stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
West Ham United FC

West Ham United Football Club on lontoolainen jalkapalloseura, joka pelaa Englannin Valioliigassa noustuaan sinne takaisin kauden 2011–2012 päätteeksi, yhden Mestaruussarjassa vietetyn kauden jälkeen. West Ham United oli alun perin Lontoon laivatelakan työläisille perustettu jalkapalloseura Thames Ironworks FC. Tästä on peräisin seuran logossa olevat vasarat ja lempinimet Hammers ja Irons. Vuonna 1900 seura otti uuden nimensä Lontoon West Hamin alueesta, jolla se pelasi. Nykyään West Ham kuuluu Newhamin kaupunkipiiriin.
Englannin jalkapalloliitto mätkäisi seuralle ennätyssuuret 5,5 miljoonan punnan sakot Carlos Tévezin ja Javier Mascheranon sopimusepäselvyyksien vuoksi 27. huhtikuuta 2007.
West Hamin pääomistajia ovat brittiläinen David Sullivan (38,8%), tšekkiläinen Daniel Křetínský (27%), Sullivanin edesmenneen liikekumppanin ja seuran entisen osaomistajan David Goldin tytär Vanessa Gold (25,1%) sekä yhdysvaltalainen J. Albert Smith (8%). Loput 1,1 prosenttia seuran osakkeista on muiden investoijien omistuksessa.
Kaudesta 2016–2017 lähtien West Ham on pelannut kotiottelunsa Lontoon olympiastadionilla.
Liigamenestys

West Ham United ei ole koskaan voittanut Englannin liigan ylintä sarjaa. Kaudella 1985–1986 se sijoittui 1. divisioonassa kolmanneksi. Kaudesta 1992–1993 pelatussa Valioliigassa se on ollut mukana neljää toisella sarjatasolla pelaamaansa kautta lukuun ottamatta ja sijoittunut parhaimmillaan viidenneksi kaudella 1998–1999, seitsemänneksi kausilla 2001–2002 ja 2015–2016 sekä kahdeksanneksi kaudella 1997–1998.
Cupmenestys

West Ham United on voittanut FA Cupin kolme kertaa. Ensimmäisen kerran se pelasi FA Cupin loppuottelussa kaudella 1922–1923, kun Wembley Stadium toimi ensimmäistä kertaa loppuottelun näyttämönä. Tuolloin West Ham hävisi Bolton Wanderersille 2–0.
Kaudella 1963–1964 Ron Greenwoodin valmentama West Ham United voitti FA Cupin neljännesvälierissä Swindon Townin 3–1, puolivälierissä Burnleyn 3–2, Hillsborough'lla pelatussa välieräottelussa Manchester Unitedin 3–1 ja Wembleyllä pelatussa loppuottelussa Preston North Endin 3–2. West Hamin maalintekijät loppuottelussa olivat John Sissons, Geoff Hurst ja Ronnie Boyce. Joukkueen kapteeni oli Bobby Moore, joka kaksi vuotta myöhemmin oli maailmanmestaruuden voittaneen Englannin maajoukkueen kapteeni. West Hamin pelaajista maailmanmestarijoukkueeseen kuuluivat myös Geoff Hurst ja Martin Peters, joista jälkimmäinen ei pelannut vuoden 1964 cupfinaalissa.
Kauden 1974–1975 FA Cupissa West Ham United voitti neljännesvälierissä Queens Park Rangersin 2–1, puolivälierissä Arsenalin 2–0 ja välierissä Ipswich Townin uusintaottelussa 2–1 ensimmäisen ottelun päätyttyä maalittomana. Loppuotteluvastustaja oli 2. divisioonassa pelannut Fulham, jossa pelasi West Hamin entinen kapteeni Bobby Moore. West Ham voitti loppuottelun 2–0. West Hamin tuore hankinta Alan Taylor teki joukkueensa molemmat maalit niin Arsenalia, Ipswichiä kuin loppuottelussa Fulhamiakin vastaan.
Kaudella 1979–1980 West Ham United pelasi liigaa 2. divisioonassa mutta selviytyi FA Cupin loppuotteluun voittamalla muun muassa neljännesvälierissä Swansea Cityn 2–0, puolivälierissä Aston Villan 1–0 ja välierien uusintaottelussa Evertonin 2–1 ensimmäisen ottelun päätyttyä tasalukemiin 1–1. Loppuottelussa West Ham voitti edelliskauden cupmestarin Arsenalin maajoukkuemies Trevor Brookingin puskumaalilla 1–0. West Hamin kapteeni oli Billy Bonds, joka toimi samassa tehtävässä viisi vuotta aiemmin West Hamin voittaessa cupin edellisen kerran. West Hamin pelaaja Paul Allen oli 17 vuoden ja 256 päivän iässä nuorin Wembleyllä FA Cupin loppuottelussa pelannut.
Saavutuksia

Englannin liigan 1.divisioona (korkein sarjataso): pronssia 1986
FA Cup: mestari 1964, 1975, 1980 (loppuottelija lisäksi 1923, 2006)
Liigacup: loppuottelussa 1966, 1981
FA Charity Shield: voittaja 1964 (jaettu voitto)
FA War Cup: voittaja 1940
Cup-voittajien cup: mestari 1965 (loppuottelija lisäksi 1976)
UEFA Intertoto Cup: voittaja 1999
Konferenssiliiga: voittaja 2023
Edustusjoukkue > Lainalla olevat pelaajat

Päivitetty 25. elokuuta 2024.
| Numero | Pelaaja | Pelipaikka | Joukkue | Päättymispäivä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| – |  Mohamadou Kanté | KK |  Paris FC | 30. kesäkuuta 2025 |
West Hamin tähtimiehistö

Vuonna 2003 ilmestyneessä The Official West Ham United Dream Team -kirjassa kirjantekijät Adam Ward ja Dave Smith keräsivät 500:lta West Hamin kannattajalta heidän unelmamiehistönsä. Vain sodan jälkeisen ajan pelaajat kelpuutettiin unelmamiehistöön.
Entisiä West Hamin pelaajia

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|   Bobby Moore   Geoff Hurst   Martin Peters   Trevor Brooking   Paul Ince   Phil Parkes   Alan Devonshire |   Alvin Martin   Julian Dicks   Rio Ferdinand   Frank Lampard   Joe Cole   Trevor Sinclair   Michael Carrick |   Jermain Defoe   Stuart Pearce   Les Ferdinand   Marlon Harewood   Anton Ferdinand   Teddy Sheringham   Bobby Zamora |   Carlos Tevez   Javier Mascherano   Slaven Bilić   Paolo Di Canio   Iain Dowie   Ray Stewart   Frank McAvennie |   Hannu Tihinen   Florin Răducioiu   Shaka Hislop   Craig Bellamy   Fredrik Ljungberg   David James |
West Hamin managerit kautta aikain

1901–1932  Syd King
1932–1950  Charlie Paynter
1950–1961  Ted Fenton
1961–1974  Ron Greenwood
1974–1989  John Lyall
1989–1990  Lou Macari
1990–1994  Billy Bonds
1994–2001  Harry Redknapp
2001–2003  Glenn Roeder
2003–2006  Alan Pardew
2006–2008  Alan Curbishley
2008–2010  Gianfranco Zola
2010–2011  Avram Grant
2011–2015  Sam Allardyce
2015–2017  Slaven Bilić
2017–2018  David Moyes
2018–2020  Manuel Pellegrini
2020–2024  David Moyes
2024–2025  Julen Lopetegui
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
West Ham United FC:n viralliset verkkosivut
West Ham United Blog epäviralliset verkkosivut
Teslamuuntaja

Suurikokoinen teslamuuntaja Australiassa sijaitsevassa Questacon-tiedekeskuksessa
Teslamuuntaja (engl. Tesla coil), toisinaan myös teslakäämi, on amerikanserbialaisen Nikola Teslan kehittämä suurimuuntosuhteinen elektroninen suurjännitelaite, joka muuttaa virtapulsseja suurjännitteeksi.
Rakenne ja toiminta

Alkuperäisen teslamuuntajan ensiöpiiri koostuu kondensaattorin ja kelan muodostamasta LC-oskillaattorista, jonka taajuus on viritetty vastaamaan toisiopiirin resonanssitaajuutta, ja kipinävälikytkimestä, joka kytkee värähtelypiirin päälle ja pois. LC-oskillaattoriin syötetään sähköverkosta energiaa suurjännitemuuntajan avulla. Toisiopiiri koostuu toisiokäämistä ja toroidin muotoisesta elektrodista, joka sijaitsee toisiokäämin yläpuolella. Toroidielektrodin tehtävänä on lisätä toisiovärähtelypiiriin kapasitanssia. Toisiopiiriä kutsutaan usein resonoijaksi.
Kun teslamuuntajaan kytketään virta, ensiöpiirin suurjännitekondensaattori varautuu suurjännitemuuntajan kautta kunnes kondensaattorin saavuttaessa ennalta asetetun jännitteen (usein 8–12kV) kipinävälikytkin laukeaa, mikä kytkee voimakkaan virran ensiökäämiin. Tällöin ensiökäämin ja kondensaattorin muodostama värähtelypiiri alkaa voimakkaasti värähdellä resonanssitaajuudellaan. Ensiökäämin korkeataajuinen magneettikenttä saa myös toisiokäämin ja toroidielektrodin muodostaman sarjaresonanssipiirin resonoimaan. Toisiopiirin yli syntyy hyvin suuri jännite ja sen noustua kyllin korkeaksi toroidielektrodi ei enää pysty pitämään varausta pinnallaan vaan toisiopiiriin varastoitunut energia purkautuu suurena kipinänä toroidielektrodin ja maan välillä.
Harrastelijat ovat kehittäneet useita elektronisia korvikkeita perinteisessä muuntajassa (SGTC, Spark Gap Tesla Coil tai Static Gap Tesla Coil) käytetylle kipinävälikytkimelle. Jokaiselle topologialle on annettu oma kirjainlyhenne. Näitä ovat esimerkiksi DRSSTC (Dual Resonant Solid State Tesla Coil), ISSTC (Interrupted Solid State Tesla Coil), SSTC (Solid State Tesla Coil), OLTC (Off Line Tesla Coil), ARSG/SRSG (Asynchronous/synchronous rotary spark gap) ja VTTC (Vacuum Tube Tesla Coil). Yleisimmin ensiöpiirin kytkemiseen näissä käytetään joko H-siltaa tai puolisiltaa. VTTC käyttää suurtehoisia elektroniputkia ja OLTC suuritehoista IGBT-transistoriharkkoa.
Erilaisia teslamuuntajatyyppejä > SSTC

SSTC / Solid State Tesla Coil on yksinkertaisin elektroninen teslamuuntaja. Siinä ensiöpiirin kytkemiseen käytetään MOSFET- tai IGBT-transistoreista koostuvaa H- tai puolisiltaa. Sillan ajamiseen tarvittu ohjaussignaali otetaan joko antennin avulla toision muodostamasta sähkömagneettisesta kentästä, tai joskus harvoin virtamuuntajan avulla joko ensiö- tai toisiopiirin maajohtimesta. Varsinkin alkuaikoina sillan ohjaaminen suoritettiin kiinteällä oskillaattorilla. Tässä tavassa ongelmana on se, että jos oskillaattorin ja ajettavan resonaattorin taajuusero on suuri, ei silta enää kytkekään ensiöpiirin virran nollakohdissa (ZCS, Zero Current Switching). Tällöin ensiöpiirin jännite saattaa nousta niin korkeaksi, että se ylittää kytkemiseen käytettyjen transistorien jännitteenkeston. Tällöin on seurauksena sillan tuhoutuminen.
SSTC:ssä on vain yksi resonanssipiiri, toisiopiiri. Koska ensiöpiiri ei sisällä kondensaattoria, ei se myöskään värähtele. Tämän vuoksi SSTC onkin jokseenkin rajoittunut, koska ensiöpiiri ei pysty suuremmilla tehoilla hyvin siirtämään energiaa toisiopiiriin. Parhaimmat SSTC:t pystyvät noin 50 cm:n kipinöihin 1 kW syötöstä.lähde?
Erilaisia teslamuuntajatyyppejä > ISSTC

ISSTC / Interrupter Solid State Tesla Coil toimii kuten yksinkertainen puolijohdeteslakäämi, mutta siinä on keskeytin (engl. interrupter), eli esimerkiksi mikropiireillä toteutettu oskillaattori, joka antaa virtaa lyhyissä pulsseissa. Keskeyttimen avulla on mahdollista tuottaa pidempiä purkauksia, koska lyhyiden pulssien aikana on mahdollista syöttää enemmän tehoa. Keskeyttimellä saadaan myös aikaan erilaisia efektejä.
Erilaisia teslamuuntajatyyppejä > OLTC

OLTC / Off Line Tesla Coil toimii kuten tavallinen teslakäämi, mutta siinä virran kytkemiseen käytetään kipinävälin sijaan suuritehoisia IGBT-transistoreja.
Erilaisia teslamuuntajatyyppejä > DRSSTC

DRSSTC / Dual Resonant Tesla Coil on SSTC:stä kehittyneempi versio, joka vastaa toimintatavaltaan perinteistä teslamuuntajaa. Siinäkin ensiöpiiriä ajetaan H-sillalla tai puolisillalla, mutta tärkeänä erona siinä on se, että sen ensiöpiiriin on lisätty kondensaattori sarjaan käämin kanssa. Tämän seurauksena ensiökin muodostaa värähtelypiirin. Kun ensiö- ja toisiopiirit viritetään värähtelemään samalla taajuudella, saadaan mahdollisimman tehokas energiansiirto. Parhaat DRSSTC:t pystyvät noin 3 metrin mittaisiin purkauksiin (tosin vain usean kilowatin syöttöteholla).
Koska DRSSTC:n ensiö on värähtelypiiri, nousevat siinä sekä virta että jännite hyvin korkeiksi. Tämän takia niissä käytetäänkin lähes pelkästään IGBT-transistoreja, sillä korkea virta, usein yli 600 ampeeria, tuhoaa useimmat teho-Mosfetit välittömästi. Teoriassa ensiöpiirin virta voi nousta kymmenkertaiseksi, jos piirin annetaan värähdellä vapaasti. Tästä syystä näissä järjestelmissä käytetäänkin keskeytintä joka antaa ensiöpiirille virtaa lyhyissä, muutamien millisekuntien pulsseissa. Keskeyttimessä on tärkeää, että se kytkee virran pois vain kun ensiön virta on nollassa (ZCS), tai muuten syntyvä induktiivinen piikki voi tuhota transistorit.
Erilaisia teslamuuntajatyyppejä > VTTC

VTTC / Vacuum Tube Tesla Coil käyttää suuritehoisilla elektroniputkilla toteutettua oskillaattoria ajamaan ensiöpiiriä. Yleensä käytetään keskeytintä, jota putkiteslamuuntajan yhteydessä kutsutaan usein staccato-ohjaimeksi. Putkilla on monia epäkohtia verrattuna nykyaikaisiin puolijohteisiin, mutta VTTC:llä pystyy tuottamaan hyvin mielenkiintoisia kipinäefektejä.
Turvallisuus

Toiminnassa olevan teslamuuntajan lähelle ei kannata mennä. Vaikka toisiosta tuleva sähkönpurkaus ei välttämättä aiheutakaan mitään vakavia vaurioita, ainakaan heti, voi se silti vahingoittaa hermoratoja tai aiheuttaa palovammoja. Suurin vaara on sen sijaan perinteisen teslamuuntajan virtalähteinä käytetyissä suurjännitemuuntajissa, jotka pystyvät antamaan useiden kymmenien milliampeerien virtoja, jotkut jopa satojen. Tämä yhdistettynä korkeaan jännitteeseen on tappava yhdistelmä. Lisäksi DRSSTC-, SSTC- ja OLTC- järjestelmissä käytetty verkkojännite (115 V AC tai 230 V AC) on eristettävä huolellisesti.
Sähköturvallisuusnäkökohtien lisäksi on huomioitava se, että kaikki teslamuuntajat ovat pohjimmiltaan suuritehoisia radiolähettimiä, eli tehokkaan muuntajan käyttäminen saattaa häiritä radioviestintää, TV-lähetyksiä ja tietoliikennettä yleensä. Tämän takia varsinkin suurimpia teslakäämejä kannattaa käyttää Faradayn häkissä. Lisäksi muuntajan sähköverkkoon aiheuttamat korkeataajuushäiriöt voivat tuhota herkkiä elektronisia laitteita. Siksi resonoijan eli toision alkupää usein maadoitetaan paksulla johdolla maapalloon, eikä sähköverkon maahan ainakaan ilman asianmukaista RF-suodinta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tesla Coil Mailing List – Harrastajien postituslista
Tesla Coil Builders Of the UK – Englantilainen harrastajien sivusto
Yksinkertaisen teslamuuntajan rakenne
Itä-Karjalan Kansanopisto

Itä-Karjalan kansanopiston vanha päärakennus (1916) marraskuussa 2016
Itä-Karjalan kansanopiston uusi päärakennus (1990) marraskuussa 2016
Itä-Karjalan Kansanopisto eli IKKO on Savonlinnan Punkaharjulla toimiva kansanopisto, joka perustettiin Laatokan rannalle Impilahden Viipulanniemeen vuonna 1906. Sieltä se siirtyi vuonna 1940 Punkaharjun Valoniemeen.
Opisto on panostanut voimakkaasti maahanmuuttajaväestön koulutukseen. Sen opetussisältöön kuuluvat suomen kielen ja suomalaisen kulttuurin linja, matkailu- ja kielilinja, lasten- ja kodinhoidon linja, viestintä- ja ilmaisutaidon linja sekä peruskoululinja kymppiluokkineen. Opisto antaa maahanmuuttajien ammatilliseen peruskoulutukseen valmistavaa valmennusta ja tarjoaa ammattitutkinto-opintoja asioimistulkeiksi, kotityö- ja siivousalalle, koululaisten aamu- ja iltapäivätoiminnan ohjaajaksi, hierojaksi ja maaseutumatkailun alalle.
Itä-Karjalan kansanopiston historiaa > Opiston perustaminen

Ajatus kansanopiston perustamisesta Itä-Karjalaan Salmin ja Sortavalan seudulle virisi 1890-luvun loppupuolella. Sortavalan laulujuhlilla vuonna 1896 perustettu valmisteleva toimikunta pani toimeen rahankeräyksen, jota vuonna 1901 Savo-Karjalaisen osakunnan aloitteesta valittu johtokunta jatkoi. Johtokunnassa ja seminaarin perustamisessa oli mukana Sortavalan seminaarin opettajia, ja seminaarin johtajat Oskar Relander ja Kaarlo Saarialho kuuluivat siihen puheenjohtajina aina 1930-luvulle saakka.  Merkittäviä lahjoituksia tekivät varatuomari Artur Emil Elvfengren ja valtioneuvoksetar Elisabeth Hallonblad. Puheenjohtajansa O. A. Forsström-Hainarin johdolla johtokunta anoi perustamislupaa uudelle opistolle, jonka paikaksi oli valittu Impilahti. Tietäen viranomaisten nuivan suhtautumisen kansallismielisiksi tunnettuihin kansanopistoihin lupa-anomuksissa vuonna 1902, ja vuonna 1904 opistosta käytettiin nimitystä maamies- ja emäntäkoulu ja isäntä- ja emäntäkoulu. Siitä huolimatta perustamislupa heltisi vasta ensimmäisen sortokauden loputtua vuoden 1905 suurlakon jälkeen.  Johtokunnan valitsema ensimmäinen johtaja, filosofian tohtori Uuno Karttunen tutustui ennen työnsä aloittamista opintomatkallaan Tanskan, Ruotsin ja Norjan kansanopistojen toimintaan. Ensimmäinen johtajatar, Sortavalasta kotoisin ollut opettaja Aino Airamo ehti toimia tehtävässään 13 vuotta ennen siirtymistään kansakoulunopettajaksi Viipuriin. Ensimmäiseksi maatalousaineiden opettajaksi ja samalla Itä-Karjalan maatalousseuran neuvojaksi valittiin agronomi Lauri Kristian Relander.
Itä-Karjalan kansanopiston historiaa > Alkuvuodet autonomian aikana

Opistolle ostettiin Impilahden kirkonkylästä Viipulanniemen tila. Uusi opistorakennus valmistui vuonna 1911. Opiston talous alkoi vähitellen vakiintua valtionavun, kuntien avustuksien ja monien sekä rahastojen että liikelaitosten ja yritysten avulla sekä opiston oman ja yksityisten ystävien varainhankinnan kuten juhlien ja arpajaisten tuloksena . Itä-Karjalan kansanopistoseura on alusta lähtien toiminut opiston ylläpitäjänä.  Opiston perustana oli grundtvigilainen sivistyskäsitys, joka korostaa opiskelijan yksilöllisiä tarpeita ja opettajan ja oppilaan tasa-arvoista vuorovaikutusta. Autonomiakaudella  toimineiden  kansanopistojen  kasvatustyön tavoitteena  oli  käytännöllisten  isännän  ja  emännän taitojen  edistäminen,  mutta  sen  tuli  tapahtua  niin,  että samalla  kasvatettiin  suomalaisuudestaan  tietoisia  emäntiä  tai isäntiä. Tavoitteena oli antaa maaseudun nuorille ylessivistävää koulutusta, käytännön taitoja ja kykyä toimia kansalaisena yhteiskunnassa.  Tarkoituksena oli myös kuroa umpeen historiallisista syistä muodostunut juopa Karjalan ja muun Suomen välillä.
Toinen sortokausi ja ensimmäinen maailmansota vaikeuttivat ja rajoittivat niin Itä-Karjalan kuin muidenkin kansanopistojen toimintaa ja kiristivät talouden äärimmilleen, ja opisto selvisi vain yksityishenkilöiden ja yritysten sekä muiden tahojen uhrautuvan tuen avulla. Epävakaiden, sotien ja elintarvikepulan vaivaamien vuosien 1917-1919 läpi opiston ohjasi filosofian maisteri Lauri Pelkonen.
Viipulanniemen kansanopistokurssien sisältö, joka pysyi kutakuinkin samanlaisena ensimmäiset 10 vuotta, noudatti Suomen muiden kansanopistojen omaksumaa yleissivistävien ja käytännön aineiden opetusohjelmaa sillä erotuksella, että käden taitojen opetusta annettiin keskimääräistä runsaammin. Tyttöjen käsitöissä, kotitaloudessa sekä poikien veistotöissä, joille oli varattu lähes 20 viikkotuntia, tehtiin sekä yksinkertaisia että hyvinkin vaativia käyttötekstiileitä ja kotitarve-esineitä, muun muassa huonekaluja.  Uskonnonopetusta, jota oli yksi tunti viikossa, annettiin myös ortodoksisessa uskonnossa, koska suuri osa oppilaista kuului ortodoksiseen kirkkon.
Itä-Karjalan kansanopiston historiaa > Itsenäisyyden aika

Kansanopistojen asema vakiinnutettiin vuosina 1925 ja 1930 säädetyillä laeilla kansanopistojen valtionavusta. Itä-Karjalan kansanopisto siirtyi itsenäisyyden alkuvuosina entistä voimakkaammin maatalouspainotteiseen opetukseen. Vuonna 1919 valitun uuden johtajan agronomi Kaarlo Kuusamon johdolla opiston 700 hehtaarin maatilasta alettiin kehittää mallitilaa, jossa opiskelijat tutustuivat kansanopiston teoreettisen maatalousopetuksen soveltamiseen käytäntöön. 1920- ja -1930-luvuilla tila toimi esikuvana ympäristön maatiloille ja sillä oli merkittävä vaikutus maatalouden kehitykselle koko maakunnassa. Opistolle perustettiin kauppapuutarha vuonna 1927. Poikien käytännön aineisiin lisättiin paja- ja moottoriopetus vuonna 1930. Kaarlo Kuusamo, joka tunnettiin kuorojen ja soittokuntien perustajana, jatkoi opiston jo aikaisemmin tasokasta laulun- ja musiikin teorian opetusta. Kansanopisto-opiskeluun olennaisena osana kuuluviin eri aiheisiin kerhoihin osallistui myös lähiseudun asukkaita ja ne järjestivät myös vapaa-ajan toimintaa  kuten ohjelmallisia illanviettoja. Opistossa hyödynnettiin sisäoppilaitoksen tarjoamia mahdollisuuksia yhteiselämään ja yhteistyöhön kasvattamisessa.
Tulipalon tuhottua päärakennuksen vuonna 1928 opistolle rakennettiin uusi tilava ja tarkoituksenmukainen opistorakennus, johon tuli myös sisäoppilaitoksen tarvitsemia majoitustiloja oppilaille. Valtaosa oppilaista oli kotoisin Laatokan Karjalasta, kolmannes heistä Impilahdelta, mutta 1920-luvulla oppilaiden joukossa oli myös rajan takaa Venäjältä tulleita pakolaisia, joille opisto tarjosi turvallisen ympäristön.
Itä-Karjalan kansanopiston historiaa > Talvi- ja jatkosodan aika

Opiston työ Impilahdella päättyi vuoteen 1939. Opisto asettui jo talvisodan jälkeen vuonna 1940 Punkaharjulle Valoniemen entiseen täysihoitolaan, jonka ostoon opiston johtaja Kuusamo joutui ottaamaan lainan omiin nimiinsä. Toiminta väliaikaiseksi aiotussa sijaintipaikassa muuttui pysyväksi, kun välirauhan aikainen toiveikkaana alkanut, ripeästi edennyt jälleenrakennustyö Impilahdella ja valmistelut Viipulanniemeen paluuta varten loppuivat uuteen evakuointiin Karjalasta kesällä 1944. Kansanopistokurssit jatkuivat lukuunottamatta  paria kurssitonta lukukautta lähes normaalin pituisina sodankin aikana Valoniemessä, mutta oppilaina oli vain tyttöjä.
Itä-Karjalan kansanopiston historiaa > Sotien jälkeen

1950-luvulla Valoniemessä tehtiin mittavia korjaustöitä vesijohtojen ja viemäriverkoston saamiseksi. Vuoden 1950 uusi laki kansanopistojen valtionavusta oli parantanut niiden toimintaedellytyksiä tuntuvasti.
Sotien jälkeen yhteiskunnassa tapahtuneet muutokset elinkeinorakenteessa ja koulutusmahdollisuuksissa suuntasivat kansanopistojen toiminnan jatko-opintoihin valmistavaksi ja maaseudulta kaupunkiin muuttavan ja uusiin ammatteihin hakeutuvan nuorison siirtymävaihetta tukevaksi koulutukseksi. Myös Itä-Karjalan kansanopisto muokkasi vähitellen opetusohjelmansa vastaamaan ajan muuttuviin tarpeisiin. Keskikoulun suorittamista varten perustettiin vuonna 1958 oma opintolinja, joka edelsi 1970-luvulla alkanutta linjajakoa. Varsinaisen kansanopistokurssin rinnalle lisättiin 1960-luvulla ammattiin valmistavat ortodoksisen nuorisotyön linja ja perhehoitajalinja 1970-luvulle siirryttäessä. Englannin kieli liitettiin opetukseen vuonna 1969. Vuoden 1970 kansanopistoasetuksen edellyttämää opistodemokratiaa ryhdyttiin toteuttamaan opistoneuvostossa, oppilaskunnassa ja henkilöstöneuvostossa.
Opiston siirryttyä Valoniemeen suurin osa opiskelijoista oli vielä pitkään laatokankarjalaisia, mutta savokarjalaisten Savonlinnan seudulta ja ympäristökunnista kotoisin olevien opiskelijoiden edustus lisääntyi koko ajan.
Opisto kotiutui uuteen sijaintiinsa ja siitä muodostui ajan mittaan kulttuurikeskus Vaahersalon asukkaille.
Opiston johtajana 36 vuotta työskennellyt Kaarlo Kuusamo jäi eläkkeelle vuonna 1955 ja siirtyi johtamaan nuorisotyötä laatokankarjalaisten keskuudessa Kuopiossa sekä jatkamaan työtään vuonna 1934 perustamansa Nuori Karjala -lehden toimittajana Samana vuonna Kuusamon kanssa aloittaneen pidetyn apulaisjohtajan, opettaja Hellä Pelkosen yli 20 vuotinen elämäntyö opistossa oli päättynyt hänen kuolemaansa jo vuonna 1943. Vuosina 1945–1958 apulaisjohtajana toimi filosofian kandidaatti Helvi Kuusamo, joka myöhemmin kirjoitti Itä-Karjalan kansanopiston historian.
Itä-Karjalan kansanopiston historiaa > Vuodesta 1972

Rehtori Maija Tenojoen (vuoteen 1976 Panula) astuessa virkaansa vuonna 1972 opistolla alkoi uudistumisen ja vakiintumisen aika. Rakennuksia kunnostettiin ja opetuksen sisältöä uudistettiin suuntautumalla hoitoalan ammatilliseen koulutukseen ja peruskouluopetukseen. Lyhytkurssitoimintaa laajennettiin ja kesätoimintaa täydennettiin majoitus- ja täysihoitopalveluilla. Tiedotusta ja yhteistyötä viranomaisten sekä muiden alueen oppilaitosten ja yhteisöjen kanssa kehitettin voimakkaasti. Tämän ulospäinsuuntautumisen seurauksena opiskelijamäärät lähtivät nousuun ja velat saatiin maksettua. Tenojoen ponnistelujen tuloksena Potkusalmeen saatiin vuonna 1985 Harjavallasta riippusilta korvaamaan liikennettä hidastava lossiyhteys. Uusi opistorakennus valmistui vuonna 1990.
Sittemmin opiston antama koulutus, kurssitarjonta ja muu toiminta on edelleen monipuolistunut ja kehittynyt kaikenikäisten viiteryhmien muuttuviin tarpeisiin vastaten  ja houkutellut opiskelijoita eri puolilta maailmaa. Opiston myönteinen vaikutus näkyy koko Savonlinnan alueella.
Aiheesta muualla

Itä-Karjalan Kansanopiston verkkosivusto
Helvi Kuusamo-Ojamo: Laatokan Karjalasta Punkaharjulle. Itä-Karjalan Kansanopiston 75-vuotisjuhlakirja.  Savonlinna 1981.
Itä-Karjalan kansanopiston ensimmäinen rakennus Impilahdella.
Itä-Karjalan kansanopiston pitkäaikainen johtaja Kaarlo Kuusamo vuonna 1951.
Itä-Karjalan kansanopisto Impilahdella 1920- tai 1930-luvulla ennen tulipaloa.
Itä-Karjalan kansanopisto Impilahdella 1930-luvulla. Etualalla kasvitarha ja maatalousrakennukset, taustalla pää- ja asuntorakennus.