Haluatko historiankirjoittajaksi?
Sisältö

Kirjassa käydään läpi historiantutkimuksen tekemistä alusta julkaisemiseen saakka. Alussa kirjassa tarkastellaan esimerkkejä muun muassa historiallisena pidetyistä teoksista, joiden paikkansapitävyyttä on kuitenkin vaikea todentaa. Esimerkkinä käytetään Kalle Päätalon kirjan Nuoruuden savotat kohtaa, jossa kolme nuorta miestä on "Kijannan maatallousjuhlilla", ja siinä kuvataan heidän ruokailuaan juhlissa. Kun osanottajalta Kurtti-Reinolta kysyttiin tapahtumasta, hän ei kuitenkaan tunnustanut olleensa koko tapahtumassa paikalla.
Sen jälkeen kirjassa siirrytään lähdekritiikkiin, joka jaotellaan ulkoiseen ja sisäiseen lähdekritiikkiin. Seuraavana on vuorossa vanhempien tutkimusten arviointi. Kirjassa todetaan aiemman tutkimuksen suhteen:
»Suuri väärinkäsitys olisi kuitenkin uskoa, että uudempi tutkimus aina kaikessa olisi vanhempaa etevämpi. Usein on niin, että myöhempi tutkija panee paremmaksi vain omalta suppealta näkökannaltaan ja muutoin toistaa uskollisesti edeltäjien vääristymät.»
Luvussa historiallinen päättely käydään läpi, miten esimerkiksi ottaa huomioon aikakauden ideologiat, jotka voivat vaikuttaa lähdeaineistossa. Esimerkkinä noituus, jota ei pidetä totena, mutta se vaikutti 1600-luvun noitavainoissa.
Kirjan loppupuoliskolla keskitytään tiedon esittämiseen tapoihin (asetelmat taulukot kaaviot ja kuviot), ja tätä seuraa kirjoittamiseen ja kielenhuoltoon käsittelevät osiot joissa varoitetaan maneereista ja muista ohdakkeista joihin kirjoittaessa voi törmätä.
Viimeinen luku on kuvien sijoittelusta ja tutkimuksen viimeistelystä. Tämän jälkeen kerrotaan tutkimuksen julkaisusta ja neuvotaan suhtautumisesta arvostelijoihin.
Kirjassa on kolmetoista lukua.
Historia – ’tosi tarine’? 9
Aiempi tutkimus 23
Tehtävä 38
Metodi ja teoria 55
Lähdetyö 66
Mittaaminen 85
Jäsennys 101
Historiallinen päättely 111
Yksityiskohtien merkitys 129
Havainnollistaminen 135
Tekstin työläs synnyttäminen 158
Sano se suomeksi 175
Lopussa kiitos seisoo (?) 189
Sitaatti:
»Historiantutkijan ja alalla maallikon erottaa selvimmin toisistaan siinä, että maallikko ottaa esittävissäkin lähteissä olevat menneisyyden jäljet enemmän tosissaan kuin historiantutkija. Aina väitetään, että kun savolainen avaa suunsa, niin vastuu siirtyy kuulijalle. Mutta historiankirjoittajalla on pysyvä vastuu jopa vakaan hämäläisen sanomista tai kirjoittamista: perusteellisesti punnitsematta hän ei saa uskoa ketään eikä mitään.

Jos maallikko saa käsiinsä vanhan kartan, jossa nykyinen meren saari onkin piirretty niemeksi, hän saattaa uskoa, että jossakin vaiheessa kannas on kaivettu auki salmeksi – vai onko aallot sen huuhtoneet pois? Historiantutkija sen sijaan muistaa heti, että maannousun takia meren saarilla pikemminkin on taipumus päinvastoin muuttua niemiksi. Hän rupeaa epäilemään, katsoo kartan ulkoasua ja yleistä tarkkuutta, koettaa selvittää sen syntyajan, tekijän sekä tämän asiantuntemuksen ja tarkoituksen. Hän toisin sanoen koettaa sijoittaa kartan kokonaisuuteen ja siitä päätellä paperin todistusvoiman – ja saattaa tulla lopputulokseen, että kartan tekijä on katsonut saaren suuntaan kohdista, joista salmi ei erotu, ja viitsimättä kävellä pitemmälle piirtänyt saaren mantereeseen kiinni. Historiankirjoittajan tällaista päättelyä sanotaan ulkoiseksi ja sisäiseksi lähdekritiikiksi, joihin myöhemmin tarkemmin palataan.»