stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petko Karavelov

Petko Karavelov
Petko Karavelov (5. huhtikuuta (J: 24. maaliskuuta) 1843 Koprivštitsa – 7. helmikuuta 1903 Sofia) oli bulgarialainen poliitikko, joka toimi Bulgarian pääministerinä neljästi vuosina 1880–1881, 1884–1886, 1886 ja 1901–1902.
Petko Karavelov oli Bulgarian kansalliseen heräämiseen vaikuttaneen kirjailija Ljuben Karavelovin nuorempi veli. Hän opiskeli Venäjällä ja oli Turkin sodan aikana Bulgarian venäläisen miehityshallinnon palveluksessa. Karavelov toimi Tărnovossa 1879 kokoontuneen perustuslakia säätävän kokouksen varapuheenjohtajana ja tuli pian tunnetuksi Bulgarian liberaalin puolueen johtavana poliitikkona. Hän oli 1880 valtiovarainministerinä Dragan Tsankovin hallituksessa ja kohosi saman vuoden lopussa itse pääministeriksi. Ruhtinas Aleksanteri I syrjäytti seuraavana vuonna perustuslain, jolloin Karavelov pakeni Itä-Rumeliaan ja toimi siellä opettajana sekä Filippopolin pormestarina. Perustuslaillisen hallinnon palauttamisen jälkeen hän saattoi 1883 palata Bulgariaan.
Vuonna 1884 Karavelov valittiin kansalliskokouksen puhemieheksi ja Tsankovin hallituksen kaaduttua saman vuoden heinäkuussa hän tuli toisen kerran pääministeriksi. Hänen toiselle pääministerikaudelleen osuivat Itä-Rumelian vallankumouksellinen yhdistäminen Bulgariaan vuonna 1885 ja siitä seurannut Serbian–Bulgarian sota. Toinen kausi päättyi ruhtinas Aleksanteria vastaan elokuussa 1886 suoritettuun vallankaappaukseen. Aleksanterin palatessa lyhyeksi ajaksi takaisin valtaan myös Karavelov palasi tosin hetkellisesti kolmannen kerran pääministeriksi.
Kun Aleksanteri I luopui syyskuussa 1886 lopullisesti kruunusta, Karavelovista tuli Stefan Stambolovin ja Sava Mutkurovin ohella kolmas jäsen hallitusvaltaa käyttäneeseen valtionhoitajakuntaan. Karavelov joutui kuitenkin eroamaan siitä jo marraskuussa, koska hänen suhtautumisensa Venäjään oli epäselvä, ja valtaan tullut Stambolov kohteli häntä tämän jälkeen ankarasti. Vuoden 1887 keväällä tapahtuneen epäonnistuneen kansannousun jälkeen Karavelov vangittiin joksikin aikaa ja vuonna 1891 hänet tuomittiin viideksi vuodeksi vankeuteen syytettynä osallisuudesta ministeri Beltševin murhaan. Stambolovin eron jälkeen hänet kuitenkin vapautettiin joulukuussa 1894. Hän toimi vielä kerran pääministerinä maaliskuusta 1901 tammikuuhun 1902.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petko Karavelov Wikimedia Commonsissa
Piikkisilmä

| Piikkisilmä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Alalahko::  Cobitoidea
Heimo::  Piikkinuoliaiset Cobitidae
Alaheimo::  Cobitinae
Suku::  Piikkisilmät Pangio
Laji::  kuhlii
Kaksiosainen nimi
 Pangio kuhlii  (Valenciennes, 1846) 
Katso myös
   Piikkisilmä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Piikkisilmä (Pangio kuhlii) on Kaakkois-Aasian joissa ja järvissä tavattava noin 10 cm:n pituinen pitkulainen kala, joka on saanut nimensä pienistä silmien alla olevista piikeistä, jotka voi tarvittaessa kääntää ulospäin. Se on suosittu akvaariokala samoin kuin sukulaisensa siaminpiikkisilmä (Pangio myersi).
Koko ja ulkonäkö

Piikkisilmä on noin 10 cm:n pituinen matomainen kala. Sukupuolierot ovat lähes olemattomat, mutta terve täysikasvuinen naaras on koirasta pulskempi.
Kalan vartalossa on 6-10 epäsäännöllistä tummanruskeaa raitaa. Juovat eivät jatku yhtenäisinä kalan mahan alta.
Alkuperä ja luokittelu

Piikkisilmä on kotoisin Kaakkois-Aasian joista ja järvistä. Alkuperäinen Pangio kuhlii määritettiin Javan saarelta ja sai nimensä Heinrich Kuhlin mukaan. Pangio-suvusta on nyttemmin määritetty neljä lajiryhmää. Kuhlii-ryhmän lajeja on vaikea erottaa toisistaan, ja luultavasti useimmat piikkisilmän (jota kutsutaan myös aitopiikkilmäksi) nimellä akvaarioihin myydyt kalat ovat olleet aaltopiikkisilmiä Pangio semicincta.
Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Piikkisilmät ovat hämäräaktiivisia. Ne piilottelevat päivisin mielellään esimerkiksi kasvien lomassa ja juurakoiden alla. Siksi niille tulee akvaariossa varata sopivia piilopaikkoja, kuten kivien välisiä koloja tai kumolleen kaadettuja ruukkuja. Ne voivat myös kaivautua pohjahiekkaan, mutta eivät viihdy karkeassa sorassa. Ne ovat sosiaalisia kaloja ja siksi niitä pitäisi aina hankkia kerralla useampia. Piikkisilmälajeja on monia: jotkin ovat pystyraidallisia, toiset yksivärisen ruskeita.
Piikkisilmät kutevat pinnassa, josta vihertävät mätimunat laskeutuvat kasvien joukkoon. Lisääntyminen on akvaario-oloissa harvinaista, mutta toisaalta kalat ovat pitkäikäisiä, ne voivat viihtyä akvaariohoidokkina 5-10 vuotta.
Vesiolot ja ravinto

Piikkisilmät pitävät lämpimästä (24–30-asteisesta) ja pehmeästä vedestä, jonka pH on 6,0–7,0. Uimatilaa tulisi olla ainakin 80 litraa.
Piikkisilmät syövät luonnossa muun muassa levää ja raatoja. Akvaario-oloissa niitä voidaan ruokkia esimerkiksi spirulina-tableteilla ja katkarapupelleteillä; myös pohjaan pudonneet ruokahiutaleet kelpaavat.
Pispanmäki

| Pispanmäki |
| --- | --- |
Kaupunki:  Forssa
Suuralue:  Keskustaajaman suuralue
Koordinaatit:  60°48.2′N, 023°36.1′E
Kaupunginosa nro:  14
Väkiluku:  339 (31.12.2011)
Vapon vastapainevoimalaitos Kiimassuolla.
Pispanmäki on yksi Forssan kaupunginosista. Vuoden 2011 lopussa Piispanmäen tilastoalueella (eli Pispanmäen kaupunginosassa) oli 339 asukasta. Pispanmäki on omakotitalo- ja teollisuusalue valtatie 2:n länsipuolella. Alueella sijaitsevat Saint-Gobain Isoverin ja Parmarinen tehtaat sekä Pilvenmäen ravirata. Myös Kiimassuon kaatopaikan alue kuuluu Pispanmäkeen. Jokioistentien varressa sijaitsee Agrimarket ja Hurrikaani-liikeskus.
Pienilampi (Äänekoski, Kevätlahti)

| Pienilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Äänekoski
Koordinaatit:  62°39′37″N, 25°38′38″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Keiteleen eteläosan alue (14.41)
Laskuoja:  oja Keiteleeseen 
Järvinumero:  14.411.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  100 m  
Pituus:  290 m  
Leveys:  70 m  
Rantaviiva:  0,578 km  
Pinta-ala:  1,324 ha  
Tilavuus:  0.000015 km³ 
Keskisyvyys:  1,12 m  
Suurin syvyys:  2 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiPienilampi 
Pienilampi on Keski-Suomessa Äänekoskella Kevätlahden kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 290 metriä pitkä, 70 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,3 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 14 800 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 1,1 metriä ja suurin syvyys on 2,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Keiteleen eteläosan alueella (14.41), jonka Ala-Keiteleen lähi-alueeseen (14.411) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 100,0 metriä mpy.
Polkupyörän jarrujärjestelmä

Animaatio maantiepyörän sivuvetojarrusta
Levyjarru
Polkupyörän jarrujärjestelmä koostuu jalka- ja käsijarruista. Jarrun rakenne riippuu polkupyörän käyttötarkoituksesta. Maantiepyörissä on yleensä kevyet, niin sanotut sivuvetojarrut, kun taas maasto- ja hybridipolkupyörissä käytetään tehokkaampia V-jarruja tai usein myös levyjarruja.
Yleinen polkupyörissä käytetty jarrutyyppi on vaijereilla toimiva vannejarru. Vannejarrussa jarrupala puristetaan polkupyörän vannetta vasten. Vannejarruista yleisin on niin sanottu V-jarru. Aikaisemmin pyörissä käytettiin vipujarruja. Sekä kilpakäyttöön tarkoitetuissa että harrastekäyttöön tarkoitetuissa maastopyörissä käytetään monesti levyjarruja. Jarrut voivat olla mekaanisia, jolloin jarrua liikuttaa vaijeri, tai hydraulisia eli nestejarruja. Rullajarruissa jarrumekanismi on navassa kiinni. Näitä jarruja käytetään ohjaustangossa olevilla kahvoilla.
Pyörän takanavan sisään rakennetut jarrut, jalkajarrut (engl. Coaster Brake), ovat yleisiä varsinkin vaihteettomissa pyörissä. Jalkajarruissa jarrutus tapahtuu polkemalla taaksepäin. Polkupyörille on myös olemassa osin navan sisällä olevia rumpujarruja (engl. Drum Brake), joissa kaarevat jarrupalat työntyvät rummulle eli navan reunan sisäkehälle. Rumpujarruja käytetään jarrukahvoin.
Suomen lain mukaan polkupyörässä tulee olla ainakin yksi tehokas jarrulaite. Pyörässä, jossa on enemmän kuin kaksi vaihdetta, sekä tavarankuljetukseen tarkoitetussa tai perävaunulla varustetussa polkupyörässä tulee olla kaksi erillistä tehokasta jarrulaitetta.
Jalkajarru näytteillä kuori auki leikattuna.
U-jarru
V-jarru ja sen osat.
Cantilever-jarru on cyclocross- ja retkipyörissä yleinen jarrutyyppi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta polkupyörän jarrut Wikimedia Commonsissa
Polysemia

Polysemia (kreik. πολυ-, poly-, "monta" ja σῆμα, sêma, "merkki") tarkoittaa merkin (esimerkiksi sanan) monimerkityksellisyyttä.  Se erotetaan yleensä homonymiasta, jossa sanan eri merkitykset ovat toisistaan selvästi erillisiä.
Esimerkiksi lauseissa "Pidän sinusta", "Pidän markettia vielä hetken auki", "Minun pitää ehtiä ajoissa" ja "Pidä tytölle ovea auki" näyttäytyy kaikissa pitää-verbi, mutta sen merkitys ja tehtävä vaihtelee erittäin paljon asiayhteydestä riippuen. Tällöin joudutaan pohtimaan, tuleeko tulkita kaikkien merkityserojen johtuvan polysemiasta vai nähdäänkö merkitysero niin suurena, että olisi syytä erottaa kaikissa pitää-verbi omaksi sanakseen, jolloin kyseessä olisi homonymia.
Ero polysemian ja homonymian välillä on sumea, sillä homonyymiset merkitykset voivat erkaantua sanan semanttisesta kentästä semanttisen siirtymän kautta.
Petko Slaveikov

| Petko Slaveikov |
| --- | --- |
 Petko Slaveikov
Henkilötiedot
Syntynyt: 1827
Kuollut: 1895 (67–68 vuotta)
Kansalaisuus:  Bulgaria
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: bulgaria
Tuotannon kieli: bulgaria
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Petko Ratšov Slaveikov (bulg. Петко Рачов Славейков, 1827–1895) oli bulgarialainen kirjailija ja poliitikko. Hän oli kotoisin Makedoniasta ja toimi opettajana Tyrnovossa mutta menetti paikkansa erään pilkkarunon takia. Sen jälkeen hän oli 34 vuoden aikana vuoroin eri seuduilla Bulgariaa opettajana, vuoroin istui turkkilaisessa vankeudessa.
Slaveikovin ensimmäinen runokokoelma ilmestyi 1852 Bukarestissa, ja sitä seurasivat 1855 hänen Bulgarialaiset laulunsa, jotka painettiin Pietarissa. Silloin Turkkiin kuuluvassa Bulgariassa hän ei saanut julkaista mitään. Hän toimitti vuodesta 1857 yhdessä Dragan Tsankovin ja muutamien muiden kanssa Konstantinopolissa ilmestyviä bulgariankielisiä aikakauskirjoja ja perusti 1867 Makedonia-nimisen viikkolehden, joka vaikutti kansallisessa ja sivistyksellisessä suhteessa herättävästi Bulgarian kansaan. Lehti kiellettiin 1872, ja Slaveikov alkoi koota aineksia laajaan maantieteelliseen Bulgarian kuvaukseen, mutta Turkin ja Venäjän välisen sodan aikana hänen kallisarvoiset kokoelmansa hävisivät.
Slaveikov osallistui Bulgarian vallankumoukselliseen liikkeeseen. Hän oli 1879 Bulgarian ensimmäisen eduskunnan puheenjohtajana. Vuosina 1880–1881 hän oli kansanvalistusministerinä ja sen jälkeen vähän aikaa sisäasiainministerinä Petko Karavelovin hallituksessa. Sen jälkeen hän työskenteli toimittajana ja oli aktiivinen Karavelovin puolueen jäsen.
Slaveikovin poika Pentšo Slaveikov oli runoilija. Hän julkaisi useita runokokoelmia ja käännöksiä länsimaisesta runoudesta. Hän on bulgarialaisen kirjallisuuden hienostuneita muodonkäyttäjä ja merkittäviä lyyrikkoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Petko Slaveikov Wikimedia Commonsissa
Pienilampi (Pihtipudas, itäinen)

| Pienilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Pihtipudas
Koordinaatit:  63°29′19″N, 25°11′35″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Alvajärven valuma-alue (14.48)
Laskujoki:  suo-oja 
Järvinumero:  14.486.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  179,6 m  
Pituus:  200 m  
Leveys:  150 m  
Rantaviiva:  0,593 km  
Pinta-ala:  2,171 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiPienilampi 
Pienilampi  on Keski-Suomessa Pihtiputaalla  Untisperän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 200 metriä pitkä, 150 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,2 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Alvajärven valuma-alueella (14.48), jonka Karankajoen valuma-alueeseen (14.486) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 179,6 metriä mpy.
Polyrytmi

3:2 polyrytmi.
Polyrytmi on kahden tai useamman itsenäisen rytmin kuuluminen samaan aikaan.
Alla esimerkki polyrytmiikasta, jossa toinen ääni, soitin, melodia tms. etenee kaksi- toinen kolmijakoisena. Joka kuudennella tahdinosalla molemmille esiintyjille tulee isku yhtaikaa. Polyrytmejä esiintyy tyypillisesti jazz-musiikissa sekä afrikkalaisessa kansanmusiikissa.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kolmen iskun rytmi | X |   | X |   | X |   | X |   | X |   | X |   | X |   | X |   | X |   | X |   | X |   | X |   |
| Kahden iskun rytmi | X |   |   | X |   |   | X |   |   | X |   |   | X |   |   | X |   |   | X |   |   | X |   |   |
Polyspina piosae

| Polyspina piosae |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Jäykkäleukakalat Tetraodontiformes
Heimo::  Pallokalat Tetraodontidae
Suku::  Polyspina
Laji::  piosae
Kaksiosainen nimi
 Polyspina piosae  (Whitley, 1955) 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Polyspina piosae (entinen Torquigener piosae) on meressä elävä pallokala. Se on sukunsa ainoa laji. Se jää 10 cm pitkäksi. Väriltään se on päältä kermanvärinen, alta valkea, kauttaaltaan epäselvien oranssien läikkien tai juovien kirjoma. Sen pinnassa on harvakseltaan piikkimäisiä nystermiä.
Polyspina piosae elää Intian valtameren itäosassa ja Australian länsiosassa. Se pysyttelee hiekkapohjaisilla alueilla korkeintaan 40 metrin syvyydessä.
Peikko

Peikko muuttuu vuoreksi. Näin on monien vuorten uskottu syntyneen Norjassa.
Peikko on taruolento. Peikkoja esiintyy saduissa ja fantasiakirjallisuudessa. Peikkoa on hankala määritellä, sillä tälle fiktiiviselle olennolle on kuvailtu niin monenlaisia ominaisuuksia.
Peikko suomalaisessa kulttuurissa

Suomalaisessa tarustossa peikko on tarkoittanut tarinasta ja paikkakunnasta riippuen erilaisia rumia ja ilkeitä, isoja tai pieniä ihmismäisiä olentoja.[lähde? ] Vuoripeikko tai vuorenpeikko asui vuorella tai mäellä ja muistutti usein jättiläistä. Perinteisiä suomalaisia peikkoja muistuttavat kovasti hiidet. Sanana peikko tarkoitti ilmeisesti alun perin roistoa, rikollista, erakkoa tai neidonryöstäjää, joka yleensä piileskeli. Viron kielessä sanan peikko vastine peigmees tarkoittaa sulhasta ja on luultavasti yhteydessä neidonryöstäjän merkitykseen. (Katso myös: peijakas)
Skandinaavisessa mytologiassa peikoilla eli trolleilla oli iso nenä, pitkät kädet sekä karvainen ruumis ja häntä. Ne olivat tyhmiä ja niillä oli tapana kaapata ihmislapsia sekä vaihtaa ne omiin peikkolapsiinsa. Skandinaavisessa mytologiassa oli erikokoisia peikkoja, joista suurimmat olivat jättiläismäisiä ja pienimmät kääpiön kokoisia.
Suomalaisista nykykirjailijoista Johanna Sinisalo on ansiokkaasti hyödyntänyt peikkoa esikoisromaanissaan Ennen päivänlaskua ei voi (2000).
Tunnetuimmat suomalaiset peikot ovat nykyisin Tove Janssonin luomat Muumit. Tunnetuin heistä on Muumipeikko.
Allu Tuppuraisen luoma hahmo, Rölli-peikko, on hauskuttanut lapsia elokuvien, laulujen ja TV-sarjojen kautta jo vuodesta 1985 lähtien.
Tunnettuja ovat myös John Bauerin peikot.
Paleontologi Björn Kurtén esitti romaanissaan Musta tiikeri (1978) ajatuksen, että loppuvaiheessa syrjäisille seuduille kuten vuoristoihin siirtyneet neandertalinihmiset olisivat voineet olla syynä tarinoihin peikoista. Ajatus on esitetty useissa muissakin yhteyksissä, ensimmäistä kertaa jo 1900-luvun alussa.[lähde? ]
Kirjallisuuden ja roolipelimaailmojen peikkoja

J. R. R. Tolkien on kirjassaan Hobitti eli sinne ja takaisin (1937) kuvannut peikot isoiksi, rumiksi köriläiksi, jotka kaihtavat päivänvaloa, koska se muuttaa ne kiveksi. Kirjassa Taru sormusten herrasta (1954–1955) mainitaan uusi peikkorotu nimeltään Olog-hai, jonka edustajat eivät pelänneet auringonvaloa ja olivat paljon älykkäämpiä kuin tavalliset peikot. Tolkienin peikot palvelivat pahuuden voimia.
Greg Staffordin luomassa fantasiamaailma Gloranthassa peikot puolestaan ovat älykkäitä ja usein isokokoisia pimeydenolentoja, jotka syövät lähes kaikkea. Gloranthan peikkojen kulttuuri on matriarkaalinen, ja naaraat ovat uroksia kookkaampia. Gloranthassa peikoilla on erityinen yöaisti, joka muistuttaa periaatteiltaan kaikuluotausta.
Wil Huygenin ja Rien Poortvlietin teoksissa Suuri tonttukirja ja Tonttujen kutsu, peikot ovat tonttujen pahimpia vihollisia, jotka keksivät aina likaisia temppuja tonttujen ja metsän eläinten kiusaksi, mutta eivät ole varsin älykkäitä, joten niitä on helppo huijata. Peikot ovat näissä teoksissa samanlaisia kuin Skandinaavisessa mytologiassa.
David Eddingsin fantasiatrilogioissa Eleniumin taru (1989-1991) ja Tamulin taru (1992-1994) peikot ovat tyhmänpuoleisia, ihmistä huomattavasti kookkaampia olentoja. Ne eivät kykene elämään kuin viileässä tai kylmässä ilmastossa. Kirjoissa on myös joitakin viitteitä peikkojen ja ihmisten yhteisestä esi-isästä.
Forgotten Realms-fantasiamaailmassa peikot ovat isoja ja vahvoja pimeyden olentoja, jotka käyttävät aseina lähinnä omia kynsiään. Ne asuvat yleensä metsässä tai suolla. Ne voi tappaa pelkästään tulella tai hapolla. Jos peikolta leikataan raaja irti, ne kasvattavat itselleen uuden ja lisäksi irronnut raaja kasvattaa itselleen uuden vartalon.
Blizzard Entertainmentin Warcraft-tietokonepeleissä peikot ovat ketteriä, pitkiä ja hoikkia olentoja, jotka käyttävät aseinaan kirveitä ja keihäitä sekä harjoittavat voodoo-taikuutta. Warcraftin peikkorotuihin kuuluu esimerkiksi vihreäihoisia metsäpeikkoja, sinivalkoisia jääpeikkoja ja harmaaihoisia viidakkopeikkoja. Metsäpeikot ja jääpeikot puhuvat espanjalaisella aksentilla sekä viidakkopeikot jamaikalaisella aksentilla. Peikko on pelattava hahmo Blizzardin nettiroolipelissä World of Warcraft. Peikko (troll) voi tarkoittaa myös hiittä (goblin), jotka ovat World of Warcraftissa tavallisia peikkoja paljon pienempiä, aina vihreäihoisia ja lisäksi hyvin ahneita.
Peikot taiteessa

Meripeikko (Theodor Kittelsen, 1887).
Metsänpeikko  (Theodor Kittelsen, 1906).
Peikko miettii ikäänsä (Theodor Kittelsen, 1911).
Peikkoja ihmislapsen ympärillä (John Bauer).
Vaihdokas (John Bauer, 1913).
Kirjallisuutta

Lindow, John: Trolls: An Unnatural History.  London:  Reaktion Books, 2014.  ISBN 978-1-78023-289-8.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Peikko (metsänpeikko) suomenkielisessä Raamatussa (1933/1938)
Tove Jansson ja Muumi-peikko
Pisa

| Pisa |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Pisa
 Koordinaatit: 43°43′N, 10°24′E 
Valtio:  Italia
Alue:  Toscana
Maakunta:  Pisa
Väkiluku (31.12.2015):  89 158
 
 www.comune.pisa.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pisan kalteva torni
Pisa on kaupunki Italiassa, Toscanassa, Arnojoen suulla Välimeren rannalla. Pisassa on noin 90 000 asukasta.
Historia

Pisa oli olemassa jo etruskien ja Rooman valtakunnan aikoihin. Pisan huippukausi sijoittuu keskiajalle, jolloin se oli Genovan, Amalfin ja Venetsian rinnalla yksi neljästä italialaisesta merivallasta. Pisa oli tärkeä kaupallinen keskus ja sillä oli hallussaan merkittävä laivasto Välimerellä. Se kilpaili mm. Genovan ja Venetsian kanssa.
Pisa valloitti osan Sardiniaa ja menestyksellisesti voitti monia kilpailevia kaupunkeja Sisiliassa ja Etelä-Italiassa. Pisan laivasto osallistui myös ristiretkiin. Kaupunkiin virranneita varoja käytettiin Campo dei Miracolin rakennusten, kuten tuomiokirkon ja Pisan kaltevan tornin, rakentamiseen.
Pisalla oli itsenäinen demokraattinen hallitus, ja kaupunkia hallitsi valtuusto. Paavin ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarin välisessä valtataistelussa Pisa oli aina keisaria tukevien ghibelliinien puolella, ja tuki aktiivisesti mm. Fredrik I Barbarossaa, Fredrik II:ta ja Henrik VII:ttä. Keisarit tunnustivat Pisan itsenäisyyden ja olivat siinä määrin kiitollisia, että antoivat Pisalle herttua Henrik II:n sotasaaliit, jotka ovat yhä tallessa Pisan tuomiokirkossa.
Pisan valta alkoi hiipua vuonna 1284, kun se hävisi Genovalle Melorian meritaistelussa. Taistelussa kaupunki menetti merimahtinsa eikä koskaan toipunut tappiosta kunnolla. Pisa yritti kohottaa asemaansa 1300-luvulla, mutta lopulta Firenze valloitti sen vuonna 1406.
Nähtävyyksiä

Pisan ehdottomasti kuuluisin nähtävyys on Pisan kalteva torni, joka on osa arkkitehtonista kokonaisuutta Piazza dei Miracolissa ("Ihmeiden aukio") kaupungin vanhan keskustan pohjoispuolella. Piazza dei Miracolissa ovat myös kaunis tuomiokirkko (Duomo) ja kastekappeli.
Muita mielenkiintoisia nähtävyyksiä ovat Ritareiden aukio, jolla sijaitsee Palazzo della Carovana dei Cavalieri hienoine julkisivuineen, Borgo Stretto, jossa voi käyskennellä keskiaikaisten arkadioiden alla, ja Lungarnon kadut Arnon rannalla. Pisassa on kuuluisan kaltevan tornin lisäksi kaksi muuta kallellaan olevaa tornia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pisa Wikimedia Commonsissa
Portale di Pisa e provincia
Pisan maakunta
Bientina | Buti | Calci | Calcinaia | Capannoli | Casale Marittimo | Casciana Terme Lari | Cascina | Castelfranco di Sotto | Castellina Marittima | Castelnuovo di Val di Cecina | Chianni | Crespina Lorenzana | Fauglia | Guardistallo | Lajatico | Montecatini Val di Cecina | Montescudaio | Monteverdi Marittimo | Montopoli in Val d’Arno | Orciano Pisano | Palaia | Peccioli | Pisa | Pomarance | Ponsacco | Pontedera | Riparbella | San Giuliano Terme | San Miniato | Santa Croce sull’Arno | Santa Luce | Santa Maria a Monte | Terricciola | Vecchiano | Vicopisano | Volterra
Kastekappeli
Pimmeyvven ruhtinas

| Pimmeyvven ruhtinas Verjnuarmu |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 18. huhtikuuta 2012
 Tyylilaji: death metal, black metal
 Kesto: 43.34
 Levy-yhtiö: Osasto-A
Listasijoitukset
  42. (17/2012)
Verjnuarmun muut julkaisut
| Lohuton 2010 | Pimmeyvven ruhtinas 2012 | 1808 2015 |
Pimmeyvven ruhtinas (kirjakielellä "pimeyden ruhtinas") on kuopiolaisen yhtyeen Verjnuarmun albumi joka sisältää yhtyeen vuonna 2002 ilmestyneen esikoisdemon Verjnuarmu kokonaisuudessaan. Lisäksi levy sisältää vuonna 2012 äänitetyn uuden version yhtyeen ensimmäisen demon kappaleesta "Pimeyvven Ruhtinas" (nimetty uudelleen otsikolla "Pimmeyvven Ruhtinas Palluu"), live-tallenteet kappaleista "Mustan Virran Silta", "Kuuvven Sylen Syvvyyvessä" ja "Itkuvirsj'", Muanpiällinen helevetti -albumin sessioissa äänitetyn, julkaisematta jääneen kappaleen "Haavvan Takkoo", sekä kaksi vuonna 2012 äänitettyä cover-kappaletta, "Lentävä Kalakukko" ja "Kallavesj'".
Kappaleet

Pimmeyvven ruhtinas Palluu – 3.27
Pimmeyvven ruhtinas – 3.26
Kalaman kalapee – 2.30
Harmoo talo – 4.14
Helevetin vehkeet – 2.16
Haavvan takkoo – 4.33
Mustan virran silta (vaenajat laateilla) – 4.20
Kuuvven sylen syvvyyvessä (ruumiit laateilla) – 4.41
Itkuvirsj' (kuolleet laateilla) – 4.23
Lentävä kalakukko – 2.29
Kallavesj' – 7.12