stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1953
Kuolleita > huhtikuu–kesäkuu

3. huhtikuuta – Vilhelm Andersen, tanskalainen kirjallisuushistorioitsija (s. 1864)
3. huhtikuuta – Jean Epstein, ranskalainen elokuvaohjaaja, elokuvateoreetikko ja kirjailija (s. 1897)
4. huhtikuuta – Kaarle II, Romanian kuningas (1930–1940) (s. 1893)
9. huhtikuuta – Hans Reichenbach, saksalais-yhdysvaltalainen tieteenfilosofi (s. 1891)
21. huhtikuuta – Reino Rauanheimo, suomalainen kirjailija (s. 1901)
3. toukokuuta – Vihtori Mäkelä, suomalainen ratamestari ja kansanedustaja (s. 1869)
8. toukokuuta – Edvard Merikari, suomalainen kirjailija, toimittaja ja runoilija (s. 1869)
14. toukokuuta – Tamar Abakelia, georgialainen kuvanveistäjä, lavastussuunnittelija ja kuvittaja (s. 1905)
15. toukokuuta – Armas Antila, suomalainen pappi ja kirjailija (s. 1903)
16. toukokuuta – Jean Baptiste Reinhardt (”Django Reinhardt”), belgialainen jazzmuusikko (s. 1910)
17. toukokuuta – Carl von Bardolff, itävaltaunkarilainen ja saksalainen kenraali ja kirjailija (s. 1865)
20. toukokuuta – Onni Fredrikson, suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos (s. 1885)
21. toukokuuta – Ernst Zermelo, saksalainen matemaatikko (s. 1871)
22. toukokuuta – Martti Airila, suomalainen kielitieteilijä (s. 1878)
23. toukokuuta – Edvard Pajunen, suomalainen kauppias ja kauppaketjun perustaja (s. 1888)
27. toukokuuta – Otto Meissner, saksalainen virkamies (s. 1880)
30. toukokuuta
Emil Hurja, amerikansuomalainen poliittinen vaikuttaja, toimittaja ja kirjailija (s. 1892)
Carl Scarborough, yhdysvaltalainen autourheilija (s. 1914)
1. kesäkuuta – Verner Thomé, suomalainen taidemaalari (s. 1878)
5. kesäkuuta – Bill Tilden, yhdysvaltalainen tennispelaaja (s. 1893)
16. kesäkuuta – Lauri Saari, suomalainen taidemaalari (s. 1888)
19. kesäkuuta
Ethel Rosenberg, yhdysvaltalainen vakoilusta syytetty kommunisti (teloitettiin) (s. 1918)
Julius Rosenberg, yhdysvaltalainen Neuvostoliiton hyväksi toiminut vakooja (teloitettiin) (s. 1915)
30. kesäkuuta – Elsa Beskow, ruotsalainen kirjailija, kuvittaja ja taidemaalari (s. 1874)
Kuolleita > heinäkuu–syyskuu

5. heinäkuuta – Ruffo Cafiero Titta (”Titta Ruffo”, ”Leijona”), italialainen oopperalaulaja (s. 1877)
7. heinäkuuta – Esko Hakkila, suomalainen juristi, eduskunnan oikeusasiamies, hallintoneuvos ja päätoimittaja (s. 1893)
12. heinäkuuta – Joseph Jongen, belgialainen urkuri ja säveltäjä (s. 1873)
14. heinäkuuta – Richard von Mises, itävaltalaissyntyinen matemaatikko ja fyysikko (s. 1883)
16. heinäkuuta
Hilaire Belloc, brittiläinen kirjailija ja poliitikko (s. 1870)
Veli Räsänen, suomalainen biologi ja jäkälätutkija (s. 1888)
30. kesäkuuta – Elsa Beskow, ruotsalainen kirjailija, kuvittaja ja maalari (s. 1874)
27. heinäkuuta – Arthur af Forselles, suomalainen lääkäri, professori ja poliitikko (s. 1864)
28. heinäkuuta – Nikólaos Plastíras, kreikkalainen kenraali ja Kreikan pääministeri (s. 1883)
1. elokuuta – William Pepperell Montague, yhdysvaltalainen filosofi (s. 1873)
8. elokuuta
Raymond Frau, ranskalainen varieteetaiteilija ja elokuvanäyttelijä (s. 1887)
Christian Pierre Mathiesen, norjalainen poliitikko (s. 1870)
14. elokuuta – Fredrik Ludvig Konow, norjalainen poliitikko (s. 1864)
16. elokuuta – Carl Wilhelms, suomalainen kuvanveistäjä (s. 1889)
21. elokuuta – Henry Rein, suomenruotsalainen toimittaja ja lehdenkustantaja (s. 1884)
24. elokuuta – Ellen Svinhufvud, presidentti P. E. Svinhufvudin puoliso (s. 1869)
26. elokuuta
Heikki Klemetti, suomalainen kuoronjohtaja, kirjailija ja säveltäjä (Oi kallis Suomenmaa) (s. 1876)
Iivari Leiviskä, suomalainen maantieteilijä ja professori (s. 1876)
Kaarlo Ruuskanen, suomalainen diplomaatti, lähetysneuvos ja liikemies (s. 1891)
27. elokuuta – Siiri Loimaranta, suomalainen opettaja ja kristillinen järjestötyöntekijä (s. 1873)
2. syyskuuta – Iivari Leiviskä, suomalainen maantieteen professori (s. 1876)
6. syyskuuta – J. E. Mikkola, suomalainen näytelmäkirjailija (s. 1899)
14. syyskuuta – Sigrid Sundgren-Schnéevoigt, suomalainen pianisti (s. 1878)
16. syyskuuta – Harald Jensen, suomalainen vuorineuvos, diplomi-insinööri ja yritysjohtaja (s. 1882)
27. syyskuuta – Antero Nyman, suomalainen diplomi-insinööri ja jalkapallovaikuttaja (s. 1893)
18. syyskuuta – Charles de Tornaco, belgialainen Formula 1 -kuljettaja (s. 1927)
21. syyskuuta – Bengt Carlson suomalainen säveltäjä ja kuoronjohtaja (s. 1890)
24. syyskuuta
Hugo Melart, suomalainen pormestari, toimitusjohtaja ja kauppaneuvos (s. 1879)
Sergei Vinogradski, ukrainalais-venäläinen mikrobiologi (s. 1856)
27. syyskuuta – Hans Fritzsche, saksalainen lehtimies (s. 1900)
28. syyskuuta – Edwin Hubble, yhdysvaltalainen tähtitieteilijä (s. 1889)
Kuolleita > lokakuu–joulukuu

4. lokakuuta – Oscar Bernadotte, Ruotsin prinssi (s. 1859)
8. lokakuuta – Nigel Bruce, brittiläinen näyttelijä (s. 1895)
12. lokakuuta – Hjalmar Hammarskjöld, Ruotsin pääministeri 1914–1917 (s. 1862)
27. lokakuuta – Eero Mäkinen, suomalainen yritysjohtaja ja ministeri (s. 1886)
30. lokakuuta – Emmerich Kálmán, unkarilaissyntyinen operettisäveltäjä (s. 1882)
7. marraskuuta – Gustaf Strandberg, suomalainen arkkitehti (s. 1898)
8. marraskuuta – Ivan Bunin, vuoden 1933 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saanut venäläinen kirjailija (s. 1870)
9. marraskuuta
Ibn Sa’ud, Saudi-Arabian kuningas (s. 1876)
Dylan Thomas, walesilainen runoilija (s. 1914)
19. marraskuuta – Hugo Backmansson, suomalainen kuvataiteilija (s. 1860)
21. marraskuuta – Felice Bonetto, italialainen kilpa-autoilija (s. 1903)
23. marraskuuta – Felix Moncla, yhdysvaltalainen sotilaslentäjä (s. 1926)
25. marraskuuta – Hans Ystgaard, norjalainen poliitikko (s. 1882)
26. marraskuuta – Armas Rankka, suomalainen arkkitehti (s. 1878)
27. marraskuuta – Eugene O'Neill, vuoden 1936 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saanut yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija (Pitkän päivän matka yöhön) (s. 1888)
29. marraskuuta – Hannes Teppo, suomalainen kielitieteilijä (s. 1898)
30. marraskuuta – Francis Picabia, ranskalainen avantgardetaidemaalari (s. 1879)
5. joulukuuta – Aarne Halla, suomalainen päätoimittaja, toimitusjohtaja ja talousneuvos (s. 1895)
12. joulukuuta – Kaarlo Kallioniemi, suomalainen pikakirjoittaja, pikakirjoituksen opettaja ja oppikirjojen laatija (s. 1883)
15. joulukuuta – George White, yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko ja Ohion kuvernööri (s. 1872)
19. joulukuuta – Robert A. Millikan, vuoden 1923 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut yhdysvaltalainen fyysikko (s. 1868)
23. joulukuuta
Lavrenti Berija, neuvostoliittolainen poliitikko (NKVD:n johtaja) (s. 1899) (teloitettiin)
Vladimir Dekanozov, neuvostoliittolainen diplomaatti ja poliitikko (s. 1898)
26. joulukuuta – David Milne, kanadalainen taidemaalari, taidegraafikko ja kirjailija (s. 1882)
27. joulukuuta – Julian Tuwim, puolalainen kirjailija (s. 1894)
Nobelin palkinnot

Nobelin fysiikanpalkinto: Frits Zernike
Nobelin kemianpalkinto: Hermann Staudinger
Nobelin lääketieteen palkinto: Hans Krebs ja Fritz Lipmann
Nobelin kirjallisuuspalkinto: Sir Winston Churchill
Nobelin rauhanpalkinto: George Marshall
Muuta

Elokuvavuosi 1953
Kirjallisuusvuosi 1953
Musiikkivuosi 1953
Urheiluvuosi 1953
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 1953 Wikimedia Commonsissa
Carl Fredrik Sundvall

| Carl Fredrik Sundvall |
| --- | --- |
 Sundvall vuonna 1786.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. elokuuta 1754 Karlskrona, Ruotsi
Kuollut: 24. elokuuta 1831 (77 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  arkkitehti
Arkkitehti
Merkittävät työt:  Carolina Rediviva, Stjernsundin linna ja Skottorpin linna
Carl Fredrik Sundvall (10. elokuuta 1754 Karlskrona – 24. elokuuta 1831 Tukholma) oli ruotsalainen arkkitehti. Hän edusti uusklassista tyylisuuntaa ja suunnitteli muun muassa kirkkoja sekä julkisia rakennuksia, kuten Uppsalan yliopiston Carolina Rediviva -kirjaston. Sundvall myös johti Skottorpinn ja Stjernsundin linnojen uudistustöitä. Sundvallin opettajana toimi hänen enonsa Carl Fredrik Adelcrantz, minkä lisäksi hän opiskeli Pariisissa ja teki opintomatkan Roomaan.
Töitä

Carolina Rediviva
Stjernsundin linna
Skottorpin linna
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carl Fredrik Sundvall Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  ULAN
L-City

| L-City |
| --- | --- |
Perustettu:  2020–2021
Tyyppi:  katujengi
Kotipaikka:  Leppävaara, Espoo
Toiminta-alue:  pääkaupunkiseutu
L-City on suomalainen katujengi, joka on lähtöisin Espoon Leppävaarasta. Sen merkittävin vihollisjengi on Kurdish Mafia. Vihanpito Kurdish Mafian kanssa alkoi, kun L-Cityn jäsen puukotti Kurdish Mafian jäsentä Helsingin Itäkeskuksessa.
Räppäri Yutu Brownin (myös YB026, oik. Yusuf Ibrahim Arab) on epäilty olleen jengin johtaja tai johtohahmo. Muita jengin nimettyjä jäseniä ovat Nuteh Jonez, Fabe ja Kerza sekä Yutu Brownin veli Sakarie ”Sakke” Abdi Mohamed, joka on myös yhdistetty Mantaqa-jengiin.
Arjen Anthony Lucassen

| Arjen Anthony Lucassen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. huhtikuuta 1960
Muusikko
Aktiivisena:  1981 -
Tyylilajit:  Heavy metal, progressiivinen metalli, progressiivinen rock
Soittimet:  kitara, bassokitara ja kosketinsoitin 
Yhtyeet:  Ayreon, Stream of Passion, Ambeon, Star One
Levy-yhtiöt:  Napalm Records 
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Arjen Anthony Lucassen (s. 3. huhtikuuta 1960 Hilversum, Alankomaat) on alankomaalainen säveltäjä, laulaja ja muusikko. Hän oli 1980-luvulla heavy metal -yhtyeiden Bodine ja Vengeance kitaristina, mutta niiden hajoamisen jälkeen hän alkoi tehdä itse progressiivisempaa musiikkia ensin Ayreon-projektina, ja myöhemmin myös Star One-, Ambeon- ja Stream of Passion -yhtyeiden muodossa. Lucassen on myös vieraillut lukuisilla muiden artistien levyillä.
Lucassen soittaa monenlaisia instrumentteja: hänen pääinstrumenttinsa ovat kitara ja koskettimet, mutta hän soittaa myös muun muassa bassoa ja banjoa. Kaiken kaikkiaan Lucassen on julkaissut urallaan 26 studioalbumia, neljä live-albumia, kaksi EP:tä ja seitsemäntoista singleä. Yhteistyöprojektit mukaan laskettuna hän on esiintynyt yli 50:llä albumilla.lähde?
Ayreonin perustamisen jälkeen Lucassen on tullut tunnetuksi rock- ja metalliarvostelijoiden keskuudessa, monet kriitikot ovat kutsuneet häntä "neroksi", ja ylistävät hänen sävellyskykyjään ja omaperäisyyttään.
Julkaisut

Bodine
Bold as Brass (1982)
Three times Running (1983)
Vengeance
Vengeance (1984)
We Have Ways to Make You Rock (1986)
Take It or Leave It (1987)
Arabia (1989)
The Last Teardrop ('84-'92) (1992)
Strange Hobby
Strange Hobby (1996)
Ayreon
The Final Experiment (1995)
Actual Fantasy (1996)
Into the Electric Castle (1998)
Universal Migrator Part 1: The Dream Sequencer (2000)
Universal migrator Part 2: Flight of the Migrator (2000)
Ayreonauts Only (2000)
The Human Equation (2004)
Actual Fantasy: Revisited (2004)
01011001 (2008)
The Theory of Everything (2013)
The Source (2017)
Transitus (2020)
Star One
Space Metal (2002)
Victims of the Modern Age (2010)
Revel In Time (2022)
Ambeon
Fate Of a Dreamer (2001)
Stream of Passion
Embrace the Storm (2005)
Guilt Machine
On This Perfect Day (2009)
The Gentle Storm
The Diary (2015)
Supersonic Revolution
Golden Age of Music (2023)
Plan Nine
The Long Lost Songs (2024)
Simone Simons
Vermillion (2024)
Julkaisut > Sooloalbumit

Pools of Sorrow, Waves of Joy (1994)
Lost in the New Real (2012)
Livealbumit
Star One: Live On Earth (2003)
Stream of Passion: Live In the Real World (2006)
The Theater Equation (2016)
Electric Castle Live and Other Tales (2020)
01011001 - Live Beneath the Waves (2024)
Julkaisut > Vierailut

Pythagoras: After the Silence (1981)
Ian Parry: Symphony of Dreams (1993)
Alex Bollard: Pink Floyd Songbook (1994)
Ian Parry: Thru the Looking Glass (1995)
Biscuit: Between You and Me (1996)
Veralin: Opposites (1997)
Helloise: A Time and Place for Everything (1998)
Block Busters: Powder to the People (1999)
Ian Parry: Consortium Project (1999)
Peter Daltrey: Candy (1999)
Rocket Scientists: Oblivion Days (1999)
Erik Norlander: Into the Sunset (2000)
Ian Parry: Shadowman (2000)
Glass Hammer: Chronometree (2000)
Within Temptation: Mother Earth (2000)
Lana Lane: Secrets of Astrology (2000)
After Forever: Emphasis (single) (2002)
Nolan / Wakeman: The Hound of the Baskervilles (2002)
Wicked Sensation: Reflected (2002)
Nightingale: Alive Again (2003)
Ars Nova: Biogenesis (2003)
Gary Hughes: Once and Future King - Part 1 (2003)
Space Mirrors: The Darker Side of Art (2004)
Amadeus' Spell (2004)
Elfonía: This Sonic Landscape (2005)
Shadow Gallery: Room V: Special Edition (2005)
ProgAid (2005)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arjen Anthony Lucassen Wikimedia Commonsissa
Virallinen sivusto (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef
Linda Cardellini

| Linda Cardellini |
| --- | --- |
 Linda Cardellini vuonna 2019
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. kesäkuuta 1975 (ikä 49) Redwood City, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Teho-osasto   Scooby-Doo ja salaperäinen saari
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Linda Edna Cardellini (25. kesäkuuta 1975 Redwood City, Kalifornia) on yhdys­valtalainen näyttelijä. Hän esitti Samantha Taggartia televisio­sarjassa Teho-osasto ja Velma Dinkleytä kahdessa Scooby-Doo-elo­kuvassa vuosina 2002 ja 2004.
Ura

Cardellini tunnetaan hoitaja Samantha Taggartin roolista televisio­sarjassa Teho-osasto. Hän on ollut mukana sarjassa vuodesta 2003 alkaen. Cardellini on näytellyt Lindsay Weirin roolissa televisio­sarjassa Freaks and Geeks vuodelta 1999 ja tehnyt vierailuja muihin televisio­sarjoihin kuten Kolmas kivi auringosta ja Robot Chicken. Hän on mukana myös televisio­mini­sarjassa Comanche Moon. lähde?
Cardellini on työskennellyt valko­kankaan puolella. Hänet on nähty elo­kuvissa Scooby-Doo ja salaperäinen saari (2002) ja sen jatko-osassa Scooby-Doo 2: Monsterit vapaalla (2004), joissa hän esitti Mysteeri­poppoon jäsentä Velma Dinkleyta. Sittemmin Cardellini on näytellyt muun muassa Oscar-palkituissa elo­kuvissa Brokeback Mountain (2005) ja Green Book (2018) sekä vuoden 2016 elo­kuvassa The Founder.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Linda Cardellini Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  Emmy Awards 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Elonet 
Muut:  IdRef
Yrjö Räisänen

| Yrjö Räisänen> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 21.10.1930–25.11.1941, 4.11.1944–18.6.1948  
Ryhmä/puolue:  SDP 1930–1941, "Kuutoset" 1941, 1944–1945, SKDL 1945–1948
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. helmikuuta 1888 Kuopio
Kuollut: 18. kesäkuuta 1948 (60 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja
Kaarlo Yrjö Räisänen (pakinoitsijanimimerkki Sasu Punanen; 16. helmikuuta 1888 Kuopio – 18. kesäkuuta 1948 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja vasemmistolainen poliitikko, joka edusti ensin Suomen Sosialidemokraattista Puoluetta (SDP), mutta siirtyi välirauhan aikana ”kuutosiin” ja sodan jälkeen Suomen Kansan Demokraattiseen Liittoon (SKDL). Nimimerkkiä Sasu Punanen käyttänyt Räisänen oli aikansa mahdollisesti tunnetuin suomalainen poliittinen pakinoitsija.
Elämä ja ura > Toimittajaksi

Räisäsen vanhemmat olivat kuopiolainen satulaseppä Kaarlo Räisänen ja Riitta Sutinen. Yrjö Räisänen kävi Kuopion lyseota vuosina 1901–1909, mutta joutui keskeyttämään oppikoulun seitsemännellä luokalla sairastelun vuoksi. Hän omaksui jo kotoa sosialidemokraattisen aatemaailman ja aloitti uransa itseoppineena lehtimiehenä Kuopiossa, missä työskenteli 1909–1914 Savon Työmies -lehdessä ensin aputoimittajana, sitten toimitussihteerinä ja lopulta vt. päätoimittajana. Oltuaan jonkin aikaa toimittajana Sanantuoja-lehdessä Iisalmessa ja toimitussihteerinä Vapaa Sana -lehdessä Vaasassa Räisänen siirtyi 1917 Helsinkiin, jossa hänestä tuli puolueen pää-äänenkannattajan, Työmies-lehden toimitussihteeri. Samana vuonna hän meni myös naimisiin Kerttu-Liisa Savolaisen kanssa. Sisällissodan jälkeen Räisänen oli vangittuna Isosaaren vankileirillä.
Elämä ja ura > Pakinoitsija Sasu Punanen

Sodan jälkeen Työmiehen jatkajaksi perustettiin Suomen Sosialidemokraatti, jossa Räisänen jatkoi toimitussihteerinä ja sen jälkeen pakinoitsijana nimerkillä Sasu Punanen. Vuodesta 1923 alkaen Räisäsellä oli Suomen Sosialidemokraatissa päivittäinen palsta otsikolla Mitä Sasulle kuuluu. Hänen tavaramerkikseen muodostui erittäin piikikäs poliittisten vastustajien arvostelu, saunottaminen. Tarvittaessa hän löylytti omiaankin. Pakinat olivat arkisia ja luontevia, tekstiltään ymmärrettäviä. Tyyliseikoille hän ei uhrannut energiaansa. Nimimerkkinsä Räisänen otti Juhani Ahon vuonna 1892 julkaisemasta lastusta, jossa Sasu Punanen on saunomista rakastava mukavuudenhaluinen opiskelija. Vuosina 1919–1935 Räisänen oli myös SDP:n pilalehti Kurikan päätoimittaja.
Pakinoitsijan uransa alkuvuosina Räisänen tuki silloisen puoluejohtajan Väinö Tannerin linjaa SDP:ssä ja arvosteli kommunisteja lähes yhtä kipakasti kuin oikeastoakin, mutta 1920-luvun mittaan hänen linjansa muuttui vasemmistolaisemmaksi ja hän siirtyi puolueen vasemmisto-oppositiota edustaneen Väinö Huplin tukijaksi. Räisänen arvosteli Tannerin toimintaa pääministerinä vuonna 1927. Erityisen ankarasti hän tuomitsi sen, että Tanner otti 16. toukokuuta 1927 – porvarien juhlapäivänä, joka muistutti vasemmistoa sisällissodan katkerasta lopusta – virkaatekevänä tasavallan presidenttinä vastaan suojeluskuntalaisten paraatin: sosialidemokraattien ei hänen mielestään pitänyt mennä ”nöyryyttämme osoittaen nuora kaulassa Senaatintorille ja sanoa porvareille: tässä olen, tee niin kuin tahdot”. Seuraavan vuosikymmenen kuluessa miesten välit tulehtuivat täysin sovittamattomiksi, mihin oli syinä sekä aatteelliset erimielisyydet että henkilökohtaiset antipatiat. Lopullisen välirikon jälkeen Räisänen erotettiin Suomen Sosialidemokraatista syksyllä 1939.
Elämä ja ura > Kansanedustajana

Räisänen oli eduskunnan jäsenenä Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä valittuna vuodesta 1930 alkaen. Hän kuului vuodesta 1930 alkaen Helsingin kaupunginvaltuustoon ja vuosina 1931–1934 myös kaupunginhallitukseen sekä useiden järjestöjen hallituksiin.
Vuonna 1932 Tammisaaren pakkotyölaitoksen vartijat vaativat Räisäsen asettamista syytteeseen sen vuoksi, että tämä oli hallitukselle esittämässään kysymyksessä väittänyt heidän syyllistyneen useisiin törkeisiin rikoksiin, kuten kuolemaan johtaneeseen pahoinpitelyyn, kuolemantuottamukseen ja virkarikoksiin. SDP piti syytettä poliittisena. Vaatimus sai taakseen 101 kansanedustajaa, mutta ei syytteen nostamiseen vaadittavaa viiden kuudesosan enemmistöä. Kyseessä oli Suomen historian ensimmäinen yritys kansanedustajan syytesuojan murtamiseksi, ja myöhemminkin tätä on yritetty vain kansanedustajien Lauri Järven (1947), Mikko Ekorren (1979) ja Juha Mäenpään (2020) tapauksissa.
Vuonna 1940 Räisänen liittyi SDP:stä eronneen vasemmisto-opposition perustamaan Sosialistiseen eduskuntaryhmään (kuutosryhmään) ja ryhtyi ryhmän julkaiseman Vapaa Sana -lehden toimittajaksi. Tästä seurasi syyskuussa 1940 erottaminen SDP:stä. Jatkosodan puhjettua seuraavana vuonna kaikki kuutosryhmän kansanedustajat vangittiin, ja helmikuussa 1942 Turun hovioikeus tuomitsi heidät vankeuteen valtio- ja maanpetoksellisesta toiminnasta. Korkein oikeus vahvisti myöhemmin tuomiot, jolloin he menettivät samalla valtakirjansa kansanedustajina. Oikeudenkäyntiä on pidetty poliittisena ja näyttöä hyvin heiveröisenä muiden kuin Cay Sundströmin osalta. Räisänen tuomittiin neljäksi vuodeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta. Jatkosodan päätyttyä hänet vapautettiin ja hän sai kansanedustajan paikkansa takaisin. Hän myös jatkoi uudelleen perustetun Vapaan Sanan toimittajana.
Vuodesta 1945 kuolemaansa saakka Räisänen oli SKDL:n kansanedustajana. SKDL:n sisällä hän kuului Sosialistiseen Yhtenäisyyspuolueeseen (SYP), jonka äänenkannattajan Vapaan Pohjolan sivuilla Sasun pakinat jatkoivat ilmestymistään. Hyökkäyksiä Väinö Tanneria vastaan Räisänen jatkoi sodan jälkeenkin.  Räisänen valittiin SYP:n puoluetoimikunnan varajäseneksi maaliskuun 1946 ja lokakuun 1947 puoluekokouksissa. Tammikuussa 1945 Räisänen oli yhtenä allekirjoittajana Sosialistisen eduskuntaryhmän eli niin kutsuttujen kuutosten eduskuntakyselyssä, jossa vaadittiin selvitettäväksi, ketkä poliitikot olivat olleet vastuussa Suomen joutumisesta jatkosotaan, ja saman vuoden kesäkuussa hän oli mukana yhteensä 55 kansanedustajan sotasyyllisyysasiasta tekemässä välikysymyksessä.
Räisänen nimitettiin Alkon toimistopäälliköksi 1944 ja apulaisjohtajaksi 1947. Hän kuoli yllättäen kesäkuussa 1948.
Teokset

Punakaarti, kuningas, vehnäpulla ja porvari, pakinoita, Kansanvalta, 1928
Jussi Taavetti Haataisen sijaiskärsimys – Vapaussotakertomuksia ja vähän muitakin syntejä. Kansanvalta, 1929
Elliot Anderson

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Elliot Junior Anderson
Syntymäaika: 6. marraskuuta 2002 (ikä 22)
Syntymäpaikka: Whitley Bay, Englanti
Pelipaikka: laitahyökkääjä
Pituus: 179 cm
Seura
Seura: Nottingham
Pelinumero: 8
Junioriseurat
–2022: Newcastle
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2020–2024 | Newcastle | 44 | (0) |
| 2022 | Bristol Rovers | 21 | (8) |
| 2024– | Nottingham | 17 | (0) |
Maajoukkue
| 2018 | Skotlanti U16 | 1 | (0) |
| 2018–2019 | Skotlanti U17 | 3 | (0) |
| 2022 | Skotlanti U21 | 1 | (0) |
| 2024– | Englanti U21 | 4 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 28. joulukuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 28. joulukuuta 2024.
Elliot Junior Anderson (s. 6. marraskuuta 2002 Whitley Bay, North Tyneside, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka edusti nuorten maajoukkuetasolla Skotlantia, kunnes siirtyi edustamaan Englantia vuonna 2024. Hän on pelipaikaltaan keskikentän keskustan pelaaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Nottingham Forestia.
Anderson pelasi Newcastle Unitedn juniorijoukkueissa. Ensimmäisen ottelunsa seuran edustusjoukkueessa hän pelasi FA Cupin kolmannen kierroksen ottelussa Arsenalia vastaan tammikuussa 2021. Valioliigassa hän debytoi samassa kuussa tultuaan loppuhetkillä kentälle niin ikään ottelussa Arsenalia vastaan. Hän ei pelannut tämän jälkeen kertaakaan Newcastlen ykkösjoukkueessa ennen kuin siirtyi kevätkauden 2022 käsittäneelle lainalle Bristol Roversiib. Hän pelasi seurassa 21 Englannin Kakkosliigan ottelua, joissa hän teki kahdeksan maalia ja antoi viisi maalisyöttöä.
Anderson pelasi kaudella 2022–2023 Newcastlessa 22 valioliigaottelua, joista kolmessa hän oli avauskokoonpanossa. Hän syötti yhden maalin. Kaudella 2023–2024 hän oli selkävamman vuoksi neljä kuukautta kentiltä sivussa, mutta pelasi kaikissa muissa 21 valioliigaottelussa, näistä kymmenessä avauskokoonpanossa. Hän antoi kaksi maalisyöttöä.
Anderson siirtyi Nottinghamiin 41,2 miljoonan euron siirtosummalla heinäkuussa 2024. Hän on pelannut 27. joulukuuta 2024 mennessä Nottinghamissa 17 valioliigaottelua, joista avauskokoonpanossa 13 ottelua. Hän on antanut viisi maalisyöttöä.
Anderson pelasi Skotlannin nuorisomaajoukkueissa. Vuodesta 2024 hän on pelannut Englannin alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa.