stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anchawadi

| Anchawadi |
| --- | --- |
 Anchawadi
 Koordinaatit: 16°20′34″N, 0°16′42″E 
Valtio:  Mali
Alue:  Gao
Piiri:  Gao
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunta
Väkiluku (2009):  19 300
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Anchawadi on maalaiskunta Gaon alueen Gaon piirissä Malissa. Kunnassa on 19 300 asukasta (vuonna 2009).
Anchawadin kunta rajoittuu pohjoisessa Kidalin alueeseen, idässä Ménakan ja Ansongon piireihin, etelässä Gaon piirin Gaberon sekä lännessä Gaon, Soni Ali Berin ja Tilemsin kuntiin. Seutu kuuluu kuivuudesta kärsivään Sahelin vyöhykkeeseen.
Kuntaan kuuluu 40 paimentolaisryhmää. Sen keskuspaikka on Djebock, joka sijaitsee 45 kilometriä Gaosta itään. Asukkaat ovat etupäässä tuaregeja, arabeja ja fulbeja. Vallitseva uskonto on islam.
Seudun pääelinkeino on karjanhoito. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja kamelit. Lisäksi viljellään durraa sekä harjoitetaan keräilyä, kaupankäyntiä ja käsityöammatteja.
Kunnassa on kymmenkunta alakoulua, yksi yläkoulu sekä kaksi koulutus- ja kehityskeskusta (CED). Djebockissa on terveyskeskus ja lisäksi on yksi terveysasema.
Alan Harper

Alan Harper
Alan Edwin Thomas Harper OBE (s. 20. maaliskuuta 1944) on irlantilainen pappi. Hän on toiminut vuodesta 2007 anglikaanisen Irlannin kirkon johdossa Armaghin arkkipiispana.
Harper syntyi Englannin Staffordshiressä. Häntä edelsi Armaghin arkkipiispana Robin Eames.
Anchietan Joosef

Anchietan Joosef
Anchietan Joosef (esp. José de Anchieta, 19. maaliskuuta 1534 San Cristóbal de La Laguna, Teneriffa – 9. kesäkuuta 1597 Anchieta, Brasilia) oli Espanjan lähetyssaarnaaja Brasiliassa ja pyhimys katolisesta kirkosta.
Alan Hine

Alan Hine (s. 1950) on brittiläinen rugby union -valmentaja, joka toimi Suomen rugby union -maajoukkue‎en päävalmentajana vuosina 2011–2014. Hine on valmentanut myös muun muassa englantilaista St. Ives RFC:n joukkuetta.
Macbeth (ooppera)

Macbeth on Giuseppe Verdin vuosina 1846–1847 säveltämä nelinäytöksinen ooppera. Pääasiassa Francesco Maria Piaven kirjoittama italiankielinen libretto pohjautuu William Shakespearen samannimiseen näytelmään. Librettoon teki lisäyksiä myös Andrea Maffei.
Historiaa

Macbeth on ensimmäinen Verdin Shakespearen teoksiin perustuvista oopperoista (muita ovat Otello ja Falstaff). Syyskuussa 1846 Verdi hankki itselleen Macbethista tiivistelmän ja lähetti sen Piavelle. Libretto valmistui tammikuussa 1847, mutta Verdi ei ollut siihen tyytyväinen, ja Verdin ja Piaven välit kiristyivät. Seuraava ooppera, jonka Piave kirjoitti Verdille, oli La Traviata kuusi vuotta myöhemmin. Macbethin ensiesitys pidettiin Teatro della Pergolassa, Firenzessä 14. maaliskuuta 1847.
Verdi kuvasi Macbethissä kansan perinteisessä risorgimento-hengessä, mutta oopperassa on muita uusia piirteitä: siitä puuttui perinteinen rakkausteema ja tenori ensirakastajana. Hallusinaatiokohtaus juhlissa, tulevien kuninkaiden rivistö sekä unissakävelykohtaus olivat uutta ja sensaatiomaista italialaisessa oopperassa.
Verdi harjoitutti Macbethin ja Ladyn I näytöksen duettoa ”Fatal mia donna!” monia kertoja ennen kuin oli tyytyväinen – legendan mukaan jopa yli 150 kertaa. Ensi-ilta oli menestys: Verdi kutsuttiin esiin noin 25 kertaa, ja esityksen jälkeen hänet saatettiin asuntoonsa hurraa-huutojen kera.
Lähes kaksikymmentä vuotta myöhemmin Verdiä pyydettiin uudistamaan ooppera Pariisin Théâtre Lyriqueen suunniteltua esitystä varten. Uuden version ensiesitys oli 21. huhtikuuta 1865. Nykyään uudempaa versiota esitetään useammin kuin vanhaa.
Musiikki

Vuoden 1847 alkuperäisversiossa olivat jo unissakävelykohtaus Una macchia è qui tuttora, Macbethin I näytöksen tikaripuhe Mi si affaccia un pugnal sekä Ladyn ja Macbethin I näytöksen suuri duetto Fatal mia donna (Duetto on merkitty laulettavaksi sotto voce, e cupa (puoliääneen ja vaimeasti).
Pariisin versioon sävellettiin noitien baletti Grand Opéran vaatimusten mukaan. Verdi myös poisti Ladyn cabalettan Trionfai, sicuri alfine ja laittoi tilalle La luce langue -aarian. Macbethilta myös poistettiin III näytöksen lopusta Vada in fiamme ja se korvattiin duetolla Ora di morte e di vendetta Ladyn kanssa. Suurin muutos tuli koko oopperan loppuun. Alkuperäisversiossa oli rutiininomainen taistelualkusoitto, Macbethin ja Macduffin lyhyt keskustelu ja Macbethin kuolinsoolo Mal per me chi m'affidai. Pariisin versiossa Verdi kuvasi taistelun fugatossa samanaikaisesti, kun Macbeth kuolee näyttämön ulkopuolella, ja sen jälkeen ooppera päättyy kuoron ja orkesterin triumfiin.
Tunnetut aariat ja duetot ja kuoro

"Nel dì della vittoria... Vieni t'affretta" – Lady Macbeth, I näytös
"Fatal mia donna!" – Macbeth ja Lady Macbeth, I näytös
"La luce langue" – Lady Macbeth, II näytös
"Come dal ciel precipita" – Banco, II näytös
"Si colmi il calice" – Lady Macbeth, II näytös
"Ora di morte e di vendetta" – Macbeth ja Lady Macbeth, III näytös
"Patria oppressa!" – Pakolaisten kuoro, IV näytös
"O figli, o figli miei!" – Macduff, IV näytös
"Una macchia è qui tuttora" – Lady Macbeth, IV näytös
"Pietà, ris­petto, amore" – Macbeth, IV näytös
Hahmot > Pääroolit

Macbeth, kenraali ja myöhemmin Skotlannin hallitsija - baritoni
Lady Macbeth – sopraano
Hahmot > Sivuroolit

Banquo, Duncanin kenraali – basso
Macduff, skottilainen ylimys, Fifen taani – tenori
Duncan, Skotlannin kuningas – mykkä rooli
Malcolm, Duncanin poika – tenori
Lady Macbethin kamaripalvelija – mezzosopraano
Fleanzio, Banquon poika – mykkä rooli
Tohtori – basso
Macbethin palvelija – baritoni
Sicario, salamurhaaja – basso
Araldo, salamurhaaja – basso
3 näkyä – baritoni, sopraano, sopraano
Hecate, yön jumalatar – mykkä rooli
Tapahtumapaikka ja -aika ja oopperan kesto

Aika: 1040 ja sen jälkeen
Paikka: Skotlanti
Kesto: I näytös 50 min, II näytös 30 min, III näytös 35 min ja IV näytös 40 min. Yhteensä n  2 t 45 min.
Aiheesta muualla

http://www.impresario.ch/libretto/libvermac_i.htm
Alppihiihdon Suomen-mestaruuskilpailut

Alppihiihdon Suomen-mestaruuskilpailut on vuosittainen kilpailukokonaisuus, jossa ratkaistaan alppihiihdon Suomen mestarit. Ensimmäiset Suomen mestaruudet alppihiihdossa jaettiin Sallassa vuonna 1937, jolloin miehet kilpailivat pujottelussa ja syöksylaskussa. Sotatalvina 1940 ja 1942 kilpailuja ei käyty. Naiset kilpailivat SM-tasolla ensimmäistä kertaa vuonna 1943.
Historiaa

Etenkin SM-kilpailuiden alkuaikoina alppihiihdon taso Suomessa oli heikohko. Esimerkiksi vuoden 1938 pujottelun mestari oli estejuoksun olympiaedustaja ja kilpa-autoilija Karl A. Ebb, jonka todettiin olevan pujottelussa vielä "turistitasolla". Alkuaikoina alppihiihdon Suomen-mestaruuskilpailuissa pärjäsivät hyvin myös urheilijat, jotka pitivät päälajeinaan mäkihyppyä tai yhdistettyä.
Kilpailulajit

Alppihiihdon SM-kilpailuissa ei ole joka vuosi kilpailtu kaikissa alppihiihdon lajeissa. Esimerkiksi syöksylaskussa kilpailtiin vuosina 1937-1941, jonka jälkeen vuosien 1943-1955 SM-kilpailuissa laskettiin vain pujottelukilpailu. Suurpujottelu tuli ohjelmaan vuonna 1956 ja syöksylasku palasi ohjelmaan vuoden 1965 kisoissa. Paripujottelussa kilpailtiin ensimmäisen kerran vuonna 1985 ja supersuurpujottelussa vuonna 1990. Alppiyhdistetyssä on kilpailtu vain muutamina vuosina. Vauhtilajien SM-kilpailuja on 2000-luvulla pidetty Ruotsin ja Norjan mestaruuskilpailuiden yhteydessä.
Eniten mestaruuksia

Pääartikkeli: Luettelo alppihiihdon Suomen mestareista
Eniten alppihiihdon Suomen mestaruuksia on voittanut Tanja Poutiainen, joka saavutti yhteensä 28 mestaruutta vuosina 1996-2014. Miehistä eniten voittoja on Janne Leskisellä, joka voitti 20 mestaruutta vuosina 1989-1998. Yli kymmeneen mestaruuteen ovat lisäksi yltäneet Raimo Manninen (14 voittoa), Riitta Ollikka (14), Kalle Palander (13), Ulf Ekstam (12) ja Nina Ehrnrooth (12).
Kilpailupaikkakunnat 2000-luvulla

2000: Rukatunturi, Vihti, Yllästunturi
2001: Ounasvaara, Yllästunturi
2002: Tahkovuori, Yllästunturi
2003: Yllästunturi, Rukatunturi
2004: Koli
2005: Ounasvaara, Levitunturi
2006:  Åreskutan, Koli, Rukatunturi, Pyhätunturi
2007:  Bjørli, Yllästunturi, Sallatunturi
2008: Rukatunturi,  Åreskutan, Pyhätunturi
2009: Yllästunturi
2010:  Björkliden, Sallatunturi
2011:  Åreskutan, Ounasvaara, Pyhätunturi
2012: Levitunturi
2013:  Åreskutan, Levitunturi, Sallatunturi
2014:  Åreskutan, Levitunturi, Ounasvaara
2015: Yllästunturi, Pyhätunturi
André da Silva Gomes

André da Silva Gomes (15. joulukuuta 1752 Lissabon, Portugali – 16. kesäkuuta 1844 São Paulo, Brasilia) oli Brasiliassa työskennellyt portugalilaissyntyinen säveltäjä.
Silva Gomes toimi vuodesta 1774 Sé-kirkon musiikkijohtajana São Paulossa. Hän perusti musiikkikoulun ja orkesterin. Vuodesta 1775 hän oli naimisissa Maria Garcia de Jesusin kanssa. Pariskunta ei saanut omia lapsia, mutta adoptoi kuusitoista lasta. Silva Gomes liittyi vuonna 1789 armeijaan, jossa toimi sotilasmusiikin johtajana. Vuonna 1822 hän johti Pedro I:n saavuttua São Pauloon oman Te Deuminsa esityksen tulevan keisarin kunniaksi. Brasilian itsenäisyysjulistuksen aikaan Silva Gomes vastasi oopperatalolla São Paulossa järjestetyistä seremonioista.
Silva Gomesin laajaan tuotantoon kuuluu muun muassa hymnejä, litanioita, messuja ja offertorioita. Lisäksi hän laati tutkielman kontrapunktista.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Aleksandr Lvovski

Aleksandr Silvestrovitš Lvovski (ven. Алекса́ндр Сильве́стрович Льво́вский, 13. syyskuuta 1858 – 15. tammikuuta 1938 Tallinna) oli venäläinen sotilas, joka toimi Uudenmaan läänin kuvernöörinä vuosina 1905–1906.
Aleksandr Lvovski syntyi aatelisperheeseen. Hän kävi Nikolain kaartinopiston ja palveli ratsukaartissa. Lvovski nimitettiin vuonna 1891 pääesikunnan virkamieheksi ja vuonna 1901 hänet ylennettiin everstiksi. Vuodesta 1902 lähtien hän työskenteli Suomen kenraalikuvernöörin virastossa ja vuodesta 1905 Uudenmaan läänin kuvernöörinä. Lvovski sai virkaeron kesäkuussa 1906, jolloin hänet ylennettiin kenraalimajuriksi.
Lvovski asui vallankumouksen jälkeen Virossa.
Alamo (vuoden 1960 elokuva)

| Alamo> The Alamo |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  John Wayne
Käsikirjoittaja:  James Edward Grant
Tuottaja:  John Wayne
Säveltäjä:  Dmitri Tjomkin
Kuvaaja:  William H. Clothier
Leikkaaja:  Stuart Gilmore
Pääosat:  John Wayne Richard Widmark Laurence Harvey
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  United Artists
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  24. lokakuuta 1960
Kesto:  167 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alamoa kuvatessa käytetty linnakkeen kopio Alamo Villagessa.
Alamo (The Alamo) on yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1960. Elokuva oli John Waynen esikoisohjaus. Wayne toimi myös elokuvan tuottajana ja näytteli yhden sen päärooleista. Elokuva kuvaa vuonna 1836 tapahtunutta Alamon taistelua, jossa everstit William B. Travis (Laurence Harvey), Davy Crockett (John Wayne) ja Jim Bowie (Richard Widmark) puolustivat Alamon linnoitusta yhdessä 184 miehen kanssa meksikolaisen kenraali Antonio López de Santa Annan joukkoja vastaan. Elokuva kuvattiin Brackettvillessa, noin 160 kilometrin päässä taistelun alkuperäiseltä tapahtumapaikalta. Kuvauspaikalla toimii nykyään elokuvakylä ja turistikohde Alamo Village, jossa on kuvattu yli 200 elokuvaa, televisiosarjaa, dokumenttielokuvaa ja musiikkivideota.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  John Wayne  | … |  eversti Davy Crockett   |
|  Laurence Harvey  | … |  eversti William B. Travis   |
|  Richard Widmark  | … |  eversti Jim Bowie   |
|  Frankie Avalon  | … |  Smitty   |
|  Patrick Wayne  | … |  kapteeni James Butler Bonham   |
|  Richard Boone  | … |  kenraali Sam Houston   |
Aiheesta muualla

Alamo (vuoden 1960 elokuva) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Luettelo vaalikauden 1991–1995 kansanedustajista

Luettelo vaalikauden 1991–1995 kansanedustajista sisältää eduskunnan jäsenet vaaleista 1991 seuraaviin vaaleihin. Vuonna 1991 valittu eduskunta toimi 22. maaliskuuta 1991 – 23. maaliskuuta 1995.
Kansallisen Kokoomuksen eduskuntaryhmä

Kirsti Ala-Harja
Pirjo-Riitta Antvuori
Kaarina Dromberg
Kari Häkämies
Maija Perho
Heikki A. Ollila
Hanna Markkula-Kivisilta
Pertti Salolainen, ulkomaankauppaministeri
Riitta Uosukainen, opetusministeri 1991-1994, puhemies (1994)
Iiro Viinanen, valtiovarainministeri
Ilkka Suominen, puhemies, vuoteen 1994
Kimmo Sasi
Pentti Mäki-Hakola
Ben Zyskowicz
Sauli Niinistö
Sirpa Pietikäinen, ympäristöministeri
Kirsi Piha, 1994-
Pekka Kivelä, 1993-
Anna-Kaarina Louvo
Kalevi Lamminen
Maunu Kohijoki
Ilkka Kanerva, työministeri
Ritva Laurila
Leila Lehtinen
Matti Lahtinen
Timo Ihamäki, 1993-
Riitta Jouppila
Marjut Kaarilahti
Minna Karhunen
Mauri Miettinen, Kymen läänin maaherraksi 1993
Riitta Kauppinen Kesk.→1994
Anssi Rauramo
Pirjo Rusanen, asuntoministeri 1991-1994
Väinö Saario
Riitta Saastamoinen
Veikko Savela
Jouni Särkijärvi, vuoteen 1993
Anneli Taina, asuntoministeri 1995
Irmeli Takala
Martti Tiuri
Kyösti Toivonen
Eeva Turunen
Päivi Varpasuo
Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä

Pertti Paasio
Arja Alho
Reijo Laitinen
Tarja Kautto
Saara-Maria Paakkinen, I varapuhemies
Arja Ojala
Kari Urpilainen
Jouni Backman
Leena Luhtanen
Matti Luttinen
Kari Rajamäki
Reijo Lindroos
Erkki Tuomioja
Erja Lahikainen
Lauri Metsämäki
Pentti Lahti-Nuuttila
Anna-Liisa Kasurinen
Ulpu Iivari
Antti Kalliomäki
Riitta Myller
Aarno von Bell
Jukka Gustafsson
Juha Korkeaoja
Ossi Korteniemi
Jouko Skinnari
Timo Korva
Markku Koski
Pirkko Hacklin
Tarja Halonen
Sinikka Hurskainen
Liisa Jaakonsaari
Antero Kekkonen
Paavo Lipponen
Matti Louekoski
Tuula Linnainmaa
Tuulikki Hämäläinen
Johannes Koskinen
Kyllikki Muttilainen
Mats Nyby
Virpa Puisto
Jussi Ranta
Maija-Liisa Rask
Heikki Rinne
Jukka Roos
Timo Roos
Mikko Rönnholm
Lea Savolainen
Marja-Liisa Tykkyläinen
Kerttu Törnqvist
Marjatta Vehkaoja
Marja-Leena Viljamaa
Raimo Vuoristo
Matti Vähänäkki
Keskustan eduskuntaryhmä

Hannu Kemppainen
Olli Rehn
Kyösti Virrankoski
Raili Puhakka
Mikko Pesälä, II varapuhemies vuoteen 1994, maatalousministeri (1994)
Tero Mölsä
Markku Lehtosaari
Matti Vanhanen
Johannes Leppänen
Mauri Pekkarinen, sisäministeri
Helmi Morri
Hannele Pokka, Lapin läänin maaherraksi 1994
Anneli Jäätteenmäki, oikeusministeri (1994)
Kauko Juhantalo, kauppa- ja teollisuusministeri vuoteen 1992, erotettiin eduskunnasta 1993
Eeva Kuuskoski, sosiaaliministeri vuoteen 1992
Seppo Kääriäinen, kauppa- ja teollisuusministeri (1993)
Tytti Isohookana-Asunmaa, kulttuuriministeri
Esko Aho, pääministeri
Olavi Ala-Nissilä
Raimo Liikkanen
Paavo Väyrynen, ulkoministeri 1991-1993
Maija-Liisa Lindqvist
Juhani Alaranta
Sirkka-Liisa Anttila
Maria Kaisa Aula]
Markku Laukkanen
Rose-Marie Björkenheim
Kauko Heikkinen
Annikki Koistinen
Armas Komi
Esko Jokiniemi
Jorma Huuhtanen, sosiaaliministeri (1992)
Timo Kalli
Tuula Ikonen-Graafmans
Timo Järvilahti
Riitta Kauppinen 1994→Kok.
Seppo Pelttari, II varapuhemies (1994)
Jarmo Laivoranta
Kalevi Mattila
Lasse Näsi
Martti Pura, 1992-, maatalousministeri vuoteen 1994
Tellervo Nousiainen, 1991-
Markku Rossi
Mirja Ryynänen
Kalle Röntynen
Pauli Saapunki
Eino Siuruainen, Oulun läänin maaherraksi 1991
Aino Suhola
Hannu Tenhiälä, Pohjois-Karjalan läänin maaherraksi 1992
Jukka Vihriälä
Pekka Viljanen
Markku Vuorensola
Matti Väistö
Saimi Ääri, 1993-
Suomen Maaseudun Puolueen eduskuntaryhmä

Raimo Vistbacka
Sulo Aittoniemi
Tina Mäkelä 1994→sitk
Marita Mäkinen
Lea Mäkipää
Hannu Suhonen 1994→hs
Heikki Riihijärvi 1993→sr
Suomalaisen rintaman eduskuntaryhmä

Heikki Riihijärvi Smp→1993
Sitoutumattomat kansanedustajat

Tina Mäkelä Smp→1994
Hannu Suhosen eduskuntaryhmä

Hannu Suhonen Smp→1994
Ruotsalainen eduskuntaryhmä

Eva Biaudet
Jörn Donner
Håkan Nordman
Ole Norrback, liikenneministeri
Jan-Erik Enestam, puolustusministeri 1995
Elisabeth Rehn, puolustusministeri 1991-1994
Henrik Lax
Gunnar Jansson
Håkan Malm
Boris Renlund
Margareta Pietikäinen
Henrik Westerlund
Vihreä eduskuntaryhmä

Ulla Anttila
Pekka Haavisto
Paavo Nikula
Hannele Luukkainen
Satu Hassi
Eero Paloheimo
Erkki Pulliainen
Heidi Hautala
Tuija Maaret Pykäläinen
Pekka Räty
Liberaalisen kansanpuolueen eduskuntaryhmä

Tuulikki Ukkola
Kristillisen liiton eduskuntaryhmä

Leea Hiltunen
Bjarne Kallis
Vesa Laukkanen 1993→VeS
Toimi Kankaanniemi, kehitysministeri 1991-1994
Pirkko Laakkonen
Eeva-Liisa Moilanen
Jouko Jääskeläinen
Ismo Seivästö
Vaihtoehto Suomelle

Vesa Laukkanen skl→1993
Vasemmistoliiton eduskuntaryhmä

Raila Aho
Claes Andersson
Asko Apukka
Esko-Juhani Tennilä
Heli Astala
Esko Helle
Jaakko Laakso
Martti Korhonen
Timo Laaksonen
Ensio Laine
Pekka Leppänen
Esko Seppänen
Marjatta Stenius-Kaukonen
Outi Ojala
Iivo Polvi
Osmo Polvinen
Eila Rimmi
Juhani Vähäkangas
Jarmo Wahlström
Anastasija Taranova-Potapova

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Anastasija Taranova-Potapova (Torino 2009) |  Anastasija Taranova-Potapova (Torino 2009) |  Anastasija Taranova-Potapova (Torino 2009) |  |
Maa:   Venäjä
Naisten yleisurheilu
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Torino 2009 | kolmiloikka |  |
Anastasija Taranova-Potapova (ven. Анастасия Таранова-Потапова, s. 6. syyskuuta 1985) on venäläinen kolmiloikkaaja.
Hän voitti alle 20-vuotiaiden kultaa sekä EM-kilpailuissa 2003 että MM-kilpailuissa 2004. Vuonna 2009 hän voitti kultaa Torinon sisäratojen EM-kilpailuissa sisäratojen ennätyksellään 14,68 m. Ulkoradoilla hän on hypännyt parhaimmillaan 14,40 m, 1. kesäkuuta 2009 Haniassa. Dohan sisäratojen MM-kilpailuissa 2010 hän oli neljäs tuloksella 14,40 m.
Pituushypyssä hänen sisäratojen ennätyksensä on 1. helmikuuta 2009 Moskovassa hypätty 671 cm ja ulkoratojen ennätyksensä 28. toukokuuta 2008 Sotšissa hypätty 652 cm.
AYY:n omaisuuskiista

AYY:n omaisuuskiista oli kolmen suomalaisen ylioppilaskunnan ja niiden varallisuuden yhdistämistä koskeva tapahtumasarja.
Vuonna 2005 Taideteollisen korkeakoulun rehtori Yrjä Sotamaa ehdotti Taideteollisen korkeakoulun, Teknillisen korkeakoulun ja Helsingin kauppakorkeakoulun yhdistymistä ”innovaatioyliopistoksi”. Suomen hallitus päätti toteuttaa Aalto-yliopisto-hankkeen hallitusohjelmassa huhtikuussa 2007. Uusi yliopisto perustettaisiin Otaniemeen Teknillisen korkeakoulun alueelle. Yliopistojen yhdistyminen tarkoitti myös kolmen ylioppilaskunnan yhdistymistä yhteiseksi ylioppilaskunnaksi, Aalto-yliopiston ylioppilaskunnaksi (AYY).
Teknillisen korkeakoulun TKY:llä, Taideteollisen korkeakoulun TOKYO:lla ja Helsingin kauppakorkeakoulun KY:llä omista pitkistä perinteistä sekä toiminnasta ja niiden suojelusta syntyi tärkeä kysymys yhdistyessä. Olennaiseksi osaksi perinteiden suojelua ja niiden jatkamista nähtiin varallisuuden jakaminen reilusti uuden ylioppilaskunnan sisällä.
TKY:lla oli sijoitusomaisuutta sekä se omisti Dipolin sekä muita kiinteistöjä Otaniemessä. KY:llä taas oli merkittäviä sijoitus- sekä kiinteistöomaisuuksia. KY:n 2008 tekemän selvityksen mukaan sen omaisuuden markkinarvo oli 70 miljoonaa euroa. TKY ei tehnyt virallista selvitystä korostaen, ettei Teekkarikylän kiinteistöjen todellista arvoa voisi selvittää kuin myymällä ne. TOKYO oli muihin ylioppilaskuntiin verrattuna vähävarainen.
Suomen ylioppilaskuntien liiton työryhmissä varallisuuden aiheuttamat kipukohdat huomattiin, ja aluksi niiden ratkaisua toivottiin valtionhallinnon tasolla. Osa työryhmäläisistä kannatti ylioppilaskuntien muuttamista osakunniksi, mutta tästä ei innostuttu opetusministeriössä eikä Helsingin yliopiston osakunnissa. Lopulta SYL päätti olla ottamatta kantaa ylioppilaskuntien yhdistymiseen, ja samanlaisen lausunnon antoi myös opetusministeriö. Neuvottelut olisi käytävä ylioppilaskuntien välillä. Keskustelujen aikana TKY:llä oli noin 11 000 jäsentä, KY:llä noin 4000 jäsentä ja TOKYOlla noin 1400 jäsentä.
Erilaisia näkökulmia > Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta

TKY:n ehdotus oli, että kaikki varallisuus laitettaisiin yhteen, mikä turvaisi parhaiten kaikkien AYY:n jäsenien yhdenvertaisuuden ja sopisi parhaiten uuden yhtenäisen yliopiston henkeen. Sen lisäksi varallisuuden yhdistämisellä voitaisiin TKY:n mukaan luoda parhaat palvelut kaikille jäsenille.
Erilaisia näkökulmia > Kauppakorkekoulun ylioppilaskunta

KY:llä nähtiin parhaaksi varallisuuksien pitäminen erillään. KY:n vuoden 2008 hallituksen puheenjohtaja Katariina Kyckling vetosi, että poikkitieteellisyyden johtoajatuksesta huolimatta tulisivat tutkinnot ja korkeakoulut olemaan erillisiä, jolloin myös olisi johdonmukaista, että sama näkyisi ylioppilaskuntien puolella.
Edustajistossa pidettiin merkittävänä riskinä teknillisten ylioppilaiden jäsenmäärän suhteellista suuruutta. KY:n pelot voidaan kiteyttää TKY:n ja TKK:n hallituksissa toimineen Sini Nummisen lausuntoon AYY:n valtasuhteista Polyteekkari-lehdessä syksyllä: ”Teekkarit pääsevät enemmistönä joka tapauksessa parhaiten määrittelemään uuttakin toimintaa”. Tampereen teknillisen yliopiston yhdistymistä ja sen varojen jakamista teekkarien päätösvallan ulkopuolelle pidettiin myös varoittavana esimerkkinä.
Erilaisia näkökulmia > Taideteollisen korkeakoulun ylioppilaat

TOKYO:n edustajistossa ymmärrettiin KY:n huolet jäsenmäärien eri suuruudesta, mutta TOKYO päätyi tukemaan TKY:n näkemystä ylioppilaskuntien varallisuuksien yhdistämisestä.
KY siirtää varat KY-säätiölle

KY:lle perustettiin tulevaisuustyöryhmä, joka hoiti yhdistymis- ja omaisuusneuvottelut. Tarkoituksena oli vielä löytää sopu TKY:n ja TOKYO:n kanssa, mutta valmistelut KY-säätiön perustamiseksi aloitettiin. Vuonna 2008 perustettiin ulkopuolisilta salassa KY-säätiö.
TKY:n sovintoesityksessä syyskuussa 2008 ehdotettiin erillistä 16,1 miljoonan euron kylterirahaston perustamista Aalto-yliopiston sisälle, KY-yhdistykselle 0,5 miljoonan pääomaa sekä KY-talon vuokraamista 10 vuodeksi kyltereille. Erityisesti viimeinen ehdotus herätti KY:llä tunteita.  KY vastasi lokakuussa virallisesti vastaehdotuksella, jossa lahjoitukset AYY:lle suhteutettaisiin alkuperäisten ylioppilaskuntien jäsenmääriin. TKY ei vastannut lokakuuhun loppuun mennessä, jolloin KY aloitti omaisuudensiirtovalmistelut. Takaraja oli asetettu lokakuun loppuun, jotta valmistelut ehdittäisiin tehdä ennen yliopistolain valmistelun alkamista. 30. lokakuuta 2008 KY:n edustajisto päätti yksimielisesti KY:n sijoituskiinteistöjen ja 23,5 miljoonan euron rahasto-osuuksien siirrosta KY-säätiölle. Aalto-ylioppilaskunnalle siirtyisi päätöksellä 53 miljoonan euron arvosta asuntolakiinteistöjä sekä 4,5 miljoonaa euroa rahasto-osuuksia.