stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Portugalin historia
Ennen Portugalin valtiota > Valloittajat vuorottelevat

Foinikialaiset saapuivat 1100-luvulla eaa. Pyreneiden niemimaan länsirannikolle etsimään metalleja ja perustivat kauppa-asemia Cádiziin, Málagaan ja Sevillaan. Foinikialaiset kävivät kauppaa sisämaan asukkaiden kanssa ja vaihtoivat itämaisia kauppatuotteita metalleihin. He asettuivat noin vuonna 900 eaa. myös Portugalin Atlantin rannikolle.
Keltit saapuivat Keski-Euroopasta Pyreneiden niemimaan länsiosiin 700–500 eaa. Tuohon aikaan kaupungit kehittyivät, ja esimerkiksi Citânia de Briteirosista ja Citânia de Sanfins de Ferreirasta on asunut maanviljelijöitä, käsityöläisiä ja kauppiaita. Kelttiläisten ja kelttiläistyneiden heimojen ohella nykyisen Portugalin alueella asui kelttejä edeltäneitä indoeurooppalaisia kieliä puhuneita kansoja, kuten lusitaanit. Kreikkalaiset saapuivat niemimaalle 600-luvulla eaa. ja perustivat alueelle siirtokuntia. Karthagolaiset saapuivat foinikialaisten ja kreikkalaisten jälkeen ja hallitsivat niemimaan eteläisiä osia roomalaisten saapumiseen asti 200-luvulla eaa.
Roomalaiset valloittivat Pyreneiden niemimaan 200-luvun lopulla eaa. Niemimaan länsiosassa nykyisen Portugalin keskiosassa lusitaanit vastustivat roomalaisten hyökkäystä voimakkaasti parin sadan vuoden ajan. Lusitaanien vastarintaa johtaneista sotapäälliköistä kuuluisin oli Viriatus, joka taisteli roomalaisjoukkoja vastaan vuosikymmenten ajan, kunnes hän joutui omien, roomalaisten lahjomien sotilaidensa murhaamaksi. Viriatuksen kuoleman jälkeen roomalaiset pystyivät nopeasti etenemään Portugalin sisämaan ja valloittamaan loputkin Pyreneiden niemimaasta. Valloittaja oli roomalaisten sotapäällikkö Decius Junius Brutus Albanus.
Ennen Portugalin valtiota > Roomalaisaika ja maurien tulo

Valloituksen jälkeen alkoi Portugalin roomalaistaminen. Olisipo (nykyinen Lissabon) oli perustettu vuoteen 60 eaa. mennessä. Muita kaupunkeja olivat muun muassa Évora, Santarém ja Beja. Rooman provinssina Lusitania oli vuodesta 25 eaa. alkaen likimain nykyisen Portugalin ja osittain Espanjan alueilla. Se käsitti Douron eteläpuolisen alueen. Se nimettiin luultavasti alueen alkuperäisten asukkaiden, lusitaanien mukaan. Heidän alkuperänsä on epäselvä, mutta he saattaisivat olla kelttien ja ibereiden jälkeläisiä. Arkeologiset löydöt osoittavat, että roomalaisajan Lusitania oli vauras alue. Olisipo toimi Lusitanian pääkaupunkina, kunnes vuonna 25 jaa. nykyisen Espanjan alueelle perustettiin Emerita Augusta. Roomalaiset kehittivät Lusitanian teollisuutta ja rakensivat monia teitä ja siltoja hallintokaupunkien välille. He pystyttivät myös monia monumentteja, kuten Évoran Dianan temppelin.
Kansainvaellusaikana 400-luvulla Pyreneiden niemimaalle saapui useita germaanisia heimoja. Vandaalit, sveebit ja alaanit tunkeutuivat alueella vuonna 406. Hyökkääjät levittäytyivät länsirannikolle asti muutamassa vuodessa. Vandaalit pitivät alkuun nykyistä Portugalia hallinnassaan, mutta heidän jälkeensä sveebit levittäytyivät sinne Galiciasta. Sveebien kuningaskunnan keskuksena oli nykyinen Braga. Roomalaistuneet visigootit pyrkivät pian palauttamaan roomalaiskauden Pyreneiden niemimaalle. He perustivat sinne Visigoottien valtakunnan, joka kesti muslimihyökkäyksiin asti. Germaanikaudella kristinusko vakiintui Portugaliin.
Pohjois-Afrikan arabien ja berberien armeija hyökkäsi vuonna 711 nykyisestä Marokosta Pyreneiden niemimaalle. Sisäisten ristiriitojen heikentämä Visigoottien valtakunta kaatui hyökkäyksessä. Portugalissa maurit keskittivät valtansa maan eteläosiin, joka tunnettiin nimellä Gharb Al-Andalus. Sen tärkein kaupunki oli Silves. Maurit toivat Portugaliin muslimitieteilijöiden keksintöjä ja toisaalta kehittyneempiä kastelujärjestelmiä. Toisten historioitsijoiden mukaan vanhat roomalaiset kastelujärjestelmät säilyivät jotakuinkin entisellään.  Arabivallan johdosta muun muassa Lissabon, Santarém ja Évora saivat maurilaisen ilmeensä.
Löytöretkien aika > Afrikan ympäri

Portugalilaisen imperiumin rakentaminen alkoi vuonna 1415, kun portugalilainen armada purjehti kuningas Juhana I:n ja hänen poikiensa Edvardin, Henrikin ja Afonson kanssa kohti Ceutaa Pohjois-Afrikassa. Mukana oli myös Nuno Álvares Pereira. Ceutan rikas islamilainen kauppakaupunki valloitettiin 21. elokuuta 1415.
Ceutan valloituksen jälkeen prinssi Henrik Purjehtija asettui Sagresiin ja perusti sinne vuonna 1418 purjehduskoulun. Hän oli kiinnostunut Afrikan-kaupan rikkauksista ja tutkimusmatkoista, ja hänellä oli Algarven kuvernöörinä ja Kristuksen veljeskunnan suurmestarina myös varaa rahoittaa tutkimusmatkoja. Portugalissa Temppeliherrain ritarikunta oli pystynyt jatkamaan toimintaansa Kristuksen veljeskuntana, vaikka se muualla kiellettiin, sillä temppeliherrojen katsottiin tehneen Portugalille suuria palveluksia.
Sagresissa kehitettiin karavelialusta, joka auttoi portugalilaiset valtamerille. Vuonna 1418 Henrik Purjehtijan kapteenit João Gonçalves Zarco ja Tristão Vaz Teixeira löysivät Porto Santon saaren, ja vuonna 1419 Zarco nousi maihin Madeiralla. Suurin osa Azorien saarista löydettiin vuosina 1427–1431. Sekä osa Azoreista että Madeira asutettiin 1430-luvulle mennessä. Afrikan rannikolla Gil Eanes ja Afonso Gonçalves Baldaia saapuivat vuonna 1436 Senegaljoelle, Dinis Dias löysi vuonna 1444 Kap Verden ja vuonna 1460 portugalilaiset saapuivat nykyisen Sierra Leonen rannikolle.
Henrikin kuoltua Portugali menetti hetkeksi päämäärätietoisen tutkimusmatkailun. Juhana II:n aikana kruunu alkoi jälleen aktiivisesti etsiä meritietä Intiaan. Bartolomeu Dias kiersi ensimmäisenä Hyväntoivonniemen vuonna 1487. Vasco da Gama purjehti ensimmäisenä eurooppalaisena Intiaan ja saapui Kalikutiin 20. toukokuuta 1498. Pedro Álvares Cabral purjehti vuonna 1500 ensimmäisenä Brasilian rannikolle. Brasilia julistettiin pian kuuluvaksi Portugaliin. Kymmenen vuotta myöhemmin Afonso de Albuquerque valloitti Goan.
Löytöretkien aika > Tordesillasin ja Zaragozan sopimukset

Espanjan ja Portugalin kesken tehtiin 7. kesäkuuta 1494 Tordesillasin sopimus, jolla maat jakoivat keskenään Euroopan ulkopuolisen maailman. Sopimuksessa määriteltiin etelä–pohjoissuuntainen jakolinja, joka kulki noin 1 800 kilometriä länteen Kap Verden saarista. Tämä jakolinja vastaa noin pituuspiiriä 47 °W. Espanja sai jakolinjan länsipuoliset alueet, Portugali puolestaan kaikki itäpuoliset. Tordesillasin sopimus johti käytännössä siihen, että Portugali sai oikeuden Afrikasta ja Aasiasta löytyviin alueisiin sekä Brasilian itäosiin. Portugali sai Brasilian vahingossa, sillä sopimusta tehtäessä ei tiedetty Amerikan ulottuvan sovitun linjan itäpuolelle.
Zaragozan sopimus vuonna 1529 oli vastaava päätös itäisellä pallonpuoliskolla. Sen mukaan nykyisen Indonesian seudut (silloiset Maustesaaret) samoin kuin juuri löydetyt Filippiinit kuuluivat Espanjalle. Sopimus oli tappio Portugalille, jonka alue alkoi vasta noin 1 500 km Maustesaarista itään päin.
Löytöretkien aika > Kultainen aikakausi

Emanuel I:n aikaa vuosina 1495–1521 kutsutaan ”kultaiseksi aikakaudeksi”. Siirtomaista tuotujen rikkauksien ansiosta Portugali kohosi maailman rikkaimpien valtioiden joukkoon. Portugalissa aikakaudella rakennettiin monia julkisia rakennuksia. Aikana kehittynyttä tyyliä on alettu myöhemmin kutsua nimellä emanuelintyyli.
Emanuelia seurasi Portugalin kuninkaana Juhana III, jonka aikana maan siirtomaavaltakunta jatkoi kasvuaan ja sai uusia kauppapaikkoja muun muasta Kiinasta ja Japanista. Vaikka Portugali oli Euroopan rikkain monarkia, tilanne alkoi heikentyä nopeasti. Vauraudet eivät suuntautuneet kotimaan yhteiskunnan kehittämiseen ja maan oma teollisuus heikentyi, kun maahan tuotiin paljon valmiita tuotteita. Aasian-kauppaa hallinnoi valtiojohtoinen yritys, minkä takia ei keskiluokkaa eikä kauppiasluokkaa päässyt kunnolla syntymään.
Juhanan jälkeen valtaan nousi vuonna 1557 kolmevuotias Sebastian I. Hän alkoi jo nuorena kiinnostua fanaattisesti Marokkoon suuntautuvasta ristiretkestä, jonka avulla kristityt voisivat vallata Pohjois-Afrikan takaisin muslimeilta. Sebastianin joukot tuhottiin täysin 4. elokuuta 1578 käydyssä Ksar el-Kebirin taistelussa. Noin 8 000 portugalilaista sotilasta kaatui taistelussa, myös itse kuningas, 24-vuotias Sebastian.
Iberian unioni 1580-1640

Koska Sebastian oli lapseton, häntä seurasi valtaistuimella hänen isosetänsä, kardinaali Henrik I. Henrik oli lapseton, vanha ja eli selibaatissa, joten Portugalin kruunu oli poistumassa Aviz-suvulta. Henrikin seuraajaksi oli monia pyrkyreitä. Yksi niistä oli Manuel I:n tyttärenpoika Espanjan Filip II. Espanjan armeija valtasi Portugalin Henrikin kuoleman jälkeen vuonna 1580. Armeija kukisti samalla myös toisen vallantavoittelijan, Antonion joukot.
Filip II julistautui vuonna 1580 Portugalin kuninkaaksi hallitsijanimellä Filip I. Cortes eli parlamentti hyväksyi hänet seuraavana vuonna. Alkuun oli kyse personaaliunionista: Portugali säilyi erillisenä valtiona ja piti oman lakinsa, rahayksikkönsä ja hallituksensa. Portugalin kolmas espanjalainen kuningas, Filip III eli Espanjan Filip IV, yritti tehdä Portugalista Espanjan maakunnan. Myös inkvisitio alkoi toimia vuonna 1536 ja vainota juutalaisia.
Portugalilaiset alkoivat pyrkiä eroon Espanjasta, ja kuningassuvun jäsen Bragançan herttua julistettiin Portugalin kuninkaaksi 1. joulukuuta 1640 nimellä Juhana IV. Espanja ei kuitenkaan tyytynyt tähän, vaan se aloitti Portugalia vastaan Portugalin restauraatiosodan (1659–1668). Espanjan yritys jäi kuitenkin tuloksettomaksi ja se tunnusti Lissabonin rauhassa vuonna 1668 Juhana IV:n oikeuden Portugalin kruunuun.
Sodan seurauksena Espanjan kuningas menetti Portugalin kuninkaan aseman. Juhana IV tarvitsi Portugalin kuninkaana asemansa turvaamiseksi liittolaisen ja turvautui Englannin apuun. Portugali menetti perimyssodassa muutamia siirtomaitaan, esimerkiksi Ceutan, jonka kuvernööri pysyi uskollisena Espanjalle. 1700-luvulla Portugalin kiinnostus siirtomaiden saralla kohdistui Brasiliaan sekä muutamiin kohteisiin Afrikassa ja Aasiassa, sillä nämä tuottivat emämaalle suuria voittoja.
Uudesta itsenäistymisestä Napoleonin sotiin

Portugalin talous oli 1700-luvulla myötätuulessa sokerintuotannon, orjakaupan sekä kulta- ja timanttilöytöjen takia. Englannin kanssa solmittiin vuonna 1703 Methuenin sopimus, joka antoi Englannille suuren määräysvallan Portugalin taloudessa. Maan silkkituotanto käynnistettiin ja Ylä-Douron viiniyhtiö sai yksinoikeuden portviinin vientiin Englantiin. Portugali oli tästä alkaen vuosisatojen ajan Englannin liittolainen.
Uudesta itsenäistymisestä Napoleonin sotiin > Portugalin käymä orjakauppa

Portugali kävi noin 300 vuoden ajan orjakauppaa, jossa afrikkalaisia myytiin orjiksi lähinnä Brasilian sokeriruokoviljelmille. Vilkkaimmillaan kauppa oli 1700-luvulla, mutta se oli alkanut jo 1500-luvulla. Orjalaivauksia tehtiin 30 000 ja niissä kuljetettiin 4 650 000 orjaa, jotka ovat suuremmat luvut kuin millään muulla orjakauppaa käyneellä maalla. Suurimmat lähtösatamat olivat Elmina nykyisessä Ghanassa ja Luanda nykyisessä Angolassa, ja laivojen tyhjennys tapahtui useimmin Bahiassa. Amerikkaan tuoduista orjista osa karkasi, ja lähes koko 1600-luvun ajan heillä oli oma valtio, Palmaresia.
Uudesta itsenäistymisestä Napoleonin sotiin > Lissabonin maanjäristys 1755

1. marraskuuta 1755 Lissabonissa tapahtui maanjäristys, jonka voimakkuudeksi on nykyään arvioitu vajaat yhdeksän Richterin asteikolla. Maanjäristyksessä, sitä seuranneissa tsunameissa ja tulipaloissa kuoli arviolta 60 000–100 000 ihmistä ja Lissabonin rakennuksista tuhoutui 85 %, jonka vuoksi kaupunki jouduttiin rakentamaan miltei kokonaan uudelleen. Maanjäristys oli niin voimakas, että sen vaikutukset tuntuivat Marokossa asti. Lissabonissa oli jo aiemmin tapahtunut useita pienempiä maanjäristyksiä, joista varhaisin tunnettu sattui vuonna 1009. 26. tammikuuta 1531 sattunut järistys vaati tuhansia kuolonuhreja. Lissabonin jälleenrakennusta johti tehokkaasti Sebastião José de Carvalho e Melo, joka tunnetaan myöhemmin Pombalin markiisina.
Uudesta itsenäistymisestä Napoleonin sotiin > Pombalin markiisin aika

Markiisi Sebastião José de Carvalho e Melo tuli pääministeriksi vuonna 1755. Markiisi de Pombal toimi määrätietoisesti Lissabonin vuoden 1755 maanjäristyksen vaurioiden korjaamiseksi sekä Portugalin talouden ja yhteiskunnan uudistamiseksi. Pombalin valtakaudella asioita kontrolloitiin tarkasti. "Sellit ja vankilat ovat ainoa asia, jonka tiedän tepsivän tähän hulluun kansaan", hänen kerrotaan sanoneen. Yksi hänen uudistuksistaan on orjuuden lopettaminen Portugalin Intian-siirtomaissa.
Rio väliaikaisena pääkaupunkina

Vuonna 1801 Portugali menetti Olivençan Espanjalle lyhyessä appelsiinisodassa (Guerra das Laranjas), jossa Espanja hyökkäsi Napoleonin painostamana Portugaliin. Vuonna 1807 maa kieltäytyi liittymästä Englannin mannermaasulkemukseen. Tämän takia Ranska ja Espanja tekivät 1807 Fontainebleaun sopimuksen, jossa maat sopivat hyökkäävänsä yhdessä Portugaliin. Ranskalainen kenraali Jean-Andoche Junot vei 20 000 miehen joukkonsa Lissaboniin marraskuun 1807 lopussa, ja Portugalin kuningasperhe pakeni Brasilian Rio de Janeiroon. Riosta tuli väliaikaisesti Portugalin ja portugalilaisen imperiumin pääkaupunki.
Tämä aiheutti kansannousun. Vapaaehtoiset organisoituivat paikallisiksi kapinajuntiksi, jotka tekivät yllätyshyökkäyksiä ranskalaisten kuljetuksia ja pikku varuskuntia vastaan. Sekä Espanjan että Portugalin paikalliset armeijat löivät Ranskan joukot. Vuoden 1808 heinäkuussa 17 000 ranskalaista valiosotilasta antautui Bailénissa ja elokuussa 9 000 miestä Sintrassa. Britannia sekaantui tilanteeseen, ja heinäkuussa 1808 alueelle tuli 35 000 brittisotilasta Arthur Wellesley Wellingtonin komennossa. Brittiläisen armeijan väliintulo Iberian niemimaalla sytytti Portugalissa suurvaltojen välisen Pyreneiden niemimaan sodan, jota kesti vuoteen 1813. Ratkaisutaistelu käytiin 21. kesäkuuta 1813 Vitoriassa. Brittien, espanjalaisten ja portugalilaisten joukot voittivat ylivoimaisesti. Ranskan miehitys päättyi Portugalin osalta jo vuonna 1812.
Kuninkaan maanpaon aikana 1808 vuoteen 1820 Portugalia hallitsi Britannian lähettiläs. Vuonna 1820 Portugalissa puhkesi Espanjan esimerkin vaikutuksesta vallankumous, jossa vaadittiin siirtymistä perustuslailliseen monarkiaan. Kuningas hyväksyi perustuslain palatessaan Brasiliasta Lissaboniin vuonna 1821. Britannia vaikutti kuitenkin edelleen vahvasti maan päätöksentekoon. Portugalin poliittiset olot jatkuivat epävakaisina 1860-luvulle saakka, jolloin valtio aloitti uudestaan siirtomaidensa laajentamisen.
Brasilian itsenäistymisestä vuoden 1910 vallankumoukseen

Vuonna 1822 Brasilia julistautui itsenäiseksi keisari Pedro I:n alaisuudessa, sillä brasilialaiset eivät hyväksyneet Portugalin läheistä suhdetta Englannin kanssa. Lissabon sai siten takaisin asemansa Portugalin pääkaupunkina. Vuoden 1821 perustuslain mukaan maata hallitsi Juhana VI, jonka oli annettava valtaa myös parlamentille. Juhanan kuoltua 1826 hänen vanhin poikansa Pedro I sai Portugalin kruunun nimellä Pedro IV. Koska portugalilaiset ja brasilialaiset eivät halunneet yhdistynyttä monarkiaa, Pedro joutui luopumaan Portugalin kruunusta tyttärensä Maria da Glórian hyväksi. Muutos merkitsi myös orjakaupan loppumista myös tällä suunnalla.
Alaikäinen Maria ei pystynyt pitämään kruunua, vaan sen kaappasi hänen setänsä Mikael, joka kumosi myös maan perustuslain. Tämä synnytti sisällissodan, jota käytiin vuosina 1828–1834 perustuslaillisten ja migueliittien välillä. Migueliitit saivat vuoteen 1833 asti tukea Espanjalta, ja perustuslailliset Britannalta ja Ranskalta. Sota päättyi perustuslaillisten voittoon ja Évorassa solmittuun Evoramonten sopimukseen 1834. Maria palasi hallitsijaksi ja vuoden 1821 perustuslaki tuli voimaan.
Portugali alkoi 1860-luvulla laajentaa siirtomaitaan. Niinpä se pyrki yhdistämään Etelä-Afrikassa sijainneet alueensa (nykyisen Angolan and Mosambikin) valtaamalla niiden välissä olleen alueen. Tämä uhkasi kuitenkin Britannian Kap-Kairo-suunnitelmaa, ja Britannia esitti Portugalille vuonna 1890 uhkavaatimuksen, että sen alueelle ei ole syytä tunkeutua. Laajentumissuunnitelma ei toteutunut, mutta Britannia nöyryytti Portugalia ottamalla vastatoimena haltuunsa Portugalille pitkään kuuluneita alueita.
Hallituksen vastainen tyytymättömyys lisääntyi vuoden 1890 nöyryytyksen jälkeen ja tasavaltalainen puolue lisäsi kannatustaan. Kuningas Kaarle pyrki aluksi hillitsemään tyytymättömyyttä uudistuksilla. Miesten yleinen äänioikeus otettiin käyttöön vuonna 1901. Kun levottomuudet eivät laantuneet, kuningas antoi pääministeri João Francolle yhä enemmän valtaa, lopulta vuonna 1908 diktaattorin valtuudet.
Tasavaltalaismielinen ryhmittymä surmasi kuningas Kaarlen ja hänen kruununprinssinsä Ludvig Filipin helmikuussa 1908. Kuninkaanmurha (O Regicídio de 1908) tapahtui Praça do Comércion aukiolla Lissabonissa. Tästä alkoi levottomuuksien kausi, jossa tasavaltalaiset nousivat keskeiseen rooliin. Uudeksi kuninkaaksi nousi Manuel II, jonka kausi jäi lyhyeksi.
Portugalin hallitsijasuvut
| hallitsijasuku | vuodet |
| --- | --- |
Burgundi-suku: 1139-1383
Ei hallitsijaa: 1383–1385
Aviz-suku: 1385-1495
Aviz-Beja-suku: 1495–1580
Habsburg-suku: 1581–1640
Bragança-suku: 1640–1910
Saksi-Coburg-Gotha-suku: 1853–1910
Ensimmäinen tasavalta

Monarkia syrjäytettiin vallankumouksessa 4. lokakuuta 1910, minkä jälkeen perustettiin Portugalin ensimmäinen tasavalta. Väliaikaisen hallituksen presidentiksi nousi Teófilo Braga. Manuel de Arriaga valittiin 1911 ensimmäiseksi presidentiksi.
Portugali oli ensimmäisessä maailmansodassa ympärysvaltojen puolella vuodesta 1914. Se osallistui sotatoimiin Euroopassa ja Afrikassa myös laivastollaan. Joulukuussa 1917 vallankaappauksessa maan johtoon nousseen presidentti Sidónio Paisin murha vuonna 1918 ajoi maan lyhyeen sisällissotaan. Vuosien 1911-1926 välisenä aikana maassa oli kahdeksan presidenttiä, joista kaksi erotettiin, neljä erosi kesken virkakauden, yksi murhattiin ja vain yksi istui kautensa loppuun. Samana aikana maassa oli 44 hallitusta. Politiikan levottomuus ja lyhytjänteisyys kasvattivat vaatimuksia järjestyneemmästä hallitusvallasta. Ajanjakso oli myös nykyaikaisten puolueiden ja ammattiyhdistysten syntyaikaa.
Toinen tasavalta eli Salazarin kausi

Ensimmäisen tasavallan aikaa leimasivat poliittinen epävakaus, Portugalin epäsuosittu osallistuminen ensimmäiseen maailmansotaan sekä huonot suhteet kirkon ja valtion välillä. Tämä johti kansallismielisten sotilasvallankaappaukseen vuonna 1926 ja toiseen tasavaltaan, joka sisälsi pääministeri António de Oliveira Salazarin johtaman lähes 50 vuotta jatkuneen autoritaarisen konservatiivihallinnon, joka sovelsi korporatismin periaatetta. Hallitusjärjestelmää kutsuttiin nimellä Estado Novo ("uusi valtio"). Se oli arvoiltaan katolinen ja nationalistinen ja muistutti Espanjan fasismia. Estado Novon aikana ainoa sallittu puolue oli kansallinen liitto (União Nacional), jota piti pystyssä salainen poliisi Polícia Internacional e de Defesa do Estado. Salazarin aika oli taloudellisesti vakaata, mutta yhteiskunnan kehitystä ei juuri tapahtunut. Tämä johtui tietoisesta politiikasta, joka korosti Portugalin imperiumin omavaraisuutta. Teollistuminen, kaupungistuminen ja koulutus pyrittiin pitämään minimissään. Työläisten, kaupunkilaisten ja opiskelijoiden liiallista määrää pidettiin uhkana yhteiskunnalliselle vakaudelle ja perinteisille arvoille. Espanjan sisällissodan aikana Portugali tuki kansallismielisiä. Kumousajatusten leviämistä estettiin sensuurin avulla.
Toinen tasavalta eli Salazarin kausi > Toisen maailmansodan aika

Koko toisen maailmansodan ajan Portugali oli puolueeton. Joulukuussa 1942 Japani miehitti Portugalille kuuluneen Itä-Timorin, mutta pääministeri António de Oliveira Salazar kieltäytyi julistamasta maalle sotaa. Hän antoi kuitenkin liittoutuneille luvan käyttää Azoreja sotilastukikohtanaan. Kun puolustusliitto Nato perustettiin 1949, maa oli yksi sen perustajajäsenistä.
Toinen tasavalta eli Salazarin kausi > Eristäytynyt Portugali

Vaikka Portugalista tuli Naton jäsen, se ei ottanut vastaan Marshall-apua, eikä talousstrategiaan kuulunut EEC:hen lähestyminen eikä taloussuhteiden lähentäminen Länsi-Euroopan maiden kanssa. Tästä huolimatta vuodesta 1950 Salazarin kuolemaan asti bruttokansantuote kasvoi keskimäärin 5,66 % vuodessa. Vuonna 1945 Portugalin siirtomaihin kuuluivat Azorit, Madeira, Kap Verden saaret, Angola, Portugalin Guinea, Mosambik, Goa, Damão, Diu, Macao ja Itä-Timor. Siirtomaiden johtaminen, kehittäminen ja hallussapito johti pitkällisiin siirtomaasotiin Angolassa, Mosambikissa ja Guinea-Bissaussa.
Toinen tasavalta eli Salazarin kausi > Siirtomaasodat

Intia otti haltuunsa Portugalin Intian 1961. Myös Angolassa, Mosambikissa ja Portugalin Guineassa syntyi itsenäisyysliikkeitä, mutta Portugali oli haluton antamaan siirtomailleen itsenäisyyttä. 1968 Salazar sai sydänkohtauksen, jonka jälkeen hän ei kyennyt hallitsemaan. Pääministeriksi tuli Marcelo Caetano. Hänen johdollaan yritettiin jatkaa siirtomaasotia siirtomaiden itsenäisyysliikkeitä vastaan, mutta huonoin tuloksin. Valta siirtyi vähitellen sotilasjuntan käsiin.
Sissejä ei onnistuttu kukistamaan, ja tyytymättömyys siirtomaasotiin johti osaltaan vuoden 1974 Neilikkavallankumoukseen. Se kaatoi maata hallinneen sotilasjuntan, joka oli pyrkinyt presidentti Américo Tomásin ja pääministeri Caetanon johtamana jatkamaan vuonna 1968 vallasta luopuneen Salazarin politiikkaa.
Kolmas tasavalta

Asevoimien liikkeen suorittama veretön neilikkavallankumous 25. huhtikuuta 1974 nosti valtaan Kansallisen pelastuksen juntan ja johti laajoihin vasemmistoradikaaleihin demokratiauudistuksiin. Portugalin Afrikan-siirtomaille myönnettiin itsenäisyys 1975. Joulukuussa 1975 Indonesia miehitti Portugalin Timorin (Itä-Timor), joka oli viikkoa aikaisemmin julistautunut itsenäiseksi, joten sen itsenäisyys jäi toteutumatta. Portugalilaisen imperiumin loppuna pidetään vuotta 1999, kun Macaon kaupunki luovutettiin Kiinalle.
Uusi vasemmistoradikaalinen perustuslaki otettiin käyttöön vuonna 1976. Ensimmäiset demokraattiset parlamenttivaalit pidettiin 1975 ja presidentinvaali 1976. Vapaat vaalit nostivat valtaan maltillisia suuntauksia, ja johtaviksi puolueiksi tulivat sosialistit ja sosiaalidemokraatit.
Vuoden 1974 Neilikkavallankumouksen jälkeen yksi vaikutusvaltaisimmista ja näkyvimmistä poliitikoista Portugalissa oli sosialistista puoluetta pitkään sen pääsihteerinä johtanut Mario Soares, joka toimi ensimmäisenä demokraattisesti valittuna pääministerinä vuosina 1976–1978 ja uudelleen 1980-luvun alussa sekä Portugalin presidenttinä kymmenen vuotta vuosina 1986–1996. Vuonna 2017 kuollutta Soaresia kutsuttiin Portugalin demokratian isäksi.
Kolmas tasavalta > EEC-jäsenyys 1986

Maatalousvaltainen Portugali oli pitkään Länsi-Euroopan köyhin valtio, ja monet portugalilaiset lähtivät siirtotyöläisiksi muihin Länsi-Euroopan maihin. Vuonna 1986 Portugali liittyi Espanjan kanssa EEC:hen, joka oli Euroopan unionia edeltänyt talousyhteisö.