stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joosef II
Arvioita elämäntyöstä

Jo omana aikanaan Joosef II:n uudistuspolitiikka herätti huomiota. Jatkuvasti tarkastusmatkoilla olevaa hallitsijaa nimitettiin "hallitsijaksi postivaunuissa" Hänen esikuvansa Preussin kuningas Fredrik Suuri ihmetteli valtavaa lakien ja asetusten vyöryä ja totesi, ettei kukaan voi olla niin monipuolinen, että ymmärtää kaikkia aloja.
Uudistuksillaan Joosef II ärsytti kaikkia yhteiskuntaryhmiä, jopa talonpoikia, jotka olivat hänelle monista asioista kiitollisia. Talonpoikia ärsytti hänen papiston vastainen asenteensa. Hän ei koskaan yrittänyt muokata kansan mielipiteitä uudistuksille otolliseksi vaan runnoi ne väkisin läpi. Hän ei ymmärtänyt myöskään monien arkisten asioiden kansassa herättämiä tunteita, siihen hän oli liikaa järki-ihminen.
Joosef II:n uudistuspolitiikka ei koskaan ratkaissut siihen liittynyttä ristiriitaa. Uudistukset tähtäsivät talouselämän vilkastuttamiseen ja kansalaisyhteiskunnan syntyyn, mutta poliittista ja yhteiskunnallista muutosta ei haluttu. Vaikka kaikki tehtiin vilpittömin aikein kansan parhaaksi, kaiken piti pohjautua yksinvaltiudelle.
Kun konservatiivisuus tuli 1800-luvulla valtavirraksi, alkoi Joosef II:n arvo nousta tavallisen kansan silmissä. Hänen kuvaansa pidettiin talonpoikaistaloissa kunniapaikalla ja "Joosef Ainoasta" kulki kansan parissa monia häntä ymmärtäneitä ja lämminhenkisiä tarinoita.
Aapo Roselius

Aapo Roselius (s. 1975) on suomalainen vapaa historiantutkija ja tietokirjailija.
Roseliuksen tutkimuskohteina on ollut erityisesti Suomen sisällissodan ja 1920- ja 1930-lukujen historia.
Roselius väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2011 aiheesta Kiista, eheys, unohdus – Vapaussodan muistaminen suojeluskunnan ja veteraaniliikkeen toiminnassa 1918–1944.
Roselius sai vuoden 2017 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon yhdessä Oula Silvennoisen ja Marko Tikan kanssa suomalaista fasismia käsittelevästä vuonna 2016 julkaistusta teoksesta Suomalaiset fasistit. Mustan sarastuksen airuet.
Teoksia

Heimoaatteen nuoret uhrit: Suomalaisten sotilasretkikuntien henkilötappiot Itä-Karjalassa ja Petsamossa 1918–22.  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2002.  ISBN 952-10-0854-7
Amatöörien sota: rintamataisteluiden henkilötappiot Suomen sisällissodassa 1918.  (Suomen sotasurmat 1914–22 -projektin julkaisu)  Helsinki:  Valtioneuvoston kanslia, 2006.  ISBN 952-5354-92-X  Teoksen verkkoversio (pdf).
Teloittajien jäljillä: Valkoisten väkivalta Suomen sisällissodassa.  Helsinki:  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-31-3841-7  (Julkaistu myös Ruotsissa nimellä I bödlarnas fotspår: massavrättningar och terror i finska inbördeskriget. Stockholm: Leopard, 2009)
Kiista, eheys, unohdus: Vapaussodan muistaminen suojeluskuntien ja veteraaniliikkeen toiminnassa 1918-1944.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Suomen tiedeseura, 2010.  ISBN 978-951-653-382-0
The Finnish Civil War 1918: History, Memory, Legacy, toim. yhdessä Tuomas Teporan kanssa. Leiden & Boston: Brill, 2014. ISBN 978-900-42-4366-8
Isänmaallinen kevät: Vapaussotamyytin alkulähteillä.  (Perustuu osin Roseliuksen väitöskirjaan)  Helsinki:  Tammi, 2013.  ISBN 978-951-31-5821-7
Suomalaiset fasistit: mustan sarastuksen airuet.  (Oula Silvennoinen, Marko Tikka & Aapo Roselius)  Helsinki:  Tammi, 2016.  ISBN 978-951-0-40132-3
Villi itä. Suomen heimosodat ja Itä-Euroopan murros 1918-1921.  (Aapo Roselius & Oula Silvennoinen)  Helsinki:  Tammi, 2019.  ISBN 9789513175498
Aiheesta muualla

Aapo Roselius Tuhat-tutkimustietojärjestelmässä (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
United Church of Christ

| United Church of Christ |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  päälinjan protestantismi
Teologia:  restorationismi
Yhteistyötahoja:  National Council of Churches
Päätoimipaikka:  Cleveland, Ohio
Perustettu:  1957
Koulutus:  19 koululaitosta 5 seminaaria
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
UCC-kirkko New Hampshiren Keenessä.
United Church of Christ (lyh. UCC) on yhdysvaltalainen päälinjan protestantismia edustava kirkkokunta. Kirkkokunta perustettiin vuonna 1957 kongregationalistien sekä evankelis-reformoidun kirkon yhdistyessä. Vuonna 2022 kirkkokunnalla oli 712 296 jäsentä 4 603 eri seurakunnassa. UCC:n päätoimipaikka sijaitsee Ohion Clevelandissa.
UCC on Kirkkojen maailmanneuvoston ja National Council of Churchesin jäsen. Historiallisesti kirkko tunnetaan teologisesti liberaaleista näkemyksistä.lähde?
Jeremiah Wright toimi Chicagon Trinity United Church of Christ -kirkon pastorina vuoteen 2008 saakka.lähde?
Oppi ja käytäneet

UCC:n historiassa yhdistyy neljä eri perinnettä: kongregationalismi, kristillisyys, evankelikalismi ja reformoitu. Näiden perinteiden välinen tasapaino on muokannut UCC:n teologiaa ja kirkko-oppia nykypäivään saakka.
UCC on vahvistanut kirkkojärjestyksessään yhdistyneiden kirkkokuntien yhteiset teologiset näkemykset. UCC katsoo Jeesuksen Kristuksen kirkon ainoaksi päämieheksi, tunnustaa laajan kolminaisuusopillisen käsityksen Jumalasta ja katsoo Raamatun olevan Jumalan sanaa. UCC katsoo, että sekä Raamattu että Pyhän Hengen työ ovat luomis- ja lunastustyön kukoistusta maailmassa. Kirkkokunta tunnustaa nimenomaisesti kristillisten kirkkojen vanhat uskontunnustustraditiot ja se sijoittaa itsensä protestanttiseen reformoitujen kirkkojen perinteeseen. Kirkko tunnustaa kahdeksi sakramentikseen kasteen ja ehtoollisen.
Oppi ja käytäneet > Opillinen avoimuus

UCC on teologisesti pitänyt huolen siitä, ettei se määrittele opillisia asioita kirkkojärjestyksessään vahvistettujen laajojen puitteiden lisäksi. Vuonna 1959 julkaistiin uskonjulistus, jota tarkastettiin 1970- ja 1980-luvuilla. Vuonna 1986 julkaistiin kirkkokunnan jumalanpalveluskirja. Seurakunnilla on vapaus sisällyttää nämä lähteet omaan toimintaansa haluamassaan laajuudessa.
Alkuvuosina opillisen avoimuuden tarkoituksena oli antaa eri perinteille mahdollisuuden kokoontua toisia poissulkematta. Viime vuosien aikana ei-opillisuudesta on tullut keskeinen osa kirkkokunnan identiteettiä. Vuonna 2004 kirkkokunta otti käyttöön tunnuslauseen ”Jumala puhuu yhä,”, joka päätettiin tarkoituksellisesti pilkulla ilmaistaakseen julkisesti sitoutumistaan jatkuvaan harkintaan.
Oppi ja käytäneet > Yhteiskunnallinen toiminta

Kirkkokunta on yhteisen sitoumuksen kautta kutsunut jäseniään aktiivisesti pohtimaan kirkolle sopivaa toimintaa sosiaalisen oiekudenmukaisuuden ja inkluusion kysymyksissä. UCC oli varhaisimpia kirkkokuntia, jotka laajensivat pappisvihkimyksen koskemaan seksuaalivähemmistöihin kuuluvia henkilöitä 1970-luvun alussa. UCC sijoittaa tämän nimenomaisesti osaksi sosiaalista oikeudenmukaisuutta ja inkluusiota, johon on kuulunut myös naispappien ja afroamerikkalaisten pappien varhainen vihkiminen.
Inkluusion korostaminen ilmeni myös vuonna 2005, kun UCC:stä tuli ensimmäinen päälinjan kirkkokunta, joka vahvisti samaa sukupuolta olevien avioliittoon vihkimisen. Kirkkokunta ylläpitää aktiivista sosiaalisen oikeudenmukaisuuden edunvalvontaohjelmaa rotu-, sukupuoli-, maahanmuutto-, köyhyys- ja ympäristökysymyksissä. Kirkkokunnalla on tätä varten kansallinen Justice and Witness Ministries -yksikkö.
Historia

United Church of Christ perustettiin uutena kirkkokuntana vuonna 1957, mutta sen juuret ulottuvat syvälle Yhdysvaltojen protestanttisuuden eri perinteisiin. UCC yhdisti vuonna 1931 perustetun Congregational Christian Churchin sekä vuonna 1934 perustetun Evangelical and Reformed Churchin, jotka yhdessä edustivat neljää eri perinnettä. Kaikille perinteille yhteistä oli siotutuminen kirkon ykseyteen sekä ekumeenisten pyrkimysten käytännön soveltamiseen.
Kaikki neljä perinnettä tunnustivat kokoontuneen jumalanpalveluksen auktoriteettin, joka perustui omantunnon etuoikeuteen ja odotukseen, että yksilöt ja paikallisseurakunnat olivat kutsuttuja huomiomaan Jumalan kutsun Pyhän Hengen kautta omassa paikassan. erilaisten teologisten perinteiden ja poliittisten lähestymistapojen yhteensovittamisessa oli kuitenkin haasteita, jotka koskivat erityisesti vihityn papiston roolia suhteessa seurakuntaa sekä virallisten tunnusten ja opillisten lausuntojen käyttöä.
Kannattajakunta > Tunnettuja jäseniä

Jon Corzine
Howard Dean
Reinhold Niebuhr
Paul Tillich
Oprah Winfrey
Barack Obama
Kannattajakunta > Kannatusalueet

UCC:n suhteellisesti vahvimpia kannatusalueita osavaltioittain ovat Vermont, Connecticut, New Hampshire, Maine ja Havaiji. Yksittäisistä kaupungeista vahvimpia ovat Pottsville, Wapakoneta, Vermillion, Reading ja New Philadelphia.
Aiheesta muualla

United Church of Christ
Kirkon HLBT-järjestö (Arkistoitu – Internet Archive)
Fibonaccin lukujono

Fibonaccin lukujono energialaitoksen piipussa Turussa. Työ on italialaisen Mario Merzin ympäristötaideteos Fibonacci Sequence 1–55.
Fibonaccin lukujono määritellään rekursiivisesti seuraavasti:
Toisin sanoen Fibonaccin lukujonon ajatuksena on laskea yhteen kaksi edellistä lukua, ja näin saada seuraavan luvun arvo. Fibonaccin lukujonon ensimmäiset yksitoista lukua järjestyksessä ovat 0, 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21, 34, 55. Joskus on myös tapana määritellä Fibonaccin lukujonon alkavan ykkösestä eikä nollasta.
Fibonaccin jono on kiinnostava, koska sen kahden perättäisen luvun suhde lähestyy kultaista leikkausta. Koska Fibonacci-tyyppisesti eteneviä korkoa korolle -summautuvia prosesseja löytyy paljon biologisesta luonnosta, löytyy sieltä myös paljon kultaista leikkausta vastaavia suhteita. Monissa kukissa terälehtien määrä vastaa jotakin Fibonaccin lukujonon lukua, kuten päivänkakkarassa 34.
Analyyttinen muoto

Fibonaccin lukujono voidaan esittää myös analyyttisessä muodossa.  Fibonaccin lukujonon yleisen termin lauseke on
Tribonaccin luvut

Fibonaccin luvuista väännettyä muotoa, jossa lasketaan kahden sijaan yhteen kolme perättäistä lukua, kutsutaan ”Tribonaccin luvuiksi”. Sen ensimmäiset luvut ovat 0, 0, 1, 1, 2, 4, 7, 13, 24, 44, 81 ja 149.
Tribonaccin lukuja seuraavat korkeamman asteen lukujonot ovat ”tetranacci”, ”pentanacci”, ”heksanacci”, ”heptanacci”, ”octanacci” ja ”enneanacci”. Näissä lasketaan neljä, viisi, kuusi, seitsemän, kahdeksan tai yhdeksän perättäistä lukua yhteen.
Tetranaccin ensimmäiset luvut ovat 0, 0, 0, 1, 1, 2, 4, 8, 15, 29, 56, 108, 208 ja 401.
Yleinen kaava, josta voidaan selvittää mikä hyvänsä luku, jossa on laskettu yhteen n peräkkäistä lukua, on
F(n)={\frac {\alpha ^{n+1}}{(\alpha -\beta )(\alpha -\gamma )}}+{\frac {\beta ^{n+1}}{(\beta -\alpha )(\beta -\gamma )}}+{\frac {\gamma ^{n+1}}{(\gamma -\alpha )(\gamma -\beta )}}, missä  \alpha ,\beta  ja  \gamma  ovat polynomin  P(x)=x^{3}-x^{2}-x-1 juuret.
3-Fibonaccin lukujonossa lasketaan aina yhteen edellinen luku kerrottuna kolmella ja sitä edeltävä luku sellaisenaan. Ensimmäiset luvut ovat 0, 1, 3, 10, 33, 109, 360, 1189, 3927 ja 12 970.
Historiaa

Fibonacci julkaisi lukujonon idean teoksessaan Liber abaci vuonna 1202. Hän esitteli nimellään kulkevien lukujen syntymekanismia kertoen maatilan pihalla kasvatettavien kanien lisääntymistä. Ensin oli kanipari. Se tuli sukukypsäksi ja sai kaksi poikasta. Seuraavassa vaiheessa kanipari sai uudelleen kaksi poikasta ja edelliset vain varttuivat sukukypsiksi. Sitten, kun ensimmäinen pari sai kolmannet poikasensa, saivat ensimmäiset poikaset poikasparin, ja toinen poikue varttui sukukypsäksi. Näin jatkuen kanit lisääntyivät varsin rivakasti.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Fibonaccin lukujono OEIS-tietokannassa
Kanien lisääntyminen Fibonaccin kuvailemalla tavalla. Sukukypsät kanit on merkitty sinisillä ja punaisilla täplillä. Alenevat vaakarivit ovat toisiaan seuraavia lisääntymiskausia.
Frans II (Ranska)

| Frans II |
| --- | --- |
 Frans II, François Clouet 1558
Ranskan kuningas
Valtakausi:  10. heinäkuuta 1559 – 5. joulukuuta 1560
Kruunajaiset:  21. syyskuuta 1559
Edeltäjä:  Henrik II
Seuraaja:  Kaarle IX
Sijaishallitsija:  François de Guise, Charles de Guise

Syntynyt:  François 19. tammikuuta, 1544 Fontainebleaun palatsi, Ranskan kuningaskunta
Kuollut:  5. joulukuuta, 1560 Hôtel Groslot, Orléans, Ranskan kuningaskunta
Hautapaikka:  Saint-Denis'n basilika
Puoliso:  Maria Stuart (naim. 1558)
Suku:  Valois
Isä:  Henrik II
Äiti:  Katariina de' Medici
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Frans II (ransk. François II); (19. tammikuuta 1544 Fontainebleaun palatsi, Ranskan kuningaskunta – 5. joulukuuta 1560 Orléans, Ranskan kuningaskunta) oli Ranskan kuningas vuosina 1559–1560.
Languedocin käskynhaltija François parivuotiaana, François Clouet
Suku ja koulutus

François oli kuningas Henrik II:n ja Catherine de' Medicin vanhin poika. Hänen syntymäänsä oli odotettu hartaasti 11 vuotta. Hänellä oli yhdeksän sisarusta, joista vanhin sisar Élisabet avioitui Espanjan kuningas Filip II:n kanssa, Kaarle IX seurasi häntä kuninkaana, Henrik III:sta tuli vuorollaan Ranskan kuningas, Claudesta tuli Lothringenin herttuatar ja Margueritesta Ranskan kuningatar sekä kirjailija.
Hänet kastettiin 10. helmikuuta 1544 Chapelle des Trinitairesissa Fontainebleaun linnassa. Hänen kummejaan olivat isoisä Frans I, jonka mukaan hän sai nimensä ja joka löi hänet ritariksi seremonian aikana, paavi Paavali III ja isotäti Marguerite de Navarre. Hänestä tuli Languedocin käskynhaltija vuonna 1546 ja Ranskan dauphin vuonna 1547, kun hänen isoisänsä kuoli.
François'n opintojen ohjaajat olivat Jean d'Humières ja Françoise d'Humières, ja hänen opettajansa oli Napolista kotoisin oleva kreikkalainen tutkija Pierre Danès. Hän oppi tanssimaan Virgilio Bracescon ohjaamana ja miekkailua Hector di Mantualta.
Avioliitto

Kruununperijä François avioitui 24. huhtikuuta 1558 Notre-Damen katedraalissa Pariisissa Skotlannin 15-vuotiaan kuningatar Maria Stuartin kanssa, joka oli Maria Guisen ja kuningas Jaakko V:n ainoa tytär ja perillinen, herttua François de Guise ja kardinaali, arkkipiispa Charles de Guise de Lorraine olivat hänen enojaan.
Avioliitto oli Henrik II:n järjestämä Châtillonin sopimuksella 27. tammikuuta 1548, kihlaus tehtiin dauphin Françoisin ollessa pikkulapsi, ja avioliitto solmittiin Françoisin ollessa 14-vuotias ja samalla tästä tuli Skotlannin kuningaspuoliso. Maria oli ollut kasvatettava Ranskan hovissa jo viisivuotiaasta asti ja omaksunut ranskan äidinkielekseen. Maria oli ikäisekseen pitkäkasvuinen ja kaunopuheinen, nelivuotias Frans oli poikkeuksellisen lyhytkasvuinen ja änkytti. He tulivat toimeen keskenään hyvin aivan alusta pitäen.
Avioliiton tarkoituksena oli saattaa Skotlannin ja myöhemmin kenties Englanninkin kruunut Ranskan kuninkaan alaisuuteen. Skotlannin sijaishallitsija Maria Guisen allekirjoittamassa salaisessa sopimuksessa määriteltiin, että jos pariskunta ei saa lapsia, Skotlanti liitetään Ranskan kruunuun.
Frans II kuitenkin kuoli jo 16-vuotiaana. Avioliitto oli lapseton, mikä voi johtua siitä ettei sitä koskaan pantu täytäntöön. Yksi syy on voinut olla se, että Frans kärsi mahdollisesti laskeutumattomista kiveksistä, mikä aiheuttaa hedelmällisyyden laskua. Maria Stuart sai jälkeläisiä seuraavassa avioliitossaan.
Kuningas

Frans II nousi valtaistuimelle vuonna 1559 isänsä Henrik II:n kuoltua tapaturmaisesti turnajaisissa 10. heinäkuuta 1559. Hänet kruunasi puoliso Marian eno, arkkipiispa Charles de Guise Reimsin katedraalissa 21. syyskuuta 1559. Kruunu oli liian raskas heikolle pojalle, joten neljä aatelismiestä kannatteli sitä hänen puolestaan.
Sairaalloisesta ja heikkotahtoisesta nuoresta kuninkaasta tuli Guise veljesten työkalu, jotka näkivät tilaisuutensa nousta valtaan, toimivat surun murtaman leskikuningatar Catherinen luvalla sijaishallitsijoina ja saivat mahdollisuuden murtaa hugenottien valta kuningaskunnassa. Voittaakseen Charles de Guisen ja François de Guisen hugenottien johtaja Condén prinssi Louis de Bourbon, suunnitteli Amboisen salaliiton maaliskuussa 1560. Epäonnistuneessa vallankaappauksessa hugenotit piirittivät Amboisen linnan ja yrittivät kaapata kuninkaan. Salaliitto tukahdutettiin julmasti, ja sen epäonnistuminen vahvisti Guise veljesten valtaa. Tämä puolestaan ​​pelotti Fransin äitiä Catherine de' Mediciä, joka yritti tasapainottaa tilannetta varmistamalla maltillisen Michel de L'Hospitalin nimittämisen kansleriksi.
Rauhan saavuttamisen ja hovin talouden tervehdyttämisen toivossa säädyt kutsuttiin koolle, mutta kuningas Frans kuoli pian istunnon alkamisen jälkeen 5. joulukuuta 1560 vaikeaan korvatulehdukseen Hôtel Groslot'n palatsissa Orléansissa. Hän oli kärsinyt terveydentilan laskusta jo marraskuussa ja pyörtynyt 16. marraskuuta. Tapaus oli niin vakava, että kirurgi Ambroise Paré oli harkinnut jopa kallonporausta. Hänen kuolemansa päätti väliaikaisesti Guise veljesten vallan ja pelasti Condén prinssi Louis'n hengen, joka oli tuomittu kuolemaan valtiopetoksesta.
Perintö

Frans II haudattiin 23. joulukuuta 1560 Saint-Denis'n basilikaan. Häntä seurasi kuninkaana toiseksi vanhin veli, 10-vuotias Kaarle IX.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Francis II of France Mary Queen of Scots
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Henrik II | Ranskan kuningas 1559–1560 | Seuraaja: Kaarle IX |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Frans II ja puoliso Skotlannin kuningatar Maria Stuart, François Clouet'n mukaan n. 1573
Käännös suomeksi
Kultainen pilli

Kultainen pilli on Suomen jääkiekkoilijat ry:n vuosittain myöntämä palkinto. Se annetaan SM-liigatuomarille, jonka pelaajat ovat äänestäneet vuoden parhaaksi. Äänestys tapahtuu samalla tavalla kuin Kultaisen kypärän äänestys eli jokainen liigapelaaja antaa pisteet kolmelle parhaaksi näkemälleen tuomarille: ensimmäiselle viisi, toiselle kolme ja kolmannelle yhden pisteen.
Jari Levonen on voittanut palkinnon ennätykselliset 15 kertaa.
Kultaisen pillin saajat

| Kausi | Erotuomari | Lähde |
| --- | --- | --- |
| 1986–1987 | Pertti Juhola |  |
| 1987–1988 | Seppo Mäkelä |  |
| 1988–1989 | Seppo Mäkelä (2.) |  |
| 1989–1990 | Seppo Mäkelä (3.) |  |
| 1990–1991 | Pertti Juhola (2.) |  |
| 1991–1992 | Seppo Mäkelä (4.) |  |
| 1992–1993 | Seppo Mäkelä (5.) |  |
| 1993–1994 | Seppo Mäkelä (6.) |  |
| 1994–1995 | Seppo Mäkelä (7.) |  |
| 1995–1996 | Seppo Mäkelä (8.) |  |
| 1996–1997 | Seppo Mäkelä (9.) |  |
| 1997–1998 | Seppo Mäkelä (10.) |  |
| 1998–1999 | Seppo Mäkelä (11.) |  |
| 1999–2000 | Rami Savolainen |  |
| 2000–2001 | Simo Saarinen |  |
| 2001–2002 | Simo Saarinen (2.) |  |
| 2002–2003 | Jari Levonen |  |
| 2003–2004 | Jari Levonen (2.) |  |
| 2004–2005 | Jari Levonen (3.) |  |
| 2005–2006 | Jari Levonen (4.) |  |
| 2006–2007 | Jari Levonen (5.) |  |
| 2007–2008 | Jari Levonen (6.) |  |
| 2008–2009 | Jari Levonen (7.) |  |
| 2009–2010 | Jari Levonen (8.) |  |
| 2010–2011 | Jari Levonen (9.) |  |
| 2011–2012 | Jari Levonen (10.) |  |
| 2012–2013 | Jari Levonen (11.) |  |
| 2013–2014 | Jari Levonen (12.) |  |
| 2014–2015 | Jari Levonen (13.) |  |
| 2015–2016 | Jari Levonen (14.) |  |
| 2016–2017 | Jari Levonen (15.) |  |
| 2017–2018 | Antti Boman |  |
| 2018–2019 | Antti Boman (2.) |  |
| 2019–2020 | Antti Boman (3.) |  |
| 2020–2021 | Antti Boman (4.) |  |
| 2021–2022 | Antti Boman (5.) |  |
| 2022–2023 | Antti Boman (6.) |  |
| 2023–2024 | Antti Boman (7.) |  |
| 2024–2025 | Antti Boman (8.) |  |
Ojakylä (Tyrnävä)

Ojakylän maisemaa.
Ojakylä on Tyrnävän kunnassa sijaitseva kylä. Kylä sijaitsee noin seitsemän kilometrin päästä Tyrnävän kirkonkylältä koilliseen, laajan peltoaukean reunalla. Kylän läpi kulkee Kempeleeseen johtava Murrontie (paikallistie 18637), joka Kempeleen kunnan puolella vaihtuu Ketolanperäntieksi. Alkuperäistä Ketolanperäntietä alettiin rakentamaan vuonna 1927, joka lähti Ojankylältä niin sanotun Patelan torin kohdalta. Kylän vanhimmat tilat on rakennettu 1600-luvulla.
Kylässä on entiselle hiekkakuopalle tehty Tractor pulling -rata, jossa on järjestetty traktorivetokisoja vuodesta 1988 lähtien. Tapahtuma vetää paikalle vuosittain useita tuhansia katsojia. Radan läheisyydessä on myös hevosharrastajien hiittisuora.
Helsingin tuomiokirkkoseurakunta

| Helsingin tuomiokirkkoseurakunta Helsingfors domkyrkoförsamling |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Helsingin tuomiokirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Helsingin evankelis-luterilainen hiippakunta
Rovastikunta:  Helsingin tuomiorovastikunta
Seurakuntayhtymä:  Helsingin seurakuntayhtymä
Pääkirkko:  Helsingin tuomiokirkko
Perustettu:  1956
– Suurkirkon seurakunta:  1956
– Tuomiokirkkoseurakunta:  1959
Seurakuntaliitokset:   Johannes (1999)  Agricola (1999)  Vanhakirkko (1999) 
Jäsenmäärä:  29 044 (2024)
– Osuus asukkaista:  47,7 %
Kirkollisvero:  1,00 %
Kirkkoherra:  Marja Heltelä
Helsingin tuomiokirkkoseurakunta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helsingin tuomiokirkkoseurakunta on seurakunta Etelä-Helsingissä. Seurakunta toimii Eiran, Kaartinkaupungin, Kaivopuiston, Kampin, Katajanokan, Kluuvin, Kruununhaan, Punavuoren, Ullanlinnan ja Suomenlinnan kaupunginosien sekä Länsisataman kaupunginosan Ruoholahden ja Jätkäsaaren osa-alueiden alueilla. Seurakunta on osa Helsingin seurakuntayhtymää, ja se kuuluu Helsingin hiippakunnassa Tuomiorovastikuntaan. Kirkkoherrana toimii Marja Heltelä.
Vuoden 2024 lopussa Helsingin tuomiokirkkoseurakuntaan kuului 29 044 jäsentä, mikä oli 47,7 prosenttia alueen asukkaista.
Helsingin tuomiokirkkoseurakunta on vuodesta 1990 lähtien jakanut Engel-palkinnon ansioitumisesta kirkkotaiteen alalla tai kirkkotilan rikastuttamisesta.
Historia

Tuomiokirkkoseurakuntaa edelsi lyhytaikainen Keski-Helsingin seurakunta, joka jakaantui vuonna 1956 Vanhankirkon, Lauttasaaren ja Suurkirkon seurakuntiin. Suurkirkko vaihtoi nimensä vuonna 1959 tuomiokirkkoseurakunnaksi. Vuonna 1999 tuomiokirkkoseurakuntaan liitettiin Johanneksen ja Agricolan seurakunnat sekä Vanhankirkon seurakunta.
Kirkot

Helsingin tuomiokirkko
Suomenlinnan kirkko
Mikael Agricolan kirkko
Vanha kirkko
Lisäksi seurakunnalla on käytössä Hyvän toivon kappeli Jätkäsaaressa. Seurakunta myi Ruoholahden kappelin vuonna 2017 yksityiselle päivähoitoketjulle. Vielä 2010-luvulla seurakunnalla oli säännöllistä toimintaa Johanneksen kirkossa ja viereisessä seurakuntakodissa. Vuonna 2025 seurakunta päätti luopua Suomenlinnan kirkosta vähäisen käytön ja korkeiden kustannuksien takia vuoden 2026 alusta alkaen.
Tuomiorovastit

Helsingin tuomiorovastina on toiminut vuodesta 1956 lähtien yhdeksän henkilöä.
1956–1957: tuomiorovasti K. A. Santavuori
1957–1959: tuomiorovasti Aaro Siljamäki
1961–1965: tuomiorovasti Eino Sares
1967–1975: tuomiorovasti Ensio Kuula
1975–1982: tuomiorovasti Mauri Larkio
1982–1989: tuomiorovasti Jouko Sihvo
1990–2003: tuomiorovasti Mikko Heikka
2006–2018: tuomiorovasti Matti Poutiainen
2018→ tuomiorovasti Marja Heltelä