stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
François de La Rochefoucauld
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta François de La Rochefoucauld Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia François de La Rochefoucauldin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Yrjö Heimovaara

Yrjö Reinhold Heimovaara (sukunimi aik. Hellstén; 14. kesäkuuta 1887 Maaria – 2. maaliskuuta 1920 Turku) oli suomalainen näytelmäkirjailija.
Heimovaara oli varsinaiselta ammatiltaan maalari. Hän toimi sisällissodan aikana punakaartin punakaartin pakkovärvärinä ja kuoli sodan jälkeen selkäydintautiin Turun pakkotyölaitoksessa.
Heimovaaran veli oli sisällissodan punaisten johtohahmoihin kuulunut Tuomas W. Hyrskymurto.
Teoksia

Nimellä Yrjö Heimovaara:
Hyljätyt : yksinäytöksinen kansannäytelmä. Työväen-näytelmäkirjasto n:o 25. Kansan lehti, Tampere 1912
Nimellä Yrjö Heinovaara:
Kirkon kukkaset : kaksinäytöksinen kansannäytelmä. Työväen-näytelmäkirjasto n:o 23. Kansan lehti, Tampere 1912
Käkisalmen lääni

| Läänin hallintopitäjätselvennä |
| --- | --- |
1634: 1721    
Käkisalmen eteläinen kihlakunta; "etelälääni"
Rautu
Sakkola
Pyhäjärvi
Räisälä
Käkisalmen pohjoinen kihlakunta; "pohjoislääni"
Tiurula: Hiitola
Kurkijoki
Uukuniemi
Sortavala
 : Jaakkima (osia Kurkijoesta, Sortavalasta ja Uukuniemestä)
Joukio: Parikkala
Suistamo
 : Impilahti (erotettu Suistamosta)
Salmi
Kitee
Pälkjärvi
Tohmajärvi
Suojärvi
Liperi
Ilomantsi
Pielisjärvi
Käkisalmen läänin vaakuna Kustaa II Aadolfin hautajaisista vuodelta 1633.
Käkisalmen läänin vaakuna keisari Aleksanteri II:n muistomerkin (1894) jalustassa Helsingin Senaatintorilla
Käkisalmen lääni (ruots. Kexholms län) eli Käkisalmen Karjala oli Käkisalmen linnan ympärille muodostunut ja sille veroa maksava hallintoalue. Se oli Ruotsin hallinnassa vuosina 1580–1595 ja 1617–1710 ja käsitti Laatokan- ja Pohjois-Karjalan sekä Karjalankannaksen pohjoisosan. Vuonna 1721 alue jaettiin kahtia, ja sen eteläosa oli siitä lähtien osa Venäjälle kuulunutta Vanhaa Suomea, kunnes vuodesta 1812 lähtien entinen lääni kokonaisuudessaan oli osa Suomen suuriruhtinaskuntaa. Käkisalmen lääni -nimitys liittyy vuosiin 1580–1721, minkä jälkeen alueen historia on osa Vanhan Suomen historiaa. Nykyään entisen Käkisalmen läänin pohjoisosat kuuluvat Suomeen ja eteläosat Venäjään.
Suomen historiallisena maakuntana Käkisalmen lääni nähdään vielä vuonna 1894 Helsingin Senaatintorilla paljastetussa Aleksanteri II:n muistomerkissä, jossa sitä edustaa palavaa linnaa kuvaava vaakuna.
Käkisalmen Karjalaa on nimitetty myös Novgorodin Karjalaksi, mutta tällä nimityksellä voidaan tarkoittaa myös karjalaisen väestön asumia seutuja Borovitšin, Tihvinän ja Valdain kihlakunnissa.
Maantiede

Käkisalmen eteläisestä kihlakunnasta käytetään nimitystä Etu-Karjala. Eritoten tämä nimitys oli käytössä 1600-luvulla. Etu-Karjala poikkesi menneisyydeltään ja etniseltä rakenteeltaan Taka-Karjalasta eli Käkisalmen läänin pohjoisosasta.
Historia > Käkisalmen läänin alue keskiajalla

Ensimmäinen maininta Vuoksen suuraluetta tarkoittavasta Korelasta on vuodelta 1143. Novgorodilaiset ja myöhemmin venäläiset käyttivät Käkisalmesta Korela-nimitystä 1600-luvulle asti. Käkisalmi sijaitsi Viipurista 85 kilometriä koilliseen Vuoksen rannalla Suomenlahdelta Laatokalle johtavan kauppareitin varrella. Käkisalmi ja Viipuri olivat tärkeitä reitin valvontapisteitä.
Historia > Sota ja miehitys – Ruotsin vallan aika alkaa

Vuonna 1570 alkoi Ruotsin ja Venäjän välillä 25 vuotta kestänyt sotimisen kausi, jonka tuhovaikutus ulottui Karjalaan hyvin raskaana. Vuonna 1580 Ruotsin armeija valloitti Käkisalmen Pontus De la Gardien johdolla.
Ruotsin miehittämien alueiden veroja kantoi käskynhaltija, joka johti Käkisalmen linnalääniä. Hallinto oli tuolloin melko epämääräinen käsite, sillä kuullessaan ruotsalaisen voudin saapuvan lähtivät rajaseutujen asukkaat erämaahan. Jos voudilla oli apunaan sotaväkeä, lähtivät asukkaat Venäjän puolelle. Veronkanto vaikeakulkuisessa Taka-Karjalassa oli muutoinkin vaikeaa ja verokertymä jäi pieneksi. Käkisalmen linnan varusväen muonittamiseksi oli kerättävä veroja myös Savosta ja Viipurin Karjalasta.
Käkisalmen läänin palauttamisesta Venäjän hallintaan sovittiin Täyssinän rauhassa vuonna 1595, vaikka läänin luovutus tapahtui vasta rajankäynnin jälkeen vuonna 1597. Vuonna 1611 Pontus De la Gardien poika Jakob De la Gardie valtasi Käkisalmen.
Historia > Ruotsin vallan vahvistaminen 1617

Läänin siirtyminen Ruotsille virallistui Stolbovan rauhassa vuonna 1617, jolloin Ruotsi sai valtansa alle myös Inkerinmaan. Länsiosa Karjalasta kuului Viipurin linnalääniin, mutta valloitettua Käkisalmen lääniä ei liitetty sen yhteyteen. Käkisalmen lääni muodosti Kustaa II Aadolfin aikana yhdessä Inkerinmaan ja Liivinmaan kanssa kenraalikuvernöörikunnan, jonka keskus oli Narvassa ja kenraalikuvernöörinä oli Johan Skytte.
Käkisalmen lääniä ja Inkerinmaata pidettiin voittomaana, joka annettiin Jaakko De la Gardielle vuokralääniksi vuoteen 1629 asti. Lääninherra, voudit ja virkamiehet saivat pitää lääninsä verotulot maksettuaan kuninkaalle tietyn verosumman. Läänillä ei ollut lähettää edustajia Ruotsin valtiopäiville voittomaa-statuksen vuoksi. Monet ortodoksiset asukkaat pakenivat läänistä Venäjälle, lähinnä Tverin alueelle peläten luterilaisuuden levittämistä heidän keskuuteensa.
Historia > Hallinto ja talonpoikien asema

Läänin asukkailla ei ollut oikeutta lähettää edustajiaan Ruotsin valtiopäiville. Papit voivat kyllä toimittaa anomuksiaan valtiopäiville ja kansan asiamiehiä eli valtuutettuja kävi silloin tällöin Tukholmassa edistämässä seudun asioita. Sitä vastoin ennen kuninkaan vallan lujittumista pidetyillä maapäivillä ritaristo ja rälssimiehet saivat esittää toivomuksiaan ja osallistua päätösten tekoon. Vuonna 1661 Käkisalmessakin järjestettiin maapäivät, jonka päätöksiin sen jälkeen oikeuden istunnoissa usein vedottiin.
Vuodesta 1633 läänin alue oli Tukholman kollegioitten alainen maaherrakunta, joka 1637 liitettiin Pietari Brahen hallitsemaan Suomen kenraalikuvernöörikuntaan. Käkisalmen läänin maaherra asui Käkisalmessa ja oli kenraalikuvernöörin alainen. Oikeudellisesti lääni kuului Turun hovioikeuden piiriin.
Historia > Kreivikunnat ja vapaaherrakunnat

Käkisalmen läänissä oli 1600-luvulla yhdeksän kreivi- ja vapaaherrakuntaa:
Kronoborgin kreivikuntaan (1651–1680) kuului osa Kurkijoen pitäjää
Nyborgin kreivikuntaan (1652–1680) kuuluivat Joukion pitäjä ja osa Uukuniemen pitäjää
Salmin kreivikuntaan (1651–1669) kuuluivat Salmin ja Suistamon pitäjät
Sortavalan kreivikuntaan (1651–1680) kuuluivat Sortavalan kaupunki ja Sortavalan pitäjä
Kiteen vapaaherrakuntaan (1651–1680) kuului osa Kiteen pitäjää
Liperin vapaaherrakuntaan (1651–1680) kuului Liperin pitäjä
Pyhäjärven vapaaherrakuntaan (1650–1680) kuului osa Pyhäjärven pitäjää
Tohmajärven vapaaherrakuntaan (1651–1680) kuului Tohmajärven pitäjä
Örneholmin vapaaherrakuntaan (1651–1680) kuului osa Raudun pitäjää
Historia > Ortodoksien pako Venäjälle

Ankara verotus, katovuodet, ortodoksien uskonnollinen sorto ja lääninherrain mielivalta saivat aikaan voimakkaan muuttoliikkeen. Yli puolet Käkisalmen läänin asukkaista pakeni Venäjälle 1600-luvun aikana ja heidän tilalleen tuli uudisasukkaita, eniten Savosta ja Pohjois-Pohjanmaalta.
Historia > Läänin jako ja venäläisvalta

Suuren Pohjan sodan aikana Venäjä valloitti Käkisalmen läänin vuonna 1710. Vuonna 1712 Pietarista tehtiin Venäjän pääkaupunki, jolloin Etelä-Karjalan hallinta tuli tärkeäksi kaupungin turvallisuuden takaamiseksi. Uudenkaupungin rauhassa 1721 Karjalan alue jaettiin uudella tavalla ja syntyi Vanha Suomi, joka samalla päätti Käkisalmen läänin tarinan. Hallinto poistui pian Käkisalmesta ja Viipuri sai johtavan aseman alueella.  Käkisalmen läänin Ruotsille jäänyt pohjoisosa eli nykyinen Pohjois-Karjala sen sijaan liitettiin Savonlinnan ja Kymenkartanon lääniin.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Suomen läänit 1635: 1: Turun ja Porin lääni, 14: Uudenmaan ja Hämeen lääni, 18: Pohjanmaan lääni, 20: Viipurin ja Savonlinnan lääni, 21: Käkisalmen lääni | Suomen läänit 1721: 1: Turun ja Porin lääni, 14: Uudenmaan ja Hämeen lääni, 18: Pohjanmaan lääni, 19: Savonlinnan ja Kymenkartanon lääni | Suomen läänit 1747: 1: Turun ja Porin lääni, 14: Uudenmaan ja Hämeen lääni, 17: Kymenkartanon ja Savon lääni, 18: Pohjanmaan lääni | Suomen läänit 1776: 1: Turun ja Porin lääni, 4: Vaasan lääni, 10: Oulun lääni, 14: Uudenmaan ja Hämeen lääni, 15: Kymenkartanon lääni, 16: Savon ja Karjalan lääni | Suomen läänit 1812: 1: Turun ja Porin lääni, 4: Vaasan lääni, 10: Oulun lääni, 13: Viipurin lääni, 14: Uudenmaan ja Hämeen lääni, 15: Kymenkartanon lääni, 16: Savon ja Karjalan lääni |
Maaherrat

Henrik Månsson 1634–1636
Magnus Nieroth 1636–1641
Henrik Piper 1641–1642 (vt.)
Reinhold Mettstake 1642–1652
Jakob Törnsköld 1652–1656
Karl von Scheiding 1657–1660
Patrick Ogilwie 1660–1674
Berendt Mellin 1674–1690
Pohjoisfriisi

| Pohjoisfriisi |
| --- | --- |
 Pohjoisfriisin murteet
Oma nimi:  Frasch, Fresk, Freesk, Friisk
Tiedot
Alue:   Saksa (Schleswig-Holstein)
Virallinen kieli:   Helgoland  Nordfriesland
Puhujia:  10 000 (1976)
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  germaaniset kielet länsigermaaniset kielet friisin kieli
Kielikoodit
ISO 639-2:  frr
ISO 639-3:  frr
 Ohje 
Pohjoisfriisi on vähemmistökieli Saksassa, jota puhutaan virallisena kielenä Helgolandissa ja Nordfrieslandissa. Se kuuluu länsigermaanisiin kieliin.
Luokittelu

Pohjoisfriisin lähimmät sukulaiskielet ovat kaksi muuta friisin kieltä: länsifriisi Pohjois-Alankomaissa ja itäfriisi Ala-Saksin luoteisosissa Saksassa. Yhdessä näitä kieliä kutsutaan friisin kieliksi.
Friisi on läheistä sukua englannin kielelle, ja molemmat kielet kuuluvat yhteiseen anglo-friisiläiseen ryhmään. Anglo-friisiläiset kielet kuuluvat pohjanmerengermaanisiin kieliin alasaksan kanssa. Alasaksa on kehittynyt eri suuntaan ja siten menettänyt useita pohjanmerengermaanisia piirteitään.
2S3 Akatsija

Kuvassa museoitu S23 Akatsija -panssarihaupitsi.
2S3 Akatsija (ven. Акация, suom. Akaasia) on Neuvostoliitossa valmistettu panssarihaupitsi. Haupitsin kaliiperi on 152 mm, jonka lisäksi niin kutsuttuna tukiaseena toimii 7,62 mm ilmatorjuntakonekivääri. Vuonna 1968 valmistukseen tullut ja 1971 käyttöön otettu asetyyppi oli suosittu Neuvostoliiton ja sittemmin Venäjän liittolaismaissa. 2S3 Akatsija on ottanut osaa useisiin asellisiin selkkauksiin, aina Afganistanin sodasta alkaen vuonna 1979.
Tämän asetyypin ammuntatilanteisiin liittyviin erikoisuuksiin kuuluu se, että tornin takana, eli ulkopuolella vaunusta on tavallisesti kaksi miestä huolehtimassa ammusten jakelusta ampumisen kestäessä.
Yhdysvaltain asevoimat kutsuvat nimellä M1973 tätä taktisia ydinkranaatteja ampumaan kykenevää telahaupitsia, jossa on NBC-omasuojajärjestelmä. Miehistön vahvuus on 6 henkeä. V-12 dieselmoottori on 520 hv tehoinen (388 kW). Ensimmäinen maantienopeus on 55 km/h. Suurin kahlaussyvyys on 1,50 m. Vaunun omamassa on 24 945 kg ja toimintamatka 300 km.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.fas.org/man/dod-101/sys/land/row/2s3.htm (Luettu 6.10.2013)
http://www.military-today.com/artillery/2s3_akatsiya.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (Luettu 6.10.2013)
http://aoav.org.uk/2013/syrias-dirty-dozen-akatsiya/ (Luettu 6.10.2013)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Condé

Condé voi tarkoittaa seuraavia:
Condé, ranskalainen ruhtinassuku; jäseniä:
Louis I Condé (1530–1569), ranskalainen kenraali ja hugenottijohtaja
Louis II Condé (Grand Condé) (1621–1686), ranskalainen kenraali
Louis Henri de Bourbon-Condé (1692–1740), Ranskan johtava ministeri
Louis V Joseph de Bourbon-Condé (1736–1818), ranskalainen kenraali ja Burgundin maaherra
muita henkilöitä:
Alpha Condé (s. 1938), guinealainen poliitikko
Maryse Condé (1934–2024), guadalupelainen kirjailija.
Condé-sur-Noireau, kunta Ranskassa Calvadosin departementissa
Condé-sur-Vesgre, kunta Ranskassa Yvelinesin departementissa
Condé-sur-Vire, kunta Ranskassa Manchen departementissa
Condé Nast Building, pilvenpiirtäjä New Yorkissa Times Squarella
Condé, kunta Angolan Cuanza Sulin maakunnassa
FS Condé (1902), Ranskan laivaston Gloire-luokan panssariristeilijä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Condé”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Köynnöspinaatti

| Köynnöspinaatti |
| --- | --- |
 Köynnöspinaatti Kööpenhaminan kasvitietellisessä puutarhassa.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Revonhäntäkasvit Amaranthaceae
Suku::  Köynnöspinaatit Hablitzia
Laji::  tamnoides
Kaksiosainen nimi
 Hablitzia tamnoides  M.Bieb. 
Katso myös
   Köynnöspinaatti Wikispeciesissä   Köynnöspinaatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Köynnöspinaatti (Hablitzia tamnoides) on monivuotinen revonhäntäkasvi, jota esiintyy alkuperäisenä lajina Kaukasuksen alueella. Se on sukunsa ainoa laji.
Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen ja pystyjuurakkoinen köynnöspinaatti kasvattaa pitkän, köynneliään ja uurteisen varren. Lehdet sijaitsevat varressa kierteisesti. Lehtilapa on leveyttään pidempi, kooltaan 5–12 × 4–7 cm, ohut, herttamainen ja suippo sekä otakärkinen. Kukinto on pitkä, röyhymäinen ja alaosasta lehdekäs. Kukat ovat perättömiä tai perällisiä. Kukan kehä on viisilehtinen ja vihreä, kehälehdet ovat 2,5–4 mm pitkiä, kapeita ja pitkään säilyviä. Heteitä on viisi kappaletta, emin luotteja on kaksi tai kolme. Suomessa köynnöspinaatti kukkii heinä–elokuussa. Hedelmä on yhden mustan ja kiiltävän siemenen sisältävä nappimainen kota.
Levinneisyys

Köynnöspinaatti on alun perin lähtöisin Kaukasuksen alueelta. Suomessa se on uustulokas, jota kasvaa vakiintuneena ainoastaan Hämeessä. Aikaisemmin laji on tavattu myös Varsinais-Suomesta.
Elinympäristö

Suomessa köynnöspinaattia on tavattu viljelyjäänteenä tai tienvarteen vakiintuneena viljelykarkulaisena.
Käyttö

Köynnöspinaattia käytetään sekä koristekasvina että vihanneksena.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2021: Köynnöspinaatin levinneisyys Suomessa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q17246477  Wikispecies: Hablitzia tamnoides  CoL: 3J4J3  EPPO: HBLTA  GBIF: 3756175  GRIN: 454981  iNaturalist: 559593  IPNI: 165637-1  NCBI: 169234  Observation.org: 147024  Open Tree of Life: 861982  PalDat: Hablitzia_tamnoides  PfaF: Hablitzia tamnoides  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:165637-1  RHS: 114111  Tropicos: 7201174  WFO: wfo-0000714004  Laji.fi: MX.41113
Kyynel (radio)

Kyynel Sotamuseossa.
Kouvolan Koti- ja Radiomuseon suoralla vastaanotolla 165,9 kHz:n taajuudelle asetettu Töpö-radion kopio käskyjen ja tietojen vastaanottamiseksi Lahden yleisradioasemalta. Alkuperäinen Töpö-radio on Kouvolan Utissa erikoisjääkärirykmentin perinnehuoneessa.
Kyynel oli Suomessa kehitetty kevyt sähkötyspartioradio. Sen pohjana oli 15 kilon painoinen saksalainen radio, jossa oli vain sähkötysmahdollisuus, mutta ei vastaanottoa. Käskyt ja tiedotukset piti sen vuoksi lähettää kaukopartioille aluksi Suomen yleisradion ohjelmissa peitesanomina ja vastaanottaa Töpö-taskuradioilla. Syksyyn 1941 mennessä Kyynel oli kehitetty vain 5 kiloa painavaksi.
Kyynel-radiota käyttivät aluksi jatkosodan aikana kaukopartiomiehet yhteydenottoihin Päämajaan. Myöhemmässä vaiheessa jatkosotaa Kyynel-radiota käyttivät myös divisioonatason esikunnat viestien välitykseen. Elektroniputkiradiot, myös Kyynelen, korvasivat myöhemmin transistoriradiot, kuten LV 661 eli Sipi, alkuperäisen merkinnän mukaan VR 17, jota alettiin valmistaa Televalla 1960.
Kokonaisuudessaan eri kehitysversioita Kyynel-radiosta oli 12, joista vain kahdeksan viimeistä oli aktiivisessa palveluskäytössä. Ensimmäiset radiot viritettiin ennen kaukopartioon lähtöä jo valmiiksi tietylle taajuudelle, jota käytettiin sitten koko retken ajan. Kehityksen myötä käytettävissä oleva taajuusalue laajeni ja radioon tuli erillinen virtanappi, jolloin akkua ei ollut pakko pitää irrallaan, kun radiota ei käytetty. Radion pahin puute oli paristojen nopea kuluminen. Retkillä sen sisään asennettiin räjähdyspanos, koska sen pelättiin joutuvan vihollisen käsiin.
Kyynelen nimen synnystä on olemassa kaksi eri versiota. Toisen mukaan se viittaa ”korpikuusen kyyneleeseen”. Kaukopartiomiehet lähettivät sanomiaan korpikuusten suojassa aivan kuin laittoman pontikan keittäjät. Toisen version mukaan nimi tulee radiolle ominaisesta uikuttavasta sähkötysäänestä. Erkki Palen mukaan nimen keksijä oli Matti Wihuri ja nimi syntyi, kun radiota vasta suunniteltiin ylimääräisten harjoitusten aikana syksyllä 1939.
Historiaa

Kyynelen kehitys alkoi vuonna 1937 kapteeni Osmo Töyrylän johdolla. Kehitystyötä varten perustettiin diplomi-insinööri, reservin kapteeni Holger Jalanderin johtama työryhmä. Ryhmän jäsenet olivat pääosin radioamatöörejä, jotka tunsivat tekniikkaa ja olivat tottuneet heikkojen radiosignaalien vastaanottamiseen erilaisissa olosuhteissa. Radiotiedustelun perustajan majuri Reino Hallamaan apulainen majuri Ragnar Lautkari, joka rakensi vanhoista busseista radio- ja peilausautoja, rakensi myös Kyynel-radion ensimmäisen version.
Ensimmäiset kurssit sähkötysradion käyttöön aloitettiin joulukuussa 1939 Tuusulassa Syvärannan lottaopistolla. Talvisodan edelleen kestäessä kurssi jakautui kahteen osaan tammikuussa 1940 siten, että toinen osa kurssia siirtyi Lammille Evon metsäopistolle.
Kurssin ensimmäinen osa siirtyi Syvärannan lottaopistolta Tuusulan Tuomalan koululle. Toista kurssia, OMP2:a, joka alkoi 11. tammikuuta 1940 johti Evolla sotilasvirkamies Vilho Lotsari. Muina opettajina olivat luutnantti Heino, vääpeli Ahonen, teknikko Leino ja entinen laivaradiosähköttäjä. OMP2:lla 61 kurssilaisesta hankki riittävän sähkötystaidon ja läpäisi kurssin hieman runsas kolmasosa, 21 henkilöä. Toukokuussa 1940 välirauhan aikana Evon metsäopiston ja entisen Syvärannan, Tuomalan koulun, kurssiosastot yhdistettiin Järvenpään Luther-opistolla toimivaksi kurssiosastoksi. Järvenpäästä opetus siirrettiin Säämingin Rauhalinnaan ja Säämingin emäntäopistolle. Päämajan radiopataljoonan ensimmäinen komppania majoittui Rauhalinnaan päällikkönään R. Sopanen. Kesällä 1941 ensimmäinen komppania purki yleisviitosten salauksen. Marraskuussa 1941 Säämingistä siirrettiin viestien avaus- ja kuuntelutoiminta Sortavalan Vaalijalaan, joten Rauhanlinna jäi pelkäksi radiotiedustelun opetuspaikaksi.
Kyynelen ensimmäinen koelähetys suoritettiin 28. kesäkuuta 1940. Keväällä 1941 aloitettiin ensimmäisen varsinaisen tuotantomallin, M4:n, valmistus. Koska se oli pelkkä lähetin, radiovarustusta täydentämään kehitettiin kaksiputkinen suora vastaanotin ”Töpö”. Vastaanotin oli kiinteästi viritetty Lahden pitkäaaltoaseman taajuudelle 166 kilohertsiä (1 807 metriä). Kaukopartiomiehet kuuntelivat Lahden lähetyksiä määrättyinä aikoina ja saivat yleisradio-ohjelman lomassa lähetettyjen tiedotusten avulla selville sanomansa perillemenon sekä koodattuja toimintaohjeita. Seuraava vastaanotinmalli M7, joka toimi taajuusalueella 3 500–6 000 kHz, otettiin käyttöön vuonna 1941.
Viimeinen tuotantomalli oli M12, jonka kanssa käytettiin M7-vastaanotinta. Sitä aiemmissa versioissa Kyynel M10, M10X, M11, M11X oli ollut sekä lähetin että vastaanotin.
Sodan loppuvaiheessa syyskuussa 1944 Suomen radiotiedustelu siirtyi Ruotsiin Operaatio Stella Polariksen myötä. Ruotsissa sijainneessa radiotehtaassa valmistettiin 75 kappaletta Kyynelen M10X-mallia. Noin sata radiota myytiin Ruotsin armeijalle ja osa niistä rakennettiin Ruotsissa Stella Polariksen henkilökunnan voimin. Palveluskäytössä Kyynel oli vielä 1950-luvulla.
Näytteillä olevat Kyynel-radiot

Kyynel-radio on nähtävissä 28. helmikuuta 2017 peruskorjauksen jälkeen uudelleen avatussa Lahden kaupunginmuseon radio- ja televisiomuseo Mastolassa perusnäyttelyn alakerrassa.
Näytteillä olevat Kyynel-radiot > Radiolähetin M4

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Kyynel-malli | museo | muuta |
| M4 | Kouvolan Koti- ja Radiomuseo | putkiradiomuseon sotilasradiomuseo |
| M4 | Mastola | vakionäyttelyssä alakerrassa |
| M4 | Museo Militaria |  |
| M4 | Petäjäveden radio- ja puhelinmuseo  | RAPM30155 kuva http://arjenhistoria.fi :ssä  |
| M4 | Sotamuseo |  |
Kouvolan miljöö- ja radiomuseon Töpö-yleisradiovastaanottimen näköiskopio. Alkuperäinen Töpö on Utin varuskunnassa Kouvolassa Erillispataljoona 4:n perinnehuoneessa. Koska M4 ei ollut lähetin-vastaanotin, vaan pelkkä radiolähetin, kaukopartioille vastattiin Lahden suuraseman kautta peitekielisesti. Lahdesta lähetettävien yleisradiolähetysten vastaanottimeksi kehitettiin Töpö.
Näytteillä olevat Kyynel-radiot > M5

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Kyynel-malli | museo | muuta |
| M5 | Petäjäveden radio- ja puhelinmuseo  |  |
| M5 | Sotamuseo |  |
Näytteillä olevat Kyynel-radiot > Radiovastaanotin M7

Radiovastaanotin M7 korvasi Lahden suuraseman käytön yleisradiovastaanotin Töpöllä paluukanavana. M7 ei ollut yleisradiovastaanotin, vaan sähkötysradiovastaanotin, jolloin yleisradion peitekielisten viestien käytöstä saatettiin Töpö-yleisradiovastaanottimen kanssa luopua. Koska M7 oli pelkkä vastaanotin, käytettiin sähkötysradiolähettimenä M4:a parina M4/M7.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Kyynel-malli | museo | muuta |
| M7 | Mastola | OH3R:llä vitriinissä, 1943 |
| M7 | Museo Militaria |  |
| M7 | Petäjäveden radio- ja puhelinmuseo  | RAPM30155 kuva http://arjenhistoria.fi :ssä  |
| M7 | Sotamuseo |  |
| M7 | Vakoilumuseo |  |
Näytteillä olevat Kyynel-radiot > Radiolähetin-vastaanotin M10 ja ruotsalaisvalmisteinen radiolähetin-vastaanotin M10X

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Kyynel-malli | museo | muuta |
| M10 | Crypto Museum | Stella Polaris -operaation radiolähetin-vastaanotin |
| M10 | Försvarets Radioanstalts museum | Stella Polaris |
| M10 | Göteborg Radiomuseet | Stella Polaris |
| M10 | Jalkaväkimuseo |  |
| M10 | Lylyn Viestivarikon museo |  |
| M10 | Museo Militaria |  |
| M10 | Petäjäveden radio- ja puhelinmuseo  |  |
| M10 | Sotamuseo |  |
| M10 | Virolahden bunkkerimuseo |  |
M10, M11 ja M12 olivat lähetin-vastaanottimia, joten enää ei tarvittu kahta erillistä radiolaitetta niin kuin sähkötysradiolähetin M4 / yleisradiovataanotin Töpö tai sähkötysradiolähetin M4 / sähkötysradiovastaanotin M7.
Näytteillä olevat Kyynel-radiot > Radiolähetin-vastaanotin M11

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Kyynel-malli | museo | muuta |
| M11 | Erillinen pataljoona 4:n perinnetilat Utin jääkärirykmentissä Kouvolassa  |  |
| M11 | Hotelli Herttua |  |
| M11 | Jalkaväkimuseo |  |
| M11 | Kouvolan Miljöö- ja Radiomuseo | putkiradiomuseon sotilasradiomuseo |
| M11 | Lylyn Viestivarikon museo |  |
| M11 | Museo Militaria |  |
| M11 | Sotamuseo |  |
Näytteillä olevat Kyynel-radiot > Radiolähetin-vastaanotin M12

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Kyynel-malli | museo | muuta |
| M12 | Petäjäveden radio- ja puhelinmuseo  |  |
| M12 | Museo Militaria |  |
Näyttelyt ja radioamatööritoiminta

Kyyneltä käytetään myös radioamatööritoiminnassa. Se on /SA -tyyppinen radio perinneradiotapahtumissa.