stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mary Wortley Montagu

| Mary Wortley Montagu> Mary Pierrepoint |
| --- | --- |
 Mary Wortley Montagu, Charles Jervasin maalaus noin vuodelta 1716.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. toukokuuta 1689 Lontoo, Englanti
Kuollut: 21. elokuuta 1762 (73 vuotta) Lontoo, Englanti
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Edward Wortley Montagu
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Pääteokset:  Letters
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mary Wortley Montagu (o.s. Pierrepoint) (26. toukokuuta 1689 Lontoo, Englanti – 21. elokuuta 1762 Lontoo, Englanti) Lady, oli englantilainen aatelinen, näytelmäkirjailija ja runoilija. Hän oli Kingston-upon-Hullin herttuan Evelyn Pierrepointin ja Lady Mary Fieldingin tytär.
Mary Pierrepoint avioitui Edward Wortley Montagun kanssa elokuussa 1712. Vuonna 1713 heille syntyi poika, joka nimettiin isänsä mukaan. Joulukuussa 1715 Mary Wortley Montagu sairastui isorokkoon, joka arpeutti hänen kasvojaan.
Edward Wortley Montagu nimitettiin suurlähettilääksi Turkkiin, ja he muuttivat Konstantinopoliin vuonna 1717. Seuraavana vuonna heille syntyi tytär Mary. Turkissa Mary Wortley Montagu tutustui paikalliseen terveydenhuoltoon ja rokotukseen isorokkoa vastaan. Hän myös rokotutti oman poikansa.
Mary Wortley Montagun palasi perheineen Englantiin vuonna 1718, ja he muuttivat Länsi-Lontoossa sijaitsevaan Twickenhamiin. Hän esitteli isorokkoa vastaan keksityn rokotteen englantilaisille lääkäreille ja auttoi rokotteen markkinoinnissa.
Montagyn tuotannosta merkittävimpiä ovat hänen kirjeensä, Letters (1793), jotka ilmentävät tarkkaa satiirista huomiokykyä.
Suomennettu teos

Elämänmenoa Kultaisessa sarvessa (Life on the Golden Horn), suom. Ville-Juhani Sutinen. Savukeidas 2010 ISBN 978-952-5500-58-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mary Wortley Montagu Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef  İslâm Ansiklopedisi
Marianne Moore

Moore vuonna 1948.
Marianne Moore (1887–1972) oli yhdysvaltalainen runoilija ja kirjailija. Hänen runoilleen ovat tyypillisiä hyppelehtivä logiikka, eksentrinen rytmi ja nokkela ironia. Hänen tunnetuimmat runonsa kertovat eläimistä. Itse hän määritteli tavoitteeksi kirjoittaa "mielikuvituspuutarhoista joissa asuu oikeita rupikonnia".
Moore opiskeli pääaineenaan biologiaa, ja sen jälkeen kaupallisia aineita, joita hän myös opetti intiaanien koulussa. ensimmäiset runot julkaistiin kirjallisuuslehdissä 1915. Vuonna 1919 hän muutti äitinsä kanssa New Yorkiin. Omien runojen lisäksi hän julkaisi kirjallisuuskritiikkiä sekä Yhdysvalloissa että Englannissa. Ensimmäinen oma kokoelma ilmestyi 1921.
Suomennettuja runoja

Apina-arvoitus (The Monkey Puzzle), suom. Ville Repo, teoksessa: Tähtien väri: valikoima amerikkalaista runoutta, toim. Ville Repo, WSOY Helsinki 1992 ISBN 951-0-18408-X
Etanalle (To a snail), suom. Henriikka Tavi, julkaisussa: Tuli & Savu: runouslehti 2008; 4
Fregattipelikaani (The Frigate Pelican), suom. Ville Repo, julkaisussa: Parnasso 1955; nro 8 ja teoksessa: Tähtien väri
Hauta (A Grave), suom. Ville Repo, julkaisussa: Parnasso 1955; nro 8 ja teoksessa: Tähtien väri
Hiljaisuus (Silence), suom. Ville Repo, julkaisussa: Parnasso 1955; nro 8 ja teoksessa: Tähtien väri
Kriitikot ja taiteentuntijat (Critics and Connoisseurs), suom. Henriikka Tavi, julkaisussa: Tuli & Savu: runouslehti 2008; 4
Mustekala (An Octopus), suom. Ville Repo, teoksessa Tähtien väri
Paperi Nautilus (The paper Nautilus), suom. Henriikka Tavi, julkaisussa: Tuli & Savu: runouslehti 2008; 4
Runous (Poetry), suom. Ville Repo, julkaisussa: Parnasso 1955; nro 8 ja teoksessa: Tähtien väri
Runous (Poetry), suom. Henriikka Tavi, julkaisussa: Tuli & Savu: runouslehti 2008; 4
Montola (Virtasalmi)

Montola on kylä Pieksämäen Virtasalmella. Siellä sijaitsee entinen kalkkikivilouhos.
Aiheesta muualla

Montolan kylä -blogi
Kirjallisuutta

Roivainen, Leena: Vuoressa vara : Montola-Loukolampi-kyläkirja. Montola-Loukola kyläkirjatoimikunta, 2004. ISBN 952-91-6854-3.
Auguste de Montferrand

| Auguste de Montferrand |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. tammikuuta 1786 Chaillot
Kuollut: 10. heinäkuuta 1858 (72 vuotta) Pietari
Kansalaisuus:  Ranska
Arkkitehti
Taidesuuntaus:  uusklassismi
Merkittävät työt:   Iisakinkirkko, Aleksanterin pylväs
Auguste de Montferrand (koko nimeltään Henri Louis Auguste Leger Ricard de Montferrand, ven. А́вгуст А́вгустович Монферра́н, Avgust Avgustovitš Monferran; 24. tammikuuta 1786 Pariisin esikaupunki Chaillot – 10. heinäkuuta (J: 28. kesäkuuta) 1858 Pietari) oli Venäjällä toiminut ranskalainen arkkitehti. Hänen työnsä edustavat siirtymävaihetta myöhäisestä klassismista eklektismiin.
Montferrandin isä oli ratsastuksen opettaja ja isoisä insinööri. Hän opiskeli polyteknisessä koulussa sekä arkkitehtien Charles Percier’n ja Pierre Fontainen johdolla Pariisissa. Ennen siirtymistään Venäjälle Montferrand työskenteli arkkitehti Pierre-Alexandre Vignonin alaisuudessa Pariisin La Madeleine -kirkon rakennus- ja suunnittelutöissä.
Aleksanteri I kutsui Montferrandin Pietariin, jossa hän toimi hoviarkkitehtina vuodesta 1816 lähtien. Hänen merkittävimpiä töitään ovat Iisakinkirkko, jonka rakentamista hän johti vuodesta 1818, sekä Palatsiaukion keskellä seisova Aleksanterin pylväs (1829–1834). Montferrand suunnitteli myös asuintaloja, Talvipalatsin sisätiloja ja johti Nižni Novgorodin markkina-alueen rakentamista 1850-luvulla.
Kuvagalleria

Iisakinkirkko.
Iisakinkirkko, sisäkuva.
Iisakinkirkon kupolin rakennepiirustus.
Aleksanterin pylväs palatsiaukiolla.
Demidovin talo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Auguste de Montferrand Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Structurae  Yle 
Muut:  IdRef
Monamarakatti

| Monamarakatti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Heimo::  Häntäapinat Cercopithecidae
Suku::  Cercopithecus
Laji::  mona
Kaksiosainen nimi
 Cercopithecus mona  (Schreber, 1774) 
 Monamarakatin levinneisyys
Katso myös
   Monamarakatti Wikispeciesissä   Monamarakatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Monamarakatti eli guineanmarakatti (Cercopithecus mona) on Länsi-Afrikassa elävä häntäapinalaji. Suomen Lajitietokeskus suosittelee käytettäväksi nimeä guineanmarakatti.
Levinneisyys

Monamarakatin luontainen levinneisyys on rajoittunut Länsi-Afrikkaan. Lajia tavataan myös Ghanasta ja Voltajoelta itään ja etelään Lounais-Kameruniin asti ja lisäksi myös Guineanlahden seudulla.
Tuntomerkit

Selvärajainen musta ohimoraita erottaa valkoisen otsan valkoisista poskista; otsa ja posket saattavat olla myös kellertävät. Mahapuoli ja raajojen sisäpuoli ovat valkoiset tai keltaiset, hännäntyvessä on molemmin puolin huomiota herättävä valkoinen täplä.
Ravinto

Ravinto koostuu hedelmistä, raaoista pähkinöistä, versoista, lehdistä, hyönteisistä ja kotiloista.
Lisääntyminen

Poikasia syntyy kautta vuoden, kantoaika on vajaa 7 kuukautta. Naaras saa tavallisesti kerrallaan vain yhden poikasen, joka kasvaa alussa nopeasti mutta tulee sukukypsäksi vasta noin 5 vuoden ikäisenä.
Morfotaksi

Morfotaksi tutkii morfeemien keskinäistä järjestystä sanoissa (vrt. fonotaksi fonologiassa). Tätä varten morfeemit on ensin luokiteltava.
Esimerkiksi suomen kielessä substantiivien morfeemiluokkien järjestys on kanta + johtimet + luku + sija + possessiivisuffiksi + liitepartikkeli (talo-llis-i-lta-mme-ko).
Joseph Tainter

Joseph Anthony Tainter (s. 8. joulukuuta 1949) on yhdysvaltalainen antropologi ja historioitsija. Lukuisten artikkeleiden ohella hänen tunnetuin teoksensa on Kuinka yhteiskunnat romahtavat (1988), joka käsittelee mayojen korkeakulttuurin, Chacon kanjonin pueblointiaanikulttuurin sekä Rooman valtakunnan romahduksia verkkoteorian, energiatalouden ja kompleksisuusteorian näkökulmista. Tainterin mukaan kompleksisten yhteiskuntien säilyminen tai romahdus seuraa onnistumisesta tai epäonnistumisesta ongelmanratkaisussa ja yhteiskunnat romahtavat, kun niiden lisäinvestoinnit kompleksisuuteen eivät enää tuota riittävää rajahyötyä. Romahdus merkitsee nopeaa yhteiskunnan kompleksisuuden vähenemistä.
Elämä

Tainter opiskeli antropologiaa Kalifornian yliopistossa sekä Northwestern Universityssä, jossa hän suoritti tohtorintutkinnon vuonna 1975. Hän toimii tällä hetkellä professorina Utahin osavaltionyliopiston ympäristö- ja yhteiskuntatieteen laitoksessa. Aikaisemmin hän on toiminut yhdysvaltalaisen Rocky Mountain Forest and Range Experiment Stationin kulttuuriperintötutkimuksen projektinjohtajana sekä New Mexicon yliopiston antropologian professorina.
Kompleksinen yhteiskunta

Tainterin pääteoksen Kuinka yhteiskunnat romahtavat mukaan yhteiskuntien kompleksisuus kasvaa niiden pyrkiessä ratkaisemaan ongelmia. Lisääntyvä sosiaalinen kompleksisuus voidaan tunnistaa työnjaollisesta eriytymisestä ja erikoistumisesta, sitä säätelevien mekanismien kasvusta, symbolisen ja abstraktin viestinnän lisääntymisestä sekä sellaisen informaation tuottamiseen ja käsittelyyn erikoistuneen yhteiskuntaryhmän olemassaolosta, joka ei itse suoraan osallistu materiaaliseen tuotantoon. Kompleksisen yhteiskunnan ylläpito vaatii huomattavasti energiaa ja ympäristöresursseja. Kun kompleksinen yhteiskunta kohtaa jonkin ongelman, kuten maatalouden heikentymisen, pyrkii se vastaamaan ongelmaan luomalla uuden kerroksen byrokratiaa, infrastruktuuria tai yhteiskuntaluokkia.
Pääteoksessaan Tainter soveltaa malliaan kolmeen historialliseen romahtaneeseen kompleksiseen yhteiskuntaan, jotka ovat mayojen korkeakulttuuri, Chacon kanjonin pueblointiaanikulttuuri sekä Rooman valtakunta. Esimerkiksi Roomassa maatalouden tuottavuuden hitaasti heiketessä ja väestön kasvaessa henkeä kohden käytössä olleen energian määrä laski. Roomalaiset ”ratkaisivat” ongelman valtaamalla naapuriensa energialähteitä (konkreettisesti tämä tarkoitti metalleja, viljaa, orjia jne.). Rooman valtakunnan kasvaessa kommunikaatiojärjestelmien, hallinnon ja linnoitusjärjestelmien kustannukset kuitenkin kasvoivat mukana. Lopulta kustannukset kasvoivat niin suuriksi, että uusien valloitusten hyödyt eivät kattaneet ongelmanratkaisun kustannuksia, joita muodostui esimerkiksi vihollisten hyökkäysten ja satomenetysten myötä. Domitianus ja Konstantinus Suuri pyrkivät ratkaisemaan tilanteen kasvattamalla ja tiukentamalla hallintoa, mutta tämä vain johti väestöön kohdistuneen rasituksen kasvuun. Valtakunta jakautui kahtia, joista läntinen puolisko pian hajosi pikkuvaltioiksi. Rikkaampi itäinen osa säilyi pidempään eikä varsinaisesti romahtanut, mutta se kuihtui hitaasti voimakkaiden naapureiden hyödyntäessä sen heikkoutta.
Yleisen olettaman mukaan Länsi-Rooman tuho oli katastrofi valtakunnan asukkaille. Tainter kuitenkin väittää, että se oli jopa toivottava tapahtuma aikakauden ihmisille, joiden elintaso itse asiassa kohosi romahduksen myötä. Arkeologinen tutkimus on ihmisluiden avulla voinut osoittaa, että keskimääräinen ravitsemustaso nousi romahduksen jälkeen monissa osissa valtakuntaa. Tavalliset ihmiset hyötyivät imperiumin tuhosta, koska heidän ei enää tarvinnut investoida kalliin järjestelmän ylläpitoon. Tainter huomauttaa, että lännessä paikallisväestöt monessa tapauksessa tervehtivät hyökkääviä barbaareja vapauttajina.
Aleneva rajahyöty

Tainter aloittaa teoksensa kategorisoimalla aikaisempia, usein epäjohdonmukaisia selityksiä yhteiskuntien romahduksista. Tainterin mukaan vihollisen invaasiot, satojen epäonnistumiset, nälänhädät, tautiepidemiat tai ympäristöongelmat saattavat olla näennäisiä syitä romahdukselle, mutta lopullinen selitys löytyy yhteiskuntien sisäisestä rakenteesta, eli sosiaaliseen kompleksisuuten suunnattujen lisäinvestointien rajahyödyn alenemisesta. Näkemys poikkeaa esimerkiksi Jared Diamondin teoksesta Romahdus: Miten yhteiskunnat päättävät tuhoutua tai menestyä, jossa Diamond keskittyy ympäristön kulumisesta aiheutuviin ongelmiin. Tainter myös esittää tilastoja, joiden mukaan modernien teollisuusyhteiskuntien investoinnit energiaan, koulutukseen ja teknologiaan tuottavat alenevaa rajahyötyä. Nykyaikainen globalisoituva maailma kohtaa monia samoja ongelmia, jotka tuhosivat muinaisia sivilisaatioita.
Tainter ei kuitenkaan ehdottomasti ennusta teollisuusyhteiskunnan romahdusta, sillä jokin teknologinen innovaatio tai uusi energianlähde saattaa ainakin väliaikaisesti kasvattaa investointien rajahyötyä. Toisin kuin naapuriyhteiskuntien valtaaminen, joka aina lopulta tuottaa alenevaa rajahyötyä, tuottavuuden kasvattaminen uusilla innovaatioilla on ainoa tapa ratkaista kompleksisuuteen kohdistuvien investointien alenevan rajahyödyn ongelma.
Tainter on julkaissut myös useita artikkeleita, joista ”Complexity, Problem Solving, and Sustainable Societies” (1996) keskittyy ongelmanratkaisun energiakustannuksiin sekä energian ja kompleksisuuden suhteisiin ihmisten tuottamissa järjestelmissä.
Kestävyys

Romahduksen vastakkaisena ilmiönä Tainter on pyrkinyt lähestymään myös kestävyyden käsitettä. Hän ei pidä erityisen hyödyllisenä Gro Harlem Brundtlandin tunnettua kestävyyden määritelmää ”kestävä kehitys on kehitystä, joka tyydyttää nykyhetken tarpeet viemättä tulevilta sukupolvilta mahdollisuutta tyydyttää omat tarpeensa”, koska se lähestyy tautologiaa ja voisi käytännössä tarkoittaa mitä vain. Tainterin mukaan tarpeet ja arvot vaihtelevat yksilöiden, ajan ja paikan mukaan, ja jonkin arvon säilyttäminen tai saavuttaminen lähes väistämättä johtaa jonkin toisen arvon menettämiseen. Yhdessä Thomas Hoekstran ja Timothy Allenin kanssa hän on kehittänyt uutta kestävyyden lähestymistapaa, joka perustuu seuraaviin viiteen ohjeeseen:
kestävyys saavutetaan enemmänkin kontekstin kuin lopputuloksen hallinnalla
myös järjestelmiä tulee hallita kontekstin kautta, ei muokkaamalla niitä itseään
tunnista, mitä toimimattomasta järjestelmästä puuttuu, ja lisää ainoastaan se
täydennä konteksin hallintaa hyödyntämällä valmiiksi olemassa olevia ekologisia prosesseja
ymmärrä kompleksisuuden luonne ja ongelmanratkaisun kustannukset
Heidän määritelmänsä mukaan kestävyys tarkoittaa "sellaisten järjestelmien kontekstien ylläpitoa, edistämistä ja kehittämistä, jotka tuottavat sellaisia hyödykkeitä, palveluita ja mukavuuksia kuin ihmiset tarvitsevat tai arvostavat, mutta hyväksyttävin kustannuksin ja vain niin kauan, kuin niitä tarvitaan tai halutaan".
Julkaisuja > Kirjoja (ainoana kirjoittajana)

The Collapse of Complex Societies. Cambridge: Cambridge University Press, 1988.
Kuinka yhteiskunnat romahtavat: Kompleksisuus ja rajatuotos. Helsinki: Oppian, 2021.
Julkaisuja > Kirjoja (yhteistyössä)

Evolving Complexity And Environmental Risk In The Prehistoric Southwest. (Toimite, mukana Bonnie Bagley Tainter.) Reading: Addison-Wesley Publishing, 1996.
Supply-Side Sustainability: Complexity in Ecological Systems. (Muut kirjoittajat T. F. H. Allen ja Thomas W. Hoekstra.) New York: Columbia University Press, 2003.
Julkaisuja > Artikkeleita

"A Framework for Sustainability", World Futures 2003: 59, s. 213–223.
"Problem Solving: Complexity, History, Sustainability", Population and Environment 2006: 22, s. 3–41.
"Social Complexity and Sustainability", Ecological Complexity 2006: 3, s. 91–103.
"Archaeology of Overshoot and Collapse", Annual Review of Anthropology 2006: 35, s. 59–74.
"Resources and Cultural Complexity: Implications for Sustainability", Critical Reviews in Plant Sciences 2011: 30, s. 24–34.
"Energy, Complexity, and Sustainability: A Historical Perspective", Environmental Innovation and Societal Transitions 2011: 1, s. 89–95.
Julkaisuja > Elokuvia

Blind Spot, tuottanut Adolfo Doring, 2008
Yhdestoista hetki, tuottaneet Leonardo DiCaprio, Leila Conners Petersen, Brian Gerber ja Chuck Castleberry. Warner Independent Films, 2007.
Aiheesta muualla

Audiokommentaari romahduksesta ja kestävyydestä. (Arkistoitu – Internet Archive) Lukijana tri Tainter.
The Collapse of Complex Societies at InterSc Complexity wiki. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
”Complexity, Problem Soving, and Sustainable Societies”. Dieoff.com.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Archaeology Data Service 
Muut:  IdRef
Säteilyturvallisuus

Röntgenlääkärit käyttävät säteilyannoksensa tarkkailuun henkilökohtaista dosimetria, joka yleensä sijaitsee nuolen osoittamassa paikassa.
Säteilyturvallisuus kattaa kaikki ne toimet, joilla ehkäistään, torjutaan ja minimoidaan ionisoivan säteilyn (sähkömagneettiset röntgen- ja gamma-säteily sekä alfa- ja beta-hiukkassäteilyt) haittavaikutuksia. Suomessa säteilyturvallisuutta valvoo Säteilyturvakeskus (STUK).
Säteilyn käytön oikeutus

Nykyaikaisen säteilyturvallisuudesta huolehtimisen eli säteilysuojelun perusperiaatteita ovat oikeutusperiaate, optimointiperiaate ja yksilönsuojaperiaate. Periaatteet perustuvat maailmanlaajuiselle säteilytutkimuksen ja lääketieteellisen fysiikan asiantuntijoiden konsensukselle. Alan kansainvälisistä suosituksista vastaa Kansainvälinen säteilysuojelukomissio ICRP (International Commission on Radiological Protection). Suomessa nämä periaatteet ovat sitovia, sillä ne on kirjattu Säteilylakiin, jonka 2 luku määrää säteilyn käytöstä seuraavaa:
säteilytoiminta ja suojelutoimet ovat oikeutettuja, jos saavutettava kokonaishyöty on suurempi kuin aiheutuvat haitat (oikeutusperiaate)
altistus ionisoivalle säteilylle on pidettävä niin vähäisenä kuin se käytännöllisin toimenpitein on mahdollista (optimointiperiaate)
yksilön säteilyannos ei saa olla annosrajaa suurempi (yksilönsuojaperiaate)
Muunlainen säteilyn käyttö on Suomessa laitonta. Useimmissa maissa on vastaava lainsäädäntö perustuen ICRP:n suosituksille. Lainsäädännön seurauksena muun muassa 40- ja 50-luvuilla suhteellisen yleinen kenkien sovittaminen röntgenin avulla on kielletty: katsotaan, että säteilyn hyödyntämisestä ei saada tarpeeksi hyötyä käytön oikeuttamiseen, eli oikeutusperiaate ei toteudu. Optimointiperiaatteen seurauksena kun nykyisin otetaan lääketieteelliseen tarkoitukseen röntgenkuvia, tarvittava säteilyteho ja valotusaika lasketaan etukäteen tarkasti, jotta potilaan säteilyaltistus pidetään niin alhaisena kuin mahdollista. Yksilönsuojaperiaatteen mukaisesti röntgenhoitajille on määrätty suurin sallittu säteilyannos, jonka he voivat työssään saada.
Altistuminen ionisoivalle säteilylle > Luonnonsäteily

Kaikkialla luonnossa on ionisoivan säteilyn lähteitä, esimerkiksi avaruudesta tulee kosmista säteilyä ja maaperässä on luonnostaan radioaktiivisuutta. Kaikkien aineiden atomien joukossa on luonnostaan myös radioaktiivisia isotooppeja. Näin ollen kaikki aineet, eliöt ja myös ihmiset jatkuvasti altistuvat ionisoivalle säteilylle ja eliöt, ihminen mukaan lukien, ovat sopeutuneet säteilyyn. Säteilyannosta mitataan millisieverteissä, mSv. Luonnonsäteilystä saatavat vuosiannokset ovat pääasiassa välillä 2–20 mSv, mutta kaikkein korkeimpien luonnollisen taustasäteilyn alueilla annokset voivat olla jopa 100 mSv:n luokkaa vuosittain. Säteilyn biologisista vaikutuksista on tietoa artikkelissa ionisoiva säteily.
Korkeimmankaan luonnollisen taustasäteilyn ei ole havaittu aiheuttaneen terveyshaittoja väestössä. Tavalliselta luonnonsäteilyltä ei siis katsota olevan järkevää eikä tarpeellista suojautua. Poikkeuksena ovat tilanteet, joissa ihmisen toiminta voi kasvattaa luonnosta peräisin olevia säteilyannoksia. Esimerkiksi alueilla, joissa kallioperästä luonnostaan erittyy radioaktiivista radonkaasua, saattaa sitä kertyä riittämättömällä ilmanvaihdolla varustettuihin rakennuksiin. Tällöin rakennuksen asukkaiden säteilyannokset voivat kohota yli 100 mSv:n vuodessa. Huoneilman radonpitoisuuden voi selvittää yksinkertaisella ja edullisella mittauksella (Suomessa mittareita voi kysyä Säteilyturvakeskuksesta) ja mikäli merkittäviä määriä radonia löytyy on suositeltavaa parantaa ilmanvaihtoa.
Altistuminen ionisoivalle säteilylle > Säteilytyö

Säteilytyössä, eli työssä jossa on mahdollista altistua ionisoivalle säteilylle (esimerkiksi röntgenhoitaja), työntekijöiden suojelemisessa noudatetaan säteilylaissa määrättyjä periaatteita, eli oikeutus-, optimointi- ja yksilönsuojaperiaatetta. Yksilönsuojaperiaatteen mukaisesti Valtioneuvoston asetus ionisoivasta säteilystä määrää, että "säteilytyöntekijälle aiheutuva efektiivinen annos ei saa olla suurempi kuin 20 millisievertiä vuodessa". Annosrajat on säädetty niin tiukaksi, että niitä noudattamalla pysytään kaukana (alle 5 prosentin) annoksista, jollaisia tarvittaisiin että työntekijällä voisi ilmetä akuutteja terveyshaittoja.
Tavallisesti säteilytyössä saatavat annokset ovat vielä paljon alhaisempia. Esimerkiksi ydinvoimalaitoksissa säteilytyötä tekevien keskiannos on Suomessa alle 5 mSv vuodessa. Näin ollen asuinpaikka vaikuttaa säteilytyötä tekevien vuosiannokseen enemmän kuin työ. Kuitenkaan asuinpaikan ja säteilytyön ei ole havaittu vaikuttavan mitään säteilyn aiheuttamaa sairautta lisäävästi ihmisissä. Itse asiassa eri maissa tehdyissä tutkimuksissa säteilytyötä tekevät yleensä sairastuvat harvemmin ja elävät pidempään kuin maan asukkaat keskimäärin. Tämän ei kuitenkaan uskota johtuvan säteilytyöstä, vaan kyseessä on esimerkki tilastotieteellisessä ilmiöstä nimeltä korrelaatio ilman syy-seuraus-suhdetta. Oikean syyn arvellaan olevan siinä, että säteilytyötä tekevät ovat keskimäärin korkeammin koulutettuja ja paremmin palkattuja kuin muu väestö, minkä arvellaan johtavan terveempiin elämäntapoihin.
Altistuminen ionisoivalle säteilylle > Väestön säteilyaltistus

Säteilyn normaalikäyttö ei aiheuta väestölle merkityksellistä säteilyannosta. Esimerkiksi Suomessa ydinvoimalaitosten toiminta aiheuttaa eniten altistuvalle väestöön kuuluvalle yksilölle alle 0,05 mikrosievertin vuosiannoksen, mikä on alle 0,05 prosenttia viranomaisten määrittelemästä 100 mikrosievertin rajasta ja noin 0,0001 prosentin lisäys säteilyannokseen, jonka keskivertosuomalainen saa luonnollisista säteilylähteistä vuosittain. Muu osa väestöä saa vielä pienemmän annoksen. Näin vähäpätöiset säteilyannokset paitsi alittavat taustasäteilyssä esiintyvän luonnollisen vaihtelun, niin täysin katoavat siihen. On selvää, että mitään terveysvaikutuksia ei näin pienillä muutoksilla säteilyssä ole koskaan havaittu.
Säteilyltä suojautuminen

Ionisoivalta säteilyltä suojautuminen onnistuu yleensä varsin yksinkertaisin toimin. Koska säteilyn biologiset vaikutukset riippuvat säteilyannoksesta, suojelutoimien tavoitteena on rajoittaa sitä. Pääasialliset keinot säteilyltä suojautumiseen ovat:
Aika Säteilyannos riippuu ajasta joten säteilylle altistumisaikaa tulee rajoittaa
Suoja Säteilylähteen ja ihmisen välissä oleva väliaine suojaa säteilyltä
Etäisyys Säteilylähteen ja ihmisen välisen etäisyyden kasvattaminen vaimentaa säteilyä
Säteilyltä suojautuminen > Aika suojakeinona

Rajoittamalla oleskelua säteilevässä paikassa rajoitetaan säteilyannosta. Säteilytöissä tämä tarkoittaa, että säteilylähteen luona suoritettavan työtehtävän kestoa vähennetään valmisteluilla ja suunnittelulla.