Sielullisten vahingoittamista vastaan
Sisältö

Sielullisten vahingoittamista vastaan on kirjoitettu Castricius Firmukselle osoitetun kirjeen muodossa. Porfyrios katsoo, ettei eläimiä tulisi surmata, ei edes ruoaksi. Hän aloittaa käsittelemällä argumentteja eläinten syömisen ja uhraamisen puolesta, ja sitten pyrkii kumoamaan ne. Hän katsoo, että eläinten syöminen on sopimatonta ottaen huomioon sen, mitä ihmisistä ja jumalista tiedetään, epäoikeudenmukaista ottaen huomioon sen, mitä eläimistä tiedetään, ja tarpeetonta ottaen huomioon sen, mitä ei-kreikkalaisista kansoista tiedetään. Teksti on säilynyt nykyaikaan lähes kokonaisena lukuun ottamatta teoksen loppua. Teos on säilyttänyt paljon tietoa kreikkalaisen pakanauskonnon uskomuksista ja käytännöistä.
Teos on alusta asti jaettu neljään kirjaan. Myöhemmin kirjat on jaettu numeroituihin lukuihin ja nämä edelleen numeroituihin alikohtiin.
Kirja I käsittelee kasvisruokavalion etuja ja lihan syömisestä pidättäytymistä, ja perustelee niiden tarpeellisuutta. Porfyrios käsittelee laajalti peripateetikkojen, stoalaisten ja epikurolaisten vastaväitteitä kasvisruokavaliota vastaan. Erityisen laajasti hän käsittelee vastaväitteitä, jotka ovat peräisin epikurolaisen Hermarkhoksen teoksesta Empedoklesta vastaan eli Kirjeitä Empedokleesta, joka käsitteli Empedokleen ajattelua, sekä Clodius Neapolislaiselta, joka julkaisi tutkielman eläinten syömistä pidättäytymistä vastaan.
Lainausten välissä Porfyrios esittää oman, uusplatonismiin perustuvan näkemyksensä. Hän näkee ihmisen olevan henkinen olento, jonka täytyy pyrkiä erkaantumaan aistillisuudesta. Syömämme ruoan tulisi olla helposti sulavaa, ja ruokavaliossa tulisi noudattaa kohtuullisuutta. Eläinten liha on haitallista terveydelle ja sen syöminen johtaa haitallisiin ruumiillisiin haluihin.
Kirja II käsittelee eläinuhreja. Ne olivat antiikin aikana kriittinen kysymys eläinten syömisen tai siitä pidättäytymisen kannalta, sillä vaikka tuon ajan ruokavalio olikin muutoin varsin kasvispitoista, eläinten uhraaminen ja tätä seuranneet juhla-ateriat, joissa uhrattujen eläinten liha syötiin, kuuluivat oleellisesti ajan uskontoon ja yhteisölliseen elämään.
Porfyrios katsoo, etteivät eläinuhrit miellytä jumalia. Hän esittää, että uhrit olivat alun perin kasviksia, ja eläimiä alettiin uhrata vasta nälänhädän aikana. Koti- ja hyötyeläinten uhraaminen on väärin, koska ne eivät ole tehneet meille mitään pahaa. Villien ja haitallisten eläinten uhraaminen taas ei sovi jumalten arvolle. Luvussa lainataan laajalti erityisesti Theofrastosta. Lainaukset ovat suureksi osaksi tai kokonaan peräisin hänen kadonneesta teoksestaan Hurskaudesta.
Kirja III käsittelee oikeudenmukaisuuden käsitettä sovellettuna ihmisiin ja eläimiin. Porfyrios suuntaa argumenttinsa lähinnä stoalaisia vastaan, ja katsoo, että oikeudenmukaisuus kuuluu myös eläimille. Erityisesti Porfyrios hyödyntää luvussa Plutarkhosta. Porfyrioksen mukaan sekä Platon, Aristoteles, Empedokles että Pythagoras katsoivat, että eläimet kykenevät ajattelemaan. Todisteeksi hän esittää muun muassa sen, että eläimet kykenevät oppimaan ihmisten niille antamia käskyjä sekä päättelemään, mikä olisi oikea toimintatapa eri tilanteissa. Jokainen, joka asettaa lihansyönnin eläinten oikeudenmukaisen kohtelun edelle, rikkoo luonnollista lakia vastaan, ja jokainen, joka ei enää vahingoita eläimiä, tekee itsestään hyvän.
Kirja IV antaa esimerkkejä kansoista ja merkkihenkilöistä, jotka olivat pidättäytyneet eläinten syömisestä ja noudattaneet kasvisruokavaliota. Porfyrios aloittaa käsittelemällä myyttistä kulta-aikaa. Sen jälkeen hän kuvaa muun muassa spartalaisten, egyptiläisten, essealaisten, brahmaanien ja gymnosofistien tapoja. Kirja katkeaa kesken sen jälkeen, kun Porfyrios on käsitellyt ateenalaisille lakeja säätänyttä Triptolemosta. Näin puuttumaan jää lopun osio, joka käsitteli roomalaisia kasvissyöjiä.