Bahrainin historia
Moderni historia > Itsenäinen Bahrain

Bahrainin itsenäisyys julistettiin 11. elokuuta 1971. Bahrainia ja sen vastikään myös itsenäistynyttä naapuria Qataria erotti meriraja, jota ei kuitenkaan ollut tarkasti määritetty. Bahrain koostui kahdesta ryppäästä saaria, joissa pohjoisemmalla pääsaarella sijaitsee pääkaupunki Manama ja käytännössä kaikki asutus. Etelämpänä, aivan Qatarin rannikon tuntumassa sijaitsevat Hawar-saaret olivat maiden itsenäistyessä lähes asumattomia. Myös Qatar vaati saaria itselleen, sillä perusteella että ne olivat sen näkökulmasta osa sen rannikkoa. Bahrainia hallinneen Al-Khalifa suvun mielestä saaret olivat historiallinen osa sen valtapiiriä. Alueelta vetäytynyt Britannia ei ollut protektoraattiaikana ratkaissut kysymystä saarten hallinnasta.
Bahrainin itsenäisyyspäivä on virallisesti 16.12.1971. Viimeiset brittijoukot poistuivat maasta helmikuussa 1972. Tämän jälkeen Bahrain oli käytännössä itsenäinen valtio. Samalla Yhdysvaltojen laivastotukikohta Bahrainissa sai entistä suuremman merkityksen. Maassa oli edelleen runsaasti brittejä, jotka toimivat keskeisissä hallinnollisissa viroissa.
Bahrain alkoi itsenäistyttyään ottaa askelia kohti demokratiaa ja Bahrainin hallitsija Isa ibn Salman Al Khalifa ilmoitti, että maa omaksuisi perustuslaillisen hallintomuodon. Maassa valittiin vaaleilla 30-jäseninen kansalliskokous ja äänioikeutettuja olivat yli 20-vuotiaat bahrainilaiset miehet. Maan politiikkaan alkoi heti kansalliskokouksen perustamisen jälkeen vaikuttaa vuonna 1973 käyty Jom kippur -sota. Bahrainissa monet vaativat nyt tiukempaa politiikkaa Israelia ja sen liittolaista Yhdysvaltoja kohtaan. Bahrainin kansalliskokous ilmoitti Yhdysvalloille laivastotukikohdan sulkemisesta. Emiiri Isa Al Khalifa katsoi kuitenkin, että laivastotukikohta oli Bahrainin turvallisuuden kannalta välttämätön, ja asiaa korosti entisestään se, että Yhdysvalloilla ei ollut tukikohtaa missään muussa arabimaassa. Elokuussa 1973 emiiri hajotti kansalliskokouksen, kun se ei enää hyväksynyt Yhdysvaltojen laivastotukikohdan vuokrasopimusta. Näin Bahrainin demokratia tuli päätökseensä alle kaksi vuotta alkunsa jälkeen. Bahrainia hallinnut Al Khalifa -suku alkoi hallita maata yhä itsevaltaisemmin, mikä aiheutti kritiikkiä muun muassa entisen siirtomaaisännän Britannian suunnalta.
Bahrain pyrki itsenäistyttyään kehittämään maan talouselämää, sillä oli nähtävissä että maan öljyvarat eivät tule kestämään pitkään. Maa pyrki alueelliseksi finanssikeskukseksi. Tätä tavoitetta edisti Libanonin sisällissota, sillä Beirut oli toiminut eräänlaisena arabimaailman finanssikeskuksena, mutta levottomuuksien vuoksi yritykset siirsivät toimintojaan muualle. 1970-luvun lopulla Bahrainissa toimi jo 54 ulkomaista pankkia.
Iranin islamilainen vallankumous vuonna 1979 näkyi heti Bahrainissa Iranin tukemien radikaalien šiiamuslimien ryhmittymien muodostumisena. Bahrainin sunnalainen hallinto pyrki tekemään myönnytyksiä tilanteen pitämiseksi rauhallisena. Šiiojen ja sunnalaisten välit kiristyivät entisestään Irakin-Iranin sodan aikana, joka kesti lähes koko 1980-luvun. Bahrainin väestö oli jakautunut uskonnollisesti kahtia ja sekä sunnit että šiiat pyrkivät hankkimaan tukea myös ulkomailta. Maan hallinnossa Bahrain syytti Iranin tukevan terroristeja ja vuonna 1981 Dubaissa pidätettiin joukko salakuljettajia, joiden tavoitteena oli viedä aseita Bahrainiin ja käynnistää vallankumous. Tapauksen johdosta Bahrain alkoi vahvistaa omaa puolustustaan ja se hankki hävittäjiä ja panssarivaunuja Yhdysvalloilta. Lisäksi Bahrain pyrki hakemaan turvatakuita Saudi-Arabialta. Bahrainin ja Saudi-Arabian välinen tieyhteys valmistui vuonna 1986. Vuonna 1986 Saudi-Arabia tuli sovittelijaksi Qatarin ja Bahrainin väliseen, Hawar-saaria koskeneeseen rajakiistaan. Bahrainin alkaeissa rakentaa yhdelle saarista, lähetti Qatar paikalle tykkiveneet ja ampui muutaman varoituslaukauksen. Saudi-Arabian sovittelujen myötä tilanne rauhoittui, mutta lopullisesti kiistan ratkaisi kansainvälinen tuomioistuin vuonna 2001. Tällöin Bahrain sai itselleen Hawar-saaret, mutta Bahrain luopui vaatimuksistaan saada osia Qatarin niemimaasta.
Kun Persianlahden sota syttyi vuonna 1990, Bahrain asettui vastustamaan Irakia. Bahrainissa sijaitsi Yhdysvaltain laivastotukikohta, mistä käsin tehtiin ilmaiskuja Irakiin. Myös Bahrainin armeijan maajoukot osallistuivat sotatoimiin. Irak vastasi ampumalla kolme scud-ohjusta Bahrainiin, mutta vain yksi niistä laskeutui Bahrainiin, eikä se osunut kohdealueelle. Persianlahden sota ei aiheuttanut Bahrainissa kuolonuhreja.
Vuosina 1994-1999 šiiat kapinoivat Bahrainissa laajalti Al Khalifa -suvun sunnalaista hallintoa vastaan. Bahrainin šiialaisen enemmistön mielestä maan hallinto ei toiminut kansan etujen mukaisesti. Maan vähenevät öljytulot ja kasvava eriarvoistuminen nostattivat maassa edelleen demokratiavaatimuksia. Emiiri Isa Al Khalifa suostui perustamaan puoliksi sunneista ja puoliksi šiioista koostuneen neuvoston perustamiseen, mutta tällä oli vain neuvoa antava rooli. Tilanteen rauhoitti hetkeksi emiirin vaihtuminen vuonna 1999, jolloin Hamad ibn Isa Al Khalifa nousi maan johtoon. Vuonna 2000 Bahrain ilmoitti uudistavansa maan perustuslakia ja ottavansa askelia kohti perustuslaillista monarkiaa. Tämän myötä emiirin titteli muutettiin kuninkaaksi. Maan parlamentti muutettiin kaksikamarijärjestelmään perustuvaksi, mutta ylähuoneen jäsenten valinta jäi kuninkaan oikeudeksi, mikä käytännössä esti todellisen demokratian. Šiialaisten tyytymättömyys jatkui, sillä muista arabimaista tulleille sunnalaisille annettiin kansalaisoikeuksia, kun taas šiialaisuudesta luopumisesta palkittiin. Demokratiauudistukset olivat edenneet Irakissa Saddam Husseinin kukistumisen jälkeen, missä myös oli ollut vallassa sunnalaisen vähemmistön yksipuolinen hallinto. Näitä uudistuksia vaadittiin myös Bahrainissa ja vuonna 2005 maassa nähtiin jälleen laajoja šiiojen mielenosoituksia.
Vuoden 2011 arabikevään protestit levisivät nopeasti myös Bahrainiin. Bahrainin hallinto leimasi nämä ulkopuolisesta yllytyksestä johtuviksi, joiden takana oli joko Iran tai Muslimiveljeskunta. Näin pyrittiin varmistamaan ettei kapinasta muodostu kaikkia uskontoja yhdistävää kapinaa maan hallintoa vastaan. Kapinointi kuitenkin kiihtyi ja tuhansia ihmisiä kerääntyi Manaman Pearl Roundaboutille. Aukion keskellä seissyt helmimonumentti tuhoutui protestien seurauksena. Poliisivoimat hajottivat mielenosoituksen ja myös kuolonuhreja aiheutui. Yhdysvallat antoi tukensa arabikevään aikana Libyan ja Egyptin hallintojen kaatamiselle, mutta Bahrainissa oli maan laivastotukikohta, jollon Yhdysvallat tyytyi paheksumaan mielenosoittajien kovaa kohtelua. Yhdysvalloille ja Britannialle Bahrainin Al Khalifa -hallinto on tärkeä liittolainen ja puskuri Irania vastaan, eivätkä ne halunneet näin vaarantaa Bahrainin vakaata hallintoa.
Bahrainin demokratiakehityksen ongelmat ja šiialaisten tilanne eivät ole parantuneet. Bahrain on pyrkinyt muuttumaan alueelliseksi finanssikeskukseksi, mutta maan taloudellinen tilanne on muuttunut huonompaan suuntaan. Maan öljyvarannot ovat ennusteiden mukaisesti lähes loppuneet 2020-luvulle tultaessa. Bahrain pysyi kuitenkin pystyssä Yhdistyneiden arabiemiraattien, Saudi-Arabian ja vähäisemmässä määrin muiden alueellisten sunnalaisten maiden, kuten Kuwaitin, taloudellisella tuella. Liittolaiset pysyvät tyytyväisinä kun näiden talous ei kärsi, ja Bahrain toimii myös Iranin vastaisena liittolaisena. Bahrainin oppositio käy edelleen yksinäistä taistelua, ja ulkovaltojen tuki demokratiauudistuksille on vähäistä. Yhdysvallat huomautti vuonna 2015, että maan tulisi kiirehtiä hallinnon uudistuksia, jos se ei halua Yhdysvaltain laivastotukikohdan siirtyvän muualle. Uhkaus on toistaiseksi jäänyt vain sanojen asteelle.
3000-luvulta eaa. peräisin oleva Dilmunin sinetti, joka esittää metsästäjiä ja vuohia.
Qal'at al-Bahrainin linnouitus, jota portugalilaiset kunnostivat.
Isa ibn Ali Al Khalifa oli maan pitkäaikainen hallitsija.