stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Latina
Ääntäminen > Vokaalipituus

Latinassa ei merkitä lyhyitä ja pitkiä vokaaleja erikseen. Vokaalien kesto (kvantiteetti) on kuitenkin voitu päätellä latinalaisen metriikan perusteella, joka perustui yksinomaan avoimien ja suljettujen tavujen kestoon. Tämän perusteella on esimerkiksi todettu sanan plus (enemmän) antiikinaikaiseksi ääntämiseksi /pluːs/, kun taas sana minus (vähemmän) on äännetty /minus/, eli lyhyellä vokaalilla.
Pitkän ja lyhyen vokaalin erosta ei voida kuitenkaan olla täysin varmoja, ja on epäilty, että pitkät vokaalit ovat tosiasiassa olleet puolipitkiä kuten italian kielessä. Muussa tapauksessa sellaisten pelkästään pitkiä vokaaleja sisältävien sanojen, kuten infinitivo /iːnfiːniːtiːvoː/, oikea ääntäminen on voinut olla melkoisen työlästä. Ainoa keino varmasti tietää kaikkien vokaalien pituus latinassa on tarkastaa sanakirjasta, joissa pitkät vokaalit on useimmiten merkitty kirjaimen päälle vaakaviivalla.
Nykyisin opetettava latina oli antiikin aikana kirjakieltä eikä välttämättä puhuttua kieltä. Jotkut tutkijat epäilevät, että puhutussa latinassa kaikki vokaalit olivat lyhyitä ja että pitkien vokaalien ääntäminen pitkinä oli niin sanottua oppineiden ja yläluokan hienostunutta puhetta.lähde? Romaanisissa kielissä, jotka pohjautuvat puhuttuun latinaan, pitkien ja lyhyiden vokaalien erottelulla ei ole merkitystä, ja vokaali ääntyy muita pidempänä lähinnä vain silloin, jos sen kohdalla on sanan paino.
Oikeinkirjoitus

Klassista latinaa kirjoitetaan latinalaisilla aakkosilla, johon kuuluivat alun perin kirjaimet A B C D E F G H I K L M N O P Q R S T V X Y ja Z. Kirjain K esiintyy vain harvoissa sanoissa arkaaisena jäänteenä; Y ja Z edustavat latinalle vieraita äänteitä ja otettiin käyttöön kreikkalaisten lainasanojen kirjoittamista varten. Kirjaimet J ja U sekä ligatuurit Æ ja Œ on keksitty myöhemmin. Erillisiä pieniä kirjaimia ei ollut. Välimerkkejä ei käytetty lukuun ottamatta joissain piirtokirjoituksissa esiintyvää sanojen väleissä käytettyä pistettä. Kirjainten ulkomuoto vaihteli, sillä nykyisen näköisiä isoja kirjaimia käytettiin lähes ainoastaan monumentaali­piirtokirjoituksissa (scriptura monumentalis). Käytetty kirjoitusalusta määritti pitkälti kirjainmuotoja: kivi kirjoitusmateriaalina johti suorakulmaisiin kirjaimiin, mutta papyrukselle ja pergamentille kirjoitettaessa käytössä olivat myös erilaiset kursiivikäsialat (unsiaalit).
Näistä syistä mikä tahansa nykyinen oikeinkirjoitussääntö on uudenaikainen sopimus, joka eroaa jotenkin antiikin käytännöstä. Suomessa yleisin käytäntö on suomen kieliopin tavoin kirjoittaa isolla virkkeen tai erisnimen (esimerkiksi Roma) ensimmäinen kirjain. Lisäksi latinassa isolla alkukirjaimella kirjoitetaan erisnimistä johdetut adjektiivit (esimerkiksi Romanus, Romana). Numerot kirjoitetaan kokonaan isoin kirjaimin. Muuten käytetään pieniä kirjaimia. Usein käytetään myös kirjaimia J ja U näitä äänteitä alun perin kuvanneiden kirjainten I ja V tilalla, joskin J-kirjainta hieman harvemmin. Esimerkiksi nimi GAIVS IVLIVS CAESAR kirjoitetaan useimmiten Gaius Julius Caesar tai Gaius Iulius Caesar. Latinalaisen kirjaimiston kirjainta W ei käytetä edes nykyisissä lainasanoissa. Tämän vuoksi Wikipedia on latinaksi Vicipaedia.
Latinankielisen tekstin välimerkit kirjoitetaan yleensä kirjoittajan äidinkielen mukaisesti. Täten suomea äidinkielenään puhuva käyttää latinankielisessä tekstissä suomen välimerkkisääntöjä.
Muita vaihtoehtoisia oikeinkirjoitussääntöjä:
Ei käytetä pieniä kirjaimia ollenkaan. Ei käytetä kirjaimia J ja U. Käytetään välimerkeistä vain pistettä tai sitten ei mitään (käytössä lähinnä teosten nimissä ja monumentaalipiirtokirjoituksissa).
Käytetään pieniä kirjaimia. Isolla alkukirjaimella kirjoitetaan erisnimet, mutta ei virkkeen ensimmäistä sanaa (käytössä erityisesti roomalaisten tekstien tieteellisissä julkaisuissa).
Kirjoitetaan suurella samat sanat kuin kirjoittajan äidinkielessä, esimerkiksi virkkeiden alkukirjaimet (käytössä erityisesti oppikirjoissa).
Nykyaikaiset nimet latinankielisessä tekstissä

Kun nykyaikaisia nimiä tai lainasanoja käytetään latinankielisessä tekstissä, niitä pitää joskus taivuttaa sijamuodoissa. Käytäntöjä taivutukseen on monia, seuraavassa on esitelty muutamia:
Sanoja ei taivuteta. Esimerkiksi kaikki hepreankieliset nimet eivät taipuneet antiikin aikanakaan, joten myös nykyiset nimet voidaan jättää taivuttamatta. Jos sijamuodon ilmaiseminen on välttämätöntä, käytetään jotain tilkesanaa, josta muoto näkyy.
Sanoja taivutetaan suoraan. Valitaan sopiva deklinaatio, ja liitetään raa'asti sanaan latinankieliset päätteet. Esimerkiksi Iran voi olla Irania.
Nimistä voidaan muodostaa latinankielinen muoto. Usein esimerkiksi etunimi palautetaan antiikin aikaiseen muotoon, josta se on johdettu. Käytäntö toimii hyvin latinalais- ja kreikkalaisperäisile nimille, sekä sellaisille muista kielistä peräisin oleville nimille, joiden latinannoksia tai kreikannoksia esiintyy antiikin kirjallisuudessa (kuten esimerkiksi raamatulliset heprealaiset nimet). Tämän jälkeen taivutetaan vain etunimeä, ja sukunimi jätetään ennalleen. Esimerkiksi George W. Bush on latinaksi Georgius W. Bush. Mari voi olla Maria, Pentti voi olla Benedictus, Juho voi olla Iohannes, Niko voi olla Nicolaus, Dmitri voi olla Demetrius ja niin edespäin. Latinankielisen nimen valinta on tietysti täysin vapaata. Jos nimi ei juonnu latinalais-kreikkalaisesta nimiperinteestä tai sitä ei esiinny antiikin kirjallisuudessa (esimerkiksi Aino tai Muhammad), valinnan joutuu joka tapauksessa tekemään itse tai etsimään myöhemmässä latinassa käytettyjä vakiintuneita muotoja esimerkiksi keskiajan kirjallisuudesta tai vaikkapa Nuntii Latini -ohjelmasta.
Kielioppi

Seuraavassa käydään lyhyesti läpi latinan kieliopin muutamia piirteitä. Pitkät vokaalit on monin paikoin merkitty pituusmerkillä (macron), taivutuspäätteet on erotettu sanasta yhdysviivalla. Vokaalipituutta ei yleensä merkitä tekstien tieteellisissä julkaisuissa, ainoastaan oppi- ja sanakirjoissa.
Kielioppi > Substantiivit ja adjektiivit

Latinan kielessä on useita taivutusmuotoja, kuten suomen kielessä. Siinä on substantiiveilla seitsemän sijaa: nominatiivi, akkusatiivi, genetiivi, datiivi, ablatiivi, vokatiivi ja lokatiivi. Näistä kaksi viimeistä ovat harvinaisia. Sukuja on kolme: maskuliini, neutri ja feminiini. Suku voi määräytyä sanan muodosta (kieliopillinen suku) tai merkityksestä (luonnollinen suku). Lukuja eli numeruksia ovat yksikkö ja monikko. Lisäksi sanoissa duo (kaksi) ja ambo (molemmat) on säilynyt kaksikko eli duaali.
Adjektiivit taipuvat pääsanan mukana samassa suvussa, luvussa ja sijassa. Koska päätteet kertovat sanan tehtävän lauseessa, sanajärjestys on useimmiten vapaa ja subjektia ei ilmaista, jos asiayhteys sen paljastaa. Klassisen käytännön mukaan verbi pannaan yleensä viimeiseksi.
Mater cibum parat > "Äiti ruokaa tekee" (tavallinen järjestys).
Mater parat cibum > "Äiti tekee ruokaa" (suora järjestys).
Substantiivit jaetaan viiteen deklinaatioon. Deklinaatiot on helpointa erottaa genetiivin päätteestä. Niiden taivutus ei ole täysin suoraviivaista eikä sitä voida kokonaisuudessaan esittää tässä. Kolme ensimmäistä deklinaatiota ovat kahta viimeistä yleisempiä. Kreikkalaiset lainasanat säilyttävät usein taivutuksensa, heprealaiset eivät taivu ollenkaan. Seuraavassa käydään läpi joitain esimerkkejä. Taivutuskaavojen suomennokset on annettu sijamuotojen yleisimpien merkitysten mukaan. Ablatiivilla on useita eri käyttömuotoja ja se esiintyy usein esimerkiksi erilaisten prepositioiden kanssa. Taivutuskaavoissa on annettu yleisin suomennos, joka vastaa kysymykseen ”millä (välineellä)?” (ablativus instrumenti). Lisää latinan ablatiiveistä on artikkelissa ablatiivi.
Kielioppi > Substantiivit ja adjektiivit > I deklinaatio

Genetiivin pääte on -ae.
| sija | yksikkö | yksikkö | monikko | monikko |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| nominatiivi | silv-a dens-a | tiheä metsä | silv-ae dens-ae | tiheät metsät |
| akkusatiivi | silv-am dens-am | tiheää metsää | silv-ās dens-ās | tiheitä metsiä |
| genetiivi | silv-ae dens-ae | tiheän metsän | silv-ārum dens-ārum | tiheiden metsien |
| datiivi | silv-ae dens-ae | tiheälle metsälle | silv-īs dens-īs | tiheille metsille |
| ablatiivi | silv-ā dens-ā | tiheällä metsällä | silv-īs dens-īs | tiheillä metsillä |
Ensimmäisen deklinaation sanat ovat feminiinejä, paitsi tietyt luonnollista sukua noudattavat sanat kuten nauta (merimies), agricola (maanviljelijä), iurista (lainoppinut, asianajaja) ja incola (asukas), jotka ovat maskuliineja.
Kielioppi > Substantiivit ja adjektiivit > II deklinaatio

Genetiivin pääte on -i.
Toiseen deklinaatioon kuuluu us- loppuisia sanoja, kuten annus (vuosi), er-loppuisia sanoja, kuten puer (poika) ja ager (pelto), sekä um-loppuisia sanoja, kuten verbum (sana). Seuraavassa ensimmäisen tyypin taivutus:
| sija | yksikkö | yksikkö | monikko | monikko |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| nominatiivi | taur-us magn-us | suuri härkä | taur-ī magn-ī | suuret härät |
| akkusatiivi | taur-um magn-um | suurta härkää | taur-ōs magn-ōs | suuria härkiä |
| genetiivi | taur-ī magn-ī | suuren härän | taur-ōrum magn-ōrum | suurten härkien |
| datiivi | taur-ō magn-ō | suurelle härälle | taur-īs magn-īs | suurille härille |
| ablatiivi | taur-ō magn-ō | suurella härällä | taur-īs magn-īs | suurilla härillä |
Toisen deklinaation us- ja er- loppuiset sanat ovat maskuliineja, um- loppuiset neutreja. Poikkeuksia tähän muun muassa Aegyptus (Egypti) ja humus (maa, multa) sekä puiden nimet (pinus, quercus, ulmus jne) jotka ovat feminiinejä, sekä virus (myrkky) ja pelagus (meri), jotka ovat neutreja.
Niillä us-loppuisista sanoista, joita voidaan puhutella, on yksikössä e- päätteinen vokatiivi. Tätä käytetään puhutellessa, esimerkiksi serve! (orja!). Monikossa vokatiivi on nominatiivin näköinen. Poikkeuksena ovat -ius-loppuiset sanat kuten Iulius. Niiden kohdalla vokatiivi on -ī. Esimerkiksi Iulī! (Iulius!).
Kielioppi > Substantiivit ja adjektiivit > III deklinaatio

Genetiivin pääte on -is. Deklinaatioon kuuluu varsin erinäköisiä sanoja, muun muassa rex (kuningas), labor (työ, kärsimys), carmen (laulu). Feminiinit ja maskuliinit taipuvat samoin.
| sija | yksikkö | yksikkö | monikko | monikko |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| nominatiivi | rēx audāx | rohkea kuningas | rēg-ēs audāc-ēs | rohkeat kuninkaat |
| akkusatiivi | rēg-em audāc-em | rohkeaa kuningasta | rēg-ēs audāc-ēs | rohkeita kuninkaita |
| genetiivi | rēg-is audāc-is | rohkean kuninkaan | rēg-um audāc-ium | rohkeiden kuninkaiden |
| datiivi | rēg-ī audāc-ī | rohkealle kuninkaalle | rēg-ibus audāc-ibus | rohkeille kuninkaille |
| ablatiivi | rēg-e audāc-ī | rohkealla kuninkaalla | rēg-ibus audāc-ibus | rohkeilla kuninkailla |
| sija | yksikkö | yksikkö | monikko | monikko |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| nominatiivi | carmen brev-e | lyhyt laulu | carmin-a brev-ia | lyhyet laulut |
| akkusatiivi | carmen brev-e | lyhyttä laulua | carmin-a brev-ia | lyhyitä lauluja |
| genetiivi | carmin-is brev-is | lyhyen laulun | carmin-um  brev-ium | lyhyiden laulujen |
| datiivi | carmin-ī brev-ī | lyhyelle laululle | carmin-ibus brev-ibus | lyhyille lauluille |
| ablatiivi | carmin-e brev-ī | lyhyellä laululla | carmin-ibus brev-ibus | lyhyillä lauluilla |
Kielioppi > Substantiivit ja adjektiivit > IV deklinaatio

Genetiivin pääte on -us. Muiden muassa sanat domus (koti), fructus (hedelmä) ja cornu (sarvi).
| sija | yksikkö | yksikkö | monikko | monikko |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| nominatiivi | exercit-us | sotajoukko | exercit-ūs | sotajoukot |
| akkusatiivi | exercit-um | sotajoukkoa | exercit-ūs | sotajoukkoja |
| genetiivi | exercit-ūs | sotajoukon | exercit-uum | sotajoukkojen |
| datiivi | exercit-uī | sotajoukolle | exercit-ibus | sotajoukoille |
| ablatiivi | exercit-ū | sotajoukolla | exercit-ibus | sotajoukoilla |
Kielioppi > Substantiivit ja adjektiivit > V deklinaatio

Genetiivin pääte on -ei. Harvat, mutta yleiset sanat, kuten dies (päivä) ja res (mm. asia).
| sija | yksikkö | yksikkö | monikko | monikko |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| nominatiivi | r-ēs | asia | r-ēs | asiat |
| akkusatiivi | r-em | asiaa | r-ēs | asioita |
| genetiivi | r-eī | asian | r-ērum | asioiden |
| datiivi | r-eī | asialle | r-ēbus | asioille |
| ablatiivi | r-ē | asialla | r-ēbus | asioilla |
Kielioppi > ACI

ACI eli accusativus cum infinitivo (suomeksi "akkusatiivi infinitiivin kanssa") on latinassa tavallinen lauseenvastike, joka yleensä suomennetaan että-lauseella tai partisiippirakenteella. Se esiintyy yleensä alistettuna tietyille verbeille, joita ovat muun muassa aistihavaintoihin liittyvät verbit.
Esimerkki:
Puellam pilam iactare video 'näen tytön heittelevän palloa' 
 (puellam: akkusatiivissa oleva subjektiosa; iactare: infinitiivissä oleva predikaattiosa)
Kielioppi > Verbit

Latinan verbien pääluokat ovat aktiivi ja passiivi. Moduksia ovat indikatiivi, konjunktiivi ja imperatiivi. Aikamuotoja ovat preesens, imperfekti, perfekti, pluskvamperfekti, I futuuri ja II futuuri. Konjugaatioita on neljä, jotka tunnistaa aktiivin preesensin infinitiivin päätteestä: -āre I, -ēre II, -ere III ja -īre IV. Verbien taivutusta varten on tunnettava taivutuskaavojen lisäksi jokaisen verbin teema, esimerkiksi amo, amavi, amatum, amare (rakastaa).
Latinan verbien muoto-oppi on hyvin säännöllinen. Epäsäännöllisiä ovat kuitenkin olla-verbi sum, fui, esse ja sen johdannaiset, tahtoa-verbi volo, volui, velle ja sen johdannaiset sekä muutama muu.
Sanakirjassa verbit ilmoitetaan yleensä indikatiivin preesensin ensimmäisessä persoonassa: amo (rakastan), mutta esimerkiksi WSOY:n Suomi-latina-suomi-sanakirjan verbit on annettu infinitiivin preesensissä: amare (rakastaa).
Lentäviä lauseita

Yleisimmin latinasta tunnetaan lentävät lauseet, joista useimmat ovat peräisin antiikin ajalta. Esimerkiksi:
Veni, vidi, vici. – Tulin, näin [ja] voitin. (Julius Caesar)
Ceterum censeo Carthaginem esse delendam. – Muuten olen sitä mieltä, että Karthago on hävitettävä. (Cato)
Inter arma silent leges. – Lait vaikenevat aseiden välissä. (Cicero)
Panem et circenses! – Leipää ja sirkushuveja! (Juvenalis)
O tempora, o mores! – Oi aikoja, oi tapoja! (Cicero)
Repetitio mater studiorum. – Kertaus [on] opintojen äiti.
Divide et impera. – Hajota ja hallitse. (viittaa Rooman politiikkaan)
Vade mecum! – Kulje kanssani.
Nomen est omen. – Nimi on enne.
Quidquid latine dictum sit, altum videtur/sonatur. – Mikä tahansa latinaksi sanottu kuulostaa syvälliseltä.
Quo vadis, Domine? – Minne menet, Herra? (perimätiedon mukaan Pietari)
Concordia res parvae crescunt. – Pienet asiat kasvavat yhteisymmärryksellä. (Ateneumin kyljessä)
Wikisitaateissa on luettelo latinankielisistä lentävistä lauseista.
Kirjallisuutta > Sanakirjat

Geitlin, Joh. Gabr.: Suomalais-latinalainen sanakirja (SKS 1883, 1996). Laaja, joskin vanhahtava suomi–latina-sanakirja. Sisältää runsaasti Pitkärannalta puuttuvaa agraarisanastoa sekä käyttöesimerkkejä. Ottaen huomioon teoksen korkea ikä on sen sana-artikkelit laadittu taiten. (Sanakirjan digitoitu versio Internet Archivessä.)
Hakamies, Reino: Glossarium Latinitatis Medii Aevi Finlandicae (Helsinki 1958). Suomalaisen keskiajan latinan erityissanasto.
Heikel, Ivar A.: Latinalais-suomalainen sanakirja (Otava 1933). Laajahko suomi-latina-sanakirja.
Pekkanen, Tuomo & Pitkäranta, Reijo: Nykylatinan sanakirja. Suomi-latina-suomi.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-747-8
Salmi, J. W. − Linkomies, Edwin: Latinalais-suomalainen sanakirja (Otava 2000). Pieni, kätevä sanakirja, sanojen merkityksiä selitetty kattavammin kuin esim. Pitkärannan sanakirjassa, soveltuu siksi hyvin tunnetuimpien roomalaisten kirjailijoiden lukemiseen.
Mikkonen, Laura – Pitkäranta, Reijo: Lääketieteen sanakirja latina–suomi–latina (WSOY 2009).
Pekkanen, Tuomo − Pitkäranta, Reijo: Nykylatinan sanakirja (SKS 2006). Pääosin latinankielisissä uutisissa käytettyyn terminologiaan ja uudissanastoon pohjautuva noin 20 000 hakusanan kaksisuuntainen sanakirja.
Pitkäranta, Reijo: Suomi–latina–suomi-sanakirja (WSOY 2001). Uusi suppeahko sanakirja, jossa verbien sanakirjamuoto on aktiivin preesensin infinitiivi. Sisältää lähes täydellisen luettelon epäsäännöllisten verbien teemamuodoista.
Rothsten, F. W.: Latinalais-Suomalainen Sanakirja Koulujen tarpeeksi (SKS 1884). Laaja latina–suomi-sanakirja, jossa runsaasti esimerkkejä sanojen käyttötavoista sekä idiomeja.
Streng, Adolf V. (toim.): Latinalais-suomalainen sanakirja.  (6. painos (1. painos 1933))  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-717-741-0  Laajin latina–suomi-sanakirja. Sisältää runsaasti esimerkkejä.
Kirjallisuutta > Kielioppeja

Linkomies, Edwin: Latinan kielioppi (Otava 1974). Kattava peruskielioppi, käytettiin erityisesti ennen Pekkasen teoksen ilmestymistä.
Pekkanen, Tuomo: Ars Grammatica. Latinan kielioppi (Yliopistopaino 2002). Peruskielioppi, nykyään eniten käytössä suomenkielisessä kouluopetuksessa.
Pakarinen, Weikko: Latinan kielioppi (Otava 1926). Laajin suomenkielinen latinan kielioppi.
Streng, Adolf V.: Latinan kielioppi (WSOY 1958). Laajahko suomenkielinen latinan kielioppi.
Kirjallisuutta > Oppikirjoja

Kallela, Maija-Leena & Palmén, Erkki: Clavis latina.  Helsinki:  Finn Lectura: Opetushallitus, 2004–2006.  Lukion latinan kielen oppikirjasarja, joka soveltuu myös muuhun latinan opetukseen. Kolmiosaisen kirjasarjan kukin osa sisältää kaksi kirjaa: Textus & Cultura -tekstikirjassa ovat latinankieliset tekstit ja niiden sisältöön liittyvät harjoitukset sekä suomenkieliset kulttuurikatsaukset, Grammatica & Exercitia -kielioppiosa sisältää kieliopin harjoituksineen.
Kallela, Maija-Leena −  Palmén, Erkki:  Ianua Latina (Artipictura 2009). Latinan lukemisto, jossa on tekstejä antiikista uuteen aikaan.
Oja, Matti −  Probst, Ilpo: Via Nova (WSOY 1994). Lukion alkeisopetuksessa käytetty kirjasarja, joka painottaa antiikin kulttuurin esittelyä ja jättää kieliopin ja sanaston opettamisen vähemmälle. Lähestymistyyli on nykykielten opetuksen kaltainen.
Elom, Tuulikki −  Penttilä, Sisko −  Probst, Ilpo: Via Nova II (WSOY 1996).
Palmén, Erkki −  Pekkanen, Tuomo: Elementa Linguae Latinae (Gaudeamus 1983). Perinteinen latinan oppikirja. Panostaa kirjallisen kielen opettamiseen ja tarvitsee aina tuekseen kieliopin.
Pekkanen, Tuomo: Ars Latina (Yliopistopaino, 4. p. 2004). Nykylatinan näkökulmasta laadittu oppikirja.
Pekkanen, Tuomo: Ramus virens (WSOY 1973). Keskiajan ja myöhäislatinan krestomatia.
Pitkäranta, Reijo: Latina medicorum. Latinaa lääkäreille.  Helsinki:  Gaudeamus, 1981 (5. painos 2003).  ISBN 951-662-287-9  Johdatus lääketieteessä käytettävään latinaan ja sen analysoimiseen.
Rönkä, Helena −  Auvinen, Erkki: Salve! (Opetushallitus 2004). Kaksiosainen kirjasarja latinan opetukseen peruskoulun ylemmille luokille.
Kirjallisuutta > Muita sanastoja

Kivimäki, Arto: Suuri latinakirja.  (Koottu tekijän aiemmista julkaisuista Carpe diem! hauskaa ja hyödyllistä latinaa (1997) ja Summa summarum: latinankielisiä termejä (1998))  Hämeenlinna:  Karisto, 2001 (3. painos 2004).  ISBN 951-23-4163-8
Kivimäki, Arto: Verba volant. Sanat lentävät.  Hämeenlinna:  Karisto, 2001.  ISBN 951-23-4218-9
Kivimäki, Arto: Primus motor. Johtamistaidon latinaa.  Hämeenlinna:  Karisto, 2002.  ISBN 951-23-4345-2
Polkunen, Marja-Liisa (toim.): Nota bene. Sitaatteja antiikin Roomasta.  Helsingissä:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18558-6
Tuomisto, Pekka: O tempora, o mores.  (Kansialanimeke: Vallatonta latinaa)  Hämeenlinna:  Karisto, 2002.  ISBN 951-23-4267-7
Kirjallisuutta > Muuta latinan kieleen liittyvää kirjallisuutta

Apicius: Roomalainen keittokirja.  ((De re coquinaria.) Toimittaneet Tuulikki Elo, Heikki Laakkonen, Eero Valjakka)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2002.  ISBN 951-746-360-X
Lindberg, Bo: Latina ja Eurooppa.  ((Europa och latinet, 1993.) Suomeksi toimittanut Osmo Pekonen. Viimeisen luvun kirjoittanut Teivas Oksala. 2. laitos)  Jyväskylä:  Atena, 2009.  ISBN 978-951-796-616-0
Pitkäranta, Reijo: Suomen kirkkojen latina. Piirtokirjoitukset kirkoissa, kellotapuleissa ja hautausmailla.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-627-7
Plinius Caecilius Secundus, Gaius, nuor.: Plinius nuoremman kirjeitä Trajanuksen ajan Roomasta.  (Kääntäneet ja toimittaneet Tuulikki Elo ja Heikki Laakkonen)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-656-0  Teoksen johdanto on paikoin epätieteellinenkenen mukaan?.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikipedia, vapaa tietosanakirja
Wikikirjastossa on aihe: Latinan kieli
Sitaatteja aiheesta Latina Wikisitaateissa
Maarit Kaimio, Eurolatinaa meritalandiassa, Kielikello 2/2000
Ylen Elävä arkisto: Latinankielisiä uutisia Suomesta, olkaa hyvä!
Ylen Elävä arkisto: Suomalaisen suussa tangokin taittuu latinaksi.
Ylen Elävä arkisto: Viikon kieli: Latina. Tekstiversio.
Lehtniemi, Ninni: Kielimössöä vastaan. Ylioppilaslehti 11/2008.
Wiki-projektien laajin latinankielisten sananlaskujen luettelo löytyy Eesti-Wikisitaateista sivulta Ladina vanasõnad.
Itaaliset kielet
latina
oski
umbri
volski
romaaniset kielet
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Dictionnaire historique de la Suisse 
Keisari Tituksen riemukaaressa lukee latinaksi: SENATUS POPULUSQUE ROMANUS DIVO TITO DIVI VESPASIANI F. VESPASIANO AUGUSTO (”Rooman senaatti ja kansa jumalalliselle Titus Vespasianus Augustukselle, jumalallisen Vespasianuksen pojalle”).
Cicero
Erasmus Rotterdamilainen
Romaaniset kielet, jotka ovat kehittyneet latinasta, ovat tutkimusmatkailijoiden ja siirtomaa-ajan myötä levinneet ympäri maailmaa. Tummankeltainen väri merkitsee virallisen kielen asemaa ja vaalea suurta vähemmistöä.
Osa latinankielisen Raamatun käsikirjoitusta 500-luvulta.
Knut Drake

Knut Drake vuonna 1959.
Knut Hemming Drake (6. maaliskuuta 1927 Helsinki – 19. helmikuuta 2013 Turku) oli suomalainen keskiajan linnoihin erikoistunut rakennushistorioitsija ja filosofian tohtori. Hän johti muun muassa Hämeen linnan kunnostustöitä vuosina 1955–1970 ja toimi pitkään Turun maakuntamuseon johtajana.
Knut Drakella on viisi lasta; heistä tytär Sunniva Drake on kirjailija.
Kirjallisuutta

Karppinen, Eira ym. (toim.): Tutkimustyö ja museotoimi: Juhlakirja Knut Draken täyttäessä 60 vuotta 6.3.1987 — Museerna och forskningen: Festskrift tillägnad Knut Drake på 60-årsdagen 6.3.1987.  Turku:  Juhlakirjatoimikunta, 1987.  ISBN 951-99813-4-9
Aiheesta muualla

Drake, Knut hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Dubysa

| Dubysa |
| --- | --- |
 Dubysa lähellä Ariogalaa.
Alkulähde:  Šiauliai
Laskupaikka:  Niemenjoki
Maat:   Liettua
Pituus:  131 km
Virtaama:  13,4 m³/s
Valuma-alue:  1 973 km²
 Dubysan sijainti Liettuassa
Dybysa on 131 kilometrin pituinen Niemen-joen sivujoki, joka virtaa Liettuan keskiosissa. Joki saa alunsa Šiauliain länsipuolelta ja virtaa kohti etelää. Joki liittyy Niemeniin noin 40 kilometriä Kaunasin luoteispuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dubysa Wikimedia Commonsissa