Suomen kielipolitiikka
Historia > Ruotsin vallan aika

Nykyisen Suomen valtion alue kuului Ruotsin valtakuntaan 1100–1300-luvuilta vuoteen 1809 asti. Valtion hallintokielenä toimi yleensä ruotsi, vaikka keskiajalla käytettiin myös latinaa ja unionikautena jossain määrin myös tanskaa. Katolisen kirkon kieli oli latina. Kouluissa tärkein käytetty kieli oli 1700-luvulle asti latina, mutta ruotsi syrjäytti sen pääosin vuosisadan kuluessa. Yläluokka käytti paikoin myös ranskaa ja virkamiehiä ja johtavia porvareita puhuteltiin 1700-luvulla monsieur ja heidän rouviaan madam-titteleleillä. Ranskan merkityksestä kertoo myös se, että esimerkiksi kuningas Kustaa III kirjoitti ranskaa paremmin kuin ruotsia.
Niillä itä-Suomen alueilla, jotka ennen vuoden 1617 Stolbovan rauhaa kuuluivat venäläisten valtioiden alaisuuteen, hallinnollinen kieli oli venäjä ja kirkollinen kieli ortodokseilla kirkkoslaavi. 1700-luvun puolivälissä kaupungeissa asui noin 5 % väestöstä ja niiden asukkaista ruotsinkielisiä oli noin 40 %. Vanhan Suomen päädyttyä osaksi Venäjän keisarikuntaa vuonna 1721 alueen hallinnolliseksi kieleksi tuli venäjä ja saksa ja kaupankäynnin kieleksi saksa.
Suomenkielisen kirjakielen isänä pidetään Mikael Agricolaa, joka julkaisi suomenkielisen aapisen eli Abckirian vuonna 1538 tai 1545. Tosin jo ennen Agricolaa oli julkaistu suomenkielisiä kirkollisia ja hallinnollisia tekstejä. Ensimmäisiä lakeja alettiin julkaista myös suomeksi 1600-luvun aikana ja vuonna 1759 julkaistiin maan lakikirja suomeksi käännettynä. Raamatun käännös julkaistiin vuonna 1642.
Ruotsin vallan aikana aatelisto ja iso osa ainakin varakkaammasta porvaristosta puhui ruotsia äidinkielenään. Aateliin tai valtaporvaristoon nousseet suomenkieliset ruotsinkielistyivät nopeasti. Enemmistö Suomen ruotsinkielisistä asukkaista kuului silti talonpoikaissäätyyn. Suomenkieliset talonpojat esittivät valtiopäivillä usein pyyntöjä tulkki- ja kääntämispalveluista sekä suomen kielen huomioon ottamisesta valtion virkoja täytettäessä. Käytännön vaikutusta näillä pyynnöillä ei juuri ollut. Kaiken kaikkiaan Ruotsin vallan aikana suomen kieli oli vaarassa näivettyä, sillä sitä ei voinut käyttää viranomaisten kanssa, eikä sillä kirjoitettu sanomalehtiä tai laadittu riittävästi tietokirjallisuutta.
1600-luvun lopulla tai 1700-luvun alussa alkoi orastaa fennofiliaksi kutsuttu suomalaisuusliike, jonka varhainen edustaja oli Daniel Juslenius. 1700-luvun jälkipuolella Turun akatemian piirissä sitä edusti erityisesti Henrik Gabriel Porthan. Fennofiliassa yhdistyivät suomen kieleen ja suomalaiseen kansanperinteeseen kohdistuva tieteellinen kiinnostus sekä halu kehittää suomen kieltä kansanvalistustyön tarpeisiin. Porthan kuitenkin katsoi, että ”kulttuurin” levitessä suomen kieli lopulta häviää kokonaan, kuten hänen mukaansa länsi-Suomen kehityksestä saattoi päätellä. Porthan ei pitänyt ongelmallisena, että maassa puhuttiin kolmea eri kieltä eli suomea, ruotsia ja latinaa ja että yhteiskunnallisen aseman kohoamiseen liittyi automaattisesti kielen vaihto ruotsiin. Hän kuitenkin määritteli suomalaisuuden nimenomaisesti kielen perusteella. Tutkijoiden näkemykset siitä, hahmottiko Porthan maan kieliryhmät omina kansakuntinaan, eroavat. Matti Klingen mukaan Porthan katsoi, että Suomessa oli kaksi kansakuntaa: ”barbaarimetsäläiset ja sivistyneemmän rannikkoseudun väestö”, kun taas Juha Manninen katsoo, että Porthanin käyttämä ilmaus quasi nationes (”ikään kuin kansakuntia”) ei tue tätä tulkintaa.