stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katuvalo
Valaistussuunnittelu > Valojen sijoitus

Katuvalaistuksen sopivan sijoituksen tarkoituksena on liikenneturvallisuuden, ajomukavuuden ja yleisen järjestyksen ja turvallisuuden parantaminen. Huomioon otetaan myös viihtyisyys ja ympäristövaikutukset. Katuvalot voidaan sijoittaa tien toiselle tai molemmille reunoille tai tien keskelle. Ne voidaan kiinnittää pylväillä, varsilla tai vaijeriripustuksella poikki- tai pitkisuuntaisesti katuun nähden. Erityistä valosuunnittelua vaativat taso- ja kiertoliittymät, sillat ja tunnelit. Kaupungeissa otetaan huomioon alueiden arkkitehtoninen luonne, maamerkit, puistot, päänäköalat ja yöajan toiminnot. Pääsisääntuloteiden portit valaistaan näyttävästi.
Katulamppujen välimatka on 25 metriä.lähde?
Valaistussuunnittelu > Valaisintyyppien valinta

Valaisimet voidaan jakaa eri tyyppeihin esimerkiksi käyttötarkoituksen, lampputyypin, rakenteen, asennustavan tai valonjako-ominaisuuksien mukaan. Valaisimen käyttötarkoituksena voi olla valaista katua, liikennemerkkiä, tunnelia, siltaa tai aukiota, jolloin valaisintyyppi tulee valita sopivasti. Joskus tarkoituksenmukaista on käyttää valonheitintä tai epäsuoran valaistuksen kalustetta. Rakenteella tarkoitetaan suljettua tai avointa lamppua, ja asennustavalla pylväs-, varsi-, vaijeri- tai pinta-asennusta.
Lampputyypeistä nykyään ovat käytössä lähinnä monimetalli-, suurpainenatrium-, led- ja pienpainenatriumvalaisimet. Elohopealamppujen käytöstä ollaan jo suurilta osin luovuttu. Elohopea- ja monimetallilamput tuottavat valkoista valoa, suurpainenatriumlamput oranssia valoa ja pienpainenatriumlamput keltaista valoa. Nykyaikaiset led-valaisimet tuottavat valkoista valoa. Värillä on merkitystä lähinnä ympäristön viihtyisyyden ja vähäisemmässä määrin havaitsemisen, häikäisyn ja opastamisen kannalta. Hehkulamppuja käytetään ainoastaan valo-ohjauksessa.
Menetelmiä valon tuottamiseksi

Katuvalaisimissa käytetään nykyään lähinnä purkauslamppujen ryhmään kuuluvia lamppuja. Purkauslamput ovat tehokkaita valontuottajia. Nämä lamput tarvitsevat toimiakseen erillisen virranrajoittimen eli kuristimen ja usein myös sytyttimen, joka sytyttää lampun usean kilovoltin jännitepiikillä.
Menetelmiä valon tuottamiseksi > Elohopeavalaisimet

Elohopealamppu eli elohopeahöyrylamppu on perinteinen purkauslampputyyppi. Se on Suomen teillä yhä hyvin yleinen. Se tuottaa valkoista, aavistuksen verran sinertävää valoa. Elohopealamput ovat hankintakustannuksiltaan edullisimpia purkauslamppuja. Niiden energiatehokkuus 50 luumenia wattia kohti on vaatimaton muihin purkauslamppuihin verrattuna. Lisäksi ne menettävät merkittävästi valotehoaan kestoikänsä aikana. Elohopealamppujen käyttöikä on noin kolme vuotta.
Elohopeavalaisimia ei enää asenneta uusiin tievalaistuskohteisiin. Vanhatkin valaisimet poistuvat käytöstä lähivuosina, sillä EuP-direktiivin myötä elohopeahöyrylamppujen myynti loppuu vuonna 2015.
Menetelmiä valon tuottamiseksi > Monimetallivalaisimet

Monimetallilamppu eli metallihalogeenilamppu on toimintaperiaatteeltaan lähes identtinen elohopealampun kanssa, mutta eroaa siitä siten, että kaasuseokseen on lisätty elohopean lisäksi muitakin aineita. Lampputyypin tuottama valo on puhtaamman valkoista kuin elohopealampussa. Monimetallilamppujen energiatehokkuus 100 lumenia/watti on purkauslamppujen keskitehoa. Hinnaltaan ne ovat muita purkauslamppuja kalliimpia. Monimetallilamppujen käyttöikä on noin kaksi vuotta.
Monimetallilamppuja ei tavallisesti käytetä maanteiden valaisuun. Niitä voidaan käyttää haluttaessa valkoista valoa ja hyvää värintoistoa esimerkiksi kaupunkikeskusten, piha-alueiden, julkisivujen, monumenttien ja aukioiden valaisemisessa.
Menetelmiä valon tuottamiseksi > Natriumvalaisimet

Natriumvalaisinten toiminta perustuu siihen, että natriumhöyryn avulla saadaan aikaan näkyvää värillistä valoa. Natriumvalaisimia on kahdenlaisia:
Pienpainenatriumlamppu tuottaa kirkkaankeltaista, monokromaattista valoa. Sen energiatehokkuus 200 lumenia/watti on ylivoimaisesti paras. Pienpainenatriumlamppuja näkee lähinnä moottoriteillä, eikä niitä enää juuri asenneta kalleutensa ja huonon värintoistonsa vuoksi. Pienpainenatriumlamppujen värintoistoindeksi on nolla, mikä tarkoittaa, että niiden valossa silmän kyky erottaa värejä on erittäin huono. Valaisimien ongelmia ovat myös lampun lyhyempi käyttöikä verrattuna suurpainenatriumvalaisimiin, lampun korkea hinta ja energiankulutuksen lisääntyminen lampun ikääntyessä.
Suurpainenatriumlamppu tuottaa punaisenoranssia valoa, jonka värilämpötila on tavallisesti 1 900–2 200 kelviniä ja värintoistoindeksi 20–25.. Suurpainelamppujen värintoisto on huono, eli ne vääristävät ympäristön värejä. Suurpainenatriumlamppua pidetään kuitenkin kustannustehokkaimpana tievalaisintyyppinä. Suurpainenatriumlamppujen energiatehokkuus 100 lumenia/watti on purkauslamppujen keskitehoa. Niiden käyttöikä on noin neljä vuotta.
Menetelmiä valon tuottamiseksi > Induktiovalaisimet

Induktiolampun toiminta perustuu sähkömagneettiseen induktioon ja loistelamppujen kaasupurkaukseen. Ensiokelan läpi johdettu virta saa siinä aikaan virtaa toisiokelassa, ja kaasuilmassa olevat atomit ionisoituvat, jolloin syntyy näkyvää valoa. Induktiolamput kestävät pidempään kuin purkauslamput, mutta niitä käytetään hyvin harvoissa paikoissa.
Induktiolampuilla on yhtä hyvä värintoistokyky kuin monimetallilampuilla, ja niiden energiatehokkuus 70 lumenia/watti on 40 prosenttia parempi kuin perinteisillä elohopealampuilla. Induktiolampuilla on kallis hankintahinta, mutta 15 vuoden kestoikä kompensoi asiaa.
Menetelmiä valon tuottamiseksi > LED-valaisimet

LED-valaisin on uusi katuvalotyyppi, jonka käyttöä on testattu 2000-vuosikymmenen puolivälistä saakka. Poikkeuksena muille katuvalaistustekniikoille se ei ole purkausvalaisin. LED-lamput kestävät huomattavasti pidempään ja kuluttavat vähemmän sähköä kuin purkauslamput. Ne ovat myös tärinän- ja iskunkestäviä, pienikokoisia ja lähes huoltovapaita. Ongelmina ovat kuitenkin vielä tekniikan keskeneräisyys ja liian heikko valaisuteho. LED-valoja käytetään nykyisin valo-ohjauksessa, valotaideteoksissa ja yhä enenevässä määrin ulko- ja katuvalaistuksessa.
Menetelmiä valon tuottamiseksi > Energiansäästövalaisimet

Energiansäästölampulla tarkoitetaan kaikkia sellaisia lamppuja, jotka tavanomaiseen hehkulamppuun verrattuna säästävät sähköä. Puhekielessä sillä tarkoitetaan yleensä loisteputken toimintaperiaatteella toimivaa kierrekannallista lamppua, ns. pienloistelamppua. Lamppu koostuu ohuesta ja pitkästä loisteputkesta joka on taivutettu tiiviiseen muotoon, sekä koteloidusta ohjauselektroniikasta. Lamppuja on saatavilla kahdenlaisia, kuristimella toimivia sekä integroidulla elektronisella liitäntälaitteella varustettuja jolloin kuristinta ei välttämättä tarvita. Integroidulla liitäntälaitteella saatava korkea (0,99) hyötysuhde syrjäyttänee vanhemmat kuristimeen perustuvat mallit tulevaisuudessa. Elektroninen liitäntälaite voi myös olla asennettu valmiiksi valaisinrunkoon.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
https://www.lighting-gallery.net/
https://calm.iki.fi/tolpat/
http://phozagora.free.fr/
Straßenbeleuchtung im Internet (saksaksi)
Jim's Street Lighting Home Page (englanniksi)
Street Lights Online (englanniksi)
1860-luvun katuvalaisin. Helsingin Sofiankadun katumuseo.
Katuvalo.
Valaisinmalli, joka päästää valoa karkaamaan ja aiheuttaa valosaastetta...
...toisin kuin malli, jossa kuvun alareuna peittää polttimon.
Öisiä katuvaloja.
Katuvalo. Ystad 2021.
Langattomalla älyohjauksella ohjattavia katuvaloja Varkauden Niittykadulla.
Koristeellisia valaisimia aukiolla.
Vanha ranskalainen valaisin Kouvolan Kellomäentiellä. Valaisin on toiminut alun perin 500 watin hehkulampulla, mutta saneerattiin myöhemmin 125 watin elohopealampulle.
Lähikuva natriumvalaisimesta.
Sumiaisten kirkonkylä

| Sumiaisten kirkonkylä |
| --- | --- |
 Sumiaisten kirkonkylä
 Koordinaatit: 62.6589°N, 26.0466°E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Keski-Suomi
Kunta:  Äänekoski
Entinen kunta:  Sumiainen
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama, kirkonkylä
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1,39 km²
Väkiluku (2021):  406
 – Väestötiheys:  292,1 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Tilastokeskus. Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2021 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sumiaisten kirkonkylä on Äänekosken kaupungin Sumiaisten pitäjän kirkonkylä ja taajama Keski-Suomen maakunnan itäosassa. Taajama sijaitsee Ala-Keiteleen Rupunlahden itäpuolella ja Sumiaisen eli Sumiaisjärven luoteispuolella. Maakuntakeskus Jyväskylä sijaitsee 62 kilometriä Sumiaisten kirkonkylästä etelälounaaseen.
Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaan vuoden 2021 lopussa Sumiaisten kirjonkylän pinta-ala oli 1,39 neliökilometriä ja väkiluku 406. Tilastollinen taajamarajaus voi poiketa virallisesta kunnanosien rajauksesta.
Sumiainen on saanut nimensä samannimisestä järvestä, jonka rinnakkaisnimiä ovat olleet Sumiaisjärvi ja Iso-Vanki. Paikannimi Sumiainen mainitaan asiakirjoissa aluksi ruotsiksi, ja on kirjattu muodossa Sumiais (1442), Sumiois (1552), Sumioijs (1552), Sumias By, Sumiais-Iärwi (1776–1805). Paikannimi pohjautuu ilmeisesti sume-, sumu-, sumea- tai sumia-sanueisiin. Mahdollisesti nimi on viitannut runsasjärvisen alueen sumuisuuteen.
Valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö

Sumiaisten kirkonkylä on myös Museoviraston luokittelema Valtakunnallisesti merkittävä rakennettu kulttuuriympäristö eli RKY-kohde. Tässä merkityksessä kirkonkylän aluerajaus poikkeaa tilastollisesta taajamarajauksesta ja yleiskielen merkityksestä.
Sumiaisten kirkko (1890) ja kellotapuli (1850-luvulta).
Katunäkymä Sumiaisten kirkonkylästä.
Sumiaisten kirkonkylää.
Okkonen

Okkonen on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Antero Okkonen (1923–2008), toimittaja ja Sanoman toimittajakoulun rehtori
Antti Okkonen (s. 1982), jalkapalloilija
Eero Okkonen (s. 1968), pesäpalloilija
Heikki Okkonen (s. 1959), eräkirjailija
Ilpo Okkonen (s. 1954), valokuvaaja, graafinen suunnittelija, mainostoimistoyrittäjä, tietokirjailija ja kirjankustantaja
Jarkko Okkonen (s. 1978), jalkapalloilija
Olli Okkonen (s. 1983), pikajuoksija
Onni Okkonen (1886–1962), akateemikko, taidehistorioitsija
Petteri Okkonen (s. 1985), pesäpalloilija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Ensign

| Ensign |
| --- | --- |
Koko nimi:  Ensign Racing Team
Päämaja:  Walsall, Britannia
Perustajat:  Morris Nunn
Tunnetuimmat kuljettajat:  Clay Regazzoni, Jacky Ickx, Rikky von Opel, Chris Amon
Moottorit:  Ford
Saavutukset Formula 1:n MM-sarjassa
Ensimmäinen kilpailu:  Ranskan GP 1973
Kilpailuja:  99
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  1
MM-pisteitä:  19
Viimeinen kilpailu:  Las Vegasin GP 1982
Ensign oli brittiläinen Formula 1 -talli. Talli toimi kausina 1973–1982 ja osallistui yhteensä 133 Grand Prix'hin. Tallin saavutukset olivat vähäisiä, ja se kärsi jatkuvasti rahoitusongelmista. Ensignin autoilla ei saavutettu kertaakaan palkintokoroketta, ja MM-pisteitä autoilla saatiin yhteensä 19.
Morris Nunn perusti Ensignin ja suunnitteli sen ensimmäiset autot. Myöhemmin tallin lopetettua Nunn jatkoi kilpa-autojen suunnittelijana, ja toimi CART-sarjassa pääinsinöörinä 1990-luvun loppupuolella, jolloin Juan Pablo Montoya ja Alex Zanardi voittivat mestaruudet hänen suunnittelemillaan autoilla.
Tallin parhaaksi sijoitukseksi jäi 1981 Brasilian GP:ssa Marc Surerin neljäs sija ja kilpailun nopein kierros.
Saavutukset

Nopeimmat kierrokset
| Nro | Kilpailu | Kuljettaja |
| --- | --- | --- |
| 1 | Brasilian Grand Prix 1981 | Marc Surer |
Kuljettajat

1973: Rikky von Opel
1974: Mike Wilds, Vern Schuppan
1975: Chris Amon, Gijs van Lennep
1976: Chris Amon, Hans Binder
1977: Clay Regazzoni, Jacky Ickx
1978: Brett Lunger, Danny Ongais, Harald Ertl
1979: Derek Daly, Marc Surer
1980: Clay Regazzoni, Geoff Lees
1981: Eliseo Salazar, Marc Surer
1982: Roberto Guerrero
Kari Heimonen (kirjailija)

Kari Heimonen (s. 27. joulukuuta 1952 Tuusula) on työskennellyt useissa eri tehtävissä rock-musiikin alalla sekä muun muassa kirjailijana, puutarhurina, kivimiehenä, valokuvaajana ja ravintoloitsijana.
Heimonen saavutti nuorena 1960-luvulla useita ammunnan Suomen-mestaruuksia ja ampui Suomen ennätyksiä. Häntä pidettiin 1970-luvulla suomalaisen rockabillyn kummisetänä. Heimonen oli 40 vuorokautta syömälakossa syys- lokakuussa vuonna 2008, kun hän vastusti menestyksekkäästi Espoon kaupungin viranomaisten aikeita purkaa hänen kiviyrityksensä Nyx Oy Natura-alueeseen kuuluvan Matalajärven läheisyydessä.
Ura > Rock

Heimonen toimi tiskijukkana muun muassa ensin Joensuussa ja sitten Tampereella (taiteilijanimellä Rocket) sekä lähinnä Hämeessä taiteilijanimellä Rocking Doll. Heimonen työskenteli Teddy and the Tigersin managerina 1977-1979. Muihin Heimosen manageroimiin yhtyeisiin kuuluivat muun muassa Boppin Pete & Texas Rangers, Lonestars, Falcons ja Buck Jones & His Rhythm Riders. Ennen rockabilly-aikakautta Heimonen oli toiminut Virtanen-yhtyeen taustallaselvennä ja turkulaisen Dead End 5 -yhtyeen managerina. Heimonen on myös työskennelyt vähän aikaa muun muassa Kontran, Kari Peitsamon, Jorma Kääriäisen (Freddy Falcon) sekä Sleepy Sleepersin kanssa ja tuonut kykyjenetsijänä toimiessaan Poko Recordsille Eppu Normaalinlähde? ja Popedanlähde?, joka tuolloin tosin oli nimeltään Ilpo Ainiala Lutaboogie woogie bandlähde?.
Jätettyään Teddy and The Tigersin Heimonen perusti lyhytikäisen Rebel-levy-yhtiön, jonka suojatteina olivat muun muassa Mystery Train, Boppin Pete ja Lonstars sekä Falcons. Heimonen on toiminut muun muassa roudarina, keikka-auton kuljettajana, valomiehenä, miksaajana, tuottajana ja sanoittajana, julistetaiteilijana, vaate- ja valosuunnittelijana sekä jopa sarjakuvapiirtäjänä (Huuli 11/77) salanimellä Johnny Flight/Shakin' Sherwood Studios. Esimerkiksi Boppin' Pete & The Big Bang -yhtyeen Thundermoon-albumin (2002) tekstit sekä Tigersien alkuaikojen PR-materiaali, keikkajuliste ja esiintymisvaatteet olivat Heimosen suunnittelemialähde?.
Ura > Valokuvaajana

Heimosen valokuvia on julkaistu muun muassa Metsästäjä-, Suosikki- ja Viherpiha-lehdissä 1960-, 1980- ja 2010-luvuilla sekä hänen kirjoittamissaan kirjoissa. Hän on myös toiminut sanomalehti Karjalaisen toimittajana (1986) ja avustanut muun muassa Helsingin Sanomia (1968-69). Ensimmäisen Heimosen 11-vuotiaana kirjoittaman ja kuvaaman artikkelin nimeltä Hyppää pois julkaisi Joka Poika vuonna 1965. Ainoan valokuvanäyttelynsä Unta ja totta hän on pitänyt vuonna 1988 Joensuussa.
Ura > Puutarhurina

Heimosella on kesken jätetyn yliopistokoulutuksen lisäksi myös muun muassa kesken jääneet markkinointiopinnot sekä maanviljelijän koulutus. Hän on kasvattanut puutarhatilallaan kanoja, kukkia ja vihanneksia, sekä hoitanut mehiläisiä, ennen kuin ryhtyi vuonna 1984 rakentamaan pihoja ja puutarhoja. Vuonna 1991 Heimonen rakensi Joensuuhun maailman pohjoisimman trooppisen perhospuutarhan. Heimonen oli myös perustamassa Suomen ensimmäistä pihakivikaupaa Kivikoplaa Espooseen vuonna 2002.
Heimonen on kirjoittanut ja ottanut valokuvat kirjoihin Kivi puutarhassa (Tammi 2008 ISBN 978-951-31-4439-5) ja Pihojen kivityöt (Rakennustieto 2011 ISBN 978-951-682-983-1)
Ura > Kirjailijana ja toisinajattelijana

Metafysiikkaa käsittelevä kirja Kaunis unelma (Nyx) ilmestyi vuonna 2010. Vuonna 2018 Books on Demand julkaisi Heimosen "intiaaninimellä" Hän Joka Uneksii kirjoittamat kahdeksan kirjaa Massapsykologia - perusteet, Kapinallinen, Petturi, Pelastaja ja Äpärä, Tiennyt Mitä Rakkaus On, Vale Muuttuu Lopulta Totuudeksi, Pahan Naamiot, Mielenhallinta, menetelmät ja todellisuus, Mielenterveyden häiriöt – syyt ja kootut selitykset  sekä Liskokuningas ISBN 9789528083689.
Nykyisin Heimonen kirjoittaa ihmisten hallitsemista ja alistamista käsittelevää blogia Massapsykologia - Mind Control intiaaninimellään "Hän Joka Uneksii" sekä rockmusiikkia ja sen lieveilmiöitä menneisyydessä käsittelevää blogia Rock and Roll is Dead.
Aiheesta muualla

Hän Joka Uneksii
Rock and roll is dead
Kari Heimonen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Heimosen sanoitustuotanto Fono-äänitearkistossa Fono.f
C-vene

| C-vene, Erikoisluokka C |
| --- | --- |

Tyyppi:  kölivene, konstruktioluokka
Suurin pituus (LOA):  7,90 m
Vesilinjan pituus (LWL):  5,50 m
Leveys:  1,70 m
Syväys:  1,20 m
Paino:  1 200 kg
Purjeet:  isopurje, genoa, spinaakkeri
Purjepinta-ala (iso ja fokka):  15 m2
Suunnitteluvuosi:  1942-1956
C-vene, tai Erikoisluokka C, ruotsiksi Särklass C, on pienehkö suomalainen klassinen vene. Vene oli Suomen purjehtijaliiton ratkaisu uudeksi veneluokaksi sodanjälkeisen aikaan, jolloin rakennustarvikkeita ja muita resursseja oli heikosti käytettävissä. Suunnitteluajatukseltaan C-veneet muistuttavat paljon isosiskojaan A-veneitä, joiden purjepinta-ala on kaksinkertainen C-veneisiin verrattuna.
C-vene on konstruktioluokka, eli kaikki veneet ovat keskenään erilaisia, mutta ne noudattavat tiettyjä mittarajoja, koskien esimerkiksi veneen pituutta, purjepinta-alaa ja painoa. C-veneen mittasääntö päivitti vanhaa Pojkbåt 15 m² -luokkaa ja muun muossa uuden mittasäännön purjepinta-ala on sama. Veneenä C-vene on hiukan pienempi kuin pienimmät Saaristoristeilijät ja Hai-veneet, joissa on noin 22 m² purjepinta-ala.
C-veneet ovat pieniä, tavallisesti kolmen hengen miehistöllä purjehdittavia kilpailukelpoisia retkiveneitä. Veneet on ruffattu, eli niissä on pieni kannen päällä oleva kajuutta, joka kasvattaa sisätiloja. Veneillä kilpailtiin säännöllisesti 60-luvun lopulle saakka jonka jälkeen kilpailutoiminta lakkasi toisin kuin isosiskolla A-veneellä jolla kilpaillaan edelleen suuremmissa regatoissa.
C-luokka oli hyvin suosittu sotaa seuranneina vuosina ja luokkaan rakennettiin kaikkiaan 32 venettä. Luokan tärkeimpiä suunnittelijoita oli Gösta Kyntzell, joka suunnitteli C-veneistä kaikkiaan 25, joista kahdeksan itselleen. Gösta Kyntzellin itselleen suunnittelemat veneet kuuluvat Inga-Lill -sarjaan, jossa kaikilla veneillä on sama nimi, mutta yksilöllinen järjestysnumero. Inga-Lill -veneitä rakennettiin kaikkiaan 44 kappaletta. Myös mm. Birger Slotte suunnitteli varhaisen C-veneen.
Tänään C-veneet ovat huvenneet ja SPVn rekisteristä ei löydy yhtään C-venettä. Veneitä lienee vielä Suomessa kourallinen perustuen silloin tällöin julkaistaviinveneiden myynti-ilmoituksiin.
Suomen C-veneet

| Vene | Purjenro>  | Rakennusvuosi | Suunnittelija | Rakentaja | Tilaaja | Nykyinen omistaja | Nykyinen pursiseura |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Borrasca (Rea) | FIN-1 | 1937 | Gösta Kyntzell | Lindgren, Drumsö |  ? |  ? |  ? |
| Chica-boom | FIN-2 | 1938 | Gösta Kyntzell | Örnholmens varv |  ? |  ? |  ? |
| Bris | FIN-3 | 1938 | Gösta Kyntzell | E. Nyman, Stora Bässen |  ? |  ? |  ? |
| Anita II | FIN-4 | 1939 | Birger Slotte | J. Nyman, Stora Bässen |  ? |  ? |  ? |
| Ådungen (Freja) | FIN-5 | 1941 | Gösta Kyntzell | Wilenius Båtvarv |  ? |  ? |  ? |
| Inga-Lill XXXXII (Squalpa) | FIN-6 | 1940 | Gösta Kyntzell | Wilenius Båtvarv | Gösta Kyntzell |  ? |  ? |
| Inga-Lill XXXXIV (Day-dream) | FIN-7 | 1945 | Gösta Kyntzell | Wilenius Båtvarv | Gösta Kyntzell |  ? |  ? |
| Charlotte | FIN-8 | 1942 | Birger Slotte | Poikolainens varv, Åbo |  ? |  ? |  ? |
| Cariola | FIN-9 | 1944 | A. Wilenius | Wilenius Båtvarv |  ? |  ? |  ? |
| Inga-Lill XXXV | FIN-10 | 1946 | Gösta Kyntzell | Wilenius Båtvarv | Gösta Kyntzell |  ? |  ? |
| Carina (Trim, Vesseli, Amy) | FIN-11 | 1947 | Gösta Kyntzell | Björklunds Båtvarv |  ? |  ? |  ? |
| Caramba | FIN-12 | 1947 | Gösta Kyntzell | Björklunds Båtvarv |  ? |  ? |  ? |
| Tabita | FIN-13 | 1947 | Gösta Kyntzell | Björklunds Båtvarv |  ? |  ? |  ? |
| Anette (Bonnie) | FIN-14 | 1947 | Gösta Kyntzell | Oy Vator Ab | C-H.M. Moring |  ? |  ? |
| Roxane | FIN-15 | 1947 | Gösta Kyntzell | Oy Vator Ab | R.G. Lindahl |  ? | Sveitsi (2014) |
| Marina | FIN-16 | 1947 | Gösta Kyntzell | Oy Vator Ab | Tom Lindström |  ? |  ? |
| Sunny | FIN-17 | 1948 | Carl-Olof Granfelt |  ? |  ? |  ? |  ? |
| Ghita | FIN-18 | 1948 | Carl-Olof Granfelt | Silfversundsvarvet | Carl-Olof Granfelt |  ? |  ? |
| Inga-Lill XXXVI (Julia) | FIN-19 | 1948 | Gösta Kyntzell | Björklunds Båtvarv | Gösta Kyntzell |  ? |  ? |
| Li-Li | FIN-20 | 1948 | Gösta Kyntzell |  ? |  ? |  ? |  ? |
|  ? | FIN-21 | ? |  ? |  ? |  ? |  ? |  ? |
| Roy | FIN-22 | 1949 | Gösta Kyntzell | Björklunds Båtvarv |  ? |  ? |  ? |
| Caprice (Oikku) | FIN-23 | 1949 | Carl-Olof Granfelt | Björklunds Båtvarv |  ? |  ? | Romutettu 2008 |
| Iris Felicia (Ann, May) | FIN-24 | 1950 | Gösta Kyntzell |  ?, Kråkö, Borgå |  ? | Göran Antila | WSF |
| Inga-Lill XXXVII (Coquette) | FIN-25 | 1949 | Gösta Kyntzell | Wilenius Båtvarv | Gösta Kyntzell |  ? |  ? |
| Mare (Anita) | FIN-26 | 1951 | Gösta Kyntzell | H. Paronen, Klamila |  ? |  ? |  ? |
| Johanna | FIN-27 | 1950 | Gösta Kyntzell | Oy Vator Ab | Birger Eklöf |  ? |  ? |
| Inga-Lill XXXIX (Coffea) | FIN-28 | 1951 | Gösta Kyntzell | Blomqvists Båtvarv | Gösta Kyntzell |  ? |  ? |
| Inga-Lill XXXX (Bianca) | FIN-29 | 1952 | Gösta Kyntzell | Björklunds Båtvarv | Gösta Kyntzell |  ? |  ? |
| Lyn | FIN-30 | 1953 | Gösta Kyntzell | Wilenius Båtvarv | Gösta Kyntzell |  ? | Sauvo (2013) |
| Seel | FIN-31 | 1955 | Gösta Kyntzell | P. & N. Andersson, Kråkö, Borgå | P. & N. Andersson |  ? |  ? |
| Inga-Lill XXXXII | FIN-32 | 1956 | Gösta Kyntzell | Wilenius Båtvarv | Gösta Kyntzell | S. Rajala | Merenkävijät (2024) |
Willy Heinz

Willy Heinz (oik. Wilhelm "Willy" Hussmann, 1. tammikuuta 1895 Osterfeld – 8. huhtikuuta 1918 Kymi) oli Suomen sisällissotaan osasto Brandensteinin joukoissa osallistunut saksalainen 14. Jääkäripataljoonasta irrotetun polkupyöräkomppanian sotilas, joka kaatui huhtikuussa 1918 nykyisen Kotkan alueella Kyminlinnassa käydyssä taistelussa. Oikealta nimeltään hän oli Wilhelm Hussmann, jota myös Suomen sotasurmat -tietokanta käyttää, mutta hänet on haudattu Kotkan Vanhalle hautausmaalle nimellä Willy Heinz. Hautajaisista kirjoittanut Hufvudstadsbladet puolestaan kertoi haudatuksi tulleen sotilaan nimeltä Heinz Lauf. Hänen hautansa sijaitsee lähellä hautausmaan pääporttia.
Willy Heinzin hautakivi Kotkan Vanhalla hautausmaalla.
Heinz kuoli Kyminlinnassa punaisten tulitukseen yrittäessään pystyttää konekivääriä linnoituksen vallille. Taistelun tauottua punaiset hautasivat hänet Kotkan Vanhalle hautausmaalle Korelan Metsolaan. Sodan päättymisen jälkeen Heinzille järjestettiin toukokuussa uudet hautajaiset, jossa Hufvudstadsbladetin mukaan oli paikalla nelisenkymmentä saksalaissotilasta sekä suuri joukko kaupunkilaisia.
Myöhemmin Willy Heinz on tullut tunnetuksi erityisesti Veikko Lavin pasifistisesta laulusta Balladi Willy Heinzista. Ensimmäisen kipinän siihen Lavi kertoi saaneensa jo lapsuudessaan käydessään ennen hänen syntymäänsä kuolleen sisarensa haudalla, joka sijaitsi Willy Heinzin haudan vieressä. Lavin kertoman mukaan Willy Heinzin hauta oli hoitamaton ja sen päälle oli usein heitelty roskia. Lopullinen sysäys laulun kirjoittamiseen Laville tuli hänen luettuaan 1960-luvun lopulla kuvauksen Kyminlinnan taistelusta: "Balladi hänestä liukuu läpi koko sotilaallisen hierarkian alkaen keisarista alimpaan pelinappulaan, tähän nuoreen sotilaaseen. Hän tuskin tiesi, miksi oli joutunut vieraaseen maahan. Hän oli sodassa viattomin, mutta sai maksaa korkeimman hinnan. Muistan myös lapsena miettineeni, kaipasiko kukaan tätä poikaa." Laulun ensimmäisen version Lavi levytti vuonna 1974 marssimaisena ja toisen, enemmän balladin omaisen, seuraavalla albumillaan vuonna 1976. Kappale on mukana myös Lavin kansalaissotaa käsittelevien laulujen kokoelmassa Punaiset ja valkoiset (1980), jossa sen esittää Sinikka Sokka.
Jalo Heikinheimo

Jalo Veikko Heikinheimo (3. tammikuuta 1890 Jyväskylä – 15. marraskuuta 1972) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat lääninrovasti Karl Abiel Heikel ja Augusta Hellman. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Aino Dagmar Lähdeahon kanssa.