stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rehupiikles

| Rehupiikles> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1990-luku–
Tyylilaji:  rock'n'roll, jazz, kantri, blues, kansanmusiikki
Kotipaikka:  Suomi
Laulukieli:  suomi, Etelä-Pohjanmaan murre
Jäsenet:  Aulis   Keijo Harjusluopa   Erkki Julumala   Usko Luoma   Tapani Mettoomäki   Ozzy Ookreeni   Mauri Sirveli   Pauno Sivula   Reino Välikohtaanen  
Levy-yhtiö:  Edel  
Aiheesta muualla
www.rehupiikles.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rehupiikles on huumorimusiikkisävytteinen, juuriltaan jalasjärveläinen, Joose Tammelinin luoma ja luotsaama yhtye. Sen musiikille on ominaista ulkomaisten musiikkiklassikoiden muokkaaminen yhtyeen omaan maanläheiseen tyyliin sopivaksi. Kappaleiden sanoitukset kertovat eloisasti eteläpohjalaisesta elämänmenosta ja -tavoista seudun omalla murteella. Rehupiikles-nimi viittaa yhtyeen alkuaikojen The Beatles -covereihin, joiden levyttäminen silloin ei tullut kysymykseen tekijänoikeussyistä. Yhtyeen nimen "rehu" liittyy maalaisuuteen ja "piikles" on väännös Etelä-Pohjanmaan murteella The Beatlesin nimestä. Rehupiiklesin tunnetuin kappale on "Ylihärmä", joka on yhtyeen ensimmäiseltä albumilta Noiruttu Pohojam'maa (1995). Kappaleen pohjana on Scott McKenzien tunnetuksi tekemä "San Francisco (Be Sure to Wear Some Flowers in Your Hair)".
Yhtye saavutti läpimurtonsa lähinnä Etelä-Pohjanmaalla heti ensimmäisen levynsä julkaisun jälkeen ja on sen jälkeen nauttinut maakuntalaisten suosiota. Vaikka yhtyeen jäsenet ovat vuosien varrella vaihtuneet, keikkailee yhtye edelleen pääasiassa Länsi-Suomen alueella. Vuonna 2011 Rehupiikles esiintyi yhdessä Pohjan Miehet -nimisen mieskuoron kanssa.
Entisiä ja nykyisiä jäseniä

Aulis
Juho Emil Hakkoola
Keijo Aulis Harjusluopa
Kalevi Johannes Hautapakka
Erkki Julumala
Raimo Erkki Pentti Koivikko
Eino Samuel Kyrköösjärvi
Veikko Iisakki Kytölä
Topi Köykkä
Usko Luoma
Tapani Antero Mettoomäki
Ozzy Ookreeni
Tauno Hermanni Piirto-Rajala
Kaapo Olavi Sirveli
Mauri Aamos Sirveli
Pauno Sivula
Reino Välikohtaanen
Kauko Ojaniemi
Kaikki Rehupiiklesin jäsenten nimet ovat peite- tai taiteilijanimiä. selvennä Esimerkiksi Joose Tammelinin peitenimi on Tapani Antero Mettoomäki. Tavallaan voitaisiin tulkita soittajien olevan enemmänkin hahmoja. Ensimmäisen levyn kansivihosta selviää, että kaikki yhtyeen jäsenet ovat jalasjärveläisiä, mutta nykyiseen kokoonpanoon kuuluu jäseniä myös muualta Etelä-Pohjanmaalta.
Diskografia

Noiruttu Pohojam'maa (1995)
Kyröjoki tuluvii (1996)
Päässilimääset Live !!! (in sturio) (1999)
Jatsin kutsu (2003)
Kotiseutukokoelma – Parhaat (kokoelmalevy, 2004)
Atomipommilla kuuhun (2007)
Ilimastom’muutos (2019)
Aiheesta muualla

Rehupiiklesin kotisivut
Rooseveltinsaari

Rooseveltinsaaren sijainti Etelämantereella
| --- | --- |
Sijainti:  79°25′S, 162°00′W
Vesialue:  Rossinmeri
Merialue:  Eteläinen jäämeri
Korkein kohta:  550  m 
| --- | --- |
Asukasluku:  Asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Rooseveltinsaari satelliittikuvassa
Rooseveltinsaari on Rossin jäähyllyn peittämä saari lähellä Marie Byrdin maata Rossinmeren itäosassa. Saarta ei voi nähdä maan pinnalta, joten sen olemassaolo ja koko on saatu selville tutkimalla sen päällä kulkevan jään liikkeitä. Yhdysvaltalainen naparetkeilijä Richard E. Byrd nimesi saaren vuonna 1934 Yhdysvaltain silloisen presidentin Franklin D. Rooseveltin mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rooseveltinsaari Wikimedia Commonsissa
Romualdo Ghiglione

| Mitalit> Maa:   Italia.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Italia> Miesten voimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | joukkuevoimistelu |  |
Romualdo Ghiglione (25. helmikuuta 1891 Rivarolo, Genova – 12. maaliskuuta 1940 Rivarolo, Genova) oli italialainen voimistelija. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä ja oli siellä mukana voittamassa joukkuevoimistelussa kultaa.
Venäläinen kuvataide
Vanhin venäläinen taide

Kuvataide Venäjällä juontaa juurensa kivikaudelle. Varhaisin tunnettu venäläisen/ukrainalaisen taiteen teos on Gravetten kulttuurin tyylinen Kostjonkin kulttuurin Venus (n. 23 000-22 000 eaa.), mammutinluusta veistetty naishahmo. Paikalta löydettiin myös samanlainen kalkkikivestä kaiverrettu veistos. Muita venäläisen esihistoriallisen taiteen esineitä Gravetten kulttuurin parista ovat Gagarinon Venus (n. 20 000 eaa.), Avdejevon venukset (n. 20 000 eaa.) ja norsunluukaiverrus, joka tunnetaan nimellä Mal'ta Venukset (20 000 eaa.) Baikaljärven läheltä Siperiasta. Madeleinen kulttuurin taiteesta ovat esimerkkejä Kapovan luolamaalaukset Šulgan-Tašin suojelualueella, Baškortostanissa, Etelä-Uralilla sekä Amurin jokialueen keramiikka (14 300 eaa.).
Pronssi- ja rautakauden venäläinen taide

Rautakaudella venäläiset kulta- ja hopeasepät Kaukasuksen alueella loivat taidokkaita ​​metallitöitä erilaisista jalometalleista. Tästä taiteesta on esimerkkinä Maikopin kulttuurin kultahärkä (2 500 eaa), jonka arkeologit löysivät vuonna 1897 vuoriston pohjoisosasta. Se on noin 7,5 cm korkea ja valmistettu kullasta cire perdue -menetelmällä, ja se löydettiin kuninkaalliseksi oletetusta hautakammiosta eli kurgaanista. Kultainen härkä ja sen pari yhdessä kahden hopeisen härän kanssa muodostavat veistosnelikon, joka koristi sänkykatosta.
Taidehistorioitsijat olettavat, että Kaukasuksen alue on saanut taiteellisen osaamisensa ja perinteensä Mesopotamiasta (nykyinen Irak), luultavasti Libanoniin ja Mustallemerelle johtavan merikauppareitin välityksellä. Noin 1000 eaa. Kaukasukselle ja Etelä-Venäjän aroille saapui ensimmäinen useista kelttien heimovaelluksista Itä- ja Keski-Eurooppaan. Metallintyöstö oli kelttiläinen erikoisuus, vaikka he olivat käytännönläheisiä puolinomadeja, ja mieluummin työstivät rautaa kuin kultaa tai hopeaa. Seppiensä valmistamien korkealaatuisten aseiden ansiosta keltit onnistuivat vakiinnuttamaan asemansa Euroopan mantereella.
Bysanttilainen venäläinen taide

Venäjällä Bysantin taiteen vaikutus oli kestävin. Venäjällä ei koskaan ollut romaanista tai goottilaista taidetta eikä täysrenessanssia kuten useimmissa Euroopan maissa. Bysantin taide pysyi Venäjällä lähes muuttumattomana sodista, kansojen muuttoliikkeistä ja lähes kahden vuosisadan mongolihallinnosta huolimatta, kunnes sai 1400-luvulla Moskovan suuriruhtinaiden suojeluksessa kansallisemman luonteen. Kun Pietari Suuri 1700-luvun alussa aloitti Venäjän eurooppalaistamisen, syntyi barokkityyli, jossa luostari- ja kirkkoarkkitehtuurissa säilyi monia bysanttilaisia ​​elementtejä, kuten kupoliryhmät ja pyramidikattoiset tornit, jotka venäläinen taide oli satoja vuosia aikaisemmin omaksunut ja toisti alkuperäisen puuarkkitehtuurin muodot kiviarkkitehtuurissa.
Rooman taantumisen ja kukistumisen jälkeen noin vuonna 450 jaa., kristinuskon keskus siirtyi Bysanttiin Konstantinopoliin. Tästä ortodoksisesta idän kirkosta tuli seuraava suuri taiteen suojelija ja sponsori. Kun Kiovan ruhtinas Vladimir vuonna 988 omaksui kristinuskon itselleen ja alamaisilleen, hän alkoi palkata bysanttilaisia ​​arkkitehtejä kirkkojen rakentamiseen ja taiteilijoita varustamaan ne upeilla freskomaalauksilla ja mosaiikkitaiteella. Yksi vanhimmista ja hienoimmista on Pyhän Sofian katedraali Kiovassa, jonka Jaroslav I Viisas rakennutti vuosina 1020-1037/1051. Se oli tuolloin hienoin Venäjällä Bysantin vaikutuksen alaisena rakennettu kirkko. Suurin osa kirkoista oli puisia, mikä teki freskomaalauksesta epäkäytännöllistä. Uskonnolliset kuvat maalattiin puupaneeleille (ikoneille), jotka kiinnitettiin seinäkkeelle, joka erotti kaikkein pyhimmän kirkkosalista. Seinäke, Bysantin taiteelle ominainen piirre, kehittyi lopulta ikonostaasiksi, monimutkaiseksi osioksi, joka on koristeltu ikoneilla. Yksi kuuluisimmista säilyneistä esimerkeistä tästä varhaisesta ikonitaidemuodosta on Vladimirin Jumalanäiti (n. 1100), joka on nykyisin Tretjakovin galleriassa Moskovassa.
Aluksi venäläinen keskiaikainen maalaustaide seurasi tiiviisti Bysantin kehitystä. Esimerkiksi vuonna 1108 valmistuneen Kiovan Pyhän Mikaelin luostarikirkon Viimeisessä ehtoollisessa on samat venytetyt, pienikasvoiset hahmot, jotka ovat tyypillisiä saman ajan bysanttilaiselle taiteelle. Kiovan lähellä sijaitsevan vuonna 1140 perustetun Pyhän Kyrilloksen luostarin freskoissa näkyvät ensimmäiset slaavilaiset kasvot. Puhtaasti venäläiset elementit näkyvät selvemmin aikakauden miniatyyrimaalauksessa heti, kun se lakkasi olemasta yksinomaan kreikkalaisten harjoittamaa. Selkeitä eroja ovat todenmukaiset eläin- ja kasviaiheet yhdessä konventionaalisten bysanttilaisten kasvojen kanssa sekä kirkas punainen ja sininen, venäläisten suosikkivärit, jotka korostavat näiden 1300-luvulta asti säilyneiden käsikirjoitusten kansallista luonnetta. Vanhin, jota voidaan kutsua aidosti venäläiseksi, on Ostromirin evankeliumi vuodelta 1057, mutta venäläistä tyyliä ei vielä kehittynyt, koska vuoden 1054 jälkeen Kiovan Rus oli jakautunut useisiin itsenäisiin ja usein toisilleen vihamielisiin ruhtinaskuntiin.
Taide mongolikaanien alaisuudessa

Vuonna 1222 mongolit valloittivat Tšingis-kaanin määräyksellä Krimin eteläosan ja vuonna 1237 tataarit saapuivat Pohjois-Venäjälle valloittaen ja tuhoten Rjazanin, Vladimirin, Kolomnan ja Moskovan suuriruhtinaskunnat. Vuonna vallattiin 1240 Tšernihiv ja Kiova, ja vuoteen 1242 mennessä Venäjästä oli tullut osa Kultaisen ordan mongolivaltakuntaa. Kiptśakin kaani pääkaupungistaan ​​Saraista Volgan sivujoelta hallitsi venäläisiä vasallejaan despoottina. Aasialaisen vallan alaisuudessa venäläiseen taiteeseen tuli monia uusia vaikutteita. Mongoli-imperiumissa, joka 1300-luvun lopulla ulottui Kiinanmereltä Puolan rajoille ja Himalajalta Siperiaan, itäiset mongolit olivat hyväksyneet buddhalaisuuden ja läntiset mongolit islamin, joten Venäjälle virtasi kiinalaista, intialaista ja islamilais-persialaista taidetta.
Islamilainen arkkitehtuuri oli omaksunut näihin aikoihin, etenkin Persiassa, venäläiseen luonteeseen sopivat aistilliset muodot. Huippukaaret, sipulin- ja sydämenmuotoiset kupolit, soikeat ikkunat ja kapeat syvennykset esiintyivät nyt venäläisessä arkkitehtuurissa. Myös kattojen ja kupolien uusi kirkas väritys voi johtua aasialaisista vaikutteista. Kirkkojen lukuisat tornit loistivat punaisena, valkoisena ja vihreänä, ja ne olivat yhä useammin kullattuja. Rostovin kaltaisiin kaupunkeihin, jotka olivat kukoistavia keskuksia mongolien aikana, ilmestyivät linnoitukset eli kremlit. Suuriruhtinas Iivana I siirsi pääkaupunkinsa Moskovaan ja kun kaani vahvisti hänen arvonsa vuonna 1333, kaupunkiin rakennettiin ensimmäiset kivikirkot, Metropoliitta muutti myös istuimensa Moskovaan, ja suuriruhtinaan valta vakiintui niin voimakkaaksi, että vuonna 1480 Iivana III pystyi vapauttamaan koko Venäjän tataarien ja mongolien ikeestä.
Ikonimaalaustaide

Venäläiselle kristilliselle taiteelle tyypillinen ikoni on alun perin johdettu bysanttilaisista mosaiikeista, freskoista ja miniatyyreistä. Halu säilyttää suosittuja pyhimyslegendoja pysyvässä muodossa johti Venäjällä sen kehittämiseen kreikkalaisesta kuvasta (eikōn), ja ikonista kehitettiin alkuperäinen venäläinen muoto, maalattu seinäke tai ikonostaasi, joka vakiintui kaikkialla 1400-luvulla. Siitä tuli ortodoksisen kirkon tärkein koriste, joka otti itämaisen kirkon alttarikaiteen tai verhon tehtävän. Kuten kreikkalaisen teatterin proskenionissa, ikonostaasissa on kolme ovea; keskimmäisen oven (Pyhä portti) kautta saavat kulkea vain papit. Se erotti kaikkein pyhimmän kirkkokansasta, samalla tavalla kuin läntisen kirkon kuoriaita; mutta sillä oli paljon suurempi rooli liturgiassa, ja jokaisella yksittäisellä maalauksella oli tietty merkitys.
Ikonimaalarit olivat nimettömiä munkkeja, joiden taiteellinen työ rukouksen ja paaston ohella oli itsessään eräänlaista palvontaa. Puupaneelit joille maalaus tehtiin, valmistettiin koivusta, männystä tai lehmuksesta, tai harvemmin sypressistä, tekemällä keskelle tasaisen pinnan niin, että ulkonevat reunat muodostivat suojaavan kehyksen. Pinta pohjustettiin liidulla ja liimalla ja väripigmentit sekoitettiin munankeltuaiseen temperamaalaustekniikalla. Tiukat säännöt säätelivät väripalettia; varhaisimmissa ikoneissa tausta oli kultaa tai hopeaa, mutta myöhemmin lisättiin valkoinen, vihreä ja sininen. Maalaus suojattiin päällystämällä se munanvalkuaisella, jolla on valitettava taipumus tummua. Toisen tiedon mukaan maalaus suojattiin kuivuttuaan olifalla, pellava- tai oliiviöljystä jonkun kuivattavan aineen kanssa keitetyllä lakalla.
Hienoimmat ikonit tulivat Novgorodin koulusta, joka oli paennut kaupunkiin mongolihallinnon hirmutekoja. Kun ruhtinas Andrei Bogoljubski piiritti kaupunkia vuonna 1198, kaupunginmuurien ympärillä kannettiin ikoneita, ja kun Jumalansynnyttäjän ikonin lävisti vihollisen nuoli, tämä alkoi itkeä. Tämä tapaus on aiheena Vladimirin Jumalanäidin ikonissa (n. 1131). Todennäköisesti kolme suurinta venäläistä ikonimaalaria, jotka kaikki oli koulutettu Novgorodin koulun ikonimaalausperinteeseen ovat Teofanes Kreikkalainen (n. 1340-1410), Andrei Rubljov (n. 1360-1430), jonka mestariteos on Pyhän Kolminaisuuden ikoni vuodelta 1422 ja Dionysios (n. 1440-1502). Novgorodin koulun jälkeen taiteen painopiste siirtyi Moskovan kouluun, jota edustavat Prokopius Tširin, Nikeforus Savin ja Simon Ušakov (1626-1686).
1700-luku

Pietari I Suuri houkutteli Venäjälle monia arkkitehtejä ja kuvanveistäjiä rakentamaan ja koristamaan uutta vuonna 1703 perustamaansa pääkaupunki Pietaria. Hän maksoi myös monille venäläisille taiteilijoille, jotta nämä hankkisivat tarvittavat taidot ulkomaisissa taideakatemioissa. Toiset tulivat Venäjälle omasta tahdostaan, kuten italialainen arkkitehti Bartolomeo Rastrelli ja skotlantilaissyntyinen Charles Cameron. Pietari I:n tarkoituksena oli perustaa erillinen taideosasto vastaperustettuun Tiedeakatemiaan. Vasta vuonna 1757 keisarinna Elisabet perusti Venäjän keisarillisen taideakatemian.
1700-luvun venäläistä maalaustaidetta hallitsi muotokuvataide, yksi harvoista rahaa tuottavista maalaustaiteen lajeista sekä myös erilaiset kansantaiteen muodot. Sen ajan kuuluisia venäläisiä muotokuvamaalareita ovat Italiassa koulutettu Ivan Nikitin (1688-1742), Alankomaissa realistiksi koulutettu Andrei Mavejev (1701-39), formalisti Aleksei Antropov (1716-1795), koristeellisempi, rokokootyylin maalari Ivan Višniakov (1699-1761), täysiverinen rokokoomaalari Dmitri Levitski; Ivan Argunov, vaikutusvaltaisen kreivi Šeremetjevin maaorja; Venäjän Gainsborough Vladimir Borovikovski ja hovimaalari, sfumato-asiantuntija Fjodor Rokotov.
1800-luku

Kuvataide Venäjällä kehittyi eurooppalaisittain hitaammin kuin venäläinen kirjallisuus. Muotokuvamaalari Dmitri Levitskiä lukuun ottamatta 1700- ja 1800-luvun alussa ei syntynyt suuria venäläisiä maalareita. 1830-luvulla Venäjän taideakatemia (perustettu vuonna 1757) alkoi lähettää venäläisiä taidemaalareita ulkomaille koulutettaviksi. Lahjakkaimpia heistä olivat Aleksandr Ivanov ja Karl Brjullov, jotka molemmat tunnettiin romanttisista historiallisista töistään. Aidosti kansallinen maalauksen perinne alkoi kuitenkin vasta 1870-luvulla, kun taiteilijaryhmä "Vaeltajat" aloitti toimintansa. Vaikka heidän töitään ei tunneta Venäjän ulkopuolella, Isaak Levitanin seesteiset maisemat, Ivan Kramskoin ja Ilja Repinin ilmeikkäät muotokuvat sekä Vladimir Makovskin, Vasili Perovin ja Repinin sosiaalisesti suuntautuneet laatukuvamaalaukset ovat kansainvälisesti merkittäviä.
Venäjän arkkitehtuuri kehittyi 1800-luvulla, kun uus-slaavilaisuus keskittyi keskiaikaiseen taiteeseen ja venäläisen perinnön vahvistamiseen. Slaavilaisen perinnön uudelleentulkintoja rautatieasemien nopean rakennusvaiheen aikana olivat Nevski Prospektin Moskovan rautatieasema Pietarissa vuonna 1851 ja monet Moskovan rautatieterminaalit 1800-luvun lopulta kuten Leningradin asema (alun perin Nikolajevskin asema, 1844–1851). Kristus Vapahtajan katedraali, joka vihittiin käyttöön Moskovassa vuonna 1883, oli vaikuttava monumentti. Se räjäytettiin Neuvostoliiton aikana vuonna 1931 ja rakennettiin uudelleen Venäjän federaation aikana 1990-luvun kuluessa.
Romulo (futsalpelaaja)

| Romulo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Romulo Alves Nobre
Syntynyt: 28. syyskuuta 1986 (ikä 38) Fortaleza, Brasilia
Kansalaisuus:   Venäjä  Brasilia
Futsalpelaaja
Pelipaikka:  pohjapelaaja
Pituus:  180 cm
Paino:  81 kg
Nyk. joukkue:  Moskovan Dinamo
Sarja:  Venäjän Superliiga
Pelaajaura
Ammattilaisjoukkueet
2006–2007 2008 2008–2009 2010–:  Umuarama Santa Fé Carnicer Torrejón Moskovan Dynamo
Maajoukkueet
2015–:  Venäjä
| Mitalit> Maa:  Venäjä.Miesten futsal.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Venäjä.Miesten futsal.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Venäjä.Miesten futsal.EM-kilpailut  | Maa:  Venäjä> Miesten futsal. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Serbia 2016 |  |  |
Romulo Alves Nobre (s. 28. syyskuuta 1986 Fortaleza, Brasilia) on brasilialaissyntyinen venäläistynyt futsalpelaaja, joka edustaa Venäjän Superliigassa pelaavaa Moskovan Dynamoa ja Venäjän futsalmaajoukkuetta. Pelipaikaltaan 180 senttimetriä pitkä ja 81 kilogrammaa painava oikeajalkainen Romulo on pohjapelaaja eli fixo.
Romulo oli mukana saavuttamassa hopeaa Venäjän kanssa vuoden 2016 EM-kilpailuista Serbiasta. Hän onnistui noissa kilpailuissa maalinteossa viidesti, jääden vain yhden maalin päähän maalipörssin kärkitilasta.
Romulo on edustanut vuodesta 2009 alkaen venäläistä Moskovan Dynamoa. Hän on voittanut seuran kanssa kolme Venäjän mestaruutta. Dynamoa ennen hän pelasi espanjalaisessa Carnicer Torrejónissa, jonne Romulo siirtyi synnyinmaastaan.
Rosario Salvatore Aitala

Rosario Salvatore Aitala (s. 24. syyskuuta 1967 Catania) on italialainen tuomari ja oikeustieteilijä. Hän aloitti 11. maaliskuuta 2018 yhdeksänvuotisen kauden Kansainvälisen rikostuomioistuimen tuomarina.
Aitala työskenteli Roomassa vanhempana syyttäjänä, joka käsitteli muun muassa kansainvälisiä rikosasioita. Hän toimi myös Italian senaatin puheenjohtajan vanhimpana neuvonantajana kansainvälisissä asioissa ja lakiasioissa. Aitala on opettanut rikoslakia, kansainvälistä oikeutta, geopolitiikkaa ja kansainvälisiä suhteita muun muassa LUISS:ssa, Luigi Vanvitelli -yliopistossa ja Rooman Tor Vergata -yliopistossa.
Venäjä asetti Aitalaa vastaan toukokuussa 2023 poissaolevana vangitsemismääräyksen sen jälkeen kun Kansainvälinen rikostuomioistuin oli määrännyt Vladimir Putinin pidätettäväksi.
Romualdo Pacheco

Romualdo Pacheco
José Antonio Romualdo Pacheco, Jr. (31. lokakuuta 1831 – 23. tammikuuta 1899) oli yhdysvaltalainen poliitikko.
Pacheco syntyi Santa Barbarassa, Kaliforniassa. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1877–1878 ja 1879–1883. Hän toimi osavaltionsa varakuvernöörinä Newton Boothin kuvernöörikaudella ja sai tilapäisesti kuvernöörin viran 27. helmikuuta 1875 Boothin lähdettyä Yhdysvaltain senaattiin. Pachecoa seurasi 9. joulukuuta 1875 William Irwin, joka oli voittanut syyskuun vaalin.
Pacheco on Kalifornian osavaltion historian ainoa latinotaustainen kuvernööri. Hän oli uransa varhaisessa vaiheessa 1850-luvulla demokraatti ja kuului 1860-luvulla National Union Partyyn, mutta tuli valituksi useimpiin poliittisiin virkoihinsa Yhdysvaltain republikaanisen puolueen edustajana.
Pacheco oli vuodesta 1863 naimisissa Mary McIntiren kanssa. Parilla oli kaksi lasta, Maybella Ramona (s. 1865) ja Romualdo, joista vain ensiksi mainittu eli aikuisikään. Pacheco kuoli Oaklandissa 1899.
Romulo

Romulo/Rómulo/Rômulo-nimisiä henkilöitä ovat:
Romulo, Romulo Alves Nobre (s. 1986), brasilialais-venäläinen futsalpelaaja
Rômulo, Rômulo Souza Orestes Caldeira (s. 1987), italialainen jalkapalloilija
Rômulo, Rômulo Borges Monteiro (s. 1990), brasilialainen jalkapalloilija
Rómulo Betancourt, venezuelalainen poliitikko
Rómulo Gallegos, venezuelalainen kirjailija ja poliitikko
Rómulo García, argentiinalainen katolinen arkkipiispa
Romulo Geolina Valles, filippiiniläinen katolinen arkkipiispa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Romulo”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Vorarlberg

| Vorarlberg |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Sijainti
Valtio:  Itävalta
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Bregenz
 – Kuvernööri:  Markus Wallner
Pinta-ala:  2 601 km² (8.)
Väkiluku (2015):  378 592 (8.)
 – väestötiheys:  145,6 as./km²
Symbolit:  
 – Osavaltiolaulu:  ’s Ländle, meine Heimat
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  AT-8
 
Vorarlberg
Vorarlberg on osavaltio aivan läntisimmässä Itävallassa Bodenjärven rannalla. Sekä asukasluvultaan (378 592 asukasta vuonna 2015) että pinta-alaltaan (2 601 km²) se on Itävallan toiseksi pienin osavaltio. Osavaltion pääkaupunki on Bregenz.
Vorarlberg rajoittuu idässä Tiroliin, pohjoisessa Saksan Baijerin osavaltioon, lännessä Liechtensteiniin ja Sveitsin Sankt Gallenin kantoniin sekä etelässä Sveitsin Graubündenin kantoniin.
Osavaltio on jaettu neljään piiriin: Bregenz, Dornbirn, Feldkirch ja Bludenz. Siellä on viisi kaupunkia: Bregenzin lisäksi Dornbirn, Hohenems, Feldkirch ja Bludenz.
Suurimmat joet ovat Ill ja Rein, joka muodostaa rajan Sveitsin kanssa. Bodenseen lisäksi Vorarlbergissa on useita tekojärviä, joita käytetään vesivoiman tuottoon. Sähköstä suuri osa viedään Saksaan. Vorarlbergissa on useita vuorijonoja, joista merkittävimmät ovat Silvretta, Rätikon, Verwall ja Arlberg. Korkein huippu on 3312 metrin Piz Buin.
Vorarlbergissa puhuttava saksan kielen alemannimurre poikkeaa muun Itävallan murteista, ja muistuttaa enemmän Sveitsin ja Ranskan Alsacen alueen saksaa.
Vorarlbergin osavaltiolaulu on ’s Ländle, meine Heimat.
Historia

Vorarlberg yhdistettiin vuonna 1782 Tiroliin, jonka mukana se kuului vuosina 1801–1814 Baijeriin. Vuonna 1851 alue julistettiin Itävalta-Unkarin kruununmaaksi, ja vuonna 1918 siitä tuli Itävallan osavaltio.
Piirit

Osavaltio on jaettu neljään piiriin: Bregenz, Dornbirn, Feldkirch ja Bludenz. Siellä on viisi kaupunkia: Bregenzin lisäksi Dornbirn, Hohenems, Feldkirch ja Bludenz.
Talous

Vorarlberg on suosittu matkailukohde. Etenkin Reinin laaksossa on kello-, lääke- ja tekstiiliteollisuutta. Bregenzerwaldissa harjoitetaan maanviljelyä ja karjanhoitoa.
Politiikka

Hallituspuolueena on ÖVP ja kuvernöörinä Markus Wallner.
Väestö

Vuoden 2001 tietojen mukaan Vorarlbergissa asui 351 095 asukasta. Heistä alle 15-vuotiaita oli 19,4 %, 15–59-vuotiaita 63,1 % ja yli 60-vuotiaita 17,5 %. Suurin osa asukkaista oli Itävallan kansalaisia, mutta osavaltiossa asui myös 46 700 ulkomaan kansalaista. Heistä suurimmat ryhmät olivat turkkilaiset (18 838), jugoslaavit (6 462), saksalaiset (5 880) ja bosniakit (5 662). Uskontoryhmistä suurin ovat katolilaiset (78 %), muslimit (8,4 %) ja protestantit (2,2 %). Muhin ryhmiin kuului 3,9 %, uskonnottomia oli 6 % ja 1,6 % uskontoa ei saatu selville.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vorarlberg Wikimedia Commonsissa
Itävallan osavaltiot
Ala-Itävalta
Burgenland
Kärnten
Salzburg
Steiermark
Tiroli
Wien
Vorarlberg
Ylä-Itävalta
Rosario Saro Vella

Rosario Saro Vella vuonna 2008.
Rosario Saro Vella (s. 8. toukokuuta 1952 Canicattì) on Madagaskarilla toimiva italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuuluu salesiaaneihin. Hänet vihittiin papiksi 27. toukokuuta 1979 ja nimitettiin Ambanjan hiippakunnan johtoon 7. marraskuuta 2007, ja piispaksi vihkiminen seurasi 16. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Odon Marie Arsène Razanakolona, jota avustivat Calogero La Piana ja Augustine Kasujja.