stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Utajärven rautatieasema

Utajärven rautatieasema (lyh. Utj) on Suomen rataverkon liikennepaikka Utajärven kunnan kirkonkylällä rataosalla Oulu–Kontiomäki, noin 58 kilometriä itään Oulun rautatieasemalta. Asemalla pysähtyvät kaikki Helsinki–Kuopio–Oulu-reittiä kulkevat henkilöjunat. Asemalla on kaksi matkustajalaituria.
Varsinainen tavaraliikenne lopetettiin asemalla vuonna 2002, mutta siellä kuormataan yhä epäsäännöllisesti vähäisiä määriä raakapuuta.
Utajärven asema on miehittämätön, ja liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan nykyisin keskitetysti kaukokäytöllä Oulusta käsin.
Rakennukset > Asemarakennus

Asemarakennus on rakennettu rataosuuden Muhos–Utajärvi valmistuttua vuonna 1928. Asemarakennus on Muhoksen aseman tapaan kaksikerroksinen, ulkoisesti pelkistetty puinen rakennus. Samantyylisiä asemarakennuksia on runsaasti esimerkiksi Pohjois-Ruotsissa. Rakennus sijaitsee suunnilleen ratapihan puolivälissä. Rakennuksen alakerrassa sijaitsivat odotushuone sekä henkilökunnan toimisto- ja sosiaalitilat. Yläkerrassa oli asuinhuoneistoja. Lipunmyynti asemalla lopetettiin vuonna 1998, ja Senaatti-kiinteistöt myi sen vuonna 2007. Nykyisin koko asemarakennus on vuokrattavana juhla- tai majoitustilana.
Rakennukset > Tavaramakasiini

Asemarakennuksesta länteen sijaitsee puinen makasiinirakennus, jonka tunnusomaisena piirteenä on jykevästä puusta rakennettu korotettu laituri ovelta laiturinreunalle. Tätä puista kuormauslaituria ei ole toistaiseksi purettu. Tavaramakasiinin vierellä on nykyisin laitetila.
Rakennukset > Vesitorni

Asemarakennuksesta itään sijaitsee vanha punatiilinen rautatien vesitorni. Nykyisin torni on tiettävästi yksityisomistuksessa.
Turvalaitteet

15. toukokuuta 1998 saakka Utajärven asemalla oli käytössä niin sanottu köyhänmiehen releasetinlaite eli varmistuslukko- ja opastinturvalaitos. Tuolloin liikennepaikan vaihteet olivat paikallisesti käsin käännettäviä ja varmistuslukoilla lukittavia. Turvalaitemuutoksen yhteydessä varmistuslukko- ja opastinturvalaitos purettiin, ja korvattiin releasetinlaitteella. Myöhemmin releasetinlaite siirtyi kauko-ohjattavaksi Oulusta käsin, jolloin asema jäi lopullisesti miehittämättömäksi.
Aiheesta muualla

Jussi Iltanen: Radan varrella. Suomen rautatieliikennepaikat, s. 369.  Helsinki: Karttakeskus, 2009.  ISBN 978-951-593-214-3
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas  Alakylä  Ala-Naama  Ala-Niska  Autio  Juorkuna  Järvikylä  Kangaskylä  Kernilä  Kivijärvi  Kormunkylä  Marttisjärvi  Murronkylä  Naamankylä  Niska  Ojakylä  Potku  Sanginkylä  Sipolankylä  Sapilasmaa  Sotka  Särkijärvi  Tervolankylä  Utanen  Ylisuvanto  Yli-Utos 
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi  Ahvenlampi (Sanginkylä)  Ahvenlampi (Juorkuna)  Hakojärvi  Iso Karvasjärvi  Iso Kivijärvi  Iso Olvasjärvi  Iso-Timonen  Juorkuna  Kaihlanen  Kirkaslampi  Kivi-Sorsua  Kivijärvi  Korpinen  Kärkkäänjärvi  Lauttalampi  Marttisjärvi  Matkalampi  Mustalampi  Nuanjärvi  Palonen  Penikkajärvi  Pieni Torvenjärvi  Pikku Karvasjärvi  Pikku Olvasjärvi  Pikku-Säynäjä  Pikku-Timonen  Pontema  Puutturinjärvi  Saari-Sorsua  Sanginjärvi  Siiralampi  Sotkajärvi  Särkijärvi  Säynäjä  Torvenjärvi  Vaaranlampi  Valkiaisjärvi  Vähä-Ruohonen 
Joet ja purot:  Kiiminkijoki  Kivijoki  Koivujoki  Korpisenoja  Naamanjoki  Nuanjoki  Oilinginoja  Oulujoki  Piltuanjoki  Piltunginjoki  Poikajoki  Potkunjoki  Sanginjoki  Särkijoki  Säynäjäjoki  Tilanjoki  Timo-oja  Utosjoki 
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto  Rokuan kansallispuisto 
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä  Ahmaskosken silta  Ala-Utoksen voimalaitos  Maijan kivi  Utajärven kirkko  Utajärven kivipuisto  Utasen voimalaitos 
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950)  Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958)  Roomari-patsas (1985)  Veteraanikivi (1991)  Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000)  Runonlaulajien muistomerkki (2003) 
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo  Ylisipolan kotiseutumuseo 
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema  Niskan seisake  Oulu–Kontiomäki-rata  Rokuan rautatie  Seututie 836  Seututie 837  Sotkan seisake  Utajärven rautatieasema  Valtatie 22  Yhdystie 8300
Palmaria

| Palmaria |
| --- | --- |

Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  II, IV, V
Tunnusnumero:  826
Valintahistoria
Valintavuosi:  1997
 Palmaria
Palmaria
Palmaria on saari Ligurianmerellä Italian rannikolla Portoveneren kylän lähellä. Saaren pinta-ala on 1,6 km².
Kulttuurikohde

Palmaria muodostaa yhdessä Tinon ja Tinetton saarten sekä Portoveneren kylän ja Cinque Terren rannikkoalueen kanssa Unescon maailmanperintökohteen.
Historiaa

Saarella on muun muassa vanha armeijan linnoitus, joka on ollut toiminnassa toisen maailmansodan aikana. Sen läheisyydessä kuvattiin elokuva Navaronen tykit. Saarelta on aikoinaan tuotu mantereelle marmoria. Palmaria on aikoinaan muodostanut luonnonlinnakkeen, joka suojasi Portoveneren satamaa. Saaren länsisivulla on luola, josta tutkija Giovanni Capellini vuonna 1869 löysi kivikautisen asuinpaikan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Palmaria Wikimedia Commonsissa
Unescon maailmanperintökohteet Italiassa
Agrigento
Alberobellon trullitalot
Alppien paalutalot (yhteinen viiden muun maan kanssa)
Amalfin rannikko
Aquileia
Assisin fransiskaanikohteet
Berninan rautatie (yhteinen Sveitsin kanssa)
Casertan palatsi, Vanvitellin akvedukti, San Leucion rakennusryhmä
Castel del Monte
Cerveteri, Tarquinia
Cilento ja Vallo di Diano, Paestum, Velia, Certosa di Padula
Crespi d’Adda
Dolomiitit
Etna
Ferrara
Firenze
Genova: Le Strade Nuove ja Palazzi dei Rolli
Ivrea
Langobardien hallintokeskukset Italiassa
Liparisaaret
Mantova ja Sabbioneta
Medicien villat ja puutarhat
Modenan katedraali, Torre Civica ja Piazza Grande
Monte San Giorgio (yhteinen Sveitsin kanssa)
Napoli
Padovan kasvitieteellinen puutarha
Piazza dei Miracoli
Piemonten ja Lombardian pyhät vuoret
Piemonten viinimaisema: Langhe-Roero ja Monferrato
Pienza
Pompeji, Herculaneum, Torre Annunziata
Portovenere, Cinque Terre ja saaret Palmaria, Tino ja Tinetto
Ravennan varhaiskristilliset rakennukset
Rooma
San Gimignano
Santa Maria delle Grazie
Sassi di Matera
Savoijin kuninkaallisen suvun asuinrakennukset
Siena
Su Nuraxi di Barumini
Syrakusa ja Pantalican kivinen nekropolis
Urbino
Val Camonica
Val di Noto
Val d’Orcia
Venetsia
Verona
Vicenza ja Veneton palladiolaiset villat
Villa Adriana
Villa d'Este
Villa Romana del Casale
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: da:Palmaria
Käännös suomeksi
Uskonnollinen väkivalta

Uskonnollinen väkivalta viittaa väkivaltaiseen käyttäytymiseen, jonka kohteena tai motiivina on uskonto. Tähän lukeutuu muun muassa uskonnollisiin instituutioihin, henkilöihin tai esineisiin kohdistuva väkivalta sekä väkivalta, jonka motiivina ovat joko väkivallan käyttäjän tai sen kohteen uskonnolliset käsitykset tai ominaisuudet. Uskonnollisella väkivallalla ei viitata ainoastaan uskonnollisten ryhmien harjoittamaan väkivaltaan, vaan myös sekulaarien ryhmien uskonnollisia ryhmiä kohtaan harjoittamaan uskonnon motivoimaan väkivaltaan.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko kutsuu uskonnollisten yhteisöjen sisällä harjoitettavaa uskonnollista väkivaltaa hengelliseksi väkivallaksi ja määrittelee sen tarkoituksen olevan "toisen ihmisen elämänkatsomuksen, elämäntavan tai mielipiteiden nujertaminen".
Laajemmassa mielessä uskontoihin ja aatteisiin liittyvää väkivaltaisuutta ovat tarkastelleet esimerkiksi ranskalainen yhteiskuntafilosofi René Girard, niin ikään ranskalainen journalisti ja tutkija Regis Debray ja amerikkalainen psykoanalyytikko Ruth Stein.
Hengellinen väkivalta

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon yhteiskunnallisen työn väkivaltatyöryhmä määritteli hengellisen väkivallan käsitteen ensimmäisen kerran 1980-luvulla. Sen mukaan hengellinen väkivalta on uskonnollissävytteistä käyttäytymistä, jolla pyritään murtamaan tai nujertamaan uskonnollisin uhkauksin, vaatimuksin tai pakottein toisen ihmisen elämänkatsomus, elämäntapa tai mielipide. Määritelmä ei anna täyttä kuvaa uskonnollisen väkivallan ongelman monimuotoisuudesta, sillä siihen liittyy paljon piiloon jääviä menetelmiä. Niitä ei aina osata tunnistaa. Väkivaltaa käyttävään ja siten haitalliseen uskonnolliseen ryhmään kuuluva ei lisäksi itse aina ymmärrä olevansa sellaisen jäsen.
Usein hengellisen väkivallan riskejä nähdään ensi sijassa valtakirkkojen ulkopuolella toimivissa niin sanotuissa vapaissa suunnissa ja karismaattisissa liikkeissä sekä uusissa uskonnollisissa liikkeissä. Päähuomio on lisäksi varsinkin viranomaistaholla usein kiinnitetty ensi sijassa maahanmuuttajien meille vieraiden uskontojen väkivaltaisiin piirteisiin, mutta tuttujen lahkojen ja liikkeiden piirissä tapahtuva väkivalta on jäänyt tunnistamatta.
Sokeus uskontoja koskevien kysymysten käsittelyssä on ilmennyt myös mediassa, jossa uskontoja kohdellaan usein silkkihansikkain. Esim. päätoimittaja Mikael Pentikäinen ja toimittaja Johanna Korhonen ovatkin vaatineet medialta asiantuntevampaa ja kriittisempää otetta uskontojen käsittelyyn.
Uskonnollisen väkivallan tutkijat ja ihmisoikeuskysymysten asiantuntijat ovat tunnistaneet väkivaltaa myös evankelis-luterilaisen kirkon hengellisessä työssä, seurakunnissa työyhteisöinä sekä kirkon sisällä toimivissa herätysliikkeissä.
Hengellistä väkivaltaa kokeneen auttaminen

Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa toimi vuoteen 2011 saakka Kirkon ihmisoikeuskysymysten neuvottelukunta(KION), joka on pyrkinyt edistämään hengellisen väkivallan tunnistamista ja siitä tiedottamista sekä antanut lausuntoja.
KIONin toiminta päätettiin lakkauttaa jäsenten omasta aloitteesta vuoden lopussa 2011. Tähän lienee ollut ilmeisimpänä syynä resurssien puute. Kun kirkon ihmisoikeus- ja rauhantyön sihteerin työ oli päättynyt, ei tarvittavia valmisteluresursseja KION:in käyttöön olisi ollut enää käytettävissä. Lisäksi asiantuntijajäsenet eivät kokeneet työtä mielekkääksi. Samalla he totesivat, että vaativin KION:ilta kesken jäänyt tehtävä on kirkon omien sisäisten ihmisoikeuskysymysten käsittely. Niiden tarkasteluun tulisi löytää kirkon ulkopuolinen yhteistyötaho.
Suomen evankelis-luterilaisissa seurakunnissa ei tiettävästi toistaiseksi ole erityisesti suljetuissa uskonnollisissa yhteisöissä kärsimään joutuneiden tai hengellistä väkivaltaa kokeneiden tukemiseen koulutettuja asiantuntijoita.
Tietokirjailija ja konsultti Aila Ruoho, joka on tutkinut uskonnollista väkivaltaa, on organisoinut Lohjalla vertaistukea seurakunnan piirissä järjestetyissä säännöllisissä vertaistukitapaamisissa.
Uskonnollista väkivaltaa kokeneiden tukiyhdistyksenä toimii Uskontojen uhrien tuki ry.  UUT järjestää vertaistukiryhmiä ja seminaareja, julkaisee Muutos-lehteä ja pyrkii lausunnoillaan vaikuttamaan yhteiskunnassa niin, että uskonnollista väkivaltaa voidaan entistä paremmin tunnistaa ja torjua sekä saada voimavaroja ja asiantuntemusta väkivallasta kärsineiden tukemiseksi.
Väkivaltaa ja muuta kärsimystä eri hengellisissä yhteisöissä kokeneille on tarjolla vertaistukea lähinnä vapaaehtoistyön pohjalta käynnistettynä tukitoimintana sekä Internetin keskustelupalstoilla. Joitakin esimerkkejä vertaistukipalveluista:
Uskonnollisten tekstien vaikutus väkivaltaisuuteen

Tutkimusten mukaan uskonnolliset tekstit voivat yllyttää väkivaltaan. Ihmiset kansallisuudesta ja uskonnollisuudesta riippumatta reagoivat tapahtumiin hyökkäävämmin silloin, kun he uskovat aggression oikeutetuksi. Ihmisillä on taipumus totella auktoriteetteja, vaikka tottelemisesta seuraisi suurta kärsimystä. Ihmiset ovat myös ryhmäkuntaisia, ja ryhmän rajalle loppuu myös moraali. Yhteisöön kuuluminen on ihmisille elinehto. Erityisesti miehet ovat taipuvaisia puolustautumaan väkivaltaisesti muita ryhmiä vastaan riippumatta toiminnan järkiperäisyydestä.
Richard Dawkins kertoo kirjassaan Jumalharha tutkimuksesta, jossa israelilaiset lapset lukivat, kuinka Raamatun kertomuksessa israelilaiset Joosuan johdolla hyökkäsivät Jerikoon ja tappoivat kaikki kaupungin asukkaat. Yli 65 prosenttia hyväksyi kansanmurhan ja perusteli sitä uskonnollisilla syillä (Jumala käski tehdä niin, uhrit elivät juutalaisille luvatulla maalla ja niin edelleen). 26 prosenttia ei hyväksynyt murhaamista ja perusteli tätä muilla syillä: esimerkiksi eläimet, jotka tapettiin kaikkien ihmisten mukana, olisi pitänyt jättää sotasaaliiksi. Toinen oppilas totesi samaa omaisuudesta. Kolmas totesi että arabit ovat epäpuhtaita, joten epäpuhtaalle maalle meneminen tekee epäpuhtaaksi ja langettaa saman kirouksen israelilaisten päälle. Sama teksti esitettiin uudelleen, mutta nimet muutettiin kiinalaisiksi ja 3 000 vuotta vanhaksi tapahtumaksi. Tällöin vain seitsemän prosenttia hyväksyi kansanmurhan, mutta jopa 75 ei hyväksynyt sitä.
Kirjallisuutta

Sudhir Chandra (dir.), Violence and Non-violence across Times. History, Religion and Culture, Routledge, London and New York, 2018 [articles by various authors] ISBN 9780367479237
Dennett, Daniel C.: Lumous murtuu: Uskonto luonnonilmiönä.  ((Breaking the spell: Religion as a natural phenomenon, 2006.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2006.  ISBN 978-952-5202-96-0
Girard, René: Väkivalta ja pyhä.  ((Ransk. alkuteos: La violence et le sacré, 1972). Suomentanut Olli Sinivaara)  Helsinki:  Tutkijaliitto, 2004.  ISBN 952-5169-33-2
Harris, Sam: Uskon loppu: Uskonto, terrori ja järjen tulevaisuus.  ((The end of faith: Religion, terror, and the future of reason, 2004.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2007.  ISBN 978-952-5202-99-1
Hartvaara, Leo: Suden uhrit.  Joensuu:  Kirjavaaka, 1984. Tositapahtumiin perustuva romaani vanhoillislestadiolaisuuden hoitokokouksista 1970-luvulla.
Harri Heino, Pirkko Lahti, Kristina Salonen.: Uskonnon kahdet kasvot: mielenterveyden tuki vai taakka.  Helsinki:  Kirkon tutkimuskeskus, Suomen mielenterveysseura, 1995.  ISBN 951-9458-37-9
Hitchens, Christopher: Jumala ei ole suuri: Kuinka uskonto myrkyttää kaiken.  ((God is not great: How religion poisons everything, 2007). Suomentanut Matti Kinnunen)  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34140-7
Lauerma, Hannu: Usko, toivo ja huijaus: Rohkaisusta johdattelun kautta psykoterroriin.  Helsinki:  Duodecim, 2006.  ISBN 951-656-201-9
Panella, Carlo: Islamin musta kirja: 1914–2006: Sorto, fundamentalismi, terrori.  ((Il libro nero dei regimi islamici: 1914–2006 oppressione, fondamentalismo, terrore, 2006.) Suomentanut Leena Taavitsainen-Petäjä)  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33865-0
Aiheesta muualla

Kaarina Heiskanen: Kun pelko ja paine pitävät porukassa[vanhentunut linkki] Henki ja Elämä, Jyväskylän seurakuntalehti, 16.5.2013.
Kristiina Kouros & Sara Villa (toim.): Iloisen talon kellareissa. Into Kustannus 2011.
Tanja Kukkula: Mikä tekee uskonnosta painostavan? (Arkistoitu – Internet Archive) Pro gradu -tutkielma. (PDF)
Topi Linjama: Nyt vapaa olen – Vanhoillislestadiolaisuudesta irtautuneiden kertomuksia (Arkistoitu – Internet Archive) Hai 2014.
Rossi, Leena: Kristillisten yhteisöjen pimeää puolta. Kirja-arvostelu teoksesta Linjakumpu, Aini: Uskonnon varjot: Hengellinen väkivalta kristillisissä yhteisöissä. Vastapaino, 2015.
Aila Ruoho: Päästä meidät pelosta: hengellinen väkivalta uskonnollisissa yhteisöissä.[vanhentunut linkki] Pro gradu -tutkielma. (PDF)
Aila Ruoho ja Vuokko Ilola: Usko, toivo ja raskaus - vanhoillislestadiolaista perhe-elämää (Arkistoitu – Internet Archive) Atena 2014.
Janne Villa: Hengellinen väkivalta (Arkistoitu – Internet Archive) Kirjapaja 2013.
Laura Vähäsarja: Elämää uskonnon varjossa (Arkistoitu – Internet Archive). Vantaan Lauri 6.3.2008.
Hengellinen väkivalta -aiheiset artikkelit Etnisten vanhoillislestadiolaisten Omat Polut -blogissa (2009-).
Uudenmaan vaakuna

Ahti Hammarin vuonna 1962 tekemään malliin perustuva nykymaakunnan vaakuna
Uudenmaan vaakuna on Uudenmaan historiallisen ja nykymaakunnan heraldinen tunnus. Sisäministeriön 18. tammikuuta 1962 vahvistama vaakunaselitys kuuluu: "Sinisessä kentässä kaksi aaltokoroista hopeahirttä ja niiden välissä kultainen, peräsimellä varustettu vene. Kilven päällä kreivikunnan kruunu." Erotukseksi historiallisen maakunnan (ja Uudenmaan läänin) vaakunasta nykymaakunta ei käytä vaakunan päällä kreivikunnan kruunua.
Vaakunan historiaa

Vanhin tunnettu Uudenmaan tunnus on 1300-luvulla käyttöön otettu sinetti, jossa on kuvattuna Pyhä Olavi valtaistuimellaan, käsissään valtakunnanomena ja kirves. Samaa aihetta oli käytetty myös Ahvenanmaan ja Satakunnan sineteissä.
Uudenmaan vaakuna luotiin 39 vuotta myöhemmin kuin muut ruotsalaiset ja suomalaiset vaakunat, jotka piirrettiin Kustaa Vaasan hautajaisiin vuonna 1560. Uudenmaan luonne erillisenä maakuntana oli nuorempi kuin muiden maakuntien ja alkoi korostua vuoden 1600 paikkeilla. Vanhin tunnettu esimerkki Uudenmaan vaakunasta on peräisin vuodelle 1599 ajoitetusta Johannes Bureusin laatimasta riimukirjoitustaulusta. Taulun nimi on Runakenslanes läraspån, ja siihen sisältyvät kaikki maakuntavaakunat, myös Uudenmaan. Vaakunat kiertävät kehänä riimukirjaimia sisältävää taulua. Venettä esittävä vaakuna otettiin pian käyttöön muissakin yhteyksissä, kuten Kaarle IX:n 20 markan kolikossa vuonna 1606, kuparipiirroksena vuonna 1617 painetussa Ruotsin valtakunnan kaupunginlaissa, vuoden 1617 riikintaleerissa, vuoden 1618 Raamatussa, Kustaa II Aadolfin hautajaisissa kannetun lipun motiivina vuonna 1634 ja monissa muissa yhteyksissä. Myös Helsingin vaakuna on lähtöisin näistä vaakunoista.
Vaakunan veneen on katsottu kuvaavan ruotsalaista uudisasutusta ja maakunnan sijainti meren rannalla, kun taas aaltokoroiset hirret on tulkittu kuvaavan maakunnan jokia. Se ei siis viittaa kauppaan tai merenkulkuun, kuten heraldiset laiva-aiheet yleensä. Bureus mielsi uudisasukkaat hälsinglandilaisiksi.
Historiallisen maakunnan lisäksi kruunullinen vaakuna oli Uudenmaan läänin tunnuksena vuoteen 1997 asti, sekä osana Etelä-Suomen läänin vaakunaa vuosina 1997–2009.
Vaakunan pohjalta on tehty myös maakuntalippu, ja sen värit esiintyvät Uudenmaan isännänviireissä.
Galleria

Uudenmaan sinetti vuodelta 1326
Uudenmaan vaakuna Bureusin riimukirjaintaulusta vuodelta 1599.
Kaarle X Kustaan hautajaisissa käytetty kankainen Uudenmaan vaakuna vuodelta 1660.
Uudenmaan läänin vaakuna vuodelta 1899.
Ahti Hammarin vuoden 1962 malliin pohjautuva Uudenmaan historiallisen maakunnan vaakuna, käytössä Uudenmaan läänin vaakunana vuosina 1962–1997.
Uudenmaan vaakuna osana Etelä-Suomen läänin vaakunaa vuosina 1997–2009.
Uudenmaan maakuntalippu
Uudenmaan isännänviiri
Ruotsinkielisen Uudenmaan isännänviiri
Uudenkaarlepyyn maalaiskunta

| Uudenkaarlepyyn maalaiskunta Nykarlebys landskommun> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Uusikaarlepyy |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Lääni:  Vaasan lääni
Maakunta:  Pohjanmaan maakunta
Kuntanumero:  894
Perustettu:  1620
– emäpitäjä:  Pedersöre Vöyri
Liitetty:  1975
– liitoskunnat:  Uusikaarlepyy Munsala Jepua Uudenkaarlepyyn maalaiskunta
– syntynyt kunta:  Uusikaarlepyy
Pinta-ala:   km²   (1.1.1974)
– maa:  257,2 km²
Väkiluku:  1 971   (31.12.1974)
– väestötiheys:  7,58 as./km²
Uudenkaarlepyyn maalaiskunta (ruots. Nykarleby landskommun, lyhenne Uudenkaarlepyyn mlk) oli Pohjanmaalla sijainnut Suomen kunta. Maalaiskunta lakkautettiin 1. tammikuuta 1975, kun Uudenkaarlepyyn mlk, Munsala ja Jepua liittyivät Uudenkaarlepyyn kaupunkiin. Uudenkaarlepyyn maalaiskunnan naapurikunnat olivat Jepua, Munsala, Pietarsaaren maalaiskunta, Purmo ja Uudenkaarlepyyn kaupunki.
Vuoden 1960 väestönlaskennan mukaan 91,7 prosenttia Uudenkaarlepyyn maalaiskunnan asukkaista puhui äidinkielenään ruotsia.
Historiaa

Lapuanjoen suun seutu on tehdyistä muinaislöydöistä päätellen asutettu myöhemmin kuin Kyrönjoen ja Ähtävänjoen seudut. Kuitenkin jo esihistoriallisena aikana myös Lapuanjoen suuhun on rakennettu patoja kalanpyyntiä varten ja pyydetty hylkeitä Perämereltä. Pysyvää asutusta joen varteen muodostui keskiajalla. Vuoden 1550 maakirjan mukaan joen suussa sijainneessa Lepon kylässä oli 33, Soklotin kylässä 28 ja Kovjoella seitsemän taloa.
Uusikaarlepyy muodostettiin osista Pietarsaaren ja Vöyrin pitäjiä vuonna 1607. Kuningas Kustaa II Aadolf määräsi vuonna 1617 Lepon kylään perustettavaksi kaupungin, ja Uusikaarlepyy sai kaupunkioikeudet vuonna 1620. Vuonna 1750 Uudenkaarlepyyn pitäjässä oli 110 taloa, ja sata vuotta myöhemmin alueella oli 753 taloa ja 458 torppaa. Huomattavia maatiloja ovat olleet Juthbacka ja Kuddnäs, joista jälkimmäisen omisti vuodesta 1817 lähtien piirilääkäri ja kuuluisa muinaisrunojen kerääjä Zacharias Topelius vanhempi. Kuddnäsissä syntyi vuonna 1818 kirjailija ja runoilija Zachris Topelius, joka sai aiheet moniin runoihinsa ja satuihinsa tästä ympäristöstä. Kuddnäs toimi myöhemmin vanhainkotina, mutta se muutettiin museoksi vuonna 1934.
Suomen sodan aikana Uusikaarlepyy kärsi raskaasta sotaväen majoitusvelvollisuudesta ja joutui myös taistelunäyttämöksi. Syyskuussa 1808 paikkakunnalla käytiin Juuttaan taistelu. Taistelupaikalle pystytettiin muistomerkki vuonna 1885.
Uudenkaarlepyyn maalaiskunnan kautta rakennettu Oulun rata avattiin liikenteelle vuonna 1886. Maalaiskunnan alueelle lähelle Kovjoen kylää perustettiin Kovjoen rautatieasema, josta rakennettiin yksityinen kapearaiteinen (600 mm) rautatie Uudenkaarlepyyn kaupunkiin vuonna 1903. Tämä rata purettiin kuitenkin jo vuonna 1916. Vuosina 1948–1949 rakennettiin Kovjoelta Uuteenkaarlepyyhyn uusi normaaliraiteinen rautatie. Henkilöliikenne lopetettiin tälläkin radalla jo vuonna 1956. Tavaraliikenne lakkautettiin vuonna 1982 ja Uudenkaarlepyyn rata purettiin vuoden 1983 aikana. Myös henkilöliikenne Kovjoen asemalla lopetettiin vuonna 1983.
Uudenkaarlepyyn maalaiskunnan asukkaiden pääelinkeinoina olivat pitkään maa- ja metsätalous sekä kalastus, mutta 1960-luvulta lähtien uudeksi tärkeäksi tulonlähteeksi muodostui turkistarhaus. Esimerkiksi Soklotin kylässä oli 1970-luvulla useita kymmeniä tarhoja. Alkutuotannon työllistävän vaikutuksen vähentyessä suuri osa väestöstä siirtyi Ruotsiin. 1900-luvun ensimmäisillä vuosikymmenillä vaikutti voimakas siirtolaisuus Amerikkaan.
Uudenkaarlepyyn kaupungilla ja maalaiskunnalla oli yhteinen, ruotsinkielinen evankelis-luterilainen seurakunta, eikä siis ollut olemassa Uudenkaarlepyyn maaseurakunta -nimistä seurakuntaa.
Henkikirjakylät

Alajepua (Ytterjeppo), Forsby, Kovjoki, Kirkonkylä (Kyrkoby), Lassila, Markby, Sokaluoto (Soklot).
Vuoden 1970 taajamarajauksen mukaan Uudenkaarlepyyn maalaiskunnassa ei ollut taajamia, mutta Uudenkaarlepyyn keskustaajaman asukkaista 399 asui maalaiskunnan puolella. Vuoden 1960 rajauksessa maalaiskunnassa oli 289 asukkaan kirkonkylä, joka lakkasi olemasta taajama vuonna 1970.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Uudenkaarlepyyn maalaiskunnan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
| Uudenkaarlepyyn maalaiskunnan väestönkehitys 1880–1970 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 3 472 | 3 472 |
| 1890 | 1890 |    | 3 666 | 3 666 |
| 1900 | 1900 |    | 3 530 | 3 530 |
| 1910 | 1910 |    | 2 850 | 2 850 |
| 1920 | 1920 |    | 2 700 | 2 700 |
| 1930 | 1930 |    | 2 666 | 2 666 |
| 1940 | 1940 |    | 2 542 | 2 542 |
| 1950 | 1950 |    | 2 666 | 2 666 |
| 1960 | 1960 |    | 2 341 | 2 341 |
| 1970 | 1970 |    | 1 958 | 1 958 |
Lähde: Tilastokeskus.