Blat
Blat käytännössä

Usein vaihdossa tarjottavat tavarat, tiedot tai palvelut olivat tai ovat ennen vaihtoa valtion tai yrityksen omaisuutta, mutta ne ohjataan epävirallisella sosiaalisella vaihtokaupalla yksityiseen käyttöön.
Esimerkiksi ruokakaupoissa työskentelevillä oli etulyöntiasema elintarvikkeiden hankkimisessa. He tiesivät mitä, missä ja milloin oli mitäkin saatavissa, ja he käyttivät asemaansa hyväkseen. Tavallista oli tavaroiden välittäminen tutuille tai blat-verkoston jäsenille tiskin alta. Muut joutuivat jonottamaan saadakseen oman osuutensa myyntiin tulleista tuotteista. Kaupan tyhjänä ammottavat hyllyt eivät siis olleet koko totuus, sillä tavaroita oli saatavilla, kunhan tiesi oikeat yhteydet. Unto Parvilahden ykdinkertainen esimerkki:
Tarvitessani rehujauhoja sioille oli niitä turhaa tiedustella osuuskaupasta, ne myytiin ”tiskin alta” ennen kuin ehtivät myymälään astikaan varastolta. Otin siis yhteyden osuuskaupan ajomieheen, jotta hän ilmoittaisi minulle ennakolta, milloin rehujauhoja lähetetään vähittäiskauppaan varastosta. Ajomies puolestaan tarvitsi polttopuuksi rimoja, joita sahallamme oli loputtomiin, mutta joita ei yleisö voinut saada, koska sahalaitos oli aidattu piikkilangalla ja GPU:n joukkojen vartioima. Kun järjestin ajomiehelle luvan hakea kuormallisen rimoja sahaltamme, ilmoitti hän puolestaan milloin jauhoja tuli kauppaan, joten sain niitä tarvitessani. Näin olimme molemmat autettuja.
Samoin lääkäri saattoi saada lapsensa koulunkäynnin ongelmiin erityisopetusta, kun opettaja tarvitsi pikaista erityishoitoa lapselleen tai naapurilleen virallista potilasjonoa nopeammin. Monimutkaisempi Parvilahden esimerkki:
Eräs tuttavani ukrainalainen karkotettu oli tuloksetta yrittänyt saada esikoistaan oppikouluun. Hän ei itse voinut mennä lahjomaan koulun opettajia saadakseen pojan kouluun, mutta hän sai tietää erään saman koulun opettajista, joka muuten oli koulun johtajan parhaita juomaveikkoja, asuvan perin ahtaalla ja tarvitsevan asunnon. Ukrainalainen tuttavani hankkikin huoneen opettajalle, tämä puolestaan painosti ryypруveljeään koulun johtajaa siten, että tämä otti pojan kouluun muka tietämättä tämän isän poliittista asemaa. Ja niin olivat kaikki tyytyväisiä.
Ylellisyystuotteina pidetyt ruokatavarat (suklaa, monet hedelmät, laadukas alkoholi jne.), vaikeasti saatavat kodin elektroniikkatuotteet ja nuorison muotivaatteet (mm. farkut 1970-luvun lopulla) olivat haluttuja mutta monille saatavissa vain suhteiden kautta.
Myös vapaa-ajan vietto vaati blat-suhteita, sillä liput konsertteihin ja teattereihin olivat joskus tavoittamattomissa ilman kontakteja oikeisiin ihmisiin.
Myös asuminen järjestyi Neuvostoliitossa yleensä työpaikan kautta. Oikeilla suhteilla asunto, remontti, lääkärinapu, puhelin ja kenties datšakin järjestyivät hyvin nopeasti.
Matkustaminen ulkomaille oli äärimmäinen ylellisyys, joka kohtasi vain harvoja – yleensä vaikutusvaltaisissa asemissa olevia tai heidän lähipiiriään. Tässä asiassa puolueen jäsenyys ja ns. poliittinen luotettavuus merkitsi paljon.
Työnsaannissa ja ylennyksissä blat oli myös ensiarvoisen tärkeä. Lasten kouluttaminen vaati samoin suhteita; jos niitä oli, jatkokoulutuspaikan saattoi saada ilman pääsykokeita.
Neuvostoliitossa vaihtokauppa muodosti erittäin merkittävän osan taloutta: vuosina 1985–1990 vaihtokaupan osuudeksi arvioitiin noin 35 prosenttia Neuvostoliiton kaikesta kaupankäynnistä. Kaikki tekivät vaihtokauppaa, mutta virallisesti blatia ei ollut olemassa. Venäjän federaation alkuvaiheen talousvaikeuksien vuosina 1995–1999 vaihtokaupan osuus kohosi ylimmillään jopa 50 %:iin koko vuoden kaupankäynnistä. Sittemmin vaihtokaupan osuus pieneni selvästi, mutta vuoden 2008 laman arvioitiin uudelleen lisänneen vaihtokaupan osuutta Venäjän talouselämässä.