stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Musō Shinden-ryū
Katasarjat > Okuden (奥伝) > Tachiwaza no bu

jap. 行連, Yukitsure
jap. 連達, Tsuretatsi
jap. 惣捲, Sōmakuri
jap. 総留, Sōdome
jap. 信夫, Shinobu
jap. 行違, Yukichigai
jap. 袖摺返, Sodesurigaeshi
jap. 門入, Moniri
jap. 壁添, Kabezoi
jap. 受流, Ukenagashi
Katasarjat > Tachiuchi no kurai (太刀打之位)

jap. 出合, Deai
jap. 拳取, Kobushidori
jap. 絶妙剣, Zetsumyōken
jap. 独妙剣, Dokumyōken
jap. 鍔留, Tsubadome
jap. 受流, Ukenagashi
jap. 真方, Mappō
Lähde:
Mustanysäkolibri

| Mustanysäkolibri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Linnut  Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut  Apodiformes
Heimo::  Kolibrit  Trohiliidae
Suku::  Nysäkolibrit  Ramphomicron
Laji::  dorsale
Kaksiosainen nimi
 Ramphomicron dorsale  Salvin & Godman, 1880 
Katso myös
   Mustanysäkolibri Wikispeciesissä   Mustanysäkolibri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustanysäkolibri (Ramphomicron dorsale) on kolibreihin kuuluva lintulaji. Se on Kolumbian endeemiseen lajistoon kuuluva lintu ja luokitellaan erittäin uhanalaiseksi.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan mustanysäkolibri kasvaa noin 9–10 cm pitkäksi ja nokka on lyhyt ja hieman alaspäin kaartuva. Mustanysäkolibrikoiras on Päästään ja selästään musta, siipien kyynärsulat ovat vihertävät. Kurkussa koiraalla on kellanvihreä laikku. Rinta on harmaa ja vatsa harmaa ruskein ja vihrein pilkuin. Pitkähkö ja selvästi haarautunut pyrstö on tumman violetti. Mustanysäkolibrinaaras eroaa ulkonäöltään koiraasta ja naaraan pää ja selkä ovat vihreät, vatsa vaalea vihrein pilkuin ja pyrstön uloimmat sulat ovat valkokärkiset.
Levinneisyys ja elintavat

Mustanysäkolibria tavataan ainoastaan Kolumbian pohjoisosassa Santa Martan osavaltiossa. Sen elinympäristöä ovat kosteat vuoristometsät, metsien reunamat, pensaikot ja ruohomaat. Lajia tavataan tyypillisesti 2 000–4 600 metrin korkeudessa merenpinnasta. Mustanysäkolibrit ruokailevat usein ryhminä kukkien medellä, mutta ne voivat myös pyydystää hyönteisiä ilmasta tai kasvien lehdiltä.
Mustanysäkolibrikannan kokoa ei ole arvioitu, mutta sitä kuvataan harvinaiseksi. Kantaa uhkaavat sopivien metsien hakkuut polttopuiksi ja maatalousmaiksi sekä karjan laiduntaminen metsissä ja ruohomailla. Myös ilmastonmuutos voi uhata mustanysäkolibria.
Musta Saara (laulu)

Musta Saara (myös Ei taivahassa kuolon vaaraa, ruots. Deruppe ingen död skall vara) on ruotsalaisen runoilijan, kirjailijan ja virsirunoilijan Lina Sandellin (1832–1903) kirjoittama lähetystyöaiheinen hengellinen laulu, joka on käännetty myös suomeksi. Suomessa laulua on pidetty yhtenä lähetystyöaatteen keskeisenä symbolina.
”Musta Saara” ilmestyi Ruotsissa ensimmäisen kerran vuonna 1865 kokoelmassa Missionssånger för barn. Suomessa se ilmestyi ensimmäisen kerran ruotsiksi kokoelmassa Sångbok för Söndagsskolan (1876) ja suomennoksena ensimmäisen kerran lehdessä Kristillinen kuvalehti lapsille vuonna 1882 ja sen jälkeen useissa pyhäkoulu- ja lastenlaulukirjoissa ja hengellisten laulujen kokoelmissa.
Toisintoja ja viittauksia

Vuonna 1888 suomalainen, Ambomaalla lähetystyössä ollut Ida Weikkolin julkaisi kirjasen Musta saara Owambosta. Siinä kirjoittaja muistelee kasvattilastaan lähetysasemalla Owambossa ja lainaa kirjan alkulehdillä laulun alkusäkeitä. Ruut Lemmetyisen mukaan kirja vastaa aatesisällöltään laulun synty-yhteyden aatemaailmaa.
Vuonna 1953 ”Mustan Saaran” rinnalle kokoelmassa Pyhäkoululauluja otettiin kirjailija Ensio Lehtosen samaan sävelmään kirjoittama uusi laulu ”Tää lähetyksen lasten piiri”: ”Ja mustat lapset Afrikassa on myöskin heidän mukanaan. On suuri ilo taivahassa, Kaikuu laulu kautta maan.”
Vuonna 1957 sai Suomen Kansallisteatterissa ensiesityksensä kirjailija Ensio Rislakin kirjoittama näytelmä Musta Saara, jossa lähetystyöhön kohdistettiin arvostelua. Näytelmän Saara kuolee yksin, kristitty on yhtä kuin heimonsa pettänyt ja kulttuuriperinteensä kadottanut.
Vuonna 1986 julkaisi Senegalissa lähetystyötä tehnyt Kaija Löytty ”Uuden laulun mustasta Saarasta”, jossa kehotetaan kehitysyhteistyön hengessä yhteiseen taisteluun paremman huomisen puolesta: ”Siis nouse, Saara, tehdään piiri, tuo veljesikin juhlimaan: Nyt pystytetään ilon viiri ja tuli syttyy uudestaan”. Olli Löytyn mukaan kyseessä on lähetystyön eurosentrisyyteen kohdistuva vastakirjoitus, joka edustaa jo jälkikolonialistista ajattelua samalla kun laulu myös kunnioittaa menneitä sukupolvia.
Saara Afrikassa

Nykyään nimi Saara suomalaisessa kirjoitusasussaan on suomalaisten lähetystyöntekijöiden vaikutuksesta yhdessä muiden suomalaisten etunimien, kuten Erkki, ohella Namibiassa yleinen. Vuonna 2015 Namibian pääministerinä toimi Saara Kuugongelwa.
Aiheesta muualla

Laulun nykyisessä Siionin kanteleessa oleva versio.
Pentti Mustonen

Pentti Mustonen (1. lokakuuta 1926 – 9. kesäkuuta 1983) oli suomalainen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Mustonen edusti koko uransa ajan Kajaanin Palloilijoita vuosina 1947–1959, jotka se kautta 1953 lukuun ottamatta vietti 1. divisioonassa. Mustonen teki 82 maalia, joista yhdeksän syntyi KaPan ainoalla mestaruussarjakaudella. Mustonen valittiin myös Suomen maajoukkueeseen, jossa hän pelasi vuosina 1951–1956 kaksi A- ja neljä B-maaottelua.
Musta ympyrä

| Musta ympyrä> Il Circolo Nero |
| --- | --- |
 Mustan ympyrän jäsenet esittäytyvät elokuvan alussa.
Ohjaaja:  Emilio Ghione
Pääosat:  Emilio Ghione, Lea Giunchi, Alberto Collo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Celio Film
Ensi-ilta:  1. syyskuuta 1913 (Italia) 4. toukokuuta 1914 (Suomi)
Kesto:  750 metriä (33/38 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Musta ympyrä (ital. Il Circolo Nero) on vuonna 1913 valmistunut italialainen mykkäelokuva. Emilio Ghionen ohjaama jännityselokuva ennakoi tekijänsä Za la Mort -elokuvasarjaa.
Juoni

Pelivelkoihin ajautunut kreivi Raoul Ruggeri pakotetaan liittymään rikollisjärjestö Mustaan ympyrään. Hän ymmärtää pian virheensä ja pakenee Amerikkaan. Siellä hän aloittaa uuden elämän cowboyna ja rakastuu rikkaan karjatilallisen tyttäreen Edith Browniin.
Sillä välin Roomassa etsivä Svento on onnistunut soluttautumaan Mustaan ympyrään. Poliisi pidättää järjestön jäsenet, ja vain sen johtaja De Bondre onnistuu pakenemaan. De Bondre päätyy Chicagoon, jossa hän jäljittää Raoulin. De Bondre yrittää kiristää Raoulia ja sieppaa kostoksi Edithin. Takaa-ajon päätteeksi De Bondre suistuu jyrkänteen reunalta ja Raoul saa Edithinsä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Emilio Ghione  | … |  De Bondre   |
|  Lea Giunchi  | … |  Edith Brown   |
|  Alberto Collo  | … |  Raoul Ruggeri   |
|  Angelo Gallina  | … |     |
|  Amedeo Ciaffi  | … |     |
|  Fernando Ribacchi  | … |     |
Tuotanto ja vastaanotto

Celio Filmin tuottama Musta ympyrä lienee ollut Emilio Ghionen ensimmäinen ohjaustyö. Sen ranskalaisesta rikoskirjallisuudesta ja rikoselokuvista lainatut juoni- ja tyyliainekset ennakoivat tekijänsä Za la Mort -sarjaa, mutta päähenkilö muistuttaa vielä kovasti Louis Feuilladen Fantomasia. Elokuva sisältää eräitä surrealistisia kohtauksia ja sen loppu on yllättävän väkivaltainen. Italian elokuvasensuuri määräsi poistettaviksi kaikki viittaukset kaupunkiin, jossa rikollisjärjestön toiminta tapahtuu.
Aikalaiskommenteissa kiitettiin elokuvan kuvausta ja näyttelijäsuorituksia, mutta sen juonta pidettiin hieman liian mielikuvituksellisena. Nykynäkökulmasta se on puutteistaan huolimatta viihdyttävää katseltavaa tyylilajin ystäville.
Mustaa ympyrää esitettiin Helsingissä vaihtelevilla suomenkielisillä nimillä toukokuussa 1914 ja uudelleen vuonna 1915. Lehtimainoksissa ja kommenteissa elokuvaa kuvattiin tavattoman jännittäväksi ja viitattiin suoraan Fantomas-sarjaan. Rikollisjärjestön toiminta oli sijoitettu Lontooseen.
Elokuvasta on säilynyt kaksi kopiota, jotka ovat nähtävissä Italian kansallisen elokuvamuseon Vimeo-sivustolla ja Ranskan elokuva-arkistojen sivustolla.
Aiheesta muualla

Musta ympyrä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Raija Mustonen

Raija Mustonen
Raija Mustonen  (o.s. Talvensaari, s. 9. tammikuuta 1940 Kittilä) on naisten keihäänheiton viisinkertainen Suomen mestari. Hänen ennätyksensä on 52,82 vuodelta 1966. Mustonen edusti Kairalan Kajastusta, Kajaanin Kipinää ja menestysvuosinaan Lapin Lukkoa.
Raija Mustosen isosisko Sirkka Kauppinen on kiekonheiton Suomen-mestari.
Muste: Kaikkeuden kirja 2

| Muste: Kaikkeuden kirja 2> Ink: The Book of All Hours 2 |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Hal Duncan
Kieli:  englanti
Kustantaja:  Macmillan
Julkaistu:  2006
Suomennos
Suomentaja:  Nina Saikkonen
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2010
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  649
ISBN:  978-952-01-0449-8
Sarja: Kaikkeuden kirja
Edeltävä:  Vellum
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Muste: Kaikkeuden kirja 1 on Hal Duncanin vuonna 2006 ilmestynyt romaani, jatko osa teokselle Vellum. Teoksen on julkaissut suomeksi Like vuonna 2010. Suomentaja on Nina Saikkonen.
Aiheesta muualla

Markku Soikkeli: Arkkienkelit räjähtelevät, gay-osastot kertovat[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 1.10.2010.
Toni Jerrman: Anna kovia myyttejä tai anna kuolema. Helsingin sanomat 19.1.2011.
Mustaraitatuikkija

| Mustaraitatuikkija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Sillikuorekalat Argentiniformes
Heimo::  Tuikkijat Platytroctidae
Suku::  Platytroctes
Laji::  apus
Kaksiosainen nimi
 Platytroctes apus  Günther, 1878 
Katso myös
   Mustaraitatuikkija Wikispeciesissä   Mustaraitatuikkija Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Mustaraitatuikkija (Platytroctes apus) eli velttovalokuore on tuikkijoihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö

Mustaraitatuikkija voi kasvaa suurimmillaan 18 cm pitkäksi. Ruumiinmuodoltaan laji on korkea ja litteä, ovaalinmuotoinen. Selässä ja vatsassa on veltosta kudoksesta muodostunut köli. Selkäevä sijaitsee ruumiin takaosassa, rintaevät ovat hyvin pienet ja pyrstöevä on haarautunut. Kalalla on elin, josta se voi ruiskauttaa vihreänä hohtavaa nestettä. Mustaraitatuikkija on väriltään tumman ruskea.
Levinneisyys ja elintavat

Mustaraitatuikkijan levinneisyysalue on hyvin laaja. Sitä tavataan lauhkeilta ja lämpimiltä alueilta niin Atlantista, Intian valtamerestä kuin Tyynestämerestäkin. Kalaa on tavattu 390–5 400 metrin syvyydestä ja tyypillisimmin se liikkuu 1 000–2 000 metrin syvyydessä. Mustaraitatuikkija kykenee sietämään hyvin vähähappisia olosuhteita. Lajin ravintoa on eläinplankton.
Tauno Mustonen

| Tauno Mustonen |
| --- | --- |
 Syyskussa 1939 juostun maraton voittajana.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. elokuuta 1908 Rääkylä
Kuollut: 2. maaliskuuta 1940 (31 vuotta) Viipuri
Kansalaisuus:  Suomi
Uran tiedot
Laji:  yleisurheilija, kestävyysjuoksu
Seura:  Helsingin Kisa-Toverit
Kilpauran kesto:  1933–1939
Saavutukset
Ennätykset:  3 000 m 9.08,9 (1935)   5 000 m 15.39,0 (1937)   10 000 m 32.35,8 (1937)  25 000 m 1.26,11 (1937)   Maraton 2.36,51 (1939)
Tauno Mustonen (13. elokuuta 1908 Rääkkylä – 2. maaliskuuta 1940 Viipuri) oli suomalainen kestävyysjuoksija. 1930-luvulla Mustonen oli Työväen Urheiluliiton nimekkäimpiä 25 000 metrin ja maratonin juoksija. Hän voitti muun muassa Antwerpenin työläisolympialaisten 25 000 metrin kilpailun vuonna 1937. Mustonen kaatui talvisodan loppuvaiheessa.
Tauno Mustonen kilpaili TUL:n alaisessa Helsingin Kisa-Tovereissa. Hänen päämatkojaan olivat pitkät ratamatkat ja myöhemmin 25 000 metrin maantiejuoksut ja maratonit. Parhaaksi ratajuoksuvuodeksi muodostui kausi 1937. Samana vuonna hän edusti Suomea Antwerpenin työläisolympialaisissa heinäkuun lopulla 1937 ja voitti 25 000 metrin juoksun. Vuoden 1939 lokakuussa Mustonen juoksi seuraavan vuoden Helsingin olympialaisten maratonradalla vuoden parhaan suomalaisajan 2.36.51, joka oli vuoden 1939 maailmantilastossa 17:ksi paras.
Siviilityössään Mustonen toimi Dallapé-orkesterin autonkuljettajana ja järjestysmiehenä. Lisäksi hän hieroi sekä urheilijoita että Dallapén muusikkoja. Talvisodassa Mustonen kuului helsinkiläiseen Ässä-rykmenttiin, joka taisteli Karjalankannaksella. Hän haavoittui joulukuussa 1939, mutta toipui ja palasi rintamalle joukko-osastoonsa. Hän kaatui konekiväärisuihkuun perääntymisvaiheessa maaliskuun alussa 1940 Viipurissa.
MOSFET

MOS-transistoreita
MOS-transistori eli MOSFET (engl. metal-oxide-semiconductor field-effect transistor) on  kanavatransistori, jossa hilaelektrodi on eristetty kanavasta. Sitä käytetään sekä digitaalisissa että analogisissa piireissä.
Sanatarkasti ymmärrettynä MOS-transistori eli metallioksidi-puolijohdekanavatransistori kattaa vain tapaukset, jossa eriste on metallioksidi. Eristyshilainen kanavatransistori eli IGFET (insulated-gate field-effect transistor) on tällöin MOSFETiä yleisempi termi, joka käsittää myös tapaukset, joissa eriste ei ole metallioksidi. Tällaista erottelua ei kuitenkaan käytännössä yleensä noudateta, vaan kaikkia eristyshilaisia kanavatransistoreita kutsutaan MOSFETeiksi.lähde? Nykyaikaisissa integroiduissa piireissä käytetään eristeenä yleensä monikiteistä piitä.
Historia

Mohamed Atalla ja Dawon Kahng keksivät MOSFETin (yleisesti lyhyesti MOS) Bell Labsissa vuonna 1959. Kahng ja Atalla valmistivat PMOS- ja NMOS-tekniikalla, mutta vain PMOS-laitteet toimivat.
Ennen kuin Bell Labs esitteli toimivaa MOS-transistoria Paul K. Weimer ja J. Torkel Wallmark RCA:n laboratorioissa tekivät pohjatyön ohutkalvoihin perustuville MOS-transistoreille.
MOS-transistorit korvasivat bipolaaritransistorit 99 prosentissa tapauksista.
Osat

MOS-transistori koostuu puolijohdesubstraatista, jossa on ohut kerros eristeoksidia. Oksidin yläosaan on asetettu johtava hilaelektrodi (G). Hilan kummallekin puolelle substraattiin on lisätty kaksi vahvasti seostettua aluetta: lähde (S) ja nielu (D), jotka on sijoitettu osittain koskettamaan hilaa. Lähteen ja nielun välistä tilaa kutsutaan kanava-alueeksi.
Lähde ja nielu ovat samaa varaustyyppiä (joko p tai n), ja jos seokset ovat voimakkaita, lisätään '+'-merkki seostyypin kirjaimen perään. Substraattirunko on vastakkaista tyyppiä kuin lähde ja nielu eikä substraatin seos ole voimakasta. Lähde on saanut nimensä siitä, että siitä varauksenkuljettajat (elektronit N-kanavalla, aukot P-kanavalla) tulevat kanavaan ja vastaavasti nielusta varauksenkuljettajat poistuvat kanavasta.
Piirrosmerkit

MOSFETistä käytetään useita erilaisia piirrosmerkkejä. Perussymbolissa on tavallisesti viiva kanavana, johon lähde ja nielu liittyvät kohtisuorassa ja kääntyvät myöhemmin kanavan viivan suuntaisiksi. Joskus kanavan viiva on pätkinä viitaten avaustilaiseen (enhancement mode) puolijohteeseen ja yhtenäisenä viitaten tyhjennystilaiseen (depletion mode) puolijohteeseen, mutta koska katkoviivan piirto on hankalahkoa, tätä seikkaa ei yleensä piirretä. Kanavan rinnalle sitä koskettamatta piirretään toinen viiva hilaksi.
Jos transistori on rakenteeltaan sellainen, että siinä on ns. bulk-liitäntä (planaarisella valmistusprosessilla ohuelle levylle tehtynä), se kerrotaan yleensä kanavan keskivaiheille laitettavalla nuolella joka merkitsee PMOS- tai NMOS-rakennetta. Nuoli osoittaa aina P:stä N:ään, eli NMOS-tapauksessa (n-kanava) nuolen kärki osoittaa kanavaan. Jos bulk on kiinni lähteessä, mikä on tavallista yksittäisten komponenttien kanssa, nuoli kytketään lähde-kontaktiin. Joskus bulkkia ei piirretä ollenkaan (tavallista IC-piirien sisäisissä kytkennöissä joissa on yhteinen bulk), inversiosymbolina oleva pieni ympyrä esittää usein PMOSia.
Vertailussa avaus- ja tyhjennystilaisten FETien piirrosmerkit, sekä JFET:in symbolit:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  |  |  | P-kanava |
|  |  |  |  | N-kanava |
| JFET | MOSFET enh | MOSFET enh | MOSFET dep |  |
Piirrosmerkit > Materiaalit

Yleensä puolijohdemateriaaliksi on valittu pii, mutta jotkin piirivalmistajat ovat alkaneet käyttää MOSFETn kanavassa piin ja germaniumin sekoitetta (SiGe). Valitettavasti monet sähköisesti paremmat puolijohdemateriaalit eivät kuitenkaan muodosta hyviä eristeoksideja (esim. galliumarsenidi) eivätkä täten sovellu MOSFETien valmistukseen.
Kanavan päällä hilaliitäntä on kerros polypiitä. Se eristetään kanavasta erittäin ohuella (satoja nanometrejä) eristekerroksella, joka tavallisimmin on piidioksidia (kvartsia) tai se voidaan korvata pii-happi-nitridillä.
Toiminta > MOS-rakenne

MOS-rakenne koostuu kolmesta alueesta: hilasta, eristeenä toimivasta piioksidista (kvartsi) ja piipuolijohteesta. Hila on nykyisin yleensä monikiteistä ns. polypiitä eikä metallia. Koska kvartsi on eriste, rakenne vastaa kondensaattoria, jossa yksi elektrodeista on korvattu puolijohteella.
Kun MOS-rakenteen yli tuodaan jännite, se aikaansaa varausjakauman muutoksen puolijohdeaineessa.
P-tyypin puolijohteessa (jossa  N_{\rm {A}} on aukkojen tiheys) hilan (G) ja puolijohteen välinen positiivinen jännite  V_{\rm {GB}} (katso kuvaa) vähentää aukkojen tiheyttä ja lisää vapaiden elektronien tiheyttä. Jos  V_{\rm {GB}} on kyllin suuri, negatiivisten varauksenkuljettajien (elektronien) tiheys hilan lähellä ylittää positiivisten varauksenkuljettajien (aukot) tiheyden, jolloin päädytään ns. inversiokerroksen muodostumiseen.
Tässä rakenteessa P-tyypin perusmateriaali on perustana N-tyypin MOSFETille, joka tarvitsee lisäksi N-tyypin lähde- ja nielualueet.
Toiminta > Perusteet

MOSFETin toiminta perustuu siis MOS-kapasitanssin läheisyydessä olevan varaustiheyden ohjaukseen. Kun hilan ja lähteen välille luodaan jännite-ero  V_{\rm {GS}}, sen sähkökenttä läpäisee oksidin aina alla olevaan kanavaan asti ja luo sinne ns. "käänteisen kanavan" ("inversion channel"). Tämä "käänteinen kanava on samaa tyyppiä (P- tai N-tyyppiä) kuin lähde ja nielu, jolloin se muodostaa kanavan, jota pitkin virta voi kulkea. Jännitettä  V_{\rm {GS}} muuttamalla voidaan säätää kanavan johtavuutta ja nieluvirran  I_{\rm {D}} suuruutta.
Jos MOSFET on N-kanavatyyppiä, lähde ja nielu ovat 'N+' alueita ja runko on 'P' aluetta. Kun hilan ja lähteen välinen jännite (VGS) on positiivinen, se luo N-kanavan rungon P-materiaalin pintaan aivan oksidikerroksen alle. Tämä N-kanava on sähkönjohde lähteen ja nielun välillä. Kun nolla tai negatiivinen jännite vaikuttaa hilan ja lähteen välillä, kanava katoaa ja virtaa ei kulje lähteestä nieluun.
P-kanavatyypin MOSFETilla lähde ja nielu ovat 'P+'-alueita ja runko on 'N'-aluetta.
Kun hilan ja lähteen välinen jännite on negatiivinen (positiivinen lähde-hila-suuntaan), se luo P-kanavan rungon N-alueen pintaan, jne. kuten edellä.
Toiminta > Runkovaikutus

Runkovaikutus (engl. body effect) kuvaa kynnysjännitteen  V_{TO} muutosta riippuen lähde-runko -jännitteestä  V_{SB} ja se voidaan esittää yhtälöllä
missä:
V_{TO} on kynnysjännite esijännitteen ollessa nolla
\gamma  on runkovaikutusparametri
2\phi  on pintapotentiaali.
Runkoa voi hallita toisella hilalla, jota usein kutsutaan näin takahilaksi ("back gate") ja runkovaikutusta kutsutaan joskus näin joskus nimellä: "back-gate effect".
Toiminta > Toimintamuodot

MOSFETin toiminta voidaan jaotella kolmeen eri tilaan riippuen sen yli vaikuttavista jännitteistä. Avaustilaiselle n-kanava MOSFETille (enhancement mode, n-channel MOSFET):
Kehitys ja käyttö

MOSFET valmistettiin laittamalla puolijohteen pinnalle eristekerros ja sen päälle metallinen hila. Tuotantomenetelmän edullisuus ja integroinnin helppous tekivät siitä oitis kiinnostavan tekniikan. Lisäksi kun MOSFET ei kehitä piin ja piidioksidin väliseen pintaansa paikallisia elektroniloukkuja (engl: interface states), niistä ei ole haittaa samaan tapaan kuin aiemmille transistorien valmistustekniikoille.
Näistä syistä MOSFET on nykypäivän tärkein valmistustekniikka integroitujen piirien tekoon.
Kehitys ja käyttö > Digitaaliset sovellukset

Digitaalisten teknologioiden kehitystarve (kuten esim. mikroprosessorit) on luonut tarpeen kehittää MOSFET-teknologiaa nopeammin kuin mitään muuta piipohjaista transistorityyppiä. Menestyksen syynä on ollut erityisesti p- ja n-kanavaisia MOSFETejä rakennuspalikoinaan käyttävän CMOS-logiikan kehitys.
CMOS-logiikan merkittävä etu on, että ilman tilamuutoksia se ei kuluta virtaa pieniä vuotovirtoja lukuun ottamatta. Tilamuutosten tapahtuessa virta kulkee lyhytaikaisesti CMOS:in komplementtiparin molempien transistorien kautta, mikä näyttää oikosululta käyttösähkön ja maapotentiaalin välillä. Niinpä CMOS:in virrankulutus määräytyy kytkinten kapasitanssien suuruudesta ja tilamuutosten lukumäärästä aikayksikössä: kellotaajuuden kasvattaminen nostaa virrankulutusta.
CMOS-logiikalla on myös suuri ottoimpedanssi ja melko matala antoimpedanssi. Verrattuna TTL-logiikkaan yksi lähtö-CMOS kykenee ohjaamaan useampia CMOS-ottoja kuin TTL-systeemi. Koska MOSFETin hila on kapasitanssi, taajuuden noustessa sen esittämä impedanssi alenee ja siten se tarvitsee isompaa ajotehoa → taajuuden nousessa ajokyky heikkenee.
Kehitys ja käyttö > Analogiset sovellukset

MOSFETin edut digitaalisten piirien pääratkaisuna eivät kuitenkaan ole sellaisenaan edullisia analogisissa piireissä. Bipolaaritransistoreita on perinteisesti käytetty analogisten järjestelmien transistoreina pääasiassa niiden korkean transkonduktanssin ja ainutlaatuisten ominaisuuksien vuoksi, mutta MOSFETeilläkin on analogiset käyttötarkoituksensa.
Eräät MOSFETin edut johtuvat sen positiivisesta lämpötilakertoimesta. Ne eivät ylikuumenene hallitsemattomasti kuten bipolaariset transistorit. Lisäksi MOSFETejä voi lineaarisella toiminta-alueellaan käyttää tarkkaan aseteltavina vastuksina, joiden säätöalue on myös bipolaareja paljon laajempi. MOSFETejä voi myös käyttää kondensaattoreina ja sopivalla operaatiovahvistinkytkennällä ne voidaan saada näyttämään keloilta. Kaikkiaan MOSFETilla voidaan simuloida kaikki komponentit lukuun ottamatta diodeja, jotka ovat diskreetteinä MOSFETeja pienempiä. Tämä mahdollistaa täydellisten analogisten kytkentöjen teon integroituna piille hyvin pieneen tilaan. Jotkin integroidut piirit sisältävät analogisia ja digitaalisia MOSFET rakenteita pienentäen piirikortin kokotarvetta.
Tällainen tuo tarvetta eristää analogisia ja digitaalisia rakenteita piiritasolla. Siihen on luotu tekniikoiksi eristämisrenkaita ja pii eristeen päällä (engl.  Silicon-On-Insulator, SOI). Bipolaaritransistorin etu MOSFETiin nähden on Bipolaarin kyky käsitellä isompaa virtaa pienemmällä alalla.
Valmistustekniikat on olemassa bipolaaristen transistorien ja MOSFETien integrointiin samalle piipalalle. Tällaisia sekatransistoritekniikkapiirejä kutsutaan Bi-FET:eiksi (Bipolar-FET) jos niissä on vain yhden sorttisia bipolaareja ja FETejä, sekä BiCMOS (Bipolar-CMOS) jos niissä on komplementaarisia rakenteita. Tällaiset rakenteet tuovat yleensä molempien edut: eristetty hila ja korkea virrankäsittelykyky.
Bipolaaritransistorilla on myös hieman etuja MOSFETiin nähden. Bipolaarit ovat parempia ainakin kahdessa tehtävässä:
Monet mikropiirit käyttävätkin MOSFET inputteja ja BiCMOS outputteja.
MOSFETin kutistaminen

Kuluneiden vuosikymmenten aikana MOSFETia on kutistettu; tyypilliset MOSFET kanavapituudet olivat aiemmin useita mikrometrejä, mutta nykyaikaisissa integroiduissa piireissä käytetään pituuksia, jotka ovat alle 0,1 mikrometriä. Vuonna 2006 on yleisesti otettu teollisuuskäyttöön 0,065 mikrometrin (65 nanometrin) pituiset rakenteet.