stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Esko Raipia

| Esko Raipia> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Esko Juhani Raipia
Syntynyt: 24. kesäkuuta 1946 Ikaalinen
Kuollut: 21. marraskuuta 2022 (76 vuotta) Tampere
Puoliso:  Maija-Leena Raipia (vih. 1970)
Lapset:  Panu Raipia
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Metsolat (Jaakko Järvenheimo)  Autopalatsi (Jaakko)  Peräkamaripojat (Pankinjohtaja)  Korpelan kujanjuoksu (Kauppaneuvos Temonen)
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Esko Juhani Raipia (24. kesäkuuta 1946 Ikaalinen – 21. marraskuuta 2022 Tampere) oli suomalainen näyttelijä, teatteripedagogi, yrittäjä ja johtaja. Raipia oli Tampereen Komediateatterin perustaja. Hän sai teatterineuvoksen arvonimen.
Ura

Esko Raipia valmistui Tampereen yliopiston ensimmäiseltä ammattinäyttelijäkurssilta vuonna 1969.
Uransa aikana Raipia näytteli sekä teatterissa että televisiossa ja elokuvissa. Hänet muistetaan etenkin tv-sarjasta Metsolat, jossa hän esitti hahmoa nimeltään Jaakko Järvenheimo (1993–1995).
Yrittäjänä Raipia oli monessa mukana. Vuonna 1985, yhdessä Tapio Parkkisen ja Simo Tavasteen kanssa hän perusti Teatteri 2000:nen. Se oli maan ensimmäinen lasten- ja nuorten teatteri, jolla oli vakituinen näyttämö. Vuonna 1986 Raipian perhe perusti Ravintola Myllärit.
Parkkisen kanssa Raipia perusti Tampereen Komediateatterin vuonna 1991.  Teatteri oli ensin yksityinen toimija, mutta myöhemmin se kehittyi säätiöksi ja valtionosuusteatteriksi. Teatterinjohtajan työ siirtyi isältä pojalle, Panu Raipialle vuonna 1998. Esko Raipia toimi vielä viimesinä vuosinaan teatterin hallituksessa ja projektinjohtajana.  Raipia perusti vuonna 1994 Komediateatterin yhteydessä toimivan Suomen teatteriopiston. (ent. Tampereen Komediateatterin oppilaskoulu). Raipia oli myös mukana perustamassa Tampereen Teatterimuseo ry:tä, joka toimii museon taustaorganisaationa. Sen ensimmäinen näyttely oli Vapriikissa vuonna 2019.
Presidentti Sauli Niinistö myönsi Esko Raipialle teatterineuvoksen arvonimen kesäkuussa 2021. Komediateatterin 30-vuotisjuhlanäytelmän Levätkää rauhassa, komisario Palmu ensi-illassa samaisen vuoden syyskuussa Raipialle puolestaan myönnettiin Teatterijärjestöjen Keskusliiton Suomen näyttämötaiteen kultainen kunniamerkki.
Yksityiselämä

Ikaalisissa vuonna 1946 syntynyt Esko Raipia kuoli nopeasti edenneeseen sairauteen Hatanpään sairaalassa marraskuussa 2022. Hänen puolisonsa Maija-Leena (s. 1931) menehtyi huhtikuussa. Esko- ja Maija-Leena Raipia (ent. Jurkowski, o.s. Stenberg) menivät naimisiin vuonna 1970. Balettitanssijana, koreografina ja ravintoloitsijana tunnettu Maija-Leena oli aktiivisesti mukana Komediateatterin toiminnassa miehensä kanssa.
Tampereen Komediateatterin johtaja Panu Raipia on Esko Raipian poika. Raipian tytärpuoli on ravintoloitsija Loretta Pietilä, jolla on miehensä Simo Pietilän kanssa yritykset Juhlatalon Ravintolat sekä Komediateatteria vastapäätä sijaitseva pubi Sisko ja sen Veli.
Teatterinjohtaja-ohjaaja Eino Salmelainen oli Esko Raipian kummisetä.
Filmografia

| Nimi | Hahmo | Jakso(t) | Vuosi |
| --- | --- | --- | --- |
| Messiina (tv-elokuva) | Asiakas | - | 1964 |
| Kauppa-Lopo (tv-elokuva) | Holopainen | - | 1968 |
| 30-luvun mies (tv-sarja) | Mies ravintolassa | Kunnian päivä | 1969 |
| Rikosetsivien vapaapäivä (tv-sarja) | Linkola | 1-5 | 1969 |
| Pertsa ja Kilu (tv-sarja) | Frantsu | Viimeiset kaanit, Kaanit toimivat | 1970 |
| Tieasioita (tv-elokuva) | Santtu | - | 1971 |
| Pimeän päivän muisto (tv-elokuva) | J.K. Paasikivi | - | 1977 |
| Hullu kesä (elokuva) | Mies Mercedes-Benzissä | - | 1981 |
| Sirkuspelle Hermanni (tv-sarja) | Sirkustirehtööri Juuso | Tirehtööri murhemielellä, Tirehtööri vihoittelee, Kettu ja kirjava kana | 1982, 1986, 1988 |
| Jäähyväiset lasihevoselle (tv-minisarja) | Detective Kivimaa | Hänhän on tullut hulluksi,  Tarkkaan harkittu murha | 1985 |
| Tähdenlento (tv-elokuva) | Poliisi | - | 1985 |
| Sisko ja sen veli (tv-minisarja) | - | Mannermaisia tuulahduksia | 1986 |
| Kolarikorjaamossa kummittelee (tv-sarja) | Ylikomisario | Osa 1 | 1987 |
| Eloa kuin paratiisissa (tv-minisarja) | Reino Mäkinen | - | 1988 |
| Osakkeet nousussa, Osku (tv-sarja) | Kainulainen | - | 1990 |
| Pakanamaan kartta (tv-minisarja) | Poliisi | Playback, Rewind,  Time code | 1991 |
| Mustajärven oudot linnut (tv-sarja) | Kukkonen | Ääninauhat kertovat,  Liekehtivä järvi,  Tulva nousee | 1991 |
| Sukka hukassa (tv-sarja) | - | - | 1991 |
| Luonnonmukainen rakastaja (tv-minisarja) | Lindroos | Videotaiteen viidakoissa | 1992 |
| Luonnonmukainen kuolema | - | Osa 1, Osa 2, Osa 3 | 1992 |
| Oppisopimuspelle Niko (tv-sarja) | Sirkustirehtööri Juuso | Niko saapuu Hepokattiin, Palomestari Niko, Outo tirehtööri | 1992, 1995 |
| Päin perhettä (tv-sarja) | Poliitikko | Monitaso-ongelmia | 1992 |
| Pappa rakas (tv-sarja) | Ilmari, Väinön poika | - | 1993 |
| Amerikan unelma (tv-elokuva) | Man at restaurant | - | 1994 |
| Kyllä isä osaa (tv-sarja) | Talon ostaja | Talo myytävänä | 1994 |
| Autopalatsi (tv-sarja) | Jaakko | Jaksot 1-12 | 1994 |
| Metsolat (tv-sarja) | Jaakko Järvenheimo | Kaudet 1-3 | 1993-1995 |
| Onnellisia ihmisiä (tv-minisarja) | Kauppias | Piilopaikka | 1996 |
| Elämän suola (tv-sarja) | Garmandi | Kartanpiirtäjät | 1996 |
| Trasselirakastaja (tv-minisarja) | Ismo Varvas | Kihlajaispitsiä | 2000 |
| Kaikki kotona (tv-sarja) | Vuokraisäntä | Vikaa korvien välissä | 2000 |
| Peräkamaripojat (tv-minisarja) | Pankinjohtaja | Jaksot 1, 3, 4, 6 | 2001 |
| Mooseksen perintö (tv-minisarja) | Pankinjohtaja | Musta hevonen | 2001 |
| Vaimonsa mies (tv-sarja) | Veroviraston johtaja | Joulupukki matkaan jo käy | 2001 |
| Palvelijat (tv-sarja) | Doctor | - | 2003 |
| Tie Eedeniin (tv-sarja) | Summanen | Välisoitto | 2004 |
| Paavo ja Raili (tv-sarja) | Miesasiakas | Tahdon, tahdon | 2004 |
| Taisto tehtaasta (lyhytelokuva) | - | - | 2004 |
| Korpelan kujanjuoksu (tv-sarja) | Kauppaneuvos Kauko Temonen | Toisen taivas, toisen helvetti,  Monoa ja motitusta,  Mylvintää ja muilutusta | 2016-2018 |
Aiheesta muualla

Tampereen Teatterimuseo
Teatterimuistoja #17: Esko Raipia - Kulttuuritoimitus
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva 2  Elonet
Ranskan kuningaskunta (1791–1792)

Kartta Ranskan departementeista vuonna 1791.
Ranskan kuningaskunta vuosina 1791–1792 oli perustuslaillisen monarkian aika Ranskan suuren vallankumouksen yhteydessä. Se alkoi 13. päivänä syyskuuta vuonna 1791, kun kuningas Ludwig XVI hyväksyi allekirjoituksellaan uuden perustuslain, ja päättyi 10. päivänä elokuuta vuonna 1792, kun kansanjoukot valtasivat Tuileries-palatsin. Parlamenttina toimi Ranskan lakiasäätävä kansalliskokous, joka oli yksikamarinen ja kahdeksi vuodeksi kerrallaan vaaleilla valittu. Kansalliskokouksella oli oikeus säätää lakeja ja verotusoikeus. Kuningas ministereineen edusti toimeenpanovaltaa, mutta hallitsijan valtaa oli supistettu. Hänellä oli kuitenkin lykkäävä veto-oikeus kahdelle lainsäädäntökaudelle, joten hän saattoi estää neljän vuoden ajan epämieluisan päätöksen vahvistamisen. Ministerit eivät saaneet olla kansalliskokouksen jäseniä. Ranskan vuosien 1791–1792 kuningaskunnan aikana luotiin uusi hallintojärjestelmä, jossa Ranska jaettiin itsehallinnollisiin departementteihin. Kunnissa (ranskaksi municipalité) valta oli määreillä ja kunnallisneuvostoilla, jotka valittiin yleisillä vaaleilla. Ranskan vuosien 1791–1792 kuningaskuntaa seurasi Ranskan ensimmäinen tasavalta.
Raijalanjärvi

| Raijalanjärvi |
| --- | --- |
 Raijalanjärven suoto-ojien tuomat sadevedet kerätään keräilyojaan ja pumpataan sitten Kokemäenjokeen.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta‎
Kunnat:  Huittinen
Koordinaatit:  61°12′04″N, 22°33′43″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Raijalanjoen valuma-alue (35.126)
Laskujoki:  johto-oja pumppaamon kautta
Mittaustietoja
Pituus:  2 km  
Leveys:  1,2 km  
Pinta-ala:  2,1 km²  
 fiRaijalanjärvi 
Raijalanjärvi, keskiaikaiselta nimeltään Kohijärvi , oli järvi Huittisten kunnassa Satakunnassa vuoteen 1935 saakka, jolloin sen lopullinen kuivattaminen alkoi . Käytännöllisesti katsoen koko Raijalanjärven alue on maanviljelyn ja karjankasvatuksen käytössä. Raijalanjärvi on liitetty mukaan Puurijärven ja Isosuon kansallispuiston ympärille laajennettuun Natura 2000 -hankkeen alueeseen .
Maantietoa

Raijalanjärvi rajoittuu pohjoisessa Kokemäenjokeen, idässä Lauhansuohon, lounaassa Järvensuohon ja lännessä Ronkansuohon. Etelässä on peltoja, jotka on raivattu alentamalla Raijalanjärven pintaa . Raijalanjärven pohja on 42 metriä merenpinnan yläpuolella ja on näin Huittisten kunnan matalin kohta.
Nykykäyttö

Huittisten varavankila laiduntaa Raijalanjärven pelloilla karjaa sekä viljelee niitä . Natura 2000 -ohjelman johdosta aluetta kunnostetaan myös luontokohteena. Raijalanjärvi on nykyään suosittu muuttolintujen seuraamiskohde etenkin keväisin ja syksyisin, kun tundra-alueen lajisto muuttaa. Raijalanjärven lintutorni valmistui 2008 ja sijaitsee Raijalanjärven ja Kokemäenjoen yhtymäkohdassa pumppaamon vieressä .
Aiheesta muualla

Ympäristökeskus: Raijalanjärven kunnotustyöt
Kokemäenjoen alue (35.1)
Raijalanjärven lintutorni sijaitsee patovallin päällä Kokemäenjoen varrella.
Kalle Randalu

Kalle Randalu syksyllä 2013.
Kalle Randalu [rantalu] (s. 25. marraskuuta 1956 Tallinna) on virolainen pianisti. Hän opiskeli pianonsoittoa Tallinnan konservatoriossa Bruno Lukin johdolla ja Moskovan konservatoriossa Lev Vlasenkon johdolla. Vuosina 1980–1988 Randalu oli Viron kansallisen filharmonian solisti. Hän työskenteli myös toimittajana Viron radiossa sekä pianonsoiton opettajana Tallinnan konservatoriossa.
Menestyttyään kansainvälisissä musiikkikilpailuissa hän muutti vuonna 1988 Saksaan ja asuu nykyisin Karlsruhessa. Hän hoitaa Karlsruhen musiikkikorkeakoulussa pianonsoiton professuuria.
Randalu on esiintynyt eri puolilla maailmaa useiden orkesterien kanssa. Kamarimuusikkona hän on levyttänyt useita säveltäjiä (Carl Reinecke, Zdeněk Fibich, Gabriel Fauré, Charles Koechlin, André Caplet, Béla Bartók, Erwin Schulhoff, Gideon Klein, Paul Hindemith, Pēteris Vasks) ja orkesterin kanssa Raimo Kangron ja Lepo Sumeran pianokonserton.
Randalu on esiintynyt ja opettanut usein Suomessa. Vuosina 1990–1994 hän oli Jyväskylän Kesän taiteellinen johtaja (Heikki Rautasalon kanssa).
Aiheesta muualla

Kalle Randalun kotisivut.
Elämäkerta. (saksaksi) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Rankaiseva psykiatrinen sairaalahoito Neuvostoliitossa

Rankaiseva psykiatrinen sairaalahoito Neuvostoliitossa oli poliittisesti toisin­ajattelijoiksi leimattuihin kohdistuvaa psykiatrian nimissä tehtyä sortoa ja mielivaltaa, jossa heitä suljettiin psykiatrisiin hoitolaitoksiin. Neuvostoliitossa kehitettiin toisinajattelijoille diagnoosi hiipivä skitsofrenia.
1960-luvulta vuoteen 1986 raportoitiin poliittisesta vainosta, jossa Itä-Euroopassa käytettiin psykiatriaa toisinajattelijoita vastaan Neuvostoliitossa, Tšekkoslovakiassa, Romaniassa, Unkarissa ja Jugoslaviassa. Ihmisoikeuksia on rikottu käyttämällä psykiatrian keinoja poliittisesti väärästä toiminnasta rankaisemiseksi.
Psihuška (suom. pikkusairaala) oli mielisairaalan venäjänkielinen halventava nimitys. Ensimmäinen psihuška oli Kazaniin vuonna 1939 rakennettu vankimielisairaala. Se oli Lavrenti Berijan komentaman NKVD:n alainen laitos. Neuvostoliitossa mielisairaaloita käytettiin vankiloina.
Neuvostoliiton salainen poliisi alkoi Andrei Vyšinskin johdolla käyttää psykiatriaa poliittisesti toisinajattelijoita vastaan vuonna 1948. Menetelmä vakiintui Stalinin hallinnon viimeisinä vuosina. Rankaiseva psykiatria oli osa Neuvostoliiton Gulag-järjestelmää ja sisäministeriön työleirejä.
Psykiatri Andrei Snežvenski ryhtyi toteuttamaan ”diagnoosia” hiipivä skitsofrenia toisinajattelijoille. Vladimir Bukovski lähetti 150-sivuisen dokumentin tietoa toisinajattelijoihin kohdistuvasta psykiatrista länsimaihin vuonna 1971. Vetoomukset psykiatrian väärinkäytön lopettamisesta World Psychiatric Associationin kokouksissa johtivat Neuvostoliiton eroamiseen järjestöstä vuonna 1983.
Aiheesta muualla

Juha Hyvönen, Suomen psykiatrinen hoitojärjestelmä 1990-luvulla historian jatkumon näkökulmasta, s. 70–75 ISBN 978-951-27-1160-4, myös verkkojulkaisuna (pdf)
Raja-Jooseppi (henkilö)

Raja-Joosepin asuinkenttä Inarissa.
Joosef ”Jooseppi” Juhonpoika Sallila eli Raja-Jooseppi (1. tammikuuta 1877 Kuivasjärvi, Parkano – 10. toukokuuta 1946) oli Luttojoen varrella nykyisessä Inarissa asunut erakko. Nykyinen Raja-Joosepin rajanylityspaikka Suomen ja Venäjän rajalla on saanut nimensä hänen mukaansa.
Elämänvaiheet

Sallila asui vuodesta 1910 silloisessa Suur-Sodankylän kunnassa Luttojoen varressa yhdessä Tilta Lehikoisen (1874–1937) kanssa. Hän oli nuorin lapsi äitinsä Serafiinan toisesta avioliitosta, josta olivat syntyneet myös vanhemmat veljet Johan ja Verner. Äidin kuollessa Jooseppi oli 29-vuotias. Kun isä Johan Sallila avioitui uudelleen, Jooseppi lähti Parkanosta kohti Lappia. Parkanossa hän teki maatalous- ja uittotöitä, Lapissa hän oli metsurina, Jällivaarassa kaivostöissä, Ruijassa kalastajana ja pororenkinä ja Sotajoella lyhyen ajan kullankaivajana, kunnes muutti vuonna 1910 Tilta Lehikoisen kanssa Luttojoen Raja-Jooseppiin eli silloiseen Rajaniemeen. Paikalla oli ennestään poromiesten Uula Vallen ja Arvid Pokan rakentama sauna, jonka Sallila otti asunnokseen. Hän rakensi seuraavan kymmenen vuoden aikana pihapiiriin uuden pirtin, navetan, perunakellarin ja ulkosalla sijainneen leivinuunin. Hän hankki elantonsa kullankaivuulla, helmenpyynnillä, kalastuksella, metsästyksellä sekä poronhoidolla. Hän piti myös lehmiä sekä lampaita ja viljeli asuinkentällään perunoita.
Vuosina 1920–1924 samalla törmällä asui myös Ähtäristä kotoisin ollut Huhti-Heikki, joka harjoitti helmenpyyntiä Luttojoella. Hän oli saapunut Kanadasta kuultuaan Petsamon alueen liittämisestä Suomeen. Myöhemmin Huhti-Heikki muutti Etelä-Petsamoon Lounajärven rannalle, jossa hän asui aina talvisodan puhkeamiseen saakka.
Tilta Lehikoinen, o.s. Heinonen, oli syntynyt Ähtärissä ja vihitty vuonna 1905 Pekka Lehikoisen kanssa. Tilta kuoli Raja-Joosepissa 8. huhtikuuta 1937. Hänestä on hyvin vähän tietoja, mutta se tiedetään, ettei hän koskaan eronnut virallisesti miehestään Pekka Lehikoisesta.
Jooseppi Sallila lähti evakkoon jatkosodan aikana vuonna 1943, mutta palasi vielä asumaan kentälleen sodan jälkeen, jolloin alue oli jäänyt aivan uuden Neuvostoliiton vastaisen rajan tuntumaan. Hän kuoli vuonna 1946 ja hänet haudattiin Ivalon hautausmaalle. Vuonna 1975 Ivalon Lions Club hankki muistokiven hänen haudalleen.
Raja-Joosepin kenttä

Raja-Joosepin asuinkenttä jäi vuoden 1944 rauhansopimuksessa noin neljänsadan metrin päähän uudesta valtakunnanrajasta. Suomen puoleista rajavyöhykettä kavennettiin vuonna 2006 sen verran, että Raja-Joosepin asuinkenttä jäi juuri ja juuri rajavyöhykkeen ulkopuolelle, eikä siellä vierailuun tarvita enää rajavartiolaitoksen lupaa. Muutaman kilometrin päässä sijaitsee vuonna 1967 avattu Raja-Joosepin rajanylityspaikka, joka on nimetty Raja-Joosepin mukaan.
Raja-Joosepin kenttä sijaitsee nykyään Urho Kekkosen kansallispuiston alueella. Se on luokitettu valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Alkuperäinen pirtti tuhoutui sodassa, mutta 1910-luvulla rakennetut piharakennukset, 1920-luvulla valmistunut Huhti-Heikin kämppä ja sodan jälkeen rakennettu uusi asuinrakennus ovat säilyneet. Pihapiiriin kuuluu myös niin sanottu kissojen hirttopuu. Raja-Joosepin asuinkenttä kunnostettiin museoalueeksi vuonna 1982. Kentällä saa vierailla, mutta sinne ei saa leiriytyä.
Raja-Joosepin asuinkentän luona oli jatkosodan aikana suomalaisen Petsamon erillisosaston varmistuksia ja Lapin sodan aikana aluetta miehittäneiden neuvostoliittolaisten kenttävartio. Rantatörmällä on säilynyt sota-aikana kaivettu taisteluhauta.
Totta ja tarua Raja-Joosepista

Jooseppi Sallilan elämästä on suhteellisen vähän kirjallista aineistoa, sellaisia ovat kuitenkin virkatodistus Parkanosta ja Sodankylästä sekä henkikirja Sodankylän Muteniasta vuodelta 1929. Sen sijaan oikeudenkäyntiasiakirjat Petsamosta vuodelta 1935 liittyen aviottoman pojan elatusmaksuihin ovat hävinneet. Veljenpoika Paavo Lehtisen perukirjat ovat tallella, kuten myös todistus hänen vuokratilansa 25 vuoden vuokraoikeudesta Raja-Joosepissa.
Raja-Jooseppiin liitetään monenlaisia tarinoita, osin ehkä koska hän oli itse vaitonainen menneisyydestään ja tekemisistään. Hänet tunnettiin tarinoiden mukaan yhtäältä rehtinä poromiehenä, toisaalta hänen väitettiin olleen varas ja jopa murhaaja, koska olisi myrkyttänyt kettujen pyyntiin tarkoitetulla strykniinilla veljenpoikansa Paavo Lehtisen. Tämän hän oli kutsunut Lappiin työnsä jatkajaksi.  Syynä olisi ollut, että Lehtinen alkoi vaurastua muun muassa merkitsemällä Raja-Joosepin poronvasoja itselleen ja oli jo varakkaampi kuin setänsä.
Kaunokirjallisissa teksteissä Raja-Jooseppi mainitaan tai häntä ja hänen asuinolojaan kuvataan ainakin Valter Keltikankaan  teoksessa Seitsemän tuntia erämaata vuodelta 1977 (luku "Suojelin helmenpyytäjät"), Sakari Kännön teoksessa Mosku vuodelta 1992 sekä K. M. Walleniuksen teoksissa.
Rovaniemen kaupunginteatterissa sai 9. helmikuuta 1991 ensi-iltansa Joni Skiftesvikin näytelmä Raja-Jooseppi ja Tilta. Pääroolin (Jooseppi) esitti näyttelijä Arimo Haltsonen. Jooseppi Sallilan synnyinkunnassa Parkanossa näytelmä esitettiin kesällä 1993 O. Etelämäen ohjaamana.
Kirjallisuutta

Peltomaa, M. 2005. Raja-Jooseppi. Legendan synty. Lapin Legendat -sarja. Julkaisija: Ukko-Media, Ivalo. 62 s. ISBN 9789519811079
Aikalaisten haastatteluja ja muistelmia Jooseppi Sallilasta ja hänen asuinalueestaan:
Anonyymi 1962. Vuosikymmenien takaa. Raja-Jooseppi. Nimimerkki Ämmä-Vee. Yläsatakunta 20.7.1961 ja 20.8.1962.
Sillanpää, Y. 1963. Vieläkin Raja-Joosepista. Yläsatakunta 8.3.1963.
Kuosmanen, L. 1975. Raja-Jooseppi. Rajamme Vartijat, no. 42, s. 39.
Halla-aho, L. 1978.  Muistelmia ja muistikuvia Raja-Joosepista. Rajamme Vartijat, no. 2, s. 27.
Kuosmanen, L. 1979. Raja-Jooseppi. Rajamme Vartijat, no. 2, s. 27.
Kuosmanen, L. 1975. Raja-Jooseppi. Rajamme Vartijat, no. 42, s. 39.
Soini, Tuulikki. Raja-Jooseppi. Teoksessa Lappi. 4, Saamelaisten ja suomalaisten maa, s. 252–253 Hämeenlinna Arvi A. Karisto, 1985 ISBN 951-23-2004-5
Vakkuri, M. 1989. Salaperäinen Josef Juhonpoika Sallila elää tarinoissa. Rajamestari Tapani Vierelän mukaan. Lapin Kansa, 14.12.1989.
Huru, M. 1991. Raja-Jooseppi oli tavallinen köyhä. Lapin Kansa, viikkoliite, 9.3.1991.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Rantakylä (Kivennapa)

Rantakylä sijaitsi Kivennavan pitäjän pohjoisosassa Muolaan pitäjän rajalla Karjalankannaksella. 12 km kirkonkylästä ja 2 km Viipuriin vievältä maantieltä. Rantakylässä oli talvisodan alkaessa 70 taloa.
Nykyisin Rantakylän paikkeilla on Tšernjavskoje (Чернявское)-niminen kylä.tarvitaan parempi lähde Venäjän federaation paikannimiä -oppaan mukaan Rantakylän nimenä on nykyisin Tšernigovka (Черниговка), ja Tšernjavskoje on sen mukaan puolestaan entisen Kivennavan Ylijärven ja Kannuksenmäen nykyinen nimi.
Kotiryssä

Kotiryssä oli suomalaisten poliitikkojen ja yhteiskunnallisten vaikuttajien neuvostoliittolainen yksityinen yhteyshenkilö.
Yleistä

Yleensä kotiryssät olivat Neuvostoliiton suurlähetystön diplomaatteja. Arvokkaina yhteyshenkilöinä pidettiin erityisesti niin sanotun ”puoluelinjan” edustajia. Nämä diplomaattiasemassa toimivat KGB:n upseerit tarjosivat suoran yhteyden Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen ja sen keskuskomiteaan. Suomen presidenteistä Urho Kekkonen ja Mauno Koivisto hoitivat yhteytensä Moskovaan suoraan KGB:n kulloisenkin Helsingin-päällikön eli residentin kautta.
Nimityksen historia

”Kotiryssä”-nimityksen alkuperää tai keksijää ei tiedetä. Joskus Paasikivi-seuran toiminnan alkuvuosina lainsäädäntöneuvos Lars Dufholmin kerrotaan kysyneen Jan-Magnus Janssonilta ”Har du någon hemryss?” (Onko sinulla kotiryssää?). Toimittaja Erkki Raatikaisen on myös väitetty olleen ensimmäisiä sanaa käyttäneitä.
Suuren yleisön tietoon sana ”kotiryssä” tuli luultavasti ensi kerran vuonna 1981 salanimellä Lauantaiseura julkaistussa kirjassa Tamminiemen pesänjakajat. Kirja paljasti suurelle yleisölle kotiryssäinstituution laajuuden ja järjestelmällisyyden. Kirjan mukaan kotiryssäjärjestelmän synnyn taustalla oli suomalaisten poliitikkojen huono omatunto Neuvostoliiton suurlähetystön lähetystösihteerin Boris Jartsevin ennen talvisotaa vuosina 1938–1939 osakseen saamasta kohtelusta.
» Jokainen eteenpäin pyrkivä puolue- ja teollisuusjohtaja, kansanedustaja, muu poliitikko tai nuorisojohtaja yrittää hankkia itselleen oman yhteyshenkilön Tehtaankadulta. Tärkeimmät saavat sellaisen yrittämättä, Lähetystön aloitteesta. Poliitikot kutsuvat noita yhteysmiehiään kotiryssiksi. – – – Kotiryssän kanssa käydään säännöllisin välein lounaalla, ja hänet kutsutaan saunomaan Palacen, Hesperian tai puoluetoimiston saunaan ja joskus myös kotiin, kesähuvilalle tai hiihtämään Lapin kelopirtille. Kotiryssä puolestaan varmistaa sen, että Lähetystön vastaanotolle ja saunaan tulee kutsu säännöllisesti.» 
(Tamminimen pesänjakajat)
Kotiryssäorganisaation luonne ja toiminta

Tutkija Kimmo Rentolan laskelmien mukaan Tehtaankadun kotiryssäorganisaatiossa toimi 1970-luvun lopulla kymmenen kontaktien ylläpitäjää, joiden kohteina oli lähes 70 suomalaista. Listassa on päällekkäisyyksiä, sillä yksi Tehtaankadun yhteysupseeri saattoi hoitaa useaa suomalaiskohdetta. Aktiivisin oli lähetystösihteeri Albert Akulov, jolla oli 24 suomalaista yhteyshenkilöä. Kenties kuuluisin kotiryssä oli Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystön KGB-residenttinä pitkään toiminut ministerineuvos Viktor Vladimirov, joka piti yhteyttä muun muassa presidentti Kekkoseen ja muutamaan muuhun huippupoliitikkoon ja vaikuttajaan. Myös Vladimirivon nimi tuli Suomessa suuren yleisön tietoon Tamminiemen pesänjakajat -kirjasta.
Suojelupoliisin 1970-luvulla tekemän arvion mukaan virkamiehen oli ”Suomen allergisessa ilmastossa” usein ylivoimaisen vaikea torjua kohteliaasti painostavan keskustelukumppanin ehdotuksia toimia Neuvostoliittoa myötäilevällä tavalla. Toisaalta KGB:n kanssa asioineet suomalaiset saattoivat helposti kuvitella voivansa vastavuoroisesti vaikuttaa Moskovan päätöksiin. Tamminiemen pesänjakajat -kirjan mukaan 1980-luvun alussa suomalaisen poliittisen johtokerroksen tiedotushalukkuus oli ”niin vuolasta, että Suojelupoliisin päällikön Seppo Tiitisen täytyi pitää nuhteleva puhuttelu Supossa vierailleelle eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle kotiryssäjärjestelmän ja hölöttämisen vaaroista”.
Ulkoministeriön alivaltiosihteerinä toimineen Keijo Korhosen luonnehdinnan mukaan Helsingissä toimineet KGB:n edustajat olivat käyneet Moskovassa läpi erittäin tiukan karsinnan ja huolellisen koulutuksen. Heidän oli tinkimättä noudatettava Neuvostoliiton hallituksen virallista linjaa, ja itsenäiseen ajatteluun taipuvat lienee Korhosen arvion mukaan karsittu pois jo varhaisessa vaiheessa. Korhosen mukaan keskusteltaessa näiden kanssa kansainvälisestä politiikasta suomalaisesta osapuolesta tuntui kuin olisi lukenut Pravdaa tai itäsaksalaista Neues Deutschlandia. Kotiryssien ja heidän suomalaisten yhteyshenkilöidensä kanssakäyminen jäi diplomaattiselle tasolle, henkilökohtainen ystävyys ei Korhosen mukaan tullut kysymykseenkään.
Tohtori Jukka Tarkan mukaan taitavasti hoidetuista kotiryssäkeskusteluista oli parhaimmillaan hyötyä myös Suomelle. Korkean tason KGB-miehet välittivät suomalaisille keskustelukumppaneilleen ensi käden tietoa neuvosto-osapuolen ajattelutavasta ja suunnitelmista. Tällaista poliittista ennakointimahdollisuuksia parantavaa näkemystä tuottivat esimerkiksi Suomen Työnantajain Keskusliiton puheenjohtajan Päiviö Hetemäen keskustelut Suomen läntisistä integraatioratkaisuista ja puolueettomuuspolitiikasta Albert Akulovin ja Mihail Kotovin kanssa sekä Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtajan Max Jakobsonin yhteydenpito Viktor Vladimiroviin 1980-luvun alun presidenttipelin aikana.