stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hyrsynkulma
Vanhin asutus > Somero

Paitsi Ypäjällä, kartanoita oli myös Somerolla. Someron puolella Someron Pitkäjärven kylän Ypäjän Levän ja Palikkalan kylien maihin rajautuvat takamaat ovat suurelta osin kuuluneet Someron Pitkäjärvellä sijainneeseen ja siellä edelleenkin maanviljelystilana toimintaansa jatkavaan Långsjön kartanoon, jolla lähellä Ypäjän rajaa oli Isoniityn sivutila. Kylän maitten itäreunalla ulottuivat Ypäjän rajalle myös Someron Pitkäjärven kylän Långsjön kartanoon kuulumattomien Kennin ja Jakalan talojen sekä valtionvirkatalo Similän maat.
Näiden maihin lomittuivat Pitkäjärven kanssa samaan jakokuntaan kuuluneen Someron Sillanpään kylän maat, jotka kuuluivat koko Sillanpään kylän käsittäneelle Åvikin kartanolle. Långsjön kartanon tavoin sekin sijaitsi Someron halki virtaavan Paimionjoen vesistön varressa mutta ulotti takamaansa aina Ypäjän rajoille. Lähellä Ypäjän rajaa Sillanpään kylässä Åvikin kartanon torppia olivat muun muassa Korri, joka alkujaan oli yksi Sillanpään kylän vanhoista kantataloista, ja Kirkkomäki, jonka nimen historiantutkija Timo Alanen on tulkinnut voivan viitata Perttulan ja Someron välillä tapahtuneisiin vanhoihin kirkkomatkoihin. Pitkäjärveen ja Sillanpäähän idässä rajoittuvaan Someron Pyölin kylään oli kylän pohjoisosiin isossajaossa erotetulle liikamaalle perustettu Lehtimäen uudistalo, joka 1800-luvulla oli Someron nimismiehen virkatalona. 1900-luvulla Ypäjän kunta osti Lehtimäen talon maista Ypäjän rajalta Kuntala-nimisen metsätilan, joka toisen maailmansodan jälkeen palstoitettiin metsäpalstoiksi Somerolle asutetulle siirtoväelle.
Myös Someron Lahden kylä, jonka maat niin ikään ulottuvat lähelle Ypäjän rajaa Pyölin kylän maiden eteläpuolella, oli kartanokylä, jonka mailla oli lähellä Ypäjän rajaa joitakin vanhoja torppia. Näitä olivat muun muassa Rekilä ja Mikkola lähellä Jokioisten rajaa. Mikkolaa sanottiin myös Viron-Mikkolaksi, koska sen ensimmäisen asukkaan sanottiin tulleen Virosta. Tämän peruina Somerolta on ainoana paikkakuntana Suomessa tallennettu Virossa laajalle levinnyt sananlasku "Jaakko heittää santaa heinän juureen" (vir. "Jaakub viskab heinasisse liiva"). Lahden kartanon sivutila lähellä Ypäjän rajaa oli Kuri, joka 1930-luvulla erosi kartanosta omaksi tilakseen.
Sen sijaan Someron läntisin Ypäjään rajoituva kylä, Viluksela Ypäjän ja Kosken Tl rajoilla, oli puhdas talonpoikaiskylä samaan tapaan kuin vanhastaan olivat olleet myös Ypäjän kylistä läntisimmät, Jokioisten kartanoon kuulumattomat ja historialliseen Satakunnan maakuntaan luetut Ypäjä ja Manninen.
Uudempaa historiaa

Vanhin asutus Hyrsynkulmalla koostuu vanhoista, jo ennen 1800-luvun loppua olemassa olleista taloista ja torpista, joista Hyrsy ja Kankare lienevät vanhimpia, ja Jokioisten kartanon suorittaman järjestelmällisen takamaiden asutustoiminnan tuloksena torppia syntyi 1800-luvun lopulla runsaasti lisää.
1900-luvun alkupuolella hallitsevia olivat kartanoiden sivutilat Vähäsuo ja Saarikko, ja kun Jokioisten kartano vuoden 1918 jälkeen joutui Suomen valtiolle, käynnistyi suuri maareformi koko Jokioisten kartanoon kuuluneen Jokiläänin alueella Ypäjällä, Jokioisissa ja Humppilassa, kun pääosa kartanon torpista muodostettiin itsenäisiksi tiloiksi. Kartanoiden suuret sivutilat Vähälläsuolla ja Saarikossa jäivät tässä vaiheessa vielä pääosin entiselleen. 1920-1930-luvuilla niiden maista riitti kuitenkin maata lohkaistavaksi vielä myös asutustarkoituksiin, ja koko Suomen mitassa varsin vähämerkityksiseksi jääneen asutuslain Lex Kallion ansiosta uusia tiloja muodostui runsasti kartanoiden sivutilojen maiden kaikkein etäisimpiin kulmiin niin Someron kuin Ypäjänkin puolella. Samoin uusia tiloja lohkottiin myös vapaaehtoisesti etenkin alueelle ulottuvista talojen takamaista ja joskus myös itsenäistyneistä torpista.
Toinen suuri muutos tuli toisen maailmansodan jälkeen, kun Karjalan siirtoväki ja rintamamiehet asutettiin. Silloin Jokioisten kartanon Saarikon ja Vähänsuon sivutilat palstoitettiin siirtoväelle kokonaisuudessaan, ja niiden maille asutettiin yhteensä monia kymmeniä perheitä. Muiden Lounais-Hämeen kuntien tapaan Hyrsynkulmalle ja Vähällesuolle asutetut olivat tehdyn valtakunnallisen siirtoväen sijoitussuunnitelman mukaisesti pääosin Muolaan siirtoväkeä. Ypäjän historian kirjoittajan Taina Huuhtasen tekemän havainnon mukaan siirtoväelle erotetut tilat eivät olleet peltopinta-alaltaan yhtä suuria kuin 1920-luvulla itsenäistyneet torpat, ja Huuhtasen mukaan tämä on myöhemmin näkynyt muodostuneiden tilojen elinkelpoisuudessa.
Kun maaltapako ja kaupungistuminen 1960-luvulla alkoi, tämä johtikin väkiluvun vähenemiseen ja toimivien maatilojen määrän pienenemiseen. Kuitenkin samalla kaupunkien, etenkin Forssan läheisyys yhdessä yleistyneen yksityisautoilun kanssa on mahdollistanut asumisen lähellä kaupunkia sijaitsevalla haja-asutusalueella myös kaupungissa työssäkäyville. Monet maaseudulta lähteneet myös viettävät siellä edelleen vapaa-aikaansa. Julkinen liikenne kuitenkin on vähentynyt tai siirtynyt valtateiden pikavuoropysäkeille. Ypäjän asema hevospitäjänä on lisäksi tuonut myös Hyrsynkulmalle hevostiloja, ja joillekin alueella asuville hevostenpito on myös harrastus, mihin maatilojen vanhat karjarakennukset ja ympäröivät pellot tarjoavat hyvät edellytykset.
Koulu

Ypäjän vanhoja kyliä vastaaneita koulupiirejä ovat olleet Varsanoja, Perttula, Ypäjänkylä, Manninen, Levä ja Palikkala. Näistä ainoastaan Perttulan, Ypäjänkylän ja Levän 1.-6. luokkien koulut ovat 2000-luvulla toiminnassa, muut on lopetettu jo vuosikymmeniä sitten. Varsanojan koulu on nykyään Ypäjän Hevosopiston käytössä, Palikkan koulussa toimii Ypap Oy, joka aloitti toimintansa koulun tiloissa, mutta on sitten laajentanut toimintaansa lisärakennuksilla samalla tontilla. Kuusjoen koululla on toiminut puutyöverstas ja Mannisten koulu on ollut yksityiskäytössä. Hyrsynkulman koulu sijaitsi Kaahinojaan ja Hyrsynkulmantiehen rajoittuvalla tontilla ja oli lopettamisensa jälkeen ensin jonkin aikaa peltisepän verstaana ja sitten asuinkäytössä. Koulun päärakennus tuhoutui tulipalossa 2000-luvulla, ja muistona koulusta on enää piharakennus. Nykyään Hyrsynkulmalta kuten koko eteläiseltä Ypäjältä käydään Levän koulua.
Naapurikuntien puolella lähimpiä Hyrsynkulmaan rajoittuneita koulupiirejä ovat olleet Someron puolella Isoniitty ja Lehtimäenkulma. Nämä ovat Hyrsynkulman tavoin muodostuneet kylien myöhään asutetuille takamaille. Lehtimäen koulu perustettiin jo 1920-luvulla Pyölin kylään alueelle, johon ulottuvat myös Lahden, Sillanpään ja Pitkäjärven kylien takamaat. Isoniityn koulu perustettiin Pitkäjärven ja Vilukselan kylien rajalle 1950-luvulla, kun kummankin kylän takamailla väkimäärä oli kasvanut siirtoväen asuttamisen myötä. Lännessä Ypäjän Kuusjoenkulmaan rajoittuvassa osassa Vilukselan kylää Kosken Tl ja Ypäjän välisen maantien varrella oli jo 1920-luvulla aloittanut toimintansa Palojoen koulu. Jokioisten rajalla, Someron Sylvänän, Ollilan ja Paltan kylien takamailla toimi 1920-luvulla perustettu Koisthuhdan koulu.
Etelämpänä, kylien vanhoilla rintamailla, olivat Somerolla koulut Pitkäjärvellä, Lahdenkylässä ja Vilukselassa sekä Someron ja Jokioisten välisen maantien varressa Ollilassa. Kuten Ypäjällä, myös Somerolla koulujen määrä väheni 1960-1970-luvuilla, ja kylien takamaille perustetut koulut Palojoella, Isoniityllä, Lehtimäenkulmalla ja Koisthuhdassa lopetettiin. Kylien rintamaiden kouluista lopetettiin Vilukselan koulu, mutta toimintaansa jatkoivat vielä 2010-luvulla Ollilan koulu ja Pitkäjärven koulu.
Kaupat

Vielä 1950-luvulla Hyrsynkulmalla oli kauppa lähellä nykyisen Kaahintien alkupäätä Hyrsynkulmantien pohjoispuolella tien vanhemman, jo 1950-luvulle mennessä oikaistun vanhan linjauksen varrella pienessä punamullalla maalatussa rakennuksessa. Seuraavat lähimmät kaupat Ypäjän puolella olivat Vähälläsuolla ja Saarikossa, sekä hiukan kauempana Kuusjoenkulmalla, ja kauppoja oli myös Palikkalassa ja Levän Köllin kulmalla koulun luona. Näistä on 2000-luvulla ollut  toiminnassa enää Palikkalassa sijaitseva kauppa nykyisen valtatien 10 varrella. Someron puolella oli samoin 1950-luvun lopulla kauppa Lehtimäenkulmalla Pyölin kylässä, Kurinkulmalla Lahden kylässä, Koisthuhdassa Ollilan kylässä ja Isoniityllä aivan Pitkäjärven ja Vilukselan kylien rajalla, missä koulu oli kylien rajalla Pitkäjärven puolella ja kauppa sen vieressä Vilukselan puolella, molemmat vain pari sataa metriä Ypäjän rajalta. Myös Vilukselan Palojoen kulmalla Kosken Tl rajalla Kosken Tl ja Ypäjän välisen maantien varrella oli kaksi kauppaa.
Yhdistystoiminta ja kokoontumistilat

Seurataloja Ypäjän eteläosissa oli vain työväentalo Palikkalassa, joka on edelleen olemassa, mutta ei enää käytössä. Kokoontumisiin riittivät ehkä koulut. Hyrsynkulmalla oli kuitenkin 1950-luvulla sekä oma urheilukenttä että Hyrsyn lavaksi sanottu tanssilava, ja myös oma urheiluseura Hyrsynkulman Sisu, joka 1900-luvulla aktivoitui uudelleen nykyaikaisen kylätoiminnan merkeissä ja perusti myös jo kertaalleen hävinneen Hyrsynkulman lavan uudelleen. Käännesillalla, Kaahinojan varressa oli palontorjuntakaluston säilytykseen rakennettu ruiskukoppi, joka sekin 1990-luvulla kunnostettiin.
Alkuperäinen Hyrsyn lava ei sijainnut samalla paikalla kuin nykyinen, vaan nykyinen lava on rakennettu entiselle urheilukentälle, ja alueen maapohjaa tutkimalla voi ehkä vielä havaita jälkiä kentän vanhasta sorapäällysteestä. Urheilukenttä näkyy vuonna 1956 kartoitetussa alueen vanhimmassa peruskartassa, ja se oli jo silloin erotettu omaksi kiinteistökseen.
Vanha Hyrsynkulman lava, joka 1960-luvulla myytiin purettavaksi, sijaitsi saman metsäalueen toisella laidalla, metsänreunassa Hyrsystä Takalaan vievän tien varressa.
1990-luvulla, kun kylätoiminta Suomessa virisi, myös Hyrsynkulmalla 1950-luvulla toiminut urheiluseura Hyrsynkulman Sisu aktivoitui uudestaan Hyrsynseudun Hyrsynseudun kyläyhdistyksenä. Talkootyönä se rakensi vanhan urheilukentän laitaan uuden Hyrsynkulman lavan, jossa on 1990-luvulta alkaen jälleen järjestetty juhannustansseja. Lavalla on esiintynyt muun muassa somerolainen Lasse Santakankaan yhteye. Kulmakunnan maisemallista maamerkkiä, historiallisesti arvokasta Kankareen torppaa alettiin käyttää kokontumistilana, ja sen luona, suurten kuusten katveessa järjestettiin joulun aikaan jumalanpalveluksia. Myös vanha ruiskukoppi Käännesillan luona kunnostettiin 1990-luvulla. Vuonna 1998 pystytettiin siirtoväen asutuksen muistokivet Vähällesuolle ja Saarikkoon. Samanlainen kivi on myös Kuusjoenkulmalla. Vuonna 2000 ilmestyi kyläkirja Kaahinojan kahden puolen. Hyrsynkulmaa Vähäsuolta saarikkoon.
Tunnettuja hyrsynkulmalaisia

Tunnettuihin hyrsynkulmalaisiin kuuluu kansansoittaja ja säveltäjä Heikki Heikinaho (1921–2016). Hyrsynkulmalainen oli myös luontoharrastaja ja luonnontutkija Jorma Kantee (1941–1969), jolle Lounais-Hämeen luonnonsuojeluyhdistys lahjoitti marsalkka Mannerheimin isoisälle Carl Gustaf Mannerheimille kuuluneen hyönteiskaapin.
Lähteitä

Anttila, Olavi: Kartanosta kunnaksi: Jokioisten historia.  Jokioinen:  Jokioisten kunta, 1991.  ISBN 952-90-3142-4
Helle, Hemmi: E. Y. Pehkonen Jokiläänin uudistajana, s. sivut 127–157.  (Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistyksen vuosikirja XIX)  Forssa:  Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistys, 1950.
Huuhtanen, Taina: Ypäjän historia.  Ypäjä:  Ypäjän kunta ja Ypäjän seurakunta, 1978.  ISBN 951-99167-9-2
Peruskartta  1:20 000. 2024 03 Saarikko.  Helsinki:  Maanmittaushallitus, 1960.  Kartan verkkoversio Maanmittauslaitoksen Vanhat painetut kartat -palvelussa (JPG) Viitattu 10.10.2015.
Seetula, Irja (toim.): Kaahinojan kahden puolen: Hyrsynkulmaa Vähäsuolta Saarikkoon.  Ypäjä:  Hyrsynseudun kyläyhdistys, 2000.
Aiheesta muualla

Hyrsynkulma Häme-Wikissä
Peruskartta  1:20 000. 2024 03 Saarikko.  Helsinki:  Maanmittaushallitus, 1980.  Kartan verkkoversio Maanmittauslaitoksen Vanhat painetut kartat -palvelussa (JPG) Viitattu 10.10.2015.
Peruskartta  1:20 000. 2024 03 Saarikko.  Helsinki:  Maanmittaushallitus, 1992.  ISBN 951-48-1526-2  Kartan verkkoversio Maanmittauslaitoksen Vanhat painetut kartat -palvelussa (JPG) Viitattu 10.10.2015.
| n k Ypäjä |
| --- | --- |
Taajamat:  Ypäjän kirkonkylä 
Rekisterikyliä:  Kartanonkylä  Levä  Manninen  Palikkala  Perttula  Varsanoja  Ypäjänkylä 
Kulmakuntia:  Hyrsynkulma  Kuusjoki 
Hyrsynkulman lava.
Neckarsteinach

| Neckarsteinach |
| --- | --- |
 vaakuna
 Neckarsteinach
 Koordinaatit: 49°24′N, 08°50′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Hessen
Hallintopiiri:  Darmstadt
Piirikunta:  Kreis Bergstraße
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  17,22 km²
Korkeus:  120 m m
Väkiluku:  3 872
 – Väestötiheys:  224 as./km²
 
 www.neckarsteinach.com  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Neckarsteinach [ˌnɛkaːˈʃtaɪ̯nax] on kaupunki Saksassa, Hessenin osavaltion eteläosassa. Vajaan 4000:n asukkaan Neckarsteinach sijaitsee Neckar-joen varrella ja on tunnettu "neljän linnan kaupunkina" (Vierburgenstadt).
Maantiede

Neckarsteinach sijaitsee Hessenin osavaltion eteläisimmässä kohdassa Neckarjoen laaksossa keskellä tiheämetsäistä Odenwaldin keskivuoristoaluetta. Lähin suurkaupunki on Heidelberg, joka sekin sijaitsee Neckarin varrella, 15 kilometriä länteen. Neckarsteinach kuuluu Hessenin Kreis Bergstraßen piirikuntaan, joka on osa Rein-Neckar-kolmion metropolialuetta.
Neckarsteinachin naapurikunnat ja -kaupungit ovat Hirschhorn pohjoisessa, Schönbrunn idässä, Neckargemünd etelässä ja Schönau lännessä. Kolme viimeisintä kuuluvat Baden-Württembergin naapuriosavaltioon, jonka Hessenin vastaisen rajan Neckar-joki muodostaa tässä kohtaa.
Neckarsteinachin kantakaupunki sijaitsee Neckar-joen oikealla eli pohjoisella puolella kohdassa, jossa Steinach-niminen puro virtaa Neckariin; nämä kaksi vesistöä ovatkin antaneet Neckarsteinachille nimensä. Kaupungin alue on kokonaan 17,22 km² mittainen ja sijaitsee 120–450 metrin korkeudella. Neckarsteinachiin kuuluu omina kaupunginosina kolme kylää: Neckarhausen, sekin joen varrella noin neljä kilometriä kantakaupungista itään, sekä Darsberg ja Grein, jotka sijaitsevat vuoristossa kantakaupungin pohjoispuolella.
Neckarsteinachin kaupunginosat asukaslukuineen (31.12.2003) ovat:
Neckarsteinach (kantakaupunki): 3 160
Darsberg: 547
Grein: 142
Neckarhausen: 266.
Historia

Steinach-niminen paikkakunta mainittiin asiakirjoissa ensi kertaa vuonna 1142. Steinachia hallitsi tuolloin samanniminen ritarisuku Wormsin hiippakunnan alaisena. He rakennuttivat 1100- ja 1200-luvuilla kaupungin neljä linnaa. Linnaherra Bligger II:ta, joka eli 1100-luvun loppupuolella Neckarsteinachissa, pidetään mahdollisena Nibelungein laulun tekijänä.
Vuonna 1377 Neckarsteinach sai kaupungin oikeudet. Hieman myöhemmin rakennettiin kolmiporttinen kaupunginmuuri. Toisin kuin koko ympäristönsä, Neckarsteinach ei kuulunut Kurpfalzin vaaliruhtinaille, vaan linnaherrat olivat vaihtelevasti Wormsin, Speyerin ja Mainzin piispojen alaisina. 1653 Steinachin ritarisuku kuoli sukupuuttoon, minkä jälkeen Neckarsteinachin linnat myytiin von Metternichin aatelissuvulle. Vuonna 1803 Napoleonin sotien seurauksena Lounais-Saksan territoriot järjesteltiin uudelleen ja Neckarsteinach siirtyi Hesseniin, johon se kuuluu nykyäänkin.
Hallinto

Neckarsteinachin kunnanvaltuustossa sosiaalidemokraattinen SPD on vahvin puolue kahdeksalla paikalla. Toisella sijalla seuraavalla paikallisella vapaalla vaalilistalla (Freie Wähler) on kuusi paikkaa, konservatiivinella CDU:lla viisi. Muut puolueet eivät osallistuneet Neckarsteinachin kunnallisvaaleihin.
Neckarsteinachin pormestarina toimii sosiaalidemokraatti Eckerhard Petri.
| Puolue | Vaalitulos 2006 | Paikat |
| --- | --- | --- |
| SPD | 42,81 % | 8 |
| Freie Wähler | 31,40 % | 6 |
| CDU | 25,79 % | 5 |
Nähtävyydet

Neckarsteinachin päänähtävyydet ovat sen neljä keskiaikaista linnaa, jotka kaikki sijaitsevat lähekkäin kaupungin yläpuolella. Linnojensa ansiosta Neckarsteinachia kutsutaankin "neljän linnan kaupungiksi" (Vierburgenstadt).
Vorderburg eli "etulinna" rakennettiin vuoden 1200 tiennoilla. Linna on säilynyt pitkälti alkuperäisasussaan ja on edelleenkin asutettu. Mittelburg eli "keskilinna" on hieman Vorderburgia vanhempi (noin 1170), mutta on muuttanut ulkomuotoansa vahvasti sitten keskiajan, sillä sitä muunneltiin sekä 1550-luvulla renessanssityyliin että 1820 romantisoivaan tyyliin. Mittelburgia asuttaa nykyään Warsbergin aatelissuku. Kolmas linna, Hinterburg eli "takalinna" on nykyään sen sijaan enää raunio. Hinterburg on Neckarsteinachin linnoista vanhin, oletetaan että sen rakentaminen alkoi vuoden 1120 tiennoilla. Linnoista nuorin, 1200-luvulla rakennettu Schadeckin linna, tunnetaan myös nimellä Schwalbennest ("pääskynpesä"), koska se sijaitsee jyrkässä vuorenrinteessä. Schadeckin linna on ollut 1700-luvulta alkaen rauniona.
Lisäksi Neckarsteinachin nähtävyyksiin kuuluu sen pieni vanhakaupunki ristikkotaloineen sekä kaupungin kaksi kirkkoa: myöhäisgoottilainen evankelis-luterilainen kirkko vuodelta 1483 ja uusbarokkinen katolinen kirkko vuodelta 1908.
Liikenne ja talous

Neckarsteinachin halkoo Neckarin juoksua seuraava valtatie 37. Tässä kohtaa Burgenstraße ("linnojen tie") -niminen matkailureitti Mannheimista Prahaan seuraa valtatien kulkua. Kaksi Rein-Neckar-S-Bahnin paikallisjunalinjaa yhdistävät Neckarsteinachin kahdesti tunnissa Heidelbergiin ja Mannheimiin.
Jokiliikenne muodosti aikoinaan Neckarsteinachin pääelinkeinon. Nykyäänkin kaupungin suurin työnantaja on perinteikäs 250 vuotta vanha laivanrakentamo. Lisäksi matkailusta on kehittynyt tärkeä elinkeino, sillä läheisestä Heidelbergista järjestetään jokiristeilyjä Neckarsteinachiin. Monet Neckarsteinachilaiset myös käyvät töissä Heidelbergissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neckarsteinach Wikimedia Commonsissa
Neckarsteinach
Neckarsteinachin vanhassakaupungissa
Lars Arnell

Lars Arnell Carl Peter Lehmannin teoksessa.
Lars Arnell (13. tammikuuta 1781 Tukholma – 6. syyskuuta 1856 Turku) oli ruotsalainen sotilas, maaherra ja kääntäjä. Hän asui vuodesta 1826 Suomessa, jossa hän toimi kirjakauppiaana, Suomen Talousseuran sihteerinä ja toimittajana.
Arnellin vanhemmat olivat tykistömajuri Lars Larsson Arnell ja Sofia Elisabet von Rosen. Hän lähti 13-vuotiaana sotilasuralle osallistuen Pommerin sotaan 1805–1807. Hän oli sittemmin majurina Kalmarin rykmentissä ja palveli tykistössä Suomen sodan aikana kunnes erosi sotilaspalveluksesta everstiluutnanttina 1813. Arnell toimi Jämtlandin maaherrana 1817–1818 ja Hallandin maaherrana 1818–1823. Vuodesta 1823 lähtien Arnell oli sotadepartementin valtiosihteerinä Tukholmassa. Ranskankielen taitoinen ja monipuolisesti sivistynyt Arnell pääsi kuningas Kaarle XIV Juhanan suosioon. Hän joutui kuitenkin taloudellisiin vaikeuksiin tuhlailevan elämäntyylinsä ja pelivelkojensa takia, ja hän syyllistyi petokseen ja teki lopulta vararikon. Arnell joutui pakenemaan Ruotsista ja oleskeli ensin Tanskassa ja sitten 1825–1826 Hampurissa. Hän hankki elantonsa kääntämällä ulkomaista kirjallisuutta, lähinnä romaaneja, ruotsiksi. Hän käänsi muun muassa Walter Scottin, Johanna Schopenhauerin, Thomas Mooren, Washington Irvingin, James Fenimore Cooperin, Chateaubriandin ja Alfred de Vignyn kirjoja.
Arnell tuomittiin syksyllä 1826 kahden vuoden pakkotyörangaistukseen Kristianstadin linnoituksessa. Hänelle annettiin kuitenkin mahdollisuus vapaaehtoisesti poistua maasta, ja niinpä hän muutti Suomeen sisarensa luokse. Arnell asettui asumaan sisarensa maatilalle Turun lähelle ja jatkoi siellä käännöstöitä. Kansalaisuuden saatuaan hän toimi kirjakauppiaana Turussa ja oli Turussa ilmestyneen Åbo Underrättelserin toimittajana 1830–1839. Vuonna 1832 Arnell valittiin Suomen Talousseuran sihteeriksi, ja hän sai asunnon Turusta seuran talosta. Arnell laati sihteerinä toimiessaan muun muassa Mustialan maanviljelysopiston perustamissuunnitelman. Vuonna 1854 hän joutui kuitenkin kiinni seuran varojen kavaltamisesta, ja hänen tilalleen sihteeriksi tuli kirjailija ja lehtimies N. H. Pinello. Kavallukseen Arnellin olivat ajaneet jälleen pelivelat.
Aiheesta muualla

Clas Zilliacus: / Arnell, Lars (1781–1856) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 14.6.2002. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Borussia Dortmund

Ballspielverein Borussia 09 e.V. Dortmund eli tavallisesti Borussia Dortmund on vuonna 1909 perustettu saksalainen urheiluseura Dortmundin kaupungista. Sillä on myös käsipallo- ja pöytätennisjaosto, mutta tunnetuin se on jalkapallosta.
Dortmund on perinteisesti ollut yksi Saksan Bundesliigan mahtiseuroista. Se on voittanut kahdeksan Saksan mestaruutta. Vuosi 1997 oli erityisen menestyksekäs, sillä silloin seura voitti Mestarien liigan kukistamalla loppuottelussa Juventuksen.
Vuonna 2000 Borussia Dortmund listautui pörssiin ensimmäisenä saksalaisena jalkapalloseurana. Se kuitenkin ajautui massiivisiin talousvaikeuksiin ja koko seuran toiminta oli uhan alla. Talousvaikeuksien takia joukkue joutui myymään Westfalenstadionin vuonna 2002. Lisäksi stadionin nimioikeudet myytiin vuonna 2005 Signal Iduna-vakuutusyhtiölle ja siitä lähtien joukkue on pelannut  Signal Iduna Parkilla. Dortmundin kotiotteluiden yleisömäärät ovat olleet viime vuodet korkeammat kuin millään muulla jalkapallojoukkueella koko maailmassa.
Saavutukset

Saksan mestari (8): 1956, 1957, 1963, 1995, 1996, 2002, 2011, 2012
Saksan cup mestari (5): 1965, 1989, 2012, 2017, 2021
Saksan Liga-pokalin voittaja (1): 2011
DFL-Supercupin voittaja (5): 1989, 1995, 1996, 2013, 2014
Mestarien liigan voittaja (1): 1997
Cup-voittajien cupin voittaja (1): 1966
Intercontinental Cupin voittaja (1): 1997
Länsi-Saksan mestari (6): 1948, 1949, 1950, 1953, 1956, 1957
(Oberliga West eli aluemestaruus)
Westfalenin mestari (1): 1947