stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eukleides
Teokset > Muut teokset

Keskiajalla antiikin teoksia käännettiin aktiivisesti kreikasta arabiaksi, myös Eukleideen teoksia käännettiin. Tästä huolimatta kaikki teokset eivät ole säästyneet. Eukleideen tuotannosta on säilynyt teos Data, jonka käsittelemät kysymykset liittyvät siihen, mitä kuvioiden osista on mahdollista päätellä silloin, kun on olemassa tieto joidenkin muiden osien suuruudesta, ja Kuvioiden jakamisesta, joka käsittelee mahdollisuuksia jakaa annettu kuvio tietyin pinta-aloja koskevin ehdoin määrätynlaisiksi osiksi. Jälkimmäinen teos on säilynyt vain arabiankielisenä käännöksenä. Myös perspektiiviä käsittelevä Optiikka (Optika) ja tähtitieteen alkeita esittelevä Fenonema ovat jossain määrin säilyneet. 300-luvulla eläneen Pappoksen kommentaarien perusteella on pyritty rekonstruoimaan Porismit-niminen teos ja 400-luvulla kirjoittanut Proklos mainitsee Euklideen kirjoittaneen teokset myös kartioleikkauksista (Konika) ja musiikista (Katatomē kanonos, ’Sävelasteikon jako’ ja Johdatus harmoniaan). Näiden ohella Eukleideen tuotantoon tiedetään kuuluneen Pseudaria (”Harhapäätelmiä”), jonka tarkoituksena oli auttaa geometrian opiskelijoita välttämään yleisimpiä virheitä.
Katoptrika teoksessa Eukleides käsittelee peilejä ja valon heijastumista matematiikan kannalta. Erityisesti se käsittelee tasopeilien ja koveran peilin muodostamia kuvia. Teoksen kirjoittajaksi on ehdotettu myös Theon Aleksandrialaista.
Kirjallisuutta

The Thirteen Books of Euclid’s Elements. Introduction and Commentary by Sir Thomas L. Heath. New York: Dover Publications, 1956. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eukleides Wikimedia Commonsissa
Van der Waerden, Bartel Leendert & Taisbak, Christian Marinus: Eukleides Encyclopedia Britannica. (englanniksi)
Euclid. Math Open Reference. (englanniksi)
Elämäkertoja: Bookrags.com. (englanniksi)
Boyer, Carl B. & Merzbach, Uta C.: Tieteiden kuningatar – Matematiikan historia, osa I, s. 155–182.  ("Luku 7, Eukleides Aleksandrialainen")  Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki:  Art House, 1994.  ISBN 951-884-150-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  zbMATH 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef  İslâm Ansiklopedisi 
Eukleides.
Eukleideen säilyneiden teosten laitoksen Euclidis quae supersunt omnia kansilehti vuodelta 1703.
Euthymides

| Euthymides> Εὐθυμίδης |
| --- | --- |
 Urheiluopettaja. Yksityiskohta Euthymideen maalaamasta amforasta, n. 505–500 eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 500-luku eaa.
Kuollut: 400-luku eaa.?
Ammatti:  savenvalaja ja vaasimaalari
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 515–500 eaa.
Taidesuuntaus:  punakuviokeramiikka
Euthymides (m.kreik. Εὐθυμίδης, Euthymidēs) oli antiikin kreikkalainen savenvalaja ja vaasimaalari, joka teki ja maalasi attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuosina 515–500 eaa.
Euthymideen signeeraus tunnetaan kahdeksasta eri vaasista, kuudesta vaasimaalarina ja kahdesta savenvalajana. Signeeraustensa mukaan hän oli Poliaan poika. Polias oli todennäköisesti hänkin taiteilija. Hänen oletetaan olevan sama henkilö kuin 500-luvun eaa. lopulla toiminut kuvanveistäjä Pollias.
Euthymides oli varhaisia punakuviomaalareita ja osa niin kutsuttua Pioneeriryhmää. Hän pyrki maalauksissaan hyödyntämään punakuviotekniikan uusia mahdollisuuksia ihmisvartalon esittämisessä erilaisissa asennoissa. Euthymides oli Eufronioksen kilpailija, mikä tulee ilmi siitä, että hän lisäsi erääseen vaasiinsa signeerauksen jälkeen kirjoituksen ΗΟΣ ΟΥΔΕΠΟΤΕ ΕΥΦΡΟΝΙΟΣ, hos ūdepote Eufronios, ”(tämä maalaus on niin hyvä) ettei Eufronios koskaan (olisi voinut maalata sitä)”. Tätä on kutsuttu ensimmäiseksi tunnetuksi esimerkiksi länsimaisesta taidekritiikistä.
Teoksia

Oinokhoe, n. 520–510 eaa.
Amfora, n. 510–500 eaa.
Theseus sieppaa Helenan. Yksityiskohta amforasta, n. 510 eaa.
Thorykion-niminen hopliitti aseistautuu. Yksityiskohta amforasta, n. 505–500 eaa.
Excubitores

Excubitores (lat., ’vartijat’, kreik. ἐξκούβιτοι, ekskoubitoi) oli Bysantin keisarien palatsihenkivartiokaarti, jonka perusti keisari Leo I (hallitsi 457–474) korvaamaan aiemmat Scholae-joukot. Kaarti koostui 300 miehestä, jotka oli värvätty Isaurian vuoristosta Vähästä-Aasiasta. Kaartin komentaja comes excubitorum nousi usein keisarillisessa hovissa erittäin korkeaan asemaan. Kaartista tuli 600-luvulla pelkkä seremoniallinen palatsiyksikkö, kunnes keisari Konstantinos V (hallitsi 741–775) organisoi sen uudelleen Ekskoubitoi-nimiseksi armeijan tagmata-eliittiyksiköksi, jonka komentajan arvonimi oli domestikos ton ekskoubiton. Käsite katosi käytöstä 1000-luvulla. Ekskoubitoi-tagma mainitaan viimeisen kerran vuonna 1081, kun se osallistui Dyrrhakhionin taisteluun normanneja vastaan.
Eurajoen vesistön lasketut järvet

Eurajoen vesistön lasketut järvet ovat Eurajoen vesistössä sijaitsevia niitä järviä, joille on tehty pääasiassa viimeisen kahdensadan vuoden aikana järvenlasku. Laskettu järvi on sellainen, että sen vedenpinnan korkeutta on alennettu tai sen vesiallas on tyhjennetty kokonaan vedestä. Kaikki järvenlaskut eivät sisälly tähän esittelyyn, mutta useimmat niistä merkittävimmistä järvenlaskuista, jotka voidaan lähteiden perusteella vahvistaa. Yleensä ottaen järviin on kajottu harvemmin kuin soihin, joiden raivuusta ovat syntyneet suurin osa seudun pelloista. Näillä molemmilla toimilla on ollut suuri vaikutus Eurajoen alueen maisemaan, ekologiaan ja sen vesistöjen toimintaan.
Seuraavassa on luettelonomaisesti esitelty tunnettuja tapauksia Eurajoen valuma-alueen lasketuista tai kuivatetuista järvistä. Esittely alkaa Eurajoen suistosta ja seuraa jokivartta myöten yläjuoksun suuntaan. Pohjatietoina ovat Kansalaisen karttapaikka ja Oiva-tietokanta, joka on Ympäristöhallinnon eri hallintokuntien yhteispalvelu. Tässä on käytetty lähteinä vanhoja karttoja, joissa järven nimi voi olla eri kuin nykyään. Nämä nimet on esitetty lainausmerkeissä. Nykyisten nimien vieressä on viite Karttapaikkaan, mitä seuraamalla voi paikallistaa kuivatetun järven sijainnin.
Mikäli järvenlaskusta on kerrottu järven omilla sivuilla, ei tässä esitetä asialle lähteitä. Järvi on niin sanotusti laskettu, kun sen vedenpintaa on alennettu perkaamalla laskuojaa tai kaivamalla sille uusi laskuoja toisaalle. Kuivatettu järvi tarkoittaa sitä, että kaikki tai lähes kaikki sen vedet on laskettu pois. Jäljelle on jäänyt kosteikko tai luhta, joka on nykyään monen lintuveden perusta, tai jäljelle on jäänyt metsittyvä suo tai niitty, ja joskus alue on raivattu pelloksi. Entisen järven pohja pidetään kuivana ojittamalla tai salaojittamalla se niin, että sadevesi virtaa sieltä pois.
Pääuomaan laskeneet järvet

Irjanteesta pari kilometriä luoteeseen sijaitsi Kyläjärvi, joka kuivatettiin kokonaan. Nykyään järven paikalla sijaitsee Järvikylä ja Kyläjärven pellot. Kyläjärveen laskeneen Hepojärven  paikalla sijaitsee peltoalue.
Irjanteen mutkien yläpuolella on joen pohjoispuolella ollut suuri Kakkerinsuon alue, jonka sisässä olivat umpeen kasvamassa "Isokakkurijärvi" ja "Wähäkakkurijärvi". Vaikka suon paksuimmat kohdat on jäänyt raivaamatta pelloksi, ovat suon sisällä sijainneet järvet kuivatettu pelloiksi. Niiden nimet ovat nykyään Kotojärvi  ja Peräjärvi . Toiseen näistä liittynee vuoden 1923 hakemus, jonka talollinen Albert Lähteenmäki teki saadakseen kuivata "Kakkerjärven". "Isokakkerjärven" maatumat jaettiin manttaalien mukaisesti vuosien 1867−1874 aikana.
Välittömästi edellisten eteläpuolella, saman suon sisällä, sijaitsi "Lammijärvi" ja siihen laskeneet pienet "Korpijärvi" ja Kaukjärvi". Raivaamatta jäänyt Lamminsuo on turvetuotantoaluetta, jonka sisällä on Korpijärvestä  kuivatettu pelto ja Kaukjärvestä  kuivatettu suo. Lammijärvi on kuivatettu lähes kokonaan pelloksi, jonka halkaisee sinne kaivettu Eurajoen uoma.
Panelian koillispuolella sijaitsi "Juvajärvi" , joka on vuoden 1867 päätöksellä annettu kuivatuttaa niityksija myöhemmin pelloksi. Nykyään kartalla lukee siinä paikassa Juuvajärvi . Tästä 2,7 kilometriä pohjoiseen sijaitsi suojärvi "Leskijärvi", joka on kuivatettu suoksi, jota kutsutaan Lyörkiksi . Vielä pohjoisempana sijaitsi "Raakkuträsk", joka laskettiin luhdaksi. Tätä Raakkuunjärveä kunnostetaan lintujärveksi.
Euraniitulle yhtyi "Vaaniträskin" eli "Neittamon" laskuoja, joka laski Neittamonjärvestä. Järvi kuivatettiin niityksi vuoden 1822 jälkeen  ja se esiintyi 1848 kartassa jo kokonaan niittynä. Kuivattua järveä kutsuttiin Vaaniin Neittamoksi, koska järvenpohja kasvoi heinää, jota niitettiin rehuksi. Myöhemmin alue raivattiin peltomaaksi. Neittamonjärveen laskivat kaksi pientä järveä "Hanhistonjärvi"  ja "Matinalhonjärvi" . Molempien järvien kuivatetulla alueella on nykyään suota ja peltomaata.
Juvajoen valuma-alue

Noin 1,5 kilometriä ennen Juvajoen suuta yhtyy Luittilanjärvenoja siihen etelästä. Oja virtasi ennen Luittilanjärven läpi, mutta järvenlaskun jälkeen oja ohjattiin kulkemaan pienentyneen järven ohi. Osa järvenpohjasta on nykyään peltoa ja osa suota. Viereinen "Mustajärvi" on kuivatettu ja kartassa sijaitsee sen paikalla Mustajärvi  niminen suo.
Juvajoen pohjoispuolella ja edellisen kanssa samalla korkeudella sijaitsi pieni nimetön järvi. Sekin on kuivatettu ja entisen järven paikalla sijaitsee Alho  niminen pelto.
Noin kilometri Turajärven luusuasta alaspäin sijaitsi "Melajärven", jonka läpi joki virtasi. Nykyään järven paikalla on peltoa ja suota, jonka paikalla lukee kartassa Melajärvi . Järven ensimmäinen lasku suoritettiin vuoden 1810 luvalla ja kuivatushanke vuoden 1859 luvalla.
Turajärven vedenpintaa on laskettu hieman vuoden 1812 jälkeen. Vuonna 1852 tidusteli Ollilan talon isäntä kirkonkokouksessa olevilta halukkuutta osallistua Melajärven, Niinistenjärven, Vähä-Turajärven ja Lammin kuivatukseen. Vahvimmin hanketta ajoivat lopulta Turajärven kylän asukkaat. Järveen laskeneet kaksi "Mustajärveä" ja "Vähä Turajärvi" ovat nykyään kuivatettuja. Vähä Turajärvi (, vuoden 1859 jälkeen ) ja toinen Mustajärvi  eli entinen "Niinistönjärvi" sijaitsivat Turajärven länsipuolella ja toinen Mustajärvi  sen itäpuolella. Talollisen (Ollila) Matts Mattsson haki lupaa kuivauttaa Niinistenjärvi ja sai sen vuonna 1859.
Turajärven suurin tulojoki on Pietarjoki, jonka suisto oli eriytynyt matalaksi "Lamminjärveksi". Vesistön järjestelyissä, missä Lammijärven  läpi virrannut joki perattiin ja syvennettiin ja Turajärven vedenpintaa laskettiin, kutistui lampi hieman. Lammen rannoilta kerättiin tämän jälkeen heinää.
Pietarjoen sivuhaaran Naarjoen valuma-alueella ollut Naarjärvi  on kuivatettu suoksi ja Naarjoki on ohjattu virtaamaan järven ohi. Toisen sivuhaaran Haajanojan valuma-alueella on laskettu neljä järveä. Nykyisellä Sirkkajärvensuolla  on sijainnut pieni järvi "Kalatoinjärvi" eli Sirkkajärvi  ja sen luoteispuolella oli "Rottajärvi" eli Toramusjärvi , jonka paikalla on kartassa nykyään suo nimeltään Toramus . Näiden linjassa sijaitsee koillisessa Saarikonjärvi, jonka vedenpintaa on laskettu lähes kokonaan.
Köyliöjoen valuma-alue

Heti Köyliönjoen alajuoksulla sijaitsee Laihianjärvi, jonka pintaa on laskettu reippaasti. Järvestä on jäljellä on enää pieni lampi suon keskellä. Myös Köyliönjärveä on laskettu, mutta sitä säännöstellään nykyään.
Pyhäjärveen laskeneet järvet

Pyhäjärven, jota itseäänkin on laskettu 1,8 metriä, länsirannalla lähellä Säkylän rajaa sijaitsee Vähä Karstujärvi. Vuonna 1930 tilanomistaja Toivo Sillanpää haki lupaa laskea järveä ja sai siihen luvan samana vuonna. Kiperinniemen kohdalla sijaitsi Kiperjärvi, joka kuivatettiin kokonaan pelloksi. Kartoissa lukee järven kohdalla edelleen Kiperjärvi. Mestilän kylässä sijaitsee Ämmäjärvi, jonka pintaa on alennettu. Kauttualla sijaitsee pieni Ämmänlammi , joka oli 1700-luvulla lampi  ja on nykyään avosuota.
Aiheesta muualla

Anttila Veikko: Järvenlaskuyhtiöt Suomessa. Kansatieteellinen arkisto 19. Helsinki, SMYA, 1967.
Evoluutio (Mayr)

Evoluutio (engl. What Evolution Is) on Ernst Mayrin kirja evoluutiosta. Teos ilmestyi Tieteen huiput -sarjassa 2001 ja suomeksi 2003 WSOY:n kustantamana.
Aiheesta muualla

What Evolution Is. Edge.org. (englanniksi)
Paul Raeburn: An Evolving Idea. The New York Times 16.12.2001. (englanniksi)
Menno Schilthuizen: A Grand Old Synthesizer’s Overview. Science 4.1.2002.
Stephen Palumbi: Evolution, Synthesized . Harvard Magazine March-April 2002. (englanniksi)
Anto Leikola: Ainesta evoluutioteorian klassikoksi[vanhentunut linkki]. Helsingin sanomat 6.9.2003.
Osmo Tammisalo: Evoluutiobiologian hiljainen taustavaikuttaja (Arkistoitu – Internet Archive). Tieteessä tapahtuu 6/2003.
Mikael Niku: Evoluutiosta arvovaltaisesti. Yliopisto 14/2003.
Penny Johnson: All about evolution and how we understand it today[vanhentunut linkki]. Science File 13.9.2010. (englanniksi)
Euroopan sosiaalinen peruskirja

Euroopan sosiaalinen peruskirja muodostaa Euroopan neuvoston ihmisoikeusulottuvuuden toisen puolen Euroopan ihmisoikeussopimuksen kanssa. Sen tavoitteena on turvata ja edistää sosiaalisia oikeuksia Euroopassa asettamalla sopimusvaltioille vähimmäisvaatimuksia, joihin niiden on sitouduttava.
Se allekirjoitettiin Torinossa 1961 ja tuli voimaan 1965. Suomi allekirjoitti sen vasta vuonna 1991. Tällä hetkellä sosiaaliseen peruskirjaan on liittynyt 22 Euroopan neuvoston jäsenmaata. Sopimusta on myöhemmin täydennetty lukuisilla lisäpöytäkirjoilla. Uudistettu sosiaalinen peruskirja allekirjoitettiin Strasbourgissa 1996 ja se tuli Suomen osalta voimaan 2002.
Osa peruskirjan turvaamista oikeuksista on turvattu myös muissa kansainvälisissä sopimuksissa kuten kansainvälisen työjärjestön ILOn sopimuksissa.
Peruskirjan turvaamat oikeudet > Työelämää koskevat oikeudet

oikeus työhön, eli jokaisen oikeus ansaita elantonsa itse valitsemassaan ammatissa (1 artikla)
työelämää koskeva syrjinnän kielto (E artikla), mm. vaatimus naisten ja miesten välisestä samapalkkaisuudesta (4 artikla)
oikeus oikeudenmukaisiin työsuhteen ehtoihin (2 artikla) sekä turvallisiin ja terveellisiin työolosuhteisiin (3 artikla)
oikeus kohtuulliseen palkkaan (4 artikla)
oikeus ammatilliseen järjestäytymiseen (5 artikla) ja työehtosopimusten tekoon (6 artikla) sekä oikeus osallistua työympäristöä koskevien päätösten tekoon  (22 artikla)
erityisryhmien, kuten lapset, nuoret ja naispuoliset työntekijät, oikeus suojeluun (7-8 artikla)
oikeus olla ansiotyössä muiden sopimusvaltioiden alueella (18 artikla)
oikeus tiedonsaantiin ja yhteisiin neuvotteluihin (21 artikla)
oikeus suojeluun työsuhteen päättämisen yhteydessä (24 artikla)
oikeus saada tietoa ja neuvotella joukkoirtisanomismenettelyssä (29 artikla)
Peruskirjan turvaamat oikeudet > Sosiaaliset oikeudet

oikeus terveyden suojeluun (11 artikla)
oikeus sosiaaliturvaan (12 artikla), sosiaali- ja lääkintäapuun (13 artikla) sekä oikeus käyttää sosiaalipalveluja (14 artikla)
oikeus ammatilliseen koulutukseen (10 artikla)
perheen oikeus sosiaaliseen, oikeudelliseen ja taloudelliseen suojeluun (16 artikla)
siirtotyöläisten ja heidän perheidensä oikeus suojeluun ja apuun (19 artikla)
oikeus asuntoon (31 artikla)
Valvonta

Euroopan sosiaalisen peruskirjan noudattamista valvoo Euroopan sosiaalisten oikeuksien komitea. Komitea koostuu 15 riippumattomasta asiantuntijasta. Komitea tekee johtopäätöksiä valtioiden määräaikaisraporttien perusteella. Komitea käsittelee myös Euroopan sosiaalisen peruskirjan nojalla tehtyjä järjestökanteluja. Järjestökantelu antaa työmarkkinaosapuolille ja kansalaisjärjestöille mahdollisuuden kannella Euroopan sosiaalisten oikeuksien komitealle, mikäli järjestö epäilee, ettei sosiaalista peruskirjaa ole pantu riittävällä tavalla täytäntöön. Yksityiset henkilöt eivät voi kannella sosiaalisen peruskirjan nojalla.
Aiheesta muualla

Ihmisoikeudet.net (Arkistoitu – Internet Archive)
Euroopan sosiaalinen peruskirja (1991)
Euroopan uusi sosiaalinen peruskirja (2002)
YK-liitto (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjallisuutta > Englanniksi

Mikkola, Matti: Social Human Rights of Europe.  Porvoo:  Karelactio, 2010.  ISBN 978-952-92-8040-7
Euroopanlehtisammakko

| Euroopanlehtisammakko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Sammakkoeläimet Amphibia
Lahko::  Sammakot ja konnat Anura
Heimo::  Lehtisammakot Hylidae
Alaheimo::  Hylinae
Suku::  Hyla
Laji::  arborea
Kaksiosainen nimi
 Hyla arborea  (Linnaeus 1758) 
 Euroopanlehtisammakon levinneisyys
Katso myös
   Euroopanlehtisammakko Wikispeciesissä   Euroopanlehtisammakko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Euroopanlehtisammakko (Hyla arborea), aiemmin käytetty myös nimeä lehtisammakko, on lehtisammakoiden heimoon kuuluva palearktinen sammakkolaji, joka elää Manner-Euroopassa Pyreneiden niemimaalta Kaukasiaan ulottuvalla vyöhykkeellä. Sen kanta on pienentynyt huomattavasti Länsi- ja Keski-Euroopassa ilmaston lämpenemisen sekä luonnollisten elinympäristöjen häviämisen ja saastumisen takia.
Euroopanlehtisammakon käyttäytymisen perusteella on kautta aikojen ennustettu säätä, sillä se kurnuttaa ennen sadetta ja kiipeilee puissa ja pensaissa kauniilla ilmalla.
Anatomia

Euroopanlehtisammakko kasvaa 4–5 cm:n pituiseksi. Sen sormet ja varpaat päättyvät pyöreään tarttumalevyyn ja varpaiden välissä on uimaräpylät. Täysikasvuisen yksilön takaraajat ulottuvat eteenpäin taivutettuina silmien etupuolelle.
Selkäpuolen iho on sileä ja omenanvihreä, mutta voi alustan, lämpötilan ja sammakon mielentilan mukaan muuttua herkästi harmaaksi, ruskeaksi tai lähes mustaksi. Vatsassa iho on nystyisempää ja väriltään valkoista tai kellertävää. Selkä- ja vatsapuolen erottaa toisistaan ohut, katkeamaton juova, joka on valkoreunainen ja väriltään musta tai ruskea. Juova alkaa sieraimesta ja päättyy nivusten kohdalla hakaseen; joskus hakanen kuitenkin puuttuu ja juova ulottuu nivusten sisäpinnalle asti.
Sammakon kieli on kiinnittynyt suuontelon etuosaan ja kitalaessa on vannasluut. Kylkijuovan kohdalla sijaitsevat tärykalvot ovat selvästi pienemmät kuin silmät, joissa on vaakasoikeat pupillit.  Toisin kuin eräillä muilla sammakkolajeilla, euroopanlehtisammakolla ei ole silmien alapuolella tummaa täplää. Koiraan kurkunpäähän liittyy erittäin laajenemiskykyinen äänirakko, jossa iho on tummempaa ja löysempää kuin muualla. Äänirakosta lähtevä äänekäs ja konemainen kurnutus (ke-ke-ke tai ep-ep-ep) voi kantaa jopa kilometrien päähän.
Raajojen tarttumalevyt.
Vihreä suojaväri.
Nystyinen vatsa.
Koiraalla on äänirakko.
Luokittelu ja levinneisyys

Euroopanlehti-sammakko on yleinen Keski-, Etelä- ja Itä-Euroopassa. Levinneisyysalue ulottuu pohjoisessa Tanskaan, Etelä-Ruotsiin ja Liettuaan ja kaakossa Ukrainaan ja Krimin niemimaalle. Levinneisyysalueen itäosissa laji on edelleen elinvoimainen, mutta Länsi-Euroopassa sen kanta on pienentynyt huomattavasti. Syiksi tähän arvellaan torjunta-aineiden ja saasteiden leviämistä ympäristöön, ilmaston lämpenemistä ja UVB-säteilyn lisääntymistä, kutupaikkojen vähentymistä, populaatioiden eristäytymistä toisistaan sekä sammakoiden kiinniottamista lemmikkieläimiksi.
Euroopanlehtisammakon lähisukulaisia ovat Euroopassa välimerenlehtisammakko (Hyla meridionalis) ja Aasiassa muun muassa Hyla savignyi ja Hyla japonica. Monet niistä luettiin aikaisemmin sen alalajeiksi. Nykyisen luokituksen mukaiset euroopanlehtisammakon alalajit on lueteltu alla olevassa taulukossa.
| Alalaji | Levinneisyys |
| --- | --- |
H. arborea arborea: Eurooppa. Levinneisyysalueen pohjoisraja kulkee linjalla Tanska – Etelä-Ruotsi – Etelä-Liettua – Valko-Venäjä – Etelä-Venäjä – Ukraina – Krimin niemimaa. Etelärajaa ei tunneta yhtä tarkasti.
H. arborea kretensis: Kreeta, Rodos, Aigeianmeren saaret, Peloponnesos ja Länsi-Anatolia.
H. arborea molleri: Luoteis-Espanja ja Portugali.
H. arborea sarda: Sardinia, Korsika ja Elba.
H. arborea schelkownikovi: Kaukasia lukuun ottamatta Kaukasusvuorten ylänköjä.
Elintavat

Euroopanlehtisammakko elää leveälehtisissä puissa ja pensaissa, joskus hyvinkin kaukana vedestä. Tavallisimpia elinympäristöjä ovat valoisat sekametsät ja pensaikot, puutarhat, viinitarhat, hedelmätarhat, puistot ja järvien ja purojen rannat – Etelä-Euroopassa myös saaristometsät ja tulvatasankojen tiheiköt. Kosteilla ja metsäisillä vuoriseuduilla sammakkoa tavataan aina puurajalle asti. Sen sijaan pimeitä ja tiheitä metsiä se karttaa.
Päiväsaikaan euroopanlehtisammakko pysyttelee enimmäkseen paikoillaan puiden, pensaiden ja ruohokasvien lehdillä ja varsilla. Aktiivisimmillaan se on illalla ja yöllä, jolloin se laskeutuu maahan juomaan vettä ja etsimään ravintoa. Syksyllä ennen horrokseen vaipumista sammakko on aktiivinen päivälläkin. Se horrostaa syys–joulukuusta helmi–toukokuuhun jonkin multa- tai kivikasan alla tai puunkolossa.
Kevään tullen euroopanlehtisammakko hakeutuu kutemaan vesistöihin ja kosteille niityille. Tyypillisiä kutupaikkoja ovat seisovat vedet, kuten järvet, lammet ja suot, mutta myös pelkät ojat ja lätäköt kelpaavat. Kuteminen tapahtuu yleensä huhti–toukokuussa, joskus kuitenkin jo maaliskuussa tai vasta kesä–heinäkuussa. Kutulammikoissa on pääsääntöisesti enemmän koiraita kuin naaraita. Naaraat saapuvat lammikoihin koiraiden jälkeen ja poistuvat heti parittelun jälkeen, kun taas koiraat saattavat jäädä veteen kesäkuuhun saakka. Naaras laskee kutupaikkaan 200–2 000 munaa pieninä, pähkinän kokoisina rykelminä, jotka koostuvat 3–100 munasta. Rykelmät vajoavat veden pohjaan ja tarttuvat vesikasveihin. Toukkien muodonvaihdos tapahtuu maantieteellisestä sijainnista riippuen kesä- ja syyskuun välisenä aikana. Toukka voi myös talvehtia ja kasvaa aikuiseksi vasta seuraavana kesänä. Noustuaan maalle nuoret sammakot jäävät kiipeilemään kaislikoihin ja pensaikoihin ve tuntumaan.
Pääosa euroopanlehtisammakon ravinnosta muodostuu nopeista lentävistä hyönteisistä, joita se nappaa suuhunsa jopa lennosta.. Se saalistaa yleensä maasta käsin, mutta kutuaikana myös vesikasvien lehdiltä.
Munarykelmä.
Kuoriutuvia munia.
Nuoren yksilön kaksi kehitysvaihetta.
Kiipeilevä sammakko.
Aiheesta muualla

Sammakkolampi.net: Euroopanlehtisammakko (Arkistoitu – Internet Archive)
IUCN:n laatima kartta euroopanlehtisammakon levinneisyysalueesta.
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Hyla arborea:  Wikidata: Q2142057  Wikispecies: Hyla arborea  AmphibiaWeb: 718  ASW: Hyla-arborea  BioLib: 327  BOLD: 101479  CoL: 3NCKV  EoL: 332925  EPPO: HYLIAR  Fauna Europaea: 177887  Fauna Europaea (new): 3c805188-96b8-4657-a577-a734e42ace3f  GBIF: 2427573  iNaturalist: 424147  IRMNG: 10231592  ITIS: 662424  IUCN: 10351  NBN: NHMSYS0000080165  NCBI: 121869  Observation.org: 439  Paleobiology Database: 387465  TSA: 8396  Laji.fi: MX.200988 
Rana arborea:  Wikidata: Q109525965  CoL: 6X35N  EUNIS: 10895  GBIF: 4409463  ITIS: 1098474