stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mämmilä
Mämmilän tyyli

Mämmilän on usein kuvattu olevan suomalainen yhteiskunta pienoiskoossa; se on peilannut rakennemuutosten, ajan virtausten sekä taloudellisten nousu- ja laskukausien vaikutusta suomalaiseen elämänmenoon. Sarja kuvaa todellisuutta ”tavallisessa suomalaisessa kirkonkylässä tavallisten suomalaisten ihmisten tavallisten elämäntarinoiden kautta”, ja Koivistoa onkin toisinaan kutsuttu ”sarjakuvan Väinö Linnaksi”.
Sarjassa ei ole varsinaista päähenkilöä, sillä tarina keskittyy kuntayhteisöön ja seuraa useita eri hahmoja. Mämmilässä pohditaan muun muassa miten ympäristö vaikuttaa ihmiseen, minkälainen vaikutus yksilöllä on historiaan ja minkälaista ihmisen vuorovaikutus on luonteeltaan. Se on fiktiivinen, aikalaishistoriallinen dokumentti, johon on sisällytetty paljon viittauksia kulloiseenkin aikaan.
Vaikka yksittäiset tarinat keskittyvät yksilöihin ja heidän elämässään tapahtuviin muutoksiin, irralliset episodit täydentävät toisiaan ja ovat Ville Hännisen mukaan muuttuneet kulttuurihistoriallisiksi ajankuviksi. Kymmenen albumia muodostavat kokonaisuuden, jossa Koivisto ”pohtii paitsi yksilön vaikutusta yhteisöön, myös yhteisön vaikutusta yksilöön”. Silmällä nähtävien arkkitehtuurin ja elinympäristön muutosten lisäksi Koivisto esittää myös taustalla vaikuttaneita tapahtumakulkuja: valtataistelua ja taloudellisia pakotteita. Mämmilä on kuitenkin ennen kaikkea ihmisyhteisöä kuvaava teos, joka monista jatkosarjakuvista poiketen kuvaa myös vanhenemista ja muutosta; sen hahmot ikääntyvät ja muuttuvat.
Mämmilässä eri ikä- ja sosiaaliryhmiä edustavat hahmot puhuvat eri tavalla. Murteista vahvin on hämäläismurre. Kunnanjohtajat puhuvat yleiskieltä, mutta työläiset ja pienyrittäjät aluemurretta. Mämmilän kielestä tehdyn opinnäytetyön mukaan Mämmilän fiktiivinen kieliyhteisö muistuttaa poikkileikkaukseltaan suomalaista kieliyhteisöä, ja vaihtelu eri puhujaryhmien välillä tekee sarjakuvasta realistisen.
Mämmilän maailma

Mämmilän kunnan esikuvana toimii Orivesi, Koiviston synnyinpaikkakunta. Mämmilää on etäännytetty esikuvastaan mutta samalla myös lähennetty siihen muun muassa sijoittamalla se tarinoissa niin ikään kuvitteellisten Uroveden ja Eipäjoen naapuriksi. Nimistä Urovesi tuo mieleen Oriveden, ja Oriveden lähin naapuripaikkakunta todellisuudessa on Juupajoki. Sarjakuvassa ilmestyy mainittujen kolmen kunnan yhteinen paikallislehti Mämmiviesti.
Mämmilän maailma > Hahmot

Sarjassa on runsaasti toistuvia hahmoja. Aluksi Ensio Santanen toimii pankinjohtajana. Hän saa kuitenkin myöhemmin potkut, ja sen jälkeen hänestä tulee konsultti. Aikoinaan Santanen kuului Mämmilän M-klubiin, jossa mukana olivat myös kunnanjohtaja Martti Mielonen ja yritysjohtaja Teuvo Isopaljo. Luomutilayrittäjänä toimiva Muhammed Al-Zomal eli Mukku pakeni Mämmilään Afrikasta, ja vuonna 1996 M-klubi palkitsi hänet ”Läpi harmaan kiven” -patsaalla. Sekatyöläinen Rikhard Ronkainen istuu usein baarissa, ja viettää aikaa kylähullun kaivonkatsojan Vilhelm Varpusen ja viljelijä Mukun kanssa. Atte Syrjänen opiskelee diplomi-insinööriksi ja päätyy robotteja valmistavan Roboprogin toimitusjohtajaksi. Hänen opiskelutoverinsa Petteri Putman pyörittää aikuisviihdelinjoja ja ennustuspuhelinta Mämmilässä ja järjestelee monenlaisia liikeasioita. Ajan Asu -liikkeen pitäjä Anja Koskinen nousi myöhemmin Roboprogin omistajaksi ja muutti Brysseliin. Varakas talollinen Toivo Rönkä köyhtyi 1980-luvun osakekaupoissa mutta vaurastui uudelleen. Muita hahmoja ovat muun muassa baarinpitäjä Hilkka Nieminen, kukkakauppias Anni Kuoppala, postinkantaja Aune Kukkula ja Vihreiden kunnanvaltuutettu, rakennusmestari Heimo Suominen.
Historia

Mämmilä on graafikko Hannu Virtasen ja Tarmo Koiviston yhdessä ideoima, mutta Koiviston toteuttama sarjakuva. Koivisto aloitti Mämmilän piirtämiseen vuonna 1975, jolloi sitä julkaistiin Työvoimaministeriön siirtolaislehdessä Suomen Sanomassa. Seuraavana vuonna se siirtyi Me-lehteen, jossa sitä julkaistiin vuoteen 1983. Mämmilä-nimi oli Koiviston keksimä. Koivisto sai Puupäähattu-palkinnon vuonna 1978. Ennen sarjan siirtymistä pois Me-lehdestä 1983 sen tekeminen oli muuttunut Koivistolle taloudellisesti kannattamattomaksi, sillä yhden sarjakuvan tekemiseen saattoi mennä viikkokin. Alkujaan yhden sivun valmistumiseen meni noin 27 tuntia.
Vuosina 1983–1996 sarja jatkoi ilmestymistään Helsingin Sanomien uudessa Kuukausiliitteessä. Alun perin sarja haluttiin uudelleennimetä muotoon Suomalaiset, mutta muutokselta vältyttiin sarjan Helsingin Sanomiin löytäneen Calle Henningin tuella. Aluksi tarinaa julkaistiin kaksi sivua kerrallaan, mutta kun Kuukausiliite muuttui kaksi kertaa kuukaudessa ilmestyväksi, Mämmilää alettiin julkaista yksisivuisena.
Saatuaan viisivuotisen apurahan Koivisto lopetti Mämmilän piirtämiseen lehteen ja teki www.mammila.fi-albumin (2002), joka oli ensimmäinen suoraan albumiksi kirjoitettu Mämmilä-tarina. Se jatkoi tarinaa kuvaten vuosia 1999–2000 eli IT-kuplan aikaa. Kuukausiliitteessä Mämmilän tilalle tuli toinen Koiviston piirtämä sarjakuva, Helsinkiin sijoittuva Tää kaupunki.
Vuonna 2006 Mämmilä teki paluun sivumuotoisena Suomen Kuvalehden numerossa 46/2006, ja sitä julkaistiin yhteensä puolitoista vuotta. Tarina julkaistiin albumina vuonna 2008 nimellä Kiinalainen juttu. Sarjaa ideoi taas Koiviston kanssa Hannu Virtanen, ja sivut esiväritti Koiviston poika Topi.
Historia > Oikeusjuttu mainostauluista

Koivisto ei ole sallinut Mämmilän hahmojen käyttöä mainoksissa, mutta hän suunnitteli Orivedelle tienvarsitaulut. Niiden toteutus ei kuitenkaan tyydyttänyt Koivistoa, ja hän pyysi tauluihin korjauksia. Korjausten myötä tauluihin ilmestyikin paikallisen marketin mainos. Koivisto laskutti luvattomasta mainoskäytöstä ja vaati tauluja poistettavaksi. Seurasi neljä vuotta kestänyt oikeudenkäynti, jonka päätteeksi hovioikeus hyväksyi kaikki Koiviston vaateet.
Vastaanotto > Arvioita

Ville Hänninen sanoo Koiviston kehittyneen kertojana sarjan edetessä, ja hahmojen alkuperäinen karikatyyrimaisuus hälveni nopeasti. Koiviston sanotaan etenevän taitavasti yleisestä yksityiseen, ja Hännisen mukaan hän ”kuvaa pientä ihmistä rakennemuutoksten kourissa sortumatta minkäänlaiseen pölhöpopulismiin − ja antaa siinä sivussa kunnallispolitiikan oppitunnin”. Hänninen on sanonut vitsaillen, että ”yhteiskuntaopin kirjat kannattaisi korvata Mämmilöillä”.
Kiinalaisen jutun arviossa Helsingin Sanomissa Harri Römpötti arvioi, että Mämmilän 30-vuotinen historia on rikkaus, mutta sillä alkaa olla jo painolastia: ”Koivisto on tehnyt yli 30 vuotta Suomesta sarjakuvaa, josta kansa on tunnistanut itsensä, vaikka yhtenäiskulttuuri on samalla sirpaloitunut ja suomalainen identiteetti mullistunut monella tapaa”. Koska Koivisto ei ollut hennonut jättää vanhoja hahmoja pois, Römpötti sanoo, että sarjakuva alkaa muistuttaa televisiosarja Dallasta, ja ”ihmissuhdesotkujen selvittämisestä syntyy tyhjäkäyntiä.” Römpötin mukaan Mämmilä oli ”liukunut suomalaisen pikkukaupungin realistisesta kuvajaisesta kohti ihannoitua haavekuvaa”, jossa muun syrjäisen Suomen ongelmat on onnistuttu ratkaisemaan, työtä riittää eikä muuttotappiota ole. Koivisto onnistuu kuitenkin paikoin kuvaamaan ihmiskohtaloita koskettavasti.
Mämmilän hahmoja esiintyi 2019 Tampere Kuplii -sarjakuvafestivaalin mainosjulisteessa. Osa yleisöstä koki julisteessa kuvatun Mukku-hahmon rasistiseksi karikatyyriksi, minkä takia tapahtuman järjestäjä päätti korvata mainosjulisteen uudella.
Julkaisut

Me-lehdessä ja Helsingin Sanomien Kuukausiliitteessä ilmestyneet Mämmilä-sarjakuvat julkaistiin 1978–1996 kymmenenä pehmeäkantisena albumina. Samat sarjat uudelleenjulkaistiin 1999–2001 kolmena kovakantisena kirjana, joiden jatkoksi ilmestyi suoraan albumiksi tehty www.mammila.fi.
Pehmeäkantiset Mämmilä-albumit (Osuuskunta Käyttökuva)
Mämmilä 1. Sarjakuvia Suomesta (1978)
Mämmilä 2. Punkkia ja metsäkukkia (1980)
Mämmilä 3. Pässimäestä peltihalliin (1982)
Mämmilä 4. Pois tieltä (1984)
Mämmilä 5. Kasvukipuja (1986)
Mämmilä 6. Rakennemuutos rassaa (1988)
Mämmilä 7. Riitaa ja rakkautta (1990)
Mämmilä 8. Naapurin neekeri (1992)
Mämmilä 9. Ladoja ja dollareita (1994)
Mämmilä 10. Täällä tähtikiekon alla (1996)
Mämmilä 1976–1996 (200 numeroitua ja signeerattua sidosta albumeista 1–10)
Kovakantiset Mämmilä-kirjat (Otava)
Mämmilä: Sarjakuvia Suomesta 1976–1982.  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15403-6.
Mämmilä: Sarjakuvia Suomesta 1982–1988.  Otava, 2000.  ISBN 951-1-15404-4.
Mämmilä: Sarjakuvia Suomesta 1988–1996.  Otava, 2001.  ISBN 951-1-15405-2.
www.mammila.fi: Sarjakuvia Suomesta.  Otava, 2002.  ISBN 951-1-15402-8.
Kiinalainen juttu: Sarjakuvia Suomesta.  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22917-9.
Aiheesta muualla

Koivurinne, Wade: Sarjakuvia Suomesta[vanhentunut linkki]. Kvaak.fi 12.3.2007.
Martelius, Katja: Kaikki mahtuu kuplaan – Mämmilä-sarjakuva piirsi rakennemuutoksen Suomea ja antoi illuusiottoman kuvan kuntapolitiikasta. Kuntalehti 8/2017.
Mämmilä eurocomis.info-sivustolla.
Sarjakuvassa Mämmilän keskustassa sijaitseva vanha puutalo on päätynyt pankin haltuun, ja pankinjohtaja Santanen haluaa kiirehtiä sen purkamista, jotta tilalle voisi rakentaa uuden pankkitalon.
Navman

Navman oli uusiseelantilainen satelliittipaikannuksen teknologiayhtiö, joka aloitti toimintansa vuonna 1986 nimellä Talon Technology. MiTAC osti sen vuonna 2004 ja nyt yrityksen toiminnot jatkuvat pääosin Mio Technology -yhtiössä ja pienemmältä osin Navman Wireless -yhtiössä. Navman on tunnettu tuotemerkki, joka on edelleen esillä esim. autonavigaatiolaitteissa, mutta MiTACin osana.
Aiheesta muualla

Navman.com homepage
NavPix information (UK English) (Arkistoitu – Internet Archive)
NavPix Library (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.navmanwireless.com/ (Arkistoitu – Internet Archive)
Muistokirja

Muistokirja (tai -vihko tai -albumi, myös muistikirja tai ystäväkirja) on tyhjä kirja tai vihko, johon kootaan ystävien ja läheisten kirjan omistajalle osoittamia muistorunoja eli ”värssyjä”, kiiltokuvia eli ”muisteja” ynnä muuta sellaista. Muistokirjan pito oli erityisesti 1900-luvun alkupuolen koulutyttöjen harrastus.
Muistokirjaperinne tunnetaan jo keskiajalta aatelissukujen piiristä. Saksassa albumeista käytettiin nimeä Stammbuch tai latinalaista termiä Album Amicorum, ja tarkoituksena oli alun perin koota hovissa ja muissa tapaamisissa lyhyitä muistolauseita ja tervehdyksiä lähinnä sukulaisilta. Kuvitukseksi saatettiin piirtää tai maalata kirjoittajan vaakuna tai muu kuva, tai kiinnittää oma hiuskiehkura tai prässätty kukka. Suomalaisetkin nuorukaiset tutustuivat muistokirjakulttuuriin 1500-luvun lopulla opiskellessaan Keski-Euroopan yliopistoissa. Varhaisimmat jälkipolville säilyneet suomalaisnaisten muistokirjat ovat Ingeborg Tottin ja Agneta Hornin albumit 1600-luvun alusta.
Suosioon muistokirjan pito alkoi nousta 1800-luvun alkupuolelta alkaen teini-ikäisten harrastuksena. 1860-luvulta alkaen niiden suosituksi kuvitustavaksi tulivat valmiit kiiltokuvat. Koulujen antaman luku- ja kirjoitustaidon yleistymisen myötä harrastus levisi yhä laajemmalle ja nuorempiin ikäluokkiin, ja nykyisin muistokirjoja pitävät innokkaimmin juuri lukemaan oppineet alakoululaiset. 1930-luvulla Suomen puolustusvoimat jakoi varusmiehille Sotilasmuistokirjoja, joihin saattoi kerätä kirjoituksia ja piirroksia armeijakavereilta.
1900-luvun koululaismuistelmissa kuvataan, miten muistokirjoihin haluttiin värssyjä ja kiiltokuvia vain parhailta ystäviltä, ei esimerkiksi kaikilta saman luokan oppilailta. Säännöt vaihtelivat: toisen perinteen mukaan värssyjä saivat kirjoittaa myös aikuiset sukulaiset ja tuttavat sekä opettajat. Tärkeinä asioina saatettiin pitää koulussa opittua huolellista kaunokirjoitusta mustekynällä tehtynä, mutta mustetahra oli paha virhe. ”Muisteja” ei joskus hyväksytty, ellei kirjoittajalla ollut antaa myös kiiltokuvaa. Saatettiin myös vaatia, ettei sama värssy saanut toistua samassa muistokirjassa, vaan piti keksiä tai löytää uusi.
Suosittuja värssyjä

Ehkä parhaiten muistokirjavärssyistä tunnetaan leikillinen ”Muista aina minua / kun kirppu puree sinua”. Toinen suosikki oli ”Kolme sanaa sinulle: / ole ystävä minulle”. Teinityttöjen viestit olivat romanttisia: ”Minna on se nätti tyttö / taivaskin sen todistaa. / Onnellinen on se poika / joka Minnan omistaa.” Sotavuosina isänmaalliset ja uskonnolliset värssyt korostuivat: ”Elä Suomelle, kuole Jumalalle”; ”Koita aina isänmaatas / voimas mukaan hyödyttää! /  Jollet suurta aikaan saata / ei sun työsi hukkaan jää.”
Kirjallisuutta

Ekrem, Carola (2003). Lev lycklig, glöm ej mig! Minnesböckernas historia. Svenska litteratursällskapet i Finland.
Järvenpää, Leena (2008). Muistoa minulta pyysit... Muistorikkaita riimejä ja kiiltokuva-aarteita lapsuusvuosilta. Hämeenlinna: Karisto.
Penttinen, Kirsti (1983). Muistokirjan tarina. Albuminlehtiä ja muistovärssyjä kahdelta vuosisadalta. Porvoo:  WSOY.
Punaselkämaluri

| Punaselkämaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Malurit Maluridae
Suku::  Malurit Malurus
Laji::  melanocephalus
Kaksiosainen nimi
 Malurus melanocephalus  (Latham, 1801) 
Katso myös
   Punaselkämaluri Wikispeciesissä   Punaselkämaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaselkämaluri (Malurus melanocephalus) on malurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Punaselkämaluria tavataan Australian pohjois- ja itäosissa. Lajin on raportoitu olevan usein yleinen ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Musa Audu

| Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Nigeria.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Nigeria> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Ateena 2004 | 4 × 400 m |  |
Musa Audu (s. 18. kesäkuuta 1980) on nigerialainen 400 metrin juoksija.
Audu kilpaili Ateenan kesäolympialaisissa 2004 Nigerian 4 x 400 metrin viestijuoksujoukkueessa, joka voitti kisoissa olympiapronssia.
Ennätykset

400 metrin juoksu: 45,98
Pyynikin tulitikkutehdas

Pyynikin tulitikkutehdas
Pyynikin tulitikkutehdas toimi Tampereella Pyynikillä Pyhäjärven rannassa nykyisen Pyynikin uimarannan kohdalla vuodesta 1856 aina vuoteen 1908 saakka.
Tehtaan perusti 1856 kauppias Akseli Selim Laurén ja se oli Tampereen toinen tulitikkutehdas. Kaupungin ensimmäisen tulitikkutehtaan oli perustanut 1852 kauppias Henrik Eliander (1815–1892) Näsijärven rannalla sijainneen savipiipputehtaansa yhteyteen. Pyynikin tehtaan vuosituotanto nousi nopeasti kolmeen miljoonaan rasiaan ja työntekijöitä oli enimmillään nelisenkymmentä suurimman osan ollessa lapsia. Tulitikkujen valmistuksessa käytetty fosfori aiheutti työntekijöille erilaisia luusairauksia sekä kasvoihin ylä- tai alaleuan kuolioita. Myrkyllisen valkoisen fosforin käyttö tulitikuissa kiellettiin Suomessa 1872. Tulitikkuaskien valmistusta tehtiin myös käsityönä työläisten kodeissa koska askien valmistukseen ei ollut vielä kehitetty koneita.
Akseli Selim Laurénin kuoltua tehdasta johti hänen veljensä Knut Oskar Laurén (1836–1874). Tehdas paloi 1865 mutta se rakennettiin uudelleen. Knut Oskar Laurénin kuoltua tehtaan omistajaksi tuli Tammerfors Tändsticksfabrik Ab osakeyhtiö jonka osakkaina olivat Frans Wilhelm von Frenckell (1821–1878), Waldemar von Frenckell (1853–1936) ja Carl Zuhr (1823–1876). Pyynikin tehtaan teknilliseksi johtajaksi tuli ruotsalainen Walfrid Hultberg.
1870-luvulla Pyynikin tehtaalla alettiin käyttää tulitikuissa punaista fosforia ja samalla tulitikut kyllästettiin parafiinilla. Tehtaan tikut saivat mainetta sekä Suomessa että ulkomailla ja niitä palkittiin useissa teollisuusnäyttelyissä 1870- ja 1880-luvuilla. Tehtaan tuotannon arvo kasvoi vuosina 1885–1900 nelinkertaiseksi niin että se oli 232 000 markkaa vuonna 1900 ja vuotuinen valmistusmäärä nousi 30 miljoonaan tulitikkulaatikkoon vuonna 1903. Vuonna 1905 tehtaalla oli 84 työntekijää. Tehtaalla sattui usein tulipaloja ja sitä jouduttiin jälleenrakentamaan usein kovallakin kiireellä. Tehdasrakennuksiin kuului 1900-luvun alussa kolmikerroksinen varsinainen tehdasrakennus, Pyhäjärven rannassa sijainnut räjähdeainevarasto, Jalkasaaren ja rannan välisellä niemekkeellä sijainnut tehtaan työväen asuinrakennus sekä tehtaan isännöitsijän asuinrakennus kupolikattoineen.
Pyynikin tulitikkutehtaan toiminta päättyi vuonna 1908 ja tehtaan rakennukset purettiin vuonna 1910. Tehdasrakennusten betoniperustuksia on vielä osittain säilynyt. Myöhemmin Tampereen Särkänniemessä toimi vuonna 1926 perustettu OTK:n tulitikkutehdas aina vuoteen 1975 saakka.
Punaselkäsieppo

| Punaselkäsieppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pensassiepot Petroicidae
Suku::  Eugerygone
Laji::  rubra
Kaksiosainen nimi
 Eugerygone rubra  (Sharpe, 1879) 
Katso myös
   Punaselkäsieppo Wikispeciesissä   Punaselkäsieppo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaselkäsieppo (Eugerygone rubra) on pensassieppojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Punaselkäsieppoa tavataan Uuden-Guinean saarella. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Navisence

| Navisence Navizence |
| --- | --- |
 Navisencen lasku-uoma on puro, koska valtaosa vedestä ohjataan tunneleita ja putkistoja pitkin voimalaitokselta toiselle.
Alkulähde:  Alpit
Laskupaikka:  Rhône
Maat:  Sveitsi
Pituus:  27,9 km
Alkulähteen korkeus:  2 985 m
Valuma-alue:  256 km²
Navisence on Lounais-Sveitsissä, Valais'n kantonissa virtaava Rhônen sivujoki, joka saa alkunsa Italian raja-alueen jäätiköiltä. Navisence laskee Rhôneen Chippisissä, Sierren kaupungin kohdalla.
Vesivoima

Navisencen vesistössä on neljä Kraftwerke Gougra AG:n vesivoimalaitosta, joiden teho on yhteensä 165 MW:
Navisence, 50 MW (maksimigeneraattoriteho)
Vissoie, 45 MW
Mottec, 69 MW
Lona, 1 MW.
Mottecin voimala on pumppuvoimalaitos. Voimalaitosten vuosituotanto on keskimäärin 637 GWh energiaa.
Vuoriston jäätiköiden sulamisvedet kerätään kahteen patojärveen. Lac de Moiryn patojärvi (77 milj. m³, 2 249 m mpy.) sijaitsee Gougra-sivujoessa. Turtmannin patojärvi (0,8 milj. m³, 2 177 m mpy.) sijaitsee toisessa vesistössä, Turtmänna-joen latvoilla, Navisencen itäpuolella.
Pysäköintikiekko

Saksalainen pysäköintikiekko
Pysäköintikiekko on pysäköintiaikaa osoittava lakisääteinen merkitsemisväline, joka sijoitetaan auton tuulilasin sisäpuolelle näkyvälle paikalle. Pysäköinnin alkamisaika voidaan ilmoittaa myös sähköisellä etäluettavalla pysäköintikiekkopalvelulla tai -järjestelmällä.
Pysäköintikiekko osoitetaan näyttämään seuraavaa tasa- tai puolituntista riippuen siitä, kumpi ajankohta on seuraava. Aikaa ei saa muuttaa pysäköintikiekon voimassaoloaikana, ja kiekkoja saa olla kerrallaan näkyvissä ainoastaan yksi. Pysäköintikiekko asetetaan näkyviin pysäköitäessä niille pysäköintialueille, joilla sen käytöstä säädetään liikennemerkillä.
Suomessa tieliikennelain (729/2018) 40 §:n mukaan pysäköijän on ilmoitettava pysäköintinsä alkamisaika selkeästi havaittavalla tavalla. Traficomin ohjeissa todetaan seuraavasti: ”Pysäköintiajan alkamisen voi ilmoittaa vapaasti eli ei tarvita pysäköintikiekkoa tms. laitetta. Pysäköinnin alkamisaika on kuitenkin ilmoitettava selkeästi havaittavalla tavalla”.
Historia

Vuoden 1990 asetuksessa pysäköntikiekolla oli Suomessa tarkasti määrätty ulkomuoto ja väritys sekä se, kumpaan suuntaan kiekon numeroiden piti edetä. Kiekossa sai olla vain suomen- tai/ja ruotsinkieliset tekstit, eli kuvassa oleva kiekko saksankielisellä tekstillä ei olisi kelvannut suomalaisessa autossa. Pysäköintikiekon muotoa koskevat säädökset kumottiin vuonna 2015 annetulla asetuksella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pysäköintikiekko Wikimedia Commonsissa
Nasir Jalil

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Nasir Jalil
Syntymäaika: 1955
Kuolinaika: 8. kesäkuuta 2011
Nasir Jalil (1955 – 8. kesäkuuta 2011) oli singaporelainen jalkapalloilija, joka edusti Singaporen jalkapallomaajoukkuetta kansainvälisissä otteluissa 1970-luvun lopussa ja 1980-luvun alussa.
Jalil kuoli 56 vuoden iässä kesäkuussa 2011 aivokasvaimeen, joka havaittiin hänellä ensi kerran vuonna 2003.
Hänen veljensä Nasaruddin Jalil on myös edustanut Singaporea kansainvälisellä tasolla.
Newportin rautatieasema

Newportin rautatieasema on rautatieasema Newportin kylässä Essexissä. Se sijaitsee West Anglian pääradalla. Asemalle liikennöi Abellio Greater Anglia.
Asema avattiin 30. heinäkuuta 1845. Sitä käytti 192 228 matkustajaa kaudella 2014–2015.
Nasir-ol-Molkin moskeija

Nasir-ol-Molkin moskeija on klassinen moskeija Šīrāzin kaupungissa Iranin lounaisosassa. Se on rakennettu Qajar-dynastian valtakaudella. Rakennuksessa on taidokkaita lasimaalauksia, joiden ansiosta sen sisätiloissa on erikoinen valaistus.
Musa Cəlil

| Musa Cəlil> Муса Җәлил Муса Джалиь Musa Džalil |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Cälilev, Džalilov, Zalilov
Syntynyt: 1906 Orenburgin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 1944 Berliini, Saksan valtakunta
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Musa Cəlil (Musa Mostafa ulı Cəlilev, Муса Мостафа улы Җәлилев, ven. Муса Мустафович Джалилов / Залилов, Musa Mustafovitš Džalilov / Zalilov; 15. helmikuuta (J: 2. helmikuuta) 1906 Mustafinon kylä, nykyinen Orenburgin alue – 25. elokuuta 1944 Berliini) oli neuvostoliittolainen tataarirunoilija ja toimittaja, joka myös toimi toisen maailmansodan aikaan vastarintäryhmän sotilaana Saksassa. Džalil teloitettiin Plötzenseen vankilassa. Hänelle myönnettiin postuumisti Neuvostoliiton sankarin arvonimi ja Lenin-palkinto. Džalilin mukaan on nimetty muun muassa Kazanissa toimiva tataarien akateeminen ooppera- ja balettiteatteri, joka on yksi Venäjän suurimpia teattereita.
Elämä

Musa Džalil (Cälil) syntyi köyhän talonpojan perheeseen. Hän opiskeli Orenburgin madrasassa ja alkoi kirjoittaa lehtiin vuonna 1919. Ensimmäinen runokokoelma Barabız (”Me menemme”) ilmestyi vuonna 1925. Runojen ohella Džalil kirjoitti libretot oopperoihin Altınçäç (”Kultatukkainen”, 1941; Stalin-palkinto 1948) ja İldar (1941).
Džalil liittyi NKP(b):n jäseneksi vuonna 1929. Hän valmistui Moskovan yliopiston kirjallisuuden tiedekunnasta vuonna 1931. Džalil työskenteli tataarinkielisten lastenlehtien toimittajana, osallistui hänen nimeään nykyään kantavan Tatarstanin ooppera- ja balettiteatterin perustamiseen ja johti Tatarstanin kirjailijaliittoa vuosina 1939–1941. Vuonna 1941 hänet kutsuttiin neuvostoarmeijaan.
Džalil haavoittui vakavasti ja jäi saksalaisten vangiksi kesäkuussa 1942. Vankileirillä hän liittyi saksalaisten sotavangeiksi joutuneista tataareista kokoamaan Idel-Uralin legioonaan. Sen harjoitusleirillä Džalil organisoi vastarintaryhmän ja auttoi sotavankeja pakenemaan. Helmikuussa 1943 legioonan ensimmäinen pataljoona ryhtyi kapinaan ja liittyi valkovenäläisiin partisaaneihin. Vastarintaan osallistumisen takia saksalaiset teloittivat Džalilin Plötzenseen vankilassa.
Vankilassa Džalil kirjoitti joukon isänmaallisia runoja, jotka hän sai toimitetuksi vapauteen belgialaisen sotavangin välityksellä. Sodan jälkeen ne joutuivat Konstantin Simonovin käsiin, joka vuonna 1953 sai Neuvostoliitossa petturiksi syytetyn runoilijan maineen puhdistetuksi.
Džalilille myönnettiin Neuvostoliiton sankarin arvonimi vuonna 1956. Saksalaisten vankina kirjoitettu runokokoelma Moabit däftäre (”Moabitin vihko”) sai vuonna 1957 Lenin-palkinnon.
Musa Džalilin nimeä kantaa muun muassa Kazanissa toimiva tataarien akateeminen ooppera- ja balettiteatteri, joka on koko Venäjän yksi suurimpia. Myös eri katujen nimiä on osoitettu Džalilin muistolle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Musa Cəlil Wikimedia Commonsissa
Musa Cälil - Cırlarım
Tataarien akateeminen ooppera- ja balettiteatteri (nettisivut)
Musa Džalilin mukaan nimetty tataarien akateeminen ooppera- ja balettiteatteri Kazanissa.