stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nemean taistelu
Taistelu

Aristodemos marssi suoraan Korinttia kohti noin 18 000 hopliittia käsittävän armeijan kanssa. Heistä 6 000 oli spartalaisia ja loput olivat Peloponnesolaisliiton kaupungeista. Spartan vastustajilla oli noin 24 000 hopliittia. Spartalaiset joukot taistelivat rivistönsä oikealla siivellä, kuten heidän tapansa oli. Ateenalaiset olisivat halunneet taistella omalla oikealla siivellä, mutta kun thebalaiset vastustivat tätä oli heidän otettava asemansa rivistön vasemmalla siivellä, eli spartalaisia vastapäätä. Kummatkin rivistöt liukuivat oikealle samalla kun armeijat marssivat toisiaan vastaan. Kummankin aremeijan oikea siipi kukisti vastustajansa. Spartalaiset kukistivat ateenalaiset, jotka pakenivat. Samalla thebalaiset löivät peloponnesolaiset. Spartalaiset kääntyivät vielä voittamattomia vihollisiaan vastaan, ja kukistivat ensin argoslaiset, korinttilaiset, ja lopuksi thebalaiset. Liittolaisista kuoli tai haavoittui noin 2 800 sotilasta, kun taas spartalaisten ja peloponnesolaisten tappiot olivat vain 1 100.
Lopputulos

Vaikka spartalaiset voittivatkin, eivät he pystyneet murtautumaan Korintinkannaksen poikki Keski-Kreikkaan. Yhdessä Koroneian taistelun kanssa Nemean taistelu olivat ainoat "perinteiset" hopliittitaistelut sodan aikana.
Sudova Vyšnja

| Sudova Vyšnja Судова Вишня |
| --- | --- |
 Näkymä Sudova Vyšnjaan.
 lippu:  vaakuna
 Sudova Vyšnja
 Koordinaatit: 49.7883°N, 23.3712°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Lvivin alue
Piiri:  Javorivin piiri
Kirjallinen maininta:  1230
Magdeburgin oikeudet:  1368
Väkiluku (2022)  ():  6 470 as.
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sudova Vyšnja (ukr. Судова Вишня), vuoteen 1545 asti Vyšnja (ukr. Вишня) on kaupunki Ukrainan Lvivin alueen Javorivin piirissä. Sudova Vyšnja sijaitsee San-joen sivuhaaran Vyšnjan (ukr. Вишня; puol. Wisznia) varrella, 51 kilometriä aluekeskus Lvivistä länteen. Lvivistä länteen Puolan rajalle johtava rautatie, ja samansuuntainen valtatie M11 (osa eurooppatietä E 40), kulkee kaupungin kautta. Kaupungista johtaa pohjoiseen, piirikeskus Javorivin kautta Rava-Ruskaan vievä alueellinen maantie R40.
Tammikuun keskilämpötila on −4,0 ja heinäkuun +18,0 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä on 677 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 6 470 (2022). Vuonna 2001 siellä oli 6 655  asukasta. Heistä etnisesti ukrainalaisia oli 97,85 prosenttia, puolalaisia 1,26 % ja venäläisiä 0,83 %. Vuoden 1989 väestönlaskennassa kirjattiin 6 611 asukasta.
Kiovan Rusin aikana paikkakunnalla on ollut kaksi mäkilinnoitusta, yksi 900-luvulta 1100-luvun varhaisvuosiin kykyisen kaupungin länsilaidalla, ja toinen 1100- ja 1200-luvuilla kronikan toteamassa paikassa nykyisen kaupungin itälaidalla. Mahdollisesti asutus siirtyi ensimmäisestä linnoituksesta toiseen. Paikkakunnan ensimmäinen kirjallinen maininta on kirjattu vuodelle 1230 (Galitsian ja Volynian kroniikassa). Magdeburgin kaupunginoikeudet paikkakunta sai 1368. Paikkakunnan nimeä oli vuoteen 1545 saakka Vyšnja, eli se oli nimetty San-joen sivuhaaran Vyšnjan (ukr. Вишня; puol. Wisznia) mukaisesti. Adjektiivi Sudova (puol. Sądowa) lisättiin nimeen alkuun vuonna 1545, kun siitä tuli toinen Vähä-Puolan provinssin Rusin puoleinen hallintokeskus. Vyšnja, sittemmin Sudova Vyšnja, oli osa Puola-Liettuan Vähä-Puolan provinssia ja sen Rusin (Rutenian) voivodikuntaa. 1772 siitä tuli osa Itävallan ja vuodesta 1869 Itävalta-Unkarin aluetta, sen Mostyskan kihlakuntaa. Usean 1900-luvun alkuvuosikymmenen valtiomuutoksen jälkeen vuodesta 1939 lähtien osa Ukrainan SNT:aa. Uudempi kaupunkiluokitus tuli vuonna 1940.
Sudova Vyšnja on Ukrainan kesän 2020 aluehallintouudistuksen jälkeen kuulunut Javorivin piiriin; sitä ennen se oli osa Mostyskan piiriä. Vuosina 1939-1959 Sudova Vyšnja oli silloisen Drohobytšin alueen piirikeskus.
Kaupungin arkkitehtuurisesti ja kulttuurihistoriallisesti arvokkaisiin rakennuksiin lukeutuvat muun muassa reformistinen luostari (1739), paperimylly (1787), palatsi (1800-luvun jälkipuoli). Siellä on paikallishistorian museo.
Sudova Vyšnjan rautatieasema.
Sudova Vyšnjan kaupungintalo.
Narodnyi Dim ("kansantalo").
Katunäkymää (2013).
Pyhän Kolminaisuuden kirkko.
Arkkienkeli Mikaelin kirkko.
Kirkko Sudova Vyšnjassa (1898).
Jumanaläidin uskovaisten avun kirkko.
Rapistumaan päässyt Jan Marsin palatsi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sudova Vyšnja Wikimedia Commonsissa
Sudova Vyšnjan kaupungin hromada (Судововишнянська міська громада) (ukrainaksi) (gromada.info)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat
Suomen linnusto

Pajulintu on Suomen yleisin pesimälintu
Suomen linnusto käsittää Suomessa tavatut lintulajit, joista jotkin kierto- ja paikkalinnut viettävät koko elämänsä Suomessa. Osa on muuttolintuja ja osa satunnaisia harhailijoita, jotka on tavattu joitakin kertoja Suomessa.
Suomessa on vuoden 2024 loppuun mennessä havaittu hyväksytysti 491 luonnonvaraiseksi luokiteltua lintulajia. Suomelle uudet lajit otetaan mukaan vasta sitten, kun harvinaisuushavainnot tarkistava Birdlife Suomen rariteettikomitea on havainnon käsitellyt ja hyväksynyt.
Suomessa pesivät linnut

Vuosittain pesiviä lajeja on noin 247. Lintujen pesimäkanta vaihtelee vuodesta toiseen. Linnut-vuosikirja 2018:ssa on esitetty Suomessa pesivät lajit, niiden arvioidut parimäärät kuuden vuoden EU-raportointikaudelta vuosilta 2013–2018 sekä vuoden 2019 Punaiseen kirjaan perustuvat uhanalaisuusluokat. EU-raportointikauden 2019–2024 deadline on 31.7.2025. Voimakkaasti runsastuvilla lajeilla maksimi tai taantuvilla lajeilla minimi kuvastavat paremmin nykykannan tilaa. Suuri vaihteluväli kertoo myös kannan luontaisesta voimakkaasta vaihtelusta tai kannanarvioon liittyvästä epävarmuudesta.
Runsaimmat talvilinnut

Talvensa Suomessa viettävistä linnuista runsaimpia olivat vuoden 2004 arvion mukaan (lukumäärä yksilöinä, ei pareina):
talitiainen, 5,0 miljoonaa talvehtivaa yksilöä
hömötiainen, 4,0 milj.
keltasirkku, 2–3 milj.
hippiäinen, 2–3 milj.
töyhtötiainen, 1–1,5 milj.
Kirjallisuutta

Suomen lintujen ensihavainnot.  BirdLife Suomi.
Hintikka, Jukka: Suomen lintujen nimet – Merkitys ja alkuperä, Neirol 2008
Koskimies, Pertti: Opas Suomen luontoon, Valitut palat, 2012
Koskimies, Pertti: Linnut - Lajiopas, Readme.fi 2017, ISBN 978-952-321-384-5
Koskimies, Pertti: Suomen linnut - Suuri lintukirja, Readme.fi 2024, ISBN 978-952-373-723-5
Lasse J. Laine: Suomalainen lintuopas, Uudistettu laitos, WSOY 2004, ISBN 951-0-26894-1
Laine, Lasse J.: Suomen linnut – Harrastajan opas, Uudistettu laitos, Otava 2017, ISBN 978-951-1-30037-3
Laine, Lasse J.: Suomen linnut – Tunnistusopas, Uudistettu painos, Otava 2023, ISBN 978-951-1-42878-7
Linjama, Tero & Murtosaari, Jussi: Lintuharrastajan lajiopas, Docendo 2023, ISBN 978-952-382-461-4
Purhonen, Laine & Koskimies, Pertti. Suomen luonto – Linnut 1–3 (kirjasarja), Weilin+Göös 1992
Solonen, Tapio: Suomen linnusto.  Lintutieto, 1985.
Väisänen, Risto A.; Lammi, Esa & Koskimies, Pertti: Muuttuva pesimälinnusto, Otava 1998
Toinen Taiwaninsalmen kriisi

Vuonna 1958 julkaistu kiinalainen propagandajuliste ”Meidän on vapautettava Taiwan”.
Toinen Taiwaninsalmen kriisi oli vuonna 1958 sotilaallinen yhteenotto Kiinan kansantasavallan ja Kiinan tasavallan (Taiwan) välillä.
Taiwaninsalmen yllä käytiin heinäkuun 1958 lopussa ilmataisteluja. Neuvostoliiton johtaja Nikita Hruštšov kävi tuolloin Pekingissä neuvottelemassa Kiinan ja Neuvostoliiton sotilasyhteistyöstä, mutta sopimusta ei syntynyt keskinäisen epäluottamuksen vuoksi. Varsinainen kriisi käynnistyi, kun Kiinan kansantasavallan armeija aloitti 24. elokuuta 1958 kolmetoista päivää jatkuneen ankaran tykkitulen, joka kohdistui Taiwanille kuuluneeseen Kinmenin saareen aivan mantereen edustalla. Yleisen käsityksen mukaan Kiinan johtaja Mao Zedong määräsi operaation nähdäkseen Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton reaktiot, uhkaillakseen Taiwanin hallintoa siltä varalta että se suunnittelisi sotaretkeä mantereelle sekä innostaakseen kiinalaisia käynnissä olleeseen suurena harppauksena tunnettuun taloudelliseen kampanjaan. Mao yritti mahdollisesti painostaa Hruštšovia jyrkempään politiikkaan Yhdysvaltoja vastaan.
Taiwanin liittolainen Yhdysvallat lähetti Taiwaninsalmelle nopeasti kuusi lentotukialusta ja ydinpommeilla varustettuja pommikoneita. Neuvostoliitto piti Kiinan provokaatiota turhana, joten Mao ei edennyt pidemmälle. Koska Hruštšov oli ilmaissut avoimen tukensa Kiinalle vasta sen jälkeen kun Kiina oli jo aloittanut avoimet neuvottelut Yhdysvaltojen kanssa, kriisi lisäsi Maon ja kiinalaisten epäluottamusta Hruštšoviin ja Neuvostoliittoon. Mao katsoi kuitenkin sitoneensa Neuvostoliiton Kiinan puolustamiseen ja vaikeuttaneensa Hruštšovin mahdollisia liennytyspyrkimyksiä. 
Kiina jatkoi Kinmenin saaren tulittamista aina parittomina päivinä vuoteen 1979 saakka, jolloin Kiina ja Yhdysvallat solmivat normaalit diplomaattisuhteet. Taiwan vastasi tuleen parillisina päivinä.
Plataiain taistelu

Plataiain taistelu käytiin Persian sekä Kreikan kaupunkivaltioiden muodostaman helleenisen liiton välillä osana persialaissotia vuonna 479 eaa. Se sijoittui Plataiain kaupungin lähelle. Kreikkalaisista kaupungeista taistelussa olivat mukana muun muassa Sparta, Ateena, Korintti ja Megara. Tradition mukaan Plataiain taistelu käytiin samana päivänä kun Mykalen taistelu.
Tausta

Salamiin taistelun jälkeen Persian kuningas Kserkses I palasi Persiaan, mutta jätti Kreikkaan Mardonioksen, jolle hän jätti Kreikassa vallatut alueet. Mardonios lupasi Makedonian kuningas Aleksanteri I:n välityksellä Ateenalle itsemääräämisoikeuden ja apua kaupungin jälleenrakentamisessa. Ateena ei hyväksynyt sopimusta ja pyysi apua Spartalta. Spartalaiset olisivat mieluimmin puolustaneet Peloponnesosta kuin auttaneet ateenalaisia. Sen jälkeen, kun persialaiset valtasivat Ateenan toistamiseen, spartalaiset lähettivät ateenalaisten avuksi 40 000 sotilasta (joista vain 5 000 spartalaisia, loput olivat perioikkeja ja helootteja). Kun Mardonios sai kuulla Spartan lähettämästa armeijasta, perääntyi hän Thebaan ja odotti siellä kreikkalaisia.
Taistelu

Kreikkalaiset yrittivät päästä Plataiain lähistöllä olevalle tasangolle, jossa Mardonioksen armeijan leiri sijaitsi. Tasangolla kreikkalaisten falangilla olisi helpompi taistella. Kreikkalaiset pääsivät Plataiaihin vuoristosolia pitkin ja löivät takaisin persialaisten ratsuväen, joka ahdisteli heitä. Päästyään perille ateenalaiset (noin 8 000 miestä) muodostivat armeijan vasemman siiven, spartalaiset muodostivat oikean siiven. Megaralaiset muodostivat armeijan keskustan. Armeijaan oli liittynyt myös joukkoja pienemmistä kaupungeista.
Kreikkalaisten ja persialaisten armeijat olivat vastakkain asemissa kymmenen päivän ajan ilman, että kumpikaan osapuoli aloitti taistelua. Lopulta Mardonios päätti hyökätä, mutta kreikkalaiset saivat tästä varoituksen Makedonian Aleksanterilta. Ateenalaiset ja spartalaiset vaihtoivat paikkaa, jotta ateenalaiset saattaisivat taistella persialaisia joukkoja vastaan ja että spartalaiset saisivat vastaansa persialaisten kreikkalaiset liittolaiset. Persialaisten onnistui kuitenkin katkaista kreikkalaisten huoltoyhteydet ja pakottivat heidät perääntymään uusiin asemiin.
Kun Mardonios huomasi, että kreikkalaiset olivat jättäneet asemansa, lähti hän seuraamaan heitä. Persialaiset saivat ensimmäiseksi kosketuksen spartalaisiin, jotka kuitenkin kestivät persialaisen ratsuväen ja jalkaväen hyökkäykset. Spartalaiset kukistivat persialaiset perusteellisesti ja itse Mardonios sai surmansa. Artabazos otti persialaiset komentoonsa ja antoi perääntymiskäskyn.
Herodotoksen mukaan vain 43 000 persialaista selvisi taistelusta hengissä.
Taistelun jälkeen

Taistelun jälkeen Artabazos perääntyi takaisin Vähään-Aasiaan. Vaikka Persia tulevaisuudessa sekaantuikin kreikkalaisten asioihin, ei se kuitenkaan yrittänyt suoranaisesti vallata Kreikkaa samalla tavalla.
Kreikkalaiset pystyttivät Delfoihin Käärmepylväänä tunnetuin voittoa juhlistaneen muistomerkin, johon kirjoitettiin kaikkien helleenisen liiton kaupunkien nimet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Plataiain taistelu Wikimedia Commonsissa
Abdullatif al-Filali

Abdullatif al-Filali vuonna 1990.
Abdullatif al-Filali (arab. عبد اللطيف الفلالي‎, ‘Abd al-Laṭīf al-Filālī; 26. tammikuuta 1928 – 20. maaliskuuta 2009)   oli marokkolainen poliitikko ja diplomaatti.
Al-Filali syntyi Fèsissä, Marokossa. Hän toimi vuosina 1985–1999 maan ulko- ja vuosina 1994–1998 pääministerinä. Pääministerinä häntä seurasi Abdulrahman al-Yusufi.
Al-Filalin poika Fu’ad oli vuosina 1984–1999 naimisissa Hasan II:n tyttären, prinsessa Lalla Meryemin kanssa. He saivat kaksi lasta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Suomen tieverkko

Suomen päätieverkko. Moottoritiet on merkitty karttaan vihreällä, muut valtatiet punaisella ja kantatiet keltaisella värillä.
Suomen tieverkko on ajoneuvoliikenteen käytössä olevien Suomen teiden muodostama verkko. Tieverkko koostuu valtion omistamista maanteistä, kuntien ylläpitämistä kaduista sekä yksityisten ylläpitämistä yksityisteistä. Jaottelu maanteihin, katuihin ja yksityisteihin on hallinnollinen; esimerkiksi jotkut hyvin katumaisilta vaikuttavat tiet voivat kuitenkin olla maanteitä ja toisaalta jotkut maantiemäiset osuudet katuja.
Koko tieverkon pituus on noin 454 000 kilometriä. Tästä yksityis- ja metsäautoteiden osuus on noin 350 000 kilometriä ja kuntien katuverkkojen 26 000 kilometriä. Väyläviraston vastuulla olevien maanteiden yhteispituus on noin 78 000 kilometriä.
Maanteillä vallitsee pääsääntöisesti yleisrajoitus (80 km/h). Moottoriteillä nopeusrajoitus on useimmiten, kesäaikaan ja hyvällä säällä, 120 km/h. Suurimmalla osalla valtateistä ja osittain myös kantateillä nopeusrajoitus on yleisrajoitusta korkeampi, kesäaikaan 100 km/h.
Vuonna 2018 liikenne- ja viestintäministeriö on määritellyt Suomen maanteiden pääväylät.
Maantiet > Moottori- ja moottoriliikennetiet

Suomen moottoriteistä valtaosa sijaitsee maan eteläosassa. Vuoden 2018 alussa Suomessa oli 893 kilometriä moottoriteitä sekä 126 kilometriä moottoriliikenneteitä. Suomi on harvaan asuttu maa ja liikennemäärät ovat yleensä pieniä. Tämän vuoksi Suomeen ei ole ollut tarpeellista rakentaa samanlaista kattavaa moottoritieverkkoa kuin esimerkiksi Saksassa on.
Kadut

Kuntien omistamat ja ylläpitämät kadut ja kaavatiet täydentävät maantieverkkoa lähinnä kaupunkien ja kuntien keskustoissa sekä asutus- ja teollisuusalueilla. Katujen ja kaavateiden yhteispituus on noin 26 000 kilometriä.
Maantie, joka asemakaavassa on osoitettu kaduksi, muuttuu kunnan tekemällä kadunpitopäätöksellä kaduksi.
Yksityistiet

Yksityistiet eli yksityiset tiet sekä metsäautotiet ovat yksityisten omistamia ja ylläpitämiä teitä, joiden rakennus- ja perusparannusmenoihin on mahdollista kuitenkin saada valtionapua. Yksityistieverkon pituutta on vaikea määritellä tarkasti. Liikenneviraston mukaan yksityisteitä on 350 000 kilometriä. Suomen Tieyhdistyksen mukaan yksityisteiden ja metsäautoteiden yhteispituus taas on arviolta noin 330 000 kilometriä, josta pysyvän asutuksen käytössä olevia teitä noin 100 000 kilometriä, rakennettuja metsäautoteitä 120 000 kilometriä ja muita autolla ajettavia metsä- ja mökkiteitä noin 110 000 kilometriä. Vaikka yksityisteiden liikennemäärät ovatkin pieniä, ne ovat hyvin merkittäviä haja-asutusalueiden liikenteen ja esimerkiksi metsäteollisuuden puukuljetusten kannalta. Yksityistieverkosta käytetäänkin usein nimitystä tieverkon hiussuonisto.
Tieverkon kunto

Suomessa on noin 51 000 kilometriä päällystettyjä teitä, joiden päällysteet pitäisi Liikenneviraston mukaan uusia 13 vuoden välein. Päällysteitä täytyy uusia 4 000 kilometrin verran vuodessa, jotta ne pysyvät kunnossa.
Suomen tieverkkoa vaivaavat erityisesti sään vaihtelut, routa ja nastarenkailla ajaminen. Tieverkkoa pidetään huonokuntoisena, ja tieverkon ylläpitobudjetin riittävyydestä keskustellaan jatkuvasti.
Kirjallisuutta

Mauranen, Tapani (toim.): Tuhat vuotta tietä, kaksisataa vuotta tielaitosta. 1. Maata, jäätä, kulkijoita. Tiet, liikenne ja yhteiskunta ennen vuotta 1860.  Helsinki:  Edita, 1999.  ISBN 951-37-1782-8  (koko teos). ISBN 951-37-2377-1 (1. osa)
Masonen, Jaakko et al. (toim.): Tuhat vuotta tietä, kaksisataa vuotta tielaitosta. 2. Soraa, työtä, hevosia. Tiet, liikenne ja yhteiskunta 1860–1945.  Helsinki:  Edita, 1999.  ISBN 951-37-1782-8  (koko teos). ISBN 951-37-2475-1 (2. osa)
Masonen, Jaakko & Hänninen Mauno (toim.): Tuhat vuotta tietä, kaksisataa vuotta tielaitosta. 3. Pikeä, hikeä, autoja. Tiet, liikenne ja yhteiskunta 1945–2005.  Helsinki:  Painatuskeskus, 1995.  ISBN 951-37-1782-8  (koko teos). ISBN 951-37-1621-X (3. osa)
Suomen teiden historia I. Pakanuudenajalta Suomen itsenäistymiseen.  Helsinki:  Tie- ja vesirakennushallitus, 1974.  ISBN 951-46-0801-1  (koko teos). ISBN 951-46-0802-X (osa 1)
Suomen teiden historia II. Suomen itsenäistymisestä 1970-luvulle.  Helsinki:  Tie- ja vesirakennushallitus, 1977.  ISBN 951-46-0801-1  (koko teos). ISBN 951-46-0803-8 (osa 2)
Wallin (Voionmaa), Väinö: ”Suomen maantiet Ruotsin vallan aikana”, Fennia 8.  (Väitöskirja)  Kuopio:  K. J. Gummerus, 1893.  Julkaistu myös Suomen Maantieteellinen Seuran julkaisusarja 2 (Google Books) Viitattu 11/2009.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Liikennevirasto
Liikenneviraston liikennemääräkartat (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Tieyhdistys ry
Autoilijan tiekartta 2005 (Arkistoitu – Internet Archive)
Tienumerokartta (Arkistoitu – Internet Archive)
Tietilastot
Valtatiet 1–29
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Kantatiet 40–98
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Eurooppatiet Suomessa
|   |   |   |   |    |   |
Lakalaivan eritasoliittymässä Tampereella risteävät valtatiet 3 ja 9 sekä yhdystie 3495.
Soratie Asikkalassa.
Pyörätien rakentamista, tien alla kulkeva putki peitetään ensin hienorakeisemmalla murskeella putkeen kohdistuvien pistekontaktien pienentämiseksi.
Helisevänjoki

| Helisevänjoki |
| --- | --- |
Alkulähde:  Rautjärvi
Laskupaikka:  Helisevänjärvi
Maat:   Suomi,  Venäjä
Pituus:  25 km
Valuma-alue:  616,279 401 km²
Helisevänjoki (yläjuoksun nimenä myös Kirvunjoki, v:sta 1948 ven. Новосёловка, Novosjolovka; alin osuus Juoksemajärven ja Helisevänjärven välillä ven. Козловка, Kozlovka) on Vuoksen vesistöön kuuluva joki Etelä-Karjalassa. Suurin osa joesta virtaa Venäjän puolella Leningradin alueen Viipurin piiriin kuuluvan Antrean kaupunkikunnan alueella. Vain joen yläjuoksu on Suomen puolella Rautjärven kunnan alueella. Ennen toisen maailmansodan alueluovutuksia joki sijaitsi kokonaan Suomen alueella ja se kuului Kirvun ja Rautjärven kuntiin.
Helisevänjoki saa alkunsa Salpausselän kaakkoispuolella olevista Untamo-, Raut-, Hiien- ja Purnujärvestä. Salpausselän eteläpuolelta Helisevänjoki virtaa kohti kaakkoa ja siihen laskee Teinilänjärvestä tuleva Veitsijoki. Helisevänjoki laskee Kirvujärven, Torajärven, Juoksemajärven kautta Helisevänjärveen. Joen Helisevänjärven yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 616,279 401 km².
Aiheesta muualla

Museoviesti 2013, s. 14–17, Helisevänjoki – Viikinkiajan kevyen liikenteen väylä Laatokalta Saimaalle ? Etelä-Karjalan museo. Arkistoitu 14.7.2014. Viitattu 8.7.2014. (kirjoittanut Matti Hakulinen )
Oona Airola

| Oona Airola> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. heinäkuuta 1988 (ikä 36) Kokkola
Ammatti:  näyttelijä, laulaja
Näyttelijä
Aktiivisena:  2013–
Merkittävät roolit:  Raija Mäki (Hymyilevä mies) Anni (Oma maa) Ella Kallio (Hotel Swan Helsinki)
Palkinnot
 Parhaan naissivuosan Jussi Hymyilevä mies (2016) Parhaan naispääosan Jussi Oma maa (2018) 
Aiheesta muualla
www.oonaairola.com
IMDb 
Elonet
Oona Irina Airola (s. 13. heinäkuuta 1988 Kokkola) on suomalainen Jussi-palkittu näyttelijä ja laulaja. Airola valmistui vuonna 2015 Teatterikorkeakoulusta teatteritaiteen maisteriksi. Hän opiskeli pop/jazz-laulua sekä kansanmusiikkia Keski-Pohjanmaan konservatoriossa ennen opintoja Teatterikorkeakoulussa.
Airola on toiminut laulajana Ykspihlajan Kino -orkesterissa sekä laulajana ja lauluntekijänä Lada Nuevossa, jonka perustajajäsen hän myös on. Säveltäjä Kaj Chydeniuksen kanssa hän julkaisi vuonna 2013 albumin Ole rohkea, sydän.
Vuonna 2016 sai ensi-iltansa elokuva Hymyilevä mies, jossa Airola näyttelee. Hän sai elokuvasta parhaan naissivuosan Jussi-palkinnon. Airola näytteli naispääosaa vuonna 2018 ensi-iltansa saaneessa Markku Pölösen romanttisessa draamaelokuvassa Oma maa. Airola palkittiin tästäkin roolistaan Jussi-palkinnolla.
Airola näyttelee pääosaa televisiosarjassa Hotel Swan Helsinki.
Syksyllä 2021 Airola näytteli Helsingin kaupunginteatterin musikaalissa Niin kuin taivaassa.
Kesällä 2024 Airola esitti Maarit Hurmerintaa Yleisradion kuunnelmasarjassa Maarit – nälkää ja rakkautta.
Yksityiselämä

Airola on viisilapsisesta perheestä Kokkolasta. Oona Airolan äiti on toimittaja Outi Airola. Hänen sisaruksistaan myös sisar Anna on näyttelijä, sisar Laura toimittaja/lauluntekijä, sisar Sara sirkustaiteilija ja veli Aaro muusikko.
Oona Airolan puoliso on näyttelijä Leo Sjöman (ent. Honkonen) ja he saivat lapsen keväällä 2022.
Filmografia > Elokuvat

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Rooli | Elokuvat>  | Elokuvat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | Sorceress | Katya |  |  |
| 2016 | Hymyilevä mies | Raija Mäki |  |  |
| 2018 | Oma maa | Anni |  |  |
| 2019 | Aurora | Kinky |  |  |
| 2019 | Koirat eivät käytä housuja | Satu |  |  |
| 2023 | Neljä pientä aikuista | Enni |  |  |
| 2024 | Ohjus | Niina |  |  |
| 2025 | Risto Räppäjä ja kaksoisolento | Mirabella |  |  |
Filmografia > Televisiosarjat

| Televisiosarjat> Vuosi | Televisiosarjat> Nimi | Televisiosarjat> Rooli | Televisiosarjat>  | Televisiosarjat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | Meidän pitää puhua | useita rooleja |  |  |
| 2019 | Suden hetki | Kati |  |  |
| 2019 | Sorjonen | Rebekka Koskelinen |  |  |
| 2020– | Hotel Swan Helsinki | Ella Kallio / Ella Svanström |  |  |
| 2020 | Paratiisi |  |  |  |
| 2020 | Makkari | Venla |  |  |
| 2020 | Eristyksissä | Carita |  |  |
| 2021 | Rahti | Maria |  |  |
| 2021 | Hautalehto – Kylmä syli | Jonna Holm |  |  |
| 2022 | Made in Finland | Vuokko Salminen |  |  |
| 2022 | Helsinki-syndrooma | Hanna Raivio |  |  |
| 2024 | Hautalehto – Rakennus 31 | Jonna Holm |  |  |
Kuunnelmat

Maarit – nälkää ja rakkautta (Yle, 2024)
Teatteri

Maatuska 2015 Käsikirj. & ohj. Juha Mustanoja Universum Teatteri, Aurinkoteatteri (Lopputyö TeM) Rooli: Elena Blavatsky
Tenorit liemessä (A Comedy of tenors) 2017 Helsingin kaupunginteatteri Ohj. Jaakko Saariluoma, Rooli: Mimi
Koko Suomi vihaa 2017 Kom-teatteri (käsikirjoittajana, ohjaajana ja näyttelijänä)
Veriruusut 2018 Ohj. Lauri Maijala, Kom-teatteri, Rooli: Maija
Humiseva harju 2020 Ohj. Lauri Maijala, Helsingin kaupunginteatteri, Rooli: Cathy
Palkinnot ja tunnustukset

Parhaan naissivuosan Jussi-palkinto elokuvasta Hymyilevä mies, 2016
Parhaan naispääosan Jussi-palkinto elokuvasta Oma maa, 2018
Parhaan näyttelijän Dragon Award -palkinto Göterborgin elokuvafestivaaleilla elokuvasta Ohjus, 2024
Parhaan naispääosan palkinto Belgian Waterloo-festivaaleilla elokuvasta Ohjus, 2024.