stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hopearuutana
Aiheesta muualla

Luontoportti: Hopearuutana (Carassius gibelio)
ITIS: Carassius gibelio (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Carassius gibelio:  Wikidata: Q725983  Wikispecies: Carassius gibelio  ADW: Carassius_gibelio  BioLib: 15558  CoL: R32T  EoL: 215509  EPPO: CRSSAG  Fauna Europaea: 304429  Fauna Europaea (new): f32a4124-7f3d-4bb3-a8fa-c35418993414  FishBase: 6376  GBIF: 2366634  iNaturalist: 424997  IRMNG: 10140005  ISC: 90562  ITIS: 688850  NAS: 2924  NatureServe: 2.1013784  NCBI: 101364  Observation.org: 2117  OBIS: 234033  Plazi: F4382F2B-4CBB-C474-C082-F1791A0683D9  WoRMS: 234033  Laji.fi: MX.52996 
Cyprinus gibelio:  Wikidata: Q27064400  CoL: 33HTV  GBIF: 2366639  IRMNG: 11373329  WoRMS: 307651
Rickard Falkvinge

Falkvinge IPRED:n vastaisessa mielenosoituksessa vuonna 2009
Rickard "Rick"lähde? Falkvinge (s. 21. tammikuuta 1972 Göteborg, Ruotsi) on ruotsalainen tietotekniikkayrittäjä ja Piratpartietin perustanut poliitikko.
Vuosina 1993–1995 Falkvinge opiskeli Chalmersin teknillisessä korkeakoulussa ja kuului samoihin aikoihin Maltillisen kokoomuksen nuorisoliittoon. Valmistuttuaan hän työskenteli Microsoftilla, josta hän siirtyi myöhemmin pienemmän ohjelmistoyrityksen johtajaksi. Lopulta Falkvinge erosi kokonaan ryhtyäkseen täyspäiväiseksi Piratpartietin puheenjohtajaksi. Nykyään puolue on jäsenmäärältään Ruotsin kolmanneksi suurin sosiaalidemokraattien ja Maltillisen kokoomuksen jälkeen.lähde? Piratepartiet osallistui myös viime europarlamenttivaaleihin, jossa se sai 7,13 % äänistä ja yhden paikan.lähde?
Falkvingen esimerkki tekee parhaillaanmilloin? läpimurtoa eri puolilla Eurooppaa. Ainakin Alankomaissa, Bulgariassa, Espanjassa, Italiassa, Itävallassa, Puolassa, Saksassa, Suomessa ja Sveitsissä on omat piraattipuolueet. Ruotsin lisäksi Saksan Piratenpartei osallistui vuoden 2009 eurovaaleihin saaden 0,9 % äänistä, muttei vielä yhtään edustajaa.lähde?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Falkvingen blogi (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Ruotsi  Tšekki 
Muut:  IdRef
Benny Hill

| Benny Hill |
| --- | --- |
 Benny Hillin Fred Scuttle -hahmoa esittävä vahanukke.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Alfred Hawthorn Hill
Syntynyt: 21. tammikuuta 1924 Southampton
Kuollut: 20. huhtikuuta 1992 (68 vuotta) Teddington
Kansalaisuus:  Englanti
Ammatti:  koomikko
Aiheesta muualla
www.bennyhill.org
IMDb
Elonet
Alfred Hawthorn ”Benny” Hill (21. tammikuuta 1924 Southampton – 20. huhtikuuta 1992 Teddington) oli englantilainen koomikko. Hän aloitti uransa teatterikoomikkona, mutta siirryttyään televisioon 1950-luvun alussa Hill nousi nopeasti Britannian tunnetuimmaksi koomikoksi. Hänen ohjelmastaan Benny Hill Show tuli 1970-luvulla kansainvälisesti hyvin suosittu.
Elämäkerta > Nuoruus

Isänsä mukaan nimetty Alfred ”Alfie” Hawthorn Hill syntyi 21. tammikuuta 1924 Westrow Gardensissa Southamptonissa. Hänellä oli isoveli Leonard, ja myöhemmin perheeseen syntyi pikkusisko Diana. Kauppiaana työskennellyt Alfred vanhempi oli kasvanut esiintyjäperheessä ja liittynyt sirkukseen 16-vuotiaana.
Hillin perhe kävi keskiviikkoisin katsomassa music hall -esityksiä. Hill kertoi niissä pitäneensä eniten koomikkojen esityksistä, joita hän alkoi jäljitellä kotonaan. Koulussa Hill piti eniten kuvataiteesta, mutta ei muuten ollut koulusta kiinnostunut ja lopetti koulunkäynnin 15-vuotiaana. Hän opetteli soittamaan akustista kitaraa ja liittyi Bobbie’s Concert Party -nimiseen koomikkoryhmään, joka esiintyi Southamptonin klubeissa.
Toisen maailmansodan puhjettua vuonna 1939 Hill jätti viihdeurahaaveet toistaiseksi syrjään, meni toimistotöihin ja ryhtyi sen jälkeen maitomieheksi. Samalla hän muutti pois kotoa.
Elämäkerta > Esiintyjänuran alkuvuodet

Hill liittyi Ivy Lillywhite and Friends -ryhmään, joka esiintyi Southamptonissa tansseissa ja illanvietoissa. Aluksi Hill lauloi ja soitti kitaraa, mutta ajan myötä hän otti esitykseensä mukaan koko ajan enemmän stand up -komiikkaa. Koska kahden työn tekeminen oli liian raskasta, Hill päätti vuonna 1941 alkaa kokopäivätoimiseksi viihdyttäjäksi ja muutti Lontooseen. Muutaman torjutuksi tulemisen jälkeen impressaari Harry Benet otti Hillin teatteriryhmäänsä näyttämöapulaiseksi ja pienten revyyroolien esittäjäksi. Tässä ryhmässä Hill esiintyi ensimmäisen kerran teatterilavoilla.
Hill joutui sodan aikana viideksi vuodeksi asepalvelukseen autonkuljettaja-mekaanikoksi. Hänet sijoitettiin Dunkerqueen, mutta hän ei koskaan joutunut taistelutehtäviin. Sodan loputtua hän palasi Lontooseen ja sai armeijan viihdytysjoukoista paikan musikaalikomediassa Happy Weekend. Sen jälkeen hänet lähetettiin esiintymään brittijoukoille Hampuriin Saksaan. Siellä hän teki vaikutuksen koomikon kyvyillään ja pääsi kiertämään viihdytysjoukoissa Britanniassa, Ranskassa, Belgiassa ja Saksassa vuoteen 1947 saakka.
Palattuaan Lontooseen Hill vaihtoi Alfie-kutsumanimensä Bennyksi ihailemansa amerikkalaisen koomikon Jack Bennyn mukaan. Hänen oli aluksi vaikea saada vakituista työtä koomikkona, sillä Lontoossa oli tuolloin paljon työttömiä koomikoita, joten hän esiintyi vaatimattomilla palkkioilla pubeissa ja työväenklubeissa sekä Windmill Theatren Spotlight-revyyssä.
Ajan myötä Hill alkoi saada parempia esiintymistilaisuuksia. Hän oli kehittänyt monipuolisen komediaesityksen ja palkannut agentin. Vuonna 1948 hän sai paikan tähtikoomikko Reg Varneyn parina ”tavallisen miehen” roolissa kentiläisen The Lido -teatterin showkiertueelle toisen lupaavan nuoren koomikon Peter Sellersin nenän edestä. Hillin ja Varneyn yhteispeli toimi hyvin, ja esityksestä tuli suurmenestys. Hillillä oli show’ssa myös soolokomediaosuus, joka ei kuitenkaan ollut suosittu. Hill ei halunnut jäädä Varneyn kakkosmieheksi, joten hän jätti Lidon ja lähti tavoittelemaan soolouraa koomikkona.
Elämäkerta > Yksityiselämä

Hill ei koskaan ollut naimisissa. Hänellä oli omien sanojensa mukaan toisinaan naissuhteita ja rakastumisia, jotka hän piti pois julkisuudesta, ja kerran 25-vuotiaana hän myös oli kosinut erästä ihastustaan. Toisinaan hän kertoi etsivänsä vaimoa, mutta toisinaan hän antoi syitä miksi oli tyytyväisempi naimattomana. Julkisuudessa esiin nousseet vihjailut homoudesta hän kiisti. Hän ei erityisesti pitänyt seuraelämästä vaan pysytteli mieluummin omissa oloissaan kotonaan television ääressä tai harvojen ystäviensä seurassa. Hänen ystäviensä ja myös omien sanojensa mukaan Hill asetti elämässään uransa aina naisten edelle.
Vaikka Hill oli monimiljonääri, hän asui koko ikänsä vaatimattomissa vuokra-asunnoissa. Hänellä oli paljon vapaa-aikaa, ja hän matkusteli usein ympäri Manner-Eurooppaa ja muuta maailmaa. Useimmiten hän lähti matkalle yksin, mutta toisinaan hän matkusti jonkun naisystävänsä kanssa.
Elämäkerta > Kuolema

Hill löydettiin huhtikuussa 1992 kuolleena kotinsa olohuoneesta Lounais-Lontoossa Teddingtonissa. Hänellä oli diagnosoitu krooninen sydänsairaus. Hill oli 30 vuotta aiemmin testamentannut omaisuutensa vanhemmilleen, jotka kuitenkin ehtivät kuolla häntä ennen. Koska myös hänen sisaruksensa olivat kuolleet, Hillin seitsemän miljoonan punnan omaisuus meni veljen ja siskon lapsille.
Haudanryöstäjä kaivautui syksyllä 1992 Hillin hautaan Southamptonissa oletettavasti etsimään koruja, joita haudassa oli huhuttu olevan. Tapahtuman jälkeen hauta sinetöitiin betonikannella uusien yritysten estämiseksi.
Televisio-ohjelmia

Hi There! (1949)
The Service Show (1952)
Show Case (1953)
The Benny Hill Show, BBC (1955–1968)
The Benny Hill Show, ATV (1967)
Benny Hill Show, ITV (1969–1989)
Kirjallisuutta

Lewisohn, Mark: Funny, Peculiar : The True Story of Benny Hill. London : Pan Books, 2003. ISBN 0-330-39340-5, ISBN 978-0330393409.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Benny Hill Wikimedia Commonsissa
The Museum of Broadcast Communications: Benny Hill (Arkistoitu – Internet Archive)
Benny Hill Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat  Puola 2 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Aaltosen mattokutomo

| Aaltosen mattokutomo |
| --- | --- |
Perustettu:  1914
Perustaja:  Hilma Aaltonen
Avainhenkilöt:  Hilma Aaltonen, Herman Aaltonen, Oili Määttänen
Kotipaikka:   Kiikka
Toimiala:  matonkudonta käsityönä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aaltosen mattokutomo oli Kiikassa vuosina 1914–1970 toiminut mattokutomo. Sen perusti Hilma Aaltonen o.s. Blom (1881–1946), joka oli ammatiltaan käsityönopettaja. Hilma Aaltosen jälkeen kutomon toimitusjohtajana toimivat hänen leskensä Herman Aaltonen (1879–1953) ja nuorin pikkusisarensa ja ottotyttärensä Oili Määttänen ent. Aaltonen o.s. Blom (1900–1993).
Aaltosen mattokutomolle mattoja suunnittelivat muiden muassa Toini Kallio, Laila Karttunen, Greta Skogster-Lehtinen ja Impi Sotavalta. Kutomon mattoja oli käytössä kotien lisäksi useiden liike- ja julkisten laitosten tiloissa, kuten Eduskuntatalossa, Kelan pääkonttorissa, Kultarannassa ja Suomen pankin talossa Vaasassa. Mattoja vietiin myös ulkomaille Etelä-Amerikkaa myöten.
Kirjallisuutta

Suomen teollisuus ja kauppa, Toinen osa = Finsk industri och handel, Andra delen. [Helsinki]: Suomalaisen kirjallisuuden seuran kirjapaino, [1924]
Anna Henriksson & Toini-Inkeri Kaukonen: "Johtaja Hilma Aaltosen …". Kotiteollisuus: kotoisen kätevyyden ja yritteliäisyyden edistäjä, 1941, 8. Helsinki, 1941. Sivut 101–102
Pirkko-Liisa Laine: "Kiikan karvalankamatoista". Vanhaa Kiikkaa: Satakuntalaisen osakunnan kotiseuduntutkimusretken tuloksia v. 1948, toimittanut Mauno Jokipii. [Tyrvää]: [Tyrvään seudun museo- ja kotiseutuyhdistys], [1949]. NBN f536953 (nidottu)
Kirsti Rantanen: Karvalangasta mattoa ennen. Tampere: Pirkanmaan kotityö, 1986. ISBN 951-99716-8-8 (nidottu)
Sylvelin Långholm

Sylvelin Långholm 1940-luvulla.
Sylvelin Långholm (vuodesta 1942 Långholm-Bergman; 26. kesäkuuta 1916 Helsinki – 13. elokuuta 1994 Dragsfjärd) oli suomalainen oopperalaulaja (sopraano).
Långholm opiskeli laulua Sibelius-Akatemiassa Lahja Lingon ja Tukholmassa Adelaide von Skilondzin johdolla vuosina 1935–1940. Hän piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1940 ja oli siitä lähtien kiinnitettynä Suomalaiseen Oopperaan vuoteen 1946, sen jälkeen Svenska Teaterniin ja uudelleen Suomalaiseen Oopperaan (Suomen Kansallisoopperaan) vuosina 1950–1961. Långholm esiintyi Suomen lisäksi muun muassa Ruotsissa, Norjassa, Saksassa, Sveitsissä ja Neuvostoliitossa.lähde?
Långholm oli säveltäjä Erik Bergmanin ensimmäinen puoliso vuosina 1942–1956.
Långholmille myönnettiin Pro Finlandia -mitali 1957.lähde?
Kirjallisuutta

Virtamo, Keijo (toim.): Otavan musiikkitieto: A–Ö, s. 239.  Helsinki:  Otava, 1997.  ISBN 951-1-14518-5
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Sami Koivisto

Sami Koivisto (s. 7. heinäkuuta 1971 Vesanto) on suomalainen toimittaja, marraskuusta 2017 alkaen Ylen vuorovaikutuspäällikkö. Hänet nimettiin Yleisradion yleisöasiamiehen uuteen tehtävään 28. syyskuuta 2017; tehtävänimeke vaihdettiin tehtävän alkaessa yleisövuorovaikutuksen päälliköksi. Tehtävässään Koivisto pyrkii lisäämään Ylen journalismin ja muun toiminnan läpinäkyvyyttä Ylen yleisöjen mielipiteitä kuuntelemalla ja kysymyksiin vastaamalla.  Koivisto on kysytty luennoitsija ja kouluttaja myös Ylen ulkopuolella; Ylellä hän kouluttaa henkilökuntaa vihapuheen kohtaamisessa.
Koivisto on työskennellyt Ylessä toimittajana marraskuusta 2008. Vuosina 2003–2008 Koivisto työskenteli Ilta-Sanomissa mm. verkkotoimittajana, mielipidetoimituksen vs. esimiehenä ja moderaattorina. Freelancer-toimittajana hän kirjoitti artikkeleita useille suomalaisille aikakauslehdille vuosina 2002–2007. Koiviston tunnetuimpiin Ylelle kirjoittamiin artikkeleihin kuuluu 30. toukokuuta 2019 julkaistu kuvaus sovittelukokemuksesta, jossa Koivisto kohtaa kasvotusten hänen perheensä kuolemaa toivoneen vihapuheen kirjoittajan.
Sami Koivisto on koulutukseltaan toimittaja, tutkinto on Haaga-Helia ammattikorkeakoulun journalismin koulutuksesta. Aiemmin Koivisto on opiskellut muun muassa draamaterapiaa Royal Central School of Speech and Drama -teatterikorkeakoulussa Lontoossa.
Sami Koivisto palkittiin työstään Ylen vuorovaikutuspäällikkönä Julkisen palvelun juhlastipendillä vuonna 2022. Työstään toimittajana hänet palkittiin Yleisradion ohjelmastipendeillä vuosina 2011 ja 2017.
Olli Aaltonen

| Olli Aaltonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1948 
Ammatti:  professori emeritus
Koulutus ja ura
Instituutti:  Turun yliopisto, Helsingin yliopisto 
Tutkimusalue:  fonetiikka 
Olli Aaltonen on Helsingin yliopiston fonetiikan professori emeritus, joka aikaisemmin toimi mm. Turun yliopiston fonetiikan lehtorina.  Hän on tutkinut etenkin puheen havaitsemista aivokuvantamismenetelmin.
Teokset

Aaltonen, Olli: Vowel perception: Behavioural and psychophysiological experiments (Arkistoitu – Internet Archive). Turun yliopiston julkaisuja, 1997. ISBN 951-29-0925-1 (Väitöskirja)
Aaltonen, Olli & Aulanko, Reijo & Iivonen, Antti & Klippi, Anu & Vainio, Martti toim.: Puhuva ihminen: Puhetieteiden perusteet. Otava, 2009. ISBN 978-951-1-23956-7
Aaltonen, Olli & Lehtinen, Mona & Aulanko, Reijo toim.: Näkökohtia puheen alkuperästä. Mediapinta, 2012. ISBN 978-952-235-448-8
Ilmari Honkanen

Ilmari Honkanen
Ilmari Kalervo Honkanen (25. joulukuuta 1909 Loimaa – 8. lokakuuta 1987 Naantali) oli suomalainen kaukopartiomies ja Mannerheim-ristin ritari n:o 50. Sodan jälkeen Honkanen toimi Vakuutusyhtiö Sammossa, viimeiseksi apulaisjohtajana, josta tehtävästä jäi eläkkeelle vuonna 1969.
Elämäkerta > Nuoruusvuodet

Ilmari Honkanen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1930, Turun suomalaisesta yhteiskoulusta. Honkasen yliopisto-opintoihin sisältyi luonnontieteitä, mutta myöhemmin hän suoritti kauppakorkeakoulussa ekonomin tutkinnon vuonna 1935.
Urheilulajeista Honkasta kiinnostivat jääkiekko ja pesäpallo. Honkanen kuului sekä Suomen pesäpalloliiton että Suomen jääkiekkoliiton johtokuntiin.
Elämäkerta > Hallintotehtävistä kaukopartioon

Talvisodan aikana Honkanen oli sotilasarvoltaan alikersantti ja palveli Helsingissä materiaalitoimiston päällikkönä, josta siirtyi jalkaväen koulutuskeskukseen.
Honkanen ei ollut asevelvollisena päässyt reserviupseerikouluun. Hän hakeutui vapaaehtoisena reserviupseerikoulun niin sanotulle sotakurssille numero 1. Tullessaan lomautetuksi toukokuussa 1940 hän oli sotilasarvoltaan vänrikki. Myös Päämajan tiedusteluosaston Kajaanin alatoimiston eli Osasto Marttinaan Honkanen meni vapaaehtoisena ja osallistui välirauhan aikana järjestettyyn sissikoulutukseen.
Elämäkerta > Mannerheim-ristin ritariksi

Ilmari Honkanen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 27. helmikuuta 1942 Petrovsky Yamin huoltokeskukseen tehdyn iskun jälkeen. Päätöksen perusteluissa kerrotaan muun muassa seuraavista partiomatkoista:
19. heinäkuuta 1941 - 25. elokuuta 1941 Uhtuan suunnalla
6. lokakuuta 1941 - 23. lokakuuta 1941 Rukajärven suunnalla
4. joulukuuta 1941 - 7. joulukuuta 1941 Muurmannin radalla
16. tammikuuta 1942 - 22. tammikuuta 1942 Puutoisten suunnalla Äänisjärven itäpuolella
Viimeksi mainittu matka tuotti arvokkaan vangin, jonka kuulustelutietojen pohjalta voitiin suunnitella Petrovski Jamin huoltokeskuksen tuhoamisretki, jota Honkanen johti. Ritarinimityksen perusteluissa mainitaan tuolloin meneillään olleesta matkasta: "Tällä hetkellä Honkanen on 100-miehisen hävityspartion johtajana vihollisen selustassa."
Elämäkerta > Sodan jälkeen

Honkanen kotiutettiin reservin kapteenina 12. marraskuuta 1944. Viimeiseksi jääneellä partiomatkallaan hän sairastui vakavasti ja hänet noudettiin Suomeen huoltolennolla.
Tammikuussa 1945 Honkanen aloitti siviilityöt konttoripäällikkönä vakuutusyhtiö Sammossa Turussa..
Kirjallisuutta

Irincheev Bair & Repnikov Pjotr: Kaukopartio-operaatio Petrovski Jam - legendaarinen sissi-isku vai sotarikos?  Helsinki, Jyväskylä:  Minerva, 2013.  ISBN 978-952-492-796-3  (suomeksi)
Tikkanen, Pentti H.: Marskin kaukopartioritarit : Kaukopartiopataljoonan eli Erillisen Pataljoona 4:n Mannerheim-ristin ritarit.  Hämeenlinna: Karisto, 1995.  ISBN 951-23-3482-8
Saavutukset

Pesäpallotuomarina:
Miesten Itä-Länsi-tuomari: 1940
Horatius

| Quintus Horatius Flaccus |
| --- | --- |
 Horatius Anton von Wernerin maalauksen mukaan tehdyssä kivipiirroksessa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. joulukuuta 65 eaa. Venusia, Rooman valtakunta
Kuollut: 27. marraskuuta 8 eaa. Rooma, Rooman valtakunta
Kansalaisuus:  Rooman valtakunta
Ammatti:  runoilija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Quintus Horatius Flaccus (8. joulukuuta 65 eaa. – 27. marraskuuta 8 eaa.) oli roomalainen runoilija. Häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä latinaksi kirjoittaneista runoilijoista. Horatius oli vapautetun orjan poika. Hän kuului Vergiliuksen tavoin Maecenaksen ylläpitämään kirjailijapiiriin. Parhaiten Horatiukselta tunnetaan nykypäivän yleinen lausahdus carpe diem eli tartu hetkeen tai kirjaimellisesti poimi päivä.
Elämä

Horatius syntyi vapautetun orjan perheeseen Etelä-Italiassa Venusiassa. Perheellä oli varallisuutta hankkia pieni maatila, ja pojalle haluttiin antaa parhaat mahdollisuudet elämänsä varalle. Vanhemmat lähettivät pojan opiskelemaan Roomaan mutta eivät halunneet antaa tätä kouluvuosien ajaksi vieraiden kasvatettavaksi, joten he antoivat maatilansa vuokralle voidakseen asua poikansa luona. Horatius muisteli myöhemmin nuoruuttaan ja vanhempiaan suurella lämmöllä.
Opetusta Horatius sai aikansa kuuluisimmalta opettajalta Orbiliukselta, ja hän teki myös opintomatkan Ateenaan.
Horatiuksen nuoruudessa Rooman valtakuntaa piinasivat poliitikkojen valtakamppailut, salamurhat ja sisällissodat. Horatiuskin osallistui sisällissotaan, mutta häviäjän eli Brutuksen puolella. Hänen oli onnistunut nousta päällikön asemaan, ja hänen oli tarkoitus osallistua Filippoin taisteluun. Taistelun alkaessa hän kuitenkin heitti kilpensä ja aseensa maahan ja juoksi pakoon.
Sisällissodan voittaja, keisari Augustus armahti Horatiuksen ja tarjosi hänelle yksityissihteerin hyväpalkkaista virkaa. Runoilija kuitenkin kieltäytyi ottamasta työtä vastaan, sillä hän halusi elää vapaana runoilijana. Augustus piti runoilijaa ystävänään, sillä hän arvosti Horatiuksen hyväntahtoisuutta ja nopeaa älyä.
Taiteiden suosija ja Augustuksen ystävä Maecenas lahjoitti Horatiukselle maatilan läheltä Tivolia. Horatius oli tyytyväinen, sillä nyt hän saattoi elää tuntemattomuudessa maaseudulla tavallisten ihmisten parissa ilman toimeentulohuolia. Maecenaan kautta hän ystävystyi Vergiliuksen ja Variuksen kanssa. Heidän kanssaan Roomasta Brundisiumiin tehtyä matkaa hän myöhemmin kuvaili purevan satiirisesti kirjeissään.
Kun elämä oli rauhoittunut, Horatiuksesta kehittyi onnellinen ja tyytyväinen. Ruumiinrakenteeltaan hän oli lyhyt ja pyöreä ja kuvaili itseään "hyvinruokituksi porsaaksi Epikuroksen laumassa". Runoissaan hän käsitteli elämän pieniä iloja, kuten viiniä, ystävyyttä ja rakkautta. Ihmisten heikkouksista hän teki satiireissaan raakaakin pilaa. Osassa runoistaan hän ylistää Augustusta. Monien mielestä Augustus vei roomalaisilta vapauden, mutta Horatiuksen mielestä hän on suuri hyväntekijä lopettaessaan maata repineet sisällissodat.
Testamentissaan Maecenas pyysi, että Augustus pitäisi huolta Horatiuksen asioista. Kovinkaan kauan ei keisarin tarvinnut sitä tehdä, sillä runoilija kuoli vain muutaman viikon mesenaattinsa jälkeen. Horatius haudattiin Roomaan Esquilinus kukkulalle.
Tuotannosta

Useat Horatiuksen käyttämät runomitat ovat kreikkalaisten kehittämiä, ja niiden täydellinen ymmärtäminen vaatii antiikin Kreikan kirjallisuuden tuntemusta. Horatiuksen oodit taas olivat ainutlaatuisia ja ilmestyessään uusi muoto Rooman kirjallisuudessa. Ne poikkesivat suuresti esimerkiksi Catulluksen lyyrisestä tuotannosta. Lähimpinä esikuvina Horatiukselle olivat kreikkalaiset runoilijat Alkaios ja Arkhilokhos. Oodeissa Horatius käsitteli sekä henkilökohtaisia kokemuksiaan että esikuvilta lainattuja aiheita, esimerkiksi maalaiselämän ylistystä. Monet hänen oodeistaan ovat hyökkäyksiä aikalaisia vastaan tai pilkkarunoja heistä. Oodeissa tulevat esille liiallisuuksien välttäminen eli kultainen keskitie, ajan nopea kuluminen, oikeaan hetkeen tarttuminen, rakkaus, viini, isänmaallisuus ja terve itsetietoisuus.
Horatiuksen jambimittaisista oodeista kootulle teokselle on myöhemmin annettu nimi Epodes. Epodeissaan Horatius kehitteli oodien runomittaa Arkhilokhoksen mallin mukaisiksi säepareiksi. Hän ilmaisi niissä oman aikansa roomalaisten huolia ja toiveita, poliittisia aiheita sekä rakkauden tunteita.
Kahdeksassatoista satiirissaan (Sermones, 'Pakinoita') Horatius nojautui Luciliuksen kehittelemään tyyliin. Myös Pindaros on niiden innoittaja, ja toisin päin ajateltuna Horatius on ehkä huomattavin Pindaroksen runouden ymmärtäjä.
Myös Horatiuksen kirjeenvaihtoa on julkaistu. Epistulat on tavallisesti lähetetty hänen huomattaville tuttavilleen, kuten Maecenaalle. Ne eivät kuitenkaan ole arkisia kirjeitä vaan runomuotoisia esseitä, joiden aiheina ovat elämänfilosofia ja kirjallisuuskritiikki. Epistulat ovat tyyliltään viehättäviä, sillä niissä on yllättäviä kielikuvia ja rinnastuksia, joita on maustettu anekdooteilla ja tarinoilla.
Teosten kirjoitusvuodet ovat arvioita.
Satiirit I (Sermonum liber primus tai Satirae I) (35 eaa.) Teos Latin Libraryssä.
Epodit (Epodes) (30 eaa.) Teos Latin Libraryssä.
Satiirit II (Sermonum liber secundus tai Satirae II) (30 eaa.) Teos Latin Libraryssä.
Oodit (Carminum liber )
Carminum liber primus (23 eaa.) Teos Latin Libraryssä.
Carminum liber secundus (23 eaa.) Teos Latin Libraryssä.
Carminum liber tertius (23 eaa.) Teos Latin Libraryssä.
Carminum liber quartus (13 eaa.) Teos Latin Libraryssä.
Kirjeet I (Epistularum liber primus) Teos Latin Libraryssä. (20 eaa.)
Ars poetica (Runotaide) Teos Latin Libraryssä. (18 eaa.)
Carmen saeculare Teos Latin Libraryssä. (17 eaa.)
Kirjeet II (Epistularum liber secundus) (14 eaa.) Teos Latin Libraryssä.
Suomennetut teokset

Kvintus Horatius Flakkuksen teokset 1: Oodit, karmenseekulaare ja epoodit.  (Carminum liber, 23 eaa.; Carmen saeculare, 17 eaa.; Epodes, 30 eaa.)  Suomentanut ja selityksillä varustanut A. Leino. Helsinki:  Holm, 1891.
Horatius: Runoudesta.  (Roomalaisten ja kreikkalaisten kirjailijain teoksia 3. Näköispainos. (1. p. Helsinki: Yrjö Weilin, 1904))  Suomentanut suorasanaisesti K. J. Hidén. Helsinki:  Kirja kerrallaan, 2004.  ISBN 952-5439-63-1
Horatius: Ars poetica. Runotaide.  (Ars poetica, noin 18 eaa.) Alkuteksti ja proosasuomennos, johdanto ja selityksiä. Toimittaneet Teivas Oksala ja Erkki Palmén. 2., tarkistettu p. (1. painos: Gaudeamus, 1978)  Helsinki:  Finn Lectura, 1992.  ISBN 951-8905-62-2 4
Horatius: Oodeja ja epoodeja.  Suomentanut Eero Kivikari. Hämeenlinna:  Karisto, 1930.
Horatius: Horatiuksen oodeja.  Suomentanut Teivas Oksala, Erkki Palmén. Helsinki:  Finn Lectura, 1989.  ISBN 951-8905-08-8
Horatius, Quintus Flaccius: Horatiuksen avoimet runot.  (Eripainos: Kirjallisuudentutkijain Seuran vuosikirja 20)  Suomentanut Teivas Oksala. Kirjallisuudentutkijain Seura, 1963.
Paavo Castrén: Pakinoita antiikin Roomasta. Horatiuksen satiirit.  (Sisältää tekijän suomennoksen Horatiuksen satiireista)  Helsingissä:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-26658-7