stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Angkor Wat
Temppeli

Angkor Wat on ainutlaatuinen yhdistelmä temppelivuorityyliä, joka oli standardi valtakunnan valtiontemppeleiden suunnittelussa, myöhempää samankeskisiä pylväskäytäviä käyttävää arkkitehtuuria ja vaikutteita Orissasta ja Tamil Nadun Chola-dynastialta Intiasta. Temppeli on rakennettu esittämään Meru-vuorta, jumalten kotia: keskellä oleva viiden tornin ryhmä symboloi Merun viittä huippua, ja muurit ja vallihauta symboloivat ympäröiviä vuorijonoja ja merta. Temppelin ylemmille alueille pääsivät asteittain harvemmat, ja maallikoiden piti tyytyä pääsyyn alimmalle tasolle.
Toisin kuin suurin osa khmer-temppeleistä, Angkor Wat on suunnattu länteen idän sijaan. Tästä monet ovat päätelleet (mukaan lukien Glaize ja George Coedès), että Suryavarman tarkoitti sen hautatemppelikseen. Näkemystä tukevat lisäksi korkokuvat, joiden kertomus etenee vastapäivään – prasavya hindulaisessa terminologiassa – normaalin järjestyksen kääntämiseksi. Rituaalit toimitetaan päinvastaisessa järjestyksessä brahmiinien hautajaisissa. Arkeologi Charles Higham kuvailee myös säilytysastiaa, joka on saattanut olla hautajaisuurna ja joka löydettiin keskustornista. Freeman ja Jacques kuitenkin huomauttavat, että useat muutkin Angkorin temppelit poikkeavat tyypillisestä itäisestä suunnasta, ja ehdottavat, että Angkor Watin suunta valittiin, koska se oli omistettu länteen assosioidulle Vishnulle.
Eleanor Mannikka on esittänyt lisäksi yhden tulkinnan Angkor Watista. Temppelin sijoitukseen ja suhteisiin sekä korkokuvien sisältöön ja asetteluihin perustuen hän väittää, että ne ovat merkki väitetystä uudesta rauhan aikakaudesta kuningas Suryavarman II:n johdossa: "kun auringon ja kuun aikasyklien mitat rakennettiin Angkor Watin pyhään tilaan, tämä taivaallinen mandaatti hallita ankkuroitiin pyhitettyihin huoneisiin ja käytäviin, tarkoituksena ikuistaa kuninkaan valta sekä kunnioittaa ja miellyttää taivaiden jumalia." Mannikan ehdotuksiin on suhtauduttu tutkijapiireissä osittain kiinnostuneesti ja osittain skeptisesti. Hän ei ole samaa mieltä muiden, kuten Graham Hancockin, spekulaatioista, että Angkor Wat olisi rakennettu osaksi Lohikäärme-tähdistön esitystä.
Temppeli > Ulkopiha

Nelikulmion muotoisen temppelialueen pitempi sivu on 1025 metriä ja lyhyempi sivu 802 metriä pitkä. Se on 4,5 metriä korkea ja sitä ympäröivät 30 metrin levyinen tasamaa ja 190 metrin levyinen vallihauta. Pääsy temppelille tapahtuu maasiltaa pitkin idästä ja hiekkakivipengertä pitkin lännestä; jälkimmäinen, pääsisäänkäynti, on myöhempi lisäys, joka mahdollisesti korvasi aiemman puusillan. Jokaisessa pääilmansuunnassa on gopura-sisäänkäyntirakennus; läntinen on niistä suurin, ja sillä on kolme raunioitunutta tornia. Glaize huomauttaa, että tämä gopura paitsi piilottaa myös toistaa päätemppelin muotoa. Eteläisen tornin alla on Vishnun patsas, joka tunnetaan nimellä Ta Reach ja joka on aiemmin saattanut olla temppelin pääpyhäkössä. Tornien välillä on pylväskäytävät, jotka jatkuvat gopurien molemmilla puolilla oleville ylimääräisille sisäänkäynneille, joita nimitetään usein kokonsa vuoksi "elefanttiporteiksi". Pylväskäytävillä on ulkosivulla ("lännessä") neliömäiset pilarit ja sisäsivulla ("idässä") suljettu muuri. Pilarien välinen katto on koristeltu lootusruusukkeilla, muurin länsipuoli tanssivilla hahmoilla ja itäpuoli ikkunoilla, tanssivilla mieshahmoilla ratsastamassa hyppivillä eläimillä ja devata-veistoksilla. Viimeisiin kuuluu (sisäänkäynnin eteläpuolella) temppelin ainoa, jonka hampaat ovat näkyvissä.
Ulkomuurin sisälle jää 820 000 neliömetrin suuruinen alue, jossa oli itse temppelin lisäksi alun perin kaupunki ja temppelin pohjoispuolella kuninkaallinen palatsi. Kuten kaikki Angkorin maalliset rakennukset, ne oli rakennettu katoavista materiaaleista kiven sijaan, joten niistä ei joidenkin katujen ääriviivoja lukuun ottamatta ole jäänyt mitään jäljelle. Aluetta peittää nykyään suureksi osaksi metsä. 350 metrin pituinen pengertie yhdistää läntisen gopuran itse temppeliin. Sillä on nāga-veistoskaiteet ja kuusi askelmaryhmää, jotka johtavat alas kaupunkiin tien molemmille puolille. Molemmilla puolilla on myös "kirjastona" tunnettu rakennus, joihin on sisäänkäynti jokaisesta pääilmansuunnasta, sisäänkäynniltä kolmansien portaiden edessä, ja lammet "kirjastojen" ja itse temppelin välissä. Lammet on lisätty myöhemmin, kuten myös leijonien vartioima ristinmuotoinen terassi, joka yhdistää pengertien keskusrakennukseen.
Angkor Wat nykyään

1990-luvulla Angkor Watin konservaatio on aloitettu uudelleen ja temppelille suuntautuva matkailu on lisääntynyt massiivisesti. Temppeli kuuluu Angkorin vuonna 1992 perustettuun maailmanperintökohteeseen, joka on tuonut alueelle rahoitusta ja rohkaissut Kambodžan valtiota suojelemaan kohdetta. German Apsara Conservation Project (GACP) -säätiö työskentelee suojellakseen temppeliä koristavia apsaroita, devatoita ja muita korkokuvia vahingolta. Säätiön tutkimuksen mukaan noin 20 prosenttia devatoista oli erittäin huonossa kunnossa, pääasiassa kiven luonnollisen eroosion ja kulumisen vuoksi, mutta osittain myös aikaisempien restaurointiyritysten takia. Muuhun työhön kuuluvat romahtaneiden rakenteiden korjaus ja enempien romahdusten estäminen: esimerkiksi ylätason länsijulkisivua on tuettu telineillä vuodesta 2002, kun taas japanilainen ryhmä sai ulkopihan kirjaston restauroinnin valmiiksi vuonna 2005.
Angkor Watista on tullut merkittävä matkailukohde: temppelin kävijämääriä ei julkaista, mutta vuonna 2004 maahan tuli hieman yli miljoona ulkomaalaista, joista Matkailuministeriön mukaan 57 prosenttia suunnitteli temppelissä vierailemista. Matkailijavirta on toistaiseksi aiheuttanut suhteellisen vähän vahinkoa, joitakin graffiteja lukuun ottamatta; köysiä ja puuaskelmia on asetettu suojelemaan korkokuvia ja lattioita. Matkailu on tuottanut myös lisävaroja temppelin ylläpitoon – noin 28 prosenttia lipputuloista koko Angkorissa käytetään temppeleihin – vaikka suurimman osan työstä tekevätkin ulkomaiden rahoittamat ryhmät Kambodžan viranomaisten sijaan.
Angkor Wat Kambodžan lipuissa

Kambodžan nykyinen lippu
Vuosina 1863–1948 käytetty
Vuosina 1948–1970 käytetty
Vuosina 1970–1975 käytetty
Vuosina 1979–1989 käytetty
Vuosina 1989–1991 käytetty
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Angkor Wat Wikimedia Commonsissa
NASAn korkearesoluutioinen satelliittikuva (Arkistoitu – Internet Archive)
BBC: Map reveals ancient urban sprawl (englanniksi)
Angkor Wat on Angkorin pääryhmän eteläisin temppeli.
Emile Gsellin vuonna 1866 ottama kuva Angkor Watista.
Kambodžan lippuun on kuvattu Angkor Wat.
Devatat ovat Angkor Watin tyylille ominaisia veistoksia.
Angkor Watin pohjapiirros.
Malli Angkor Watista ennen sen raunioitumista näyttää puolipylväskäytävät alimmalla tasolla ja ehjät tornit toisen tason pylväskäytävien kulmilla.
Näkymä Angkor Watin mallin keskiakselia pitkin: edessä on ristinmuotoinen terassi keskusrakennuksen etupuolella.
Korkokuva maitomeren kirnuamisesta, jossa Vishnu on keskellä, hänen kilpikonna-avatarinsa Kurma alhaalla, asurat ja devat vasemmalla ja oikealla ja apsara sekä Indra ylhäällä.
Sisäisen pylväskäytävän luoteistorni auringonlaskussa.
Temppeli nähtynä ulkomuurin luoteiskulmasta.
Käännös suomeksi
Euphyllia

| Euphyllia |
| --- | --- |
 Euphyllia glabrescens
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Korallieläimet Anthozoa
Lahko::  Kivikorallit  Scleractinia
Heimo::  Caryophylliidae
Suku::  Euphyllia  Dana, 1846 
Katso myös
   Euphyllia Wikispeciesissä   Euphyllia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Euphyllia on kivikorallien suku, johon kuuluu ainakin 15 lajia. Niitä ei voi erottaa toisistaan kalkkirungon perusteella vaan pitkistä ja lihaksikkaista tentakkeleistaan.
Vuokkokaloja Euphyllia-korallissa Lontoon eläintarhassa.
Euphyllia-lajeja tavataan indopasifisella merialueella Mosambikista Punaisellemerelle, Etelä-Japaniin. Pohjois-Australiaan ja Fidži-saarille asti.  Monia lajeja pidetään meriakvaarioissa, missä ne kuuluvat suosituimpiin pitkäpolyyppisiin eli LPS-kivikoralleihin. Muotonsa perusteella niitä kutsutaan soihtukoralliksi (torch coral, E. glabrescens), vasarakoralliksi (hammerhead coral, E. ancora ) ja sammakonkutukoralliksi (frogspawn, E. divisa)  Niissä on yhteyttäviä symbioottisia leviä, minkä takia ne tarvitsevat paljon tai kohtalaisesti valoa.
Vuokkokalat saattavat pitää Euphyllia-korallia kotipaikkanaan, jos varsinaista merivuokkoa ei ole saatavana.
Euphyllia-lajien kauppaa säädellään CITES-sopimuksella. Vuonna 2006 Indonesialle oli asetettu vientikiintiöt neljälle Euphyllia-lajille: E. ancora, E. cristata, E. divisa ja E. glabrescens
Lajeja

E. ancora
E. cristata
E. divisa
E. fimbriata
E. glabrescens
E. paradivisa
E. paraencora
E. paraglabrescens
E. yaeyamaensis
Etyyliselluloosa

Etyyliselluloosan rakenteen toistuva yksikkö
Etyyliselluloosa on puolisynteettinen selluloosasta johdettu polymeeri, joka kuuluu selluloosaeetterien ryhmään. Etyyliselluloosaa käytetään elintarvikkeissa ja lääkeaineissa lisäaineena sekä pinnoitteissa.
Ominaisuudet

Etyyliselluloosan liukoisuus riippuu sen substituutioasteesta. Tyypillisimmin käytettyjen etyyliselluloosapolymeerien substituutioaste on välillä 2,2–2,7 ja tällainen materiaali liukenee vain orgaanisiin liuottimiin. Alhaisemman substituutioasteen omaava etyyliselluloosa liukenee myös veteen. Etyyliselluloosan tiheys on pienin selluloosasta johdetuista muoveista. Polymeeri on termoplastinen ja stabiili laajalla lämpötila-alueella. Etyyliselluloosan vetomurtolujuus ja joustavuus riippuvat polymeerin molekyylipainosta ja suurenevat molekyylipainon kasvaessa. Korkeissa lämpötiloissa etyyliselluloosa on altis hajoamiselle auringonvalon tai UV-säteilyn vaikutuksesta.
Valmistus

Etyyliselluloosaa valmistetaan korotetussa paineessa ja 140 °C:n lämpötilassa selluloosasta, etyylikloridista ja natriumhydroksidista. Valmistusprosessissa käytetään suurta natriumhydroksidi- ja etyylikloridiylimäärää. Lopuksi muodostunut tuote pestään vedellä suolojen poistamiseksi, kuivataan ja jauhetaan. Sivutuotteina muodostuu etanolia ja dietyylieetteriä. Reaktiota voidaan kuvata seuraavalla reaktioyhtälöllä.
Käyttö

Etyyliselluloosaa käytetään paperien pinnoitteina, maaleissa ja lakoissa sekä sidosaineena monissa sovelluksissa. Se on monien lääketablettien kantaja- ja pinnoitusaine sekä elintarvikkeissa sitä käytetään emulgointi- ja täyteaineena. Etyyliselluloosan E-koodi on E462 ja CAS-numero 9004-57-3.
Aiheesta muualla

PubChem: Ethylcellulose (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Ethyl cellulose (englanniksi)
ChemBlink: Ethyl cellulose (englanniksi)
Eurooppa-keskeisyys

Eurooppa-keskeisyys eli eurosentrismi on Euroopan, kuten eurooppalaisen kulttuurin, ensisijaistamista. Se on etnosentrismin muoto, jossa ei-eurooppalaisia yhteiskuntia arvioidaan eurooppalaisten (ja muiden länsimaisten, kuten amerikkalaisten) kulttuuristen oletusten ja ennakkoasenteiden termein.
Yhteiskuntatieteissä Eurooppa-keskeisyyden piirteinä nähdään esimerkiksi:
eurooppalaisten näkeminen tietoisina subjekteina ja ei-eurooppalaisten näkeminen passiivisina ja epäitsenäisinä objekteina,
eurooppalaisten nostaminen etualalle ja ei-eurooppalaisten roolin väheksyminen,
eurooppalaisten näkeminen nykyaikaisen sivistyksen alkuunpanijoina,
eurooppalaisten luokittelujen ja käsitteiden käyttäminen,
eurooppalaisuuden näkeminen objektiivisesti parhaana joko biologisin, kulttuurisin tai sosiologisin termein.
Eurooppalainen näkökulma perustuu eurooppalaiseen filosofian perinteisiin ja julkiseen keskusteluun. Ne omaksuttiin vaiheittain historian, talouden ja yhteiskunnan empiiriseen tutkimukseen, joista syntyivät myöhemmin myös yhteiskuntatieteet. Empiirisen tutkimuksen kenttä on valittu eurooppalaisten kriteerien ja merkityksen mukaan, ja historian ja yhteiskunnan rakenteet on perustettu erooppalaisiin luokitteluihin ja käsitteisiin sekä eurooppalaisten ideaalisiin ja materiaalisiin intresseihin. Eurooppa-keskeisessä näkökulmassa “toisen” näkökulmaa ei yleensä esitetä.
Ankanpään suku

Vuoden 1994 Aku Ankan sukupuu -julisteessa Don Rosa julkisti seikkaperäisen tulkintansa Julle Ankanpäästä alkunsa saavasta Ankanpään suvusta. Taustalla oikeassa alakulmassa Ankkalinnan maamerkkinä tunnettu valtava Julle Ankanpään patsas.
Ankanpään suku (engl. Coot Kin) on kuvitteellinen Disneyn Aku Ankka -sarjakuvissa esiintyvä suku, jonka kantaisä on Ankkalinnan perustaja Julle Ankanpää. Julle on Carl Barksin keksimä hahmo, joka mainittiin ensimmäistä kertaa vuoden 1952 tarinassa Maailman rikkain mies. Ankanpään suvun on kuitenkin varsinaisesti kehitellyt vasta Don Rosa 1990-luvulla. Hän keksi tehdä Jullesta Mummo Ankan isoisän ja näin ollen myös Aku Ankan esi-isän.
Yllättävästä suomennosnimestään huolimatta Roope Ankan isoisä Kalle Ankanpää (engl. Dingus McDuck) ei kuulu Ankanpäiden sukuun vaan MacAnkan klaaniin.
Englannin sana coot tarkoittaa oikeastaan nokikanaa.
Suvun jäseniä > Julle Ankanpää

Julle (engl. Cornelius Coot) oli Ankkalinnan kuuluisa perustaja. Hän saapui Yhdysvaltojen länsirannikolle 1800-luvun alkupuolella ja sattui onnenkantamoisen myötä saamaan haltuunsa brittien hylkäämän linnakkeen. Jullen Ankkalinnakkeeksi uudelleennimeämän linnoituksen ympärille alkoi kehittyä Ankkalinnan kylä, jonka todellinen kukoistus koitti kuitenkin vasta 1900-luvulla Roope Ankan saapumisen myötä.
Suvun jäseniä > Kornelius Ankanpää

Kornelius (engl. Clinton Coot) oli Julle Ankanpään poika. Don Rosan mukaan Kornelius perusti Sudenpentujen partiojärjestön. Sen perustana oli Ankkalinnakkeen alaisesta kellarista löytynyt kirja, johon oli talletettu koko muinaisen Aleksandrian kirjaston tietomäärä. Kirjan päätyminen Ankkalinnakkeen alle on selitetty Don Rosan tarinassa Kadonneen kirjaston vartijat. Kirjaa päivittäen ja laventaen Kornelius muotoili Sudenpentujen käsikirjan ensimmäisen version. Kornelius sai vaimonsa Olgan (Gertrude Gadwall) kanssa kaksi lasta, Konradin ja Kaino-Vienon.
Kornelius sai englanninkielisen etunimensä Clinton Bill Clintonin mukaan, sillä presidentinvaalit olivat juuri meneillään Rosan kehittäessä hahmoa.
Kornelius Ankanpää nähdään sivuhahmona vuonna 2018 alkaneessa Legend of the Three Caballeros -animaatiosarjassa.
Suvun jäseniä > Kaino-Vieno Ankanpää

Kaino-Vieno (engl. Elvira Coot) eli tutummin ”Mummo Ankka” oli toinen Korneliuksen lapsista. Hän avioitui Hepsu Ankan kanssa ja synnytti kolme lasta, Aaronin, Doran ja Unton. Hänen lapsenlapsiaan ovat niin Aku Ankka, Hannu Hanhi, Sisuvius Ankka kuin Touho Ankkakin.
Suvun jäseniä > Konrad Ankanpää

Konrad (engl. Casey Coot) oli toinen Korneliuksen lapsista ja siis Mummo Ankan veli. Don Rosan Kultakenttien kimallus -tarinan mukaan hän osallistui Klondiken kultaryntäykseen 1800-luvun viime vuosina ja ystävystyi siellä nuoren Roope Ankan kanssa. Mutta toisin kuin Roopella, Konradilla ei ollut onnea kullankaivajan urallaan. Päästäkseen takaisin kotiin hän myi Roopelle hallussaan olleen ankkalinnalaisen tontin – Ankkalinnakkeen kukkulan, jolle Roope sittemmin pystytti Rahasäiliönsä. Avioliitostaan Gerda Hanhen (Gretchen Grebe) kanssa Konrad sai kaksi lasta: Hannan ja Serkku Kiljuhanhen.
Suvun jäseniä > Aaron Ankka

Aaron Ankka (engl. Quackmore Duck) on Aku Ankan isä.
Hän syntyi Ankkalinnassa vuonna 1875 ja työskenteli vanhempiensa Hepsu Ankan ja Kaino-Vieno Ankan (Mummo Ankan) maatilalla vuoteen 1902, jolloin hän tapasi juuri Ankkalinnaan saapuneen Roope Ankan Hortensia-siskon ja meni kihloihin hänen kanssaan. Molemmilla heistä on erittäin tulinen temperamentti.
Aaron auttoi Hortensiaa ja tämän siskoa Matildaa johtamaan heidän veljensä liikeimperiumia kirjanpitäjänä. Epäluuloinen Roope uskoi Aaronin työskentelevän ahkerasti ja olevan rehellinen, koska hän oli Roopen mahdollinen perijä. Vuonna 1920 Aaron meni naimisiin Hortensian kanssa, ja myöhemmin samana vuonna hänestä tuli kaksosten, Aku ja Della Ankan, isä.
Aaron pysyi Roopen kirjanpitäjänä vuoteen 1930, jolloin Roopen ja hänen perheensä välinen riita katkaisi heidän välinsä. Aaron erosi tehtävästään, ja hänen epäillään kuolleen noin vuonna 1950, vaikkei hänen tarkkaa kuolinaikaa tai -paikkaa tiedetäkään.
Suvun jäseniä > Dora Ankka

Dora Ankka (engl. Daphne Duck) on Mummo Ankan tytär ja Hannu Hanhen äiti. Pääasiassa Don Rosan piirtämänä esiintyneellä Doralla on yhtä paljon onnea kuin Hannullakin. Tällä perusteella Hannu on perinyt onnensa Doralta. Doran onni voi johtua siitä että, kun Dora syntyi, maalari maalasi Mummo Ankan ladon etupäähän onnea tuovan kuvion ja vastapäähän epäonnea tuovan kuvion. Kun Hepsu Ankka, eli Mummon mies kysyi syytä, maalari vastasi: Siten epäonni pysyy takananne.
Suvun jäseniä > Hepsu Ankka

Hepsu Ankka (engl. Humperdink "Grandpa" Duck) on Mummo Ankan puoliso. Hän on sarjoissa jo kuollut (joskus 1930-luvulla), sillä hän ei esiinny tarinoissa. Hänellä on kolme lasta: Dora Ankka, Unto Ankka ja Aaron Ankka, joka on Aku Ankan isä. Hepsu on myös Puosu Ankan jälkeläinen.
Suvun jäseniä > Hanna Hanhi

Hanna (engl. Fanny Coot) meni naimisiin Martti Hanhen (Luke Goose) kanssa ja sai yhden pojan, Hansu Hanhen, joka tunnetaan Mummo Ankan patalaiskana renkinä.
Suvun jäseniä > Serkku Kiljuhanhi

Serkku Kiljuhanhi (engl. Cuthbert Coot) on Jullen ohella toinen Carl Barksin keksimistä Ankanpään suvun hahmoista. Serkku Kiljuhanhi tosin esiintyy vain yhdessä tarinassa Akun karjatilaa pitävänä serkkuna, jonka luokse hän matkustaa vierailulle Tupun, Hupun ja Lupun kanssa.
Kornelius Ankanpää Aku Ankan sukupuu -julisteessa.
Konrad Ankanpää Aku Ankan sukupuu -julisteessa.
Aaron Ankka Aku Ankan sukupuu -julisteessa.
Euroopan viimeiset päivät

| Euroopan viimeiset päivät> The Last Days of Europe: Epitaph for an Old Continent |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Walter Laqueur
Kustantaja:  Thomas Dunne Books
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  256
ISBN:  0-31-236870-4
Suomennos
Suomentaja:  Leif Sundström
Kustantaja:  Art House
Julkaistu:  2009
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  280
ISBN:  978-951-884-458-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Euroopan viimeiset päivät (engl. The last days of Europe) on Walter Laqueurin vuonna 2007 ilmestynyt kirja. Kirjassaan Laqueur pyrkii tarkastelemaan sitä, miten suuri maahanmuutto Aasiasta, Afrikasta ja Lähi-idästä vaikuttaa Eurooppaan, jossa syntyvyys on laskussa. Hän väittää, että monet tämän kasvavan ihmisryhmän jäsenistä eivät ole halukkaita kotoutumaan osaksi eurooppalaisia yhteiskuntia.
Laqueurin mielestä suunnittelemattomat maahanmuuttopolitiikat yhdessä sisäpoliittisten ja yhteiskunnallisten ongelmien kanssa ovat vieneet Euroopan harhaan. Maahanmuuttajien omaehtoinen gettoistuminen on hänen mukaansa tuottanut yhteiskunnallista ja poliittista jakaantumista ja herättänyt kaunaa ja muukalaisvihamielisyyttä syntyperäisten eurooppalaisten keskuudessa. Nuorten työttömyys ja uskonnollinen tai aatteellinen halveksunta asuinmaata kohtaan on johtanut väkivaltaan, jota on nähty esimerkiksi Lontoon ja Madridin pommi-iskuissa ja Ranskan lähiöiden mellakoissa.
Laqueurin mielestä Euroopan painoarvo maailmanpolitiikassa ja taloudessa tulee heikkenemään, jos maanosan sisäinen heikkous jatkuu. Hänen mielestään Euroopan päättäjien tulisi pitää tiukassa hallinnassa kansanvaltaisia vapauksia hyväksikäyttävät ja vihaa levittävät saarnaajat. Hän myös katsoo, että on suunnattava toimia maahanmuuttajien kotouttamiseen, kouluttamiseen ja tuomiseen sosiaalipalvelujen käyttäjistä tuottavaan työhön.
Aiheesta muualla

Mark Falcoff: The Last Days of Europe (Arkistoitu – Internet Archive). Commentary Magazine 2007. (englanniksi)
Stanley Kurtz: European Lessons (Arkistoitu – Internet Archive). National Review 2007. (englanniksi)
James L. Abrahamson: The Last Days of Europe (Arkistoitu – Internet Archive). American Diplomacy Publishers 2007. (englanniksi)
Suvi-Anne Siimes: Euroopan viimeiset päivät (Arkistoitu – Internet Archive). Talouselämä 21.11.2008.
Pauli Juusela: Eurooppa tiensä päässä[vanhentunut linkki]. Vantaan Lauri 18.3.2010.
Jussi K. Niemelä: Viimeisiä viedään – vai viedäänkö? Humanisti 1/2010.
Europium(III)

| Europium(III)oksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1308-96-9
PubChem CID:  159371
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Eu2O3
Moolimassa:  351,926 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoista tai aavistuksen pinkkiä jauhetta
Sulamispiste:  2 350 °C (2 620 K)
Tiheys:  7,40 g/cm3
Liukoisuus veteen:  olematon
Europium(III)oksidi (Eu2O3) on europiumin ja hapen epäorgaaninen yhdiste. Sitä on käytetty yleisesti punaisena loisteaineena television kuvaputkissa, yhdessä yttriumin suolojen kanssa, sekä loistelampuissa. Tyypillinen väritelevision kuvaputki sisältää noin 0,5–1 g europiumoksidia ja vuodesta 1964 lähtien televisioteollisuus on käyttänyt erittäin puhtaita yttriumin ja europiumin oksideja tonnimääriä. Se on myös eräs lähdemateriaali fluoresoivan lasin valmistuksessa. Europiumin suolojen fluoresoivia ominaisuuksia käytetään myös eurosetelien väärennyksen estävissä turvatekijöissä.
Europiumoksidilla on kaksi kiderakennetta: monokliininen ja kuutiollinen. Kuutiollinen rakenne on samanlainen kuin mangaani(III)oksidilla. Metallinen europium hapettuu ilmassa europium(III)oksidiksi.
European Tour (konserttikiertue)

| European Tour> The Jacksons |
| --- | --- |
Alkoi:  toukokuu 1977
Esitykset:  ?
European Tour oli The Jacksons -yhtyeen kaksi ja puoliviikkoa kestänyt Euroopan-kiertue, joka käsitti maat: Ranska, Saksa, Alankomaat ja Iso-Britannia. Viimeksi mainitussa maassa yhtye esiintyi Kuningatar Elisabet II:lle.
Eurynome (Nisoksen tytär)

Eurynome (m.kreik. Εὐρυνόμη, Eurynomē) on kreikkalaisessa mytologiassa Megaran kuninkaan Nisoksen tytär ja Bellerofonin äiti. Bellerofonin isä oli Poseidon, mutta Eurynomen puolisoksi mainitaan Glaukos.
Eurypontidit

Eurypontidit (m.kreik. Εὐρυπωντίδαι, Eurypōntidai, lat. Eurypontidae) olivat toinen kahdesta kuninkaallisesta Spartan kuningassuvusta, ja sitä pidettiin vähempiarvoisena kuin agiadeja.
Eurypontidien kantaisänä pidettiin myyttistä Herakleen jälkeläistä Proklesta. Spartan poliittisessa elämässä suvulla oli yleensä vähemmän vaikutusvaltaa kuin agiadeilla, mutta tilanne muuttui vuosisatojen varrella, ja viimeistään Spartan saavutettua hegemonian Kreikassa eurypontideista tuli monimutkaisen valtataistelun jälkeen tärkeämpi vaikuttaja politiikassa. Merkittävimmät suvun kuninkaat olivat Arkhidamos II ja Agesilaos II, jotka vaikutus Spartan politiikkaan jäi pysyväksi.
Molemmat Spartan kuningassuvut olivat tiukasti erotettuja toisistaan, eikä yhden suvun jälkeläinen voinut seurata toisen suvun kuningasta valtaistuimelle.
RN Euridice (1890)

| RN Euridice |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Kölinlasku:  14. helmikuuta 1889
Laskettu vesille:  22. syyskuuta 1890
Palveluskäyttöön:  1. toukokuuta 1891
Poistui palveluskäytöstä:  10. maaliskuuta 1907
Tekniset tiedot
Uppouma:  904 t
Pituus:  73,09 m
Leveys:  8,22 m
Syväys:  noin 3,48 m
Koneteho:  3 884-4 422 ihp
Nopeus:  18,1-20,8 solmua
Miehistöä:  96-121
Aseistus
Aseistus:  1 × 4,7"/40 tykki 6 × 57 mm/43 tykkiä 3 × 37 mm/20 tykkiä 6 × 17,7" torpedoputkea
RN Euridice (ital. Regia Nave Euridice) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1890 vesillelaskettu Partenope-luokan torpedoristeilijä.
Valmistus

Carlo Vignan suunnittelema alus tilattiin Castellammare di Stabiasta Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta ja sen köli laskettiin 14. helmikuuta 1889. Alus laskettiin vesille 22. syyskuuta 1890 ja se otettiin palvelukseen 1. toukokuuta 1891.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 10. maaliskuuta 1907.