stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ennio De Concini

Ennio De Concini (9. joulukuuta 1923 Rooma – 17. marraskuuta 2008 Rooma) oli italialainen elokuva- ja televisiokäsikirjoittaja.
Toimittajana työskennelleen De Concinin elokuvaura alkoi Vittorio De Sican apuohjaajana elokuvassa Sciuscià – viattomat (1946). Hän laati käsikirjoituksia lukuisiin eri lajityyppejä edustaviin viihde-elokuviin, mutta työskenteli usein myös vakavasti otettavien ohjaajien kanssa. De Concinin suurin menestys oli Pietro Germin ohjaama Avioero italialaiseen tapaan (Divorzio all’italiana, 1961), josta hän sai nastro d’argenton ja Oscarin parhaasta käsikirjoituksesta. 1980-luvulta lähtien De Concini työskenteli etupäässä televisiossa.
Elokuvia

Odysseus, 1954
Voittamaton Herkules, 1958
Herkules ja Lyydian kuningatar, 1959
Pompeijin viimeiset päivät, 1959
Niilin legioonat, 1959
Marathonin sankari, 1959
Kartago liekeissä, 1960
Messalina, 1960
Paholaisen naamio, 1960
Taistelu Rhodoksesta, 1961
Romulus ja Remus, 1961
Aiheesta muualla

Elonet: Ennio De Concini
Internet Movie Database: Ennio De Concini (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Illabiaali

Illabiaali kuvaa huuliaukon muotoa vokaalia äännettäessä. Illabiaalinen vokaali äännetään siten, että huuliaukko on lavea. Illabiaalin vastakohta on labiaali; siinä huuliaukko on pyöreä.
Suomen kielessä illabiaaleja vokaaleja ovat i, e, a, ja ä.
Darwininkettu

| Darwininkettu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Eteläamerikanketut Lycalopex
Laji::  fulvipes
Kaksiosainen nimi
 Lycalopex fulvipes  (Martin, 1837) 
Synonyymit
  Pseudalopex fulvipes (Martin, 1837) 
 Darwininketun levinneisyys
Katso myös
   Darwininkettu Wikispeciesissä   Darwininkettu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Darwininkettu eli chiloensaarenkettu (Lycalopex fulvipes) on Chilessä tavattava eteläamerikankettu. Lajia esiintyy Chiloén saarella ja osassa rannikkoaluetta mantereen puolella. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen erittäin uhanalaiseksi lajiksi.
Taksonomia

Lajin kuvasi ensimmäisenä William Charles Linnaeus Martin vuonna 1837. Darwininkettua pidettiin vuoteen 1996 asti lintuketun (Lycalopex griseus) alalajina, mutta DNA-analyysit osoittivat sen olevan oma lajinsa.
Koko ja ulkonäkö

Darwininkettu on koiraeläimeksi pienikokoinen. Urosten ja naaraiden koolla ei ole kovin suurta eroa. Urokset painavat 1.9-3.9 kg ja naaraat 1.8-3,7 kg. Urosten ruumiinpituus on 48,2-56,1 cm ja naaraiden 48-59,1 cm. Korkeutta on 17-26 cm. Darwininketulla on paksu turkki, jonka väri voi vaihdella harmaasta lähes mustaan. Jaloissa ja korvien ympärillä on ruosteenruskeaa karvoitusta. Vatsa, rinta ja kuonon alaosa ovat valkoiset. Kuono on pieni ja kapea. Naaraiden kuono on hieman uroksia kapeampi. Pää on pyöreä. Lintuketusta darwininketun erottaa esimerkiksi pienemmästä koosta, lyhyemmästä hännästä ja jaloista, sekä jalkojen, päänseudun ja jalkojen syvemmän ruskeasta karvoituksesta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Darwininkettu on endeeminen laji Chilessä. Chilessä sen levinneisyysalue käsittää vähintään kaksi osapopulaatiota, toinen Chiloén saarella ja toinen mantereen rannikolla Nahuelbutan ja Valdivian vuorilla. Mantereella sen levinneisyysalueella ovat Nahuelbutan kansallispuisto, Alerce Costeron kansallispuisto ja Valdivian rannikon suojelualue. Chiloén saarella darwininkettuja tavataan saaren metsissä lukuun ottamatta tiheimmin asutettuja alueita saaren itä- ja koillisosissa. Joitakin havaintoja on tehty tämän alueen ulkopuolella, kuten Llanquihuen järven pohjoispuolella. Kyseessä saattavat tosin olla edellä mainittujen osapopulaatioiden yksilöt.
Darwininkettuja tavataan etenkin tiheissä araukariaa ja etelänpyökkejä kasvavissa metsissä, harvemmissa etelänpyökkimetsissä ja ajoittain myös avoimilla alueilla. Lajia on tavattu myös hoitamatta jätetyissä eukalyptus-metsissä. Nykytutkimuksen perusteella laji on vähemmän riippuvainen aarniometsistä, kuin mitä aikaisemmin on kuviteltu. Nahuelbutan kansallispuistossa niitä on tavattu aina 1 400 metrin korkeuksissa saakka.
Elintavat

Darwininketut elävät yleensä yksin, mutta lisääntyessään ne viettävät ajoittain aikaa pareina. Ketut liikkuvat 1–4,8 km² kokoisilla alueilla. Eri kettujen alueet voivat olla päällekkäisiä.
Darwininketut saalistavat yksin. Huomattava osa niiden ruokavaliosta koostuu hyönteisistä. Muita yleisiä ravinnon lähteitä ovat äyriäiset, jyrsiät, pussieläimet, matelijat ja linnut. Joskus ketut saattavat syödä myös raatoja. Äyriäisiä kettu löytää esimerkiksi rannikon hiekkarannoilta.
Lisääntymisaika ajoittuu heinäkuun ja elokuun välille. Tiineys kestää 56 päivää. naaras ei tuolloin poistu juurikaan pesäkolostaan. Pentuja tulee kerralla 2–3 ja molemmat vanhemmat osallistuvat niiden hoitamiseen. Emo imettää arviolta 60 päivää, jonka jälkeen naaras on huomattavasti vähemmän tekemissä poikastensa kanssa, kun taas uros viettää aikaa niiden kanssa leikkien ja putsaten. Sukukypsiä pennuista tulee arviolta 12-kuukauden ikäisinä. Ne voivat elää 7-vuotiaiksi saakka.
Uhat ja suojelu

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt darwininketun erittäin uhanalaiseksi lajiksi. Laji oli määritelty vuoteen 2008 saakka äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi. Nykytutkimuksen perusteella sen levinneisyysalue on kuitenkin mantereella aikaisemmin ymmärrettyä suurempi. Varovaisen arvion mukaan Chiloén aikuisten yksilöiden kanta on 412 ja mantereen 227. Aikaisemman käsityksen mukaan kannasta 90 % olisi esiintynyt pelkästään Chiloéssa. Lajilla on kuitenkin edelleen useita uhkia. Koirat tappavat kettuja ja levittävät tauteja. Koirat ovat olleet Chilessä huomattava ongelma myös suojelluilla alueilla. Koirien levittämistä taudeista suurimman uhan muodostaa penikkatauti, jota on todettu myös alueelle levinneellä vieraslaji minkillä. Paikalliset ovat ajoittain tappaneet kettuja niiden turkin takia tai niiden tapettua kotieläimiä ja etenkin siipikarjaa. Ihmisten taholta suoranainen vaino ei ole kuitenkaan kovin yleistä. Myös elinympäristöjen tuhoutuminen metsien katoamisen myötä muodostaa uhan. Muut eteläamerikanketut saattavat pärjätä darwininkettua paremmin avoimeessa maastossa ja näin syrjäyttää lajin hakatuilla alueilla. Chiloén saarelle on kaavailtu siltaa, jonka on pelätty tuovan saarelle vieraslajeja mantereelta.
Darwininkettu kuuluu CITES-sopimuksen liitteeseen II. Lajia tavataan useilla valtion taholta suojelluilla alueilla, sekä muutamilla yksityisillä suojelualueilla. Darwininketun suojelutoiminta on esimerkiksi rokotettu koiria penikkatautia vastaan. Joitakin darwininkettuja on tarhaolosuhteissa Villarricassa, jossa laji on myös onnistuneesti lisääntynyt vankeudessa. Villarrican darwininketut ovat peräisin esimerkiksi koirien haavoittamista tai laittomasti lemmikkeinä pidetyistä yksilöistä.
Darwininkettu Chiloén saarella.
Armando De Vincentiis

Armando De Vincentis (s. 11. lokakuuta 1943) on entinen italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kiekonheitto.
De Vincentis sijoittui kiekonheitossa seitsemänneksi Rooman EM-kilpailuissa 1974 tuloksella 59,68 m. Montréalin 1976 olympialaisissa hän oli karsinnan neljänneksi paras tuloksella 62,26 m mutta sai loppukilpailussa vain tuloksen 55,86 m ja sijoittui 15:nneksi.
De Vincentis voitti kiekonheiton Italian mestaruuden vuosina 1975, 1976, 1978, 1980 ja 1981. Italian ennätystä hän paransi vuonna 1975 tulokseen 63,90 m. Roomassa 27. toukokuuta 1976 hän paransi ennätyksen tulokseen 64,48 m mutta menetti sen vielä samassa kilpailussa Silvano Simeonille.
Donna De Varona

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Donna De Varona |  Donna De Varona |  Donna De Varona |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | 400 m sekauinti |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | 4×100 m vapaauinti |  |
Donna Elizabeth De Varona (s. 26. huhtikuuta 1947) on entinen yhdysvaltalainen uimari ja olympiavoittaja
Donna De Varona voitti 17-vuotiaana kaksi kultamitalia Tokion 1964 olympialaisissa. Hänestä tuli naisten 400 metrin sekauinnin kaikkien aikojen ensimmäinen olympiavoittaja. Hänen voittoaikansa oli 5.18,7, ja hän voitti toiseksi sijoittuneen Sharon Finneranin 5,4 sekunnilla. Toisen kultamitalinsa hän sai 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä, jossa hän ui toisen osuuden ja jonka Yhdysvallat voitti ME-ajalla 4.03,8.
De Havilland D.H.84 Dragon

De Havilland Dragon Temora AAAA ilmailynäytöksessä
De Havilland D.H.84 Dragon oli brittiläinen, kaksipaikkainen ja kaksimoottorinen liikennelentokone. Se pystyi kuljettamaan lentäjän lisäksi kuusi matkustajaa. Koneen suunnitteli de Havilland Aircraft Companyn pääsuunnittelija Arthur E. Hagg. Aloite suunnitteluun tuli Hillman’s Airways-lentoyhtiöltä, joka oli tyytyväinen käyttämiinsä de Havilland D.H.83 Fox Moth -koneisiin. Yhtiö halusi yksimoottorisen D.H.83-koneen seuraajaksi suuremman kuljetuskapasiteetin omaavan kaksimoottorisen koneen Ison-Britannian ja Ranskan väliseen reittiliikenteeseen. Prototyypin ensilento lennettiin 24. marraskuuta 1932.
Prototyyppi ja kolme ensimmäistä sarjakonetta toimitettiin Hillman’s Airways-yhtiölle alkuvuodesta 1933, ja huhtikuussa 1933 yhtiö aloitti lennot Pariisiin. Alhaisten käyttökustannustensa takia kone saavutti suuren suosion, ja monet lentoyhtiöt Hillman’s Airwaysin lisäksi ottivat sen käyttöönsä. Koneella kuljetettiin matkustajien lisäksi myös rahtia, ja se oli ensimmäinen kone jolla kuljetettiin Isossa-Britanniassa postia ilmateitse.
Konetta valmistettiin kolmena eri versiona. Dragon 1 käsitti prototyypin sekä 61 ensimmäistä tuotantokonetta. Dragon 2 , jota rakennettiin 53 kappaletta, oli hieman muunneltu versio. Ohjaamon lasitusta paranneltiin ja laskutelineiden pyöriin asennettiin muotosuojukset. Koneesta valmistettiin D.H.84M sotilasversiota, jota toimitettiin Tanskaan, Irakiin ja Portugaliin. Lisäksi toisen maailmansodan aikana de Havillandin Australian tehtaassa valmistettiin 87 kappaletta suunnistusharjoituskoneita Australian kuninkaallisten ilmavoimien (RAAF) käyttöön.
Tekniset tiedot > Yleiset ominaisuudet

Rakenne: runko vaneria kangasverhouksella, siivistö ja peräsimet puuta kangasverhouksella
Kärkiväli: 14,43 m
Pituus: 10,52 m
Siipinta-ala: 34,93 m²
Tyhjäpaino: 1 060 kg
Lentopaino: 2 041 kg
Moottorit: kaksi de Havilland Gipsy Major 4-sylinteristä ilmajäähdytteistä rivimoottoria, teho 130 hv.
Tekniset tiedot > Suorituskyky

Suurin nopeus: 216 km/h
Matkalentonopeus: 183 km/h
Lakikorkeus: 4 420 m
Lentomatka: 877 km
Days of Thunder – ukkosta radalla

| Days of Thunder – ukkosta radalla> Days of Thunder |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Tony Scott
Käsikirjoittaja:   Robert Towne  Tom Cruise 
Tuottaja:  Jerry Bruckheimer Don Simpson 
Säveltäjä:  Hans Zimmer
Kuvaaja:  Ward Russell
Leikkaaja:  Robert C. Jones Chris Lebenzon Bert Lovitt Michael Tronick Stuart Waks Billy Weber
Pukusuunnittelija:  Susan Becker
Pääosat:   Tom Cruise  Robert Duvall  Nicole Kidman  Randy Quaid  Cary Elwes  Michael Rooker  John C. Reilly 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures
Levittäjä:  UIP-Dunafilm Netflix
Ensi-ilta:  27. kesäkuuta 1990
Kesto:  108 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Days of Thunder – ukkosta radalla on vuonna 1990 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen draamaelokuva. Sen on ohjannut Tony Scott ja pääosissa näyttelevät Tom Cruise, Nicole Kidman, Robert Duvall, Randy Quaid, Cary Elwes ja Michael Rooker. Elokuva sijoittuu NASCAR-sarjaan ja siinä esiintyy myös useita oikeita kilpa-ajajia kuten esimerkiksi Rusty Wallace, Neil Bonnett ja Harry Gant. Elokuvan tunnussävelmä on nimeltään Last Note Of Freedom, ja sen esittää David Coverdale. Tom Cruise tapasi tulevan vaimonsa Nicole Kidmanin tätä elokuvaa tehdessään.
Elokuvan tuotantobudjetti oli noin 70 miljoonaa dollaria ja se tuotti maailmanlaajuisesti noin 158 miljoonaa dollaria. Days of Thunder oli ehdolla parhaan äänityksen Oscar-palkinnon saajaksi.
Elementit

Kriitikko Roger Ebert nimitti Days of Thunderia "Tom Cruise -elokuvaksi", koska siinä toistuivat samat elementit kuin Cruisen aiemmissa elokuvissa Top Gunissa (1986), Suurissa seteleissä (1986) ja Cocktailissa (1988). Näihin elementteihin kuuluivat: 1. Tom Cruisen hahmo – nuori ja naiivi, mutta luonnostaan ​​lahjakas poikanen, joka voisi olla kaikista paras, kunhan vain kykenisi kesyttämään riehakkaan luontonsa. 2. Mentori – kaiken kokenut vanhempi mies, joka tunnistaa lahjakkuuden ja uskoo poikaan, vaikka tämä mokailee, kun hänen luontonsa saa hänestä yliotteen. 3. Ylivertainen nainen – vanhempi, pidempi ja kypsempi kuin Cruisen hahmo. Hän toimii päähenkilön henkisenä oppaana samalla kun miespuolinen Mentori valvoo päähenkilön taitoa. 4. Taito – joka lahjakkaan nuoren miehen tulee hallita. 5. Kilpakenttä – jossa nuorta miestä koetellaan. 6. Salainen oppi – koostuu erikoisosaamisesta ja viisaudesta, josta elokuva tietää kaiken, ja jonka yleisö saa oppia. 7. Polku – matka tärkeimpiin paikkoihin, joissa alan mestarit ottavat toisistaan mittaa. 8. Esivihollinen – elokuvan alkupuolen pahis, joka tarjoaa sankarille harjoitteluvastuksen. Aluksi Cruisen hahmo ja Esivihollinen eivät pidä toisistaan, mutta tulikasteen kautta he oppivat rakastamaan toisiaan. 9. Lopullinen vihollinen – todellinen pahis, joka ilmestyy elokuvan lopussa testaamaan sankarin taitoja, oppimiskykyä, rakkautta, taitoja sekä kilpakentän ja salaisen opin tuntemusta.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi sanoo elokuvaa hyvännäköiseksi mutta hitaaksi ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Peli

Mindscape julkaisi elokuvaan perustuvan videopelin Days of Thunder useille alustoille vuosina 1990–1992. Mikrobitti-lehden Petri Teittinen antoi pelin DOS-versiolle 78 pistettä sadasta ja Amiga-versiolle 70.
Ikos

| Ikos> Ἴκος.Sijainti |
| --- | --- |
 Ikos
Koordinaatit:  39°9′51″N, 23°54′21″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Alónnisos, Sporadit, Thessalia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Pohjoiset Sporadit
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ikos (m.kreik. Ἴκος tai Ἰκός, lat. Icus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) samannimisellä saarella (nyk. Alónnisos) Kreikassa. Sen kaupunkikeskus sijaitsi saaren kaakkoisrannikolla.
Maantiede

Ikoksen poliksen kaupunkikeskus sijaitsi nykyisen Alónnisoksen kaakkoisrannikolla Kokkinókastron (Κοκκινόκαστρο) niemellä. Ikoksen kaupunkivaltion alue käsitti mahdollisesti koko saaren, eikä sillä tiedetä olleen muita poliksia. Pseudo-Skylaks sanoo kuitenkin saaren olleen dipolis. Tätä toista kaupunkia ei tunneta sen enempää kirjallisista lähteistä kuin arkeologisestikaan. Kyseessä voi olla virhe.
Ikoksen saari sijaitsi Thessaliaan kuuluvan Magnesian rannikon edustalla. Saari luettiin antiikin aikana joskus Kykladeihin, mutta Strabon luki sen Magnesian edustan saariin. Nykyisin se luetaan Sporadeihin ja tarkemmin Pohjoisiin Sporadeihin.
Aiemmassa tutkimuksessa nimi Ikos yhdistettiin virheellisesti nykyiseen Sarakinón saareen, ja antiikin Halonnesos nimensä vuoksi nykyiseen Alónnisokseen. Nykyisin on kuitenkin todettu, että nimi Halonnesos viittasi antiikin aikana ilmeisesti nykyiseen Kyrá Panagián saareen Ikoksen/Alónnisoksen koillispuolella. Antiikin maantieteen termistöllä Ikoksen länsipuolella sijaitsi Peparethoksen saari (nyk. Skópelos) ja itäpuolella Eudemian saari (nyk. Peristéra).
Historia

Kreikkalaisen perinteen mukaan Ikoksen, samoin kuin Peparethoksen, olisivat asuttineet Kreetan Knossoksesta tulleet siirtokuntalaiset. Myöhemmin se oli kuitenkin Euboian Khalkiksen siirtokunta. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Ikios (Ἴκιος).
Ikoksen arvellaan olleen olemassa poliksena suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Ikos kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 451/450–429/428 eaa. Sparta valtasi Ikoksen peloponnesolaissodassa. Myöhemmin se palautui Ateenan valtapiiriin, ja kuului 370-luvulta eaa. lähtien toiseen Ateenan liittoon. Kaupunki löi omaa pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien.
Muutoin Ikos esiintyy vain harvoin antiikin historiassa. Saari tuli Makedonian valtaan Khaironeian taistelun myötä vuonna 338 eaa. Filippos V hävitti sitä vuonna 220 eaa. tehdäkseen sen hyödyttömäksi roomalaisille. Se mainitaan myös, kun Attaloksen ja Rhodoksen laivasto purjehti sinne ohi Skyroksen. Fanodemos kirjoitti saaresta.
Rakennukset ja löydökset

Ikoksen kaupunkikeskuksen paikalta on tehty joitakin löytöjä antiikin aikaisista rakennuksista. Kaupunki on ollut ympäröity muurein, jotka on ajoitettu 300-luvulle eaa. Löytöihin lukeutuu myös keramiikan osia ja hautoja. Varhaisimmat löydöt ovat paleoliittiselta ja neoliittiselta kaudelta. Muualta saarelta on löydetty muun muassa keramiikkapajojen sekä maatilojen jäänteitä.
Ikonion

| Ikonion> Ἰκόνιον.Sijainti |
| --- | --- |
 Ikonion
Koordinaatit:  37°52′19″N, 32°29′32″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Konya, Konya
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Fryygia / Lykaonia
Ikonion (m.kreik. Ἰκόνιον, lat. Iconium, Claudiconium) oli antiikin aikainen kaupunki Fryygiassa tai Lykaoniassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se on kehittynyt nykyiseksi Konyan kaupungiksi ja sijaitsi sen paikalla.
Maantiede

Ikonion sijaitsi nykyisen keskisen Anatolian ylängön lounaisosassa noin 1 027 metrin korkeudella merenpinnasta laskettuna. Se luettiin antiikin lähteissä joskus Fryygian itäisimmäksi kaupungiksi ja joskus puolestaan yhdeksi Lykaonian tärkeimmistä kaupungeista.
Ikonionin akropoliina eli linnavuorena ja yläkaupunkina toimi nykyisen Konyan keskustassa oleva kukkula, jolla nykyisin sijaitsee sulttaanien palatsi ja moskeija. Kaupungin ympärillä oli yli 500 neliökilometrin kokoinen hedelmällinen tasanko. Seudulla oli myös hyvä ilmasto ja hyvin vettä. Ikonionista pohjoiseen sijaitsi Laodikeia Katakekaumene ja etelään Lystra.
Historia

Ikonion oli seutunsa vanhimpia kaupunkeja, ja sen paikalla on ollut asutusta viimeistään 2000-luvulla eaa. Fryygialaisen myytin mukaan kaupunki olisi ollut ensimmäinen, joka asutettiin koko maailman tuhonneen vedenpaisumuksen jälkeen. Heettiläisissä lähteissä paikan nimi esiintyy muodossa Ikkuwanija. Fryygialaiset asuttivat paikan heettiläisten valtakunnan romahtamisen jälkeen.
Ikonion hellenisoitui eli kreikkalaistui vaiheittain 200-luvulta eaa. lähtien. Vaikka kaupungin nimi oli todennäköisesti fryygialaista alkuperää, antiikin kirjailijat johtivat sen usein sanasta eikōn (εἰκών), ’kuva’, ja tämä tuotti tarun, jonka mukaan nimi olisi ollut peräisin Perseuksen sinne tuomasta Medusan kuvasta. Tämän vuoksi Stefanos Byzantionlainen katsoi, että nimi olisi kuulunut kirjoittaa Eikonion (Εἰκόνιον). Kyseinen muoto esiintyykin Eustathioksella ja muilla bysanttilaisilla kirjailijoilla sekä joissakin rahoissa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Ikonieus (Ἰκονιεύς).
Vuonna 25 eaa. Ikonionista tuli osa Rooman Galatian provinssia. Kaupungilla oli itsehallinto kuin kreikkalaisella poliksella, ja sitä hallitsi kansalaisten neuvosto. Strabon kutsuu Ikonionia vielä pikkukaupungiksi (πολίχνιον, polikhnion), mistä voidaan päätellä, että se oli vielä ensimmäisen vuosisadan eaa. lopulla melko vähämerkityksellinen paikka. Plinius vanhempi ja Apostolien teot puolestaan antavat kuvan varsin suuresta kaupungista, jossa asui sekä kreikkalaisia että juutalaisia. Näin kaupunki vaikuttaa kehittyneen suhteellisen lyhyessä ajassa merkittäväksi. Roomalaisellakin kaudella Ikonion vaikuttaa säilyneen luonteeltaan suhteellisen kreikkalaisena paikkana.
Apostoli Paavali kävi Ikonionissa sekä ensimmäisellä, toisella että kolmannella lähestysmatkallaan, ja se mainitaan siksi usein Apostolien teoissa sekä myös Toisessa kirjeessä Timoteukselle. Ensimmäisellä lähetysmatkallaan vuosina 47–48 hän tuli sinne Pisidian Antiokiasta ja jatkoi sieltä Lystraan ja Derbeen. Toisella (vuonna 50) ja kolmannella (vuonna 53) matkalla Paavali tuli sinne Lystrasta ja jatkoi Pisidian Antiokiaan. Kristinusko kohtasi kaupungissa aluksi suurta vastustusta. Tunnettuihin käännynnäisiin kuului Thekla (Tekla). Juutalainen vaikutus kristilliseen oppiin Ikonionissa sai Paavalin kirjoittamaan Kirjeen galatalaisille (eli galatialaisille).
Ikonionista tuli roomalainen colonia eli sotilassiirtokunta keisari Hadrianuksen aikana vuonna 130 nimellä Colonia Aelia Hadriana Augusta Iconiensium. Se mainitaan coloniana vielä keisari Gallienuksen aikaisissa rahoissa 200-luvulla. Varhaiselta kristilliseltä kaudelta lähtien Ikonion oli piispanistuin. Nykyisin se on katolisen kirkon titulaaripiispan istuin (Iconium, Iconiensis).
Vuonna 372 Ikonionista tuli Lycaonian provinssin pääkaupunki. Se mainitaan Lykaonian metropoliina myös bysanttilaisella kaudella. Bysantti menetti kaupungin ensin arabeille (600–800-luku) ja sitten turkkilaisille seldžukeille vuonna 1072 tai 1081. Turkkilaiset tekivät kaupungista Rumin sulttaanikunnan pääkaupungin, ja sen hallitsija tunnettiin muun muassa Ikonionin sulttaanina. Nykyisen kaupungin nimi Konya on muuntunut kaupungin antiikin aikaisesta nimestä.
Rakennukset ja löydökset

Ikonionista on löydetty joitakin rakennusjäännöksiä ja piirtokirjoituksia, jotka ovat kuitenkin pääosin peräisin bysanttilaiselta kaudelta. Kaupungissa tiedetään kirjallisten lähteiden perusteella olleen kreikkalainen tai roomalainen teatteri, mutta sitä ei ole löydetty.
Nykyisen Konyan alueelta ja lähistöltä tehtyjä löytöjä on esillä Konyan arkeologisessa museossa.
Niken patsas nykyisestä Konyasta tai sen lähistöltä. Konyan arkeologinen museo.
Neljän evankelistan symbolit oletettavasti kirkosta peräisin olevassa kivessä nykyisestä Konyasta tai sen lähistöltä. Konyan arkeologinen museo.
Iljussa

Pyhän Nikolaoksen kirkko.
Iljussa (ven. Ильеши, Ilješi) on kylä Leningradin alueen Volossovan piirin Simetsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Keski-Inkerin ylängöllä Pietarin ja Narvan välisen maantien varrella.
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Tuolloin se oli Kaprion lääniin kuuluneen Lješkoin pogostan keskus.
Iljussassa sijaitsee melko hyvin säilynyt, vuosina 1792–1798 rakennettu ortodoksinen pyhän Nikolaoksen kirkko. Sen tärkein nähtävyys oli pyhän suurmarttyyri Paraskevin "ihmeitätekevä" ikoni, jota nykyään säilytetään Pietarissa Aleksanteri Nevalaisen luostarissa. Ikoni tuodaan kahdesti vuodessa Iljussassa järjestettävään ristisaattoon.
Aiheesta muualla

Pyhän Nikolaoksen kirkko Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Iljussan kirkolle omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Pietarin hiippakunnan sivu Iljussan pyhän suurmarttyyri Paraskevin ikonista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Ilhéu da Cal

Ilhéu da Cal
Ilhéu da Cal sijaitsee Porto Santon edustalla
| --- | --- |
Sijainti:  Porto Santo, Madeira Portugali
Saariryhmä:  Makaronesia
Merialue:  Atlantti
Pinta-ala:  1 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ilhéu da Cal (tai Ilhéu de Baixo) on yksi Madeiraan kuuluvan Porto Santon saaren edustalla sijaitsevista pikkusaarista.
Galleria

Ilhéu da Cal
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ilhéu da Cal Wikimedia Commonsissa
Porto Santon saaret
Ilhéu da Cal
Ilhéu das Cenouras
Ilhéu de Cima
Ilhéu de Fora
Ilhéu de Ferro
Ilhéu da Fonte da Areia