stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vantaan Pyhän Laurin kirkko
Kirkon historia > Uuden ajan alkuvuosisadat

Pyhän Laurin kirkko palveli Helsingin pitäjän vanhaa emäseurakuntaa, joka käsitti myöhäiskeskiajalla nykyisten Helsingin ja Vantaan kuntien alueet sekä osia Tuusulasta, Nurmijärvestä ja Espoosta. Sen eteläosat olivat ruotsinkielisiä ja pohjoisosat suomenkielisiä. Uuden ajan alussa Helsingin pitäjän vanhaa valta-asemaa alkoi horjuttaa Helsingin kaupunki, joka perustettiin vuonna 1550 Vantaanjoen suulle ja siirrettiin 1640-luvulla nykyiselle paikalleen Vironniemelle. Kuningatar Kristiinan aikana Helsingin pitäjä pieneni huomattavasti: sen läntisimmät osat siirrettiin 1630-luvulla Espooseen, ja sen suomenkieliset pohjoisosat liitettiin 1650-luvulla uusiin Nurmijärven ja Tuusulan kirkkopitäjiin.
Vuonna 1652 Helsingin pitäjän seurakunta liitettiin palkkapitäjänä Helsingin kaupunkiseurakuntaan. Tämä merkitsi sitä, että seurakunta menetti hallinnollisen itsenäisyytensä ja oman kirkkoherransa. Helsingin kaupungin kirkkoherra toimi sivutoimenaan Helsingin pitäjän kirkkoherrana. Liitoksen jälkeen Pyhän Laurin kirkko rappeutui pahoin. Kirkon huonosta kunnosta huomautettiin toistuvasti piispantarkastuksissa, ja vuonna 1729 sen kunnostamiseksi kerättiin kolehti koko Porvoon hiippakunnassa. Isoviha ja Pikkuviha edistivät kirkon rappiota, mutta eivät aiheuttaneet sille yhtä pahoja vaurioita kuin monille lähikirkoille. Isonvihan aikaan sekä kirkkoherra että kirkkoväärti pakenivat Ruotsiin, jonne väärtin mukanaan viemät arvoesineet jäivät. Häntä vastaan nostettiin kavallussyyte, mutta hän kuoli ennen tuomiota.
Helsingin pitäjän seurakunta erotettiin Helsingin kaupunkiseurakunnasta 1865, ja seurakunta sai ensimmäisen oman kirkkoherran yli kahteensataan vuoteen. Kirkkoon rakennettiin lämmitysjärjestelmä, kalorifeerilaitos, joka valmistui syksyllä 1874. Sen suunnitteli norjalainen insinööri Endre Lekve. Kirkon paloruisku todettiin 1891 liian pieneksi, ja kirkkoväärti velvoitettiin selvittämään hintaa uudelle ruiskulle, jonka suihku yltäisi katon harjalle.
Kirkon historia > Tulipalo ja sen jälkeinen aika

Toukokuussa 1893, juuri ennen sunnuntain jumalanpalveluksen alkamista, kirkossa syttyi tulipalo, joka ilmeisesti sai alkunsa lämmityslaitteista. Tulipalo tuhosi kirkon kaikki puiset rakenteet, vain kiviseinät ja holvit jäivät jäljelle. Korjaustyöt suunnitteli aikansa kuuluisin arkkitehti Theodor Höijer ajan etevimpinä pidettyjen asiantuntijoiden kanssa, ja ne muuttivat kirkon ulkoasua merkittävästi. Ikkunoita suurentamalla pimeästä keskiaikaisesta kirkosta saatiin valoisa ja avaranoloinen. Kirkkosalin sisustus rakennettiin uudelleen 1800-luvun lopun uusgoottilaisen tyylin mukaan. Kunnostettu kirkko vihittiin uudelleen käyttöön 400-vuotispäivänään 1894.
Suhtautumisessa keskiaikaisten kirkkojen jälleenrakentamisessa tapahtui muutamassa vuosikymmenessä radikaali muutos, ja arkkitehti, professori Armas Lindgren antoi kunnostuksesta 1920-luvulla jyrkkäsanaisen lausunnon, jossa hän kiitti ainoastaan sen teknistä suoritusta. Maalaustyöt tehtiin Lindgrenin suunnitelmien perusteella, lämmitysjärjestelmä uusittiin, ja 1934 kirkkoon vedettiin sähköt. Laajempia korjauksia tehtiin jälleen 1970-luvulla, ja kirkon 500-vuotisjuhlia valmisteltaessa tehtiin jonkin verran sisätilojen ja kalusteiden korjausta.
Vuonna 2014 kirkossa alkoi laaja remontti, joka valmistui 2017. Kirkkoon rakennettiin ilmanvaihtojärjestelmä, urut huollettiin, kuorista vähennettiin penkkejä lisätilan saamiseksi, alttarikaide uusittiin, sakasti, asehuone ja läntinen sisäänkäynti kunnostetettiin. Sisäänkäynnin edustaa laatoitettiin ja ulos asennettiin vesikourut ja syöksytorvet. Myös lämpöeristystä parannettiin, yläpohja korjattiin ja tapulin lahovaurioita korjattiin. Remonttiin budjetoitiin 2,5 miljoonaa euroa.
Suomalainen puukirkko

Helsingin pitäjän seurakunnassa, kuten muissakin Uudenmaan rannikon enemmistöltään ruotsinkielisissä seurakunnissa, pidettiin jumalanpalvelukset ruotsin kielellä. 1600-luvulla suomenkielinen väestö kuitenkin lisääntyi Uudenmaan rannikolla, mikä johti vaatimuksiin suomenkielisten jumalanpalvelusten pitämisestä. Koska sekä ruotsinkieliset että suomenkieliset halusivat pitää jumalanpalveluksensa samaan vakiintuneeseen jumalanpalvelusaikaan, ongelma ratkaistiin useissa seurakunnissa rakentamalla pääkirkon yhteyteen erillinen suomalainen kirkko. Nämä kirkkorakennukset olivat puisia ja vaatimattomia; ainoa nykypäiviin asti säilynyt on Porvoon tuomiokirkon yhteydessä.
Pyhän Laurin kirkon yhteyteen rakennettu suomalainen puukirkko mainitaan asiakirjoissa ensimmäisen kerran 1660-luvulla. Se sijaitsi kivikirkon länsipuolella, silloisen kirkkotarhan ulkopuolella. Pikkuvihan aikana rappiolle päässeen kirkon tilalle rakennettiin 1740-luvulla uusi kahdeksankulmainen puukirkko. Tyyliltään se muistutti ilmeisesti samaan aikaan rakennettua Östersundomin kirkkoa.
Vuonna 1815 huonokuntoinen puukirkko oli pikaisten korjaustöiden tarpeessa. Seurakunnan enemmistö kuitenkin vastusti tätä, koska suomenkielisen väestön lukumäärä oli laskenut niin vähäiseksi, ettei erillisen kirkon ylläpitoa pidetty järkevänä. Suomenkieliset jumalanpalvelukset siirrettiin kivikirkkoon, jossa ne pidettiin sunnuntai-aamuisin ennen ruotsinkielisiä. Puukirkko myytiin huutokaupalla ja purettiin 1818. Pyhän Laurin kirkon pääoven edessä on nykyisin neljästä graniittilaatalla olevasta kivikuutiosta muodostuva puukirkon muistomerkki (1968), jonka on suunnitellut kuvanveistäjä Heikki Häiväoja.
Kirkkorakennus > Yleiskuva

Pyhän Laurin kirkko muistuttaa ulkonäöltään ja mittasuhteiltaan muita itäisen Uudenmaan keskiaikaisia kivikirkkoja: Porvoon tuomiokirkkoa, Sipoon vanhaa kirkkoa, Pyhtään Pyhän Henrikin kirkkoa ja Pernajan kirkkoa. Yhtäläisyyksien perusteella kaikkien näiden kirkon suunnittelijana on pidetty niin kutsuttua Pernajan mestaria, tuntemattomaksi jäänyttä, ilmeisesti saksalaista kirkonrakennusmestaria. Pyhän Laurin kirkon ulkoasu on kuitenkin kokenut huomattavia muutoksia vuoden 1893 tulipalon jälkeisessä jälleenrakennuksessa. Kirkon nykyinen asu onkin sekoitus keskiaikaa ja 1890-luvun uusgotiikkaa.
Kirkko on 27,6 m pitkä ja 17,4 m leveä. Sen pinta-ala on 600 neliömetriä. Kirkkorakennus on vanhaan kristilliseen tapaan itä–länsi-suuntainen. Alttari on itäpäädyssä, auringonnousun ja uudelleensyntymän ilmansuunnassa. Kiviset ulkoseinät oli alun perin kalkittu valkeiksi,, mutta pinta ei ollut enää yhtenäinen ennen tulipaloa, ja seinät jätettiin korjauksessa paljaiksi.
Kirkon länsipäädyssä on eteishuone, eteläsivulla asehuone ja pohjoissivulla sakaristo; näiden rakennusten nykyinen ulkoasu punatiilisine koristepäätyineen on Theodor Höijerin suunnittelema. Ikkunoita oli suurennettu jo 1800-luvun alkupuolen korjauksissa, mutta nykyinen ikkunajärjestely on peräisin Höijerin suunnitelmasta, jossa alkuperäiset epäsymmetriset ja erikokoiset ikkunat suurennettiin suippokaarisiksi, tiilellä reunustetuiksi uusgoottilaisiksi ikkunoiksi. Kirkkosalissa on länsipäädyssä korkea päätyikkuna, joka syntyi yhdistämällä vanha matala päätyikkuna ja ullakonluukku, itäpäädyssä on kuori-ikkuna, eteläsivulla kolme ikkunaa ja pohjoissivulla neljä.
Tyypillinen keskiaikaisen kirkkoarkkitehtuurin piirre on korkeat tiilikoristellut päädyt. Länsipäädyn yläosaa verhoavat punatiiliset koristekuviot ovat yhä alkuperäisessä asussaan; kuviot ovat tiiliverhoilulla ympäröityjä syvennyksiä joiden pohjat on kalkittu valkeiksi. Päädyn keskellä on suuri risti, jonka yläpuolella on kaksi neliapilakuviota ja alapuolella rivi suippokaaria. Alimpana on rivi ympyräkuvioita ja niiden alla leveä koristesyvennys, jossa on ruotsinkielinen raamatunlause En dag i Dina gårdar är bättre än eljest tusende. Ps. 84:11 (”Yksi päivä sinun esikartanoissasi on parempi kuin tuhat muualla”. Vuoden 1933 suomennos.). Kirjoitus muurattiin seinään korjaustöiden yhteydessä, ja sen valitsi seurakunnan tuolloinen kirkkoherra, rovasti J. J. Fogelberg. Itäpääty, jota alun perin koristi vain yksinkertainen ristikuvio, purettiin ja rakennettiin kokonaan uudelleen 1890-luvulla; syynä tähän oli päädyn kallistuminen, josta oltiin huolestuttu jo ennen tulipaloa. Nykyisin itäpäätyä koristavat Theodor Höijerin suunnittelemat, keskiaikaista muotokieltä jäljittelevät koristekuviot.
Kirkossa oli ennen tulipaloa tervattu paanukatto. Korjausten yhteydessä siihen asennettiin peltikatto.
Kirkkorakennus > Tapuli

Tulipaloa edeltäneessä kellotapulissa oli kolme kuutionmuotoista kerrosta: alin kivikerros 1600-luvulta, joka oli perusteellisesti kunnostettu 1787, sekä 1850-luvulla rakennetut puhtaaksi muurattu tiilinen välikerros ja puinen kellohuone. Kello hankittiin 1628 ja uusi kello 1797, jolloin valmistuivat kirkon korjaustyöt. Vuoden 1893 tulipalossa tuhoutuneiden tilalle hankittiin kaksi kelloa, jotka valoi Tukholmassa Johan A. Beckman & Co. Jälleen 1974 korjaustöiden päättyessä kirkkoon hankittiin uusi kello, ja silloin ne sähköistettiin. Tapulia kattoi nelilappeinen peltinen taitekatto, jonka kapeneva huippu päättyi ristiin. Ylin kerros tuhoutui palossa, ja uudistuksessa punatiilinen keskikerros korotettiin kaksinkertaiseksi ja muokattiin uusgoottilaiseksi. Tapulissa on neljään suuntaan antavat korkeat ja suipot luukut, joiden katteena on koristeelliset päädyt. Se huipentuu kattoratsastajaan, jonka päässä on tuuliviirikukko.
Kirkkosali > Sisustus ennen vuotta 1893

Ennen vuoden 1893 tulipaloa kirkkosali oli asussa, jonka se oli saanut vuosisatojen aikana eri muutostöiden yhteydessä. Seinät ja holvit, joita olivat alun perin koristaneet keskiaikaiset maalaukset, oli viimeistään 1700-luvulla kalkittu valkeiksi. 1810–20-lukujen suurissa muutostöissä kirkkosaliin oli rakennettu lehterit tilapulan helpottamiseksi Samassa yhteydessä penkit ja alttari oli uusittu ja keskiaikaisia ikkuna-aukkoja suurennettu. Puupuitteisissa ikkunoissa oli kirkkaat lasiruudut lukuun ottamatta alttarin yläpuolista kuori-ikkunaa, joita koristi Jeesuksen ristiinnaulitsemista esittävä lasimaalaus 1700-luvulta.
Kirkkosalia koristivat lukuisat Helsingin pitäjän kartanonomistajien tekemät lahjoitukset. Barokkityylisen saarnastuolin oli kirkolle lahjoittanut vuonna 1649 Barbara von Höpken edesmenneen miehensä, Björnvikin kartanon herran ja hovijunkkarin Jürgen von Bönhardtin muistoksi. Kahdesta suuresta messinkisestä kattokruunusta vanhemman oli lahjoittanut vuonna 1651 Westerkullan kartanon omistaja, majuri Heinrich Johan Wunsch, nuoremman vuonna 1744 Puotilan kartanon omistaja, kauppias Georg Wilhelm Clayhills. Ensimmäisen maalatun alttaritaulun, jäljennöksen Leonardo da Vincin Pyhästä ehtoollisesta, kirkolle lahjoitti vuonna 1857 Herttoniemen kartanon omistaja, maaherra Johan Abraham Stjernschantz. Saarnastuoli tuhoutui tulipalossa, mutta kattokruunut ja alttaritaulu saatiin pelastettua ja palautettiin kirkkoon restauroinnin jälkeen.
Kirkon keskiaikaisesta sisustuksesta oli ennen tulipaloa tallella kahdeksan puuveistosta. Ne oli poistettu kirkkosalista reformaation yhteydessä ja niitä säilytettiin asehuoneen ullakolla. Keskiajantutkija Reinhold Hausen inventoi veistokset vuonna 1876. Hänen aloitteestaan niistä arvokkain, Jobia esittävä lyypekkiläinen puuveistos noin vuodelta 1500, lahjoitettiin Kansallismuseoon. Jäljelle jääneistä veistoksista neljä, Kristus ja Pyhä Anna sekä kaksi krusifiksia, tuhoutuivat tulipalossa. Säilyneet kolme veistosta, tuntematon naispyhimys 1400-luvun puolivälistä sekä noin vuodelta 1500 olevat Neitsyt Maria ja Pyhä Dominicus, ovat nykyisin nähtävillä kirkkosalissa.
Tulipalon myötä kirkon holveista paljastui maalauksia, jotka oli uskonpuhdistuksen jälkeen peitetty kalkkimaalilla. Kuvia ei kuitenkaan voitu säästää, sillä tulipalon kuumuus oli haurastuttanut holvien rappausta niin, että ne oli rapattava ja maalattava uudelleen. Muinaistieteellisen toimikunnan määräyksestä taidehistorioitsija Emil Nervanderin johdolla tehtiin maalauksista jäljennökset, joita säilytetään Museovirastossa, ja uudet koristemaalaukset ideoitiin osin niiden pohjalta. Maalausten tarkkaa ikää ei ole pystytty selvittämään. Ne koostuivat yksinkertaisista ihmis- ja eläinaiheista sekä koristekuvioista, jotka oli toteutettu ns. primitiiviseen tyyliin, eivätkä aikalaiset antaneet niille suurtakaan arvoa. Nervander totesi loppulausunnossaan, että maalauksilla ei ollut suurta taiteellista arvoa. Monien asiantuntijoiden mukaan Nervanderin menetelmällä on pilattu merkittäviä suomalaisia kuvakirkkoja.
Kirkkosali > Theodor Höijerin sisustus

Noin 500 henkeä vetävä kirkkosali on yleisilmeeltään tummasävyinen. Sen kiviseinät ja pilarit on maalattu kellertäviksi, kun taas penkit ja lehterit sekä muu puinen sisustus ovat väriltään tummanruskeita. Kattoholveja peittävät tyylitellyt goottilaiset koristemaalaukset, joiden esikuvana ovat Pariisin Notre Dame -katedraalin maalaukset.
Kirkkosalin korkeassa kuori-ikkunassa on lasimaalaus, jonka konsulinna Maria Ekman lahjoitti kirkolle palon jälkeen. Ehkä saksalaista alkuperää oleva maalaus esittää Jeesusta lohduttamassa pyhiinvaeltajaa. Perimätiedon mukaan lasimaalauksessa esiintyvillä enkeleillä on Ekmanin nuorena hukkuneiden serkkujen kasvonpiirteet. Ikkunan alapuolella on varsinainen alttaritaulu, Leonardo da Vincin Pyhää ehtoollista jäljittelevä signeeraamaton maalaus (1853). Sen todennäköisimpänä tekijänä pidetään Robert Wilhelm Ekmania. Alttaritaulun lisäksi tulipalosta pelastuneeseen esineistöön kuuluvat kaksi messinkistä kattokruunua, jotka ovat lahjoituksia paikallisilta kartanonherroilta 1600- ja 1700-luvuilta. Tapulista on löytynyt palosta säästyneitä alttarikynttelikköjä ja lampetteja, joiden tiedetään olleen käytössä 1950-luvulla.
Tekstiilejä kirkkoon on kertynyt lahjoituksina ja hankintoina koko 1900-luvun. Kirkon 500-vuotisjuhliin hankittiin kaikki liturgiset värit käsittävät paramenttisarjat, jotka suunnitteli tekstiilitaiteilija Katri Haahti. Käsihaavit ovat vuodelta 1990. Kaatokalkki ja pikarit on hankittu 1930. Kastemaljoja kirkkoon on saatu ja hankittu neljä. Harvinainen morsiuskruunu on 1930-luvulta, ja sen on valmistanut jalokiviseppä Alexander Tillander.
Kirkkosali > Urut

Kirkkoon saatiin ensimmäiset urut 1853, ja ne rakensi Anders Thulé. Nykyinen urkufasadi on sama, jonka takana olivat palon jälkeisen kunnostuksen yhteydessä rakennetut J. A. Zachariassenin rakentamat paljeilmalla toimineet urut. Niiden on sanottu olleen hyvin raskassointiset ja karkeat, ja viimeisinä aikoina niistä kuului ääniä, joita ei olisi pitänyt kuulua. Alkuun ne olivat 18-äänikertaiset, mutta myöhemmin niihin lisättiin kaksi äänikertaa, ja ne sähköistettiin 1930-luvulla. Fasadi on valittu Zachariassenin mallistosta. Nykyiset 37-äänikertaiset urut on suunnitellut Enzio Forsblom, ja ne on valmistanut vuonna 1976 Veikko Virtasen urkutehdas. Julkisivun lisäksi urkukaappi ja pari äänikertaa ovat peräisin edellisistä uruista.
Hautausmaa > Helsingin pitäjän kirkon hautausmaalle haudattuja tunnettuja henkilöitä

Bodominjärven murhien uhrien yhteishauta
Eddie Boyd, yhdysvaltalainen bluesmuusikko
Allan Hagert, liikemies, Suomen Romaniyhdistyksen puheenjohtaja
Jorma Ikävalko, laulaja, viihdetaiteilija
Matti Kassila, elokuvaohjaaja
Ilkka Koivisto, biologi, filosofian tohtori
Reino Markkula, viihdetaiteilija
Markku Riikonen, näyttelijä
Lassi Toivola, painituomari
Mauri Pietikäinen, viulisti
Ritva Vepsä, näyttelijä
Siunauskappeli

Pyhän Laurin kirkon hautausmaan siunauskappeli valmistui kesällä 2010. Sen ovat suunnitelleet arkkitehdit Ville Hara ja Anu Puustinen. Arkkitehdit ovat suunnitelleet myös kalusteet ja esineistön.
Kuvanveistäjä Pertti Kukkosen teos Ristin tie koostuu tiilimuuriin kätketyistä kulkua johdattavista valoista sekä reliefeistä, joiden materiaalina ovat savesta erikokoisiksi muotoillut tiilet. Taiteilija Pekka Jylhän lasiteoksista Sielu on kappelin portaikossa; vainajan hyvästijättötilassa taas on teos Suru, jossa katosta riippuvat kristallit muodostavat kyynelhelmiä kuvaavan ketjun. Kappeliin valmistui urut 2011, jolloin myös kirkkotekstiilit otettiin käyttöön.
Kappelissa on uurnanluovutushuone, jossa tuhkatun vainajan tuhkauurna luovutetaan omaisille hautaan laskua varten. Huoneen seinässä on katakombimaisia lokeroita luovutettaville uurnille.
Hääyö

Kirkossa järjestettiin syyskuussa 2009 ensimmäisen kerran vihkimisen teemayö, Hääyö, Tikkurilan seurakunnan kappalaisen Heikki Lepän aloitteesta. Tuolloin vihittiin lähes sata pariskuntaa. Idea on levinnyt myös muualle Suomeen. Hääyö on sittemmin vakiintunut vuosittaiseksi tapahtumaksi, jota vietetään aina syyskuun kolmantena perjantaina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vantaan Pyhän Laurin kirkko Wikimedia Commonsissa
Helsingin pitäjän kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Weckström, Otto: Helsingin pitäjän kirkko Pyhän Laurin kirkko. Helsingin pitäjä vuosikirja 1963. Arkistoitu 10.6.2011.
| n k Vantaan kirkot ja kappelit |
| --- | --- |
Kirkot:  Hakunila  Hämeenkylä  Kivistö  Korso  Länsimäki  Myyrmäki  Pyhän Annan lastenkirkko  Rekola  Tikkurilan kirkko  Tikkurilan ortodoksinen kirkko  Vantaan Pyhän Laurin kirkko 
Kappelit:  Honkanummi  Pyhän Laurin kappeli  Ruskeasanta  Seutula  Vaarala 
Entiset:  Kaivoksela  Tikkurilan vanha kirkko 
Kirkko sisältä.
Pyhän Laurin kirkon vieressä on sijainnut kaksi suomenkielistä puukirkkoa. Näistä muistuttaa Heikki Häiväojan suunnittelema muistomerkki (1968).
Eteläsivun asehuoneen koristepääty.
Kirkon päätykolmiossa on ruotsinkielinen teksti: En dag i dina gårdar är bättre än eljest de tusende Ps. 84:11 ("Parempi on päivä sinun esipihoissasi kuin tuhat päivää muualla." Vuoden 1992 suomennos.)
Kirkon tapuli. Tapulissa näkyy vanhan ja uuden tiilimuurauksen raja.
Carl Olof Cronstedtin hautakappeli.
Pyhän Laurin kirkon sankarivainajien hautausmaa, jonka keskellä pronssinen risti.
Pyhän Laurin kirkko ja Helsingin pitäjän kirkon hautausmaa kaakosta.
Pyhän Laurin kappeli.
Cary Grant

| Cary Grant |
| --- | --- |
 Cary Grant elokuvan  Vaarallisia valheita promokuvassa, 1941.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. tammikuuta 1904 Bristol, Englanti, Iso-Britannia
Kuollut: 29. marraskuuta 1986 (82 vuotta) Davenport, Iowa, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Virginia Cherrill (1934–1935) Barbara Hutton (1942–1945) Betsy Drake (1949–1962) Dyan Cannon (1965–1967) Barbara Harris (1981–1986)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1932–1966
Palkinnot
 Oscar-kunniapalkinto 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.legendarycarygrant.com
IMDb 
Elonet
Cary Grant (syntyään Archibald Alexander Leach; 18. tammikuuta 1904 Bristol, Englanti, Iso-Britannia – 29. marraskuuta 1986 Davenport, Iowa, Yhdysvallat) oli englantilaissyntyinen näyttelijä. Hänestä tuli Yhdysvaltain kansalainen vuonna 1942. Grant kuului 1930-luvulta lähtien Hollywoodin kirkkaimpiin tähtiin. Hänet tunnettiin komediatähtenä sekä Alfred Hitchcockin luottonäyttelijänä.
Varhainen elämä

Cary Grant syntyi 18. tammikuuta 1904 Bristolin satamakaupungissa Englannissa. Hän sai nimekseen Archibald Leach, ja häntä kutsuttiin Archieksi. Hänen isoveljensä kuoli nuorena. Grant oli 10-vuotias, kun hänen äitinsä Elsie suljettiin mielisairaalaan. Poika asui sen jälkeen yhdessä isänsä Eliasin ja isoäitinsä kanssa. Grantin äiti vapautettiin laitoksesta parinkymmenen vuoden jälkeen, minkä jälkeen äiti ja poika pitivät toisiinsa tiiviisti yhteyttä.
Kouluikäisenä Grant oli kiinnostunut sähkötekniikasta. Hän pääsi 13 vuoden ikäisenä sähköteknikon apulaisena vaudevilleteatterin näyttämön taakse ja alkoi haluta näyttelijäksi. Hän pääsikin akrobaattista huumoria ja pantomiimia esittävän Bob Penderin vaudevilleseurueen riveihin, mutta ennen ensimmäistä esiintymistään hänen isänsä haki hänet takaisin kouluun, sillä poika oli lain mukaan liian nuori tekemään työtä.
Ura teatterissa

Näyttelijänurasta haaveillut Grant alkoi laiminlyödä koulunkäyntiään, ja hänet erotettiin koulusta ennen 14-vuotissyntymäpäiväänsä. Hän palasi Penderin kiertävään seurueeseen harjoittelemaan ja esiintymään. Grantin roolina oli naurattaa katsojia tanssimalla, kaatuilemalla ja kävelemällä korkeilla puujaloilla. Vuosina 1919–1920 Grant esiintyi seurueen mukana kiertueilla Euroopassa ja Lähi-idässä ja kävi aina Kiinassa asti.
Penderin seurue teki kesällä 1920 kiertueen Yhdysvalloissa, ja elokuussa Grant esiintyi ensi kertaa New Yorkissa, Good Times -nimisessä vaudevilleshow’ssa maailman suurimmassa teatterissa Hippodromessa. Keväällä 1921 seurue teki kiertueen sisämaassa ja palasi New Yorkiin esiintymään. Kun kiertue päättyi vuonna 1922, Grant päätti jäädä Yhdysvaltoihin ja jäi asumaan Manhattanille. Hän sai aluksi töitä kävelevänä mainostauluna, joka markkinoi huvipuistoa puujaloilla kävellen. Hän sai myös pieniä lavarooleja, kuten Better Times -revyystä keväästä 1922 huhtikuuhun 1923.
Grant alkoi saada puherooleja vuonna 1923. Hän esitti seuraavien vuosien aikana yleensä vakavan tai komean miehen roolia hupinäytelmissä. Hän palasi kahdeksi vuodeksi Englantiin, missä hän kiersi Nightingale Players -teatteriryhmän mukana. Hän otti laulutunteja ja sai pieniä rooleja musikaaleissa. Näihin aikoihin hän kehitti itselleen vähäeleisen ja elegantin lavapersoonan, josta tuli hänen tavaramerkkinsä myöhemmällä elokuvaurallaan.
Grant palasi Yhdysvaltoihin vuonna 1927 ja pääsi teatterituottaja Reggie Hammersteinin riveihin. Hän sai ensimmäisen Broadway-roolinsa musiikkidraamassa Golden Dawn. Tässä puoli vuotta pyörineessä näytelmässä hän esitti australialaista sotavankia ja hänellä oli vain yksi repliikki. Sitä seurasi vuonna 1928 rooli lyhytikäisessä musikaalikomediassa Polly, jossa hän esitti rikasta seurapiiriplayboyta. Hammerstein myi Grantin sopimuksen Lee ja J. J. Shubertille, jotka antoivat hänelle ison roolin Broadwayn musiikkikomediassa Boom Boom tammikuussa 1929. Näytelmässä Wonderful Night Grant sai lauluroolin. Lokakuun 1929 pörssiromahduksen jälkeisinä vuosina teatteritöitä oli vaikea saada, ja vuonna 1931 Grant sai töitä ainoastaan Shubertin musikaalituotannoissa St. Louisissa. Palattuaan New Yorkiin hän pääsi isoon rooliin musikaalinäytelmässä Nikki. Sen esitysten loputtua Grant lähti Hollywoodiin tavoittelemaan uraa elokuvissa.