stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paul J. Flory

| Paul J>  Flory |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. kesäkuuta 1910 Sterling, Yhdysvallat
Kuollut: 9. syyskuuta 1985 (75 vuotta) Big Sur, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Manchesterin yliopisto (Indiana) Ohion osavaltionyliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Herrick L. Johnston
Instituutti:  DuPont Stanfordin yliopisto Carnegie Mellon -yliopisto Cornellin yliopisto
Tutkimusalue:  Kemia
Tunnetut työt:  Polymeerien tutkimus
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (1974)
Paul John Flory (19. kesäkuuta 1910 Sterling − 9. syyskuuta 1985 Big Sur) oli yhdysvaltalainen kemisti. Hän sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1974 työstään makromolekyylien parissa.
Flory valmistui filosofian tohtoriksi Ohion osavaltionyliopistosta vuonna 1934. Hänen ensimmäinen työpaikkansa oli DuPontilla. Siellä hän työskenteli yhdessä Wallace Carothersin kanssa.
Floryn ensimmäiset työt koskivat polymerointireaktion mekanismeja. Vaiheittaisessa polymerointireaktiossa hän huomasi, että makromolekyylin loppupään reaktiivisuus väheni sitä mukaa kuin molekyylin koko kasvoi. Liittymisreaktioon hän kehitti ketjunvaihtoteorian.
Kun Carothers kuoli vuonna 1938 Flory siirtyi Cincinnatin yliopistoon. Cincinnatissa hän kehitteli matemaattisen teorian molekyylien, joilla on enemmän kuin kaksi funktionaalista ryhmää, polymeroinnista.
Vuonna 1940 Flory siirtyi Standard Oilin laboratorioon Lindeniin. Siellä hän kehitti teorian liittyen useiden polymeerien seoksiin.  Vuonna 1945 hän aloitti työt Goodyearin laboratoriossa polymeerejä tutkivan ryhmän johtajana. Keväällä 1948 Peter Debye kutsui Floryn pitämään oppitunteja Cornellin yliopistoon.
Flory teki useita tutkimuksia ja kehitti muun muassa polymeerien liukoisuutta käsittelevän Flory-Hugginsin -teorian yhdessä Maurice Loyal Hugginsin kanssa.
Aiheesta muualla

Floryn omaelämäkerta Nobel-säätiön sivuilla
Reykjavíkin roomalaiskatolinen hiippakunta

| Reykjavíkin roomalaiskatolinen hiippakunta |
| --- | --- |
 vaakuna
Valtio:  Islanti
Uskontokunta:  Katolinen kirkko
Piispanistuin:  Reykjavík
Tuomiokirkko:  Landakotskirkja
Piispa:  Dávid Bartimej Tencer
Perustettu:  18. lokakuuta 1968
 
 http://www.catholica.is/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Reykjavíkin roomalaiskatolinen hiippakunta on katolisen kirkon hiippakunta, joka toimii Islannissa. Sen keskuspaikkana toimii Reykjavík.
Historia

12. kesäkuuta 1923 perustettiin Islannin apostolinen prefektuuri. 6. kesäkuuta 1929 siitä tuli Islannin apostolinen vikariaatti. Vuonna 1950 maassa oli 443 katolista, mikä muodosti 0,3% maan väestöstä. Seurakuntia oli kaksi. 18. lokakuuta 1968 vikariaatista tuli Reykjavíkin roomalaiskatolinen hiippakunta. Vuonna 1970 seurakuntia oli edelleen kaksi ja katolisia niissä 1 327, 0,7% väestöstä. Vuonna 1990 seurakuntia oli neljä ja niissä jäseniä 2 367, 0,9% väestöstä. Vuonna 2000 seurakuntia oli yhä neljä ja jäseniä 3 827, 1,4% väestöstä. Vuonna 2010 seurakuntia oli viisi ja jäseniä 9 625, 3,0% väestöstä.
Nykytilanne

Vuonna 2014 hiippakuntaan kuului 5 seurakuntaa, 15 pappia ja jäseniä 11 454, jotka muodostivat 3,5% maan väestöstä.
Piispat > Islannin apostoliset prefektit

Martin Meulenberg (12. kesäkuuta 1923 – 3. elokuuta 1941)
Jóhannes Gunnarsson (23. helmikuuta 1942 – 14. lokakuuta 1967)
Piispat > Reykjavíkin piispat

Hendrik Hubert Frehen (18. lokakuuta 1968 – 31. lokakuuta 1986)
Alfred James Jolson, SJ (12. joulukuuta 1987 – 21. maaliskuuta 1994)
Joannes Gijsen (24. toukokuuta 1996 – 30. lokakuuta 2007)
Pierre Bürcher (30. lokakuuta 2007 – 18. syyskuuta 2015)
Dávid Bartimej Tencer, OFM Cap. (18. syyskuuta 2015 – )
Aiheesta muualla

Kirkon kotisivut
Landakotskirkja, hiippakunnan tuomiokirkko.
Pauly D

Pauly D
Paul ”DJ Pauly D” DelVecchio (s. 5. heinäkuuta 1980 Providence, Rhode Island) on amerikanitalialainen DJ ja televisiopersoona. Hän on esiintynyt  televisiosarjassa Jersey Shore vuodesta 2009 lähtien. Hänellä on myös oma spin-off ohjelma  The Pauly D Project jota on näytetty MTV:llä vuodesta 2012 lähtien.
Paul DelVecchio (DJ Pauly D) on DJ. Hänen tunnetuin kappaleensa on ”Beat Dat Beat”. Muita hänen kappaleitaan ovat muun muassa ”Night of my life” sekä ”Back to love”, jossa esiintyy myös laulaja Jay Sean.
Pelasgos (Argos)

Pelasgos, jota osassa lähteissä kutsutaan myös Gelanoriksi, oli kreikkalaisessa mytologiassa Sthenalaan poika ja Argoksen kuningas.
Danaos saapui viidenkymmenen tyttärensä kanssa laivalla Argokseen paetessaan veljeään Aigyptosta ja tämän viittäkymmentä poikaa, ja Pelasgos otti heidät vastaan. Tähän aikaan maassa vallitsi kuivuus Poseidonin suitsittua kaikki lähteet Inakhoksen, jonka jälkeläinen Pelasgoskin oli, ratkaistua maiden kuuluvan Heralle Poseidonin sijaan. Danaoksen tyttäret opettivat Argoksen asukkaille keinokastelun taidon.
Danaos, joka myös oli Inakhoksen sukua Ion kautta, vaati kuninkuutta itselleen. Kansa, jonka asia piti päättää, ei osannut tehdä valintaa kummankaan eduksi, vaan asian käsittelyä piti jatkaa seuraavana päivänä. Yön aikana susi kuitenkin hyökkäsi sonnilauman kimppuun ja tappoi lauman johtajan. Kansa näki tämän merkkinä Apollonilta, jossa härkä edusti Pelasgosta kansansa keskuudessa, ja susi Danaosta, joka tuli kansan ulkopuolelta. Tämän vuoksi kuninkuus annettiin Danaokselle.
Pearland

| Pearland |
| --- | --- |
 Pearlandin keskustaa.

Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Texas
Piirikunta:  Brazoria Fort Bend Harris
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  124.7 km²
 – Josta vettä:  .45 km² 
Korkeus:  15 m
Väkiluku (2010):  91 252
 – Väestötiheys:  893.7 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-6 (kesäaika UTC-5)
Motto::  Where Town Meets Country, Classic Gulf Coast
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pearland on kaupunki Texasin osavaltiossa, Yhdysvalloissa. Se on osa Houston–The Woodlands–Sugar Landin suurkaupunkialuetta. Kaupungin väkiluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 91 252. Pearland kuuluu pääosin Brazorian piirikunnassa. Pieni osa kaupungista kuuluu myös Fort Bendin- ja Harrisin piirikuntiin. Vuonna 2015 väkiluku oli  108 821.
Kuvia kaupungista

Pearlandin katunäkymää
Pearlandin kaupungintalo
Shadow Creek Ranch
Peyton List

Peyton List voi tarkoittaa kahta samannimistä yhdysvaltalaista näyttelijää:
Peyton List (s. 1986), muun muassa televisiosarjoissa Mad Men ja FlashForward esiintynyt näyttelijä
Peyton Roi List (s. 1998), muun muassa televisiosarjassa Jessie esiintynyt näyttelijä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Peyton List”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Pauly Kannookadan

Pauly Kannookadan (s. 14. joulukuuta 1961 Kuzhikattussery) on intialainen syyrialais-malabarilaiskatolisen kirkon piispa. Hänet vihittiin papiksi Irinjalakudan hiippakuntaan 28. joulukuuta 1985 ja nimitettiin sen johtoon 15. tammikuuta 2010. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi James Pazhayattil, jota avustivat Jacob Thoomkuzhy ja Jacob Manathodath.
Pertun koulu

Pertun koulu on koulu Tuusulan Jokelassa. Koulussa on peruskoulun luokat 1–6 ja siinä toimii myös esikoulu ja iltapäiväkerho. Lukuvuonna 2013–2014 koulussa oli 308 oppilasta. Pertun koulu sijaitsee Jokelan kirkon vieressä. Koulu on rakennettu vuonna 1952. Koulun rehtori on Satu Lindqvist.
Ramppi-teatteri

Ramppi-teatteri ry on Kangasalan kansalaisopiston näytelmäpiirin pohjalle perustettu harrastajateatteri. Ramppi-teatteri on toiminut nykyisessä muodossaan vuodesta 1995, minä aikana katsojia on kertynyt jo yli 60 000 henkeä. Viime vuosina täyttöaste on ollut yli 90 prosenttia. Ramppi-teatterin toiminta on kiinni harrastajien aktiivisuudesta, ja kaikki esiintyjät tekevät työnsä maksutta.
Ramppi-teatteri on Suomen Harrastajateatteriliiton jäsen ja kuuluu myös pirkanmaalaisten harrastajateattereiden muodostamaan Teatteririnkiin.
Ohjaajat

Ramppi-teatterin näytelmiä ovat ohjanneet muun muassa Ossi Räikkä, Tapio Parkkinen, Panu Rajala, Kari Honkanen, Sina Kujansuu, Ahti Jokinen ja Jukka-Pekka Rotko.
Näyttelijät

Ramppi-teatterin näytelmissä on ollut säännöllisesti mukana vähintään 20 näyttelijää. Kesällä 2008 näyttelijöitä oli puheroolit ja avustajat yhteenlaskien peräti 55 henkeä. Lavastajat, puvustajat ja muu avustava henkilökunta mukaan lukien teatterissa toimii aktiivisesti kymmeniä henkilöitä, kaikki talkoopohjalla. Näyttelijöitä on ollut paitsi Kangasalta myös Tampereelta, Pälkäneeltä, Orivedeltä ja Vesilahdelta.
Koulutus

Ramppi-teatteri on järjestänyt näyttelijöille myös koulutusta. Koulutuksen ohjaajina ovat toimineet esimerkiksi Kari Honkanen, Seppo Mäki, Emilia Pokkinen ja Matti Viironen. Osa näyttelijöitä on ollut myös omaehtoisesti ammattikoulutuksessa. Tässä suhteessa Tampereen Komediateatterin yhteydessä toimiva näyttelijäkoulutus on ollut Ramppi-teatterille erityisen merkityksellinen. Vuonna 2008 teatteri organisoi näyttelijöilleen erityisen koulutuspaketin, jonka toimeenpanosta vastasi Inga Sulin-Ahola ja kouluttajana toimi näyttelijätyön pitkäaikainen ammattilainen Ahti Jokinen. Vuonna 2009 kouluttajana toimi Vaasan kaupunginteatterin entinen johtaja Marja-Leena Haapanen.
Näytelmät

Ramppi-teatterin näytelmät ovat pääsääntöisesti olleet kesäteatteriesityksiä. Paikallinen historia on innoittanut monia näytelmiä. Kantaesityksen ovat saaneet muun muassa Aulis Aarnion käsikirjoittamat näytelmät:
"Kostianvirta" (1996)
"Kostian pappi" (1997)
"Noitarumpu" (1999)
"Isä Kiljusen kuningasajatus" (2002)
"Haaveiden talo" (2003)
"Kahdentoista taalerin tähden" (2004)
"Kummallinen kuntokoulu" (2005)
"Hämärässä laulaa punakylkirastas" (2006)
"Tulipunainen ratsastaja" (2007)
"Suden hetki" (2008)
"Viisi sisarusta" (2009)
"Kuinka löytäisin sen laulun" (2010)
"Muistat sie Monrepos’n?" (2011)
"Poika varjoiselta kujalta" (2012).
Vuonna 2000 esitettiin kirkon juhlavuoden kunniaksi kirkkonäytelmä "Alussa oli teko". Ramppi-teatteri on esittänyt myös perinteisiä kesäteatterinäytelmiä kuten "Tukkijoella" ja "Viulunsoittaja katolla".
Rampin Pikkuteatteri

Vuonna 2009 Ramppi-teatteri käynnisti lapsille ja nuorille tarkoitetun Rampin Pikkuteatterin. Tavoitteena on tarjota nuorille mahdollisuus tehdä täysipainoisesti teatteria aina lukuharjoituksista esitykseen asti. Tämä vaikuttaa nuoren tytön tai pojan itsevarmuuden ja esiintymistaitojen kehittymiseen. Perinteisen teatterin lisäksi on mahdollisuus kokeilla erilaisia teatterin tekotapoja: mm. improvisaatiot ja tilatut ohjelmat.
Omaksi yhdistykseksi Pikkuteatteri perustettiin vuonna 2010, jonka jälkeen se on toiminut itsenäisesti ja aktiivisesti lasten ja nuorten teatterina tarjoten useita näytelmätuotantoja vuosittain.
Aiheesta muualla

Suomen Harrastajateatteriliiton kotisivut
Pat Conroy

Pat Conroy ja Tom Poland vuonna 2013
Donald Patrick Conroy (26. lokakuuta 1945 Atlanta, Georgia – 4. maaliskuuta 2016 Beaufort, Etelä-Carolina), paremmin tunnettu nimellä Pat Conroy, oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti teoksestaan Vuorovetten prinssi, josta on tehty myös samanniminen elokuvasovitus.
Conroyn esikoisteos The Boo ilmestyi vuonna 1970 hänen ollessaan vielä opiskelijana Charlestonin sotilasakatemiassa, jonne hänen sotilasisänsä oli hänet määrännyt. Vuonna 1976 Conroy julkaisi teoksen Suuri Santini (The Great Santini), joka johti hänen läpimurtoonsa kirjailijana. Teos perustui Conroyn omiin lapsuudenkokemuksiin, ja hän totesi myöhemmin, että paljastava teos vaikutti paitsi hänen ja silloisen vaimonsa, myös hänen vanhempiensa avioeron syntyyn.
Vuonna 2013 ilmestynyt suomentamaton The Death of Santini on omaelämäkerta ja kertoo hänen suhteestaan isäänsä, joka oli kaunokirjallisen Suuren Santinin aiheena.
Pat Conroy asui Etelä-Carolinan Fripp Islandilla ja oli naimisissa kirjailija Cassandra Kingin kanssa. Hän kuoli 70-vuotiaana haimasyöpään kotonaan 4. maaliskuuta 2016.
Suomennetut kirjat

Suuri Santini (The Great Santini, 1976.) Suom. Hilkka Pekkanen, WSOY, 1993
Salaliitto (The Lords of Discipline, 1980.) Suom. Arto Häilä, WSOY, 1988
Vuorovetten prinssi (The Prince of Tides, 1986.) Suom. Arto Häilä, WSOY, 1987
Aaltojen soitto (Beach Music, 1995.) Suom. Erkki Jukarainen, WSOY, 1996
Etelän tuulet (South of Broad, 2009.) Suom. Irmeli Ruuska, WSOY, 2010.
Suomentamattomat kirjat

The Boo, 1970
The Water Is Wide, 1972
The Pat Conroy Cookbook: Recipes of My Life, 1999
My Losing Season, 2002
Unrooted Childhoods: Memoirs of Growing up Global, 2003
My Reading Life, 2010
The Death of Santini, 2013 (omaelämäkerta)
Aiheesta muualla

Pat Conroyn virallinen kotisivu
Pat Conroyn muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Petite Ceinture

| Petite Ceinture de Paris |
| --- | --- |
 Pariisi vuonna 1859. Chemin de fer d'Auteuil merkitty vihreällä ja Petite Ceinture oranssilla. Nämä sijaitsivat Pariisin silloisten rajojen (Mur des Fermiers généraux, sininen) ja Thiersin puolustusmuurin (punainen) välissä.
Perustiedot
Reitti:  Rapée, Pariisi, Ranska–Batignolle, Pariisi, Ranska
 :  Batignolle, Pariisi, Ranska–Boulogne, Ranska
 :  Boulogne, Ranska–Rapée, Pariisi, Ranska
Rataosanumero:  955000, 971000, 981000
Rakennettu:  1852–1869
Avattu:  1869
Lakkautettu:  1934–1993
Omistaja:  RFF
Ylläpitäjä:  RFF
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  SNCF
 Osa radasta käytössä osana RER-linjaa C; muilla osuuksilla liikennettä vain satunnaisesti 
Tekniset tiedot
Pituus:  32 km
Raiteiden lkm:  2
Raideleveys:  1 435 mm
Sähköistys:  Sähköistettu 1925
Petite Ceinture Rue Vitruven kohdalla Pariisin 20. arrondissementissa.
Matkustajajuna Petite Ceinturellä ennen ensimmäistä maailmansotaa
Petite Ceinture ("Pieni kehä") oli 32 kilometrin pituinen rautatie, joka kiersi Pariisin ympäri jonkin verran Marsalkkojen bulevardien sisäpuolella. Se avattiin vaiheittain vuosien 1852 ja 1869 välillä, aluksi ainoastaan tavara-, mutta myöhemmin myös henkilö­liikenteelle, lukuun ottamatta Auteuilin ja Boulognen välistä osuutta, Auteuilin linjaa, joka jo vuonna 1854 avattiin henkilö­liikenteelle, mutta oli vuodesta 1867 lähtien vain tavara­liikenteen käytössä.
Alun perin radan nimenä oli Chemin de fer de ceinture ("kehärautatie"). Myöhemmin se sai nimen Petite Ceinture ("pieni kehä") erotukseksi Pariisin ympäri useita kilometrejä ulompana kiertävästä Grande Ceinture -rautatielinjasta ("suuri kehä"). Petite Ceinturen eri osuuksia olivat seuraavat Ranskan rautatieverkon linjat: linja 955000 eli Rapéen–Batignollen linja (ransk. Ligne de Rapée à Batignolles, linja 971000 eli Auteuilin linja (ransk. Ligne d'Auteuil) sekä linja 981000 eli Auteuil-Boulognen–Rapéen linja (ransk. Ligne d'Auteuil-Boulogne à la Rapée).
Kun Petite Ceinture ei enää voinut kilpailla matkustajista Pariisin metron kanssa, henkilöliikenne suurimmalla osalla siitä lopetettiin 23. heinäkuuta 1934. Kuitenkin Auteuilin linjalla liikennettä jatkettiin vuoteen 1985 saakka. Vuodesta 1988 lähtien osa Auteuilin linjasta on ollut jälleen henkilöliikenteen käytössä ja muodostaa nyt osan RER:n linjaa C.
Myös säännöllinen tavaraliikenne Petite Ceinture -radalla lopetettiin 1990-luvun alussa. Osa radasta on purettu, mutta suurin osa siitä muodostaa yhä virallisesti osan Ranskan rataverkosta, vaikka sillä onkin liikennettä enää vain satunnaisesti tai ei lainkaan.
Historia > Liikenne

Vuonna 1855 Petite Ceintureä pitkin kuljetettiin 780 000 tonnia tavaraa. Tästä 20 000 tonnia oli paikallisliikennettä, loput Pariisin läpi kulkenutta liikennettä.
Matkustajaliikenne aloitettiin 14. heinäkuuta 1862 Batignolles'n ja Clichyn sekä La Rapéen ja Bercyn välillä, ja vähitellen se laajennettiin koko radalle. Matkustajamäärä kasvoi 5 miljoonasta vuonna 1878 aina 39 miljoonaan vuonna 1900, jolloin se oli suurimmillaan, mihin osaltaan vaikutti Pariisissa samana vuonna pidetty maailmannäyttely.
Tämän jälkeen matkustajamäärät vähenivät sitä mukaa kun  Pariisin metron ja Nord-sud -linjat rakennettiin. Vuonna 1931 pidetyn siirtomaanäyttelyn yhteydessä rataa tosin parannettiin avaamalla uusi asema, Claude Decaen, mutta matkustajamäärät eivät edelleenkään kääntyeet nousuun.
Rataa hallinnoinut Syndicat de la Ceinture joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Rata yritettiin useita kertoja tuloksetta siirtää Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris -yhtiölle (CMP), joka tuohon aikaan ylläpiti Pariisin metroa. Vuonna 1934 Ranskan hallitus päätti Syndicat de Ceinturen toivomuksesta, että matkustajaliikenne lakkautettiin 23. heinäkuuta alkaen.
Petite Ceinture -radan länsiosa Gare de Pont-Cardinet'n ja Auteuilin välillä pysyi kuitenkin matkustajaliikenteen käytössä vuoteen 1985 saakka, jolloin alettiin rakentaa RER-linjan C pohjoista haaraa, joka valmistui vuonna 1988. Radan Pont-Cardinet'n ja Pereire-Levalloisin välistä osuutta ei liitetty C-linjaan. Sen sijaan sitä pitkin liikennöitiin heinäkuuhun 1996 saakka erillisenä rautatielinjana, kunnes se korvattiin linja-autolla.
Historia > Liikenne > Korvaava auto- ja raitioliikenne

Nykyisen Régie Autonome des Transports Parisiensin (RATP) edeltäjä, Société des transports en commun de la région parisienne aloitti välittömästi liikenteen uudella linja-autolinjalla, joka kiersi Pariisin ympäri Marsalkkojen bulevardeja pitkin ja jonka tunnuksena käytettiin linjanumeron sijasta kirjaimia PC. Tämän linjan liikenne oli vuonna 1944 toisen maailmansodan vuoksi jonkin aikaa  keskeytyksissä, mutta muutoin sitä jatkettiin siihen saakka, kunnes se 1. lokakuuta 1999 korvattiin kolmella linjalla, PC1, PC2 ja PC3. siihen saakka, kunnes sen 2010-luvulla korvasi raitiolinja T3.
16. joulukuuta 2006 otettiin käyttöön raitiolinja T3, joka tunnetaan myös nimellä Maréchaux sud. Se muutettiin 15. joulukuuta 2012 linjaksi T3a, samalla kun avattiin linja T3b, Maréchaux est.
Historia > Liikenne > Tavaraliikenne vuoden 1934 jälkeen

Heinäkuusta 1934 lähtien Petite Ceinture -radalla oli vain tavaraliikennettä.
Radan eteläosa palveli vuoteen 1976 saakka Citroënin tehtaita Grenellessä (nykyisen Parc André-Citroënin paikalla) sekä Vaugirardin metrovarikkoa ja teurastamoja vuoteen 1979. Paris-Gobelinsin tavara-asema 13. arrondissementissa oli käytössä vuoteen 1991 saakka.
Radan pohjois- ja itäosia käytettiin 1980-luvulle saakka junien siirtoon asemalta toiselle. Tavaraliikenne jatkui 1990-luvun alkuun saakka.
Gare de Passy 1900-luvun alussa.
Ratakuilu Buttes-Chaumontin alueella 1912.
Auteuilin viadukti (Viaduc du Point du jour). Silta oli kaksitasoinen: alemman tason kautta kulki Marsalkkojen bulevardien kehä, ylemmällä tasolla Petite Ceinture -rautatie. Kuvassa näkyy myös Seinellä liikennöineen Bateaux Parisiens -laivayhtiön satama.
Historia > Hallinto

Petite Ceinture-linjaa ylläpiti alun perin erityinen osakeyhtiö. Sitä hallinnoi syndikaatti, johon kuului kaksi edustajaa kustakin perustajayhtiöstä. Syndikaatti perustettiin virallisesti 22. tammikuuta 1853, mutta yhtiön yhtiöjärjestys on monimutkaisempi, sillä finanssikysymysten ja muotovirheiden vuoksi Ranskan valtioneuvosto ei aluksi laillistanut yhtiötä.
Historia > Sillat

Petite Ceinture -rataan liittyy 36 siltaa. Niistä 36 on alikulkusiltoja, joissa rautatie ylittää kadun, ja 25 ylikulkusiltoja, joissa katu ylittää rautatien.
Nykytila

Radan nykyisin jäljellä oleva osuus on 23 kilometrin pituinen ja ulottuu Gare Saint-Lazarelle johtavalta radalta, läheltä Porte de Clichytä Pariisin pohjoisrajalla, Pariisin itäosien kautta Gare des Invalidesille johtavalle radalle Pariisin etelärajalle.
Radan läntinen osa on purettu. Sen aikoinaan viemästä maa-alueesta sen omistaja, Réseau ferrée de France (RFF) on tehnyt Pariisin kaupungin kanssa sopimuksen, jolla kaupunki on saanut alueen käyttöönsä ensin määräajaksi. Kesäkuussa 2007 kaupunki osti alueen RFF:ltä. Sen jälkeen perustettiin toimikunta, jonka toimesta alue kunnostettiin. Entiselle ratalinjaukselle, joka käsittää 10 metrin levyisen maakaistaleen, rakennettiin 1,3 kilometrin pituinen yleinen kävelytie, "luontopolku", joka johtaa etelästä Boulevard de Montmorencyltä läheltä Porte d'Auteuiliä entiselle Gare de Passy-la-Muettelle saakka.
Boulevard Victorin luona oleva yhdysraide, joka tunnettiin myös nimellä "Point X" ("X-piste"), katkaistiin muutamaksi kuukaudeksi ja avattiin jälleen vuoden 2007 alussa, kun raitiolinjaa T2 jatkettiin Porte de Versaillesille, minkä jälkeen linjan jatke osittain kulkee aivan Boulevard Périphériquen vieressä.
Rautatielinjauksen sisäpuoleinen raide on katkaistu kunnostustöiden muutaman metrin pituudelta myös Rue Maninin ja Rue de Criméen risteyksen luona, jotta saatiin tilaa uudelle tukipylväälle.
Petite Ceinture -rataan liittyy joitakin arkkitehtonisesti huomattavia rakennelmia, jotka on pidetty kunnossa tai kunnostettu. Avenue de Flandren yli johtavaa siltaa levennettiin vuonna 2006. Vuonna 2007 SNCF, joka nykyisin hallinnoi rataa, tilasi tutkimuksen rakenteiden nykytilasta voidakseen arvioida, kuinka paljon niiden kunnostaminen maksaa.
Rautatielinjauksen sisäpuoleinen raide on katkaistu kunnostustöiden muutaman metrin pituudelta myös Rue Maninin ja Rue de Criméen risteyksen luona, jotta saatiin tilaa uudelle tukipylväälle.
Radanvarsialueet ovat paikoitellen olleet roskien ja jätteiden vallassa. Toisaalta kun rata ei ole juuri käytössä eikä yleisöllä myöskään ole pääsyä rata-alueelle, sen kasvillisuus on villiintynyt ja nykyisin siellä kasvaa monia harvinaisiakin kasveja. Lisäksi eräässä lähellä Porte de Vanvesia olevassa tunnelissa pesii yli 1500 Pipistrellus -suvun lepakkoa, enemmän kuin missään muualla Île-de-Francen alueella. Radanvarsialueella katsotaankin nykyisin olevan huomattava merkitys biodiversiteetin kannalta.
Entisen Gare des Meuniersin eli Gare Rue Claude-Decaenin välisestä, Rue des Meuniers'n ja Rue Claude-Decaenin välillä olevasta osuudesta Jean-Claude Varin on tehnyt viranomaisten kanssa virallisen sopimuksen, että kuvataiteilijoilla on pääsy radalle maisemamaalausta varten.
Pääsy radalle

Asiattomien pääsy radalle on kielletty 22. maaliskuuta annetun ja 10. kesäkuuta 1969 annetun asetuksen nojalla, ja suurin osa radasta on eristetty ympäristöstään aidalla tai muurilla, jotka kuitenkaan eivät ole estäneet joitakuita graffitimaalareita tai muutoin uteliaita pääsemästä radalle. Itse asiassa sen maanalaisilla osuuksilla  onkin luvattomasti käynyt enemmän ihmisiä kuin millään muulla yleisöltä suljetulla maanalaisella paikalla Pariisissa. Vuodesta 2015 sen varrella Rue Belliardin kohdalla on majaillut joukko romaneja
Neljä osuutta radasta on kuitenkin avattu yleisölle:
osuus 12. arrondissementissa Rue Rottenbourgin ja Rue Montempoivren välillä,
osuus 13. arrondissementissa Jardin Charles-Trenet'n ja Jardin du Moulin-de-la-Ponten välillä vuodesta 2015 lähtien,
osuus 15. arrondissementissa Place Balardin ja Rue Olivier-de-Serresin välillä vuodesta 2013 lähtien ja
osuus 16. arrondissementissa Gare d'Auteuilin ja Gare de la Muetten välillä vuodesta 2007 lähtien.
Paikoitellen 12., 14., 17. ja 18. arrondissementeissa aivan radan vieressä on lisäksi yleisölle avoimia, puuistutuksin varustettuja jalankulkuteitä, jotka muodostavat osan Pariisin laitaosien nykyisestä viheralueverkosta. Sitä paitsi 17. arrondissementissa rata kulkee lähes kaksi kilometriä Boulevard Pereire -nimisen puistokadun alla. Alun perin tämä rataosuus, joka on edelleen käytössä osana RER C -injaa, kulki kuilussa keskellä katua, mutta jo vuonna 1889 kuilu peitettiin kannella ja katutasossa paikalla on nykyisin puistokäytävä, Promenade de la Pereire.