stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erkki Valaste

Erkki Valaste
Kaarlo Erkki Matti Valaste (22. kesäkuuta 1931 Kokkola – 10. toukokuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen rumpali ja yhtyeenjohtaja, jota pidetään Suomen ensimmäisenä kansainvälisen tason jazzrumpalina. Hänen tuotteliainta aikaansa olivat 1950-luvun loppupuoli ja 1960-luvun alkupuoli, jolloin hän soitti myös tuhansilla iskelmälevytyksillä.
Erkki Valaste oli kotoisin Pohjanmaan ruotsinkieliseltä rannikolta kuten myös muusikot Sacy Sand, Göran Ödner ja Sven Nygård. Alueella kuului Ruotsin radio, joka lähetti 1950-luvulla jazzia paljon Yleisradiota enemmän. Huolimatta vammasta toisessa kädessään Valaste soitti 15-vuotiaasta asti rumpuja kokkolalaisessa Royal-orkesterissa, mutta kouluttautui myös merkonomiksi. Royalissa pianoa soittanut Erkki Ertama on muistellut, että he tilasivat Ruotsista yhdysvaltalaisten orkesterisovitusten nuotteja, minkä ansiosta Valaste oppi lukemaan nuotteja.
Valaste muutti Helsinkiin, jossa hän soitti rumpuja ainakin Erkki Ahon, Arvo Koskimaan, Olavi Koskelan, Göran Ödnerin, Olli Hämeen ja Jaakko Salon jazzkokoonpanoissa sekä vuonna 1957 perustetussa Radion tanssiorkesterissa. Valaste oli yksi Toivo Kärjen eniten käyttämistä rumpaleista 1950- ja 1960-luvun levytyksissä. Vaikka hän oli leimallisesti jazzrumpali, hän suhtautui kunnioittavasti myös iskelmien soittamiseen . Myöhemmin Valaste perusti oman yhtyeen, jossa puhaltimia soitti Unto Haapa-aho, kontrabassoa Erkki Seppä, pianoa Matti Konttinen ja laulusolisteina toimivat Vieno Kekkonen ja Seija Simola. Toinen Valasteen mukaan nimetty kokoonpano oli vuoden 1964 paikkeilla muutaman singlen levyttänyt Valastones-lauluyhtye, jossa hänen lisäkseen lauloivat Nacke Johansson, Vieno Kekkonen ja Heikki Laurila.
Valaste teki uransa aikana tuhansia levytyksiä ja keikkoja. Hän soitti muun muassa kaikilla Olavi Virran keskeisimmillä levytyksillä. Levy-yhtiöiden ohella Valasteen pääasiallisia työllistäjiä olivat Yleisradio ja Suomen Filmiteollisuus.
Maaliskuussa 1963 Erkki Valaste joutui kylmiltään sijaistamaan Duke Ellingtonin orkesterin rumpalia Kulttuuritalon konsertissa, kunnes tämä saatiin selviämään soittokuntoon.
Pahenevasta alkoholismistaan huolimatta Valaste soitti rumpuja ammattimaisesti 1980-luvun puoleenväliin asti. Hänet on haudattu Suomen kaartin hautausmaalle.
Ekotehokkuus

Ekotehokkuus tarkoittaa tavaroiden ja palvelujen tuottamista siten, että syntyy vähemmän päästöjä ja saastetta. Ekotehokas tuotanto on ympäristöä vähemmän kuluttavaa tuotantoa.
Ekotehokkuuteen kuuluvat seuraavat osa-alueet:
Materiaalin tarpeen vähentäminen tuotteissa ja palveluissa
Energiantarpeen vähentäminen tuotettaessa tuotteita ja palveluja
Myrkyllisten materiaalien vähentäminen
Parannettu kierrätettävyys
Maksimaalinen uusioraaka-aineiden käyttö
Tuotteiden parempi kestävyys
Palvelun osuuden lisääminen tuotettaessa palveluita ja tavaroita
Lisäksi ekotehokkuuteen kuuluu ympäristövaikutusten vähentäminen samalla kun parannetaan tuottavuutta voi luoda kilpailuetua. Teollisuudesssa pyritään mahdollisimman pieneen raaka-aineiden tarpeeseen samalla kun tuotteista pyritään tekemään mahdollisimman hyödyllisiä. Esimerkiksi vapaa-ajan asuntojen ekotehokkuus riippuu sellaisista seikoista, että kuinka ekotehokkaita ovat vapaa-ajan asunnon lämmitys-, vesihuolto- ja sähköratkaisut sekä miten toimii jätehuolto, minkä kokoinen vapaa-ajan asunto on ja millaiset kodinkoneet siellä ovat. Rakentamisen ekotehokkuutta mitataan ja sertifioidaan BREEAM- ja LEED-menetelmien avulla. Rakennusmenetelmien ekotehokkuuden mittaamista voidaan hyödyntää rakennussuunnittelussa ja siitä on hyötyä myös suunniteltaessa terveellisyyteen, turvallisuuteen ja liikenteeseen liittyviä ratkaisuja. Euroopan unionissa on rakentamista koskeva direktiivi, jolla pyritään kasvihuonekaasujen vähentämiseen ja uusiutuvan energian käytön edistämiseen. Kaakkois-Suomen alueella tehtiin alueellinen ekotehokkuustutkimus nimeltä EKOREG 2022. Kyseessä oli hanke, joka toteutettiin vuosina 2021 ja 2022. Hankkeessa tarkasteltiin ekotehokkuuden kehitystä edeltäneillä vuosikymmenillä, eli 1990-, 2000- ja 2010-luvuilla. Tarkasteltavia asioita olivat hyvinvointi, talous, ympäristö, energian käyttö ja tuotanto.
Aiheesta muualla

Ympäristöministeriö
https://keketys.blogspot.com/p/ekotehokkuus.html
Ekososialismi

Ekososialismi on poliittinen aate, jossa yhdistyvät marxismi, sosialismi sekä vihreä aate. Ekososialismin mukaan niin yhteiskunnalliset ongelmat kuin ympäristöongelmat johtuvat kapitalismista ja sen jatkuvasta laajentumispakosta. Ekososialistit kritisoivat monia elitistisiä tai byrokraattisia sosialismin suuntauksia, kuten stalinismia ja maolaisuutta, mutta ovat silti sosialismin kannalla.
Ekososialismissa esiintyy myös ympäristöliikkeen ja sosialismin välisiä ristiriitoja. Monet ekososialistit ovat kritisoineet vihreän liikkeen jäseniä heidän haluttomuudestaan toimia kapitalismia vastaan. Vastaavasti he kritisoivat myös sosialisteja siitä, että he asettavat usein ympäristökysymykset toissijaisiksi. Ekososialisteja on myös itse kritisoitu sosialismin ja vihreän liikkeen yhdistämisestä.
Historiaa

Ekososialismin kehitteleminen alkoi 1970-luvulla ympäristöliikehdinnän myötä, kun Barry Commoner muotoili Kasvun rajat -raportille vastauksen vasemmiston näkökulmasta. 1980-luvulla tärkeitä tapahtumia ekososialismin kannalta olivat mm. aikakauslehden Capital, Nature, Socialism perustaminen.
Emmanuel Moire

| Emmanuel Moire |
| --- | --- |
 Emmanuel Moire konserttilavalla Dunkerquessa Ranskassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1979 (ikä 45) Le Mans, Ranska
Ammatti:  laulaja
Muusikko
Laulukielet:  ranska
Aktiivisena:  2004–
Tyylilajit:  popmusiikki ja musikaali 
Levy-yhtiöt:  Warner Music France 2004-2011
Aiheesta muualla
www.emmanuelmoire.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Emmanuel Moire (s. 16. kesäkuuta 1979 Le Mans, Ranska) on ranskalainen laulaja ja muusikko, joka on esittänyt nimiroolia suositussa komediallisessa musikaalissa Le roi soleil eli Aurinkokuningas. Tämä oli hänen läpimurtonsa musiikkimaailmaan.
Têtu-lehden haastattelussa marraskuussa 2009 Moire tuli kaapista ja totesi olevansa homoseksuaali.
Albumit

2006 : Là Où Je Pars
2009 : L'Équilibre
Singlet

marraskuussa 2006: Le Sourire
maaliskuussa 2007: Ça me fait du bien
heinäkuussa 2007: Là où je pars
tammikuussa 2008: Si c'était ça la vie
tammikuussa 2009: Adulte & sexy
kesäkuussa 2009: Sans dire un mot
marraskuussa 2009: Promis
Félicien-Patrice Makouaka

Félicien-Patrice Makouaka (1922 – 7. helmikuuta 2000) oli gabonilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 10. lokakuuta 1954 ja nimitettiin Francevillen hiippakunnan piispaksi 5. lokakuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 12. tammikuuta 1975. Pääkonsekraattorina toimi André Fernand Anguilé, jota avustivat Raymond-Marie-Joseph de La Moureyre ja François Ndong.
Makouaka jäi eläkkeelle 8. marraskuuta 1996.
Félicien Kempeneers

| Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Belgia.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Belgia> Miesten voimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Antwerpen 1920 | joukkuekilpailu |  |
Félicien Kempeneers oli belgialainen voimistelija ja olympiamitalisti. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä, jossa hän sai joukkuekilpailussa hopeaa ja lisäksi sijoittui moniottelun yksilökilpailussa neljänneksi.
Félicien Cozzano

Félicien Cozzano (25. syyskuuta 1899 Le Grau-du-Roi – 10. syyskuuta 1953 Pariisi) oli ranskalainen opettaja, joka toimi Ranskan Sudanin edustajana Ranskan parlamentin ylähuoneessa.
Cozzano valmistui opettajaksi Montpellierissa ja lähti 23-vuotiaana Ranskan Sudaniin. Hän oli ensimmäinen ranskalainen opettaja Timbuktussa. Vuonna 1934 hänet nimitettiin Katibougoun normaalikoulun rehtoriksi. Cozzano erotettiin virasta vuonna 1940 hänen kieltäydyttään vannomasta uskollisuudenvalaa Vichyn hallitukselle.
Toisen maailmansodan aikana Cozzano oli Ranskassa, jossa hän osallistui vastarintaliikkeen toimintaan. Hän palasi sen jälkeen Ranskan Sudaniin, jossa hän toimi aluekokouksen jäsenenä. Cozzano valittiin vuonna 1947 Ranskan Sudanin edustajaksi Ranskan tasavallan neuvostoon. Hän kuului siellä ensin sosialisteihin ja vuoden 1948 vaalien jälkeen Charles de Gaullen Rassemblement du peuple français -puolueeseen ja Action républicaine et démocratique -ryhmään.
Félicia Ballanger

| Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten ratapyöräily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten ratapyöräily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Naisten ratapyöräily. Olympialaiset  | Maa:   Ranska> Naisten ratapyöräily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Atlanta 1996 | 1 km sprintti |  |
|  Kultaa | Sydney 2000 | 1 km sprintti |  |
|  Kultaa | Sydney 2000 | 500 m aika-ajo |  |
Félicia Ballanger (s. 12. kesäkuuta 1971 La Roche-sur-Yon) on ranskalainen ratapyöräilijä, olympiavoittaja.
Ballanger on saavuttanut 1 kilometrin sprintistä olympiakultaa Atlantasta 1996 ja Sydneystä 2000. Sydneyn kisoista hän saavutti kultamitalin myös 500 metrin aika-ajossa. Lisäksi hän on voittanut viisi kertaa peräkkäin sprintin ja 500 metrin aika-ajon maailmanmestaruuden (1995, 1996, 1997, 1998 ja 1999).
Georgia talviolympialaisissa 2014

Georgia osallistui Sotšin talviolympialaisiin 2014 neljän urheilijan suuruisella joukkueella. Georgia osallistui ensimmäisen kerran talviolympialaisiin Lillehammerissa, Norjassa 1994 ja on osallistunut kaikkiin talviolympialaisiin sen jälkeen.
Joukkue > Alppihiihto

Jason Abramašvili
Alex Beniaidze
Nino Tsiklauri
Joukkue > Taitoluistelu

Jelene Gedevanišvili
Gogo (major domus)

Gogo (k. 581) oli Austrasian major domus ja alaikäisen Kildebert II:n sijaishallitsija noin 567–581.
Gogo kohosi merkittävään asemaan Sigebert I:n hovissa, ja hän johti lähetystöä, joka kävi hakemassa Espanjasta Sigebertin morsiamen, prinsessa Brunhilden. Sigebertin salamurhan jälkeen Gogo nimitettiin nuoren Kildebertin kaitsijaksi.
Félicien Courbet

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Félicien Courbet vuonna 1921. |  Félicien Courbet vuonna 1921. |  Félicien Courbet vuonna 1921. |  |
Maa:   Belgia
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
Miesten vesipallo
|  Pronssia | Tukholma 1912 | joukkuekilpailu |  |
Félicien Courbet (25. helmikuuta 1888 Ixelles – 1967) oli belgialainen vesipalloilija ja uimari. Hän sai vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa pronssia vesipallossa. Lisäksi hän kilpaili siellä ja vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä sekä 200 että 400 metrin rintauinnissa. Vuoden 1908 kesäolympialaisissa Lontoossa hän oli kilpaillut 200 metrin rintauinnissa.
Courbet ui vuonna 1909 maailmanennätyksen 100 metrin rintauinnissa. Hänen aikansa 1.22,6 paransi András Baronyin edellistä ennätystä 1,4 sekunnilla. Ennätys pysyi voimassa seuraavaan vuoteen saakka. Vuonna 1910 hän paransi Robert Anderssonin 200 metrin rintauinnin maailmanennätystä peräti 7,5 sekuntia ajallaan 3.00,8. Ennätys rikottiin vasta 1924, kun Robert Skelton alitti kolme minuuttia ajalla 2.52,6.
Getto (yleiskäsite)

Chicagossa sijaitseva getto vuonna 1974.
Getto tai ghetto on ympäristön sosiaalisesti eristämä kaupunginosa tai kortteli, jossa asuu pääasiallisesti yhden rodullisen tai etnisen ryhmän jäseniä, yleensä sosiaalisen tai taloudellisen paineen takia.
Gettoa pitää yllä toisaalta sen asukkaiden keskinäinen koheesio, toisaalta ympäröivän yhteisön sen ympärille asettama raja. Raja ei ole fyysinen, mutta se voi olla hyvinkin todellinen ja vaikuttaa asumisen hintaan ja siihen, miten muut suhtautuvat geton asukkaisiin. Getto on usein kaupungin köyhempää aluetta. Tulot niissä ovat matalia, asunnot ahtaita, työttömyys korkeampaa, terveydentilat huonompia ja rikollisuus yleisempää.
Ilmiö

Gettoutuminen alkaa, kun jonkin sille alttiin ryhmän osuus ylittää tietyn osuuden. Chicagossa kehitys on mennyt niin, että kun tietyllä alueella afroamerikkalaisten osuus talojen omistajista tai koulujen oppilasmääristä on saavuttanut kriittisen tason (joka vaihtelee, mutta saattaa olla noin 15 prosenttia), valkoisten pako -ilmiö on alkanut. Tällöin valkoiset ovat alkaneet muuttaa alueelta ripeässä tahdissa pois eivätkä halua enää ostaa asuntoja alueelta. Chicagossa tunnetaan tapauksia, joissa asuinalue on muuttunut 75-prosenttisesti afroamerikkalaiseksi vain kolmen vuoden päästä siitä, kun kriittinen osuus saavutettiin. Ei ole olemassa mitään määrättyä kriittistä astetta, vaan jotkut yhteisöt ovat halukkaampia elämään rinnakkain ja jotkut vähemmän halukkaita.
Esiintyminen

Yhdysvalloissa monessa kaupungissa on gettoja: omia gettoja on muun muassa afroamerikkalaisilla, appalakkilaisilla, intiaaneilla, irlantilaisilla, italialaisilla, jamaikalaisilla, kiinalaisilla, kuubalaisilla, meksikolaisilla ja puertoricolaisilla. Myös joissain eurooppalaisissa kaupungeissa on vastaavia alueita. Eriytyminen voi tapahtua muunkin kuin etnisyyden pohjalta: Pohjois-Irlannin Belfastissa on erikseen katolisia ja protestanttisia katuja.
Historia

Perinteisesti sanalla ghetto tarkoitettiin eri puolilla Eurooppaa olleita juutalaiskortteleita. Sanan historiasta ei ole yksimielisyyttä. Alkujaan sana lienee tullut juutalaisten alueesta Venetsiassa, jossa sijaitsi valimo, joka on italiaksi 'getto'.
Erik Furuhjelm

Erik Furuhjelm.
Erik Gustaf Furuhjelm (6. heinäkuuta 1883 Helsinki – 13. kesäkuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja musiikkikirjailija.
Henkilöhistoria

Furuhjelmin vanhemmat olivat senaatin protokollasihteeri Elis Furuhjelm ja Selma Gabriela Antell ja puoliso vuodesta 1908 Alice Silfvast. Hän tuli ylioppilaaksi 1901, opiskeli Filharmonisen seuran orkesterikoulussa vuodesta 1893, Helsingin musiikkiopistossa 1901–1906, Helsingin yliopistossa 1901–1902 sekä Wienissä ja Münchenissä 1906–1907 ja Pariisissa 1908–1909. Furuhjelm oli Helsingin musiikkiopiston vt. opettaja 1905–1906, opettaja 1907–1935 ja varajohtaja 1920–1935. Furuhjelm piti useita konsertteja, toimi kuoronjohtajana, soitti alttoviulua Filharmonisen seuran konserteissa 1904–1905 ja Armas Järnefeltin johtamissa oopperaesityksissä. Hän oli Finsk Musikrevyn perustaja 1904 ja toimi musiikkiarvostelijana Dagens Tidning -lehdessä  1912–1914 ja Dagens Press -lehdessä 1915–1920. Furuhjelmille myönnettiin valtion säveltäjäeläke 1921, Pro Finlandia-palkinnon hän sai 1956.
Tuotanto

Furuhjelmin merkittävimmät sävellykset lienevät pianokvintetto, jousikvartetto ja kaksi sinfoniaa. Hän julkaisi myös Jean Sibelius -elämäkerran.
Tuotanto > Sävellyksiä ja sovituksia

Klockringning sekakuorolle ja pianolle, 1903
Pianokvintetto c-molli, 1906
Romanttinen alkusoitto, 1911
Sinfonia nro 1 D-duuri, 1911
Viisi kuvaa orkesterille (alkuaan Exotica), 1925
Sinfonia nro 2 es-molli, 1927
Jousikvartetto, 1956
Kansansävelmien sovituksia
Tuotanto > Kirjallisia teoksia

Jean Sibelius: Hans tondiktning och drag ur hans liv. Schildt, 1916.
Jean Sibelius: Hänen sävelrunoutensa ja piirteitä hänen elämästään. Suomentanut Leevi Madetoja. WSOY, 1916.
Félicien Marceau

Félicien Marceau (s. 16. syyskuuta 1913 Kortenberg, Belgia – 7. maaliskuuta 2012) oli ranskalainen kaunokirjailija ja esseisti.
Marceualle myönnettiin vuonna 1969 Goncourt-palkinto romaanista Creezy.
Félicien Marceau valittiin Ranskan akatemiaan 27. marraskuuta 1975 Marcel Achardin kuoltua 4. syyskuuta 1974.
Ekorunous

Ekorunous eli ekolyriikka on voimakkaan ekologisesti painottunutta tai informoitunutta runoutta. Monet runoilijat, runot ja runokokoelmat käsittelevät ympäristöhuolia. Mutta termi "ekorunous" on ilmestynyt yleiseen kielenkäyttöön vasta 2000-luvun alkuvuosikymmenien mittaan. Kuitenkin etenkin angloamerikkalaisessa runoudessa on nykyään olemassa oma tunnistettava ekorunouden alagenrensä. Alkuperäinen englanninkielinen termi, ecopoetry, kääntyy suomalaiseksi termiksi "ekorunous".
Termi "ekorunous" on jälkikäteen luotu käsite kattamaan tietynlaiset kehitystendenssit runoudessa. Käsitteen syntymää edeltää lukuisa joukko jo kirjoitettuja runoja, joista on luettavissa enemmän tai vähemmän ekologinen sanoma. Vaikka tämäntyyliset runot eivät itsessään sisälläkään termiä ekorunous, voidaan ne laskea asenteeltaan "ekorunoudellisiksi". Varhempi ekologisesti informoitu runous on myös toiminut myöhemmän alagenren esikuvana. Toisin sanoen laajemman luontorunouden tietyt kehitystendenssit ovat vaikuttaneet voimakkaasti myöhemmin tuotetun, enemmän tai vähemmän varsinaisen genremääritelmän alla tuotetun ekorunouden muotokieleen, eetokseen ja aihevalintoihin.
Eräs termin määrittelyn kannalta keskeinen akateeminen teos on J. Scott Brysonin vuonna 2002 toimittama Ecopoetry: a Critical Introduction, jossa ekorunouden määritelmä saa sisältönsä varsinaisen runouden alalajina. Teos toimii eräänlaisena ekorunouden tutkimuksen ja määrittelemisen lähtölaukauksena. Sittemmin lukuisat aihetta koskevat julkaisut ovat laajentaneet runouteen rajattua käsitettä koskemaan kaikenlaista poeettista merkityksenantoa yleisemminkin. Tällöin voidaan puhua ekopoeettisesta puhe- ja kirjoitustavasta, jolle on mahdollista löytää enemmän tai vähemmän joukko rajattuja tyylipiirteitä ja perinteitä. Käsitteen sisältö myös luonnollisesti vaihtelee sen mukaan, mitä ekopoeettisen ilmaisun piiriin kulloinkin lasketaan.
2000-luvun kahden ensimmäisen vuosikymmenen mittaan on ilmestynyt huomattava määrä ekorunoutta koskevaa tutkimusta. Kantava idea tämänkaltaisessa tutkimuksessa on tyypillisesti se, että ekorunous korostaa ihmisen moraalista suhdetta ympäristöönsä. Luontosuhde jäsentyy toisin sanoen korostetun eettisesti. James Engelhardtin määritelmän mukaan ekorunouden määräävä piirre on se, että se korostaa ihmisen vastuullista kohtalonyhteyttä ympäristöönsä; olemme moraalisessa vastuussa sekä luonnosta että omasta luontosuhteestamme, ja ekorunous tekee tämän kaiken näkyväksi.
Sanottu koskee luonnollisesti myös ekorunoutta koskevaa kirjallisuudentutkimusta. Marxilaiseen ja feministiseen kirjallisuudentutkimukseen ekorunouden tutkimusta yhdistää juuri kantaaottavuus ja pyrkimys yhteiskunnalliseen muutokseen. Ekorunouden tutkija analysoi sellaista runoutta ja sellaisia sanataiteellisia projekteja, joissa ekologinen tulokulma yhdistyy pyrkimykseen muuttaa yhteiskuntaa tiedostavammaksi. Myös mahdollinen lyyrisen minän kyky aivan erityiseen vastaanottavuuteen tai herkkyyteen luonnon suhteen on erityinen tutkimuksellinen osakohde.
Kirjallisuutta

Redstart: An Ecological Poetics (Arkistoitu – Internet Archive) by Forrest Gander ja John Kinsella (University of Iowa Press, 2012) 978-1-60938-119-6
Ecopoetry: a Critical Introduction (toim. J. Scott Bryson; University of Utah Press, 2002) 978-0-87480-701-1.
The Future of the Past: Ecopoetics , kirjoittanut Forrest Gander.
The White Poem by Jay Ramsay and Carole Bruce (Rivelin Grapheme Press, 1988) 978-0-947612-29-0.
Heavy Water: a poem for Chernobyl (Enitharmon Press, 2004)  1-900564-34-3.
The Thunder Mutters: 101 Poems About the Planet (toim., Alice Oswald; Faber & Faber, 2005)  978-0-571-21857-8.
The Language Habitat -- ekorunouden manifesti, kirjoittanut James Engelhardt (2007).
Blue Mars, kirjoittanut Kim Stanley Robinson (1996) - 0-553-57335-7.
Aiheesta muualla

Ilmasto, päätoimittaja Tiina Lehikoisen pääkirjoitus runouslehdessä Tuli&Savu (21.1.2016)
'Planting Roots: A Survey of Introductions to Ecopoetry and Ecocriticism', kirjoittanut Caitlin Maling, Cordite Poetry Review
Ecopoetics-kirjallisuuslehti.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ecopoetry
Käännös suomeksi
Gogo

Gogo voi tarkoittaa seuraavia asioita:
Gogo tai Wagogo, tansanialainen bantuheimo
Gogo, Gogo-heimon puhuma kieli
Gogo, Austrasian major domus 500-luvun lopulla
gogot, Gogo's Crazy Bones, keräilysarja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Gogo”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Gerald McRaney

Gerald McRaney
Gerald Lee McRaney (s. 19. elokuuta 1947) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi pienessä Collinsin kaupungissa Mississippin osavaltiossa.
McRaney on ollut pitkään aktiivinen televisioesiintyjä; hän esiintyi jo 1980-luvulla pääroolissa sarjassa Simon & Simon. Vuonna 2006 hän aloitti roolin Jerichossa.
McRaney on tätä nykyä naimisissa näyttelijäkollegansa Delta Burken kanssa.
Aiheesta muualla

Gerald McRaney Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Esa Kotilainen

Esa Kotilainen vuonna 2011.
Esa Antero Kotilainen (4. huhtikuuta 1946 Kuusankoski – 6. marraskuuta 2023 Kuusankoski) oli suomalainen kosketinsoittaja. Hän soitti 1970-luvulla lyhyen aikaa Wigwam- ja Tasavallan Presidentti -yhtyeissä, sekä julkaisi oman sooloalbumin Ajatuslapsi vuonna 1977. Kotilaiselle myönnettiin rytmimuusikoilla harvinainen director musices -arvonimi vuonna 2000..
Ura

Kuusankoskella varttunut ja siellä jälleen vuodesta 1991 asunut Kotilainen työskenteli armeijan jälkeen Karjalan lennostossa ja aloitti Kuopiossa lentokonemekaanikon opinnot, mutta musiikki vei pian mukaansa. Hän oli aloittanut muusikon uransa soittamalla harmonikalla valsseja ja tangoja. Pianohaitarista hän siirtyi Hammond-urkuihin ja muihin kosketinsoittimiin ja liittyi 1960-luvun lopulla Tamara Lundin kiertueyhtyeeseen. Vuonna 1970 hän esiintyi Dannyn kesäshow-kiertueella ja sen jälkeen Kisun ja Kirkan yhtyeissä. Tämän jälkeen Kotilainen siirtyi soittamaan erityisesti progressiivisen rockin yhtyeissä kuten Piirpauke, Tasavallan Presidentti ja Wigwam. Hän oli myös mukana Hectorin ja Jukka Tolosen albumeilla. Hän hankki Suomen ensimmäisen Minimoog-syntetisoijan vuonna 1973, ja tuli erityisesti tunnetuksi sen soittajana. Hän käytti sitä moniin tyylilajeihin, iskelmään, diskoon, rockiin, jazziin, mainoksiin ja elokuviin. Hänellä oli myös yksi Suomen harvoista Mellotron -kosketinsoittimista. Muita Kotilaisen yhtyeitä olivat 1970-luvulla Neum, ja Dimensio sekä 1980-luvun taitteessa uudelleen koottu Karelia.
1980- ja 1990-luvuilla kosketinsoittaja Kotilainen soitti muun muassa Remu Aaltosen, Ballsin, J. Karjalaisen, Neumannin ja Pelle Miljoonan albumeilla. Hän oli mukana yhden albumin 1986 julkaisseessa Halleyn planeetta -kokoonpanossa.
Samaten hän soitti Suomen Kansallisoopperassa ja Savonlinnan Oopperajuhlilla. Lillehammerin talviolympialaisten avajaisissa vuonna 1994 hän esiintyi yhdessä Nils-Aslak Valkeapään ja Paroni Paakkunaisen kanssa. Vuonna 2007 Kotilainen soitti Mellotronia eräällä Hectorin jäähyväiskiertueista nimeltään ”Näkemiin – kuulemiin”.
Soololevyillään Kotilainen soitti myös hanuria. Albumi Turpeisen baari (2003) sisältää musiikkia televisiosarjoihin Vain muutaman huijarin tähden, Peräkamaripojat ja Mooseksen perintö.
Vuosina 2001–2006 ja 2018 Kotilainen soitti koskettimia uudelleen aktivoituneessa Wigwamissa. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2011.
Diskografia

| --- | --- |
 Sooloalbumit Ajatuslapsi (1977)  Aamu joella (1995)  Musiikkia näytelmästä Saatana saapuu Moskovaan (2001)  Turpeisen baari (2003)  Turquoise Planet (2009)  -51°C (2010)  Soiva tehdas (2011)  Perhosniitty (2013)  Ulappa (2015)  Jäänalainen II (2018)  Tellus (2019)  Unisali (2021) :  Flu-Bandin kanssa Fly (1981) Nils-Aslak Valkeapään kanssa Beaivi, áhčážan (1988)  Eanan, eallimi eadni (1989)  Jietnagovadas beaivi, áhčážan (1992) Nils-Aslak Valkeapää, Johan Anders Baer, Seppo Paakkunainen & Esa Kotilainen Dálveleaikkat (1994)