stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Janne Ahonen
Ura > Paluu mäkikisoihin > Kausi 2009–2010

Maailmancup-kauden Ahonen aloitti sijoittumalla Kuusamon henkilökohtaisessa osakilpailussa 34:nneksi. Mäkiviikolla Ahonen sijoittui palkintokorokkeelle kolmesti oltuaan toinen Oberstdorfissa 29. joulukuuta 2009, kolmas Innsbruckissa 3. tammikuuta 2010 ja toinen Bischofshofenissa 6. tammikuuta 2010. Mäkiviikon kokonaiskilpailussa hän sijoittui toiseksi.
Olympialaisten normaalimäen kilpailussa Ahonen sijoittui jo kolmatta kertaa olympialaisissa neljännelle sijalle, jääden pronssimitalista viiden pisteen päähän. Suurmäessä Ahonen oli 31. vetäydyttyään kilpailun toiselta kierrokselta koekierroksella sattuneen kaatumisen seurauksena.
Ahonen osallistui vielä vammastaan huolimatta vuoden 2010 mäkihypyn SM-kisoihin. Siellä hän saavutti normaalimäen henkilökohtaisessa kilpailussa hopeaa ja joukkuekilpailussa kultaa. Suurmäen kilpailu peruttiin huonojen tuuliolosuhteiden vuoksi. Hieman sen jälkeen Ahonen paljasti jatkavansa uraansa ainakin kaudelle 2010–2011 asti. Kauden 2011 viimeiset hyppynsä Ahonen hyppäsi Lahden Salpausselän kisoissa.
Ura > Vuodet 2013–2020

Tammikuussa 2013 Ahonen ilmoitti palaavansa toistamiseen mäkihyppääjäksi. Hän palasi maailmancupiin kaudeksi 2013–2014 päätavoitteenaan ensimmäinen henkilökohtainen olympiamitali vuoden 2014 olympialaisissa Sotšissa. Kaudella 2013–2014 Ahonen sijoittui yhdeksänneksi Lillehammerin suurmäen osakilpailussa. Titisee-Neustadin sunnuntaiosakilpailussa hän sijoittui viidenneksi, mikä on hänen paras sijoituksensa maailmancupissa toisen paluunsa jälkeen. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui suurmäessä 22:nneksi, normaalimäessä 29:nneksi ja joukkuekilpailussa kahdeksanneksi. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui normaalimäessä 15:nneksi ja suurmäessä 19:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 2017 Ahonen oli suurmäen 23:s, normaalimäen 25:s, sekajoukkuemäen 11:s ja joukkuemäen kuudes.
Ahonen edusti Suomea vuoden 2018 Pyeongchangin talviolympialaisissa jo seitsemättä kertaa. Suurmäessä hän sijoittui 28:nneksi ja normaalimäessä 40:nneksi.
Ahonen ilmoitti lokakuussa 2018 lopettaneen kilpauransa mäkihyppääjänä. Maaliskuussa 2020 hän ilmoitti paluustaan kilpailun pariin. Ahonen osallistui tammikuussa 2022 järjestettyihin mäkihypyn SM-kilpailuihin ja saavutti SM-pronssia suurmäen kilpailusta. Helmikuussa 2022 Salpausselän kisoissa hän hyppäsi näytöshypyn joukkuemäen kilpailun tauolla.
Saavutukset

Kaksi henkilökohtaista maailmanmestaruutta (suurmäki 2005, normaalimäki 1997)
Kaksi henkilökohtaista MM-hopeamitalia (lentomäki 1996 ja 2004)
Neljä henkilökohtaista MM-pronssimitalia (lentomäki 2000 ja 2008, suurmäki 2001, normaalimäki 2005)
Joukkuemaailmanmestari (1995, 1997 ja 2003)
Kuusi MM-joukkuehopeaa (suurmäki 2, normaalimäki 1 ja lentomäki 3)
Olympialaisten joukkuehopeamitalisti (2002 ja 2006)
Kaksi henkilökohtaista nuorten maailmanmestaruutta (1993 ja 1994)
Kaksi nuorten joukkuemaailmanmestaruutta (1993 ja 1994)
Maailmancupin voittaja (2004 ja 2005)
Kesä-GP:n kokonaiskilpailu: 1 voitto (2000), 1 hopea ja 1 pronssi
Eniten Keski-Euroopan mäkiviikon voittoja (1999, 2003, 2005, 2006 ja 2008)
Muut palkintosijat kolme hopeaa, ja kaksi pronssia, mäkiviikoilla yhteensä yhdeksän osakilpailuvoittoa
36 osakilpailuvoittoa maailmancupissa
Toiseksi eniten henkilökohtaisia palkintokorokesijoja maailmancupissa kerännyt hyppääjä (108)
Kaikkien aikojen eniten maailmancup-pisteitä kerännyt hyppääjä (15 529)
Toiseksi eniten maailmancupin osakilpailuvoittoja yhdellä kaudella (12)
Eniten peräkkäisiä osakilpailuvoittoja kaudella (6) (jaettu ennätys  Matti Hautamäen, Thomas Morgensternin, Gregor Schlierenzauerin ja Ryōyū Kobayashin kanssa)
Pisin hyppy 233,5 metriä pystyssä pysyen. (240 metriä kaatumalla Planicassa 2005)
SM-kilpailuissa 22 kultaa (13 henkilökohtaista ja 9 joukkuekilpailussa), 8 hopeaa (4 henkilökohtaista ja 4 joukkuekilpailussa) sekä 5 pronssia (5 henkilökohtaista)
Saavutukset > Mäkiennätyksen haltija seuraavissa hyppyrimäissä

Willingen (Saksa): 152 m (vuonna 2005)
Engelberg (Sveitsi): 141 m (vuonna 2004)
Liberec (Tšekki): 139 m (vuonna 2004)
Harrachov (Tšekki): 145.5 m (vuonna 2004)
Saavutukset > Sijoitukset maailmancupin kokonaiskilpailussa

1992–93: 50.
1993–94: 10.
1994–95: 3.
1995–96: 3.
1996–97: 8.
1997–98: 9.
1998–99: 2.
1999–00: 3.
2000–01: 5.
2001–02: 15.
2002–03: 4.
2003–04: 1.
2004–05: 1.
2005–06: 2.
2006–07: 8.
2007–08: 3.
2009–10: 11.
2010–11: 44.
2013–14: 31.
2014–15: 58.
2016–17: 50.
Saavutukset > Maailmancupin osakilpailuvoitot

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

| Päivä | Kilpailupaikka | Maa | Mäki |
| 19. joulukuuta 1993 | Engelberg | Sveitsi | suurmäki |
| 1. tammikuuta 1995 | Garmisch-Partenkirchen | Saksa | suurmäki |
| 3. joulukuuta 1995 | Lillehammer | Norja | suurmäki |
| 10. helmikuuta 1996 | Kulm | Itävalta | lentomäki |
| 7. maaliskuuta 1998 | Lahti | Suomi | suurmäki |
| 6. joulukuuta 1998 | Chamonix | Ranska | normaalimäki |
| 19. joulukuuta 1998 | Harrachov | Tšekki | suurmäki |
| 20. joulukuuta 1998 | Harrachov | Tšekki | suurmäki |
| 9. tammikuuta 1999 | Engelberg | Sveitsi | suurmäki |
| 17. tammikuuta 1999 | Zakopane | Puola | suurmäki |
| 7. helmikuuta 1999 | Harrachov | Tšekki | suurmäki |
| 12. joulukuuta 1999 | Villach | Itävalta | normaalimäki |
| 4. helmikuuta 2000 | Lahti | Suomi | suurmäki |
| 21. joulukuuta 2002 | Engelberg | Sveitsi | suurmäki |
| 4. tammikuuta 2003 | Innsbruck | Itävalta | suurmäki |
| 10. tammikuuta 2004 | Liberec | Tšekki | suurmäki |
| 11. tammikuuta 2004 | Liberec | Tšekki | suurmäki |
| 14. helmikuuta 2004 | Willingen | Saksa | suurmäki |
| 27. marraskuuta 2004 | Kuusamo | Suomi | suurmäki |
| 28. marraskuuta 2004 | Kuusamo | Suomi | suurmäki |
| 4. joulukuuta 2004 | Trondheim | Norja | suurmäki |
| 5. joulukuuta 2004 | Trondheim | Norja | suurmäki |
| 12. joulukuuta 2004 | Harrachov | Tšekki | suurmäki |
| 18. joulukuuta 2004 | Engelberg | Sveitsi | suurmäki |
| 19. joulukuuta 2004 | Engelberg | Sveitsi | suurmäki |
| 29. joulukuuta 2004 | Oberstdorf | Saksa | suurmäki |
| 1. tammikuuta 2005 | Garmisch-Partenkirchen | Saksa | suurmäki |
| 6. tammikuuta 2005 | Innsbruck | Itävalta | suurmäki |
| 9. tammikuuta 2005 | Willingen | Saksa | suurmäki |
| 22. tammikuuta 2005 | Titisee-Neustadt | Saksa | suurmäki |
| 29. joulukuuta 2005 | Oberstdorf | Saksa | suurmäki |
| 6. tammikuuta 2006 | Bischofshofen | Itävalta | suurmäki |
| 5. tammikuuta 2008 | Bischofshofen | Itävalta | suurmäki |
| 6. tammikuuta 2008 | Bischofshofen | Itävalta | suurmäki |
| 20. tammikuuta 2008 | Harrachov | Tšekki | lentomäki |
| 4. maaliskuuta 2008 | Kuopio | Suomi | suurmäki |
Yksityiselämä

Janne Ahonen avioitui Tiia Monica Ahosen (o.s. Jakobsson) kanssa vuonna 2004. Ahosilla on vuonna 2001 syntynyt, julkisuudessakin esiintynyt Mico-poika ja toinen, vuonna 2008 syntynyt Milo-poika. Janne Ahosen nuorempi veli Pasi Ahonen (s. 17. toukokuuta 1981) on myös entinen mäkihyppääjä ja osallistui urallaan kahteen maailmancupin osakilpailuun.
Janne Ahonen harrastaa moottoripyöriä ja kiihdytysajoa. Parhaimmillaan Ahonen on sijoittunut FIA:n kiihdytysajon EM-kisoissa viidenneksi vuonna 2010  ja perusti vuonna 2011 oman kiihdytysautotallin, joka kantaa nimeä ART. Tallin nimi tulee kirjaimista Ahonen Racing Team. Ahonen mäkihyppyvalmentaa vanhempaa poikaansa Mico Ahosta. Ahonen ompelee myös mäkihyppypukuja, pääasiakkaanaan Suomen Hiihtoliitto.
Ahonen lopetti alkoholin käytön elokuussa 2013. Ahonen aloitti työn Suomen moottoripyörämuseossa Lahdessa helmikuussa 2022.
Yksityiselämä > Saavutukset kiihdytysajossa

2003 Competition (Comp) SM-pronssi
2004 Competition (Comp) Suomen mestari, Pohjoismaiden mestari
2005 Competition (Comp) SM-hopea, Ruotsin mestari, Pohjoismaiden mestari
2006 Competition (Comp) SM-hopea, Ruotsin mestari, Pohjoismaiden mestari
2006 Euroopan ennätys 6,985/307 km/h (ensimmäinen kuuden sekunnin Comp B/D -aika Yhdysvaltain ulkopuolella)
Muuta

Vuonna 2009 Ahonen oli kilpailemassa Pelkokerroin-ohjelman urheiluspesiaalissa, jossa mukana oli myös toinen entinen mäkihyppääjä, Matti Nykänen. Ahonen sijoittui jaksossa toiseksi. Ahonen on toiminut Ylen asiantuntijana mäkihypyn kaudesta 2019–2020 alkaen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Janne Ahonen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Ahonen, Janne & Holopainen, Pekka: Kuningaskotka.  Kustannusosakeyhtiö Teos, 2009.  ISBN 978-951-851-225-0
Ylen Elävä arkisto: Janne Ahonen
Ahosen drag racing -kilpatalli ART (Arkistoitu – Internet Archive)
Mäkihypyn normaalimäen maailmanmestarit
Mäkihypyn suurmäen maailmanmestarit
| n k Suomen vuoden urheilija |
| --- | --- |
Valitut:  1947: Mikko Hietanen, Lassi Parkkinen  1948: Heikki Hasu  1949: Viljo Heino  1950: Heikki Hasu  1951: Veikko Karvonen  1952: Veikko Hakulinen  1953: Veikko Hakulinen  1954: Veikko Hakulinen  1955: Voitto Hellsten  1956: Antti Hyvärinen  1957: Olavi Vuorisalo  1958: Vilho Ylönen  1959: Juhani Järvinen  1960: Veikko Hakulinen  1961: Kalevi Huuskonen  1962: Pentti Nikula  1963: Pentti Eskola  1964: Eero Mäntyranta  1965: Jouko Launonen  1966: Eero Mäntyranta  1967: Eero Tapio  1968: Kaarlo Kangasniemi  1969: Kaarlo Kangasniemi  1970: Kalevi Oikarainen  1971: Juha Väätäinen  1972: Lasse Virén  1973: Mona-Lisa Pursiainen  1974: Riitta Salin  1975: Heikki Ikola  1976: Lasse Virén  1977: Pertti Ukkola  1978: Helena Takalo  1979: Pertti Karppinen  1980: Pertti Karppinen  1981: Heikki Ikola  1982: Keke Rosberg  1983: Tiina Lillak  1984: Marja-Liisa Kirvesniemi  1985: Matti Nykänen  1986: Marjo Matikainen  1987: Marjo Matikainen  1988: Matti Nykänen  1989: Marjo Matikainen  1990: Päivi Alafrantti  1991: Kimmo Kinnunen  1992: Toni Nieminen  1993: Juha Kankkunen  1994: Jani Sievinen  1995: Jari Litmanen  1996: Heli Rantanen  1997: Mika Myllylä  1998: Mika Häkkinen  1999: Mika Myllylä  2000: Arsi Harju  2001: Sami Hyypiä  2002: Samppa Lajunen  2003: Hanna-Maria Seppälä  2004: Marko Yli-Hannuksela  2005: Janne Ahonen  2006: Jukka Keskisalo  2007: Tero Pitkämäki  2008: Satu Mäkelä-Nummela  2009: Aino-Kaisa Saarinen  2010: Minna Kauppi  2011: Kaisa Mäkäräinen  2012: Tuuli Petäjä-Sirén  2013: Tero Pitkämäki  2014: Iivo Niskanen, Sami Jauhojärvi  2015: Tero Pitkämäki  2016: Leo-Pekka Tähti  2017: Iivo Niskanen  2018: Iivo Niskanen  2019: Teemu Pukki  2020: Lukas Hradecký  2021: Matti Mattsson  2022: Iivo Niskanen  2023: Lauri Markkanen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Tšekki 
Henkilöt:  DDB  Yle 
Ahonen vuoden 2010 talviolympialaisissa.
Dryad-luokka

| Dryad-luokka |
| --- | --- |
 HMS Dryad

Tekniset tiedot
Uppouma:  1 070 t
Pituus:  80,0 m
Leveys:  9,3 m
Syväys:  4,0 m
Koneteho:  3 500 ihp (2,6 MW)
Nopeus:  18,2 solmua (33,7 km/h)
Miehistöä:  120
Aseistus
Meritorjunta:  2 x QF 4,7" 45 naulan -tykkiä 4 x 6 naulan tykkiä 5 x 18" torpedoputkea
Ilmatorjunta:  1 x viisipiippuinen Nordenfelt-konekivääri
Dryad-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston viiden torpedoin varustetun aluksen muodostama tykkiveneluokka. Alustyypin korvasi muutamassa vuodessa huomattavasti nopeammat hävittäjien edeltäjät torpedovenehävittäjät, ja siten luokan alukset muutettiin ensimmäisen maailmansodan alkaessa miinanraivaajiksi lukuun ottamatta sukellusveneiden emälaivana palvellutta HMS Hazardia.
Suunnittelu

Alusten voimanlähteinä oli kaksi kolmisylinteristä kolmivaihehöyrykonetta, joihin oli kytketty veturikattilat. Kumpikin höyrykone pyöritti omaa akselia. Tuottamallaan 3 500 hevosvoimalla alukset saavuttivat 18,2 solmun nopeuden. Ne kuljettivat varastoissaan 100-160 tonnia hiiltä.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Dryad | Chathamin telakka | 15. huhtikuuta 1893 | 22. marraskuuta 1893 | 21. heinäkuuta 1894 | Vuonna 1906 Merenkulkuopiston proomuna, vuonna 1914 muutettu miinanraivaajaksi, tammikuussa 1918 satamapalvelukseen nimettynä HMS Hamadryadiksi, 24. syyskuuta 1920 myyty romutettavaksi H. Auten and Companylle |
| HMS Hazard | Pembroken telakka | 1. joulukuuta 1892 | 17. helmikuuta 1894 | 24. heinäkuuta 1895 | Vuonna 1901 sukellusveneiden emälaivaksi, 28. tammikuuta 1918 uponnut kolaroituaan SS Western Australian kanssa Englannin kanaalissa |
| HMS Harrier | Devonportin telakka | 21. tammikuuta 1893 | 20. helmikuuta 1894 | 8. heinäkuuta 1896 | Vuonna 1914 muutettu miinanraivaajaksi, 23. helmikuuta 1920 myyty romutettavaksi T. R. Salesille Haulbowlineen Corkiin |
| HMS Halcyon | Devonportin telakka | 2. tammikuuta 1893 | 6. huhtikuuta 1894 | 16. toukokuuta 1895 | Vuonna 1905 rannikkovartiostolle, vuonna 1914 muutettu miinanraivaajaksi, 6. marraskuuta 1919 myyty romutettavaksi J. H. Leelle Doveriin |
| HMS Hussar | Devonportin telakka | 3. huhtikuuta 1893 | 3. heinäkuuta 1894 | 3. joulukuuta 1896 | Vuonna 1914 muutettu miinanraivaajaksi, joulukuussa 1920 myyty, 13. heinäkuuta 1921 myyty uudelleen romutettavaksi L. Gattille Maltalle |
Duffelitakki

Duffelitakin perinteiset värit ovat kamelinruskea (kuvassa) ja tummansininen. Tämän takin vuori on tartanruudullista villakangasta.
Duffelitakki eli duffeli on paksusta ja karkeasta villakankaasta eli duffelikankaasta tehty päällystakki, jossa on huppu. Takin erityispiirteenä on sen sulkemiseen nappien sijasta käytettävät koristeelliset luu- tai puupuikot ja nahkalenkit. Duffelitakki oli alun perin polvipituinen, mutta lyheni pian puolireiteen ulottuvaksi.
Duffelitakin ja duffelikankaan nimi tulee belgialaisesta Duffelin kaupungista lähellä Antwerpenia. Myös merimiessäkin englanninkielisen nimen duffel bag arvellaan tulevan Duffelin kaupungista, ja säkit ehkä alun perin tehtiin duffelikankaasta.
Duffelitakki huppuineen muistuttaa vuosisatoja käytössä ollutta munkinkaapua, mutta varmuudella takin esimuotona voidaan pitää niin sanottua puolalaistakkia 1800-luvun alusta, jossa myös käytettiin puikko-lenkki-kiinnitystä. Monien miestentakkien tavoin duffelikin on yleistynyt sotilaskäytön kautta: sen otti ensimmäisessä maailmansodassa käyttöön Britannian kuninkaallinen laivasto. Toisessa maailmansodassa duffelin käyttäjänä tuli tunnetuksi sotamarsalkka Montgomery. Ranskassa duffelitakeista tuli suosittuja koululaisten, opiskelijoiden ja intellektuellien parissa varsinkin sodan jälkeen, jolloin niitä tuli edullisesti markkinoille armeijan ylijäämävarastoista. Britanniassa Gloverall-niminen yritys tuli tunnetuksi aluksi armeijan ylijäämätakkien markkinoijana ja sitten duffelitakkien valmistajana. Suomessa duffelitakkeja valmisti 1950-luvun lopulta alkaen muun muassa turkulainen Teiniasu.
Duffelitakin etumuksen agraffia muistuttavalle suljentatavalle puikoin ja lenkein ei tiedetä alkusyytä eikä edes varsinaista etua nappeihin verrattuna. Sanotaan sen olevan nappeja helpompi käyttää käsineet kädessä, mutta tästä ollaan myös päinvastaista mieltä. Alun perin puikot tehtiin puhvelinsarvesta, nykyisin myös puusta tai muovista. Lenkit ovat nahkaa tai punottua nyöriä.
Duffelin huppu on yleensä varsin pieni niin, että sen alle mahtuu vain baskeri tai muu matala päähine. Duffelitakin olkakappale on yleensä kaksinkertainen, jotta se suojaisi paremmin sateelta. Duffelitakissa on aina kaksi suurta päälleommeltua paikkataskua, joissa voi olla myös suljentaläpät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Duffelitakki Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Duffle coat
Käännös suomeksi
FS Duchaffault (1872)

| Duchaffault |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Cherbourg
Kölinlasku:  17. huhtikuuta 1867
Laskettu vesille:  17. lokakuuta 1872
Palveluskäyttöön:  1874
Poistui palveluskäytöstä:  17. marraskuuta 1896
Loppuvaihe:  romutettu 1907
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 300 t
Pituus:  62,56 m
Leveys:  10,42 m
Syväys:  4,39 m
Koneteho:  917 hv
Nopeus:  11,3-11,9 solmua
Miehistöä:  154
Aseistus
Aseistus:  6 × 140 mm tykki 1 × 40 mm tykki
Duchaffault oli Ranskan laivaston vuonna 1872 vesillelaskettu Bourayne-luokan aviso, joka luokiteltiin myöhemmin 3. luokan risteilijäksi.
Valmistus

Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 17. huhtikuuta 1867. Alus laskettiin vesille 17. lokakuuta 1872 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1874.
Palvelus

Duchaffault poistettiin alusluettelosta 17. marraskuuta 1896, jonka jälkeen se oli hiiliproomuna Korsikalla vuonna 1898 ja Bizertessä vuosina 1899-1907. Alus romutettiin vuonna 1907.
FS Du Chayla (1895)

| Du Chayla |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Cherbourg
Kölinlasku:  maaliskuu 1894
Laskettu vesille:  10. marraskuuta 1895
Palveluskäyttöön:  helmikuu 1898
Poistui palveluskäytöstä:  1921
Loppuvaihe:  romutettu 1923
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 890 t
Pituus:  96,14 m
Leveys:  13,67 m
Syväys:  6,25 m
Koneteho:  10 000 ihp
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  370-392
Aseistus
Aseistus:  6 × 164 mm/45 Mle 1893 -tykkiä 4 × 100 mm/50 tykkiä 10 × 47 mm tykkiä 5-9 × 37 mm tykkiä 2 × 457 mm torpedoputkea
Du Chayla oli Ranskan laivaston vuonna 1898 palvelukseenotettu D'Assas-luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Cherbourgin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin maaliskuussa 1894. Alus laskettiin vesille 10. marraskuuta 1895 ja se otettiin palvelukseen helmikuussa 1898.
Palvelus

Alus osallistui vuonna 1907 Casablancan maihinnousuun. Ensimmäisessä maailmansodassa se oli Atlantilla vuosina 1914-1916 ja Punaisella merellä vuosina 1916-1918 ennen palvelustaan Libanonin rannikolla sodan lopulla. Alus oli Mustallamerellä vuosina 1918-1919. Vuonna 1918 pääosa aluksen tykeistä luovutettiin maavoimille ja alukselle jäi ainoastaan kaksi 164 , neljä 76 ja neljä 47 millimetrin tykkiä. Alus poistettiin alusluettelosta vuonna 1921 ja se romutettiin vuonna 1923.
Gabriel Dupont

Gabriel Dupont
Gabriel Dupont (1. maaliskuuta 1878 – 1. elokuuta 1914) oli ranskalainen säveltäjä.
Dupontin parhaana teoksena pidetään oopperaa Antar vuodelta 1914. Se esitettiin kuitenkin vasta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1921. Antar on aiheeltaan ja melodiikaltaan itämainen. Hän sävelsi myös soitinmusiikkia kuten sinfonisia runoja sekä lauluja.
Vuonna 1901 Dupont voitti Prix de Romen.
Il dramma di una notte

| Il dramma di una notte |
| --- | --- |
 ”Kalkutassa tapasit jonkun erilaisen kuin minä.”
Ohjaaja:  Mario Caserini
Kuvaaja:  Giovanni Grimaldi
Pääosat:  Lyda Borelli, Livio Pavanelli, Alberto Capozzi
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Cines
Ensi-ilta:  18. huhtikuuta 1918 (Rooma)
Kesto:  1497/227 m.
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Il dramma di una notte (”Yhden yön draama”, myös Una notte a Calcutta, ”Yö Kalkutassa”)  on vuonna 1918 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Mario Caserinin ohjaaman intohimodraaman pääosaa esittää elokuvadiiva Lyda Borelli.
Juoni

Laivastoupseeri Guido De Mauri palaa Italiaan tavatakseen veljensä Riccardon morsiamen. Kun Guido kohtaa Nellyn, hän tunnistaa naisen, jonka kanssa hänellä oli seikkailu kalkuttalaisessa ilotalossa. Nelly ansaitsi rahaa elättääkseen vanhan äitinsä ja pikkusiskonsa Daisyn, mutta äidin kuoltua hän on palannut kaidalle tielle ja rakastunut vilpittömästi nuoreen Riccardoon.
Guido katsoo velvollisuudekseen paljastaa veljelleen naisen synkän menneisyyden. Nelly pyytää häntä vaikenemaan, yrittää sitten tappaa miehen ja hyväksyy lopulta tämän vaatimuksen lähteä pois. Jäätyään yksin Nelly upottaa kyntensä intialaiseen myrkkyyn ja tappaa itsensä ihoaan raapimalla.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Lyda Borelli  | … |  Nelly   |
|  Livio Pavanelli  | … |  Riccardo De Mauri   |
|  Alberto Capozzi  | … |  Guido De Mauri   |
|  Anna Rocchi  | … |  Daisy   |
|  Alberto Nepoti  | … |     |
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Il dramma di una notte oli Lyda Borellin viimeinen elokuva ennen kuin hän meni naimisiin kreivi Vittorio Cinin kanssa ja lopetti uransa. Tapahtumapaikkana on pääkaupungin loistohotelli ja tarina kestää vain yhden yön ajan.
Neljästä ”myrskystä” koostunut intohimodraama jakoi kahden kriitikon mielipiteet. Toinen piti sitä mestariteoksena ja yhtenä Borellin parhaista näyttelijäsuorituksista, toinen taas hengettömänä ja aiheeltaan vastenmielisenä. Elokuvaus ja valaistus olivat joko erinomaisia tai voimakkasti meikatun Borellin piirteitä rumasti korostavia. Molemmat tunnustivat Borellin ansiot, mutta toisen mielestä hänen vastanäyttelijänsä olivat jäykkiä ja epävarmoja. Ensi-iltateatterit olivat joka tapauksessa täynnä yleisöä.
Elokuvasta on säilynyt yhdentoista minuutin katkelma, joka antaa käsityksen sen tyylistä ja Lyda Borellin näyttelijäsuorituksesta. Katkelma on nähtävissä Alankomaiden elokuvamuseon Youtube-sivustolla.
Aiheesta muualla

Una notte a Calcutta Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Dreros

| Dreros> Δρῆρος |
| --- | --- |
 Dreroksen akropolis.
Sijainti
 Dreros
Koordinaatit:  35°15′23″N, 25°37′37″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Neápoli, Ágios Nikólaos, Lasíthi, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  noin 1100–100 eaa.
Huippukausi:  700–500-luvut eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Aiheesta muualla
  Dreros Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dreros (m.kreik. Δρῆρος, Drēros, lat. Drerus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Se kukoisti 700–500-luvuilla eaa. ja tunnetaan Dreroksen laeista. Dreroksen arkeologinen alue sijaitsee Ágios Nikólaoksen kunnassa koilliseen nykyisestä Neápolin kaupungista.
Historia

Varhaisimmat merkit asutuksesta Dreroksessa ovat peräisin subminolaiselta kaudelta eli minolaista kautta välittömästi seuranneelta ajalta noin 1100–1000 eaa. Kaupungin väestö oli ilmeisesti osaksi Kreetalle tulleita doorilaisia kreikkalaisia ja osaksi Kreetan varhaisempia, ei-kreikkalaisia asukkaita, minolaisten jälkeläisiä eteokreettejä.
Dreros on kukoistanut erityisesti geometrisella ja arkaaisella kaudella 700–500-luvuilla eaa. Kaupunki tunnetaan erityisesti siitä, että sieltä on löydetty tuolta ajalta piirtokirjoituksina varhaisin kokonaisena tunnettu kreikkalaisen kaupunkivaltion perustuslaki. Dreroksessa palvottiin erityisesti Apollon Delfiniosta ja Athene Poliukhosta. Kaupungin lyömissä rahoissa esiintyi Athene yhdessä kirjainten ΔΡ (DR) kanssa.
200-luvulla eaa. Dreros oli Knossoksen liittolainen Lyktosta ja Milatosta vastaan. Kaupungissa oli ilmeisesti sisällissota, joka alkoi noin 220 eaa. ja johti kaupungin taantumiseen. 100-luvulla eaa. kaupunki menetti itsenäisyytensä ja joutui kokonaan joko Knossoksen tai Lyktoksen alaisuuteen.
Dreros löydettiin vuonna 1855. Alueen järjestelmälliset arkeologiset kaivaukset alkoivat kreikkalaisten suorittamina vuonna 1917. Niitä jatkoi École française d’Athènes eli Ranskan arkeologinen koulu vuosina 1932 sekä 1935–1936.