stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jean de Brienne
Latinalaisen keisarikunnan keisari > Hallitsija

Jean kruunattiin keisariksi Hagia Sofiassa syksyllä 1231. [125] Tuolloin hänen alueensa rajoittui Konstantinopoliin ja sen läheisyyteen. [126] Venetsialaiset kehottivat häntä käymään sotaa Nikean keisari Johannes III Doukas Vatatzesta vastaan, joka tuki kapinaa heidän hallintoaan vastaan Kreetalla. [127] Kronikoitsija Filippos Mouskesin (1220–1282) Chronique riméen mukaan Jean "ei voinut sotia eikä tehdä rauhaa",[125] koska ei vallannut Nikean keisarikuntaa. Useimmat ranskalaiset ritarit, jotka olivat olleet hänen mukanaan matkalla Konstantinopoliin, palasivat kotiin hänen kruunauksensa jälkeen. [125] Latinalaisen keisarikunnan taloudellisen aseman vahvistamiseksi Jeanin vaikutusvaltaisin vasalli Geoffroy II d'Achaea antoi tälle kruunauksen jälkeen 30 000 hyperpyran vuotuisen tuen. [126] [127]
Keisari Johannes III Vatatzesin hyökkäystä Rodokselle hyödyntämällä Jean käynnisti sotatetken Bosporinsalmen yli Nikean keisarikuntaa vastaan vuonna 1233. [128] [129] Hänen 3-4 kuukauden sotaretkensä "saavutti vähän tai ei mitään". Latinalaiset valtasivat vain Pegain, nykyisen Bigan Turkissa. [128] Jeanin suostumuksella kaksi fransiskaania ja kaksi dominikaaniveljeä halusivat välittää aselevon Latinalaisen keisarikunnan ja Nikean välillä vuonna 1234, mutta sitä ei koskaan allekirjoitettu. [130] Kirjeessä, jossa he kuvailivat neuvottelujaan, veljet kuvasivat Jean "rutiköyhäksi", jonka palkkasoturit hylkäsivät. [131]
Johannes III Vatatzes ja Bulgarian tsaari Ivan Asen II tekivät sopimuksen Latinalaisen keisarikunnan jakamisesta vuoden 1235 alussa. [132] Vatatzes valtasi pian valtakunnan viimeiset etuvartioasemat Vähä-Aasiassa ja Gallipolissa, ja Ivan Asen II:n joukot miehittivät latinalaiset alueet Traakiassa. [132] Konstantinopolia piiritettiin jotta puolustajat saatiin kokoontumaan yhteen paikkaan, mikä mahdollisti hyökkäyksen toisaalle. [133] Vaikka piirittäjiä oli enemmän kuin puolustajia, Jeanin joukot torjuivat kaikki hyökkäykset kaupungin muureja vastaan. [134] Kronikoitsija Filippos Mouskes vertasi häntä kronikassaan Chronique rimée Hectoriin, Rolandiin, tanskalaisen Ogieriin ja Judas Maccabeukseen korostaen hänen rohkeuttaan. [134]
Venetsialainen laivasto pakotti Vatatzesin laivastojoukot vetäytymään, mutta venetsialaisten kotimatkan jälkeen kreikkalaiset ja bulgarialaiset piirittivät Konstantinopolia uudelleen marraskuussa 1235. [135] Jean lähetti kirjeitä Euroopan hallitsijoille ja paaville anoen apua. [135] Koska Latinalaisen keisarikunnan selviytyminen oli vaarassa, paavi Gregorius IX kehotti ristiretkeläisiä puolustamaan Konstantinopolia Pyhän maan sijasta. [136] Venetsian tasavallan, Genovan ja Pisan tasavallan sekä Geoffroy II d'Achaian yhdistetyt merivoimat murtautuivat saarron läpi. [135] Bulgarian tsaari Ivan Asen II hylkäsi pian liittonsa Vatatzesin kanssa, joka joutui lopettamaan piirityksen vuonna 1236. [137]
Latinalaisen keisarikunnan keisari > Kuolema

Kolmen 1200-luvun kirjoittajan, Matthew of Parisin, Salimbene di Adamin ja Bernard von Bessen, mukaan Jean de Briennestä tuli fransiskaanimunkki ennen kuolemaansa. [138] He ovat yhtä mieltä siitä, että Jeanin heikentynyt terveys vaikutti hänen kääntymykseensä. Bernard kuvaili myös että Jean oli saanut useita kertoja näyn, jossa vanha mies kehotti keisaria liittymään fransiskaaniveljiin. [139]
Useimmat 1200-luvun lähteet viittaavat siihen, että Jean de Brienne kuoli noin 66-67 -vuotiaana 19.–23. maaliskuuta 1237 Konstantinopolissa. [140] Hän ainoa Konstantinopolissa kuollut latinalainen keisari. [140]
Tales of the Minstrel of Reims kronikan mukaan hänet haudattiin Hagia Sofian kirkkoon. [141] Hänet on myös saatettu haudata Franciscus Assisilaiselle omistettuun kirkkon, joka rakennettiin Galatian hänen hallituskautensa aikana. [141] Kolmannen Giuseppe Gerolan esittämän teorian mukaan Briennen kreivi Gaultier VI on saattanut rakentaa Jean de Briennelle Latinalaisen keisarikunnan vaakunalla koristetun haudan Pyhän Fransiskuksen basilikaan. [142]
Avioliitot ja jälkeläiset

Jeanin ensimmäinen puoliso oli Maria de Monferrato, joka oli Jerusalemin kuningatar Isabella I:n ja tämän toisen puolison Konrad de Montferraton ainoa lapsi. [143] Maria peri Jerusalemin kruunun äidiltään vuonna 1205. [144]
Heille syntyi yksi lapsi, jonka synnytyksessä Maria kuoli 20-vuotiaana:
Isabella II (1212 lopulla - 1228)
Armenian prinsessa Stephaniasta (Rita) (1195 jälkeen – kesäkuu 1220) tuli Jeanin toinen puoliso vuonna 1214. [28] Hän oli Armenian kuningas Leo II:n ja tämän ensimmäisen puoliso Isabellan, Antiokian ruhtinas Bohemond III:n kolmannen puolison Sibyllen veljentyttären, ainoa tytär. [145]
Heille syntyi yksi poika:
Jean (1216–1220), Stephania ja poika kuolivat samana vuonna. [73]
Jean avioitui kolmannen kerran espanjalaisen Leónin prinsessa Berengarian (n. 1204–1237) kanssa vuonna 1224, [146] joka oli Léonin kuningas Alfonso IX:n ja Kastilian prinsessa Berengarian tytär. [147] [148]
Heille syntyivät lapset:
Marie de Brienne (n. 1224–1275), Latinalaisen keisarikunnan keisarinna keisari Balduin II:n de Courtnayn (1217–1273) puolisona. Toimi valtionhoitajana vuosina 1237–1239 ja 1243–1257. He pakenivat Konstantinopolista vuonna 1261 Sisilian kuningas Kaarle I:n hoviin, jossa elivät myymällä etuoikeuksiaan ja maaomistuksiaan Namuriin ja Thessalonikan kuningaskuntaan. Heidän ainoa lapsensa oli nimellinen keisari Philippe de Courtenay (1243–1283).[97]
Blanche, kuoli lapsena
Alphonse de Brienne (n. 1225/1228 – 14. syyskuuta 1270). [84] hänen äitinsä serkku Ludvig IX teki hänestä Ranskan hovin ylikamariherran, avioitui Eun kreivitär Marie I de Lusignanin kanssa, jonka ansiosta hänestä tuli Eun kreivi. Kuoli kahdeksannella ristiretkellä Tunisissa samassa tautiepidemiassa kuin kuningas Ludvig XI.[149]
Louis de Brienne, Louis d'Acre (n. 1230–1285 jälkeen tai 1297), avioitui Agnès de Beaumontin kanssa, jonka ansiosta hänestä tuli Beaumont-sur-Sarthen ja Fresnay et Sainte-Suzanne varakreivi Mainessa [84]
Jean de Brienne (n. 1230 alkupuoli - n. 1296), Ranskan hovin ylihovimestari. [150]
Ranskan alue 1180-luvulla. Champagnen kreivikunta on alueen oikealla yläkulmassa, vaaleanvihreällä merkittynä.
Jerusalemin kuningaskunta ja muut ristiretkeläisvaltiot 1200-luvun alussa
Taborinvuori Jisreelin tasangolta nähtynä
Friisiläiset ristiretkeläiset hyökkäävät Damiettan lähellä sijaitsevaan puolustustorniin viidennen ristiretken aikana, Matthew of  Paris, Chronica Majora 1200-luku
Niilin suisto
Jeanin tyttären, Isabella II:n ja keisari Fredrik II:n avioliitto vuonna 1225, Giovanni Villanin Nuova Cronica
Jeanin toiseksi vanhimman tyttären Latinalaisen keisarikunnan keisarinna Marien sinetti. Jean oli tämän puolison, Balduin II de Courtnayn kanssahallitsija.
Bysantin valtakunta 4. ristiretken jälkeen, vuonna 1230. Latinalainen keisarikunta, Nikaian keisarikunta, Trebizondin keisarikunta, Epeiroksen despotaatti,Ateenan herttuakunta,Thessalonikan kuningaskunta ja Akhaian ruhtinaskunta. Rajat ovat hyvin epävarmoja.
Latinalaisen keisarikunnan vaakuna
Käännös suomeksi
Antti Nurmesniemi

Vuokko ja Antti Nurmesniemi (oik.) vastaanottamassa Grand Prix -mitalia opetusministeri Jussi Saukkoselta vuonna 1965. Nurmesniemet palkittiin Suomen paviljongin suunnittelusta Milanon XIII triennaalin.
Antti Aarre Nurmesniemi (30. elokuuta 1927 Hämeenlinna – 11. syyskuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen sisustusarkkitehti ja yksi Suomen muotoilun suuria nimiä.
Nurmesniemi opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa (Taideteollisen korkeakoulun edeltäjä). Alku-uransa perinteisemmästä muotoilusta, kuten huonekaluista (Triennale-tuoli), astioista ja muista pienesineistä Nurmesniemi laajensi tekemistään monipuolisemman teollisen muotoilun suuntaan ja osallistui muun muassa Helsingin metron suunnitteluun ja autolautta Finnjetin sisustuksen luomiseen. Nurmesniemen viimeisiksi töiksi jäivät Seurasaaren-Hietaniemen alueelle rakennetut siniset voimajohtopylväät. Nurmesniemen muotoilutuotteisiin 1950- ja 1960-luvulta kuuluvat Högforsille suunnitellut Nurmesniemi-pata (1959) ja Siro-liesi.
Uuden talousvalusarjan hän suunnitteli Högforsille 1960-luvun lopulla. Tämä uusi sarja olisi vaatinut uutta valmistustekniikkaa, eikä hanke toteutunut Högforsilla vaan 1970-luvulla Wärtsilällä. Wärtsilälle hän on suunnitellut myös emaliset Pehtoori-kahvipannut.
Nurmesniemi suunnitteli Suomen osastot Milanon triennaaliin vuosina 1960 ja 1964. Molemmilla kerroilla hänet palkittiin arvostetulla ja harvinaisella Grand Prix -palkinnolla.
Nurmesniemi palkittiin vuonna 1964 Pro Finlandia -mitalilla. Vuonna 1973 hänet nimitettiin Taideteollisen korkeakoulun tuote- ja ympäristösuunnittelun professoriksi, ja hän oli sittemmin myös taiteilijaprofessori vuosina 1978–1983 sekä professori Bergenin taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1987–1989. Hän sai professorin arvonimen vuonna 1988. Vuonna 2001 hänet valittiin Taideteollisen korkeakoulun kunniajäseneksi.
Nurmesniemen puoliso oli taiteen akateemikko, tekstiilitaiteilija Vuokko Nurmesniemi.
Kirjallisuutta

Viljanen, Eeva: ”Nurmesniemi, Antti (1927–2003)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 217–218.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Antti Nurmesniemen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Antti Nurmesniemi in Memoriam. (Arkistoitu – Internet Archive)
Antin askeleet: Salmisaari–Meilahti-voimajohto. (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin Energia.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  KulturNav  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Ritva  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC 
Pikku ja iso pehtoori (1957).
Nicolaus Nycopensis

| Nicolaus Nycopensis> Viipurin piispa |
| --- | --- |
 1658–1664 
Edeltäjä:  Petrus Bjugg
Seuraaja:  Petrus Brommius
Henkilötiedot
Koko nimi:  Nicolaus Laurentii Nycopensis
Syntynyt: 1610 Nyköping, Södermanland
Kuollut: 23. huhtikuuta 1664 (53–54 vuotta)
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  piispa, professori
Vanhemmat:  Lars
Puoliso:  Katarina Ihering (vih. 1639)
Muut tiedot
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Nicolaus Laurentii Nycopensis (–1664) oli Turun akatemian ensimmäinen logiikan ja runouden professori. Hän opiskeli Uppsalan yliopistossa ja valmistui maisteriksi Tartossa, sekä toimi rehtorina Nyköpingin koulussa. Myöhemmin hän toimi teologian professorina, Akatemian rehtorina (1648–49 ja 1656–57) sekä Viipurin piispana (1658–1664).
Logiikassa Nicolaus Nycopensis kannatti voimakkaasti aristotelismia vastustanutta ramismia, joka korosti retoriikkaa. Myöhemmin hän salli pyrkimykset yhdistellä aristotelista ja ramistista ajattelua.
Nuori luotsi

| Nuori luotsi |
| --- | --- |
 Joel Rinne nuorena luotsina.
Ohjaaja:  Erkki Karu
Käsikirjoittaja:  Erkki Karu
Perustuu:  Yrjö Weijolan näytelmään Nuori luotsi
Tuottaja:  Erkki Karu
Kuvaaja:  Eino Kari
Leikkaaja:  Erkki Karu
Pääosat:  Lillan Järnefelt   Joel Rinne   Sven Hildén   Paavo Costiander
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi
Ensi-ilta:  1. tammikuuta 1928
Kesto:  79 minuuttia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Annikki (Järnefelt) ja taiteilija Viklund (Hildén).
Nuori luotsi (Den unge lotsen) on vuonna 1927 valmistunut suomalainen mykkäelokuva, joka perustuu Yrjö Weijolan samannimiseen näytelmään. Elokuvan on ohjannut Erkki Karu, ja pääosissa ovat Lillan Järnefelt ja Joel Rinne, joka näytteli ensimmäistä kertaa valkokankaalla pääroolissa.
Kaarle Halme ohjasi Nuoresta luotsista jo vuonna 1913 elokuvasovituksen, joka oli alkuperäisnäytelmälle uskollisempi kuin Karun ohjaama, sillä Karu muutti elokuvan lopun näytelmästä poikkeavaksi. Vanhempi versio on kuitenkin tuhoutunut, ja siitä on jäljellä vain muutamia valokuvia.
Juoni

Eero Luotola on Kalliosaaressa toimiva luotsi, jonka mielitietty on samassa kylässä asuva Annikki. He ovat tunteneet toisensa jo lapsesta saakka ja ovat lupautuneet menemään naimisiin jossain vaiheessa.
Kesän koittaessa kylään saapuu taidemaalari Viklund, joka ihastuu Annikkiin. Luotola ei hetkeen pysty pitämään uutta kilpakosijaa poissa naisen ympäriltä, sillä hän joutuu lähtemän Kalliosaaresta työtehtävien vuoksi. Taidemaalari huomaa tilaisuutensa tulleen ja alkaa entistä pontevammin liehitellä Annikkia.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Lillan Järnefelt  | … |  Annikki   |
|  Joel Rinne  | … |  Eero Luotola   |
|  Sven Hildén  | … |  taiteilija Viklund   |
|  Paavo Costiander  | … |  ylioppilas Kanerva   |
|  Toivo Suonpää  | … |  luotsi Akseli Rasi   |
|  Ellen Sylvin  | … |  Maiju   |
|  Lilli Sairio  | … |  Annikin äiti   |
|  Martta Hannula  | … |  Hulda   |
Tuotanto

Nuori luotsi kuvattiin 27. heinäkuuta 1927 – 11. lokakuuta 1927. Lillan Järnefelt oli kirjailija Arvid Järnefeltin tytär. Hän oli hankkinut kokemusta näyttelijäntyöstä Saksasta ja Tanskasta. Nuoren luotsin erikoisuudeksi on mainittu sen välitekstien taiten piirretyt pohjakuvat.
Elokuvan alkupuolella on näkymä Suursaaren aallonmurtajalta, jonka päässä näkyy pieni majakka. Monia muitakin kohtauksia on kuvattu Suursaarella, muun muassa rantanäkymiä ja kyläkujia Suurkylästä. Venettä lasketaan vesille Kiiskinkylässä. Loppupuolella on laaja maisemanäkymä yli 100 metriä korkealta Suursaaren Pohjoiskorkialta etelään. Elokuvassa esiintyvä kallioluoto on todellisuudessa Kirkkonummen Porkkalan edustalla sijaitseva Rönnskär, jonka tunnistaa muun muassa majakasta, joka jäi pois käytöstä 1928. Saarella toimi 1970-luvun loppupuolelle saakka luotsiasema. Tämän jälkeen saari on ollut puolustusvoimien hallussa ja se kuului Mäkiluodon linnakkeeseen. Saarella toimii myös yksi Suomen vanhimmista lintuasemista.
Vastaanotto

Teoksen yleisövastaanotto oli hyvä, tosin kuitenkin ensi-iltavuotensa uusien näytelmäelokuvien heikoin Suomessa.
Aikalaiskriitikot olivat suopeita Nuorelle luotsille. Helsingin Sanomat mainitsi ansioksi teoksen tasaisuuden, mutta toisaalta piti sitä psykologisesti liian ohuena. Aamulehti piti elokuvaa Weijolan näytelmään nähden onnistuneena. Näyttelijät saivat kiitosta, tosin Hildénin jäykkyydestä esitettiin huomautuksia. Vuoden 1984 televisioesityksen yhteydessä kriitikot kehuivat Nuoren luotsin komeaa maisemakuvausta ja entisaikain maailmankuvan esiintuontia.
Suomessa aloitettiin vuonna 1972 vanhojen suomalaisten nitraattipohjaisten elokuvien restaurointi, ja Nuori luotsi oli pelastetuista elokuvista ensimmäinen.
Aiheesta muualla

Nuori luotsi. Elokuva 1.1.1928, No 1, s. 6–7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
Nykyarvo

Nykyarvo tarkoittaa joskus muulloin maksettavan maksun (tai maksujen) arvoa tarkasteluhetkellä. Nykyarvo lasketaan diskonttaamalla tulevaisuudessa tapahtuva maksusuoritus nykyhetkeen. Nykyarvon suuruuteen vaikuttaa käytetty korko ja se, kuinka pitkä aika tarkasteluhetken ja suoritushetken välillä on.
Tulevaisuudessa tapahtuvan maksun nykyarvo on maksettavaa määrää pienempi, kun käytetty korkokanta on positiivinen. Mitä korkeampi on korko ja mitä pidempi aikaväli, sitä pienempi nykyarvo on.
Nuori leski

| Nuori leski> Young Widow |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Edwin L. Marin
Käsikirjoittaja:  Richard Macaulay Margaret Buell Wilder Ruth Nordli
Perustuu:  Clarissa Fairchild Cushmanin romaaniin
Tuottaja:  Hunt Stromberg
Säveltäjä:  Carmen Dragon
Kuvaaja:  Lee Garmes
Pääosat:  Jane Russell Louis Hayward
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Hunt Stromberg Productions
Levittäjä:  United Artists
Ensi-ilta:   1. maaliskuuta 1946  24. syyskuuta 1948
Kesto:  100 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nuori leski (engl. Young Widow) on vuonna 1946 ensi-iltansa saanut Edwin L. Marinin ohjaama yhdysvaltalainen draamaelokuva, jonka pääosissa ovat Jane Russell ja Louis Hayward. Elokuva perustuu Clarissa Fairchild Cushmanin romaaniin Young Widow (1941), jonka pohjalta Richard Macaulay, Margaret Buell Wilder ja Ruth Nordli laativat elokuvan käsikirjoituksen. Hunt Stromberg ja hänen elokuvayhtiönsä tuottivat elokuvan. Suurin osa ajan katsojista näki Jane Russellin ensimmäistä kertaa Nuoressa leskessä, koska Russellin kohua herättänyt ensimmäinen elokuva Lainsuojaton (1943) oli vielä hyllytettynä sensuurin takia.
Juoni

Nuori leski kertoo Joan Kenwoodista, nuoresta toimittajasta, joka ei pääse aviopuolisonsa kuoleman yli toisen maailmansodan aikaan. Jokainen pienikin asia muistuttaa häntä hänen edesmenneestä aviomiehestään.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jane Russell  | … |  Joan Kenwood   |
|  Louis Hayward  | … |  luutnantti Jim Cameron   |
|  Faith Domergue  | … |  Gerry Taylor   |
|  Marie Wilson  | … |  ”Mac” McCallister   |
|  Kent Taylor  | … |  Peter Waring   |
|  Penny Singleton  | … |  Peg Martin   |
|  Connie Gilchrist  | … |  Cissie-täti   |
|  Cora Witherspoon  | … |  Emeline-täti   |
|  Norman Lloyd  | … |  Sammy Jackson   |
|  Steve Brodie  | … |  Willie Murphy   |
|  Richard Bailey  | … |  Bill Martin   |
|  Robert Holton  | … |  Bob Johnson   |
|  Peter Garey  | … |  laivaston luutnantti Smith   |
|  Bill Moss  | … |  merijalkaväen luutnantti Pearson   |
|  William Murphy  | … |  armeijan luutnantti Hope   |
Tuotanto

Nuoren lesken tuotanto alkoi helmikuussa 1945, jolloin elokuvan pääosaan oli valittu Ida Lupino ja ohjaajaksi William Dieterle. Elokuvan kuvaukset alkoivat huhtikuussa 1945. Dieterle ohjasi elokuvaa ainoastaan kaksi viikkoa, ja Lupinokin vetäytyi projektista. Lupinon lähdettyä Joan Fontainelle tarjottiin roolia, mutta hän kieltäytyi. Lupinon lähdettyä elokuvan tuotanto keskeytyi kahdeksaksi viikoksi. Myöhemmin André de Toth valittiin ohjaajaksi, mutta lopulta Edwin L. Marin ohjasi elokuvan. Tuottaja Howard Hughes lainasi Jane Russellia tuottaja Hunt Strombergille. Nuoressa leskessä esiintyy myös toinen Hughesin suojatti, Faith Domergue. Elokuvan tuotantokustannukset nousivat 600 000 dollaria alkuperäisestä budjetista.
Julkaisu ja vastaanotto

Nuori leski sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 1. maaliskuuta 1946. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 24. syyskuuta 1948. Elokuvan levityksestä vastasi United Artists. Elokuva sai uusintaensi-iltansa uudella nimikkeellä The Naughty Widow Yhdysvalloissa vuonna 1952. Ilmestyessään vuonna 1946 Nuori leski ei ollut menestys.
Aiheesta muualla

Nuori leski Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Nuori leski Elonet.
Nuori leski AllMoviessa. (englanniksi)
Nuori leski TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Nuorten Talkoot

Nuorten Talkoot r.y. oli Suomessa vuosina 1941–1949 toiminut avustusjärjestö, johon kuuluivat kaikki maan merkittävimmät nuorisojärjestöt. Sen tarkoituksena oli tuoda lasten ja nuorten työpanoksen avulla helpotusta sodista kärsivää yhteiskuntaa vaivaavaan työvoima-, materiaali- ja elintarvikepulaan. Talkootoimintaan osallistui suurimmillaan 300 000 alle 15-vuotiasta suomalaista.
1990-luvun Nuorten talkoot

Suomen 1990-luvun alun lamavuosina herätti kummastusta kaksi rinnakkaista Nuorten talkoot -nimistä nuorten työllistymishanketta. Allianssi ry:n, Kansalaiskasvatuksen Keskuksen ja Suomen nuorisojärjestöjen yhteistyöjärjestön hanke vuosina 1993–1994 sai rahoitusta opetusministeriöltä, suojelijakseen tasavallan presidentin ja keulahahmokseen opetusministeriön kansliapäällikkö Jaakko Nummisen. Samoihin aikoihin helsinkiläinen Nuorten Talkoot -yhdistys keräsi työnantajilta maksuja työnvälitystoiminnastaan, mitä paheksuttiin. Sillä oli työministeri Ilkka Kanervan antama kirjallinen suositus.
Toiminnanjohtajia

maisteri Kerttu Varjo 1945–1947
everstiluutnantti A. Ruusuvuori n. 1948
Kirjallisuutta

Varjo, Kerttu. Nuorten talkoot : Suomen nuorison työliikkeen historiikki 1940–1948. Suomen kulttuurirahasto, 1979. ISBN 951-95010-6-1.
Pekka Nuorteva

Pekka Olavi Nuorteva (24. marraskuuta 1926 Helsinki – 15. huhtikuuta 2022 Helsinki) oli biologi, filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston ympäristönsuojelun professori.
Ura

Nuortevasta tuli vuonna 1955 Helsingin yliopiston hyönteistieteen dosentti vuonna 1958 Eläinmuseon museonhoitaja, ja vuonna 1974 Helsingin yliopiston ensimmäinen ympäristönsuojelun professori. Hän jäi virasta eläkkeelle 1993. Nuorteva oli pitkän linjan ympäristönsuojelija ja muun muassa toimi vuodesta 1967 vuoteen 1970 Suomen luonnonsuojeluyhdistyksen (vuodesta 1969 Suomen luonnonsuojeluliitto) puheenjohtajana. Hän vastusti tiukasti niin metsien typpilannoitusta, ydinvoiman rakentamista kuin geenimanipulaatiotakin, jota hän on luonnehtinut ”gigaluokan ympäristöongelmaksi”.
Nuorteva oli myös pasifisti. Hän esitti useaan otteeseen julkisuudessa ajatuksen asevelvollisuusjärjestelmän uudistamisesta luonnonsuojelun hyväksi. Nuorteva näki jo 1970-luvulla siviilipalvelusjärjestelmässä voimavaran luonnonsuojelutyöhön ja pestasi siviilipalvelusmiehiä omalle laitokselleen Helsingin yliopistoon.
”Luonnonsuojelu on laajentumassa ihmisen suojeluksi”, Nuorteva kirjoitti Suomen Luonto -lehdessä vuonna 1967 ja jatkoi: ”On selvää, ettei luonnonsuojelutoiminta voi tässä tilanteessa keskittyä pelkästään luonnonsuojelualueiden muodostamiseen tai yksittäisten eläin- ja kasvilajien suojelemiseen. Luonnonsuojelun on entistä tehokkaammin laajennettava toimintansa käsittämään ihmisen itsensä suojelemisen kaikilta niiltä vaaroilta, jotka liittyvät luonnonvarojen väärinkäyttöön tai luonnon saastuttamiseen jätteillä.” Yliopisto-lehdessä vuonna 2000 Nuorteva suositteli ”esi-isiemme” malliin eli paikallistuotantoon palaamista.
Nuorteva kirjoitti lukuisia teoksia, muun muassa oppikirjoja, osan niistä yhdessä puolisonsa, filosofian maisteri Sirkka-Liisa Nuortevan kanssa. Hän julkaisi yli viisisataa tieteellistä kirjoitusta alan lehdissä.
Nuorteva sai useita palkintoja ja muita tunnustuksia. Niistä yksi on Aleksis Kiven Seuran myöntämä Eskon puumerkki 1984. Palkinnon perusteluissa Nuortevaa luonnehdittiin yhdeksi ”suomalaisen ympäristönsuojelun ensimmäisistä periaatteistaan tinkimättömistä tiedemiesedustajista”.
Pekka Nuortevan isä oli pakinoitsija Olli eli Väinö Nuorteva ja hänen lapsensa ovat Liisa Nuorteva, Jussi Nuorteva ja Eeva-Maria Tiusanen (o.s. Nuorteva).
Julkaisuja

Suomen eläinkuvasto I-II (1955–1957)
Eläimiä värikuvina (1956, uusitut painokset 1973, 1986)
Eläintiede (Sirkka-Liisa Nuortevan kanssa 1966)
Eläinoppi I-II (L.Lehtosen ja P.Seiskarin kanssa 1968–1969)
Luonnonsuojelu (Sirkka-Liisa Nuortevan kanssa 1973)
Elohopea Suomen luonnossa ja hallintokoneistossa (1976)
Elohopeasade (Jouko Soverin kanssa 1979)
Ekologinen elämäntapa  (1991)
Historialliset perspektiivit ympäristönsuojelussa (1992)
Kirjallisuutta

Leino-Kaukiainen, Pirkko: ”Nuorteva, Pekka (1926–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 207–208.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Nuorteva, Pekka: Tutkimuspolitiikka hyönteisten, saasteiden ja metsäkuolemien pyörteissä. (Arkistoitu – Internet Archive)
Nuorteva, Pekka hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Pekka Nuortevan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Itse asiassa kuultuna, tv-haastattelu vuodelta 1994, 59 min, Yle Areena.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo