Saksan keisarikunta
Hallinto ja politiikka > Sisäpoliittiset ja sosiaaliset kysymykset

Saksalaisten valtioiden yhdistäminen Preussin johdolla oli voitto käsitteelle Kleindeutschland (Pieni Saksa), joka korvasi käsitteen Großdeutschland (Suur-Saksa). Tämä tarkoitti sitä, että monietnisen Itävalta-Unkarin saksankielinen väestö jäisi Saksan kansallisvaltion ulkopuolelle. Bismarckin politiikka oli pyrkiä ratkaisuun diplomaattisesti, ja hän ilmoitti 1871, ettei Saksaan tulisi enää alueellisia lisäyksiä Euroopassa. Bismarckin aikana keskityttiin vakauttamaan eurooppalaista järjestystä ja estämään sitä ajautumasta keskinäisiin sotiin. Tässä onnistuttiin, ja vasta Bismarckin erottamisen jälkeen vuonna 1890 diplomaattiset jännitteet alkoivat jälleen kehittyä.
Bismarck oli omistautunut kansallisen yhtenäisyyden luomiselle, ja hän vastusti konservatiivista Katolisen kirkon aktivismia sekä työväenluokan radikalismia edustavia Sosiaalidemokraatteja. Kulturkampf ei ulottunut muihin silloisiin saksalaisvaltioihin, esimerkiksi Baijeriin. Tutkija Michael B. Gross sanoo: ”Hyökkäys kirkkoa vastaan sisälsi joukon preussilaisia, diskriminoivia lakeja, jotka saivat katoliset tuntemaan itsensä vainotuiksi pääasiallisen protestanttisessa valtiossa”. Jesuiitat, fransiskaanit, dominikaanit ja muut veljeskunnat karkotettiin kaksikymmenvuotisen jesuiittojen ja munkkien vastaisen hysterian huipentuessa. Bismarck hyökkäsi rajusti katolisia arvoja puolustanutta keskustapuoluetta vastaan julistamalla sen johtajan valtakunnan viholliseksi. Saksan kirkollisministeri Adalbert Falk julisti, että valtio hoitaisi tästä lähtien sekä uskonnon opetuksen että pappiskoulutuksen. Ainoastaan sairaanhoidolle omistautuneet munkkikunnat sallittaisiin. Kirkonmiehiä vangittiin ja seurakunnat jäivät vaille hoitoa. Väkivaltainen kampanja ei tuottanut tuloksia, ja siitä luovuttiin vähin äänin vuonna 1874. Bismarck vieritti kaiken vastuun Falkin niskoille, vaikka tämä oli toiminut kokonaan valtakunnankanslerin valtuuttamana.
Bismarckin seuraava sisäpoliittinen liike oli yllättävä. Hän otti yhteyttä yhteen Saksan työväenliikkeen johtajista, Ferdinand Lassalleen. Bismarckin päätavoitteena oli liberaalisen edistyspuolueen murskaaminen. Tavoitteen saavuttamiseksi hän ajatteli julistavansa yleisen äänioikeuden. Näitä toimia seurasi myös vanhuuseläke, tapaturmavakuutus, sairaanhoidon- ja työttömyysvakuutusmaksut. Nämä olivat merkittäviä sosiaalisia uudistuksia Euroopassa ja Saksassa. Bismarck oli ajaessaan äärikonservatiivista politiikkaansa luonut pohjan nykyaikaiselle eurooppalaiselle hyvinvointivaltiolle. Bismarckin holhoava ohjelma sai kannatusta teollisuusyritysten piirissä. Näiden tavoitteena oli voittaa työväenluokka puolelleen ja saada ulosvirtaava maastamuutto Yhdysvaltoihin tyrehtymään (jossa taas oli korkeat palkat mutta hyvinvointia ei ollut). Saksasta oli tullut 1890-lukuun mennessä taloudellinen suurvalta, ja se alkoi kilpailla muitten suurvaltojen kanssa teollisuuden aloilla.
Yksi yhdistymispolitiikan tavoitteista oli vähemmistökansallisuuksien saksalaistaminen. Vähittäin vähemmistökieliä alettiin poistaa julkisesta elämästä, kouluista ja akatemioista. Tarkoituksena oli painostaa kansalaisia luopumaan muista kuin saksalaisesta identiteetistä. Usein näillä toimilla oli kuitenkin vain päinvastainen stimuloiva vaikutus. Varsinkin Saksan puolalaisvähemmistöt alkoivat sijoittua yhä yhtenäisemmiksi väestöryhmikseen. Saksalaistamispolitiikka oli suunnattu erityisesti Länsi-Preussin, Sleesian ja Posenin puolalaisvähemmistöjä vastaan. Tosin puolalaisvastaiset lait eivät saaneet toivottua vaikutusta aikaiseksi, sillä Posenin Provinssin saksalaisväestö laski vuodesta 1871 42,8 prosentista 38,1 prosenttiin vuonna 1905.
Ylä-Sleesiassa saksankielinen aateli oli hallitsevassa asemassa, kun taas talonpojat ja työväestön enemmistö olivat puolalaista alkuperää. Hallinto, armeija ja poliisi sekä suurin osa tehtaista olivat saksalaisten hallinnassa. Järjestäytyminen sekä työnantaja- että työntekijäpuolella käynnistyi maailmansodan aikana. Puolankielinen työväestö alueella radikalisoitui, kun inflaatio alkoi maailmansodan lopulla kasvaa ja taloudellinen keinottelu lisääntyä. Ennen vuotta 1914 Ylä-Sleesiassa teollisuustyöntekijöitä oli ollut yhteensä noin 250 000.