stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Operaatio Substance
Gibraltarilta Maltalle – saattue GM1

Gibraltatilta matkaansa jatkavista aluksista muodostettiin Maltalle menevä nopeista rahtialuksista koottu saattue GM1 (yhteensä 58114 brt): Sydney Star, City of Pretoria, Deucalion, Durham, Port Chalmers, Melbourne Star.
Gibraltarilta mukaan liitettiin joukkojenkuljetusalus Leinster, joka kuitenkin ajoi sumussa karille Carnero Pointissa. Alus joutui palaamaan satamaan ilman, että lastina ollut ilmavoimien henkilöstö olisi ehditty siirtää muille aluksille.
Saattueen ohittaessa Gibraltarin liittyivät Force H:sta kootut saattajat mukaan.Saattajiksi oli määrätty:
taisteluristeilijä HMS Renown
lentotukialus HMS Ark Royal
risteilijä HMS Hermione
hävittäjät HMS Faulknor, HMS Foresight, HMS Forester, HMS Fury, HMS Lightning ja HMS Duncan
vahvennuksena taistelulaiva HMS Nelson
Force H:n tueksi oli koottu Kotilaivastosta osasto Force X (joka saattoi saattueen Gibraltarille):
risteilijät HMS Edinburgh, HMS Manchester ja HMS Arethusa
risteilijä-miinalaiva HMS Manxman
hävittäjät HMS Cossack, HMS Maori, HMS Sikh, HMAS Nestor, HMS Fearless, HMS Foxhound, HMS Firedrake, HMS Farndale, HMS Avon Vale, HMS Eridge ja HMS Encounter.
Hävittäjä HMS Beverley suojasi tankkeri Brown Rangeria, jolta hävittäjät oli tarkoitus tankata purjehduksen aikana. Gibraltarilta saattue jatkoi matkaa kohden Maltaa 21. heinäkuuta. Force X:n hävittäjät tankattiin Brown Rangerilta 22. heinäkuuta, minkä jälkeen tankkeri sekä sitä suojannut hävittäjä palasivat Gibraltarille.
Saattue joutui 23. heinäkuuta voimakkaan ilmahyökkäyksen kohteeksi Sardinian eteläpoulella, minkä aikana vaurioituivat risteilijä HMS Manchester ja hävittäjä HMS Fearless. Hävittäjän vauriot olivat niin pahoja, että HMS Forester määrättiin upottamaan alus. Pimeyden laskeutuessa HMS Renown, HMS Nelson ja HMS Ark Royal sekä neljä hävittäjää kääntyivät ja palasivat Gibraltarille.
Seuraavan päivän aamuhämärässä saattueen saapuessa Pantellarian ja Cape Bonin väliseen kanavaan torpedoveneet hyökkäsivät sen kimppuun. Vaikka saattue ampui kaikilla aseillaan italialaiset MAS532 ja MAS533 puikkelehtivat rahtialusten väleissä. Sydney Stariin osui kylkeen torpedo, joka aiheutti suuren vuodon alukseen. Ainoastaan 20 minuuttia myöhemmin laivan yhdessä osastossa oli 11 metriä vettä ja tilanteen näyttäessä pahalta aluksella olleet 460 sotilasta siirrettiin saattavaan hävittäjään.
Päivän koittaessa 24. heinäkuuta Sydney Starin konehuone oli säästynyt vedeltä ja sillä oli mahdollisuus päästä 130 merimailin päähän Maltalle. Aluksen kimppuun hyökkäsi muutama torpedokone, mutta alukseen ei tullut uusia vaurioita. Aluksen keulan hiljalleen vajotessa, alusta saapui tukemaan kolme hinaajaa, joiden avulla se pääsi lopulta Vallettan satamaan ja telakalle. Telakalla todettiin kyljessä olevan 14 kertaa 5 metriä reiän ja sen ympäristön olevan repaleinen. Aluksen korjaaminen kesti lähes neljä kuukautta.
Maltalta Gibraltarille – saattue MG1

Suojaavan osaston merellä olo piti käyttää hyväksi, joten Maltalla tyhjillään olleet alukset päätettiin siirtää samalla pois. Nämä olivat:
Laivaston huoltoalus HMS breconshire
norjalaiset trondheimiläisen Wilhelm Wilhelmsenin Talabot ja Thermopylae
norjalaisen Leif Hoeghin tankkeri Hoegh Hood
norjalaisen S. Ugelstadin Svenor
liverpoolilaisen T and J Harrisonin Settler
United Baltic Corporationin Amerika
Maltan laivastokomentaja vara-amiraali Ford oli ajatellut toimittaa alukset Aleksandriaan, jossa oli pula kuljetuskapasiteetista, mutta itäisen Välimeren vaativat olosuhteet eivät mahdollistaneet. Alukset oli kuitenkin toimitettava Maltalta turvaan.
800. laivueen Skuat lähdössä HMS Ark Royalin kannelta 1941
Danziginlahden taistelu

Danziginlahden taistelu (puol. bitwa w Zatoce Gdańskiej) tapahtui 1. syyskuuta 1939 Puolan offensiivin alussa, kun Puolan laivaston alukset joutuivat Saksan ilmavoimien koneiden hyökkäyksen kohteeksi Gdańskinlahdella (siihen aikaan Danziginlahdella). Taistelu oli yksi ensimmäisiä taisteluita, jossa laivaston yksiköt joutuivat puolustamaan itseään ilmahyökkäyksiltä.
Taustaa

Puolan toisen tasavallan laivasto oli lähinnä valmistautunut turvaamaan yhteydet Ranskaan mahdollisessa Neuvostoliiton kanssa syntyneessä kriisissä. Hyökkäävän osapuolen ollessa Saksa ja pääsyn Itämerelle estyessä, kolme neljästä Puolan laivaston modernista hävittäjästä vetäytyisi Itämereltä Isoon-Britanniaan Peking-suunnitelman mukaisesti. Jäljelle jäänyt laivasto, jonka muodostaisivat miinalaiva, hävittäjä, viisi sukellusvenettä ja joukko pienempiä aluksia tekisivät kaksi laivasto-operaatiota, joiden tarkoituksena oli häiritä Saksan laivaston liikehdintää Danziginlahdella sekä Saksan ja Itä-Preussin välisiä kuljetuksia. Kaikki sukellusveneet siirrettiin operaatioalueiltaan eteläiseltä Itämereltä Operaatio Worekiin upottamaan niin monta saksalaisalusta kuin mahdollista.
Taistelu

Jäljelle jääneet pinta-alukset siirrettiin Gdynian laivastotukikohdasta Helin niemimaalle, jossa niiden tuli aloittaa niin kutsuttu operaatio Rurka, jossa laskettiin miinasulku Helin niemimaan ja Danzigin välille estämään vihollisalusten pääsy alueelle.
Illan hämärtyessä puolalaiset sota-alukset lähtivät Gdyniasta lahden toisella rannalla sijaitsevaan Heliin, josta ne aloittivat miinanlaskun. Osastoon kuuluivat hävittäjä Wicher, miinalaiva Gryf, miinanraivaajat Jaskółka, Czapla, Żuraw, Czajka, Rybitwa ja Mewa sekä tykkiveneet Komendant Piłsudski ja Generał Haller.
Danziginlahdella osaston kimppuun hyökkäsi 33 Saksan ilmavoimien pommikonetta, enimmäkseen Junkers Ju 87B Stuka -syöksypommittajia. Ilmahyökkäys oli pääosin tulokseton ja puolalaisalukset kärsivät vain vähäisiä vaurioita. Osaston tärkein alus Gryf, jolla oli kannellaan 300 miinaa säilyi vahingoittumattomana.
Mutta pian noin kello 18.00 ensimmäisen torjutun ilmahyökkäyksen jälkeen saksalaiset pommittajat palasivat. Yhtään osumaa aluksiin ei saatu, mutta ne vaurioituivat lähelle osuneista pommeista ja konekivääritulesta, pääosin Gryf ja Mewa. Gryfin päällikkö komentaja Stefan Kwiatkowski kaatui konekivääritulessa ja aluksen peräsin jumiutui. Aluksen komentajuuden ottanut perämies komentajaluutnantti Wiktor Łomidze pelkäsi lastina olevien miinojen olevan uhka alukselle ja pommin osuessa räjähtävän heti. Tästä syystä hän määräsi kaikki miinat pudotettavaksi mereen.
Taistelun jälkeen

Torjuttuaan useita ilmahyökkäyksiä osasto saapui Heliin. Mutta Gryfin hävitettyä miinansa ja aluksen vaurioiduttua, operaatio Rurka oli peruttava. Ainoastaan hävittäjä Wicher ei saanut käskyä operaation peruuntumisesta ja se meni suoraan operaatioalueelleen suojaamaan miinanlaskua. Yöllä komentajakapteeni Stefan de Waldenin komentama Wicher havaitsi kaksi Saksan laivaston hävittäjää ja myöhemmin virheellisesti kevyeksi risteilijäksi tunnistetun aluksen, mutta ei hyökännyt ollakseen paljastamatta operaatiota.
Palattuaan Helin niemimaalle molemmilta suurilta aluksilta poistettiin suurin osa kalustosta ja ne toimivat ilmatorjunta-alustoina Helin laivastotukikohdassa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Battle of the Danzig Bay
Käännös suomeksi
Tunisian taistelut

Tunisian sota oli Tunisiassa käytyjen taisteluiden sarja, joka käytiin liittoutuneiden ja akselivaltojen välillä osana Pohjois-Afrikan sotaa toisessa maailmansodassa. Taistelut alkoivat 17. marraskuuta 1942 ja ne päättyivät 13. toukokuuta 1943 akselivaltojen joukkojen antautumiseen.
Taustaa

Vuoden marraskuussa 1942 akselivaltojen tilanne näytti erittäin huonolta. Bernard Montgomeryn komentama brittiläinen 8. armeija eteni idästä ja Dwight D. Eisenhowerin johtama Marokkoon ja Algeriaan maihinnoussut armeija valloitti Vichyn Ranskan hallussa olleet Marokon ja Algerian.
Tripolitanian aavikolla akselivaltojen joukot olisivat olleet suojattomia, jos heitä olisi uhattu kahdesta suunnasta. Niinpä heidän oli saatava parempi puolustusasema, jossa he olisivat voineet sinnitellä kuukausia. Ihanteellinen valinta oli Tunisia. Sitä oli helppo puolustaa, koska vuoristossa pääsi etenemään kunnolla vain muutamia solia pitkin. 10. marraskuuta 1942 saksalaiset ja italialaiset joukot valtasivat valtaosan Tunisiaa ranskalaisilta joukoilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tunisian taistelut Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel  Yhdysvallat 
Kartta Tunisian taisteluista 25. marraskuuta – 10. joulukuuta 1942
Tunisian taistelut 30. tammikuuta – 10. huhtikuuta 1943
M3-panssarivaunun miehistöä Tunisiassa.
Tunisian taistelut 20. huhtikuuta – 13. toukokuuta 1943
Ruotsi toisessa maailmansodassa

Internointileiri
Ruotsalaisia vapaaehtoisia talvisodassa
Pajalan pommitusten tuhoja
Ruotsi pysyi ulkopuolella toisesta maailmansodasta. Ruotsin maaperä ei joutunut sotatoimien kohteeksi eikä maa virallisesti osallistunut sotatoimiin rajojensa ulkopuolella. Toinen maailmansota heijastui kuitenkin puolueettomuuspolitiikkaa noudattaneeseen Ruotsiinkin. Ruotsin puolueettomuus  toisen maailmansodan aikana on välillä asetettu kyseenalaiseksi.
Ruotsi alkoi noudattaa virallisesti puolueettomuuspolitiikkaa vuonna 1812. Taustalla vaikuttivat koetut tappiot Napoleonin sodissa ja Suomen menetys Venäjälle Suomen sodassa. Ruotsi ei osallistunut ensimmäiseen maailmansotaan ja julistautui puolueettomaksi myös toisessa maailmansodassa Per Albin Hanssonin ollessa pääministeri. Antikommunismi oli voimakasta Ruotsissa jo ennen talvisotaa. Useita kommunisteja suljettiin pasifistien tavoin internointileireille Pohjois-Ruotsissa. Kommunismin vastaisuus huipentui talvisodan loppuvaiheessa, kun kommunistien lehtipaino Norrskensflamman tuhottiin Luulajassa maaliskuussa 1940. Neuvostoliiton hyökättyä Suomeen talvisodassa Ruotsi ei virallisesti auttanut Suomea eikä esimerkiksi liittoutuneille sallittu kauttakulkua Ruotsin läpi. Epävirallisia teitä Ruotsista lähti kuitenkin useita vapaaehtoisia taistelemaan Suomen puolella hyökkääjää vastaan. Ruotsi lähetti myös apua erilaisten keräysten ja sotakaluston muodossa ja otti suomalaisia sotapakolaisia vastaan. Ruotsi toimi myös välittäjänä Suomen ja Neuvostoliiton välillä pyrkien saamaan näiden kesken rauhan.
Ruotsin sodanaikainen toiminta herätti kritiikkiä. Johan Östlingin mukaan kritiikki koostuu kolmesta eri perspektiivistä:
Moraalinen kritiikki (yleinen kritiikki opportunistista oman edun tavoittelua vastaan, jonka tarkoituksena oli pitää Ruotsi ulkona sodasta keinolla millä hyvänsä)
Kommunistinen kritiikki (natsiliittolaisuuden ja Ruotsin ”fasistisen historian” korostaminen)
Ultranationalistinen kritiikki (saksalaismielisyyteen perustuva heikkouden ja opportunismin paheksunta)
Myöhemmin Ruotsi salli Norjan ja Tanskan vallanneille saksalaisille kauttakulun Suomeen, joka alkoi valmistautua jatkosotaan. Virallisesti puolueeton Ruotsi kävi myös laajamittaista kauppaa natsi-Saksan kanssa. Ruotsin on sanottu olleen Saksan tärkeimpiä kauppakumppaneita Euroopassa. Ruotsi myötäili Saksaa noudattamalla saksalaisia rotulakeja ja sulki Saksan kannalta ei-toivottuja ihmisiä internointileireille. Ruotsi toisaalta myös vastaanotti esimerkiksi juutalaisia pakolaisia kuin myös baltteja. 1943 Ruotsi alkoi ottaa etäisyyttä akselivaltoihin ja lähentyi liittoutuneita.
Toisessa maailmansodassa Suomea pommittaneet neuvostokoneet kävivät myös Ruotsin puolella pommittamassa. Muun muassa Pajalan kylä ja Tukholma kärsivät pieniä vahinkoja ja muutama henkilö loukkaantui pommituksissa. Neuvostoliiton mukaan pommitukset olivat vahinko, jotka johtuivat lentäjien eksymisistä. Virallinen selitys hyväksyttiin, ja Neuvostoliitto maksoi Ruotsille 40 000 Ruotsin kruunua korvauksina. Myös Ruotsin laivat joutuivat satunnaisesti iskujen kohteiksi.
HMS Yorkin upottaminen

Britannian Kuninkaallisen laivaston HMS Yorkin upottaminen oli tarkoituksena Italian laivaston räjähtein kuormattujen moottoriveneiden hyökkäyksessä 26. maaliskuuta 1941 Soudanlahteen Kreetalle.
Valmistelut

Italian laivaston hävittäjät Crispi ja Sella saapuivat 25. maaliskuuta Stampaliasta Lerokselta. Kummankin aluksen lastina oli kolme kaksi tonnia painavaa Decima Flottiglia MAS:n MTM (ital. Motoscafo da turismo modificato) moottorivenettä. Alusten lasti purettiin kuuden mailin päässä Akrotirin niemimaasta, jolloin osaston hyökkäysmatkaksi jäi noin kymmenen mailia.
Italian ilmavoimien tiedusteluraportit ilmoittivat useiden laivaston alusten olevana Soudanlahdessa ankkurissa. Soudanlahti oli valittu hyökkäyksen kohteeksi siellä olleiden laivastovoimien aiheutettua runsaasti tappioita Italian laivaston Aigeianmeren saattueille.
Satama

Ulompana lahdessa oli kaksi torpedoverkkoa ja lahdenpohjukassa kolmas.
Operaatio MC9:n päätyttyä risteilijät York ja HMS Gloucester saapuivat 25. maaliskuuta Soudanlahteen, jossa alukset tankattiin ja ankkuroitiin sisemmän torpedoverkon suojiin. Soudanlahdessa oli saapuneiden risteilijöiden lisäksi vielä kolmaskin risteilijä HMS Calcutta. Muita aluksia olivat hävittäjä HMS Hasty, tukilaiva RFA Cherryleaf, tankkerit Desmoulea, tanskalainen Marie Maersk ja norjalainen Pericles, varastolaiva Doumana sekä muutama kreikkalainen kauppalaiva.
Risteilijä HMS Coventry saapui 26. maaliskuuta kello 01.20 Soudanlahteen. Alus ankkuroitui Pericleksen kylkeen tankattavaksi.
Hyökkäys

Hävittäjiltä lähetettiin matkaan hieman enne puoltayötä ensimmäinen moottorivene. Kaikkien kuuden veneen päästyä sisälle lahteen määräsi osaston komentaja luutnantti Luigi Faggioni veneille maalit:
risteilijä York
norjalainen 8 300 tonnin tankkeri Pericles
tankkeri
kuljetusalus
Kaksi MTM venettä osui kello 04.46 Yorkin keskilaivaan. Aluksen taaimmaiset kattilahuoneet ja ammusvarastot täyttyivät vedellä. Aluksella kuoli räjähdyksessä kaksi miehistönjäsentä. Tankkeri Pericles vaurioitui pahoin ja vajosi pohjaan ja loput kaksi kohdetta upposivat.
Seuraukset

Italialaiset merimiehet Luigi Faccioni, Alessio de Vito, Emilio Barberi, Angelo Cabrini, Tullio Tedeschi ja Lino Beccati joutuivat sotavankeuteen. Vaurioitunut York tuhottiin saksalaisten hyökättyä Kreetalle. Tankkeri Pericles otettiin kahden hävittäjän hinattavaksi ja se upposi myrskyssä matkalla Aleksandriaan.
Toisen maailmansodan päätyttyä Yorkin jäljelle jäänyt runko hinattiin maaliskuussa 1952 Bariin Italiaan ja romutettiin.
Aiheesta muualla

"Attack to Suda Bay" - RegiaMarina.net (englanniksi)
Uboat.net (englanniksi)
Naval History.Net (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Operaatio Halberd

Operaatio Halberd oli Britannian kuninkaallisen laivaston toisessa maailmansodassa suorittama saattueoperaatio, jonka tarkoituksena oli toimittaa saattue Gibraltarilta Maltalle syyskuussa 1941.
Saattue

Saattue koostui yhdeksästä kauppalaivasta, jotka ohittivat Gibraltarin salmen 25. syyskuuta 1941 vastaisena yönä matkallaan kohti Maltaa. Alukset olivat: Ajax, Breconshire, City of Lincoln, Clan Ferguson, Clan MacDonald, Dunedin Star, Imperial Star ja Rowallan Castle. Saatettavan osaston päällikkönä toimi kontra-amiraali Harold Martin Burrough.
Gibraltarille sijoitettu Force H (amiraali Sir James Somerville) vastasi saattueen suojaamisesta, mutta Kotilaivasto määräsi osaston vahvistukseksi vara-amiraali Alban Curteisin johtaman osaston (Group II):
taistelulaivat HMS Rodney ja HMS Prince of Wales
10. Risteilijäviiriköstä risteilijät HMS Kenya ja HMS Edinburgh
18. Risteilijäviiriköstä risteilijät HMS Sheffield ja HMS Euryalus
13. Hävittäjälaivue: HMS Duncan, HMS Gurkha, HMS Legion, HMS Lance, HMS Lively, HMS Oribi, Alankomaiden laivaston Hr. Ms. Isaac Sweers, ORP Piorun, ORP Garland, HMS Fury, HMS Laforey ja HMS Heythrop
Amiraali Somervillen Force H:sta olivat saattuetta suojaamassa:
lentotukialus HMS Ark Royal
taistelulaiva HMS Nelson
risteilijä HMS Hermione
4. Hävittäjälaivue: HMS Cossack, HMS Zulu, HMS Foresight ja HMS Forester
19: Hävittäjälaivue: HMS Lightning ja HMS Farndale
Suojaus jaettiin kahteen osaan Force A:han, joka palaisi Sisilian kapeikosta lännemmäksi odottamaan, kunnes saattue olisi toimitettu perille sekä kontra-amiraali Burroughin komentamaan osastoon (Force X), joka menisi Maltalle saakka. Force X:n kuuluivat kaikki risteiljät sekä puolet hävittäjistä.
Saattueen reitillä oli lisäksi yhdeksän sukellusvenettä ja RAF:n laivueet suojaisivat saattuetta mahdollisuuksiensa mukaan.
Vastustaja

Italian laivasto lähti 27. syyskuuta noin kello yksi yöllä Napolista merelle kohti Sardinian rannikkoa tehtävänään estää saattueen pääsy Maltalle. Italialaiseen laivasto-osastoon kuuluivat Vittorio Veneto -luokan taistelulaivat Littorio (Iachinon lippulaiva) ja Vittorio Veneto (kontra-amiraali Carlo Bergamini), joiden suojana olivat 13. hävittäjälaivueen Granatiere, Fuciliere, Bersagliere ja Gioberti sekä 16. hävittäjälaivueen Da Recco, Pessagno ja Folgore. Taistelulaivat kohtasivat aamupäivällä kontra-amiraali Bruno Brinovesin komentaman 3. risteilijäviirikön Trenton, Triesten ja Gorizian, joiden suojana oli 12. hävittäjälaivueen Corazziere, Carabiniere, Ascari ja Lanciere. Puolen päivän aikaan saapui kontra-amiraali Giuseppe Lombardin komentaman 8. risteilijäviirikön Muzio Attendolo ja Luigi Di Savoia Duca Degli Abruzzi, joiden suojana oli 10. hävittäjälaivueen Maestrale, Grecale ja Scirocco.
Laivasto siirtyi saamiensa ohjeiden mukaan Sardinian itäpuolelle odottamaan, mutta vastustaja jäi saapumatta. Osasto palasi satamaan kohtaamatta vihollista.
Tapahtumat

Saattue joutui ensimmäisen kerran Italian ilmavoimien torpedopommittajien kohteeksi 30 tuntia Välimerellä purjehdittuaan 27. syyskuuta iltapäivällä, jolloin kolme alusta oli saada osuman. Kolmannen hyökkäyksen aikana illan jo hämärtyessä Blue Star Linen 12 427 tonnin Imperial Stariin osui torpedo vasempaan kylkeen peränpuolelle. Peräsin ja molemmat propellit irtosivat ja alus sai lievän vuodon. Aluksessa olleet 300 sotilasta siirrettiin saattaneeseen hävittäjään.
Hävittäjä HMS Oribi otti aluksen hinaukseen pyrkien kohti Maltaa, mutta aluksen vauriot olivat liian suuret ja touvi irrotettiin pisteessä 37°31′N, 10°46′E varhain aamuyöllä. Aluksella vielä olleet 141 miehistön jäsentä siirrettiin saattaneisiin aluksiin. Alus upotettiin syvyyspommeilla, jotka asetettiin vesirajan alapuolelle sekä tykkitulella. Aluksen upotessa 1 000 tonnia aluksen lastina olleita räjähteitä räjähti täydentäen tuhon.
HMS Nelsoniin osui vasempaan kylkeen juuri A-tornin etupuolelle, eli samalle kohtaa, jossa aikaisemmin oli räjähtänyt miina, italialaisesta torpedokoneesta laukaistu torpedo 27. syyskuuta Sardinian eteläpuolella. Alukseen tuli 3 700 tonnia vettä ja se vajosi yksitoista jalkaa. Samana iltana Force H kääntyi paluumatkalle kohti Gibraltaria.
Saattue pääsi määränpäähänsä vielä samana päivänä toimittaen 85 000 tonnia tarvikkeita saarelle.
Armeijaryhmä D

| --- | --- |
 Wehrmachtin armeijaryhmät 1 
Itärintama : 
Pohjoinen armeijaryhmä: 
Keskustan armeijaryhmä: 
Etelän armeijaryhmä: 
Armeijaryhmä A: 
Armeijaryhmä B: 
Armeijaryhmä Don: 
Armeijaryhmä Etelä-Ukraina: 
Armeijaryhmä Pohjois-Ukraina: 
Armeijaryhmä Kuurinmaa: 
Armeijaryhmä Veiksel: 
Länsirintama : 
Armeijaryhmä A: 
Armeijaryhmä B 1940: 
Armeijaryhmä B 1943–1945: 
Armeijaryhmä C: 
Armeijaryhmä D: 
Armeijaryhmä G: 
Armeijaryhmä H: 
Balkan : 
Armeijaryhmä E: 
Armeijaryhmä F: 
Pohjois-Afrikka  : 
Armeijaryhmä Afrikka: 
Armeijaryhmä Tunisia2 : 
 Office of United States Chief of Counsel For Prosecution of Axis Criminality: AFFIDAVIT TO ACCOMPANY MEMORANDUM ON THE GERMAN GENERAL STAFF AND HIGH COMMAND Last-Modified: 1999/11/17. Nizkor Project. Viitattu 1.4. 2007. (englanniksi)  Steen Ammentorp: Ziegler, Heinz, General of Artillery generals.dk. Viitattu 1.4. 2007. (englanniksi) : 
Armeijaryhmä D (saks. Heeresgruppe D) oli Saksan Wehrmachtin länsirintaman armeijaryhmä, joka luotiin 26. lokakuuta 1940 Ranskassa alun perin hajotetun armeijaryhmä C:n joukoista. Perustamishetkellä armeijaryhmä muodostui 1.,7. ja 15. armeijasta.
Armeijaryhmä D:n komentaja nimitettiin 15. huhtikuuta 1941 koko länsirintaman komentajaksi (saks. Oberbefehlshaber West) ja tästä syystä armeijaryhmä D:tä on joskus nimitetty myös Lännen armeijaryhmäksi. Sen alaisuudessa toimivat sodan aikana armeijaryhmät B, G ja H.
Komentajat

25. lokakuuta 1940 – Generalfeldmarschall Erwin von Witzleben
15. maaliskuuta 1942 – Generalfeldmarschall Gerd von Rundstedt
2. heinäkuuta 1944 – Generalfeldmarschall Günther von Kluge
15 elokuuta 1944 – Generalfeldmarschall Gerd von Rundstedt
11. maaliskuuta 1945 – Generalfeldmarschall Albert Kesselring
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Army Group D
Käännös suomeksi
Viron sotahistoria

Viron sotahistoria on osa Viron historiaa. Sotien syynä ei yleensä ole ollut virolaisten oma sotaisuus, vaan maan sijainti etupiirien rajamailla, idän ja lännen välissä.
Viikingit hyökkäilivät virolaisten kimppuun matkallaan Venäjän takamaille. Venäläiset yrittivät vallata aluetta kolmetoista kertaa vuosina 1030-1192.
1200-luvulla ristiretkeläiset ja kiertelevät ryövärit hyökkäilivät pakanoita ja Baltian vauraita kaupunkeja vastaan, ja kalparitaristo suojeli Viron saksalaisia kaupunkeja.
Viroa hallinnut Saksalainen ritarikunta soti 1409 Puola-Liettuan kanssa.
Saksalaisten vallan heikentyessä Ruotsi ja Venäjä kävivät Virosta 25-vuotisen sodan  1570–1595,  jonka päätteeksi Täyssinän rauhassa Venäjä tunnusti Ruotsin oikeuden Viron pohjoisosaan Käkisalmen lääniä vastaan. Pitkällisen sodan jälkeen Ruotsi sai Liivinmaan Puola-Liettualta vuonna 1629.
1900-luku

Viron vapaussota päättyi vuoden 1920 Tarton rauhaan, jossa Viro ja Neuvosto-Venäjä tunnustivat toisensa.
Viron kohtalo toisessa maailmansodassa päätettiin Molotov–Ribbentrop-sopimuksessa, jolla Saksa ja Neuvostoliitto sopivat Viron kuuluvan Neuvostoliiton etupiiriin. Ensin Neuvostoliitto vaati Virolta 28. syyskuuta 1939 yhteistoimintaa, miehitti sen jälkeen sotilastukikohdat, vaati hallituksen vaihtamista neuvostomyönteiseksi ja lopulta 17. heinäkuuta 1940 miehitti koko maan. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesällä 1941 Viro oli kolme vuotta saksalaisten miehittämä. Helmikuussa 1944 Neuvostoliitto iski takaisin Narvan rintamalla.
Sodan jälkeen Viro palasi Neuvostoliiton hallintaan, ja siitä tuli Viron sosialistinen neuvostotasavalta. Uusi itsenäisyys saavutettiin ilman sotatoimia vuonna 1991.
Potsdamin sopimus

Atlee, Truman ja Stalin
Potsdam Agreement (saksaksi: Potsdamer Abkommen) oli elokuussa 1945 solmittu sopimus kolmen toisen maailmansodan liittolaisen; Yhdistyneen kuningaskunnan, Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton välillä. Se koski Saksan, sen rajojen muutoksia ja koko maan sotilaallista miehitystä ja jälleenrakentamista. Se käsitteli myös Saksan demilitarisointia, hyvityksiä, sotarikollisten syytteeseenpanoa ja etnisten saksalaisten massakarkottamista eri puolilta Eurooppaa.
Tiedonantona toteutettu sopimus ei ollut kansainvälisen oikeuden mukaan rauhansopimus, vaikka se loikin toteutuneita tosiasioita. Se korvattiin Saksan lopullista järjestelyä koskevalla sopimuksella, joka allekirjoitettiin 12. syyskuuta 1990.
Koska De Gaullea ei ollut kutsuttu konferenssiin, Ranska vastusti Potsdamin sopimusten täytäntöönpanoa miehitysvyöhykkeellään. Erityisesti ranskalaiset kieltäytyivät siirtämästä karkotettuja saksalaisia ​​idästä. Ranskalaiset eivät myöskään hyväksyneet mitään velvollisuutta noudattaa Potsdamin sopimusta liittoutuneiden valvontakomission menettelyissä; erityisesti vastustamalla kaikkia ehdotuksia jotka olisivat voineet johtaa Saksojen yhdistymiseen.
Käännös suomeksi