Goottikulttuuri
Historia ja kulttuurivaikutteet > 1900-luvun vaikutukset

Goottilaisen romaanin vaikutus goottialakulttuuriin näkyy pitkälti suuntauksen runoudessa ja musiikissa. Joissain tapauksissa kauhuromantiikan vaikutus tuli jälkeenpäin, esimerkiksi kauhuelokuvien ja television populaarikuvastosta. Varsinkin byroninen sankari oli merkittävä arkkityyppi miespuolisen gootin ulkokuvalle. Bela Lugosin ikoninen rooli Draculana teki taas suuren vaikutuksen varhaisiin gootteihin. Heihin vetosi Lugosin säteilevä camp-uhkaavuus, hienostuneisuus ja arvoituksellisuus. Bauhaus-yhtyeen elokuussa 1979 julkaistulle esikoissinglelle ”Bela Lugosi’s Dead” on toisinaan annettu kunnia goottialakulttuurin aloittajana. Aiemmat taidekoulusuuntaukset kuitenkin vaikuttivat goottimuotiin ja tyyliin. Varhaisina esimerkkeinä Siouxsie Sioux yhtyeestä Siouxsie and the Banshees ja Dave Vanian yhtyeestä The Damned. Bauhaus-yhtyeen jotkut jäsenet olivat taideopiskelijoita tai taiteilijoita.
Jotkut varhaiset goottirock- ja deathrock-artistit omaksuivat perinteisten kauhuelokuvien kuvaston ja hakivat innoitusta kauhuelokuvien soundtrackeilta. Näiden artistien yleisö saattoi mennä pidemmälle ja vastaavasti käyttää asiaankuuluvia, kauhuhenkisiä pukuja ja tarpeistoa. Batcave-goottiklubissa käytettiin kauhuelokuvien perustehokeinoja ja tarpeistoa kuten savukoneita, kumilepakoita ja hämähäkinseittiä. Yhtyeet käyttivät tällaista kuvastoa yleensä itseironisesti. Myöhemmin alakulttuurin edustajat ottivat nämä piirteet vakavammin. Sen tuloksena yliluonnolliset, okkultistiset ja makaaberit kuvastot omaksuttiin vakavina asioina goottialakulttuurissa. Vuoden 1983 elokuvassa Verenjano korostettiin juuri kauhun ja goottilaisuuden yhteyttä. David Bowien, Catherine Deneuven ja Susan Sarandonn tähdittämässä Verenjanossa esiintyi Bauhaus eräässä yökerhossa soittamassa kappaleen ”Bela Lugosi’s Dead”.
Klassisella romantiikalla, goottilaisella romaanilla ja kauhukirjallisuudella on ollut merkittävä vaikutus goottialakulttuuriin koko sen kehityksen ajan. John Keatsista, Edgar Allan Poesta, H. P. Lovecraftista, Charles Baudelairesta sekä muista traagisista ja romanttisista kirjailijoista on tullut tunnuksellisia piirteitä goottialakulttuurissa. Baudelaire kirjoittaa Les Fleurs du mal (Pahuuden kukkia) -teoksensa esipuheessa lauseita, joita voi kutsua jonkinlaisiksi goottikirouksiksi:
| --- | --- |
 »C'est l'Ennui! —l'œil chargé d'un pleur involontaire, Il rêve d'échafauds en fumant son houka. Tu le connais, lecteur, ce monstre délicat, —Hypocrite lecteur,—mon semblable,—mon frère!»  (Baudelairen Pahuuden kukkia esipuheesta.):  »Se on Ikävystyminen! — kuin silmä, joka vuodattaa vastentahtoisesti kyyneleen, Hän uneksii hirsipuista vesipiippunsa höyryissä. Sinä pidätät, lukija, tätä herkkää hirviötä, —tekopyhä lukija,—peilini,—veljeni!»  (vapaa käännös)
Vuonna 1820 Washington Irving julkaisi novellin The Legend of Sleepy Hollow. Siinä kerrotaan ”amerikkalais-goottilaisesta” päättömän ratsumiehen legendasta. Novellista tehtiin vuonna 1922 elokuva, jossa Will Rogers esitti hiljaista ja vähäeleistä Ichabod Cranea. Päättömän ratsumiehen legenda päätyi 1900-luvun populaarikulttuuriin varsinaisesti vasta, kun kertomus esitettiin Disneyn animoidussa kokoomaelokuvassa The Adventures of Ichabod and Mr. Toad vuonna 1949. Yhdeksän vuotta myöhemmin The Legend of Sleepy Hollow esitettiin erillään tuosta kokoomaelokuvasta, ja Sleepy Hollow tuli suosituksi Disneyn sunnuntai-illan ohjelmassa NBC:llä, yleensä Halloween-viikon erikoislähetyksenä.
Vaikka päättömästä ratsumiehestä ohjattiin toinen näytelmäelokuva 1980, Tim Burton käsitteli aihetta rikkaammin vuoden 1999 elokuvassa Päätön ratsumies. Burton oli aiemmin tuottanut elokuviin Saksikäsi Edward, Beetlejuice ja Batman myyttisen taikaa ja kalmantuntua yhdistelevän tunnelman. Sleepy Hollow´ssa hän loi tarinakirjamaisen tunnelman täynnä pimeyttä. Suurin ero Disneyn hillittyyn versioon oli antaa Cranen ja ratsumiehen tarinoille yhtä paljon painoarvoa. Kuten Irvingin alkuperäistarinassa, päätön ratsumies (Christopher Walken) on Sleepy Hollow´ssa elävä kuollut hesseniläinen palkkasoturi. Burton kuitenkin käyttää aimo annoksen goottilaista, kauhistuttavaa, keskiaikaista ja inkvisition kuvastoa herättäessään oman versionsa tarinasta eloon.
Myöhemmin goottialakulttuurin vaikuttanut kirjallinen tekijä oli Anne Ricen muokkaama vampyyri-käsite. Ricen hahmot kamppailivat ikuisuuden ja yksinäisyyden kysymysten äärellä. Tämä ja hahmojen kaksijakoinen tai traaginen seksuaalisuus vetosi moniin goottilukijoihin, ja osittain siksi Ricen kirjoista tuli suosittuja 1980-1990-luvuilla. Ricen kirjoista on kuvattu elokuvia: merkittävimpinä Veren vangit ja Kadotettujen kuningatar.