stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brittiläinen imperiumi
Historia

Useimmat historioitsijat jakavat Brittiläisen imperiumin kahteen vaiheeseen, "ensimmäiseen" imperiumiin ja "toiseen" imperiumiin. Niitä erottava käännekohta oli Pohjois-Amerikan brittiläisten siirtokuntien itsenäistyminen Yhdysvalloiksi vuonna 1783. Sen jälkeen imperiumin painopiste siirtyi ensin Intiaan ja Tyynellemerelle, ja 1800-luvulla myös Afrikkaan. Siinä kun ensimmäinen imperiumi oli rakentunut meriteitse tapahtuneelle kaupalle ja asuttamiselle, toinen imperiumi rakentui valloituksille, muunrotuisten alistamiselle ja taloudelliselle hyödyntämiselle.
Brittiläistä imperiumia rakensivat yhtä lailla englantilaiset ja skotit. Irlannin osuus imperiumiin on kiistanalainen: se on nähty yhtäältä Englannin ja Skotlannin kumppanina ja toisaalta imperiumin ensimmäisenä alusmaana.
Historia > Ensimmäinen imperiumi

Britannia perusti ensimmäiset merentakaiset siirtokuntansa 1500-luvulla. Kaupankäynti Venäjän kanssa alkoi 1500-luvun loppupuolella Arkangelin kautta. Jotkut ajoittavat brittiläisen imperiumin alun jo vuoteen 1497, kun John Cabot valtasi Newfoundlandin kuningas Henrik VII:n nimiin. Yleisempää on ajoittaa imperiumin alku vuoteen 1607, jolloin britit perustivat ensimmäisen pysyvän siirtokuntansa James Riverille Virginiaan.
Taloudelliset tavoitteet ja kilpailu Ranskan kanssa saivat Britannian perustamaan siirtokuntia Pohjois-Amerikkaan ja Karibialle. Vuoteen 1670 mennessä Britannialla oli siirtomaat Pohjois-Amerikan Uudessa-Englannissa, Virginiassa ja Marylandissa sekä siirtokuntia Bermudalla, Hondurasissa, Antigualla, Barbadosissa ja Nova Scotiassa. Jamaikan Iso-Britannia valloitti vuonna 1655. Brittiläinen Hudson’s Bay Company asettui nykyisen Kanadan luoteisosiin 1670-luvulla. Britannia soti Ranskan kanssa Kanadasta, kunnes Pariisin rauha 1763 jätti Britannian hallitsevaksi alueella.
Itä-Intian kauppakomppania alkoi perustaa kauppa-asemiaan Intiaan vuonna 1600, ja Salmisiirtokunnat siirtyivät Britannian haltuun, kun yhtiö laajensi toimintaansa. Robert Clive torjui ranskalaiset ja voitti Bengalin hallitsijat vuonna 1750, minkä jälkeen Britannia sai Intian haltuunsa. Ensimmäiseksi Bengalin kenraalikuvernööriksi nimitettiin Ison-Britannian kuningaskunnan parlamentissa uuden lain nojalla Warren Hastings vuonna 1773.
Afrikan ensimmäinen pysyvä brittiläinen siirtokunta perustettiin James Islandille Gambiajokeen vuonna 1661. Sierra Leonen alue siirtyi Britannialle vuonna 1787 ja eteläisen Afrikan Hyväntoivonniemi 1806, minkä jälkeen britit ja buurit levittäytyivät brittien johdolla eteläisen Afrikan sisäosiin.
Historia > Toinen imperiumi

1780-luvulla Britannia sai uusia siirtokuntia Australiasta ja nykyisestä Ontariosta Kanadassa. Napoleonin sotien seurauksena brittiläiseen imperiumiin liitettiin Trinidad ja Ceylon, ja Pariisin rauhansopimuksessa 1814 Tobago, Mauritius, Saint Lucia ja Malta. Malakka liitettiin imperiumiin vuonna 1795 ja Singapore 1819. Kanadassa imperiumi laajeni Albertaan, Manitobaan ja Brittiläiseen Kolumbiaan. Myös Intiassa Britannia sai valloituksilla haltuunsa lisää alueita. Uusi-Seelanti liitettiin imperiumiin virallisesti 1840, ja sen jälkeen muitakin Tyynenmeren saaria. Burman britit saivat vuonna 1886, Punjabin 1849 ja Belutšistanin vuoteen 1857 mennessä. Vuosisadan lopulla Britannia laajensi imperiumiaan Kaukoidässä myös Bruneihin ja Sarawakiin. Hongkongista tuli Britannian omaisuutta vuonna 1841, ja britit toimivat myös Kiinan muissa satamissa kuten Shanghaissa.
Orjakauppa Afrikasta Amerikkaan oli ollut taloudellisesti välttämätöntä Britannian Karibian-siirtokunnille ja Pohjois-Amerikan eteläosille, jotka ovat nykyisin Yhdysvaltain etelävaltioita. Britit lopettivat orjakaupan vuonna 1807 ja lakkauttivat orjuuden siirtomaissaan vuonna 1833.
Suezin kanavan valmistuminen vuonna 1869 lyhensi meritietä emämaan ja Intian välillä. Sen johdosta Britannia laajensi satamaansa Adenissa, perusti protektoraatin Somalimaahan sekä kasvatti vaikutusvaltaansa Arabian eteläosissa ja Persianlahdella. Kyproksen Britannia valtasi 1878.
Britannia hankki 1800-luvulla paljon siirtomaita Afrikasta. Se hallitsi Egyptiä vuodesta 1882 alkaen ja Sudania vuodesta 1899. Royal Niger Company laajensi 1800-luvun loppupuoliskolla brittien valtaa Nigeriaan, ja myös Kultarannikko ja Ghana siirtyivät Britannian haltuun. Brittiläinen East Africa Company toimi nykyisten Kenian ja Ugandan alueilla, ja South Africa Company toimi nykyisissä Zimbabwessa, Sambiassa ja Malawissa. Britannia valloitti toisessa buurisodassa 1899–1902 Transvaalin ja Oranjen vapaavaltion. Valloitusten seurauksena Britannia hallitsi yhtenäistä siirtomaiden ketjua Egyptistä Etelä-Afrikkaan. 1800-luvun lopussa Brittiläinen imperiumi kattoi lähes neljäsosan koko maailmasta ja yli neljäsosan sen asukkaista.
Historia > Imperiumi maailmansodissa

Ensimmäisessä maailmansodassa Britannian dominioissa oli voimassa asevelvollisuus, vaikka sitä joissain dominioissa vastustettiinkin. Merkittävä osa Australian, Kanadan ja Uuden-Seelannin aikuisesta miesväestöstä otti osaa sotaan. Brittejä kuoli sodassa 700 000, kanadalaisia 57 000, australialaisia 60 000 ja intialaisia 65 000. Sodan seurauksena Britannia liitti imperiumiinsa mandaattialueita Lähi-idästä sekä Afrikasta muun muassa Tanganjikan.
Toisessa maailmansodassa imperiumin ja siitä eronneiden maiden muodostaman kansainyhteisön maiden sotilaiden määrä ja miestappiot olivat paljon pienemmät kuin ensimmäisessä maailmansodassa, vaikka maat mobilisoivatkin aiempaa suuremman määrän ihmisiä.
Historia > Hajoaminen

Britannia menetti Amerikan-siirtokuntansa sen jälkeen, kun Yhdysvallat itsenäistyi vuonna 1776. Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä jotkin muutkin siirtomaat irrottautuivat emämaasta, ja Britannia tunnusti vuonna 1931 dominionsa itsenäisiksi. Intia itsenäistyi vuonna 1947, ja muut Aasian, Afrikan ja Karibian siirtomaat seuraavina vuosikymmeninä. Britannian viimeinen merkittävä siirtomaa Hongkong siirtyi Kiinalle vuonna 1997. Moni itsenäistyneistä Britannian siirtomaista on jäänyt osaksi Kansainyhteisöä.
Britannian siirtomaat itsenäistyivät eri syistä ja eri tavoin. Ulkoiset uhat britit onnistuivat aina torjumaan tehokkaasti, ja vain Japani toisessa maailmansodassa onnistui valloittamaan väliaikaisesti alueita Britannialta. Siirtomaat irrottautuivat imperiumista etupäässä imperiumin sisäisistä syistä. Britannia oli 1900-luvulla jo taloudellisesti ja sotilaallisesti kyvytön ylläpitämään suurta imperiumia, ja moni siirtomaa alettiin nähdä turhana rasitteena emämaalle. Brittivallan heikkeneminen samalla vahvisti siirtomaiden nationalistisia liikkeitä. Brittien dominiot Kanada, Australia, Uusi-Seelanti ja Etelä-Afrikka olivat ajautuneet Britanniasta erilleen jo ensimmäiseen maailmansotaan mennessä, kehittäneet oman kansallisen identiteetin ja muuttuneet käytännössä itsenäisiksi. Intiassa syntyi vahva itsenäisyysliike ensimmäisen maailmansodan aikana, ja vaikka Britannia pyrkikin pitämään maasta tiukasti kiinni aina toiseen maailmansotaan asti, Mahatma Gandhin johtama liike sai maalle itsenäisyyden 1947. Länsi-Afrikassa alkoi 1920-luvulta alkaen herätä vastustusta brittien poliittista yksinvaltaa kohtaan. Britit alkoivat antaa valtaa paikallisille toisesta maailmansodasta alkaen, mikä johti länsiafrikkalaisten siirtomaiden itsenäistymiseen yksi kerrallaan. Sama kehitys tapahtui Itä-Afrikassa, mukaan lukien Rhodesia, jossa valkoisia oli merkittävä osuus väestöstä.
Hallinto

Brittiläisen imperiumin ylin käskyvalta tuli Britannian kruunulta ja parlamentilta. Käskyvaltaa alusmaissa harjoittivat kuvernöörit, joskin he jakoivat valtansa usein paikallisten viranomaisten kanssa. Joitain siirtomaita hallitsivat brittien omat viranomaiset suoraan, kuten Intian provinsseja ja Länsi-Afrikan rannikkoa. Joitain siirtomaitaan britit hallitsivat epäsuorasti, valvoen ja suojellen alkuperäisasukkaiden omia auktoriteetteja. Tällaisia olivat esimerkiksi Intian prinssit, Fulanin emiirit ja Malesian sulttaanit. Afrikassa britit hallitsivat heimopäälliköiden kautta, tarvittaessa nimeten sellaiset itse.
Brittien valta perustui yhtäältä vallanpitäjien itseluottamukseen ja toisaalta alamaisten suostumiseen hallittaviksi. Britit vahvistivat auktoriteettiaan muun muassa pystyttämällä julkisia rakennuksia ja esittelemällä sotilaallista voimaansa paraateilla. Toisinaan valtaa tuettiin voiman avulla – valloituksilla, vastarinnan tukahduttamisella, verojen keräämisellä ja työvoiman sijoittelulla. Siirtomaasotien käyminen ja kapinoiden kukistaminen väkivallalla sekä sotimisen kalleus johtivat kuitenkin usein siirtomaahallinnon arvosteluun emämaassa. Kauppareitin tai tulonlähteen turvaamiseksi britit tyytyivätkin vaikeuksien välttämiseksi yleensä vain lain ja järjestyksen ylläpitämiseen ja verojen keräämiseen.
Britannian muodollisesti hallitsemien alueiden lisäksi imperiumiin on katsottu epävirallisesti kuuluneen myös alueita, joita Britannia ei hallinnut, mutta joille sen vaikutusvalta kuitenkin ulottui esimerkiksi kaupankäynnin alueella kuten Shanghai ja Buenos Aires.
Britannian parlamentissa ei siirtomailla koskaan ollut omaa edustustaan, vaikka sellaista toisinaan ehdotettiinkin. Joillain parlamentaarikoilla kylläkin oli henkilökohtaista siirtomaataustaa. Britannian parlamentti jätti siirtomaiden asiat yleensä niiden omien hallintoelinten hoidettavaksi. Siirtomaiden omistus ei myöskään vaikuttanut juurikaan siihen tapaan, jolla Britanniaa hallittiin.
Talous

Lähes kaikki Britannian varhaisten siirtokuntien perustajat olivat yhtiöitä ja magnaatteja, jotka hankkivat itselleen siirtokuntia yksi kerrallaan. Englannin kruunu ei osallistunut niiden perustamiseen tai johtamiseen vaikka harjoittikin jonkinlaista nimitysvaltaa ja valvontaa. Kruunu valvoi siirtokuntia 1600- ja 1700-luvuilla lähinnä kaupan ja laivakuljetusten alueella. Siirtomaita valvomaan perustettiin vuonna 1801 siirtomaavirasto, jonka kautta siirtomaiden hallinnot pidettiin kurissa.
Siirtokunnista tuotiin raaka-aineita Englantiin, ja niille annettiin monopolit esimerkiksi tupakkaan ja sokeriin Britannian markkinoilla. Vastineeksi niiden täytyi hoitaa kaikki kauppansa englantilaisilla laivoilla ja toimia Britanniassa valmistettujen tuotteiden markkina-alueena. Tämä suljettu talousjärjestelmä kesti imperiumissa 1800-luvun alkupuolelle. Silloin käynnistynyt teollinen vallankumous osoitti muun muassa sen, että yksikin valtio saattoi saada etua muihin nähden niitä suuremmalla teollisella tai maataloudellisella tehokkuudella. Adam Smith oli myös esittänyt, että useimmissa olosuhteissa varallisuus saattoi kasvaa rajattomasti. Tämän seurauksena Britannia alkoi 1820-luvulta alkaen avata omia ja siirtomaidensa markkinoita saadakseen vientituotteilleen maailmanmarkkinat. Vuonna 1846 britit lakkauttivat brittiläisten ja siirtomaiden tuotteiden tullietuudet. Vapaakauppa jatkui imperiumissa vuoteen 1932 saakka. Sen jälkeen britit palasivat protektionistiseen kauppajärjestelmään, jossa siirtomaiden tuotteiden tullimaksuja alennettiin tai niille suotiin kiintiöt, ja siirtomaille annettiin rajoituksia maahantuontiin imperiumin ulkopuolisista maista.
Parantaakseen kulkuyhteyksiä siirtomaissaan britit rakensivat niihin tarvittavan infrastruktuurin: satamia, maanteitä, rautateitä ja kanaaleja. Kulkuyhteyksiä hyödynnettiin raaka-aineiden kuljettamiseen sisämaasta rannikolle ja sitä kautta emämaahan, brittiläisten tuotteiden kuljettamiseen siirtomaiden sisäosiin, sotilaiden kuljetuksiin, sekä sisämaan kaivosten ja plantaasien omistajien tarpeisiin. Koska maa oli siirtomaissa halpaa, siirtolaiset saattoivat perustaa suuria maatiloja pienin kustannuksin. Teollisuutta britit eivät siirtomaihinsa juurikaan perustaneet.
Siirtomailla on katsottu olleen suuri merkitys Britannian vaurauteen. Britannia myi siirtomaistaan maahantuotuja tuotteita edelleen muualle Eurooppaan, mikä rikastutti rahtaajia ja kauppiaita sekä toi hallinnolle tullituloja. Brittiläinen teollisuus tarvitsi teollisen vallankumouksen aikana siirtomaiden avulla saatua pääomaa sekä siirtomaiden suojeltuja markkinoita tuotteilleen. Toisaalta on arveltu myös, että siirtomaatalous hidasti Britannian teollisuuden nykyaikaistamista sekä aiheutti kuluja armeijan ja laivaston ylläpitämisessä, sillä viktorianaikainen armeija oli ensisijaisesti tarkoitettu koko brittiläisen imperiumin puolustamiseen.
Suhtautuminen alusmaihin

Britit olivat 1800-luvulle asti ajatelleet, että ihmiset olivat kaikkialla maailmassa luonnoltaan samanlaisia, ja että kaikki yhteiskunnat noudattaisivat samanlaista kehityskulkua, jonka ylin aste oli brittiläinen yhteiskunta. 1800-luvulla kuitenkin jouduttiin toteamaan, että monet alusmaat eivät pysyneetkään emämaan kehityksen tahdissa. Syntyi käsitys ihmisroduista, niiden eroavaisuuksista ja hierarkiasta, joilla myös oikeutettiin brittien valta-asema ja rotusyrjintä. 1900-luvulla siirtokuntien johtajat alkoivat rotuajattelun sijaan nähdä siirtomaat kansakuntina, joita he pitivät tasa-arvoisina Britannian kanssa. Siirtomaavalta oli myös luomillaan rakenteilla tehnyt kansakuntien synnyn mahdolliseksi.
Hallinnollinen jako

Imperiumin eri alueet olivat hallinnollisesti eri asemassa ja sen mukaisesti niistä käytettiin eri nimityksiä. Brittiläinen Intia muodostettiin vuonna 1877 keisarikunnaksi, jonka keisarinnaksi kuningatar Viktoria samalla julistettiin. Kanada, Etelä-Afrikka, Australia ja Uusi-Seelanti, joissa asui runsaasti brittiläisiä siirtolaisia, olivat itsehallinnollisia dominioita. Muut siirtomaat olivat kruununsiirtomaita tai protektoraatteja. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Britannian hallinnassa oli myös Kansainliiton mandaattialueita.
Ennen kuin dominiot vuonna 1931 lopullisesti saivat itsenäisen valtion aseman, brittiläiseen imperiumiin kuuluneet valtiot ja alueet jaettiin niiden hallinnollisen ja lainsäädännöllisen aseman perusteella seuraavasti:
Hallinnollinen jako > Yhdistynyt kuningaskunta

Ison-Britannian kuningaskunta , personaali- ja reaaliunionissa olevat kuningaskunnat:
Englanti ja Wales
Skotlanti
Pohjois-Irlanti
Itsehallinnolliset saaret (kruunun alusmaat):
Mansaari
Kanaalisaaret :
Jersey
Guernsey
Hallinnollinen jako > Dominiot

Dominioilla oli parlamentaarinen itsehallinto ja oikeus tehdä ulkopoliittisia sopimuksia.
Irlannin vapaavaltio
Etelä-Afrikan unioni
Etelä-Afrikan provinssit: Kapmaa, Natal, Oranje, Transvaal
Australia
Australian osavaltiot: Uusi Etelä-Wales, Victoria, Queensland, Etelä-Australia, Länsi-Australia, Tasmania
Liiton osina olleet territoriot: Pohjois-Australia, Australian pääkaupunkiterritorio
Liiton ulkopuoliset territoriot: Papuan territorio, Norfolkinsaari
Uusi-Seelanti
Varsinainen dominio: Pohjois- ja Eteläsaari, Stewartinsaari ja Chathamsaaret
Ulkopuolisia alueita:
Ulkosaaret: Antipodisaaret, Bountysaaret ynnä muut
Liitetyt saaret: Kermadec, Cookinsaaret, Tokelau
Kanada
Kanadan provinssit: Prinssi Edwardin saari, Nova Scotia, New Brunswick, Quebec, Ontario, Manitoba, Saskatchewan, Alberta, Brittiläinen Kolumbia
Territoriot: Yukon, Luoteisterritoriot
Hallinnollinen jako > Intian keisarikunta

Intia julistettiin vuonna 1877 keisarikunnaksi, ja Britannian kuningatar Viktoria oli samalla Intian keisarinna. Myös Viktorian jälkeiset kuninkaat olivat Intian keisareita vuoteen 1948 asti. Intialla oli oma parlamentti ja oikeus tehdä ulkopoliittisia sopimuksia, mutta käytännössä sekin oli selvästi Britannian hallinnassa, siirtomaahan verrattavassa asemassa. Vuonna 1947 keisarikunta lakkautettiin ja sen alueista muodostettiin kaksi itsenäistä valtiota, Intia ja Pakistan.
Intian provinsseja:
Provinssit, joiden ylin hallintovirkamies oli kuvernööri: Assam, Bengali, Bihar ja Orissa, Birma, Bombay, Madras, Punjab, Agran ja Odhin yhdistynyt provinssi, Keskiprovinssit, Berar
Provinssit, joiden ylin hallintovirkamies oli pääkomissaari: Andamaanit ja Nikobaarit, Ajmer-Merwera, Belutšistan, Delhi, Luoteisrajaprovinssit
Autonomisia intialaisia valtioita:
Suojeluvaltioita, välittömästi kenraalikuvernöörin alaisuudessa: Hyderabad, Mysore, Baroda, Jammu ja Kašmir, Gwalior, Sikkim
Suojelumaita, pieniä:
Välittömästi kenraalikuvernöörin alaisuudessa 406 valtiota
Paikallisten viranomaisten alaisuudessa 265 valtiota
Intiaan liittyneitä ulkopuolisia suojeluvaltioita:
Liittoutuneita arabialaisia valtioita: Bahrain, Qatar, Kuwait, Oman, Merirosvorannikko (nykyiset Yhdistyneet arabiemiirikunnat)
Liittoutuneita intialaisia valtioita: Bhutan, Nepal
Hallinnollinen jako > Kruununsiirtomaat ja suojelualueet

Vanhan dominiojärjestyksen mukainen dominio, ei ulkopoliittisten sopimusten teko-oikeutta:
Newfoundlandin dominio (liitetty myöhemmin Kanadaan)
Dominion ja kruununsiirtomaan välimuotoja:
Maltan kruununsiirtomaa
Etelä-Rhodesia
Britannian kruununsiirtomaat:
Kruununsiirtomaat, joilla oli kokonaan valittu alahuone nimitetty lakiasäätävä neuvosto:
Bahamasaaret
Bermuda
Barbados
Kruununsiirtomaat, joilla oli osittain valittu alahuone, valitut jäsenet enemmistönä:
Brittiläinen Kypros
Brittiläinen Guayana
Brittiläinen Ceylon
Kruununsiirtomaat, joilla oli osittain valittu alahuone, valitut jäsenet vähemmistönä:
Malakka
Salmisiirtokunnat (Singaporen siirtomaa, osa nykyistä Malesiaa ja eräät Intian valtameren saaret)
Sierra Leonen siirtomaa ja protektoraatti
Nigerian siirtomaa ja protektoraatti
Kenian siirtomaa ja protektoraatti
Brittiläinen Mauritius
Pohjois-Rhodesia
Fidžin siirtomaa
Jamaikan siirtomaa
Grenada
Saint Lucia
Saint Vincent
Trinidad ja Tobago
Brittiläiset Leewardsaaret
Kruununsiirtomaat, joilla oli nimitetty lakiasäätävä neuvosto:
Brittiläinen Hongkong
Gambian siirtomaa ja protektoraatti
Brittiläinen Kultarannikko (nykyinen Ghana)
Seychellit
Brittiläinen Honduras (nykyinen Belize)
Falklandsaaret
Kruununsiirtomaat, joilla ei ollut lakiasäätävää neuvostoa:
Gibraltar
Adenin siirtomaa
Saint Helena (sekä siihen hallinnollisesti yhdistetyt Ascension ja Tristan da Cunha)
Rossin maa Etelämanterella
Suojelualueet
Njassamaa (nykyinen Malawi)
Ugandan protektoraatti
Betsuanamaa (nykyinen Botswana)
Basutomaa (nykyinen Lesotho)
Swazimaa
Eräät osat Nigeriaa, Sierra Leonea ja Gambiaa (aluksi Pohjois-Nigerian protektoraatti ja Etelä-Nigerian protektoraatti, myöhemmin Nigerian siirtomaa ja protektoraatti, Sierra Leonen protektoraatti, Gambian protektoraatti)
Hallinnollinen jako > Suojeluvaltiota ja suojelumaita

Suojeluvaltioita (Britanniasta vähemmän riippuvaisia):
Sokotra
Hadramautin 4 sulttaanikuntaa
Malediivit
Sarawak
Suojelumaita (Britanniasta tiukemmin riippuvaisia):
Liittoutuneet malaijivaltiot nykyisessä Malesiassa
Brunei, Sansibar, Tonga ynnä muut
Hallinnollinen jako > Yhteisdominiot

Angloegyptiläinen Sudan (Britannian ja Egyptin yhteishallinto)
Uudet-Hebridit (nykyinen Vanuatu, Britannian ja Ranskan yhteishallinto)
Hallinnollinen jako > Mandaattialueet

Mandaattialueet olivat entisiä Saksan siirtomaita tai Turkille kuuluneita alueita, jotka ensimmäisen maailmansodan jälkeen siirtyivät Kansainliiton valtuutuksella voittajavaltioiden hallintaan.
Hallinnollinen jako > Mandaattialueet > A-mandaatit, Britannian hallinnassa

Palestiinan brittiläinen mandaatti
Transjordania
Irak
Hallinnollinen jako > Mandaattialueet > B-mandaatit, Britannian hallinnassa

Länsi-Togo
Länsi-Kamerun
Tanganjika (nykyisen Tansanian pääosa)
Hallinnollinen jako > Mandaattialueet > C-mandaatit

Etelä-Afrikan hallinnassa:
Lounais-Afrikka (nykyinen Namibia)
Australian hallinnassa:
Koillinen Uusi-Guinea lähisaarineen
Uuden-Seelannin hallinnassa:
Länsi-Samoa
Britannian, Australian ja Uuden-Seelannin yhteishallinnassa:
Nauru
Kirjallisuutta

Elkins, Caroline: Legacy of Violence. A History of the British Empire.  New York:  Alfred A. Knopf, 2022.  ISBN 978-0-307-27242-3  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alanne, Harri: Britannian imperiumin väkivalta ja rasismi jäävät yhä vieläkin suurmieshistorian ja tv-sarjojen nostalgian varjoon. Yle.fi 24.4.2021.
Hickel, Jason: How Britain stole $45 trillion from India. Al Jazeera 19.12.2018. (englanniksi)
Siirtomaavallat
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   Alankomaat   Belgia  |   Britannia   Espanja  |   Italia   Japani  |   Kuurinmaa   Ranska  |   Ruotsi   Saksa  |   Tanska   Portugali  |   Venäjä   Yhdysvallat  |
Brittien 1600-luvulla rakentama linnoitus Madrasissa (nyk. Chennai) Intian itärannikolla.
Kapteeni James Cook löysi 1700-luvulla Britannialle uusia alueita eteläiseltä Tyyneltämereltä.
Punch-lehden karikatyyri Cecil Rhodesista yksi jalka Kairossa ja toinen Kapkaupungissa, joiden välille hän oli rakennuttamassa lennätinlinjaa ja rautatietä.
Brittien tuulimylly jauhamassa sokeriruokoa Antigualla vuonna 1823.
Pyhän Paavalin katedraali Kalkutassa edustaa 1800-luvun uusgoottilaista arkkitehtuuria.
Brittiläinen imperiumi vuonna 1921. Tummanpunaisella dominiot, magentalla protektoraatit, ruskealla mandaattialueet, oranssilla muut alusmaat.
Hermes Trismegistos

Hermes Trismegistos.
Hermes Trismegistos (m.kreik. Ἑρμῆς ὁ Τρισμέγιστος, Hermēs ho Trismegistos, Hermes kolmesti-suurin) oli synkretistinen jumala, jossa yhdistyivät kreikkalaisen taruston Hermes ja egyptiläisen taruston Thot. Molemmat olivat omissa mytologioissaan kirjoituksen ja taikuuden jumalia, jotka ohjasivat sieluja tuonpuoleiseen. Heidät rinnastettiin samaksi jumalaksi erityisesti hellenistisessä Egyptissä.
Samaa nimeä käytetään myös pseudepigrafisesta kirjoittajasta, joka on kirjoittanut 42 kirjaa käsittävän teoksen nimeltä Hermetica. Kyseessä ei ole historiallinen henkilö vaan joukko egyptiläisiä kirjoittajia. Teos on kirjoitettu joskus 300 eaa. - 100 jaa., ja se on tullut tunnetuksi vuosina 100–200, mutta myöhemmin sen yleisesti uskottiin olevan peräisin Mooseksen ajan Egyptistä. Teoksesta on jäljellä 17 kreikankielistä osaa, niin sanottu Corpus Hermeticum.
Kiinnostus teokseen heräsi 1500-luvun lopulla uudelleen Italiassa, ja tuolloin syntyi hermetismin nimellä kulkenut okkultistinen liike. Suuri osa keskiajan ja nykyajan magiasta perustuu hermeettisiin teoksiin.
Hermeettisiä kirjoituksia

Hermetica
Tutkielma kahdeksannesta ja yhdeksännestä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hermes Trismegistos Wikimedia Commonsissa
Mika Hernesniemi

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 2. toukokuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Helsinki, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 177 cm
Seura
Seura: VoPpK
Pelinumero: 24
Junioriseurat
1984–1989: PaPe
1990–1991: Kumu
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1989 | PaPe | 4 | (1) |
| 1990–1992 | Kumu | 25 | (2) |
| 1993–2006 | MyPa | 184 | (18) |
| 1993 | → MyPa-86 | 3 | (0) |
| 1994 | → Reipas (laina) | 12 | (6) |
| 1996 | → Reipas (laina) | 2 | (1) |
| 2002 | → FC Kuusankoski (laina) | 1 | (1) |
| 2004–2005 | → Rakuunat (laina) | 9 | (0) |
| 2015– | VoPpK | 33 | (14) |
| Yhteensä | Yhteensä | 273 | (43) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 27. toukokuuta 2017.
Mika Hernesniemi (s. 2. toukokuuta 1973 Helsinki) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Hernesniemi on Voikkaan Pallo-Peikkojen kasvatti ja kuului samaan menestyksekkääseen ikäluokkaan Sami Hyypiän ja Toni Huttusen kanssa. Ensiesiintymisensä Suomen korkeimmalla sarjatasolla Veikkausliigassa hän teki Kuusankosken Kumun riveissä 15. heinäkuuta 1990 ottelussa Kuusysiä vastaan.
Vuonna 1993 Hernesniemi siirtyi Myllykosken Palloon, jota hän edusti suurimman osan urastaan. Hän saavutti MyPan kanssa Suomen mestaruuden sekä lukuisia himmeämpiä SM-mitaleja. Suomen cupin hän voitti kahdesti.
Hernesniemi nimettiin Veikkausliigan legendaksi vuonna 2009.
Saavutukset

Suomen mestaruus 2005
SM-hopea 1994, 1995, 1996, 2002
SM-pronssi 1999, 2000, 2001
Suomen Cup 1995, 2004
Böömi

Böömin sijainti Tšekin tasavallan kartalla.
Böömi (tšek. Čechy, saks. Böhmen, lat. Bohemia) on historiallinen alue Keski-Euroopassa, Tšekin tasavallassa.