stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vytegra

| Vytegra Вытегра |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Vologdan alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Vytegra
 Koordinaatit: 61°00′N, 36°27′E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Vologdan alue
Piiri:  Vytegran piiri
Väkiluku (2023):  10 292
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vytegra (ven. Вы́тегра) on kaupunki Vologdan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Vytegrajoen varrella varrella 15 kilometriä Äänisestä etelään. Vytegrassa on Volgan ja Itämeren välisen vesireitin satama. Kaupunki on Vytegran piirin keskus. Asukkaita on 10 292 (vuonna 2023).
1400–1500-luvulla seutu kuului Novgorodin Äänisen viidenneksen Vytegran pogostaan, jossa sijaitsi paikallisen suola- ja viljakaupan keskus. Vuodesta 1710 lähtien tunnetaan Vjangin satamapaikka, joka toimi Pietari–Arkangeli -kauppareitin välietappina. Vuonna 1773 kylä sai kaupunkioikeudet ja samalla nimeksi otettiin Vytegra paikkakuntaa halkovan joen mukaan.
1700-luvulla kaupungin asukkaat harjoittivat lähinnä kauppaa ja pienten jokilaivojen rakentamista. Vuonna 1810 avatun Marian kanavan ansiosta Vytegrasta tuli huomattava kauppakeskus, mutta rautateiden rakentamisen seurauksena sen merkitys väheni. 1800-luvun lopulta lähtien Vytegra oli Novgorodin lääniin kuulunut hiljainen kihlakaupunki, jota käytettiin poliittisesti epäluotettavien henkilöjen karkotuspaikkana.
Vuonna 1964 Marian kanavan korvasi Volgan–Itämeren vesitie, joka huomattavasti elvytti kaupungin talouselämää. Nykyään Vytegrassa on metalli- ja elintarviketeollisuutta.
Nähtävyyksiä ovat vuosina 1796–1800 rakennettu Ylösnousemuksen kirkko ja sitä ympäröivät 1700-luvun lopun – 1800-luvun alun kauppiastalot. Vytegrajoen vasemmalla rannalla on pseudovenäläiseen tyyliin rakennettu  Herran temppeliin tuomisen kirkko (1869–1873). Sen lähellä on runsaasti koristeltu puinen Iisakin kappeli. Seitsemän kilometrin päässä Vytegrasta, entisellä pogostalla on Kristuksen käsittä tehdylle ikonille omistettu kirkko (1780).
Kaupungissa toimii siellä asuneelle talonpoikaisrunoilija Nikolai Kljujeville omistettu museo sekä alueen kansanperinnettä ja henkistä kulttuuria esittelevä kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vytegra Vologdan alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Vytegran piirin sivusto (venäjäksi)
Julia Vuori

Julia Vuori (s. 16. helmikuuta 1968 Helsinki) on suomalainen kuvittaja-graafikko ja sarjakuvapiirtäjä. Hänet tunnetaan erityisesti Sika-hahmostaan.
Vuori opiskeli Taideteollisen korkeakoulun graafisen suunnittelun ja valokuvataiteen osastoilla vuosina 1986–1990. Ensimmäisen kuvitustyönsä hän teki Ulla-Maija Aaltosen kirjaan Jennin talli vuonna 1989. Vuori kuvitti ensin lastenkirjoja, joista siirtyi lapsille tehtyihin taidekirjoihin. Lisäksi hän on piirtänyt usean vuoden ajan humoristisia, eläinaiheisia sarjakuvia aikuisille.
Vuoren sarjakuvia on julkaistu Helsingin Sanomien Nyt-liitteessä. Sika-sarjakuvia on käännetty myös japaniksi, kiinaksi ja koreaksi. Vuoren Tapiiri-hahmo on syöpää sairastavien lasten ja nuorten Sylva-yhdistyksen tunnus.
Vuori sai vuonna 2011 Taiteen keskustoimikunnan jakaman kuvittajien ja sarjakuvataiteilijoiden 4 000 euron arvoisen kirjastoapurahan. Marraskuussa 2013 hänelle myönnettiin 15 000 euron arvoinen lastenkulttuurin valtionpalkinto. Palkintoperusteluissa Vuorta kiitettiin sekä taiteen tekemisestä tutuksi lapsille, että hänen "humaanista ja lämpimästä" sikahahmostaan.
Julia Vuoren isä on graafikko Pekka Vuori, joka on myös kuvittanut lastenkirjoja.
Tuotanto > Teoksia

Eero (1994), yhdessä Marjatta Levannon kanssa
Nykytaide suurin piirtein.  (Yhdessä Marjatta Levannon kanssa)  Helsinki:  Otava, 1998.  ISBN 951-1-15005-7
Sika, sarjakuvatarinoita (1998)
Sika Pariisissa.  (Kirjan materiaalia on julkaistu Helsingin Sanomain Nyt-liitteessä vuosina 1999–2000)  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16914-9
Sika ja värit (2004)
Sika ja tunteet (2004)
Sika ja harrastukset (2005)
Sika ja oikukas sieni, sarjakuva-albumi (2006)
Sika ja numerot (2010)
Sika ei osaa päättää (2013)
Tapiiri ja hunaja: Sillä aikaa kotona.  Helsinki:  Lasten Keskus, 2015.  ISBN 978-952-288-299-8
Tuotanto > Kuvituksia

Ulla-Maija Aaltonen: Jennin talli (1989)
Ulla-Maija Aaltonen: Jennin talo (1990)
Pauli Kojo: Kissa Seppälä ja Hiiri Heiskanen etsivät kotia (1990)
Marjatta Levanto: Tunnetko? – Lasten Ateneum (1991)
Kirsi Kunnas: Tiitiäisen pippurimylly (1991)
Eventyrland, H. C. Andersenin satuja - osat 1 ja 2, Norja (1993)
Tapiiri sairastaa, värityskirja (1994)
Tie satulinnaan – klassisia satuja (1996)
Marjatta Levanto: Unennäkijä tulee – Hugo Simbergin kuvia (2000)
Marjatta Levanto: Taivaallinen tungos – kuvia muinaisista myyteistä (2001)
Ulkoministeriö: Vuosituhannen sadut (2007)
Marjatta Levanto: Taivaallinen suurperhe (2011)
Sanna Isto: Tinka ja Taika (2011)
Sanna Isto: Tinka ja Taika: Noidanruohon salaisuus (2013)
Marjatta Levanto: Leonardo oikealta vasemmalle (2014)
Sanna Isto: Tinka ja Taika: Kielletty metsä (2015)
Kristiina Lähde: Arhippa, nokka kohti etelää (2016)
Palkintoja

Kritiikin Kannukset 1992
Nuoren taiteen Suomi-palkinto 1994
Terveyden pylväs kiertopalkinto ja kunniakirja 1995 (Tapiiri sairastaa -värityskirjasta)
Vuoden huiput 1994 -kilpailussa kultahuippu kuvituksesta (Eero)
Rudolf Koivu -palkinto 1999
Arvid Lydecken -palkinto yhdessä Sanna Iston kanssa 2012
Lastenkulttuurin valtionpalkinto 2013
Vuosalmen yhteismetsä

Vuosalmen yhteismetsä oli Karjalankannaksen keskiosassa Äyräpään kunnan Vuosalmen kylässä sijainnut yhteismetsä. Se käsitti laajan alueen Äyräpään koilliskulmasta rajoittuen Räisälän ja Vuoksenrannan kuntiin. Yhteismetsä sijaitsi Vuosalmen kyläkeskustan pohjoispuolella ja metsäalueen halki johti maantie Vuosalmelta Räisälään. Vuosalmen yhteismetsän pinta-ala oli noin 1 951 ha, josta kasvullista metsää oli 1 681 ha, suota 255 ha sekä tontteja, peltoa, niittyä, teitä ja sorakuoppia yhteensä 15 ha. Laajin suoalue oli yhteismetsän länsiosassa sijainnut Hämeensuo. Vuosalmen yhteismetsä perustettiin vuonna 1909 Suomen valtion luovuttaessa Vuosalmen kruununpuiston paikallisille lampuodeille yhteismetsäksi. Vuosalmen yhteismetsä jäi Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalle alueella.
Perustaminen

Suomen valtio osti Vuosalmen kylän käsittäneen Ventelän lahjoitus­maan vuonna 1886 Ferdinand Olsonylta ja jakoi sen lahjoitusmaahovin lampuodeille lunastushintaa vastaan vuonna 1901.  Kauppa oli osa laajempaa toimenpidettä lahjoitusmaakysymyksen ratkaisemiseksi. Vuosalmen kylän kauppahinta oli 240 000 markkaa. Hinta oli sen ajan rahassa korkea, eikä uskottu lampuotien pystyvän sitä kokonaisuudessaan suorittamaan 39 vuoden määräajassa, jonka vuoksi suurin osa kylän metsämaasta päätettiin jättää valtion kruununpuistoksi.  Lampuodeille jätettiin kuitenkin mahdollisuus myöhemmin lunastaa metsät itselleen. Talonpoikien alkaessa tätä mahdollisuuttaan hyödyntää, valtio ei ollutkaan enää halukas luopumaan metsäalueesta ja näin syntyi pitkäkestoinen riita valtion ja talonpoikien välille.
Talonpoikien aktiivisena puolestapuhujana toimi kansanedustaja Kalle Kustaa Pykälä. Useista vastaavista riidoista Vuosalmen tapaus päättyi Pykälän ajamana ensimmäisenä talonpoikien yhteisomistukseen vuonna 1909. Kruununpuiston luovuttaminen talonpojille yhteismetsäksi tapahtui Suomen ollessa vielä osa Venäjää ja osa valtion viranomaisista oli huolissaan mahdollisuudesta, että osana Venäjän harjoittamaa sortoa, Suomen valtion omaisuus saattaisi päätyä Venäjän valtion omaisuudeksi. Joten katsottiin paremmaksi luovuttaa metsä talonpojille. Kruununpuiston luovutushinta oli 95 330 markkaa.
Toiminta

Yhteismetsän muodostamisen myötä se sai oman hallinnon ja säännöt. Osakkaita oli perustamisvuonna 80, mutta määrä kasvoi ollen viimeisinä vuosina noin 125 osakasta. Yhteismetsällä oli viisijäseninen hallinto, joka huolehti metsän leimauksesta, myynnistä osakkaille ja kahdesti vuodessa pidettyjen osakaskokousten valtuuttamana puutavarayhtiöille. Merkittävämmät puutavaran ostajat olivat A. Ahlström Oy ja Enso-Gutzeit Oy. Yhteismetsän ylimpänä valvojana toimi palkattu metsänhoitaja ja käytännön työnjohdosta vastasi metsätyönjohtaja.
Yhteismetsälle koottiin osakkailta lainattu kahden miljoonan markan rahasto. Talvisodassa suurin osa yhteismetsän arkistosta, velkakirjat mukaan lukien tuhoutui. Velat kuoletettiin ja päätettiin perustaa uusi rahasto, mutta toinen ja lopullinen evakuointi jatkosodan lopulla keskeytti tämän prosessin. Sotavahinkojen arvioimislautakunta arvioi Vuosalmen yhteismetsän arvoksi noin 34 miljoonaa markkaa.
Jukka-Pekka Vuorinen

Jukka-Pekka Vuorinen (s. 14. marraskuuta 1956 Lempäälä) on suomalainen jääkiekkovaikuttaja ja entinen jääkiekkoilija. Vuorisen yhtäjaksoinen päätoiminen urheilujohtajaura alkoi jo vuonna 1982, kun hän aloitti Suomen Palloliiton Turun piirin toiminnanjohtajana. Vuorinen on ollut mukana kirjoittamassa kahta tietokirjaa sekä useita jääkiekkokirjoja.
Jääkiekkoilijana

Vuorisen kasvattajaseura on Ilves. Hän voitti Ilveksessä kausilla 1973-1974, 1975–1976 ja 1976–1977 A-nuorten SM-kultaa sekä sarjan maalikuninkuuden kaudella 1975-1976. Hän pelasi Ilveksessä yhteensä 20 SM-liigaottelua. Liigapelit päättyivät loukkaantumiseen.
Urheilujohtajana

Vuorinen on toiminut useissa kotimaisissa ja kansainvälisissä urheilun ja erityisesti jääkiekon johtotehtävissä. Hän on tiettävästi virkamiesportaassa korkeimmalla ollut suomalainen muualla kuin Suomessa järjestettyjen olympialaisten paikallisessa järjestelyorganisaatiossa: hän työskenteli Torinon talviolympialaisten jääkiekon lajijohtajana vuosina 2003–2006 Italiassa.
Suomen Jääkiekkoliiton toimitusjohtajana Vuorinen toimi vuosina 1989–2001. Hänen toimitusjohtaja-aikanaan A-maajoukkue saavutti 12 miesten arvokisamitalia olympialaisissa, MM-kisoissa ja Kanada-cupissa sekä kultaa alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa. Vuorisella oli myös vahva panos naiskiekkoilun maajoukkuetoiminnan aloittamisessa ja hän toimi joukkueenjohtajana vuonna 1989, kun Suomen naiset voittivat Saksassa ensimmäisen virallisen IIHF:n Euroopan-mestaruuden. Vuoden 2003 miesten MM-kisoissa Suomessa Vuorinen toimi kisojen pääsihteerinä vv. 2001-2003 sekä sen lisäksi MM-kisojen järjestelytoimikunnassa vuosina 1991, 1997, 2003, 2012 ja 2013. Kaikkiaan Vuorinen oli Jääkiekkoliiton palveluksessa päätoimisesti 19 vuotta sekä sen lisäksi liiton hallituksen jäsen vuosina 2007-2013. MM-kisojen voittovaroja hallinnoivan Jääkiekkosäätiön asiamiehenä Vuorinen toimi 12 vuotta, vuosina 1989-2001.
Jääkiekon SM-liiga Oy:n toimitusjohtajana Vuorinen työskenteli vuosina 2007–2013. Tuona aikana SM-liiga solmi mm.suomalaisen urheilun siihen saakka rahakkaimman Mediasopimuksen, SM-liigan tehdessä viisivuotisen sopimuksen Sanoma Oy:n ja Canal+:n kanssa.
Vuorinen oli ensimmäinen jääkiekon Euroopan pääliigojen yhteistyöorganisaation Hockey Europen puheenjohtaja ja perustaja. Kansainvälisen Jääkiekkoliiton I.I.H.F:n eri komiteoissa sekä kongressiedustajana Vuorinen toimi 24 vuotta vv.1989-2013.
Suomen elektronisen urheilun liigan, FEL:n, hallituksen puheenjohtajana Vuorinen toimi 2016-2022. Päätoiminen urheilujohtajaura keskeytyi vuosiksi 2013-2021, jonka aikana hän on toiminut pääasiassa liike-elämässä mm.useiden yritysten hallituksissa.
Vuodesta 2021 Vuorinen on toiminut NHL:n Central Scoutingin Euroopan organisaatiossa ja siirtyy sen johtajaksi kesällä 2023 edellisen johtajan Göran Stubbin jäädessä pois ko.tehtävästä 40 vuoden jälkeen.
Vuorisen poika Janne Vuorinen on toiminut  aiemmin sekä Helsingin Jokereiden että Espoon Bluesin urheilujohtajana. Porin Ässien urheilujohtajana hän aloitti vuonna 2022 .
Kirjallisuutta

Pekka Hämäläinen, Jukka-Pekka Vuorinen: Potkut : haaksirikko vai uusi mahdollisuus.  Minerva Kustannus Oy, 2014.  ISBN 9789523120488
Hanna Kölhi, Jukka-Pekka Vuorinen: Perheessä on jääkiekkoilija : arjen tekoja ja unelmia.  Fakta & Fiktio Oy ja PJ Team Oy, 2015.  ISBN 9789529359950
Vyžnytsja

| Vyžnytsja (Вижниця) |
| --- | --- |
 Näkymä kaupunkiin.
 lippu:  vaakuna
 Vyžnytsja
 Koordinaatit: 48.2461°N, 25.1844°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Tšernivtsin alue
Piiri:  Vyžnytsjan piiri
Kaupungiksi:  1940
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  9,0 km²
Väkiluku (2021):  3 875
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vyžnytsja (ukr. Вижниця) on pieni kaupunki Tšernivtsin alueella Ukrainan länsiosassa, 
maanteitse noin 70 kilometriä aluekeskus Tšernivtsistä länteen. Kaupunki on maaseutuvaltaisen Vyžnytsjan piirin (90 354 as., 2021) hallinnollinen keskus. Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 3 875 (2021).
Moldovalaiset kronikat mainitsevat paikkakunnan asutuksen 1400-luvulla. Kaupungin aseman se sai vuonna 1940.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vyžnytsja Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  IdRef
Vuorikatu

Vuorikatu Yliopistonkadun kulmasta nähtynä. Oikealla Porthania, vasemmalla uusi Heimolan talo. Kadun oikeassa reunassa Helsingin yliopiston metroasemalle johtavan Opintoputki-käytävän sisäänkäynti.
Vuorikatu Kaisaniemenkadun risteyksestä etelään nähtynä. Keskellä Helsingin yliopiston metroaseman sisäänkäynti ja sen vasemmalla puolella Vuorikadun eteläosaan johtava portaikko. Vasemmalla Kaisa-talo.
Vuorikadun ramppi Kaisaniemenkadun risteyksestä etelään nähtynä vuonna 1970. Sivulla molemmin puolin pengermillä jalkakäytävät, joiden päistä oli portaat alas Kaisaniemenkadulle.
Vuorikadun pohjoisosa Kaisaniemenkadun risteyksestä nähtynä.
Vuorikatu Kaisaniemen puiston reunasta nähtynä. Oikealla sittemmin purettu Säätalo, vasemmalla Kaisaniemen koulun pihamuuri.
Vuorikatu (ruots. Berggatan) on noin 500 metrin pituinen katu Helsingin keskustassa Kluuvin kaupunginosassa. Se johtaa Yliopistonkadulta, Porthanian ja uuden Heimolan talon välistä Kaisaniemen puiston eteläreunaan. Pohjoisesplanadilta Yliopistonkadulle johtava Kluuvikatu päättyy Yliopistonkadulle vain hieman länteen siitä kohdasta, mistä Vuorikatu alkaa.
Vuorikatu on saanut nimensä alueen mäkisen maaston mukaan. Nimi annettiin vuonna 1820, aluksi vain ruotsinkielisenä muodossa Berg Gatan. Myös suomenkielinen nimi oli käytössä jo 1800-luvulla mutta vahvistettiin virallisesti vasta vuonna 1909.
Kaisaniemenkadun risteysalue, siihen liittyvä Helsingin yliopiston metroasema sisäänkäynteineen sekä välittömästi risteyksen eteläpuolella jyrkkään kalliorinteeseen rakennettu portaikko jakavat Vuorikadun kahteen erilliseen osaan, joiden välillä ei enää ole suoraa ajoyhteyttä. Vuorikadun eteläosaan ja sieltä pois pääsee ajamaan ainoastaan Yliopistonkadun kautta. Tältä katuosuudelta Kaisaniemenkadulle johtavat vain portaikot metroaseman eteläisen sisäänkäynnin molemmin puolin. Metroasemalle johtaa myös Yliopistonkadulta Porthanian vierestä Opintoputkeksi nimetty käytävä, joka kulkee pääasiassa Vuorikadun alla.
Kadun varrella olevia kohteita

Vuorikadun eteläosan varrella on useita Helsingin yliopistolle kuuluvia rakennuksia. Porthanian pääovi on tosin Yliopistonkadun puolella, mutta viereisessä rakennuksessa osoitteessa Vuorikatu 5 toimii yliopiston teologinen tiedekunta. Samassa korttelissa Vuorikadun ja Kaisaniemenkadun risteyksessä on Helsingin yliopiston kirjaston Kaisa-talo.
Vuorikadun pohjoisosan varrella sijaitsevat muun muassa Hotel Arthur sekä entinen SOK:n pääkonttori. Aivan Kaisaniemen puiston laidassa sijaitsi Ilmatieteen laitoksen talo, Säätalo, joka on nyttemmin purettu.
Historia

Vuorikadun varrella oli aikoinaan enimmäkseen empiretyylisiä puutaloja. Ne purettiin enimmäkseen 1900-luvun alkupuolella, jolloin paikalle rakennettiin nykyiset kerrostalot. Kadun alkupäähän osoitteeseen Vuorikatu 2 valmistui vuonna 1910 arkkitehti Onni Tarjanteen suunnittelema Heimolan talo, jossa eduskunta kokoontui vuosina 1911–1930. Talo purettiin vuonna 1969, ja sen tilalle rakennettiin nykyinen liiketalo.
Ennen Helsingin metron rakentamista Vuorikadulla välittömästi Kaisaniemenkadun eteläpuolella oli jyrkkärinteinen ramppimainen ajorata, jonka molemmin puolin jalkakäytävien kohdalla olivat kiviset portaikot. Liukkailla talvikeleillä ajo tässä rinteessä oli kuitenkin vaikeaa, ja katua pidettiin Helsingin pahimpiin kuuluvana pullonkaulana. Sen tasoittamista suunniteltiin useita kertoja ja mäkeä ehdotettiin myös puhkaistavaksi tunnelilla, jolloin katu sen yläpuolella olisi jäänyt kävelykaduksi.
Vuorikatua pidettiin varsinkin 1970-luvulla erityisen muodikkaana, koska sen varrella sijaitsivat farkkukauppa Mic Mac sekä Kaisaniemenkadun kulmatalossa ollut Teinitalo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vuorikatu Wikimedia Commonsissa
Vähänkyrön vaakuna

Vähänkyrön vaakuna (1954-2012)
Väinö Wallinin piirros Vähänkyrön pitäjän sinetistä vuodelta 1896.
Vähänkyrön vaakuna on saanut aiheensa pitäjän vanhasta sinetistä. Sen aihe puolestaan on peräisin Vaasa-suvun tunnuksesta (ruots. vase), joka on tulkittu maljaksi, josta nousee kolme tähkää.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kaksikorvainen hopeamalja, jossa kolme kultaista tähkää.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 11. helmikuuta 1954. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2013, kun Vähäkyrö liittyi Vaasan kaupunkiin.
Vuosi 0

Vuotta 0 ei ole juliaanisessa eikä gregoriaanisessa ajanlaskussa. Vuotta 1 (jolle usein käytetään myös merkintää 1 jKr. tai 1 jaa.) edeltää vuosi 1 eaa. (eli 1 eKr.) Näin menetellään yleensä ilmaistaessa vuosilukuja historiassa ja arkeologiassa, jolloin ne käsitetään järjestysluvuiksi.
Eräissä muissa yhteyksissä ajan kulun laskeminen aloitetaan nollasta: kalenterivuorokausi alkaa kello 0.00 ja vasta ensimmäisen tunnin kuluttua kello on 1.00. Sitä vastoin kuukauden päivien numerot sekä kuukausien nimien sijasta usein käytetyt numerot ovat järjestyslukuja, jotka alkavat 1:stä, ja samoin on periaatteessa myös vuosi­lukujen laita, vaikka ne yleensä lausutaankin kardinaalilukusanoina. Näin ollen ajan­laskussa ei ole vuotta 0, eikä vuosiluku osoita ajanlaskun alusta jo kuluneiden täysien vuosien lukumäärää, vaan kuinka mones vuosi on menossa.
Aikavälien pituuksia ei saada normaaliin tapaan vähennyslaskulla, kun laskussa ylitetään ajanlaskun raja. Esimerkiksi vuodesta 2000 sata vuotta taaksepäin, 2000 − 100 on vuosi 1900, mutta 2 500 vuotta taaksepäin ei ole vuosi 500 eaa., vaan 501 eaa.
Vuoden 0 puuttuminen aiheuttaa horjuvuutta myös käsitteiden vuosituhat, vuosisata ja vuosikymmen käytössä. Niinpä järjestyksessä ensimmäinen vuosikymmen käsittäisi vuodet 1–10, ensimmäinen vuosisata 1–100 ja ensimmäinen vuosituhat 1–1000. Näin laskien toinen vuosituhat sisältäisi vuodet 1001–2000, kolmas vuosituhat 2001–3000, 20. vuosisata 1901–2000 ja 21. vuosisata 2001–2100. Monissa kielissä vuosisatoja ja vuosituhansia nimitetäänkin tavallisimmin tällä tavoin järjestysluvuin. Sen sijaan suomen kielessä vuosikymmeniä ja vuosisatoja nimitetään yleisimmin vuosiluvun alkunumerojen mukaan. Niinpä esimerkiksi 1900-luku käsittää vuodet 1900–1999 ja 2000-luku vuosituhatta tarkoitettaessa vuodet 2000–2999. Tämän terminologian mukaisesti vuosituhat siis vaihtui vuoden 2000 alkaessa, mitä juhlittiinkin ympäri maailman näyttävästi. Myös esimerkiksi vuosi 2010 lasketaan kuuluvaksi 2010-luvulle, ei 2000-vuosikymmenelle.
Se seikka, että vuotta 0 ei ole ollut, on joskus jätetty huomioon ottamatta historiallisten tapahtumien muistovuosia vietettäessä. Esimerkiksi Kreikassa järjestettiin vuonna 490 eaa. käydyn Marathonin taistelun 2 500-vuotisjuhlallisuudet vuonna 2010 eikä 2011, vaikka todellisuudessa taistelusta tuli vuonna 2010 kuluneeksi vasta 2 499 vuotta.
Tähtitiede

Tähtitieteessä on vakiintunut käyttöön toinen järjestelmä, johon kuuluu myös vuosi 0. Sitä varhaisempia vuosia merkitään negatiivisilla luvuilla. Niissä se vastaa tavallisen ajanlaskun vuotta 1 eaa. (eli 1 eKr.), kun taas vuosi −1 vastaa vuotta 2 eaa. (eli 2 eKr.) ja niin edelleen. Vuoden nolla ottivat ensimmäisinä käyttöön ranskalaiset tähtitieteilijät Philippe de la Hire ja Jacques Cassini 1700-luvulla. Samaa käytäntöä on myös ISO suositellut päivämäärien merkitsemistä koskevassa standardissa ISO 8601. Vuosi 0 on karkausvuosi.
Tähtitieteellisiä ja historiallisia tai arkeologisia tekstejä rinnan käytettäessä on siis syytä olla vuosilukujen suhteen huolellinen. Koska geotieteissä ajanmääritys on tehtävissä vain karkeasti, ei niissä ole katsottu mielekkääksi ottaa kantaa vuoden 0 olemassaoloon.
Muut uskonnot

Hindulaisuudessa ja buddhalaisuudessa ajanlasku alkaa vuodesta 0, koska vuosiluvuilla ilmaistaan aikakauden alkuhetkestä kulunutta aikaa samoin kuin länsimaisessakin kulttuurissa eli ihmisen ikä, jokin tapahtuma tai muu vastaava lasketaan syntymästä kuluneissa täysissä vuosissa.
Islamilainen ajanlasku alkaa vuodesta 1 AH (Muhammadin paosta Mekasta Medinaan).
Juutalainen ajanlasku aloitetaan nykyään maailman luomisen vuodesta, joka on nimetty vuodeksi 1. Aiemmin se aloitettiin Aatamin ensimmäisestä elinvuodesta, joka nykyisen laskutavan mukaan on vuosi 2, mutta oli aiemmassa vuosi 0 (laskutapojen mukaiset vuosiluvut siis eroavat toisistaan kahdella).
Vårfrukyrkan (Enköping)

| Vårfrukyrkan (Enköping) |
| --- | --- |

Kirkkokunta:  Ruotsin kirkko
Hiippakunta:  Uppsalan hiippakunta
Seurakunta:  Enköpings församling
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Vårfrukyrkan (suomeksi myös Mariankirkko) on Enköpingissä sijaitseva keskiaikainen kirkkorakennus. Kirkko rakennettiin 1100-luvulla alun perin kuorikirkoksi, jossa oli neliön yläpuolella oleva torni; vastaavanlaiset kirkot sijaitsevat Sigtunassa ja Vanhassa Uppsalassa. 1400-luvulla valmistui tähtiholvi ja kuorin laajennus. Vuonna 1839 rakennettiin nykyinen puinen torni. Kirkossa on sekä jäänteitä keskiaikaisista maalauksista että uudempia, C. W. Pettersonin maalauksia vuodelta 1904.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bebyggelseregistret: Vårfrukyrkan (ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Vårfrukyrkan, Enköping
Käännös suomeksi
Vyšni Volotšokin vesitie

Olhavanjoen vesistö. Ilmajärveltä vesitie oikealle pitkin Mustajokea ja Vyšni Volotšokin ohitse
Sulkujärjestelmän jäänteitä kanavassa Novgorodin alueella
Vyšni Volotšokin vesitie (ven. Вышневолоцкая водная система)  yhdistää Itämeren ja Kaspianmeren vesistöt toisiinsa. Vuosina 1703–1722 Venäjän keisari Pietari Suuren  käskystä Vyšni Volotšokiin rakennettiin Venäjän ensimmäinen kanava, joka yhdisti vesistöt. Tästä Mustajoen  ja Tvertsajoen  välisestä kanavajärjestelmästä tuli yksi tärkeimmistä Euroopan ja Aasian välisen tavaraliikenteen reiteistä 1700-luvulla. Se sijaitsee Vyšni Volotšokin kaupungin lähellä  Tverin alueella, Venäjällä. Vesitie on yhä käytössä, mutta aika on ajanut sen ohi. Sitä eivät voi käyttää suuret jokilaivat, minkä vuoksi jokitavaraliikenteessä sen on korvannut Volgan–Itämeren vesitie. Vyšni Volotšokin vesitie on yksi kolmesta kanavajärjestelmästä, jotka yhdistivät  aikoinaan  Nevan ja Volgan vesistöt toisiinsa. Muut olivat  Volgan–Itämeren vesitie sekä Tihvinän kanavajärjestelmä.