stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Jamie Lee Curtisin saamista palkinnoista ja ehdokkuuksista
Elokuva-, televisio- ja musiikkipalkinnot > Oscar-palkinnot

| Vuosi | Kategoria | Työ | Tulos | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | Paras naissivuosa | Everything Everywhere All at Once | Voitto |  |
Elokuva-, televisio- ja musiikkipalkinnot > Golden Globe -palkinnot

| Vuosi | Kategoria | Työ | Tulos | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1988 | Paras naispääosa musikaali- tai komediaelokuvassa | Kala nimeltä Wanda | Ehdokkuus |  |
| 1989 | Paras naispääosa musikaali- tai komediasarjassa | Anything But Love | Voitto |  |
| 1991 | Paras naispääosa musikaali- tai komediasarjassa | Anything But Love | Ehdokkuus |  |
| 1994 | Paras naispääosa musikaali- tai komediaelokuvassa | Tosi valheita | Voitto |  |
| 1995 | Paras naispääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | Heidin aikakirjat | Ehdokkuus |  |
| 2003 | Paras naispääosa musikaali- tai komediaelokuvassa | Perjantai on pahin | Ehdokkuus |  |
| 2015 | Paras naispääosa musikaali- tai komediasarjassa | Scream Queens | Ehdokkuus |  |
| 2022 | Paras naissivuosa | Everything Everywhere All at Once | Ehdokkuus |  |
Elokuva-, televisio- ja musiikkipalkinnot > Bafta-palkinnot

| Vuosi | Kategoria | Työ | Tulos | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983 | Paras naissivuosa | Vaihtokaupat | Voitto |  |
| 1988 | Paras naispääosa | Kala nimeltä Wanda | Ehdokkuus |  |
| 2022 | Paras naissivuosa | Everything Everywhere All at Once | Ehdokkuus |  |
| 2024 | Paras naissivuosa | The Last Showgirl | Ehdokkuus |  |
Elokuva-, televisio- ja musiikkipalkinnot > Screen Actors Guild -palkinnot

| Vuosi | Kategoria | Työ | Tulos | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1994 | Paras naissivuosa | Tosi valheita | Ehdokkuus |  |
| 2022 | Paras naissivuosa | Everything Everywhere All at Once | Voitto |  |
| 2022 | Paras näyttelijäkokoonpano | Everything Everywhere All at Once | Voitto |  |
| 2024 | Paras naissivuosa | The Last Showgirl | Ehdokkuus |  |
Elokuva-, televisio- ja musiikkipalkinnot > Critics’ Choice -palkinnot

| Vuosi | Kategoria | Työ | Tulos | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019 | Paras näyttelijäkokoonpano | Veitset esiin – kaikki ovat epäiltyjä | Ehdokkuus |  |
| 2022 | Paras naissivuosa | Everything Everywhere All at Once | Ehdokkuus |  |
| 2022 | Paras näyttelijäkokoonpano | Everything Everywhere All at Once | Ehdokkuus |  |
Elokuva-, televisio- ja musiikkipalkinnot > Primetime Emmy -palkinnot

| Vuosi | Kategoria | Työ | Tulos | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998 | Paras naispääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa | Nicholas’ Gift | Ehdokkuus |  |
| 2023 | Paras vieraileva naisnäyttelijä komediasarjassa | The Bear | Voitto |  |
Elokuva-, televisio- ja musiikkipalkinnot > Saturn-palkinnot

| Vuosi | Kategoria | Työ | Tulos | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1980 | Paras naispääosa | Kauhun kiskot | Ehdokkuus |  |
| 1994 | Paras naispääosa | Tosi valheita | Voitto |  |
| 1998 | Paras naispääosa | Halloween H20 | Ehdokkuus |  |
| 2003 | Paras naispääosa | Perjantai on pahin | Ehdokkuus |  |
| 2018 | Paras naispääosa | Halloween | Voitto |  |
| 2019 | Paras naissivuosa | Veitset esiin – kaikki ovat epäiltyjä | Ehdokkuus |  |
Elokuva-, televisio- ja musiikkipalkinnot > Grammy-palkinnot

| Vuosi | Kategoria | Työ | Tulos | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 | Paras lasten äänikirja | The Jamie Lee Curtis Audio Collection | Ehdokkuus |  |
Kunnianosoituksia

Tähti elo­kuva­urasta Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 6600 Hollywood Boulevard (1998)
Kultainen leijona -kunniapalkinto (2021)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jamie Lee Curtis Wikimedia Commonsissa
Jamie Lee Curtis Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Sacra via

Nykyistä Via Sacraa Colosseumin ja Tituksen riemukaaren (taustalla) välillä.
Sacra via (lat., ”Pyhä tie”, m.kreik. Ἱερὰ ὁδός, Hiera hodos), harvemmin Via sacra, oli antiikin aikainen katu Rooman kaupungissa Italiassa. Se kulki Velia-kukkulalta Forumin itäpäähän ja laajemmassa merkityksessä aina Capitoliumille asti. Sacra via oli kaupungin vanhimpia ja tärkeimpiä katuja ja merkittävä uskonnollisten kulkueiden reitti. Osa antiikin aikaisesta kadusta on nykyistä Via Sacra -katua.
Historia

Sacra via oli Rooman vanhin ja kuuluisin katu. Antiikin lähteistä sen alkuperä jää hämärän peittoon. Joidenkin lähteiden mukaan katu olisi ollut olemassa jo Romuluksen aikana, ja sen nimi olisi juontunut sopimuksesta, joka solmittiin siellä Romuluksen ja Titus Tatiuksen välillä. Tämä vaikuttaa kuitenkin erittäin epätodennäköiseltä; ei ainoastaan siksi, ettei tietä välttämättä ollut olemassa vielä niin varhaisessa vaiheessa, kun Forumin alue itsessään oli vielä kehittymätön, vaan myös siksi, että julkinen tie ei ole paikka, jossa rauhansopimuksia tavallisesti solmittiin. Myös Comitiumin nimi johdettiin, ehkä yhtä pienellä todennäköisyydellä, samasta tapahtumasta. On todennäköisempää, että tie sai alkunsa hieman myöhemmin, kun sabiinien ja roomalaisten asutukset olivat yhdistyneet.
On arveltu, että Sacra via olisi saanut nimensä siitä, että sen varrella sijaitsivat Rooman pyhimmät pyhäköt, kuten Vestan temppeli ja Laarien temppeli, sekä Vestan neitsyiden, pontifex maximuksen ja rex sacrificuluksen asunnot. On myös mahdollista, että katu itsessään katsottiin sen aseman ja varhaisen merkityksen vuoksi pyhäksi. Nimi saattoi tulla myös kadun käytöstä uskonnollisiin tarkoituksiin. Tietyt pyhät uhrit, nimittäin valkoinen lammas tai karitsa (ovis idulis), jotka uhrattiin joka idus Juppiterille, kuljetettiin sitä pitkin kuukausittain Capitoliumilla olleelle Arxille. Se oli myös tie, jota pitkin auguurit laskeutuivat Arxilta, kun he ennusmerkkien ottamisen jälkeen siirtyivät vihkimään jotakin kaupungin alapuolella.
Lisäksi näyttää siltä, että Titus Tatius sääti käytännön, jonka mukaan uudenvuodenpäivänä auguurien tuli tuoda hänelle verbenae-kasveja Strenian lehdosta hänen asuinpaikkaansa Arxille. Tämä tapa näyttää säilyneen myöhempinä aikoina osana tapaa, joka tunnettiin nimellä augurium salutis. Muun muassa Varro ja Festus katsoivat, että Sacra via olisi saanut alkunsa sitä kulkeneista uskonnollisista kulkueista.
Kadun nimen oikea ja lähes kaikissa antiikin lähteissä esiintyvä muoto on Sacra via, ja käänteistä muotoa Via sacra käytettiin vain harvoin. Tästä todistavat muun muassa termi sacravienses, jolla viitattiin sen varren asukkaisiin, sekä grammatikkojen vastustus tavanomaista käytäntöä kohtaan, jossa nimi lausuttiin kuin yhdyssanana.
Sacra via ja Nova via olivat Rooman ainoat kadut, joita kutsuttiin nimellä via (mon. viae) ennen keisariaikaa. Keisariajan lähteissä mainitaan myös Via fornicata, Via tecta ja Via nova. Kaupungin muut Via -nimiset kadut olivat joko sen ulkopuolelle kulkeneita maanteitä (esim. Via Appia) tai ovat saaneet nimensä myöhemmin (esim. Via lata).
Reitti ja löydökset > Käsitykset reitistä

Se, mihin katuosuuteen termillä Sacra via tarkkaan ottaen viitattiin, käsitettiin kahdella tavalla. Sacra vian varsinainen osuus alkoi Velian huipulta, jota kutsuttiin siksi myös nimellä Summa Sacra via. Lähtöpisteen lähellä sijaitsivat muun muassa Laarien temppeli, rex sacrorumin talo, Juppiter Statorin temppeli ja myöhempi Tituksen riemukaari. Katu ulottui Forumin itäpäähän, kohtaan, jonka eri lähteet kuvaavat sijainneen Regian, Vestan temppelin tai Fabiuksen riemukaaren lähellä. Velialta kadun yläpäästä alapäähän kulkemista kuvataan yleisesti ilmaisulla sacra via descendere (”pyhää tietä laskeutuminen”). Toisaalta runoilijat kutsuvat sitä toisinaan nimityksellä Sacer clivus (”Pyhä nousu”).
Laajemmassa merkityksessä Sacra vian katsottiin alkaneen Strenian pyhäköltä, joka sijaitsi lähellä Colosseumia, jatkuneen Velian rinnettä ylös, laskeneen Regian luo, ylittäneen Forumin ja jatkuneen aina Capitoliumilla sijainneelle Arxille saakka. Tämä laajempi merkitys tunnetaan lähinnä Varrolta ja Festukselta. On arveltu, että koko tätä osuutta kutsuttiin nimellä Sacra via lähinnä papiston kielenkäytössä. Arkikielessä Sacra viaksi kutsuttiin vain edellä kuvattua osuutta Velialta ja Forumille. Forumin pohjoislaitaa kulkeneen loppuosan arkikieliseksi nimeksi on arveltu Ad Janum.
Nykyinen Via Sacra -katu kulkee Colosseumilta Tituksen riemukaarelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sacra via Wikimedia Commonsissa
Sacra vian varsinaista osuutta Romuluksen temppelin ja Maxentiuksen basilikan eteläpuolella.
Sacra viaa sen laajassa merkityksessä Forum Romanumilla.
Sacra viaa sen laajassa merkityksessä Forum Romanumilla.
Nykyisen Via Sacran katukyltti lähellä Colosseumia.
Lasten ja nuorten kuvataidekoulu

Lasten ja nuorten kuvataidekoulun kolmannen vuosikurssin oppilaita perehtymässä videokuvauksen alkeisiin opettajansa Johanna Vuoksenmaan opastuksella Tampereella 1991.
Keravan lasten ja nuorten kuvataidekoulu.
Strömsin kartanon päärakennus, jossa toimii Helsingin Lasten ja nuorten kuvataidekoulu.
Lasten ja nuorten kuvataidekoulu tai joskus lyhyesti vain kuvataidekoulu on suomalainen tavoitteellista ja etenevää vapaaehtoista kuvataideopetusta antava oppilaitos. Lasten ja nuorten kuvataidekouluja alettiin perustaa 1970- ja 1980-luvun taitteessa. Opetus on yleissivistävää.
Nykyisin kuvataidekoulut ovat osa taiteen perusopetusta. Lain (1998) mukaan taiteen perusopetus on tavoitteellista, tasolta toiselle etenevää, ensisijaisesti lapsille ja nuorille järjestettävää eri taiteenalojen opetusta, joka antaa oppilaalle valmiuksia ilmaista itseään ja hakeutua myöhemmin ammatilliseen koulutukseen. Käytännössä opetusta järjestetään tavallisesti 4–18-vuotiaille koulun ulkopuolella, mutta kouluvuoden aikana. Ikärajat ja käytännöt vaihtelevat jonkin verran kunnittain.
Kuvataidekouluissa on pyritty välttämään suorituskeskeisyyttä, vaikka arvosanat ovatkin tulleet mukaan. Opetusryhmät ovat tavallisesti pieniä ja materiaalit sekä tilat mieluusti korkeatasoisia. Myös kuvataidekouluille sopivaa pedagogiikkaa on etsitty. Alkuvaiheessa oli tärkeää taiteilijaopettajien panos toiminnan muotoutumisessa, myöhemmin on arvostettu pedagogista koulutusta.
Vuonna 2007-2008 taiteen perusopetusta kuvataiteessa antoi 148 oppilaitosta, joista 74 prosenttia oli kuntien ylläpitämiä. Oppilaita oli runsaat 20  000. Varsinaisia kuvataidekouluja on tällä hetkellä noin sata eri puolilla Suomea.
Kuvataidekoulujen historiaa > Syntyvaiheet ja toimintaidean muotoutuminen

Lasten ja nuorten kuvataidekoulut järjestelmänä perustettiin 1980-luvulla. Lähtökohtana oli ajatus kokeilla lasten tavoitteellista ja pitkäjännitteistä kuvataiteen opetusta. Idean esikuvana olivat musiikkioppilaitokset. Kuvataidekouluille näytti olevan tilausta, joten samantyyppistä toimintaa ryhdyttiin järjestämään samanaikaisesti eri puolilla maata. Kuvataidekouluja ei perustettu viranomaispäätöksellä tai ylhäältä päin, vaan niiden takana oli joukko aktiivisia henkilöitä, kuten lasten vanhempia, taiteilijoita ja muita taideopetuksen tarjonnasta kiinnostuneita. Alkuvuosina 1970-luvun lopussa ja 1980-luvun alussa kouluja syntyi yhtä aikaa Kauniaisissa, Helsingissä, Espoossa, Joensuussa, Kajaanissa, Oulussa ja Hyvinkäällä.
Kuvataidekoulujen historiaa > Syntyvaiheet ja toimintaidean muotoutuminen > Alkuvaiheen tavoitteita ja innostusta

Kuvataidekoulut olivat aluksi pienimuotoisia ja toiminnan henkeä etsittiin. Aiempaa muotoa tai säädöksiä toiminnalle ei ollut, joten avoin tilanne antoi tilaa erilaisille ratkaisuille. Kuvataidekouluista ei haluttu suorituspainotteisia, jollaisina musiikkioppilaitokset nähtiin. Opetukselle haluttiin luoda ihanneolosuhteet. Aikaa oli varattava riittävästi, opetusryhmien tuli olla pieniä, noin kymmenen oppilaan ryhmiä. Kuvataidekoulun välineiden ja materiaalien haluttiin olevan ammattilaistasoa. Myös opetustilojen ja välineiden tuli olla asianmukaisia.
Lisäksi opetuksen ja ilmapiirin haluttiin olevan kokeilevaa ja innostunutta. Monin paikoin pidettiin tärkeänä, että opetukseen osallistuu ammattitaiteilijoita. Kuvataidekouluaatteen mukaan prosessin tuli olla yhtä tärkeä kuin lopputulos. Parhaimmillaan opettaminen olisi uutta luovaa kuten taiteen tekeminenkin. Opettaja ja oppilaat olisivat tällöin kuin yhteisellä matkalla oleva työryhmä, jonka jäsenet tietoineen ja taitoineen vaikuttavat matkan onnistumiseen.
Yksittäisten kuvataidekoulujen perustajia olivat kunnat, taideyhdistykset, kannatusyhdistykset, taiteilijaseurat ja yksityishenkilöt. Kunnallisten kuvataidekoulujen ohella oli myös yksityisiä kouluja. Monet kuvataidekoulut aloittivat toimintansa kokeiluina pienten määrärahojen turvin. Maassa oli 1980-luvulla taloudellinen nousukausi, mikä lisäsi kuntien kiinnostusta kokeilla uusia palveluja.
Kuvataidekoulujen historiaa > Syntyvaiheet ja toimintaidean muotoutuminen > Yhteistyötä ja järjestäytymistä

Eri puolilla maata syntyneet kuvataidekoulut alkoivat tehdä yhteistyötä melko nopeasti. Kuvataidekoulujen ensimmäinen yhteinen tapaaminen oli vuonna 1982. Samana vuonna perustettiin myös lasten ja nuorten kuvataidekoulujen liitto, joka muun muassa ajoi valtionavustusten ja lainsäädännön saamista kuvataidekouluille. Tukea tulikin jo vuoden sisällä, joskin järjestelmällisempää valtionavustusta saatiin vasta 1990-luvun alussa, kun laki taiteen perusopetuksesta laadittiin.
Samana vuonna 1982 perustettiin kuvataidekoulujen kehittämistyöryhmä, joka kokosi kirjan Lasten ja nuorten kuvataidekoulut – taustaa ja kehittämistavoitteet. Työryhmä määritteli myöhemmin kuvataidekoulun olevan oppilaitos, joka antaa 5–16-vuotiaille lapsille ja nuorille persoonallisuutta kehittävää, yleissivistävää kuvataideopetusta, joka tukee koulujen opetusta ja luo edellytyksiä taiteiden ammattiopinnoille. Opetus on tavoitteellista ja opetussuunnitelman mukaista, ja sen tulee ottaa oppilaan kehitystason huomioon. Se jakautuu perusopintoihin ja syventäviin opintoihin. Opetussuunnitelman ja etenevyyden korostamisella kuvataidekoulut halusivat irrottautua kerhomuotoisesta toiminnasta.
Kuvataidekoulujen historiaa > Syntyvaiheet ja toimintaidean muotoutuminen > Vakiintuminen

Lasten ja nuorten kuvataidekoulut vakiintuivat 1990-luvun kuluessa. Toiminnan alkaessa vakiintua myös opettajien pedagogiseen koulutukseen oli kiinnitetty huomiota. Taideteollinen korkeakoulu aloitti taiteilijoiden pedagogisen täydennyskoulutuksen vuonna 1987. Koulutus oli suunnattu etenkin kuvataidekouluissa toimiville taiteilijaopettajille.
Organisointityö kuvataidekouluissa eteni 1990-luvulla ja opetusministeriö julkaisi perusteet opetussuunnitelmille ensimmäisen kerran vuonna 1993. Suurempi muutos tuli 2002-2005, jolloin kuvataidekouluihin tuli oppilasarvostelu ja lukiodiplomia muistuttava päättötyö.
Toimintamalli laajenee muihin taiteisiin – taiteen perusopetus

Kuvataidekoulujen toimintamalli oli todettu hyväksi jo 1990–luvulla, joten lapsille ja nuorille haluttiin järjestää samantyyppistä peruskoulun ulkopuolista opetusta muillakin taiteen aloilla, kuten käsityössä, arkkitehtuurissa, sanataiteessa, tanssissa, teatterissa ja sirkuksessa. Opetushallinto loi tähän tarkoitukseen käsitteen taiteen perusopetus. Ensimmäinen laki taiteen perusopetuksesta tuli voimaan vuonna 1992 ja sitä tarkistettiin 1998.
Kirjallisuutta

Lasten ja nuorten kuvataidekoulut – taustaa, kehittämistavoitteet. Valtion taidehallinnon julkaisuja No 26. Helsinki: Valtion painatuskeskus, 1985.
Fredriksson, Hahtonen, Heinimaa: Lasten ja nuorten kuvataidekoulun opetussuunnitelma. Helsinki: Suomen lasten ja nuorten kuvataidekoulujen liitto ry, 1992.
Taiteen perusopetuksen käsikirja, toim. Ismo Porna ja Pirjo Väyrynen, Helsinki 1993, Suomen kuntaliitto.
Aiheesta muualla

Lasten ja nuorten kuvataidekoulujen liitto.
Maria Lähteenmäki

Lähteenmäki maaliskuussa 2025
Maria Terttu Lähteenmäki (o.s. Kustula, s. 9. kesäkuuta 1957 Sodankylä)on arktisten alueiden ja Suomen historian professori Itä-Suomen yliopistossa. Sitä ennen hän toimi 2009‒2014 Itä-Suomen yliopistossa virkaatekevänä Suomen ja yleisen historian professorina ja Jutikkala-professorina. Helsingin yliopistossa Lähteenmäki työskenteli vuodet 1991‒2009 assistenttina, yliassistenttina ja virkaatekevänä Suomen ja Euroopan historian professorina sekä Suomen Akatemian akatemiatutkijana. Hän on Suomen ja Pohjoismaiden historian dosentti Helsingin yliopistossa. Lähteenmäki on toiminut muun muassa Suomen Arktisen Neuvottelukunnan jäsenenä sekä Suomalaisen Tiedeakatemian, Koneen Säätiön ja Tieteellisten Seurain Valtuuskunnan sekä Professoriliiton paikallisosaston hallituksissa sekä Suomen Akatemian KY-toimikunnan jäsenenä. Tammikuusta 2022 lähtien hän on toiminut Itä-Suomen yliopiston hallituksen jäsenenä. Hän on toiminut useaan otteeseen vieraileva tutkijana ja professorina ulkomaisissa yliopistoissa, kuten Petroskoin, Tromssan ja Cambridgen yliopistoissa.
Tunnustukset

Väinö Tannerin Säätiön tunnustuspalkinto 2000
Urho Kekkosen 70-vuotisjuhlasäätiön palkinto 2005
Kutsuttu Suomalaisen tiedeakatemian jäsen 2011
Hopeinen ja kultainen ansiomerkki, Suomen Tieteellisten Seurain Valtuuskunta
Vuoden professori 2015
Vuoden tietokirjailija 2017
Kutsuttu Suomen Tiedeseuran jäsen 2019
Miina Sillanpää seuran tunnustuspalkinto 2021
Vuoden karjalainen kirja -palkinto 2021
Kutsuttu Euroopan tiede- ja taideakatemian jäsen 2021
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto teoksesta Punapakolaiset 2023
Aiheesta muualla

Maria Lähteenmäen blogi.
Matka 1800-luvun Lappiin -historiasarja, asiantuntijana dosentti Maria Lähteenmäki. Ylen Elävä arkisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Sotilasarvot Suomen puolustusvoimissa

Kenraalikunta
kenraali
kenraaliluutnantti
kenraalimajuri
prikaatikenraali
Esiupseerit
eversti
everstiluutnantti
majuri
Komppaniaupseerit
kapteeni
yliluutnantti
luutnantti
vänrikki
sotilasmestari
ylivääpeli
vääpeli
ylikersantti
kersantti
alikersantti
korpraali
sotamies
Suomen maa- ja ilmavoimien sotilasarvot
Alikersantin arvomerkki varusmiehellä.
Sotilasarvo osoittaa sotilaiden keskinäistä esimiesasemaa sekä sotilaan virka-asemaa, koulutusta, kokemusta ja tehtävää palvelusarvon rinnalla. Sotilasarvot vaihtelevat maasta ja aikakaudesta toiseen, mutta yleensä voidaan erottaa kolme ryhmää: miehistö, aliupseerit ja upseerit.
Suomessa puolustusvoimien sotilashenkilöstö jaetaan päällystöön ja miehistöön. Ensin mainittuun ryhmään kuuluvat kaikki esimiesasemassa olevat aliupseereista ja upseerioppilaista upseereihin. Miehistöä taas ovat kaikki miehistön sotilas- tai palvelusarvoissa olevat.
Suomalaiset sotilasarvot

Suomalaiset sotilasarvot ovat muuttuneet historian saatossa melkoisesti. Järjestelmässä on piirteitä Ruotsin vallan ajalta, Venäjän vallan ajalta sekä Saksasta (katso Jääkäriliike). Suomessa ei ole anglosaksista tiukkaa jakoa upseereihin ja miehistöön. Suomessa sotilaat on jaettu upseeristoon, aliupseeristoon sekä miehistöön.
Kaikkien ammattisotilaiden edellytetään käyttäytyvän sotilasarvonsa ja asemansa mukaisesti (laki puolustusvoimista). Samoin myös kaikilla esimiesasemassa on suurempia velvoitteita kuin miehistöllä.
Lain edessä upseereilla ei ole aliupseeristoon tai miehistöön verrattuna erikoisasemaa toisin kuin esimerkiksi Yhdysvalloissa, jossa muun muassa aliupseerin lyöminen on upseerin lyömistä lievempi rikos.
Sotilas- ja palvelusarvon liitteet ja lyhenteet

Vakinaisesta tai määräaikaisesta palveluksesta eronneen sotilaan sotilas- ja palvelusarvojen jäljessä käytetään lyhennettä evp (eronnut vakinaisesta palveluksesta). Sotilaasta, joka ei ole palvellut puolustusvoimien tai rajavartiolaitoksen virassa, käytetään sotilasarvon jäljessä lyhennettä res (reservissä, reservin sotilasarvo). Sopimussotilaista, jotka ovat eronneet vakinaisesta palveluksesta, käytetään sotilasarvon jäljessä lyhennettä res (reservissä, reservin sotilasarvo).
Yleisesikuntaupseeri voi käyttää tutkintoaan osoittavaa etuliitettä yleisesikunta- sotilasarvonsa edessä, esimerkiksi yleisesikuntaeversti. Etuliitettä ei kuitenkaan käytetä asiakirjojen allekirjoituksissa.
Sotilas voi käyttää tieteellisen jatkokoulutuksen tutkintoa osoittavaa merkintää sotilasarvonsa jäljessä, esimerkiksi majuri, KT (eli tässä tapauksessa majuri on myös kasvatustieteen tohtori). Oppiarvoa ei kuitenkaan käytetä asiakirjojen allekirjoituksissa.
Arvomerkit Suomen puolustusvoimissa

Puolustusvoimissa sotilasarvoja merkitään arvomerkkikulmilla eli niin sanotuilla "natsoilla", heraldisilla ruusuilla eli niin sanotuilla ruusukkeilla tai heraldisilla leijonilla. Kulmia käytetään miehistön ja aliupseerien arvomerkeissä, ruusuja komppania- ja esiupseereilla, ja leijonia kenraalikunnan arvomerkeissä. Merivoimissa sekä maavoimien hihalaatoissa käytetään myös eripaksuisia kaluunanauhoja.
Arvomerkkeinä voi olla pukineesta riippuen kauluslaatat, rintalaatat, olkapoletit tai hihalaatat. Puolustusvoimien sotilasarvot ja arvomerkit ovat seuraavat:
Arvomerkit Suomen puolustusvoimissa > Käytöstä poistuneet sotilasarvot

Ratsuväessä sotilasarvot olivat osittain toiset kuin muissa aselajeissa: vänrikkiä vastasi kornetti ja kapteenia ratsumestari.
Lisäksi Suomen itsenäisyyden aikana on ollut käytössä myös seuraavia sotilasarvoja: erikoismestari (muun muassa lentomestari), varavääpeli vuosina 1918−1919, aliupseeri vuonna 1918, nuorempi aliupseeri vuosina 1918−1919, jefreitteri, kanta-aliupseerioppilas, toimiupseerioppilas, opistoupseerioppilas, värvätty. Lentäjä vastasi itsenäisyyden alkuvuosina nykyistä lentosotamiestä eikä sitä tule sekoittaa lentokoneen ohjaajaan.
Niin sanotussa vanhassa väessä oli käytössä venäläiset sotilasarvot, joista mainittakoon alikapteeni, aliluutnantti, alivänrikki, plutoona-aliupseeri ja jefreitteri.
Jääkäripataljoona 27:llä oli Saksassa oma sotilasarvojärjestelmänsä. Jääkärien lähtiessä Suomeen he saivat uudet sotilasarvot jääkäristä majuriin eikä entisiä arvoja, kuten Hilfsgruppenführer (suom. 'ryhmän varajohtaja'), enää käytetty, poikkeuksena alin arvo Jäger, joka jäi käyttöön jääkäriksi suomennettuna. Myöhemmin niin sanotun jääkärikonfliktin jälkimainingeissa ylipäällikkö Mannerheim myönsi Jääkäripataljoona 27:ssä palvelleille oikeuden käyttää sotilasarvossaan etuliitettä jääkäri kuten jääkärimajuri.
Arvomerkit Suomen puolustusvoimissa > Marsalkan arvonimet

Carl Gustaf Mannerheimille myönnettiin sotamarsalkan ja Suomen marsalkan arvot. Nämä olivat tasavallan presidentin myöntämiä arvonimiä, joista maksettiin leimavero, eivätkä ne ole varsinaisia sotilasarvoja.