stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Himmeänahkajäkälä

| Himmeänahkajäkälä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kotelosienet Ascomycota
Alakaari::  Pezizomycotina
Luokka::  Lecanoromycetes
Alaluokka::  Lecanoromycetidae
Lahko::  Nahkajäkälät Peltigerales
Heimo::  Nahkajäkälät Peltigeraceae
Suku::  Nahkajäkälät Peltigera
Laji::  scabrosa
Kaksiosainen nimi
 Peltigera scabrosa  Theodor Magnus Fries 
Katso myös
   Himmeänahkajäkälä Wikispeciesissä   Himmeänahkajäkälä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Himmeänahkajäkälä (Peltigera scabrosa) on nahkajäkälien sukuun kuuluva jäkälä. Sen yläpinta on kuivana harmaanvihreä tai ruskeanvihreä, kosteana vihertyvä. Alapinnan suonitus on verkkomainen ja keskeltä tummanruskea tai musta. Kotelomaljat ovat melko yleisiä. Liuskat ovat noin 1–3 senttimetriä leveitä ja kuhmupoimuisia. Jäkälää tavataan koko Suomessa, mutta se on pohjoisessa yleisempi ja runsas. Pohjois-Suomessa se kasvaa kangasmetsien, suomättäiden ja tunturikankaiden sammalikoissa. Etelä-Suomessa laji kasvaa lähes yksinomaan kalliojyrkänteiden sammaleisilla ja varjoisilla pinnoilla. Kasvustot voivat olla jopa 20 senttimetriä halkaisijaltaan. Laji on luokiteltu Suomessa elinvoimaiseksi. Himmeänahkajäkälän jäkäläaineena eli sekundaarisinä aineenvaihduntatuotteina esiintyy tenuioriinia, metyyligyroforaattia, gyroforahappoa ja triterpenoideja kuten zeoriinia, dolikorritsiinia ja peltidaktyliinia.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Himmeänahkajäkälä (Peltigera scabrosa)
UniProt: Taxonomy - Peltigera scabrosa (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Peltigera scabrosa (englanniksi)
Consortium of Lichen Herbaria: Peltigera scabrosa (englanniksi)
Italic 7.0, The Information System on Italian Lichens: Peltigera scabrosa (englanniksi)
Gyōda

| Gyōda (行田市) |
| --- | --- |
 Oshin linna
 lippu:  symboli
 Gyōdan sijainti Saitaman prefektuurissa
 Gyōda
 Koordinaatit: 36°08′20″N, 139°27′20″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kantō
Prefektuuri:  Saitaman prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  67,49 km²
Väkiluku (08/2020):  80 390
 – Väestötiheys:  1 191,1 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Neidonhiuspuu
 – Kukka:  Chrysanthemum morifolium, intianlootus (kodaihasu)
 
 https://www.city.gyoda.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gyōda (jap. 行田市, Gyōda-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kantōn alueella Saitaman prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin pohjoisosassa Tone- ja Arajokien välisellä alluviaalitasangolla. Pohjoisessa kaupunki rajautuu Gunman prefektuuriin. Gyōdassa on 80 390 asukasta (elokuussa 2020) ja sen pinta-ala on 67,49 neliökilometriä.
Asutus Gyōdan alueella on vanhaa: siellä sijaitsee Sakitaman kofun-hautakumpujen ryhmä, jonka eräästä hautakummusta on löydetty Japanin kansallisaarteeksikin valittu Inariyaman miekka. Paikkakunta tunnettiin aiemmin nimellä Oshi (忍), ja se kehittyi Edo-kaudella 1600–1800-luvuilla linnanaluskaupunkina ja Oshin daimiokunnan keskuksena. Oshin linna perustettiin 1400-luvun lopulla. Tärkeä perinteinen elinkeino oli tabi-sukkien valmistus. 1960-luvulta lähtien kaupunkiin on sijoittunut metalli- ja elektroniikkateollisuutta. Kaupunkioikeudet Oshin maaseutukaupungille myönnettiin vuonna 1949, ja samalla paikkakunta muutti nimensä Gyōdaksi. Sittemmin kaupunki on laajentunut useiden kuntaliitosten kautta, viimeksi vuonna 2006, kun siihen yhdistettiin Minami-Kawaran kyläkunta.
Gyōdan nähtävyyksiä ovat lootuspuutarha Kodaihasu no sato, Sakitaman kofun-hautakumpujen yhteyteen rakennettu Sakitaman kofun-puisto ja Sakitaman historiallinen museo sekä  Oshin linnan uudelleenrakennettu torni ja sen yhteydessä toimiva paikallismuseo. Gyōdaa palvelevat JR Higashi-Nihonin Takasaki-linja, joka kulkee kaupungin lounaiskulmassa, ja Chichibu-rautateiden Chichibu-päälinja.
Kuvia

Sakitama-jinjan torii-portti
Sakitaman kofun-ryhmän hautakumpuja
Tonejoen säännöstelypato, Minumadain kanava
Gyōda vuoden 1990 ilmakuvassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gyōda Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Helmiäistonkija

| Helmiäistonkija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Labroidei
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Alaheimo::  Geophaginae
Suku::  Geophagus
Laji::  brasiliensis
Kaksiosainen nimi
 Geophagus brasiliensis  (Quoy & Gaimard, 1824) 
Katso myös
   Helmiäistonkija Wikispeciesissä   Helmiäistonkija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Helmiäistonkija (Geophagus brasiliensis) on kirjoahveniin kuuluva kala. Se on suosittu akvaariokala.
Helmiäistonkija kasvaa tyypillisesti 9 cm pitkäksi. Se on saanut nimensä värityksestään: harmaanvihreällä pohjalla on sinihohtoisia helmiä. Evät ovat punaiset tai punareunaiset.
Helmiäistonkija on kotoisin Etelä-Amerikasta, Etelä- ja Itä-Brasilian ja Uruguayn rannikoiden vesistöalueilta. Yhdysvaltojen Floridassa elää kanta, jonka arvellaan syntyneen akvaariokalakasvattamoilta karanneista yksilöistä.
Hauskaa, mutta ei koskaan enää

| Hauskaa, mutta ei koskaan enää Esseitä ja argumentteja> A supposedly fun thing I'll never do again |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  David Foster Wallace
Kieli:  englanti
Genre:  essee
Kustantaja:  Little, Brown
Julkaistu:  1997
Ulkoasu:  sid.
ISBN:  0-316-91989-6
Suomennos
Suomentaja:  Juhani Lindholm
Kustantaja:  Siltala
Julkaistu:  2012
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  261
ISBN:  978-952-234-122-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hauskaa, mutta ei koskaan enää: Esseitä ja argumentteja (A supposedly fun thing I'll never do again) on David Foster Wallacen esseekokoelma. Alkuperäinen englanninkielinen teos ilmestyi 1997. Suomennokseen esseet on valikoinut suomalainen kustantaja, eikä sillä siten ole täsmälleen alkuperäistä vastinetta. Esseet on suomentanut Juhani Lindholm, ja suomennoksen on julkaissut Siltala vuonna 2012.
Wallace kokosi alkuperäisteokseen aiemmin lehdissä typistettyinä julkaistuja kirjoituksia laajennettuina. Teos oli kustantajan ehdotus. Little, Brown halusi saada kirjan julkaistuksi ”ennen kuin Sauronin punainen silmä katsoisi muualle” Päättymättömän riemun jälkeen. Wallace kirjoitti Don DeLillolle, että hän pitää vain ensimmäisestä ”Tennistä ja tornadoja”, ja viimeisestä, loistoristeilystä kirjoittamastaan jutusta. Suomennosvalikoiman muut on julkaistu lehdissä, mutta ”Tämä on vettä” on alun perin hänen 2005 Kenyon Collegen valmistujaisjuhlassa pitämänsä puhe.
Arviot

Wallacen yllätykseksi kokoelma sai hyvän vastaanoton kriitikoilta, jotka yleisesti suhtautuivat yhtenäisemmin Wallacen tietokirjallisuuteen kuin kaunokirjallisuuteen. Kirjan nimeksi tuli risteilyjutulle alun perin suunniteltu nimi. New York Times Book Review'n Laura Miller tiivistää näkemyksensä: Kirja ”paljastaa Wallacesta – – kirjailijan joka yrittää kaikin voimin ymmärtää ja kuvata omaa aikaansa”.
Helsingin Sanomissa Jukka Petäjä on ensilukemalla pettynyt mutta huomaa sitten, että kun esseiden antaa rauhassa saostua, Wallace tarjoaa ”oivaltavia välähdyksiä yksin maailmaan heitetyn ihmisen eksistentiaalisesta kamppailusta, jota myös elämäksi kutsutaan”.
Sisällys

Hummereita yltä kyllin (Consider the Lobster). Artikkeli on Gourmet-lehden tilaus, ja uudestaan se ilmestyi englanniksi esseekokoelmassa Consider the Lobster (2005). Hän pohtii siinä hummerinsyönnin eettistä puolta. Hän osoittaa kysymyksen lukijoille: "ajatteletteko useinkin kyseisten eläinten (mahdollista) moraalista asemaa ja (todennäköisiä) kärsimyksiä?"
Iso punainen poika (Big Red Son), julkaistu alkujaan Premier-lehdessä
Tämä on vettä (This Is Water), puhe Kenyon Collegen valmistujaisjuhlassa 2005 Siinä hän ainoan kerran julkisesti kertoo näkemyksistään elämästä.
Tennistä ja tornadoja (Tennis, Trigonometry and Tornadoes), julkaistu alkujaan Harper's-lehdessä 1992 Kirjoitus on ilmestynyt suomeksi myös esseekokoelmassa Tennisesseet (Siltala 2021).
Rouva Thompsonin luona (A View from Mrs. Thompson), alkuperäinen nimi "Näkymä sisimmästä", Rolling Stonen tilaama juttu syyskuun 11. päivästä. Hän kuvaa siinä ihmisten järkytystä heidän seuratessaan televisiosta tapahtumia. Hän käyttää tuntemiensa henkilöiden hahmoja, vieroitusryhmänsä jäseniä, mutta naamioi heidät seurakuntalaisiksi.
Hauskaa, mutta ei koskaan enää (Shipping Out), julkaistu alkujaan 1996 Harper's-lehdessä Essee käsittelee Karibian-risteilyä, jolle Wallace lähtee tennis-juttunsa editoineen Colin Harrisonin pyynnöstä tämän kanssa.
Aiheesta muualla

"This is Water" -puhe:
Transcription of the 2005 Kenyon Commencement Address May 21, 2005 (englanniksi) (Archive.org)
Moreintelligentlife.com (englanniksi) (Archive.org)
Sam Levine, David Foster Wallace's Famous Commencement Speech Almost Didn't Happen, Huffington Post 20.5.2016 (englanniksi) (puheen taustaa)
Helmiäisrasbora

| Helmiäisrasbora |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Särkikalat Cyprinidae
Alaheimo::  Danioninae
Suku::  Rasboroides
Laji::  vaterifloris
Kaksiosainen nimi
 Rasboroides vaterifloris  Deraniyagala, 1930 
Synonyymit
 Rasbora vaterifloris 
Katso myös
   Helmiäisrasbora Wikispeciesissä   Helmiäisrasbora Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Helmiäisrasbora (Rasboroides vaterifloris) on särkien (Cyprinidae) heimoon kuuluva kalalaji, jota käytetään akvaariokalana.
Helmiäisrasbora on pieni, korkeintaan 4 senttimetrin mittainen kala. Sitä tavataan luonnossa ainoastaan Kalujoessa Sri Lankassa, Aasiassa. Helmiäisrasboran ravintoa ovat hyönteiset ja detritus eli hajoamistuotteet.
Hls

Lyhenne hls voi tarkoittaa:
HLS eli HTTP Live Streaming
HlS eli  Hämeenlinnan Suunnistajat
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Hls”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Himmeätädyke

| Himmeätädyke |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Ratamokasvit Plantaginaceae
Suku::  Tädykkeet Veronica
Laji::  opaca
Kaksiosainen nimi
 Veronica opaca  Fr. 
Katso myös
   Himmeätädyke Wikispeciesissä   Himmeätädyke Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Himmeätädyke (Veronica opaca) on ratamokasvien (Plantaginaceae) heimoon, tädykkeiden (Veronica) sukuun kuuluva yksivuotinen kasvilaji. Himmeätädyke muistuttaa peltotädykettä (Veronica agrestis) ja kiiltotädykettä (Veronica polita). Himmeätädyke on erotettavissa peltotädykkeestä kukkien värin, hedelmien ulkonäön sekä karvoituksen perusteella. Kiiltotädykkeestä se on puolestaan erotettavissa verhiönliuskojen sekä hedelmien ulkonäön perusteella.
Himmeätädyke on ruohovartinen kasvi, joka voi kasvaa noin 20 cm korkeaksi. Sen varret ovat kasvutavaltaan maanmyötäisiä. Lehdet ovat mattamaisen harmaan- tai tummanvihreitä ja laidoiltaan nyhä- tai hammaslaitaisia. Kukat sijaitsevat yksittäin lehtihangoissa ja ovat perällisiä. Väriltään kukat ovat syvänsinisiä ja himmeätädyke kukkii keväästä loppukesälle. Verhiönliuskat ovat kapeansuikeita, tylppäkärkisiä ja leveimmillään keskeltä. Hedelminä olevat kodat ovat leveän herttamaisia, lähes kaksi kertaa pituutensa levyisiä, lyhytperäisiä sekä karvaisia.
Himmeätädyke kasvaa runsasravinteisilla ihmisvaikutteisilla kasvupaikoilla, etupäässä pelloilla ja perunamailla. Himmeätädykettä tavataan lähinnä Keski- ja Itä-Euroopassa, Ranskan itäosista Bulgariaan ja Venäjälle sekä pohjoisessa Norjan, Ruotsin ja Suomen eteläosiin ulottuvalla alueella. Suomessa himmeätädykettä tavataan lähinnä Ahvenanmaalta sekä paikoitellen mantereelta etelärannikon tuntumasta. Yksittäisiä vanhoja havaintoja on myös Oulun seudulta sekä Pohjois-Karjalasta.
Himmeätädykkeen tieteellinen lajinimi (opaca) tulee latinan sanasta opacus (suom. matta, mattamainen) viitaten mattavihreisiin lehtiin.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Himmeätädyke (Veronica opaca)
Pohjolan kasvien pauloissa: Veronica opaca - himmeätädyke
Héctor Lucchetti

| Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Argentiina.Miesten miekkailu. Olympialaiset  | Maa:   Argentiina> Miesten miekkailu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Amsterdam 1928 | floretti, joukkuekilpailu |  |
Héctor Pablo Lucchetti (9. maaliskuuta 1905 La Plata, Argentiina – ?) oli argentiinalainen miekkailija. Hän oli mukana saamassa pronssia floretin joukkuekilpailussa vuoden 1928 kesäolympialaisissa Amsterdamissa. Hän kilpaili vielä vuoden 1936 kesäolympialaisissa Berliinissä floretin ja kalvan joukkuekilpailuissa.
Aiheesta muualla

Héctor Lucchetti Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Huk-kapina

Huk-kapina oli Filippiineillä toimineen kommunistisen Hukbalaph- eli lyhyemmin Huk-järjestön aseellinen kapina etenkin Luzonin saaren keskiosissa ensin Filippiinit toisen maailmansodan aikana maan miehittänyttä Japania vastaan ja kapinan toisessa vaiheessa maailmansodan jälkeen itsenäisen Filippiinien hallintoa vastaan. Kapinan taustalla oli esimerkiksi talonpoikien tyytymättömyys maan vuokraamisen suhteen suurmaanomistajilta. Kapina kuitenkin tukahdutettiin vuoden 1952 kuluessa Yhdysvaltojen tuella. Filippiineillä tehtiin myös joitakin uudistuksia, jotka vastasivat osittain kapinallisten vaatimuksiin.
Tausta

Yhdysvallat oli vallannut Filippiinit Espanjalta Espanjan–Yhdysvaltain sodassa vuonna 1898 ja kukisti sen jälkeen filippiiniläiset kapinalliset Filippiinien–Yhdysvaltain sodassa. Yhdysvaltalaista hallintoa Filippiineillä johti aluksi kuvernööri William Howard Taft, myöhempi Yhdysvaltain presidentti. Hän hankki tukea suurilta maanomistajilta, jotka saivat myös lisää maata katoliselta kirkolta takavarikoiduilta mailta. Yhdysvaltain maatalouden kaupallistuessa muutokset vaikuttivat myös Filippiineillä. Jännitteet maanomistajien ja maanvuokraajien välillä kasvoivat. 1930-luvun laman aikana Filippiineillä alkoi muodostua kommunistisia ja sosialistisia liikkeitä, jotka järjestivät esimerkiksi lakkoja ja mielenosoituksia. Yhdysvallat lupasi Filippiineille itsenäisyyden 10 vuoden siirtymäajan kuluessa vuonna 1934, mutta väliin tuli Filippiinien miehitys Japanin puolesta toisen maailmansodan aikana vuonna 1941.
Kapina > Kapinan alku

Filippiinien kommunistinen puolue perusti japanilaisten vastaisen aseellisen vastarintajärjestön nimeltä Hukbalahap Luzonilla maaliskuussa 1942. Järjestöstä alettiin myöhemmin käyttää lyhyempää nimeä Huk. Kenraali Douglas MacArthurin johtamat yhdysvaltalaiset palasivat Filippiineille vuonna 1944. Japanilaisten lisäksi MacArthur päätti japanilaisten ohella toimia myös kommunisteja vastaan. Järjestö kiellettiin ja sen tärkeimmät johtajat kuten Louis Taruc ja Casto Alejandro pidätettiin. Hukbalaphin joukot kukistettiin helmikuuhun 1945 mennessä ja satoja sen jäseniä sai surmansa. MacArthur sovitteli myös filippiiniläisten suurmaanomistajien kanssa, joista osa oli sodan aikana tehnyt yhteistyötä japanilaisten kanssa. Toiminta näiden maanomistajien herätti vastustusta talonpoikien parissa. Sodan jälkeen 4. heinäkuuta 1946 Filippiineistä tuli ainakin muodollisesti itsenäinen, vaikkakin Yhdysvalloilla oli edelleen huomattava vaikutusvalta. Uudeksi presidentiksi nostettiin Japanin liittolaiseksi syytetty Manuel Roxas.
Sodan jälkeen talonpojat vaativat muutoksia maan vuokran suhteen. Vuokria oli peritty osuutena maanvuokraajien sadosta. Talonpojat alkoivat vaatia vuokraosuuden pienentämistä 55 % sadosta 40 %. Kun vaatimuksiin ei suostuttu, seurasi mielenosoituksia, jotka poliisi hajotti väkivaltaisesti. Talonpoikien johtohahmoja salamurhattiin. Vuonna 1946 talonpojat olivat tukeneet Roxasin vastustajaa Sergio Osmeñaa, joka kuitenkin hävisi Yhdysvaltojen tukemalle Roxasille. Vuonna 1947 sodan aikana merkittävä, mutta sen jälkeen vankilaan päätynyt Huk-johtaja Luis Taruc vapautettiin vankilasta. Hän alkoi johtaa uusia Huk-joukkoja, joita oli alkanut muodostua Luzonin keskiosissa.
Kapina > Kapinan toinen vaihe

Roxas yritti toteuttaa joitakin uudistuksia talonpoikien lepyttelemiseksi. Hänen säätämänsä lain mukaan talonpojat olisivat oikeutettuja 70 % sadostaan. Lakia oli kuitenkin käytännössä hyvin vaikea valvoa maaseudulla ja kapinalliset lisäsivät kannatustaan. Vuoteen 1949 mennessä Huk-kapinalliset hallitsivat suuria alueita Luzonin keskiosissa ja kapinaliike jatkoi leviämistään. Kapinan ollessa huipussaan kapinallisia oli myös Visayalla ja Mindanaolla. Vuoden 1949 väkivaltaisissa ja korruptoituneena pidetyissä vaaleissa uudeksi presidentiksi oli noussut Elpidio Quirino. Hän sai tukea Yhdysvaltojen presidentti Harry Trumanin hallinnolta, joka oli tuolloin huolestunut kommunismin leviämisestä kylmän sodan aikana. Huk-kapinallisia pidettiin mahdollisina Neuvostoliiton edun ajajina. Viralliseen sotilaalliseen väliintuloon Filippiineillä ei haluttu ryhtyä. Filippiinit ja Yhdysvallat olivat kuitenkin tehneet sopimuksen, jolla Yhdysvallat ylläpiti maassa 23 sotilastukikohtaa. Niiden puolustamiseksi sai sopimuksen nojalla tuoda käytännössä rajattamon määrän joukkoja. Yhdysvaltojen Joint U.S. Military Advisory Group eli JUSMAG teki kenraali Leland S. Hobbsin johddolla yhteistyötä filippiiniläisten poliitikkojen ja erityisesti yhdysvaltalaisten suosikin puolustusministeri Ramon Magsaysayn kanssa. Yhdysvaltojen ohjeistuksen mukaisesti muodostettiin uudet Filippiinien asevoimat.
Filippiinien armeija alkoi toimia Huk-kapinallisten alueella 1 100 sotilaan pataljoonien ryhmissä. Samalla käynnistettiin psykologisia operaatioita. Huk-kapinallisten ydinalueilta pyrittiin värväämään miehiä sotilaiksi samalla, kun aloitettiin laajamittainen propagandakampanja. Tähän liittyen kapinallisten alueille pudotettiin yli 13 miljoonaa lentolehtistä. Samalla aloitettiin niin sanottu "maata maattomille" hanke. Sen virallisena tarkoituksena oli jakaa maata puolia vaihtaville kapinallisille. Maata maattomille -hanke jäi kuitenkin varsin vaatimattomaksi. Maata sai hankkeen kautta lopulta vain 246 entistä Huk-kapinallista, mutta iloisia "uusia maanomistajia" näytettiin kansalle suunnatuissa propagandaelokuvissa. Propagandan ohella käytettiin myös ankarampia metodeja. Yhdysvallat ja Magsaysay taivuttelivat presidentti Quirinon julistamaan maahan poikkeustilan. Vuodesta 1951 alkaen pidätettiin ilman oikeudenkäyntiä tuhansia Huk-kapinallisia tai heidän tukijoikseen epäiltyjä.
Huk-kapinalliset olivat kapinansa aikana siirtyneet sissisotaan. Filippiinien armeijan pataljoonia ei haastettu suoraan. Sodan aikana Filippiinit alkoivat kuitenkin käyttää hyvin tuloksin ilmavoimia Huk-kapinallisten tukikohtia vastaan. Elokuun 1950 ja heinäkuun 1952 välillä Filippiinien ilmavoimat tekivät 2 600 taistelulentoa ja vuoden 1951 loppuun mennessä oli pudotettu 250 000 tonnia pommeja. Filippiinien ilmavoimat alkoivat saada napalmia Yhdysvalloista ja joissakin tapauksissa iskuihin osallistuivat myös Yhdysvaltain lentokoneet.
Kapinan päättyminen

Huk-kapina alkoi hiipua ja sota oli käytännössä päättynyt vuoden 1952 puoliväliin mennessä. Hiipumisella oli Filippiinien asevoimien toiminnan ohella monia syitä. Monet kapinalliset olivat toimineet jo vuodesta 1942 lähtien ja he alkoivat olla väsyneitä sotiin. Osa kapinallisista katsoi myös heidän saavuttaneen tavoitteensa, kun Filippiinien hallinto myöntyi joihinkin uudistuksiin. Kapinallisten harjoittama terrori ja murhat olivat myös syöneet heidän kannatustaan. Yksi erityisen tunnetuksi tullut tapaus oli entisen presidentti Manuel Quezonin yleisesti pidetyn vaimon Aurora Quezonin salamurha.
Vuonna 1951 käytiin Filippiinien kongressin vaalit, jotka nekin olivat veriset, mutta silti suhteellisen rehellisinä pidetyt. Vuonna 1953 presidentiksi nousi puolestaan Yhdysvaltain suosikki Ramon Magsasay. Uusi hallinto oli paitsi amerikkalaismyönteinen, mutta toteutti myös joitakin uudistuksia. Uusi maaohjelma siirsi entisiä Huk-taistelijoita etenkin perinteisesti muslimien asuttamalle Mindanaolle, jonne muutti tuhansia entisiä taistelijoita. Näin talonpoikien ongelmia siirrettiin pois keskeiseltä Luzonilta ja toisaalta samalla myöskään suurmaanomistajien ei tarvinnut luopua omistuksistaan. Karismaattisena johtajana pidetty Magsasay sai laajaa kannatusta myös talonpojilta ja työläisiltä, jotka olivat aikaisemmin lukeutuneet Huk-kapinallisten tukijoihin.
Elpidio Quirino (3. oik.) tapaa Huk-kapinallisten johtoa Malacañanin palatsilla. Heidän joukossaan Luis Taruc (2. vas.)
Haparainen

Haparainen oli Sakkolan kylä, joka sijaitsi seitsemän kilometriä Sakkolan kirkonkylästä Taipaleeseen johtavan tien varrella Suvantojärven pohjoispuolella. Kylää pommitettiin talvisodan aikana kerran.
Haparainen ja naapurikylä Kelja muodostavat nykyään Portovojen kylän.
Hyvää yötä, majesteetti

| Hyvää yötä, majesteetti> La Nuit de Varennes |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ettore Scola
Käsikirjoittaja:   Sergio Amidei  Ettore Scola 
Tuottaja:  Renzo Rossellini
Säveltäjä:  Armando Trovaioli
Kuvaaja:  Armando Nannuzzi
Leikkaaja:  Raimondo Crociani
Tuotantosuunnittelija:  Dante Ferretti
Pukusuunnittelija:  Gabriella Pescucci
Lavastaja:  Dante Ferretti
Pääosat:   Jean-Louis Barrault  Marcello Mastroianni  Harvey Keitel  Hanna Schygulla  Jean-Claude Brialy 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska Italia
Tuotantoyhtiö:   France 3 Cinéma  Gaumont  Opera Film Produzione 
Levittäjä:  Triumph Films
Ensi-ilta:  1982, Suomessa 1988
Kesto:  128 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hyvää yötä, majesteetti (La Nuit de Varennes) on Ettore Scolan ohjaama ranskalais-italialainen historiallinen draamaelokuva vuodelta 1982. Ranskan vallankumouksen aikaan sijoittuvan elokuvan pääosissa näyttelevät Jean-Louis Barrault, Marcello Mastroianni, Harvey Keitel, Hanna Schygulla ja Jean-Claude Brialy.
Juoni

Kesäkuussa 1791 postivaunut täynnä arvokasta väkeä kulkee Pariisista kohti Metziä. Mukana on kohukirjailija de la Bretonne, joka on saanut kuulla Ludvig XVI:n ja Marie Antoinetten olevan pakomatkalla kohti pohjoista. Vallankumoukselliset pidättävät hallitsijaparin Varennesissa, ja postivaunujen sekalainen joukkio – amerikkalainen itsenäisyysmies, Casanova ja muuan kreivitär – reagoivat tietoon kukin omalla tavallaan.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jean-Louis Barrault  | … |  Nicolas Edme Restif de la Bretonne, kirjailija   |
|  Marcello Mastroianni  | … |  Casanova, ritari de Seingalt   |
|  Harvey Keitel  | … |  Tom Paine   |
|  Hanna Schygulla  | … |  kreivitär Sophie de la Borde   |
|  Jean-Claude Brialy  | … |  monsieur Jacob   |
Vastaanotto ja jälkimaine

Mikael Fränti sanoo kiinnostavan historiallisen jännitysnäytelmän menettävän hetkeksi otteensa puolenvälin paikkeilla, mutta nostaa loppua kohti taas tehojaan.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.