stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peshitta

Peshittan käsikirjoitus 900-luvulta.
Peshitta on Raamatun syyriankielinen käännös.
Vanhan testamentin käännös syyriaksi on iältään toiseksi vanhin käännös kreikankielisen Septuagintan jälkeen ja ajoittuu luultavasti 100–200-luvuille. Kääntäjinä olivat Mesopotamian Edessan juutalaiskristityt. Uuden testamentin käännöksen varhaisimmat säilyneet versiot ovat 400-luvulta. Niiden kääntäminen tapahtui ilmeisesti 300-luvulla ja varhaisella 400-luvulla. Käännökset eivät sisältäneet Pietarin toista kirjettä, Johanneksen toista ja kolmatta kirjettä, Juudaksen kirjettä eivätkä Johanneksen ilmestystä, jotka eivät kuuluneet Raamattuun Syyrian kirkossa.
Afrikan evankelisten järjestö

| Afrikan evankelisten järjestö> Association of Evangelicals in Africa |
| --- | --- |
Perustettu:  1966
Kotipaikka:  Nairobi, Kenia
Toiminta-alue:  Afrikka
Pääsihteeri:  Piispa Goodwill Shana
Kattojärjestö:  Maailman evankelinen allianssi
Aiheesta muualla
Sivusto
Afrikan evankelisten järjestö (engl. Association of Evangelicals in Africa, lyh. AEA) on evankelisten kirkkokuntien ja järjestöjen yhteinen kattojärjestö Afrikan alueella. Järjestö on Maailman evankelisen allianssin alueellinen liitto. Järjestö on perustettu vuonna 1966 ja sen päämaja sijaitsee Nairobissa, Keniassa, jossa se on rekisteröity kristillisenä hyväntekeväisyysjärjestönä. AEA:han kuuluu 40 kansallista jäsenjärjestöä.
Jäsenet

AEA:han kuuluu 40 kansallista jäsenjärjestöä:
Eteläinen Afrikka
Angola: Evangelical Alliance of Angola
Botswana: Evangelical Fellowship of Botswana
Etelä-Afrikka: The Evangelical Alliance of South Africa
Lesotho: Lesotho Association of Churches Evangelical Movement
Malawi: Evangelical Fellowship of Malawi
Mosambik: Associação Evangélica de Moçambique
Namibia: Namibia Evangelical Fellowship
Sambia: Evangelical Fellowship of Zambia
Swazimaa: Eswatini Conference of Churches
Zimbabwe: Evangelical Fellowship of Zimbabwe
Intian valtameren alue
Madagaskar: Alliance Evangelique Madagascar
Mauritius: Fellowship of Christian Churches in Mauritius
Seychellit: Seychelles Evangelical Alliance
Itä-Afrikka
Burundi: Burundi Evangelical Alliance
Kenia: Evangelical Alliance of Kenya
Ruanda: Alliance Evangélique du Rwanda
Tansania: Tanzania Evangelical Fellowship
Uganda: Uganda Evangelical Fellowship
Keskinen alue
Kamerun: Alliance des Evangéliques au Cameroun
Keski-Afrikan tasavalta: Association des Eglises Evangéliques Centrafricaines
Kongon demokraattinen tasavalta: Alliance Évangélique au Congo
Tšad: Entente des Eglises et Missions Evangéliques au Tchad
Koillinen alue
Eritrea: Association of Evangelicals in Eritrea
Etelä-Sudan: South Sudan Evangelical Alliance
Etiopia: Evangelical Churches Fellowship of Ethiopia
Libya: Union Church of Tripoli
Tunisia: Reformed Church of Tunisia
Luoteinen alue
Gambia: Evangelical Fellowship of The Gambia
Guinea-Bissau: Igreja Evangélica da Guinea-Bissau
Mali: Association des Groupements des Eglises et Missions Protestantes Evangéliques au Mali
Marokko: Evangelical Alliance of Morocco
Senegal: Fraternité Evangélique du Senégal
Länsi-Afrikka
Benin: Féderation des Eglises et Missions Evangéliques du Benin
Burkina Faso: Féderation des Eglises et Missions Evangéliques du Burkina Faso
Ghana: National Association of Evangelicals of Ghana
Liberia: Association of Evangelicals of Liberia
Niger: Alliance des Missions et Eglises Evangéliques au Niger
Nigeria: Nigeria Evangelical Fellowship
Norsunluurannikko: Féderation Evangélique de la Côte d’Ivoire
Sierra Leone: Evangelical Fellowship of Sierra Leone
Algernon Charles Swinburne

23-vuotias Algernon Charles Swinburne
Algernon Charles Swinburne (5. huhtikuuta 1837 Lontoo, Englanti – 10. huhtikuuta 1909 Lontoo, Englanti) oli viktoriaanisella aikakaudella elänyt englantilainen runoilija ja kriitikko. Häntä on pidetty yhtenä Englannin parhaista runoilijoista, joskin hänen tuotantonsa suosio on välillä ollut akateemisissa piireissä vähäistä. Hänen teoksensa ovat tunnettuja elinvoimaisuudestaan ja kielen musiikillisuudesta. Swinburnen runot saivat hänen elinaikanaan ristiriitaista huomiota, koska niissä käsiteltiin sellaisia teemoja kuin sadomasokismia, kuolemaa, uskonnottomuutta ja lesboutta.lähde?
Elämä

Algernon Charles Swinburne syntyi 5. huhtikuuta 1837 Lontoossa, Englannissa, seitsemästä lapsesta vanhimpana. Hänen isänsä oli amiraali Charles Henry Swinburne ja äitinsä Lady Jane Henrietta, Ashburnhamin jaarlin Georgen tytär. Swinburne vietti lapsuutensa isänsä ostamassa talossa Wightsaarella ja isoisänsä tiluksilla Northumberlandissa. Hän kävi koulunsa Eton Collegessa (1849–1853) ja opiskeli Oxfordin yliopistoon kuuluvassa Balliol Collegessa (1856–1860). Swinburnella oli yhteyksiä prerafaeliittiseen taiteilijaryhmään, ja hänen parhaisiin ystäviinsä kuului runoilija ja maalari Dante Gabriel Rossetti.
Swinburnen ensimmäinen julkaisu vuodelta 1860, joka sisälsi runot The Queen Mother ja Rosamond, jäi vähälle huomiolle, mutta vuonna 1865 ilmestynyt toinen teos Atalanta in Calydon sai innokkaan vastaanoton. Seuraavana vuonna julkaistu Poems and Ballads sai sen sijaan ristiriitaisempaa kritiikkiä johtuen runojen seksuaalisesti värittyneistä kohdista ja antikristillisyydestä, ja teosta arvosteltiin moraalittomaksi. Swinburne nousi kuitenkin näiden kahden teoksen ansiosta aikansa suosituimpien runoilijoiden joukkoon.lähde?
Swinburne oli taitava käyttämään ranskalaisia runomuotoja, kuten ballade-, rondeau-, ja sestina-runomittoja. Hän kehitti oman 11-jalkaisen variaation rondeau-runomuodosta, joka tuli tunnetuksi nimellä roundel. Swinburnen varhainen tuotanto heijastaa viktoriaanisen aikakauden viehtymystä keskiaikaan, ja monet hänen varhaisista runoistaan, kuten The Leper, Laus Veneris ja St Dorothy, ovat tyyliltään keskiaikaisia. Ensimmäisen Poems and Ballads-kirjan jälkeen Swinburne alkoi käsitellä runoissaan poliittisia ja filosofisia aiheita. Hän oli myös aktiivinen kriitikko, jonka tunnettuihin proosallisiin teoksiin kuului muun muassa Note on Charlotte Brontë (1877), A Study of Shakespeare (1880) ja A Study of Victor Hugo (1886).lähde?
Swinburne herätti aikanaan huomiota elintavoillaan. Hänen seksuaalisesta suuntauksesta esitettiin väitteitä, joita hän Oscar Wilden mukaan itse innokkaasti provosoi. Swinburne oli myös alkoholisti, ja hänen terveytensä kärsi juomisen seurauksena vuoteen 1879, jolloin hän raitistui ja muutti Putney Hilliin ystävänsä Theodore Watts-Duntonin luokse, jossa hän asui viimeiset 30 elinvuottaan. Swinburne kuoli influenssaan vuonna 1909.
Teoksia > Proosa

The Queen Mother and Rosamund (1860)
Atalanta in Calydon (1865)
Poems and Ballads: First Series (1866)
Songs Before Sunrise (1871)
Essays and Studies (1875)
Erechtheus (1876)
Poems and Ballads: Second Series (1879)
Songs of the Springtides (1880)
Studies in Song (1880)
Tristram of Lyonesse (1882)
Marino Faliero (1885)
Astrophel and Other Poems (1894)
A Tale of Balen (1896)
Rosamund, Queen of the Lombards (1899)
Teoksia > Näytelmiä

Chastelard (1865)
Bothwell (1874)
Mary Stuart (1881)
Runojen suomennoksia

Maailmankirjallisuuden kultainen kirja 3: englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Eino Railo, WSOY, 1933
Ennen päivänkoittoa, suom. Toivo Lyy
Itylus, suom. Toivo Lyy
Lapsen nauru, suom. Toivo Lyy
Laulu, suom. Toivo Lyy
Tuli & Savu: runouslehti
Hylätty puutarha, suom. Anna-Mari Räsänen-Rogers, Tuli & Savu, 2006, nro 3
Hymni Proserpinalle (Roomassa, kristinuskon valtionuskonnoksi julistamisen jälkeen), suom. Niko Suominen,Tuli & Savu 2019,nro 3
Korkea panteismi pähkinänkuoressa, suom. Touko Sauhu, Tuli & Savu, 2009, nro 2
Tulin onneni yrttitarhaan , toim. Salme Saure ja Kaari Utrio, Otava 1988 ISBN 951-1-10127-7
Ennen päivänkoittoa
Elina Vaara, Huone holvikaaren päällä , WSOY 1943
Oi, jos muinaiskukkuloilla
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Algernon Charles Swinburne Wikimedia Commonsissa
The Swinburne Project – kootut teokset virtuaalikirjastossa (englanniksi)
Swinburne, A.C. – teoksia Projekti Gutenbergin sivuilla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Victoria 2  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Swinburnen muotokuva William Bell Scottin maalaamana.
Uudenkylän asevarikon räjähdysonnettomuus

| Uudenkylän asevarikon räjähdysonnettomuus |
| --- | --- |
 Asevarikon räjähdyksen uhrien muistokivi Kuivannon kirkon hautausmaalla Orimattilassa
Päivämäärä:  14.8.1965
Kellonaika:  5:25
Tapahtumapaikka:  Kuivanto, Orimattila
Koordinaatit:  60°54′12″N, 26°1′24″E
Syy:  räjähdys
Kuolleita:  4
Loukkaantuneita:  69
Uudenkylän asevarikon räjähdys on Puolustusvoimien silloisella Asevarikko 2:lla Nastolan ja Orimattilan rajalla Terrikalliolla varhain aamulla 14. elokuuta 1965 tapahtunut räjähdysonnettomuus. Neljä ihmistä sai surmansa räjähdyksessä, joka kuuluu Suomen tuhoisimpiin räjähdysonnettomuuksiin ja on mittava myös Pohjoismaissa. Näkymää onnettomuusalueella kuvattiin ”suhteellisen lohduttomaksi” ja ”tyrmistyttäväksi”. Uhrien lukumäärää pidettiin pienenä räjähdysten voimakkuuteen ja niiden aiheuttamaan aineelliseen tuhoon verrattuna.
Asevarikko 2 ja sen rakennukset > Taustaa

Asevarikko 2 oli perustettu vuonna 1941 Nastolan Uudenkylän ja Orimattilan Kuivannon rajalle, alue ulottui molempiin kuntiin ja samalla myös kahteen silloiseen lääniin: Nastola kuului Hämeen ja Orimattila Uudenmaan lääniin. Varikon maanpäälliset varastot olivat pääosin puurakenteisia, ja niissä säilytettiin ampumatarvikkeita. Tiilinen kasarmirakennus majoitti varusmiehet, ja tiiltä oli myös kantahenkilöstön asuinrakennus, joka oli uudehko ja kolmikerroksinen ja jossa oli 12 asuntoa. Varikon länsipuolelta kulki Uudestakylästä Kuivantoon johtava maantie, jonka toisella puolen varikon kohdalla oli kolmen siviiliperheen talot. Alueella kasvoi sankka kuusimetsä. Asevarikolta oli matkaa Uuteenkylään noin kolme kilometriä ja Lahteen noin 25 kilometriä.
Jatkosodan aikana Uudenkylän varikolla varastoitiin, huollettiin ja sieltä täydennettiin Karjalankannaksen joukkojen materiaalia, sodan loppuvaiheissa myös raskaampaa kalustoa. Sodan jälkeen siirryttiin keskusvarikkojärjestelmään ja Uudenkylän varikosta tuli Keskusvarikko 2. Materiaalia jouduttiin sen suuren määrän vuoksi varastoimaan osittain maastoon ja varikolla työskenteli enimmillään noin 500 henkilöä. Keskusvarikkojärjestelmä purettiin vuonna 1952, jolloin Uudenkylän varikosta tuli Asevarikko 2.
Terrikallioon oli louhittu seitsemän varastoluolaa, joissa oli muun muassa ampumatarvikkeita ja räjähdysainemateriaaleja. Luolassa nro 6 oli 200 000 kiloa ruutia ja luolassa 7 noin 300 000 kiloa erilaisia räjähdysaineita. Muissa viidessä luolassa säilytettiin pääosin ampumatarvikkeita. Kallion päällä luolaston kohdalla oli vartiotorni. Kallion paksuus luolien 6 ja 7 yläpuolella oli noin 35 metriä. Luolastoon johti ajotunneli, ja luolien välillä oli yhdystunneli.
Asevarikko 2 ja sen rakennukset > Varikolla ja lähistöllä olleet henkilöt

Räjähdys tapahtui varhain aamulla, joten valtaosa sekä lähellä asuvista siviileistä että varusmiehistä oli vielä nukkumassa. Kasarmilla oli viitisenkymmentä varusmiestä, päivystävä upseeri nukkui esikuntarakennuksessa. Tapahtuma-aikaan viereistä maantietä ajoi mies polkupyörällä. Aamulla vartiovuorossa oli kolme varusmiestä. Heistä yksi oli vartiotornissa, yksi portilla ja kolmas kiertämässä alueella.
Varikolla kävi töissä noin 20-30 siviiliä, joista ensimmäiset tapasivat saapua työpaikalleen noin klo 6.30. Räjähdyspaikkaan tapahtumapäivänä tutustunut 3. divisioonan komentaja kenraaliluutnantti Jorma Järventaus kertoi Yleisradion haastattelussa, että oli onni onnettomuudessa, etteivät räjähdykset tapahtuneet työaikana, jolloin henkilövahvuus olisi ollut yli sata.
Räjähdys

Räjähdys tapahtui noin kello 5.25. Ensin kuultiin pienempi räjähdys, mitä seurasi useita voimakkaita räjähdyksiä luolissa. Luolat 6 ja 7 sortuivat kokonaan ja kaksi muuta luolaa sekä yhdystunneli ilmeisesti osittain. Luolissa syttyi tulipaloja, joiden savunmuodostusta kesti useita päiviä. Maanpäälliset varastot tuhoutuivat ja paloivat loppuun aamupäivän aikana. Paikalle tulleet palokuntalaiset pelkäsivät myös metsäpaloja, mutta ilmeisesti tihkusateinen sää esti maaston syttymisen. Räjähdykset lennättivät kiviä ja kallionlohkareita useiden kilometrien päähän. Kantahenkilökunnan asuinrakennuksen nurkalle lensi noin 800 metrin matkan halkaisijaltaan yli kymmenmetrinen kallionlohkare, joka upposi syvälle maahan. Pienemmät kivenmurikat rei'ittivät rakennuksen seinät. Rakennuksessa olleista ei kukaan kuitenkaan kuollut. Eräs kantahenkilökuntaan kuulunut kersantti, hänen vaimonsa ja tyttärensä paiskautuivat vuoteissaan rakennuksen ulkoseinän läpi tulleen kivenlohkareen voimasta viereiseen huoneeseen, mutta selvisivät hengissä. Myös kasarmirakennus sai osansa kivisateesta ja tuhoutui, mutta sielläkään ei tullut kuolonuhreja. Kolme varikon läheisyydessä ollutta siviilien asuinrakennusta kärsi myös pahoja tuhoja. Kahdesta rakennuksesta löytyi yksi kuollut kummastakin.
Pahiten tuhoutuneiden luolien 6 ja 7 kohdalla oli louhikko. Varikkoalueen sisällä olleet tiet olivat kulkukelvottomat, myös viereinen maantie oli lentäneiden kivien tukkima noin kilometrin matkalla. Räjähdyksen aiheuttama paineaalto katkoi tai tuhosi puuston ja maanpinnan kasvillisuuden täydellisesti noin 20-30 hehtaarin alueelta, räjähdyksen voima oli suuntautunut luolastosta länteen. Osittainen tuhoalue ulottui laajalle. Kaatuneet puut ja kivenlohkareet vaikeuttivat liikkumista ja pelastustoimia varikon läheisyydessä.
Neljän kuolleen lisäksi 69 henkilöä loukkaantui. Räjähdyksien yhteinen voima vastasi 100 tonnia trinitrotolueenia eli 0,1 kilotonnia. Helsingin Sanomat kirjoitti sunnuntaina 15. elokuuta 1965, että ”vanhempi sotilassukupolvi sanoi Kollaan maisemien tulleen hakematta mieleen” ja että ”nuoremmat katselivat totisina ja hämmästellen tuhon kertakaikkisuutta”.
Räjähdysten jälkeen

Räjähdysten tapahduttua oli loukkaantuneita siirretty kantahenkilökunnan asuinrakennuksessa olleeseen väestönsuojaan, josta paikalle tulleet pelastustyöntekijät auttoivat heidät ulos ja pois alueelta. Suurin osa kasarmilla nukkumassa olleista varusmiehistä säntäsi ulos pahoja vaurioita saaneesta rakennuksesta. He pakenivat ”puolipukeissa ja puolitiedottomana” pois alueelta metsään, josta pelastustyöntekijät löysivät heitä puolenpäivän jälkeenkin. Lähellä räjähdyspaikkaa olleet alueet tarkastettiin heti loukkaantuneiden löytämiseksi, mutta heitä löytyi myös sen jälkeen kivien seasta ”vasta sen jälkeen kun he olivat tulleet tajuihinsa ja alkoivat äännellä tai huutaa apua”. Onnettomuuspäivän kuluessa ketään ei jäänyt kateisiin lukuun ottamatta surmansa saanutta vartiotornissa ollutta varusmiestä, jonka ruumis löydettiin myöhemmin.
Räjähdysten jälkeen > Hälytykset ja pelastustoimet

Räjähdyksissä katkesivat asevarikon kaikki viestiyhteydet. Ensimmäinen hälytys tuli Nastolan paloasemalle klo 5.26, hälytys tehtiin Uudestakylästä. Orimattilaan tuli hälytys klo 5.35. Molempien kuntien palopäälliköt tekivät ilmoituksen aluehälytyskeskuksille Lahteen ja Porvooseen, jotka hoitivat lisävoimien hälyttämisen. Paikalle tulleet Nastolan ja Orimattilan palopäällikköjen ohjauksessa toimineet pelastustyöntekijät aloittivat alueella olevien ohjaamisen turvaan ja loukkaantuneiden ensiavun. Lahden varuskunta sai hälytyksen klo 5.35, ja sen päällikkö saapui onnettomuusalueelle noin klo 6.30 ja otti pelastustoimien johdon. Tuotapikaa tuli myös ensimmäinen Puolustusvoimien ambulanssi ja lääkäri. Lisävoimia tuli kuorma-autolla Lahdesta noin klo 7.20. TVH toimitti paikalle kuorma-autoja.
Räjähdysten jälkeen > Ensimmäiset pelastajat

Ensivaiheessa paikalle saapui sammutus- ja pelastushenkilöstöä ja -kalustoa useista palokunnista; kaikkiaan vahvuus oli 15 paloautoa, joissa miehistöä yhteensä noin 150–160, ja 13 sairasautoa. Ensiapuryhmiä oli 15–20, yhteisvahvuudeltaan 60–100 henkilöä. Lääkäreitä saatiin paikalle neljä.
Räjähdysten jälkeen > Sammutus

Räjähdyspäivänä alue eristettiin sivullisilta, ja sinne johtavat tiet suljettiin. Onnettomuuspäivän loppupuolella siviilipelastushenkilöstö voitiin vapauttaa tehtävästä. Puolustusvoimilta tuli yli 600 miestä vartiointi- , huolto- ja muihin tehtäviin sekä yli 40 hengen lääkintähenkilöstö.
Uudenkylän varikolla oli oma säiliöruiskuauto, joka oli vain pari vuotta vanha, mutta se vaurioitui räjähdyksessä käyttökelvottomaksi.  Tavallisella paloautolla ei muutenkaan ollut asiaa sammutustöihin, koska varikkoalue oli kivilouheen takia kulkukelvoton. Villähteen VPK:lla oli maastopaloauto, jolla pääsi liikkumaan alueella, ja sillä voitiin sammuttaa tuhoutuneiden puurakenteisten asevarastojen vielä kyteviä pohjia.
Luolastossa paloi myös, mutta räjähdysvaaran takia sammutustöihin ryhdyttiin vasta onnettomuutta seuranneena päivänä 15. elokuuta. Vajaan viikon aikana luolastoon pumpattiin noin tuhat kuutiometriä vettä; työtä teki Puolustusvoimat omalla kalustollaan Orimattilan VPK:n avustamana. Veden pumppaaminen ei auttanut, ja seuraavaksi päätettiin käyttää niin sanottua kevytvaahtoa. Ongelmana oli laitepula, sillä kevytvaahtomenetelmän vaatimaa kalustoa ei ollut Suomessa. Kalusto saatiin lainaksi Tanskasta, ja Ruotsista tuli vaahdotuskoneelle käyttäjä sekä asiantuntija. Luolasto vaahdotettiin illalla 20. elokuuta ja se kesti hieman yli kaksi tuntia. Vaahtoa puhallettiin sisään luolaston ajotunnelin suuaukosta noin 25 000 kuutiometriä. Parin päivän kuluttua luolastoa vaahdotettiin vielä toiselta suunnalta. 22. elokuuta voitiin todeta, ettei luolastosta enää tullut näkyvää savua, ja lämpötilakin oli laskenut. Vaahdotus toistettiin 24. elokuuta. Kaikkiaan luolastoon työnnettiin noin 30 000 –35 000 kuutiometriä sammutusvaahtoa.
Tuhot > Henkilövahingot

Onnettomuudessa kuoli neljä ihmistä, joista kolme oli siviilejä ja yksi varusmies. Henkensä menettänyt varusmies oli vartiotornissa kallion päällä, ja hänen ruumiinsa löydettiin myöhemmin raivaustöissä kivenlohkareiden alta. Siviiliuhreista kaksi oli kahden lähitalon asukkaita, jotka olivat saaneet surmansa jäätyään rakennusten kattojen läpi pudonneiden kivien alle, ja kolmas kuollut oli maantiellä pyöräilemässä ollut, niin ikään kivisateen alle jäänyt 20-vuotias mies.
Onnettomuudessa loukkaantui 69 ihmistä. Sairaalahoitoa vaatineista sotilaista 28 kuljetettiin silloiseen Keskussotilassairaala 2:een Lahteen ja kolme sotilasta Keskussotilassairaala 1:een eli Tilkkaan Helsinkiin. Lahden kaupunginsairaalassa hoidettiin kuutta siviiliä. Tilkassa hoidetut loukkaantuneet oli kuljetettu sinne Puolustusvoimien helikopterilla Orimattilan kunnansairaalasta. Osa loukkaantuneista oli saanut vammoja lasinsirpaleista heidän rynnättyään ikkunoihin katsomaan jyrinän syytä ennen kuin paineaalto rikkoi ikkunalasit.
Tuhot > Aineelliset vahingot

Räjähdyksen aiheuttamat aineelliset vahingot sekä Puolustusvoimille että siviileille olivat valtavat, useita miljardeja markkoja (2020-luvun rahassa miljardeja euroja). Räjähdyksen voimasta luolaston yläpuolella sijainneen Terrikallion laki lensi ilmaan ja paikalle jäi halkaisijaltaan noin 100 metriä leveä ja 30 metriä syvä kraatteri. Lehtitietojen mukaan ikkunoita rikkoutui paineaallon voimasta jopa neljän kilometrin päässä räjähdyspaikasta. Silminnäkijät kertoivat ikkunalasien helisseen Lahdessa saakka.
Onnettomuuden jälkeen Asevarikko 2:n toiminnan jatkaminen Uudessakylässä ei tuntunut enää tarkoituksenmukaiselta. Uusi sijoituspaikka varikolle löytyi Hartolasta Nokan alueelta, jonne rakennettiin 1970-luvulla esikunta- ja asuinrakennus sekä varastoja. Asevarikko 2:n esikunta siirtyi Uudestakylästä Hartolaan vuonna 1976.
Räjähdyksen syy

Onnettomuuden syytä ei pystytty lopullisesti selvittämään. On mahdollista, että luolassa ollut ruuti olisi syttynyt itsestään tai että luolan katosta räjähdysaineen tai kemiallisten yhdisteiden päälle pudonnut kivi olisi aiheuttanut ensimmäisen räjähdyksen.
Aiheesta muualla

TV-kuvaa ja haastatteluja tapahtumapaikalla. Ylen Elävä arkisto.
Uudenkylän asevarikon räjähdyksestä kertova Harjunalustan VPK:n dokumentti Youtubessa.
Lahtelaispoliisi kuvasi täystuhon – katso ennennäkemättömät kuvat Uudenkylän räjähdyksestä.
Terrikallio räjähdyksen jälkeen.
Varusmiehet valvomassa tiesulkua.
Varikon kantahenkilökunnan vaurioitunut kerrostalo. Etualalla tuhoutuneita autoja.
Suupohjan rata

Suupohjan rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Seinäjoelta Kaskisiin. Rata haarautui alun perin Teuvan kunnan Perälästä myös Kristiinankaupunkiin, mutta tämä osuus suljettiin liikenteeltä vuonna 1982. Henkilöliikenne Kristiinankaupunkiin lakkautettiin 1968. Henkilöliikenne Perälän asemalta Kaskisiin oli lakkautettu jo vuonna 1965. Kauhajoen Aronkylässä etelälounaaseen kulkeva rata kääntyy noin 90° länsiluoteeseen. Rataosuus on tärkeä Kaskisten satamalle, ja Kaskisten satama on tärkeä Suupohjan radalle.
Liikennöinti radalla on kielletty 14. syyskuuta 2024 alkaen. Radalla on 35 siltaa, joista 26 on erittäin huonossa kunnossa. Erityisesti Kyrönjoen silta on niin ruostunut, että se on suljettava liikenteeltä. Siltaa ei ole mahdollista korjata, vaan tilalle tulisi rakentaa uusi. Valtion vuoden 2025 talousarvioon sisältyy 15 miljoonan euron määräraha, jolla suunnitellaan siltoja ja selvitetään korjaustarpeita. Nykyarvion mukaan korjaukset voidaan tehdä aikaisintaan vuonna 2027.