stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1737
Syntyneitä

12. tammikuuta – John Hancock, yhdysvaltalainen kauppias ja poliitikko (k. 1793)
19. tammikuuta – Jacques Henri Bernardin de Saint-Pierre, ranskalainen kirjailija (k. 1814)
29. tammikuuta – Thomas Paine, yhdysvaltalainen poliitikko ja perustajaisä (k. 1809)
25. helmikuuta – August Wilhelm Hupel, baltiansaksalainen pappi, kielitieteilijä ja julkaisija (k. 1819)
2. maaliskuuta – Henry Wynkoop, yhdysvaltalainen poliitikko (k. 1816)
9. maaliskuuta – Josef Mysliveček, tšekkiläinen säveltäjä (k. 1781)
20. maaliskuuta – Buddha Yodfa Chulaloke, Rama I, Siamin kuningas, Chakri-dynastian perustaja (k. 1809)
2. toukokuuta – Berndt Johan Hastfer, suomalainen eversti, ruukinpatruuna ja tilanomistaja (k. 1809)
2. toukokuuta – William Petty, brittiläinen whig-poliitikko ja pääministeri (k. 1805)
7. toukokuuta – Otto Henrik Igelström, venäläinen diplomaatti ja kenraali (k. 1817)
8. toukokuuta – Edward Gibbon, englantilainen historioitsija (k. 1794)
26. heinäkuuta – Robert Montgomery, ruotsalainen eversti, Anjalan liiton jäsen (k. 1798)
27. heinäkuuta – Eric Laxmann, suomalainen tutkimusmatkailija (k. 1796)
29. heinäkuuta – Johan Adam Petersen, suomalainen ruukinpatruuna ja vuorineuvos (k. 1797)
5. elokuuta – Johann Struensee, Tanskan kuningas Kristian VII:n henkilääkäri (k. 1772)
12. elokuuta – Antoine-Augustin Parmentier, ranskalainen sotilasfarmaseutti, agronomi, ravitsemus­tieteilijä ja hygieenikko (k. 1813)
29. elokuuta – John Hunter, brittiläinen meriupseeri ja Uuden Etelä-Walesin kuvernööri (k. 1821)
8. syyskuuta – Gabriel Ahlman, suomalainen kruununvouti, asessori ja kartanonomistaja (k. 1799)
14. syyskuuta – Michael Haydn, itävaltalainen säveltäjä (k. 1806)
15. syyskuuta – Jacob Philipp Hackert, saksalainen taidemaalari (k. 1807)
19. syyskuuta – Charles Carroll, yhdysvaltalainen lakimies ja poliitikko (k. 1832)
30. syyskuuta – Morten Thrane Brünnich, tanskalainen eläintieteilijä ja mineralogi (k. 1827)
5. lokakuuta – Aleksei Grigorjevitš Orlov, venäläinen kenraali (k. 1808)
7. lokakuuta – Anders Schönberg, ruotsalainen historioitsija ja kanslianeuvos (k. 1811)
[[8. marraskuuta] – Joseph-Antoine Bruni d’Entrecasteaux, ranskalainen merivoimien upseeri ja tutkimusmatkailija (k. 1793)
15. marraskuuta – Karl Arvid Hallenborg, suomalainen juristi ja hovioikeuden presidentti (k. 1803)
4. joulukuuta – Luigi Galvani, italialainen lääketieteen tutkija ja fyysikko (k. 1798)
25. joulukuuta – Ludwig Heinrich von Nicolay, saksalais-venäläinen akateemikko ja kirjailija (k. 1820)
26. joulukuuta – Josias, Saksi-Coburg-Saalfeldin herttuakunnan prinssi ja Habsburgien valtakunnan sotamarsalkka
Jacob Lundh, suomalainen lasitehtailija (k. 1808)
Oliver Pollock, amerikanirlantilainen kauppias ja talousmies (k. 1823)
James Napper Tandy, irlantilainen poliitikko ja vallankumouksellinen (k. 1803)
Johann Heinrich Bartholomäus Walther, saksalais-virolainen rakennusmestari (k. 1802)
Kuolleita

22. tammikuuta – Jean Baptiste Vanmour, ranskalais-flaamilainen taidemaalari (s. 1671)
12. helmikuuta – Benjamin Schmolck, saksalainen luterilainen pappi ja virsirunoilija (s. 1672)
9. maaliskuuta – Johan Haartman vanhempi, suomalainen filosofi ja professori (s. 1682)
26. maaliskuuta – Vakhtang VI, Itä-Georgian (Kartlin) kuningas (s. 1675)
2. huhtikuuta – Antonio Montanari, italialainen säveltäjä ja viulisti (s. 1676)
8. toukokuuta – Abraham Wetter, suomalainen laivanvarustaja, teollisuuden kehittäjä ja Helsingin pormestari (s. 1695)
10. toukokuuta – Nakamikado, Japanin keisari (s. 1702)
9. heinäkuuta – Gian Gastone, viimeinen Medici-sukuinen Toscanan suurherttua (s. 1671)
18. elokuuta – Daniel Medelplan, suomalainen kirjanpainaja (s. 1657)
22. syyskuuta – Michel Pignolet de Montéclair, ranskalainen säveltäjä, musiikkiteoreetikko ja musiikkipedagogi (s. 1667)
12. lokakuuta – Johan Henrik Frisenheim, suomalainen virkamies, maaherra ja vapaaherra
23. toukokuuta – John Conduitt, englantilainen poliitikko ja taloustieteilijä (s. 1688)
5. marraskuuta – Maria Gustava Gyllenstierna, ruotsalainen kreivitär, kirjailija ja kääntäjä (s. 1672)
20. marraskuuta – Caroline von Brandenburg-Ansbach, saksalainen prinsessa, Englannin kuningatar, kuningas Yrjö II:n puoliso (s. 1683)
18. joulukuuta – Antonio Stradivari, italialainen viulunrakentaja (s. 1644)
21. joulukuuta – Alessandro Galilei, italialainen arkkitehti (s. 1691)
Erik Cajanus, suomalainen kirkkoherra, lääninrovasti ja virsirunoilija (s. 1675)
Peter Stierncrantz, suomalainen eversti ja maaherra (s. 1681)
Hietikkotierasammal

| Hietikkotierasammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Kynsisammalet Dicranidae
Lahko::  Kivisammalet Grimmiales
Heimo::  Kivisammalet Grimmiaceae
Suku::  Tierasammalet Racomitrium
Laji::  canescens
Kaksiosainen nimi
 Racomitrium canescens  (Hedw.) Brid. 
Katso myös
   Hietikkotierasammal Wikispeciesissä   Hietikkotierasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hietikkotierasammal (Racomitrium canescens) on tierasammalten sukuun ja kivisammalten heimoon kuuluva elinvoimainen sammal.
Ulkonäkö

Hietikkotierasammal on keskikokoinen (2-8 cm) harmahtava sammal. Sen lehdissä on pitkä karvakärki.
Levinneisyys

Hietikkotierasammal esiintyy pohjoisella pallonpuoliskolla. Suomessa se kasvaa yleisenä koko maassa.
Elinympäristö

Hietikkotierasammal kasvaa kuivalla ja valoisalla hiekalla, ei kalliolla kuten kivitierasammal.
Aiheesta muualla

ITIS: Racomitrium canescens (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Racomitrium canescens (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Niphotrichum canescens:  Wikidata: Q1993240  Wikispecies: Niphotrichum canescens  FNA: 250075452  GBIF: 7572691  iNaturalist: 123442  ITIS: 1134539  NatureServe: 2.123250  NBN: NHMSYS0000310539  NCBI: 14062  Open Tree of Life: 744341  Plant List: tro-35214841  Tropicos: 35214841  WFO: wfo-0001212316 
Trichostomum canescens:  Wikidata: Q47486128  ITIS: 1136079  Tropicos: 35125672  WFO: wfo-0001160699
Shakin maailmanmestaruusottelu 1894

Wilhelm Steinitz vasemmalla ja Emanuel Lasker oikealla Shakin maailmanmestaruusottelussa 1894 New Yorkissa.
Shakin maailmanmestaruusottelu käytiin vuonna 1894 Wilhelm Steinitzin ja Emanuel Laskerin välillä. Ottelu oli kaikkiaan viides virallinen maailmanmestaruusottelu. Steinitz oli hallitseva mestari.
Ottelu pelattiin 15. maaliskuuta–26. toukokuuta. Pelit 1–8 pelattiin New Yorkissa, 9–11 Philadelphiassa ja 12–19 Montrealissa.
Ottelu päättyi Emanuel Laskerin voittoon. Hänestä tuli maailmanmestari vain 26-vuotiaana.
Pelit

|  | Valkea | Musta | Tulos | Siirtoja | Voittaja | Tilanne | Avaus | Huomautuksia | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Lasker | Steinitz | 1-0 | 60 | Lasker | 1-0 | C67 espanjalainen peli |  |  |
| 2 | Steinitz | Lasker | 1–0 | 42 | Steinitz | Peli oli tasan 1-1 | D85 espanjalainen peli |  |  |
| 3 | Lasker | Steinitz | 1-0 | 52 | Lasker | Lasker johti 2–1 | C67 espanjalainen peli |  |  |
| 4 | Steinitz | Lasker | 1-0 | 60 | Steinitz | Peli oli tasan 2-2 | D27 italialainen peli |  |  |
| 5 | Lasker | Steinitz | ½–½ | 50 |  | Tasan 2½-2½ | A34 espanjalainen peli |  |  |
| 6 | Steinitz | Lasker | ½–½ | 71 |  | Tasan 3-3 | D27 italialainen peli |  |  |
| 7 | Lasker | Steinitz | 1-0 | 46 | Lasker | Lasker johti 4-3 | A32 espanjalainen peli |  |  |
| 8 | Steinitz | Lasker | 0-1 | 76 | Lasker | Lasker johti 5-3 | E32 ranskalainen puolustus | Ottelu siirtyi tämän jälkeen Philadelphiaan. |  |
| 9 | Lasker | Steinitz | 1-0 | 49 | Lasker | Lasker johti 6-3 | C67 espanjalainen peli |  |  |
| 10 | Steinitz | Lasker | 0-1 | 34 | Lasker | Lasker johti 7-3 | E54 kuningatargambiitti |  |  |
| 11 | Lasker | Steinitz | 1-0 | 38 | Lasker | Lasker johti 8-3 | C78 kuningatargambiitti | Ottelu siirtyi tämän jälkeen Montrealiin. |  |
| 12 | Steinitz | Lasker | ½–½ | 50 |  | Lasker johti 8½-3½ | E55 kuningatargambiitti |  |  |
| 13 | Lasker | Steinitz | 0-1 | 55 | Steinitz | Lasker johti 8½-4½ | C67 espanjalainen peli |  |  |
| 14 | Steinitz | Lasker | 1-0 | 46 | Steinitz | Lasker johti 8½-5½ | A30 kuningatargambiitti |  |  |
| 15 | Lasker | Steinitz | 1-0 | 44 | Lasker | Lasker johti 9½-5½ | E05 kuningatargambiitti |  |  |
| 16 | Steinitz | Lasker | 0-1 | 54 | Lasker | Lasker johti 10½-5½ | C78 kuningatargambiitti |  |  |
| 17 | Lasker | Steinitz | 0-1 | 51 | Steinitz | Lasker johti 10½-6½ | E55 italialainen peli |  |  |
| 18 | Steinitz | Lasker | ½–½ | 61 |  | Lasker johti 11-6 | C67 kuningatargambiitti |  |  |
| 19 | Lasker | Steinitz | 1-0 | 52 | Lasker | Lasker voitti ottelun saavuttamalla kymmenennen voittonsa. | A30 kuningatargambiitti |  |  |
Saimaannorppa

| Saimaannorppa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Hylkeet Phocidae
Suku::  Pusa
Laji::  Norppa hispida
Alalaji::  saimensis
Kolmiosainen nimi
 Pusa hispida saimensis  (Nordquist, 1899) 
Synonyymit
 Phoca hispida saimensis Nordquist, 1899  
 Saimaannorpan levinneisyys
Katso myös
   Saimaannorppa Wikispeciesissä   Saimaannorppa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Saimaannorppa (Pusa hispida saimensis, vanh. Phoca hispida saimensis) on norpan alalaji, jota tavataan vain Suomessa, Saimaan järvialtaassa. Se on relikti, joka jäi saarroksiin Saimaalle viimeisimmän jääkauden jälkeisen maankohoamisen vaikutuksesta noin 8 000 vuotta sitten. Alalaji on tämän jälkeen sopeutunut elämään makean veden olosuhteissa, ja se on Suomen ainoa kotoperäinen nisäkäs.
Saimaannorppa on 130–145 senttimetriä pitkä ja 50–90 kilogramman painoinen. Aikuinen yksilö on tummanharmaa, ja sillä on selkeitä vaaleita rengaskuvioita. Poikaset eli kuutit ovat muista norpan alalajeista poiketen harmaita. Parhaiten saimaannorpan erottaa muista alalajeista päänmuodosta: saimaannorpalla on suhteellisesti levein kallo ja lyhyin kuono.
Saimaannorppa on sopeutunut hyvin vesielämään, ja maalla se käy lähinnä vierailemassa. Sitä pidetään paikkauskollisena, vaikka tutkimuksissa on havaittu myös laajoja liikkeitä. Talvisin saimaannorpat joutuvat kaivamaan hengitysaukkoja jäähän. Jäänlähdön jälkeen ne nousevat rantakiville karvanvaihtoon. Ravinnokseen saimaannorpat käyttävät pieniä parvikaloja, 90 prosenttia ruokavaliosta koostuu ahvenesta, särjestä, muikusta, kuoreesta ja kiiskestä. Saimaannorppa tulee sukukypsäksi 4–7-vuotiaana, ja kiima-aika on kevättalvella. Naaras synnyttää yhden poikasen helmi-maaliskuussa lumikinokseen kaivettuun pesään, joka tarjoaa vastasyntyneelle suojaa. Poikanen vieroitetaan 2–2,5 kuukauden ikäisenä.
Saimaannorppa luokitellaan erittäin uhanalaiseksi. Vuonna 2010 saimaannorppia arvioitiin olleen 270, ja vuonna 2019 kanta oli vahvistunut noin 410 yksilöön. Kuutteja Saimaalle arvioitiin syntyneen 88 vuonna 2019. Vaikka lukumäärä on viime vuodet ollut kasvussa, määrä on edelleen niin pieni, että satunnaisvaihtelu voi romahduttaa kannan. Saimaannorppa on nykyään rauhoitettu, mutta siitä maksettiin tapporahaa vielä 1940-luvulla. Tämänkin jälkeen saimaannorppaa pidettiin pitkään vahinkoeläimenä, kunnes 1970- ja 1980-lukujen asennemuutos nosti sen asemaa. Esimerkiksi graafikko Erik Bruun huolestui saimaannorpan tilasta 1970-luvun alkupuolella. Vuonna 1974 hän piirsi laajalti tunnetuksi tulleen saimaannorppajulisteen, jonka veikeästi hymyilevä norppa päätyi pari vuotta myöhemmin Suomen luonnonsuojeluliiton logoksi. Saimaannorpan uhanalaisen aseman tunnettuutta lisäsi myöhemmin Juha Vainion kappale ”Vanhojapoikia viiksekkäitä” (1982). Saimaannorpasta onkin tullut suomalaisen luonnonsuojelun symboli.
Taksonomia ja eriytyminen

Saimaannorppa on eväjalkaisiin kuuluvan norpan (Pusa hispida) alalaji. Norppa on eriytynyt ainakin viiteen alalajiin. Jäämeressä elävä P. h. hispida on alkumuoto, josta on viimeisimmän jääkauden jälkeen eriytyneet saimaannorpan (P. h. saimensis) lisäksi itämerennorppa (P. h. botnica) ja laatokannorppa (P. h. ladogensis).
Saimaannorppa jäi eristyksiin noin 8 000 vuotta sitten, kun sisämaan järvialtaat menettivät yhteytensä Itämereen. Muinais-Saimaa oli paljon nykyistä suurempi ja käsitti muun muassa Kallaveden ja Päijänteen. Vuoksi puhkesi noin 5 000 vuotta sitten, jolloin Saimaa supistui nykyiseen kokoonsa. Tuolloin Saimaassa olisi ollut laskennallisesti mahdollista elää 2 000–6 000 norppaa.
Makeaan veteen jääneiden norppien on pitänyt sopeutua voimakkaasti uuteen ympäristöönsä, ja isolaationsa aikana se on kehittynyt morfologisesti, ekologisesti ja geneettisesti omanlaiseksi alalajikseen. Koska meressä elävät norpat tekivät pesänsä ahtojääröykkiöihin, eikä ahtojäätä Saimaalla juurikaan muodostu, uudessa ympäristössä lisääntyivät parhaiten ne yksilöt, jotka osasivat tehdä pesänsä rantakinoksiin. Lisäksi norppien ruokailutottumusten piti muuttua, koska äyriäisravintoa ja suolaisen veden kaloja ei enää ollut niin paljoa saatavilla.
Uudet dna-tutkimukset 2020-luvulla viittavat siihen, että Saimaannorpan lähimpiä sukulaisia eivät olisikaan Itämeren, Laatokan tai Vienanmeren norpat vaan pohjoisamerikkalaiset norpat, jolloin laji ei olisikaan itämerennorpan alalaji vaan mahdollisesti oma lajinsa.
Ulkonäkö ja koko

Aikuisen saimaannorpan ruumiin pituus on 130–145 senttimetriä ja paino 50–90 kilogrammaa. Saimaannorpan karvat ovat lyhyitä ja karkeita. Niiltä puuttuu monien muiden hylkeiden tapaan karvankohottajalihakset, joten karva on jatkuvasti ihonmyötäinen, mikä auttaa jäällä liikkumisessa. Vaikka karvapeite on tiheä, sillä ei ole aikuisella yksilöllä vaikutusta lämmönsäätelyyn. Norpat vaihtavat karvansa kerran vuodessa. Aikuisen saimaannorpan karvapeitteen pohjaväri on tummanharmaa, ja siinä erottuu selvästi yksilölliset, vaaleat rengaskuviot. Saimaannorpan poikaset eli kuutit ovat harmaita, kun taas itämerennorpan kuutit ovat kermanvalkoisia ja laatokannorpan tummia.
Norpan alalajit erottaa parhaiten toisistaan pääkallon mittasuhteista. Saimaannorpalla on suhteellisesti levein kallo ja lyhyin kuono. Sillä on myös suuremmat aivot kuin itämerennorpalla, mikä on todennäköisesti seurausta sokkeloisesta ja vaativasta järviolosuhteesta. Saimaannorpan aivot painavat noin 200 grammaa ja niiden osuus on 0,35 prosenttia koko ruumiinpainosta. Itämerennorpalla aivojen osuus on 0,26 prosenttia.
Saimaannorppien ulkoiset sukupuolituntomerkit eivät erotu erityisen hyvin. Uroksen kivekset sijaitsevat traanin sisällä ja siitin on yleensä vetäytynyt ihopoimun sisälle. Saimaannorpan siitinluu on erikoistunut kaksikärkiseksi ja se on tyypillisesti 12 senttimetrin pituinen. Naaraalla on kaksi nisää, jotka sijaitsevat traanin sisässä navan alapuolella olevissa kuopissa.
Norpilla ja monilla muilla hylkeillä hampaisto on yksinkertaistunut. Saimaannorppa käyttää hampaitaan lähinnä saaliiseen tarttumiseen ja nielemiseen. Norppa nielee saaliinsa kokonaisena, joten sille ei ole kehittynyt raateluhampaita tai ravinnon hienontamiseen soveltuvia poskihampaita. Niiden sijaan norpalla on tarkoituksenmukaiset pienehköt etu- ja kulmahampaat. Saimaannorpan hammaskaava on 3/2, 1/1, 5/5 = 34.
Levinneisyys

Saimaannorppaa tavataan vain Saimaassa. Avovesiaikana sitä esiintyy satunnaisesti käytännössä Saimaan kaikissa osissa. Levinneisyys painottuu Saimaan keskiosiin selkävesien äärelle. Norpat liikkuvat eri vuodenaikoina kutuaikaa lähestyvien parviksi kerääntyvien pienikokoisten kalojen perässä. Saimaa on pieni ja sokkeloinen elinalue, kun taas arktisilla merialueilla norpat saattavat liikkua useamman tuhannen neliökilometrin alueella.
Kalastusrajoituksia koskevassa asetuksessa saimaannorpan keskeisiksi elinalueiksi mainitaan Pyhäselän ja Oriveden saaristot, Joutenvesi – Kolovesi – Pyyvesi, Haukivesi, Pihlajavesi, Tolvanselkä – Katosselkä, Luonteri – Lietvesi ja Lietvesi – Petranselkä – Suur-Saimaa.
Elintavat > Käyttäytyminen

Norppa on sopeutunut hyvin vesielämään, ja se voi viettää ajastaan noin 80 prosenttia vedessä. Maalla se käy vain vierailemassa, ja laiskalta vaikuttava norppa on vedessä nopea ja sulava. Sukellukset voivat kestää jopa 25 minuuttia, mutta yleensä ne ovat muutaman minuutin pituisia ja ulottuvat muutaman kymmenen metrin syvyyteen. Sukellukset voidaan jakaa matka-, saalistus- ja leposukelluksiin. Matkaa tehdessään norppa tekee lyhytkestoisia ja matalia sukelluksia ja voi edetä lähes puolitoista metriä sekunnissa. Saalistussukellukset kestävät hieman pidempään, ja niiden aikana norppa tekee pohjassa sahakuvioista liikettä. Aamuyöllä tapahtuvat jopa 20 minuuttia kestävät sukellukset on tulkittu uni- tai leposukelluksiksi.
Saimaannorppaa pidetään paikkauskollisena, sillä seurantatutkimuksissa samoja yksilöitä on tavattu samoilla alueilla useiden vuosien jälkeen. Vanhoja norppia havaitaan muun muassa useana vuotena samoilta rannoilta karvanvaihtoaikaan ja sen lähiselältä kalastamasta. 2000-luvulla tehdyissä Itä-Suomen yliopiston radiolähetintutkimuksissa on kuitenkin havaittu melko laajoja liikkeitä. Lisäksi niissä on ollut viitteitä vuodenkierron perusteella tehdyistä paikanvaihdoista.
Talvisin norppa joutuu tekemään hengitysavantoja, jotka se kovertaa eturäpylöiden kynsillä. Jäämerennorpat voivat kaivaa reiän jopa kaksimetriseen jäähän, mutta saimaannorpan avannot ovat yleensä puolimetrisessä jäässä. Se tekee ensimmäiset hengitysavannot syksyllä ohuen jään aikaan ja uusia reikiä vielä talvellakin. Talvisin norpan elinpiiri on rajoittuneempi kuin kesällä ja liikkuminen vähäisempää.
Jäät lähtevät Saimaalta viimeistään toukokuussa. Pari viikkoa jäidenlähdön jälkeen saimaannorpat nousevat rantakiville karvanvaihtoon. Touko-kesäkuussa ne viettävät paljon aikaa rantakivillä ja syövät hyvin vähän. Norpat ovat jopa haluttomia menemään veteen, sillä uuden karvan kasvu vaatii ihon pintakerroksen lämpenemistä.
Saimaannorpat eivät yleensä ole samanlaisissa tiheissä laumoissa kuin hallit, mutta karvanvaihtoaikaan saimaannorppiakin voi tavata pienissä ryhmissä. Vuonna 2016 raportoitiin, että saimaannorppia on tavattu useita kertoja pienissä 4–5 eläimen ryhmissä. Norpat ovat laumaeläimiä, ja esimerkiksi saimaannorppaa yleisempiä laatokannorppa elää 20–30 yksilön laumoissa. Saimaannorpan laumoituminen on seurausta niiden yksilömäärän kasvusta.
Elintavat > Ravinto

Saimaannorppa käyttää ravinnokseen pieniä, parvissa liikkuvia kaloja. Ravinto koostuu noin 90-prosenttisesti ahvenesta, särjestä, muikusta, kuoreesta ja kiiskestä. Muihin saaliskaloihin kuuluvat muun muassa kymmenpiikki, salakka, made ja isompien kalojen poikaset. Saimaassa on vain vähän äyriäisiä, joten meressä olevien norppien ravinnokseen käyttävät katkat puuttuvat saimaannorpan ruokavaliosta.
Saimaannorppa syö päivässä yli kaksi kilogrammaa kalaa. Syksyisin rasvakerrosta kasvattavat norpat syövät jopa 3–4 kilogrammaa päivässä. Koko vuoden aikana saimaannorppa käyttää ravinnokseen yli tuhat kilogrammaa kalaa. Karvanvaihdon aikaan keväällä saimaannorpat puolestaan paastoavat. Syytä tähän ei varmasti tiedetä, mutta se saattaa liittyä paksun ja kuuman traanikerroksen pienentämiseen tai karvanvaihdon nopeuttamiseen.
Saimaannorpan sukelluksista pääosa liittyy ravinnonhankintaan. Hampaisto on sopeutunut saaliiseen tarttumiseen, mutta saimaannorpat nielevät kalat kokonaisina. Kalojen saatavuudella on pieni vaikutus norpan liikkumiseen, mutta ravinnosta sillä ei ole pulaa. Saimaannorppa pystyy käyttämään useita lajeja ravinnokseen, joten toisen lajin vähetessä se voi siirtyä saalistamaan toista runsaslukuisempaa lajia. Saimaan kalakanta pystyisi elättämään runsaasti suurempaa norppakantaa. Laji osaa käyttää myös hyväkseen kalanpyydyksiä, ja joskus se syö kaloja verkoista, katiskoista ja rysistä.
Kanta > Kannan koko

Saimaannorppia on arvioitu olleen enimmillään useita tuhansia, ja niitä eli joka puolella Saimaata. Vielä 1900-luvun alussa norppakanta on voinut olla tuhannen yksilön suuruinen. Saimaannorppia arvioitiin vuonna 2017 olevan 370–380 yksilöä. Kesäkuussa 2022 saimaannorppia arvioitiin olevan 430 yksilöä  Kanta on kasvanut hitaasti 1980-luvun alusta, jolloin norppia oli vain 120–150 yksilöä. Saimaannorppia on edelleen niin vähän, että satunnaisetkin tekijät, kuten sairausepidemia, voivat tappaa alalajin sukupuuttoon. Vuonna 2016 julkaistussa Suomen luonnon Punaisessa kirjassa saimaannorpan uhanalaisluokitusta oli lievennetty äärimmäisen uhanalaisesta erittäin uhanalaiseksi. Saimaannorpan suojelustrategian tavoitteena on nostaa vuoteen 2025 mennessä norppien määräksi 400 yksilöä, jolloin siltä poistuisi välittömän sukupuuton uhka.
Populaatio on keskittynyt Keski-Saimaalle Savonlinnan etelä- ja pohjoispuolelle, jossa se on vahvistunut. Kanta on vahvin Pihlajavedellä sekä Haukivedellä Linnansaaren kansallispuiston alueella. Pohjoinen Saimaa oli aikoinaan vahvaa norppa-aluetta, mutta norppa on katoamassa viimeisten vanhojen yksilöiden kuollessa. Etelä-Saimaan kanta kärsi todennäköisesti 1980-luvulle asti alueen teollisuuden aiheuttamista korkeista myrkkypitoisuuksista. Suurin norppatiheys 1990-luvun alun laskennoissa oli Kolovedessä, jossa oli 0,88–1,12 hyljettä neliökilometrillä. Sen perusteella koko Saimaassa voisi sopivissa olosuhteissa elää jopa 3 800–4 900 norppaa. Vuoden 1893 arvioitu 1 300 yksilön kanta ei todennäköisesti vielä ylittänyt Saimaan kantokykyä.
Saimaannorpan kantaa seurataan tarkoin vuosittaisin laskennoin kevättalvella pesintäajan loppupuolella. Metsähallituksen tutkijoiden lisäksi laskentaan osallistuu runsaasti vapaaehtoisia. Saimaannorpan kanta lasketaan poikkeuksellisesti maissa, sillä sen hajanaista kantaa ei pysty laskemaan ilmasta, kuten tehdään muiden norppakantojen selvittämiseksi. Laskennan onnistuminen riippuu Saimaan jäätilanteesta. Vuosina 2005–2006 jäätilanne oli heikko ja 2007 pesintäalueesta jäi tarkastamatta puolet. Myös vuoden 2015 laskenta jäi puutteelliseksi nopean kevään etenemisen takia.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Pohjois-Saimaa | Haukivesi | Pihlajavesi | Etelä-Saimaa | Yhteensä |
| 2011 | 12 | 20 | 29 | 18 | 79 |
| 2016 | 18 | 29 | 35 | 29 | 111 |
| 2021 | 15 | 30 | 44 | 33 | 122 |