Filosofisia tutkimuksia
Sisältö > Ostensiivinen määritelmä kielen oppimisessa (§26–32)

Augustinuksen käsityksen mukaan kielen oppiminen on olioiden nimeämistä, ja nimeämistä ”voidaan sanoa sanan käytön esivaiheeksi” (§26). Olion nimeäminen ei kuitenkaan vielä kerro, miten nimeä aiotaan kielessä käyttää: ei ole niin, että oliot yksinkertaisesti ensin nimetään ja sitten niihin viitataan, ”[i]kään kuin olisi vain yksi asia, jota sanotaan ’asioista puhumiseksi’” (§27). Voi olla, että olion nimeäminen ei ole lainkaan puhumisen valmistelua tai vaikka olisikin, käytämme lauseita joka tapauksessa hyvin eri tavoin: Wittgenstein esittää esimerkkeinä huudahduksia, kuten ”Vettä!”, ”Hienoa!” ja ”Älä!”, ja kysyy, pidettäisiinkö niitä olioiden niminä. Wittgenstein siirtyy tutkimaan nimen kysymistä ja sen antamista eli ostensiivista määritelmää. Hän huomauttaa, että rakentajien kielipeleissä (2) ja (8) nimen kysyminen ei ole mahdollista, koska heidän kielessään ei ole tähän soveltuvia sanoja. Nimen kysyminen ja ostensiivinen määritelmä ovat Wittgensteinin mukaan ”oma kielipelinsä” ja yksi monien nimiin liittyvien kielipelien joukossa: muita ovat esimerkiksi uuden nimen keksiminen sekä henkilön kutsuminen nimellä.
Wittgensteinin mukaan ostensiivisesti voidaan määritellä muun muassa henkilöiden, värien ja aineiden nimet, mutta myös esimerkiksi lukusanat ja ilmansuuntien nimet, toisin kuin jotkut filosofit ovat ajatelleet. Esimerkiksi sana ”kaksi” voidaan määritellä osoittamalla kahden pähkinän ryhmää, ja sanomalla ”Tämä on ’kaksi’.” (§28) Tähän sisältyy kuitenkin ongelma: miten henkilö, jolla sanaa opetetaan, tietää, että opettaja tarkoittaa juuri pähkinöiden lukumäärää, eikä esimerkiksi tätä nimenomaista kahden pähkinän ryhmää? Wittgensteinin mukaan sama ongelma ilmenee myös henkilönnimen määrittelyssä: määriteltävä nimi voidaan tulkita ”värin nimeksi, rodun nimeksi ja jopa jonkin ilmansuunnan nimeksi” (§28). Hän päätyy siihen, että ostensiivinen määritelmä voidaan aina tulkita toisin kuin on tarkoitettu.
Määritelmää voidaan tarkentaa sanomalla ”Tätä lukua sanotaan ’kahdeksi’.” (§29) Tällöin osoitamme, ”mihin paikkaan kielessä – – asetamme sanan” (§29). Alkuperäinen ongelma ei kuitenkaan ratkea: nyt väärintulkinnan mahdollisuus koskee sanaa ”luku”. Wittgenstein kysyy, mikä on tämän selitysten ketjun päätepiste, ja sanoo, että viimeinen selitys on oltava. Se, tarvitaanko sanaa ”luku” ”kahden” ostensiivisessa määritelmässä, riippuu siitä, ymmärtääkö henkilö, jolle sanaa opetetaan, sen opettajan haluamalla tavalla, ja tämä puolestaan riippuu opetustilanteen olosuhteista ja itse oppilaasta. Toisin sanoen olennaista ei ole se, onko väärinymmärrys mahdollinen, vaan se, ilmeneekö se tässä kyseisessä tilanteessa. Se, onko oppilas ymmärtänyt sanan opettajan tahtomalla tavalla, ilmenee siitä, miten hän käyttää sanaa.
Huomautuksessa 30 Wittgenstein toteaa, että ”[o]stensiivinen määritelmä selittää sanan käytön – merkityksen –, kun on jo selvää, mikä rooli sanalla on kielessämme ylipäänsä määrä olla”. Toisin sanoen henkilö ymmärtää lauseen ”Tätä sanotaan ’seepiaksi’”, jos hän tietää, että on puhe olion väristä. Hänen täytyy siis tietää jo jotain ”voidakseen kysyä [olion] nimeä”, ja Wittgenstein kysyykin nyt, mitä hänen on tiedettävä.
Seuraavassa huomautuksessa Wittgenstein esittää kolme tapausta, jossa henkilölle voidaan selittää kuningas-nappulan käyttö shakissa sanomalla ”Tämä on kuningas”. Ensimmäisessä tapauksessa hän tuntee jo entuudestaan shakin säännöt, ja kuningas täytyy vain osoittaa ja nimetä hänelle. Toisessa hän osaa pelata shakkia ilman, että hänelle on varsinaisesti opetettu pelin sääntöjä tai että hän pystyy eksplikoimaan niitä, samalla tavalla kuin osaamme käyttää äidinkieltämme. Kolmannessa tapauksessa henkilölle sanotaan ”Tämä on kuningas. Se voi siirtyä niin-ja-niin jne. jne.” (§31). Jotta henkilö tällöin ymmärtäisi kuninkaan käyttötavan, hänen on täytynyt pelata tai katsella muita pelejä ja hänen täytyy ”tietää, mikä on pelinappula” (§31). Vain tällöin hän voi kysyä pelinappulan nimeä asiaankuuluvasti osana shakin opettelua. Huomautuksen lopussa Wittgenstein kiinnittää huomiota kahteen seikkaan: Olion nimeä voi kysyä mielekkäästi vain henkilö, ”joka jo osa tehdä sillä jotain” (§31). Lisäksi nimen tiedusteluun voidaan vastata ”Määrää itse nimi” (§31), jolloin nimeä kysyneen henkilön täytyy itse selvittää sanan merkitys.
Huomautuksessa 32 Wittgenstein sanoo, että henkilö, joka opettelee vierasta kieltä vieraassa maassa saattaa joutua arvaamaan, mihin aspektiin oliossa hänelle kieltä opettavan henkilön ostensiivinen määritelmä viittaa, ”ja hän arvaa joskus oikein, joskus ei” (§32). Tällöin kieltä opettelevalla henkilöllä ei ole selvää paikkaa, johon asettaa sana, mutta tämä ei estä henkilöä oppimasta kieltä. Wittgenstein huomauttaa, että Augustinus kuvaa kielen oppimisen tällä tavalla, niin kuin hän jo osaisi yhden kielen tai niin kuin hän ”osaisi jo ajatella, ei vain vielä puhua. Ja ’ajatteleminen’ merkitsisi tässä jotakin samaa kuin itselleen puhuminen.” (§32) Toisin sanoen Augustinuksen kuvauksessa hänellä on jo valmiita paikkoja, joihin hän asettaa sanat.