stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rebekka (elokuva)
Juoni

Nuori nainen (sekä elokuvassa että romaanissa nimetön) tapaa Ranskan Rivieralla Maxin de Winterin ja he menevät naimisiin. Winterin kotikartanossa Manderleyssa rouva de Winterillä ei ole helppoa, sillä henkilökunta suhtautuu uuteen rouva de Winteriin varsin penseästi – varsinkin taloudenhoitaja rouva Danvers, joka palvoo lähes sairaalloisesti edesmenneen rouva Rebekka de Winterin muistoa. Rouva Danvers yrittää jopa ajaa uuden rouva de Winterin itsemurhaan. Tutkimukset Rebekan kuolemasta avataan uudelleen ja sen seurauksena rouva Danvers sytyttää Manderleyn tuleen. Danvers kuolee ja Maxim aloittaa vaimonsa kanssa uuden elämän ilman Rebekan haamua.
Juoni > Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Laurence Olivier  | … |  Maxim de Winter   |
|  Joan Fontaine  | … |  toinen rouva de Winter   |
|  George Sanders  | … |  Jack Favell   |
|  Judith Anderson  | … |  rouva Danvers   |
|  Nigel Bruce  | … |  majuriGiles Lacy   |
|  Reginald Denny  | … |  Frank Crawley   |
|  C. Aubrey Smith  | … |  eversti Julyan   |
|  Gladys Cooper  | … |  Beatrice Lacy   |
|  Florence Bates  | … |  rouva Edythe Van Hopper   |
|  Melville Cooper  | … |  koulemansyyntutkija   |
|  Leo G. Carroll  | … |  tohtori Baker   |
Juoni > Hitchcockin cameorooli

Hitchcockin cameorooli on noin 123 minuuttia elokuvan alun jälkeen (7 minuuttia ennen loppua). Hänet nähdään kävelemässä puhelinkopin ohitse, jossa George Sanders on soittamassa puhelua.
Tuotanto > Alkuteos ja käsikirjoitus

Hitchcock oli kiinnostunut du Maurierin Rebekasta jo heti sen ilmestyttyä. Siitä oli kuitenkin tullut bestseller heti ilmestymisensä jälkeen ja sen elokuvaoikeudet maksoivat liikaa. Selznick neuvotteli tuolloin kirjan elokuvaoikeuksista ja osaltaan se vaikutti siihen, että Hitchcock solmi sopimuksen Selznickin kanssa. Toinen syy oli proosallisesti raha: Selznick lupasi elokuvaa kohden 40 000 dollaria eli 5 000 dollaria enemmän kuin MGM. Rebekasta piti tulla Hitchcockin toinen Hollywood-elokuva – ensimmäisen piti olla Titanic. Hanke kuitenkin kariutui, koska Selznick ei saanut vuokrattua sopivaa laivaa kuvauksia varten.
Hitchcockit saapuivat Los Angelesiin maaliskuussa 1939. Hitchcock aloitti virallisesti Selznickillä 10. huhtikuuta 1939 ja Hitchcock, Alma Reville ja Joan Harrison ryhtyivät kirjoittamaan Rebekan ensimmäistä luonnosta, jonka pohjalta Philip MacDonald sai kesäkuussa valmiiksi käsikirjoitusversion, joka ei ollut hollywoodimainen treatment (juoni ja noin 50 tärkeimmän kohtauksen kuvaus enintään 50 sivulla) vaan parisataasivuinen opus, jossa oli tarkat ohjeet vuoropuhelua, juonenkehitystä ja kuvausta varten.
Käsikirjoituksen takia Hitchcock sain ensimmäisen Selznickin kuuluisista muistioista. Vuonna 1969 Hitchcock kuvasi sitä sanoin: "Se oli niin pitkä, että sain vasta äsken luettua sen. Luulenpa että siitä olisi saanut hyvä elokuvan: Kaikkien aikojen pisin tarina." Muistiossaan Selznick teilasi Hitchcockin käsikirjoituksen täydellisesti, sillä se poikkesi liiaksi Du Maurierin romaanista. Selznick oli sitä mieltä, että koska hän oli ostanut Rebekan, hän myös halusi tehdä sen mukaisen elokuvan. Romaani oli ollut suurmenestys eikä siitä siksi pitäisi Selznickin mielestä tehdä "vääristeltyä ja vulgääriä versiota". Tämä oli Hitchcockille aivan uusi kokemus, sillä Englannissa hän oli tottunut siihen, että hänellä oli ollut jokseenkin vapaat kädet ja vaikeuksia olivat aiheuttaneet vain tuottajat, jotka olivat liikemiehiä ja kiinnostuneita rahasta. Selznickin kaltaista kaikkeen sekaantuvaan tuottajaa – joka myös oli älykäs, sivistynyt ja ammattinsa osaava – Hitchcock ei ollut vielä koskaan tavannut.
Uutta käsikirjoitusta varten Selznick palkkasi Robert E. Sherwoodin. Ironista on, että Hitchcockin alkuperäisen käsikirjoituksen ainoa romaanille täysin uskollinen asia poistettiin ensimmäisenä. Romaanissa Maxim de Winter murhaa Rebekan, mutta ei saa rangaistusta ja lisäksi loppu oli vielä onnellinen. Yhdysvaltalaisten elokuvien tuotantokoodi ei hyväksynyt tällaista moraalittomuutta ja siksi käsikirjoitusta oli muutettava: joko Maxim saa rangaistuksen murhasta tai murha muutetaan onnettomuudeksi. Vaikka Sherwood sai nimensä alkuteksteihin, hänen panoksensa oli vähäinen ja suurin osa siitä liittyi käsikirjoituksen muokkaamiseen tuotantokoodin mukaiseksi.
Tuotanto > Roolijako

David O. Selznick haki naispääosan esittäjää samankaltaisella kampanjalla, jota hän oli käyttänyt Scarlett O'Haran esittäjän etsimiseen Tuulen viemää -elokuvaa varten. Hänen ensimmäinen valintansa oli Loretta Young. Häntä seurasi Vivien Leigh, vaikkei hän Selznickin mielestä oikeastaan edes ollut sopiva rooliin. Leigh kuitenkin kieltäytyi roolista. Muita ehdokkaita olivat muun muassa Olivia de Havilland, Margaret Sullavan, Joan Fontaine ja Anne Baxter. Neuvoteltuaan Hitchcockin kanssa Selznick antoi lopulta roolin Joan Fontainelle, vaikka hänellä olikin ”puisevan” näyttelijän maine.
Miespääosan valinta ei ollut niin näyttävää kuin naispääosan: ehdokkaina olivat oikeastaan vain Ronald Colman ja Laurence Olivier, joista jälkimmäinen sai roolin.
Sivuosien esittäjien valinta oli paljon vaivattomampaa. Selznick hankki niihin näyttävän joukon Hollywoodissa olevia brittinäyttelijöitä: C. Aubrey Smith, Leo G. Carroll, Nigel Bruce, Reginald Denny ja Melville Cooper. Taloudenhoitajan rooliin Selznick olisi ensin halunnut Alla Nazimovan tai Flora Robsonin, mutta lopulta roolin sai Judith Anderson, joka osoittautui täydelliseksi tähän rooliin.
Tuotanto > Kuvaukset

Rebekan kuvaukset alkoivat 8. syyskuuta 1939 ja ne olivat jo yhden kuukauden jälkeen pahasti myöhässä. Tähän vaikutti osaltaan sodan syttyminen Euroopassa ja Hitchcockin huoli Britanniassa olevien sukulaistensa puolesta. Toisaalta kuvaukset viivästyivät, koska Hitchcock käytti paljon aikaa Joan Fontainen koulimiseen. Rebekka oli Fontainen ensimmäinen suuri elokuva ja hänen työtään ei helpottanut se, että Laurence Olivier ei peittänyt pettämystään siitä, että Fontaine oli saanut rooli Vivien Leigh'n sijasta.
Selznick ei ollut lainkaan tyytyväinen Hitchcockin kuvaustapaan. Tapansa mukaan Hitchcock kuvasi vain sen, mitä käsikirjoituksessa sanottiin. Hollywoodin tapaan olisi kuulunut kuvata kohtaukset myös kokonaisina, eri kuvakulmista sekä käyttää lähi- ja puolilähikuvia. Tällainen tuotantotapa antoi tuottajalle mahdollisuuden leikata elokuva haluamallaan tavalla. Hitchcockin kuvaustavalla elokuva voitiin leikata vain Hitchcockin etukäteen suunnittelemalla tavalla. Selznick yritti muuttaa Hitchcockin työskentelytapaa mutta turhaan.
Kuvausten aikana Hitchcockin ja Selznickin suurimmat kiistat koskivat huumoria ja Manderleyn paloa. Hitchcock joutui luopumaan englantilaisille elokuvilleen tyypillisestä englantilaisesta huumorista Selznickin vaatimuksesta. Manderleyn paloa varten Selznick olisi halunnut, että savu olisi muodostanut taivaalle suunnattoman suuren R-kirjaimen. Hitchcock vastusti kiivaasti tällaista mielestään huonoa ajatusta. Sen sijaan hän kuvasi kohtauksen, jossa Rebekan huone palaa ja R-kirjaimella kirjailtu tyyny palaa tuhkaksi. Vastentahtoisesti Selznick tyytyi tähän, sillä Hitchcockin tarjoama ratkaisu oli halpa. Rebekan budjetti oli näet paisunut alkuperäisestä 950 000 dollarista yli miljoonaan dollariin.
Vastaanotto > Aikalaisarvioita

Rebekan ensi-ilta oli Yhdysvalloissa 12. huhtikuuta 1940. Variety piti sitä taiteellisesti onnistuneena ja yhtenä vuoden parhaimmista elokuvista. Variety arveli kuitenkin sen miellyttävän ennen kaikkea kriitikoita, sillä tavalliselle katsojalle elokuva oli Varietyn mielestä ylipitkä. Hitchcock sai kiitosta vakuuttavasta ohjauksesta sekä tarinan motivaation ja tunnelman poikkeuksellisesta ymmärtämisestä. Eniten kiitosta sai kuitenkin Joan Fontaine, jolle Rebekka Varietyn mielestä saattaisi hyvinkin olla tie tähtiin.
The Timesin arvostelija suhtautui elokuvaan penseästi. Hän piti Manderleyä mitä epäsymmetrisimpänä rakennuksena. Henkilöt ja tapahtumat puolestaan kuuluivat arvostelijan mielestä menneeseen ja huolettomaan maailmaan, jota hän piti äärimmäisen typeränä. Timesin mielestä Rebekka on oli omituinen ohjaus Hitchcockilta, joka arvostelijan mielestä kuitenkin suoriutui tehtävästään kunnialla. Timesin arvostelija ei ollut lainkaan innostunut Joan Fontainesta, joka hänen mielestään onnistui vain harvoin – ja silloinkin keinotekoisesti – herättämään roolihahmonsa elämään.
Vastaanotto > Myöhempiä arvioita

Rebekkaa pidetään nykyään yleisesti elokuvaklassikkona. The Timesin arvostelu ensi-illan aikaan oli nuiva, mutta Timesin arvostelun sävy uusintaensi-illan yhteydessä 1980 oli täysin päinvastainen. Kriitikko piikittelee aluksi brittejä heidän taipumuksestaan vähätellä omia saavutuksiaan, sillä esimerkiksi Rebekkaa ei oltu nähty Britannian elokuvateattereissa yli 20 vuoteen. Kiitosta sai Hitchcockin ohjaustyyli, joka tempaisi kriitikon mukaansa heti alkumetreiltä lähtien.
Rebekan uusintaensi-ilta Britanniassa 2006 sai The Guardianin kriitikon Peter Bradshaw'n hehkuttamaan sen puolesta. Hänen mielestään elokuva oli niitä, joita oli pakko mennä katsomaan. Arvostelun mukaan se on yksi parhaimmista romaanien elokuvaversioista ja ylipäätään mestarillinen elokuva. Mielenkiintoista on, että myös Bradshaw kiinnittää huomionsa Manderleyn mittasuhteisiin, sillä Manderley on suurempi kuin moni englantilainen linna. Kriitikon mielestä kartanon koko vastaakin kalifornialaista käsitystä englantilaisesta kartanosta. Rebekasta kirjoitettaessa mainitaan usein Charlotte Brontë, mutta Bradshaw'n mielestä sopivampi vertauskohta olisi Evelyn Waugh'n Kourallinen tomua, joka teemoina ovat Rebekan tapaan yksinäisyys, nöyryytys ja seksuaalinen identiteetti.
Vastaanotto > Palkinnot ja ehdokkuudet

| Palkinto | Kategoria | Ehdokas | Lopputulos | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Oscar-palkinto | Elokuva | Selznick International Pictures | Voitto |  |
| Oscar-palkinto | Ohjaus | Alfred Hitchcock | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Miespääosa | Laurence Olivier | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Naispääosa | Joan Fontaine | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Naissivuosa | Judith Anderson | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Sovitettu käsikirjoitus | Robert E. Sherwood ja Joan Harrison | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Musiikki | Franz Waxman | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Mustavalkokuvaus | George Barnes | Voitto |  |
| Oscar-palkinto | Lavastus (mustavalkoinen elokuva) | Lyle Wheeler | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Leikkaus | Hal C. Kern | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Erikoistehosteet | Jack Cosgrove ja Arthur Johns | Ehdokkuus |  |
Vaikutus Hitchcockin uraan

Tuulen viemää ja Rebekka olivat niin valtavia menestyksiä, että Selznick International Pictures joutui häivyttämään voitot taseestaan eikä sen vuoksi voinut tuottaa elokuvia ennen kuin vuonna 1944 (Kunnes palaat). Hitchcock oli edelleen Selznickin palkkalistoilla, mutta Selznick joutui lainaamaan Hitchcockin muille studioille, jotta Hitchcock olisi työllistetty.
Kirjallisuutta

Ferreira, Teresa: ”Reframing Absence: Masquerade as Turning Point in Du Maurier’s and Hitchcock’s Rebecca”, Turning Points: Concepts and Narratives of Change in Literature and Other Media, s. 229–244.  (Toim. Ansgar Nünning & Kai Marcel Sicks)  Berlin:  Walter de Gruyter, 2012.  ISBN 978-3-11-029694-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
1 000 kuvaa Rebekasta Alfred Hitchcock Wikissä (englanniksi)
Yksityiskohtainen juoniselostus Filmsite.org-sivustolla (englanniksi)
| n k Parhaan elokuvan Oscar-palkinnon saaneet elokuvat |
| --- | --- |
1927/1928–1940:  Siivet (1927/28)  Broadwayn sävel (1928/29)  Länsirintamalta ei mitään uutta (1929/30)  Cimarron (1930/31)  Grand Hotel (1931/32)  Cavalcade (1932/33)  Tapahtui eräänä yönä (1934)  Kapina laivalla (1935)  Ziegfeld, naisten kuningas (1936)  Emile Zolan elämä (1937)  Komedia meistä ihmisistä (1938)  Tuulen viemää (1939)  Rebekka (1940) 
1941–1960:  Vihreä oli laaksoni (1941)  Rouva Miniver (1942)  Casablanca (1943)  Kulje tietäni (1944)  Tuhlattuja päiviä (1945)  Parhaat vuodet (1946)  Hiljainen sopimus (1947)  Hamlet (1948)  Kaikki kuninkaan miehet (1949)  Kaikki Eevasta (1950)  Pariisin lumoissa (1951)  Suuri maailmansirkus (1952)  Täältä ikuisuuteen (1953)  Alaston satama (1954)  Marty (1955)  Maailman ympäri 80 päivässä (1956)  Kwai-joen silta (1957)  Gigi (1958)  Ben-Hur (1959)  Poikamiesboksi (1960) 
1961–1980:  West Side Story (1961)  Arabian Lawrence (1962)  Tom Jones – hulivilihurmuri(1963)  My Fair Lady (1964)  Sound of Music (1965)  Kunnian mies (1966)  Yön kuumuudessa (1967)  Oliver! (1968)  Keskiyön cowboy (1969)  Panssarikenraali Patton (1970)  Kovaotteiset miehet (1971)  Kummisetä (1972)  Puhallus (1973)  Kummisetä osa II (1974)  Yksi lensi yli käenpesän (1975)  Rocky (1976)  Annie Hall (1977)  Kauriinmetsästäjä (1978)  Kramer vastaan Kramer (1979)  Tavallisia ihmisiä (1980) 
1981–2000:  Tulivaunut (1981)  Gandhi (1982)  Hellyyden ehdoilla (1983)  Amadeus (1984)  Minun Afrikkani (1985)  Platoon – nuoret sotilaat (1986)  Viimeinen keisari (1987)  Sademies (1988)  Palveluksessanne, Miss Daisy (1989)  Tanssii susien kanssa (1990)  Uhrilampaat (1991)  Armoton (1992)  Schindlerin lista (1993)  Forrest Gump (1994)  Braveheart – taipumaton (1995)  Englantilainen potilas (1996)  Titanic (1997)  Rakastunut Shakespeare (1998)  American Beauty (1999)  Gladiator (2000) 
2001–:  Kaunis mieli (2001)  Chicago (2002)  Taru sormusten herrasta: Kuninkaan paluu (2003)  Million Dollar Baby (2004)  Crash (2005)  The Departed (2006)  Menetetty maa (2007)  Slummien miljonääri (2008)  The Hurt Locker (2009)  Kuninkaan puhe (2010)  The Artist (2011)  Argo (2012)  12 Years a Slave (2013)  Birdman or (The Unexpected Virtue of Ignorance) (2014)  Spotlight (2015)  Moonlight (2016)  The Shape of Water (2017)  Green Book (2018)  Parasite (2019)  Nomadland (2020) 
Judith Anderson ja Joan Fontaine elokuvassa Rebekka.
Nigerjoen suisto

Satelliittinkuva suistosta
Nigerjoen suisto on  Nigerjoen yli 70 000 neliökilometrin laajuinen suistoalue Nigeriassa. Alue on merkittävä kulku- ja satamapaikka, ja sen asukasluku on yli 30 miljoonaa. 1970-luvulla suistoalueelta löytyi öljyä, ja se on nykyään yksi Afrikan johtavia öljyntuotantoaluieta mutta samalla yksi maailman saastuneimmista alueista.
Suistoalueen asutus on keskittynyt tiiviisti harvoille kuiville maa-alueille. Suurin osa suistosta on mangrovesuota. Alueen väestö on hyvin pirstaleinen. Se jakautuu yli 40 eri etniseen ryhmään, jotka puhuvat yli 250 eri kieltä. Nigerian hallituksen arvion mukaan vuosina 1970–2000 suistossa tapahtui 7 000 öljyvuotoa. Alueella on vielä normaalia polttaa ylimääräinen maakaasu pois. Öljynporausta tehdään osittain luvatta ja pimeästi, eikä öljystä saatu vauraus jakaudu tasaisesti väestön kesken. Alueella onkin ollut 1990-luvusta lähtien aseellisia selkkauksia.
Momodou Sarr

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 31. maaliskuuta 2000 (ikä 24)
Syntymäpaikka: Vaasa, Suomi
Pelipaikka: Laitahyökkääjä
Pituus: 188 cm
Seura
Seura: Kolding IF
Pelinumero: 17
Junioriseurat
: VPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2018-2020 | VPS Akatemia | 26 | (22) |
| 2018-2020 | VPS | 50 | (7) |
| 2021-2022 | Ilves | 35 | (0) |
| 2022-2024 | Gnistan | 58 | (14) |
| 2024- | Kolding IF | 15 | (1) |
Maajoukkue
| 2021 | Suomi U21 | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 19.2.2025.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 19.2.2025.
Momodou Sarr (s. 31. maaliskuuta 2000 Vaasa) on suomalais-gambialainen jalkapalloilija, joka pelaa laitahyökkääjänä Tanskan 1. divisioona-joukkue Kolding IF:ssä.
Sarr on VPS:n kasvatti ja vietti kaksi kautta edustuksen riveissä. Sarr siirtyi Vaasan Palloseurasta Ilvekseen kaudeksi 2021. Sarr allekirjoitti Gnistanin kanssa sopimuksen kesken 2022 kauden ja vietti seurassa kaksi vuotta, kunnes hän siirtyi Tanskaan Kolding IF:n riveihin.
Ammattikuntalaitos

Jalokivityöntekijöitä Providencen kaupungissa Rhode Islandilla.
Ammattikuntalaitos oli useimmissa Euroopan maissa keskiajalta 1800-luvulle saakka voimassa ollut järjestelmä, jonka mukaan varsinkin käsityöammatteja saivat harjoittaa vain tietyn ammatin harjoittajien virallisen yhdistyksen, ammattikunnan jäsenet. Jokaisessa kaupungissa oli yleensä oma ammattikuntansa jokaista käsityöammattia varten, jota siellä harjoitettiin.
Toimintaperiaate

Ammattikuntajärjestelmään kuului, että itsenäisinä yrittäjinä käsityöammateissa saivat toimia vain mestarit, joille mestarin arvo oli myönnetty heidän suoritettuaan hyväksytyn mestarinäytteen. Mestarin alaisuudessa toimivat kisällit ja oppipojat. Ennen kuin käsityöläinen saattoi päästä mestariksi, hänen oli ensin pestauduttava oppipoikana jonkun mestarin palvelukseen ja harjoiteltava ammattitaitoa. Kun hän oli riittävästi oppinut, mikä kesti yleensä 3–5 vuotta, hän saattoi suorittaa kisällinäytteen ja saada kisällin sekä vuosia myöhemmin mahdollisesti mestarin arvon. Suomessa kisällin oli saatava väestön puoltolause käräjillä ja anottava maaherralta ja lääninhallitukselta valtakirjaa päästäkseen harjoittamaan ammattiaan jollakin paikkakunnalla. Tällä tavoin pyrittiin takaamaan käsityötuotteiden korkea laatu sekä myös ammattitaitojen siirtyminen sukupolvelta toiselle. Ammattikunnan esimiehenä toimi yleensä sen vanhin mestari, oltermanni.
Ammattikuntien tehtäviin kuului myös jäsentensä toimeentulon turvaaminen heidän sairastuttuaan tai tultuaan työkyvyttömiksi. Mutta niiden tarkoituksena oli myös alan suojaaminen ulkopuoliselta kilpailulta, minkä vuoksi ne toimivat samalla kartelleina. Mestarien lukumäärä kussakin kaupungissa ja kussakin ammatissa oli yleensä rajoitettu tiettyyn määrään, ja tavallista oli sekin, että mestariksi oli mahdoton päästä muiden kuin vanhempien mestarien sukulaisten. Muut joutuivat useinkin jäämään kisälleiksi koko iäkseen, vaikka heidän ammattitaitonsa olisi ollut useita mestareita parempikin. Täten ne toimivat vastoin alkuperäistä tarkoitustaan laadun takaajana. Usein ne vastustivat myös uusien, entistä tehokkaampien tuotantomenetelmien käyttöönottoa, mistä aiheutuneet haitat kärjistyivät teollistumisen alkuvaiheessa.
Historiaa

Ammattikuntia oli jo Rooman valtakunnan aikana, mutta keskiajan alussa ne lakkasivat toimimasta muualla paitsi Bysantissa. Länsi-Euroopassa ammattikuntia alettiin uudelleen perustaa ristiretkien aikoihin 1100-luvulta lähtien. Sitä ennen oli kaupungeissa kuitenkin jo toiminut kauppiaskiltoja, joiden esimerkki vaikutti osaltaan myös ammattikuntien perustamiseen. Ammattikuntien suurin kukoistusaika kesti Englannissa, Ranskassa ja Italiassa 1300-luvulta 1500-luvulle, Saksassa se alkoi hieman myöhemmin.
Ammattikuntalaitos alkoikin viimeistään 1700-luvulla saada osakseen yhä ankarampaa arvostelua varsinkin liberalististen taloustieteilijöiden taholta. Arvostelu johtikin vähitellen kaikkialla ammattikuntien etuoikeuksien lakkauttamiseen, mikä yleensä merkitsi samalla elinkeinovapauden toteuttamista. Ranskassa ammattikunnat lakkautettiin suuren vallankumouksen aikana vuonna 1791. Seuraavalla vuosisadalla ne lakkautettiin muuallakin, esimerkiksi Englannissa vuonna 1835, Norjassa 1839, Ruotsissa 1846, Sveitsissä 1848, Tanskassa 1857, Italiassa osittain 1864 ja lopullisesti 1875, Venäjällä 1865, Suomessa 1868 ja Saksassa 1869.
Historiaa > Englannissa

Englannissa säänneltiin vuosisatoja muusikkojen oikeuksia esiintyä rahasta. Tyypillistä oli, että kaupungilla oli oma ryhmänsä muusikkoja, joista käytettiin nimitystä waites (nykyortografian mukaisesti waits) ja joiden alkuperäinen tehtävä oli muun muassa yövartiointi. Ensimmäinen tunnettu maininta muusikkojen ammattikunnasta on Coventryn kaupungista vuodelta 1423. Kaupungin muusikot saattoi palkata esimerkiksi häihin tai tansseihin esiintymään.
Muiden kuin ammattikuntaan kuuluneiden muusikoiden palkkaamisesta rangaistiin. Esimerkiksi Salfordissa vuonna 1600 oli olemassa luvattoman muusikon palkkaamisesta 13 šillingin ja neljän pennin sakkorangaistus.
Historiaa > Suomessa

Suomeen ammattikunnat perustettiin myöhemmin kuin useimpiin muihin Euroopan maihin. Tiettävästi ensimmäisenä perustettiin Turkuun 1500-luvulla kultaseppien ammattikunta. Ensimmäinen yleinen valtakunnallinen ammattikuntajärjestys säädettiin vuonna 1669. Uusi ammattikuntajärjestys annettiin vuonna 1720. Ammattikunnan sai perustaa kaupunkiin, jos siellä oli kolme mestaria. Jos heitä oli vähemmän, käsityöläiset kuuluivat toisten kaupunkien ammattikuntien alaisuuteen. Suomen kaupunkeihin perustettiin uusia ammattikuntia vielä 1800-luvullakin, mikä kansainvälisesti oli varsin poikkeuksellista.
Sosiaaliselta asemaltaan käsityöläiset olivat suomalaisessa sääty-yhteiskunnassa tyypillinen väliryhmä, joka oli pääosin lähellä talonpoikia. Menestyvät ammatinharjoittajat, kuten esimerkiksi kultaseppä Henrik Sohlberg, saattoivat saada jopa porvarioikeudet ja rikastua. Usein käsityöläisten sosiaalisen aseman parantuminen kuitenkin tapahtui avioliiton kautta. Toisaalta käsityöläisluokka oli avoin myös alaspäin. Ero käsityöläisen ja varhaisen teollisuuden työntekijän välillä oli pieni.
Ammattikuntalaitos lakkautettiin vuonna 1868, kun kaupasta ja elinkeinoista säädettiin uusi asetus, jolla pyrittiin toteuttamaan elinkeinovapaus. Lakkautettujen ammattikuntien tilalle piti kuitenkin perustaa erityisiä elinkeinonharjoittajien yhdistyksiä, jotka myönsivät kisällin- ja mestarintodistuksia, mutta joilla ei enää ollut yksinoikeutta ammattien harjoittamiseen. Myöhemmin näitä todistuksia myönsi Pienteollisuuden Keskusliitto, nykyään (vuodesta 1996) Mestarikiltaneuvosto.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tietoa ammattikuntia koskevista lähdeaineistoista (Arkistolaitos)
Mestarikiltaneuvoston artikkeli "Mestareita ja kisällejä läpi vuosisatojen" (Arkistoitu – Internet Archive)
Rakennusperintö.fi artikkeli: Taitotieto siirtyy ihmiseltä ihmiselle (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse 2
Seinäjoen rauhanyhdistys

| Seinäjoen rauhanyhdistys |
| --- | --- |
 Seinäjoen rauhanyhdistys lokakuussa 2022.
Sijainti:  Simunantie 9 60200 Seinäjoki
Seurakunta:  Seinäjoen rauhanyhdistys ry (SRK)
Rakentamisvuosi:  2013
Suunnittelija:  Arkkitehtitoimisto Paloranta
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rauhanyhdistyksen tunnus.
Seinäjoen rauhanyhdistys on Seinäjoen Huhtalassa sijaitseva rukoushuone ja toimintatalo. Se edustaa vanhoillislestadiolaista herätysliikettä, jonka kattojärjestö on Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys. Rauhanyhdistyksen keskeisintä toimintaa ovat seurojen järjestäminen, joita järjestetään toimitalolla keskiviikkoisin ja sunnuntaisin. Rauhanyhdistys kokoontuu säännöllisesti myös seurakuntien tiloissa.
Seinäjoen rauhanyhdistys on perustettu vuonna 1979. Rauhanyhdistyksen ensimmäinen rukoushuone sijaitsi Joupissa nykyisen Framin alueella. Uuden, vuonna 2013 valmistuneen rukoushuoneen suunnittelija on Arkkitehtitoimisto Paloranta. Rauhanyhdistyksellä oli vuonna 2023 yhteensä 310 jäsentä. Toimialueeseen kuuluvat Seinäjoki, Ilmajoki ja Kurikka.