stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Roland Hofer
Ura > Seuraura

Hofer aloitti jääkiekon omien sanojensa mukaan 13-vuotiaana. Hänen kasvattajaseuransa on SSI Vipiteno, jossa Hofer pelasi ensimmäiset miesten pelinsä 16-vuotiaana Italian toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Serie A2:ssa. Jukka Suutari löysi hänet joukkueesta ollessaan pelaajatarkkailumatkalla Italiassa. Näin ollen Hofer siirtyi syksyllä 2008 try-outille Helsingin IFK:n A-nuoriin, jonne hän sai sopimuksen kaudeksi 2008–2009.
Kaudeksi 2009–2010 Hofer siirtyi Vaasan Sportiin, jossa hän pelasi seitsemän Mestis-ottelua tehden yhden syöttöpisteen. Hofer pelasi kautensa kuitenkin suurimmaksi osaksi joukkueen A-nuorissa. Sieltä hän siirtyi kaudeksi 2010–2011 Heinolan Kiekkoon, missä Hofer pelasi ensimmäisen kokonaisen Mestis-kautensa tehden 47 runkosarjaottelussa tehot 1+9=10. Hän pelasi kauden aikana myös yhden ottelun Pelicansin A-nuorissa. Kesäkuussa 2011 Hofer solmi vuoden mittaisen jatkosopimuksen heinolalaisten kanssa. Kaudeksi 2011–2012 HeKi muutti nimensä takaisin Peliitoiksi. Heinäkuussa 2012 hän jatkoi sopimustaan taas vuodella.
Kausi 2012–2013 Hoferilla jäi päättyi vain 19 pelatun runkosarjaottelun jälkeen olkapäävammaan marraskuussa 2012. Kaudeksi 2014–2015 hän palasi kotimaahansa ja siirtyi Itävallan pääsarjaa Erste Bank Eishockey Ligassa pelaavan italialaisjoukkue HC Bolzanon riveihin. Hoferin ensimmäinen miesten pääsarjakausi toi 30 runkosarja- ja kuudessa playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä sekä viidessä Mestarien liigan ottelussa yhden maalin. Kesken kauden 2015–2016, helmikuussa 2016 hän jätti Bolzanonin, eikä pelannut enää loppukaudella missään.
Hofer siirtyi kaudeksi 2016–2017 vuoden mittaisella sopimuksella kansainvälisen Alps Hockey Leaguen italialaisjoukkue SV Ritten/Renoniin. Hän edusti joukkuetta kauden aikana myös Continental Cupissa. Hofer voitti Rittenissä AlpsHL:n mestaruuden sekä Italian-mestaruuden. Huhtikuussa 2017 hän teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.
Ura > Maajoukkueura

Hofer edusti Italiaa MM-kilpailuissa vuonna 2012. Joukkue putosi kuitenkin seuraavaksi vuodeksi I-divisioonaan. Yhteensä hän on pelannut 22 A-maaottelua tehden yhden maalin.
Hofer kuului myös Italian ikäkausimaajoukkueiden vakionimiin; hän pelasi alle 20-vuotiaiden II-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2008, jolloin Italia voitti A-lohkon ja nousi I-divisioonaan. Hofer pelasi alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2009 ja 2010, joista jälkimmäisessä turnauksessa Italia oli B-lohkon kolmas. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2008.
Muuta

Hofer harrasti lapsena myös tennistä ja jalkapalloa.
Ruotsin jääpallomaajoukkue

| Ruotsi |
| --- | --- |

Liitto:  Svenska Bandyförbundet
Päävalmentaja:  Mattias Sjöholm
Ensimmäinen ottelu
  Suomi 4–1  Ruotsi (Helsinki, Suomi; 23. helmikuuta 1919) 
MM-kilpailut
Esiintymiset:  40 (ensimmäiset 1957)
Paras sijoitus:  Maailmanmestaruus 1981, 1983, 1987, 1993, 1995, 1997, 2003, 2005, 2009, 2010, 2012, 2017, 2023
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ruotsin miesten jääpallomaajoukkue edustaa Ruotsia miesten jääpallokilpailuissa. Se toimii Ruotsin jääpalloliiton alaisuudessa. Ruotsin jääpallomaajoukkuetta valmentaa Mattias Sjöholm.
Ruotsin jääpallomaajoukkue on jääpallon maailmanmestaruuskilpailuiden toiseksi menestynein joukkue Venäjän ja sen edeltäjän Neuvostoliiton jälkeen. Ruotsi voitti ensimmäisen jääpallon maailmanmestaruutensa 1981, ja kaikkiaan se on voittanut maailmanmestaruuden 13 kertaa.
Historia

Ruotsin jääpallomaajoukkue pelasi ensimmäisen virallisen maaottelunsa Suomea vastaan Töölön pallokentällä Helsingissä 23. helmikuuta 1919. Ottelu päättyi Ruotsin tappioon 4–1. Vuonna 1920 joukkueet pelasivat Tukholman stadionilla 3–3-tasapelin. Ruotsi kykeni voittamaan Suomen ensimmäistä kertaa Helsingissä 1923. Loppulukemat olivat tuolloin 3–5.
Norjan maajoukkueen Ruotsi kohtasi ensimmäistä kertaa Oslossa 6. helmikuuta 1927. Maaottelu päättyi Ruotsin 1–3-voittoon.
Ruotsi osallistui Norjan talviolympialaisissa 1952 näytöslajina olleeseen jääpalloon. Ruotsi voitti olympialaisten jääpallokilpailun ennen toiseksi sijoittunutta Norjaa ja kolmanneksi sijoittunutta Suomea.
Kansainvälisen jääpalloliiton perustamisen ja jääpallosääntöjen yhtenäistämisen myötä 1955 Ruotsi ja Neuvostoliitto kohtasivat ensimmäisessä virallisessa jääpallomaaottelussaan Tukholman stadionilla samana vuonna. Ottelu päättyi tasatulokseen 2–2. Ruotsi ja Neuvostoliitto olivat kohdanneet jääpallossa aiemmin Moskovan turnauksessa 1954, mutta ottelua ei lasketa viralliseksi turnauksen sääntökompromissien vuoksi.
Ruotsi oli mukana historian ensimmäisissä jääpallon maailmanmestaruuskisoissa Helsingissä 1957. Ruotsi jäi kisoissa kolmanneksi eli viimeiseksi maailmanmestari Neuvostoliiton ja hopeamitalisti Suomen jälkeen. Ruotsi saavutti ensimmäisen jääpallon maailmanmestaruutensa 1981 Neuvostoliitossa.
Saavutukset

Päivitetty 22. huhtikuuta 2023.
13 maailmanmestaruutta: 1981, 1983, 1987, 1993, 1995, 1997, 2003, 2005, 2009, 2010, 2012, 2017, 2023
19 maailmanmestaruushopeaa: 1961, 1969, 1971, 1973, 1975, 1977, 1979, 1985, 1991, 2001, 2004, 2006, 2007, 2008, 2013, 2014, 2015, 2018, 2019
8 maailmanmestaruuspronssia: 1957, 1963, 1965, 1967, 1989, 1999, 2011, 2016
6 Russian Government Cupin voittoa: 1974, 1990, 1992, 1994, 1996, 2003
11 Russian Government Cupin hopeaa: 1972, 1976, 1980, 1982, 1984, 1986, 1988, 1998, 2006, 2008, 2010
2 Russian Government Cupin pronssia: 1978, 2000
Päävalmentajat

Päivitetty 6. elokuuta 2022.
Torsten Tegbäck, 1961/1962–1964/1965
Uno Wennerholm, 1965/1966–1967/1968
Walter Jagbrant, 1968/1969–1972/1973
Curt Einarsson, 1973/1974–1974/1975
Matz Allan Johansson, 1975/1976–1976/1977
Håkan Sundin, 1977/1978–1984/1985
Bengt Eriksson, 1985/1986
Peder Emanuelsson, 1986/1987
Curt Einarsson, 1987/1988–1988/1989
Rolf Käck, 1989/1990–1992/1993
Torbjörn Ek, 1993/1994
Leif Klingborg, 1993/1994–1994/1995
Stefan Karlsson, 1995/1996–1998/1999
Kenth Hultqvist, 1999/2000–2004/2005
Anders Jacobsson, 2005/2006–2008/2009
Franco Bergman, 2009/2010–
Michael Carlsson, 2019–2022
Mattias Sjöholm, 2022-
Aiheesta muualla

Svenska Bandyföbundet
SVT Play: Öppet arkiv, Bandylandskamp Finland-Sverige 1936[vanhentunut linkki]
SVT Play: Öppet arkiv, Bandylandskamp Sverige-Finland 1925[vanhentunut linkki]
YLEn Elävä arkisto, Jääpallon MM-kisat (Arkistoitu – Internet Archive)
Rousseaceae

| Rousseaceae |
| --- | --- |
 Abrophyllum ornans
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Asteranae
Lahko::  Asterales
Heimo::  Rousseaceae  DC.
Synonyymit
 Abrophyllaceae Nakai  Carpodetaceae Fenzl 
Suvut
 Abrophyllum Hook.f.  Carpodetus J.R.Forst. & G.Forst.  Cuttsia F.Muell.  Roussea Sm. 
Katso myös
   Rousseaceae Wikispeciesissä   Rousseaceae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rousseaceae on kaksisirkkaisheimo lahkossa Asterales. Siihen kuuluu kaksi alaheimoa, neljä sukua ja 13 lajia, jotka kasvavat Mauritiuksella, Uudessa-Guineassa, Koillis-Australiassa ja Uudessa-Seelannissa.
Kasvien lehtilaidoissa on rauhashampaita. Yhdislehtinen emiö koostuu viidestä emilehdestä (heimon apomorfia) ja on enimmäkseen kehänpäällinen.
Alaheimo Rousseoideae

Alaheimossa on vain yksi laji, Mauritiuksella kasvava Roussea simplex. Se on ainavihanta puuvartinen kasvi ja voi kasvaa pieneksi puuksi. Sen lehdet ovat kiehkuroissa sekä sahalaitaiset ja silmut ovat suomuisia. Kukat sijaitsevat yksittäin oksien päässä, ja niissä on kookas verhiö, joka säilyy myös hedelmässä. Heteet ovat pitkän nuolimaisia, kehänpäällinen sikiäin suippenee vähitellen tukevaksi ja hedelmäasteelle säilyväksi vartaloksi.
Alaheimo Carpodetoideae

Alaheimon kasvit ovat puita, ja niitä on 12 lajia, jotka jakaantuvat kolmeen sukuun. Puut kasvavat Uudessa-Seelannissa, Itä-Australiassa ja Uudessa-Guineassa. Versoissa on voimakkaasti taipuneita solukarvoja. Kukinto on röyhymäinen, kukat pieniä, 4–6-lukuisia. Terälehdet kasvavat toisista erilleen yhdislehtisestä alusta. Sikiäin koostuu 3–6 yhteen kasvaneesta emilehdestä, vartalo on lyhyt tai harvoin puuttuu. Hedelmä on kuiva, marjamainen tai rakokota, ja sisältää paljon siemeniä.
Heimon suvut

Rousseaceae-heimon neljä sukua ovat:
Abrophyllum Hook.f. (syn. Brachynema F.Muell.)
Carpodetus J.R.Forst. & G.Forst.
Cuttsia F.Muell.
Roussea Sm.
Donald Cook

| Donald Cook |
| --- | --- |
 Donald Cook elokuvan Myrkynsekoittaja  (1935) trailerissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. syyskuuta 1901 Portland, Oregon, Yhdysvallat
Kuollut: 1. lokakuuta 1961 (60 vuotta) New Haven, Connecticut
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Donald Cook (26. syyskuuta 1901 Portland, Oregon – 1. lokakuuta 1961 New Haven, Connecticut) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti vaudeville-esiintyjänä ja siirtyi Broadwaylle 1926. Elokuvanäyttelemisen Cook aloitti äänielokuvan alkuvuosina. Hänen 1930-luvulla tekemiin elokuviinsa kuuluvat muun muassa Yhteiskunnan vihollinen (1931) ja Viva Villa (1934). 1940-luvulla Cook näytteli sekä Broadwaylla että elokuvissa, kunnes 1950-luvulle tultaessa hän jätti elokuvanäyttelemisen kokonaan. Vuonna 1959 Cook näytteli televisiossa nuorisolle suunnatussa tilannekomediasarjassa Too Young To Go Steady. Cook on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Risto A. Ahonen

| Risto A>  Ahonen |
| --- | --- |
 Risto A. Ahonen 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. marraskuuta 1943 (ikä 80) Kuopio
Kansalaisuus:  suomi
Ammatti:  Pastori, pääsihteeri, tutkija, teologisten asioiden sihteeri , missiologian dosentti
Kirjailija
Äidinkieli: Suomi
Tuotannon kieli: suomi, saksa ja englanti
Tyylilajit:  Lähetysteologia, ekumenia, amerikkalainen uskonnollisuus
Esikoisteos:  Amerikkalaisen herätyskristillisyyden edistysoptimismi - Herätyssaarnaajien evankelioimisnäkemys 1700-luvulta Billy Grahamiin, 1987
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Risto Arimo Ahonen  (s. 16. marraskuuta 1943 Kuopio) on suomalainen pappi, teologian tohtori ja tutkija. Hän on tutkimustyössään keskittynyt lähetysteologiaan, ekumeeniseen keskusteluun ja amerikkalaiseen uskonnollisuuteen.
Perhetaustat

Risto Ahonen syntyi Kuopiossa liikuntaneuvos Pentti ja Lahja Ahosen, s. Pöntysen perheeseen.
Ahosen puoliso on kasvatustieteiden maisteri Riikka-Maija Kaarina Ahonen, s. Virkkunen. Avioliitto solmittiin vuonna 1968. Perheeseen syntyivät lapset Minnamari, Tommi ja Miikka.
Koulutus ja työura

Risto Ahonen valmistui ylioppilaaksi Korpilahden yhteiskoulusta 1964, minkä jälkeen hän opiskeli ja valmistui Helsingin yliopistossa teologian kandidaatiksi 1969, lisensiaatiksi 1978 ja väitteli tohtoriksi 1983. Ahonen oli Luterilaisen Maailmanliiton stipendiaattina Sveitsissä ja Ranskassa 1979. Hänet nimitettiin Helsingin yliopiston missiologian dosentiksi 1986.
Risto Ahonen vihittiin papiksi 1970 ja suoritti ylemmän pastoraalitutkinnon, laudatur, 1978. Hän on toiminut Kajaanin tyttölyseon uskonnon opettajana 1968-1969, Jyväskylän Ylioppilaslähetyksen opiskelijapastorina 1969-1975, Jyväskylän kaupunkiseurakunnan virallisena apulaisena 1975-1976, suunnittelusihteerinä 1976-1979, Lapuan hiippakunnan pääsihteerinä 1979-1988, Kirkon tutkimuskeskuksen tutkijana 1988-1996 sekä Suomen Lähetysseuran teologisten asioiden sihteerinä 1996-2010. Ahonen jäi eläkkeelle vuonna 2010.
Kotimaiset ja ulkomaiset luottamustehtävät

Risto Ahonen on ollut Suomen evankelisluterilaisen kirkon, Suomen Vapaakirkon ja Helluntaiherätyksen neuvottelujen sihteerinä 1982-1984, 1986-1989, Luterilaisen maailmanliiton Commitee in Mission and Evangelism -työryhmän jäsenenä 1986, diakonaattityöryhmän jäsenenä 1992, Kirkolliskokouksen jäsenenä 1992-2009, Kirkon lähetystoimikunnan keskuksen jäsenenä ja puheenjohtajana 1994-2009, Lähetys- ja uskontoteologian työryhmässä 2000-2009, Kirkkohallituksen evankelioimistoimikunnan puheenjohtajana 1996-2007, Luterilaisen maailmanliiton missiologista asiakirjaa Mission in Context valmistelleen työryhmän teologisena sihteerinä 1999-2003, Leuenbergin kirkkoyhteisön evankelioimiskomitean jäsenenä 2003-2006 sekä Andrep - anglikaanis-luterilaisen diakonaatin tutkimustyöryhmän jäsenenä 1997-2011. Ahonen on osallistunut lisäksi kirkon edustajana lukuisiin kansainvälisiin konferensseihin.
Ahonen on tutkimustyössään osallistunut laajaan kansainväliseen yhteistyöhön monien amerikkalaisten - Yale, Chicago, Columbus (Trinity Lutheran Seminary) - ja saksalaisten - Heidelberg, Göttingen - yliopistojen kanssa, pitänyt vierailijaluentoja sekä toiminut monissa asiantuntijatehtävissä erityisesti Luterilaisen maailmanliiton (LML) ja Kirkkojen maailmanneuvoston (KMN) piirissä. LML:n tehtävistä voi mainita missiologisen asiakirjan Mission in Context -työryhmän teologinen sihteeri, LML:n valtuuskunnan jäsen neuvottelussa anglikaanikirkon kanssa diakonaatin uudistuksesta Lontoossa, Anglo-Nordic Diaconal Research Project:in jäsen.
Kirjallinen tuotanto > Missiologia ja lähetys

Pappisviran teologisia perusteita (41 s.). Synodaalikirja Pappina kirkossa Ahonen – Pulkkanen – Jaatinen. Kirkon tutkimuskeskus. Sarja A N:o 39 1981.
Kenen vastuulla lähetys. Kirjapaja Helsinki. 1989.
Selvitys teologian ylioppilaiden soveltuvuustutkinnasta 1986-89. Kirkon tutkimuskeskus 1990.
Lähetetty kirkko. Näkökohtia keskusteluun kirkon uudistuksesta. Kirkon tutkimuskeskus. Sarja A Nro 69. Tampere 1996.
Lähetys uudella vuosituhannella. Maailmanlähetyksen teologiset perusteet. Suomen Lähetysseura 2000.
Lähetys rajojen ylittäjänä: kokonaisvaltaisen lähetyskäsityksen vaikutus lähetystyön rakenteeseen. Kirkon tutkimuskeskus. Tampere 2003.
Mission in the New Millennium. Theological Grounds for World Mission. Muut tekijät Michael Cox ja John Mills. Suomen lähetysseura, Finnish Evangelical Lutheran Mission. Helsinki 2006 - myös venäjäksi, kiinankielinen versio valmisteilla.
Civitas Dei – Missiologinen keskustelu Jumalan valtakunnan murtautumisesta maailmaan. Suomen lähetysseura. Helsinki 2007.
Käännyttämistä vai kääntymystä? Vallankäytön ja kristillisen todistuksen sugde. Suomen lähetysseura. Helsinki 2010.
Maailmanlähetys tienhaarassa. Siirtymävaiheen missiologisia kysymyksiä. Suomen Lähetysseura. Helsinki 2012.
Tulevaisuuden kirkko. Suomen Lähetysseura. Helsinki 2014.
Kirkot historian murrosvaiheissa. Väyläkirjat, 2019.
Aikakausien käänne kirkon missiossa. Väyläkirjat, 2022.
Kirjallinen tuotanto > Evankelioimisesta

Evankelioiminen kirkon perustehtävänä. Evankelioimisen teologiset perusteet. SKSK-kustannus 1992. Kirkon  tutkimuskeskuksen julkaisusarja.
Kirjallinen tuotanto > Juhlajulkaisut

Yksi, pyhä, yhteinen : apostolinen todistus muuttuvassa maailmassa: piispa Matti Repo 60 vuotta. Kirjoittajat Tomi Karttunen ja Risto A. Ahonen. Kirjapaja, 2019.
Kirkon olemus on MISSIO. Risto Ahonen 80 vuotta. Toim. Jaakko Rusama. Kirjoittajina on laaja joukko teologeja ja eri alojen asiantuntijoita. Väyläkirjat 2023.
Kirjallinen tuotanto > Diakonia ja diakonaatin uudistus

Diakonaatin uudistus. Kirkon tutkimuskeskus sarja A N:no 56. 1991.
Die Entwicklung  des Diakonischen Amtes in den Lutherischen Kirchen insbesondere Finnlands zusammen mit Elsie Anne McKee, Diakonie in der klassischen Reformierten Tradition und Heute. Diakoniewissenschaftliches Institut an der Universität Heidelberg. 1996.
The Renewal of the Diaconate and the Holistic Mission of the Church. International Journal for the Study of The Christian Church. Number 4 2013.
Kirjallinen tuotanto > Amerikkalainen teologia, uskonnollisuus ja politiikka

Amerikkalaisen herätyskristillisyyden vaikutus suomalaiseen kristillisyyteen. Perusta 6/2017.
Kristillisen lähetystyön ja amerikkalaisen imperialismin dilemma John R. Mottin ajattelussa. Missiologian ja ekumeniikan seura. Vammala 1983. Väitöskirja. The Dilemma of  Christian Mission and  American Imperialism in the Thought of John R. Mott. (Dissertation) the University of Helsinki 1983.
Amerikkalaisen herätyskristillisyyden edistysoptimismi - Herätyssaarnaajien evankelioimisnäkemys 1700-luvulta Billy Grahamiin. Kirjapaja 1987.
Kirjallinen tuotanto > Kokoomateokset

Kaksi erillistä englanninkielistä artikkelia kirkon Dialogues- sarjassa nro 2 1990 – Evaluation of the Official Discussions between the Evangelical Lutheran Church of Finland and the Evangelical Free Church of Finland sekä Appraisal of the Discussions between the Evangelical Lutheran Church of Finland and  the Pentecostal Movement of Finland.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko vuosina 1984-1987. Harri Heino – Juha Kauppinen – Risto Ahonen. Kirkon tutkimuskeskus. Tampere 1989.
Diakonian teologiset perusteet kirjassa Hoivatkaa toinen toistanne. Toim. Kerttu Inkala. Kirjaneliö 1991.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko vuosina 1988-1991. Harri Heino – Juha Kauppinen – Risto Ahonen. Kirkon tutkimuskeskus Tampere 1993.
Jumalan kasvot. Toim. Risto A. Ahonen ja Hans –Olof Kvist. Kirkon tutkimuskeskus. Sarja A. Nro64 1995. Siinä oman artikkelin teemana Kiistelty Kristus – Kristologia lähetysteologisen kontekstuaalisuuskeskustelun polttopisteessä.
The Diaconate and Ecclesiology in The Ministry of the Deacon, Ecclesiological Explorations. Ed. by Gunnel Borgegård, Olav Fanuelsen  & Christine Hall. Uppsala 2000.
Diakonian virka eri kirkoissa. Kirkolliskokouksen v. 2000 asettaman virkakomitean mietinnössä Palvelijoiksi vihityt. Suomen kirkon keskushallinto. Sarja  A 2002:1
Diakonia ja kirkon virka. Diakonian käsikirja. Toim. Riitta Helasvuo, Esko Koskenvesa, Pauli Niemelä, Juhani Veikkola. Kirjapaja 2002.
Lähetys: yhteinen usko - yhteinen tehtävä : Suomen Lähetysseuran teologiset periaatteet ja yhteistyön linja. Asiakirjan valmistellut työryhmä: Risto Ahonen ... (et al.).  Suomen Lähetysseura. Helsinki 2003.
Karismaattinen ja evankelikaalinen hengellisyys. Spiritualiteetin käsikirja. Toim. Seppo Häyrynen, Heikki Kotila, Osmo Vatanen. Kirjapaja 2003.
Ihmisoikeudet missiologisessa keskustelussa. Kirjassa Oikeus uskoon, toivoon ja rakkauteen. Toim. Mari Pöntinen ja Mikko Helminen. Suomen Lähetysseura. Helsinki 2005.
Usko ja tulevat teot. Suomen Lähetysseura katsoo tulevaisuuteen. Uskoa teoiksi 150 vuotta. Suomen Lähetysseura 1859 – 2009. Suomen Lähetysseura. Jyväskylä 2008.
Yksi vai monta totuutta. Luterilaisen Suomen loppu?. Kirkko ja monet uskonnot. Toim. Jyri Komulainen & Mika Vähäkangas. Edita. Helsinki 2009.
Jumala ja keisari – Onko kirkko pyhittänyt vääriä valtoja. Teoksessa Tulkoon sinun valtakuntasi. Toim. Outi Lievonen – Juha Petterson. Suomen pipliaseura. Helsinki 2011.
David Andersen

| David Andersen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  David Emil Andersen
Syntynyt: 23. kesäkuuta 1980 (ikä 44) Carlton, Melbourne, Australia
Kansalaisuus:   Australia    Tanska
Koripalloilija
Pelipaikka:  Iso laitahyökkääjä / Sentteri
Pituus:  211 cm
Paino:  112 kg
NBA-varaus:  37. varaus 2002 (Atlanta Hawks)
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1998–1999 1999–2003 2003–2004 2004–2008 2008–2009 2009–2010 2010 2010–2011 2011–2012 2012–2013 2014 2014–2016 2016–:   Wollongong Hawks  Virtus Bologna  Montepaschi Siena  TsSKA Moskova  FC Barcelona  Houston Rockets  Toronto Raptors  New Orleans Hornets  Montepaschi Siena  Fenerbahçe Ülker  Strasbourg IG  ASVEL Lyon-Villeurbanne  Melbourne United
Maajoukkueet
1999–:   Australia
Aiheesta muualla
davidandersen.com.au
FIBA
David Emil Andersen (s. 23. kesäkuuta 1980 Carlton) on australialainen koripalloilija. Hänellä on myös Tanskan kansalaisuus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Andersen Wikimedia Commonsissa
Virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Euroliigan pelaajaprofiili (englanniksi)
NBA:n pelaajaprofiili (englanniksi)
Australian joukkue – Kesäolympialaiset 2016
4 Goulding |
5 Mills |
6 Bogut |
7 Ingles |
8 Dellavedova |
9 Broekhoff |
10 Bairstow |
11 Lisch |
12 Baynes |
13 Andersen |
14 Motum |
15 Martin |
Valmentaja Lemanis
Roxann Dawson

| Roxann Dawson |
| --- | --- |
 Roxann Dawson vuonna 2003
Henkilötiedot
Koko nimi:  Roxann Caballero
Syntynyt: 11. syyskuuta 1958 (ikä 66) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja
Puoliso:  Casey Biggs (vih. 1985; ero 1987) Eric Dawson (vih. 1994)
Lapset:  2
Näyttelijä
Aktiivisena:  1985—
Merkittävät roolit:  Lt. B'Elanna Torres (Star Trek: Voyager)
Palkinnot
 ALMA-palkinto 1998 Foto Novelas: Seeing Through Walls Foto Novelas: In the Mirror 
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Roxann Dawson (s. 11. syyskuuta 1958) on yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja ja tuottaja, joka tunnetaan parhaiten roolistaan B’Elanna Torresina televisiosarjassa Star Trek: Voyager.
Ura

Roxann Dawson esiintyi 1980-luvun aikana Broadwaylla sekä muutamissa elokuvarooleissa ja pienissä televisiorooleissa (muun muassa Matlock ja Baywatch). Vuonna 1994 hänet palkattiin Star Trek: Voyager -sarjaan B’Elanna Torresin rooliin, jota hän esitti vuoteen 2001 saakka. Hän sai roolista kolme ALMA-ehdokkuutta.
Dawson ohjasi Star Trek: Voyagerin jakson ”Riddles”, joka esitettiin Yhdysvalloissa ensimmäisen kerran syyskuussa 1999. Dawson ohjasi myös yhteensä kymmenen Star Trek: Enterprise -sarjan jaksoa vuosina 2001–2004. Hän on ohjannut jaksoja myös esimerkiksi televisiosarjoihin Lost, O.C., Todistettavasti syyllinen, Heroes, Mentalist, Kosketus, S.H.I.E.L.D. Agentit ja Runaways.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roxann Dawson Wikimedia Commonsissa
Roxann Dawsonin kotisivut (englanniksi)
Roxann Dawson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Roxann Dawson Memory Alphassa
David C. Jones

David Charles Jones
David Charles Jones (9. heinäkuuta 1921 Aberdeen, Etelä-Dakota, Yhdysvallat – 10. elokuuta 2013 Potomac Falls, Virginia, Yhdysvallat) oli Yhdysvaltojen ilmavoimien kenraali sekä Yhdysvaltain puolustushaarakomentajien neuvoston puheenjohtaja 1978–1982.
David Charles Jones syntyi 9. heinäkuuta 1921 Etelä-Dakotan Aberdeenissa. Hän keskeytti koulun toisen maailmansodan aikana ja värväytyi Yhdysvaltain ilmavoimiin. Hänet koulutettiin pilotiksi helmikuussa 1943, minkä jälkeen hän koulutti lentäjiä eri tukikohdissa Yhdysvalloissa. Korean sodan aikana hän lensi yli 300 tehtävää B-29 Superfortressilla Pohjois-Korean yläpuolella. Hän lensi myös ilmatankkauskoneita. Sodan jälkeen hän toimi kenraali Curtis LeMayn henkilökohtaisena avustajana.
Jones valmistui National War Collegesta vuonna 1960 ja palveli Vietnamin sodassa operatiivisena apulaiskomentajana ja myöhemmin Seventh Air Forcen varakomentajana. Myöhemmin hän komensi Euroopassa olevia Yhdysvaltain ilmavoimia. Richard Nixon nimitti Jonesin Yhdysvaltain ilmavoimien esikuntapäälliköksi 1974, missä virassa hän johti komentorakenteen uudelleenorganisoinnin ilmavoimissa.
Uransa lopuksi Jones palveli Yhdysvaltain ilmavoimien puolustushaarakomentajana Yhdysvaltain puolustushaarakomentajien neuvostossa ja lopulta neuvoston puheenjohtajana kaksi kaksivuotiskautta 1978–1982 presidentti Jimmy Carterin nimittämänä. Jones oli Carterin mukana Wienissä SALT II -neuvotteluissa 1979. Hän oli myös mukana muodostamassa nopean toiminnan joukkoja Aasian lounaisosaan Neuvostoliiton Afganistanin miehityksen jälkeen, joista Carter muodosti myöhemmin alueellisen joukko-osastokokonaisuuden. Toisen kautensa lopulla Jones ajoi neuvoston uudelleenorganisointia vahvistamalla puheenjohtajan roolia ja lieventämällä eri puolustushaarojen välistä kilpailua. Jonesin vastuuaikana tapahtui myös Iranin panttivankikriisi, missä presidentti Carterin päätöksellä ryhdyttiin epäonnistuneeseen yritykseen pelastaa 53 amerikkalaista panttivankia. Jones jäi eläkkeelle toisen kaksivuotiskautensa lopuksi Ronald Reaganin jo noustua presidentiksi 1982.
Jonesin vaimo Lois oli kuollut vuonna 2009. Pariskunta oli naimisissa 67 vuotta ja heillä oli kaksi tytärtä ja poika. Jones kuoli Parkinsonin tautiin.