stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun raitioliikenne
Liikennöinti > Kalusto

Turun raitiovaunuissa ei ollut virallista tyyppimerkintää, koska luultavasti sekä vaunukalusto että numerosarjat olivat tarpeeksi yhtenäisiä, jotta vaunut voitiin vaivatta tunnistaa vaununumeroista. Varsinaisten vaunujen lisäksi liikenteessä oli myös perävaunuja, joita liikennöitiin kaksi- ja neliakselisina. Perävaunujen tarve nousi erityisesti 1930-luvulla, ja niitä hankittiin ensisijaisesti Suomesta.
Ensimmäisten hevosraitiovaunujen raideleveys oli 1 436 mm, mikä oli käytännössä normaali raideleveys. Vaunut toimitti ruotsalainen Atlas, mutta niiden alkuperäisenä mallina oli yhdysvaltalaisen John Stephensonin valmistama vaunu. Ensimmäisistä vaunuista on jäänyt verrattain vähän kuva-aineistoa, mutta niiden tiedetään olleen eri värisiksi maalattuja.
Sähköisen raitiotieliikenteen alkaessa raideleveydeksi vakiintui Turussa Helsingin tapaan 1 000 mm. Koska liikennöinnin toimilupa oli saksalaisella AEG:llä, vaunut hankittiin yhtiön yhteistyökumppanilta, ASEA:lta. Vuosina 1908 ja 1909 tilatut vaunut olivat tyypillisiä ruotsalaisvaunuja, joissa oli 18 istumapaikkaa.
Liikennöinnin lakkautuksen jälkeen valtaosa vaunuista myytiin paikalliselle romuliikkeelle, joka irrotti niistä kaiken käyttökelpoisen. Tämän jälkeen vaunut yleensä poltettiin. Osa vaunuista luovutettiin Turun alueen lastentarhoille leikkivälineiksi. Lisäksi vaunuja luovutettiin kahdelle museoyhdistykselle ja myytiin Hotelli Aulangolle. 2000-luvun alussa 91:stä Turussa liikennöineestä vaunusta oli säilynyt 12.
| Numerot | Valmistaja | Tyyppi | Toiminnassa | Huom>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1–5 | AB Nya Atlas | – | 1890–1892 | Vaunuista neljä oli umpinaisia ja yksi avonainen. |
| 1–13 | ASEA/AEG | – | 1908–1953 | Viisi ylimääräistä vaunua vuokrattiin Helsingistä. |
| 14, 15 | NWF/AEG | – | 1921–1954 |  |
| 16–23 | ASEA/AEG | – | 1933–1972 |  |
| 24–33 | Suomen Autoteollisuus/AEG | – | 1934–1972 | Ensimmäinen Suomessa rakennettu raitiomoottorivaunu. |
| 34–37 | Suomen Autoteollisuus/AEG | – | 1944–1967 |  |
| 38–47 | Karia/Strömberg | – | 1951–1972 |  |
| 48–55 | Valmet/Tampella/Strömberg | RM 2 | 1956–1972 | Tunnettiin puhekielessä lempinimellä "Aavevaunu" hiljaisen äänen takia. |
Tulevaisuus > Museoraitiotie

1990-luvulla heräsi mielenkiinto kunnostaa vanhoja vaunuja museoraitiotietä varten Tukholman tapaan. Linjavaihtoehtona vuoden 1997 vetoomuksessa oli Satama–Puutori. Tavoitteeksi asetettiin tuolloin liikennöinti toukokuun ja elokuun välillä. Myöhemmin ehdotettiin lyhyempää linjaa välille Martinsilta–Turun linna. Tämän museoraitiotien pituus olisi ollut alle kaksi kilometriä ja se olisi suunnattu lähinnä matkailijoille. Toiminta olisi kuitenkin ollut kannattavaa, mikäli matkustajia olisi ollut päivittäin 150–250. Turun kaupunginhallitus päätti vuonna 2005, että museoraitiotien toteutus- sekä rahoitusmallit selvitettäisiin kesään 2006 mennessä, mutta hanke ei edennyt pidemmälle.
Tulevaisuus > Pikaraitiotie

Pikaraitiotie nousi Turussa puheenaiheeksi 1990-luvun alussa, jolloin ”Raitiovaunut takaisin” -liike piti kaupungissa yleisötilaisuuden. Tuolloin ehdotettiin pikaraitiotietä välille Runosmäki–Keskusta–Kaarina. Liikennöinnin uskottiin olevan taloudellisesti kannattavaa. Vuonna 1992 esitettiin yhteiskaavallisessa yhteistyössä Naantalista Turun kautta Piikkiöön ulottuvaa rataverkkoa. Vuonna 1997 kansalaisjärjestöt ehdottivat pikaraitiotietä vetoomuksessaan. Turun kaupunginhallitus päätti vuonna 2000 yleiskaavassa, että aluevaraukset Uudenmaankadun sekä Satakunnantien mahdollista pikaraitiotietä varten tulee selvittää.
Vuonna 2002 tehdyn pikaraitiotien selvityksen pohjalta Turun, Kaarinan, Naantalin ja Raision kaupungit päättivät varata pikaraitiolinjalle tilaa kaavoituksessa. Turun kaupunginhallitus päätti vuotta myöhemmin selvittää pikaraitiotien toteuttamis- sekä rahoitusedellytykset.
Turun raitiotien yleissuunnitelma käynnistyi tammikuussa 2013, ja huhtikuussa kaupunginhallitus asetti suunnitelmalle tavoitteet. Alustavien suunnitelmien mukaan liikennöinti voisi alkaa 2020-luvulla. Selvitystä tehtiin yhdessä Tampereen kanssa. Huhtikuussa 2015 valmistuneessa pikaraitiotien yleissuunnitelmassa Turkuun suunniteltiin kaksilinjaista raitiotietä välille Runosmäki–Matkakeskus–Kauppatori–Varissuo ja Matkakeskus–Skanssi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Turun raitiotien yleissuunnittelun tiedotussivusto
Turun raitioteistä Suomen Raitiotieseuran sivuilla
Turun raitiotien yleissuunnitelma
Suomen raitioliikenne
Turun seudun julkinen liikenne
| --- | --- |
Linja-autoliikenne:  Turun seudun linja-autoliikenne
Vesiliikenne:  Ruissalon lautta
Liikenteen tilaajat:  Turun seudun joukkoliikenne · Turun joukkoliikennetoimisto
Liikennöitsijät:  TuKL · Länsilinjat · Savonlinja · LS-Liikennelinjat · V-S Bussipalvelut · Vesman Liikenne/Jalobus · Vainion Liikenne · Nobina · Airisto Line · Explore Saimaa
Järjestelmän ulkopuoliset:  Föri · Kakolan funikulaari
Hankkeet:  Turun seudun lähijunaliikenne · Turun pikaraitiotie
Historia:  Turun raitioliikenne · Kampiföri · Ylinen föri
Eräs harvoista tunnetuista kuvista Turun hevosraitiovaunusta.
Hevosraitiotien linja
Linja 2 Yliopistonkadulla vuonna 1938.
Yksi Turkuun vuonna 1956 hankituista neliakselisista Valmet RM 2 -raitiovaunuista Kauppatorilla 1950-luvun lopulla, taustalla vanha Wiklundin tavaratalo.
Raitioliikenteen ja kasvavan autoliikenteen lomittaminen muokkasi katukuvaa voimakkaasti. Kuva on vuodelta 1963 Kauppatorilta uudemman Wiklundin ja Hamburger Börsin suuntaan.
Raitiotieverkko laajimmillaan
Perävaunu numero 110 Turun raitioteillä vuonna 1952
Pikaraitiotien linjaehdotus vuodelta 2010
Kalevi Suoniemi

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Suoniemi 1950-luvun loppupuoliskolla. |  Suoniemi 1950-luvun loppupuoliskolla. |  Suoniemi 1950-luvun loppupuoliskolla. |  |
Maa:   Suomi
Miesten telinevoimistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | joukkuekilpailu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Pariisi 1957 | renkaat |  |
Kalevi Ensio Suoniemi (14. heinäkuuta 1931 Tampere – 17. kesäkuuta 2010 Tampere) oli suomalainen telinevoimistelija ja olympiamitalisti sekä nostolava-autoja valmistavan Bronto Skyliftin perustaja.
Urheilu-ura

Suoniemi voitti olympiapronssia Melbournen kesäkisoissa 1956 telinevoimistelun joukkuekilpailussa. Vuonna 1953 Suoniemi voitti pohjoismaiden mestaruuden joukkuekilpailussa ja vuonna 1957 Pariisissa henkilökohtaisen EM-pronssin renkailla. Suoniemi oli ennen kaikkea tasaisen varma moniottelija. Hän voitti moniottelun Suomen mestaruuden viidesti vuosina 1953, 1954, 1956, 1957 ja 1959 saaden näin omakseen vuodesta 1929 kiertäneen kiertopalkinnon, Jussi Mäntysen veistoksen Kihlaus.
Urheilu-uran jälkeen

Suoniemi siirtyi urheilu- ja valmentajauransa jälkeen sähköasentajan töistä yrittäjäksi. Hän perusti vuonna 1968 yhdessä Aaro Laitisen kanssa Erikois-Teline Oy:n ja ryhtyi tekemään urakointia henkilönostinten avulla. Vuonna 1972 Suoniemi perusti yhdessä Laitisen kanssa Telinekeskus Oy:n, joka alkoi valmistaa Bronto-nimisiä henkilönostimia. Yhtiö on nykyään Bronto Skylift Oy Ab -nimisenä yksi maailman suurimmista isojen nostolava-ajoneuvojen ja palo- ja pelastusnostimien valmistajista.
Tampereen kaupunginvaltuutettuna Suoniemi oli vuodet 1960–1972 ja 2000–2004. Syksyn 2008 kuntavaaleissa Suoniemi oli perussuomalaisten ehdokkaana ja nousi 1. varavaltuutetuksi. Kansanedustajaehdokkaana hän oli vuosien 1962 ja 1966 vaaleissa SKDL:n listoilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suoniemen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Tilaajille)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Cecil Sharp

Cecil Sharp
Cecil James Sharp (22. marraskuuta 1859 Lontoo – 23. kesäkuuta 1924 Lontoo) oli brittiläinen muusikko, joka tuli tunnetuksi kansanlaulujen ja -tanssien kerääjänä. Hän keräsi lähes 5 000 kansanlaulua ja -sävelmää – huomattavasti enemmän kuin kukaan muu englantilainen kansanmusiikin kerääjä.
Sharp opiskeli matematiikkaa Cambridgen yliopiston Clare Collegessa ja suoritti siellä myös musiikin opintoja. Hän muutti lokakuussa 1882 Australiaan, jossa hän työskenteli aluksi Etelä-Australian laamannin avustajana. Vuonna 1889 Sharp siirtyi työskentelemään musiikin parissa. Hänestä tuli tuomiokirkon avustava urkuri ja yksi musiikkikorkeakoulun johtajista Adelaidessa. Sharp opetti laulamista ja musiikin teoriaa, minkä lisäksi hän vapaalla ajallaan sävelsi ja johti Adelaiden filharmonista seuraa. Hän palasi Englantiin vuonna 1892. Sharpin omien sävellysten joukossa on koominen ooppera Sylvia, or, the Marquis and the Maid. Vuonna 1893 Sharp meni naimisiin Constance Birchin kanssa. Hän opetti Ludgrove Preparatory Schoolissa musiikkia vuosina 1893–1910 ja toimi samanaikaisesti Hampsteadin konservatorion rehtorina vuosina 1896–1905.
Vuonna 1901 Sharp liittyi Folk-Song Societyyn. Hän julkaisi vuosi myöhemmin teoksen A Book of British Song. Vuosina 1904–1909 hän julkaisi viisi kokoelmaa kansanlauluista Somersetista. Aiemmin kansanlauluja keränneiden Lucy Broadwoodin, Sabine Baring-Gouldin ja Frank Kidsonin tavoin Sharp uskoi kansanlaulujen keräämisen olevan välttämätöntä englantilaisen kansanlauluperinteen säilyttämiseksi. Vuonna 1907 hän julkaisi englantilaisen kansanlaulun keskeisen teoreettisen teoksen English Folk-Song: Some Conclusions. Hän oli myös aktiivinen luennoitsija ja kolumnisti kansanlauluaiheesta. Vuodesta 1905 Sharp keräili myös kansantansseja. Hän perusti vuonna 1911 English Folk Dance Societyn. Sharp keräsi brittiläisperäisiä lauluja myös kolmella matkallaan Appalakeille vuosina 1915–1918. Hän oli mukana saattamassa kansanmusiikkia osaksi koulujen opetusohjelmaa, vaikkakin tämä käytäntö alkoi hiipua 1950-luvulla.
Sharpin julkaisujen joukossa ovat English Folk-Songs from the Southern Appalachians (Olive Dame Campbellin kanssa, 1917), English Folk Songs (1921), The Morris Book (viisi osaa, 1907–1913), The Country Dance Book (kuusi osaa, 1909–1922) ja Sword Dances of Northern England (viisi osaa, 1911–1913). Sharp kuoli vuonna 1924, ja hänen mukaansa nimetty Cecil Sharp House perustettiin Lontoossa vuonna 1930 kansanlaulun ja -tanssin vaalimisen keskukseksi. Sharpin käsikirjoitukset luovutettiin Clare Collegeen ja Vaughan Williams Memorial Libraryyn. Sharpin näkemykset sekä lauluteknisistä seikoista että kansanmusiikin roolista opetuksessa ovat olleet kiistanalaisia. Jälkikäteen häntä on arvosteltu myös rasistisista näkemyksistä, joihin kuului käsitys mustista alemman rodun edustajina. Sharp kritisoi jazzia sen afroamerikkalaisista juurista eikä pitänyt jazzia valkoisille soveltuvana.
Longinuksen keihäs

Fra Angelicon maalaus, jossa Longinus lävistää Kristuksen kyljen keihäällään
Pyhä keihäs Wienin Hofburgin aarrekammiossa
Longinuksen keihäs (myös pyhä keihäs, kohtalon keihäs, Kristuksen keihäs) on keskiaikaisen legendan mukaan keihäs, jolla Longinus-niminen roomalainen sotilas lävisti ristillä riippuvan Kristuksen kyljen. Legendan mukaan se armeija, jonka hallussa keihäs on, on voittamaton.
Johanneksen evankeliumissa (19:31-37) kerrotaan, että roomalaiset sotilaat aikoivat rikkoa Jeesuksen luut hänen kuolemansa jouduttamiseksi, mutta kun he havaitsivat hänet jo kuolleeksi, niin ei tehty. Sen sijaan asian varmistamiseksi yksi heistä puhkaisi hänen kylkensä keihäällä. On oletettu, että tämän olisi tehnyt sama sadanpäämies, joka Matteuksen evankeliumin mukaan (27:54) sanoi: ”Totisesti, tämä mies oli Jumalan poika.” Raamatussa ei kuitenkaan mainita tämän sotilaan nimeä, vaan nimi Longinus on tunnettu vain pseudepigrafeista.
Keihään nykyinen sijainti

Maailmassa on ainakin kolme pyhäinjäännöksenä säilytettyä keihästä, joita on väitetty Longinuksen keihääksi. Niistä yksi on Vatikaanissa, toinen Wienissä ja kolmas Armeniassa.
Keihään nykyinen sijainti > Vatikaanin keihäs

Pyhiinvaeltajat kertoivat 500- ja 600-luvuilla, että Jerusalemissa Siionin vuorella säilytettiin pyhää keihästä. Tämä keihäs halkesi kahtia, ja palaset päätyivät Konstantinopoliin ja Pariisiin. Paavi Benedictus XIV totesi niiden olevan saman keihään kappaleita. Vuonna 1624 paavi Urbanus VIII tilasi Berniniltä koristeelliset alttarikaapit Pietarinkirkkoon keihäänpalasen, ristinkappaleiden ja muutaman muun pyhäinjäännöksen suojaksi.
Keihään nykyinen sijainti > Wienin keihäs

Wienissä Hofburgin aarrekammiossa on keihäs, joka vuosisatojen ajan oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisarien hallussa osana keisarikunnan kruununkalleuksia. Keskiajalla se kulki keisarin mukana kaupungista toiseen, mutta vuonna 1424 keisari Sigismund määräsi sen pysyvästi säilytettäväksi Nürnbergissä. Siellä se pysyikin vuoteen 1796 saakka, jolloin se siirrettiin Wieniin, jottei Napoleon voisi saada sitä haltuunsa. Siellä keihästä ja muita kruununkalleuksia säilytettiin Itävallan keisarikunnan aarrekammiossa, mutta vuonna 1938, Anschlussin jälkeen Hitler määräsi ne siirrettäviksi jälleen Nürnbergiin, jossa ne olivat jonkin aikaa julkisesti näytteillä mutta kätkettiin myöhemmin maanalaiseen bunkkeriin.
Trevor Ravenscroft väitti teoksessaan Pyhä keihäs (1972) Adolf Hitlerillä olleen pakkomielteen, että keihäs takasi voittamattomuuden ja että se piti saada hinnalla millä hyvänsä. Kun keihäs joutui yhdysvaltalaisten panssarikenraali Pattonille, Hitler teki itsemurhan.
Toisen maailmansodan jälkeen, vuoden 1946 alussa keihäs ja muut keisarikunnan vanhat kruununkalleudet palautettiin Wieniin.
Keihään nykyinen sijainti > Armenian keihäs

Kolmannen legendan mukaan Taddeus vei keihään Armeniaan. Se ”löydettiin” Vagharšapatista ensimmäisen ristiretken aikana.
Keihäs fiktiossa

Wagnerin Parsifal-oopperassa keihäs on Graalin maljan ohella ritareiden palvonnan kohteena.
Indiana Jones kohtaa keihään sarjakuvakirjassa Indiana Jones ja Kohtalon keihäs.
Kohtalon keihäs oli neliosainen sarja Mustanaamiossa vuonna 2000.
Keihäs esiintyy olennaisessa osassa myös Clive Cusslerin Dirk Pitt -jännitysromaanissa Atlantis ja Mario Readingin romaanissa Pyhä keihäs.
Keihäs esiintyy Hellboy-elokuvan alussa ja on merkittävässä osassa Constantine-elokuvassa.
Longinuksen keihäs on Neon Genesis Evangelion -sarjassa esiintyvä suurikokoinen ase.
Keihäs tuodaan Roomaan paavi Aleksanteri VI:lle TV-sarjassa Borgiat, maan ja taivaan valtiaat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Longinuksen keihäs Wikimedia Commonsissa
Raahen kirkko

| Raahen kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Kirkkokatu 10, Raahe
Koordinaatit:  64°41′21″N, 024°28′42″E
Seurakunta:  Raahen seurakunta
Rakentamisvuosi:  1912
Suunnittelija:  Josef Stenbäck
Materiaali:  betoni ja tiili
Istumapaikkoja:  580
Tyylisuunta:  jugend
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Raahen kirkko, joka valmistuttuaan vihittiin Pyhän Kolminaisuuden kirkoksi, on vuosina 1909–1912 rakennettu Josef Stenbäckin suunnittelema ja rakennuttama kivikirkko Raahessa. Kirkko edustaa kansallisromantiikkaa ja jugendia. Tornin huippu kohoaa 56 metriin ja kirkon sisään mahtuu istumaan 580 henkeä. Edellinen kirkko oli puinen ja paloi 23. heinäkuuta 1908.
Kirkko on verhoiltu seudulta louhituilla punagraniittilaatoilla. Vesikaton paanut ovat betonia, kellotornin huippu on pellitetty. Kerrotaan, että kirkkoa suunnitellessa raahelaiset olivat päättäneet rakentaa kirkon, joka ei pala.
Esineistö

Taiteilijaprofessori Eero Järnefelt maalasi alttaritaulun Jeesuksen kanssa myrskyssä vuonna 1926. Hän itse oli antanut taulun nimeksi Heräävä toivo. Maalaustyö on tehty Pariisissa, mutta luonnosteltu Helsingissä, jossa maalauksen henkilöiden malleina toimivat Helsingin yliopiston voimistelulaitoksen opiskelijat. Kooltaan taulu on 5,40 metriä korkea ja 3,70 metriä leveä.
Kangasalan urkutehtaan rakentamat 39-äänikertaiset urut olivat vuodelta 1970. Raahen kirkko sai uudet urut peruskorjausremontin yhteydessä. Urkurakentamo Martti Porthan Oy:n toteuttamien Friedrich Ladegast -tyylisten urkujen valmistaminen alkoi kesällä 2012. Uusien urkujen käyttöönottojuhlaa vietettiin 17.3.2013. Kruunut ja lampetit on valmistanut raahelainen taidetakoja A. F. Westman.
Kirkossa on tehty useita peruskorjauksia valmistumisensa jälkeen, muun muassa vuonna 1972 ja 1996. Kirkon 100-vuotisjuhlan lähestyessä todettiin, että kirkossa on syytä tehdä perusteellinen korjaus ja se toteutettiin vuosina 2010-2011. Peruskorjauksen tavoitteeksi otettiin kirkon palauttaminen alkuperäiseen asuunsa mm. värien suhteen. Korjaus käsitti kirkon kaikkien sisätilojen lattia-, seinä- ja kattopintojen, täydentävien rakennusosien sekä kiinto- että uusien erikoiskalusteiden pintakäsittelyt. Korjauksen yhteydessä toteutettiin muun muassa kuoriosan laajennus, keskeisalttari, kirkkosalin penkkien istuinosien varustaminen pehmusteella sekä kirkkosalin peräosaan apusakasti ja morsiushuone. Kirkon LVI- ja sähkötekniset asennukset uusittiin korjauksessa kokonaisuudessaan. Ulkopuolen työt sisälsivät muun muassa kirkkoa ympäröivän puuston ja kasvillisuuden raivauksia, liikuntaesteisten luiskan toteutuksen ja julkisivuvalaistuksen uusimisen. Kirkon uudelleen vihkimisen toimitti piispa Samuel Salmi 18.3.2012. Samalla vietettiin kirkon 100-vuotisjuhlaa.
Raahen vanha kirkko

Raahen vuonna 1908 palanut vanha kirkko oli tyypillinen 1600-luvun pitkäkirkko ja se valmistui vuonna 1655. Kirkko rakennettiin kaupungin koillislaidalle, eikä keskelle kaupunkia niin kuin yleensä tuolloin tehtiin, kaupungin korkeimmalle mäelle. Näin kirkon huomattavan korkea torni toimi myös kauas merelle näkyvänä merimerkkinä. Kirkon ulkopuoli sai pian valmistumisensa jälkeen lautavuorauksen.
Valmistumisvuonna Raahen kaupungin pormestari Henrik Corte kutsui kuvanveistäjä Mikael Baltin Turusta tekemään kirkkoon saarnatuolin. Baltin veistämä saarnatuoli valmistui samana vuonna. Perimätiedon mukaan saarnatuoli rakennettiin tammesta, jonka Pietari Brahe oli lähettänyt. Saarnatuoli paloi kirkon mukana, mutta uuteen kirkkoon rakennettiin saarnatuoli vanhan kirkon mallin mukaan. Mikael Balt työskenteli Raahen kirkossa myös vuosina 1669–1673, jolloin hän koristeli kirkon värikkäillä veistoksilla. Veistokset oli pääosin sijoitettuna korkeisiin kuvalaitteisiin.
Vanhaa kirkko peruskorjattiin vuonna 1884 ulkoa ja sisältä. Tuolloin kirkon sisäpuoli sai lautavuorauksen, ja kirkko maalattiin sisältä vaaleaksi. Myös Baltin veistokset puhdistettiin ja maalattiin uudelleen. Värikkäitä veistoksia pidettiin uudistettuun kirkkoon sopimattomina, eikä niitä enää haluttu kirkon sisälle. Suurin osa veistoksista varastoitiin kirkon viereiseen kellotapuliin. Tapuliin varastoidut veistokset säilyivät, vaikka tulipalo tuhosikin kirkon.
Veistokset ja tapulin edessä seissyt yksi Suomen vanhimmista vaivaisukoista siirrettiin Raahen museoon, kun tapuli tarpeettomana purettiin uuden kirkon valmistumisen jälkeen vuonna 1912. Museoon on veistoksista ja muista vanhan kirkon koristuksista rakennettu kirkkosali, jossa nykyisin myös järjestetään kirkollisia juhlia.
Kuvia

Eero Järnefelt, Jeesuksen kanssa myrskyssä, 1926.
Vanhan kirkon veistoksia Raahen museossa.
Mikael Balt, Raahen vanhan kirkon puuveistoksia, noin 1669-1673.
Raahen kirkko, sankarihaudat.
1650-luvulla rakennettu Raahen vanha kirkko paloi 23. heinäkuuta 1908.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Raahen kirkko Wikimedia Commonsissa
Raahen matkailuoppaat: Raahen kirkon esite
| n k Pohjois-Pohjanmaan kirkot |
| --- | --- |
Oulu:  Haukipudas  Karjasilta  Kastelli  Kiiminki  Maikkulan kappeli  Nasaretin pyhän perheen kirkko  Oulujoki  Oulunsalo  Pateniemi  Pyhän Andreaan kirkko  Pyhän Kolminaisuuden katedraali  Pyhän Luukkaan kappeli  Pyhän Tuomaan kirkko  Tuira  Tuomiokirkko  Turkansaari  Yli-Ii  Ylikiiminki 
Muut kunnat:  Alavieska  Haapajärvi  Haapavesi  Hailuoto  Hailuodon vanha kirkko  Himanka  Ii  Kalajoki  Pyhän Kolminaisuuden kirkko (Kempele)  Kempeleen vanha kirkko  Kestilä  Kuivaniemi  Käylän rajaseutukirkko  Pyhän Ristin kirkko (Kuusamo)  Kylmälänkylän kappeli  Kärsämäki  Kärsämäen paanukirkko  Liminka  Lumijoki  Maakalla  Merijärvi  Muhos  Nivala  Olkkola  Oulainen  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pudasjärvi  Pulkkila  Pyhäjoki  Pyhäjärvi  Pyhän Kolminaisuuden kirkko (Ylivieska)  Pyhän Matteuksen kappeli  Pyhäntä  Raahe  Rantakylän kappeli  Rantsila  Rautio  Reisjärvi  Revonlahti  Saloinen  Sarakylän kappeli  Sievi  Siikajoki  Säräisniemi  Taivalkoski  Temmes  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  Vihanti  Ylivieskan vanha kirkko
G-molliasteikko

G-molliasteikon etumerkinnät diskanttiavaimella.
Luonnollisen mollin nouseva ja laskeva skaala
Melodisen mollin nouseva ja laskeva skaala
Harmonisen mollin nouseva ja laskeva skaala
G-molliasteikko on g-sävelestä alkava sävelasteikko, jonka luonnolliseen variaatioon kuuluvat sävelet g, a, b, c, d, es, f ja g. G-mollin rinnakkaissävellaji on B-duuri ja muunnossävellaji G-duuri.
Variaatioita

Harmoninen molli: g, a, b, c, d, es, fis ja g
Melodinen molli: g, a, b, c, d, e, fis ja g
Pentatoninen molli: g, b, c, d, f ja g
G-mollin etumerkintä eri nuottiavaimilla > Neljällä yleisimmällä avaimella

Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. G-mollin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Asteikkoon säveliä käyttäviä sointuja eri  sointuasteilla

| i | ii° | III | iv | v | VI | VII |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Gm Gm7 Gsus2 Gsus4 Gm(maj7) | A° Am7♭5  | B♭ B♭maj7 B♭sus2 B♭sus4 B♭+ B♭maj7♯5 | Cm Cm7 Csus2 Csus4 | Dm Dm7 Dsus4 D D7 | E♭ E♭maj7 E♭sus2 | F F7 Fsus2 Fsus4 F♯° F♯°7 |
Tunnettuja teoksia G-mollissa

The Police – Roxanne
Michael Jackson – Dirty Diana
Johnny Cash – Solitary Man
Elton John – Rocket Man
Gary Moore – The Loner
Ramage – Ya Lil (Al Anisa Farah)
Pink Floyd – Shine On You Crazy Diamond
Lordi – Hard Rock Hallelujah
Wolfgang Amadeus Mozart – Sinfonia nro. 40
Gregorio Allegri – Miserere mei
Johannes Brahms – Pianokvartetti nro. 1
AIM-120 AMRAAM
Teknisiä tietoja

Tyyppi: Keskimatkan taktinen ilmataisteluohjus
Valmistaja: Raytheon
Voimanlähde: Kiinteäajoaineinen rakettimoottori
Pituus: 365,76 cm
Laukaisupaino: noin 162 kg (356 paunaa)
Halkaisija: 17,78 cm
Siipien kärkiväli: AIM-120A/B 53,34 cm (21 tuumaa), AIM-120C 31,75 cm (12,5 tuumaa)
Nopeus: Noin 4 Machia
Taisteluosa: sirpaloituva
Taisteluosan paino: 23 kg
Sytytin: heräte-/iskusytytin
Kappalehinta: 386 000 Yhdysvaltain dollaria
Julkistettu: Syyskuu 1991
Lentokoneet, joissa käytetään AMRAAM-ohjuksia:
Yhdysvaltain merivoimat: F/A-18C/D/E/F Hornet ja Growler
Yhdysvaltain ilmavoimat: F-15, F-16 ja F-22
Nato: AV-8B Harrier II, Eurofighter, F-1C, F-4, F-15, F-16, F/A-18, JAS 39 Gripen, F-35
Ohjusta käyttävät ilmatorjuntajärjestelmät
NASAMS
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta AIM-120 AMRAAM Wikimedia Commonsissa
Norjan ilmavoimien F-16A, ohjusaseistuksenaan neljä AIM-120 AMRAAMia ja kaksi AIM-9 Sidewinderiä.