stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Slaavilainen mytologia
Jumalat > Jarilo ja Morana

Radoslav Katičić ja Vitomir Belaj jatkoivat Ivanovin ja Toporovin viitoittamaa tietä ja rekonstruoivat myytin, joka kertoo hedelmällisyyden ja kasvillisuuden jumalasta Jarilosta sekä hänen sisarestaan ja vaimostaan Moranasta, joka on naispuolinen luonnon ja kuoleman jumalatar. Jarilo yhdistetään kuuhun, kun taas Moranaa pidetään auringon tyttärenä. Molemmat ovat Perunin lapsia ja syntyneet uuden vuoden yönä. Samana yönä Jarilo kuitenkin kaapataan kehdostaan ja viedään manalaan, jossa Veles kasvattaa hänet omana poikanaan. Kevään juhlassa Jarilo palaa kuolleiden maailmasta tuoden kevään eläville. Hän tapaa sisarensa Moranan, ja myöhemmin kesällä vietetään heidän jumalallisia häitään. Ylijumalan lasten liitto tuo hedelmällisyyttä ja rikkautta maahan taaten runsaan sadon. Koska Jarilo on myös Velesin kasvattipoika, avioliitto tuo rauhan kahden suuren jumalan välille; toisin sanoen se varmistaa, että myrskyt eivät vahingoita satoa.
Sadonkorjuun jälkeen Jarilo on kuitenkin uskoton vaimolleen, joka surmaa tämän (palauttaa hänet manalaan) uudistaen vihollisuuden Perunin ja Velesin välillä. Ilman aviomiestään luonnon jumalatar Morana kuihtuu ja paleltuu alkavassa talvessa: hän muuttuu kauheaksi, vanhaksi ja vaaralliseksi pimeyden ja pakkasen jumalattareksi, joka kuolee vuoden loppuessa. Myytti toistuu joka vuosi, ja sen osien uudelleen kertomisen kanssa samaan tahtiin kulkivat suuret vuotuiset juhlat.
Jumalat > Svantovit ja Triglav

On hiukan ironista, että toistaiseksi näiden kahden jumalan asemaa esislaavilaisessa jumalperheessä ei ole voitu tarkkaan selvittää, vaikka heistä on suurin määrä kirjallisia todisteita. Epäilemättä Svantovit (Svetovid, Svantevid, Svantovid) ja Triglav olivat tärkeitä kaikille slaaveille, mikä ilmenee heihin yhdistettävien paikannimien huomattavasta määrästä ja monipäisistä patsaista, joita on löydetty useista slaavilaisista maista. Molempia jumalia pidettiin ylijumalina joillakin paikkakunnilla. Molempia myös kuvattiin hevosella, mutta Svantovitin hevonen oli valkoinen ja Triglavin musta. Patsaissa Svantovitia kuvattiin nelipäisenä kun taas Triglavilla (jonka nimi merkitseekin kolmipäistä) oli kolme päätä. Svantovit yhdistettiin myös sadonkorjuuseen, kaupankäyntiin ja voittoon sodassa.
Svantovitista ja Triglavista on esitetty useita hypoteeseja, esimerkiksi että he olivat itse asiassa yksi ja sama jumala tai että he olivat yhdistelmiä kolmesta ja neljästä jumalasta. Slaavilaiset uuspakanat ajattelevat Triglavia kolminaisuutena. Svantovitin on myös väitetty olleen myöhäinen länsislaavilainen versio Perunista tai Jarilosta. Mikään näistä hypoteeseista ei ole erityisen tyydyttävä, ja enimmäkseen ne ovat vain villiä spekulaatiota.
Jumalat > Svarog, Svarogič ja Dažbog

Svarogin nimi esiintyy vain itäslaavilaisissa käsikirjoituksissa, jossa se rinnastetaan yleensä kreikkalaiseen takomataidon jumalaan Hefaistokseen. Nimi on kuitenkin hyvin vanha, mikä saattaa merkitä sitä, että myös Svarog kuului esislaavilaiseen jumalperheeseen. Sanan juuri svar merkitsee kirkasta ja pääte -og ilmaisee paikkaa. Vertailu vedalaiseen Svargaan viittaa siihen, että Svarog merkitsi yksinkertaisesti taivasta. On mahdollista, että hän oli alkuperäinen taivaan jumala, ehkä slaavilainen versio indoeurooppalaisesta alkujumalasta Dyēuksesta. Nimi voidaan yhdistää myös ahjoon, mikä yhdessä Hefaistos-rinnastuksien kanssa viittaisi siihen, että Svarog oli tulen ja sepäntyön jumala. Ivanovin ja Toporovin tulkinnan mukaan Svarogilla oli kaksi poikaa: Svarogič tai Svarozič, joka kuvasi maanpäällistä tulta, ja Dažbog, joka kuvasi tulta taivaassa ja yhdistyi siten aurinkoon. Svarogin uskottiin takoneen auringon ja antaneen sen pojalleen Dažbogille, jotta tämä kuljettaisi sitä taivaan poikki.
Voidaan osoittaa, että Dažbogin tunsivat kaikki kolme slaavien päähaaraa. Hän olisi siten tärkeä esislaavilainen jumala. Venäläisissä käsikirjoituksissa hänet yhdistetään aurinkoon, ja kansanperinne muistaa hänet hyväntahtoisena valon ja auringon jumalana. Serbialainen perimätieto antaa hänestä kuitenkin paljon synkemmän kuvan: hänet muistetaan Dabogina, pelottavana ja rampana jumalana, joka vartioi manalan portteja ja joka yhdistettiin kaivostoimintaan ja arvometalleihin. Veselin Čajanković huomautti, että nämä kaksi katsantokantaa sopivat melko hyvin yhteen slaavilaisessa symboliikassa. Siten hyväntahtoinen Dažbog kantaa aurinkoa taivaan poikki, kun taas häijy ja ruma Dabog kuljettaa auringon manalan läpi yöllä. Tämä voidaan yhdistää myös auringon vuotuiseen kiertoon: hyväntahtoinen persoona yhdistetään nuoreen kesäaurinkoon, pahansuopa vanhaan talviseen aurinkoon.
Venäläiset talonpojat palvoivat Svarogičia tulen henkenä kauan kristinuskon omaksumisen jälkeenkin. Myös länsislaavit tunsivat hänet, mutta he palvoivat häntä pyhän Radegastin kaupungin ylijumalana. Svarogič on yksinkertaisesti diminutiivimuoto Svarogin nimestä. Erään näkemyksen mukaan Svarog olisi kaikkien muiden slaavilaisten jumalten esi-isä, jolloin Svarogič voisi viitata mihin tahansa muista jumalista. Dažbog, Perun ja Veles voisivat siis kaikki olla Svarogičeja.
Mytologian kehitys

Ivanov ja Toporov luonnostelivat myös slaavilaisen mytologian kehityskulkua yrittäen selittää, miten se kehittyi alkuperäisestä esislaavilaisesta jumalperheestä.
Ensimmäinen askel kehityksessä oli slaavien jakautuminen itä-, länsi- ja eteläslaaveihin, jolloin myös eri haarojen jumalat eriytyivät. Näitä jumalia ovat esimerkiksi Rod ja Mokoš. Sellaiset jumalat kuin Hors ja Simargl tulkitaan joskus itäslaavien lainoiksi skyyttinaapureiltaan.
Jumalaisen toiminnan abstraktin henkilöitymän tasolla on sellaisia käsitteitä kuin pravda ja krivda (oikea ja väärä) tai dobra kob ja zla kob (hyvä ja paha kohtalo tai onni). Näiden käsitteiden, jotka esiintyvät useissa slaavilaisissa saduissa, arvellaan periytyvän ajalta, jolloin vanhat myytit olivat jo muuttumassa legendoiksi ja tarinoiksi. Louis Leger huomautti, että useat menestystä, kohtaloa tai onnea kuvaavat sanat ovat kaikki yhteydessä vanhaan slaavilaiseen Jumalaa merkitsevään sanaan bog. Vaikka sitä käytettiin viittaamaan kristinuskon Jumalaan, sana on pakanallista alkuperää ja melko vanha.
Seuraava askel oli historiallisten perinteiden mytologisoituminen. Kehitys alkoi jo pakanallisilla ajoilla ja jatkui pitkään kristinuskon saapumisen jälkeenkin. Tätä kautta luonnehtivat laulut ja kertomukset legendaarisista sankareista, jotka vaihtelevat heimojen tarumaisista johtajista (esimerkiksi tarinat kolmesta veljeksestä Lech, Čech ja Rus, jotka olivat slaavilaisten kansojen kantaisiä) todellisiin historiallisiin henkilöihin kuten 1400-luvun kroatialais-unkarilaiseen kuninkaaseen Matias Corvinukseen tai eteläslaavilaiseen Prinssi Markoon, jotka kansanrunous ja tarinat tekivät kuolemattomiksi. Venäläiset bylinat bogatyreista, puolalaiset legendat Krak Lohikäärmeentappajasta, tšekkiläisten tarinat Libušesta ja Prahan perustamisesta kuuluvat kaikki tähän sarjaan. Nämä tarinat paljastavat yhä aineksia vanhoista myyteistä (esimerkiksi sankari surmaamassa lohikäärmettä muistuttaa Perunin ja Velesin välisestä taistelusta).
Satuihin ilmaantui myös tiettyjä vakiintuneita hahmoja. Näitä ovat noita-akka Baba Jaga, Koštšei kuolematon, rosvo Solovei-Razboinik, Vodjanoi, kolmipäinen lohikäärme Zmei Gorynytš ja niin edelleen. Tässä vaiheessa voi tuskin enää puhua mytologiasta. Pikemminkin kyseessä ovat tarinat, joissa on katkelmia vanhoista myyteistä, mutta joiden rakenne ja tarkoitus eivät ole selviä.
Kehityksen alin taso sisältää paljon koti- tai luonnonhenkiä ja taianomaisia olentoja, jotka vaihtelevat suuresti slaavilaisten kansojen välillä. Myyttinen rakenne on jo käytännöllisesti katsoen huomaamaton, mutta jotkut uskomuksista voivat olla hyvinkin vanhoja. Niinkin varhain kuin 400-luvulla Prokopios mainitsee, että slaavit palvoivat joen ja luonnon henkiä. Näiden uskomuksien jäänteitä voi yhä löytää slaavilaisten tarinoista vila-keijuista, vampyyreista, noidista ja ihmissusista.
Kirjallisuutta

Warner, Elizabeth: Ihmeseppiä ja tsaarinpoikia.  ((Heroes, monsters and other worlds from Russian mythology, 1985.) Kuvittanut Alexander Koškin. Suomentanut Paula Pesonen. Maailman taruaarteet. Venäjä)  Helsinki:  WSOY, 1986.  ISBN 951-0-12852-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Slavic Paganism and Witchcraft (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Slavic Myth and Religion (englanniksi)
Kuvia slaavilaisesta mytologiasta (englanniksi)
Introduction to Slavic Rituals (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Leŭ Haroška: A Guide to Belarusian Mythology (englanniksi)
Slavic Antiquities (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (venäjäksi)
Neopaganism in Central Europe (englanniksi)
Slaavilainen mytologia ja kansanperinne
| --- | --- |
Pääjumalat:   Perun  Veles  Jarilo  Morana  Svarog  Dažbog  Svantovit  Triglav  Zorja 
Muita jumalia:   Belobog  Tšernobog  Hors  Lado  Mokoš  Porenut  Porewit  Radegast  Rod  Rugievit  Stribog 
Legendojen sankarit:   Bogatyr  Aljoša Popovitš  Dobrynja Nikititš  Ilja Muromets  Lech, Čech ja Rus  Libuše  Marko Kraljević  Nastasja Korolevitšna  Nastasja Mikulišna  Polenitsa  Sadko  Vasilisa Mikulišna 
Taruolennot:   Alkonost  Baba Jaga  Baš Tšelik  Tulilintu  Koštšei Kuolematon  Simargl  Sirin  Solovei-Razboinik  Zmei 
Henget ja paholaiset:   Bannik  Domovoi  Drekavac  Karzełek  Kikimora  Lešii  Liho  Polevoi  Rusalka  Vila  Vampyyrit  Vodjanoi 
Hallitsijat ja muut:   Kalin-tsaari  Ruhtinas Vladimir Krasno(e) Solnyško  Zabava Putjatišna 
Viktor Vasnetsovin näkemys bogatyrista.
Slaavilaiset pidot, Sammakkoprinsessa Viktor Vasnetsov, Frog Tsarevna, 1918.
Gamajun (Гамаюн), yksi venäläisen kansanperinteen kolmesta profeetallisesta linnusta Alkonostin ja Sirinin ohella. (Viktor Vasnetsovin maalaus, 1897).
Ivan Bilibinin kuvitusta venäläiseen kansansatuun: Iivana tsaarinpoika tarttuu Tulilinnun pyrstöön. Myös Igor Stravinski käytti teoksissaan Tulilintu ja Kevätuhri pakanallisten slaavi-rituaalien rytmiä ja kuvakieltä.
Keväällä vietettävä laskiaista vastaava maslenitsa-juhla on pakanallista alkuperää, ja sitä juhlitaan yhä Venäjällä. Juhlan viettoon kuuluu olkinuken polttaminen.
Slaavien ylijumalan Perunin symboleita, ukkosmerkkejä, joita kaiverrettiin talojen kattopalkkeihin suojaamaan rakennusta salamaniskulta.
Toisenlainen venäläinen ukkosmerkki
Svantovitin nelikasvoinen patsas Otrębusyn kylässä Puolassa.
Ivan Bilibinin Baba Jaga.
Viiveri

| Viiveri |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Loppi
Koordinaatit:  60°45′47″N, 24°04′47″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Turpoonjoen valuma-alue (35.98)
= Laskuoja:  oja Tervalammiin 
Järvinumero:  35.887.1.027 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  121,8 m  
Rantaviiva:  0,988 km  
Pinta-ala:  4,687 ha  
 fiViiveri 
Viiveri on Kanta-Hämeessä Lopella oleva järvi, joka näyttää korkeuskäyrien mukaan kuuluvan Ilmetynjoen valuma-alueeseen. Joki kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueella olevaan Turpoonjoen valuma-alueeseen. Se mainitaan kuitenkin myös Vanajan reitin valuma-alueeseen kuuluvana Hyvikkälänjoen valuma-alueen järvenä, joten se saattaa tämän vuoksi olla bifurkaatiojärvi.
Maantiede

Järven pinta-ala on 4,7 hehtaaria ja sen pituus on 380 metriä ja leveys 200 metriä. Siihen on johdettu muutama suo-oja Viiverinsuolta ja kaksi niistä toimivat laskuojina Tervalammiin. Kuitenkin Viiverinsuon ojat laskevat myös etelääb Pohjattomaan, Pikku Särkijärveen ja Särkijärveen. Järven rantaviiva on 990 metriä pitkä ja sen ranta on pääosin moreenipohjaista metsämaastoa, joskin pohjoisranta rajautuu hiekkamaahan. Järven rannat ovat Viiverinsuon puolelta soistuneita. Rannat ovat rakentamattomia eikä sinne johda teitä.
Luonnonhistoria

Jääkauden loppuvaiheessa noin 11 400−11 300 vuotta sitten mannerjäätikön reuna päättyi näillä seuduilla suoraan mereen. Pääjärven muodostumisessa vaikuttaneet jäätiköiden maata kasaavat tapahtumat muodostivat Kolmannen Salpausselän juuri Tervalammin kohdalle. Kun Salapausselän reunamoreenit patosivat taakseen jäätikköjärven, laskivat jäätikköjokivirtaukset jääjärven vedet Yoldiamereen ja kasasivat suuren sandurin tälle alueelle. Järvi on syntynyt sandurin keskellä olleeseen virtausuomaan, josta vesi puhdisti hiekat pois matkallaan Kaartjärven suuntaan.
Historia

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Wiverilampi". Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järvi nimenä luki "Wiiverilampi".
Vinokaspulkkosieni

| Vinokaspulkkosieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Tapinellaceae
Suku::  Vinokaspulkkosienet Tapinella
Laji::  panuoides
Kaksiosainen nimi
 Tapinella panuoides  (Batsch) E.-J. Gilbert 
Katso myös
   Vinokaspulkkosieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vinokaspulkkosieni (Tapinella panuoides, syn. Paxillus panuoides) on aiemmin pulkkosieniin luokiteltu viuhka- tai kielimäinen ruskeankeltainen tai oliivinsävyinen sieni. Sen heltat ovat vaaleat tai kellertävät. Sienellä ei ole jalkaa. Vinokaspulkkosieni kasvaa männyn- ja kuusenkannoilla, mutta myös kosteissa ja lahoavissa puurakenteissa, kuten kellareissa. Vinokaspulkkosieni ei ole ruokasieni. Sieni kasvaa koko Suomessa harvinaisena. Se on paha ruskolahottaja.
Vilnjansk

| Vilnjansk (Вільнянськ) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Vilnjansk
 Koordinaatit: 47.9468°N, 35.4401°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Zaporižžjan alue
Piiri:  Zaporižžjan piiri
Kaupungiksi:  1964
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  11 km²
Väkiluku (2021):  14 583
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vilnjansk (ukr. Вільнянськ; ven. Вольнянск, Volnjansk; ennen vuotta 1935 Sofijivka (ukr. Софіївка), 1935–1939 Krasnoarmijske (ukr. Красноармійське), vuoteen 1966 Tšervonoarmijske (ukr. Червоноармійське)) on kaupunki Ukrainan eteläosan Zaporižžjan alueen pohjoisosan Zaporižžjan piirissä. Kaupunki sijaitsee Dneprin sivujoki Samaran Vilnjanka-sivuhaaran varrella, 25 kilometriä aluekeskus Zaporižžjasta pohjoiskoilliseen Synelnykoven risteysasemalle ja edelleen esimerkiksi Dniproon johtavan ratayhteyden varrella. Kaupungissa on rautatie- ja linja-autoasema.
Vilnjanskin asukasluvuksi arvioitiin 14 583 vuonna 2021. Heinäkuun 2020 aluehallinnollisessa uudistuksessa Viljanskin kaupunki liitettiin Vilnjanskin piirin tavoin osaksi Zaporižžjan piiriä. Tätä ennen kaupunki oli vuodesta 1924 piirinsä hallinnollinen keskus. Vuoden 2001 väestönlaskennassa asukkaita oli 16 522, joista etnisesti ukrainalaisia 70 prosenttia, venäläisiä 20 prosenttia, valkovenäläisiä neljä prosenttia, saksalaisia kaksi prosenttia ja armenialaisia prosentti. Kaupungiksi se tuli vuonna 1964.
Vilnjanskin rautatieasema.
Pyhän Vladimir Kiovalaisen kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vilnjansk Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine
Viiriäinen

| Viiriäinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Erittäin uhanalainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Aitokanat Phasianidae
Suku::  Viiriäiset Coturnix
Laji::  coturnix
Kaksiosainen nimi
 Coturnix coturnix  (Linnaeus, 1758) 

Alalajit
 C. c. coturnix  C. c. confisa  C. c. inopinata  C. c. africana – afrikanviiriäinen 
Katso myös
   Viiriäinen Wikispeciesissä   Viiriäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viiriäisen munia.
Viiriäinen (Coturnix coturnix) on fasaanin sukuinen kanalintu. Monissa maissa sitä metsästetään lihaksi ja sen munia pidetään suurena herkkuna.
Koko ja ulkonäkö

Viiriäinen on 16–18 cm pitkä, sen siipiväli on 32–35 senttiä ja se painaa 70–155 grammaa. Viiriäisen pää, rinta ja yläpuoli ovat väriltään beigenruskeankirjavat tummanruskein kuvioin. Kupeilla ja yläpuolella on myös vaaleita pitkittäisjuovia. Koiraalla on keskeltä musta kurkku. Mustan osan laajuus vaihtelee ja usein kurkun keskellä on vain kapea raita. Naaraalla kurkku on likaisenvalkoinen.
Lentoon lähtiessä viiriäinen päästää pehmeän, rullaavan ”vryy”-äänen. Viiriäisen lauluääni on viheltävä ja kuuluva ”bitt bi-itt”, jonka paino on ensimmäisellä ja viimeisellä tavulla. Se toistaa säettään nopeasti, kerran sekunnissa, 3–8 kertaa. Joskus viiriäinen päästää laulun alussa myös tukahtuneen, nenäsointisen ja narisevan ”mau-vau”-äänen. Viiriäinen laulaa erityisesti hämärässä ja aamun sarastuksen aikoihin, mutta myös muinakin aikoina.
Levinneisyys

Viiriäinen pesii Etelä- ja Keski-Euroopassa. Idässä sen levinneisyysalue ulottuu Venäjän keskiosiin ja Intiaan asti. Lajia tavataan myös paikoitellen Afrikassa. Pohjoisessa pesivät viiriäiset muuttavat talveksi Afrikkaan.
Viiriäinen jaetaan neljään alalajiin, joista coturnix pesii Pohjois-Afrikassa, Euroopassa, Venäjällä ja Intiassa, confisa Kanariansaarilla, Madeiralla ja Azoreilla, inopinata Kap Verdellä ja afrikanviiriäinen (africana) Saharan eteläpuolisessa Afrikassa.
Viiriäisiä tavataan vuosittain myös Suomessa. Nykyään havaintoja tehdään soidintavista koiraista vuosittain kymmeniä tai joitakin satoja. Viiriäisen pesinnän varmistaminen on kuitenkin hyvin hankalaa. Viiriäisen tulkitaan olleen Suomessa säännöllisempi pesimälaji vielä 1800-luvulla, jolta tunnetaan 20 havaintoa pesistä tai poikasista. 1900-luvulla laji kuitenkin väheni Suomessa, ja  ensimmäisissä uhanalaisuustarkastuksissa sen tulkittiin hävinneen Suomesta. 1990-luvulla se kuitenkin alkoi taas runsastua ja runsastuminen jatkui 2000-vuosikymmenellä. Nykyisin viiriäisen tulkitaan palanneen Suomen pesimälajistoon, mutta sen luokitellaan yhä olevan erittäin uhanalainen. Suomen pesimäkannaksi on arvioitu 150–500 paria.
Ympäristöministeriön asetuksella rauhoitettujen eläinten ja kasvien ohjeellisista arvoista (9/2002) lähes kaikille Suomen pesimälintulintulajeille on määritelty ohjeellinen arvo. Viiriäisen ohjeellinen arvo on 4 205€.
Maailmanlaajuisesti viiriäinen ei kuitenkaan ole uhanalainen. Euroopassa arvellaan elävän 8,4–14,1 miljoonaa yksilöä. Euroopan kanta muodostaa 5–24 prosenttia koko maailman kannasta, jolloin hyvin varovainen arvio maailmanlaajuisesta kannasta on 35–300 miljoonaa yksilöä. Maailmanlaajuisesti viiriäinen onkin luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö

Viiriäinen pesii viljelysmailla suosien laajoja tasankoalueita, joilla on apilalaitumia sekä matalakasvustoisia viljapeltoja. Se pesii myös rantaniityillä, mutta metsänreunoja ja pensaikkoalueita se välttää.
Lisääntyminen

Viiriäinen tekee pesänsä korkean kasvillisuuden suojiin. Pesä on maassa oleva matala syvennys, joka on vihreillä kasvinosilla vuorattu. Naaras munii kesä–heinäkuussa 8–13 munaa, joita se hautoo yksin 16–21 päivää. Poikaset kasvavat lentokykyisiksi noin kolmessa viikossa.
Ravinto

Viiriäinen käyttää ravinnokseen kasvinosia, siemeniä ja versoja sekä pieniä selkärangattomia, kuten hyönteisiä, etanoita ja kotiloita.
Kirjallisuutta

Markus Varesvuo ja Pertti Koskimies: Metson suku – Suomen kanalinnut.  Docendo, 2015.  ISBN 978-952-291-164-3
Marjomäki, T. 1968: Havaintoja viiriäisestä Padasjoella. - Lintumies 4. s. 102. SLY.
Aiheesta muualla

ITIS: Coturnix coturnix (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Coturnix coturnix:  Wikidata: Q28358  Wikispecies: Coturnix coturnix  ADW: Coturnix_coturnix  Avibase: CAFE345DCABD8BF8  BioLib: 8564  BirdLife: 22678944  BOLD: 52499  BOW: comqua1  BTO: bob3700  CoL: YYSJ  eBird: comqua1  EPPO: COTXCO  EUNIS: 994  EURING: 3700  Fauna Europaea: 96432  Fauna Europaea (new): 699b68f8-c6b2-464f-b7df-b8c65b820ed6  GBIF: 2474156  IBC: common-quail-coturnix-coturnix  iNaturalist: 804  IRMNG: 10459510  ITIS: 553871  IUCN: 22678944  NBN: NHMSYS0000530319  NCBI: 9091  Observation.org: 287  Open Tree of Life: 1098760  Paleobiology Database: 365980  Paleobiology Database: 365980  TSA: 4956  WoRMS: 1461947  Xeno-canto: Coturnix-coturnix  Laji.fi: MX.27058 
Tetrao coturnix:  Wikidata: Q106447744  GBIF: 4409028  WoRMS: 1461945  ZooBank: EABA5B71-AE50-4485-ADF4-66370C44A071
Viracheyn kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Kambodža
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1993 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Heinikkoa Viracheyn kansallispuistossa.
Viracheyn kansallispuisto on luonnonsuojelualue Kambodžan koilliskolkassa, Laosin ja Vietnamin rajalla. Puisto on perustettu vuonna 1993. Sen pinta-ala on 3 325 neliökilometriä, joten se on Kambodžan seitsemästä kansallispuistosta suurin.
Viracheyssä on vuoria ja laaksoja, metsää ja ruohikkoalueita. Puiston uhanalaisiin lajeihin kuuluvat tiikeri, leopardi, puuleopardi, elefantti, malaijikarhu, gauri, ja gibbonit.
Viranomaisten rakennus (Ateena)

| Viranomaisten rakennus |
| --- | --- |
 Viranomaisten rakennuksen rauniot.
Sijainti:  Agora, Ateena, Attika  Kreikka
Koordinaatit:  37°58′29″N, 23°43′20″E
Rakennustyyppi:  toimistorakennus
Valmistumisvuosi:  1. vuosisata tai 100-luku jaa.
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Viranomaisten rakennus on nimitys, jota käytetään eräästä antiikin aikaisesta rakennuksesta Ateenan Agoralla Kreikassa.
Viranomaisten rakennus rakennettiin roomalaisella kaudella ensimmäisellä vuosisadalla tai 100-luvulla jaa. Se oli nimensä mukaisesti erilaisten viranomaisten käytössä. Rakennuksen tarkkaa käyttötarkoitusta ei kuitenkaan tunneta varmuudella; sen käyttäjiä ovat saattaneet olla esimerkiksi toria valvoneet viranomaiset, agoranomoi.
Rakennus sijaitsi Agoran alueen lounaiskulmassa Keskistoan länsipään pohjoispuolella ja Tholoksen itäpuolella. Heti sen pohjoispuolella sijaitsi samoihin aikoihin rakennettu niin kutsuttu Lounaistemppeli. Viranomaisten rakennus oli tehty pääosin kalkkikivestä. Se koostui neljästä huoneesta. Yksi huoneista oli reunustettu penkeillä ja saattoi olla ruokailutila. Rakennuksesta on säilynyt nykyaikaan vain sen perustuksia.
Toivo Vilppula

Toivo Vilppula työpaikallaan pankissa vuonna 1930.
Toivo Henrik Vilppula (1888 – 2. elokuuta 1941 Kangasala) oli suomalainen pankkimies ja urheilujohtaja, joka toimi muun muassa Työväen Urheiluliiton puheenjohtajana vuosina 1928–1937. Hän oli myös valtion liikuntaneuvoston jäsen vuodesta 1939 lähtien.
Vilppula ei ollut itse milloinkaan kilpaurheilija. Varsinaisen työuransa hän teki Helsingin Työväen Säästöpankin palveluksessa, jonka kamreerina Vilppula työskenteli vuodesta 1921 aina kuolemaansa saakka. Luottamustehtäviä hän hoiti TUL:n lisäksi myös Kansaneläkelaitoksessa ja Elannossa, lisäksi Vilppula toimi Helsingin kaupunginvaltuutettuna. Hän oli myös Stadion-säätiön johtokunnan jäsen.