stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Riuttakalat
Monimuotoisuus ja levinneisyys

Koralliriutoilla elää maailman monimuotoisin kalalajikokoelma, ja niitä tavataan kaikkialta maapallolta. Jopa 6 000–8 000 kalalajia elää maailman valtamerten koralliriuttaekosysteemeissä.
Mekanismeista, jotka ensin johtivat tällaisten kalalajikeskittymien syntyyn ja edelleen jatkavat niiden ylläpitämistä koralliriutoilla, on keskusteltu laajasti viimeisen 50 vuoden aikana. Vaikka monia syitä on ehdotettu, ei ole vallitsevaa tieteellistä konsensusta siitä, mikä niistä on vaikuttavin, mutta näyttää todennäköiseltä, että monet tekijät vaikuttavat siihen.
Koralliriuttojen kehityksessä kaksi suurinta aluetta ovat Indopasifinen merialue (johon kuuluvat Tyynenmeri, Intian valtameri ja Punainenmeri) ja trooppinen Länsi-Atlantin valtameri. Kummassakin näistä alueista on oma ainutlaatuinen koralliriuttakalasto, joilla ei ole lajien luonnollista päällekkäisyyttä. Näistä kahdesta alueesta riuttakalojen monimuotoisuuden kannalta ylivoimaisesti rikkain on Indopasifinen merialue, jossa koralliriuttojen elinympäristöissä elää arviolta 4 000–5 000 kalalajia. Toiset 500–700 lajia elävät läntisellä Atlantin valtamerellä.
Riuttakalojen adaptaatioita > Ruumiinmuoto

Useimpien riuttakalojen ruumiinmuoto eroaa avoveden kaloista. Avoveden kalojen ruumiinmuoto on usein rakenteeltaan sopiva nopeaan uintiin, ja ne ovat virtaviivaisia kuin torpedot pienentääkseen vedestä aiheutuvaa kitkaa. Koralliriutat ovat suhteellisen ahtaissa paikoissa ja monimutkaisissa vedenalaisissa maisemissa. Siksi riuttakaloilla ohjattavuus on tärkeämpää kuin virtaviivaisuus, joten koralliriuttakaloille on kehitettynyt ruumis, joka helpottaa syöksymistä ja suunnan muuttamista. Ne ohittavat petoeläimet livahtamalla riutan halkeamiin tai piiloutumalla koralleihin.
Monille riuttakaloille, kuten perhokaloille ja keisarikaloille, on kehittynyt ruumis, joka on matala ja pannukakun tavoin sivusuunnassa litteä. Näiden kalojen rinta- ja vatsaevät ovat kehittyneet parantamaan ohjattavuutta litteän ruumiin kanssa.
Ravinnonhankinta

Monet riuttakalalajit ovat kehittäneet erilaisia strategioita saada ruokaa, joihin lukeutuvat erikoistunet suun, leuan ja hampaan rakenteet, jotka sopivat hyvin käsittelemään kalan ensisijaista ravintoa koralliriuttaekosysteemissä. Jotkut lajit jopa muuttavat ruokailutottumuksiaan ja levinneisyyttään tullessaan sukukypsäksi. Tämä ei ole yllättävää, koska koralliriuttojen ympärillä on tarjolla valtava valikoima erilaista ravintoa.
Esimerkiksi perhokalojen ensisijainen ravinnonlähde ovat korallipolyypit, monisukasmadot ja muut pienet selkärangattomat eliöt. Niiden suu ulkonee pihtien lailla, ja suussa niillä on hienot hampaat, joiden avulla perhokalat voivat nakata pois uhrinsa suojattomat ruumiinosat. Papukaijakalat syövät riutan pinnalla kasvavia leviä hyödyntäen nokkamaista suutaan, joka soveltuu hyvin ruuan kaapimiseen. Muut kalat, kuten napsijat, ovat yleistetympiä, ja niillä on tavallisemmat leuan ja suun rakenteet, jotka antavat niille mahdollisuuden syödä monenlaista ravintoa mukaan lukien pienet kalat ja selkärangattomat.
Ravinnonhankinta > Yleistyneet lihansyöjät

Lihansyöjillä on koralliriuttakaloista monimuotoisin ravintotyyppi. Riutoilla on paljon enemmän lihansyöjiä kuin kasvinsyöjiä. Kilpailu lihansyöjien välillä on kovaa, mikä johtaa saaliiden kannalta petolliseen ympäristöön. Nälkäiset saalistajat väijyvät tai partioivat riutan kaikissa osissa sekä öisin että päivisin.
Jotkut riutoilla elävät kalat ovat yleistyneitä lihansyöjiä, joiden ravintoa ovat erilaiset eläinsaaliit. Näillä on tyypillisesti suuri suu, jonka ne voivat nopeasti avata ammolleen, nielaista sitten suuhunsa lähistöllä olevaa vettä ja sitten syödä veden mukana tulleet epäonniset eläimet. Kala poistaa veden avaamalla suun raolleen pitäen kuitenkin avuttomat saaliit suussaan. Esimerkiksi Lutjanus kasmira-napsijalajilla on monipuolinen ruokavalio, johon kuuluu kaloja, katkarapuja, rapuja, niveljalkaisia, pääjalkaisia ja äyriäisiä sekä kasvillisuutta ja leviä. Ruokavalio vaihtelee kalan iän, sijainnin ja paikallisen saalistarjonnan mukaan.
Mullot ovat väsymättömiä pohjalta ravintonsa etsiviä kaloja, jotka käyttävät paria pitkiä kemoreseptorisilla viiksillään, jotka ulkonevat leuastaan ja minkä avulla ne tonkivat ruokaa sedimenttien joukosta. Vuohten tavoin ne etsivät kaikenlaista syötävää. Madot, äyriäiset, nilviäiset ja muut pienet selkärangattomat ovat kuitenkin mullojen yleisintä ruokaa. Keltaevämullot (Mulloidichthys vanicolensis) muodostavat usein parvia Lutjanus kasmira-napsijakalojen kanssa. Keltaevämullojen väritys muuttuu tällöin vastaamaan napsijoiden väriä. Oletettavasti keltaevämullot suojautuvat näin petoeläimiltä, sillä ne kelpaavat saalistajille napsijoita paremmin. Yöksi parvet hajoavat ja yksittäiset keltaevämullot etsivät ruokaa hiekasta omalla yksilöllisellä tyylillään. Muut yölliset syöjät varjostavat aktiivista keltaevämulloa ja odottavat kärsivällisesti siltä huomaamatta jääneitä suupaloja.
Mureenoiden ja Plectropomus pessuliferus-kalojen tiedetään toimivan yhteistyössä keskenään niiden saalistaessa. Meriahvenet ovat protogeenisiä hermafrodiitteja, joiden parvet ovat 3–15 naaraan haaremeissa.lähde? Kun uroskalaa ei ole saatavilla, jokaisen parven suurin naaras muuttuu urokseksi.
Ravinnonhankinta > Erikoistuneet lihansyöjät

Suuret rehukalojen, kuten kardinaaliahventen ja välskärikalojen parvet, liikkuvat riutan ympärillä syöden pientä eläinplanktonia. Rehukaloja puolestaan syövät suuremmat kalat, kuten siniraitapiikkimakrilli (Caranx sexfasciatus). Kalat saavat paljon hyötyä parvikäyttäytymisestä, koska ne havaitsevat näin petoeläimet paremmin. Parvikalat ovat kehittäneet huomattavia näytöksiä tarkalla koreografiallaan, joka hämmentää ja jonka avulla ne voivat kiertää saalistajia. Tätä varten niille on kehittynyt erityinen kylkiviiva, jonka avulla ne voivat aistia veden paineen, ja voivat täten tuntea toistensa liikkeet ja pysyä tahdissa.
Siniraitapiikkimakrillit (Caranx sexfasciatus) muodostavat myös parvia. Ne saalistavat kardinaaliahvenia laumassa. Makrillit ajavat kardinaaliahvenparvet koralliriuttoja päin, ja kun ahvenet menevät paniikkiin ja niiden parvi hajoaa, voivat piikkimakrillit napata ne helpommin.
Pilkkusäppikala (Balistoides viridescens) voi syödessään siirtää suhteellisen suuria kiviä, ja pienemmät kalat seuraavat usein pilkkusäppikalaa etsien siltä jääneitä ruoantähteitä. Ne käyttävät myös vesisuihkua löytääkseen hiekkaan kaivautuneet hietadollarit (Clypeasteroida).
Barrakudat ovat muita kaloja saalistavia petokaloja, ja niillä on partaveitsenterävät kartionmuotoiset hampaat, joiden avulla kalojen on helppo repiä saalis. Barrakudat partioivat uloimmalla riutalla suurissa parvissa. Ne ovat erittäin nopeita uimareita, ja niiden ruumiit ovat virtaviivaiset ja torpedon muotoiset.
Siilikalat ovat keskikokoisia tai suurikokoisia kaloja, ja niitä tavataan yleensä uimassa koralliriutoilla tai niiden lähellä. Ne voivat hätätilassa pullistaa ruumiinsa nielemällä vettä, estäen näin monia suurisuisia saalistajia syömästä niitä.
Kalat eivät pysty siistimään itse itseään, joten jotkut kalalajit ovat erikoistuneet puhdistajakaloiksi ja ovat perustaneet "puhdistusasemia", joille muut kalat voivat tulla ja puhdistajakalat näykkivät niiltä loiset pois. Eräs tällainen kalalaji on puhdistaja. Sen kyljessä on näkyvä musta, pyrstöä kohti levenevä raita, ja puhdistaja käyttäytyy tavalla, joka houkuttelee suuria kaloja sen puhdistusasemaan. Kun puhdistaja näykkii loisia, se kutittaa asiakasta hellästi. Tämä tapa näyttää saavan kalat tulemaan sen asemalle säännöllisesti uudestaan.
Kirjoliskokala (Synodus variegatus) erittää iholleen limakerroksen, joka vähentää vastusta sen uidessa ja suojaa sitä myös joiltakin loisilta. Joidenkin loisten mielestä lima itsessään on kuitenkin hyvää ravintoa, joten liskokala vierailee puhdistajan luona, joka puhdistaa loiset sen iholta, kiduksista ja suusta.
Ravinnonhankinta > Kasvinsyöjät

Kasvinsyöjien ravintoa on kasvillisuus. Neljä suurinta riuttakalojen kasvinsyöjäryhmää ovat papukaijakalat, koralliahvenet, kaniinikalat ja kardinaaliahvenet. Kaikki syövät ensisijaisesti mikroskooppisia ja makroskooppisia leviä, jotka kasvavat koralliriutoilla tai niiden lähellä.
Levät ovat perustuottajia, eli ne syntetisoivat ravintoa suoraan aurinkoenergiasta, hiilidioksidista ja muista yksinkertaisista ravintoainemolekyyleistä. Ilman leviä kaikki riutalla kuolee. Yksi tärkeä leväryhmä, bentaalin levät, kasvaa kuolleilla koralleilla ja muilla elottomilla pinnoilla ja tarjoaa laidunalueita kasvinsyöjille, kuten papukaijakaloille.
Papukaijakalat ovat saaneet nimensä niiden papukaijan nokkaa muistuttavista suusta ja kirkkaista väreistä. Ne ovat suuria kasvinsyöjiä, jotka syövät kovilla, kuolleilla koralleilla kasvavaa levää. Niillä on murskaamiseen soveltuvat ja nokkaa muistuttavat leuat, joilla ne jauhavat paloiksi korallipeitteisen korallin, sulattavat levät ja erittelevät korallin hienoksi hiekaksi.
Pienemmät papukaijakalat ovat kasvinsyöjiä, jotka ovat suhteellisen puolustuskyvyttömiä saalistajia, kuten barrakudaa, vastaan. Ne suojautuvat muodostamalla parvia muiden kalojen, kuten kaniinikalojen kanssa. Kaniinikaloilla on myrkylliset piikit selkäevässään, ja saalistajat hyökkäävätkin harvoin näiden kalojen kimppuun. Piikit ovat kuitenkin vain viihoviimeinen epätoivoinen puolustautumisyritys, sillä kaniinikalojen on edullisempaa välttää tulla petoeläimen havaitsemaksi ja välttää vaarallisia yhteenottoja. Täten kaniinikalat ovat myös kehittäneet taitavan kyvyn muuttaa väritystään.
Neitokalat (Pomacentrinae) on koralliahventen alaheimo, ja niiden ravintoa ovat eläinplankton ja levät. Ne ovat tärkeitä rehukaloja isommille saalistajille. Neitokalat ovat pieniä, tyypillisesti viiden senttimetrin mittaisia. Monet lajit ovat aggressiivisia muita rehukaloja, kuten välskärikaloja kohtaan. Välskärikalat muodostavat joskus parvia puolustautuakseen yksittäistä neitokalaa vastaan.
Suhteellisen puolustuskyvyttömien papukaijakalojen ravintoa ovat levät.
Rauhalliset barrakudat saalistavat papukaijakaloja parvissa.
Kaniinikaloilla on myrkylliset piikit, jotka ne voivat pystyttää vaaran uhatessa.
Parvessa piikilliset kaniinikalat yhdistyvät usein puolustuskyvyttömämpiin papukaijakaloihin.
Symbioosi

Symbioosilla tarkoitetaan kahta lajia, joilla on läheinen yhteys toisiinsa. Suhde on molemminpuolinen, jos molemmat lajit hyötyvät siitä, kommensalistinen, kun toinen laji hyötyy, ja loisinta, kun toinen laji hyötyy suhteesta ja toiselle on siitä haittaa.
Esimerkki kommensalismista voidaan havaita haukkakalojen ja tulikorallien (Millepora) välillä. Suurten, ihottomien rintaeviensä ansiosta haukkakala voi asettua tulikoralliin vahingoittumatta. Tulikorallit eivät ole varsinaisesti koralleja, mutta ne ovat polyyppieläimiä, joten niillä on polttavia soluja, jotka muuten estäisivät läheistä kosketusta. Suojaavat korallit palvelevat haukkakalaa, siten, että haukkakala voi korallin päältä tutkia ympäristöään täysin turvasta. Kala pysyy yleensä paikallaan, mutta syöksyy välillä ulos ja nappaa äyriäisiä ja muita ohi uivia selkärangattomia. Ne ovat yleensä yksineläjiä, vaikka joskus samalla tulikorallilla elää haukkakalapari.
Erikoisempi esimerkki kommensalismista esiintyy neulakalojen ja erään merimakkaralajin välillä. Neulakala menee merimakkaraan sen peräaukon kautta ja viettää päivän turvallisesti merimakkaran ruuansulatuksessa. Yöllä se tulee ulos samalla tavalla ja saalistaa pieniä äyriäisiä.
Merivuokot ovat koralliriutoilla yleisiä. Merivuokkojen lonkerot ovat myrkyllisiä, ja ne pelottavat useimpia saalistajia. Satulaperhokala (Chaetodon ephippium), joka voi kasvaa jopa 30 senttimetrin mittaiseksi, on kuitenkin kehittänyt vastustuskyvyn tälle myrkylle. Satulaperhonen yleensä pikemminkin vain lepattelee uimisen sijasta, mutta kun on tarjolla sen lempiruokaa, merivuokkoa, perhokalan rentous katoaa, ja se syöksähteele edestakaisin repien merivuokon lonkerot.
Merivuokko on nostanut myrkylliset lonkeronsa pystyyn.
Satulaperhokala on immuuni merivuokon myrkylle
Seepravuokkokala ja merivuokko.
Vuokkokaloja vartioimassa niiden merivuokkoa
Juan Fernándezin saaret

| Juan Fernández |
| --- | --- |
 San Juan Bautistan kylä Robinson Crusoen saarella
 vaakuna
 Juan Fernández
 Koordinaatit: 33°38′42.5″S, 78°49′23.48″W 
Valtio:  Chile
Alue:  Valparaíso
Maakunta:  Valparaíso
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Felipe Paredes Vergara
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  99,7 km²
Väkiluku (2012):  900
 – Väestötiheys:  9 as./km²
 
 www.comunajuanfernandez.cl 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Juan Fernándezin saaret on Chilelle kuuluva eteläisen Tyynenmeren saaristo noin 650 kilometrin päässä Chilen rannikolta. Saaret muodostavat oman kuntansa, jota hallitaan osana Valparaíson aluetta.
Juan Fernándezin saarten yhteenlaskettu pinta-ala on 99,67 km²lähde?. Suurimmat saaret ovat Robinson Crusoe ja Alejandro Selkirkin saari, joiden lisäksi ryhmään kuuluvat Santa Clara ja Juananga. Vain Robinson Crusoella on ihmisasutusta. Väkiluku on 900, josta noin 800 asuu pääkaupunki San Juan Bautistassa.lähde?
Espanjalainen Juan Fernández löysi saaret vuonna 1563 ja asui siellä muutamia vuosia. Hänen jälkeensä saarilla käytiin vain satunnaisesti, kunnes skottilainen niskoitteleva merimies Alexander Selkirk hylättiin Bahía Cumberlandille vuosiksi 1706–1709. Hänen tarinansa uskotaan innoittaneen Daniel Defoen kirjoittamaan Robinson Crusoe -romaanin. Vuonna 1966 Chilen hallitus nimesi Isla Más Afueran uudelleen Alejandro Selkirkin saareksi ja Isla Más a Tierran Robinson Crusoeksi.lähde?
Vuodesta 2018 saaria ympäröivä merialue on luonnonsuojelualue.
Juan Fernándezin saarilla vallitsee subtrooppinen ilmasto. Vuosittainen sademäärä on keskimäärin 1081 mm, ja vuoden keskilämpötila on 15,4 °C.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juan Fernándezin saaret Wikimedia Commonsissa
Curt Segerstråle : Langustikalastajain parissa Robinson Crusoen saaressa, osa I, Helsingin Sanomat, 08.01.1933, nro 6, s. 21, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Curt Segerstråle : Langustikalastajain parissa Robinson Crusoen saaressa, osa II, Helsingin Sanomat, 15.01.1933, nro 13, s. 27, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Robinson Crusoen saari, Suomen Kuvalehti, 14.11.1936, nro 46, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Leo Turrini

| Leo Turrini |
| --- | --- |
 Leo Turrini vuonna 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. maaliskuuta 1960 (ikä 64)
Kansalaisuus:  Italia
Leonildo "Leo" Turrini (s. 18. maaliskuuta 1960 Sassuolo) on italialainen urheilutoimittaja ja kirjailija.
Turrini on yksi Italian johtavista Formula 1 -asiantuntijoista. Hänellä on erityisen läheiset suhteet F1-talli Scuderia Ferrariin, jonka ansiosta Turrini saa usein Ferrarin asioita tietoon ennen muita. Muita Turrinille eritysiä lajeja ovat jalkapallo, pyöräily ja lentopallo. Hän on toiminut vuodesta 1994 asti kuukausittain ilmestyvän lentopallolehden SuperVolleyn päätoimittajana.
Turrini on julkaissut myös 12 urheiluaiheista kirjaa. Hänen kirjansa käsittelevät yleensä tiettyä urheilijaa tai urheilullista suurtapahtumaa kuten Lance Armstrongin dopingkäryä. Turrini on kirjoittanut elämäkerrat muun muassa Ayrton Sennasta, Enzo Ferrarista, Michael Schumacherista ja Alberto Tombasta.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Kaalilaatikko

Kaalilaatikkoa
Kaalilaatikko on perinteinen suomalainen uunissa valmistettu laatikkoruoka, joka on tyypillisesti valmistettu kaalista, jauhelihasta, riisistä sekä lisämausteista, kuten sipulista, meiramista ja pienestä määrästä siirappia. Kaalilaatikko tarjoillaan yleensä puolukkahillon, nykyisin myös porkkanaraasteen ja raejuuston kanssa.lähde?
John Singer Sargent

| John Singer Sargent |
| --- | --- |
 John Singer Sargent, Omakuva, 1906.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. tammikuuta 1856 Firenze, Italia
Kuollut: 14. huhtikuuta 1925 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Taiteilija
Taidesuuntaus:  impressionismi
 Nimikirjoitus
John Singer Sargent (12. tammikuuta 1856 Firenze, Italia – 14. huhtikuuta 1925 Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta) oli yhdysvaltalainen taidemaalari. Hän maalasi paljon muotokuvia aikansa merkkihenkilöistä, ja hän oli 1800-luvun merkittävimpiä muotokuvamaalareita. Hänen tuotantoonsa kuului myös maisemamaalauksia.
Elämä > Varhaisvaiheet

John Singer Sargent polveutui pitkään Uudessa Englannissa asuneesta suvusta. Hänen isänsä Fitzwilliam Sargent valmistui lääkäriksi vuonna 1850 ja solmi avioliiton varakkaan kauppiaan tyttären Mary Newbold Singerin kanssa. Pariskunnan ensimmäinen lapsi kuoli, ja he muuttivat vuonna 1854 Philadelphiasta Eurooppaan etsimään terveellisempää ympäristöä. Perheen piti alun perin viipyä Euroopassa vain vähän aikaa, mutta he jäivät pysyvästi asumaan Roomaan, Nizzaan ja Alpeille. Heidän poikansa John syntyi Firenzessä vuonna 1856.
Taiteilijan pohjakoulutus jäi vähäiseksi. Hänen isänsä opetti hänelle lukemista, maantiedettä ja matematiikkaa. Kielistä hän oppi äidinkielensä ohella italian, saksan ja ranskan. Hän oppi soittamaan pianoa, ja hänen äitinsä opetti poikansa piirtämään.
Taideopintonsa Singer Sargent aloitti talvella 1873–1874 Firenzen Accademia di Belle Artissa. Poikansa lahjoista vakuuttunut isä päätti tämän jälkeen kustantaa tämän opinnot Pariisissa. Pariisi veti tuolloin puoleensa nuoria taideopiskelijoita ympäri maailman. Pariisissa hän sai opettajakseen Carolus-Duranin, joka oli maansa johtavia muotokuvamaalareita. Havaittuaan oppilaansa kyvyt Carolus-Durand kehotti tätä jättämään piirtämisen vähemmälle ja keskittymään maalaamiseen. Singer Sargent omaksui opettajansa tyyliä, ja hänestä tuli tämän suosikkioppilas.
Elämä > Matkailua ja vaikutteita

Singer Sargent kävi Yhdysvalloissa ensimmäisen kerran vuonna 1876 yhdessä äitinsä ja sisarensa kanssa. He kävivät Philadelphiassa satavuotisnäyttelyssä sekä Niagaran putouksilla. Syksyyn 1879 asti Singer Sargent lähinnä matkaili ja keräsi vaikutteita vieraillen Alankomaissa, Italiassa ja Espanjassa. Eräissä hänen töissään tuolta ajalta on selviä vaikutteita Claude Monet’lta, jonka hän oli aikaisemmin tavannut Pariisissa. Joidenkin kriitikoiden mielestä hän teki tuolloin parhaat työnsä, muun muassa venetsialaisia työläisiä esittävät maalauksensa.
Vuoden 1884 Pariisin salongissa esiteltiin Singer Sargentin maalaus Madame X. Sen mallina oli kuuluisa seurapiirikaunotar Madame Gautreau. Teosta pidettiin liian eroottisena ja se aiheutti skandaalin. Kohun jälkeen Singer Sargent katsoi parhaaksi asettua Lontooseen. Taiteilija piti teosta parhaana maalauksenaan.
Jo ennen Lontooseen muuttoaan Singer Sargent oli esitellyt siellä teoksiaan. Niihin kuuluivat muiden muassa tohtori Pozzia kotioloissaan esitellyt suurieleinen teos ja rouva Whiten muotokuva perinteisen tyyliin. Hänen suurmenestyksensä koitti vuonna 1887, kun hänen työnsä olivat esillä Royal Academyssa. Ne ostettiin heti Tate Galleryn kokoelmiin. Vuonna 1894 Singer Sargentista tuli akatemian kokelasjäsen, ja täysjäsenyyden hän sai vuonna 1897.
Elämä > Lontoossa

Singer Sargentin ura lähti Lontoossa nousuun. Hän saattoi maalata neljätoista muotokuvaa vuodessa. Malleiksi valikoitui muodikasta ja varakasta yläluokkaa, joka saattoi maksaa muotokuvastaan hänelle jopa 5 000 dollariaselvennä mikä oli tuolloin erittäin suuri summa. Muotokuvatilauksia tuli myös Yhdysvalloista, ja Singer Sargent maalasi myös kahden presidentin, Theodore Rooseveltin ja Woodrow Wilsonin, muotokuvat. Tuolloin syntyneiden muotokuvien sanotaan vanginneen mallinsa vapaina ja antavan heistä pikaisen ja hetkellisen vaikutelman.
Vuoden 1910 paikkeilla Singer Sargent lopetti muotokuvien maalaamisen, sillä hänen mielestään mallien kanssa keskustelu oli ikävystyttävää ja rasittavaa. Hän keskittyi nyt muihin aiheisiin. Hän maalasi etupäässä akvarelleja Alpeilla sekä maisemia Italiasta. Osa niistä muistuttaa impressionismia. Vuosina 1890–1910 hän maalasi Bostonin kirjastotaloon sen tilaamia maalauksia kristinuskon ja juutalaisuuden historiasta. Hän teki myös Bostonin taidemuseon tilaamat seinämaalaukset. Muotokuvamaalauksesta luovuttuaan Singer Sargent kokeili myös kuvanveistoa. Hänelle tarjottiin ritarin arvonimeä, mutta ei ottanut sitä vastaan, sillä ei halunnut luopua Yhdysvaltain kansalaisuudesta.
Singer Sargent alkoi ikuistaa töihinsä näkymiä monilta ulkomaanmatkoiltaan. Hän kävi Tirolissa, Korfulla, Montanassa, Venetsiassa ja Floridassa. Hän vieraili usein myös vanhempiensa kotimaassa Yhdysvalloissa, ja vuonna 1909 hänellä oli näyttely New Yorkissa. Näyttelyssä oli 86 akvarellia, joista 83 ostettiin Brooklynin museon kokoelmiin. Vuodet 1915–1917 Singer Sargent oleskeli pelkästään Yhdysvalloissa.
Uransa aikana Singer Sargent teki 900 öljyvärimaalausta, 2 000 akvarellia ja lukemattomia piirustuksia.
Elämänsä varrella Singer Sargent tutustui ja ystävystyi monen aikansa kuuluisuuden kanssa. Hänen ystäviinsä kuuluivat kuvataiteilijoista Claude Monet ja Paul César Helleu, joista jälkimmäisen elämää vaimonsa kanssa hän ikuisti teoksiinsa. Kirjailijoista hän tunsi Henry Jamesin. Hänen muita ystäviään olivat James Carrol Beckwith, Jane Emmet de Glehn sekä kuningas Edward VII.
Singer Sargentin yksityiselämästä tiedetään vain vähän. Hän ei juuri puhunut omista asioistaan. Avioliittoa hän ei solminut. Taiteilija Jacques-Émile Blanche väitti, että Singer Sargentin elämä Venetsiassa oli ”skandaalinkäryistä” ja että hänellä oli Pariisissa tietty maine. Hänellä uskotaan olleen läheinen suhde caprilaiseen muusaansa Rosina Ferraraan. Hänen läheisiin miesystäviinsä kuuluivat Edmond de Polignac ja Robert de Montesquiou. Monet tutkijat ovat taipuvaisia pitämään häntä homoseksuaalina.
Arvioita elämäntyöstä

Arviot John Singer Sargentin elämäntyöstä ovat vaihdelleet eri aikoina. Hänen viimeisinä elinvuosinaan häneen suhtauduttiin kuin jäänteeseen ennen ensimmäistä maailmansotaa vallinneesta belle époquesta. Toisaalta 1800-luvulla häntä kunnioitettiin nimellä ”aikamme van Dyck”.
Singer Sargentia pidetään aikansa suurena realistisena taidemaalarina. Singer Sargentin realismi heijasti hänen omaa aikaansa ja oli vastakohta historiamaalaukselle. Singer Sargent oli vahvasti realisti ja kiinni Diego Velazquezin aloittamassa perinteessä. Hän läheni välillä impressionismia ja teki kokeiluja vesiväreillä. Hän kieltäytyi lähestymästä uusia virtauksia ja totesi: ”Pidän mistä pidän”. Viimeisissä seinämaalauksissaan hän hylkäsi paljon realistisista maneereistaan.
Muotokuvansa Singer Sargent teki ilman luonnospiirroksia tai pohjamaalauksia. Tämä teki hänen muotokuvistaa eläviä ja spontaaneja. Samalla hän oli mestari löytämään malleilleen taustoja, jotka heijastelivat heidän yhteiskunnallista vaurauttaan ja asemaansa. Toisaalta hän sai myös vähemmän vauraat mallinsa loistamaan maalauksissaan. Kriitikot ylistivät hänen akvarellejaan, joita hän ei itse pitänyt mitenkään merkittävinä. Hänen seinämaalauksensa olivat valmistuessaan arvossaan, mutta myöhemmin niitä väheksyttiin, kuten seinämaalauksia yleensäkin.
Singer Sargentin elinaikana hänen töitään kritisoineet Camille Pissarro ja Walter Sickert kutsuivat hänen maalauksiaan halventavasti sanalla ”Sargentolatry”. Maalauksista järjestettiin vuonna 1926 näyttely, josta Roger Fry sanoi, että Singer Sargentin töiltä puuttuu esteettinen arvo. Uuteen arvostukseen Singer Sargentin työt nousivat 1960-luvulla.
Valikoituja teoksia

Edward Darley Boitin tyttäret, 1882.
Neilikka, lilja, lilja, ruusu, 1885.
Claude Monet maalaamassa metsän reunassa, 1885.
El Jaleo, 1889.
Ulkoilmatutkielma, 1889.
Veneitä, 1913.
Kaasutettuja, 1919.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Singer Sargent Wikimedia Commonsissa
John Singer Sargent 1856–1925. Tate.
John Singer Sargent. Artsy.
John Singer Sargent: Madame X:n muotokuva (Madame Gautreau), 1884.
Lady Agnew of Lochnaw, 1892.