stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valtion hienomekaaninen konepaja
Aiheesta muualla

http://www.protoshop.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Paul Öhrnberg: Tsunamista käänne elämään - palkkajohtajasta yrittäjäksi. Kauppalehti, 30.12.2009.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 13.1.2010.[vanhentunut linkki]
Jari Pietiläinen: Espoon vanhin yritys – teräksinen tulevaisuus. Länsiväylä, 31.08.2010.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 05.10.2010.[vanhentunut linkki]
Jouni Luotonen: Toisin tavoin työkkäristä. Talouselämä, 25.08.2010.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 05.10.1.2010. (Arkistoitu – Internet Archive)
Tapiolan Seutu, Joulukuu 2010.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 30.12.2010.
Protoshopin materiaalimyymälä Espoon Otaniemessä
Valvomisen sunnuntai

Valvomisen sunnuntai on kirkkovuoden viimeistä edellinen sunnuntai. Se on viikkoa ennen tuomiosunnuntaita ja kaksi viikkoa ennen uuden kirkkovuoden aloittavaa ensimmäistä adventtisunnuntaita, aikaisinaan 13. ja viimeistään 19. marraskuuta. Tämän sunnuntain sanoma korostaa hengellistä valvomista ja Kristuksen paluun odotusta.
Nimitys valvomisen sunnuntai tuli Suomen evankelisluterilaisessa kirkossa käyttöön vuoden 1997 evankeliumikirjaehdotuksen mukaisesti vuodesta 2001 alkaen. Aikaisemmin (vuodesta 1958) sen nimenä oli ollut kirkkovuoden lähinnä viimeinen sunnuntai.
Aiheesta muualla

Valvomisen sunnuntai Suomen ev-lut kirkon sivulla[vanhentunut linkki]
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkovuosi
adventti | 
joulu | 
uusivuosi |
loppiainen |
kynttilänpäivä |
laskiainen |
Marian ilmestyspäivä |
palmusunnuntai |
kiirastorstai |
pitkäperjantai |
pääsiäinen |
helatorstai

helluntai |
Pyhän Kolminaisuuden päivä |
juhannus |
apostolien päivä |
kirkastussunnuntai |
mikkelinpäivä |
reformaation päivä |
pyhäinpäivä |
tuomiosunnuntai
Aarne Valle

| Aarne Valle |
| --- | --- |
 Aarne Valle kuvattuna syyskuussa 1943 Äänislinnassa Itä-Karjalan Sotilashallinnon esikunnan lääkintäosaston päällikkölääkärinä.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Aarne Olavi Valle (aik. Walle)
Syntynyt: 17. joulukuuta 1902 Viipuri, Suomi
Kuollut: 31. joulukuuta 1983 (81 vuotta) Lahti
Kansalaisuus:   Suomalainen
Ammatti:  Sisätautilääkäri
Aarne Olavi Valle (aik. Walle) (17. joulukuuta 1902 Viipuri – 31. joulukuuta 1983 Lahti) oli suomalainen lääkäri ja Lahden Keskussotilassairaala 2:n (KSS 2) ylilääkäri. Nuorempana heimoaktivismia innokkaasti kannattanut Valle oli jatkosodan aikana tärkeissä asemissa Suomen miehittämän Itä-Karjalan sotilashallinnossa.
Kouluaika, sisällissodan aika ja lääkäriopinnot Helsingissä

Aarne Valle oli viipurilaisten rehtori Georg Wilhelm Wallen ja piirustuksen opettaja Anna Elisabet Kihlgrenin nuorin lapsi 7-lapsisessa perheessä, joista kaksi kuoli nuorena. Isän kuoltua vuonna 1909 Aarne oli 7-vuotias. Äidin muutettua lastensa kanssa Helsinkiin Aarne Walle jatkoi koulunkäyntiä Suomalaisen Normaalilyseon II lk:lla vuonna 1913.
Vuoden 1918 sisällissodan aikaan 15-vuotias Aarne Walle lähti sodan alettua punaisten hallitsemasta Helsingistä rintamalle valkoisten puolelle. Hän kertoi kotona matkustavansa sukulaisten luo Kuopioon, mutta jäikin Lahdessa junasta ja jatkoi sieltä kävellen Sysmään. Hän osallistui Sysmässä sotatoimiin vapaaehtoisena kiväärimiehenä helmikuun ajan. Sieltä hän kulki valkoisten joukkojen mukana Heinolaan, jossa hän joutui helmikuun lopussa 1918 punaisten vangiksi. Walle siirtyi punaisten joukkojen mukana Helsinkiin, jossa hän erosi punaisista. Sen jälkeen Walle toimi Helsingin salaisen valkokaartin mukana. Hän oli mukana Helsingin valtauksessa ja valkoisten voitonparaatissa 16. toukokuuta. Kesäkuun alusta 1918 Walle kuului Helsingin Jääkärirykmenttiin. Suojeluskunnan perustamisen jälkeen hän osallistui syksystä 1918 alkaen Helsingin Suojeluskunnan konekiväärikomppanian toimintaan, ensin konekiväärimiehenä, sitten korpraalina ja viimeksi alikersanttina, kunnes meni asevelvolliseksi vuonna 1927.
Aarne Walle oli valmistunut ylioppilaaksi vuonna 1923 ja jatkoi lääkäriopintojaan Helsingin yliopistossa, kuten vanhin veli Taneli (Daniel) Wallen (s. 1888). Hän suoritti lääketieteen opintoihin valmistavan medikofiilitutkinnon vuonna 1924 ja valmistui lääketieteen kandidaatiksi vuonna 1927. Opiskeluaikanaan Walle oli Helsingin yliopistossa Savolaisen osakunnan jäsenenä. Tässä vaiheessa hän suoritti asevelvollisuutensa Rannikkolaivastossa vuosina 1927–1928. Sen aikana hän suoritti Reserviupseerikoulun vuosina 1927–1928, reservin lääkintäupseerikurssin vuonna 1928 ja Huoltokoulun vuonna 1928. Hänet ylennettiin vuonna 1928 reservin lääkintäluutnantiksi.
Asevelvollisuuden jälkeen Walle jatkoi opintojaan ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1933. Hän hoiti opintojensa loppuvaiheessa joukon viransijaisuuksia. Lisäksi hän oli myös Helsingin Suojeluskunnan lääkintäkomppaniassa suojeluskuntalääkärinä vuosina 1928–1933, josta ajasta hän oli yhdeksän kuukautta komppanian päällikkönä vuonna 1930.
Ylioppilaspoliitikko ja Akateemisen Karjala-Seuran jäsen

Opiskeluvuosinaan Valle oli aktiivi järjestöihminen. Hän kuului Ylioppilaskunnan hallitukseen vuosina 1929–1930 ja 1932–1933, jäsen vuosina 1926–1927, puheenjohtaja  sekä varapuheenjohtaja vuosina 1931–1932.
Erityisesti Valle oli suuntautunut suomensukuisten heimoaatetta tukevien järjestöjen toimijaksi. Tässä yhteydessä hän alkoi 1930-luvun aikana kirjoittaa sukunimensä yksinkertaisella V-kirjaimella. Samoin teki myös hänen veljensä Otto Valle. Aarne Vallesta tuli Akateemisen Karjala-Seuran (AKS) jäsen (nro 165) vuonna 1923 heti ylioppilaaksi tultuaan. Myös hänen veljensä Daniel (Taneli) Fredrik Walle, Georg Wilhelm Walle ja Otto Ferdinand Valle liittyivät seuran jäseniksi. Aarne Valle oli veljeksistä aktiivisin. Hän oli  vuonna 1923 perustetun Suomen Heimo -lehden vastaava toimittaja (=toimitussihteeri) vuosiksi 1925–1926 ja seuran edustajana Virossa hankkimassa Viron Inkerin kouluja suomalaisiksi vuosina 1925 ja 1927. Valle oli AKS:n johtokunnan varajäsen vuonna 1925 ja jäsen vuonna 1926, hallituksen jäsen vuonna 1927 ja puheenjohtaja vuosina 1931–1932. Lisäksi hän oli Inkerin liiton hallituksen jäsen vuosina 1926–1927, johtokunnan jäsen vuodesta 1932 alkaen sekä varapuheenjohtaja vuodesta 1939 alkaen.
Sotilaslääkäri

Lääkäriksi valmistuttuaan Aarne Valle toimi, lääkintäkapteeniluutnantiksi ylennettynä, Rannikkolaivaston lääkärinä joulukuusta 1933 kesäkuuhun 1941 saakka. Valle sai sisätautien erikoislääkärin oikeudet vuonna 1937. Hän teki vuonna 1938 Puolustusvoimien lähettämänä opintomatkan Saksaan, Unkariin ja Puolaan ja julkaisi samana vuonna Sotilaslääketieteellisessä Aikakauslehdessä huomioitaan näiden maiden armeijoista.
Valmistuttuaan lääkäriksi Valle oli mukana lukuisissa ammatillisiasa järjestöissä, kuten Suomalainen Lääkäriseura Duodecimssa, Suomen Lääkäriliitossa, Suomen Lääkintäupseeriliitossa (sihteerinä 1939–1945), Helsingin Sotilaslääkäriyhdistyksessä (sihteerinä 1935–1936, puheenjohtajana 1939–1941), Pohjoismaisessa sotilaslääkäriyhdistyksessä, Suomalais-unkarilais-virolaisen Lääkäriseuran Suomen osastossa (johtokunnan jäsen 1933–1940, sihteeri 1936–1940), Suomen Sisätautilääkärien yhdistyksessä (vt. sihteeri 1938–1940) sekä Pohjoismaisessa sisätautilääkärien yhdistyksessä.
Talvi- ja jatkosodan aika

Aarne Valle oli edelleen Rannikkolaivaston lääkintäupseerin virassa kesäkuuhun 1941 saakka, siis myös marraskuun lopussa 1939 alkaneen ja maaliskuussa 1940 päättyneen talvisodan ajan. Todellisuudessa hän oli kuitenkin lokakuusta 1939 syksyyn 1940 komennettuna Merivoimien Esikunnan lääkintätoimiston päälliköksi. Hänet ylennettiin lääkintäkomentajakapteeniksi vuonna 1940.
Jatkosota alkoi kesäkuun lopulla 1941. Melkein heti sodan alettua Aarne Valle määrättiin 1.7.1941 alkaen Keskussotilassairaala 2:n (KSS 2) vt. osastonlääkäriksi (sisätautiosastolla) ja muutti silloin perheensä kanssa Lahteen. KSS 2 oli perustettu jatkamaan Lahteen talvisodan jälkeen toukokuussa 1940 sijoitetun Viipurin Sotilassairaalan toimintaa. KSS 2:sta oli kuitenkin sodan uhatessa jo 17.6.1941 annetulla käskyllä muodostettu taas 8. sotasairaala (8 SS), jonka toiminta jatkui Lahden kansanopistolla, Vierumäen urheiluopistossa sekä muissa tilapäisissä sijoituspaikoissa Lahdessa ja sen lähikunnissa.
Jatkosodan sytyttyä lääkintäkomentajakapteeni Aarne Valle sai komennuksen 7. heinäkuuta 1941 Itä-Karjalan Sotilashallinnon esikunnan lääkintäosaston päällikkölääkäriksi. Itä-Karjalan valloituksen jälkeen hänen asemapaikkansa oli Äänislinnan nimen saanut Petroskoi. Samalla Valle oli Suomen Punaisen Ristin (SPR) Itä-Karjalan piirihallinnon toiminnanjohtaja koko sen toiminta-ajan vuosina 1941–1944. Hänen vastuullaan oli sodan jalkoihin jääneen Itä-Karjalan siviiliväestön lääkintähuollon järjestäminen ja toteuttaminen. Hänen apulaisenaan esikunnan terveydenhuoltotoimistossa oli lääkintäkapteeni Sulo K. Elomaa, joka oli asunut kouluaikansa Lahdessa ja toimi siellä myöhemmin lääkärinä. Lääkintäkomentaja Valle oli johdonmukainen lääkärin etiikan mukaisessa suhtautumisessaan eli apua on annettava avuntarvitsijoille riippumatta rodusta tai kansallisuudesta.
Valle ylennettiin lääkintäkomentajaksi vuonna 1942. Vallen toiminta Itä-Karjalassa keskeytyi joulukuun 1942 ja tammikuun 1943 ajaksi, jolloin hänet oli komennettu sisäasiainministeriön siirtoväenasiain osastolle valmistelemaan Suomeen siirrettävän inkeriläisväestön lääkintähuoltoa.
Jatkosodan loppuvaiheessa Valle määrättiin elokuussa 1944 Pohjois-Suomen evakuoimiskeskuksen esikunnan lääkintäpäälliköksi, ja hänen komennuksensa päättyi vasta 30. marraskuuta 1944. Pitkän komennuskauden jälkeen Valle palasi Lahteen KSS 2:n sisätautilääkäriksi, kun 8 SS lakkautettiin marraskuun lopussa 1944 ja KSS 2 jatkoi sen toimintaa. Vallen sairaalatyö keskeytyi jälleen melko pian, sillä hän oli vielä 15.2.–30.4.1945 lääkintöhallituksen määräyksestä järjestämässä kulkutautien torjuntaa ja lääkintäoloja Pohjois-Suomessa saksalaisia vastaan käydyn sodan vuoksi evakuoidun väestön palautuksen aikana.
Keskussotilassairaala 2:n lääkärinä sotien jälkeen

Aarne Vallen työ sisätautilääkärinä KSS 2:ssa pääsi alkamaan toden teolla vasta toukokuussa 1945. Hänet nimitettiin samassa kuussa lääkintäeverstiluutnantin virkaan. KSS 2 toimi silloin edelleen väliaikaisissa tiloissa, Lahden kansanopistossa, Vierumäen urheiluopistossa ja Lahdessa olleessa Salpaushovissa, entisessä hiihtohotellissa. Vierumäen osasto lakkautettiin syyskuun lopussa 1945 ja Salpaushovin osasto kesäkuussa 1946. KSS 2:n toiminta vakinaistui lopulta syyskuun alussa 1946, kun Kansanopistossa toiminut sairaalaosasto siirtyi Hennalan kasarmialueelle, jossa oli aikaisemmin ollut vain varuskuntasairaala.
Valle määrättiin vuoden 1948 lopulla hoitamaan KSS 2:n ylilääkärin virkaa oman virkansa ohella lääkintäeversti Harry Björkin jälkeen. Tammikuussa 1949 Valle ylennettiin lääkintäeverstiksi ja nimitettiin KSS 2:n ylilääkäriksi. Vuonna 1961 Valle nimitettiin KSS 2:n johtajalääkäriksi, josta tehtävästä hän siirtyi eläkkeelle joulukuussa 1967. Aarne Vallelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1973
AKS-aktiivit Aarne Valle ja Ilmari Heikinheimo vuonna 1932. Valle oli kuvan ottoaikaan AKS:n puheenjohtaja.
Olli Valtonen

Olli Valtonen heinäkuussa 2010.
Olli Valtonen (s. 16. helmikuuta 1950 Helsinki) on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon pappi, joka edustaa karismaattista liikettä. Hän toimi HelsinkiMission toiminnanjohtajana alkuvuoteen 2018 saakka. Aiemmin hän on toiminut Kansan Raamattuseurassa Sana-lehden päätoimittajana vuosina 1980–1983 sekä erikoistoimittajana Uudessa Suomessa, Iltalehdessä ja perustamassaan Askel-lehdessä. Hän myös juonsi Sielun peili -ohjelmaa Yle TV1:llä. Hän oli myös perustamassa Tuomasmessua vuonna 1988 ja toimii edelleen messun ympärille muodostuneissa Tuomasyhteisössä ja Cityseurakunnassa.
Eduskuntavaaleissa 2007 Valtonen pyrki eduskuntaan Helsingistä Kokoomuksen listalta sitoutumattomana ehdokkaana. Hän keräsi 3826 ääntä mutta ei tullut valituksi. Kunnallisvaaleissa 2008 hänet valittiin Helsingin kaupunginvaltuustoon 2192 äänellä. Hän ei asettunut ehdolle enää vuoden 2012 kunnallisvaaleissa.
Olli Valtonen on vaimonsa Leilan kanssa tehnyt persoonallisuusenneagrammia tunnetuksi Suomessa.
Valtosen kirjan Tänään Kalevi Lehtinen ensipainos oli suurin siihenastinen Suomessa otettu painos.
Julkaisut

Kuitenkin sinua rakastetaan.  Helsinki:  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15127-0
Tänään Kalevi Lehtinen.  Hämeenlinna:  Päivä, 1989.  ISBN 951-622-449-0
Seppo Juntunen. Parantajan palveluksessa.  Helsinki:  Kirjapaja, 1990.  ISBN 951-621-952-7
Kalevi Lehtinen. Jatkoaika.  Helsinki:  Kirjapaja, 1992.  ISBN 951-625-159-5
Näin on. Rakkaus katoaa silloin tällöin.  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-625-220-6
Tuulet tulevat.  Helsinki:  Rukous-kustannus, 1994.  ISBN 952-9890-02-8
Valtonen, Leila & Valtonen, Olli: Yhdeksänkulmainen peili. Paranna itsetuntemustasi enneagrammin avulla.  Helsinki:  Kirjapaja, 1996.  ISBN 951-625-417-9
Valtonen, Leila & Valtonen, Olli: Hyvä ja paha sisu. Etsi kasvusuuntasi enneagrammin avulla.  Helsinki:  Kirjapaja, 1999.  ISBN 951-625-544-2
Kaikki kääntyy hyväksi. Kirjoituksia eksyville.  Helsinki:  Kirjapaja, 2006.  ISBN 951-607-402-2
Aiheesta muualla

Olli Valtosen verkkosivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Juha Valtanen

Juha Joukamo Valtanen (s. 6. joulukuuta 1952 Helsinki) on suomalainen, 1980-luvulla arvokilpailuissa kilpaillut purjehtija sekä pelastusalan asemamestari.
Urheilutausta

Valtanen sijoittui olympialaisten Tornado-luokassa 16:nneksi Los Angelesissa 1984 Pekka Narkon parina. Maailmanmestaruuskilpailuissa hän sijoittui 11:nneksi ja Euroopan-mestaruuskilpailuissa neljänneksi vuonna 1983. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti hopeaa vuonna 1982.
Valtanen voitti Pekka Narkon kanssa Tornado-luokan Suomen-mestaruuden vuosina 1981, 1982 ja 1983.
Juha Valtanen ja Pekka Narko valittiin vuoden 1983 parhaiksi suomalaispurjehtijoiksi. Valtanen on edustanut urallaan NJK-, EPS- ja HTPS-purjehdusseuroja.
Los Angelesin olympialaisten jälkeen Juha Valtanen jatkoi vuonna 1985 kilpapurjehdusuraansa. Soling-luokassa yhdessä Kenneth Ja Henrik Thelenin kanssa. He kilpailivat lukuisissa kilpailuissa kotimaassa ja ulkomailla, joista paras tulos saavutettiin vuonna 1988 Balatonjärvellä jossa tuloksena oli maailmanmestaruushopea.
Judossa Valtanen saavutti useita SM-mitaleja sekä vuonna 1972 TUK:n mestaruuden. Hän on toiminut judon seuravalmentajana ja Tapion Judo-Ikarin johtokunnan jäsenenä.
Vuonna 2021 Valtanen aloitti uudelleen ratakilpapurjehduksen Fålkboat-luokassa yhdessä Erik Aikalan ja Kari Paljakan kanssa.
Työura

Valtanen kilpaili aina vuoteen  vuoteen 1992 saakka, jolloin Valtanen aloitti opiskelun Valtion pelastusopistossa Otaniemessä , josta hän valmistui paloesimieheksi samana vuonna. Valtanen työskenteli Asemamestarin vakanssilla vuoteen 2012, jolloin hän jäi eläkkeelle toimittuaan Niittykummun paloaseman päällikkönä vuodesta 2002. Valtanen toimi myös pelastus-sukeltajana vuodesta 1980 aina vuoteen 2010, jolloin hän lopetettuaan aktiivitoiminnan, oli silloin Suomen vanhin virassa työskentelevä pelastussukeltaja. Valtanen kuului myös Suomen FRF-joukkueeseen, joka työskenteli eri pelastustehtävissä kautta maailman.
Merkittävimmät huomionosoitukset

Sotilasarvoltaan Valtanen on reservin luutnantti, ja hänet on palkittu useilla kunniamerkeillä, muun muassa Suomen Leijonan ritarikunnan ansioristillä.
Valtanen on kirjoittanut urallaan kolme kirjaa, joista 2 käsittelee pelastusalaa ja sen toimintaa, sekä yhden purjehdusmatkasta kertovan kirjan/oppaan.
Teokset

Savua ja Tulta, Rök och Eld.                                          ISBN : 978-951-857-554-5    2009        Kustantaja : Länsi-Uudenmaan pelastuslaitos.
Suomalainen palomies maalla, merellä ja ilmassa.        ISBN : 978-952-5673-28-9   2012        Kustantaja : Suomen Palopäällystöliitto.
Purjehdus läpi aution meren.                                          ISBN:  978-952-80-3152-9.  2021        Kustantaja : Omakustanne
Vanajan vaakuna

Vanajan vaakuna (1957–1966)
Vanajan kunnanvaakuna on saanut aiheensa Hämeen maakunnan tunnuseläimestä ilveksestä. Maakunnan asutus alkoi aikanaan Vanajan seudulta, minka vuoksi vaakunaan on otettu maakunnan vaakunaeläimen ilveksen pää.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 26. marraskuuta 1957. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä hopeinen, sinivaruksinen ilveksen pää; korvatöyhdöt mustat”.
Vaakuna ehti olla virallisessa käytössä vajaan kymmenen vuotta. Se siirtyi Wanaja-seuran isännöimäksi kotiseutuvaakunaksi vuonna 1967, kun Vanaja liittyi osaksi Hämeenlinnaa.
Valonsäde

| Valonsäde> Raggio di luce |
| --- | --- |
 Italialaiset sotilaat vapauttavat Marian.
Pääosat:  Fernanda Negri-Pouget
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Cines
Ensi-ilta:  3. marraskuuta 1911 (Italia) 1. tammikuuta 1912 (Suomi)
Kesto:  205/258 metriä (13 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valonsäde (ital. Raggio di luce, myös Raggio di sole ”Auringonsäde”) on vuonna 1911 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Tuntemattoman ohjaajan elokuvan pääosaa esittää Fernanda Negri-Pouget.
Juoni

Tripolissa asuvan Marian sulhanen kutsutaan asepalvelukseen Italiaan. Miehen poissaollessa rikas pašša yrittää vietellä Marian ja lopulta ryöstää hänet haaremiinsa. Vankeus ei kuitenkaan kestä kauan, sillä mereltä lankeaa valonsäde Tripoliin. Italialaiset valtaavat kaupungin ja vapauttavat Marian, joka tapaa jälleen sulhasensa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gastone Monaldi  | … |  pašša   |
|  Fernanda Negri-Pouget  | … |  Maria   |
|  Cesare Moltini  | … |  Marian sulhanen   |
Teemat ja vastaanotto

Cinesin tuottama Valonsäde on osa Italian–Turkin sodan propagandaa, jonka tehtävänä on osoittaa turkkilaisten rikokset ja italialaisten sotilaiden sankarillisuus. Mukana on myös sodan uskonnollisiin motiiveihin viittaava islam-teema.
Aikalaiskritiikki kiitti elokuvaa sen isänmaallisuudesta ja itämaisesta lavastuksesta. Suomessa sitä esitettiin useilla eri nimillä alkuvuodesta 1912. Lehtimainoksissa korostettiin haaremiteemaa, mutta elokuvan propagandistisuuskaan ei jäänyt huomaamatta.
Restaurointi

Elokuva on säilynyt Italian kansallisen elokuva-arkiston kokoelmissa. Se on nähtävissä Friulin elokuva-arkiston YouTube-kanavalla
Aiheesta muualla

Valonsäde Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Valmetin historia

Valmet Oyj on valtion entinen asetehdas ja nykyään jättiyritys, joka on kokenut monta muodonmuutosta. Valmetin taustalla on yli 200 vuoden teollisuushistoria. Valmet syntyi uudestaan joulukuussa 2013, kun sellu-, paperi- ja voimantuotantoliiketoiminnat irtautuivat Metso Oyj:stä. Tämä artikkeli kertoo Valmetin vaiheista vuoteen 2013 asti.
Valmetin juuret

Valmetin juuret ulottuvat 1750-luvulle. Helsingin edustalla sijaitsevassa Viaporin (Suomenlinnan) linnoituksessa toimi tällöin pieni allastelakka, joka päätyi 1900-luvulla Suomen valtion omistukseen ja osaksi Valmetia. Tamfelt, josta kehittyi yksi johtavista teknisten tekstiilien toimittajista, perustettiin 1797. Tamfeltin toiminnot ovat nykyään osa Valmetin Palvelut -liiketoimintalinjaa.
Useat yrityksistä, jotka ovat osa uutta Valmetia, on perustettu 1800-luvulla. Karlstads Mekaniska Werkstad (KMW) aloitti toimintansa Ruotsissa vuonna 1865. Beloit Corporation aloitti 1858 valimotoiminnan Beloitin kaupungissa Wisconsinin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sunds Bruk, Sunds Defibrator Industries Ab:n edeltäjä, perustettiin Ruotsissa vuonna 1868.
1946–1970

Syksyllä 1944 valtion asetehtaat siirrettiin puolustusministeriöltä kauppa- ja teollisuusministeriön alaisuuteen. Pelättiin, että Neuvostoliitto laskee aseteollisuudenkin työvoiman asevoimien vahvuuteen, jota Moskovan välirauhansopimus rajoitti merkittävästi. Eduskunta toimi nopeasti tehdessään tämän päätöksen. Asetehtaista muodostettiin vuonna 1946 Valtion Metallitehtaat (VMT, ValMet), johon Suomen valtio yhdisti eri puolilla maata sijainneet sotakorvauksia valmistavat metallitehtaansa. Perustamisvuonna yrityksellä oli noin 6200 työntekijää. Yhtiömuodoksi tuli vuonna 1951 osakeyhtiö ja nimeksi Valmet Oy.
Valmetin puuhamiehenä toimi Reino R. Lehto, kauppa- ja teollisuusministeriön kansliapäällikkö, joka oli myös Sotakorvausteollisuuden valtuuskunnan eli Sotevan pääsihteeri. Vuonna 1951 Lehdosta tuli Valmetin hallintoneuvoston puheenjohtaja.
Yhtiön eri tehtaat, jotka olivat valmistaneet muun muassa sota-aluksia, lentokoneita ja tykkejä, etsivät uusia omia osaamisalueitaan vuosikausia. Ennen pitkää entisissä asetehtaissa alettiin valmistaa muun muassa hammaslääkärintuoleja, trukkeja, paperikoneita ja Terhi-perämoottoreita.
Tykkitehtaan muuntuminen paperikonetehtaaksi oli onnistunut muutos, mutta silläkin oli vaikeuksia päästä länsimarkkinoille niiden tuonnin esteiden vuoksi. Telakkateollisuutta verrattiin aina – negatiivisesti – Wärtsilään. Lentokoneteollisuus ylläpidettiin kansallisen turvallisuuden perusteella, mutta oli tappiollinen. Se oli 1940-luvun Valmetin vahva tuotekehittäjä kehittäen sotakorvaustuotteiksi mm. satamien lukkitrukin. Koko monialakonserni etsi uusia toimialoja, muun muassa autoteollisuus ja instrumentointi, kymmeniä vuosia. Muun muassa autoteollisuutena Valmet toi Suomen teollisuuteen modernin tuotannon laadunvalvontatekniikan. Yrityksen johtamiseen ja päätöksentekoon vaikutti voimakkaasti kansallinen politiikka.
Valmet aloitti paperikoneiden valmistuksen entisellä tykkitehtaallaan Rautpohjassa 1950-luvun alussa ja toimitti ensimmäisen paperikoneensa vuonna 1953. Kansainvälisesti merkittäväksi paperikonevalmistajaksi Valmet kohosi 1960-luvun puolivälissä toimittaessaan useita koneita maailman johtaviin paperiteollisuusmaihin. 1950-luvun alussa Rautpohjan entisessä tykkitehtaassa aloitettiin myös traktorien valmistus.
Vuonna 1961 Valmet oli Suomen kuudenneksi suurin yhtiö ja sillä oli 8 841 työntekijää.
1971–1990

1970- ja 1980-luvuilla Valmet valmisti muun muassa laivoja, lentokoneita, rynnäkkökivääreitä, vetureita ja traktoreita, mutta vähitellen Valmet alkoi keskittyä paperikoneisiin ja niihin liittyvään teknologiaan.
Valmetin laivateollisuudella oli telakat Turussa ja Helsingissä (ensin Katajanokan telakalla, myöhemmin Vuosaaressa nykyisen Vuosaaren sataman alueella). Valmet myi telakkansa vuonna 1986 Wärtsilä Oy:lle, joka yhdisti ne omien telakoidensa kanssa Wärtsilä Meriteollisuus Oy:ksi. Tämä yhtiö ajautui konkurssiin vuonna 1989. Sen toimintaa jatkoi ensin Masa Yards Oy, sitten Kvaerner Masa-Yards Oy, Aker Yards Oy, Aker Finnyards Oy, STX Finland Oy ja nykyään Meyer Turku Oy.
Telakkaryhmän myynnin yhteydessä Valmet osti Wärtsilältä paperin jälkikäsittelykoneita valmistavan, Järvenpäässä sijaitsevan konepajan. Konepajasta muodostettiin Valmetin oman paperikonevalmistuksen kanssa tytäryhtiö Valmet Paperikoneet Oy, joka osti Tampellan kartonkikoneiden valmistuksen vuonna 1992.
Valmetin asevalmistus (Tourulan tehdas) siirtyi vuonna 1986 Sako-Valmet Oy:lle, josta tuli myöhemmin Sako Oy. Yhtiön omistaa nykyään italialainen asevalmistaja Beretta.
Traktorien, metsäkoneiden ja kuljetusvälineiden valmistuksen Valmet myi vuonna 1994 Oy Sisu Auto Ab:lle, joka siirtyi vuonna 1997 Partek Oy:n omistukseen. Vuonna 2002 Kone Oyj osti Partek Oyj:n ja vuonna 2004 se myi Sisun suomalaisten yksityishenkilöiden muodostaman sijoittajaryhmän ja yhtiön johdon perustamalle Suomen Autoteollisuus Oy:lle.
Vuonna 1988 Valmetilla oli 17 405 työntekijää.
Valmet osana Metsoa 1991–2012

Heinäkuussa 1999 Valmet yhdistyi Rauma Oy:n kanssa. Syntyi Valmet-Rauma Oyj, jonka nimi vaihdettiin Metsoksi elokuussa. Paperikoneista tuli Metson yksi liiketoiminta-alue.
Vuonna 2000 Metso osti Beloit Corporationin pehmopaperin- ja paperinvalmistusteknologian sekä sen Yhdysvaltojen ja Ranskan palvelutoiminnot.
Joulukuussa 2006 Metso osti norjalaisen Aker Kvaerner ASA:n Pulping- ja Power -liiketoiminnot. Tämän hankinnan tarkoituksena oli parantaa yrityksen kykyä toimia sellu- ja paperiteollisuuden kokonaistoimittajana ja lisäksi vastata voimantuotannon ja biomassateknologioiden liiketoimintamahdollisuuksiin.
Vuoden 2009 lopussa Metso osti Tamfelt Oyj:n, yhden maailman johtavista teknisten tekstiilien toimittajista.