stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sammunjoen valuma-alue

| Sammunjoen valuma-alue  (2>  jakovaihe: 35.18) |
| --- | --- |
 Nanhiankoski
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta, Pirkanmaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
1. jakovaihe:  Kokemäenjoen alue (35.1)
2. jakovaihe:  Sammunjoen valuma-alue (35.18)
Vesistöjako:  Sammaljoen alaosan alue (35.181), Sammaljoen keskiosan alue (35.182), Sammaljoen yläosan v-alue (35.183), Houhajärven valuma-alue (35.184)
Laskujoki:  Sammunjoki
Pääuoma:  ←Sammaljoki ←Ruoholansuonoja
Koordinaatit:  61°12′36″N, 22°39′58″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  302,67 km²  
Järvisyys:  1,46 % 
Alueen pituus:  35 km  
Alueen leveys:  20 km  
Pääuoma:  54,8 km  
Suurin virtaama:  45,8 m³/s (HQ) 
Keskivirtaama:  3,41 m³/s (MQ) 
Pienin virtaama:  0,11 m³/s (NQ) 
 fiSammunjoki yhtyy Kokemäenjokeen Lauttakylän Sammussa 
Sammunjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.18) on Kokemäenjoen vesistössä (35) sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue. Sen laskujoki on Sammunjoki, joka yhtyy Kokemäenjoen vesistön pääuomaan Kokemäenjokeen Huittisten Lauttakylässä. Kokemäenjoki kuuluu yhtymäkohdassa Kokemäenjoen yläosan alueen (35.12) Keikyän alueeseen (35.123).
Yleistä > Vesistöalueen sijainti

Vesistöalue alkaa Vesilahden ja Urjalan Sastamalan puoleiselta raja-alueelta ja päättyy Huittisiin Kokemäenjoen rantaan. Valuma-alue sijaitsee Satakunnan ja Pirkanmaan maakuntien alueilla, ja pääosin Huittisten, Sastamalan ja Punkalaitumen kuntien alueilla sekä hieman myös Vesilahden ja Urjalan reuna-alueilla. Valuma-alue on 35 kilometriä pitkä ja 20 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 302,67 neliökilometriä (tai 299,02 km² ) ja järvisyys 1,46 %. Sammunjoen valuma-alue sijaitsee Kokemäenjoen alueen (35.1) eteläreunassa. Sitä reunustaa pohjoisessa Keikyän alue (35.123) ja vedenjakajan takana sijaitsevat etelässä Loimijoen valuma-alue (35.9), koillisessa Kuloveden alue (35.13), ja idässä sekä Sarkolanjoen valuma-alue (35.17) että hieman myös Vanajaveden-Pyhäjärven alue (35.2).
Yleistä > Pääuoma

Sammunjoen valuma-alueen pääuoman kulku on maallikollekin ala- ja keskijuoksulla varsin selvä. Joki yhtyy Kokemäenjokeen Sammunjokena ja sen nimi on keskijuoksulla Sammaljoki. Vesistöviranomaiset ovat julkaisseet valuma-alueen tärkeimpien uomien tiedot esimerkiksi Paikkatietoikkunassa. Sen mukaan Sammunjoella ja Sammaljoella on suurina sivu-uomina Savioja (8,9 km²), Rekioja (21 km²), Mustisoja (10 km²), Pahaoja (9,1 km²), Ylhäissuonoja (16 km²), Pikkujoki (46 km²) ja Rautaoja (10 km²). Rautaojan jälkeen valuma-alueen latvaosan pinta-ala on 31 neliökilometriä. Sinne on vesistöviranomainen merkinnyt suurimmaksi uomaksi Ruoholansuonojan, joka kuulunee siksi pääuomaan.
Pääuoman pituus on tässä määritetty laskemalla Paikkatietoikkunassa vesistöviranomaisen julkaisemia uomien pituusmittoja yhteen alkaen joensuusta ja lopettaen Ruoholansuonojaan. Niiden yhteispituudeksi tulee 49,99 kilometriä. Kun tähän pituuteen on pääuomaan alussa merkitty 810 metrin osuus Kokemäenjokea liikaa ja pituudesta puuttuu Ruoholansuonojan 7,4 kilometriä pitkä jatke Ekojärvelle, saadaan pääuoman pituudeksi hyvällä tarkkuudella 54,8 kilometriä.
Yleistä > Vesistöalueen jako

Sammunjoen valuma-alueen kolmannen jakovaiheen vesistöalueita ovat seuraavat neljä aluetta tai valuma-aluetta. Sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy yläpuoliseen vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen alajuoksulta luetellussa järjestyksessä. Pääuomaan eli vesistöreittiin kuuluvat vesistöalueiden nimet on lihavoitu :
Sammaljoen alaosan alue (35.181),
Sammaljoen keskiosan alue (35.182),
Sammaljoen yläosan valuma-alue (35.183),
Houhajärven valuma-alue (35.184)
Yleistä > Patoja

Joki on ollut uittoväylä, joten merkittäviä patoja ei uomassa esiinny. Joistakin entisistä vesimyllyistä on jäljellä kivisten patojen jäännöksiä. Nanhiankoskeen perustettiin vuonna 1932 vesimylly, mutta se on lopettanut toimintansa. Myllyn patorakenteita on kuitenkin edelleen koskessa. Rekikoskessa on sijainnut ikimuistoinen vesimylly ja koskessa onkin betoninen puolipato, joka päästää vasemmalta puolelta vettä läpi. Pääuomassa on karttaan merkittyjä pohjapatoja Klupunkoskessa, jonka padon avulla Jokelan kalankasvattamo on järjestänyt vesikiertonsa, ja Kaunistonkoskessa. Näiden lisäksi on Sammakkajärven laskuoja padottu ojan alajuoksulla kahdeksi lammikoksi.
Yleistä > Hydrologiaa

Sammunjoen alajuoksulla on sen keskivirtaamaksi (MQ) arvioitu 3,41 kuutiometriä sekunnissa (m³/s) tai 3,0 m³/s , keskialivirtaamaksi (MNQ) 0,1 m³/s ja keskiylivirtaamaksi (MHQ) 29,0 m³/s . Pienimmäksi virtaamaksi (NQ) on arvioitu 0,11 m³/s tai alle  ja suurimmaksi (HQ) 45,8 m³/s (myös HQ20 46 m³/s ). Joen virtaamat voivat vaihdella suurestikin, mutta tulvat ovat yleensä lyhytkestoisia.
Vesistöalueen rakenne > Pääuoman sivu-uomia

Sammun- ja Sammaljoella on pääasiassa vain pieniä sivu-uomia. Sivu-uomat esiintyvät taulukossa alajuoksulta alkaen peräkkäisessä järjestyksessä ja harmailla kuntarajoja merkitsevien raitojen erottelemina. Taulukossa esitetään sivu-uomien tietoja, joiden lähteet on esitetty taulukon alla, joihin on viitattu kunkin sivu-uoman kohdalla erikseen yksilöimällä kunkin tiedon lähde taulukon oikeaan sarakkeeseen. Virtavesien pituus, jonka lähteenä on Karttapaikka, on kartasta mitattu karkea arvio. Tähdellä merkitty Pikkujoen pituus on pääjärvensä laskujoen pituus, joka on vesistöviranomaisen määrittämä arvo. Sammakkajärven lasku-uoma on kartasta mitattu pituusarvo. Lihavoitu uoma on pääuoman latvaosa.
| Sivu-uoman nimi   | Joen kohta     | Etäisyys suistosta (km) | Pituus (km)   | Virtaama (MQ m³/s)   | Valuma- alue (km²) | Lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Sammunjoki yhtyy Kokemäenjokeen Lauttakylässä
| Savioja | Saviojanmaa, Huittinen | 10 | 6 |  | 9 | 2,2,3,4,–,3 |  |
| Aro-oja | Räikänmaa | 12 | 6 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |
| Langenoja | Räikänmaa | 13 | 2 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |
| Hyytinoja | Räikänmaa | 15 | 3 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |
| Nevaoja | Viittasuo | 16 | 6 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |
| Rekioja | Rekikoski | 18 | 13 |  | 22 | 2,2,3,4,–,3 |  |
| Mustisoja | Kangasmaa | 19 | 4 |  | 10 | 2,2,3,4,–,3 |  |
| Varasoja | Rekikoski | 20 | 2 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |

| Tuomioja | Rantakulma, Sastamala | 22 | 2 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |
| Sopanoja | Rantakulma | 25 | 3 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |

| Pahaoja | Pärnänmaa, Punkalaidun | 27 | 5 |  | 9 | 2,2,3,4,–,3 |  |

| Ylhäissuonoja | Illo, Sastamala | 31 | 5 |  | 16 | 2,2,3,4,–,3 |  |
| Pikkujoki | Salonojansuo | 35 | * 8,6 |  | 46 | 2,2,3,4,–,3 |  |
| Sarvikkaanoja | Salonojansuo | 35 | 2 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |
| Ruokostenoja | Salonojansuo | 36 | 6 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |
| oja Sammakkajärvestä | Sammaljoki | 39 | * 3 |  |  | 2,2,4,2,–,– |  |
| Mustanoja | Sammaljoki | 43 | 3 |  |  | 2,2,4,–,–,– |  |
| Sianoja | Sammaljoki | 45 | 7 |  |  | 2,2,4,–,–,– |  |
| Kravi | Rautaniemi | 46 | 2 |  |  | 2,2,4,–,–,– |  |
| Rautaoja | Rautaniemi | 48 | 6 |  | 10 | 2,2,3,4,–,3 |  |
| Murtoonmaanoja | Rautaniemi | 50 | 4 |  |  | 2,2,4,–,–,– |  |
| Varessuonoja | Enonkulma | 51 | 5 |  |  | 2,2,3,2,–,– |  |
| Kolunoja | Enonkulma | 52 | 4 |  |  | 2,2,4,–,–,– |  |
| Ruoholansuonoja | Enonkulma | – | 5 |  |  | 2,2,4,–,–,– |  |
Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = katsottu Karttapaikan verkkopalvelusta , 3 = katsottu Paikkatietoikkunsta , 4 = Paikkatietoikkunan ja Karttapaikan tietoja yhdistäen.
Vesistöalueen rakenne > Muita virtavesiä

Valuma-alueen pieni leveys aiheutuu sivu-uomien lyhyydestä. Sivu-uomien lisäksi löytyy vielä joitakin nimettyjä ojia. Mustisojan latvahaaraa kutsutaan Satulaojaksi, Kravin ja Lailujärven latvauomaa Lailujärvenojaksi ja Ruoholansuonojan lyhyttä sivuhaaraa kutsutaan Isokorvenojaksi. Pikkujoen valuma-alueella Houhajärveen laskee Hyssänoja.
Vesistöalueen rakenne > Järviä

Valuma-alueella sijaitsee kymmen vähintään hehtaarin kokoista järveä tai lampea. Muutamissa niistä on suoritettu järvenlasku. Suurimmat järvet ovat Houhajärvi (373 ha) ja Sammakkajärvi (30 ha). Muut järvet ovat Hanhijärvi (4 ha), Iso-Kuovanen (2 ha), Lailujärvi (1 ha), Murtojärvi (6 ha), Pikku Murtojärvi (2 ha), Ruokojärvi (5 ha) ja Vihdanlammi (2 ha).
Sammunjoki Huittisissa
Sammaljoki Sammaljoella
Houhajärvi Huittisissa
Huomioita

↑  Valuma-alueen pääuoma on mitattu Paikkatietoikkunassa, jossa on käytettävissä vesistöviranomaisten määrittämiä joenuomien eri osuuksien pituuksia. Pituuden arviointi on selostettu artikkelin kappaleessa Pääuoma.
Vuoden auto Euroopassa

Vuoden auto (engl. Car of the Year) on tunnustus, joka annetaan uudelle Euroopan markkinoille saapuneelle henkilöautomallille. Vuoden auton valitsee autoihin perehtyneiden lehtitoimittajien raati, jonka jäsenet ovat Euroopasta. Esimerkiksi vuoden 1995 autoa oli valitsemassa 56 autotoimittajaa 21 Euroopan maasta. Tittelillä on merkitystä autojen markkinoinnissa.
Historiaa

Vuoden auto on valittu Euroopassa vuodesta 1964 lähtien. Tapahtuma ja palkinto perustettiin selkeyttämään tilannetta, jossa eri autolehdet Yhdysvalloissa ja eri Euroopan maissa tekivät omia valintojaan hyvin erilaisin perustein keveistä yleisöäänestyksistä perusteellisiin testauksiin.
Vuoden auto Euroopassa -valintaan saattoi 1990-luvun puolenvälin säännöillä osallistua missä tahansa valmistettu auto, jota on tuotu Euroopan markkinoille vähintään viisi tuhatta kappaletta. Ensimmäinen Euroopan ulkopuolinen voittaja oli toisen sukupolven Nissan Micra, jota tosin tuolloinkin valmistettiin Britanniassa.
Tärkein arvosteluperuste on hinta–laatu-suhde eli automallin tarjoama vastine ostajan rahalle. Muita kriteerejä ovat muotoilu, ajomukavuus, turvallisuus, taloudellisuus, ajo-ominaisuudet, käsiteltävyys ja ympäristöystävällisyys. Osana valintaprosessia Pohjoismaiden autolehdet ovat 1970-luvun lopulta alkaen kokoontuneet viikoksi Tanskaan yhteiseen valintatilaisuuteen koeajoineen. Raadin ainoa suomalaisjäsen oli vuodesta 1966 aina 1990-luvulle Tekniikan Mailman Mauri Salo. 1990-luvun puolivälissä tuomaristoon tuli uusia edustajia Venäjältä, Puolasta, Tšekistä ja Unkarista. Vuoden 1995 valinta toteutettiin ensi kertaa kaksivaiheisena, jolloin alkukarsintojen viisi parasta automallia pääsi erilliseen finaaliin.
Voittajat

Lähde:
Voittajat > 1960-luku

1964: Rover 2000
1965: Austin 1800
1966: Renault 16
1967: Fiat 124
1968: NSU Ro 80
1969: Peugeot 504
Voittajat > 1970-luku

1970: Fiat 128
1971: Citroën GS
1972: Fiat 127
1973: Audi 80
1974: Mercedes-Benz 450SE
1975: Citroën CX
1976: Simca 1307/1308
1977: Rover 3500
1978: Porsche 928
1979: Simca-Chrysler Horizon
Voittajat > 1980-luku

1980: Lancia Delta
1981: Ford Escort III
1982: Renault 9
1983: Audi 100
1984: Fiat Uno
1985: Opel Kadett
1986: Ford Scorpio
1987: Opel Omega
1988: Peugeot 405
1989: Fiat Tipo
Voittajat > 1990-luku

1990: Citroën XM
1991: Renault Clio
1992: Volkswagen Golf III
1993: Nissan Micra
1994: Ford Mondeo
1995: Fiat Punto
1996: Fiat Bravo ja Brava
1997: Renault Mégane / Renault Scénic
1998: Alfa Romeo 156
1999: Ford Focus
Voittajat > 2000-luku

2000: Toyota Yaris ja Yaris Verso
2001: Alfa Romeo 147
2002: Peugeot 307
2003: Renault Mégane
2004: Fiat Panda
2005: Toyota Prius
2006: Renault Clio
2007: Ford S-Max
2008: Fiat 500
2009: Opel Insignia
Voittajat > 2010-luku

2010: Volkswagen Polo V
2011: Nissan Leaf
2012: Chevrolet Volt / Opel Ampera
2013: Volkswagen Golf VII
2014: Peugeot 308
2015: Volkswagen Passat
2016: Opel Astra
2017: Peugeot 3008
2018: Volvo XC40
2019: Jaguar I-Pace
Voittajat > 2020-luku

2020: Peugeot 208
2021: Toyota Yaris
2022: Kia EV6
2023: Jeep Avenger
2024: Renault Scenic E-Tech
1968: Wankelmoottorilla varustettu NSU Ro 80.
1972: Suomessakin suosittu Fiat 127.
1994: iso perheauto Ford Mondeo.
2022: sähköauto Kia EV6.
Ensimmäinen peloponnesolaissota

”Ensimmäinen” peloponnesolaissota on nimitys Ateenan ja Spartan väliselle sodalle, joka käytiin vuosina 460–445 eaa. Se edelsi varsinaista peloponnesolaissotaa, joka käytiin vuosina 431–404 eaa.
Vuonna 464 eaa. Spartaan iski maanjäristys, jossa kuoli tuhansia spartalaisia. Messenian helootit näkivät tämän sopivaksi tilaisuudeksi kapinoida Spartaa vastaan ja aloittivat kapinan joka tunnetaan nimellä kolmas Messenian sota. Sparta pyysi kaikkia liittolaisiaan avuksi kapinaa kukistamaan. Ateenalaiset lähettivät Kimonin johdolla armeijan auttamaan, mutta spartalaiset lähettivät pian ateenalaiset takaisin kotiin, ehkä siksi, että ateenalaiset alkoivat sympatisoida messenialaisten kanssa. Tämä tapahtuma sai kuitenkin Spartan ja Ateenan entisen lämpimät suhteet viilenemään ja vuonna 460 eaa. Ateena solmi liiton Spartan perivihollisen Argoksen kanssa. Samalla Korintin ja Megaran välille puhkesi riita, joka sai Megaran myös jättämään Spartan johtaman Peloponnesolaisliiton. Ateenalaiset auttoivat megaralaisia linnoittamaan alueensa ja alkoivat myös itse rakentaa niin sanottuja pitkiä muureja Ateenan ja sen satamakaupungin Pireuksen välillä.
Vuonna 457 eaa. spartalaiset kukistivat Ateenan ja sen liittolaiset Tanagran taistelussa. Mutta kun spartalaiset palasivat Peloponnesokselle, ateenalaiset kukistivat boiotialaiset ja saivat koko Boiotian valtaansa. Seuraavana vuonna ateenalainen Tolmides johti laivastoa, joka hyökkäsi Lakonian rannikkoa vastaan ja poltti spartalaisten telakat. Samalla laivasto valtasi Naupaktoksen, jonne ateenalaiset asuttivat Messeniasta paenneita helootteja.
Vuonna 451 eaa. osapuolet sopivat viiden vuoden aselevosta. Vuonna 446 eaa. boiotialaiset kapinoivat Ateenaa vastaan ja kukistivat Tolmideen Koroneian luona. Ateena luopui Boiotiasta Plataiaita lukuun ottamatta. Tämän innoittamana Euboia ja Megara kapinoivat myös Ateenaa vastaan. Spartan nuori kuningas Pleistoanaks päätti auttaa Megaraa. Ateenalainen Perikles sai kuulla tästä ja marssi pikavauhtia spartalaisia vastaan. Kun Pleistoanaks sai kuulla tästä, päätti hän palata kotiin ilman taistelua. Tästä hyvästä häntä syytettiin lunnaiden vastaanottamisesta ja hänen oli pakko lähteä maanpakoon. Samalla Perikles sai rauhassa kukistaa Euboian kapinan. Samana vuonna Ateena ja Sparta solmivat kolmenkymmenen vuoden rauhan.
Poitiers’n taistelu (1356)

Poitiers’n taistelu (19. syyskuuta 1356) oli toinen kolmesta englantilaisten suuresta voitosta ranskalaisista satavuotisessa sodassa.
Tapahtumat

8. elokuuta 1356 aloitti Edvard Musta prinssi marssin englantilaisten tukikohdasta Akvitaniasta kohti pohjoista tarkoituksenaan auttaa keskisessä Ranskassa olevia liittolaisia ja hävittää maaseutua. Hänen englantilais-gascognelaiset joukkonsa valtasivat ja hävittivät useita kyliä ja kaupunkeja ilman mainittavaa vastarintaa, kunnes saapuivat Loire-joelle Toursiin, jonka linnaa he eivät saaneet heti vallatuksi. Tämän viivytyksen takia Juhana II saattoi saada englantilaiset kiinni. Hän kokosi armeijansa Toursista pohjoiseen sijaitsevassa Chartresissa ja jätti 20 000-30 000 sotilasta pois parantaakseen mahdollisuuksia Mustan prinssin saavuttamiseen. Tämä teki hänen armeijastaan suhteellisen samankokoisen Mustan prinssin armeijaan nähden.
Kuultuaan Ranskan armeijan olevan liikekannalla, Musta prinssi päätti vetäytyä. Hän marssi kohti etelää, mutta ranskalaiset saivat englantilaiset kiinni Poitiers’n lähellä. Crécyn taistelussa 16-vuotiaana mukana ollut Musta prinssi päätti käyttää Crécystä tuttuja taktiikoita. Hän asetti joukkonsa vahvasti puolustukselliseen muodostelmaan paikkaan, jota ympäröivät luontaiset esteet kuten metsä takana ja puro vasemmalla. Vanhan Poitiers-Bordeaux-tien kohdalle hän jätti esteeksi matkakuormansa ryöstösaaliineen suojaamaan heikkoa oikeaa sivustaansa. Kaikki miehet jalkautettiin ja jaettiin kahteen (ehkä kolmeen) osastoon ja molempiin sivustoihin asetettiin pitkäjousimiehet V-muodostelmaan (herce).
Hyökkäävä ranskalaisjoukko oli jaettu neljään osaan. Edessä olivat noin 300 eliittiritaria joita avustivat keihäin aseistautuneet saksalaiset palkkasotilaat. Tämän joukon oli tarkoitus rynnäköidä englantilaisia jousimiehiä päin ja eliminoida heidän aiheuttamansa uhka. Näiden jälkeen seurasi kolme osastoa jalkaväkeä (tässä tapauksessa lähinnä jalkautuneita ritareita), joita johtivat kruununperijä (Dauphin) ja myöhemmin kuningas Kaarle V, Juhana II ja Orleansin herttua.
Heti taistelun alussa englantilaiset hämäsivät esittämällä sekasortoisuutta vasemmalla sivustallaan, mikä provosoi ranskalaiset ritarit rynnäköimään kohti jousimiehiä. Jousimiehet olivat kuitenkin odottaneet tätä ja syytivät ranskalaisten ja etenkin heidän hevostensa päälle nuoliryöpyn. Itse ritarien varustus tosin oli pitkäjousille läpäisemätön, mutta hevosten varustus oli heikko sivuilta ja takaa, joten jousimiehet siirtyivät ritareiden sivuille ja tappoivat heidän hevosensa tuhoisin seurauksen; ritarien oli vetäydyttävä. Tämän jälkeen seurasi Dauphinin jalkaväkiosaston hyökkäys. Se taisteli hetken ankarasti, mutta vetäytyi takaisin järjestäytymään uudelleen. Seuraava Orleansin herttuan osasto joutui paniikkiin huomattuaan, ettei Dauphinin osasto ole mukana ja kääntyi takaisin. Tämä jätti itsensä kuninkaan johtaman osaston mottiin. Tämä oli kuitenkin voimakas joukko, ja vihollisen jousimiesten nuolet olivat lopussa. Jousimiehet liittyivät mukaan englantilaisten ritarien rintamaan, ja seurasi ankara lähitaistelu. Mustalla prinssillä oli kuitenkin yhä reservissä osasto, joka hyökkäsi sivuilta ja takaa. Ranskalaisten rivit murtuivat, he joutuivat paniikkiin, useat pakenivat, ja kuningas Juhana jäi vangiksi.
Merkitys

Taistelu oli paha isku ranskalaisille sekä sotilaallisesti että taloudellisesti, sillä kuningas Juhanasta jouduttiin maksamaan lunnaat, jotka vastasivat maan kahden vuoden kansantuloa.
Poitiersin taistelu. Keskiaikainen miniatyyrimaalaus.
Pyloksen taistelu

Pyloksen taistelu käytiin peloponnesolaissodan aikana vuonna 425 eaa. Ateenan ja Spartan välillä.
Vuoden 425 eaa. keväällä spartalaiset tekivät, kuten olivat jo monena vuonna aikaisemmin, hyökkäyksen Attikan alueelle. Samaan aikaan he saivat sisilialaisen Messenen kaupungin kapinoimaan Ateenaa vastaan. Ateenalaiset päättivät lähettää laivaston Sisiliaan, mutta ennen sitä sen piti auttaa Demosthenesta tekemään hyökkäyksen Peloponnesokselle. Demosthenes oli päättänyt linnoittaa Pyloksen niemen eli Koryfasionin niemen, josta käsin hän saattaisi hyökätä Spartan alueelle. Laivasto jatkoi matkaansa linnoituksen valmistuttua ja Demosthenes jäi Pylokselle viiden laivan kanssa.
Kun spartalaiset saivat kuulla, että ateenalaiset olivat linnoittaneet Pyloksen, he vetivät heti takaisin armeijansa Attikasta. He lähettivät myös oman 60 laivaa käsittäneen laivastonsa piirittämään Pylosta mereltä käsin. Heti kuullessaan spartalaisten olevan matkalla Demosthenes kutsui takaisin ateenalaisen laivaston. Kun spartalaiset pääsivät Pyloksen luokse lähettivät he Epitadaan ja 440 hopliittia nousemaan maihin Pyloksen lähellä olevalle Sfakterian saarelle. Spartalaiset yrittivät hyökätä laivastonsa kanssa Pylosta vastaan, mutta heidät lyötiin takaisin. Pian tämän jälkeen ateenalainen laivasto palasi Pylokselle.
Ateenalainen laivasto mursi helposti spartalaisten saartorenkaan ja kukisti spartalaisten laivaston. Sfakterialla olevat spartalaiset jäivät taistelun jälkeen itse saarroksiin. Spartalaiset näkivät tilanteen mahdottomaksi ja pyysivät ateenalaisia neuvottelupöydän ääreen. Neuvottelut eivät kuitenkaan johtaneet minkäänlaisiin tuloksiin ja lopulta ateenalaiset hyökkäsivät Sfakterialla olleiden spartalaisten kimppuun. Sfakterian taistelussa ateenalaiset ottivat vangiksi 292 spartalaista hopliittia.
Syrakusan taistelu (413 eaa.)

Syrakusan taistelu 413 eaa. käytiin peloponnesolaissodassa Syrakusan ja Ateenan välillä osana ateenalaisten Sisilian sotaretkeä. Syrakusa murskasi Ateenan laivaston ja sotajoukon spartalaisen sotapäällikkö Gylippoksen johdolla. Gylippoksen johdolla syrakusalaiset joukot valtasivat Plemmyrionin sataman ja sen attikalaiset (Ateenan kannattajan) varastot. Huollon vaarannuttua Ateenan laivasto rappeutui nopeasti. Syrakusalaiset käyttivät myös sataman puolustuksessa suurempia ja raskaampia laivojaan ateenalaisia ketteriä, mutta heikompia laivoja vastaan. Taisteluita Syrakusassa kesti vielä kaikkiaan yhdeksisen vuotta, mutta sota päättyi lopulta syrakusalaisten voittoon.
Damar Hamlin

Buffalo Billsin takapuolustaja Damar Hamlin tapaamassa presidentti Joe Bidenia Valkoisessa talossa 30. maaliskuuta 2023.
Damar Romeyelle Hamlin (s. 24. maaliskuuta 1998 McKees Rocks, Pennsylvania, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on takapuolustaja. Hamlin edustaa NFL-joukkue Buffalo Billsiä. Ennen NFL-uraansa hän pelasi Pittsburghin yliopiston joukkueessa. Bills varasi hänet kuudennella kierroksella 212. varausvuorolla vuoden 2021 NFL:n varaustilaisuus 2021|vuoden 2021 NFL:n varaustilaisuudessa. Toukokuussa 2021 Hamlin teki sopimuksen Billsin kanssa. Maaliskuussa 2025 Hamlin teki Billsin kanssa yksivuotisen ja kahden miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen. Hamlin on pelannut 48 NFL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hänellä on yhteensä 184 taklausta, kolme iskua pelinrakentajaan, kaksi syötönkatkoa, yhdeksän puolustettua heittoa, 1,5 pelinrakentajan säkitystä, yksi aiheutettu rähmäys ja yksi röhmäyksen palautus. Hamlin on pelannut seitsemän NFL:n pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hänellä on yhteensä 18 taklausta, yksi isku pelinrakentajaan, yksi pelinrakentajan säkitys ja yksi aiheutettu rähmäys. Uran tilastot päivitetty kauden 2024 jälken.
Neljäs diadokkisota

Neljäs diadokkisota käytiin vuosina 308–301 eaa. diadokkien eli Aleksanteri Suuren seuraajien välillä. Ennen sotaa Makedonian kuningas Kassandros oli murhannut Aleksanteri Suuren pojan Aleksanteri IV:n. Sota alkoi kun Antigonos I ja hänen poikansa Demetrios I yrittivät laajentaa valtaansa Kreikassa. Vallattuaan Ateenan Kassandrokselta Demetrios kukisti Ptolemaioksen Salamiin taistelussa. Tämä voiton jälkeen Antigonos ja Demetrios julistautuivat kuninkaiksi. Ennen tätä kaikki diadokit pitivät Aleksanteri IV:tä kuninkaana. Pian myös Lysimakhos, Selukos ja Ptolemaios seurasivat perässä ja julistautuivat kuninkaiksi.
Vuonna 306 eaa. Antigonos hyökkäsi Egyptiin, mutta myrskyjen takia Demetrioksen laivasto ei pystynyt tukemaan hänen armeijaansa ja hänen oli palattava takaisin. Tämän jälkeen Demetrios hyökkäsi Ptolemaioksen liittolaisen Rhodoksen kimppuun. Ptolemaios, Lysimakhos ja Kassandros lähettivät kaikki apua Rhodokselle, mutta lopulta saaren asukkaat joutuivat antamaan periksi ja liittoutuivat Demetrioksen kanssa. Demetrios palasi tämän jälkeen Kreikkaan ja kukisti siellä Kassandroksen. Kassandros yritti tämän jälkeen neuvotella Antigonoksen kanssa, mutta tuloksetta. Pian Demetrios hyökkäsi Thessaliaan, mutta ei saanut ratkaisevaa voittoa Kassandroksesta. Samalla Kassandroksen liittolaisen Lysimakhos hyökkäsi Vähään-Aasiaan, minkä jälkeen Demetrioksen oli palattava avustamaan isäänsä. Kassandroksen avulla Lysimakhos valtasi läntisen Vähän-Aasian. Yhdessä Seleukoksen kanssa Lysmakhos kukisti Antigonoksen ja Demetrioksen Ipsoksen taistelussa. Antigonos kuoli taistelussa ja Seleukos ja Lysimakhos jakoivat hänen valtakuntansa keskenään.