stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tiilinokkatukaani

| Tiilinokkatukaani |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tukaanit Ramphastidae
Suku::  Pikkutukaanit Selenidera
Laji::  reinwardtii
Kaksiosainen nimi
 Selenidera reinwardtii  (Wagler, 1827) 
Alalajit
 S. r. langsdorffii  S. r. reinwardtii 
Katso myös
   Tiilinokkatukaani Wikispeciesissä   Tiilinokkatukaani Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tiilinokkatukaani (Selenidera reinwardtii) on tukaaneihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Tiilinokkatukaani voi kasvaa 33–46 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat toisistaan ulkonäöltään. Tiilinokkatukaanikoiraan pää, rinta ja vatsa ovat väriltään mustat. Naaraalla ne ovat ruskeat. Selkä ja siivet ovat oliivinvihreät. Linnun silmien ymympärystät ovat sinivihreät ja silmäkulmajuova on keltainen. Myös kyljet ovat keltaiset. Alavatsa on vihreä ja alaperä punainen. Tiilinokkatukaanin on pitkä, hyvin tukeva ja väriltään punainen alalajilla S. r. reinwardtii ja alalajilla S. r. langsdorffii sinertävä. Alalajia S. r. langsdorffii  luokitellaan joskus omaksi lajikseen S. langsdorffii.
Levinneisyys ja elinympäristö

Tiilinokkatukaania tavataan Kolumbiasta Peruun ja Brasiliaan. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät ja metsien reuna-alueet. Linnun ravintoa ovat monet hedelmät ja marjat sekä toisinaan myös hyönteiset. Tiilinokkatukaani liikkuu useimmiten yksin tai pareittain. Sen pesimäkausi on maaliskuulta heinäkuulle.
Tiilinokkatukaaninaaras
Timbuktun paššakunta

Marokko, songhaivaltakunta ja Timbuktun paššakunta.
Timbuktun paššakunta oli marokkolaisten sotilaiden hallitsema valtio nykyisen Malin alueella 1600–1700-luvuilla. Sen keskuksena toimi Timbuktun kaupunki.
Marokon sulttaanin Ahmad al-Mansurin lähettämät joukot valloittivat songhaivaltakunnan 1500-luvun lopussa. Sen jälkeen aluetta hallitsivat Marokosta lähetetyt käskynhaltijat eli paššat. Marokon kiinnostus aluetta kohtaan katosi nopeasti ja Saharan ylittämiseen liittyvät vaikeudet heikensivät yhteyksiä. Marokkolaiset sotilaat solmivat avioliittoja songhainaisten kanssa ja muodostivat uuden etnisen ryhmän armat. He hallitsivat paššalik-nimellä kutsuttua aluetta, joka ulottui Nigerin keskijuoksulla Djennéstä Gaon eteläpuolelle.
Viimeinen Marokosta lähetetty pašša saapui Timbuktuun vuonna 1604. Vuonna 1646 sotilaat valitsivat joukostaan ensimmäisen Länsi-Sudanissa syntyneen paššan. Yhteys Marokkoon katkesi muodollisesti vuonna 1660.
Timbuktun paššakunnan historia on täynnä vallanvaihdoksia, kapinoita ja sisäisiä konflikteja. Sen itsenäisyyden aikana vaihtui 150 paššaa. Valtion talous perustui ammattisotilaiden harjoittamaan ryöstelyyn. Armat kävivät sotia Dendin alueelle vetäytyneiden songhaiden ja Macinan fulbepaimentolaisten kanssa. Paššakunnan vallan muodollisesti tunnustaneet tuaregit kapinoivat ja hyökkäilivät Saharan kauppakaravaanien kimppuun. Kauppiaiden ja kaupunkilaisten ankara verotus tuhosi lopullisesti alueen talouselämän.
Paššakunta kärsi ratkaisevan tappion tuaregeille Toyassa vuonna 1737 käydyssä taistelussa. Armat vetäytyivät Timbuktuun ja luovuttivat Nigerin keskijuoksun tuaregien hallintaan. Vuonna 1775 hävinnyt pašša-nimitys otettiin uudelleen käyttöön vuonna 1795, mutta se katosi lopullisesti vuonna 1833, kun Macinan fulbet löivät armat Dirén taistelussa.
Timbo

| Timbo |
| --- | --- |
 Timbon kylä 1860-luvun piirroksessa.
 Timbo
 Koordinaatit: 10°37′57″N, 11°49′46″W 
Valtio:  Guinea
Alue:  Mamoun alue
Prefektuuri:  Mamou
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2018):  15 100
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Timbo on maalaiskunta ja sen keskuskylä Mamoun alueen Mamoun prefektuurissa Guineassa. Se sijaitsee Fouta Djallonin ylängöllä 50 kilometriä Mamousta koilliseen. Kunnassa on 15 100 asukasta (vuonna 2018).
Timbo oli vuoteen 1897 saakka Fouta Djallonin fulbevaltion pääkaupunki. Sen menneestä suuruudesta ei ole paljoakaan jäljellä. 1700-luvulla rakennettu moskeija on korvattu vuonna 2016 avatulla nykyaikaisella pyhäköllä. Lähistöllä sijaitsee ranskalaisten sotilaiden hautausmaa.
Tiira (lentokone)

Tiira Keski-Suomen ilmailumuseossa.
Tiira on  suomalainen kotitekoinen lentokone.
Yksipaikkaisen Tiira-lentokoneen suunnitteli ja rakensi sanginjokelainen Raimo Päätalo (s. 1947). Se valmistui vuonna 1973 ja Päätalo käytti sitä vuoteen 1977 asti lentäen noin 70 tuntia. Kone on suunniteltu ilman mitään muuta koulutusta kuin lennokkien rakentamisesta saatu. Ohjaamiseenkaan ei ollut saatu mitään koulutusta. Raaka-aineet olivat maatalon tavaroista löydettyjä, muun muassa siipisaloissa käytettiin huonekaluputkea ja koneen verhoiluun kasvihuonemuovikalvoa. Voimalaite oli Volkswagenin 50-hevosvoimainen moottori. Lentämisharrastus olisi voinut jatkua pidempään, mutta vuonna 1977 Tiira havaittiin Oulun lennonjohdon tutkassa. Nykyisin kone on Keski-Suomen ilmailumuseossa.
Päätalo rakensi toisen Tiira 2 -koneen vuonna 1983 ja sillä lentäminen toi neljän kuukauden ehdollisen vankeustuomion. Myöhemmin Päätalo on rakentanut myös kolmannen Tiira 3 -lentokoneen.
Vuonna 2010 ”oululaismies” tuomittiin päiväsakkoihin syyskuussa 2009 tapahtuneesta luvattomasta lennosta: ”kahdesta ilmailurikkomuksesta ja kulkuneuvon kuljettamisesta oikeudetta.”
Syyttäjä vaati Tiira 3 -lentokonetta valtion haltuun rikoksentekovälineen, mutta vaatimus ei mennyt läpi oikeudessa. Mies kuitenkin lupasi olla lentämättä enää.
30. elokuuta 2014 lennonjohto havaitsi omatekoisen pienkoneen tutkassa noin 60 kilometrin etäisyydellä Oulun lentokentästä ja ilmoitti poliisille asiasta. Lentäjää epäillään ilmailurikkomuksesta ja kulkuneuvon kuljettamisesta oikeudetta. Poliisilla on ollut tietoa miehen aiemmasta vastaavanlaisesta toiminnasta.
Tekniset tiedot

Kärkiväli 8,04 m
Pituus 5,4 m
Korkeus 1,4 m
Siipipinta-ala 9,6 m²
Lentopaino: 340 kg
Huippunopeus 130 km/h
Lakikorkeus 2 500 m
Voimalaite: Volkswagen 1 600 cm³ 4-sylinterinen ilmajäähdytteinen bokserimoottori, teho 50 hv.
Aiheesta muualla

Lentäjä non grata, YLE Areena
Apu-lehden artikkeli Raimo Päätalosta. Web Archive 2008.
Kalevan artikkeli 18.5.2010 (Arkistoitu – Internet Archive)
Tieteiden sota

Tieteiden sodaksi kutsutaan vuosina 1990-luvun jälkipuoliskolla käytyä kiistaa tieteellisen realismin ja postmodernismin kannattajien välillä. Tieteiden sodan voidaan myös nähdä jatkuvan joissakin tieteen objektiivisuuden harhaa tai mahdollisuutta käsittelevissä kriittisissä puheenvuoroissa.
Postmodernismin kritiikki 1996–1997

Tieteiden sodan katsotaan yleensä alkaneen New Yorkin yliopiston fysiikan professorin Alan Sokalin kepposesta. Vuonna 1996 yhteiskuntatieteellinen Social Text -lehti julkaisi Sokalin artikkelin "Transgressing the Boundaries: Toward a Transformative Hermeneutics of Quantum Gravity". Jälkeenpäin Sokal paljasti kirjoituksensa parodioivan sitä, kuinka tunnetut postmodernit intellektuellit käsittelevät fysiikasta ja matematiikasta lainattuja aineksia omissa filosofioissaan ja kulttuuriteorioissaan. Kirjoituksen maalitauluina olivat sosiaalinen konstruktivismi ja tietoteoreettinen relativismi. Tapaus tunnetaan englanninkielisissä maissa nimellä the Sokal affair.
Seuraavana vuonna Sokal kirjoitti yhdessä Louvainin yliopiston fysiikan professorin Jean Bricmontin kanssa teoksen Impostures Intellectuelles, jonka mukaan tiedemaailman "älyllisiä huijareita" ovat mm. Jacques Lacan, Julia Kristeva, Thomas Kuhn, Paul Feyerabend, Luce Irigaray, Bruno Latour, Jean Baudrillard, Gilles Deleuze, Félix Guattari ja Paul Virilio.
Reaktioita Sokalin kepposeen

Sokalin kriitikoiden mukaan hänen temppunsa rikkoi tieteellisen julkaisemisen hyvää käytäntöä vastaan. Suomalainen filosofi Ilkka Niiniluoto huomauttaa kuitenkin, että samanlaisia hämäyskeinoja on käytetty, kun on haluttu kyseenalaistaa vertaisarviointijärjestelmän luotettavuutta.
Osa tutkijoista on nähnyt kiistassa poliittisen vasemmiston ja oikeiston välistä valtataistelua, sillä postmodernin tieteenkritiikin on nähty osaltaan kumpuavan marxilaisesta perinteestä. Sokal on kuitenkin vastannut puolustavansa tiedettä omasta vasemmistolaisesta näkemyksestään. Toinen tulkinta on se, että tieteiden sodassa kritiikkiä ovat esittäneet pääosin luonnontieteilijät, ja sen kohteena on filosofeja, kulttuuritieteilijöitä ja tieteensosiologeja. Nykyisin myönnetään melko yleisesti, että kulttuuristen tekstien merkityksen tulkinta on se piirre, joka erottaa ihmistieteitä havaintoihin ja kokeisiin perustuvista luonnontieteistä.
Niiniluodon mukaan voidaan myös ajatella, että tieteiden sodassa on kyse tieteen ja antitieteen välisestä kamppailusta, jolla on pitkät perinteet. John Passmore ulottaa antitieteelliset näkemykset jopa kirjailijoihin, kuten Jonathan Swiftiin, William Blakeen, J. W. Goetheen, Mary Shelleyyn ja Søren Kierkegaardiin. Richard Bernstein puolestaan arvostelee artikkelissaan Raivo järkeä vastaan filosofeja kuten Friedrich Nietzscheä, Martin Heideggeria, Theodor Adornoa ja Jacques Derridaa. Kriitikoiden mukaan relativististen ja konstruktivististen filosofien näkemykset ovat osana antitieteen ohjelmaa. Filosofi Elizabeth Lloyd on haastanut tämän tulkinnan, koska hänen mukaansa tieteenkriitikot eivät pyri häpäisemään tiedettä vaan "demystifioimaan" sitä: on haluttu näyttää, ettei tieteen arkipäivä vastaa sitä ihannetta, jonka filosofit ja sosiologit ovat aiemmin asettaneet.
Tieteiden sodan lopputulos

Tieteiden sota ei ratkaissut esiin nostamiaan kysymyksiä. Tiedesosiologi Bruno Latour, joka oli yksi kiistaan osallistuneista postmodernisteista, on kuitenkin jälkeenpäin kyseenalaistanut esittämäänsä tieteenkritiikkiä. Latour toteaa artikkelissaan, että Yhdysvaltojen republikaanipuolue on käyttänyt postmodernismin ajatuksia kyseenalaistaessaan ilmastonmuutokseen liittyvää tutkimusta ja kysyy, pitäisikö postmodernistien sittenkin miettiä kantansa uudelleen. Tiedeyhteisössä ollaan kiivaimpien sanankäänteiden jälkeen etsimässä yhteistä pohjaa keskustelulle.
Kirjallisuutta

Gross, Paul R. & Levitt, Norman: Higher superstition: The academic left and its quarrels with science.  Baltimore, Madison:  The Johns Hopkins University Press, 1994.  ISBN 0-8018-4766-4  (englanniksi)
Newton, Roger G.: The truth of science: Physical theories and reality.  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press, 1997.  ISBN 978-0-674-91092-8  (englanniksi)
Sokal, Alan D. & Bricmont, Jean: Fashionable nonsense: Postmodern intellectuals' abuse of science.  New York:  Picador, 1998.  ISBN 0-312-19545-1  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kieseppä, I. A.: Alan Sokal – Kvanttigravitaation hermeneutiikka ja postmoderni. niin & näin 4/1997, 27–32.
Michelsen, Kalle: Alan Sokal ja tieteentutkimuksen identiteettikriisi (Arkistoitu – Internet Archive) Tieteessä tapahtuu 7/1997.
Vehkavaara, Tommi: Huijauksia vai konstruktioita? niin & näin 4/1997, 32–36.
Hr. Ms. Tijgerhaai (S807)

| Hr>  Ms. Tijgerhaai |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Rotterdamsche Droogdok Maatschappij, Rotterdam
Kölinlasku:  14. heinäkuuta 1966
Laskettu vesille:  25. toukokuuta 1971
Palveluskäyttöön:  20. lokakuuta 1972
Poistui palveluskäytöstä:  8. joulukuuta 1995
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 408 t (pinnalla) 2 640 t (sukellus)
Pituus:  66,9 m
Leveys:  8,4 m
Syväys:  7,1 m
Koneteho:  3 × Werkspoor RVB 215X 12 -dieselmoottoria 4 200 bhp  1 × Holec-sähkömoottori 5 100 hv
Nopeus:  13 solmua (pinnalla) 20 solmua (sukellus)
Miehistöä:  67
Aseistus
Aseistus:  6 × 533 mm torpedoputkea, joihin 20 × Honeywell Mk 48 tai Honeywell NT 37 -torpedoa
Hr. Ms. Tijgerhaai (runkonumero S807) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Zwaardvis-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin 24. joulukuuta 1965 Rotterdamsche Droogdok Maatschappijilta Rotterdamista, missä köli laskettiin 14. heinäkuuta 1966. Alus laskettiin vesille 25. toukokuuta 1971 ja otettiin palvelukseen 20. lokakuuta 1972.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 8. joulukuuta 1995.
Tiksi

| Tiksi, Tiksii (Тикси, Тиксии) |
| --- | --- |
 Tiksi Laptevinmeren äärellä
 Sahan tasavalta Venäjällä, alla taajama tasavallan kartalla.
 Tiksi, Tiksii
 Koordinaatit: 71.6376°N, 128.8648°E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Sahan tasavalta
Ulus (piiri):  Bulunin ulus
Perustettu:  1932 (polaaritutkimusasema)  1937 (satama)
taajamaksi:  1939
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama-alue
Väkiluku (2010):  5 063
Aikavyöhyke:  UTC+9 (MSK+6)
 
 sakha.gov.ru/section/66/settlement/2403 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tiksi (ven. Тикси, jak. Тиксии, Tiksii) on kaupunkimainen taajama ja satamapaikkakunta Laptevinmeren rannalla Sahan tasavallan pohjoisosassa Venäjällä. Tiksi on Bulunin ulusin eli Bulunin piirin hallinnollinen keskus. Tiksi on yksi Laptevinmeren tärkeimmistä satamista ja eräs Koillisväylän satamista. Siellä on myös lentoasema. Vuoden 2010 väestönlaskennassa taajaman väkiluvuksi saatiin 5 063 henkeä, joka oli yli puolet koko piirin 9 054 asukkaasta. Tiksissä on toiminut vuodesta 2010 alkaen Siperian meteorologinen mittausasema, jonka toiminnassa muun muassa Ilmatieteen laitos on mukana.
Sahan tasavallan pääkaupunkiin on vesitse (Lenaa pitkin) 1 270 kilometriä.
Neuvostoliitto karkotti Tiksiin etnisiin vähemmistöihin kuuluvia ihmisiä, muun muassa inkerinsuomalaisia, toisen maailmansodan aikana.
Asukasluvun kehitys:
11 649 (1989)
5 873 (2002)
5 700 (2005)
5 063 (2010)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tiksi Wikimedia Commonsissa
Kuvia Tiksistä
Kuvia (venäjäksi) (evgengusev.narod.ru)
Spasa Nerukotvornogo v Tiksi Jakutiskaja (Kirkko)[vanhentunut linkki] (venäjäksi) (prihod.ru)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat
Tilhi (lehti)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Tilhi oli Helsingissä vuosina 1884–1886 ilmestynyt lastenlehti.
Weilin & Göösin kustantama Tilhi jatkoi vuosina 1871–1880 ilmestyneen Pääskysen topeliaanisia perinteitä. Sen toimittajina työskentelivät Ottilia Stenbäck ja Aina Brummer. Lehdellä oli läheinen yhteys myös Nya Trollsländanin toimitukseen.
Tilhen tavoitteena oli herättää rakkautta lähimmäisiä, omaa kansaa, isänmaata ja Jumalaa kohtaan. Se sisälsi etupäässä fiktiivisiä kertomuksia sekä kirjoitti paljon luonnon- ja eläinsuojelusta. Lehden kannatus oli kuitenkin heikkoa, ja vuoden 1886 lopussa sillä oli enää 300 tilaajaa. Tilhen lakkaamiseen vaikutti myös kilpailu Lasten Kuvalehden kanssa sekä toimittajien muut kiireet.
Aiheesta muualla

Tilhi digitoituna kansalliskirjastossa
Tiihon

| Tiihon> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Veikko Tajakka
Syntynyt: 28. kesäkuuta 1928 Suistamo, Suomi
Kuollut: 2. elokuuta 2000 (72 vuotta) Kuopio, Suomi
Muut tiedot
Koulutus:  Licencie en Theologie filosofian tohtori
Tiihon (oik. Veikko Tajakka; 28. kesäkuuta 1928 Suistamo – 2. elokuuta 2000 Kuopio) oli ortodoksinen piispa ja filosofian tohtori, joka toimi Helsingin metropoliittana 1988–1996. Sitä ennen hän toimi Suomen ortodoksisen kirkon apulaispiispana eli Joensuun piispana 1984–1988.
Tausta ja koulutus

Veikko Tajakka syntyi Suistamon kunnassa Raja-Karjalassa, joka luovutettiin 1944 Neuvostoliitolle. Hän valmistui Suomen ortodoksisesta pappisseminaarista 1954. Samana vuonna hänet vihittiin diakoniksi ja papiksi. Hän suoritti Licencie en Theologie -tutkinnon Pariisin Teologisessa Instituutissa sekä valmistui myöhemmin filosofian kandidaatiksi ja lisensiaatiksi Oulun yliopistosta. Helsingin metropoliittana ollessaan hän väitteli filosofian tohtoriksi Joensuun yliopistossa vuonna 1990, aiheesta Vapaus ja aika Nikolai Berdjajevin filosofisessa ajattelussa.
Ura

Työuransa aluksi Veikko Tajakka toimitti viransijaisuuksia ja sisälähetystyötä. Hän toimi uskonnonopettajana Kuopion ortodoksisessa seurakunnassa 1955–1964, jonka jälkeen hänet valittiin Turun ortodoksisen seurakunnan kirkkoherraksi 1964–1967. Veikko Tajakka toimi Suomen ortodoksisen kirkollishallituksen notaarina 1967–1968. Hänen pitkäaikaisin työjaksonsa oli Oulun ortodoksisen seurakunnan kirkkoherran toimi vuosina 1968–1984.
Vuonna 1984 Tiihon valittiin Joensuun piispaksi eli Suomen ortodoksisen kirkkokunnan apulaispiispaksi. Tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1988. Koska hän oli jäänyt leskeksi, ennen piispaksi vihkimistä hän vihkiytyi viitankantajamunkiksi Valamon luostarissa, ja sai nimen Tiihon. Hänestä tulikin ankara askeetti, jonka kohdalla kilvoituselämä ei hakenut kompromisseja.
Tiihon valittiin Helsingin hiippakunnan metropoliitaksi 1988. Hän oli virassa vuoteen 1996 asti, jolloin hän jäi eläkkeelle sairauden vuoksi. Hän vietti eläkevuotensa Kuopiossa.
Tiihon toimi myös opetustehtävissä seurakunnissa ja Suomen ortodoksisessa pappisseminaarissa, sekä Ruotsin suomalaisen ortodoksisen seurakunnan kirkkoherrana lyhyen aikaa. Hän julkaisi useita artikkeleita ja joitakin teoksia tutkimusaloiltaan, sekä toimi Ortodoksisen kirjallisuuden julkaisuneuvoston päätoimittajana 1987–1989.
Tunnustukset

Pyhän Karitsan ritarikunnan I luokan komentajamerkki
Jerusalemin Pyhä Johannes Hospitaali -ritarikunnan suurristi
Kreikan Fenixin ritarikunnan I luokan komentajamerkki
muita koti- ja ulkomaisia kunniamerkkejä.
Tiibetin lippu

Tiibetin lippu
Tiibetin lippuja sotilasparaatissa Lhasassa vuonna 1938
Tiibetissä 1920-luvun alussa kuvattu lippuversio
Tiibetin Chushi Gangdruk -vapautusarmeijan lippu 1957-1974
Tiibetin lippuja Zürichissä huhtikuussa 2010 järjestetyssä mielenosoituksessa
Tiibetin lippu oli itsenäisen Tiibetin valtio- ja sotalippu. Nykyisin lippu on käytössä tiibetiläisten kansallislippuna. Sitä käyttää myös Intiassa toimiva Tiibetin pakolaishallitus.
Kiinassa Tiibetin lipun hallussapito ja julkinen liputtaminen on kielletty, koska sen katsotaan olevan separatismin symboli. Lippu myös sensuroidaan pois kiinalaisessa mediassa, ja lippua esittävä kuva esimerkiksi kännykässä johtaa pidätykseen.
Historia

Nykymuotoinen Tiibetin lippu on ollut käytössä Tiibetin de facto itsenäisyyden ajasta vuosista 1912–1951 alkaen. Sen keskeinen symboliikka, muun muassa lumileijona, peräytyy kuitenkin 600-luvulle kuningas Songtsen Gambon hallituskauteen. Itsenäisessä Tiibetissä lippua käytettiin alun perin sotilaslippuna. Valtiolippuna se tuli käyttöön mahdollisesti 1920-luvun kuluessa. Toisaalta eräiden tietojen mukaan lippua olisi käytetty pelkästään sotalippuna 13. dalai-laman hallintokauden loppuun, 1930-luvun puoliväliin saakka.
Lippua ja sen käyttöä koskevat tiedot ovat itsenäisyyden ajalta hajanaisia ja epävarmoja, sillä Tiibet harjoitti eristäytymispolitiikkaa, ei hakenut itsenäisyydelleen kansainvälistä tunnustusta eikä liittynyt Kansainliittoon tai muihin kansainvälisiin järjestöihin. Lisäksi Kiinan kansantasavallan ja aiemmin myös kansallisen Kiinan johdonmukaisena pyrkimyksenä on myöhemmin ollut ja on edelleenkin Tiibetin itsenäisyyden ja sen symbolien kyseenalaistaminen. Molemmat tekijät on syytä huomioida Tiibetin lipun itsenäisyyden aikaista historiaa koskevia tietoja tulkittaessa. Nykymuotoinen (tai ainakin sitä muistuttava) lippu mainitaan kuitenkin Ranskan ulkoministeriön raportissa vuodelta 1920 Tiibetin valtiolipuksi, Tiibetin valtuuskunta käytti lippua niin ikään vuonna 1947 osallistuessaan New Delhissä pidettyyn kansainväliseen Aasia-kokoukseen. Suomessa vuonna 1949 julkaistussa Otavan koulukartastossa (samoin kuin kartaston uusintapainoksissa aina vuoteen 1966 saakka) lippu esiintyy itsenäisten valtioiden lippuluettelossa Tiibetin kansallislippuna. Vuonna 1957 julkaistussa Mitä missä milloin 1958 Kansalaisen vuosikirjassa lippu puolestaan esitetään Tiibetin kauppalippuna.
Lipun mittasuhteita, värejä tai kuvioita ei itsenäisessä Tiibetissä koskaan vahvistettu. Kommunistisen Kiinan joukot valtasivat Tiibetin vuosien 1950–1951 sodassa ja vuonna 1951 Tiibetin ja Kiinan kansantasavallan edustajat solmivat 17-kohtaisen sopimuksen, jolla Tiibetin hallitus tunnusti Kiinan suvereniteetin Tiibetissä. Käytännössä kommunistinen Kiina ei puuttunut aluksi radikaalisti Länsi-Tiibetin sisäiseen hallintojärjestelmään. Dalai-laman hallinto jatkoi toimintaansa ja myös Tiibetin lipun käyttö sallittiin vuoden 1959 Tiibetin kansannousuun saakka. Kansannousun kukistuttua dalai-lama seuraajineen pakeni Intiaan.
Symboliikka

Lipun alareunan valkoinen kolmio kuvaa lumipeitteistä Himalajan vuoristoa, jossa Tiibet sijaitsee. Kaksi tyyliteltyä lumileijonaa taas viittaavat hengellisen ja maallisen vallan keskinäiseen harmoniaan. Leijonat kannattelevat jalokiveä, joka kuvaa buddhalaista filosofiaa. Kiven yläpuolella on kolme loistavaa jalokiveä jotka kuvaavat Buddhaa, dharmaa ja sanghaa. Huipun takaa loistaa aurinko, joka on onnen, vapauden ja hyvinvoinnin symboli. Auringosta lähtevät 12 sädettä puolestaan kuvaavat Tiibetin alkuperäisiä heimoja. Lipun värit taas viestivät lippua suojelevista nais- ja miespuolisista jumalolennoista. Buddhan aatteiden leviämistä lipussa edustaa kolme kultaista reunustaa.
Lipun värejä, kuvioita tai mittasuhteita ei ole koskaan virallisesti vahvistettu, yleensä käytössä olevat liput ovat mittasuhteiltaan 2:3 tai 5:8, mutta muunkinlaisia käytetään.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää tietoa lipusta Tiibetin pakolaishallituksen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Oiva Timonen

Oiva Timonen (26. toukokuuta 1920 Evijärvi – 31. lokakuuta 1998 Nurmo) oli suomalainen vapaapainija.
Timonen edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa, jossa hän 52 kilon sarjassa jätti loukkaantumisen vuoksi urakkansa kesken ensimmäisen kierroksen jälkeen. Maaotteluissa hän paini kahdeksan kertaa.
Seuratasolla Timonen edusti Seinäjoen Urheilijoita ja Seinäjoen Paini-Miehiä. Hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1950 ja 1952.
De Havilland D.H.82A Tiger Moth

de Havilland D.H.82A Tiger Moth
De Havilland D.H.82 Tiger Moth oli englantilainen, kaksitasoinen ja kaksipaikkainen, yksimoottorinen alkeiskoulutuskone. Kone oli de Havilland D.H.60:n pohjalta suunniteltu sotilasversio, jota valmistettiin vuosien 1931 ja 1945 välisenä aikana yli 8 000 kappaletta useina eri versioina. Kone oli laajassa käytössä paitsi Englannin, myös monen Brittiläisen kansainyhteisön maan sotilaslentokoulujen käytössä. Toisen maailmansodan päätyttyä lentokoulutoiminta jatkui edelleen, ja viimeiset lentokoulut luopuivat Tiger Moth -kalustostaan vasta vuonna 1953. Kone oli esikuvansa D.H.60:n tapaan erittäin suosittu myös siviilikäytössä. Englannin kuninkaallisten ilmavoimien, Royal Air Forcen, luovuttua konetyypistä 1950-luvulla niitä myytiin myös siviiliin siirtyville sotilaslentäjille. Koneita on säilynyt runsaasti, noin 200 kappaletta eri puolilla maailmaa.