Vuoden 1919 hallitusmuoto
Käsittely eduskunnassa

Eduskunnassa hallitusmuodon sisällöstä oltiin erimielisiä. Ratkaisevaksi kiistakysymykseksi nousivat tasavallan presidentin valinta ja valtaoikeudet. Maalaisliitto ja varsinkin SDP halusivat rajoittaa presidentin valtaa suhteessa eduskuntaan sekä eduskunnalle oikeuden paitsi valita myös erottaa presidentti. Nämä muutokset tehtiinkin perustuslakivaliokunnassa lakiesitykseen, johon lisättiin myös kielto myöntää tai käyttää arvonimiä tai ritarimerkkejä. Lisäksi esityksestä poistettiin maininta evankelis-luterilaisesta kirkosta kansankirkkona. Oikeiston tavoitteina taas olivat erityisesti presidentin aseman vahvistaminen ja valinta mieluummin erillisellä vaalilla kuin eduskunnassa. Presidentin valintatavasta syntyi suuressa valiokunnassa kokoomuksen E. N. Setälän ehdottama kompromissiratkaisu, jonka mukaan ensimmäisellä kerralla presidentin valitsisi vasemmiston toiveiden mukaisesti eduskunta mutta vastaisuudessa oikeiston toiveiden mukaisesti erikseen valittava valitsijamieskokous.
Valtionhoitaja Mannerheimin mielestä esitetyt presidentin valtaoikeudet jättivät kuitenkin valtionpäämiehen liian heikoksi, joten hän kehotti oikeistoa äänestämään lakiesitystä vastaan. Mannerheim valmisteli jo aktivistipiirien kanssa Suomen viemistä mukaan Venäjän sisällissotaan hyökkäämällä Pietariin, mitä varten hänen olisi estettävä tasavallan toteutuminen. Hallitusmuotoesityksen ratkaisevassa käsittelyssä 14. kesäkuuta RKP ja puolet kokoomuslaisista äänestivät lainmuutoksen kiireellisyyttä vastaan, joten se kaatui täpärästi äänin 163–33, kun viiden kuudesosan määräenemmistöstä jäi puuttumaan yksi ääni. Hallitusmuotoesitys jäi siten lepäämään seuraavien, vuonna 1922 pidettävien eduskuntavaalien jälkeiseen aikaan.
Edistyspuolueen vasemmistosiipeen kuuluneen perustuslakivaliokunnan puheenjohtajan Heikki Ritavuoren valtiopäivien alussa jättämästä lakialoitteesta alettiin kuitenkin muokata uutta hallitusmuotoesitystä. Siitä tehtiin muuten lähes identtinen edellisen kanssa, mutta siihen lisättiin muutamia myönnytyksiä oikeiston toiveiden suuntaan. Näin oli tarkoitus hankkia tarvittavat lisä-äänet kokoomuksesta. Kokoomuksen ja SDP:n maltillisten välisellä sopimuksella uudesta hallitusmuotoesityksestä poistettiin kokoomuksen toiveiden mukaisesti eduskunnan oikeus erottaa presidentti sekä kielto ritarimerkkien jakamiseen, ja siihen lisättiin sosiaalidemokraattien mieliksi lause ”kansalaisten työvoima on tasavallan erityisessä suojeluksessa”.
Ritavuoren lakialoitteen pohjalta laadittu tasavaltainen hallitusmuotoesitys hyväksyttiin kolmannessa eduskuntakäsittelyssä 21. kesäkuuta 1919. Kiireelliseksi julistamisen hyväksyttiin äänin 173–23 ja itse laki äänin 165–22 lähinnä RKP:n edustajien vastustaessa molempia. Eduskunnan hyväksymä hallitusmuoto tarvitsi kuitenkin vielä vastahakoisen valtionhoitaja Mannerheimin vahvistuksen. Hän suunnitteli yhä aktivistien kanssa jättävänsä sen vahvistamatta, hajottavansa eduskunnan ja aloittavansa sodan ennen uusia vaaleja vedoten vuoden 1772 hallitusmuodon hallitsijalle suomiin valtaoikeuksiin. Kun kokoomuksen johtajat kuitenkin kieltäytyivät osallistumasta tällaiseen hankkeeseen, Mannerheim luopui suunnitelmasta. Valtioneuvoston esittelyssä 10. heinäkuuta hän pyysi vielä asian pöydälle tarkempaa perehtymistä varten, mutta vahvisti lopulta hallitusmuodon viikon kuluttua 17. heinäkuuta, jolloin lepäämään jätetyt hallitusmuotoesitykset todettiin rauenneiksi. Uuden hallitusmuodon astuessa voimaan myös vuoden 1772 hallitusmuoto sekä vuoden 1789 Yhdistys- ja vakuuskirja viimein kumoutuivat Suomessa.
Koska ensimmäisen tasavallan presidentin valinta oli säädetty eduskunnan suoritettavaksi, valitsi eduskunta 25. heinäkuuta 1919 presidentiksi K. J. Ståhlbergin 143 äänellä Mannerheimin saadessa 50 ääntä ja Väinö Tannerin sekä Lauri Kristian Relanderin kummankin yhden äänen.