stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hutut

Pierre Nkurunziza, Burundin presidentti oli hutu.
Hutut ovat afrikkalainen etninen ryhmä, joka elää pääasiassa Burundin ja Ruandan alueella. Hutuja on yhteensä noin 12–13 miljoonaa ja he muodostavat 90 prosenttia Ruandan ja 85 prosenttia Burundin väestöstä.
Hutujen ja alueen toisen suuren kansan, tutsien, alkuperä on hämärän peitossa. Alueen alkuperäinen väestö koostuu twa-pygmiheimon jäsenistä, jotka syrjäytettiin hutujen ja tutsien muuttaessa alueelle. On väitetty, että hutut kuuluisivat bantu-kansoihin ja olisivat muuttaneet alueelle ensimmäisinä lännen ja idän suunnalta ja tutsit olisivat niloottinen heimo, joka olisi muuttanut alueelle pohjoisesta. Tämän näkemyksen tueksi ei kuitenkaan ole löytynyt paljon tieteellistä todistusaineistoa ja kyse on enemmän legendasta kuin faktasta.
Väestöjen sekoittumisen ja ristiinnaimisen seurauksena nykyajan hutut ovat erittäin läheistä sukua alueen tutseille. Kulttuurillisesti, geneettisesti tai kielellisesti hutut eivät poikkea paljoakaan tutseista. Kansat puhuvat samaa kieltä, niillä on sama uskonto ja muutenkin ne noudattavat samoja perinteitä. Jaottelu perustuu enemmänkin yhteiskuntaluokkaan ja taloudellisiin tekijöihin kuin etnisiin näkökohtiin. Hieman yleistäen ilmaistuna hutu muuttui tutsiksi, jos hän ryhtyi kasvattamaan nautakarjaa, ja tutsi muuttui hutuksi, mikäli hän rupesi viljelemään maata.
Jonkinasteisia fyysisiä eroja näiden kahden ryhmän välillä esiintyy muun muassa keskipituudessa ja ruumiinrakenteessa. Tutsit ovat verrattain pitkiä ja pisimpien kansojen joukossa miesten keskipituuden ollessa 183 senttiä, kun taas hutut ovat normaalimittaisia. Tutseilla on myös usein terävämpi nenä kuin hutuilla, mutta osittain erot ovat suurempia ryhmien sisällä kuin niiden välillä. 1800-luvulla esitettiin ajan rotuteorioiden innoittama näkemys, että tutsit ovat ”korkeampi” haamilainen ryhmä ja hutut ”alempi” afrikkalainen bantuheimo. Tämän rotuopin mukaisesti belgialaiset siirtomaaisännät loivat muun muassa Ruandaan apartheidistisen hallintojärjestelmän, joka loi pohjan alueen myöhemmille etnisille konflikteille kuten Ruandan kansanmurhalle.
Kieli

Ruandassa hutut, kuten myös tutsit, puhuvat ruandan kieltä, joka kuuluu nigeriläis-kongolaisten kielten bantukielten haaraan. Burundissa sekä tutsit että hutut puhuvat samaan kieliryhmään kuuluvaa kirundin kieltä.
Lähihistoriaa

Virallinen jako erillisiin hutu- ja tutsikansoihin on perua Belgian siirtomaavallan ajoilta. Siirtomaaisännät pitivät hutuja tutseja alempiarvoisina, mikä näkyi muun muassa koulutuksessa, työpaikoilla ja muuallakin yhteiskunnallisena erotteluna.
1400-luvulla alueelle muuttaneet tutsit olivat syrjäyttäneet hutujen valta-aseman ja muodostaneet monarkian, joka oli myös siirtomaaisännille mieluinen ja säilyi sellaisenaan pitkälle 1950-luvulle saakka, kunnes siirtomaaisäntien sympatiat alkoivatkin kääntyä vähitellen hutuenemmistön puoleen. Tutsimonarkia kaatui vasta vuonna 1959 hutujen kapinaan. Ruandan itsenäistyttyä 1962 valtaan nousseet hutut alkoivat kostaa tutseille, ja ajan mittaan tapahtumat johtivat vuonna 1990 Ruandan sisällissotaan ja 1994 Ruandan kansanmurhaan, jolloin kolmen kuukauden aikana hutut tappoivat yhteensä 800 000 tutsia.
Hot stuff (radio-ohjelma)

Hot stuff oli radio-ohjelma jota esitettiin Lapin radiossa ja joka lähetettiin Kemijärven koilliskonttorista. Ohjelmaa esitettiin vuosina 1988–1990 ja oli aikoinaan kuunnelluimpia radio-ohjelmia. Ohjelman tyyli oli huumoripitoista ja ohjelmasta tuli kuuluisaksi Bat & Ryyd -duo.
Juontajat

Radio-ohjelmaa juonsivat Oiva Mursu (DJ Tippa) joka on kotoisin Posion Jumiskon kylältä ja Juha Soppela (JS) joka on kotoisin Kemijärven Soppelasta. Bat & Ryydin suosio nousi kuitenkin niin kovaksi, ettei radion juontoon enää riittänyt aikaa. Single "Ehtaa tavaraa" myi kultaa neljässä päivässä. Lisäksi molemmat toimivat myös DJ:nä, erikoistuen 1980-luvun diskosoundeihin.
Hot rod

Muunneltu vuoden 1932 Ford-malli klassisella liekkikoristeella.
Hot rod on auto, jonka nopeutta ja kiihtyvyyttä on parannettu virittämällä tai vaihtamalla osia. Hot rod -kulttuuri on suosittua lähtömaansa Yhdysvaltojen lisäksi Kanadassa, Australiassa, Isossa-Britanniassa, Ruotsissa ja Suomessa. Hot rodin harrastajat esittelevät työnsä tuloksia autonäyttelyissä, joista merkittävimpiä on yhdysvaltalainen Detroit Autorama.
Hot rod -liike sai alkunsa eteläkalifornialaisten nuorten 1920- ja 1930-luvuilla perustamista autokerhoista, joissa jaettiin tietoa, käytiin vaihtokauppaa autonosilla ja ajettiin kilpaa kuivilla järvenpohjilla autiomaassa. Termin ’hot rod’ on arveltu alun perin tarkoittaneen varastettua autoa, johon vaihdettiin moottori ja muita osia sekä uusi maalipinta. Vuonna 1948 Robert E. Petersen alkoi julkaista Hot Rod -lehteä eikä mennyt kauaakaan, kun aihetta käsitteleviä lehtiä ilmestyi useita ja hot rodista tuli yleisesti hyväksytty kilpa-autoilun muoto.
Nykyään hot rod -kulttuuri on levinnyt ympäri maailmaa, myös Suomeen. Harrastajien keskuudessa ovat suosittuja etenkin 1920- ja 1930-lukujen Ford-mallit. Ilmiön pohjalta on tehty myös useita elokuvia ja televisiosarjoja, kuten Svengijengi ’62 ja Top Gear.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hot rod Wikimedia Commonsissa
IC 405

IC 405 ja AE Aurigae
IC 405, SH 2-229 tai Caldwell 31 on emissio- ja heijastussumu. Se sijaitsee Ajomiehen tähdistössä. Se ympäroi AE Aurigae-tähden. Sen magnitudi on +6.0. Sen läheiset kappaleet ovat IC 410, M38, M36 ja Iota Aurigae. Se on noin 1500 valovuotta Maapallosta.
Hyperteksti

Hypertext Editing System vuonna 1969 IBM 2250:lla ja valokynäohjauksella.
Hyperteksti on tietokoneen näytöllä esitetty teksti, joka ei ole lineaarista. Hyperteksti sisältää hyperlinkeiksi kutsuttuja linkkejä toisiin teksteihin. Hyperteksti on tietokantamuoto, jossa näytettyyn asiaan liittyvää muuta tietoa voidaan hakea suoraan näytön kautta.
Kun käyttäjä valitsee hyperlinkin, tietokone hakee lyhyellä aikaviiveellä viitatun dokumentin.
Hypertekstidokumentit voivat olla staattisia eli etukäteen valmiiksi tehtyjä tai dynaamisia, jolloin ne muuttuvat käytön yhteydessä. Tietoverkko voi mahdollistaa hypertekstin lukemisen ja muokkaamisen maailmanlaajuisesti. Tunnetuin hypertekstipohjainen järjestelmä on Internetin WWW. Jos hypertekstissä on teksti- ja numeromuotoisen tiedon lisäksi äänitiedostoja, grafiikka ja liikkuvaa kuvaa, sitä sanotaan hypermediaksi.
Historia

Jo viime vuosisadan alkupuolella Mundaneumin kehittäjä Paul Otlet hahmotteli ajatusta asiakirjoja yhdistävistä linkeistä. Vuonna 1945 Vannevar Bush kirjoitti The Atlantic Monthly -lehteen artikkelin As We May Think, jossa hän kuvasi kuvitteellisen, Memex-nimellä kutsumansa järjestelmän – pöydän kokoisen henkilökohtaisen kirjaston, jonka sisältämät kirjat kytkeytyivät viitteiden ketjuihin.
Termin hyperteksti esitti Ted Nelson ensi kerran vuonna 1965.
Vuonna 1968 Douglas Engelbart esitteli hyperlinkkejä On-Line Systemillä (NLS) monen muun asian kanssa. NLS:n ARC Journal oli alijärjestelmä, joka dokumentoi muun muassa NLS:n kehitystä ja oli luultavasti ensimmäinen verkotettu hypertekstikirjasto. Engelbart puhui "kirjasto-ongelmasta", jossa hän ennakoi ongelmia tietomassojen tallentamisessa, indeksoimisessa ja hakemisessa. Sama ongelma on haasteena vielä modernina aikana. Engelbart lainaa esseessään Augmenting Human Intellect: A Conceptual Framework biologian ja fysiologian käsitettä "synergismi" (Websterin sanakirjan mukaan) kuvaamaan miten irrallisten osien yhteistoiminnan vaikutus on suurempi kuin niiden osien summa.
Brownin yliopistossa aloitettiin vuonna 1967 Hypertext Editing System (HES) kokeena hypertekstille. Vuonna 1968 projektia esiteltiin IBM:n asiakkaille, mutta siihen ei ollut kiinnostusta: toimittajat sanelivat kaiken sihteereille puhelimitse eivätkä kirjoittaneet tai editoineet juttujaan suoraan.
Varhaisella 1980-luvulla nähtiin lukuisia kokeellisia hyperteksti- ja hypermediaohjelmia, mutta mikään niistä ei saavuttanut laajaa suosiota kuluttajien keskuudessa. Vuoden 1993 jälkeen läpimurron tehnyt Tim Berners-Leen World Wide Web sisälti paljon näiden ohjelmien ajatuksia ja terminologiaa vaikka siitä puuttuikin muutamia ominaisuuksia.
Hyperteksti kirjallisuutena

Hyperteksti ja tietoverkkojen kehitys mahdollistaa helpon käytettävyyden epälineaarisille teksteille, jotka eivät koostu peräkkäisistä jaksoista vaan jäsentyvät vapaammin. 1990-luvulla valmistettiin ohjelmistoja, jotka sopivat tämänkaltaisten tekstien kirjoittamiseen.
Nykyään on jo luotu merkittäviä hypertekstikirjallisuuden teoksia. Näitä ovat esimerkiksi Michael Joycen afternoon: a story, Shelley Jacksonin Patchwork Girl, ja Stuart Moulthropin Victory Garden.
Usein hyperteksti yhdistetään postmoderniin liikkeeseen ja pohjautuu vahvasti Michael Foucault'n, Jean-François Lyotardin, Jacques Derridan, Gilles Deleuzen ja Félix Guattarin filosofioihin.
Aiheesta muualla

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hyperteksti Wikimedia Commonsissa
Hällskäret

Hällskäret on Kokkolassa Perämereen ulottuva niemeke. Niemelle kulkee yleinen hiekkatie. Niemen päässä kallioilla sijaitsee Kokkolan kaupungin ylläpitämä laavu. Laavulta löytyy polttopuut valmiina. Talvella laavun kautta kulkee hiihtolatu Trullevista Poroluotoon. Voimakkaan maankohoamisen myötä rantaviiva muuttuu jatkuvasti ja merkit ovat selvästi nähtävissä niemellä. Hällskäret on suosittua mökkialuetta.
Aiheesta muualla

Hällskäret kartalla (Google Maps)
Funk

| Funk |
| --- | --- |
Alkuperä:  soul
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Kehittymisen ajankohta:  1960-luvun loppu, 1970-luku
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  disko, rap
Funk on 1960-luvun lopussa syntynyt ja 1970-luvulla kultakautensa kokenut afroamerikkalaisen musiikin tyyli. Termiä funk oli aiemmin käytetty mustien slangissa ruumiin hajun merkityksessä.
Soulmusiikista kehittyneelle funkille luonteenomaista on erityisen vahvasti synkopoitu rytmi. Kappaleet voivat koostua vain yhdestä riffistä, joskin paljon monimutkaisemmatkin rakenteet ovat yleisiä. Funkissa korostuu pyrkimys intensiivisen rytmin luomiseen loputtomiin toistettavien riffien avulla. Soittimet ovat usein samat kuin soulmusiikissa eli mukana on yleensä puhallinsektio. Myöhemmässä funkissa alettiin käyttää syntetisaattoreita. Bassokitara saa funkissa usein merkittävän roolin. Funk vaikutti voimakkaasti diskomusiikin ja rapin syntyyn.
Historia > 1960-luku

1960-luvun puolivälissä tapahtui soulmusiikissa myöhemmin funkin syntyyn johtanut oleellinen muutos, joka lasketaan enimmäkseen James Brownin vastuulle. Synkopoidut kahdeksas- ja kuudestoistaosanuotit muodostuivat funkin tavaramerkeiksi. Brown usutti yhtyettään intensiiviseen grooveen ”on the one” -huudoilla. Tässä on usein nähty samankaltaisuus Länsi-Afrikan rytmimusiikkiin, jossa niin ikään monimutkaiset rytmit yhtyvät tietyllä iskulla. Brownin vuoden 1965 menestyssingle, ”Papa’s Got a Brand New Bag”, nähdään usein käänteentekevänä. Tällä tiellä jatkoivat pari vuotta myöhemmin ilmestyneet singlet ”Cold Sweat” (1967), ”I Got the Feelin’” (1967) ja ”Say It Loud, I’m Black And I’m Proud” (1968). Tältä ajalta Brownin ”Licking Stick – Licking Stick” on ehkä paras esimerkki rakenteeltaan äärimmilleen pelkistetystä kappaleesta, joka lepää rytminsä varassa.
Joukko muita pioneereja ottivat opikseen Brownin innovaatioista riffien, rytmien ja vokaalityöskentelyn alueella, ja uusi tyyli alkoi levitä laajemmalle. Dyke & The Blazers -nimisen yhtyeen vuoden 1967 single, ”Funky Broadway”, on jo nimensä puolesta merkittävä, ja samoin Charles Wrightin yhtye The Watts 103rd Street Rhythm Band levytti noihin aikoihin varhaista funkia.
The Meters oli niin ikään yksi funkin edelläkävijöistä vuoden 1969 singlellään ”Cissy Strut”, joka oli julkaistu albumilta Look-A Py Py. The Isley Brothersin listaykköseksi noussut ”It’s Your Thing” vuodelta 1969 sekä etenkin Sly and The Family Stonen samana vuonna julkaistu peukutusbassoa hyödyntänyt ”Thank You (Falettin’ Be Mice Elf)” raivasivat myös tietä funkille.
Historia > 1970-luku

1970-luku oli funkin kulta-aikaa. Sly and the Family Stone oli funkin vaikutusvaltaisimpia yhtyeitä vuosikymmenen alkaessa. Myöhemmin merkittävään asemaan nousi George Clintonin funk-imperiumi, jonka tunnetuimpien yhtyeiden nimet olivat Parliament ja Funkadelic. Muita 1970-luvun funkia levyttäneitä yhtyeitä ja artisteja olivat esimerkiksi Average White Band, Bar-Kays, Brass Construction, The Brothers Johnson, B.T. Express, Cameo, The Commodores, Con Funk Shun, Graham Central Station, Jimmy Castor Bunch, Kool and the Gang, The Meters, Ohio Players, Slave ja Johnny ”Guitar” Watson. James Brown itse pysyi uransa huipulla 1970-luvun puoliväliin asti keskittyen nimenomaan funkiin.
Funk-musiikkia on pyritty toisinaan luokittelemaan toisaalta intensiivisempään ja raaempaan tyyliin, jota on nimitetty esimerkiksi ”hardcore funkiksi”, sekä toisaalta soundeiltaan pehmeämpään tyyliin, jota on kutsuttu nimellä ”sophisticated funk”. Juuri Brownin funk-musiikki edusti ensin mainittua suuntausta, kun taas esimerkiksi Brothers Johnsonin ja Earth, Wind & Firen kaltaiset yhtyeet tekivät enemmän jälkimmäiseen suuntaukseen kuuluvia popmaisempia funk-levyjä.
Funk ei syrjäyttänyt soulia, vaan 1970-luvun soulin edustajat kuten Marvin Gaye ja Stevie Wonder menestyivät usein levylistoilla paremmin kuin funkiin keskittyneet artistit. 1970-luvun puolivälistä alkaen diskomusiikki tuli erittäin suosituksi muuttaen näin suuresti soulmusiikin kenttää. Monet funkia levyttäneet yhtyeet kuten Kool and The Gang ja Earth, Wind & Fire hyödynsivät myös aikakauden diskotrendiä. Toiset funk-artistit, kuten George Clinton, julistivat sodan diskomusiikkia vastaan.
Historia > 1980-luku

Funk oli uudistanut soundiaan 1970-luvun lopulla sähköisemmäksi syntetisaattoreiden myötä ja teki myös diskolle lieviä myönnytyksiä rytmin monimutkaisuuden suhteen. Uudempaa funk-tyyliä edustavat esimerkiksi Prince, Rick James ja Zappin 1980-luvun levyt. Cameo sekä Midnight Star tekivät 1980-luvulla vahvasti funk-vaikutteista R&B:tä. Tällaisten yhtyeiden hiipumisen myötä myös funkin aikakausi alkoi 1980-luvun puolivälin jälkeen olla lopullisesti ohitse.
Yhä uudet artistit ottivat kuitenkin vaikutteita funkista. 1980-luvulla Red Hot Chili Peppers levytti paljon materiaalia, jonka voidaan laskea kuuluvan funk rockiin. 1990-luvulla suosittu oli niin ikään myös funkista voimakkaita vaikutteita saanut yhtye Jamiroquai. Myös Primuksen ja Living Colourin kaltaiset joskus ”funk-metalliksi” kutsuttua musiikkia levyttäneet yhtyeet pitivät funk-vaikutteita näkyvästi esillä.
Funkin perilliset

Lähinnä funkin pohjalta kehittyi 1970-luvun lopussa rap-musiikki. Rap-artistit ovat aina ottaneet kappaleisiinsa runsaasti sampleja 1970-luvun funk-levyiltä. Eniten samplatuksi artistiksi on usein nimetty James Brown, jonka viimeisiin suuriin hitteihin kuulunut ”Payback” (1974) voidaan mainita selkeästi rappia ennakoivana julkaisuna.
Samoin 1970-luvun diskomusiikki oli varsinkin rytmikkäimmässä muodossaan varsin suora funkin perillinen. Monissa diskohiteissä, kuten Chicin ”Le Freak” tai Heatwaven ”Boogie Nights” on säilytetty funkille tyypilliset riffit. Diskomusiikin tuoma keskeinen muutos oli palauttaa rytmi takaisin aiempaa yksinkertaisempaan muotoon. Samoin siinä lisättiin tuotannollisia keinoja musiikin pehmentämiseksi, kuten jousien käyttöä. Diskomusiikki voidaan nähdä osana kaupallista käännettä, jonka yhteydessä myös kokeellisempi fuusiojazz taantui smooth jazziksi.
Keskeisiä funk-artisteja ja levyjä

Monet funk-levyt sisältävät varsinaisen funkin lisäksi myös soulballadeja, joskus myös diskoa. ”Funk”-sanaa käytetään usein väärässä yhteydessä viittaamaan kaikkeen 1970-luvun mustaan popmusiikkiin. Todellisuudessa monet 1970-luvun soulartistit eivät levyttäneet varsinaista funkia juuri lainkaan. Samoin usein funk-yhtyeenä mainittujen Tower of Powerin ja Earth, Wind & Firen useimmat levyt sisältävät enemmän soulia ja R&B-balladeja kuin varsinaista funkia. Rockyhtyeellä Grand Funk Railroad ei ole mitään tekemistä funkin kanssa, muutamaa Closer to Home -levyn kappaletta lukuun ottamatta.
Varsinaisten funk-albumien lisäksi 2000-luvulla huomiota ovat herättäneet markkinoille ilmaantuneet funk-kokoelmalevyt, joille on etsitty 1970-luvun alkupuolen unohdettujen artistien singlejä tai muita kappaleita, joita on vaikea saada käsiinsä muista lähteistä. Nämä levyt sisältävät useimmiten enemmän tai vähemmän James Brown -tyyppistä kovaa funkia, jossa on suhteellisen rosoinen soundi, ja monet kappaleista ovat instrumentaaleja. Tunnetuin tällaisista levyistä on mahdollisesti Funky 16 Corners, ja muita musiikkikriitikoiden laadukkaiksi kehumia kokoelmia ovat esimerkiksi Florida Funk 1968–1975, Cold Heat: Heavy Funk Rarities 1968–1974 Vol. 1, Keb Darge’s Legendary Deep Funk Vol. 1–3 sekä Texas Funk 1968–1975
Average White Band
AWB (1974)
James Brown
Get On the Good Foot (1972)
The Payback (1974)
Hell (1974)
Bootsy’s Rubber Band
Stretchin' out in a Rubber Band (1976, A-puoli funkia, B-puolella R&B-balladeja)
Ahh... The Name is Bootsy! (1977, A-puoli funkia, B-puolella R&B-balladeja)
Cameo
Cardiac Arrest (1977)
Betty Davis
Betty Davis (1973)
Earth, Wind & Fire
Earth, Wind & Fire (1971)
Funkadelic
Free Your Mind and Your Ass Will Follow (1971)
Maggot Brain (1971)
Standing on the Verge of Getting It on (1974)
Let’s Take it to the Stage (1975)
One Nation Under a Groove (1978)
Electric Spanking of War Babies (1981)
Herbie Hancock
Head Hunters (1973, jazz-funkin suurin klassikko)
Thrust (1974, jazz-funkia)
The Headhunters
Survival of the Fittest (1975, jazz-funkia)
Jimi Hendrix
Band of Gypsys (1970)
First Rays of the New Rising Sun (1970, varsinkin kappaleet ”Freedom”, ”Izabella” ja ”Straight Ahead”)
Jimmy Castor Bunch
It’s Just Begun (1972)
Kool and the Gang
Wild and Peaceful (1973)
The Spirit of the Boogie (1975)
The Meters
Look-a Py Py (1969)
Rejuvenation (1974)
Ohio Players
Pleasure (1972)
Fire (1976)
Parliament
Mothership Connection (1975)
Clones of Dr. Funkenstein (1976)
Funkentelechy vs. Placebo Syndrome (1977)
Motor-Booty Affair (1978)
Rick James
Street Songs (1981)
Sly and the Family Stone
Stand! (1969)
There’s a Riot Going on (1971)
Fresh (1973)
Tower of Power
East Bay Grease (1970)
Urban Renewal (1975)
Zapp
Zapp (1980)
Kirjallisuutta

Hilamaa, Heikki & Varjus, Seppo: Musta syke. Funkin, diskon & hiphopin historia.  Helsinki:  Like, 2000.  ISBN 951-578-729-7.
Parliament-Funkadelic.
The Meters esiintyy.
Average White Band (2013).
Bernie Worrell (Parliament-Funkadelic).
Kool and the Gang.
Härmäkannusruoho

| Härmäkannusruoho |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit
Alakaari::  Koppisiemeniset
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Kannusruohot Linaria
Laji::  genistifolia
Kaksiosainen nimi
 Linaria genistifolia  (L.) Mill. 
Katso myös
   Härmäkannusruoho Wikispeciesissä   Härmäkannusruoho Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Härmäkannusruoho (Linaria genistifolia) on kannusruohojen suvun laji, jota esiintyy Euroopassa. Se on monivuotinen kaljuvartinen ruoho, joka kasvaa 20–60 senttimetriä korkeaksi. Sinivihreät lehdet sijaitsevat varressa kierteisesti. Kukinto on latvaterttu jossa teriöt ovat keltaisia ja niissä pitkä kannus. Siemenet ovat särmikkäitä, hyvin vähän siipipalteisia.
Aiheesta muualla

Kasviatlas: Härmäkannusruoho (Linaria genistifolia) Suomessa.
Pohjolan kasvien pauloissa: Linaria genistifolia subsp. dalmatica – härmäkannusruoho subsp. isohärmäkannusruoho
ITIS: Linaria genistifolia (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Linaria genistifolia (englanniksi)
Flora of China: Linaria genistifolia (englanniksi)
Home (Dixie Chicksin albumi)

| Home Dixie Chicks |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1999
 Julkaistu: 27. elokuuta 2002
 Tuottaja(t): Dixie Chicks Lloyd Maines
 Tyylilaji: Country bluegrass
 Kesto: 51.42
 Levy-yhtiö: Columbia Records
Listasijoitukset
  30. (albumilista)
Dixie Chicksin muut julkaisut
| Fly 1999 | Home 2002 | Top of the World Tour: Live 2003 |
Home on yhdysvaltalaisen Dixie Chicks -yhtyeen albumi vuodelta 2002. Albumi nousi Yhdysvaltain albumilistalla sijalle 1. Albumia on myyty Yhdysvalloissa 6 miljoonaa kappaletta.
Albumi sai neljä Grammy-palkintoa, mm. parhaan countryalbumin palkinnon vuonna 2003. Albumilta löytyvä kappale "Top of the World" palkittiin Grammy-palkinnolla kaksi vuotta myöhemmin vuonna 2005.
Home poikkeaa Dixie Chicksin aikaisemmista albumeista akustisen bluegrass-tyylinsä ansiosta. Osa albumin kappaleista on covereita toisten artistien aiemmin levyttämistä kappaleista.
Kappaleet

Long Time Gone – 4:10 (Darrell Scott -cover)
Landslide – 3:50 (Fleetwood Mac -cover)
Travelin' Soldier – 5:43 (Bruce Robison -cover)
Truth No. 2 – 4:28 (Patty Griffin -cover)
White Trash Wedding – 2:21
A Home – 4:56
More Love – 5:07 (Darrell Scott -cover)
I Believe in Love – 4:14
Tortured, Tangled Hearts – 3:40
Lil' Jack Slade – 2:23
Godspeed (Sweet Dreams) – 4:42 (Radney Foster -cover)
Top of the World – 6:01 (Patty Griffin -cover)
Bonusraidat
Landslide (Sheryl Crow Remix) – 3:46 (US Deluxe Edition), (Holland Bonus DVD Edition)
Travelin' Soldier (uusi versio) – 5:09 (Holland Bonus DVD Edition)
Top of the World (The Greg Collins Remix) – 5:57 (Holland Bonus DVD Edition)
Singlet

”Landslide” (2002)
”Long Time Gone” (2002)
”Tortured, Tangled Hearts” (2002)
”Travalin' Soldier” (2002)
”White Trash Wedding” (2002)
”Godspeed (Sweet Dreams)” (2002)
”Top of the World” (2003)
Arvostelut

Metacritic: 75/100
About.com:
Allmusic:
Entertainment Weekly: A
Rolling Stone:
Hurricane (elokuva)

| Hurricane> The Hurricane |
| --- | --- |
 Virallinen elokuvateatterijuliste
Ohjaaja:  Norman Jewison
Käsikirjoittaja:  Dan Gordon Armyan Bernstein
Perustuu:  Rubin Carterin omaelämäkertaan Sixteenth Round (1974) sekä Sam Chaitonin ja Terry Swintonin kirjaan Lazarus and the Hurricane (1991)
Tuottaja:  Marc Abraham Irving Azoff Armyan Bernstein Thomas A. Bliss Suzann Ellis Jon Jashni Michael Jewison Norman Jewison John Ketcham Rudy Langlais Tom Rosenberg William Teitler
Säveltäjä:  Christopher Young laulu: The Hurricane Bob Dylan
Kuvaaja:  Roger Deakins
Leikkaaja:  Stephen E. Rivkin
Pääosat:  Denzel Washington
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures Beacon Communications
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:   29. joulukuuta 1999  10. maaliskuuta 2000
Kesto:  145 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  50 000 000 $
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hurricane (The Hurricane) on tositapahtumiin perustuva elokuva ammattinyrkkeilijä Rubin ”Hurricane” Carterista, joka joutui syyttömänä vankeuteen kahden ihmisen murhasta. Elokuvan ohjasi Norman Jewison ja pääosaa esittää Denzel Washington, joka voitti roolisuorituksestaan muun muassa Golden Globen ja Berliinin elokuvajuhlien hopeisen karhun. Hän oli myös ehdolla parhaan miespääosan Oscar-voittajaksi. Bob Dylanin tekemä Carterista kertova kappale ”Hurricane” kuullaan elokuvan soundtrackilla.
Juoni

Mestarinyrkkeilijä Rubin ”Hurricane” Carter saavuttaa uransa huipun kehässä ja on pääsemässä ottelemaan välisarjan maailmanmestaruudesta. Muutama kuukausi ennen ottelua kaksi mustaihoista miestä tappaa kolme valkoista ihmistä eräässä kapakassa. Samaan aikaan poliisi löytää lähistöllä olevan Rubinin ja tämän ystävän Artisin. He joutuvat oikeuteen ja valkoihoisista koostuva valamiehistö langettaa molemmille kolme elinkautista. Syytön Rubin aloittaa kamppailun oikeuden puolesta.