stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Takahuhti

Irjalanaukio Takahuhdissa.
Takahuhti on yksi Tampereen kaupunginosista. Se sijaitsee Tampereen itäosassa, lähellä sijaitsevat muun muassa Atala, Linnainmaa, Kissanmaa ja Messukylä. Alueelta löytyy monia esihistoriallisen ajan asuinpaikkoja ja löydöksiä. Takahuhti oli Messukylän pitäjän suurin kylä keskiajalta 1900-luvulle. Takahuhdissa käytiin Tampereen taistelua vuonna 1918. Alue on pientalovaltaista ja siellä on koulu, joka on rakennettu vuonna 1939.
Professori Unto Salo on tehtyjen muinaislöytöjen perusteella päätellyt, että Takahuhdin kylässä on ollut kiinteää asutusta jo rautakaudelta lähtien ja että taloja oli kylässä tuolloin neljä. Kylän vaikutuspiiristä tunnetaan neljä rautakautista kalmistoa, Kartanonsaaren, Kukkoinkiven, Veijanmäen ja Pappulan kalmistot. Takahuhti oli vuoden 1540 maakirjan mukaan Suur-Pirkkalan suurin kylä, jossa oli 28 taloa. Asiakirjoissa alue esiintyy jo vuonna 1390, jolloin Laurens Takahwktis oli alueen katselmusmiehenä. Vanhan Takahuhdin kylän keskus oli nykyisen Ristinarkun kaupunginosan kohdalla. Takahuhti liitettiin Tampereen kaupunkiin Messukylän kuntaliitoksen yhteydessä vuonna 1947 ja ensimmäinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1952. Takahuhti on pääosin omakotialuetta, mutta kaupunginosan keskellä on myös iso kerrostaloalue.
Takahuhti rajoittuu etelässä Sammon valtatiehen, idässä Jukolanpuistoon ja sen pohjoispuolella sijaitsevaan pellon itärajaan ja Kirjavaisenkatuun sekä Kourutaltankatuun. Pohjoisessa alue rajoittuu Teiskontiehen. Lännessä Takahuhdin raja kulkee Kalmonkadun puolesta välistä Kuusimäenkatua pitkin Kuusemäenrinteeseen ja sieltä puroa pitkin Huhmaninkadulle.
Takahuhdin kaupunginosan keskipisteenä on Irjalanaukio, joka on nimetty Irjalan talon mukaan. Vuoden 1540 maakirjassa mainitaan talollinen Juho Irjaínen. Sukunimi Irjainen tulee etunimestä Yrjänä, joka kirjoitettiin 1500-luvun lähteissä usein muotoon Yrian. Nimi palautuu pyhään Georgiokseen, joka oli myöhäiskeskiajalla suosittu pyhimys.
Vjatšeslav Molotov

| Vjatšeslav Molotov> Вячесла́в Мо́лотов |
| --- | --- |

Neuvostoliiton pääministeri
 19. joulukuuta 1930 – 6. toukokuuta 1941  
Edeltäjä:  Aleksei Rykov
Seuraaja:  Josif Stalin
Neuvostoliiton ulkoministeri
 3. toukokuuta 1939 – 4. maaliskuuta 1949 5. maaliskuuta 1953 – 1. kesäkuuta 1956  
Pääministeri:  Josif Stalin Georgi Malenkov Nikolai Bulganin
Edeltäjä:  Maksim Litvinov Andrei Vyšinski
Seuraaja:  Andrei Vyšinski Dmitri Šepilov
Henkilötiedot
Koko nimi:  Vjatšeslav Mihailovitš Skrjabin
Syntynyt: 25. helmikuuta 1890 Kukarka, Venäjän keisarikunta (nykyään Venäjä)
Kuollut: 8. marraskuuta 1986 (96 vuotta) Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto (nykyään Venäjä)
Puoliso:  Polina Žemtšužina
Tiedot
Puolue:  NKP
Muut puolueet:  VSDTP (1906–1918)
Uskonto:  ateisti
 Nimikirjoitus
Vjatšeslav Mihailovitš Molotov (ven. Вячесла́в Миха́йлович Мо́лотов; 9. maaliskuuta (J: 25. helmikuuta) 1890 Kukarka, Venäjän keisarikunta – 8. marraskuuta 1986 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) oli neuvostoliittolainen poliitikko ja diplomaatti. Hänet tunnetaan erityisesti natsi-Saksan ulkoministerin Joachim von Ribbentropin kanssa vuonna 1939 allekirjoittamasta hyökkäämättömyyssopimuksesta, joka tunnetaan Molotov–Ribbentrop-sopimuksena. Molotov oli Aleksandra Kollontain ohella ainoita bolševikkien johtohahmoja, joka selvisi hengissä Stalinin vainoista.
Nuoruus ja osallistuminen vallankumoukseen

Molotov syntyi Kukarkan kylässä (nykyisin Sovetsk Kirovin alueella) nimellä Vjatšeslav Mihailovitš Skrjabin (ven. Скря́бин). Nimestään huolimatta hän ei ollut sukua säveltäjä Aleksandr Skrjabinille. Hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen vuonna 1906 opiskellessaan Kazanissa ja otti salanimen Molotov (molot = vasara). Molotov pidätettiin vuonna 1909 poliittisesta agitaatiosta ja karkotettiin kahdeksi vuodeksi. Palattuaan hän matkusti Pietariin, joka oli vuonna 1914 nimetty liian saksalaisperäisen nimensä Sankt-Peterburg vuoksi venäjäksi Petrogradiksi. Hän oli paikalla helmikuun vallankumouksen aikana muiden bolševikkien, kuten Vladimir Leninin ollessa edelleen maanpaossa. Molotovilla oli tärkeä rooli lokakuun vallankumouksessa ja hän toimi jonkin aikaa Pravdan päätoimittajana ennen kuin alkoi työskennellä Josif Stalinin alaisuudessa keskuskomiteassa vuonna 1921.
Sisäpoliittisia vastuutehtäviä

Joulukuusta 1930 toukokuuhun 1941 Molotov oli kansankomissaarien neuvoston (Sovnarkom) puhemies eli Neuvostoliiton hallituksen pääministeri. Ukrainan suurten katovuosien aikana 1932–1933 Molotov oli viljatoimitusten erikoiskomission johtaja Ukrainassa. Huolimatta nälänhädästä, johon jopa kolmen miljoonan ukrainalaisen arvioidaan kuolleen, hänen onnistui kerätä nälkää kärsivältä alueelta 4,2 miljoonaa tonnia viljaa 4,6 miljoonan tonnin tavoitteesta pois kuljetettavaksi.
Neuvostoliiton ulkoministerinä

Toukokuussa 1939 Molotovista tuli myös ulkoasioiden kansankomissaari (ulkoministeri). Hän neuvotteli Ison-Britannian ja Ranskan kanssa elokuussa 1939. Kun neuvottelut epäonnistuivat, hän allekirjoitti Molotov–Ribbentrop-sopimuksen Saksan Joachim von Ribbentropin kanssa. Sopimuksen ehtojen mukaan Neuvostoliitto hyökkäsi Puolaan 17. syyskuuta 1939 Saksan vallattua maan länsiosat 1. syyskuuta alkaneessa hyökkäyksessä. Puolan itäosa liitettiin Neuvostoliittoon, ja luokkavihollisten pidätykset ja siirrot alkoivat liitetyllä alueella.
Politbyroon jäsenenä Molotov hyväksyi lukuisia kansanvihollisten joukkoteloituksia. 5. maaliskuuta 1940 politbyroo hyväksyi Lavrenti Berijan valmisteleman 25 700 Puolan älymystön jäsenen teloituksen, johon sisältyi myös 14 700 puolalaista sotavankia. Katyńin verilöylynä tunnetusta tapahtumasta syytettiin sodan jälkeen saksalaisia. Molotov luopui pääministerin tehtävistä toukokuussa 1941, jolloin Stalin otti viran itselleen.
22. kesäkuuta 1941 tunteja sen jälkeen, kun Saksa oli hyökännyt Neuvostoliittoon, Molotov julisti Neuvostoliiton taistelevan voittoon asti. Molotov jatkoi ulkoministerinä ja oli Neuvostoliiton edustajana liittoutuneiden kokouksissa Teheranin, Jaltan ja Potsdamin konferensseissa sekä YK:n perustavassa kokouksessa vuonna 1945.
Epäsuosio ja paluu ulkopolitiikan tehtäviin

Molotov toimi toisen maailmansodan jälkeen ulkoministerinä vuoteen 1949, jolloin Andrei Vyšinski korvasi hänet. Hänen vaimonsa Polina Žemtšužina pidätettiin vuonna 1948 maanpetoksesta, jota on luonnehdittu osaksi juutalaisvastaista kampanjaa Israelin ajauduttua Neuvostoliittoa vastaan kylmässä sodassa. Molotov itse erotettiin politbyroosta vuonna 1952.
Stalinin kuoleman jälkeen vuonna 1953 Molotov pääsi takaisin politbyrooseen ja toimi jälleen ulkoministerinä vuoteen 1956. Nikita Hruštšovin paheksuttua Stalinin rikoksia XX puoluekokouksessa helmikuussa 1956, ja Molotovin puolueen muiden stalinistien kanssa hävittyä valtataistelun Hruštšoville, hän joutui erinäisiin merkityksettömiin asemiin, kuten Mongolian suurlähettilääksi vuosiksi 1957–1960 ja Neuvostoliiton pysyväksi edustajaksi kansainväliseen ydinenergiakomissioon (IAEA) Wienissä vuosiksi 1960–1961. Vuonna 1961 Stalinin vastainen linja jatkui XXII puoluekokouksessa, ja vuoteen 1964 mennessä Molotov erotettiin puolueesta kokonaan.Eläkkeellä Molotov jäi katumattomaksi roolistaan ​​Stalinin vallan alla.Hän sai sydänkohtauksen tammikuussa 1962. Kiinan ja Neuvostoliiton välirikon jälkeen kerrottiin, että hän yhtyi Mao Zedongin kritiikkiin Hruštšovin politiikan oletetusta revisionismista.
Jälkiarvioita

Molotovin sallittiin liittyä puolueeseen jälleen 1984, tosin vain symbolisena eleenä. Hän kuoli 96-vuotiaana Moskovassa 8. marraskuuta 1986 viimeisenä merkittävänä Venäjän vallankumoukseen 1917 osallistuneena hahmona. Hänet haudattiin Novodevitšin hautausmaalle Moskovassa.
Molotovin mukaan on nimetty esimerkiksi Molotov–Ribbentrop-sopimus ja Suomen talvisodassa käyttämät Molotovin cocktailit. Hänen elämäkerturinsa Feliks Tšujev sai vuonna 1991 julkaista Molotovin muistelmat nimellä Molotov Remembers: Inside Kremlin Politics. Tšujev oli haastatellut Molotovia vuosina 1969–1986. Eräässä vuonna 1974 Tšujevin kanssa käymässään keskustelussa, joka koski Suomen valtaamista talvisodassa, Molotov oli todennut aikeen olleen virhe. Molotov totesi Tšujeville Suomesta ja suomalaisista: ”Kuinka armollisia olimme Suomea kohtaan! Olimme fiksuja, kun emme vallanneet sitä. Siitä olisi tullut märkivä haava. Ihmiset siellä ovat itsepäisiä, hyvin itsepäisiä. Epäonnistuimme Suomen demokratisoimisessa.”
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vjatšeslav Molotov Wikimedia Commonsissa
Matti Jurvan laulu Molotoffista
| n k  Ukrainan kommunistisen puolueen ensimmäiset sihteerit |
| --- | --- | --- |
|  Bosch (1917–18)  Pjatakov (1918–19)  Hopner (1919–19)  Kriving (1918–19)  Kosior (1919–20)  Molotov (1920–21)  Manuilski (1921–23)  Kriving (1923–25)  Kaganovitš (1925–28)  Kosior (1928–38)  Hruštšov (1938–47)  Kaganovitš (1947)  Hruštšov (1947–49)  Melnikov (1949–53)  Kyrytšenko (1953–57)  Pidhornyi (1957–63)  Šelest (1963–1972)  Štšerbytskyi (1972–89)  Ivaško (1989–90)  Hurenko (1990–91)  |  Bosch (1917–18)  Pjatakov (1918–19)  Hopner (1919–19)  Kriving (1918–19)  Kosior (1919–20)  Molotov (1920–21)  Manuilski (1921–23)  Kriving (1923–25)  Kaganovitš (1925–28)  Kosior (1928–38)  Hruštšov (1938–47)  Kaganovitš (1947)  Hruštšov (1947–49)  Melnikov (1949–53)  Kyrytšenko (1953–57)  Pidhornyi (1957–63)  Šelest (1963–1972)  Štšerbytskyi (1972–89)  Ivaško (1989–90)  Hurenko (1990–91)  |  |
Neuvosto-Venäjän ja Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissaarit/-ministerit
Lev Trotski 1918 | Georgi Tšitšerin 1918–1930 | Maksim Litvinov 1930–1939 | Vjatšeslav Molotov 1939–1949 | Andrei Vyšinski 1949–1953 | Vjatšeslav Molotov 1953–1956 | Dmitri Šepilov 1956–1957 | Andrei Gromyko 1957–1985 | Eduard Ševardnadze 1985–1991 | Aleksandr Bessmertnyh 1991 | Boris Pankin 1991
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Molotov, Stalin ja Vorošilov.
Takasotilas

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
| 8 |  |  |  |  |  |  |  |  | 8 |
| 7 |  |  |  |  |  |  |  |  | 7 |
| 6 |  |  |  |  |  |  |  |  | 6 |
| 5 |  |  |  |  |  |  |  |  | 5 |
| 4 |  |  |  |  |  |  |  |  | 4 |
| 3 |  |  |  |  |  |  |  |  | 3 |
| 2 |  |  |  |  |  |  |  |  | 2 |
| 1 |  |  |  |  |  |  |  |  | 1 |
|  | a | b | c | d | e | f | g | h |  |
Mustan c6-sotilas on tyypillinen esimerkki takasotilaasta.
Takasotilas on shakissa sotilas, joka on jäänyt viereisillä riveillä olevista omista sotilaista jälkeen, ja jolla ei voi edetä ilman materiaalin menetystä. Takasotilas on yleensä asemallinen heikkous, sillä sitä on vaikea puolustaa, ja vastustaja voi asettaa upseerinsa sen eteen ilman pelkoa siitä, että se voitaisiin häätää pois toisella sotilaalla. Lisäksi sotilas estää vastustajan torneja ja kuningatarta uhkaamasta nappulaa sotilaan edessä.
Useissa moderneissa avauksissa pelaaja ottaa tarkoituksella itselleen takasotilaan paremman kehityksen toivossa. Näistä esimerkkejä ovat muun muassa sisilialaisen puolustuksen Najdorf-muunnelma, jos musta pelaa ...e5 ja sisilialaisen puolustuksen Sveshnikov-muunnelma.
Mouhijärven Osuusmeijeri

Mouhijärven Osuusmeijeri (MOM) oli suomalainen meijeri. Meijeri perustettiin 1906 ja se haettiin konkurssiin kesällä 1999. Meijerin kaatoivat kiristynyt kilpailu, vähän aiemmin ollut listerialöytö seurannaisvaikutuksineen ja ison kauppaketjuasiakkaan menettäminen. Yksi tekijä oli myös lähes kolmenkymmenen maidontuottajan irtaantuminen meijeristä. Viime vaiheessa yhtiön toimitusjohtaja oli Juha Järvinen ja hallituksen puheenjohtaja Tenho Juvonen. Työntekijöitä yrityksessä oli 30, millä se oli Mouhijärven suurin työllistäjä. Vuodessa meijeri keräsi maitoa vajaat 20 miljoonaa litraa. Erityisesti yritys tunnettiin voistaan, jonka pakkauksessa oli isolla kirjaimet MOM. Lisäksi meijeri tuotti ainakin maitoa ja mehua. Konkurssin jälkeen suurin osa MOM:lle maitoa tuottaneista maidontuottajista siirtyi Hämeenlinnan Osuusmeijerin piiriin. Jonkin aikaa vanhan meijerin tiloissa toimi liha-alan yritys Lihamesta. Nykyisin paikalla on pubi.
Kirjallisuutta

Simo Penttilä, Maitoa, maitoa... Mouhijärven Osuusmeijeri 90 vuotta, Mouhijärven osuusmeijeri 1995 ISBN 952-90-6891-3.
Morajärven internointileiri

Morajärven leirille internoituja punakaartilaisia ja venäläisiä sotilaita.
Morajärven internointileiri oli Ruotsissa Kainuun kunnan Morajärvellä vuosina 1918–1919 toiminut vankileiri, jolla oli internoituna Suomesta paenneita punakaartilaisia. Ruotsiin saapui Suomen sisällissodan tapahtumien johdosta lähes 800 pakolaista, joista noin 300 tuli Norrbottenin lääniin. Heistä vajaat 70 pidätettiin ja suljettiin Morajärven leirille. Päätöksen internoinnista teki maaherra Gösta Malm, joka pelkäsi punakaartilaisten häiritsevän yhteiskuntajärjestystä. Suomalaiset siirrettiin koulurakennukseen, jossa oli jo venäläissotilaita, jotka siirrettiin muualle. Vankeja alettiin vapauttaa vuoden 1918 lopulla ja heidät lähetettiin takaisin Suomeen.
Taustaa

Norrbotten oli ainoa lääni, jossa suomalaispakolaisia internoitiin. Päätöksen teki maaherra Gösta Malm, joka piti radikaaleja punakaartilaisia uhkana yhteiskuntajärjestykselle eikä halunnut antaa heidän kulkea vapaasti levittämässä vallankumouksellisia ajatuksiaan ruotsalaisen työväestön parissa. Seittenkaaren teollisuusyhteisössä oli kesällä 1917 nähty työläisten ja armeijan välistä kahakointia, jonka aiheuttajana pidettiin suomalaisten sosialistien agitointia, ja Malm pelkäsi Suomesta tulleiden punakaartilaisten liittyvän paikallisiin sahatyöläisiin. Hänen toimenpiteidensä syynä oli myös kielipolitiikka, Tornionlaaksossa asui jo entuudestaan runsaasti suomenkielisiä ja Malm katsoi pakolaisten uhkaavan ruotsin kielen asemaa myös muualla Norrbottenissa.
Leirin perustaminen

Kun Pohjois-Suomi oli sisällissodan alkuvaiheessa joutunut valkoisten haltuun, rajan yli alkoi siirtyä punakaartien jäseniä ja muita työväenliikkeen aktiiveja. Malm antoi pakolaisten jäädä, mutta anoi kuningas Kustaa V:ltä lupaa punakaartilaisten sijoittamiseksi valvottuihin oloihin, kuten oli jo aikaisemmin toimittu Suomesta saapuneiden venäläisten sotilaisten suhteen. Maaliskuun alussa vastuu punakaartilaisista annettiin Ruotsin armeijalle, joka puolestaan siirsi heidät silloisessa Tören kunnassa sijaitsevaan Morajärven kylään. Sen läpi kulki strategisesti tärkeä rautatie, jonka vuoksi paikkakunnalle oli ensimmäisen maailmansodan aikana sijoitettu armeijan yksiköitä.
Internointileiri perustettiin muutamaa vuotta aikaisemmin valmistuneeseen koulurakennukseen. Leirillä oli jo entuudestaan rajan yli tulleita venäläissotilaita, jotka kuitenkin siirrettiin pian Länsi-Götanmaan Fristadiin. Sen toiminnasta ja vartioinnista oli vastuussa Morajärvelle sijoitettu VI armeijakunta. Yhteensä leirillä oli 67 punakaartilaista. Internoiduilla oli mahdollisuus työntekoon nimellistä 50 äyrin päiväpalkkaa vastaan, joka oli saman suuruinen kuin heitä vartioineiden varusmiesten päiväraha. Punakaartilaisilla oli myös tarvittaessa mahdollisuus käyttää Morajärven varuskunnan terveydenhuoltoa.
Vapauttamisyritykset ja leirin sulkeminen

Kymmenen päivää sisällissodan päättymisen jälkeen toukokuussa 1918 internoidut lähettivät Tukholman sosialistipormestari Carl Lindhagenille kirjeen, jossa he pyysivät tätä puhumaan vapauttamisensa puolesta. Punakaartilaiset eivät kuitenkaan pyytäneet palauttamista Suomeen, koska siellä heitä olisi odottanut vankilatuomio, vaan halusivat jäädä työskentelemään ja asumaan Ruotsiin. Kuningas ja viranomaiset noudattivat kuitenkin maaherra Malmin suositusta eivätkä vapauttaneet internoituja. Tämän jälkeen punakaartilaiset jatkoivat kirjeenvaihtoa sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen johdon kanssa, joka myös aktiivisesti toimi heidän vapauttamisensa puolesta.
Kesäkuussa Ruotsin viranomaiset aloittivat internoitujen kuulustelut selvittääkseen heidän toimintaansa sisällissodan aikana. Kesän aikana leirillä tapahtui myös muutamia epäonnistuneita pakoyrityksiä, kunnes vuoden 1918 lopulla punakaartilaisia alettiin vihdoin vapauttamaan. Toiveidensa vastaisesti he eivät saaneet jäädä maahan, vaan internoidut lähtetettiin takaisin Suomeen. Kemissä tehdystä murhasta epäiltyä Jonas Virolaista lukuun ottamatta heitä ei kuitenkaan annettu suoraan Suomen viranomaisten käsiin. Morajärven internointileiri suljettiin lopulta tammikuussa 1919.
Morajärven seudulla toimi myöhemmin internointileiri myös toisen maailmansodan aikana, jolloin sinne oli sijoitettuna noin 350 ruotsalaista vasemmistolaista.
Olosuhteet

Olosuhteet Morajärven leirillä olivat ilmeisesti aluksi hyvät, mutta alkukesän aikana internoidut alkoivat kirjeissään valittaa erilaisista taudeista, puutteellisesta hygieniasta ja riittämättömästä ravinnosta. Kaikesta huolimatta leiri säästyi pahoilta kulkutaudeilta, esimerkiksi tuolloin eri puolilla maailmaa raivonnut espanjantauti ei saavuttanut Morajärveä lainkaan, vaikka se samaan aikaan surmasi Suomen vankileireillä tuhansia punaisia. Moranjärven internointileirillä kuoli ainoastaan yksi punakaartilainen, kun 26-vuotias kemiläinen työmies Iikka Hyvönen menehtyi elokuussa keuhkotautiin.
Morane-Saulnier MS.760 Paris

| Morane-Saulnier MS> 760 Paris |
| --- | --- |
 Morane-Saulnier MS.760 Paris
Tyyppi:  yhteyskone
Alkuperämaa:   Ranska
Valmistaja:  Morane-Saulnier
Ensilento:  29. heinäkuuta 1954
Poistettu käytöstä:  1964
Pääkäyttäjät:  Ranskan ilmavoimat Ranskan merivoimat Argentiinan ilmavoimat Brasilian ilmavoimat
Valmistusmäärä:  156 
Valmistusvuodet:  1958-1964
Kehitetty mallista:  MS.755 Fleuret
Muunnelmat:  MS.760C Paris III
Morane-Saulnier MS.760 Paris on ranskalaisen Morane-Saulnierin suunnittelema ja valmistama suihkumoottorein varustettu rinnakkain istuttava koulutuslentokone, jota käytettiin myös yhteistoimintakoneena eli kevyihin kuljetuksiin sekä henkilökuljetuksiin.
Ranskan ilmavoimat lopetti 1997 konetyypin käytön ja Argentiina vuonna 2007, Brasilia jo vuonna 1974. Koneita valmistettiin 219 kappaletta. Argentiinalainen FMA oli tehnyt lisenssisopimuksen.
Tausta

Tammikuussa 1953 Morane-Saulnierin valmistama prototyyppi kaksipaikkaisesta suihkumoottorein varustetusta koulukoneesta MS.755 Fleuret lensi ensilentonsa. Suunniteltu kone kilpaili Fouga CM.170 Magisteria vastaan Ranskan ilmavoimien tilauksesta, mutta hävisi lopulta kilvan.
Valmistus

Fleuretin pohjalta suunniteltiin uusi malli MS.760, joka oli ensisijaisesti nopeaksi yhteyskoneeksi. Prototyypillä tehtiin ensilento 29. heinäkuuta 1954, minkä jälkeen Ranskan ilmavoimat ja laivasto kiinnostuivat konemallista tilaten konetta. Ensimmäinen tuotantoversio sai nimen  MS.760A Paris, jolla tehtiin ensilento 27. helmikuuta 1958. Tehdas vastaanotti 109 tilausta sekä siviili- että sotilaskäyttöön, minkä lisäksi toimitettiin komponentit 36 koneen valmistamiseksi Argentiinan FMA:lle Cordobaan. Muun muassa Brasilia tilasi 30 konetta yhteyslentoihin, ilmakuvaukseen ja koulukoneiksi.
Koneesta valmistui 1961 paranneltu versio MS.760B Paris II, jonka voimanlähteenä oli tehokkaammat Turboméca Marboré IV -moottorit. Vuonna 1964 tuotannon päättyessä oli valmistunut kaikkiaan 164 lentokonetta kahtena eränä. Luvussa on mukana Argentiinassa valmistetut lentokoneet.
Viimeisenä versiona oli 1963 valmistettu Marboré IV -moottoreilla varustettu, mutta suuremmilla siivillä ja uudelle rungolla varustettu, MS.760C Paris III. Koneeseen mahtui istumapaikoille 5-6 matkustajaa. Ainoalla valmistuneella prototyypillä (F-WLKL) tehtiin ensilento 28. helmikuuta 1964, mutta yhtään tilausta ei tehty.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&010.05000010,05 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.015000010,15 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.06000002,60 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&018.&&&&0018,00 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01945.&&&&001 945 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&03470.&&&&003 470 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&02.&&&&002 × Turboméca Marboré II suihkumoottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0650.&&&&00650 km/h merenpinnan korkeudella
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01500.&&&&001 500 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&010000.&&&&0010 000 m
MS.760 oli mahdollista aseistaa kevyin konekiväärein (2x á 7,5 mm: tyyppiä MAC 39) sekä pommein (2x á 50 kg) taikka raketein (4x á 90 mm).Konekiväärit sijaitsivat koneen keulassa, ja pudotettava aseistus koneen siipien alla.
MS.760C Paris III
Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu

| Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu |
| --- | --- |
  

Perustettu:  1979
Tyyppi:  Julkinen
Dekaani:  Otso Huopaniemi
Opiskelijoita:  316 (2018)
Jatko-opiskelijoita:  27 (2018)
Sijainti:  Helsinki,  Suomi
Osoite:  Haapaniemenkatu 6, 00530 Helsinki
Sivusto:  https://www.uniarts.fi
Taideyliopiston Teatterikorkeakoulu (lyhenne TeaK; ruots. Konstuniversitetets Teaterhögskola, engl. Uniarts Helsinki's Theatre Academy) on yksi Taideyliopiston akatemioista, joka edustaa teatteri- ja tanssialaa. Se on Suomen suurin teatteri- ja tanssialan oppilaitos. Teatterikorkeakoulun lisäksi Suomessa näyttelijän tutkintoon voi valmistua vain Tampereen Nätystä.
Teatterikorkeakoulun dekaanina toimii professori Otso Huopaniemi.
Teatterikorkeakoulusta voi valmistua teatteritaiteen tai tanssitaiteen kandidaatiksi ja maisteriksi näyttelijäntaiteesta suomeksi ja ruotsiksi, ohjauksesta, dramaturgiasta, tanssitaiteesta (tanssija ja koreografi), valo- ja äänisuunnittelusta sekä teatteri- ja tanssipedagogiikasta. Teatterikorkeakoulussa voi suorittaa myös tieteellisiä ja taiteellisia jatkotutkintoja em. aloilla ja valmistua teatteritaiteen tai tanssitaiteen tohtoriksi.
Teatterikorkeakoulu vastaa myös alan täydennyskoulutuksesta. Lukuvuoden aikana TeaKissa on noin 40 ensi-iltaa. Esitykset ovat julkisia.
Historiaa > Ennen Teatterikorkeakoulua

Suomenkielisiä näyttelijöitä koulutettiin vuosina 1904–1940 Suomen Kansallisteatterin oppilaskoulussa ja yksityisessä Suomen Näyttämöopistossa. Suomen Teatterikoulu perustettiin 1943. Sen korkeakouluosastolla alkoi ohjaaja- ja dramaturgikoulutus vuonna 1962.
Ruotsinkielisten näyttelijöiden koulutus aloitettiin huomattavasti suomenkielistä koulutusta aikaisemmin. Vuosina 1866–1868 opetus tapahtui Suomen ensimmäisessä teatterikoulussa Nya Teaternin yhteydessä. Vuonna 1908 perustettiin Svenska Teaternin yhteyteen Svenska Teaterns elevskolan, joka myöhemmin muutti nimensä Svenska Teaterskolan i Helsingforsiksi palvelemaan entistä enemmän koko suomenruotsalaista teatterikenttää.