stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Englanninvinttikoira
Luonne ja käyttäytyminen > Harrastus

Omistajan kiinnostuksen mukaan englanninvinttikoiran kanssa voi harrastaa rata- ja maastojuoksua, koiranäyttelyjä sekä jossain määrin jopa agilitya ja tokoa, mutta aktiivisesti kilpailevia koirakoita ei ainakaan Suomessa ole. Englanninvinttikoiralla ei ole palveluskoiraoikeuksia, joten ne eivät saa kilpailla PK-kokeissaselvennä.
Alkuperä

Englanninvinttikoiran tausta on Euroopassa, jossa se kehittyi paimenkoiraroduista. Englanninvinttikoira ja venäjänvinttikoira ovat läheisempää sukua toisilleen kuin aasialaisperäiset vinttikoirarodut saluki, afgaaninvinttikoira ja afrikkalaisperäinen sloughi..
Tarkalleen ei tiedetä, milloin englanninvinttikoira (myös greyhound) varsinaisesti kehittyi omaksi rodukseen. Vuonna 2004 julkaistun tutkimuksen mukaan englanninvinttikoira perustuu paimenkoirarotuihin. Nykytutkimuksen mukaan greyhound edustaa omaa euraasialaista rotua, joka poikkeaa afrikkalaisista ja persialaisista vinttikoiraroduista. DNA tutkimus vuodelta 2004 viittaa siihen, että greyhound on enemmän sukua euraasialaisille paimenkoirille kuin afrikkalaisille ja persialaisille roduille.
Englannissa kehittyi ajan myötä erilaisia paikallismuunnoksia:
cambridgeshirenvinttikoira: Cambridgeshiren suomailla
cornwallinvinttikoira: Cornwallin maatiloilla, mm. Harry Peake vei näitä vinttikoiria Amerikkaan näyttelykoiriksi
lancashirenvinttikoira: kookas ja vahva, älykäs ja tahdikas, mahdollisesti kaikkein sitkein muunnos
newmarketinvinttikoira: noin 32 kg, mahdollisesti kaikkien muiden muunnosten esi-isä, mahdollisimman vankkarakenteinen mutta silti erittäin nopea, kaikkein kyvykkäin juoksukilpailuihin
norfolkinvinttikoira: tunnettiin pitkän matkan juoksunopeudestaan
sittingbournenvinttikoira: Kentissä, mistä kuningas Edward I vei koiria metsästysretkille Ranskan Gascogneen
wiltshirenvinttikoira: pieni (useat yksilöt alle 15 kg), tiivisrakenteinen, leveärintainen ja vahvaselkäinen, vahva, urhea, käänteissään nopea ja väsymättömän energinen, alun perin yksinomaan jäniksen metsästykseen jalostettu, koirat olivat kuuluisia 1900-luvulle asti (mm. Melksham-kenneli), muunnosta risteytetiin usein newmarket- ja lancashire-linjojen kanssa koska isompaa kokoa pidettiin toivotumpana
wold greyhound: Yorkshiren korkeissa kumpuilevissa maastoissa
yorkshirenvinttikoira: East Riding of Yorkshiressä, alkuperä mahdollisesti susikoirissa jotka aiemmin metsästivät alueella Englannin viimeisiä jäljelle jääneitä susia, nopeudeltaan Lancashiren ja Newmarketin muunnoksia vastaava, mutta älykkyydessään ylivertainen
Neljä viidestä Waterloo Cup -voittajasta vuosien 1921–1925 aikana oli Staff Officer -nimisen uroksen jälkeläisiä. Yksi niistä, Melksham Tom, oli 1900-luvun alussa aikansa nopein englanninvinttikoira, ja sillä oli enemmän coursing-kilpailuissa voittaneita jälkeläisiä kuin yhdelläkään muulla rodunedustajalla siihen aikaan. Kaksi sen jälkeläistä, Melksham Denny ja Melksham Endurance pärjäsivät hyvin juoksukilpailuissa Irlannissa.
Alkuperä > Etymologia

Englanninvinttikoiran englanninkielinen nimi 'greyhound' tarkoittaa suoraan suomeksi käännettynä harmaata ajokoiraa. Yleisesti katsotaan, että nimi juontuu vanhaenglannin sanasta grighund', jossa hund vastaa nykymuotoista sanaa hound eli ajokoira, mutta sanan grig merkitys on tuntematon.
Julius Pokornyn Indogermanisches etymologisches Wörterbuch (s. 441–442) sanoo myös, että ”greyhound” ei tarkoita ”harmaata ajokoiraa” vaan nimen alkuosa juontuu indoeurooppalaisesta kantasanasta *g'her- , joka tarkoittaa ”loistoa” tai ”kimallusta”. On myös väitetty, että nimitys greyhound johtuu gaelinkielisestä sanasta 'grei', joka tarkoittaa uljasta tai ylvästä.
Espanjankielinen galgo on myös vastaava kahden merkityksen sana: varsinaisesti se tarkoittaa nimenomaan espanjanvinttikoiraa, toisaalta myös yleisemmin vinttikoiraa.
Terveys

Englanninvinttikoira on rotuna terve, eikä koirilla juuri ole perinnöllisiä sairauksia. Rodulla ei esiinny lainkaan lonkkavikaa. Lääkinnässä ja etenkin anestesiassa tulee ottaa huomioon rodun hidas maksan toiminta sekä pieni rasvaprosentti ja siksi noudattaa varovaisuutta. Syvästä rintakehästään johtuen englanninvinttikoirat ovat alttiita mahalaukun kiertymälle.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, PDF)
Greyhound Racing Liitto
Tietoa greyhoundista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
GreyhoundWiki (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen vinttikoiraliitto
Greyhoundyhdistys
Greyhound (Arkistoitu – Internet Archive)
Kilpaileva englanninvinttikoira.
Cruftsin vuoden 1910 BIS-voittaja Broadwater Banker.
Englanninvittikoira vuodelta 1911.
Livermore

Vanha paloasema Livermoren keskustassa.
Livermore (aiemmin Livermores, Livermore Ranch ja Nottingham) on kaupunki Alamedan piirikunnassa Kaliforniassa Yhdysvalloissa. Vuoden 2000 väestönlaskennassa kaupungissa oli 73 345 asukasta. Vuoden 2008 epävirallisessa väestönlaskennassa Livermoressa oli 90 324 asukasta. Kaupunki perustettiin vuonna 1835.
Livermoren tärkein työnantaja on kaupungin liepeillä sijaitseva Lawrence Livermore National Laboratory, suuri ydintutkimuskeskus.
Käännös suomeksi
Keijo Lindroos

| Keijo Lindroos> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. kesäkuuta 1920 Tampere
Kuollut: 22. kesäkuuta 1986 (66 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Akusti (Niskavuoren Heta) John Proctor (Tulikoe) Mies (Tuolit)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Keijo Orvo Ensio Lindroos (9. kesäkuuta 1920 Tampere – 22. kesäkuuta 1986) oli suomalainen näyttelijä. Lindroos teki uransa pääosin Porin Teatterissa ja Tampereen Teatterissa. Lisäksi hän näytteli lukuisia sivurooleja Yle TV2:n televisiotuotannoissa 1960–1980-luvuilla.
Ura > Teatteri

Keijo Lindroosin vanhemmat olivat värjäri August Lindroos ja Hilda Viklund. Ammattiuransa hän aloitti Kemin Kaupunginteatterissa 1945–1947 ja jatkoi Tampereen Työväen Teatterissa 1947–1949. Sen jälkeen hän oli kiinnitettynä Porin Teatteriin 1949–1963 ja Tampereen Teatteriin vuodesta 1963.
Lindroosin näyttämötaiteellisia tehtäviä olivat muun muassa Akusti maalaisdraamassa Niskavuoren Heta, John Proctor Arthur Millerin draamassa Tulikoe ja Mies Eugène Ionescon draamassa Tuolit. Hänen roolitehtäviinsä kirjattiin niin ikään Profiri Fjodor Dostojevskin klassikkoromaaniin  perustuvassa näytelmässä Rikos ja rangaistus sekä Jalle-setä Serpin epookkikomediassa Katupeilin takana. Lindroos näytteli myös Pyynikin Kesäteatterissa muun muassa Väinö Linnan romaaniin perustuvassa sotadraamassa Tuntematon sotilas, Aleksis Kiven klassikossa Seitsemän veljestä ja Maiju Lassilan tekstiin perustuvassa kansankomediassa Tulitikkuja lainaamassa.
Ura > Elokuvat ja televisiotyöt

Lindroos näytteli kolmessa Matti Kassilan ohjaamassa elokuvassa sivuroolin. Televisiotyönsä hän aloitti Tamvision tuotannoissa vuonna 1964. Televisiosarjassa Kiurunkulma hänellä oli Kaarakan isännän rooli. Lisäksi hän näytteli pieniä, yleensä yhden jakson sivurooleja Yle TV2:n sarjoissa kuten Heikki ja Kaija, Tankki täyteen ja Reinikainen. Näytelmäsarjassa Sodan ja rauhan miehet Lindroos näytteli Juho Niukkasen roolin, televisioelokuvassa Onnellinen mies hänellä oli puolestaan Jämingin rooli.
Perhe-elämä

Keijo Lindroosin ensimmäinen aviopuoliso oli näyttelijä Marja-Leena Lyytikäinen (vuodesta 1944). Vuodesta 1962 hänen puolisonsa oli Rauha Koskinen. Lindroosilla oli lapset Martti (s. 1948) ja Leena (s. 1951).
Filmografia > Valkokangaselokuvat

Elokuu (1956)
Meiltähän tämä käy (1973)
Niskavuori (1984)
Filmografia > Televisiotuotannot

Yhden yön illuusio (1964)
Verinen lyhty (1964)
Juppiter nukkui täällä (1965)
Säälin ilta (1965)
Kiurunkulma (1966–1968)
Rikosetsivien vapaapäivä (1969)
Palveleva puhelin (1970)
Mimmi Paavaliina (1970)
Heikki ja Kaija (1970)
Kaksi ruplan rahaa (1976)
Pimeän päivän muisto (1977)
Pilkkikilpailut (1977)
Sodan ja rauhan miehet (1978–1979)
Onnellinen mies (1979)
Lossi (1980)
Suomalaisia tähtihetkiä (1980)
Tankki täyteen (1980)
Sotapäällikön poika (1981)
Reinikainen (1983)
Jäähyväiset lasihevoselle (1985)
Aiheesta muualla

Teatterimuseo: Palkinto pitkästä urasta (Arkistoitu versio)
Arjen historia
Kangasalan lepokoti (Arkistoitu versio)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Gunnar Lindqvist

Gunnar Lindqvist
Gunnar Isak Lindqvist (13. joulukuuta 1898 Helsinki – 5. tammikuuta 1973) oli suomalainen jääkärivääpeli ja Viron armeijan yliluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä rykmentin viestiupseerina ja Viron vapaussotaan pataljoonan komentajana. Hän palveli elämänsä aikana kolmen valtion armeijoita ja oli kuuden sodan veteraani. 1930- ja 1940-luvuilla Lindqvist toimi useissa kansallissosialistisissa pienryhmissä.
Perhe ja opinnot

Lindqvist vanhemmat olivat kääntäjä ja lehtimies Rafael Lindqvist sekä Olga Ivanoff. Hänet vihittiin avioliittoon ensimmäisen kerran vuonna 1927 Austra Waitin kanssa ja toisen kerran Hilja Helmi Toikanderin kanssa. Lindqvist kävi viidennen luokan Helsingin ruotsalaisessa normaalilyseossa.
Jääkärikausi

Lindqvist liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 10. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, missä hän haavoittui 7. tammikuuta 1917.
Suomen sisällissota

Lindqvist astui Suomen armeijan palvelukseen vääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan viestiupseeriksi 2. Jääkäriprikaatin esikuntaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeen Viron vapaussotaan

Lindqvist palveli sisällissodan jälkeen lähettiupseerina 2. Divisioonan esikunnassa. Armeijasta hän erosi 22. lokakuuta 1918 vain lähteäkseen Viron vapaussotaan. Hän liittyi tammikuussa vuonna 1919 Viron armeijan Panssarijunadivisioonan suomalaiseen pataljoonaan, missä hän toimi pataljoonan adjutanttina ja myöhemmin samaisen pataljoonan komentajana. Hän otti osaa Viron vapaussodan taisteluihin etelärintamalla muun muassa Mustjoella, Menzenissä (Mõniste) ja Rosenhofissa (Vana Roosa).
Viron armeijasta hän erosi kesäkuun alussa vuonna 1919 ja liittyi sen jälkeen elokuussa samana vuonna Mitaussa yliluutnantin vakanssilla Rüdiger von der Goltzin Rautaiseen divisioonaan. Hän toimi aluksi yliluutnantti Bodenin pataljoonan 2. komppanian päällikkönä ja myöhemmin pataljoonan ase- ja lähettiupseerina. Hän osallistui Rautaisen divisioonan riveissä taisteluihin muun muassa Varkalissa, Pinkenhofissa, Annenhofissa ja Kalnzeemissa. Lindqvist toimi divisioonan kuormastoa divisioonan peräytyessä Mitausta Muravjevoon. Hän siirtyi myöhemmin Rautaisen divisioonan mukana Stettiniin, missä joukot hajotettiin. Divisioonan hajottamisen jälkeen Lindqvist jäi Stettiniin ja perusti sinne vuonna 1920 välitysliikkeen ja toimi sen johtajana vuoteen 1927 saakka, jolloin hän palasi takaisin Suomeen ja työskenteli sen jälkeen Helsinkiin perustamansa huolintaliikkeen johtajana vuoteen 1931 saakka. Myöhemmin hän toimi muun muassa vuosina 1936 – 1938 Automaattiteollisuus oy:n konttoripäällikkönä ja 1. toukokuuta 1938 alkaen För Frihet och Rätt -lehden vastaavana toimittajana vuoteen 1944 saakka.
Talvi- ja jatkosota

Lindqvist osallistui talvisotaan talousupseerina Täydennyspataljoonassa ja myöhemmin huoltopäällikkönä Jalkaväenkoulutuskeskus 7:ssä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Helsingin sotilasläänin esikuntaan huoltoupseeriksi, mistä hänet siirrettiin Päämajaan adjutantiksi. Päämajasta hänet siirrettiin Lounais-Hämeen suojeluskuntapiirin esikuntaan huoltopäällikön apulaiseksi. Vuonna 1942 hänet siirrettiin väestönsuojelutehtäviin ollen tehtävissä sodan loppuun saakka.
Lindqvist oli ollut 1930-luvulta alkaen merkittävä vaikuttaja Suomen kansallissosialistien piireissä ja hänellä oli hyvät suhteet natsi-Saksan tiedusteluelimiin. Hän toimi syksyllä 1940 perustetun Suomen ruotsinkielisen natsijärjestön Samfundet Folkgemenskapin sihteerinä ja tosiasiallisena johtajana. Hän oli aktiivisesti värväämässä suomalaisia vapaaehtoiseen Waffen-SS-pataljoonaan. Lindqvist värväsi ainakin 111 miestä, joista 54 päätyi pataljoonaan. Hänen henkilökohtaisesti värväämiään SS-miehiä olivat muun muassa Unto Boman, Sakari Lappi-Seppälä ja Lauri Törni. Lindqvist oli vuonna 1942 kansallissosialistista ideologiaa edustaneen Siniristi-järjestön varapuheenjohtajana. Suomen katkaistua suhteensa Saksaan 2. syyskuuta 1944 Lindqvist kuului niihin kahdeksaan vaarallisen saksalaismielisenä pidettyyn henkilöön, jotka Valtiollinen poliisi vangitsi välittömästi turvasäilöön. Hänet vapautettiin parin viikon kuluttua sillä ehdolla, ettei hän poistuisi kotipaikkakunnakseen määrätystä Kärkölästä. Hän kuitenkin pakeni vielä syyskuun aikana tarkoituksenaan päästä Saksaan, mutta jäi kiinni Ruotsissa ja joutui siellä internoiduksi.
Sotien jälkeinen aika

Lindqvist eli sotien jälkeen internoituna Ruotsissa vuoteen 1946 saakka. Vuodesta 1946 lähtien hän toimi kirjanpitäjä Uumajan höyrypanimossa vuoteen 1947 saakka, jolloin hän siirtyi toimittajaksi Umeåbladetin palvelukseen ja oli tehtävässä vuoteen 1948 saakka. Umeåbladetilta hän siirtyi Nord-Sverige lehden palvelukseen Sollefteåhon ja oli yrityksen palkollisena vuoteen 1952 saakka, jolloin hän siirtyi toimituspäälliköksi Örnsköldsvik-Posteniin ja oli tehtävässä vuoteen 1956 saakka. Vuonna 1956 hän siirtyi toimitussihteeriksi Åland-lehteen, missä tehtävässä hän toimi aina vuoteen 1962 saakka, jolloin hän siirtyi Ålands Turistföreningin Pr-mieheksi.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki kesällä 1918  Yliluutnantti Viron ja von der Goltzin armeijoissa. |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Karjalan Vapaussodan muistomitali  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Saksan Kotkan ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Viron vapaudenristi I/3. lk.  Viron vapaussodan muistomitali  Latvian vapaussodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania kuvattuna Libaussa
Enonvesi (Mäntyharju)

| Enonvesi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Mäntyharju
Koordinaatit:  61°20′53″N, 26°30′26″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Rievelin valuma-alue (14.17)
Laskujoki:  Kuorekoski Ala-Rääveliin 
Järvinumero:  14.172.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  81,9 m  
Pituus:  20,1 km  
Leveys:  11,4 km  
Rantaviiva:  177,028 km  
Pinta-ala:  33,7505 km²  
Tilavuus:  0,337043 km³  
Keskisyvyys:  9,99 m  
Suurin syvyys:  54,41 m  
Valuma-alue:  337,38 km²  
Saaria:  78 
 fiEnonvesi 
Enonvesi, tai toisinaan myös Ylä-Rääveli, on pääasiassa Etelä-Savossa Mäntyharjun ja Päijät-Hämeessä Heinolan alueilla Kuortin ja Enonlahden lähellä sijaitseva järvi.
Nimistö

Enonvettä kutsutaan myös nimellä Ylä-Rääveli tai Ylä-Rieveli. Järven nimet ovat samalla sen järvenosien nimiä, mikä saattaa hämmentää sivullisia. Enonveden sijasta voidaan paikallisesti käyttää nimenä pelkkää etuosaa Eno.
Luontoarvoja

Ylä-Rievelin kalliot ovat pääasiassa kiillegneissiä ja kiilleliusketta ja järven pohjoisosan rannat muodostuvat näistä kivilajeista. Alue kuuluu  eteläboreaaliseen kasvillisuusvyöhykkeeseen. Enonvesi on kirkasvetinen järvi, joka ravinnepitoisuuksien osalta sijoittuu karujen järvien luokkaan. Happiongelmia ei ole järvessä havaittu. Virkistyskäyttö- ja yleisen käyttökelpoisuusluokituksen mukaan järvi mahtuu luokkaan erinomainen. Järven linnustoon kuuluvat esimerkiksi kuikka, laulujoutsen ja selkälokki.
Ylä-Rievelin pohjoisrannoilla sijaitsee Natura 2000 -ohjelmaan kuuluva Anetun (26 hehtaaria, FI0500130) luonnonsuojelualue. Alue on sirpaleinen ja se muodostuu kahdesta metsäalueesta Kuortissa ja Anetun pohjoispuolella sekä kolmesta alueesta Ylä-Räävelin Höltänselän saaresta (Vuohisaari, Koivusaari ja Pirttisaari). Metsäalueet ovat uhanalaisen lajin suojelualueita ja ne kasvavat koivua ja sekapuustoa. Alueet ovat kokonaisuudessaan valtion omistuksessa ja Metsähallituksen hallinnassa. Metsäalueella elää esimerkiksi harmaapäätikka.
Enonveden Mantunsaaren eteläosassa on pieni mutta elinvoimainen ja tiheä metsälehmusesiintymä, jonka pinta-ala on pari hehtaaria. Se sai suojelupäätöksen vuonna 2006. Järven itärannassa on niemien välisiä rantasoita, kuten Enonrannansuo ja Suuruspäänsuo. Se on tyypiltään isovarpuräme, ja sen pinta-ala on 22 hehtaaria.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Ylä-Rievelin–Enonveden alueeseen (14.172) järvi kuuluu. Järven valuma-alueen pinta-ala on 337 neliökilometriä ja vedenpinnan korkeus on 81,9 metriä mpy.
Järvi kokoaa ympäristöstään neljän pienemmän valuma-alueen vedet sekä lähialueensa (14.172) pikkujärvien laskuojat itselleensä. Näin ajateltuna se on valuma-alueensa pääjärvi, jonka laskee vedet eteenpäin Kuorekosken kautta Ala-Rieveliin, joka kuuluu Ala-Rievelin alueeseen (14.171). Siellä vesireitti jatkaa eteenpäin, kun Ala-Rääveli laskee Sulkavankoskessa Konniveden Sulkavanlahteen. Konnivesi on Kymijoen pääuoman eräs järvi. Järvellä on vielä toinenkin laskusuunta. Enonjoki lähtee Enonrannasta ja se laskee Lintulanlampeen , joka kuuluu Nurmaanjärven valuma-alueella (14.915) Mäntyharjun reitin valuma-alueeseen (14.9). Tämä reitti yhtyy Kymijoen pääuomaan Pyhäjärven Lintukymissä. Enonvesi on siten bifurkaatiojärvi, jolla on kaksi lasku-uomaa, Kuorekoski ja Enonjoki.
Enon eteläpäähän laskee Vehkojoki, joka on Vehkajoen valuma-alueen (14.177) laskuoja ja joka tuo esimerkiksi Vähä Vehkajärven (78 ha) ja Vehkajärven (246 ha) vesiä. Kuortin läpi virtaava Pinnunjoki on Virman (74 ha) ja samalla Pitkäjärven–Virman valuma-alueen (14.176) laskujoki. Kolmas valuma-alue on Seppälänjoen valuma-alue (14.175), johon kuuluu pitkä Koskio (249 ha), jonka laskee Seppälänjokena Ylä-Räävelin Keskiseen. Neljäs valuma-alue Karjolammen–Kousanjärven valuma-alue (14.178) tulee etelästä. Sen lasku-uoma on Karjolammesta virtaava salmi. Valuma-alueen suuria järviä ovat esimerkiksi Kousanjärvi (172 ha) ja Linnajärvi (90 ha).
Enonveden omaan Rievelin–Enonveden alueeseen (14.172) kuuluu 58 yli hehtaarin suuruista järveä tai lampea. Ylä-Räävelin pohjoisrantaan laskevat esimerkiksi Avijärvi (13 ha) ja Kaijanlampi (7 ha), jotka ovat alueen suurimmat järvet. Höltänselän taakse Myllyselkään laskee näitäkin suurempi Iso Palojärvi (66 ha). Ylä-Räävelin kapean järveosan pohjoispuolella sijaitsevat vielä Kuhalampi (15 ha), Saunalampi (7 ha) ja Rajalampi (2 ha). Se eteläpuolisella kallioalueelta Ylä-Räävelin Anteruksenselkään laskevat muun muassa Hattulampi (4 ha), Mustlampi (2 ha), Päijänne (4 ha), Keltalampi (3 ha), Kalliolampi (3 ha), Humalalampi (3 ha) ja Kortelampi (2 ha). Keskisen eteläpäähän Hannuksenlahteen laskee joukko järviä Myllyojaa myöten. Näitä ovat ainakin Alimmainen Palajärvi (11 ha), Ylimmäinen Palajärvi (13 ha), Pukanlampi (6 ha), Kukkajärvi (19 ha), Paistjärvi (10 ha), Mielasjärvi (28 ha) ja Salmijärvi (13 ha). Samaan lahteen laskee erikseen Nuhjakka (64 ha).
Historiaa

Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 järven pohjoisosan karttanimi oli ”Revelisjö” ja eteläosan ”Enonselkä” tai myös ”Enonvesi”. Kartturi oli piirtänyt nykyisen Hirsniemen saaren aitona niemenä. Järven vedenpinta oli 1800-luvulla ainakin joskus nykyistä matalammalla, koska nykyisellä saarella oli niemen nimi. Haahkasenlahdella oli poikkeava nimi ”Pohjalaks” eli Pohjanlahti.
Vuoden 1969 peruskartoissa oli järven lähiympäristössä nykyistä enemmän viljelytoimintaa. Tämä käy ilmi kartoista Keskisen ympäristössä, Anetun seudulla ja Kousanjärven alueella, mutta sitä on tullut myös lisää, kuten on käynnyt Enon kaakkoisrannoilla. Merkittävin ero vanhaan on rantojen lisääntynyt rakentaminen ja tieverkoston lisääntyminen.
Aiheesta muualla

Enonkylät ry, kyläyhdistys
Mäntyharjun Enonvesi, kalastus.com
(14.1)
Hjalmar Louhimaa

Hjalmar Heikki Lindström myöh. Louhimaa (22. kesäkuuta 1891 Oulu – 13. marraskuuta 1964) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä. Suomen myöhemmissä sodissa hän toimi pataljoonan komentajana lähinnä koulutustehtävissä.
Perhetaustat

Lindströmin vanhemmat olivat varastonhoitaja Gustaf Adolf Lindström ja Emma Katarina Oravainen. Hänet vihittiin ensimmäisen kerran avioliittoon vuonna 1919 Olga Elisabeth Kanervan kanssa, joka kuoli vuonna 1951.lähde? Toistamiseen hän avioitui Jenny Martta Kumpulaisen kanssa.lähde?
Opinnot

Lindström kävi neljä luokkaa Oulun suomalaista lyseota ja Oulun kauppakoulun vuonna 1912 ja suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Lindström suoritti suojeluskunta- ja reserviupseerien täydennyskurssin vuonna 1924 ja taktiikan soveltamiskurssin vuosina 925 ja 1927 sekä komppanianpäällikkökurssin vuonna 1933. Kapteenikurssin hän kävi vuonna 1937 Suojeluskuntain päällystökoulussa.
Jääkärikausi

Lindström liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 28. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Lindström astui Suomen valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä. Hän saapui takaisin Suomeen 18. helmikuuta 1918 aselaivoja seuranneen komennuskunnan mukana. Suomessa hänet komennettiin Ouluun, missä hänen tehtäväkseen tuli harjoittaa paikallisia värvättyjä joukkoja. Saatuaan joukot koulutettua hänet määrättiin joukoista kootun 1. Krenatöörirykmentin III Oulun pataljoonan 3. komppanian päälliköksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Luhalahdella, Viljakkalassa, Mannanmäen-Kyröskosken akselilla, Epilän-Tampereen akselilla, Mouhijärvellä, Karkussa ja Lempäälässä sekä rykmentin etenemiseen Valkeakoskelle Hauhon, Tuuloksen ja Lammin kautta.
Sisällissodan jälkeinen aika

Lindström palveli sisällissodan jälkeen edelleen komppanianpäällikkönä 1. Krenatöörirykmentissä, josta hänet siirrettiin 1.  heinäkuuta 1918 alkaen Tampereen vartiopataljoonaan. Tampereelta hänet siirrettiin 4. maaliskuuta 1918 komppanianpäälliköksi Lapin ryhmään, josta hänet siirrettiin edelleen 25. marraskuuta 1918 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:n (myöhemmin Pohjois-Savon rykmentti) 3. komppaniaan. Armeijasta hän erosi 2. huhtikuuta 1919 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Limingan suojeluskuntaan. Limingassa hän palveli 1.  toukokuuta 1919 – 28. helmikuuta 1925 välisen ajan. Limingasta hänet nimitettiin 1.  maaliskuuta 1925 alkaen päälliköksi Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin I:lle alueelle, josta hänet siirrettiin 1. elokuuta 1928 alkaen päälliköksi VI alueelle. Limingasta hänet siirrettiin edelleen 16. lokakuuta 1929 alkaen päälliköksi Oulun suojeluskuntapiirin VIII:lle alueelle. Lindström vaihtoi sukunimensä Louhimaaksi vuonna 1935.