stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lipun käyttö Suomessa
Lipun saapuminen Suomeen

Suomeen levisi germaanien harjoittama esinekulttuuri kansainvaelluksien aikana noin vuosina 400–600 jaa. Ennen muuta esinekulttuuria tuotiin Suomeen Merovingien aikana 600–750 jaa. Tänä aikana suomalaiset todennäköisesti alkoivat käyttää lippuja sekä joitain muita tunnuksia kuten viirejä ja keulakuvia.
Todisteina Suomessa 1200- ja 1300-luvuilla käytetyistä ritarikulttuuriin liittyvistä lipuista ovat Suomen herttuan sinetit. Näissä sineteissä herttualla on käsissään peitsilippu, ja itse lipussa on tunnuksena herttuan sukuvaakuna. 1400-luvulla käytetyistä lipuista taas kertovat Suomen keskiaikaisiin kivikirkkoihin tehdyt kalkkimaalaukset, jotka esittävät laivoja lippujensa kera. Samanlaisia kalkkimaalauksia on myös muiden Pohjoismaiden vanhoissa kivikirkoissa.
Siniristilippu

Siniristilippu vahvistettiin Suomen lipuksi 29. toukokuuta 1918. Lipun muoto on pohjoismainen ristilippu, ja siinä on valkoisella pohjalla merensininen risti. Lipusta on käyttötarkoitukseltaan kolme eri tyyppiä: kansallislippu eli tavallinen siniristilippu, suorakaiteinen valtiolippu ja kielekkeinen valtiolippu. Lipun ovat suunnitelleet Eero Snellman ja Bruno Tuukkanen. Suomen lipuksi harkittiin pitkään myös punakeltaista leijonalippua, mutta ajatuksesta luovuttiin sisällissodan jälkeen.
Mikael Agricolan Rukouskirja Bibliasta
Olavi Litmanen

Olavi Litmanen (s. 17. huhtikuuta 1945 Saari) on entinen suomalainen jalkapalloilija. Hän voitti Lahden Reippaan riveissä Suomen mestaruuden vuonna 1970 ja cup-mestaruuden vuosina 1964, 1972, 1973, 1974, ja 1978. Hän pelasi urallaan 5 A-maaottelua vuosina 1970–1972. Hän on Jari Litmasen isä.
Jokilaakso

Jokilaakso on laakso, jossa virtaa joki. Sekä jokiuoman että jokilaakson pinnanmuodot voivat vaihdella riippuen muun muassa topografiasta sekä maa- ja kallioperästä alueella, joilla joki virtaa.
Jokilaaksojen historialliset päätyypit Suomessa

Suomessa jokilaaksoja ja on geologisen historiansa puolesta kolmenlaisia:
Preglasiaaliset eli ennen viimeisintä jäätiköitymistä syntyneet laaksot
Viimeisimmän jäätiköitymisen aikana syntyneet uomat
Viimeisimmän jäätiköitymisen jälkeen syntyneet jokilaaksot ja jokiuomat
Ilmasto-olosuhteet, joista kukin näistä on muodostunut ja aikajakson pituus, jona kukin laaksotyyppi on kehittynyt, ovat erilaisia.
Preglasiaalisia jokilaaksoja on etenkin Pohjois-Suomessa. Suurin osa suomen jokien jokilaaksoista ja jokiuomista on kuitenkin muodostunut viimeisimmän jääkauden aikana tai sen jälkeen muodostuneisiin maaperäkerrostumiin viimeisimmän jäätiköitymisen jälkeen.
Jokilaaksojen muodostumiseen vaikuttavia tekijöitä > Kallioperä

Uomaverkostojen muotoon vaikuttavat kallioperä, maaperä ja topografia. Suurin vaikutus on Suomessa on kallioperän murroslinjoilla, mutta myös kallioperän kivilajien rakoilusuunnat ja kerrosrakenteet vaikuttavat. Usein kallioperää kuitenkin peittää maaperä. Silloinkin etenkin kallioperän murroslinjat syvälläkin maakerrosten alla voivat vaikuttaa uomaverkoston kulkuun ja muotoon.
Usein murroslinjoihin muodostuneet jokilaaksot ovat ainakin osittain jääkautta edeltäviä, vaikka usein myös osittain jääkauden aikana kerrostuneen maa-aineksen täyttämiä. Tällöin nykyinen jokiuoma ja joskus jokilaaksokin muodostuu näihin laaksonpohjan kerrostumiin eli sedimentteihin.
Jokilaaksojen muodostumiseen vaikuttavia tekijöitä > Maaperä

Siellä, missä jokilaakso on muodostunut pelkästään maaperäkerrostumiin leikkautumalla, sen muoto riippuu ensisijaisesti maaperän maalajin raekoosta ja lajittuneisuudesta.
Moreenimaassa laakso on rinteiltään loivahko, jos moreeni on kivistä, jyrkempi, jos moreeni on hienoaineksisempaa.
Hiekka- ja soramaaperässä laaksosta muodostuu yleensä jyrkkärinteinen ja tasapohjainen ja laakson tasaisella pohjalla joki tavallisesti mutkittelee eli meanderoi voimakkaasti. Laakson rinteet pysyvät jyrkkinä, koska sora- ja hiekkamailla valuvedet imeytyvät usein suoraan maaperään niin, ettei pintavirtausta jokinotkon rinteisiin muodostu. Edustava esimerkki sora- ja hiekkamaiden syvistä, jyrkkärinteisistä ja tasapohjaisista jokinotkosta on Kauhajoen sivujoen Katikanluoman hiekkaan uurtama Katikankanjonin rotkolaakso Kauhajoella Etelä-Pohjanmaalla.
Jos maaperä on hietaa, hiesua tai hiesusavea, jokilaaksot ovat syviä ja niiden rinteet melko jyrkkiä ja jokilaaksoihin liittyy paljon raviineja eli lyhyitä mutta syviä ja jyrkkärinteisiä jokinotkon sivuhaaroja ja myös maanvyörymät ovat yleisiä.  Edustava esimerkki hiesusavimaan jokilaaksosta on Rekijokilaakso Salossa Varsinais-Suomessa ja etenkin sen Häntälän notkoina tunnettu yläosa Somerolla.  Täällä jokilaakso muodostuu joen latvaosassa muodoltaan V-laaksoksi mutta levenee ja loivenee joen keskijuoksulla.
Jos maaperä on savea, jokilaaksot ovat samantapaisia kuin hiesuvialueilla, mutta laaksojen rinteet ovat loivempia ja raviineita ei ole niin paljon.
Jokilaaksojen muodostumiseen vaikuttavia tekijöitä > Muut tekijät

Maaperän ohella jokilaakson muotoon vaikuttaa jokiuoman pitkittäisgradientti eli korkeusero joen suun ja latvan välillä, joen virtaama eli vesimäärä ja sen vaihtelu, sekä jokilaakson kehittymiseen kulunut aika. Jos jokilaakso muodostuu irtaimeen maaperään, sen pituusprofiiliin vaikuttavat myös irtainten maalajien, kuten, hiesun, hiedan, hiekan ym. alle jäävät, kallioperän tai enemmän kulutusta kestävän maaperän kuten moreenin tai louhikoiden muodostamat kynnykset.
Jokilaaksojen suur- ja pienmuotoja > Jokilaaksot

Jokilaaksojen suur- ja pienmuotoihin kuuluvat:
Raviinit. Etenkin hiekkaan ja saveen jyrkissä rinteissä helposti syöpyvät raviinit ovat syviä mutta lyhyitä, usein monihaaraisia, jyrkkärinteisiä, joen pääuoman sivuhaaroja. Niiden poikkileikkaus on yleensä V-muotoinen, ja niissä yleensä virtaa vettä vain osan vuotta. Tavallisesti vain suurimpiin raviineihin muodostuu jatkuvasti virtaava vähäinen puro. Raviinien synty on usein nopea, ja se voi liittyä olosuhteiden muutoksiin.
Terassit. Näitä voi olla jokilaaksojen rinteissä. Terasseja voi olla jääkautta edeltävien laaksojen kallioperässä, jos lohkoliikunnat ovat nostaneet vanhaa jokilaaksoa ylös ja näin lisänneet eroosion kulutusta. Terassit jokilaakson maaperässä voivat olla joko kasautumis- tai kulutusmuotoja.
Alluviaalikeilat. Näitä esiintyy Suomessa etenkin laaksojäätiköiden kuluttamien U-laaksojen sivuhaaroista muodostuneiden riippuvien laaksojen suille, kun sivulaaksosta veden mukana kulkeutunut maa-aines kasautuu riippuvan laakson suun alle keilaksi päälaakson pohjalle.
Jokilaaksojen suur- ja pienmuotoja > Jokiuomat

Jokiuomaan liittyviä pienmuotoja ovat muiden muassa tulvavallit, meanderit ja juoluat. Hiidenkirnuja esiintyy veden pyörrekulutuksen tuloksena kalliopohjaisissa uomissa.
Jokilaaksojen pienilmasto

Ilmansuunta ja säteilyolot voivat tuottaa jyrkän jokilaakson vastakkaisille rinteille erilaiset pienilmastot: Toinen rinne saa paahdetta ja auringonpaistetta, toinen jää varjoon ja pysyy pitkään kylmänä ja kosteana. Tämä yleensä vaikuttaa myös kasvillisuuteen.
Jokilaaksojen tutkimus

Jokilaaksojen ja jokien geomorfologiaa, geologista historiaa ja fluviaalisia prosesseja ovat Suomessa eri aikoina tutkineet muiden muassa Toive Aartolahti, Hannu Mansikkaniemi, Leo Koutaniemi ja Petteri Alho.
Litiumhydroksidi

| Litiumhydroksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1310-65-2
PubChem CID:  3939
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  LiOH
Moolimassa:  23,95 g/mol
Ulkomuoto:  värittömiä, hygroskooppisia kiteitä
Sulamispiste:  450–471 °C
Kiehumispiste:  924 °C
Tiheys:  1,46 g/cm3
Liukoisuus veteen:  12,8 g / l (20 °C)
Litiumhydroksidi (LiOH) on kiinteä, pulverimainen väriltään valkoinen ja hajuton epäorgaaninen yhdiste, jota käytetään avaruussukkuloissa ilmaa puhdistavan vaikutuksensa vuoksi. Litiumhydroksidi absorboi ilmasta hiilidioksidia tuottaen litiumkarbonaattia ja vettä seuraavasti:
Litiumhydroksidia valmistetaan tyypillisimmin litiumkloridin elektrolyysillä. Muiden alkalimetallihydroksidien tapaan se on hyvin emäksinen yhdiste.
Litiumhydroksidista on myös hydraatti litiumhydroksidimonohydraatti (LiOH•H2O), jonka CAS-numero on 1310-66-3.
Aiheesta muualla

Litiumhydroksidin kansainvälinen kemikaalikortti
PubChem: Lithium hydroxide (englanniksi)
PubChem: Lithium hydroxide monohydrate (englanniksi)
DrugBank: Lithium hydroxide (englanniksi)
London Metal Exchange (LME): Lithium Hydroxide CIF (englanniksi)
Jokirapu

| Jokirapu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Suomessa:
 Erittäin uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Kuoriäyriäiset Malacostraca
Lahko::  Kymmenjalkaiset Decapoda
Heimo::  Jokiäyriäiset Astacidae
Suku::  Astacus
Laji::  astacus
Kaksiosainen nimi
 Astacus astacus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Jokirapu Wikispeciesissä   Jokirapu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jokirapu eli rapu (Astacus astacus) on kymmenjalkaisiin kuuluva sisävesien äyriäinen. Se on Euroopan yleisin luonnonvarainen rapulaji, ja sen esiintymisaluetta ovat järvet ja virtaavat vedet pohjoisessa ja keskisessä Euroopassa Ranskasta Venäjälle asti. Suomessa se on levinnyt maan eteläosien vesistöistä myös Itä- ja Pohjois-Suomeen.
Jokiravun esiintymistä on voimakkaasti rajoittanut rapurutto, joka 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa tuhosi jokirapukannat lähes koko Euroopasta. Pohjois-Amerikasta kotoisin oleva täplärapu (Pacifastacus leniusculus), jota on istutettu Euroopan eri maiden (myös Suomen) vesistöihin, kestää rapuruttoa jokirapua paremmin, mutta taudinkantajana saastuttaa vesistöt niin, ettei jokirapukanta enää menesty samassa vesistössä. Jokirapu on luokiteltu Suomessa erittäin uhanalaiseksi (luokitus EN A2 a,b,c,e), vaikka laajempi eurooppalainen uhanalaisuusluokittelu on vaarantunut (VU).
Ruumiinrakenne

Ravulla on kymmenen raajaa ja ravun ruumis koostuu 19 jaokkeesta, joista osa on kasvanut yhteen. Joka jaokkeessa on pari raajoja tai muita lisäkkeitä. Eturaajat ovat kehittyneet voimakkaiksi saksiksi, ja seuraavien jalkaparien päässä on pienet pihdit. Takaruumis eli pyrstö on taipuisa, sillä sen kuusi jaoketta ovat erillisiä; näissä jaokkeissa ravulla on uimaraajat. Ravun koko ruumista suojaa erittäin kehittynyt kitiinikuori. Väritykseltään rapu on tyypillisesti vihertävän tai sinertävän ruskea, mutta myös sinisiä, punaisia ja jopa valkoisia yksilöitä tavataan silloin tällöin.
Rapu vaihtaa kuorta säännöllisesti ja kasvaa vain sinä aikana kun uusi kuori on vielä joustava. Pyyntikokoinen rapu (10 cm) on noin 5–9 vuoden ikäinen. Rapu pystyy aistimaan hajuja ja makuja tuntosarvillaan, suuosillaan ja myös saksien kärjillä. Ravun silmät ovat tappien päässä, ja se voi halutessaan liikuttaa toista niistä siten, että se näkee eteen- ja taaksepäin yhtä aikaa.
Ravun verenkierto on melko avoin, mutta hyvin kehittynyt. Sydän sijaitsee selkäkilven alla. Kiduksista tuleva hapekas, väritön kudosveri kulkee sydämeen, josta sydän pumppaa sen kuuden valtimon kautta eri puolilla kehoa sijaitseviin verionteloihin. Näistä onteloista veri palaa kiduksien kautta sydänpussiin ja sieltä edelleen sydämeen.
Ravinto ja elinympäristö

Aikuinen rapu on lähes kaikkiruokainen. Etupäässä se syö pohjalle vajonnutta kuollutta ainesta ja kasviravintoa, mutta myös hyönteisiä, toukkia, nilviäisiä, mätiä ja kuolleita eläimiä. Näin ravut vähentävät pohjalle sedimentoituvaa ainesta sekä vesikasvillisuutta. Rapu vie ravinnon suuhunsa raajoillaan. Ravut ovat myös kannibaaleja: ne syövät pienempiä tai heikentyneitä lajitovereitaan. Voimakkaimmat ravut saattavat syödä sairastuneet, mikä on osasyynä esimerkiksi raputautien leviämiseen. Ravut saattavat myös taistella keskenään reviiristään tai ruoastaan. Taistelussa heikommaksi itsensä tunteva saattaa pudottaa saksensa.lähde?
Jokiravut viihtyvät kaikenlaisissa vesistöissä, parhaiten ranta-alueella enintään noin kolmen metrin syvyyteen asti. Jokirapuja on saatu merroilla jopa 20 metrin syvyydestä järviltä, joilla on ravuille sopivia elinalueita näin syvällä. Parhaiten niille sopii hyvälaatuinen, hapekas, ei liian hapan vesi sekä kiinteä pohja, jossa on piilopaikkoja runsaasti eikä liikaa kasvillisuutta. Ravut ovat hämärissä liikkuvia yksineläjiä. Ravut ovat vaihtolämpöisiä ja niiden aktiivisuutta säätelee siten veden lämpötila, joten talvella ne liikkuvat vain harvakseltaan.lähde?
Jokiravut selviytyvät myös vähähappisissa vesissä, joten niitä on aikoinaan pidetty jopa akvaariossa. Rauhoitetun luonnonvaraisen eläimen hallussapitolupia ei kuitenkaan nykyisin myönnetä juuri muille kuin eläintarhoille, tutkimuslaitoksille ja vastaaville.
Lisääntyminen

Koirasrapu on sukukypsä yleensä kolmekesäisenä, naaras vuotta myöhemmin. Ravut parittelevat syksyllä omilla oleskelupaikoillaan. Parittelu aloitetaan rituaalinomaisten liikkeiden ja eleiden avulla. Parittelun aikana koiras levittää sukuaukosta tulevan maitin naaraan takimmaisten kävelyjalkojen väliin ja pyrstön alapinnalle. Maiti kovettuu naaraan kuoren pinnalle muutaman millin pituisiksi vaaleiksi paketeiksi. Tavallisesti naaras laskee mätimunat (noin 100–300 kappaletta) 3–6 viikon kuluttua ensimmäisestä parittelusta ja voi siten paritella usean koiraan kanssa. Kovettunut maiti sulaa mädinlaskun yhteydessä ja hedelmöittää mätimunat. Naaras kantaa mätimunia leveän pyrstönsä alla seuraavaan kesään kunnes poikaset kuoriutuvat mätimunista yleensä kesä-heinäkuun aikana. Myös vastakuoriutuneet ravunpoikaset viettävät naaraan pyrstön alla elämänsä pari ensimmäistä päivää.lähde?
Jokirapu ja rapurutto

Jokirapu oli alkuperäisenä eurooppalaisena rapuna erittäin herkkä rapurutolle sen saapuessa Eurooppaan 1860-luvulla ja myöhemmin Suomeen 1890-luvulla. Ensimmäinen rapuruttoaalto hävitti suomalaisen rapukannan lähes olemattomiin ja romahdutti raputalouden. Suomen vesistöt ovat kuitenkin monimuotoisia ja osa jokiravuista onnistui selviytymään rapurutosta. Jokirapuja istutettiin sen kaupallisen arvon vuoksi täysin uusiin aiemmin ravuttomiin vesiin ja rapuruton tyhjentämiin vesiin vaihtelevalla menestyksellä. Tämän istutuskäytännön yhtenä seurauksena oli eri jokirapukantojen altistaminen rapurutolle kerta toisensa jälkeen.lähde?
Rapurutto on ollut erittäin tappava tauti, joka on aiheuttanut suuren valintapaineen jokirapukannoissa. Rapurutolla itsellään on myös ollut tarve kehittyä vähemmän vaaralliseksi, sillä taudille on itsemurha tappaa kaikki isäntäyksilöt ja siten menettää kasvualustansa.lähde? Suomalaisten ahkeran jokirapujen istuttamisen ja jokiravun sekä rapuruton muutospaineen vaikutuksesta näyttää Suomeen kehittyneen muutamia jokirapukantoja, jotka kestävät rapuruttoa ja voivat toimia rapuruton oireettomina kantajina. Jokirapu on siten noin 150 vuoden aikana pystynyt kehittämään luonnonkantoja, jotka voivat tulla toimeen tietynlaisten rapuruttokantojen kanssa. Tämä antaa toivoa jokiravun paremmasta tulevaisuudesta.
Jokirapu Suomessa

Jokirapukannat ovat Suomessa taantuneet hitaasti viimeistään 1860-luvulta lähtien. Jokirapusaalis on maassa romahtanut osapuilleen kymmenesosaan 1900-luvun alun tasosta ja vakiintunut 2–3 miljoonaan yksilöön. Jokiravun esiintymisalue on yhä pohjoisemmassa Suomessa, josta esimerkkinä, tosin ikävänä, on Kemijoki, jonka runsaan jokirapukannan rapurutto tuhosi 2010-luvun jälkimmäisellä puoliskolla.  Ilmaston lämpeneminen näkyy selvästi jokiravun levittäytyessä yhä pohjoisemmaksi. Eteläisessä Suomessa jokirapu on joutunut erittäin ahtaalle täpläravun vallatessa alaa ja levittäessä erittäin tappavaa rapuruton PsI-genotyyppiä.lähde?
Suomessa ravun pyydystys on kalastusasetuksen mukaan sallittu vain ravustuskautena, joka alkaa vuosittain 21. heinäkuuta kello 12 ja päättyy lokakuun lopussa. Muun osan vuodesta se on rauhoitettu.
Jokirapukantojen taantumiseen on vaikuttanut rapuruton lisäksi ojituksista ja turvetuotannosta aiheutuva veden laadun heikkeneminen. Rapukantojen tärkein suojelukeino on estää rapuruton leviäminen.
Kirjallisuutta

Särömaa, Matti J.: Rapukirja.  Helsinki:  Tammi, 1997.  ISBN 951-31-0975-5
Kilpinen, Kari: Suomen rapu : ravun nousu, tuho ja tulevaisuus.  (246 s.)  Helsinki:  Edita, 2003.  ISBN 9789513737962
Aiheesta muualla

Asiaa ravusta -ohjelmasarja (äänitaltiointeja) (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Ravut herrojen herkusta koko kansan pöytään
LIFE+ RapuKamu
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Astacus astacus:  Wikidata: Q210959  Wikispecies: Astacus astacus  ADW: Astacus_astacus  ARKive: astacus-astacus  BioLib: 25494  BOLD: 27896  CoL: 7R7BP  EoL: 1021866  EUNIS: 40  Fauna Europaea: 238436  Fauna Europaea (new): 704d3535-9173-4d58-a278-0e481362a810  GBIF: 2226998  iNaturalist: 84862  IRMNG: 10604893  ISC: 92629  ITIS: 97333  IUCN: 2191  NBN: NHMSYS0000377491  NCBI: 6715  Observation.org: 16597  Open Tree of Life: 299971  WoRMS: 877649  Laji.fi: MX.206836 
Cancer astacus:  Wikidata: Q109653894  CoL: 7RW9H  GBIF: 8372144  ITIS: 1133560
Lasse Litma

Lasse Litma
Lasse Antero Litma (s. 5. huhtikuuta 1954 Jyväskylä) on suomalainen jääkiekkopuolustaja. Litma oli Tapparan pitkäaikainen luottopuolustaja. Hän pelasi tamperelaisseurassa kaudet 1972–1986. Tuona aikana Litmalle kertyi 496 pääsarjaottelua runkosarjassa ja pisteitä niissä 93+111. Pudotuspeleissä hän pelasi 72 ottelua saldolla 12+16. Litma voitti urallaan kuusi Suomen mestaruutta ja yhteensä 11 mitalia.
Litma edusti Suomea neljä kertaa MM-kisoissa ja kerran olympialaisissa sekä Kanada Cupissa. Yhteensä hän pelasi 108 A-maaottelua tehoin 8+16.
Saavutukset ja palkinnot

6 Suomen mestaruutta (1975, 1977, 1979, 1982, 1984, 1986)
4 SM-hopeaa ja 1 -pronssi
Suomen Jääkiekkoleijona #96
Litiumbis(trimetyylisilyyli)

| Litiumbis(trimetyylisilyyli)amidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Litiumbis(trimetyylisilyyli)atsanidi
CAS-numero:  4039-32-1
PubChem CID:  2733832
SMILES:  [Li+].C[Si](C)(C)[N-][Si](C)(C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H18Si2NLi
Moolimassa:  167,335 g/mol
Sulamispiste:  70–72 °C
Tiheys:  0,8 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Litiumbis(trimetyylisilyyli)amidi eli litiumheksametyylidisilatsidi eli LiHMDS (C6H18Si2NLi) on bis(trimetyylisilyyli)amiinin litiumsuola. Yhdiste on voimakkaasti emäksinen ja sitä käytetään emäksenä orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa litiumbis(trimetyylisilyyli)amidi on värittömiä kiteitä muodostava kiinteä aine. Yhdiste reagoi helposti veden ja ilman kanssa, mutta ei ole niille yhtä herkkä kuin litiumdi-isopropyyliamidi (LDA). Aine liukenee hiilivetyihin, kuten heksaaniin ja bentseeniin, ja eetterihin, kuten dietyylieetteriin ja tetrahydrofuraaniin. Litiumbis(trimetyylisilyyli)amidi on hyvin emäksinen ja sen pKa-arvo tetrahydrofuraaniliuoksessa on 29.5.
Kiinteässä olomuodossa litiumbis(trimetyylisilyyli)amidi muodostaa rengasrakenteisia trimeerejä. Liuoksissa sille on tyypillistä muodostaa solvaatteja ja dimeerejä tai monomeereja, jotka ovat koordinoituneet liuotinmolekyyleihin, kuten tetrahydrofuraaniin.
Valmistus ja käyttö

Litiumbis(trimetyylisilyyli)amidia valmistetaan n-butyylilitiumin ja bis(trimetyylisilyyli)amiinin välisellä reaktiolla heksaaniliuoksessa. Yhdistettä on kaupallisesti saatavilla sekä kiinteänä että heksaani- tai tetrahydrofuraaniliuoksena.
Litiumbis(trimetyylisilyyli)amidi on voimakkaasti emäksinen ja kykenee poistamaan protonin jopa terminaalisilta alkyyneiltä, mutta ei ole muista emäksistä poiketen nukleofiilinen. Tämä johtuu siitä, että yhdiste on hyvin steerisesti estynyt. Sitä käytetään muun muassa niin sanottujen kineettisten enolaattien muodostamiseen ketoneista ja estereistä. Lisäksi sitä käytetään intaramolekulaarisissa syklisoitumisreaktioissa ja eräiden amiinien valmistukseen. Litiumdi-isopropyyliamidiin verrattuna litiumbis(trimetyylisilyyli)amidi on huomattavasti selektiivisempi eikä aiheuta yhtä paljon sivureaktioita.
William Johnson (baronetti)

| William Johnson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1715 Irlanti
Kuollut: 11. heinäkuuta 1774 New Yorkin provinssi
Kansalaisuus:  Britannia
Ammatti:  Upseeri, diplomaatti, kauppias
Arvonimi: Sir
Puoliso:  Catherine Weisenberg, Molly Brant
Muut tiedot
Lempinimet:  Handsome Billy (1740-luvulla), Warraghiyagey (mohawk-nimi)
William Johnson, ensimmäinen baronetti, (1715 – 11. heinäkuuta 1774) oli Irlannissa syntynyt Brittiläisen imperiumin upseeri, josta tuli oman aikakautensa merkittävin mies intiaanipolitiikassa. Johnson muutti jo nuorena New Yorkin provinssiin hoitaakseen maatilaa, jonka hänen enonsa, amiraali Peter Warren, oli ostanut irokeesien liittokuntaan kuuluvien mohawkien asuinalueen keskeltä. Johnson opiskeli mohawkin kielen ja omaksui heidän tapansa. Vuonna 1756 hänet nimitettiin brittiläiseksi intiaaniasiamieheksi siirtokuntien pohjoisella vyöhykkeellä. Määrätietoisella työllään Johnson sai irokeesit irrottautumaan Ranskan vaikutuspiiristä ja suosimaan brittejä suuren siirtomaasodan aikana ja myöhemmin. Koko uransa ajan Johnson yhdisti omat henkilökohtaiset liiketoimensa valtiolliseen diplomatiaan ja hankki irokeeseilta suuria maa-alueita itselleen ja brittisiirtokunnille.
Suuressa siirtomaasodassa Ranskaa vastaan (1756–1763) Johnson kunnostautui ja ansaitsi baronetin arvonimen. Vuonna 1774 hän kuoli äkillisesti kotonaan Johnson Hallissa kesken siellä pidettyä irokeesin liittokunnan kokousta.
Historia > Saapuminen Amerikkaan

William Johnson syntyi Meathin kreivikunnassa Irlannissa vuoden 1715 tienoilla. Hän oli irlantilaisesta O'Neilin dynastiasta periytyneen Christopher Johnsonin ja vanhaa paikallista aatelissukua edustavan Anne Warrenin vanhin poika. Jotkut varhaiset elämäkerrat kuvaavat Johnsonin viettäneen elämänsä köyhyydessä, mutta nykyisten tutkimusten valossa hänen perheensä eli mukavaa, joskin vaatimatonta elämää. Vaikka Johnsoneilla oli jakobiittien historia, niin William Johnsonin eno amiraali Peter Warren oli kasvatettu protestantiksi, mikä mahdollisti pääsyn kuninkaalliseen laivastoon.
Johnsonin irlantilainen katolilaisuus rajoitti hänen mahdollisuuksiaan edistää brittiläisen imperiumin kehittämistä. Käännyttyään enonsa tavoin protestantiksi Johnson pystyi paremmin toteuttamnaan tulevaisuuteen tähtääviä pyrkimyksiään. Talvella 1737–1738 hän purjehti Dublinista Bostoniin ja toi mukanaan 20 irlantilaista protestanttisukua. Matkustettuaan Albanyyn Johnsonin siirtolaisryhmä tapasi amiraali Warrenin, joka oli ostanut suuret määrät käyttämättömiä maa-alueita Mohawkjoen varrelta New Yorkin provinssista, New Yorkin ja Schenectadyn länsipuolelta. Johnson ryhtyi perustamaan maille Warrensburgin siirtokuntaa ja hankkimaan New Yorkin kaupungista afrikkalaisia orjia maanraivaukseen. Warren itse oli palkannut mailleen jo joukon saksalaisia siirtolaisia torppareiksi, ja vuokrasi pienia maa-alueita myös muille.
Vuonna 1739 kunnianhimoinen Johnson kyllästyi toimimaan pelkästään enonsa käskyläisenä, ja siirtyi omatoimiseen turkiskauppaan ja maakeinotteluun. Hankittuaan pienen maa-alueen mohawkjoen pohjoispuolelta Warrensburghia vastapäätä hän perusti pienen kauppa-aseman ja avasi suorat kauppayhteydet Albanyn kauppiaisiin. Paikalliset mohawkit kävivät kauppaa mieluummin kunniallisen Johnsonin kuin muiden kauppiaiden kanssa ja antoivat hänelle nimen Warraghiyagey (Hän, joka käy paljon kauppaa). Vaurastuttuaan kaupankäynnillä Jonson rakensi kauppa-aseman viereen 3-kerroksisen kartanon, joka ristittiin Fort Johnsoniksi. Samaan aikaan hän laajensi liiketaloudellisia toimintokaan ja aloitti tuottoisan Amerikanginsengin myymisen terveystuotteena.