stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vilja Eerikan murha
Selvitys Eerikan kuolemaan johtaneista tapahtumista

Hallitus asetti lokakuussa 2012 oikeusministeriön alaisen työryhmän selvittämään Eerikan kuolemaan johtaneita tapahtumia. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun lain sallimin voimin perustettiin tutkintaryhmä selvittämään yksittäistä poikkeuksellista tapahtumaa. Laki tuli voimaan vuonna 2011 Jokelan ja Kauhajoen koulusurmien jälkeen. Selvitys valmistui kesäkuussa 2013. Selvityksen mukaan viranomaisten yhteistyö ei toiminut, väkivallan merkkejä ei tunnistettu eikä lasta itseään kuunneltu. Työryhmän mukaan kenellekään ei muodostunut kokonaiskuvaa lapsen tilanteesta, vaikka huolta oli monella eri taholla. Työryhmä laati viisi toimenpidesuositusta, joilla vastaavanlaiset tilanteet voidaan estää tulevaisuudessa.
Virkarikostutkinta

Yksitoista Helsingin kaupungin lastensuojelun ja terveydenhuollon työntekijää saivat virkarikossyytteen. Lastensuojelun osalta syytteet liittyvät Eerikan asioiden hoitamiseen, ja terveydenhuollon osalta pahoinpitelyn tai kaltoinkohtelun tunnistamiseen. Eerikasta oli tehty 11 lastensuojeluilmoitusta, mutta lapsen tilanteeseen ei ollut puututtu ajoissa. Kihlakunnansyyttäjän mielestä tapausta ei voi selittää resurssipulalla. Helsingin sosiaalijohtajan Paavo Voutilaisen mukaan Helsingissä on koko maan parhaat resurssit. Virkarikossyytteiden oikeuskäsittely alkoi Helsingin käräjäoikeudessa helmikuussa 2015. Puolustuksen mukaan tuolloisten tietojen perusteella kiireellinen huostaanotto ei ollut ollut perusteltu. Puolustus vetoaa oikeudessa myös lastensuojelun työtaakkaan. Lisätapaamiset olisivat olleet joltakulta muulta lapselta pois. ”Sitä, kuinka paljon aikaa sosiaalityöntekijällä on kutakin asiakasta kohden, päättävät Helsingin kaupungin ylimmät päättäjät henkilöstömitoituksia tehdessään”, Eerikan sosiaalityöntekijä totesi kuulusteluissa.
Virkarikosoikeudenkäynti kesti viisi viikkoa ja viimeinen käsittelypäivä oli 30. maaliskuuta 2015. Heinäkuun 10. päivänä 2015 antamassaan tuomiossa käräjäoikeus katsoi kahden sosiaalityöntekijän syyllistyneen tuottamukselliseen virkavelvollisuuden rikkomiseen. Eerikan asioista vastanneen sosiaalityöntekijän esimiehelle käräjäoikeus langetti 25 päiväsakkoa. Sosiaalityöntekijä jätettiin rangaistukseen tuomitsematta, koska hän menetti tapahtuneen vuoksi terveytensä ja työkykynsä. Muiden syytettyjen syytteet käräjäoikeus hylkäsi kokonaan.
Sekä syyttäjä että tuomitut tyytyivät käräjäoikeuden tuomioihin, eikä virkarikosjuttua puitu enää hovioikeudessa.
Kirjallisuutta

Miettinen, Vera: Eerika.  Deadline Kustannus, 2020.  ISBN 978-952-7396-05-6
Aiheesta muualla

"Lasta tavataan nyt kahden kesken" – 8-vuotiaan surmalla on ollut vaikutuksia lastensuojeluun Yle Uutiset.  29.1.2014.
8-vuotiaan lapsen kuolemaan johtaneet tapahtumat  11.6.2013. Oikeusministeriö. Arkistoitu 15.1.2021. Viitattu 13.1.2021.
Toimiva lastensuojelu. Selvitysryhmän loppuraportti  19.6.2013. Sosiaali- ja terveysministeriö. Arkistoitu 14.1.2021. Viitattu 13.1.2021.
Bill Weld

| Bill Weld |
| --- | --- |

Massachusettsin 68. kuvernööri
 3. tammikuuta 1991 – 29. heinäkuuta 1997  
Varakuvernööri:  Paul Cellucci
Edeltäjä:  Michael Dukakis
Seuraaja:  Paul Cellucci
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. heinäkuuta 1945 (ikä 79) Smithtown, New York, Yhdysvallat
Puoliso:   Susan Roosevelt (vih. 1975; ero 2002)  Leslie Marshall (vih. 2003) 
Lapset:  5
Tiedot
Puolue:  republikaanit (ennen 2016, 2019–)
Muut puolueet:  libertaarit (2016–2019)
Tutkinnot:  Harvardin yliopisto University College, Oxford
 Nimikirjoitus
William Floyd Weld (s. 31. heinäkuuta 1945 Smithtown, New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko, joka toimi Massachusettsin 68. kuvernöörinä vuosina 1991–1997. Hän oli libertaaripuolueen varapresidenttiehdokas vuoden 2016 vaaleissa.
Ura

Weld seurasi Michael Dukakisia Massachusettsin kuvernöörinä. Vuoden 1996 senaatinvaaleissa hän hävisi demokraattipuolueen John Kerrylle. Weld erosi kuvernööritoimistaan 1997, jolloin hänet nimitettiin Yhdysvaltain Meksikon-suurlähettilääksi. Nimitys ei kuitenkaan saanut hyväksyntää senaatilta.
Weld ilmoitti huhtikuussa 2019 pyrkivänsä republikaanien ehdokkaaksi vuoden 2020 presidentinvaaleissa. Hänestä tuli samalla istuvan presidentin Donald Trumpin ensimmäinen republikaanihaastaja. Hän lopetti kampanjansa 18. maaliskuuta 2020.
Yksityiselämä

Weld oli naimisissa Susan Roosevelt Weldin kanssa vuosina 1975-2002. Pariskunta sai viisi lasta. Weld on nykyään naimisissa kirjailija  Leslie Marshallin kanssa.lähde?
Aiheesta muualla

Bill Weldin kampanjasivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| n k Yhdysvaltain presidentinvaalit 2020 |
| --- | --- |
← 20162024 →
Republikaanien ehdokkaat (Esivaalit):  Valitut ehdokkaat Donald Trump (Presidentti) Mike Pence (Varapresidentti) Muut ehdokkaat Mark Sanford Joe Walsh Bill Weld 
Demokraattien ehdokkaat (Esivaalit):  Valitut ehdokkaat Joe Biden (Presidentti) Kamala Harris (Varapresidentti) Muut ehdokkaat Michael Bennet Michael Bloomberg Cory Booker Steve Bullock Pete Buttigieg Julián Castro Bill de Blasio John Delaney Tulsi Gabbard Kirsten Gillibrand Mike Gravel Kamala Harris John Hickenlooper Jay Inslee Amy Klobuchar Wayne Messam Seth Moulton Richard Ojeda Beto O'Rourke Deval Patrick Tim Ryan Bernie Sanders Joe Sestak Tom Steyer Eric Swalwell Elizabeth Warren Marianne Williamson Andrew Yang 
Muut: Sitoutumattomat ja kolmannen puolueen ehdokkaat Yhdysvaltain presidentinvaaleissa 2020
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Puola 
Muut:  SNAC
Bob Gibson

Bob Gibson
Pack Robert ”Bob” Gibson (9. marraskuuta 1935 Omaha, Nebraska – 2. lokakuuta 2020) oli yhdysvaltalainen baseballpelaaja, jonka pelipaikka oli syöttäjä. Hän pelasi Major League -tasolla St. Louis Cardinalsissa vuosina 1959–1975 ja voitti kahdesti World Seriesin.
Gibson sai vuonna 1968 National Leaguen ”arvokkaimman pelaajan palkinnon”. Hän kuuluu vuonna 1999 valittuun vuosisadan tähdistöjoukkueeseen. Hän voitti Cy Young -palkinnon 1968 ja 1970 sekä Babe Ruth -palkinnon 1964. Lisäksi hänelle myönnettiin Gold Glove perättäisinä vuosina 1965–1973.
St. Louis Cardinals on jäädyttänyt Gibsonin pelipaidan numeron 45. Hänet kelpuutettiin vuonna 1981 Baseball Hall of Fameen. Hän kuuluu 3 117 strikeoutillaan niin kutsuttuun 3 000 strikeoutin kerhoon.
Billy McKinlay

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: William Alexander McKinlay
Syntymäaika: 22. huhtikuuta 1969 (ikä 55)
Syntymäpaikka: Glasgow, Skotlanti, Britannia
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 173 cm
Seura
Seura:  West Ham United
Tehtävä: apuvalmentaja
Junioriseurat
:  Hamilton Thistle
:  Dundee United
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1985–1995 |  Dundee United | 222 | (23) |
| 1996–2000 |  Blackburn Rovers | 91 | (3) |
| 2000 | → Leicester City | 0 | (0) |
| 2000–2001 |  Bradford City | 11 | (0) |
| 2001 |  Preston |  |  |
| 2001–2001 |  Clydebank | 8 | (0) |
| 2002–2004 |  Leicester City | 53 | (1) |
| 2004–2005 |  Fulham | 2 | (0) |
Maajoukkue
| 1993–1998 |  Skotlanti | 29 | (4) |
Valmennusura
2004–2006:  Fulham U21 (apuv.)
2006–2012:  Fulham U21
2012–2013:  Fulham (apuv.)
2012–2014:  Pohjois-Irlanti (apuv.)
2014:  Watford (apuv.)
2014:  Watford
2014–2015:  Real Sociedad (apuv.)
2016:  Stabæk
2017:  Sunderland (apuv.)
2017–2018:  West Ham United (apuv.)
2019–2021:  Stoke City (apuv.)
2021–:  West Ham United (apuv.)
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Billy McKinlay (s. 22. huhtikuuta 1969) on skotlantilainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja. Kesästä 2021 lähtien hän on toiminut West Ham Unitedin päävalmentajana.
Ura pelaajana

McKinley pelasi juniorivuotensa Hamilton Thistlesta, josta siirtyi Dundee Unitedin organisaatioon. Hän nousi edustusjoukkueeseen kaudella 1986/87. Hän pelasi vuonna 1988 Skotlannin cupin loppuottelussa, jonka Dundee United hävisi Celticille 2–1. McKinlay nousi seuraavina vuosina Unitedin keskeisten pelaajien joukkoon ja edusti seuraa kaikkiaan 270 ottelussa. Dundee putosi liigasta kauden 1994/95 jälkeen ja McKinlay siirtyi tammikuussa 1996 Blackburn Roversiin.
Blackburnissa McKinlay sai mukavasti vastuuta Ray Harfordin ja Roy Hodgsonin alaisuudessa, mutta putosi penkille Brian Kiddin tultua seuran peräsimeen kaudella 1998/99. Hän siirtyi lainalle Leicester Cityyn lokakuussa 2000, muttei pelannut otteluakaan ja siirtyi heti marraskuussa Bradfordiin. Peliaikaa ei oikein irronnut ja McKinlay jätti Bradfordin kauden jälkeen pelaten lyhyesti Prestonissa ja Clydebankissa, kunnes palasi elokuussa 2002 Leicesteriin. Hän edusti seuraa kaksi kautta, joista jälkimmäisen Leicester pelasi Valioliigassa. Kesällä 2004 hän siirtyi Fulhamiin, jossa lopetti pelaajauransa 36-vuotiaana vuonna 2005.
Maajoukkuetasolla McKinlay edusti Skotlantia 29 A-maaottelussa. Hän oli mukana Skotlannin miehistössä EM-kisoissa 1996 ja MM-kisoissa 1998 pelaten yhden ottelun kummassakin turnauksessa.
Ura valmentajana

Valmennusuransa McKinlay aloitti Fulhamissa, jossa toimi jo kaudella 2004/05 apuvalmentajana U21-joukkueessa. Helmikuussa 2006 hänestä tuli U21-joukkueen päävalmentaja ja Lawrie Sanchezin saatua potkut edustusmiehistön peräsimestä joulukuussa 2007 McKinlay toimi muutaman päivän ajan päävalmentajana. Tämän jälkeen hän toimi kykyjenetsijänä ja U21-joukkueen valmentajana, kunnes nousi helmikuussa 2012 Martin Jolin apuvalmentajaksi Fulhamin edustusjoukkueeseen. Jolin saatua potkut joulukuussa 2013 myös McKinlay jätti Fulhamin. McKinlay oli helmikuussa 2012 aloittanut Michael O’Neillin apuvalmentajana Pohjois-Irlannin maajoukkueessa ja jatkoi tehtävässään Fulhamista lähtönsä jälkeen.
Syyskuussa 2014 McKinlaysta tuli Watfordin apuvalmentaja. Óscarin jätettyä päävalmentajan tehtävät yllättäen vain muutama päivä nimityksensä jälkeen McKinlay nousi Watfordin päävalmentajaksi. Hän jätti samalla tehtävänsä maajoukkueen apuvalmentajana. Pesti Watfordissa jäi hyvin lyhyeksi, sillä hän ennätti valmentaa seuraa vain kahdessa ottelussa, kunnes seura korvasi hänet Slaviša Jokanovićilla.
Marraskuussa 2014 McKinlay jatkoi uraansa David Moyesin apuvalmentajana Real Sociedadissa. He johdattivat baskiseuran liigassa sijalle 12 kauden päätteeksi. Peliesitykset eivät tyydyttäneet seurajohtoa, ja valmennustiimi sai potkut seurasta marraskuussa 2015.
Marraskuun lopussa 2015 McKinlay teki kaksivuotisen sopimuksen Norjan Tippeligaenissa pelaavan Stabækin kanssa. Kausi sujui skotin alaisuudessa mollivoittoisesti ja edelliskauden kolmonen vajosi liigan putoamiskamppailuun. Lopulta seura ja McKinlay purkivat sopimuksensa heinäkuun alussa 2016, kun Stabæk oli hävinnyt Eurooppa-liigan karsinnoissa walesilaiselle Connah's Quay Nomadsille.
Norjasta McKinlay palasi Brittein saarille ja työskenteli Sunderlandin organisaatiossa pelaajatarkkailijana. Lokakuussa 2017 hän nousi seuran apuvalmentajaksi sairastuneen Glynn Snodinin tilalle. Marraskuussa 2017 hän toimi yhden tappioon päättyneen ottelun ajan Sunderlandin päävalmentajana, kunnes siirtyi David Moyesin apuvalmentajaksi West Ham Unitediin. Moyes valmennustiimeineen luotsasi West Hamin Valioliigassa sijalle 13, mutta seurajohto ei jatkanut heidän sopimustaan kauden jälkeen.
Marraskuussa 2019 McKinlay jatkoi yhteistyötään Michael O'Neillin kanssa, kun hänestä tuli Stoke Cityn apuvalmentaja. Hän jätti tehtävänsä seurassa huhtikuussa 2021.
Kesällä 2021 McKinlay palasi West Ham Unitediin ja David Moyesin apuvalmentajaksi.
Meriitit > Pelaajana

Skotlannin cup: 1994
Hopeaa: 1998
Bob Foster

| Bob Foster |
| --- | --- |
 Foster vuonna 1972
Henkilötiedot
Koko nimi:  Robert Lloyd Foster
Syntynyt: 27. huhtikuuta 1938 Borger, Texas, Yhdysvallat
Kuollut: 21. marraskuuta 2015 Albuquerque,Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Nyrkkeilijä
Pituus:  191  cm
Painoluokka:  Raskas keskisarja, raskassarja
Kätisyys:  oikeakätinen
Valmentaja:  Eddie Futch
Ammattilaistilastot
Ottelut:  65
Voitot:  56
– tyrmäysvoitot:  46
Tappiot:  8
Ratkaisemattomat:  1
Bob Foster (27. huhtikuuta 1938 Borger, Texas – 21. marraskuuta 2015 Albuquerque) oli yhdysvaltalainen nyrkkeilijä. Ammattilaisurallaan hän otteli 65 ottelua, joista  voitti 56 (niistä 46 tyrmäyksellä) ja hävisi kahdeksan (niistä kuusi tyrmäyksellä). Yksi ottelu tuomittiin tasapeliksi.
Bob Foster voitti raskaan keskisarjan maailmanmestaruuden vuonna 1968. Hän otteli myös kaksi kertaa raskaansarjan maailmanmestaruudesta ensin Joe Frazieriä vuonna 1970 ja sitten Muhammad Alia vastaan vuonna 1972.
Foster oli aikanaan kaikkien aikojen pisin raskaan keskisarjan maailmanmestari. Hänellä oli hoikka vartalo ja pitkät käsivarret.
Oman aktiiviuransa jälkeen Foster valmensi joitakin nyrkkeilijöitä, myös omaa poikaansa.
Vantaan kulttuuripalkinto

Vantaan kulttuuripalkinto on Vantaan kaupunginhallituksen hakemuksetta myöntämä tunnustus, joka voidaan myöntää merkittävistä ansioista taiteen tai kaupungin taide-elämän hyväksi. Palkinto on jaettu vuodesta 1976 lähtien. Se voidaan antaa Vantaalla vakituisesti asuvalle henkilölle tai kaupungissa toimivalle yhteisölle. Esityksen vuosittain jaettavasta kulttuuripalkinnosta tekee Vantaan vapaa-ajan lautakunta ja päätöksen kaupunginhallitus.
Palkinnon myöntämisperusteita on sittemmin muutettu. Vuodesta 2018 alkaen myönnettiin kaksi 10 000 euron suuruista kulttuuripalkintoa: palkinto merkittävästä kulttuuriteosta ja kannustuspalkinto nuorelle ansioituneelle taiteilijalle.
Vantaan kulttuuripalkinnon saajat

| Vuosi | titteli | nimi / nimet |
| --- | --- | --- |
| 1976 | kuvanveistäjä | Heikki Häiväoja |
| 1977 | säveltäjä | Aulis Sallinen |
| 1978 | graafikko | Pentti Kaskipuro |
| 1979 | vanhan musiikin yhtye | Sonores Antiqui |
| 1980 | koreografi | Marjo Kuusela |
| 1981 | taidemaalari | Tapani Jokela |
| 1982 | oopperalaulaja | Jorma Hynninen |
| 1983 | teatteri | Tanssiteatteri Raatikko |
| 1984 | kirjailija | Alpo Ruuth |
| 1985 | elokuvaohjaaja | Matti Kassila |
| 1986 | oopperalaulaja | Jaakko Ryhänen |
| 1987 | jazzmuusikko | Juhani Aaltonen |
| 1988 | näyttelijä | Lasse Pöysti |
| 1989 | taidemaalari, graafikko | Antti Ojala |
| 1990 | säveltäjä | Herman Rechberger |
| 1991 | teatteri | Teatteri KEHÄ III (nyk. Teatteri Vantaa) |
| 1992 | laulajatar | Annikki Tähti |
| 1993 | arkkitehti | Alpo Halme |
| 1994 | muusikot | Maarit ja Sami Hurmerinta |
| 1995 | taidemaalari, kuvanveistäjä | Risto Vilhunen |
| 1996 | valo- ja äänisuunnittelija | Ilkka Volanen |
| 1997 | oppilaitos | Vantaan tanssiopisto |
| 1998 | orkesteri | Vantaan viihdeorkesteri |
| 1999 | urkutaiteilija | Håkan Wikman |
| 2000 | elokuvakäsikirjoittaja, ohjaaja | Kaija Juurikkala |
| 2001 | kirjailija, FT | Taru Väyrynen |
| 2002 | valokuva- ja mediataiteilija | Harri Larjosto |
| 2003 | musiikin tohtori, musiikkikasvattaja | Päivi Kukkamäki |
| 2004 | laulaja, opettaja | Kosti Kotiranta |
| 2005 | balettikoulu, yhdistys  tanssija-koreografi-pedagogit | Vantaan lapsibaletti,  Tamara Popova ja Marin Veltchev |
| 2006 | tuottaja-elokuvaohjaaja | Jean Bitar |
| 2007 | yhdistys | Tikkurilan teatteri |
| 2008 | kirjailija ja  professori | Virpi Hämeen-Anttila  Jaakko Hämeen-Anttila |
| 2009 | musiikkipedagogi | Inkeri Simola-Isaksson |
| 2010 | yhdistys | Vantaan taiteilijaseura |
| 2011 | viihdetaiteilija | Virve Rosti |
| 2012 | kirjailija | Tuula Korolainen |
| 2013 | oopperalaulaja | Esa Ruuttunen |
| 2014 | oppilaitos, yhdistys | Vantaan sanataidekoulu |
| 2015 | muusikko | Esa Pulliainen |
| 2016 | muusikko, säveltäjä | Lenni-Kalle Taipale |
| 2017 | laulaja | Meiju Suvas |
| 2018 | yhdistys | Velmu ry (kulttuuriteko) |
| 2018 | pianisti | Bingheng Yang (jaettu nuori taiteilija -palkinto) |
| 2018 | balettitanssija | Pinja Huhtimo (jaettu nuori taiteilija -palkinto) |
| 2019 | Tempo-orkesterin perustaja | Jarmo Ahvenainen (kulttuuriteko) |
| 2019 | taiteilija  | Jesse Pasanen (nuori taiteilija) |
| 2020 | teatteri | Vantaan Näyttämö (kulttuuriteko) |
2020: 
| muusikko | Emma Salokoski (ansioitunut taiteilija) |  |
| 2021 | osallisuuteen ja yhteisöllisyyteen | Myyrmäki liike (kulttuuriteko) |
2021: 
| lasten- ja nuortenkirjailija | Siri Kolu (lasten- ja nuortenkirjailija) |  |
| 2022 | veistospuisto ja kotimuseo  | Jean Ramsay ja Petra Piitulainen-Ramsay (kulttuuriteko) |
2022: 
| taiteilija  | Riikka Mustakallio (ansioitunut taiteilija) |  |
| 2023 |  | Team Käärijä (kulttuuriteko) |
2023: 
| kirjailija | Pauliina Susi (ansioitunut taiteilija) |  |
| 2024 |  | Shadow Room ry (kulttuuriteko) |
2024: 
| kuvataiteilija | Soili Talja (ansioitunut taiteilija) |  |
Timo Korhonen (kitaristi)

Timo Juhani Korhonen (s. 6. marraskuuta 1964 Rautalampi) on yksi Suomen ja sukupolvensa merkittävimmistä kitarataiteilijoista. Hän antoi ensikonserttinsa Rautalammilla 14-vuotiaana. Korhosen kansainvälinen ura alkoi Saksan radioyhtiöiden musiikkikilpailujen kitarasarjan voitosta Münchenissä 1982. Turun musiikkiakatemian yliopettajaksi Korhonen nimitettiin elokuussa 2000. Korhonen toimi vierailevana professonina Firenzen Conservatorio di Musica Luigi Cherubinissa 2005–2007.
Urasta lyhyesti

Korhonen on esiintynyt yli kolmessakymmenessä maassa ja useissa merkittävissä konserttisaleissa. Näihin lukeutuvat muun muassa Berliinin Filharmonia, Wienin Konserttitalo ja Lontoon Royal Festival Hall. Hän on esiintynyt lukuisten sinfoniaorkesterien ja monien kuuluisien kapellimestarien kanssa ympäri maailmaa pääosin Euroopassa ja Aasiassa. Korhosen repertuaari sisältää musiikkia renessanssista, barokin, klassismin, romantiikan ja modernismin kautta nykymusiikkiin saakka. Hän on saavuttanut erityistä mainetta eteläamerikkalaisen ja nykymusiikin tulkitsijana. Korhonen on ollut Toimii-yhtyeen jäsen vuodesta 1989 alkaen.
Korhosen puoliso on sopraano ja Oliphant-yhtyeen jäsen Uli Kontu-Korhonen.
Korhoselle omistetut sävellykset

Kimmo Hakola 1958–:
Kitarakonsertto, 2008;
Leonardo Etudes, 2007–2008
Toshio Hosokawa 1955–:
Voyage IX, "Awakening" for guitar and strings with percussion, 2007
Magnus Lindberg 1958–:
Mano a mano for solo guitar, 2004
Toshio Hosokawa 1955–:
Serenade for solo guitar, 2003
Herman Rechberger 1947–:
Concierto Floral for guitar and orchestra, 1997
Olli Kortekangas 1955–:
Arabesken der Nacht for guitar and chamber orchestra, 1995
Leo Brouwer 1939–:
Concerto of Helsinki for guitar and orchestra, 1991–1992
Usko Meriläinen 1930–2004:
Konsertto kitaralle ja orkesterille, 1991
Jouni Kaipainen 1956–:
Tenebrae for solo guitar op 39, 1991
Olli Koskelin 1955–:
Far and near for solo guitar, 1990;
Tutte le Corde for guitar and tape, 1988–1989
Tauno Marttinen 1912–2008:
Harlekiini viululle ja kitaralle, 1986
Korhoselle Toimii-yhtyeen jäsenenä omistetut teokset

Toimii-ensemble:
Related Stones – A Rock Opera, 2002
Oliver Knussen 1952–2018:
Rough Cut for Toimii, 1996
Magnus Lindberg 1958–: 
Kiri for clarinet, guitar, cello, percussion, and electronics, 1993;
Decorrente for clarinet, cello, guitar, percussion and piano, 1992
Artur Sauer:
Joukahainen's Defeat, 1993
Peter Bengtson 1961–:
Festspielmusik II: Gemalte Leiche, 1992
Riku Niemi 1967–:
Magnus meets Monk, 1991
Palkintoja ja tunnustuksia

2009 KlassikHeute ”10”
2007 Gramophone Recommends
2004 KlassikHeute ”10”
2003 KlassikHeute ”10”
2003 Cannes Classical Award
2002 Kuukauden levy Yhdysvalloissa, Classicstoday.com
2000 YLE-vuoden levy
1990 YLE-vuoden levy 1990
1988 Leonie Sonning-stipendi 1988
1986 III-palkinto, Juryn puheenjohtaja Leo Brouwerin henkilökohtainen erikoispalkinto ja palkinto parhaasta latinalais-amerikkalaisen sävellyksen tulkinnasta Havannan kansainvälisessä kitarakilpailussa
1983 Rautalammin kunnan taidepalkinto 1983
1982 voitto (II-palkinto, ensimmäistä ei jaettu) ARD-musiikkikilpailujen kitarasarjassa
Muuta

Timo Korhonen äänitti vuonna 1993 Nokian matkapuhelinten markkinoinnissa pitkään käytetyn version Francisco Tárregan kitarakappaleesta Gran Vals ja siihen pohjautuvan 13 sävelen katkelman, josta tuli yhtiön puhelinten vakiosoittoääni ”Nokia tune”.
Aiheesta muualla

Kotisivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Bolivian kansallisarkisto ja -kirjasto

| Bolivian kansallisarkisto ja -kirjasto> Archivo y Biblioteca Nacionales de Bolivia |
| --- | --- |

 Bolivian kansallisarkiston ja -kirjaston rakennusta kadun puolelta.
Osoite:  Calle Dalence Nº 4, (Casilla Postal 793), Sucre, Bolivia
Sijainti:  Sucre, Bolivia
Koordinaatit:  19.0488°S, 65.2607°W
Valmistumisvuosi:  2003
Rakennuttaja:  Fundación Cultural del Banco Central de Bolivia
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bolivian kansallisarkisto ja -kirjasto (esp. Archivo y Biblioteca Nacionales de Bolivia, lyhennys: ABNB; engl.  National Archives and Library of Bolivia) on Bolivian perustuslaillisessa pääkaupungissa Sucressa toimiva kansalliskirjaston ja kansallisarkiston sekä yleisen kirjaston käsittävä julkinen kansallinen instituutio ja rakennuskokonaisuus.
Kansalliskirjasto sai Boliviassa alkunsa heinäkuussa 1825 alkujaan nimellä Chuquisacan yleinen kirjasto  (Biblioteca Pública de Chuquisaca). 1870-luvulla kirjasto alettiin tuntea jo kansalliskirjastona ja sen virkailijoita kutsuttiin toisinaan kansalliskirjastonhoitajiksi. Kansalliskirjaston asema tuli virallisesti näkyviin 19. kesäkuuta 1872 annetussa säädöksessä. Bolivian kansallisarkisto perustettiin kenraali Narciso Camperon hallituksen aikana 18. lokakuuta 1883 annetulla säädöksellä.
Nykyiseen rakennukseensa Bolivian kansallisarkisto ja -kirjasto muutti vuoden 2003 alussa. Uuden rakennuksen rakennutti Bolivian keskuspankin kulttuurirahasto (Fundación Cultural del Banco Central de Bolivia).
Bolivian aikuisväestöstä (yli 15-vuotiaat) oli YK:n erityisjärjestö Unescon mukaan lukutaitoisia 92,46 prosenttia (vuonna 2015). Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan espanja oli äidinkielenä 60,7 prosentilla väestöstä, ketšua 21,2 prosentilla, aimara 14,6 prosentilla. Vieraskielisiä oli 2,4 prosenttia ja muita kieliä puhui 1,2 prosenttia. Tästä huolimatta esimerkiksi kansallisarkiston- ja kirjaston verkkosivusto vaikuttaa olevan toteutettu ainoastaan espanjankielisenä (tai ei sisällä linkkejä Bolivian muihin virallisiin kieliin), jonka lisäksi ABNB:llä on tästä erillinen suppeampi englanninkielinen sivusto.
Aiheesta muualla

Archivo y Biblioteca Nacionales de Bolivia (ABNB) (espanjaksi) (facebook.com)
The National Archive and the National Library of Bolivia at Sucre (by Juan de Zengotita; in The Hispanic American Historical Review 29 (4): 649-676 (Nov., 1949); kirjautumatta näkyvissä vain s. 649 (englanniksi) (jstor.org)
National Library of Bolivia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (nationallibraryofbolivia.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Yhdysvallat