stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Chimamanda Ngozi Adichie
Palkinnot ja tunnustukset

Hurston-Wright Legacy Award 2004 romaanista Purppuranpunainen hibiskus
Commonwealth Writers’ Prize -palkinto 2005 romaanista Purppuranpunainen hibiskus
Orange-palkinto 2007 romaanista Puolikas keltaista aurinkoa
PEN Beyond Margins Award 2007 romaanista Puolikas keltaista aurinkoa
Future Award, Nigeria 2008
Chicago Tribune Heartland -palkinto 2013 romaanista Kotiinpalaajat
National Book Critics Circle Award for Fiction 2014 romaanisra Kotiinpalaajat
PEN Pinter -palkinto 2018
Teokset > Suomennetut teokset

Purppuranpunainen hibiskus.  (Purple Hibiscus, 2003)  Suomentanut Kristiina Savikurki. Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24187-4
Puolikas keltaista aurinkoa.  (Half of a Yellow Sun, 2006)  Suomentanut Sari Karhulahti. Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-24485-1
Huominen on liian kaukana.  (The Thing Around Your Neck, 2009)  Suomentanut Sari Karhulahti. Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-24188-1
Kotiinpalaajat.  (Americanah, 2013)  Suomentanut Hanna Tarkka. Helsinki:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-27393-6
Meidän kaikkien pitäisi olla feministejä.  (We Should All Be Feminists, 2015)  Suomentanut Sari Karhulahti. Helsinki:  Otava, 2017.  ISBN 978-951-1-30893-5
Rakas ystäväni tai 15 ehdotuksen feministinen manifesti.  (Dear Ijeawele, or A Feminist Manifesto in Fifteen Suggestions, 2017)  Suomentanut Sari Karhulahti. Helsinki:  Otava, 2019.  ISBN 978-951-1-32433-1
Surumerkintöjä.  (Notes on grief)  Suomentanut Cristina Sandu. Helsinki:  Otava, 2022.  ISBN 978-951-1-43920-2  Notes on Grief. Knopf, 2021. ISBN 978-0-00847-030-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Chimamanda Ngozi Adichie Wikimedia Commonsissa
Chimamanda Adichien verkkosivut.
Chimamanda Ngozi Adichie: The danger of a single story TED.com.
Timo Sipola: Chimamanda Ngozi Adichie Eurooppa teeskentelee, että rodulla ei ole merkitystä 7.2.2015. Yle uutiset.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Fredrik Vilhelm (Brandenburg)

| Fredrik Vilhelm |
| --- | --- |
 Govert Flinck, "Brandenburgin Fredrik Vilhelm, Suuri vaaliruhtinas haarniskassa ja ruhtinaanviitassa valtikan ja vaaliruhtinaan hatun kanssa", 1652.
Brandenburgin vaaliruhtinas ja Preussin herttua
Valtakausi:  1. joulukuuta 1640 – 9. toukokuuta 1688
Edeltäjä:  Yrjö Vilhelm
Seuraaja:  Fredrik I

Syntynyt:  16. helmikuuta 1620 Cölln, Brandenburg-Preussi
Kuollut:  9. toukokuuta 1688 (68 vuotta) Potsdamin kaupunkipalatsi, Potsdam, Brandenburg-Preussi
Hautapaikka:  Berliinin tuomiokirkko 
Puoliso:  Louise Henriette   Dorothea Sophie
Lapset:  Kaarle  Fredrik I   Amalie Henrik  Ludvig  Filip Vilhelm Marie Amalie Albert Fredrik  Kaarle  Elisabet Sofie   Dorothea  Kristian Ludvig
Suku:  Hohenzollern
Isä:  Yrjö Vilhelm
Äiti:  Elisabet Charlotte
Uskonto:  kalvinisti
Nimikirjoitus:  
Fredrik Vilhelm (saks. Friedrich Wilhelm); (16. helmikuuta 1620 Cöllnin linna, Cölln – 9. toukokuuta 1688 Potsdamin kaupunkipalatsi, Potsdam) oli Branden­burgin raja­kreivi­kunnan vaaliruhtinas ja Preussin herttua vuodesta 1640 aina kuolemaansa asti. Hänet tunnettiin jo elinaikanaan nimellä Suuri vaaliruhtinas (saks. Große Kurfürst), koska hänen uudistuksensa mullistivat kolmikymmenvuotisen sodan raunioittaman Brandenburgin perusteellisesti ja mahdollistivat Preussin nousun suurvallaksi seuraavalla vuosisadalla.
Valtakausi

Fredrik Vilhelm seurasi isäänsä Brandenburgin hallitsijana vuonna 1640. Valtakaudellaan hän ryhtyi aktiiviseen ja opportunistiseen ulkopolitiikkaan ja uudisti maansa armeijan ja talouden perusteellisesti.
Vaaliruhtinas oli monarkin itsevaltiuden kannattaja, joka taisteli säätyjen valtaa vastaan ja keskitti Brandenburg-Preussin hallinnon. Hän oli harras kalvinisti, joka uskoi saaneensa valtansa Jumalalta. Fredrik Vilhelm halusi tehdä maastaan ”suurenmoisen” (ransk. formidable), mikä vaati maantieteellisesti hajanaisen personaaliunionin valtioelämän keskeisten osasten yhdenmukaistamista.
Valtakausi > Ulkopolitiikka

Fredrik Vilhelmin motto kuului: ”Rauha ravitsee, sota kuluttaa.” Koska kuningas oli saanut valtansa Jumalalta, tuli hänen hallita kymmenen käskyn mukaisesti ja varjella ja levittää puhdasta oppia. Käytännössä Fredrik Vilhelm ei kuitenkaan voinut seurata mottoaan ja lähetyskäskyään. Hallitsijatestamentissaan hän ohjeistaa poikaansa, ettei suurissakaan vaikeuksissa tule pysyä vaiti, koska muuten oma maa muuttuu näyttämöksi, ”jolla näytellään tragediaa”. Testamentin perusteella Fredrik Vilhelmin on tulkittu olleen realisti, joka ymmärsi, ettei saksalainen pikkuvaltio voisi ratkaista sodan ja rauhan kysymyksiä yksin ja että sen arvovalta edellyttäisi voimaa ja tahtoa käyttää sitä.
Fredrik Vilhelmin onnistui estää Ruotsia saamasta koko Pommeria, johon hänellä oli perintöoikeus, kolmikymmenvuotisen sodan vuonna 1648 päättäneessä Westfalenin rauhassa. Rauhassa Brandenburgille luovutettiin vähäarvoisia osia Taka-Pommerista. Fredrik Vilhelm sai lisäksi ranskalaisten myötävaikutuksella korvaukseksi Camminin, Halberstadtin, Magdeburgin ja Mindenin hiippakunnat. Magdeburg tosin siirtyi Brandenburgille vasta vuonna 1680, jolloin hiippakunnan hallitsija, saksilainen prinssi August kuoli.
Pohjan sodassa vuosina 1655–1661 Fredrik Vilhelm hankki Preussin herttuakunnalle itsenäisyyden. Brandenburg taisteli aluksi Ruotsin puolella Puolaa vastaan ja voitti ruotsalaisten kanssa Varsovan taistelun vuonna 1656, mutta vaihtoi sitten leiriä. Olivan rauha vuonna 1660, joka päätti sodan Brandenburgin osalta, irrotti lopullisesti Preussin Puolan lääninherruudesta. Tämän jälkeen Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan keisari oli Fredrik Vilhelmin ainoa lääninherra.
Ranskan–Hollannin sodassa vuosina 1672–1679 Brandenburg soti ensin Ranskaa vastaan, mutta siirtyi tukemaan Ludvig XIV:tä turvatakseen maaomistuksensa Klevessä. Fredrik Vilhelm saavutti sodassa sotilaallista mainetta, kun brandenburgilaiset löivät ruotsalaiset joukot Fehrbellinin taistelussa vuonna 1675. Jo aikalaiset ylistivät taistelua legendaariseksi − Fredrik Vilhelm itse piti sen lopputulosta Jumalan tahtona. Fehrbellinin taistelun jälkeen Fredrik Vilhelmiä alettiin kutsua ”Suureksi vaaliruhtinaaksi”.
Valtakausi > Uudistukset

Fredrik Vilhelmin valtakaudella Brandenburg muuttui sotilasvaltioksi. Sen sotaväki käsitti rauhan aikana 20 000 sotilasta (vaaliruhtinaan kuollessa 30 000). Armeija oli suuri maan väkilukuun nähden, vaikutti yhteiskunnan kehitykseen ja teki Brandenburgista varteenotettavan sotilasmahdin Euroopassa. Suuren ammattiarmeijan ylläpito oli mahdollista vain ulkomaiden suoralla tuella, minkä vuoksi Brandenburg oli ulkopolitiikassaan riippuvainen ulkovalloista.
Säätyvallan mureneminen oli valtakauden huomattavin kehityssuunta. Säätyjen valtaoikeudet olivat lähtöisin 1500-luvulta ja perustuivat ennen kaikkea tiukasti varjeltuun veronkanto-oikeuteen. Käännekohta olivat Brandenburgin vuoden 1654 maapäivät, jotka jäivät lajissaan viimeisiksi. Kysymys oli valtaisan armeijan rahoituksesta. Pohjan sota oli syttynyt Puolan ja Venäjän välille, ja vastapalvelukseksi privilegioidensa tunnustamisesta säädyt myönsivät Fredrik Vilhelmille 530 000 taaleria ja armeijan ylipäällikkyyden. Tästä eteenpäin Fredrik Vilhelm käytti kreivikunnassaan kiistatta ylintä taloudellista valtaa, joka ulottui epäsuorasti kaupunkienkin verotukseen.
Fredrik Vilhelm tukeutui vallan keskittämisessä maansa junkkereihin, jotka omaksuivat sotilasaatelin roolin yhteiskunnan militarisoituessa. Korvaukseksi sotaylijohdon ja veronkannon siirtymisestä valtiolle junkkereille myönnettiin verovapaus ja lähes täysi oikeudellinen kontrolli talonpoikiinsa nähden. Lisäksi kiellettiin aatelismaan myyminen aatelittomille, jotta Brandenburgin armeija saisi riittävästi upseeriainesta.
Talousuudistuksissaan Fredrik Vilhelm sovelsi Alankomaissa oppimaansa esimerkkiä. Valtio otti talouselämän suojelukseensa: ammattitaitoisia työläisiä houkuteltiin ulkomailta ja tuotantoa tuettiin valtionavustuksin. Armeijan varustelu vaati teollisuutta ja tarjosi sen tuotteille markkinat. Brandenburgissa ei ollut nimeksikään porvaristoa, mitä epäkohtaa paikkasivat vierasmaalaiset siirtolaiset. Merkittävä ryhmä olivat Ranskan hugenotit, joita muutti Nantesin ediktin peruuttamisen jälkeen Berliiniin useita tuhansia, mahdollisesti 20 000–30 000. Hugenotit perustivat Brandenburgin tekstiiliteollisuuden. Myös juutalaisia käsityöläisiä ja kauppiaita siirtyi Brandenburgiin, minkä mahdollisti Fredrik Vilhelmin uskonnollinen suvaitsevaisuus. Suuren vaaliruhtinaan kuollessa vuonna 1688 Brandenburgin väkiluku oli jälleen kasvanut noin 1,5 miljoonaan.
Brandenburgin hajanaiset maaomistukset sijaitsivat Saksan jokien pääväylien varrella, mitä Fredrik Vilhelm pyrki hyödyntämään kaupankäynnissä. Hänen valtakautensa suuri rakennushanke oli Oderin ja Elben yhdistäminen kanavalla, minkä ansiosta Berliinistä voitiin kuljettaa kauppatavaraa Pohjanmerelle maksamatta tullia Ruotsille Stettinissä tai Tanskalle Juutinraumassa.
Avioliitot ja lapset

Fredrik Vilhelmin ensimmäinen aviopuoliso oli Nassaun prinsessa Luise Henriette (1627–1667), joka oli Oranje-Nassaun herttua Frederik Hendrikin ja kreivitär Amalia of Solms-Braunfelsin tytär. He avioituivat avioituivat Haagissa 7. joulukuuta vuonna 1646.
Heille syntyi kuusi lasta:
Wilhelm Heinrich (1648–1649)
Brandenburgin vaaliprinssi Karl Emil (1655–1674)
Brandenburgin vaaliruhtinas ja Preussin kuningas Fredrik III/I (1657–1713)
Amalia (1664–1665)
Heinrich (1664–1664)
Brandenburgin prinssi Ludwig (1666–1687), avioitui Ludwika Karolina Radziwiłłin kanssa
Toisen avioliittonsa Fredrik Vilhelm solmi Gröningenissä 14. kesäkuuta vuonna 1668 Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburgin herttuattaren Dorothea Sophien (1636–1689) kanssa, joka oli Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburgin herttua Philipin ja Sophie Hedwig von Sachsen-Lauenburgin tytär. Dorothea Sophie oli itsekin jo leski ja 31-vuotias.
Heille syntyi seitsemän lasta:
Brandenburg-Schwedtin rajakreivi Philipp Wilhelm (1669–1711)
Maria Amalia (1670–1739)
Brandenburg-Schwedtin rajakreivi Albrecht Friedrich (1672–1731)
Brandenburg-Schwedtin rajakreivi Karl (1673–1695)
Elisabeth Sophie (1674–1748)
Dorothea (1675–1676)
Brandenburg-Schwedtin rajakreivi Christian Ludwig (1677–1734)
Molemmista näistä itsevarmoista naisista Fredrik Vilhelm sai itselleen poliittisia neuvonantajia, jotka ajattelivat ja toimivat käytännönläheisesti. Molemmat seurasivat häntä hänen sotaretkillään. Luise Henriette harrasti erityisesti hyväntekeväisyyttä ja Sophie Dorothea oli poikkeuksellisesta kyvykäs liiketoimintataidoissa, joitten ansiosta hän pystyi kasvattamaan sekä omaa omaisuuttaan ja siten lastensa perintöä että vahvistamaan valtion taloutta. Molemmat jättivät jälkeensä myös näyttäviä palatsirakennuksia, jotka he olivat rakennuttaneet läänityksilleen omista tuloistaan
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fredrik Vilhelm Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Yrjö Vilhelm | Brandenburgin vaaliruhtinas 1640–1688 | Seuraaja: Fredrik III |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Yrjö Vilhelm | Preussin herttua 1640–1688 | Seuraaja: Fredrik III |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
Friedrich Wilhelm lapsena vuonna 1626
Brandenburgin vaaliruhtinas Fredrik Vilhelm, Mathias Czwiczek 1642
Fredrik Vilhelm, Frans Luycxin maalaus n. 1650
Vaaliruhtinas Fredrik Vilhelm, Gedeon Romandon 1687-1688
Fredrik Vilhelmin häät Haagissa vuonna 1646 Nassaun prinsessa Luise Henrietten kanssa, Johannes Mytens
Fredrik Vilhelm I:n (1620-1688) ja vaaliruhtinatar Luise Henrietten (1627-1667) yhteismuotokuva, Gerrit van Honthorst, 1647.
Toinen puoliso herttuatar Dorothea Sophie von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg
Pekka Hämäläinen (tutkija)

Pekka Hämäläinen (s. 1967 Helsinki) on suomalainen tutkija, joka on perehtynyt Yhdysvaltojen intiaanien historiaan. Hän työskentelee Kalifornian yliopistossa Santa Barbarassa.
Hämäläinen on väitellyt tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 2001. Hän sai vuonna 2002 comancheja käsittelevästä väitöskirjastaan The Comanche Empire: A Study of Indigenous Power, 1700–1875 yliopiston väitöskirjapalkinnon, joka myönnetään kolmelle edellisvuoden ansiokkaalle väitöskirjalle. Vuonna 2009 ilmestyi hänen palkittu teoksena The Comanche Empire, jota pidetään vuoden 2008 merkittävimpänä historiateoksena Yhdysvalloissa. Teokselle on myönnetty muun muassa Bancroft-palkinto, Kate Broocks Bates -palkinto (2008) ja Merle Curti -palkinto.
Teokset

The Comanche Empire, Yale University Press, 2008 ISBN 978-0-300-12654-9 (perustuu väitöskirjaan)
When Disease Makes History: Epidemics and Great Historical Turning Points. Helsinki, Finland; Yliopistopaino Printing Services. 2006. 314 pages. ISBN 978-9515706409.
Benjamin H. Johnsonin kanssa. Major Problems in the History of North American Borderlands. Boston, MA; Cengage Learning. 2011. 568 pages. ISBN 978-0495916925.
Lakota America: A New History of Indigenous Power. New Haven, CT: Yale University Press. 2019. 542 pages. ISBN 978-0300215953.
Indigenous Continent: The Epic Contest for North America. Liveright. 2022.
Aiheesta muualla

Pekka Hämäläisen väitöshaastattelu
Teoksen esittely, Literary Review (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Emil Sjögren

Emil Sjögren
Emil Sjögren (16. kesäkuuta 1853 Tukholma – 1. maaliskuuta 1918 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä, urkuri ja pianisti.
Elämä ja ura > Lapsuus ja nuoruus

Sjögren syntyi avioliiton ulkopuolella, mutta vanhemmat menivät naimisiin, kun isä viisi vuotta myöhemmin aloitti kauppatoiminnan Tukholman vanhassakaupungissa. Sjögrenin isä kuitenkin kuoli viisi vuotta tämän jälkeen tapaturmaisesti, joten hänen vaimonsa Christina elätti jatkossa itsensä, Emilin ja tämän velipuolen Göstan. Sjögrenin suvussa ei ollut musiikillista taustaa. 16-vuotiaana Sjögren päätti koulunsa ja pääsi konservatorioon; vuosi myöhemmin hän otti lisäksi vastaan työn Ludvig Ohlssonin ja Isidor Dannströmin pianokaupassa.
Sjögrenin keskeisiä opettajia konservatoriossa olivat urkuri Gustaf Mankell ja pianisti Hilda Thegerström. Konservatorio-opetuksen ulkopuolella Sjögreniä tukivat säveltäjät Ludvig Norman ja August Söderman. Sjögren sävelsi ensimmäiset laulunsa vuosina 1871–1873. Hänen opiskelutovereistaan, laulaja Johannes Elmbladista ja pianisti Richard Anderssonista, tuli hänen läheisiä ystäviään. Hän vieraili säännöllisesti myös Ruotsin kuninkaallisen taideakatemian (Konstakademien) opiskelijoiden järjestämissä juhlissa, joissa toimi sekä soittajana että säveltäjänä. Hän pääsi tutustumaan moniin kuvataiteilijoihin, kuten Carl Larssoniin, joka maalasi Sjögrenistä muotokuvan.
Elämä ja ura > Varhainen sävellystyö

Sjögrenin ensimmäinen julkaisu säveltäjänä oli Fyra dikter (op. 1, 1876), johon kuuluvien laulujen sanat ovat Henrik Ibsenin ja Bjørnstjerne Bjørnsonin tekemät. Vuonna 1879 Sjögren voitti vuosittaisen säveltäjäkilpailun seitsemällä laulullaan Holger Drachmannin sanoihin (Sju sång ur Tannhäuser, op. 3). Samana vuonna hän matkusti Berliiniin, jossa vietti lukuvuoden säveltäjä Friedrich Kielin ja urkuri Carl August Hauptin opissa. Tannhäuser-laulut (op. 3) olivat herättäneet tanskalaiskustantaja Henrik Henningsin huomion. Tämä kutsui luokseen Kööpenhaminaan syksyllä 1883 Sjögrenin, joka myös osallistui tuolloin pohjoismaisten säveltäjien pianoteoskilpailuun. Hän sai voiton Erotikon-sarjallaan. Kööpenhaminassa hän myös tutustui useisiin tanskalaiskirjailijoihin ja -muusikoihin, kuten Holger Drachmanniin ja Peter Lange-Mülleriin. Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian myöntämä stipendi ja yksityiset tukijat mahdollistivat sen, että Sjögren lähti vuosiksi 1883–1885 Euroopan-kiertueelle, jonka kuluessa aikaa vietettiin esimerkiksi Wienissä, Meranossa, Münchenissä ja Pariisissa. Matkan pääpaino oli työssä ja inspiraation hakemisessa, mutta Sjögren myös opiskeli Wienissä instrumentaatiota. Matkan aikana hän työskenteli ensimmäisen viulusonaattinsa parissa; kustantajiin Leipzigissa talvella 1885 luomiensa suhteiden avulla hän sai sonaatin sen valmistuttua Edition Petersin kustantamaksi. Syksyllä 1885 Berliinissä Sjögren tutustui viulisti Tor Auliniin, jolta sai teknistä neuvonantoa.
Keväällä 1886 Sjögren sairastui ja joutui palaamaan kotiin. Émile Sauret ja Felix Dreyschock olivat jo kantaesittäneet hänen viulusonaattinsa Tukholmassa hyvin lehtiarvosteluin. Vuonna 1886 avattiin Richard Anderssonin pianokoulu, johon Sjögren pääsi töihin. Hän opetti siellä kahden vuoden ajan sävellystä, musiikin teoriaa ja urkujensoittoa; yksi hänen oppilaistaan oli Wilhelm Stenhammar. 1880-luvun jälkipuoliskolla Sjögren tuotti kuuluisimmaksi yltäneen teoksensa, viulusonaatin nro 2 (e-molli). Tor Aulin kantaesitti teoksen säveltäjän itsensä toimiessa pianistina Kööpenhaminassa kesällä 1888.
Elämä ja ura > 1890-luku

Vuonna 1891 Sjögren sai tärkeän nimityksen päästessään urkuriksi Tukholman Pyhän Johanneksen kirkkoon. Hän oli säveltänyt kantaatin sen avajaisia varten 1890 ja saanut teokselleen lämpimän vastaanoton. Sjögren työskenteli loppuikänsä kirkossa, jossa sai laajaa huomiota improvisointitaidoillaan. Hän oli jo vuonna 1881 saanut nimityksen Ranskalaisen reformoidun kirkon urkuriksi, jonka tehtävissä häntä seurasi Wilhelm Stenhammar.
Sjögren oli johtavan säveltäjän maineessa Ruotsissa 1890-luvulla; häntä pyysivät yhteistyöhön kanssaan muiden muassa August Strindberg ja Verner von Heidenstam. Myös Edvard Grieg, joka pääsi tutustumaan Sjögreniin, kuului tämän työn ihailijoihin. Henkilökohtaisessa elämässä 1890-luku oli kuitenkin Sjögrenille vaikeaa aikaa. Hän kärsi vaikeasta psoriaasista ja alkoholiongelmasta. Hänen äitinsä, jonka luona hän oli asunut siihen saakka, kuoli tapaturmaisesti vuonna 1895. Joihinkin vuosiin Sjögren ei säveltänyt, mutta Berta o.s. Dahlmanin kanssa joulukuussa 1897 solmimansa avioliiton myötä hän sai asioitaan parempaan järjestykseen ja jatkoi säveltämistä vaimon toimiessa käytännössä miehensä managerina.
Elämä ja ura > 1900-luku

Sjögrenin vaimo Berta Sjögren oli frankofiili ja järjesti vuonna 1901 matkan Pariisiin, jossa Salle Pleyelissä järjestettiin Sjögrenin sävellyskonsertti. Jacques Thibaud soitti siellä Sjögrenin kolmannen viulusonaatin. Sjögren vieraili vaimonsa kanssa Pariisissa lähes vuosittain ensimmäisen maailmansodan syttymiseen saakka. Monet konsertit olivat kokonaan hänen teoksilleen omistettuja. Hän onnistui tekemään vaikutuksen useisiin ranskalaismuusikoihin ja ryhtyi yhteistyöhön muiden muassa Alexandre Guilmantin ja George Enescun kanssa. Positiivisen vastaanoton hänen teoksensa saivat Saksassa ja Englannissa.
Vuonna 1910 Sjögrenit ostivat talon Knivstassa asuttuaan tätä ennen vuokralla Tumbassa ja lähellä Södertäljeä. Knivstan-asunnossa Sjögren sävelsi viimeiset teoksensa, kuten viidennen viulusonaatin, sellosonaatin ja kiinalaisia lauluja. Sjögrenin terveys oli ollut lapsuudesta saakka hauras, ja hän kuoli vuonna 1918 kärsittyään sydän- ja keuhko-ongelmista. Hugo Alfvén sävelsi hänen muistolleen teoksen Elegie (vid Emil Sjögrens bår), jonka johdantona on orkestraatio Sjögrenin laulusta Saa standsed og dér den Blodets Strøm.
Tuotanto

Sjögrenin lauletuimpia teoksia ovat norjalaiset laulut (op. 1), Tannhäuser-laulut (op. 3), seitsemän espanjalaista laulua (op. 6) ja laulut Julius Wolffin saksankieliseen Tannhäuser-versioon (op. 12). Varhaisista teoksista huomattava on myös Johannes Elmbladia varten sävelletty Bergmanden (op. 2) Ibsenin sanoihin. Huomattava inspiraation lähde Sjögrenille oli tanskalainen runous muiden muassa Ernst von der Recken, J. P. Jacobsenin ja säveltäjän 1870-luvulta saakka tunteman Helena Nyblomin sanoihin.
Muihin merkittäviin teoksiin kuuluvat 30 vuoden aikana sävelletyt viisi viulusonaattia, joita on kritisoitu temaattisen kehittelyn puutteesta. Niissä suurempi asema on kuitenkin melodisella ja harmonisella virralla sekä ilmaisullisuudella. Ensimmäiset kaksi viulusonaattia kytkeytyvät tyylillisesti pohjoismaisiin traditioihin ja kahdessa myöhemmässä on muun muassa enemmän ranskalaisvaikutteita. Viides sonaatti edustaa molempien tyylien synteesiä. Sjögrenin pianotuotantoon kuuluvat esimerkiksi kaksi pianosonaattia (op. 35, 44), kaksi muunnelmateosta (op. 48, 64), Erotikon (op. 10) ja alppimaisemien innoittama På vandring. Urkumusiikkia hänen tuotannossaan edustavat kolme preludi- ja fuugateosta. Urkuteos Legender koostuu 24:stä lyhyestä kappaleesta kaikissa sävellajeissa.
Orkesterisäveltäjänä Sjögren ei menestynyt, vaikka hän sävelsi orkesterille ja mieskuorolle teokset Bacchanal ja Islandsfärd (1880-luvun loppu) ja pelkälle orkesterille lyhyemmän Festspel-kappaleen (1892). Sjögrenin myöhäistä tuotantoa edustavat muiden muassa Kärlekssånger (op. 50, sanat: Jane Gernandt-Claine), sellosonaatti (op. 58) ja viiden Helena Nyblomin runon laulusarja (op. 63).
1900-luvun alussa Sjögren oli esitetyin ruotsalaissäveltäjä, mutta hänen kuolemansa jälkeen 1930–1950-luvuilla teokset jäivät vähälle esitykselle. Laulujen suosiota oli Ruotsissa vienyt kuoromusiikki, eikä Sjögrenin romanttinen tyyli enää vastannut uusia muotivirtauksia. Vuosisadan loppua kohden hänen teoksensa saivat kuitenkin taas huomiota osakseen, ja monet niistä on levytetty.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Swedish Musical Heritage - Emil Sjögren
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Härmesalvia

| Härmesalvia |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Huulikukkaiskasvit Lamiaceae
Suku::  Salviat Salvia
Laji::  farinacea
Kaksiosainen nimi
 Salvia farinacea  Benth. 
Katso myös
   Härmesalvia Wikispeciesissä   Härmesalvia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Härmesalvia (Salvia farinacea) kuuluu heimoon huulikukkaiskasvit (Lamiaceae). Se on monivuotinen. Tosin Suomessa sitä käytetään yksivuotisena ryhmäkasvina.
Härmesalvia on kotoisin Amerikasta, Teksasista ja New Mexicosta. Se kasvaa siellä pensasmaisena perennanna. Kasvista on olemassa kaksi värimuunnosta: tummansinikukkainen ja valkokukkainen. Viljelyssä on myös lajike, jolla on kaksiväriset kukat. Härmesalvian verso ja lehdet ovat sinertävän tai harmahtavan vihreitä.