stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gregory Pincus
Tutkimustyö

Pincus aloitti hormonibiologian ja steroidihormonien tutkimisen uransa aikaisessa vaiheessa.
Pincus tuli tunnetuksi ensimmäistä kertaa, kun hän onnistui koeputkihedelmöittämään kaniinin vuonna 1934.
Partenogeneeseihin liittyvillä kokeillaan Pincus onnistui luomaan kaniinin, jonka  myöhemmin esiintyi Look-aikakauslehden kannessa vuonna 1937. Pincusin tutkimukset herättivät runsaasti ennakkoluuloja, jotka mm. johtivat siihen, että hänen määräaikaista tehtäväänsä Harvardissa ei jatkettu.
Vuonna 1944 Pincus ja Hudson Hoagland perustivat  biolääketieteen  tutkimuslaitoksen, Worcester Foundation for Biomedical Researchin Shrewsburyyn, Massachusettsiin.
Vuonna 1951 yhdysvaltalainen aktivisti Margaret Sanger tapasi Pincuksen illallisella, jonka oli järjestänyt Abraham Stone, Margaret Sanger Research Bureaun johtaja ja Planned Parenthood Federation of America (PPFA):n lääketieteellinen johtaja ja varapääjohtaja. Sanger välitti pienen avustuksen PPFA:lta Pincukselle, jotta hän aloittaisi tutkimuksen hormonisen ehkäisymenetelmän valmistamiseksi. Pincus ja kiinalainen biologi Min Chueh Chang vahvistivat aikaisemmat havainnot siitä, että keltarauhashormoni estäisi ovulaation.
Vuonna 1952 Sanger kertoi ystävälleen, yhdysvaltalaiselle biologille Katharine McCormickille Pincuksen ja Changin tutkimuksesta. Turhautuneina, PPFA:n heikon kiinnostuksen ja tuen takia, McCormick ja Sanger tapasivat Pincuksen vuonna 1953 laajentaakseen tutkimusta myöntämällä 50-kertaisen rahoituksen McCormickin varoista.
Pillerin turvallisuuden takaamiseksi jouduttiin tekemään ihmiskokeita. Kokeet aloitettiin yhdysvaltalaisen tohtori John Rockin lisääntymiskyvyttömillä potilailla Brooklinessa, Massachusettsissa käyttäen keltarauhashormonia vuonna 1953, jonka jälkeen kokeiltiin kolmea eri progestiinia vuonna 1954. Pillereiden kokeilemisena ehkäisymenetelminä ei voitu pitää Massachusettsissa, koska syntyvyydensäännöstely oli siellä törkeä rikos. Sen vuoksi Puerto Rico valittiin uudeksi kokeilupaikaksi osittain sen vuoksi, että siellä oli olemassa syntyvyydensäännöstelyverkko sisältäen 67 tähän perehtynyttä klinikkaa, jotka palvelivat vähätuloisia saarella asuvia naisia. Kokeet aloitettiin vuonna 1956 tohtori Edris Rice-Wray Carson johtamana. Jotkut koehenkilöistä saivat sivuvaikutuksia Enovid-pillereistä ja Rice-Wray Carson kirjoitti niistä Pincukselle ja ilmoitti, että Enovid "antaa sataprosenttisen suojauksen raskautta vastaan", mutta aiheuttaa "liian monia sivuvaikutuksia, jotta sitä voitaisiin käyttää". Pincus ja Rock olivat asiasta eri mieltä nojaten kokemuksiin potilaiden kanssa Massachusettsissa, jonka vuoksi he tekivät tutkimuksen, joka osoitti, että lumelääkkeet aiheuttivat samanlaisia sivuvaikutuksia. Kokeet jatkuivat ja niitä laajennettiin Haitiin, Meksikoon ja Los Angelesiin. Vaikka monet kokeisiin osallistuvat keskeyttivät, niin sangen monet naiset olivat innokkaita kokeilemaan tätä uudenlaista ehkäisymenetelmää. Toukokuussa 1960 FDA ilmoitti, että se hyväksyisi Enovidin käytön ehkäisymenetelmäksi.
Kuolema

Gregory Goodwin Pincus kuoli vuonna 1967 64-vuotiaana Northborossa myelofibroosiin, harvinaiseen ja tuskalliseen luuydintautiin, jonka hänen arveltiin saaneen laboratoriokemikaaleista.
Perintö

Pincuksen tutkimusten ansiosta yhdysvaltalainen yritys Searle toi markkinoille ensimmäisen laajasti saatavilla olevan ehkäisypillerin. Sen löydön sosiaaliset, uskonnolliset, eettiset ja lääketieteelliset seuraamukset ovat yhä tunnistettavissa läpi maailman. Pincuksen työ saattaa olla yksi 1900-luvun vaikuttavimmista tieteiden alalla.
Kirjallisuutta

Briggs, Laura: Reproducing Empire: Race, Sex Science, and U.S. Imperialism in Puerto Rico. 2002, ISBN 0-520-23258-5 (englanniksi)
Tone, Andrea: Devices and Desires. 2001, ISBN 0-8090-3817-X (englanniksi)
Asbell, Bernard: The Pill. 1995, ISBN 0-679-43555-7 (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef
Oskar Pirinen

Oskar Pirinen Spalernajan vankina.
Oskar Einar Pirinen (27. maaliskuuta 1886 Kuopio – 10. toukokuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänet muistetaan parhaiten mahdollisesta osallisuudestaan säveltäjä Toivo Kuulan ampumiseen Viipurissa 1. toukokuuta 1918.
Opinnot

Oskar Pirisen vanhemmat olivat kauppias Pekka Pirinen ja Maria Magdalena Ahlqvist. Hän kävi viisi luokkaa Kuopion ruotsalaista yhteiskoulua ja suoritti farmaseuttitutkinnon vuonna 1908.
Jääkärikausi

Pirinen työskenteli farmaseuttina Kuopiossa ennen kuin päätti lähteä hakemaan sotilaskoulutusta Saksasta. Pirinen lähti matkaan Kuopiosta helmikuussa vuonna 1916, mutta hänen epäonnekseen hänen aikeensa tekivät turhiksi santarmit, jotka pidättivät hänet Jepualla. Kuulustelujen jälkeen hänet lähetettiin Pietariin Spalernajan vankilaan, mistä hän vapautui Venäjän vallankumouksen pyörteissä helmikuussa 1917. Vapaaksi päästyään hän matkusti Suomeen ja suuntasi välittömästi kulkunsa kohti Saksaa. Saksassa hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 5. tammikuuta 1917, josta hänet siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan 7. elokuuta 1917. Saksaan hän saapui niin myöhään ettei hän kerinnyt pataljoonan mukana rintamalle ja näin ollen hänen ensimmäisen maailmansodan rintamakokemus Saksan armeijassa jäi saamatta.
Suomen sisällissota

Pirinen astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa vannottuaan ensin sotilasvalan ja allekirjoitettuaan sitoutumistodistuksen 7. helmikuuta 1918. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin aliupseeriksi. Saksasta Suomeen Pirinen lähti sata muuta jääkäriä käsittävän etukomennuskunnan mukana Danzigista 11. helmikuuta 1918 majuri Harald Öhquistin johdolla. Suomeen joukko saapui Vaasaan 18. helmikuuta 1918. Vaasasta Pirinen komennettiin 20. helmikuuta 1918 Kuopioon, missä hänen tehtäväksi tuli harjoittaa ja värvätä joukkoja. Sisällissotaan hän osallistui aluksi joukkueenjohtajana Savon värvätyn pataljoonan 1. komppaniassa ja otti osaa taisteluihin Mouhua vastaan suoritetun hyökkäyksen aikana Hillosensalmella. Maaliskuussa hänet siirrettiin 9. jääkäripataljoonaan ja edelleen 1.  huhtikuuta 1918 5. jääkäripataljoonaan, missä joukossa hän osallistui Tampereen saartoon. Pirinen siirrettiin 17. huhtikuuta 1918 alkaen 3. Täydennyspataljoonaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin 6. Jääkärirykmentin 16. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, missä joukossa osallistui taisteluihin Säiniöllä ja Viipurissa.
Toivo Kuulan tapaus ja Pirisen kuolema

Pirinen oli osallisena säveltäjä Toivo Kuulan ampumistapauksessa Viipurissa vuoden 1918 vappuna. Seurahuoneella käytyjen voitonjuhlien yhteydessä Kuula oli joutunut sanaharkkaan ja sitten tappeluun eräiden jääkäreiden kanssa; erimielisyyden oli aiheuttanut se, että Kuula piti suojeluskuntien osuutta valkoisten voitossa suurempana kuin jääkäreiden ja Saksan. Fennomaaninen Kuula tuli lopulta puukottaneeksi suomenruotsalaista vänrikki Mauritz Nylundia, mikä nosti juopuneissa ja sisällissodan raaistamissa jääkäreissä esiin lynkkausmielialan. Kuulaa ammuttiin päähän Seurahuoneen pihalla hänen yrittäessään paeta paikalta.
Pirinen vangittiin tapauksen johdosta, ja hänen yrittäessään paeta Säiniön majoitusalueella vartiomies ampui hänet. Hänet haudattiin Kuopion sankarihautaan. Oikeudessa Pirinen todettiin syylliseksi Kuulan murhaan, mutta toisen käsityksen mukaan surmanlaukauksen ampui myöhempi jääkärikapteeni Pekka Heikka.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 7. helmikuuta 1918  Vääpeli 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Venäjän juutalaisten asuinalue

Venäjän juutalaisten asuinalue ja sen länsipuolinen Kongressi-Puola vuonna 1905. Tummimmilla alueilla juutalaisten osuus oli yli 17 prosenttia, vaaleimmilla alle 5 prosenttia.
Venäjän juutalaisten asuinalue  (ven. черта́ осе́длости, tšerta osedlosti; jidd. ‏דער תּחום-המושבֿ‎, der tkhum-ha-moyshəv; hepr. ‏תְּחוּם הַמּוֹשָב‎, tḥùm ha-mosháv) oli Venäjän keisarikunnan länsiosissa vuosien 1791–1917 välillä sijainnut suuri alue, jolla keisarikunnan juutalaiset alamaiset saivat asua. Alueen rajasi keisarinna Katariina Suuri Puola-Liettualle kuuluneiden alueiden siirryttyä Puolan jaoissa Venäjälle vuonna 1772. Laajimmillaan alue sijaitsi nykyisten Liettuan, Latvian, Valko-Venäjän, Ukrainan, Moldovan, Länsi-Venäjän ja Itä-Puolan alueilla, ja siihen kuuluivat sen ajan suurista juutalaiskaupungeista muun muassa Vilna, Minsk ja Odessa. Kiova, Jalta ja muutama muu alueen suurista kaupungeista olivat kuitenkin juutalaisilta yhä suljettuja. Alue lakkautettiin virallisesti vuonna 1917 lokakuun vallankumouksen myötä.
Asukasluku

Vuoteen 1891 mennessä 700 000 Venäjän sisäosissa asunutta juutalaista oli pakkosiirretty tälle läntiselle asuinalueelle. Alueella asui lopulta 90 prosenttia kaikista Venäjän juutalaisista. Vuonna 1820 alueella asui 1,6 miljoonaa juutalaista, ja vuonna 1910 jo 5,6 miljoonaa siitä huolimatta että kaksi miljoonaa alueen juutalaista oli sinä aikana muuttanut ulkomaille, lähinnä Yhdysvaltoihin.
Asumisoikeudet

Alue muodostettiin, koska Venäjä ei halunnut Puolalta sen haltuun siirtyneen juutalaisväestön taloudellisen vaikutuksen leviävän maan keskiosiin. Juutalaiset saivat asua alueen ulkopuolella vain erityisluvalla. Tällaisia etuoikeutettuja olivat tiettyjen kauppiaskiltojen pitkäaikaiset jäsenet, korkeakoulutetut henkilöt kuten lääkärit ja kätilöt, asepalveluksen suorittaneet perheineen, sekä tiettyjen alojen käsityöläiset. Nämä säännöt höllentyivät vuonna 1865, mutta niitä kiristettiin uudelleen vuonna 1891 Aleksanteri III:n aikana. Noiden vuosikymmenien aikana voimistui myös Suomen juutalaisyhteisö, kun Venäjän armeijasta vapautuneet juutalaiset jäivät Suomeen asumaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäjän juutalaisten asuinalue Wikimedia Commonsissa
Verollepano

Verollepano on historiallinen valtiontaloudellinen toimitus, jossa määrätään verovelvollisten suoritettaviksi tulevat verot. Toimituksessa tutkittiin henkilön tulonlähteet sekä irtaimisto ja kiinteä omaisuus ja lisäksi määritettiin niiden arvo. Arvon perusteella määrättiin vero tai sovellettava veroyksikkö, jonka perusteella verot ja yleiset rasitukset suoritettiin.
Uuden testamentin mukaan ensimmäinen verollepano tapahtui Kyreniuksen ollessa Syyrian maaherrana. Suomea koskeva ensimmäinen täydellinen tapa verollepanon suorittamiseksi säädettiin 1690. Säännöllisen maaverotuksen myötä oli jokaiselle tilalle määrättävä veroluku, joka perustui tiluksiin ja etuisuuksiin. Veroluvuksi vakiintui manttaali. Sen perusteella määräytyi maaverojen määrä suhteessa muihin tiloihin. Säännöksiä manttaalin määräämisestä täydennettiin useasti ja verollepanotavat olivat eri osissa maata erilaiset. Verollepanossa määrätyn manttaalin suuruus oli merkittävä myös maan jakoperusteena isossajaossa ja muissakin jakotoimituksissa, kuten kylien yhteisten vesialueiden, vesijättöjen ja yhteisten alueiden jaoissa.
Maaverot lakkautettiin Suomessa vuoden 1925 alussa, jolloin myös verollepanon merkitys maaverojen määräämisessä loppui. Isojakokin saatiin valmiiksi koko Suomessa. Vuodesta 1916 sen nimenä oli uusjako. Viimeisenä verollepano koski Pohjois-Suomessa olevia alueita ja tiloja, jotka muodostettiin valtion maasta tai mihinkään entiseen tilaan kuulumattomasta alueesta. Tällöinkään ei noudatettu varsinaista verollepanomenettelyä, vaan manttaali laskettiin vuoden 1952 jakoasetuksen (407/1952) 42 pykälän mukaan tilan muodostamistoimituksessa. Vuoden 1951 jakolain (604/1951) 83 pykälän mukaan verollepano toimitettiin vuoden 1848 maanmittausohjesäännön määräämällä tavalla.
Violette Verdy

Violette Verdy, Emeralds, 1967.
Violette Verdy (alun perin Nelly Armande Guillerm; 1. joulukuuta 1933 Pont-l’Abbé, Ranska – 8. helmikuuta 2016 Bloomington, Indiana, Yhdysvallat) oli ranskalainen balettitanssijatar. Hän oli usein kansainvälisten seurueiden tähtitanssijatar. Hän vieraili Suomessa American Ballet Theatren kanssa. Hänen ohjelmistossaan oli merkittäviä nykykoreografien, muun muassa Balanchinen, Jerome Robbinsin ja Petit’n balettien rooleja. Hän toimi myös Pariisin oopperan baletin apulaisjohtajana vuodesta 1980 ja opetti Yhdysvalloissa Indianan yliopistossa vuodesta 1996.
Verdy sai vuonna 2009 Ranskan Kunnialegioonan ritarin (Chevalier) arvon. Hän kuoli 82-vuotiaana Indianan Bloomingtonissa 8. helmikuuta 2016.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Violette Verdy Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  FID 
Muut:  SNAC  IdRef
Ville Pirinen

Ville Pirinen
Ville Pirinen (s. 16. lokakuuta 1973 Kitee) on suomalainen sarjakuvapiirtäjä ja -käsikirjoittaja sekä muusikko.
Pirinen valmistui ylioppilaaksi Savonlinnan Taidelukiosta 1993 ja kuvataiteilijaksi Etelä-Karjalan ammattikorkeakoulusta 2001. Hän on tehnyt muun muassa sarjakuvia Ornette Birks Makkonen (käsikirjoitus Pauli Kallio), Kelmeä kaupunki ja Dystopia 2000. Hän on voittanut Kemin sarjakuvakilpailun vuosina 1993 ja 2000. Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-palkinto myönnettiin Piriselle vuonna 2016. Hän on myös tehnyt kuvitusta useille lehdille sekä kansitaidetta ja muuta grafiikkaa yhtyeille kuten Mokoma, Kotiteollisuus, YUP ja Circle. Piriselle myönnettiin valtion kolmivuotinen taiteilija-apuraha 2021.
Laulajana ja kitaristina Pirinen on levyttänyt yhtyeissä Black Audio, The Deepspace Sexchange, Digitaalimiehet, Steel Mammoth ja Grillin' Willie and the Vegetarians.
Nahka-Alma-albumin kirjoittajana toimi Pirisen silloinen puoliso Irisz Simon.
Sarjakuva-albumit

Ornette Birks Makkosen täydelliset seikkailut.  Jalava, 1995.  ISBN 9518870764
Nahka-Alma (kirj. Irisz Simon).  Last Gasp, 1996.  ISBN 9519688935
Ornette, Elvis ja juhlamokkakengät.  Suuri Kurpitsa, 1998.  ISBN 9529887205
Ornette Birks Makkonen autiolla saarella.  Suuri Kurpitsa, 1999.  ISBN 9529887272
Ornette Birks Makkonen kohtaa luojansa.  Like, 2001.  ISBN 9515789117
Ornette Birks Makkonen: Kurkku jää pystyyn.  Suuri Kurpitsa, 2003.  ISBN 952988740X
Ornette Birks Makkonen: Liian paha groove.  Suuri Kurpitsa, 2005.  ISBN 9529887434
Ornette Birks Makkosen ensimmäiset seikkailut.  Suuri Kurpitsa, 2006.  ISBN 9529887450
Ornette Birks Makkonen – taskussa.  Suuri Kurpitsa, 2007.  ISBN 9789529887538
Ornette Birks Makkosen voittamaton vinyylivaisto.  Suuri Kurpitsa, 2008.  ISBN 9789529887576
Yhesti yhes paikas.  Suuri Kurpitsa, 2009.  ISBN 9789529887583
Ornette Birks Makkonen Makes Jazz Happen.  Suuri Kurpitsa, 2009.  ISBN 9789529887644
Yhesti yhes toises paikas.  Suuri Kurpitsa, 2010.  ISBN 9789529887651
Yhesti yhes kolmannes paikas.  Suuri Kurpitsa, 2010.  ISBN 9789529887699
Yhesti yhes neljännes paikas.  Suuri Kurpitsa, 2011.  ISBN 9789529887729
Tärkeitä asioita.  Suuri Kurpitsa, 2011.  ISBN 9789529887736
Yhesti yhes viidennes paikas.  Suuri Kurpitsa, 2012.  ISBN 9789529887774
Yhesti yhes kuudennes paikas.  Suuri Kurpitsa, 2012.  ISBN 9789529887811
Yhesti yhes seitsemännes paikas.  Suuri Kurpitsa, 2013.  ISBN 9789529887873
Keskiyön dynamo.  Suuri Kurpitsa, 2014.  ISBN 9789529887897
Muddy Lee Makkonen heräsi tänä aamuna.  Suuri Kurpitsa, 2014.  ISBN 9789529887934
Yhesti yhes kaheksannes paikas.  Suuri Kurpitsa, 2015.  ISBN 9789529887958
Ornette Birks Makkonen sarjakuvasankarina.  Suuri Kurpitsa, 2016.  ISBN 9789529887903
Yhesti yhes yheksännes paikas.  Suuri Kurpitsa, 2016.  ISBN 978-952-7160-06-0
Yhesti yhes kymmenennes paikas.  Suuri Kurpitsa, 2017.  ISBN 978-952-7160-07-7
Yhesti yhes yhennestoista paikas. Suuri Kurpitsa, 2023. ISBN 978-952-7160-61-9.
Lähteet
Lyhyet sarjakuvat antologioissa ja lehdissä

Suuri Kurpitsa 43 (4/93). Sarjakuvaseura Suuri Kurpitsa, 1993. ISSN 0788-8732.
Viimeinen bussi ja muita sarjakuvia Kemin 12. valtakunnallisesta sarjakuvakilpailusta 1993. Kemin sarjakuvakeskus, 1993. ISBN 952-9686-03-X.
Sarjari 72 - Länsi. Tampereen Sarjakuvaseura, 2007. ISSN 0359-1921.
Sarjari 73 - Itä. Tampereen Sarjakuvaseura, 2008. ISSN 0359-1921.
Sarjari 76 - Kristallipallo. Tampereen Sarjakuvaseura 2009. ISSN 0359-1921.
Aiheesta muualla

Ville Pirinen Kirjasampo.fi-sivustolla
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Veronoikaisu

Veronoikaisu on veroviranomaisen tekemä itseoikaisu silloin, kun toimitetussa verotuksessa havaitaan virhe. Se on jälkiverotuksen lievempi muoto, johon ei liity veronkorotusta, vaan ainoastaan korko. Aloitteen verovelvollista hyödyttävään veronoikaisuun voi tehdä sekä verovelvollinen että viranomainen. Oikaisu on tehtävä viiden vuoden kuluessa verotuksen päättymistä seuraavan vuoden alusta. Verotusta ei voida oikaista, jos asia on jo ratkaistu valitukseen annetulla päätöksellä.
Veronoikaisu verovelvollisen vahingoksi on tehtävä yleensä verotuksen päättymistä seuraavan vuoden aikana. Jos kyseessä on verottajan kirjoitus- tai laskuvirhe tai verotus on perustunut sivullisilta saatuihin virheellisiin tietoihin, veronoikaisu on tehtävä kahden vuoden kuluessa verotuksen päättymistä seuraavan vuoden alusta. Jos verovelvollinen ei ole antanut veroilmoitusta ollenkaan tai se on ollut puutteellinen, erehdyttävä tai väärä, veronoikaisu on tehtävä viiden vuoden kuluessa verotuksen päättymistä seuraavan vuoden alusta. Tällainen verotuksen oikaisu edellyttää, että verovelvollinen on osaksi tai kokonaan jäänyt verottamatta.
Jos verovelvollinen on antanut puutteellisen, erehdyttävän tai väärän veroilmoituksen tai ei ole antanut sitä ollenkaan, hänelle määrätään veronoikaisun lisäksi veronlisäys (viivekorko) ja veronkorotus. Veronoikaisu verotettavan vahingoksi voidaan jättää tekemättä, jos kyseessä on vähäinen tulo.
Piiritullikamarin määräämän valmisteveron määrää voidaan muuttaa verovelvollisen hyväksi, jos piiritullikamari toteaa virheellisen asiantilan oikaisuvaatimuksen tai valituksen johdosta tai muutoin. Veronoikaisu voidaan tehdä kolmen vuoden kuluessa veron määräämistä seuraavan kalenterivuoden alusta tai myöhemminkin, kunhan vaatimus on tehty tänä aikana.
Verkkosiipiset

| Verkkosiipiset |
| --- | --- |
 Pihaharsokorento (Chrysoperla carnea)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Verkkosiipiset Neuroptera  Linnaeus, 1758
heimot
 alalahko Harsokorentomaiset Hemerobiiformia Berothidae  Dilaridae  Harsokorennot Chrysopidae  Ithonidae  Kirvakorennot Hemerobiidae  Nevrorthidae  Virtakorennot Osmylidae  Polystoechotidae  Rantakorennot Sisyridae  Rhachiberothidae  Rukoilijakorennot Mantispidae  Vahakorennot Coniopterygidae  alalahko Muurahaiskorentomaiset Myrmeleontiformia Lippukorennot Nemopteridae  Muurahaiskorennot Myrmeleontidae  Nymphidae  Psychopsidae  Pöllökorennot Ascalaphidae 
Katso myös
   Verkkosiipiset Wikispeciesissä   Verkkosiipiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nemopteridae - Nemoptera sp.
Verkkosiipiset (Neuroptera) eli harsosiipiset on hyönteislahko, johon kuuluu maailmanlaajuisesti noin 5 000 lajia. Ne ovat petoja sekä toukkina että aikuisina. Suomessa verkkosiipisiä on tavattu 54 lajia.
Aikuiset verkkosiipiset ovat melko pienikokoisia ja jotkin lajit muistuttavat pientä sudenkorentoa. Etenkin monien kirvakorentojen siivet ovat itse eläimeen verrattuna kookkaat ja lahkon nimi tulee siipien monimutkaisesta ja tiheästä suonituksesta. Etu- ja takasiivet ovat samannäköiset ja korennolla on purevat suuosat. Aikuinen korento on usein pahanhajuinen.
Ravinnokseen verkkosiipiset käyttävät pääsääntöisesti kirvoja sekä muurahaisia. Verkkosiipisten toukat eroavat ulkonäöltään suuresti aikuisesta korennosta ja ovat maalla eläviä petoja. Ne naamioituvat usein keräämällä ympärilleen syömiensä kirvojen tyhjiä kuoria, sammalta tai muuta roskaa. Kirvakorentojen toukkia käytetään apuna biologisessa tuholaistorjunnassa. Oman erikoisen ryhmänsä muodostavat muurahaiskorennot, joiden toukka – muurahaisleijona – kaivautuu maahan jättäen vain saaliin pitelemiseen tarkoitetut leuat esille. Muodonvaihdos on täydellinen.
Verkkosiipisistä on fossiiliaineistoa permikaudelta lähtien. Joissakin lähteissä kaislakorennot ja käärmekorennot luetaan mukaan verkkosiipisiin, mutta nykyään niiden katsotaan muodostavan omat lahkonsa.
Aiheesta muualla

Teemu Rintala, Tomi Kumpulainen & Petri Ahlroth. Suomen verkkosiipiset. Hyönteistarvike TIBIALE oy, Helsinki 2014. ISBN 978-952-67544-5-1.
Suomen verkkosiipiset (s.l.) ja kärsäkorennot
Neuroptera (englanniksi)
BugGuide.net (englanniksi)
Tree of Life: Neuroptera (englanniksi)
NeuroWeb (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156438  Wikispecies: Neuroptera  AFD: Neuroptera  BioLib: 16845  BOLD: 107  BugGuide: 61  CoL: 3ND  EoL: 937  EPPO: 1NEURO  Fauna Europaea: 11815  Fauna Europaea (new): fc32b888-ec97-4d33-a88e-1990af11f6c9  GBIF: 1501  iNaturalist: 48763  IRMNG: 10490  ITIS: 114999  NBN: NHMSYS0000841369  NCBI: 7516  NZOR: 74fe3b22-3f4e-4ab5-9ee6-158fd6324382  Open Tree of Life: 81974  Paleobiology Database: 115551  Plazi: F34387BF-FFE5-6755-B3E5-F943FDFB4979  WoRMS: 989447
Valdemar Pirhonen

Valdemar Pirhonen (27. kesäkuuta 1887 Tohmajärvi – 24. tammikuuta 1963) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan esikuntavääpelinä Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja koulutus

Pirhosen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Pirhonen ja Ida Hedvig Hakkarainen. Hän kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Pirhonen työskenteli liikemiehenä Viipurissa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 7. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Pirhonen astui Suomen armeijan palvelukseen vääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan esikuntavääpeliksi 3. Jääkärirykmentiin Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pirhonen palveli sisällissodan jälkeen edelleen esikuntavääpelinä 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hänet komennettiin 31.  toukokuuta 1918 alkaen Päämajaan, josta hänet siirrettiin 13. elokuuta 1918 alkaen toimistoupseeriksi Suomen senaatin sota-asiaintoimituskunnan keskusosastoon, osta hänet siirrettiin edelleen 17. kesäkuuta 1919 alkaen vastaavaan toimeen 1. Divisioonan esikuntaan. Hänet siirrettiin 1. Divisioonasta 1. syyskuuta 1919 alkaen Ponttonikomennuskunnan esikuntaan Suomenlinnaan, josta hänet komennettiin 1. helmikuuta 1920 alkaen toimistoupseeriksi Yleisesikunnan sotatoimien osastolle. Pirhonen erosi armeijasta 22. joulukuuta 1920 ja työskenteli sen jälkeen liikemiehenä ja laivojen muonittajana Uuraassa ja Viipurissa talvisotaan saakka.