stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Helena Bonham Carterin saamista palkinnoista ja ehdokkuuksista
Muut palkinnot ja ehdokkuudet

| Muut palkinnot, ehdokkuudet ja kunniat> Vuosi | Muut palkinnot, ehdokkuudet ja kunniat> Palkinto | Muut palkinnot, ehdokkuudet ja kunniat> Tulos | Muut palkinnot, ehdokkuudet ja kunniat>  | Muut palkinnot, ehdokkuudet ja kunniat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1997 | Bostonin elokuvajuhlat: Film Excellence -palkinto | Voitto |  |  |
| 1997 | Leicester Square, Lontoo: kädenjälkilaatta | Voitto |  |  |
| 2010 | BIFA: Richard Harris -palkinto | Voitto |  |  |
| 2011 | Bafta Los Angeles: Britannia-palkinto | Voitto |  |  |
| 2011 | BBC America’s Anglophenia Fan Favouritesin vuoden nainen | Voitto |  |  |
| 2012 | British Film Institute: BFI Fellowship | Voitto |  |  |
| 2012 | Brittiläisen imperiumin ritarikunta; Brittiläisen imperiumin komentaja (CBE) | Voitto |  |  |
| 2012 | BBC America’s Anglophenia Fan Favouritesin vuoden nainen | Ehdokkuus |  |  |
| 2013 | London Film Critics’ Circle: Dilys Powell -palkinto | Voitto |  |  |
| 2013 | BBC America’s Anglophenia Fan Favouritesin vuoden nainen | Ehdokkuus |  |  |
Gennadi Zalogin

Gennadi Borisovitš Zalogin (ven. Геннадий Борисович Зало́гин; 2. huhtikuuta 1953 – 26. elokuuta 2009 Moskova) oli venäläinen näyttelijä.
Zalogin valmistui vuonna 1978 Venäjän teatteritaiteen akatemiasta, jossa häntä oli opettanut Vsevolod Ostalski. Tämän jälkeen hän aloitti uransa näyttelijänä Karjalan tasavallan draamateatterissa. Vuonna 1999 Zaloginista tuli Petroskoin Tvortšeskaja masterskaja -teatterin johtaja. Hän johti myös Petroskoin näyttelijän taloa. Tammikuussa 2006 Zalogin muutti Moskovaan, jossa hän toimi Et cetera -teatterin varajohtajana Aleksandr Kaljaginin alaisuudessa. Hän kuoli sairaalassa Moskovassa 26. elokuuta 2009 ja tuli haudatuksi oskovan Vostrakovskoje-hautausmaalle.
Gennadi Tšurilov

| Gennadi Tšurilov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. toukokuuta 1987 Magnitogorsk, Neuvostoliitto
Kuollut: 7. syyskuuta 2011 (24 vuotta) Jaroslavl, Venäjä
Kansalaisuus:   Venäjä
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  83 kg
Seura
Seura:  Lokomotiv Jaroslavl
Sarja:  KHL
Pelinumero:  21
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2005–2011
Seurat:  HK Lokomotiv Jaroslavl (KHL)
Gennadi Stanislavovitš Tšurilov (ven. Геннадий Станиславович Чурилов) (5. toukokuuta 1987 Magnitogorsk, Neuvostoliitto – 7. syyskuuta 2011 Jaroslavl, Venäjä) oli venäläinen jääkiekkoilija. Tšurilov pelasi KHL-joukkue HK Lokomotiv Jaroslavlissa. Hän sai surmansa 7. syyskuuta 2011 sattuneessa lento-onnettomuudessa.
HK Metallurg Magnitogorskin kasvatti Tšurilov edusti koko ammattilaisuransa ajan HK Lokomotiv Jaroslavlia, vuosina 2005–2011. Kauden 2004–2005 Tšurilov pelasi kanadalaisessa juniorisarjassa.
Long Live Rock ’n’ Roll

| Long Live Rock ’n’ Roll Rainbow |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : maaliskuu – elokuu / joulukuu 1977 Château d’Hérouville, Pariisi, Ranska
 Julkaistu: 9. huhtikuuta 1978
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Martin Birch
 Tyylilaji: hard rock heavy metal
 Kesto: 38.27
 Levy-yhtiö: Polydor Records
Listasijoitukset
  7. (toukokuu 1978)   12. (kesäkuu 1978)   14. (kesäkuu 1978)   18. (5. toukokuuta 1978)   26. (1978)   89. (1978)   94. (8. heinäkuuta 1978)
Rainbow’n muut julkaisut
| On Stage 1977 | Long Live Rock ’n’ Roll 1978 | Down to Earth 1979 |
Singlet albumilta Long Live Rock ’n’ Roll
 ”Long Live Rock ’n’ Roll” Julkaistu: maaliskuu 1978  ”L.A. Connection” Julkaistu: syyskuu 1978
Long Live Rock ’n’ Roll on brittiläisen Rainbow-yhtyeen kolmas studioalbumi, ja se julkaistiin vuonna 1978. Albumi oli viimeinen Rainbow’n albumi, jolla Ronnie James Dio lauloi ennen siirtymistään Black Sabbathiin.
Kokoonpanomuutokset ja albumin levytys

Menestyksekkään Rising-kiertueen jälkeen tammikuussa 1977 basisti Jimmy Bain ja kosketinsoittaja Tony Carey erotettiin yhtyeestä. Lehdistössä kerrottiin kaksikon olleen ”eri linjoilla yhtyeen perustajajäsenten kanssa musiikillisesta suuntauksesta”. Uudeksi basistiksi tuli mm. Uriah Heepissa ja Coliseum-yhtyeessä soittanut Mark Clarke, ja kun uutta sopivaa kosketinsoittajaa ei löytynyt, otettiin Carey takaisin.
Albumin levytykset alkoivat maaliskuussa 1977 Château d’Hérouville -nimisessä linnassa Ranskassa, johon oli tehty levytysstudio. Tuottajana jatkoi edelleen Martin Birch. Pian kuitenkin todettiin, ettei Mark Clarke ollutkaan sopiva basisti yhtyeeseen. Jimmy Bainia kysyttiin takaisin, mutta hänen kieltäydyttyä uutta basistia ei heti otettu ja Ritchie Blackmore hoiti itse basson soiton studiossa. Myös kosketinsoittaja Tony Carey erosi kesken levytykseen, koska hän kyllästyi Blackmoren hänelle tekemiin käytännön piloihin.
Tulevan albumin levytyksen venyessä julkaistiin heinäkuussa 1977 markkinoille edellisvuoden konserteista koottu On Stage -livealbumi. Albumin promokiertue oli tarkoitus aloittaa syyskuussa, joten uutta basistia ja kosketinsoittajaa alettiin etsiä. Basistiksi tuli Mungo Jerry-, Chicken Shack- ja Widowmaker-yhtyeissä soittanut australialainen Bob Daisley ja kosketinsoittajaksi valittiin kanadalainen Symphonic Slam -yhtyeessä vaikuttanut David Stone. Studiotyöskentely Ranskassa päättyi elokuussa 1977 ja syyskuussa alkaneella kiertueella kuultiin uutena kappaleena ”Long Live Rock ’n’ Roll”, josta tulikin albumin nimikkokappale. Albumi käytiin vielä viimeistelemässä valmiiksi Ranskassa joulukuussa 1977.
Albumin sisältö

Albumin avaavasta rock-musiikkia ylistävästä nimikappaleesta tuli yksi yhtyeen klassikoista, ja se sisältää tarttuvan kertosäkeen, josta tuli yleinen yleisönlaulatuskohta konserteissa. Myös kappaleesta ”Gates of Babylon” on tullut ajan myötä yksi yhtyeen suosituimmista kappaleista. Se sisältää itämaishenkistä kosketinsoitintyöskentelyä ja lyriikkaa sekä Blackmoren kitarasoolon. Se oli hieman samanhenkinen kuin Rising-albumin klassikko ”Stargazer”. Muuten kosketinsoittimet ovat albumilla pienemmässä roolissa kuin aikaisemmilla albumeilla ja Dion sanoitukset ovat vähemmän fantasiahenkisiä aiempaan verrattuna.
Jo vuonna 1976 kiertueilla soitettu ”Kill the King” on vahvasti power metal -henkinen nopea kappale, joka oli vakioavausnumero Dion aikaisissa konserteissa. Perinteisempää hard rockia albumilla edustavat ”The Shed (Subtle)” ja ”Sensitive to Light”. ”Lady of the Lake”, Bad Company -henkinen ”L.A. Connection” ja jousi- ja huilusäestyksellä menevä ”Rainbow Eyes” ovat hieman kaupallisempaa ja kevyempää materiaalia, johon Rainbow tulevina vuosina enemmän suuntautui.
Vaikka albumin kansitiedot kreditoivat Stonen ja Daisleyn täysvaltaisiksi jäseniksi, eivät he soita kaikilla albumin kappaleilla. Blackmore soittaa basso-osuudet neljällä albumin kappaleista ja ex-kosketinsoittaja Tony Carey soittaa kahdella kappaleella, vaikka häntä ei olekaan kreditoitu. David Stone sävelsi myös suuren osan ”Gates of Babylon”-kappaleesta, mutta ei ole saanut tekijäkrediittiä, koska myi osuutensa Blackmorelle ja Diolle.
Albumin vastaanotto ja kokoonpanon hajoaminen

Albumi julkaistiin lopulta huhtikuussa 1978, ja se jatkoi yhtyeen hyviä sijoituksia Britanniassa, jossa se nousi sijalle 7 ja sai myös musiikkilehdistössä rohkaisevia arvosteluja. Muuallakin Euroopassa albumi nousi top-30:een monessa maassa. Pohjois-Amerikassa taas yhtyeen suosio oli laskusuunnassa, ja albumi jäi sijalle 89. Uuden aallon AOR-yhtyeet hallitsivat sikäläisiä listoja ja perinteisempi hard rock ja heavy metal ei ollut muodissa. Ajan myötä albumi on kuitenkin ollut pidetty fanien keskuudessa, ja Allmusic.com-sivuston arvostelija sanoo albumin olevat ”viimeinen klassinen Rainbow-albumi, vaikka se ei ihan yllä edellisen Rising-albumin tasolle”.
Vuoden 1977 lopulla yhtye oli kiertänyt Eurooppaa ja Britanniaa, ja vuoden 1978 tammi-helmikuussa se esiintyi useita kertoja Japanissa. Albumin julkaisun jälkeen toukokuussa 1978 yhtye lähti Pohjois-Amerikkaan, jossa se kiersi aina elokuun loppuun saakka. Amerikan televisiota varten tehtiin myös kolme promovideota ”Long Live Rock ’n’ Roll”, ”Gates of Babylon” ja ”L.A. Connection”. Albumin kappaleista konserteissa soitettiin ”Kill the King”, nimikappale sekä ”L.A. Connection” joitakin kertoja.
Ritchie Blackmore oli pettynyt yhtyeen menestykseen etenkin Pohjois-Amerikassa ja halusi suuntautua enemmän siellä menestyvään kaupallisempaan, AOR-vaikutteiseen musiikkiin, jota esimerkiksi Foreigner ja Journey esittivät. Tuoreimmat jäsenet David Stone ja Bob Daisley saivat lähteä kiertueen jälkeen, ja Blackmore pyysi vanhan Deep Purple -kollegansa Roger Gloverin tuottamaan seuraava albumi. Blackmore käski Ronnie James Dion unohtamaan fantasia- ja keskiaika-aiheiset sanoitukset ja kirjoittamaan enemmän parisuhteisiin ja rakkauteen liittyviä sanoituksia. Dio ei ollut tästä lainkaan samaa mieltä ja ennen joulua 1978 hän lähti yhtyeestä. Vain rumpali Cozy Powell jäi vanhasta miehistöstä Blackmoren lisäksi tulevaan kokoonpanoon.
Muuta tietoa albumista

Alun perin albumi julkaistiin avattavilla kansilla, ja se sisälsi sanoitusliitteen. Sisäkannessa oleva konserttiyleisön kuva on alun perin Rush-yhtyeen konsertista. Fanien pitämään lakanaan on päällemaalattu albumin nimi ja kuvassa näkyneet Rush-t-paidat on mustattu.
Ensimmäinen remasteroitu versio albumista julkaistiin vuonna 1999. Se ei sisällä bonus-materiaalia. Amerikan painoksen kannet on replikoitu alkuperäisestä vinyyliversiosta, kun taas Euroopan painoksessa on normaalit cd-kannet. Vuonna 2012 albumista julkaistiin 2-CD:n "Deluxe Edition"-versio, jonka toinen CD sisältää bonusmateriaalia. Lisämateriaali on osittain peräisin albumilla soittaneen Bob Daisleyn arkistoista.
Kannessa oleva kirjoitus ”No thanks to Baal” (suom. ”Ei kiitos Baalille”) viittaa albumin levytyksen aikaan Château d’Hérouvillessä pidettyyn spiritismi-istuntoon, jossa huhun mukaan Baal-niminen henki ilmestyi yhtyeelle.
Kesäkuussa 2009 Jerry Bloom julkaisi cd-kokoisen kirjan Long Live Rock N’ Roll Story, joka kertoo albumin syntyhistorian.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittaneet Ritchie Blackmore ja Ronnie James Dio, ellei toisin mainita.
A-puoli
”Long Live Rock ’n’ Roll” – 4.21
”Lady of the Lake” – 3.39
”L.A. Connection” – 5.02
”Gates of Babylon” – 6.49
B-puoli
”Kill the King” – 4.29 (säv. Ritchie Blackmore/Ronnie James Dio/Cozy Powell)
”The Shed (Subtle)” – 4.47 (säv. Blackmore/Dio/Powell)
”Sensitive to Light” – 3.07
”Rainbow Eyes” – 7.11
Vuoden 2012 Deluxe Editionin bonus-CD
"Lady of the Lake"  – 3.50
"Sensitive to Light" – 3.03
"L.A. Connection" – 5.33
"Kill the King" – 4.27
"The Shed (Subtle)" – 3.36
"Long Live Rock 'n' Roll" – 4.19
"Rainbow Eyes" – 6.55
"Long Live Rock 'n' Roll" – 6.56
"Kill the King" – 4.42
"Long Live Rock 'n' Roll" – 3.31
"L.A. Connection" – 5.10
"Gates of Babylon" – 6.35
"L.A. Connection" – 5.11
"Gates of Babylon" – 6.43
kpl. 1-7 raakamiksauksia, 4. heinäkuuta 1977
kpl. 8-9 Shepperton Film Studios, harjoitukset, elokuu 1977
kpl. 10-12 Don Kirshner's Rock Concert, toukokuu 1978, live
kpl. 13-14 Don Kirshner's Rock Concert, toukokuu 1978, live (vaihtoehtoiset versiot)
Singlet

1978 - ”Long Live Rock ’n’ Roll” / ”Sensitive to Light”
1978 - ”L.A. Connection” / ”Lady of the Lake”
Kokoonpano

Ronnie James Dio – laulu
Ritchie Blackmore – kitara, bassokitara
David Stone – kosketinsoittimet (kappaleissa ”Gates of Babylon”, ”Kill the King”, ”The Shed” sekä piano-outro kappaleessa ”L.A. Connection”)
Bob Daisley – bassokitara (kappaleissa ”Gates of Babylon”, ”Kill the King” ja ”Sensitive to Light”)
Cozy Powell – rummut
sekä:
Tony Carey - kosketinsoittimet (kappaleissa ”Long Live Rock ’n’ Roll” ja ”Lady of the Lake”)
Bavarian String Ensemble johtajanaan Rainer Pietsch (kappaleessa ”Gates of Babylon”)
Ferenc Kiss & Nico Nicolicv – alttoviulu (kappaleessa ”Rainbow Eyes”)
Karl Heinz Feit – sello (kappaleessa ”Rainbow Eyes”)
Rudi Risavy & Max Hecker – huilu (kappaleessa ”Rainbow Eyes”)
Arvostelut

Korroosio.fi () linkki[vanhentunut linkki]
Sputnic Music () linkki
Allmusic () linkki
Luterilainen tunnustuskirkko

| Lutherska bekännelsekyrkan   Luterilainen tunnustuskirkko |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  luterilaisuus
Teologia:  tunnustuksellinen luterilaisuus
Yhteistyötahoja:  Tunnustuksellinen evankelis-luterilainen konferenssi
Toiminta-alue:  Ruotsi
Perustettu:  1974
Irtautunut:  Ruotsin kirkosta
Seurakuntia:  7
Jäseniä:  220
Kotisivu:  http://www.bekannelse.se/
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Luterilainen tunnustuskirkko (ruots. Lutherska bekännelsekyrkan (LBK)) on luterilainen kirkkokunta Ruotsissa. Kirkon jäsenmäärä on noin 220.
Kirkon lehtenä toimii Bibel och bekännelse, joka ilmestyy viisi kertaa vuodessa.
Historia

Alkusysäyksenä sille kehitykselle, joka johti kirkon syntymiseen oli Ruotsin kirkon 1958 tekemä päätös avata pappisvirka myös naisille. Päätöstä vastustaneitten mielestä tämä tapahtui valtiovallan painostuksen vuoksi. 1968 perustettiin Biblicum-säätiö, jonka tarkoituksena oli antaa yliopistoteologian vastapainoksi konservatiivista luterilaista raamattuopetusta kurssien, kirjallisuuden ja luentojen avulla. Säätiön toiminnan käynnistämisessä olivat johtavina henkilöinä tohtori David Hedegård ja Kyrklig Samlingin toiminnasta tunnettu Växjön tuomiorovasti Gustaf Adolf Danell. 1970 Biblicum-säätiö arvosteli jyrkästi piispainkokouksen julkaisemaa kirjaa Bibelsyn och bibelbruk, jonka päätarkoitus oli nimenomaan perustella pappisviran avaamista naisille.
Biblicum-säätiö solmi yhteyden Wisconsinin evankelis-luterilaiseen synodiin Yhdysvalloissa. Tämä oli tuolloin Yhdysvaltain neljänneksi suurin luterilainen kirkkokunta ja jyrkän konservatiivinen. Sen pappisseminaarin professori Siegbert W. Becker vieraili Ruotsissa kesällä 1972. Tämän jälkeen alkoi keskustelu itsenäisestä tunnustuksellisesta kirkosta. Lokakuussa 1972 landskronalainen pastori Per Jonsson julkaisi kokoomateoksen Luthersk bekännelsekyrka. 1973 syyskuussa perustettiin Uppsalaan Matteuksen seurakunta, ja Luterilaisen tunnustuskirkon virallinen järjestäytyminen tapahtui syyskuussa 1974.
Tehty ratkaisu jakoi Biblicum-säätiötä. Säätiön johdossa aiemmin ollut Danell erosi sen jäsenyydestä ja arvosteli jyrkästi Ruotsin kirkosta eroamiseen tähtäävää toimintaa. Samoin teki ruotsalainen lähetysjärjestö Missionssällskapet Bibeltrogna Vänner. Se torjui kirkosta eroamisen eikä halunnut käsitellä asiaa kokouksissaan. Se pyrki estämään saarnaajiensa toiminnan uuden kirkon edustajien kanssa eikä antanut näiden käyttää tilojaan. Muutamia järjestön saarnaajia kuitenkin liittyi uuteen kirkkoon. 1976 kirkon jäsenmäärä oli alle 200, mutta sen johdossa oli kyvykkäitä teologeja, kuten Vanhan testamentin tutkijana kansainvälisesti tunnettu dosentti Seth Erlandsson.
Vuonna 1978 kirkko laajeni Norjaan, kun Avaldsnesiin syntyi ensimmäinen seurakunta. Vuoteen 2009 asti Norjan seurakunnat kuuluivat kirkollisesti ruotsalaisten kanssa samaan organisaatioon, mutta 18. heinäkuuta 2009 Den Lutherske Bekjennelseskirke i Norge itsenäistyi omaksi kirkokseen, jolla oli oma kirkkojärjestys. Siitä lähtien kirkko on toiminut vain Ruotsissa, vaikkakin yhteistyössä Norjan sisarkirkkonsa kanssa.
Vuonna 2023 kirkko solmi kirkollisen yhteyden Luterilainen seurakunta Tukholmassa ja Uumajan alueella -nimisen kirkon kanssa.
Oppi

Kirkko määrittelee itsensä tunnustukselliseksi luterilaiseksi kirkoksi. Kaikissa sen seurakunnissa edellytetään julistettavan Raamattua samalla tavalla. Kirkon mukaan luterilaiset Tunnustuskirjat esittävät ja puolustavat oikein raamatullista kristillisyyttä. Kirkko käyttää usein uskonsa ilmaisemiseen lausetta "Yksin armo, yksin usko, yksin Kirjoitukset [Raamattu]". Kirkon opin pääpiirteitä on esitelty myös asiakirjassa "Detta tror vi", joka on käännös Wisconsinin synodin vastaavasta asiakirjasta.
Seurakunnat

S:t Paulus evangelisk-lutherska församling i Uppsala, Uppsala
Lutherska Bekännelsekyrkan i Stockholm, Tukholma
Heliga Trefaldighets församling i Göteborg, Göteborg
S:t Markus församling i Ljungby, Ljungby
Lutherska Immanuelförsamlingen i Umeå, Uumaja
S:t Jakobs evangelisk-lutherska församling i Piteå, Piitime
Lutherska Bekännelsekyrkan i Norrköping / Västerås, Norrköping ja Västerås
Kirkolliset yhteydet

LBK on jäsenenä maailmanlaajuisessa Tunnustuksellisessa evankelis-luterilaisessa konferenssissa, johon kuuluu Suomesta Suomen luterilainen tunnustuskirkko sekä ruotsinkielinen S:t Johannes ev-luth församling i Vasa och Pedersöre.Ruotsissa sillä on yhteys myös kirkkoon nimeltä Luterilainen seurakunta Tukholmassa ja Uumajan alueella, joka ei ole edellä mainitun konferenssin jäsen.
Aiheesta muualla

Kirkon ruotsalaiset kotisivut.
Kirkon norjalaiset kotisivut.
Gennadi Šatkov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Gennadi Šatkov (oikealla) ja Bruce Wells. |  Gennadi Šatkov (oikealla) ja Bruce Wells. |  Gennadi Šatkov (oikealla) ja Bruce Wells. |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten nyrkkeily
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Melbourne | alle 75 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Länsi-Berliini 1955 | alle 75 kg |  |
|  Kultaa | Luzern 1959 | alle 75 kg |  |
Gennadi Šatkov (27. toukokuuta 1932 Leningrad - 14. tammikuuta 2009 Pietari) oli neuvostoliittolainen nyrkkeilijä, Melbournen olympialaisten keskisarjan nyrkkeilyn kultamitalisti lajin kaksinkertainen Euroopanmestari. Kansalaisuutensa takia hän ei koskaan ryhtynyt nyrkkeilyammattilaiseksi.
Gennadi Šatkov aloitti nyrkkeilyuransa maailmansodan jälkeen ja saavutti alkumenestytsä vuonna 1949. Vuonna 1951 hän valmistui lukiosta Leningradissa ja aloitti oikeustieteen opinnot Leningradin yliopistossa ja nyrkkeili samalla "Burevestnik Leningrad" -seurassa. Vuosina 1955 ja 1956 Šatkov oli Neuvostoliiton keskisarjan eli alle 75 kg:n mestari. Hänet valittiinkin Neuvostoliton edustajaksi vuoden 1955 Länsi-Berliinin EM-kisoihin. Hän eteni neljällä voitolla Euroopan mestariksi voittaen välierässään puolustavan mestarin, Länsi-Saksan Dieter Wemhönerin ja loppuottelussa vuoden 1951 Euroopan mestarin Ruotsin Stig Sjölinin. Seuraavana vuonna hän oli mukana Melbournen olympialaisissa voitettuaan kotimaassaan Neuvostoliiton 1. spartakiadien keskisarjan. Hän voitti 1. kierroksella kanadalaisen Ralph Hosackin, sen jälkeen Italian Giulio Rinaldin, Argentiinan Viktor Zalazarin ja loppuottelussa Chilen Ramón Tapian tullen näin olympiavoittajaksi.
Olympiamenestyksen jälkeen Šatkov koki kotimaasssaan tappion maansa mestaruuskisoissa, muta valittiin kuitenkin maansa edustajaksi Prahan EM-kisoihin, joissa koki tappion 2. kierroksella Jugoslavian Dragoslav Jakovljevićille. Vuonna 1958 Gennadi Šatkovista tuli jälleen Neuvostoliiton keskisarjan mestari voittaessaan loppuottelussa Jevgeni Feofanovin. Šatkov ei otellut vuoden 1959 Neuvostoliiton mestaruuskisoissa, mutta valittiin maansa edustajaksi Luzernin EM-kisoihin. Niissä hän eteni loppuotteluun voitoilla Bulgarian Vasil Paparizovista, Suomen Börje Grönroosista ja Irlannin Colm McCoysta. Loppuottelussa hän otti pistevoiton Puolan Tadeusz Walasekista. Olympiavuonna 1960 hän otteli Neuvostoliiton mestaruuskisoissa, mutta hävisi puolivälierissä Valeri Popentšenkolle. Šatkov pääsi kuitenkin Rooman olympialaisiin raskaan keskisarjan eli alle 81 kg:n edustajaksi. Yhden voiton jälkeen hän kohtasi puolivälierässään nuoren Cassius Clayn, joka otti Šatkovista selvän pistevoiton. Clay eteni sarjassaan kultamitaliksi ja nousi myöhemmin ammattilaisten raskaan sarjan maailmanmestariksi.
Näiden olympialaisten jälkeen Gennadi Šatkov lopetti nyrkkeilyuransa. Hän suoritti oikeustieteen tutkinnon vuonna 1962, ja hänestä tuli Leningradin yliopiston vararehtori vuonna 1964. Hän sai myös Leninin kunniamerkin eli korkeimman neuvostolittolaisen siviiliansiomerkin.
Gennadi Špigun

Gennadi Špigunin hauta.
Gennadi Nikolaevitš Špigun (Геннадий Николаевич Шпигун) (5. helmikuuta 1947 - joskus vuonna 2000) oli venäläinen kenraali ja  Venäjän sisäministeriön erikoisasiamies Tšetšeniassa.
Naamioidut ja aseistautuneet miehet sieppasivat hänet Groznyin lentokentällä 5. maaliskuuta 1999 ja vaativat 15 miljoonan dollarin lunnaita. Sieppaajiksi on väitetty muun muassa Šamil Basajevin, Arbi Barajevin tai Magomed Hatuevin johtamia aseellisia tšetšeeniryhmittymiä.
Sieppaajien vaatimia lunnaita ei maksettu ja Špigun löytyi kuolleena 31. maaliskuuta 2000 Itum-Kalen kylän läheltä Tšetšeniasta.
Špigunin surmaajia, kuolinsyytä ja kuolinaikaa ei tarkoin tiedetä.
Luettelo Virosta löydetyistä meteoriiteista

Luettelo Virosta löydetyistä meteoriiteista
Virosta on löydetty tähän mennessä viisi meteoriittia. Seitsemästä meteoriitista on havaintoja.selvennä
| Meteoriitin nimi | Tyyppi | Löytövuosi tai putoamispäivämäärä | Lisätiedot | Paino |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Kaalijärvi | Metalli | n. 4000 vuotta sitten |  |  |
| Kaiavere | Kivi | 1821 | ihmisen pään kokoinen |  |
| Kaane [Oesel] | Kivi, olivine hypersthene chondrite L6 | 11.5.1851 |  | n. 6 kiloa |
| Pilitsvere-Aukamäe | Kivi | 8.8.1863 |  | n. 11 kiloa |
| Simuna |  | 1.7.1937 | muodosti 8,5 m kraatterin maahan |  |
Gerard McMahon

Gerard McMahon (tunnettu myös nimillä Gerard McMann ja G Tom Mac) (s. Gerard Thomas MacMahon, Birmingham, Britannia) on brittiläinen laulaja-lauluntekijä, multi-instrumentalisti ja tuottaja, joka on erikoistunut tekemään musiikkia elokuviin ja televisioon. Hän on myös G TOM MAC -nimisen yhtyeen perustajajäsen.
McMahon tunnetaan parhaiten vuoden 1987 hitistä ”Cry Little Sister”, jonka hän levytti The Lost Boys -elokuvan soundtrackille.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Gennadi Volnov

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | München 1972 |  |  |
|  Hopeaa | Rooma 1960 |  |  |
|  Hopeaa | Tokio 1964 |  |  |
|  Pronssia | México 1968 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Uruguay 1967 |  |  |
|  Pronssia | Brasilia 1963 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Turkki 1959 |  |  |
|  Kultaa | Jugoslavia 1961 |  |  |
|  Kultaa | Puola 1963 |  |  |
|  Kultaa | Neuvostoliitto 1965 |  |  |
|  Kultaa | Suomi 1967 |  |  |
|  Kultaa | Italia 1969 |  |  |
Gennаdi Georgijevitš Volnov (ven. Геннадий Георгиевич Вольнов, 28. marraskuuta 1939 Moskova, Venäjän SFNT − 15. heinäkuuta 2008 Konakovo, Venäjä) oli venäläistaustainen koripalloilija, joka pelasi Neuvostoliiton maajoukkueessa 1950-luvun lopulta 1970-luvun alkuun. Hän on historian menestynein venäläinen koripalloilija olympiamitaleilla mitattuna.
Volnov voitti Neuvostoliiton joukkueessa olympiakultaa Münchenissä 1972. Olympiahopeaa hän voitti Roomassa 1960 ja Tokiossa 1964. Méxicon kesäolympialaisissa 1968 hän oli voittamassa pronssia.
Maailmanmestaruuskilpailuissa Volnov voitti vuonna 1967 kultaa ja vuonna 1963 pronssia. Euroopan mestaruuden hän voitti vuosina 1959, 1961, 1963, 1965, 1967 ja 1969.
Vuosina 1956−1958 Volnov pelasi Burevestnikissa. Suurimman osan urastaan hän edusti TsSKA Moskovaa (1958−1970) voittaen 10 Neuvostoliiton mestaruutta (1960, 1961, 1962, 1963, 1964, 1965, 1966, 1967, 1969, 1970) ja Euroliigan kolmesti vuosina 1961, 1963 ja 1969.
Volnov kuoli 68-vuotiaana 15. heinäkuuta 2008.