Saamelaiset
Historia

Saamelaisten juuret ovat tekstiilikeramiikkaa valmistaneissa ihmisissä, jotka alkoivat liikkua uralilaisten kielten alkukodista Volgan keski- ja yläjuoksun alueelta luoteeseen noin vuosien 1750–1250 eaa. välillä. Heidän siirtymisensä tapahtui toisen vuosituhannen (2000–1000 eaa.) toisella (1750–1500 eaa.) ja kolmannella (1500–1250 eaa.) neljänneksellä ennen ajanlaskun alkua. Ryhmät käyttivät siirtymiseensä Pohjois-Venäjän jokireittejä, jotka olivat olleet käytössä jo vuosituhansia. Näiden kielellisesti länsiuralilaisten ryhmien Sisä-Suomen järvialueelle päätyneistä jäsenistä muodostuivat myöhemmin saamelaiset. He saavuttivat Keski-Suomen mahdollisesti noin vuonna 1600 tai 1500 eaa. Tekstiilikeramiikan levinneisyyden perusteella näiden, alun perin samaa kieltä puhuneiden yhteisöjen jäseniä jäi myös Karjalaan, Laatokan ja Ilmajärven välimaille sekä vielä edemmäs itään ja kaakkoon.
Varsinainen saamen kielen alkukoti on sijainnut Laatokan ja Äänisen eteläpuolisella alueella. Alueelta on löydetty eteläisimmät saamelaisperäiset paikannimet ja saamen kantamuotoon on pystytty rekonstruoimaan lainasanoja, jotka ovat olleet kosketuksissa tähän alueeseen. Lainasanojen perusteella kielen alkukodilla on ollut yhteyksiä alueella liikkuneisiin, tuolloin kantagermaania puhuneisiin skandinaaveihin, sekä nykyisen Viron alueella olleisiin suomalaisen kantakielen puhujiin. Kantasaamelaisilla on ollut kontakteja myös tuntemattomiin, sukupuuttoon kuolleisiin pohjoiseurooppalaisia kieliä puhuneisiin ryhmiin.
Ajanlaskun alun paikkeilla saamen kieli levisi Laatokan ja Äänisen eteläpuolelta Suomen etelärannikolle ja Sisä-Suomeen syrjäyttäen useita alueella aiemmin puhuttuja muinaiskieliä. Kantasaamella on mahdollisesti ollut kielten kohdatessa jonkinlainen arvoasema, minkä vuoksi alkuperäisten kielten puhujat vaihtoivat kielensä ajan kuluessa saameksi. Kielentutkija Ante Aikio on esittänyt, että saame levisi pohjoiseen Fennoskandiaan esiroomalaisen rautakauden kuluessa (noin 650–0 eaa.). Kielen levitessä Suomessa ja Skandinaviassa se samalla hajosi useaksi eri murteeksi. Näistä murteista kantamurteista kehittyi sittemmin nykyiset saamelaiskielet. Nykyisille asuinsijoilleen Lappiin saamelaiset asettuivat ajanlaskun alun jälkeen. Geneettisten isälinjojen pohjalta voidaan arvella, että suomalaisten esivanhempien saapuessa Suomeen Virosta käsin valtaosa Etelä-Suomen saamelaisten esivanhemmista ei vaeltanut muualle, vaan he vaihtoivat kielensä itämerensuomeksi.
Kantasaamen kieli syrjäytti nykyisen Suomen alueella aiemmin puhutut paleoskandinaaviset kielet ensin eteläisessä Suomessa, sitten pohjoisessa Skandinaviassa. Lapissa saatettiin puhua paleoeurooppalaisia kieliä vielä keskiajallakin. Lapissa aikaisemmin eläneet kansat sulautuivat saamen puhujiin, ja etelämpänä saamen puhujia sekoittui suomenkielen puhujiin. Sitä mukaa kun kantasuomi levisi, eri kieliksi kehittyvä saame vetäytyi.
Keskiajalla saamelaisia liikkui Keski-Suomen ja Itä-Karjalan alueilla. Vielä 1500-luvulla saamelaisia oli Pohjois-Savossa ja Kuusamossa 1700-luvulla. Kuitenkin jo varhaisessa vaiheessa saamelaistumisen painopiste siirtyi pohjoista kohti, jossa se kohtasi tuhansia vuosia aiemmin, jääkauden väistyessä, alueelle tulleen tuntemattoman kielen. Tämä näkyy nykyisissä saamenkielissä lainasanoina, joita ei voi palauttaa mihinkään tunnettuihin kielten kantamuotoihin.