stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Samuel Butler (kirjailija)
Suomennettu tuotanto

Erewhon.  (Erewhon, 1872.)  Suomentanut Sirpa Meriläinen. Terra Cognita, 2000.  ISBN 952-5202-30-5
Missäänein asukkaiden mielipiteitä, suom. O. Juurikoski, teoksessa: Englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Eino Railo, WSOY 1933  (katkelma romaanista Erewhon)
Ihminen on ainoa eläin (Man is the only animal). Antologiassa: Malja nuoruudelle: runoja ja aforismeja nuorille, toimittanut Ismo Loivamaa. Helsinki: WSOY 1991 ISBN 9510169757 (Ilmeisesti aforismi: Man is the only animal... teoksessa: The Note-Books of Samuel Butler)
Aiheesta muualla

Samuel Butlerin teoksia Gutenberg-projektissa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  New Zealand Artists  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Lorna Byrne

Lorna Byrne (s. 1953 Dublin) on irlantilainen kirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten kirjastaan Enkeleitä hiuksissani. Byrne väittää nähneensä enkeleitä ja henkiolentoja lapsesta asti sekä pystyvänsä tuntemaan ennalta tulevia tapahtumia.
Teokset

Enkeleitä hiuksissani. (Angels in my Hair, 2008.) Suomentanut Joel Kontro. Helsinki: Otava, 2009. ISBN 978-951-1-23719-8.
Portaat taivaaseen (2010)
Toivon viesti enkeleiltä (2012)
Taivaallinen rakkaus (2014)
Enkelten kosketus (2017)
Rukouksia sydämestä (2018)
Aiheesta muualla

Lorna Byrne kertoo kirjastaan enkeleitä hiuksissani Helsingissä 26.3.2011 (englanniksi)
Kiistala, Minna: Kirjailija ja mystikko Lorna Byrne. Voi hyvin 28.8.2018
Mikkola, Elisa: Lorna Byrne – enkelinäkijä suomalaisen uushenkisyyden kentällä. Katsomukset.fi 17.3.2021.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB
Dino Buzzati

| Dino Buzzati |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. lokakuuta 1906 Belluno, Italia
Kuollut: 28. tammikuuta 1972 (65 vuotta) Rooma, Italia
Kansalaisuus:  Italia
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Äidinkieli: italia
Pääteokset:  Tataariaro
Aiheesta muualla
dinobuzzati.it
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Dino Buzzati-Traverso (16. lokakuuta 1906 Belluno, Italia – 28. tammikuuta 1972 Rooma) oli italialainen kirjailija, toimittaja, libretisti ja kuvittaja. Hänen merkittävimpänä teoksenaan pidetään romaania Tataariaro (Il deserto dei Tartari) vuodelta 1940. Hän on kirjoittanut myös satuja.
Buzzati aloitti uransa milanolaisessa Corriere della Sera -sanomalehdessä vuonna 1928.
Buzzatin esikuvina mainitaan Edgar Allan Poe, Franz Kafka ja Rudyard Kipling. Teoksissa on todellisuutta ja kuvitelmia yhdisteleviä kansantarinoiden aineksia. Painajaismaisia tapahtumia kuvaavat kertomukset päättyvät usein vailla selitystä. Lähtökohtana on usein jokin arkinen tapahtuma, joka saa koko ihmiskuntaa koskettavan ulottuvuuden. Esimerkiksi Tataariaro on kuvaus siitä, miten elämä kuluu loppuun harhakuvia tavoitellessa.
Palkinnot ja tunnustukset

Premio Strega: 1958
Suomennetut teokset

Muuan rakkaus (Un amore), suomentaja Marja-Leena Mikkola, Helsinki: Otava 1966
Tataariaro (Il deserto dei Tartari), suomentaja Ulla-Kaarina Jokinen, Helsinki: Otava 1984 ISBN 951-1-07651-5
Noiduttu takki ja muita kertomuksia, suomentaja Leena Rantanen, Helsinki: Basam Books 2020 ISBN 978-952-7240-46-5
”Seitsemän kerrosta”, novelli, suomentaja Aarre Huhtala, teoksessa Italialaisia kertomuksia 1900-luvulta, toimittanut Rolando Pieraccini, Helsinki: Lauttasaari Press 2007 ISBN 978-951-97511-9-1
Byh’au

| Byh’au, Byhov (Быхаў, Быхов) |
| --- | --- |
 Dnepriä valvomaan rakennettu Byh’aun bastionilinnoitus
 vaakuna
 Byh’au, Byhov
 Koordinaatit: 53°31′00″N, 30°14′00″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Mahiljoun alue
Perustettu:  1370
Korkeus:  130–160 m
Väkiluku (10/2009):  17 031
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 bykhov.mogilev-region.by/en/region 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Byh’au (valkoven. Бы́хаў, Bychaŭ) eli Byhov (ven. Бы́хов, puol. Bychów, jidd. ‏ביחאָוו‎, liett. Bychavas) on pienehkö kaupunki ja hallintoalueen keskus Valko-Venäjän Mahiljoun maakunnassa, Dneprin länsirannalla, Mahiljousta etelään Homelia (Gomel) kohti vievän junanradan varrella. Maanteitse Byh’aun pohjoispuolella sijaitsevaan Mahiljouhun on 46 kilometrin matka. Byh’aun kaupungin asukasluku oli vuoden 2009 väestönlaskennassa 17 031 ja koko maaseutuvaltaisen Byh’auskin hallintoalueen 35 148.
Satelliittikuvassa kaupungin länsireunalla näkyy (vanha) sotilaslentokenttä.
Valko-Venäjän kaakkoisosiin kuuluvana alueena Byh’aun piirin talouselämä ja maatalous ovat kärsineet merkittävästi vuoden 1986 Tšernobylin ydinvoimalakatastrofin vaikutuksista. Vuoden 1996 yhteenvetokartan mukaan kaukokulkeuman tuoman cesium-137:n aktiivisuus oli Byh’aun ympäristössä pääsääntöisesti yhä välillä 37–555 kBq/m², mistä syystä merkittävä osa piirin pinta-alasta kuului tuolloin säännöllisen radioaktiivisuusseurannan piiriin.
Historia

Kaupungissa oli aikoinaan vahva Dneprin liikennettä valvonut Byh’aun linnoitus, jonka rakentaminen alkoi 1590-luvulla. Liettuan suuriruhtinaskunnassa sijainnut, Puolan kuninkaan luvalla kohonnut kivilinnoitus korvasi aiemmin jokilinnoituksille tyypillisen puisen suojavarustuksen. Strategisen merkityksensä vuoksi mahtaviksi kohonnut linnoitus joutui Puolan ja Venäjän välisen sodan 1654–1667 aikana piiritykseen (1659), jossa linnoitus kärsi merkittäviä vaurioita. Kohta seuranneen Pohjan sodan aikana Pietari Suuren joukot pitivät linnaa tukikohtanaan vuosia ja pois lähtiessään räjäyttivät sen bastionit. Nykyään linnoituksen jäänteet ovat suurelta osin sään armoilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Br 3.4 b to be allotted to restore the Bykhov Castle (2/2014) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (mogilev-region.gov.by)
Lyhyt kuvaus kaupungista (englanniksi) (BYcity.org)
Byh’aun kaupunkikartta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia karttalinkki Byh’aun alueesta, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi)
Bykhov - Kansallisen matkailutoimiston yhteenveto (englanniksi)
Kuvia Byh’aun linnoituksesta (englanniksi) tai (venäjäksi) (radzima.org)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa 1:100 000 ja 1:200 000 alueesta (venäjäksi)
Valko-Venäjän Ilmatieteen laitoksen sääennuste Byh’aun kaupunkiin (pogoda.by) (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Valokuvia Byh’austa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Kuvia kaupungin vanhoista rakennuksista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Butyrofenonit

Butyrofenoni
Butyrofenonit ovat eräs kemiallinen lääkeaineryhmä. Ensimmäiset tähän ryhmään kuuluvat tuotteet, tulivat markkinoille vain vähää, eli joitakin vuosia klooripromatsiinia myöhemmin. Tämän lajin lääkkeillä on ollut lähinnä käyttöä skitsofrenian ja muiden psykoottisten sairauksien hoidossa. Samaten kehitysvammaisia ja autistisia on voitu tähän ryhmään kuuluvilla lääkeaineilla hoitaa. Ehdottomasti tunnetuin ja eniten käytetty butyrofenoni-pohjainen antipsykootti on haloperidoli: Haldol, Haloperin ja Serenase. Se kuuluu, niin kutsutuihin klassillisiin, eli 1. polven tyypillisiin neurolepteihin.
Yleistä

Antipsykoottisessa hoitokäytännössä, ja lääkityskäytössä: usein puhutaan niin kutsutuista pieniannos-neurolepteista. Tämä johtuu siitä, että lääkeaineiden ekvivalenttinen teho tulee määritellä erikseen. Esimerkiksi 8 milligrammaa haloperidolia vuorokaudessa, on suhteellisen runsas annostus. 2 mg haloperidolia vastaa ekvivalenttisena arvona 100 mg klooripromatsiinia.
Tämän lajin lääkeaineryhmän tuotteista, on ollut vain droperidoli yksinomaan anesteettiseen käyttöön ja siten vain sairaalan omaisiin laitosolosuhteisiin tarkoitettu. Hieman myöhempänä kehitettiin kombinaattivalmiste, joka oli soveltuva niin kutsuttuun neuroleptianalgesiaan. Siinä leikattavalle annetaan yhdessä, sekä neuroleptistä lääkettä että analgeettia. Täten aikaan saatava narkoosi aiheuttaa lähes täydellisen tunnottomuuden tilan. 1970-luvulla tätä narkoosin muotoa, suositeltiin etenkin heikkokuntoisille leikkauspotilaille.
Butyrofenoneiden lääkitysvaikutus on jokseenkin fentiatsiineja vastaava. Indikaatiot eli hoitoaiheet sekä sivuvaikutuksetkin myötäilevät nekin fentiatsiineja.
Butyrofenoni-pohjaiset antipsykootit

droperidoli (Dridol)
haloperidoli (Haldol, Haloperin, Serenase)
melperoni eli metyyliperoni (Buronil, Melpax)
moperoni (Luvatren)
Yhdistelmävalmisteet

Thalamonal (droperoli + fentanyyli)
Serenase-tabletteja. Serenase on haloperidolin kauppanimi.
Nikolai Bulganin

| Nikolai Bulganin |
| --- | --- |

ministerineuvoston puheenjohtaja
 8. maaliskuuta 1955 – 27. maaliskuuta 1958  
Edeltäjä:  Georgi Malenkov
Seuraaja:  Nikita Hruštšov
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. kesäkuuta 1895 Nižni Novgorod, Venäjä
Kuollut: 24. helmikuuta 1975 (79 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Tiedot
Puolue:  NKP
Nikolai Aleksandrovitš Bulganin (ven. Никола́й Алекса́ндрович Булга́нин; 11. kesäkuuta (J: 30. toukokuuta) 1895 Nižni Novgorod – 24. helmikuuta 1975 Moskova)) oli neuvostoliittolainen poliitikko,  Neuvostoliiton marsalkka, Neuvostoliiton puolustusministeri vuosina 1953–1955 ja Neuvostoliiton ministerineuvoston puheenjohtaja vuosina 1955–1958.
Aikaisemmat vaiheet

Bulganin syntyi Nižni Novgorodissa, toimistovirkailijan poikana. Kansallisuudeltaan hän oli venäläinen. Bulganin liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1917 ja palveli Tšekassa, salaisessa poliisissa, vuoteen 1922 asti. Neuvosto-Venäjän sisällissodan jälkeen Bulganinista tuli teollisuusjohtaja, työskennellen sähkötuotannon ministeriössä vuoteen 1927, Moskovan sähkötuotannon johtajana vuosina 1927–1931 ja Moskovan kaupungin neuvoston puheenjohtajana.
Poliittinen toiminta

Kommunistisen puolueen edustajakokous valitsi Bulganinin keskuskomitean ehdokasjäseneksi vuonna 1934. Uskollisena Josif Stalinille hän oli mukana järjestämässä muiden kommunistijohtajien tuhoamista Stalinin suurissa puhdistuksissa vuosina 1937–1938. Bulganin oli valittu Venäjän neuvostotasavallan (RSFSR) pääministeriksi heinäkuussa 1937. Hänestä tuli keskuskomitean täysjäsen 1938 ja saman vuoden syyskuussa hänestä tuli Neuvostoliiton varapääministeri ja Neuvostoliiton valtionpankin johtaja.
Puna-armeijassa

Toisen maailmansodan aikana Bulganin oli hallituksessa ja myös puna-armeijan johdossa, vaikka hän ei ollutkaan koskaan etulinjan komentajana. Bulganin oli ylennetty kenraalieverstiksi, ja hän oli valtion puolustuskomitean jäsen. Bulganinista tuli sotavoimaministeri, ja hän sai Neuvostoliiton marsalkan sotilasarvon vuonna 1946.
Neuvostoliiton johdossa

Bulganinista tuli kommunistipuolueen politbyroon ehdokasjäsen.
Hän oli uudelleen Neuvostoliiton varapääministerinä, Stalinin alaisena vuosina 1947–1950. Bulganinista tuli politbyroon täysjäsen vuonna 1948. Stalinin kuoleman jälkeen maaliskuussa 1953, Bulganin nousi Neuvostoliiton johdon jäseneksi ja hänet valittiin puolustusministeriksi. Hän oli Nikita Hruštšovin liittolainen valtataistelussa Georgi Malenkovia vastaan, ja helmikuussa 1955 Bulganin valittiin Neuvostoliiton pääministeriksi Malenkovin tilalle. Bulganin hyväksyi Hruštšovin talousuudistukset ja destalinisoinnin. Bulganin ja Hruštšov matkustivat yhdessä ulkomailla Intiassa, Jugoslaviassa ja Isossa-Britanniassa. He olivat Ison-Britannian lehdistön mielenkiinnon kohteena. Heidän toimintaa nimitettiin Neuvostoliiton pr- ja suhdetoiminnaksi, ”charmioffensiiviksi”. Tämä oli täysin uudenlaista ja erilaista Neuvostoliiton ulkopolitiikan hoitamista. Bulganin ja Hruštšov tapasivat Yhdysvaltain presidentin Eisenhowerin Geneven huippukokouksessa kesällä 1955.
Vuonna 1957 Bulganin liittyi kuitenkin Molotovin johtamaan konservatiiviseen ryhmään. Heinäkuussa 1957 konservatiivit yrittivät poistaa Hruštšovin vallasta politbyroon kokouksessa. Bulganin tasapainoili ryhmien välillä. Kun konservatiivit olivat hävinneet ja poistettu vallasta, Bulganin jatkoi vähän aikaa vallassa, mutta maaliskuussa 1958 Hruštšov pakotti hänet eroamaan. Bulganin erotettiin keskuskomiteasta, ja hän joutui luopumaan Neuvostoliiton marsalkan arvosta syyskuussa 1958. Bulganin nimitettiin alueellisen talousneuvoston puheenjohtajaksi Stavropoliin. Hän jäi eläkkeelle helmikuussa 1960.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ylen Elävä arkisto - Nikita Hruštšov ja Nikolai Bulganin Suomessa (1957)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Wärtsilän pääjohtaja Wilhelm Wahlforss esittelemässä Hietalahden telakkaa Hruštšoville ja Bulganinille heidän Suomen-vierailullaan 1957.
Wilhelm Busch

Wilhelm Buschin omakuva.
Wilhelm Busch (15. huhtikuuta 1832 Wiedensahl, Hannover – 9. tammikuuta 1908 Mechtshausen) oli saksalainen taidemaalari ja runoilija, joka tunnetaan parhaiten satiirisista kuvakertomuksistaan. Näistä tunnetuin lienee Max ja Moritz, joka julkaistiin suomeksi ensimmäisen kerran 1918.
Busch opiskeli ensin Hannoverissa konetekniikkaa, sitten Düsseldorfin taideakatemiassa ja Antwerpenin kuninkaallisessa taideakatemiassa. Opinnot keskeytyivät 1853 Buschin sairastuttua lavantautiin, jolloin hän joutui palaamaan kotiin toipumaan. Seuraavana vuonna hän jatkoi opintoja Münchenin taideakatemiassa.
Buschin kuvakirjoja pidetään nykyisten sarjakuvastrippien edeltäjinä. Esimerkiksi Max ja Moritz on ollut Kissalan poikien esikuva.lähde?
Busch kirjoitti myös runoja loppusointuisin säeparein, kuten kuvakirjojensa tarinoita. Lisäksi hän oli tuottelias taidemaalari ja teki yli tuhat öljyvärityötä, joita ei kuitenkaan myyty hänen elinaikanaan. Busch oli myös kuvanveistäjä.lähde?
Teokset > Suomennetut teokset

Matti ja Mikko: kertomus kahden poikaviikarin seitsemästä kujeesta; suomensi Yrjö-Setä. Jyväskylä: Keski-Suomen kirjapaino 1910
Maks ja Morits: kertomus kahden pojan seitsemästä kepposesta (Max und Moritz); suomentanut Kalle Väänänen. Helsinki: Otava 1918 (7. p. 1956).
Hans Hokkisääri kovan onnen korppi; suomentanut Kalle Väänänen. Helsinki: Kirja 1924
Leijat (Die Drachen), kuvakirja; suomentanut Kalle Väänänen. Hämeenlinna: Karisto 1959
Sen pituinen se; suomentanut Kalle Väänänen. Helsinki: Otava 1960
Hans Hoikkisääri kovan onnen korppi; suomentanut Kalle Väänänen. Helsinki: Otava 1960
Lippi ja Lappi; suom. Kalle Väänänen. Helsinki: Otava 1960
Kukkotappelu; kissa ja hiiri; suom. Kalle Väänänen.  Hämeenlinna: Karisto 1961
Lassi Lampaanpää, estetty runoilija (Balduin Bählamm), Unto Kupiainen. Hämeenlinna: Karisto 1962
Maks ja Morits ja muita kertomuksia ; suom. Kalle Väänänen. Helsinki: Otava 1977 ISBN 951-1-04314-5
Sisältö: Maks ja Morits. Hans Hokkisääri. Lippi ja Lappi. Sen pituinen se
Koira ja kissa. (Hund und Katze), suom. Anna-Maija Raittila, antologiassa: Kissanystävälle (Brevier für Katzenfreunde), Helsinki: WSOY 1991, ISBN 951-0-16569-7
Teokset > Saksankieliset teokset

| --- | --- |
 1859 Die kleinen Honigdiebe   1864 Bilderpossen  1865 Max und Moritz, (Max ja Moritz)  1866 Schnaken und Schnurren  1867 Hans Huckebein der Unglücksrabe, (Hans Hokkisääri: kovan onnen korppi)  1868 Schnaken und Schnurren, part II  1869 Schnurrdiburr oder die Bienen Braun  1870 Der heilige Antonius von Padua  1872 Schnaken und Schnurren, part III  1872 Die fromme Helene  1872 Bilder zur Jobsiade  1872 Pater Filuzius  1873 Der Geburtstag oder die Partikularisten  1874 Dideldum!  1874 Kritik des Herzens  1875 Abenteuer eines Junggesellen :  1876 Herr und Frau Knopp  1877 Julchen  1878 Die Haarbeutel  1879 Fipps der Affe  1881 Stippstörchen für Äuglein und Öhrchen  1881 Der Fuchs. Die Drachen. - Zwei lustige Sachen  1882 Plisch und Plum  1883 Balduin Bählamm, der verhinderte Dichter  1884 Maler Klecksel  1891 Eduards Traum  1893 Von mir über mich (omaelämäkerta)  1895 Der Schmetterling  1904 Zu guter Letzt  1908 Hernach  1909 Schein und Sein  1910 Ut ôler Welt (legendoja)
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Wilhelm Busch on Wikiaineistossa (saksaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wilhelm Busch Wikimedia Commonsissa
Teokset Projekti Gutenbergissä (saksaksi)
Jochen Schöpflinin Wilhelm Busch sivusto (saksaksi)
Wilhelm Busch: Kärpänen (sarjakuva Fliegende Blätteristä)
Wilhelm Busch Europeanassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Max ja Moritz
Hans Hokkisääri
Ardarik

Ardarik tai Ardaric (k. noin 460) oli gepidien kuningas ja yksi Attilan luotetuimmista vasalleista. Ardarikin komentamat gepidit olivat Katalaunien kenttien taistelussa hunnien liittolaisia. Attilan kuoltua Ardarik johti gepidien ja useiden muiden hunnien alistamien kansojen, muun muassa ostrogoottien, kapinaa. Ardarikin joukot löivät Attilan pojan Ellakin johtamat hunnit vuonna 454 Nedao-joen taistelussa.
John Cade

John Cade vuonna 1971.
John Frederick Joseph Cade (8. tammikuuta 1912 – 16. marraskuuta 1980) oli australialainen psykiatri, jonka suurin saavutus oli litiumin innovointi. Cade aloitti tutkimuksensa ruiskuttamalla maanisten potilaiden virtsaa kaniineihin. Tohtori Cade keksi ruiskuttaa kaniineihin yksinomaan litiumia, mikä teki ne uneliaiksi sekä passiivisiksi.
Cade epäili manian puhkeamisen johtuvan toksisessa määrin tapahtuvasta elimistön hormonitoiminnasta. Maailmanlaajuiseen keksinnön läpilyöntiin vaikutti vuonna 1952 tanskalainen psykiatri Mogens Schou, tutkija Århusin sairaalasta. John Caden tutkimustyön tuloksia ei ollut vielä julkistettu kovin laajalti.
Cade oli 37-vuotias keksiessään litiumin käytön maniasta kärsivien potilaiden hoidossa. Tutkimustyönsä hän teki Bundooran psykiatrisessa sairaalassa, jonka ylilääkäri hän oli. Sairaala kuntoutti toisen saailmansodan veteraaneja. Cade oli itse ollut japanilaisten sotavankina peräti kolme vuotta ja sai kestää ilmeisesti hyvin kovaa kohtelua näiltä. Tohtori Cade testasi litiumia itseensä ottamalla sitä ruiskeina.
Potilaille tehdyt lääkekokeilut toteutettiin litiumin sitraattina, ja ne annettiin rakeisessa muodossa suun kautta. Kokeilut aloitettiin 1949, jolloin myös ensimmäiset hoidolliset tutkimustulokset valmistuivat. Osa kokeiluhoidon alaisista potilaista oli depressiopotilaita sekä skitsofreenikkoja, joihin litium ei näyttänyt vaikuttaneen juurikaan.
Aiheesta muualla

http://bipo.blogsome.com/2006/05/26/hoidon-historiaa/ (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www2.hs.fi/extrat/teemasivut/tiedeluonto/alkuaineet/03.html (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Australia  Trove
Cadillac (vuoden 1964 albumi)

| Cadillac The Renegades |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1964
 Levy-yhtiö: Scandia
The Renegadesin muut julkaisut
|   | Cadillac 1964 | The Renegades 1965 |
Cadillac on brittiläisen The Renegades -yhtyeen ensimmäinen studioalbumi. Se julkaistiin 1964 albumin nimikappaleen noustua single- ja radiolistoille.
Nimikappale oli parhaimmillaan myyntilistalla toisena tammikuussa 1965. Radion "Kahdeksan kärjessä" -listalla single nousi kärkeen. "Seven Daffodils" oli niin ikään suosittu kappale. Alkuperäinen levy-yhtiö oli Scandia. Fazer-Finnlevy julkaisi 1990 CD:n, jolla ovat yhtyeen albumit "Cadillac" ja "The Renegades". Jälkimmäinen julkaistiin ensimmäisen kerran 1965. "Lucille" on Little Richardin tunnetuimpia kappaleita. Säveltäjänä hän käytti oikeata nimeään. "If I Had Someone To Dream Of" on ruotsalaisen The Shamrocks -yhtyeen kitaristi-laulaja Jimmy Lindskogin ja kosketinsoittaja Dieter Feichtingerin sävellys.
Cadillac-albumin CD-versio

Kappaleiden tekijät ovat Kim Brown, Denys Gibson, Ian Mallet ja Graham Johnson ellei mainittu.
"Cadillac"-kappale on mukaelma Vince Taylorin sävellyksestä "Brand New Cadillac." Ruotsalainen Hep Stars teki oman versionsa kuultuaan Renegadesin sovituksen. Taylorin levy-yhtiö nosti kanteen saatuaan tiedon kappaleen menestyksestä. Asia sovittiin siten, että Taylorin nimi lisättiin tietoihin ja tekijänoikeudet jaettiin puoliksi Renegadesin ja Taylorin kesken. Hep Stars ei tiennyt kappaleen tarkkaa alkuperää, mutta sen versiossa Taylorin nimi on myöhemmin liitetty tekijätietoihin.
The Shamrocks teki "Cadillacista" cover - version, joka menestyi mm. Japanissa.
Kappaleet:
Cadillac 2:40
If I Had Someone To Dream Of (Lindskog-Feichtinger) 1:55
Look At Me (Buddy Holly) 2:12
I've Been Unkind 2:14
Bad Bad Baby 1:47
Everybody 3:05
Lucille (Richard Penniman)3:40
One Day 2:54
Do The Shake 2:00
Seven Daffodils 3:04
Hold Me Close 1:55
What'd I Say (Ray Charles) 3:03
Willard Van Orman Quine

| Willard Van Orman Quine |
| --- | --- |
 Willard Van Orman Quine vuonna 1980.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. kesäkuuta 1908 Akron, Ohio
Kuollut: 25. joulukuuta 2000 (92 vuotta) Boston, Massachusetts
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  filosofi
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Alfred North Whitehead
Willard Van Orman Quine (25. kesäkuuta 1908 Akron, Ohio – 25. joulukuuta 2000 Boston, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen filosofi. Hän oli 1900-luvun tärkeimpiä filosofeja ja loogikkoja.
W. V. Quinen suurin elämäntyö oli filosofisen naturalismin ja sen mukaisen ontologian ja tietoteorian kehittäminen. Hänen mukaansa tällaisiin kysymyksiin voitiin vastata vain luonnontieteellisen menetelmän antamin vastauksin. Quine oli Wienin piirin vaikutuspiirissä, mutta kuului loogisen empirismin arvostelijoihin. Quinen tunnetuin teksti on artikkeli ”Empirismin kaksi dogmia” (1951), jossa hän arvostelee loogisten empiristien käsitystä verifikaatioperiaatteesta sekä analyyttisyyden ja synteettisyyden erottelua.
Quinen kirjoitusten ansiosta instrumentalismi hyväksyttiin laajasti tieteenfilosofiassa. Myös hänen loogisen empirismin edustaman kokemusperäisen todentamisen arvostelunsa oli tunnettua. Analyyttisyys–synteettisyys-käsittelyn arvostelu ei saanut yksimielisesti hyväksyvää vastaanottoa.