Vatslav Nižinski
Balettiura

Valmistumisensa jälkeen Nižinski vietti kesän harjoitusten ja esiintymisten jälkeen Krasnoje Selossa tilapäisessä teatterissa pääosin armeijan upseereista koostuvan yleisön kanssa. Näissä esityksissä esiintyi usein keisarillisen perheen jäseniä ja muuta aatelistoa, joiden tuki ja kiinnostus olivat välttämättömiä uralle. Jokainen keisarin edessä esiintynyt tanssija sai kultakellon, johon oli kaiverrettu keisarillinen kotka. Nižinskin palkan, tanssituntien pitämisestä saatujen uusien tulojen ja sisarensa Bronian työsuhteen balettiryhmässä tukemana perhe muutti suurempaan asuntoon. Uusi kausi Mariinski-teatterissa alkoi syyskuussa 1907, jolloin Nižinski työskenteli coryphée-solistina 780 ruplan vuosipalkalla.
Teini-ikäisenä Nižinskillä, jolla oli selvästi androgyyninen ulkonäkö, oli homoseksuaalinen suhde paljon vanhempaan ruhtinas Pavel Dimitrijevitš Lvoviin, joka hukutti hänet ylellisyyteen tarjoamalla asunnon, upeita vaatteita ja timanttisormuksia. Ruhtinas auttoi myös Nižinskin äitiä taloudellisesti ja tuki Djagilevin Saison Russe -kiertuetta vielä vuonna 1909. Hänen suhdettaan ruhtinaan kanssa seurasi nopeasti suhde kreivi Tiškievitšin kanssa. Nižinskistä tuli tuona aikana Mariinski-baletin johtava tähti ja hän oli usein vieraileva tähti Anna Pavlovan partnerina Bolšoi-baletissa, vaikka hän oli lyhyt ja voimakasrakenteinen.
Hän esiintyi Julia Sedovan, Lydia Kjaštin ja Tamara Karsavinan kanssa. Mathilde Krzesinska työskenteli hänen kanssaan La Fille Mal Gardéessa (Huonosti vartioitu tyttö), jossa hän onnistui hänelle epätyypillisessä roolissa, joka sisälsi huumoria ja flirttailua. Näyttämösuunnittelija Aleksandr Benois sai vuonna 1907 tuotantoon omaan tekstiinsä ja ideaansa pohjautuvan baletin Le Pavillon d’Armide, johon Mihail Fokin teki koreografian Nikolai Tšerepninin musiikkiin. Nižinskillä ​​oli pieni rooli, mutta se antoi hänelle mahdollisuuden esitellä teknisiä kykyjään hypyillä ja pirueteilla.
Fokinin, Benois’n ja Nižinskin välinen kumppanuus toistui koko hänen uransa ajan. Pian tämän jälkeen hän toi esille omaa esiintymistään Prinsessa Ruususen Lintu sininen pas de deux’ssä Lydia Kjaštin kanssa. Mariinskin yleisö oli teoksen kanssa erittäinkin tuttu, mutta Nižinskin esiintyminen ja vaikutelma että hän lensi ilmassa, räjäytti kaikkeen tottuneen yleisön innostuneisiin suosionosoituksiin. Tämän reaktion hän sai aikaan yleisössä uransa aikana jatkossakin.
Seuraavina vuosina Nižinski sai useita solistitehtäviä Mariinskissa. Vuonna 1910 Mathilde Krzesinska valitsi Nižinskin tanssimaan Marius Petipan Le Talisman -baletissa. Nižinski aiheutti sensaation tuulenjumala Vayoun roolissa.
Nižinski toimi coryphée-tanssijana Mariinski-teatterin baletissa eli esitti päärooleja jo 18-vuotiaana vuonna 1907, muun muassa baletissa La Fleurette Rouge (säv. Thomas de Hartmann). Nižinskin urasta tärkeän osan muodostaa hänen työskentelynsä Sergei Djagilevin perustamassa Ballets russes -ryhmässä vuodesta 1909 alkaen. Aikakautensa tunnetuimpiin kuulunut kiertävä balettiseurue esiintyi pääasiassa Euroopassa, mutta teki kiertueita myös Amerikkaan. Mariinski-teatteri erotti Vatslav Nižinskin vuonna 1911, koska tämän poikkeuksellisissa ja epäsopiviksi katsotuissa tuotannoissa saavutettu menestys Pariisissa nousi balettimaailman otsikoihin. Toinen syy on ollut kuulemma se, että Vatslav Nižinski tanssi Gisellen miespääroolin Aleksandr Benois’n suunnittelemassa puvussa pelkissä trikoissa, ilman lyhyitä housuja keisarinna Aleksandra Fjodorovnan läsnäollessa, kuten oli tehnyt Pariisissa. Nižinski ei suostunut pyytämään anteeksi. Pietarissa pelkissä trikoissa tanssiminen ei ollut sopivaa.
Nižinski aloitti ryhmässä tanssijana ja tuli tunnetuksi ilmaisuvoimaisesta eläytymiskyvystään ja lennokkaista hypyistään. Hänen kuuluisia roolejaan olivat muun muassa baletit Ruusu-unelma ja Petruška (1911, koreografia Mihail Fokin). Koreografina hän uudisti liikeilmaisua radikaalisti, ja monet teokset aiheuttivatkin suurta kohua. Hänen koreografioitaan ovat Faunin iltapäivä (säv. Claude Debussy) vuodelta 1912 ja Jeux vuodelta 1913 (säv. Claude Debussy) sekä Kevätuhri vuodelta 1913 Igor Stravinskyn musiikkiin. Näissä koreografioissa hän sai apua sisareltaan Bronislava Nižinskalta.
Viimeisen Amerikan kiertueella tehdyn koreografiansa Till Eulenspiegelin vuonna 1916 (säv. Richard Strauss, lavastus ja puvut: amer. Robert Edmond Jones) aikaan Nižinski alkoi kärsiä jo ensimmäisistä sairastumisen oireista. Hetken mielijohteesta tapahtunut avioituminen laivassa matkalla Buenos Airesiin Etelä-Amerikan kiertueella vuonna 1913 häntä pitkään ja sitkeästi piirittäneen ihailijan, unkarilaisen aristokraatin Romola de Pulszkyn (1891–1978) kanssa johti välirikkoon Nižinskin rakastajan Sergei Djagilevin kanssa. Nižinski erotettiin Ballets russes’sta. Avioliitto osoittautui virheeksi, pariskunnalla ei ollut yhteistä kieltä eikä yhteisiä mielenkiinnon kohteita. Hän muutti pysyvästi Sveitsiin, jossa hän hakeutui vaimonsa vaatimuksesta hoitoon skitsofrenian vuoksi. Häntä hoiti kuuluisa psykiatri Eugen Bleuler.
Sodan loputtua Nižinski matkusteli Euroopassa, kävi eri parantoloissa ja kirjoitti muistelmiaan. Viimeiset 30 elinvuottaan hän oli suljettuna suureksi osaksi hoitolaitoksiin. Hän kuoli lontoolaisessa sairaalassa vuonna 1950 munuaisten toiminnan loppumiseen. Vuonna 1953 hänen jäännöksensä siirrettiin Lontoosta Pariisin Cimetière de Montmartren hautausmaalle.
Vatslav Nižinskillä ja Romola Nižinskillä oli kaksi lasta, Kyra (s. 1914), josta tuli tanssijatar Antony Tudorin balettiseurueeseen ja Tamara (s. 1920), joka hoiti vanhempiensa nimeä kantavaa säätiötä. Molemmat muuttivat siirtolaisiksi Yhdysvaltoihin.