stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jukka Virtanen
Lapsuus ja nuoruus

Jukka Virtasen vanhemmat Hilja Maria Hakonen ja Eino Jalmari Virtanen olivat tunteneet toisensa kouluajoista asti, ja heidän kihlajaisiaan vietettiin itsenäisyyspäivänä 1932. Jukka Virtanen syntyi heidän lapsekseen 25. heinäkuuta 1933 Jämsänkosken paperitehtaan työläisten pitkän vuokrakasarmin pienessä hellahuoneessa.
Virtanen kuvasi myöhemmin itseään araksi ja yksinäiseksi lapseksi, joka kiinnostui kirjallisuudesta varhain. Hän kiinnostui etenkin seikkailukirjoista, James Fenimore Cooperin Viimeisestä mohikaanista sekä Kolmesta muskettisoturista. Virtanen innostui myös jalkapallosta, ja vuonna 1945 hän liittyi isänsä perustamaan urheiluseura Jämsänkosken Jyryyn. Eino oli töissä voimalaitoksella, ja myös Jukka työskenteli nuorena voimalaitoksenhoitajana. Ylioppilaaksi Jukka Virtanen kirjoitti keväällä 1953.
Virtanen aloitti opintonsa Helsingin yliopistossa, jossa hän tapasi Spede Pasasen. Kesken opintojensa Virtanen pääsi vuonna 1954 töihin Yleisradioon keikkailevaksi toimittajaksi, ja seuraavana vuonna hän sai käsikirjoittajan paikan Allotria Filmiltä. Siellä Virtanen oppi elokuvan tekemisen perusteet, ja ajan mittaan hän kehittyi elokuvaleikkaajana.
Televisio-, radio- ja teatterityö

Jukka Virtasesta tuli vuonna 1958 vasta perustetun Suomen Television ensimmäinen kokopäiväinen uutistoimittaja. Tästä tehtävästä hän siirtyi kuitenkin pian viihteen tekemisen pariin.
Virtanen oli mukana VEK (Jukka Virtanen, Aarre Elo, Matti Kuusla) -työryhmässä, jonka viihdeohjelma Lumilinna voitti tv-ohjauksen Montreux’n Kultaisen Ruusun vuonna 1965. 1960-luvun alkuvuosina Virtanen osallistui Kankkulan kaivolla -radiohupailun käsikirjoittamiseen. Virtanen oli vuonna 1978 toimintansa aloittaneen Uuden Iloisen Teatterin perustajajäseniä yhdessä Marjatta Leppäsen, Jaakko Salon ja Lasse Mårtensonin kanssa.
Virtanen juonsi televisiossa Toivotaan, toivotaan -toivekonserttiohjelmaa vuodesta 1974 ja Levyraatia vuosina 1980–1997, joskin muun muassa Jukka Kajava moitti Virtasen puheilmaisua kehnoksi. Myöhemmin Virtanen oli Levyraadista vaikutteita saaneen Runoraadin vakiojäsen vuosina 2002–2012.
Virtanen suomensi The Joulukalenteri -sarjan (1997) käsikirjoituksen ja näytteli sarjassa Iki-iäkästä ja kertojaa. Hän toimi tšekkoslovakialaisen Rosvo-Rudolf-piirrossarjan suomenkielisessä versiossa nimihahmon ääninäyttelijänä ja kertojana. Virtanen esitti viimeisen TV-roolinsa vuonna 2015 poliisisarjassa Roba, jossa hän näytteli Paavo-vanhusta.
Musiikkiura

Laulajana Virtasen kappaleita ovat muun muassa ”Hanna ja Niilo” (1969), ”Balladi pojasta nimeltä Vee” (1971), ”Perspirantti-Antti” (1972) ja ”Kaupungin rumin mies” (1974). Muiden levyttämiä sanoituksia Virtanen teki noin 250. Näistä tunnettuja ovat esimerkiksi ”Maalaismaisema”, ”Taas on aika auringon”, ”Konstan parempi valssi”, ”Seitsemän kertaa seitsemän” ja ”Hottentottilaulu”, joka on suomennosversio norjalaisen laulunsanoittaja-kirjailija Thorbjørn Egnerin kappaleesta ”Visen om vesle Hoa”.
1970-luvulla VEK, Heikki Kahila ja muutama muu perustivat yhdessä laulu- ja soitinyhtye Songilon.
23. heinäkuuta 2008 ilmestyi tribuuttialbumi Sanat Jukka Virtanen, joka sisältää eri suomalaislaulajien tulkintoja Virtasen sanoituksista. Syyskuussa järjestettiin konserttikiertue, jolla artistit esittivät hänen kappaleitaan. Elokuussa 2008 Virtanen sai pitkästä sanoitusurastaan tunnustukseksi Juha Vainio -palkinnon.
Vuonna 2012 Virtanen palkittiin elämäntyöstään Kultaisella Venlalla.
Yksityiselämä

Jukka Virtanen oli naimisissa Liisa Virtasen kanssa, jonka hän tapasi Helsingissä vuonna 1957. Naimisiin he menivät pari vuotta myöhemmin. Jukka ja Liisa Virtasen poika on näyttelijä Ville Virtanen ja tytär Riikka Virtanen.
Virtanen kertoi avoimesti yksityiselämänsä vaikeuksista, kuten alkoholismista, kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä ja sairastumisesta eturauhasen syöpään. Hänen hyvä ystävänsä, pakinoitsija Seppo Ahti, kiteytti Virtasen antaneen ”kasvot syövälle ja juovalle”. Vuoden 2015 loppukesästä Virtasen syöpä oli levinnyt jo luustoon. Virtanen kuoli laajalle levinneeseen syöpään Laakson sairaalassa Helsingissä 1. syyskuuta 2019. Hänet siunattiin Jämsänkosken kirkossa 28. syyskuuta 2019, ja hänen tuhkansa ripoteltiin Jämsänkoskella Yläkosken sillan läheisyydessä olevaan vesistöön hänen oman toiveensa mukaisesti.
Jukka Virtasen isä oli sosialidemokraattinen kuntapoliitikko. Jukka on kertonut marssineensa 12-vuotiaana sosialidemokraattien ja kommunistien yhteisessä vappukulkueessa vuonna 1946 ja ”siitä alkaen taapertaneensa vähän vasemmalla”. Hän oli myös itse SDP:n jäsen ja oli mukana Mauno Koiviston sekä Tarja Halosen presidentinvaalikampanjoissa.
Elokuvia

Iloinen Linnanmäki (1960) – näyttelijä
Millipilleri (1966) – käsikirjoittaja, ohjaaja, näyttelijä
Pähkähullu Suomi (1967) – käsikirjoittaja, ohjaaja, näyttelijä
Noin 7 veljestä (1968) – käsikirjoittaja, ohjaaja, näyttelijä
Mustaa valkoisella (1968) – näyttelijä
Leikkikalugangsteri (1969) – näyttelijä
Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut (1969) – käsikirjoittaja, näyttelijä
Speedy Gonzales – Noin 7 veljeksen poika (1970) – näyttelijä
Uuno Turhapuro (1973) – näyttelijä
Lottovoittaja UKK Turhapuro (1976) – näyttelijä
Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon (1977) – näyttelijä
Rautakauppias Uuno Turhapuro – presidentin vävy (1978) – näyttelijä
Tup-akka-lakko (1980) – näyttelijä
Menestyksen maku (1983) – näyttelijä
Hei kliffaa hei (1985) – näyttelijä
Fakta homma (1987) – ohjaaja
Vääpeli Körmy ja marsalkan sauva (1990) – näyttelijä
Vääpeli Körmy ja vetenalaiset vehkeet (1991) – näyttelijä
Vääpeli Körmy ja etelän hetelmät (1992) – näyttelijä
The Joulukalenteri (1997) – käsikirjoittaja, ohjaaja, näyttelijä
Uuno Turhapuro – This Is My Life (2004) – näyttelijä
Jos rakastat (2010) – näyttelijä
Tie pohjoiseen (2012) – näyttelijä
Toivon tuolla puolen (2017) – näyttelijä
Teokset

Virtanen, Jukka & Ahti, Seppo: Intiassa kukin on kummempi.  Porvoo, Helsinki:  WSOY, 1975.  ISBN 951-0-06910-8
Joulupukkikapina.  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-10153-2
Kaukaisen saaren aarre.  Helsinki:  Tammi, 1991.  ISBN 951-30-9891-5
Pukinpunainen. Jouluinen satuseikkailu.  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1970-X
Kuvassa keskellä Jukka Virtanen.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2870-9
Virtanen, Jukka & Wickström, Mika: Zoom juhlii jälleen. Raittius- ja urheiluseuran 45 ensimmäistä vuotta.  Helsinki:  Tammi, 2008.  ISBN 978-951-31-4263-6
Virtanen, Jukka & Talasranta, Ilkka: Jukka Virtanen. Omat ja käännetyt.  Espoo:  Paasilinna, 2011.  ISBN 978-952-5856-39-2
Virtasen voimistelu ja urheilu.  Helsinki:  Teos, 2012.  ISBN 978-951-851-380-6
Kunniamerkit ja palkinnot

Oslon putkiliikkeiden jalkapallomestaruus 1953
Unkarin lyhytelokuvafestivaalien pääpalkinto dokumenttielokuvasta Teollista muotoilua 1958
Montreux'n Kultainen ruusu ja lehdistöpalkinto viihdeohjelmasta Lumilinna yhdessä Aarre Elon ja Matti Kuuslan kanssa 1965
A-lehtien Vuoden paras pakasteruoka -yleisöäänestyksen kolmas sija ruoalla Juhlava seipata 1970
Ylennysmerkki vuoden parhaasta sanoituksesta 1972
Kupittaan mielisairaalan pöytätennismestaruus 1973
G. Pula-aho -patsas 1995
taiteilijaeläke 1997
Kotkalaisen viihdemusiikin Harmonia-palkinto yhdessä Jaakko Salon kanssa 1998
Musiikki & Media -palkinto suomalaisen populaarimusiikin hyväksi tehdystä elämäntyöstä 2001
Jämsänkoski-mitali 2002
Viihteen Erikois-Venla elämäntyöstä 2002
Radio- ja tv-viihteen seuran Studio Kymppi -mitali elämäntyöstä yhdessä Aarre Elon ja Matti Kuuslan kanssa 2003
Juha Vainio -palkinto 2008
Kultainen Venla -palkinto elämäntyöstä 2012
Captain's Ball -palkinto 2015
Lisäksi Jukka Virtanen on saanut useita palkintoja mainosfilmeistä.
Virtasen 83-vuotissyntymäpäivänä 25. heinäkuuta 2016 nimettiin hänen mukaansa hänen kotipaikkakunnallaan Jämsänkoskella jalkapallokenttä Jukka Virtasen pallokentäksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jukka Virtasen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jukka Virtasen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jukka Virtasen sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jukka Virtasen haastatteluja ja ohjelmia YLEn Elävässä arkistossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Arkkipiispalla vieraana Jukka Virtanen: Ihminen ja ihmisen viat (äänite, 2008). (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva 2  Elonet  Yle 
Virtanen vuonna 1966.
Jukka Virtanen, Jaakko Salo ja Spede Pasanen vuonna 1971
Aninkaistensilta

| Aninkaistensilta |
| --- | --- |
 Aninkaistensilta vuonna 2012
Ajokaistoja:  6
Ylittää:  Rautatien ja Helsinginkadun
Sijainti:  Turku
Pituus:  130 m
Leveys:  35 m
Korkeus:  8 m
Liikenne päivässä:  46 000 ajoneuvoa
Avattu liikenteelle:  2000
Koordinaatit:  60°27.54′N, 22°16.06′E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Aninkaistensilta (ruots. Aningaisbron) on Turussa Pohjolan ja VI kaupunginosan rajalla sijaitseva rautatien ylittävä ylikulkusilta, joka on osa valtatietä 9. Ensimmäinen Aninkaistensilta valmistui vuonna 1931. Silta oli nelikaistainen. Nykyinen vuonna 2000 valmistunut YIT:n rakentama silta on kuusikaistainen. Ennen siltoja paikalla oli tasoristeys. Silta tunnetaan sijaintinsa vuoksi myös nimillä Pohjolan silta ja Satakunnansilta.
Aninkaistensilta on Turun vilkkaimpia solmukohtia. Se vie Satakunnantien, Yrjänänkadun ja Tampereentien (valtatie 9) risteyksestä Aninkaistenkadulle. Uuden sillan alitse kulkevat myös Helsinginkatu ja Virusmäenramppi. Sillalla tien nimi on Aninkaistenkatu. Nopeusrajoitus sillalla on 40 km/h kuten muillakin keskustan pääkaduilla.
Aninkaistensillan lähellä sijaitsee muun muassa Turun linja-autoasema. Lähistölle on suunniteltu rautatieaseman ja linja-autoaseman yhdistävää matkakeskusta.
Historia > Tasoristeyksen aika

Ensimmäinen rautatie Turkuun rakennettiin Hämeenlinnasta Toijalan kautta vuonna 1876. Se kiersi Aninkaistentullin takaa kaupungin rajaa. Rata sijoittui Turun ja silloin Maariaan kuuluneen Raunistulan väliin. Aninkaistentulli on aina ollut Turun suuria pääväyliä kaupunkiin tullessa.
Rautatie kulki Poriin ja Tampereelle kulkevien teiden poikki. Tampereelta tullessa kuljettiin tuolloin vielä nykyisen Virusmäentien kohdalla ollutta Isoa Valtatietä. Aninkaistentullissa Satakunnantie ja valtatie yhdistyivät. Radan ylityskohtiin laitettiin puomit, jotka nostettiin pois junan mentyä.  Tasoristeys oli vilkkaassa käytössä esimerkiksi töihin tai torille mentäessä.
Alkujaan rataa kulki vuorokaudessa vain yksi juna, mutta 1900-luvulle tultaessa liikenne vilkastui, ja rata Helsinkiin valmistui vuonna 1899. Ylityskohdan turvallisuus nousi puheenaiheeksi, vaikkakaan vakavia onnettomuuksia ei tiedetä tapahtuneen.
Historia > Ensimmäinen silta valmistuu

Vaikka ensimmäisestä radan ylittävästä sillasta puhuttiin kaupunginvaltuustossa jo vuonna 1903 ja rakentamispäätös tehtiin ja ensimmäinen määräraha myönnettiin vuonna 1917, päästiin sopuun vasta vuonna 1930. Nelikaistainen valtion rakennuttama Aninkaistensilta valmistui seuraavana vuonna. Se oli korkeimmillaan 6,5 metriä korkea ja 17 metriä leveä, toisen lähteen mukaan leveys oli 18 m, jolloin jalkakäytävillä oli leveyttä kolme metriä ja ajoradalla 12 metriä. Betonipaaluille perustetussa palkkisillassa oli kaksitoista 11-metristä aukkoa, palkit olivat kolmeaukkoisia jatkuvia palkkeja. Satakunnantien toisella puolella oli Maarian kuntaan vuoteen 1944 kuulunut Raunistula ja toisella puolella Turkuun kuulunut Pohjola. Silta tunnetaankin myös nimillä Pohjolan silta ja Satakunnansilta. Kirjallisuudessa sillan nimenä on ollut myös Raunistulan ylikulkusilta.
Aninkaistensillan yli kulki vuosina 1932–1967 raitio­vaunu numero 1, jonka reitti oli satamasta Pohjolaan. Linja lakkautettiin 11. maaliskuuta 1967, ja myöhemmin tilalle tuli linja-auto. Sillan lähistölle Aninkaistenkadulle valmistui vuonna 1938 Harald Smedbergin ja Totti Soran suunnittelema Turun linja-autoasema.
Historia > Silta käy liian pieneksi

Uusi Turku–Helsinki-moottoritie kasvatti Aninkaistensillan liikennemäärää. Ratahallintokeskuksen omistama silta oli liian kevyt ja kapea, ja sillä oli ongelmia painorajoitusten kanssa. Vuonna 1998 tehtiin ehdotus uuden sillan rakentamisesta. Tuolloin suunniteltiin, että sillan tulisi olla järjestelyjen helpottamiseksi pääosin valmis ennen Toijalan junaradan sähköistämistä. Ratahallintokeskuksen sopimusehdotuksen mukaan uusi silta olisi kuusikaistainen, ja se sijoittuisi vanhan sillan viereen pohjoispuolelle. Vuonna 1998 arvioitiin, että silta tulisi maksamaan noin 22 miljoonaa markkaa, josta RHK:lle tulisi maksettavaksi viisi miljoonaa. Suunnittelutarjouksia pyydettiin Helsingintien siltoja suunnitelleilta Insinööritoimisto Pontek Oy:ltä, Turun Siltatekniikka Oy:ltä ja YS-Rakenteet Oy:ltä. Kiinteistö- ja rakennustoimen lautakunta ehdotti lopulta Turun Siltatekniikka Oy:tä sillan suunnittelijaksi ja Turun Viatek Oy:tä liikennejärjestelyjen suunnittelijaksi.
Kunnallistekninen osasto sai tarjouksen uuden sillan rakentamisesta kuudelta urakoitsijalta. Kiinteistö- ja rakennustoimen lautakunta valitsi urakoitsijaksi YIT-yhtymä Oyj:n veroineen lähes 20 miljoonan markan urakkasummasta.
Historia > Uusi silta valmistui

YIT alkoi vuonna 1999 rakentaa uutta siltaa vanhan viereen. Uusi, nykyinen kuusikaistainen Aninkaistensilta valmistui 2000. Keskustasta poispäin kulkeva liikenne siirrettiin uudelle sillalle 8. kesäkuuta ja keskustaan menevä liikenne perjantaina 15. syyskuuta 2000. Pohjoispuolen rampit valmistuivat saman vuoden joulukuun alussa. Pituutta uudella sillalla on 130 metriä, leveyttä parhaimmillaan 35 metriä. Korkeimmasta kohdasta se on 8 metriä korkea. Sillalla on myös pyörätiet ja jalkakäytävät. Ajokaistoista kolme vie keskustaan ja kolme keskustasta pois. Näiden välissä on keskikoroke.
Puretun vanhan sillan luonnonkiviä käytettiin myöhemmin Kuralan kevyenliikenteen sillan tukirakenteissa.
Nykyäänmilloin? Aninkaistensillan ylittää vuorokaudessa noin 46 000 ajoneuvoa. Se on merkittävä myös keskustasta pohjoiseen kulkevien linja-autojen ja kevyen liikenteen kulkuväylä: siltaa käyttää vuorokaudessa noin 5 000 keskustaan kulkevaa jalankulkijaa tai pyöräilijää. Sillan liittymät ovat Turun ruutukaava-alueen onnettomuusalttiimpia paikkoja.
Nimistöhistoriaa

Sillan nimi viittaa varhaiskeskiajalla perustettuun Aninkaisten kylään, joka kuului alkujaan Maarian pitäjään. Ensimmäinen tunnettu maininta siitä on vuodelta 1363. Kylä liitettiin Turkuun 1410-luvulla, ja muodostui Aninkaisten kortteli. 1660-luvulla kortteli jaettiin Pohjois- ja Etelä-kortteliin. 1600-luvun alkupuolella ainoa Aurajoen länsirannalla ollut katu oli Aninkaistenkatu. Se oli maantie, joka vei Aninkaistenmäen yli Satakuntaan. Siitä alettiin myöhemmin käyttää nimeä Vanha tai Vähä Aninkaistenkatu. Myös muissa korttelin kadun nimissä käytettiin Aninkaisiin viittaavaa nimeä. Nykyinen Aninkaistenkatu ja Brahenkatu olivat toisin päin kuin nykyään vielä vuoteen 1890, jolloin Brahenkadun nimeksi vaihdettiin Aninkaistenkatu. Aninkaistenkadun varrella sijaitseva Puutori tunnettiin aiemmin nimellä Aninkaistentori.
Aninkaistensiltaa on kutsuttu myös Satakunnansillaksi, mutta nimi Aninkaistensilta vahvistettiin 4. joulukuuta 1985. Nimi vahvistettiin lokakuussa 1997 Helsinginkadun kaavassa. Aninkaistentulli nimi taas vahvistettiin vuonna 1993 alueeksi, joka jää varsinaisen Aninkaistenkadun ja -sillan väliin, sillä Aninkaisten tulli toimi aikoinaan siinä. Osoitejärjestelmässä tien nimi sillan kohdalla on Aninkaistenkatu.
Sillan lähiympäristö

Aninkaistensillan ympäristön tärkeimpiä maamerkkejä on Turun linja-autoasema. Sen lähellä on kaksi funktionalistista entistä huoltoasemarakennusta: entinen Esson rakennus sijaitsee Aninkaistentullissa ja entinen Shellin rakennus Aninkaisten- ja Tuureporinkadun kulmassa. Alkuperäinen Shellin huoltoasema toimi vuodesta 1934, mutta 1960-luvulta lähtien se on toiminut uudessa rakennuksessa Aninkaistenkadun toisella puolella, nykyään McDonald’s-ravintolan vieressä. Turku 2011 -tapahtumaa varten avattu Logomo sijaitsee sillan ja Turun päärautatieaseman välimaastossa.
Aninkaistensillan kupeeseen suunniteltiin rautatieaseman ja linja-autoaseman yhdistävää matkakeskusta.päivitettävä
Vilkkaan liikenteen takia Aninkaistensillan ympäristö on meluisa, ja esimerkiksi typpidioksidin pitoisuus ilmassa on siltaa edeltävässä Tampereentien ja Satakunnantien risteyksessä korkea. Sillan kohdalla maaperässä on 10–15-metrinen kerros savea.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aninkaistensilta Wikimedia Commonsissa
Vuonna 1931 valmistunut Aninkaistensilta kuvattuna 1999. Oikealla on työmaata uutta siltaa varten.
Vasemmalla vanha ja oikealla uusi Aninkaistensilta elokuussa 2000, jolloin keskustasta poispäin kulkeva liikenne kulki jo uudella sillalla.
Liikennettä sillalla joulukuussa 2014.
Turun linja-autoasema 1900-luvun puolessa välissä. Oikealla näkyy Aninkaistensilta, jolla kulkee linjan 1 raitiovaunu. Vasemmalla näkyy Shellin huoltoaseman kyltti.
Hibbing

| Hibbing |
| --- | --- |
 Hibbingin kaupungintalo.

 Hibbing
 Koordinaatit: 47°25′2″N, 92°56′18″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Minnesota
Piirikunta:  St. Louis
Väkiluku (2010):  16 361
 
 www.hibbing.mn.us 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hibbing on kaupunki Yhdysvaltojen Minnesotan osavaltion koillisosassa, St. Louisin piirikunnassa. Vuoden 2010 väestönlaskennassa sen asukasluku oli 16 361. Hibbing on syntynyt Mesabi Range -vuoriston kaivostoiminnan myötä, ja se on nimetty rautamalmiesiintymän löytäneen Frank Hibbingin mukaan. Kaupungin reunalla on Hull–Rust–Mahoning-niminen maailman suurin rautamalmin avolouhos.
Hibbingin kaivoksissa työskenteli 1800- ja 1900-luvun vaihteessa runsaasti suomalaissiirtolaisia, paljon muun muassa Parkanon seudulta tulleita. Vuonna 2008 kaupunkiin pystytettiin suomalaissiirtolaisten muistokivi.
Bob Dylanin kotitalo Hibbingissä.
Hibbing tunnetaan myös Nobel-palkitun laulaja-lauluntekijä Bob Dylanin kotikaupunkina. Hän asui perheineen Hibbingissä 6-vuotiaasta 18-vuotiaaksi.
Ruotsista tullut Carl Eric Wickman alkoi vuonna 1914 kuljettaa kaivosmiehiä autolla töihin ja kotiin Hibbingissä. Siitä sai alkunsa Pohjois-Amerikan tunnetuin bussiyhtiö Greyhound Lines.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hibbing Wikimedia Commonsissa
Hibbingin kaupungin verkkosivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Minnesotan osavaltio
| --- | --- |
Alueet:  Arrowhead  Boundary Waters  Buffalo Ridge  Central  Coulee Region  Greater Minnesota  Iron Range  Minnesota River Valley  North Shore  Northwest Angle  Pipestone  Red River Valley  Southeast  Twin Cities metropolitan area 
Piirikunnat:  Aitkin  Anoka  Becker  Beltrami  Benton  Big Stone  Blue Earth  Brown  Carlton  Carver  Cass  Chippewa  Chisago  Clay  Clearwater  Cook  Cottonwood  Crow Wing  Dakota  Dodge  Douglas  Faribault  Fillmore  Freeborn  Goodhue  Grant  Hennepin  Houston  Hubbard  Isanti  Itasca  Jackson  Kanabec  Kandiyohi  Kittson  Koochiching  Lac qui Parle  Lake  Lake of the Woods  Le Sueur  Lincoln  Lyon  McLeod  Mahnomen  Marshall  Martin  Meeker  Mille Lacs  Morrison  Mower  Murray  Nicollet  Nobles  Norman  Olmsted  Otter Tail  Pennington  Pine  Pipestone  Polk  Pope  Ramsey  Red Lake  Redwood  Renville  Rice  Rock  Roseau  St. Louis  Scott  Sherburne  Sibley  Stearns  Steele  Stevens  Swift  Todd  Traverse  Wabasha  Wadena  Waseca  Washington  Watonwan  Wilkin  Winona  Wright  Yellow Medicine 
Huomattavat kaupungit:  Bloomington  Duluth  Minneapolis  Rochester  Saint Cloud  Albert Lea  Alexandria  Andover  Anoka  Apple Valley  Austin  Bemidji  Blaine  Brainerd  Brooklyn Center  Brooklyn Park  Buffalo  Burnsville  Champlin  Chanhassen  Chaska  Cloquet  Columbia Heights  Coon Rapids  Cottage Grove  Crystal  Eagan  East Bethel  Eden Prairie  Edina  Elk River  Fairmont  Faribault  Farmington  Fergus Falls  Forest Lake  Fridley  Golden Valley  Ham Lake  Hastings  Hibbing  Hopkins  Hutchinson  Inver Grove Heights  Lakeville  Lino Lakes  Mankato  Maple Grove  Maplewood  Marshall  Mendota Heights  Minnetonka  Moorhead  Mounds View  New Brighton  New Hope  New Ulm  Northfield  North Mankato  North St. Paul  Oakdale  Owatonna  Plymouth  Prior Lake  Ramsey  Red Wing  Richfield  Robbinsdale  Rosemount  Roseville  Saint Paul (pääkaupunki)  St. Louis Park  St. Peter  Sartell  Sauk Rapids  Savage  Shakopee  Shoreview  South St. Paul  Stillwater  Vadnais Heights  West St. Paul  White Bear Lake  Willmar  Winona  Woodbury  Worthington
Mies vailla ominaisuuksia

| Mies vailla ominaisuuksia> Der Mann ohne Eigenschaften |
| --- | --- |
 Suomennoksen kansi, 2006.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Robert Musil
Kieli:  saksa
Genre:  romaani
Kustantaja:  Rowohlt Verlag GmbH
Julkaistu:  1930, 1933
Suomennos
Suomentaja:  Kristiina Kivivuori
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1980 (I osa), 1987 (II osa), 
Ulkoasu:  Mika Tuominen
Sivumäärä:  858 ja 468 sivua
ISBN:  951-0-31677-6

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mies vailla ominaisuuksia (Der Mann ohne Eigenschaften) on itävaltalaisen kirjailijan Robert Musilin keskeneräiseksi jäänyt suurromaani. Kaksi ensimmäistä osaa julkaistiin vuosina 1930 ja 1933. Kirjailijan kuoleman jälkeen julkaistiin 1943 vielä osia keskeneräisestä kolmannesta osasta.
Teoksen ensimmäisen painoksen kansi vuodelta 1930.
Mies vailla ominaisuuksia on alkujaan yli kaksituhatsivuinen modernistinen teos. Kirjan pääjuonne käsittelee vastavetoa, jota Itävalta-Unkaria kuvaavan Kakanian keisarikunnan virkamiehistö suunnittelee Saksan keisarikunnan Vilhelm II:n vallassaolon 30-vuotisjuhlallisuuksille. Tämä ”paralleeliaktioksi” kutsuttu näytös, jota suunnitellaan tietämättä muutaman kuukauden päästä alkavasta ensimmäisestä maailmansodasta, ei koskaan tunnu saavan järkevää muotoa.
Romaanissa on useita henkilöitä. Keskushahmo, ”mies vailla ominaisuuksia”, on 32-vuotias matemaatikko Ulrich, jota leimaa epäily kaikkia perinteisiä arvoja kohtaan. Muut henkilöt edustavat 1910-luvun Wienin eri sosiaalisia kerrostumia suurliikemiehistä ja valtiosihteereistä sisäkköihin ja palvelijoihin. Yksi henkilöistä on suursijoittaja ja intellektuelli Arnheim (jonka esikuva on todennäköisesti liikemies ja poliitikko Walther Rathenau). Romaani koostuu suurelta osin filosofisista keskusteluista, joissa pyritään perinteisen psykologisen toiminnan sijasta antamaan mahdollisimman tarkka muoto ajassa liikkuville ajatuksille ja aatteille.
Kirjallisuustutkija Klaus Amannin mukaan Musil pyrki tekemään teoksellaan terävän analyysin aikansa todellisuudesta. Ensimmäisen maailmansodan lisäksi siinä heijastuvat anakronistisesti vuoden 1929 pörssiromahdus ja natsipuolueen suosion kasvu. Musil pohtii loputtomiin vaihtoehtoisia, tuntemattomia näkökulmia tapahtumiin ja niiden taustoihin. Musil katsoo maailmaa psykologisesta näkökulmasta, jossa kaikki näkemykset ovat tilanteesta riippuvaisia ​​ja pohjimmiltaan vinoja.   Teoksen raaka-aineina olivat viittaukset Musilin omaan elämään, 1910-luvun sanomalehtiuutiset sekä kirjailijan yleiset havainnot yhteiskunnasta, politiikasta ja kulttuurista. Kirjoittajan lähipiirin ihmiset heijastuvat selvästi teoksen henkilöhahmoissa. Kirjoittaja syventää tekstiä esseemäisillä pohdiskeluilla aikansa henkisestä tilasta ja yhteiskunnallisen kehityksen suunnasta.
Musilin romaanin henkisiä sukulaisia ovat muun muassa Hermann Brochin trilogia Unissakulkijat ja Marcel Proustin kirjasarja Kadonnutta aikaa etsimässä.