Uriah Heep
Historia > Uusi aikakausi

Uriah Heep selvisi rockkuvioita rusentaneen punkin nousun kanssa samaan aikaan tapahtuneesta levymyyntinsä laskusta ja näkyvimmän kasvonsa, vokalistinsa vaihdoksesta olosuhteisiin nähden suhteellisen hyvin. David Byronin korvaajaksi löytyi aikaisemmin muun muassa Les Humphries Singersissä ja Lucifer's Friendissä laulanut John Lawton. Basistiksi Heep sai jälleen suurnimen, kun nelikieliseen tarttui aiemmin muun muassa David Bowien The Spiders from Mars -yhtyeessä soittanut Trevor Bolder.
Epämuodikkaaksi käymässä olleeseen heavy rockiin assosioitu Uriah Heep oli kuitenkin pakotettu hakemaan uusia tuulia, kun sekä disko että punk vaikuttivat voimakkaasti 1970-luvun loppupuolen musiikkiteollisuuteen. John Lawtonin Uriah Heep -aikana (1976–1979) eritoten Ken Hensleyn sävellykset muuttuivat varsinaisesta heavystä ja progesta enemmän suoraviivaisemman rockin, AOR:n ja popin suuntaan. Yhtyeen suosio nousi tänä aikakautena huippuunsa Keski-Euroopassa, mutta Britteinsaarilla ja Yhdysvalloissa levymyynti ei kohonnut enää 1970-luvun alkupuolen ja puolen välin menestyslevyjen tasolle. Lawtonin aikana yhtye sai paljon uusia faneja, mutta menetti myös vanhoja, joille Uriah Heepin musiikissa tapahtuneet muutokset olivat liikaa.
Ensimmäinen Lawtonin kanssa julkaistu studioalbumi Firefly (1977) esitteli musiikillisesti uudistuneen Uriah Heepin, sillä se oli yhtyeen aiempaa tuotantoa kevyempi ja popmaisempi. Firefly sai positiivista palautetta kriitikoilta ja Uriah Heepin tulevaisuus näytti High and Mightyn kaupallisen flopin ja Byronin potkujen jälkeen positiiviselta.lähde? Seuraavalla kahdella studioalbumilla, Innocent Victim (1977) ja Fallen Angel (1978), musiikki eteni yhä kaupallisempaan ja kevyempään suuntaan. Innocent Victimiltä julkaistu, yhtyeen suurimmaksi hitiksi manner-Euroopassa 1978 kohonnut "Free Me" jakoi mielipiteitä myös yhtyeen sisällä. Etenkään Lawton ei halunnut Uriah Heepin jatkavan AOR -tyylisen musiikin tekoa, toisin kuin Hensley, joka pääasiassa vastasi sävellystyöstä.
Musiikilliset erimielisyydet johtivat Lawtonin aikakauden loppumiseen 1979. Myös rumpali vaihtui, kun Lee Kerslake erosi lähteäkseen mukaan Ozzy Osbournen soolouran maailmanmaineen pohjustaneille ensimmäisille soololevyille ja kiertueille. Kerslake ei ollut hyväksynyt Hensleyn kasvanutta musiikillista valtaa yhtyeessä, joka näkyi sävellystyön lisäksi myös albumien tuotannossa. Hensley toimi Gerry Bronin rinnalla toisena tuottajana Uriah Heepin kahdella viimeisimmällä levyllä.
Uudeksi rumpaliksi tuli Chris Slade (ex-Manfred Mann's Earth Band). Ken Hensleyn vastustuksesta huolimatta seuraava laulaja oli aiemmin Lone Starissa ollut John Sloman, jonka laulutapa poikkesi Uriah Heepin aiemmista vokalisteista. Heep julkaisi vuonna 1980 Conquest-albumin, joka osoitti yhtyeen musiikillisen uudistumiskyvyn. Brittilistalla ajanmukaisena pidetty, positiivista kritiikkiä saanut levy nousi sijalle 37, mikä oli yhtyeen paras listasijoitus saarivaltiossa sitten huippuvuoden 1975. Menestys yhtyeen kotimaassa ei kuitenkaan parantanut miehistön sisäisiä välejä. Yhtyeen uuteen musiikkiin ja eritoten vokalisti John Slomaniin turhautuneena Ken Hensley erosi kesken levynjulkaisukiertuetta. Hän ei pitänyt Slomanin tulkinnoista etenkään vanhemmissa Heep-kappaleissa. Hensley useaan otteeseen jälkikäteen osoitti hämmästystään siitä, että yhtye otti hänen suosikkinsa Peter Goalbyn laulajakseen sitten, kun hän oli lähtenyt Uriah Heepistä. Hän kannatti Goalbya vokalistiksi jo Lawtonin lähdön jälkeen.
Ken Hensleyn ero oli useita miehistönvaihdoksia kokeneelle Uriah Heepille merkittävin henkilömuutos, mitä yhtyeelle oli sen kymmenvuotisen uran aikana tapahtunut. Uriah Heep oli saavuttanut kansainvälisen menestyksensä Ken Hensleyn kirjoittamilla kappaleilla, mutta Hensleyn dominanssi peilautui yhtyeen kemioihin myös negatiivisesti. Hensleyn tilalle hankittiin kanadalainen Greg Dechert ja uusi kokoonpano jatkoi kiertuetta, joka loppui kuitenkin melko nopeasti syksyllä 1980. Sloman erosi yhtyeestä siirtyen soolouralle. Mick Box ja Trevor Bolder pyysivät David Byronia takaisin ilman tähän turhautunutta Hensleytä jatkavaan Uriah Heepiin huonoin tuloksin; Byron kieltäytyi, koska oli juuri perustanut The Byron Band -yhtyeen. Trevor Bolder siirtyi Wishbone Ashiin ja se näytti merkitsevän Uriah Heepin yli kymmenvuotisen uran loppua. Mitään virallista tiedotetta yhtyeen hajoamisesta ei kuitenkaan koskaan tullut.
Uriah Heepin kautta maailmanmaineeseen nousseen David Byronin kohtalona oli epäonnistua sekä alkoholismista parantumisessaan että soolourallaan. Hän teki muun muassa ex-Wings rumpali Geoff Brittonin ja ex-Humble Pie -kitaristi Clem Clempsonin kanssa rockin uudeksi superyhtyeeksi mainostetun Rough Diamond -yhtyeensä samannimisen albumin heti Uriah Heepistä potkut saatuaan vuonna 1977, Baby Faced Killer -sooloalbumin 1978 ja The Byron Bandin-yhtyeen kanssa levytetyn On the Rocks -albumin vuonna 1981 ilman sanottavampaa kaupallista menestystä. David Byron kuoli 38-vuotiaana vuonna 1985. Kuolemaan johtanut sydänkohtaus oli seurausta pitkään jatkuneesta alkoholin väärinkäytöstä. David Byronin lahjoihin uskottiin loppuun saakka. Hänen soolouraansa viimeisistä elvytyksistä vuodelta 1984 muistoiksi jääneissä, 2008 julkaistuissa nauhoituksissa hänen äänensä oli edelleen huippukunnossa. David Byronin kuolema oli šokki muun muassa Ken Hensleylle. Hän erosi uutisen kuultuaan Blackfoot -yhtyeestä ja vetäytyi muusikon uraltaan vuosiksi. Hensleyn ajan Uriah Heep -reunionista on haaveiltu 1980-luvulta lähtien, vaikka Hensley kommentoi jo 1985 ja lukuisia kertoja myöhemminkin, ettei sitä ilman David Byronia ja Gary Thainia voida koskaan toteuttaa. Kuolemaansa asti Ken Hensley levytti ja esiintyi sooloartistina aktiivisesti omalla urallaan, joskin Heepiä pienemmällä skaalalla ja vaihtelevilla kokoonpanoilla.