stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wachowskin sisarukset
Työt > Sarjakuvat

| Vuosi | Lehti | Wachowskit toimineet> Sarjakuvakäsikirjoittaja | Wachowskit toimineet> Julkaisija |
| --- | --- | --- | --- |
| 1989–1994 | Clive Barker's Hellraiser | Kyllä | Ei |
| 1992 | Clive Barker's Nightbreed | Kyllä | Ei |
| 1993 | Clive Barker's Book of the Damned | Kyllä | Ei |
| 1993–1994 | Ectokid | Kyllä | Ei |
| 1999–2004 | The Matrix Comics | Kyllä | Kyllä |
| 2004– | Doc Frankenstein | Kyllä | Kyllä |
| 2004–2007 | Shaolin Cowboy | Jaksot 2–7. | Kyllä |
Kirjallisuutta

Keegan, Cael M.: Lana and Lilly Wachowski. University of Illinois Press, 2018. ISBN 9780252083839.
Aiheesta muualla

Lana Wachowski Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lilly Wachowski Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Walesinharrieri

| Walesinharrieri> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Wales,  Iso-Britannia
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  jäniksen ja saukon metsästys
Muita nimityksiä:  Welsh Harrier
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  39-56 cm
Väritys:  musta tai black & tan
Walesinharrieri (Welsh Harrier) on sukupuuttoon kuollut walesilainen koirarotu.
Ulkonäkö

Walesinharrieri oli kuin englantilaisen harrierin karkeakarvainen versio. Juurikin karvapeitteensä laadun vuoksi sitä kuvailtiin kuitenkin enemmän saukkokoiran kuin harrierin näköiseksi. Rawdon Lee kuitenkin mainitsee teoksessaan Modern Dogs, Sporting Division, Vol 1 vuodelta 1897 myös sileäkarvaisen walesinharrierin: sen väritys oli musta tai black & tan ja säkäkorkeus vaihteli 39–56 cm välillä.
Alkuperä

Rotua käytettiin pääasiallisesti jäniksen, mutta myös saukon ja muun riistan metsästykseen. Thomas Pearcen mukaan mikään muu ajokoira ei ollut yhtä hyvin sopeutunut tehtäväänsä eikä ollut yhtä hyvä saaliin metsästyksessä kukkuloisissa laaksoissa.
Walesinharrieri oli vielä 1870-luvulla kotiseudullaan suhteellisen yleinen, ja se tunnettiin "karkeakarvaisena walesinharrierina" (rough Welsh Harrier). Vuosisadan vaihteessa yksilöitä oli vielä jonkin verran, mutta ne kuolivat sukupuuttoon pian sen jälkeen – arviolta jossain vaiheessa 1900-luvun ensimmäistä puoliskoa.
Alkuperä > Vaikutus nykyisiin rotuihin

Erään asiantuntijan mukaan Walesissa paikallisten kettukoirien vainua yritettiin parantaa risteyttämällä niitä walesinharriereiden kanssa, mikä saattaa olla syy niin ikään nykyisissä walesinkettukoirissa esiintyvälle karkealle karvapeitteelle.
Walesinkettukoira

| Walesinkettukoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Wales,  Iso-Britannia
Määrä:  erittäin uhanalainen
Rodun syntyaika:  keskiaika
Alkuperäinen käyttö:  ketun metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästyskoira
Muita nimityksiä:  Ci hela Cymreig, Bytheuad, Welsh Foxhound, Welsh Hound, Welsh Wire-coated Hound, Wire-coated Welsh Hound
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Paino:  34 kg
Säkäkorkeus:  61 cm
Väritys:  punavalkoinen
Walesinkettukoira (kymriksi Ci hela Cymreig, engl. Welsh Foxhound), joka tunnetaan paikallisittain myös nimellä Bytheiad, on walesilainen koirarotu, yksi neljästä kettukoirasta. 1930-luvulla jäljellä oli enää vain kolme tai neljä ajuetta puhdasrotuisia rodun edustajia, joten sen nykyinen status on erittäin epävarma.
Ulkonäkö

Walesinkettukoira muistuttaa englanninkettukoiraa, ollen kuitenkin pienikokoisempi, kevytrakenteisempi ja tästä poiketen karkeakarvainen. Sen karvapeite on kovaa ja karkeaa ja väritys punainen valkoisin merkein. Rodun karvapeitteen laatu on peräisin kelttienvinttikoiralta ja väritys hubertuksenajokoiralta ja englanninhirvikoiralta. Säkäkorkeus on 61 cm ja paino 34kg.
Luonne ja käyttäytyminen

Walesinkettukoiraa on käytetty metsästyskoirana monien vuosisatojen ajan, jolloin se on elänyt ja metsästänyt ajueina. Se on englanninkettukoiraa aktiivisempi, eläväisempi ja kykeneväisempi itsenäiseen työskentelyyn, soveltuen paremmin metsästämään Walesin kiviseen ja kukkulaiseen maastoon. Rodun erinäiset piirteet tekevät siitä kuitenkin epäsopivan työskentelemään Yhdistyneen kuningaskunnan muissa osissa, joissa tiet ja junaradat ovat lähellä metsästysalueita. Metsästyksen kieltäminen vaikuttaisi walesinkettukoiraan katastrofaalisesti, koska sitä on jalostettu Walesin kukkuloiden ajokoiraksi muinaisista ajoista lähtien. Se on englantilaisia ajokoiria hitaampi, minkä vuoksi se ei ole yhtä suosittu. Koulutettuna walesinkettukoira on erittäin tottelevainen ja reagoi oitis metsästäjän käskyihin. Lannistumattoman metsästysviettinsä vuoksi rotu on täysin soveltumaton kotikoiraksi.
Alkuperä

Walesinkettukoira on Britteinsaarten alkuperäisrotu, joka polveutuu Pohjois-Euroopassa Rooman valtakunnan aikoihin eläneestä karkeakarvaisesta segusii (toisinaan mainittu muodossa segusium) -rodusta. Sillä on kolme alkuperälinjaa: Margam Abbeyn munkkien Euroopan mannermaalta (todennäköisesti Ardenneilla sijainneesta Saint-Hubertin luostarista) saatu sileäkarvaisten black-and-tan-väristen koirien ajue, jotka olivat todennäköisesti alkuperäisiä hubertuksenajokoiria; kolme pastori Jack Russellilta vuonna 1826 saatua sileäkarvaista englanninhirvikoiraa; sekä Walesin maaseudulla 400-luvulta alkaen esiintynyt muinainen kelttienvinttikoira. Erään asiantuntijan mukaan siihen saattaa olla sekoitettu historian saatossa myös walesinharrieria (jolla oli myös tunnuspiirteenään karkea karvapeite). Rotu on myös sukua englanninkettukoiralle.
Keskiajalta 20. vuosisadan alkuun bardit, joilla oli aina erityinen paikkansa walesiläisessä yhteiskunnassa, lauloivat oodeja ajokoirille. Usein he nimesivät yksittäisiä koiria ja ylistivät niiden ominaisuuksia. "Walesin muinaiset lait jotka oli kirjoitettu Hywel Dda -alueen aikaan (942–948 j.a.a.) määrittivät koulutetulle walesinkettukoiralle 240 pencen arvon, ja kouluttamattomalle 120 pencen arvon. Hyväkuntoinen hevonen oli samaan aikaan vain 120 pencen arvoinen."
Rotua on arvostettu mm. monipuolisuutensa ansiosta: Ynysforin ajueella metsästettiin niin kettua, jänistä, saukkoa kuin näätääkin.
Welsh Hound Association on hyväksynyt rodun. Se on pitänyt jalostuskirjaa vuodesta 1922 ja suojellut rodun puhtautta vuodesta 1928 lähtien. Järjestö perustettiin "suojelemaan ja tukemaan walesinkettukoiraa erillisenä brittiläisenä rotuna." Eräs esimerkki järjestön alaisuuteen rekisteröidyistä koirista on pienen Penrhiwferin kylän kettukoira-ajue, johon kuuluu noin 40 yksilöä. Kyseinen ajue perustettiin 1980-luvulla ja sillä metsästetään Rhondda-laaksossa sekä Pentyrchissä. Sen perimä johtaa suurilta osin vanhaan Pentyrch-linjaan.
Koska ketun metsästys koirien kanssa ajamalla kiellettiin vuonna 2005 Britanniassa, useat järjestöt ovat tarjoutuneet rekisteröimään walesinkettukoiran harvinaisena lemmikkinä.lähde?
Käännös suomeksi
Satu Waltari

| Satu Waltari> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. tammikuuta 1932 Helsinki
Kuollut: 9. tammikuuta 2014 (82 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Vanhemmat:  Mika Waltari Marjatta Luukkonen
Puoliso:  Esko Elstelä
Lapset:  Joel Elstelä
Kirjailija
Aikakausi:  1952–1968
Esikoisteos:  Kahvila Mabillon (1952)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Satu Elstelä, (o.s. Waltari) (4. tammikuuta 1932 Helsinki – 9. tammikuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.
Omien kirjojensa lisäksi Waltari käänsi useita teoksia ranskasta suomeksi. Waltari lähti 18-vuotiaana Pariisiin ja opiskeli ranskaa Alliance Françaisessa. Kokemuksistaan hän kirjoitti esikoisteoksensa Kahvila Mabillon (1952). Teos kuvaa silloista opiskelijaelämää Pariisissa. Sadepilvet kertoo Waltarin ja hänen puolisonsa Esko Elstelän romanssista. Haikeat leikit on omaelämäkerrallinen teos lapsuus- ja nuoruusvuosista. Fantasiaromaani Viides harharetki (1960) sijoittuu Ranskan keskiaikaan.
Hän lopetti kirjailijanuransa 1968, koska ei pitänyt kirjojen julkistamiseen ja mainostamiseen liittyvästä esiintymisestä. Satu Waltari oli kirjailija Mika Waltarin tytär. Isänsä kuoltua Satu pysytteli lähes kokonaan pois julkisuudesta. Joel Elstelä on Satu Waltarin ja Esko Elstelän poika.
Teoksia

Kahvila Mabillon.  (Kuvittanut Jaakko Somersalo)  Porvoo:  WSOY, 1952.  – 7. painos 1995, ISBN 951-0-16589-1.
Sadepilvi – rakkauskertomus (1956)
Haikeat leikit.  Porvoo:  WSOY, 1957.  – 3. painos 1980, ISBN 951-0-09614-8.
Viides harharetki.  (Hieronymus Boschin mielikuvituksen mukaan sepittänyt Satu Waltari)  Helsinki:  WSOY, 1960.  – 2. painos 1990, ISBN 951-0-16589-1.
Näkötorvi – pakinoita (1962)
Hämärän matkamiehet.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1964.
Kumma rakkaus.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1968.
Thomas Ustick Walter

Thomas Ustick Walter
Thomas Ustick Walter (4. syyskuuta 1804, Philadelphia – 30. lokakuuta 1887 Philadelphia) oli yhdysvaltalainen arkkitehti, joka suunnitteli useita merkittäviä rakennuksia Yhdysvaltoihin pääasiassa Greek Revival -tyyliin.
Walter oli sekä William Stricklandin että John Havilandin oppilas. Hän perusti oman arkkitehtitoimistonsa vuonna 1831. Vuonna 1833 hän suunnitteli Girard Collegen Founders’ Hallin antiikin kreikkalaista temppeliä muistuttavan rakennuksen. Vuonna 1835 Walter suunnitteli linnamaisen Philadelphian kunnallisen vankilan, Moyamensingin, uusgoottilaiseen tyyliin. Sen velkavankeudessa olevien siipi puolestaan muistutti julkisivultaan muinaisegyptiläistä temppeliä. Nämä työt loivat Thomas Ustick Walterin maineen arkkitehtina.
Walter tunnetaan parhaiten työstään Yhdysvaltain kongressitalon parissa. Hän suunnitteli rakennuksen massiivisen valurautaisen kupoliholvin, joka korvasi vanhan ja matalamman puisen kupolin. Kupoli rakennettiin vuosina 1855–1863. Viimeiset vuotensa Walter työskenteli John McArthur Juniorin arkkitehtitoimistossa. Walter lienee osallistunut siellä Philadelphian kaupungintalon suunnitteluun.
Kuvagalleria

Philadelphian kunnallinen vankila Moyamensing (1835). Rakennus purettiin vuonna 1968.
Moyamensingin vankila. Kaiverrus vuodelta 1848.
Girard College
Yhdysvaltain kongressitalon uusi kupoli rakenteilla vuonna 1861.
Walhalla (elokuva-alan järjestö)

Walhalla ry on suomalainen yleishyödyllinen järjestö ja elokuvatoimisto, joka toimii pohjoismaisen elokuvan puolesta. Sen tehtävänä on edistää pohjoismaisten laatuelokuvien tuntemusta ja levittämistä Suomessa. Walhalla toimii yhteistyössä muun muassa elokuvafestivaalien, kuntien ja kulttuurialan järjestöjen kanssa esittämällä pohjoismaista elokuvaa eri tapahtumissa ja tilaisuuksissa.
Walhalla aloitti toimintansa vuonna 1974 Pohjola-Norden-järjestön elokuvakerhona. Walhalla – pohjoismaisen elokuvan Suomen näyttämö perustettiin ensin Pohjola-Nordenin helsinkiläisten jäsenten tarpeisiin, mutta elokuvakerhotoiminta laajeni Turkuun 1976 ja Tampereelle 1977. Vuodesta 1982 Walhallan elokuvasarjoja esitettiin myös Vaasassa.
Elokuvakerhotoiminnan lisäksi Walhalla alkoi tuoda maahan elokuvia muista Pohjoismaista ja järjestää teemaviikkoja, seminaareja, kokouksia ja matkoja muun muassa Hanasaaren kulttuurikeskuksen ja Suomen elokuva-arkiston kanssa. Vuonna 1986 Walhallasta tuli itsenäinen rekisteröity yhdistys.
Walhalla omistaa esitysoikeudet moniin pohjoismaisiin elokuviin ja vuokraa niitä kunnille, kouluille, kerhoille, järjestöille ja yksityisille. Walhallan yhteistyökumppaneita ovat Pohjola-Nordenin ja Hanasaaren kulttuurikeskuksen lisäksi Pohjoismaiden suurlähetystöt Suomessa, Helsingin ja Espoon kulttuurikeskukset sekä Finlandssvenskt filmcentrum, jonka kanssa Walhallalla on ollut yhteinen työntekijä vuodesta 2000 alkaen.
Historiaa

Vuonna 1973 Pohjola-Nordenin nuorisojaosto teki yhdistykselle esityksen elokuvatoiminnan aloittamisesta Helsingissä. Pohjola-Nordenin hallitus, tuolloisena puheenjohtajanaan Yleisradion ruotsinkielisen lähetystoiminnan johtaja Christoffer Schildt, hyväksyi ehdotuksen, ja ensimmäinen elokuvanäytös järjestettiin elokuvateatteri Axassa 17. tammikuuta 1974. Ohjelmana oli Hans Alfredssonin ja Tage Danielssonin kesäinen komedia Tehdäänpä silta (Att angöra en brygga, 1965), ja elokuvakerhon kantakortin lunasti tuona iltana jo parisataa henkilöä. Elokuvasta Tehdäänpä silta muodostui nimensä ansiosta symbolinen elokuva Walhallan alkuaikojen toiminnalle, ja vuonna 1980 se näytettiin ohjelmistossa jälleen, tällä kertaa Kluuvikadun Maxim-teatterissa.
Vuonna 1981 Pohjoismaiden neuvosto alkoi myöntää Walhallan vuonna 1977 tekemän aloitteen pohjalta miljoonan Tanskan kruunun vuosittaista tukea Pohjoismaiden väliselle elokuvayhteistyölle. Walhalla oli keskeisesti mukana myös Hanasaaren kulttuurikeskuksessa joka toinen vuosi järjestettävän Pohjoismaisen elokuvafestivaalin perustamisessa. Monet pohjoismaiset elokuvat saivat Suomen ensi-iltansa Walhallan erikoisnäytöksissä, joissa vierailivat usein myös elokuvien ohjaajat.
Historiaa > Oy Nordfilm Ab ja Nordia-elokuvateatterit

Vuonna 1980 käynnistyi Walhallan aloitteesta syntynyt Oy Nordfilm Ab, joka avasi kolmen salin Nordia-elokuvateatterin Helsingin Yrjönkadulle, vastapäätä Koiton taloa. Nordia myytiin 1980-luvun puolivälissä Kinostolle, ja sen toiminta päättyi vuonna 2000.
Vuonna 1979 perustetun Oy Nordfilm Ab:n perustajaosakkaat olivat Suomen tuolloin suurin elokuvateatteriketju Adams Filmi Oy, Filmiryhmä Oy, Pohjola-Norden ry, Hanasaaren kulttuurikeskus, Jörn Donnerin JD-Productions Oy sekä Ari Tolppasen Filmari Ky. Yhtiön hallituksen puheenjohtajaksi valittiin tuolloinen opetusministeri Pär Stenbäck ja jäseniksi Jörn Donner, hotellinjohtaja Raimo Holm, elokuvayrittäjä Aito Mäkinen, kaupunginjohtaja Tuure Salo sekä Ari Tolppanen ja Lars Åberg. Helsingin ohella Nordfilmillä oli Nordia-niminen elokuvateatteri myös Tampereella. Vuonna 1986 Nordia-teatterit myytiin Kinostolle ja vuonna 1989 Nordfilm ajautui konkurssiin.
Julkaisutoiminta

Walhalla on julkaissut elokuva-alan teoksia, kuten Bo-Christer Björkin Uusi tanskalainen elokuva (1981, ISBN 951-99333-0-1) ja Uusi norjalainen elokuva (1982, ISBN 951-99368-4-X) sekä Lars Lundstenin Islantilaisia elokuvia (1985, ISBN 951-99675-2-4). Vuonna 1985 Walhalla julkaisi Sakari Salkon, Kirsi-Marja Lehtelän ja Saija Mäkisen toimittaman Pohjoismaisen elokuvaluettelon (ISBN 951-99685-1-2).
Nordia-elokuvateatteri toimi oikealla näkyvässä rakennuksessa Yrjön- ja Simonkadun kulmassa.
Ilkka Väätti

Ilkka Väätti, Tunturipuiston meluvalli, 2016, Tampere
Ilkka Väätti  (s. 16. maaliskuuta 1955 Hyrynsalmi) on suomalainen kuvataiteilija, kuvataidepedagogi ja tutkija. Hän on opiskellut Lahden taidekoulussa 1976−1979, Unkarin kuvataidekorkeakoulussa 1981, Lahden ammattikorkeakoulun Taideinstituutissa 1994−1996 ja Kuvataideakatemiassa 2001−2003. Väätti väitteli taiteen tohtoriksi Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnassa elokuussa 2012.
Ura

Ilkka Väätin kuvataiteilijan ura alkoi vuonna 1979. Hänen pääteoksiaan ovat  MUNDUS-teossarja (aloitettu 1993) ja Pyhäjärven kappeli (1995) sekä Hommage-teossarja (aloitettu 2018). Väätti on pitänyt 70 yksityis- ja yli 170 yhteisnäyttelyä koti- ja ulkomailla. Laajimpia yksityisnäyttelyitä on ollut Galleria Himmelblau, Tampere (2023), Tampereen taidemuseossa (2020), Imatran taidemuseossa (2015) ja Rovaniemen taidemuseossa. Väätin teoksia on muun muassa Suomen valtion, Sara Hildénin, Oulun ja Kuopion taidemuseon kokoelmissa.
Väätti on toiminut kuvataiteen opettajana ja tuutorina muun muassa Oriveden Opistossa, Jyväskylän yliopiston taidehistorian ja taidekasvatuksen laitoksilla, Kankaanpään taidekoulussa ja Imatran taidekoulussa. Väätti oli vuosina 2015−2016 Taideinstituutin (LAMK) viimeinen koulutusvastaava ja taiteellinen johtaja.
Väätin väitöskirja MUNDUS – Matka maailman keskipisteeseen (2012) on yhdistelmä antiikin ja keskiajan kulttuurihistoriaa ja dokumentaatiota kuvataiteilijan työstä. Väätti on myös tutkinut Peräpohjolan asutushistoriaa vuodesta 1989 lähtien. Tuoreimmat monografiat ovat Hoikka-suku (2024) ja Rovaniemen asutushistoria 1520–1660 (2021). Lukuisia artikkeleita ja talonhaltijaluetteloita on julkaistu useissa kylähistoriakirjoissa. Hänen uusimpia artikkelejaan ovat Lehtojärven asutushistoria 1780−1900 (2014), Luusuan ja Juujärven asutushistoria 1620−1750 (2010), Tapion kylän asutuksen synty 1543−1850 (2008).
Palkinnot ja tunnustukset

Väätille on myönnetty muun muassa Suomen taideyhdistyksen Dukaattipalkinto Nuorten näyttelyssä (1985), II palkinto Tampere-talon taidekilpailussa (1989), Valtion viisivuotinen taiteilija-apuraha (2004), Suomen Leijonan Ritarimerkki (2015) ja taiteilijaeläke (2017). Suomen Sukututkimusseura myönsi Väätille suomalaisen sukututkimuksen ansiomitalin (2018).
Julkiset teokset

Valoisa jako, 1984, Linnainmaan koulu, Tampere
Faravid-portti, 1991, Iston koulu, Hyrynsalmi
Aika, aurinko ja maailma, osat I-III, 1992, Messukylän koulu, Tampere
Pyhä sana, 1995, seinämaalaus Pirkkalan seurakuntakeskus
Pyhäjärven kappeli, 1995, Viikinsaari, Tampere (työryhmän kanssa)
Väliaika, 2012, Vuoresaukio, Tampere (työryhmän kanssa)
Melutaidegalleria, 2015, Rantatunneli, Tampere (yksi tekijöistä)
Neljä ilmansuuntaa, 2018, Vuores, Tampere
Sillanpää, 2020, Virolainen, Tampere
Mesikämmen, 2020, Virolainen, Tampere
Kuvia julkisista teoksista

Aika aurinko ja maailma osat I - III, 1992, Tampere.
Pyhäjärven kappeli, 1995, Tampere.
Mundus (väliaikainen teos), 2012, Vuores, Tampere.
Neljä ilmansuuntaa, 2018, Vuores, Tampere
Sillanpää, 2020, Virolainen, Tampere
Mesikämmen (osa), 2020, Vuores, Tampere.
Julkaisut

Väätti, Ilkka (2024). Hoikka-suku. Rovaniemi: Hoikka-suku. ISBN 978-952-94-8730-1
Väätti, Ilkka (2021). Rovaniemen asutushistoria 1520–1660. Rovaniemi: Peräpohjolan sukututkijat. ISBN 978-951-98937-2-3
Väätti, Ilkka (2020). Hommage. Tampere: Tampereen taidemuseo.
Väätti, Ilkka (2012). MUNDUS – Matka maailman keskipisteeseen. Rovaniemi: LUP.
Saressalo, Lasse, Väätti, Ilkka & Nuutinen, Petri (1998). Pyhäjärven kappeli. Tampere: Tampereen kaupunki & Tampere-seura.
Väätti, Ilkka (2003). Mundus. Kirjassa Mystiikan portit. Tampere: Tampereen taidemuseo.
Väätti, Ilkka (2014). Lehtojärven asutushistoria 1780−1900. Kirjassa Lehtojärvi: Kylä seitsemän vaaran syleilyssä. Toimittanut Pekka Haavikko. Rovaniemi: Lehtojärven kyläyhdistys.
Väätti, Ilkka (2010). Luusuan ja Juujärven asutushistoria 1620−1750. Kirjassa Luusua−Juujärvi: Kylähistoriaa raudan ja veden äärellä. Toimittanut Olli Säynäjäkangas et al. Kemijärvi: Luusuan kyläseura.
Väätti, Ilkka (2008). Tapion kylän asutuksen synty 1543−1850. Kirjassa Tapion kylähistoria: Kuvakivestä nousukauteen. Toimittanut Matti Vitikka. Rovaniemi: Rovaniemen kaupunki.
Aiheesta muualla

Ilkka Väätin verkkosivusto
Ilkka Väätti Kansallisgallerian kokoelmissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Lars Wanhammar

| Lars Wanhammar> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. elokuuta 1944 (ikä 80) 
Kansalaisuus:  Ruotsi 
Ammatti:  professori emeritus 
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Linköpingin yliopisto DI 1980, TkT 1981 
Instituutti:  Linköpingin yliopisto 
Tutkimusalue:  digitaalinen signaalinkäsittely (DSP) 
Lars Wanhammar (19. elokuuta 1944 Vansbro, Ruotsi ) on ruotsalainen digitaalisen signaalinkäsittelyn (DSP) tutkija Linköpingin yliopistosta.
Teokset

Wanhammar, Lars & Saramäki, Tapio: Digital Filters Using MATLAB. Springer, 2020. 798 sivua. ISBN 978-3-030-24062-2, 978-3-030-24063-9 (eBook).
Wanhammar, Lars: Analog Filters using MATLAB. Springer, 2009. 316 sivua. ISBN 978-0-387-92766-4.
Wanhammar, Lars: DSP Integrated Circuits. Academic Press, 1999. 561 sivua. ISBN 0-12-734530-2.
Anders Wanochius

Anders Wanochius (sukunimi vuoteen 1675 Liuhander; 10. marraskuuta 1651 Tyrvää – 16. maaliskuuta 1700 Turku) oli suomalainen Turun Akatemian fysiikan, käytännöllisen filosofian ja teologian professori.
Elämäkerta

Wanochiuksen vanhemmat olivat Liuhalan Knuutilan ratsutilan omistanut valtiopäivämies Jakob Johansson ja Margareta Henriksdotter. Wanochius kävi Porin triviaalikoulua ja valmistui ylioppilaaksi Turussa 1669 kirjautuen samana vuonna opiskelemaan Turun Akatemiaan.  Hän jatkoi opiskelua Uppsalan yliopistossa ja väitteli siellä 1675. Hän jatkoi opintoja Turussa, missä väitteli 1678. Priimusmaisteri hänestä tuli marraskuussa 1679. Tämän jälkeen hän työskenteli yliopistossa muun muassa akatemian sihteerinä. Akatemia nimitti hänet käytännöllisen filosofian ja historian professoriksi 1681 ja jumaluusopin professoriksi 1694.
Wanochius oli Turun akatemian rehtori 1689–1690, Turun tuomiokapitulin jäsen 1682–1700 ja Paimion kirkkoherra 1689–1694 sekä Naantalin ja Raision kirkkoherra vuodesta 1694.
Wanochius julkaisi tutkimuksia teologian, teoreettisen filosofian, oikeustieteen ja luonnontieteiden alalta. Hän  ohjasi suuren määrän väitöskirjoja, joista Erik Humblan väitös vuonna 1682 (De Halcyone) oli akatemian ensimmäinen lintuja käsittelevä. Se on julkaistu myös suomeksi.
Wanochiuksen ensimmäinen puoliso Susanna Juliana oli professori Enevald Svenoniuksen tytär, joka kuoli 1697. Leskeksi jäätyään Wanochius nai Elsa Flachseniuksen, professori Jacob Flachseniuksen tyttären. Hänen tyttärensä Hedvig Margareta Wanochius ensimmäisestä avioliitosta avioitui runoilija ja kirkkoherra Henrik Liliuksen kanssa.
Anders Wanochius on haudattu Turun tuomiokirkon kuoriin.
Raamatun luomiskertomus

Gustave Doré, Valon luominen, 1866.
Tyyppejä
Nuoren Maan kreationismi
Teistinen evoluutio
Uuskreationismi
Vanhan Maan kreationismi
Luomiskertomus
Ensimmäinen Mooseksen kirja
Raamatun luomiskertomus
Luomistiede
Baraminologia
Tulvageologia
Älykäs suunnittelu
Kreationismi ja evoluutio
Kreationismi kouluissa
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Michelangelon fresko Aatamin luominen
Raamatun luomiskertomus eli luominen on juutalaisuudelle ja kristinuskolle yhteinen ymmärrys ja usko maailmankaikkeuden synnystä. Tapahtuma kerrotaan Ensimmäisen Mooseksen kirjan alussa kahdessa eri osassa ja myös Johanneksen evankeliumin alku viittaa luomistapahtumaan. Luomiskertomus kertoo, kuinka Jumala luo taivaan ja maan sekä myöhemmin se kertoo Eedenin puutarhasta ja kuvaa ihmisen luomista yksityiskohtaisemmin. Kertomus on lyhyt ja yksinkertainen, mutta se tekee siitä myös monitulkintaisen. Martti Luther kirjoitti jo 1500-luvulla, että jumaloppineet ovat yksimielisiä siitä, että maailma on saanut alkunsa tyhjästä, mutta paljon muusta ei yksimielisyyttä olekaan. Teos Raamattu kansalle käyttää luomiskertomukseen liittyen otsikkoa "Alkuhistoria" ja alaotsikkoa "Luominen". Yleisesti länsimaissa käytössä oleva gregoriaaninen kalenteri laskee vuodet Jeesuksen syntymästä, mutta juutalainen kalenteri laskee vuosia luomisesta, vuosiluvut alkavat vuodesta 3761 eaa., jota on pidetty maailman luomisen ajankohtana juutalaisuudessa.lähde?
Luomiskertomuksella voidaan ymmärtää Raamatun alun luominen, mutta siihen voidaan ymmärtää sisältyvän myös Eedenissä tapahtunut syntiinlankeemus. Raamattu ei määrittele ikää maailmankaikkeudelle, maapallolle eikä sen mainitsemalle luomiselle, vaikka jollain kreationismin suunnilla siihen on kanta. Apostolinen ja Nikean uskontunnustus alkaa maininnalla Jumalasta, joka on luonut taivaan ja maan. Britt G. Hallqvist kirjoitti Suomessa tunnetun virren 135, joka alkaa sanoin "Jumala loi auringon, kuun ja järvet ja puut, ihmiset myös...".