stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Final Fantasy (pelisarja)
Toistuvat elementit > Mooglet

Mooglet (jap. モーグリ, Mōguri) tekivät vuonna 1990 julkaistussa Final Fantasy III:ssa. Sittemmin heistä on chocobojen ohella tullut sarjan maskotteja. Mooglien tehtävänä on useimmiten avustaa pelaajaa, esimerkiksi jakamalla tälle pelin toimintaan liittyvää informaatiota tai jopa liittymällä pelaajan ohjaamaan ryhmään. Final Fantasy VII:ssa, Final Fantasy VIII:ssa ja Final Fantasy Tacticsissa heitä voidaan myös käyttää vihollisia vahingoittavina olentoina, jotka voidaan kutsua taistelun aikana. Final Fantasy XII:ssa ja Final Fantasy Tactics Advancessa esiintyvät mooglet poikkeavat muiden osien esikuvista siinä, että he käyttävät vaatteita; pitkillä korvillaan he ovat myös ottaneet entistä jänismäisemmän ulkomuodon.
Puhuessaan mooglet käyttävät usein tavaramerkikseen muodostunutta ”kupo”-hokemaa, joka ei varsinaisesti tarkoita mitään. Yleensä he lausuvat sen yllättyessään tai lopettaessaan lauseen. Ne ovat pieniä ja väriltään vaihtelevan karvan peittämiä. Heidän tunnusomaisia piirteitään ovat sirot lepakkomaiset siivet ja punaisella tai keltaisella pallolla varustettu antenni.
Final Fantasyn lisäksi moogleilla on ollut rooli myös Kingdom Hearts ja Seiken densetsu -pelisarjoissa sekä joissakin chocobo-aiheisissa peleissä. Final Fantasy III:ssa he ovat vanhan Doga-velhon henkivartijoita. Varhaisissa Seiken Densetsu -peleissä heitä taas käytetään statusta heikentävänä vaivana, jossa pelihahmo muuttuu puolustuskyvyttömäksi moogleksi.
Alustat

Sarjaa tehtiin kuudenteen osaan asti Nintendo Entertainment Systemille ja sitä seuranneelle Super Nintendo Entertainment Systemille. Koska Nintendo päätti viidennen sukupolven konsolissaan Nintendo 64:ssä käyttää kasetteja CD-levyjen sijaan, Square päätti siirtää sarjan Sony:n uudelle PlayStation-konsolille CD-levyjen halvemman hinnan ja korkeamman tallennustilan ansiosta. CD-levyillä pelit oli myös mahdollista jakaa useammalle levylle joten tallennustilan loppuminen levyltä ei myöskään koitunut ongelmaksi ja Final Fantasy VII julkaistiinkin kolmella levyllä. Sarjasta tulikin nopeasti yksi PlayStationin killer appeista, erityisesti Final Fantasy VII:stä joka lisäsi merkittävästi konsolin myyntiä sen alkuaikoina. Tämän siirron jälkeen sarja olikin yksinoikeus PlayStation-konsoleille Final Fantasy XII:hin asti, joskin Final Fantasy XI julkaistiin myös PC:lle johtuen siitä että peli oli sarjan muista osista poiketen massiivinen monen pelaajan verkkoroolipeli. Final Fantasy XIII:stä alkaen pelit on tyypillisesti tehty PlayStation-konsoleiden lisäksi myös Microsoftin Xbox-konsoleille ja PC:lle, joskin julkaisu ei kaikille alustoille tapahdu aina samanaikaisesti ja PlayStation-konsolit ovat yleensä prioriteettiasemassa julkaisujärjestyksessä, kuten Final Fantasy XIV:tä ei ole julkaistu Xbox One:lle, Final Fantasy XV julkaistiin PC:lle lähes kaksi vuotta konsoliversioiden jälkeen ja Final Fantasy VII Remake on vuoden ajan yksinoikeus PlayStation 4:llä.
Erilaisia uudisversioita on julkaistu, ja suunnitteilla varsin monille laitteistoille, kuten PC:lle (Microsoft Windowsille), MSX:lle, WonderSwan Colorille, Game Boy Advancelle, Nintendo DS:lle, PlayStation 3:lle, Xbox 360:lle, PlayStation 4:lle ja Xbox One:lle, sekä Japanissa myös erilaisille älypuhelimille. Näiden lisäksi pelejä on julkaistu monille vähemmän tunnetuille järjestelmille, ja koska sarja on varsin suosittu, jatkoa on tulossa tämän päivän ja tulevaisuuden pelikonsoleille, kuten PlayStation 5:lle ja Xbox Series X:lle.
Suunnittelijat

Sarjan pääasiallinen suunnittelija on Hironobu Sakaguchi. Vuonna 1987 Square oli lähestulkoon konkurssin partaalla, joten Sakaguchi nimesi uuden, kunnianhimoisen Famicom-projektinsa Final Fantasyksi, olettaen, että siitä tulisi Squaren viimeinen peli. Final Fantasy -pelistä tuli kuitenkin välitön myyntimenestys ja Squaren tulevaisuus oli turvattu.
Sakaguchin ohella muita merkittäviä sarjan tunnettuja nimiä ovat sarjan kuvittajat, kuten Yoshitaka Amano (konseptitaiteilija osissa 1–6) ja Tetsuya Nomura, sekä sarjan muusikot, tärkeimpänä Nobuo Uematsu, joka on yksi tunnetuimmista videopelisäveltäjistä kautta aikojen. Oman maininnan ansaitsee myös Ted Woolsey, jonka englanninkielinen käännös – tai oikeammin käännös ja sovitus – Final Fantasy VI:sta jakaa hieman mielipiteitä, mutta oli kuitenkin merkkipaalu videopelien lokalisoinnin alalla. Jotkut pelkäävät pelisarjan tulevaisuuden olevan uhattuna, sillä monet avainhenkilöistä, niin Sakaguchi kuin Uematsukin, ovat jo jättäneet Square Enixin.
Elokuvat, anime

Peleihin perustuen on julkaistu 3D-animaatioelokuva Final Fantasy: The Spirits Within, animesarja Final Fantasy Unlimited, ja 3D-animaatioelokuva Final Fantasy VII: Advent Children (joka on osa Compilation of Final Fantasy VII -spinoff-pakettia).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pelisarja MobyGamesissä (englanniksi)
Square Enixin Final Fantasy -sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Final Fantasy -Wiki (englanniksi)
Final Fantasy -Wiki
Final Fantasy -pelisarja
| --- | --- |
Pääsarja:  Final Fantasy  II  III  IV  V  VI  VII  VIII  IX  X  XI  XII  XIII  XIV  XIV: A Realm Reborn  XV  XVI 
Alasarjat:  Final Fantasy Crystal Chronicles  Compilation of Final Fantasy VII  Ivalice Alliance  Fabula Nova Crystallis Final Fantasy XIII 
Jatko-osat:  Final Fantasy X-2  Final Fantasy XII: Revenant Wings  Final Fantasy IV the After: Tsuki no Kikan  Final Fantasy XIII-2  Lightning Returns: Final Fantasy XIII 
Sivutarinat ja spin-off-pelit:  Mystic Quest  Final Fantasy Mystic Quest  Final Fantasy Tactics  Final Fantasy Tactics Advance  Dissidia: Final Fantasy  Dissidia 012 Final Fantasy  Dissidia Final Fantasy NT 
Uudelleenjulkaisut:  Final Fantasy I–II  Final Fantasy Origins  Final Fantasy I & II: Dawn of Souls  Final Fantasy Collection  Final Fantasy Anthology  Final Fantasy Chronicles 
Anime ja elokuvat:  Final Fantasy: Legend of the Crystals  Final Fantasy: The Spirits Within  Final Fantasy: Unlimited  Final Fantasy VII: Advent Children  Last Order: Final Fantasy VII  Kingsglaive 
Yksi pelisarjan tavaramerkeistä ovat seitsemännestä osasta lähtien olleet näyttävät välianimaatiot. Kuva kahdeksannesta osasta.
Yoshitaka Amanon kuvitus ensimmäiseen Final Fantasy -peliin
Esko Salminen

| Esko Salminen |
| --- | --- |
 Esko Salminen Helsingin kirjamessuilla 2010.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Esko Kullervo Salminen
Syntynyt: 12. lokakuuta 1940 (ikä 84) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Vanhemmat:   Kyllikki Väre  Unto Salminen  Tauno Palo (biologinen isä) 
Puoliso:   Rose-Marie Precht  (vih. 1961; ero 1962)  Riikka Korppi-Tommola (vih. 1983; ero 1984)  Aino Seppo (vih. 1989) 
Lapset:  Kristo Salminen   Kreeta Salminen   Sonja Salminen
Sukulaiset:   Pertti Palo  Martti Palo  Jukka-Pekka Palo 
Näyttelijä
Aktiivisena:  1960–
Merkittävät roolit:   Teatteri:  Georges Danton  (Dantonin kuolema)  Willy Loman  (Kauppamatkustajan kuolema)  Esko  (Nummisuutarit)  Othello  (Othello)  Peer Gynt  (Peer Gynt)  Juhani  (Seitsemän veljestä)  Elokuvat:  Klaus  (Hamlet liikemaailmassa)  Kaarlo  (Pedon merkki)  Veikko  (Pohjanmaa)  Lindström  (Tuhlaajapoika)  Televisio:  Hannu Hurmala  (Blondi tuli taloon)  Ivan Smith  (Tuntemattomalle jumalalle)  Kessu  (Varpuset) 
Palkinnot
  1985 Ida Aalberg -palkinto  1992 Pro Finlandia  Parhaan miessivuosan Jussi  1993 Tuhlaajapoika  Betoni-Jussi, 2023  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Esko Kullervo Salminen (s. 12. lokakuuta 1940 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Jo varhaislapsuudessaan Suomen Kansallisteatterin elämänmenoon kosketuksen saanut Salminen on yli 60 vuotta kestäneen uransa aikana ottanut taiteellisia voittoja niin traagisten kuin koomistenkin roolien tulkitsijana ja kohonnut yhdeksi merkittävistä suomalaisista näyttämötaiteilijoista.
Salminen on profiloitunut laajaa tunneskaalaa vaativien klassisten roolien näyttelijänä ja osoittanut paitsi hioutunutta tekniikkaa, myös huomattavaa fyysisyyttä. Suurimman osan urastaan hän on tehnyt Kansallisteatterissa ja Helsingin kaupunginteatterissa. 1970-luvulla Salmisella oli intensiivinen jakso Turun kaupunginteatterissa. Siellä hän kuului ensembleen, joka sai suosiota vahvalla tulkinnallaan Aleksis Kiven Seitsemästä veljeksestä.
Elokuvauransa Salminen aloitti suomalaisen elokuvan studiokauden loppuvuosina lähinnä komedioissa ja iskelmäelokuvissa. Sittemmin hän on näytellyt laaja-alaisesti niin draamoissa kuin komedioissakin. 1990-luvulla Salminen näytteli MTV3:n suosituissa komediasarjoissa ja kevyessä draamatuotannossa. Hän on näytellyt myös useissa televisioelokuvissa ja tehnyt lukuisia radiorooleja.
Salmisen luotto-ohjaajia vuosien varrella ovat olleet Jack Witikka, Kalle Holmberg, Ralf Långbacka, Arto af Hällström ja Laura Jäntti. Elokuvataiteessa hän on työskennellyt useaan otteeseen Matti Kassilan ohjaamana.
Teatteriura > Suomen Kansallisteatteri 1961–1969

Teatterikoulun päätyttyä vuonna 1961 Salmisen oli määrä aloittaa Turun kaupunginteatterissa, mutta lopulta hänet kiinnitettiin Suomen Kansallisteatteriin, missä hänen uransa alkoi vaisusti. Hänen ensimmäinen merkittävä roolinsa oli juutalaispoika Andri Max Frischin näytelmässä Andorra. Salminen itse ei pitänyt suorituksestaan, mutta kriitikkovastaanotto oli myönteinen ja hän sai enemmän roolitehtäviä.
Salmisen varsinainen riemuvoitto Kansallisteatterissa oli Eskon rooli Aleksis Kiven Nummisuutareissa. Suorituksen fyysisyys sai erityistä huomiota: ”Tuskin meillä on tämän Eskon veroista ulkonaisia humalan ilmauksia – ilmahyppyjä, aitalentoja ja muuta mahdollista, hyvin irrallista akrobatiaa!”, Ilta-Sanomat hehkutti. Seuraava taiteellinen voitto oli nimiosa Marcel Pagnolin näytelmässä Marius kevätkaudella 1966. Salminen oli alkanut saada arvostusta Kansallisteatterin näyttelijänä, ja päätti irtisanoutua vuonna 1969, mikä sai teatterin johdon ymmälleen.
Ainoan teatterikiertueensa Salminen teki kesällä 1962. Kiertue oli jatkoa Ansa Ikosen 25-vuotiskiertueelle ja sillä olivat mukana edellä mainittujen lisäksi Tauno Palo, Uuno Hemmo, Katriina Rinne ja Tommi Rinne. Kiertueella esitettiin Katariina Suuren elämästä kertovaa komediaa Keisarinna ja se veti katsomot täyteen. Salminen näytteli Katariinan nuorta rakastajaa.
Teatteriura > Helsingin kaupunginteatteri 1969–1971

1970-luvun taitteessa suomalainen teatteri oli voimakkaasti politisoitunut ja niin sanottu yhteiskunnallinen teatteri oli muotia. Suomalaisessa yhteiskunnassa teatteri oli tuohon aikaan merkittävä voima sekä taiteellisesti että poliittisesti ja etenkin kaupunginteattereiden ohjelmisto ja johto heijasteli paikallisia poliittisia voimasuhteita.
Yhteiskunnallisen teatterin airut Ralf Långbacka houkutteli Esko Salmisen Helsingin kaupunginteatteriin, missä tämä aloitti syyskaudella 1969. Salmisella oli merkittävä rooli Dostojevskin romaaniin perustuvassa näytelmässä Riivaajat ja kyseisen roolin puitteissa hän protestoi Eugen Terttulan, Kalle Holmbergin ja Ralf Långbackan puolesta. Osa kaupunginteatterin väestä oli halunnut kyseisen kolmikon teatterin johtoon, lopulta johtajaksi valittiin kuitenkin Timo Tiusanen, jonka teatterin hallitus puolestaan olisi halunnut edellä mainitun kolmikon lisäksi johtajiston neljänneksi jäseneksi.
Teatteriura > Turun kaupunginteatteri 1971–1977

Salminen päätti Helsingin kaupunginteatterin kautensa kevääseen 1971 yhdessä Holmbergin ja Långbackan kanssa. Kolmikko siirtyi Turkuun ja Salmisen tuolloinen elämänkumppani Heidi Krohn seurasi perässä vuotta myöhemmin. Turun kauden tapaus oli Kiven Seitsemän veljestä. Salminen näytteli Juhania, ensi-ilta oli joulukuussa 1972 ja näytelmää esitettiin kolmen vuoden aikana lähes 250 kertaa. Näytös vieraili myös ulkomailla, ”Berliinissä tuli sellaisia väliaplodeja, että näyttämölläkin hämmästyttiin”, Salminen muistelee. Sole Uexküll piti Seitsemää veljestä ”nerokkaana teatterina” ja ylisti Salmisen Juhania ”mahtavaksi”. Aamulehden Olavi Veistäjä huomioi Salmisen taiteellisen rekisterin laajuuden, ”sokeasta vimmasta herkkään kyynelehtimiseen”. Saksalaisen kritiikin mielestä Turun kaupunginteatteri oli löytänyt Seitsemässä veljeksessä spontaniteetin ja alkuvoiman.
Seitsemästä veljeksestä tehtiin kahdesta eri yleisönäytöksestä koottu televisiotaltionti vuonna 1975. Se julkaistiin DVD:nä vuonna 2015. Myös televisioversio sai hyvän vastaanoton. Jukka Kajava kirjoitti Helsingin Sanomissa tammikuussa 1976: ”Sana taltiointi itseasiassa unohtui: katsoimme elävää teatteriesitystä.”
Salmisen Turun vuosien toinen taiteellinen voitto oli Ernst Bruun Olsenin Van Gogh ja postinkantaja. Långbackan ohjaama tuotanto sai ensi-iltansa syystalvella 1975. Salminen näytteli van Goghia, postinkantajaa näytteli Martti Tschokkinen. Itä-Häme-lehden Maija Kippola kehui Salmisen suoritusta ”näyttämölliseksi ihmeeksi”. ”Erittäin kiintoisaa tulee olemaan, miten hän saa repäistyksi itsensä irti van Goghista”, Kippola kirjoitti arviossaan.
Myös Dantonin rooli Georg Büchnerin näytelmässä Dantonin kuolema kuuluu Salmisen Turun kauden voittoihin, hän itse kuvailee roolia ”valtavaksi” ja ”filosofialtaan suunnattomaksi”. Turun kaupunginteatterin kaudellaan Salminen näytteli myös muun muassa näytelmissä Kuningas Lear, Kirsikkapuisto ja Aleksis Kiven farssissa Olviretki, joka jäi Turun vuosien viimeiseksi näytelmäksi. Kaikkiaan Turun vuodet olivat Salmisen elämässä kiihkeitä ja kuluttavia.
Teatteriura > Helsingin kaupunginteatteri 1977–1992

Syksyllä 1977 Salminen palasi Heidi Krohnin kanssa Helsingin kaupunginteatteriin, jossa hänen ensimmäinen suuri roolinsa oli nimiosa Shakespearen Othellossa. Salminen itse pitää Othelloa rajuine tunnetilojen vaihteluineen raskaimpana roolinaan Dantonin ohella. Vuonna 1981 Salminen näytteli yhdessä Jukka-Pekka Palon kanssa nimiroolin Henrik Ibsenin näytelmässä Peer Gynt, jossa Salminen näytteli vanhaa ja Palo nuorta Gyntiä. Ralf Långbackan ohjaamasta näytelmästä tuli yleisö- ja arvostelumenestys: se sai yli 120 000 katsojaa. Vuorotellen Peer Gyntin roolin kanssa Salminen näytteli Eddie Carbonea Arthur Millerin teoksessa Näköala sillalta. Ohjaajana oli Jack Witikka. Eddien rooli on yksi Salmisen mieluisimpia, ja hän kutsuu sitä ”köyhän miehen Othelloksi”.
Loppuvuodesta 1985 ensi-iltaan tullut Tartuffe sai huomiota pohjoismaisilla teatterifestivaaleilla. Salminen tulkitsi Holmbergin ohjaamassa teoksessa Orgonin roolin, nimiroolin teki Juha Muje. Lokakuussa 1986 sai ensi-iltansa Neil Hardwickin ohjaama farssi Leikitäänkö lääkäriä, jonka ennakkonäytökset onnistuivat erinomaisesti, mutta ensi-ilta oli fiasko. Lopulta näytelmästä tuli kuitenkin menestys. ”Meille se oli hieno oppitunti englantilaisesta teatterista ja ajoituksen aritmetiikasta”, Salminen kuvailee.
Holmbergin ohjaamassa Macbethissä Salminen näytteli nimiroolin. Joulukuussa 1989 ensi-iltaan tullut näytelmä sai ristiriitaisen vastaanoton. Salmisen viimeiseksi rooliksi Helsingin kaupunginteatterissa jäi siltä erää Fagin näytelmässä Oliver Twist.
Teatteriura > Muut teatterit 2000–

Kevätkaudella 2001 sai ensi-iltansa Helsingin kaupunginteatterissa Puntilan isäntä ja hänen renkinsä Matti, jossa Salminen näytteli Puntilaa ja sai jälleen hyvät arvostelut. Kriitikoiden mukaan hän sai Puntilan roolissaan käyttää koko taiteellista rekisteriään. Teoksen ohjasi Kurt Nuotio. Syyskaudella 2014 Salminen näytteli Helsingin kaupunginteatterissa professoria Anton Tšehovin klassikkonäytelmässä Vanja-eno. Kevätkaudella 2019 Salmisella oli aaveen rooli Turun kaupunginteatterin Hamletissa. Vuonna 2012 hänellä oli ollut kuninkaan rooli samassa näytelmässä, tuolloin paikkana oli Helsingin kaupunginteatteri.
Vuonna 2007 Salminen näytteli Teatteri Jurkassa Kettusen roolin Ilpo Tiihosen näytelmässä Kettu ja jänis. 2000-luvun alkupuoliskolla Salminen vieraili myös KOM-teatterissa ja Lilla Teaternissa.
Elokuvaura

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Eniten pidän Tähdet kertovat, komisario Palmu -filmistä. Nahkatakkisen pikkurikollisen Ville Valkosen rooli oli oikea helmi. Siinä oli paljon samaa, jota olin itse joutunut kokemaan kadun kundina 50-luvulla. | ” |
– Esko Salminen varhaisesta elokuvaroolistaan.
Elokuvaura > Varhaiset elokuvaroolit

Salminen esiintyi ensi kerran vanhempiensa kanssa epookkikomediassa Katupeilin takana (1949). Ammattimaisen elokuvauransa hän aloitti teatterikoululaisena draamakomediassa Skandaali tyttökoulussa (1960). Camp-klassikoissa Kuu on vaarallinen ja Jengi Salmisella oli keskeinen miesrooli. Kuu on vaarallinen oli aikansa mittapuun mukaan rohkea, sillä Salmisen roolihahmo vietti turhan monta sekuntia Liana Kaarinan roolihahmon rintojen välissä, joten elokuvaa sensuroitiin. Salminen näytteli myös niin kutsuttuja ongelmanuoria muutamassa tuotannossa.
Vanhan koulukunnan näyttelijät eivät vielä 1960-luvullakaan arvostaneet elokuvaa. Jos teatteriin asteli elokuvamaski päällään, sai kuulla kunniansa vanhemmilta näyttelijöiltä, jotka pitivät moista käytöstä epäkunnioittavana teatteritaidetta kohtaan. Elokuva miellettiin edelleen pelkäksi rahantekovälineeksi. Salmiselle se oli yhtä kaikki hienoa aikaa, sillä hän sai tutustua edellisten polvien elokuva-ammattilaisiin. Salminen näytteli esimerkiksi Toivo Särkän, Ville Salmisen ja Aarne Tarkaksen ohjaamana.
Lähestyvän näyttelijälakon takia elokuvia tehtiin varastoon: yhtä elokuvaa kuvattiin päivisin, toista öisin. Salmisen elokuvaura oli uinuksissa monta vuotta lakon takia; lakon aikana hänellä oli sivuosa Åke Lindmanin elokuvassa Juokse kuin varas, joka on jäänyt Suomen elokuvahistoriaan kuriositeettina. Vuonna 2020 Salminen arvioi, että lakko oli eräänä vaikuttimena hänen suuntautumiseensa ensisijaisesti teatteritaiteeseen, vaikka elokuvataidekin olisi kiinnostanut. Miespääosa Salmisella oli lakon jälkeen komediassa Johan nyt on markkinat! (1966). Lisäksi hän teki miespääosan romanttisessa komediassa Vain neljä kertaa (1968) vastanäyttelijöinään Liisamaija Laaksonen ja Kirsti Wallasvaara. Vuosikymmenen jälkipuoliskolla Salminen oli mukana myös muutamassa Spede-elokuvassa. Kun hän pitkän tauon jälkeen 1970-luvulla palasi elokuvan pariin, tehtävät vastasivat paremmin hänen ominaislaatuaan: Runoilija ja muusa, Pedon merkki, Niskavuori ja Hamlet liikemaailmassa
Elokuvaura > Elokuvaroolit 1970-luvulta vuosisadan vaihteeseen

Elokuvassa Runoilija ja muusa (1978) Salminen näyttelee Eino Leinoa, Onervaa tulkitsee Elina Salo. Helsingin Sanomien Helena Ylänen arvioi: ” --- Salmisen kautta Leino elää meille uudelleen”. Elokuva sai teatterikierroksellaan noin 220 000 katsojaa ja televisioensi-illassaan liki 1,4 miljoonaa katsojaa. Lokakuussa 1979 tuli ensi-iltaan palkittu animaatioelokuva Seitsemän veljestä, jossa Salminen on kertojana. Teos on ensimmäinen suomalainen pitkä animaatioelokuva.
Pedon merkkiä (1981) alettiin kuvata välittömästi sen jälkeen, kun Salminen oli palannut New Yorkista, missä hän ystävineen oli viettänyt 40-vuotissyntymäpäiviään muutaman viikon. Salminen kuvailee Pedon merkkiä ”tavattoman mielenkiintoiseksi”. Hänen mukaansa teoksesta huomaa edelleen hänen kamerakammonsa ja liiallisen yrittämisensä. Aamulehden Erkka Lehtolan mielestä Salmisen osasuoritus osoitti ammattitaitoa ja varmuutta, mutta jäi silti aavistuksen kapeaksi. Pedon merkki keräsi teattereihin kohtuulliset sata tuhatta silmäparia.
Matti Kassilan Niskavuoressa (1984) Salminen vetää keskeisen miesosan Satu Silvoa vastaan. Niskavuoren Aarnen olivat näytelleet valkokankaalla aiemmin Tauno Palo ja Erkki Viljos. Silvo teki Ilonan roolin. 1930-luvun Hämeeseen ja Helsinkiin sijoittuva, Hella Wuolijoen näytelmiin perustuva elokuva sai varovaisen myönteisen vastaanoton ja noin 150 000 katsojaa.
Pekka Parikan Pohjanmaassa (1988) Salminen tulkitsi Veikko Hakalan roolin. Salminen luonnehti roolia isoksi ja hän teki siitä vanhan voimamiehen, joten tehtävää varten oli treenattava rajusti. Asiaan kuuluvaa murretta hän oppi Jorma-enoltaan. 1980-luvun lopulla Salminen näytteli myös kolmessa Kaurismäen veljesten elokuvassa ja teki sivuroolin Pekka Parikan Talvisodassa, joka keräsi teattereihin noin 630 000 katsojaa. Seuraavalla vuosikymmenellä hän oli pitkästä aikaa mukana Ere Kokkosen ja Speden komedioissa. Uuno Turhapuron veljestä (1994) tuli Turhapuro-sarjan erikoisuus, sillä Vesa-Matti Loiria ei nähty siinä lainkaan. Salminen lähti näyttelemään Uunon veljeä siinä luulossa, että Loiri on mukana elokuvassa.
Kassilan rikosdraamassa Kaikki pelissä (1994) Salminen näytteli miespääosan, komisario Nummensyrjän. Hannele Lauri ja Satu Silvo näyttelivät keskeiset naisroolit ja elokuvan ”pahiksena” oli Jukka Puotila. Elokuva sai vain kymmenisen tuhatta katsojaa ja kriitikkovastaanottokin oli vaisu.
Elokuvaura > Elokuvaroolit vuodesta 2000

Ere Kokkosen ohjaamassa Arto Paasilinnan romaaniin perustuvassa elokuvassa Kymmenen riivinrautaa (2002) Salminen näytteli pääosan, Rauno Rämekorven. Ilkikurisessa komediassa Salminen näyttelee useita naisrooleja vastaan, joita tulkitsevat muun muassa Kristiina Elstelä ja Tea Ista. Halpatuotantona toteutettu elokuva sai verraten nuivan kriitikkovastaanoton, näyttelijäsuoritukset saivat kuitenkin kiitosta. Iltalehden Olli Kangassalo kirjoitti: ”Komedia kyntää eteenpäin Esko Salmisen vitaalisen farssiroolin varassa ---”. Katsojia elokuva keräsi vain noin 26 000.
Klaus Härön palkitussa draamassa Äideistä parhain Salminen näytteli vanhaa Eeroa, nuorta näytteli Topi Majaniemi. Heikki Hietamiehen romaaniin perustuva teos kertoo Ruotsiin lähetetyistä sotalapsista. Se sai Suomen teatterikierroksellaan noin 220 000 katsojaa.
2010-luvulla Esko Salminen on näytellyt useissa elokuvissa, kuten Veljekset, Varasto, Härmä sekä Juoppohullun päiväkirja. Hänen roolinsa ovat olleet tyypillisesti isohkoja sivuosia, kuten Varaston Kataja.
Parhaimpana elokuvanaan Salminen pitää Veikko Aaltosen ohjaamaa teosta Tuhlaajapoika (1992), jossa hän näyttelee sadomasokistista psykiatria. Elokuva sai neljä Jussi-palkintoa, yksi niistä Salmiselle parhaasta miessivuosasta. Iltalehden Olli Manninen vertasi Salmisen suoritusta Anthony Hopkinsin Hannibal Lecteriin. Vuonna 1999 Salminen näytteli sivuroolin Aaltosen draamaelokuvassa Rakkaudella, Maire.
Salminen oli ääninäyttelijänä suomenkielisessä Walt Disneyn Tarzan -elokuvassa ja Yli aidan -elokuvassa.
Televisiotyöt

Esko Salminen näytteli televisiossa ensi kerran vuonna 1958, jolloin hän oli mukana Kellariteatterin televisioiduissa tuotannoissa. Lähetykset katosivat eetteriin, sillä niitä ei voitu tallentaa. Kellariteatteri näytteli ja parikymppinen Lenita Airisto juonsi lähetykset Albertinkadun studiosta Helsingin Kampista. Myös 1960-luvulla ja edelleen 1970-luvulla Salmisen televisioroolit olivat enimmäkseen televisioituja teatterikappaleita. Hänen ensimmäisiä televisiosarja-roolejaan oli sivuosa MTV:n kymmenosaisessa, Jurkan teatteriperheen vetämässä Asemahotellissa helmikuussa 1965. Sarja ei ole säilynyt jälkipolville. Tallennettua ja säilynyttä tuotantoa edustaa muun muassa Jukka Sipilän Kukunor vuodelta 1973, Salmisen rooli televisionäytelmässä oli Kalahari/Atlantis.
Vuonna 1982 Salminen näytteli Pohjolan isäntää Kalle Holmbergin palkitussa fiktiosarjassa Rauta-aika. Varsinaisia pitkien televisiosarjojen rooleja Salminen näytteli 1990- ja 2000-luvuilla MTV3:n suosituissa sarjoissa Blondi tuli taloon, Ihmeidentekijät ja Parhaat vuodet. Blondi tuli taloon -sarjaa tuotettiin puolisentoistasataa jaksoa vuosina 1994–1995, Salminen näytteli siinä keskeisen miesroolin, Hannu Hurmalan. Ihmeidentekijöissä ja sen jatko-osassa Parhaat vuodet Salminen näytteli lääkäri Mauri Niskaa.
Hannu Kahakorven ohjaamassa viisiosaisessa televisiosarjassa Tuntemattomalle jumalalle (1993) Salminen teki kaksoisroolin. Sarja keräsi huomiota eritoten näyttävillä erikoistehosteillaan. Vuonna 1995 Esko Salmisella oli iso sivuosa JP Siilin televisioelokuvassa Ruuvimies, pääosan näytteli Kristo Salminen. Esko Salminen näytteli päähenkilön isää. Heidi Köngäksen televisioelokuvassa Varpuset (2005) Esko Salminen näytteli puliukkoa. Liisamaija Laaksonen oli kirjoittanut Kessun roolin Salmista ajatellen ja tämä piti kyseisestä roolista. Vuonna 2014 Salmisella oli rooli Köngäksen televisioelokuvassa Hyväntekijät.
Salminen näyttelee yhtä pääosista, Väinö Vallgrenia Ylen vuonna 2017 alkaneessa Presidentti-sarjassa.