stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parmenides (dialogi)
Aiheesta muualla > Muuta

Corazzon, Raul: Plato’s Parmenides and the Dilemma of Participation Theory and History of Ontology (englanniksi)
McFarlane, Thomas J.: Plato’s Parmenides (englanniksi)
Rickless, Samuel: Plato’s Parmenides The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Platonin teokset
| --- | --- |
Varhaisvaihe:  Sokrateen puolustuspuhe · Kharmides · Kriton · Euthyfron · Alkibiades I · Laajempi Hippias · Lyhyempi Hippias · Ion · Lakhes · Lysis
Keskivaihe:  Kratylos · Euthydemos · Gorgias · Meneksenos · Menon · Faidon · Protagoras · Pidot · Faidros · Valtio · Parmenides · Theaitetos
Myöhäisvaihe:  Kleitofon · Timaios · Kritias · Sofisti · Valtiomies · Filebos · Lait
Mahdollisesti epäperäiset ja epäperäiset:  Aksiokhos · Alkibiades II · Demodokos · Hipparkhos · Epigrammit · Epinomis · Eryksias · Hyveestä · Kilpailijat · Kirjeet · Minos · Määritelmiä · Oikeamielisyydestä · Sisyfos · Theages
Dialogin alku ensimmäisessä painetussa laitoksessa (editio princeps) vuodelta 1513.
Patsassaari

Semjon Štšedrinin vuonna 1803 maalaama näkymä Patsassaarelle.
Patsassaari (ven. Петро́вский о́стров, Petrovski ostrov) on saari Nevan suistossa Pietarin kaupungin keskustassa Venäjällä. Etelässä se rajoittuu Pieneen Nevaan ja pohjoisessa Pieneen Nevkaan. Idässä kapea Ždanovka-joki erottaa sen Koivusaaresta.
1600-luvulla Patsassaari oli asumatonta heinämaata. 1700-luvun alussa sen omisti Pietari I, josta nykyinen venäjänkielinen nimitys juontuu. 1710-luvulla saarelle rakennettiin kaksi Pietari I:n huvilaa ja vuonna 1768 Katariina II:n puinen palatsi, joka paloi vuonna 1912. 1800-luvun lopussa saarelle syntyi teollisuutta ja vuonna 1895 sinne avattiin näyttelijöiden vanhainkoti. Eteläkärjessä sijaitsee Petrovski-stadion ja länsikärjessä purjehdusseura.
Aiheesta muualla

Patsassaari Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi, englanniksi)
Patricia of Finland

Patricia of Finlandin alusvaatemalli vuonna 1996
Patricia of Finland, usein vain Patricia, on naisten alusvaatemerkki, joka juontaa juurensa suomalaiseen Oy Sjöblom Ab -perheyritykseen. Sjöblom perusti tuotemerkin 1958.
Amerikkalaisen Mary Phelps Jacobin vuonna 1914 patentoimat nykyaikaisen kaltaiset rintaliivit alkoivat löytää tiensä Suomeen, kun Julia Albertina Sjöblom alkoi valmistaa niitä vuonna 1922 Helsingin Korkeavuorenkadulle vuonna 1912 avaamassaan ompelimossa J. Sjöblomin Korsetti ja Liina. Hän kopioi amerikkalaisia malleja lehdistä löytämiensä kuvien perusteella. Liivejä kaupiteltiin Helsingissä ovelta ovelle tuolloin enimmäkseen kotona työskennelleille naisille.
1920-luvun hyppivä charleston-muotitanssi asetti uusia vaatimuksia naisten rintojen kurissa pysymiseen, ja rintaliivimarkkinat kehittyivät nopeasti. Sjöblomit perustivat Helsinkiin uusia myymälöitä ja alkoivat 1930-luvulla oman tuotannon lisäksi tuoda Suomeen merkkiliivejä ulkomailta.
Vuonna 1943 yhtiön kolme siihenastista toiminimeä yhdistettiin yritykseksi Oy Sjöblom Ab. Yhtiön toimitusjohtaksi tuli Julia Sjöblomin poika Nils. Sotien jälkeinen materiaalipula sai yrityksen keskittymään yhä enemmän valmiiden liivien tuontiin, joka sekin oli säänneltyä. Uuden erän saapuessa Sjöblomin myymälöihin jonotettiin.
Sjöblom aloitti 1953 amerikkalaisten Peter Pan -liivien lisenssivalmistuksen uudessa tehtaassaan Helsingin Arabiassa. 
Vuonna 1958 yritys päätti tuoda markkinoille oman rintaliivimerkin Patricia. Sjöblomin vuonna 1962 teettämän kyselytutkimuksen 27 000 vastauksen aineisto loi pohjan uudelle rintaliivien senttimetripohjaiselle mitoitusjärjestelmälle.
1960-luvun puolivälissä Sjöblom aloitti tuotanto- ja markkinointiyhteistyön ruotsalaisen liivinvalmistajan kanssa niin, että Ruotsissakin voitiin valmistaa ja markkinoida Patriciaa ja Suomessa vastaavasti Abecita-merkkisiä liivejä.
Suomen vaurastuessa Patricia of Finland -merkki menestyi pitkään hyvin, kunnes yhä kalliimmat tuotantokustannukset heikensivät 1980-luvulla yrityksen kolmen tehtaan kannattavuutta. Vuonna 1980 yrityksen johtoon sisarensa Mariannen jälkeen asettunut Nils-Robert Sjöblom myi perheyrityksen Suomen 1990-luvun alun laman loppuaikoina 1994.
Patricia of Finland -tuotemerkki jatkaa yhä Patricia Group Oy:n omistuksessa. Yrityksen liikevaihto on noin miljoona euroa. Vuodesta 2004 merkille on avattu muutamia omia myymälöitä Suomeen.
Aiheesta muualla

Patricia of Finland -verkkosivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Solomanni

| Solomanni Соломенное, Solomennoje |
| --- | --- |
 Herran temppeliin tuomisen kirkko Solomannin salmen rannalla.
 Solomanni
 Koordinaatit: 61°50′47″N, 34°21′36″E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Kaupunkipiirikunta:  Petroskoi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Petroskoin kaupunkiin kuuluva taajama
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Solomanni (ven. Соло́менное, Solomennoje) on Petroskoin kaupunkiin kuuluva taajama Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Lohmoijärven ja Äänisen Petroskoinlahden välisen salmen rannoilla kymmenen kilometriä kaupungin keskustasta pohjoiseen.
Historia

Solomannin kylä (ven. Solomjane) mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1563 verokirjassa. Sen nimi perustuu venäläiseen murresanaan solomja, joka on lainattu itämerensuomalaisten kielten salmi-sanasta. 1500-luvun lopussa Solomanniin perustettiin Pietarin ja Paavalin miesluostari, joka lakkautettiin vuonna 1764. Vuonna 1775 salmen rannalle rakennettiin kivinen Herran temppeliin tuomisen kirkko. Palaneen luostarikirkon paikalle pystytettiin vuonna 1798 valmistunut Pietari-Paavalin kivikirkko. Solomannin seurakuntaan kuuluivat Järventauksen kylät sekä Suolusmäki. Hallinnollisesti Solomanni oli 1900-luvun alussa osa Suojun volostin Järventauksen kyläkuntaa. Vuonna 1905 siellä oli 154 asukasta.
Paikallisia elinkeinoja olivat maanviljely, kalastus, puunhankinta ja uitto sekä 1800-luvun lopulta lähtien työskentely sahalaitoksilla. Vuonna 1874 Lohmoijärven rannalle rakennettiin kauppias Gromovin omistama saha, joka oli pitkään Onegan tehtaan jälkeen Petroskoin toiseksi suurin teollisuuslaitos. 1920-luvun alussa se tuotti neljäsosan Neuvosto-Karjalan sahatavarasta. 1920- ja 1930-luvuilla Solomanni toimi Järventauksen kyläneuvoston keskuksena. Vuonna 1933 siellä oli 3 200 asukasta, joista 70 % oli venäläisiä, 17 % suomalaisia ja 7 % karjalaisia. Samana vuonna paikkakunnalle rakennettiin uusi tiilitehdas. Vuonna 1934 Solomanni sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Solomannin saha evakuoitiin toisen maailmansodan aikana Kirovin alueen Luzaan, mutta se aloitti toimintansa uudelleen jo vuonna 1945. Vuonna 1963 saha ja Petroskoin huonekalutehdas yhdistettiin Petroskoin saha- ja huonekalukombinaatiksi, jonka palveluksessa oli parhaimmillaan 2 000 työntekijää. Huonekalujen valmistuksesta luopunut kombinaatti teki vararikon vuonna 1998.
Nykypäivä ja nähtävyydet

Petroskoin saha- ja huonekalukombinaatin pohjalta perustettiin vuonna 2004 ASPEK-yhtymään kuuluva osakeyhtiö. Sen sahatavaraa tuottavalla tehtaalla työskentelee modernisoinnin jälkeen 350 henkeä.
Luonnonkauniilla paikalla sijaitseva taajama muistuttaa puutaloineen vielä nykyäänkin suurelta osin maaseutua. Sieltä on löydetty harvinainen diabaasilaji, jota on käytetty Pietarin Iisakinkirkon sisustamiseen. Paikallinen nähtävyys on vuosina 1999–2003 restauroitu Herran temppeliin tuomisen kirkko. Pietari-Paavalin kirkko toimii lastentarhana. Lähistöllä sijaitsee kasvitieteellinen puutarha sekä Tšortov stul (”Piruntuoli”) -niminen kalliorinne, joka on suojeltu luonnonmuistomerkki. Solomannin salmi on suosittu virkistyskalastuskohde. Salmen yli johtaa huonokuntoinen avattava ponttoonisilta Järventakuiseen.
Bjørn Paulson

| Mitalit> Maa:   Norja.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Norja.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Norja.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Norja> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Lontoo 1948 | korkeushyppy |  |
Bjørn Paulson (21. kesäkuuta 1923 – 14. tammikuuta 2008) oli norjalainen korkeushyppääjä ja olympiamitalisti.
Paulson saavutti korkeushypyssä olympiahopeaa Lontoossa 1948 tuloksella 195 cm. Saman tuloksen saivat myös kolme seuraavaksi sijoittunutta hyppääjää, ja ensimmäistä kertaa olympiahistoriassa samaan tulokseen päätyneiden sijoitukset ratkaistiin pudotusten määrällä.
Soitinluokitus

Soitinluokitus jaottelee soittimet erilaisiin ryhmin. Eri soitinluokitukset voivat käyttää erilaisia jaotteluperiaatteita, kuten äänen synnyttämisperiaatetta, soitinten materiaaleja, rakennetta, käyttötapaa, tehtävää tai muita soittimiin liitettyjä ilmiöitä.
Historia

Soitinten luokitteluperusteet ovat olleet historiallisesti kulttuurisidonnaisia tai käytännön tarpeista lähteneitä. Esimerkiksi suomalaisessa kulttuurissa soittimet jaettiin ennen kanteleisiin, kelloihin, pilleihin ja torviin. Muinaisten korkeakulttuurien luokittelut olivat jo systemaattisemmin järjestettyjä. Esimerkiksi kiinalaiset jaottelivat soittimet kahdeksaan eri luokkaan, perusteinaan soitinten rungon tai soivan osan materiaali (nahka, silkki, metalli, kivi, savi, kalebassi, bambu ja puu). Hindut puolestaan ryhmittelivät soittimensa puhaltimiin, kielisoittimiin, lyömäsoittimiin ja rumpuihin. Antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset jaottelivat soittimensa kielisoittimiin soittimen soivan osan pohjalta sekä puhallinsoittimiin ja lyömäsoittimiin soittotavan pohjalta. Eurooppalaiset ottivat käyttöön kyseisen kolmijaon, johon soittotavan mukaan on lisätty kosketinsoittimet.
Musiikkitutkijoiden soitinluokitukset

Sebastian Virdungin, Lodovico Zacconin ja Mikael Agricolan kaltaiset musiikkikirjailijat jaottelivat 1500-luvulla soittimia luokkiin eritoten kristillisen estetiikan pohjalta. Rumpuja ei aina pidetty edes soittimina. 1600-luvulla muun muassa Marin Mersenne, Athanasius Kirscher ja Michael Praetorius laajensivat soitinluokituksia, kuitenkin pitäytyen hellenistisessä kolmijaossa.
1900-luvulla pyrittiin yleisempiin ja objektiivisempiin luokittelumalleihin, joissa soittimia alettiin arvioida niiden rakenteen perusteella. Luokittelusääntöjen tuli myös olla riippumattomia musiikkikäytännöistä ja samoja luokittelukysymyksiä tuli kyetä soveltamaan jokaiseen luokittelun kohteena olleeseen soittimeen. Ensimmäisen maailmanlaajuista soitinaineistoa käsitelleen luokittelujärjestelmän loi Victor-Charles Mahillon, jonka työtä jatkoivat Curt Sachs ja Erich von Hornbostel. Heidän vuonna 1914 julkaisema teos Systematik der Musikinstrumente jakoi soittimet äänen synnyttämisilmiön fysikaalisen luonteen pohjalta neljään pääluokkaan:
Idiofonit, eli ns. itsesoivat soittimet
Membranofonit eli kalvosoittimet
Aerofonit eli ilmasoittimet sekä
Kordofonit eli kielisoittimet
Nykyisin näihin voidaan lisätä vielä elektrofonien eli sähkösoitinten luokka. Pääluokkien alla on edelleen alaluokkia, joilla voi olla omia alaluokkiaan. Hornbostelin ja Sachsin luokittelujärjestelmä alkoi ensi kertaa vakiinnuttaa käsitteitä, jotka alettiin ymmärtää samalla tavoin eri puolilla maailmaa. Luokittelu on edelleen yleisen soitinluokituksen perusta.
Soitintypologiat

Kiinteiden ja universaalien soitinluokitusten ohella eri tutkijat ovat kehitelleet aikaan ja paikallisiin konteksteihin enemmän sidoksissa olevia luokituksia, eli soitintypologioita. Typologiassa lähdetään yksittäisestä soittimesta käsin etsimään sen kanssa samankaltaisia ominaisuuksia jakavia soittimia, jonka kautta edelleen saadaan aikaan soitinryhmiä. Typologiat voivat perustua hyvin erilaisiin ominaisuuksiin, kuten muotoon, rakenteeseen, akustisiin ominaisuuksiin, soitinten arvostuksiin, soitinten symboliarvoihin, uskonnollisiin käyttöyhteyksiin jne. Typologiat ovat kuitenkin jääneet esim. maantieteellisesti varsin rajatuille alueille rajautuneiksi luokitteluiksi.
Esimerkiksi Otavan Iso Musiikkitietosanakirja jakaa soittimet ryhmiin seuraavasti:
Vaskipuhaltimet: trumpetti, käyrätorvi, tuuba, vetopasuuna ja muita soittimia. Vaskipuhaltimissa koneisto on (kokonaan) metallia. Vaskipuhaltimissa ei ole ääntä synnyttävää ruokolehdykkää, kuten puupuhaltimissa.
Puupuhaltimet: englannintorvi, klarinetti, fagotti, oboe ja tiettävästi muita. Puupuhaltimissa ääni syntyy yksinkertaisessa (klarinetti, saksofoni) tai kaksinkertaisessa (oboe, englannintorvi, fagotti) ruokolehdykässä.
Jousisoittimet: viulu, alttoviulu, sello ja kontrabasso. Kontrabassossa on jousisoitinryhmän soittimissa matalin ääni. Tavallisessa viulussa on taas jousisoitinten korkein ääni.
Kosketinsoittimet: celesta, cembalo, piano, taffelipiano, flyygeli, klavikordi. Piano saattaa olla ehkä kaikista tunnetuin soitin. Celesta on melkein kuin piano, paitsi Celestassa on kellomainen ääni. Cembaloa käytetään paljon barokki-ajan musiikissa. Cembalon koskettimia "näppäillään"
Kielisoittimet: harppu, kitara
Lyömäsoittimet: patarumpu, tamtam, kongi, ksylofoni, vibrafoni, rumpusetin osat ja paljon muita. Lyömäsoittimissa käytetään yleensä kapuloita soittimen soittamiseen.
Kirjallisuus

E. M. von Hornbostel ja C. Sachs: Soitinten luokitusjärestelmä.  (suom. T. Leisiö)  Musiikki, 1914 / suom. 1974.
Solun tukiranka

Kaavakuva eläinsolusta ja sen osista:  1. Tumajyvänen 2. Tuma 3. Ribosomi 4. Kalvorakkula 5. Karkea solulimakalvosto 6. Golgin laite 7. Solun tukiranka 8. Sileä solulimakalvosto 9. Mitokondrio 10. Solunesterakkula 11. Solulima 12. Lysosomi 13. Keskusjyvänen
Aitotumaisen solun tukiranka. Mikrofilamentit näkyvät punaisina, mikrotubulukset vihreinä ja tuma sinisenä.
Solun tukiranka eli sytoskeletoni muodostuu pääosin kolmenlaisista rakenteista, aktiini- eli mikrofilamenteista eli piensäikeistä, mikrotubuluksista eli mikroputkista ja välikokoisista säikeistä. Tukiranka vahvistaa solun rakennetta hauraan solukalvon alla ja muualla solussa. Säikeet mahdollistavat muun muassa solun liikkumisen ja muodonmuutokset sekä organisoivat solun sisäosia järjestäen soluelimiä eri puolille solulimaa. Lisäksi solun tukirangan tehtäviin kuuluu solunsisäinen ja solujen välinen viestinvälitys sekä tumasukkulan muodostaminen. Solu säätelee tukirankaansa lukuisten erilaisten säätelyproteiinien välityksellä.
Monien erikoistuneiden solujen toiminnot perustuvat solun tukirankaan. Tukiranka mahdollistaa esimerkiksi valkosolujen samoin kuin amebojenkin ryömimisen. Lihassolujen supistuminen ja siittiön uiminen perustuvat tukirankaan. Tukiranka ohjaa myös kasvisolun kasvua.
Aitotumaisen solun tukiranka

Eri tukirangan rakenteiden luokittelu perustuu tukirangan muodostavien säikeiden rakenteeseen. Erityyppiset säikeet koostuvat erilaisista proteiineista ja palvelevat erilaisissa tehtävissä. Säikeet ovat usein dynaamisia. Esimerkiksi aktiinifilamentit voivat helposti hajota yksittäisiksi proteiineiksi ja kokoontua säikeiksi taas uudelleen. Dynaamisuus mahdollistaa solun nopean muodonmuutoksen ja reagoinnin.
Aktiinifilamentit/Mikrofilamentit
Aktiinifilamentit koostuvat aktiiniproteiinista. Aktiiniproteiinit muodostavat joustavia pitkiä kaksoiskierteisiä säikeitä. Näitä säikeitä esiintyy kimppuina tai verkostoina kaikkialta solussa. Erityisesti aktiinifilamenttejä on solukalvon sisäpinnalla. Aktiinifilamentit mahdollistavat solun ryömimisen valejaloilla ja lihasten supistumisen.
Mikrotubulukset
Mikrotubulukset koostuvat α- ja β-tubuliinidimereistä. Värekarvat ja bakteerimoottori ovat muodostuneet mikrotubuluksista. Mikrotubulukset osallistuvat kalvorakkuloiden ja soluelinten kuljetukseen solussa ja tumasukkulan muodostamiseen. Mikrotubulukset ovat hyvin dynaamisia eli niiden rakenne on alituisesti kasvamassa tai kutistumassa.
Välikokoiset säikeet
Välikokoisia säikeitä muodostavien proteiinien kirjo on huomattavasti laajempi: ne voivat muodostua esimerkiksi keratiinista, vimentiinistä tai lamiineista. Säietyypit voidaan osin erottaa toisistaan myös koon perusteella. Välikokoisista säikeistä muodostuu muun muassa tumakalvon sisäpuolen verkosto eli tumalevy, hiukset ja kynnet. Välikokoiset säikeet vastaavat myös hermosolun aksonin pitenemisestä. Välikokoiset säikeet muodostavat vahvoja levyjä, jotka kestävät hyvin taipumista.
Lääkkeet ja myrkyt

Monien myrkkyjen vaikutukset perustuvat solun tukirangan häirintään. Tällaisia myrkkyjä tuottavat monet kasvit, sienet ja sienieläimet. Esimerkiksi latrunkuliini on Latrunculia magnifica sienieläimen myrkkyä, joka sitoutuu aktiiniin ja estää aktiinisäikeiden kasvun. Kavalakärpässienen falloidiini taas vakauttaa aktiinisäikeitä, jolloin ne menettävät kykynsä hajaantua yksittäisiksi aktiiniproteiineiksi. Yksi ensiapukeino falloidiinimyrkytykseen on syödä suuri määrä raakaa lihaa. Liha sisältää runsaasti aktiinia, johon myrkky sitoutuu.
Monilla tubuliiniin sitoutuvilla myrkyillä on myös lääketieteellistä arvoa. Eräästä krookuksesta saatava myrkky, kolkisiini, sitoutuu solun vapaaseen tubuliiniin. Sidottu tubuliini ei pysty esimerkiksi muodostamaan tumasukkulaa, jolloin solunjakautuminen pysähtyy. Kolkisiinia käytetäänkin solunjakautumisen tutkimisessa. Kolkisiinia voidaan käyttää kemoterapiassa, sillä jatkuvasti jakautuvat syöpäsolut ovat herkempiä kolkisiinille kuin useimmat muut solut.
Yleisesti laboratorioissa käytetty kemikaali akryyliamidi vahingoittaa välimittaisia säikeitä, minkä vuoksi reagenssia käsiteltäessä on käytettävä suojakäsineitä.
Sokraatikot

Sokrates oppilaineen (Johann Friedrich Greuter)
Sokraatikoilla tarkoitetaan Sokrateen oppilaita. Sokrates ei itse perustanut omaa filosofista koulukuntaa, mutta hänen oppilaansa perustivat lukuisia sokraattisia koulukuntia, joista kehittyivät myöhemmin lähes kaikki kreikkalaisen filosofian suurimmat koulukunnat, tai ainakin Sokrateen vaikutus välittyi niihin erilaisten opettaja-oppilas-ketjujen kautta.
Sokrateen tunnetuimmat oppilaat olivat Platon, Ksenofon ja Antisthenes. Platonia ei kuitenkaan useimmiten lasketa varsinaiseksi sokraatikoksi eikä hänen Akatemiaansa lueta sokraattisten koulujen joukkoon. Antiikin aikana Platonia pidettiin kuitenkin pitkään yhtenä sokraatikkona muiden joukossa eikä häntä pidetty aina edes sokraatikoista tärkeimpänä tai edes Sokrateen perinnön varsinaisena jatkajana samassa määrin kuin muita sokraatikkoja — hänen ei ole yleensä katsottu kuuluneen Sokrateen varsinaiseen sisäpiiriin.
Eräs yhteinen piirre sokraatikoille oli se, että he kirjoittivat lukuisia sokraattisia dialogeja, joissa totuutta etsittiin sokraattista menetelmää käyttäen.
Sokraatikkoja

Sokraatikkoja on tutkinut erityisesti Gabriele Giannantoni teoksessaan Socratis et Socraticorum Reliquiae. Hän luettelee yhteensä noin seitsemänkymmentä sokraatikkoa.
Merkittävimmät sokraatikot olivat:
Aiskhines
Aleksamenos Teoslainen
Antisthenes
Aristippos
Eukleides
Faidon
Glaukon
Kebes
Kriton
Ksenofon
Menedemos
Simon
Stilpon
Simmias
Sokraattiset koulukunnat

Sokrateen kuoleman ja sitä seuranneen n. 150 vuoden aikana useat kreikkalaiset filosofiset koulukunnat esittivät olevansa Sokrateen ainoita oikeita perillisiä. Koulujen perustajat olivat yleensä Sokrateen välittömiä oppilaita, ja myöhemmät johtajat heidän oppilaitaan alenevassa opettaja-oppilas -ketjussa.
Tärkeimmät sokraattisista koulukunnista olivat Antistheneen perustama kyyninen koulukunta, Aristippoksen perustama kyreneläinen koulukunta ja Eukleideen perustama megaralainen koulukunta. Megaralaisesta koulukunnasta erkaantui myöhemmin megaralaisen Eubulideen oppilaan Kleinomakhoksen perustama dialektinen koulukunta. Lisäksi Faidon perusti elisläisen koulukunnan, josta on kuitenkin säilynyt vain vähän  tietoja.
Sokraattiset koulukunnat keskittyivät Sokrateen tavoin etiikkaan ja jatkoivat hänen aloittamaansa hyveen etsintää, mutta päätyivät osittain hyvin erilaisiin ratkaisuihin. Esimerkiksi kyynikoiden mielestä olemassaolon perimmäinen tarkoitus oli juuri hyve, ei nautinto, kyreneläisten mielestä taas nautinto oli kaikkein suurin hyvä ja nimenomaan ruumiillisessa muodossa. Osa sokraattisista koulukunnista suhtautuikin toisiinsa vihamielisesti. Etiikan lisäksi jotkut sokraatikot pohtivat dialektisten periaatteiden seurauksia logiikalle ja metafysiikalle.
Sokraattiset koulukunnat vaikuttivat erityisesti hellenistisen filosofian koulukuntiin, stoalaisiin, epikurolaisiin ja skeptikoihin. Stoalaisuus kehittyi kyynisyyden pohjalle ja megaralaisuus puolestaan vaikutti skeptisyyteen. Kyreneläisyyttä ja epikurolaisuutta puolestaan yhdistää hedonismi, vaikkakin kyreneläisyys vaikutti epikurolaisuuteen enemmänkin negatiivisesti, kiistakumppanina.
Kirjallisuutta

Giannantoni, Gabriele: Socratis et Socraticorum Reliquiae.  (4 vols)  Napoli:  Elenchos 18, 1983-1990.  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive) Tärkein sokraatikkojen tekstien kokoelma.
Zeller, Eduard: Socrates and the Socratic schools.  (Kääntänyt Oswald Joseph Reichel)  Longmans, Green, and Co, 1868.  Teoksen verkkoversio.
Antiikin filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Esisokraattinen filosofia:   Miletoslaiset  Pythagoralaiset  Efesoslaiset  Elealaiset  Pluralistit  Atomistit  Sofistit 
Sokraattinen filosofia:   Akatemialaiset  Peripateetikot  Kyynikot  Kyreneläiset  Megaralaiset  Dialektikot  Elisläiset 
Hellenistinen filosofia:   Epikurolaiset  Stoalaiset  Skeptikot  Uuspythagoralaiset  Uusplatonistit
Pausanias (Makedonia)

Pausaniaan kolikko.
Pausanias oli Makedonian kuningas noin vuonna 394 eaa. Pausaniaan isä oli kuningas Aeropos II, joka puolestaan oli Perdikkas II:n poika.
Aeropos kuoli sairauteen vuonna 395/394 eaa. Hänen seuraajakseen valittiin eräs Amyntas II, joka oli Perdikkas II:n lapsenlapsi tämän pojan Menelaoksen kautta. Amyntaan murhasi kuitenkin pian eräs Derdas ja Pausanias valittiin kuninkaaksi. Pausanias kuoli kuitenkin pian tämän jälkeen, ehkä salamurhan uhrina. Salamurhan takana oli luultavasti Amyntas III.
Pastellimaalaus

Edgar Degas'n pastellimaalaus Kylpevä nainen 1886, Hill-Stead Museum, Farmington, Connecticut.
Pastellimaalaus, tavallisesti vain pastelli on pastelliliiduin toteutettu maalaus tai piirustus, taiteilijan tavoitteesta riippuen.
Pastellivärit ja muu materiaali

Pastelliliidut sisältävät pigmenttiä sekä kipsiä tai valkoista liitua, joissa käytetään sideaineena arabikumia.
Pastellivärejä on neljänlaisia: pehmeitä pastellivärejä, kovia pastellivärejä, pastellikyniä sekä öljypastellivärejä. Pehmeät pastellivärit koostuvat lähes kokonaan pigmentistä. Niiden väri on hohtava, mutta ne ovat hauraita. Pehmeissä pastelliväreissä on pastelliväreistä kaikkein laajin värivalikoima. Kovissa pastelliväreissä on enemmän sideaineita kuin pehmeissä, eivätkä ne siksi murene yhtä helposti. Liidun kova pää voidaan myös teroittaa. Kovat pastellivärit soveltuvat yleensä paremmin pastellipiirustukseen kuin maalaamiseen. Pastellikynät ovat kovuudeltaan kovien ja pehmeiden pastellivärien väliltä. Öljypastellivärien sideaineena on kumin sijaan öljy, joten niitä ei voi käyttää tavallisten pastellivärien kanssa, vaan ne ovat pehmeiden pastellivärien vaihtoehto. Niiden väri voidaan "sulattaa" tärpätillä tai alkoholilla ja levittää paperille siveltimellä.
Pastellimaalaus tehdään yleensä värilliselle pohjalle, sillä pastellivärillä ei pintaa voi kokonaan peittää, ja taustalta pilkistävä valkoinen paperi syö usein värien tehoa. Paperin värin valinta riippuu aiheesta. Paperin pinta on karkea, jotta pigmentti pysyisi siinä kiinni. Pastellitöihin käytetään kahta peruspaperia: Ingres ja Mi-Teintes.
Tekniikka

Pastelliliituja on saatavilla lukemattomissa eri väreissä. Niitä on kuitenkin usein tarpeen sekoittaa, jotta saadaan haluttu värisävy. Pastellivärejä voidaan sekoittaa hankaamalla työpohjalla, levittämällä toista alemman värin päälle kevyesti, tai viivoittamalla.
Pastellivärejä ei voi pyyhkiä pois helposti, vaan virheet korjataan levittämällä lisää väriä päälle. Pastellityön vaarana onkin värien liiallinen sekoittuminen. Pastelliliidut myös murtuvat helposti, tai tahrivat työtilan ja taiteilijan kädet.
Pastelliväreillä voi saada aikaan monipuolista jälkeä. Kovan pastellin terävällä kärjellä voi piirtää yksityiskohtia, ja liidun sivulla voi peittää laajoja alueita. Erilaisia vaikutelmia voidaan saada aikaan painamalla liitua kevyemmin tai voimakkaammin, tai vaihtelemalla vetojen suuntaa. Vetoja voidaan tehdä myös päällekkäin, myös erivärisillä liiduilla.
Pastellimaalaus voidaan kiinnittää korkealaatuisella fiksatiivilla, mutta pastelliliidun jälki vahingoittuu helposti.