stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinö Voionmaa
Kansanedustaja

Voionmaa (silloinen Wallin) aloitti yhteiskunnallisen toimintansa raittiusliikkeessä ja kansanvalistuksellinen toiminta leimasikin koko hänen elinkaartaan. Aivan 1900-luvun alussa hän toimi Helsingin kaupunginvaltuustossa suomalaisen puolueen riveissä.
Voionmaa oli yksi sivistyneistöön kuuluneista "kravattisosialisteista", jotka kannattivat 1900-luvun alussa työväenliikkeen tavoitteita. Vuoden 1904 tienoilla he muodostivat suomalaisen puolueen radikaalin ryhmän, jotka pitivät puolueen sosiaalista ohjelmaa vanhentuneena. Pian sen jälkeen he irrottautuivat suomalaisesta puolueesta. Wallin sai virikkeitä sosialistiseen suuntaan äidiltään, aviovaimoltaan, asuinympäristöstään Jyväskylän Mäki-Matista sekä opintomatkoillaan Berliinistä ja Kööpenhaminasta. Vaimolleen hän raportoi Kööpenhaminasta: "Sympatialla olen lukenut sosialistista kirjallisuutta ja sosialististen kirjailijoiden nerokkaita esityksiä nykyoloista. [– –] vaan miten se käytännössä olisi toteutettava, se on vielä peitetty niin kuin elämän tulevaisuus aina on." Hän pohti yhteiskunnan oikeudenmukaisuutta, joka hänen ajatuksensa mukaan vaatisi "uutta oikeutta". Sosialismin luokkataisteluoppia hän vieroksui. Yhdistämällä raittiusliikkeen ja työväenliikkeen hän muodosti näkymän, johon luokkataistelukin sopi: taistelun "viinakapitalismia" vastaan. Hän kuitenkin liittyi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen jäseneksi vasta 1918, sisällissodan jälkeen.
Suurimman elämäntyönsä Voionmaa teki kansanedustajana vuosina 1919–1947 sosialidemokraattisessa puolueessa. Eduskunnassa hän toimi muun muassa ulkoasianvaliokunnassa, sen puheenjohtajana 1931–1937 ja vaikeana sota-aikana 1940–1946. Tämän lisäksi hänellä oli eduskunnan luottamustehtävinä muun muassa: Kulkulaitosvaliokunta puheenjohtaja 1925, Kulkulaitosvaliokunta puheenjohtaja 1929–1931, Perustuslakivaliokunta jäsen, Sivistysvaliokunta jäsen, Suuri valiokunta jäsen, Talousvaliokunta jäsen, Valtiovarainvaliokunta jäsen, Eduskunnan kirjaston hallitus jäsen, Valtakunnanoikeuden jäsen. Hän kuoli kesken vaalikauden vuonna 1947.
SDP:n sisäisessä toiminnassa Voionmaa jäi Väinö Tannerin varjoon. Hän uskalsi olla kriittinen Tanneria kohtaan, mistä seurasi epäluottamusta. Esimerkiksi jatkosodan aikana Voionmaa paheksui natsi-Saksan ihailua ja natsien kanssa veljeilyä, joskin erimielisyydet olivat saaneet alkunsa jo aikaisemmin.
Väinö Voionmaan jälkeläisten parissa elää tarina, jonka mukaan hän kirjoitti tieteelliset työnsä eduskunnan pulpetissa istuessaan. Teksti oli suoraan painovalmista ja jokaisen päivän tuotanto sai oman kirjekuorensa, jotka sitten koottiin yhteen uudeksi kirjaksi.
Senaattori ja ministeri

Voionmaa ehti toimia ministerin tointa vastaavassa senaattorin tehtävässä, kun hän oli vuonna 1917 Tokoin senaatin talousosaston jäsen ja kulkulaitostoimikunnan päällikkö. Ulkoasiainministerinä hän toimi Väinö Tannerin hallituksessa vuosina 1926–1927. Tämän jälkeen hän toimi vielä Cajanderin III hallituksen kauppa- ja teollisuusministerinä 1937–1939 sekä vt. ulkoasiainministerinä vuonna 1938 Cajanderin III hallituksessa.
Hänen ulkopoliittinen asiantuntemuksensa korostui, kun hän toimi Suomen valtuuskunnan jäsenenä Kansainliiton yleiskokouksessa. Tämä tehtävä oli nuoren valtion ensimmäisiä multilateraalisia toimintoja.
Rauhanneuvottelija

Sisällissodan aikana Voionmaa toimi Suomen ja Neuvosto-Venäjän valtiosopimuksen neuvotelleen komission epävirallisena neuvonantajana. Voionmaa kirjoitti sopimuksen ensimmäisen luonnoksen, jossa hän halusi liittää Suomeen laajoja alueita Itä-Karjalasta sekä Murmanskin alueen. Sodan jälkeen Voionmaa ei saanut syytettä toiminnastaan kansanvaltuuskunnan hyväksi.
Myöhemmin Voionmaa osallistui aktiivisesti kaikkiin itsenäisen Suomen neuvottelemiin rauhoihin. Ensimmäiseksi oli hänellä edessään Tarton rauhanvaltuuskunnan jäsenyys 1920. Hänellä oli keskeinen osuus siinä, että Petsamon alue saatiin Suomelle, sillä hän tiesi Venäjän keisarinkin luvanneen aluehyvityksiä Suomelle Venäjän saatua pienen alueen Rajajoen länsipuolelta. Vaikea neuvottelutehtävä oli toimiminen Moskovan rauhanvaltuuskunnan jäsenenä 1940. Voionmaa oli ehdolla myös vuoden 1944 Moskovassa solmitun välirauhan valtuuskuntaan. Vielä ennen kuolemaansa hän ehti toimia Pariisin rauhan rauhanvaltuuskunnan jäsenenä 1946–1947. Viimeksi mainituissa Voionmaan etuna oli hänen toimintansa sodan loppuvaiheissa Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen niin sanotussa hiljaisessa oppositiossa, joten hän nautti kaikkien osapuolten luottamusta.
Suomalaisuusmies

Koska Voionmaa selkeästi kuului siihen ranskalaiseen historiankoulukuntaan, joka korostaa maantieteen ja historian yhteiseloa, niin myös arkipäivän poliittisessa toiminnassa nämä periaatteet muokkasivat hänen ajatuksiaan. Lisäksi hän oli uuden tasavallan kokeneimpia ulkopoliitikkoja ja siten tuo näkemys vaikutti hänen ulkopoliittisiin mielipiteisiinsäkin.
Voionmaa korosti, että Suomea oli tarkasteltava sen luonnollisen kokonaisuuden yhteydessä, jossa nykyinen Suomi on pääosan ja näin hän hahmotteli "luonnollisen Suur-Suomen" ja hänen mukaansa "suomalaisen heimohengen viaton kirmailu" tulisi lopettaa. Tähän Suur-Suomeen Voionmaan silloisen näkemyksen mukaan kuuluisivat Tornionjoen länsipuolella oleva Ruotsin Länsipohjan suomalaisalue, suomalaisten asuttama Norjan Ruija, suomalaisten Inkerinmaa ja koko Itä-Karjala Jäämeren rannikkoineen. Tässä näkyy selvästi maantieteellis-historiallinen ajattelutapa, joka kuvastaa hyvin Voionmaan ajattelumaailmaa.
Kuitenkin Voionmaan näkemysten mukaan tuosta luonnollisesta Suomesta oli paljon tingittävä. Nämä tinkimisen syyt olivat hänestä etenkin historiallisia. Eräänä mahdollisuutena Voionmaa pohti kuitenkin vaihtokauppoja: Ahvenanmaa voitaisiin vaihtaa Länsi-Pohjaan ja Enontekiön Lappi Ruijaan. Myös Inkerinmaan liittäminen olisi merkinnyt suurvallan karkottamista sille tärkeästä Suomenlahden perukasta ja Pietarista.
Eräänlaisena maantieteellisenä esikuvanaan Suur-Suomen luomisessa Voionmaa piti Ranskaa. Näin kumpainenkin olisi alue kahden meren välissä ja suuren rajajoen äärellä. Kuitenkaan hän ei nähnyt alueiden yhdistämistä sotaa tai väkivaltaa vaativana tavoitteena. Hänen mukaansa Suomi ei pyri laajentamaan nykyisen Suomen rajoja eikä valloittamaan Itä-Karjalaa, mutta se tahtoo rauhallisella tavalla luoda suomalaisen Suur-Suomen. Lisäksi Voionmaa arveli Venäjän vallankumouksen jälkeen valtaan tulleiden kommunistien olevan suosiollisia "reaalisen Suur-Suomen" syntymiselle.
Väinö Voionmaa oli Suomalaisuuden liiton puheenjohtaja 1915–1916.
Aatteiden jatkuvuuden takaaja

Väinö Voionmaan pysyväksi muistomerkiksi muodostui Ylöjärvelle rakennettu Hämeen Työläisnuoriso-opisto. Opiston peruspääomana oli Voionmaalle hänen 75-vuotissyntymäpäiväkseen kerätty kansalaislahja.
Laitoksen peruskiven muurasi itse ministeri Voionmaa, mutta hän ei ehtinyt nähdä ensimmäisen vuosikurssin käynnistymistä; rakennustyö ja viimeistelyt viivästyivät pula-ajan johdosta niin paljon, että opistotyö alkoi vasta neljä vuotta perustajan kuoleman jälkeen. Ensimmäiseksi rehtoriksi valittiin filosofian maisteri Annikki Saarela, joka jatkoikin aina yllättävään kuolemaansa asti vuonna 1967: liikenneonnettomuus kauppamatkalla katkaisi työteliään uran.
Kesken jääneen lukuvuoden hoiti loppuun FM Raili Ruusala, joka ei kuitenkaan jäänyt vakinaiseksi vaan uudeksi rehtoriksi valittiin venäjän kieleen erikoistunut FM Martti Ruohonen.
Laitos toimi menestyksellä ensimmäisen lukuvuotensa, jonka päätyttyä uudeksi nimeksi päätettiin antaa Väinö Voionmaan opisto. Se oli valtionapua nauttiva kansanopisto, jossa vuosina 1951–1972 järjestettiin seitsemän kuukautta kestäviä niin sanottuja vuosikursseja; niiden aihepiirit olivat pääasiassa nuorisotyötä, juhlakulttuuria, liikealan perusaineita ja yleensä järjestöasiaa. Vuoden 1972–1973 vuosikurssi jäi viimeiseksi, koska peruskoulu-uudistus vähensi yleissivistävän koulutuksen tarvetta. Laitos muutettiin nyt lyhytkurssien pitopaikaksi, jollainen se on 10 kuukautta kestävien medialinjojen (elokuva, näytteleminen, televisio, radio, toimittaminen, valokuvaus) lisäksi edelleen.
Voionmaan syntymä- ja koulukaupungissa Jyväskylässä on hänen mukaansa nimetty katu (Valtakatu muuttui Voionmaankaduksi noin vuonna 1952) ja sen tuntumassa taiteilija Raimo Heinon suunnittelema Väinö Voionmaan muistomerkki vuodelta 1971. Tampereen yliopiston päärakennuksen, entisen Yhteiskunnallisen korkeakoulun, edustalla on Väinö Voionmaan muistomerkki Kasvu (Kauko Räike, 1965). Tampereen Raholassa on Voionmaankatu.
Nuuksion kansallispuisto

Nuuksion kansallispuiston tunnus
| --- | --- |
Sijainti:  Uudenmaan maakunta Suomi
Lähin kaupunki:  Espoo
Pinta-ala:  53 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1994
Kävijämäärä:  274 400 (2023)
Hallinto:  Metsähallitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Nuuksion kansallispuisto on Vihdin, Espoon ja Kirkkonummen alueella sijaitseva kansallispuisto. Sen pinta-ala on 53 neliökilometriä, ja se on perustettu vuonna 1994. Aluetta hallinnoi Metsähallitus.
Nuuksion kansallispuiston sijainti aivan pääkaupungin lähellä on eurooppalaisittain harvinainen. Alue on jäänyt asumattomaksi vuosikymmenien saatossa siksi, että se on vaikeakulkuisten soiden ja kallioisuutensa takia ollut maanviljelyyn sopimatonta. Alueen ympäristö on hyödynnetty sitäkin tarkemmin maanviljelyyn ja asutus on levinnyt viljelyalueille.
Partiolaiset ovat pitäneet kesäleirejään Nuuksion alueella useita vuosikymmeniä. Osittain heidän aloitteestaan alue saatiin kansallispuistoksi 1990-luvun puolivälissä. Tällöin arveltiin, että ilman suojelupäätöstä kansallispuistoksi suunniteltu alue olisi ennen pitkää käytetty rakennusmaaksi, sillä pääkaupunkiseudun ympäryskunnat alkoivat kasvaa kiihtyvällä vauhdilla ja tonttimaan tarve kasvoi rajusti.
Puistossa tiedetään esiintyvän useita kymmeniä uhanalaisia tai silmälläpidettäviä eläin-, kasvi- ja sienilajeja. Puiston tunnuseläimen, liito-oravan,  asuttamia metsikköjä on Nuuksion alueelta löydetty lähes 200.
Alue

Nuuksion kansallispuisto on läntisin osa niin sanotusta Nuuksion järviylängöstä. Sen pinnanmuotoja hallitsevat erityisesti viime jääkauden muovaamat laaksot ja rotkot sekä karut, jäkälän ja harvan männikön peittämät kalliomäet. Alueella on paikoin myös aarniometsää, soita sekä perinnebiotooppeja, erityisesti niittyjä. Korkeimmillaan alue ulottuu 110 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Suurin osa Nuuksion kansallispuiston alasta saatiin yhdistämällä aiemmin valtion retkeilyalueena ollut Tervalammen kartanon metsäalue sekä Helsingin kaupungin 1960-luvulla hankkimat Nuuksionpään ulkoilualue ja eteläosa Salmen ulkoilualueesta. Salmen ulkoilualueen jäljelle jääneet osat kansallispuiston pohjoispuolella ovat yhä Helsingin kaupungin omistuksessa.
Nuuksion kansallispuiston pääalueella on kolmisenkymmentä järveä. Kaakkoisreunassa kansallispuistoa rajaa Nuuksion Pitkäjärvi ja lännessä Tervalampi. Nuuksion läntisiä ja luoteisia järviä ovat muun muassa Kurjolampi, Saarilampi ja Ruuhilampi. Kansallispuiston pohjoisin kohta sijaitsee Pikku-Parikkaan etelärannoilla.
Kansallispuiston alue ei ole yhtenäinen, vaan siihen kuuluu edellä kuvaillun pääalueen lisäksi muutama pienempi osa, kuten Saarijärven ja Suolikkaan lähialueet sekä Velskolan Pitkäjärven ja Kattilajärven välinen pieni kaistale.
Palvelut

Nuuksion kansallispuistossa on nuotio- ja leirintäpaikkojen lisäksi grillikatoksia, joissa on mahdollisuus tulentekoon, tosin ei metsäpalovaroituksen aikana. Maksullisina palveluina puistossa on varattavia nuotio- ja leirintäpaikkoja, kaksi vuokratupaa, Kattilan kota, savusauna ja kokoustiloja.
Kansallispuiston opastuskeskus on Haukkalammella. Sieltä lähtee neljä eri pituista (2–7,5 km) viitoitettua luontopolkua, joiden vaikeakulkuisimpiin paikkoihin on tehty pitkospuut tai portaikko auttamaan kulkemisessa ja suojelemaan luontoa kulumiselta. Kierrätyspisteet ovat Kattilassa ja Haukkalammella. Haukkalammen opastuvan seinässä on myös vesipiste.
Nuuksion kansallispuistossa on myös kaksitoista maksutonta telttailualuetta. Yhdeksän telttailualueiden varustukseen kuuluvat nuotiokehä, puuvaja ja kirves sekä kuivakäymälä. Maksuttomia telttailualueita on esimerkiksi Mustalammella, Haukanholmassa, Holma-Saarijärvellä, Isoholmassa ja Saarilammella.
Liikenneyhteydet

Nuuksioon pääsee julkisilla liikenneyhteyksillä pääkaupunkiseudulta. Kansallispuiston itä- ja pohjoisosaan kulkee Espoon rautatieasemalta lähtevä Espoon bussi 245(A). Kesäisin bussi vie Vihdin puolelle Kattilaan asti, mutta talvisin tien huonokuntoisuuden vuoksi bussi jää Nuuksionpäähän. Espoon rautatieasemalta lähtee myös linja 244, joka vie kansallispuiston eteläosaan Siikaniemeen. Bussipysäkit ovat HSL-alueen C-vyöhykkeellä.
Kansallispuiston pohjois- ja kaakkoisosaa sivuaa seututie 120 eli vanha Porintie.
Galleria

Haukkalampi Nuuksiossa.
Suolampi ja taustalla palanutta metsää kesällä 2010.
Syksyinen maisema Holma-Saarijärvellä.
Puro Nuuksiossa.
Kansallispuiston opastupa.
Kirjallisuutta

Leivo, Mauri: Maa nimeltä Nuuksio.  Docendo, 2013.  ISBN 978-952-291-024-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nuuksion kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Nuuksio National Park Wikivoyagessa (englanniksi)
Nuuksion kansallispuiston verkkosivut
Nuuksion kansallispuisto Retkipaikka.fi-sivustolla
Nuuksion kansallispuisto Naturaviva.fi-sivustolla
Nuuksion kansallispuisto Nuuksiolakeland.fi-sivustolla
| n k Suomen kansallispuistot |
| --- | --- | --- |
|  Etelä-Konnevesi  Helvetinjärvi  Hiidenportti  Hossa  Isojärvi  Itäinen Suomenlahti  Kauhaneva–Pohjankangas  Koli  Kolovesi   Kurjenrahka  Lauhanvuori  Leivonmäki  Lemmenjoki  Liesjärvi  Linnansaari  Nuuksio  Oulanka  Pallas–Yllästunturi  Patvinsuo  Perämeri  Petkeljärvi   Puurijärvi ja Isosuo  Pyhä-Häkki  Pyhä-Luosto  Päijänne  Repovesi  Riisitunturi  Rokua  Saaristomeri  Salamajärvi  Salla  Seitseminen  Selkämeri  Sipoonkorpi  Syöte  Tammisaaren saaristo  Teijo  Tiilikkajärvi  Torronsuo  UKK  Valkmusa  |  Etelä-Konnevesi  Helvetinjärvi  Hiidenportti  Hossa  Isojärvi  Itäinen Suomenlahti  Kauhaneva–Pohjankangas  Koli  Kolovesi   Kurjenrahka  Lauhanvuori  Leivonmäki  Lemmenjoki  Liesjärvi  Linnansaari  Nuuksio  Oulanka  Pallas–Yllästunturi  Patvinsuo  Perämeri  Petkeljärvi   Puurijärvi ja Isosuo  Pyhä-Häkki  Pyhä-Luosto  Päijänne  Repovesi  Riisitunturi  Rokua  Saaristomeri  Salamajärvi  Salla  Seitseminen  Selkämeri  Sipoonkorpi  Syöte  Tammisaaren saaristo  Teijo  Tiilikkajärvi  Torronsuo  UKK  Valkmusa  |  |
Mustalampi Nuuksion kansallispuistossa. Lampi on länsipäähän rakennetulla padolla muodostettu tekojärvi.
Sorto (veneily)

Sorto on tuulen, aallokon tai virtauksen vaikutus vesialuksen kulkusuuntaan. Kun sorto pyrkii liikuttamaan alusta sivusuunnassa, se ei liiku keulan osoittamaan suuntaan vaan sortuu suojan puolelle. Aluksen pituussuunnan ja todellisen kulkusuunnan välistä kulmaa nimitetään sorroksi tai sortokulmaksi. Suomessa laivaväylät suunnitellaan niin, että sortokulma jää alle 15 asteen.
Komplementti (biologia)

Komplementti on yli 20 proteiinin muodostama immuunipuolustuksen järjestelmä, joka osallistuu vieraiden solujen tuhoamiseen täydentäen elimistön fagosytoosijärjestelmää. Komplementtijärjestelmän proteiinit syntyvät maksassa ja kiertävät veressä ja kudosnesteessä inaktiivisina entsyymeinä. Infektion vaikutuksesta aktivoitunut proteiini aktivoi seuraavan ja seurauksena on komplementtireaktiota vahvistava ketjureaktio. Komplementilla on merkitystä sekä bakteeri- että virusinfektioiden torjunnassa.
Tehtävät

Komplementtijärjestelmällä on neljä päätehtävää:
Lisää hiussuonten läpäisevyyttä.
Opsonisaatio: stimuloi solusyöntiä eli fagosytoosia sitoutumalla antigeeniin, jotta syöjäsolu eli fagosyytti tunnistaisi mikrobin.
Tekee reikiä vieraiden solujen solukalvoon. Tämän seurauksena ionit ja vesi pääsevät mikrobin sisälle ja mikrobi kuolee.
Houkuttelee paikalle immuunipuolustukseen osallistuvia soluja (kemotaksis).
Komplementin aktivoituminen ja C3-konvertaasin synty

Komplementti aktivoituu kolmea eri reaktiotietä: vaihtoehtoinen reaktiotie, klassinen reaktiotie ja lektiinireaktiotie. Nämä kaikki johtavat C3- ja C5-konvertaasin syntyyn, mikä aiheuttaa kaikki kolme edellä mainittua biologista aktiivisuutta.
Komplementin aktivoituminen ja C3-konvertaasin synty > Vaihtoehtoinen reaktiotie

Vaihtoehtoinen reaktiotie on epäspesifinen, eli se on jatkuvasti heikosti aktiivinen, vaikka immuunijärjestelmä ei olisi kohdannut antigeeniä. Antigeenin tunnistaminen lisää kuitenkin reaktiotien aktiivisuutta.
Reaktiotie alkaa C3:n nestefaasissa tapahtuvasta C3-proteiinin hydrolysaatiosta, jolloin syntyy C3:n aktivoitunut muoto C3i. Reaktio on spontaani, mutta hidas. C3i reagoi B-proteiinin kanssa, jolloin muodostuu C3iB:tä, jonka D-proteiini pilkkoo C3iBb:ksi. C3iBb on aktiivinen C3-konvertaasi, joka esiintyy nestefaasissa muiden C3-konvertaasien toimiessa solun pinnalla.
C3iBb lohkaisee C3-proteiinista C3a-fragmentin, jolloin jäljelle jää herkästi reagoiva C3b*, joka yhtyy joko veteen tai solukalvoon ja muuttuu C3b:ksi. Ensimmäisessä tapauksessa reaktio loppuu, mutta jälkimmäisessä tapauksessa C3b voi reagoida B-proteiinin kanssa ja syntyneestä C3bB-kompleksista D-proteiini irrottaa taas Ba-fragmentin, niin että jäljelle jää C3bBb. C3bBb on kiinni solukalvossa ja toimii C3-konvertaasina ja vahvistaa siten reaktiotietä.
Komplementin lopputuotteet tuhoavat sekä omien että vieraiden solujen seiniä. Siksi isäntäeliön omien solujen pinnoilla on vaihtoehtoisen reaktiotien inaktivaattoriproteiinia, joka suojelee soluja.
Komplementin aktivoituminen ja C3-konvertaasin synty > Klassinen reaktiotie

Klassinen reaktiotie alkaa antigeenin tunnistuksesta eli se on spesifinen. C1-proteiini tunnistaa aluksi antigeeniin sitoutuneen IgM- tai IgG-vasta-aineen. Vasta-aineen kyky aktivoida komplementtia riippuu vasta-aineen taipumuksesta sitoa klassisen tien ensimmäistä tekijää. Tämä aktivoi C1-proteiinin alayksikön C1s:n, joka alkaa hajottaa C4-proteiinia, jolloin muodostuu C4b*:tä, joka vastaa vaihtoehtoisen reaktiotien C3b*:tä. C4b* voi samoin reagoida veden kanssa tai jos se reagoi joko kohdesolun tai vasta-aineen kanssa, reaktiotie jatkuu eteenpäin. Kun C4b reagoi C2:n kanssa ja tästä yhdisteestä C1s irrottaa C2a:n. Näin muodostuu C4b2a, joka on C3-konvertaasi.
Klassisen reaktiotien arvellaan osallistuvan myös ohjelmoidun solukuoleman käynnistäneiden eli apoptoottisten solujen sekä vaurioituneiden solujen eliminaatioon. Vasta-aineiden lisäksi CRP voi aktivoida klassista reaktiotietä. CRP on mahdollisesti on tärkeä klassisen reaktiotien aktivaattori, kun vasta-aineita ei ole vielä muodostunut. CRP aktivoi komplementtia sitouduttuaan solujen negatiivisesti varautuneisiin sokerirakenteisiin, esimerkiksi pneumokokin C-polysakkaridiin ja muihin fosforyylikoliinia sisältäviin solurakenteisiin. CRPn laukaisema komplementin aktivaatio etenee yleensä vain C3-tasolle.
Komplementin aktivoituminen ja C3-konvertaasin synty > Lektiinireaktiotie

Lektiinireaktiotie synnyttää myös C4b2b-proteiinia, mutta reaktiotie ei vaadi C1-proteiinia eikä antigeenin ja vasta-aineen kompleksin tunnistusta. Sitä vastoin MBL-proteiini (engl. mannose binding lectin, mannoosia sitova lektiini) tunnistaa mikro-organismien pinnalla olevia mannoositähteitä. Tällöin seriiniproteiini MASP sitoutuu MBL-proteiiniin ja muodostunut aktiivinen proteiinikompleksi pilkkoo C2:ta ja C4:ää.
MAC-kompleksi

Vaihtoehtoinen, klassinen ja lektiinireaktiotie johtavat kaikki MAC-kompleksin (membrane attack complex, kalvoihin hyökkäävä kompleksi) syntyyn. Edellä mainittujen reaktioteiden synnyttämät C3-konvertaasit muodostavat yhdessä C3b:n kanssa C5-konvertaaseja, mikä panee alkuun lyyttisen reaktiotien. Täydellinen MAC-kompleksi sisältää yhden C5b-, C6-, C7-, C8- ja useita C9-molekyylejä, jotka yhdessä muodostavat vieraan solun läpi tunkeutuvan aukon, jota seuraa ns. osmoottinen lyysi. Ioneja virtaa solun sisään, solu turpoaa vedestä, sen solukalvo alkaa läpäistä makromolekyylejä ja lopulta solu tuhoutuu. Isäntäsolujen pinnalla on CD59-proteiinia, joka estää kompleksin muodostumisen ja suojelee isännän omia soluja kompleksin vaikutuksilta.
Komplementin muut tehtävät

Komplementin aktivaatiossa vapautuvan C2b:n ajatellaan lisäävän hiussuonten läpäisevyyttä. C3a ja C5a ovat voimakkaita anafylatoksiineja ja ne vapauttavat syöttösoluista histamiinia ja muita välittäjäaineita ilman IgE:tä. C5a on tehokkaimpia tulehduksen välittäjiä, C3a on vähemmän tehokas ja C4a vain heikosti anafylatoksinen. C5a on kemotaktinen ja houkuttelee paikalle neutrofiileja granulosyyttejä ja se myös aktivoi niitä.
Komplementin muut tehtävät > Opsonisaatio

Opsonisaatio on komplementin tärkein yksittäinen tehtävä. Vaihtoehtoisen reaktiotien päätehtävä onkin päällystää kohdepinta C3b ja iC3b-molekyyleilla fagosytoosia varten. Parasiittien tuhoamisessa pinnalle tarttuneita C3b-molekyylejä tunnistavat eosinofiilisten granulosyyttien C3b-reseptorit.
Komplementin muut tehtävät > Puhtaanapito

Antigeeni-vasta-ainekompleksien sakkautumista ehkäisevät komplekseihin tarttuvat C4b- ja C3b-molekyylit. Nämä fagosytoidaan joko välittömästi tai sitten pernassa tai maksassa. Klassisen tien C1q tunnistaa apoptoottisten solujen kalvolla flip-flop-mekanismilla sisäkalvolta siirtyneitä fosfolipidejä ja käynnistää fagosytoinnin.
Jan Anderzén

Jan Anderzén (s. 1978) on tamperelainen kuvataiteilija ja muusikko. Kuvataiteilijana hän on pitänyt näyttelyitä Suomessa ja muualla Euroopassa. Vuonna 2020 Anderzén toteutti lasimosaiikkiteoksen Turtolan tukimuuriin Hervannan valtaväylän varrelle osana Tampereen Ratikan taideohjelmaa.  Muusikkona hänet tunnetaan mm. yhtyeestä Kemialliset Ystävät ja hänen musiikillinen sooloprojektinsa on nimeltään Tomutonttu.
Tarinatorilaisia, 2016, Vantaa.
Palaisimpa kukkana, 2020, Tampere.
Formula Renault 3.5 -kausi 2006

Formula Renault 3.5 -kausi 2006, oli sarjan toinen kausi. Kausi alkoi Belgian, Zolderin radalla  ja päättyi Espanjan, Barcelonan radalla. Sarjan mestaruuden vei ruotsalainen Alx Danielsson, toiseksi sijoittui espanjalainen Borja García ja kolmanneksi venezuelalainen Pastor Maldonado.
Maalismaa (sukunimi)

Maalismaa on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Eriikka Maalismaa (1980–2024), viulisti
Manne Maalismaa, televisiokuuluttaja
Markku Maalismaa (s. 1955), näyttelijä
Pihla Maalismaa (s. 1991), näyttelijä, Markku Maalismaan tytär
Reeta Maalismaa, Radion sinfoniaorkesterin viulisti.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Kirkkonummen kirkko

| Kirkkonummen kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko heinäkuussa 2009.
Sijainti:  Tallinmäki 1, Kirkkonummi
Koordinaatit:  60°07′29.7″N, 024°26′21.8″E
Seurakunta:  Kirkkonummen seurakuntayhtymä
Rakentamisvuosi:  aloitettu 1400-luvulla, erillinen kellotapuli 1824
Materiaali:  harmaakivi, tiili
Istumapaikkoja:  550
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kellotorni.
Kirkon sisustuksen on suunnitellut Olof Hansson.
Kirkkonummen sankarihaudat: 
Te ette turhaan taistelleet, te ette turhaan kaatuneet, te saitte suurimman voiton.
Kirkkonummen kirkko on keskiaikainen kivikirkko, joka sijaitsee Kirkkonummella. Kivikirkko rakennettiin todennäköisesti noin vuosina 1400–1490. Keskiaikaisen, tiilisen runkohuoneen osia on jäljellä kirkon itäsakarassa.
Kirkkonummen kirkko on pyhitetty arkkienkeli Mikaelille.
Historia

Espoo irtautui Kirkkonummen emäseurakunnasta kappeliseurakunnaksi 1300-luvulla ja muodostui itsenäiseksi seurakunnaksi 1450-luvulla.
Ennen kivikirkkoa Kirkkonummella on ollut useampia puukirkkoja. Ne ovat ilmeisesti sijainneet nykyisen kirkon paikalla. Keskiajalla suojaisa merireitti kulki kirkonmäen ohitse, nykyisen Hangontien eli kantatie 51:n eteläpuolitse.