stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gunnar af Hällström
Julkaisut

Fides simpliciorum: According to Origen of Alexandria. Societas Scientiarum Fennica, 1984. Väitöskirja. Helsingin yliopisto. ISBN 951-653-123-7
Carnis resurrectio: The interpretation of a credal formula. Societas Scientiarum Fennica, 1988. ISBN 951-653-168-7
Patristiikan käsikirja. Gunnar af Hällström ja Eila Rämö. Helsingin yliopisto, 1990. ISBN 951-45-5542-2
Hällström, Gunnar af & Raunistola, Eeva (toim.): Vastuun uudet ulottuvuudet: Globaalin etiikan haaste. Juhlakirja professori Reijo E. Heinosen täyttäessä 60 vuotta.  (Studia Carelia humanistica 12)  Joensuu:  Joensuun yliopiston humanistinen tiedekunta, 1998.  ISBN 951-708-688-1
Praxis et theoria: Juhlakirja Heikki Makkosen täyttäessä 60 vuotta. Toimittaneet Gunnar af Hällström ja Eeva Raunistola. Joensuun yliopiston humanistinen tiedekunta, 1996. ISBN 951-708-391-2
Vastuun uudet ulottuvuudet: Globaalin etiikan haaste. Juhlakirja professori Reijo E. Heinosen täyttäessä 60 vuotta. Toimittaneet Gunnar af Hällström ja Eeva Raunistola. Joensuun yliopiston humanistinen tiedekunta, 1998. ISBN 951-708-688-1
Hällström, Gunnar af & Laato, Anni Maria & Pihkala, Juha: Johdatus varhaisen kirkon teologiaan.  (Theologia systematica)  Helsinki:  Kirjapaja, 2005.  ISBN 951-607-227-5
Människan i universum: Platons Timaios och dess tolkningshistoria. Texter från Platonsällskapets symposium i Åbo 2007. Utgiven av Gunnar af Hällström. Åbo Akademi, 2009. ISBN 978-952-12-2257-3
The Actuality of St. Basil the Great: Conference lectures. Text from the conference The Actuality of St. Basil the Great in Turku 2010. Edited by Gunnar af Hällström. Åbo Akademi, 2011. ISBN 978-952-12-2658-8
Aiheesta muualla

Gunnar af Hällströmin kotisivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat
Jorma Hämäläinen

Jorma Hamalainen
Jorma Hämäläinen (23. syyskuuta 1918 Lieksa – 14. huhtikuuta 1962) oli kaukopartioupseeri ja Mannerheim-ristin ritari numero 49.
Talvisodassa Hämäläinen oli konekivääriampuja Kanneljärvellä ja Summassa. Hänet komennettiin upseerikouluun, josta hän valmistui vielä sodan kestäessä. Hämäläisen kyvyt johtajana ja partiotehtävissä havaittiin jo tuolloin.
Jorma Hämäläisen kaukopartioura käynnistyi ns. siviilisissien partiomatkalla Stalinin kanavalle.
Jatkosodan aikana hän kuului Osasto Marttinaan. Hämäläistä pidettiin miestensä keskuudessa harkitsevana ja huolehtivana johtajana.
Mannerheim-ristin myöntämisperusteissa korostuu Hämäläisen johtamien partioiden tuloksellisuus yhdistyneenä pieniin omiin tappioihin.
Hyvinkään–Karkkilan rautatie

Hyvinkään–Karkkilan rautatie (aikaisemmalta nimeltään Hyvinkään–Pyhäjärven rautatie) oli Hyvinkään ja U.l. Pyhäjärven, sittemmin Karkkilan välinen yksityinen kapearaiteinen rautatie. Sen raideleveys oli 750 mm ja se sijaitsi Uudenmaan läänissä. Rautatien päälinjan pituus oli noin 44 kilometriä. Rata alkoi Valtionrautateiden Hyvinkään rautatieasemalta ja päättyi Högforsin Tehtaalle. Rata avattiin täydessä pituudessaan vuonna 1911.  Vilkkaimpana liikennöintivuonna 1946 reitillä oli lähes 200 000 junamatkustajaa.
Radan historiaa

Kuten useat suomalaiset kapearaiteiset rautatiet, myös Hyvinkään–Karkkilan rautatie sai alkunsa teollisuuden tarpeista. Högforsin tehdas ja Kytäjän kartano tarvitsivat luotettavaa ja halpaa kuljetusyhteyttä saadakseen tuotteet Valtionrautatien rataverkon varteen. Tehtaan kehittäminen oli lisäksi hidasta, koska hevoskuljetukset olivat kalliita. Kytäjän kartano tarvitsi rataa puutavaran rahtaamista varten.
Kytäjän kartanon omistaja Hjalmar Linder ehdotti Högforsin tehtaalle vuonna 1907 yhteistyötä rautatien rakentamiseksi. Linder ei kuitenkaan suostunut ruukin asettamiin kuljetusmaksuja koskeviin ehtoihin, joten hän rakennutti radan vain Hyvinkäältä Kytäjälle saakka. Rataosuus valmistui vuoden 1907 lopussa ja sen pituudeksi tuli noin 11 kilometriä. Neuvotteluja Högforsin ruukin ja Linderin välillä jatkettiin keväällä 1909 ja saman vuoden syksyllä perustettiin Osakeyhtiö Hyvinkään – Pyhäjärven Rautatie Aktiebolaget. Yhtiön osakkaiksi tulivat Hjalmar Linder ja Högforsin tehdas.
Rataosan Kytäjä–Pyhäjärvi rakennustyöt aloitettiin tammikuussa 1911 useasta kohdasta samanaikaisesti. Radan 6,4 metrin pituiset kiskot olivat peräisin Vaasan radalta, ja ne oli valmistettu Fr. Kruppin tehtaalla Saksassa. Radan rakennustyö sujui nopeasti ja ensimmäisen juna saapui Hyvinkäältä Pyhäjärvelle 27. elokuuta. Rakennuskustannukset olivat noin 38 000 markkaa kilometriltä. Säännöllinen liikenne alkoi marraskuussa ja radan viralliset vihkiäiset pidettiin 24. helmikuuta 1912. Samana vuonna rautatieyhtiö teki Postihallituksen kanssa sopimuksen postin kuljetuksesta säännöllisillä junavuoroilla. Hunsalasta suunniteltiin rakennettavaksi Forssaan yhdysrata, joka olisi yhdistänyt Hyvinkään−Karkkilan ja Jokioisten rautatiet, mutta suunnitelmaa ei koskaan toteutettu.
Junien nopeudeksi määrättiin 25 km/h. Matka Karkkilasta Hyvinkäälle kesti tuolloin 2 tuntia 48 minuuttia. Sen hinta kolmannessa luokassa oli 1,80 markkaa.
Radan Hyvinkään puoleiseen päähän, Hyvinkään−Hangon rautatien viereen, muodostui suuri siirtokuormausalue, jossa kuormattiin VR:n junilla tuodut tavaralähetykset Karkkilan junaan ja päinvastoin. Hyvinkään pään rautatieasema, kooltaan hyvin pieni rakennus, sijaitsee myöhemmin rakennetun, Hangon radan ylittävän sillan pielessä.
Rautatieyhtiö siirtyi 1920-luvulla kokonaan Högforsin tehtaan omistukseen. Kymin Osakeyhtiö osti Högforsin Tehdas Oy:n osakekannan vuonna 1933. Sen jälkeen rautatieyhtiö lakkautettiin ja rautatien omistajaksi tuli Högforsin Tehdas Oy. Tämä yhtiö sulautui Kymin Osakeyhtiöön vuonna 1940, jolloin rautatie siirtyi Kymin Osakeyhtiön suoraan omistukseen.
Parin kilometrin matkan Kytäjän asemalta Hyvinkään suuntaan rata kulki Kytäjän peltojen poikki, jossa se jäi usein kevät- ja syystulvien aikana veden alle. Junat kulkivat silti tulva-aikanakin. Kytäjältä Karkkilaan päin rata kulki paikoin aivan Kytäjärven rantaa pitkin.
Liikkuva kalusto

Ensimmäiset kaksi veturia (nrot 1 ja 2) hankittiin radalle vuosina 1907–1908. Veturit olivat 14,5 tonnin painoisia ja ne valmisti Tampereen Pellava- ja Rautateollisuus Osake-Yhtiö (myöh. Oy Tampella Ab). Sama yhtiö toimitti seuraavat kaksi, 25 tonnin painoista veturia vuosina 1910–1911 (nrot 3 ja 4). Vuonna 1917 valmistui samantyyppinen veturi numero 5. Kyseinen yksilö oli ensimminen itsenäisessä suomessa valmistunut höyryveturi joka on nykyään aktiivisessa käytössä Jokioisten museorautatiellä.
Radan vaunukalusto oli vuonna 1912 seuraava:
6 kpl umpitavaravaunuja (taarapaino 11,5 tonnia)
40 kpl avotavaravaunuja (12,0 t)
2 kpl II/III luokan 28 henkilövaunuja (28 matkustajapaikkaa/vaunu)
1 kpl ns. "Kamariherran lasivaunu", yhdistetty matkustaja- ja yksityisvaunu (20 matkustajapaikkaa)
Vaunukalustoa lisättiin myöhemmin liikenteen kasvaessa.
Veturi nro 1 myytiin ensimmäisen maailmansodan aikana Venäjälle. Sen tilalle hankittiin vuonna 1917 Tampellan konepajalta veturi no. 5, joka oli ensimmäinen itsenäisessä Suomessa valmistunut veturi. Tyypiltään veturi oli samanlainen kuin aikaisemmin hankitut veturit 3 ja 4.
Veturi nro 2 vietiin jatkosodan aikana Ylä-Syvärin kenttäradalle, jonne se sitten jäikin ja tuhottiin alueelta vetäydyttäessä. Korvauksena saatiin kookkaampi tenderityyppinen sotasaalisveturi, joka jouduttiin palauttamaan vuonna 1944 Neuvostoliittoon; muu radan kalusto ei kelvannut sotakorvauksiksi.
Veturi nro 6 ostettiin toimintansa lopettaneelta Kuurilan metsäradalta vuonna 1945. Veturi poistettiin käytöstä ja romutettiin dieselveturin käyttöönoton jälkeen.
Vuonna 1954 radalle hankittiin Move 21 -dieselmoottoriveturi.
Veturit 3, 4 ja 5 sekä dieselveturi olivat käytössä radan lopettamiseen saakka.
Radan liikennesuorite ja lakkautus

Ensimmäisenä liikennöintivuotena matkalippuja myytiin 52 000 kappaletta, ja tulot rahtikuljetuksista olivat 155 000 markkaa. Voittoa tuona ensimmäisenä vuotena rata tuotti 40 000 mk, josta 3/4 oli tavaraliikenteen tuloja. Vaunukilometrejä kirjattiin noin 480 000. Junat kuljettivat myös postia Hyvinkään ja Karkkilan välillä. Vuoden 1916 aikana radalla kuljetettiin kaikkiaan 155 000 tonnia tavaraa, mikä jäi ennätykseksi rautatien historiassa.
Rautatieyhtiön palveluksessa oli vuosittain 45−60 henkilöä (veturinkuljettajat, konduktöörit ja lipunmyyjät sekä rahdin käsittelystä ja kaluston kunnossapidosta vastannut henkilökunta). Radan kunnossapidosta huolehti lisäksi seitsemän ratavartijaa, joista kukin johti kesäisin kuusimiehistä topparoikkaa. Rautatien 50-vuotisjuhlan (v. 1961) aikaisista työntekijöistä noin 20 oli ollut palveluksessa 30 vuotta tai kauemmin. Veturit kuluttivat kuukaudessa noin 400 kuutiometriä polttopuuta ja joka kesä radalle vaihdettiin noin 2 000 ratapölkkyä.
Ensimmäinen maailmansota rajoitti toimintaa ja vaikutti liikenteeseen rajoittavasti. Sodan jälkeinen korkeasuhdanne kuitenkin piti tavaraliikenteen vilkkaana noin vuoteen 1925 saakka. 1930-luvun suurten pulavuosien jälkeinen nousukausi jäi kuitenkin radan viimeiseksi kukoistuskaudeksi, sillä autoliikenne siirsi rahtia kiskoilta maanteille. Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen matkustajamäärät nousivat ennätyslukemiin, lähinnä siirtoväki- ja sotilaskuljetusten vuoksi. Myös pula ajoneuvoista ja rintamalle takavarikoiduista linja-autoista johtuen matkustajat joutuivat turvautumaan junakyytiin. Näihin aikoihin saavutettiin liikennesuoritteessa toinen ennätys: vuoden 1945 aikana Hyvinkään-Karkkilan junat kuljettivat kaikkiaan 190 282 matkustajaa.
1950-luvulla matkustajamäärät romahtivat täydellisesti junan hävitessä kilpailun linja-autoille. Kulkuun jäi vain yksi junavuoro kesästä 1958 alkaen, ja rautatieyhtiö lopetti matkustajaliikenteen toukokuun lopussa 1961. Samaan aikaan myös junien hoitama postin kuljetus siirtyi autoilla tehtäväksi. Liikenteen lakkauttamiseen vaikutti lisäksi Karkkilan kautta kulkevan ja yhteyksiä Helsingin suuntaan tuntuvasti nopeuttaneen valtatie 2:n valmistuminen 1950-luvun lopulla. Myös radalla käytetty kalusto oli ikääntynyt ja sitä, samoin kuin itse rautatietä, olisi pitänyt korjata tai uusia suurilla rahasummilla. Radan lakkauttamisen ollessa näköpiirissä sille kehiteltiin uudenlaista käyttöä matkailumielessä, mutta nämä suunnitelmat eivät edenneet puheita pidemmälle.
Tavarajunat liikennöivät radan lakkauttamiseen saakka. Viimeinen vakiovuoroinen tavarajuna kulki Hyvinkään–Karkkilan radalla 31. elokuuta 1967. Vakiovuorojen jälkeen tyhjennettiin varastoa Hyvinkäältä runsas kuukausi ja viimeinen juna kulki 6.10.1967.
Kaluston kohtalo radan lakkauttamisen jälkeen

Rautatien lakkauttamisen jälkeen kalustoa kulkeutui erilaisiin käyttötarkoituksiin.
Veturi no 3 ja kolme vaunua olivat rautatien lakkauttamisen jälkeen muistomerkkinä Karkkilan torin kupeessa, Harjun jalkapallokentän vieressä. Ulkosalla säilytetty kokonaisuus kärsi vahinkoja ollessaan sään ja ilkivallan armoilla. Vuonna 1993 veturi vaunuineen siirrettiin Jokioisten Museorautatielle Minkiölle. Museorautatieyhdistys lupasi korjata veturin näyttelykuntoon, ja sai pitää vaunut vastineeksi työstä. 21. lokakuuta 2006 veturi palasi Karkkilaan ja sijoitettiin Karkkilan kaupungintalon aulaan.
Veturin mukana Minkiölle menneiden vaunujen kunto kartoitettiin; kunhan uusi korjaamohalli valmistui ja pari kiireisintä kesken ollutta kunnostustyötä saatiin valmiiksi, voitiin aloittaa Karkkilan vaunujen kunnostus. Työ aloitettiin matkustajavaunusta; vappuna 2000 vaunun alkuperäistä vastaava muoto alkoi jo hahmottua: vaunun alkuperäinen lanterniinikatto on jo lähes valmis. Se rakennettiin ennen sotaa uusitun kupukaton tilalle; samoin konduktööriosasto palautettiin toisen luokan osastoksi. Jossain välissä asennettua keskuslämmitystä ei palautettu, vaan lämmityskattilan tila muutetaan aikanaan konduktööriosastoksi. Samoin kaasuvalaistusta ei palautettu, vaan sen tilalle tuli alkuperäisin kynttilävalaistus.
Vaunu valmistui täyskorjauksesta monen mutkan ja viivytyksen jälkeen liikennekaudeksi 2014. Konduktöörivaunu ja umpitavaravaunu odottavat vuoroaan.
Veturi nro 5 lahjoitettiin vuonna 1969 harrastajille, jotka kunnostivat sen ajokuntoon. Nykyisin veturi liikennöi Jokioisten museorautatiellä. Samaan lahjoitukseen kuuluivat myös matkustajavaunu ja umpinainen tavaravaunu, joilla museojunaliikenne alkoi.
Veturi nro 4 on romutettu; joitakin sen osia, mm. kattilan ns. kruunu, pelastui ja on Jokioisten museorautatiellä joko vetureihin asennettuna tai valmiina varaosina.
Radan dieselveturi myytiin Jokioisten rautatielle, jossa se liikennöi vuoteen 1974 jolloin rautatie lopetti toimintansa. Veturi säilyi ajokuntoisena yksityisessä omistuksessa. Se siirrettiin Jokioisten museorautatielle heinäkuussa 2007. Veturia käytettiin ensi kerran liikenteessä tilausajossa 25. lokakuuta 2007, jolloin se osoittautui olevan hyvässä kunnossa. Sen jälkeen veturia on käytetty enemmänkin: vaihtotöiden lisäksi se on ollut dieselkäyttöisissä tilausjunissa toisena veturina.
Tavaravaunujen koreja on säilynyt huonokuntoisina muun muassa työkaluvajoina.
Aiheesta muualla

Karkkilan radan linjaus Hyvinkäällä (Peruskartta 1:20.000 Hyvinkää 1960, Timo Meriluodon karttasivut)
Karkkilan radan linjaus välillä Karkkila-Kytäjä (Topografinen kartta 1:100.000 Karkkila 1959, Timo Meriluodon karttasivut)
Siikarla, Eva: Pikkujuna − kytäjäläisten napanuora suureen maailmaan. Teoksessa Juuret Hyvinkäällä: kertomuksia ja muistelmia Hyvinkäästä ja hyvinkääläisistä (toim. Riitta Harkoma-Laine), s. 200−204. Medialehdet 1978, Hyvinkää. ISBN 951-99171-3-6.
Tuunainen, Toivo: Kamariherra aloitti, rekat lopettivat Hyvinkään-Karkkilan rautatien. Juuret Hyvinkäällä, s. 222−225.
Vinberg, Helga: Ja Pikkupässi puhkui: "Kun-pääsis-kun-pääsis-Iha-naisiin-Iha-naisiin...". Juuret Hyvinkäällä, s. 226−232.
Minkiön höyryfestivaali (Arkistoitu – Internet Archive), tietoja HKR5 -veturista
Pikkupässi pyöräilyreitti - esite, Hyvinkää-Loppi-Karkkila (esite Hyvinkään kaupungin sivuilla, viitattu 23.1.2022)
Karkkilan rataa vanhan Yhdyspankin kohdalla.
HKR 5 -veturi Jokioisten museorautatiellä kesäkuussa 2000.
HKR:n Move 21 -veturi Jokioisten Museorautatiellä;  kävelysillan pidikkeissä ratavartijan työkaluja: veturi on lähdössä radantarkastusmatkalle.
HKR 3 Karkkilan kaupungintalolla.
Hysteria

Jean-Martin Charcot esittelee potilasta viikoittaisella luennollaan. Yksityiskohta André Brouillet’n maalauksesta Lääketieteen luento Salpêtrièressa (1887).
Hysteria (kreik. hystera 'kohtu') on historiallinen tautinimeke, joka jaettiin myöhemmin kahteen alaluokkaan hysteeriseksi neuroosiksi ja konversiohysteriaksi. Hysteerinen neuroosi nimettiin uudelleen somatisaatiohäiriöksi, ja nykyisin siitä käytetään nimitystä somatisaatiohäiriö (F45.0). Konversiohysteria nimettiin uudelleen konversiohäiriöksi, jota nimikettä käytetään edelleen suomalaisessa psykiatriassa, vaikka sairauden virallinen nimi on muuttunut dissosiaatiohäiriöksi (F44). Osa lääkäreistä on ruvennut kutsumaan hysteriaa psykogeeniseksi, toiminnalliseksi tai lääketieteellisesti selittämättömäksi häiriöksi.
Osa lääkäreistä tunnustaa, etteivät pidä hysteriapotilaista, koska epäilevät heidän teeskentelevän. Kielteinen asenne saattaa johtua myös siitä, etteivät he kykene parantamaan kyseisiä potilaita.
Historia > Ennen 1900-lukua

Aikaisin dokumentoitu hysteria oli Egyptissä 1900-luvulla eaa. Egyptiläiset uskoivat, että hysteria johtuisi kohdun näivettymisestä tai liikkumisesta väärään asentoon. Hysterian saatettiin katsoa johtuvan myös liian ohuista hermoista tai mustasta sapesta. Sukupuolielimiin liittyvät teoriat hylättiin ja hysterialla alettiin tarkoittaa erilaisia ruumiillisia oireita, joille ei löytynyt selvää somaattista syytä. Tästä syystä niiden ajateltiin olevan psykiatrisen häiriön oireita. Vuonna 1859 Paul Briquet määritteli hysterian kroonisena syndroomana, joka aiheuttaa useita selittämättömiä oireita ympäri vartaloa.lähde? Ainakin epilepsiaa ja syfilistä pidettiin historiallisesti hysteriasta johtuvina sairauksina, koska niille ei kyetty löytämään muuta selitystä.
1800-luvun lopulla hysteriadiagnoosit ampaisivat nousuun Jean-Martin Charcot’n esittämien teorioiden vaikutuksesta. Charcot päätteli hysterian johtuvan enemmän psykologisista kuin fysiologisista syistä, jonka vuoksi hän päätyi hoitamaan sitä hypnoosin avulla.
Charcotin oppilas, ranskalainen neurologi ja Pariisin yliopiston professori Pierre Janet laati hysteriaa käsittelevän väitöskirjan vuonna 1892. Hänen mukaansa hysteria johtui perinnöllisestä alttiudesta (rappeutuneisuudesta). Josef Breuer ja Sigmund Freud kritisoivat hänen näkemyksiään kirjassaan Tutkielmia hysteriasta; heidän mukaansa hysterialla oli myös hankinnaisia syitä. Samassa teoksessa Freud kertoo teoriastaan, jonka mukaan naispuolisten potilaiden neuroosin eli hänen mukaansa hysteria johtuu lapsena koetusta seksuaalisesta hyväksikäytöstä.
Kirjallisuustieteilijä Richard Websterin mukaan myöhempi tutkimus on paljastanut, että moni Sigmund Freudin hysteriapotilaista sairasti todellisuudessa somaattista sairautta, jolle Freud kehitti psykoanalyyttisen selityksen. Eräs "hysteerisistä" vatsakivuista kärsinyt Freudin potilas kuoli myöhemmin vatsasyöpään,selvennä mutta Freud ei koskaan kyseenalaistanut kyseiselle potilaalle antamansa diagnoosin osuvuutta. Freud oli yksi ensimmäisistä henkilöistä, joka liitti hysterian miehiin.
Historia > Hysteerinen luonnetyyppi

Tutkija Elliot Slater julkaisi 1960-luvun alussa seurantatutkimuksen hysteria-diagnoosin 1950-luvun alkupuolella Britannian valtiollisessa keskussairaalassa saaneista potilaista. Yhdeksän vuoden kuluttua diagnoosin saamisesta 14 prosenttia työikäisistä potilaista oli kuollut ja kahdeksan prosenttia oli menettänyt normaalin arjen toimintakykynsä. Kolmannes kuolleista potilaista oli tehnyt itsemurhan. Luonnollisen kuoleman kokeneet olivat kuolleet sairauksiin keskimäärin vain kolme vuotta hysteria-diagnoosin antamisen jälkeen, mikä antaa aihetta olettaa, että suuri osa kuolleista oli sairastanut kuolemaan johtanutta sairauttaan jo siinä vaiheessa, kun heidän oireensa tulkittiin hysteriasta johtuviksi. Menehtyneet potilaat olivat sairastaneet sydän- ja verenkiertoelinten sairauksia, munuaissyöpää, aivovammaa, aivokasvaimia, epilepsiaa ja aivorappeumaa.
Seurantatutkimuksessa kävi ilmi, että yli puolelta eloon jääneistä potilaista oli löytynyt oireet selittävä elimellinen sairaus, joka oli saattanut oirehtia epätyypillisesti etenkin sairauden alkuvaiheessa. Kaikkein huonokuntoisimmat potilaat olivat kuitenkin niitä, joilta ei ollut löytynyt elimellistä sairautta. Slater päätyi esittämään, että osa hysteriadiagnooseista johtui siitä, että potilaiden elimellinen sairaus vaikutti myös heidän ulkoiseen käytökseensä, mikä sai lääkärit ajattelemaan, että somaattiset oireet johtuivatkin potilaiden "hysteerisestä luonteesta".
Hysterialle pidettiin alttiina tiettyä luonnetyyppiä, jolle ovat ominaisia lapsenomainen itsekeskeisyys, suggestioalttius, teatraalinen käytös, mielikuvituksen rikkaus ja taipumus dramaattisuuteen. Hysteria-käsitteen ääri-ilmiöitä ovat ekstaattinen, hallusinoiva, tunteellisesti ylireagoiva nainen ja toisaalta hypernaisellinen, eroottisesti puoleensavetävä nainen. Vanha psykiatrian oppikirja sanoo: ”Kunnon hysteerinen nainen on aina viettelevä.”lähde?
Historialliset hoitotavat

Epygtiläiset lääkärit hoitivat hysteriaa erilaisilla lääkkeillä, esimerkiksi laittamalla aineita potilaiden vulvaan, jonka tarkoitus oli houkutella kohtu palaaman oikeaan paikkaan. Toinen keino, jota lääkärit käyttivät, oli laittaa potilas haistamaan tai nielemään yrttejä, joka rohkaisisi kohtua siirtymään takaisin paikalleen. Antiikan kreikkalainen lääkäri Hippokrates suositteli lääkkeeksi esimerkiksi naimisiinmenoa.
Renessanssin aikana monia hysteriasta kärsiviä potilaita syytettiin noidiksi, jonka seurauksena "hoito" oli manaus, kidutus tai teloitus. Hysteriaa pidettiin 1600-luvulla toiseksi yleisempänä vaivana heti kuumeen jälkeen.
1800-luvulla englantilainen kirurgi Isaac Baker Brown kehitti teorian, jonka mukaan hysteria johtuikin masturboinnista. Brown hoiti potilaitaan poistamalla heidän klitoriksensa. Hysteriaa alettiin hoitaa myöhemmin myös hysterektomialla eli kohdunpoistolla sekä niin kutsutulla kohtuhieronnalla. Hoitona on käytetty myös säännöllistä aviollista seksiä, raskautta, synnytystä ja orgasmeja.
Josef Breuer ja Sigmund Freud hoitivat hysteriaa hypnoosin ja katharsis-terapian avulla, joista Freud kehitti sittemmin psykoanalyysin.
Historialliset hoitotavat > Vibraattorien käyttö hysterian hoitoon

Usein siteerataan Rachel Mainesin väitettä (1998), jonka mukaan 1800-luvun lääkärit käyttivät jatkuvasti sähkövibraattoreita stimuloimaan orgasmin naispotilaille hoitaakseen näiden hysteriaa. Kaksi tutkijaa kävi läpi Mainesin kirjan viitteet eikä löytänyt yhdestäkään niistä minkäänlaista todistetta väitteelle. He pitävät Mainesin kirjaa varoittavana esimerkkinä akateemisen laadunvalvonnan epäonnistumisesta. Jo aiemmin Mainesin väitteitä oli pidetty virheellisinä.
Hysteria nykypäivän arkipuheessa

Arkipuheessa "hysterialla" tarkoitetaan nykyisin kiihtynyttä reagointitapaa. Ihmiset voivat myös joutua joukkohysterian valtaan, jolloin alkuperäisen syyn lisäksi reagoimiseen vaikuttaa muiden ihmisten tunnetta vahvistava vaikutus. Nykyään hysteeriseksi voidaan arkielämässä nimittää mm. henkilöä, joka esimerkiksi ahtaaseen paikkaan joutuessaan on paniikissa (hysteerinen). Tämä on kuitenkin vakiintunut enemmän tilaa kuvaavaksi sanonnaksi, eikä ole sinällään yhteydessä alkuperäisen hysterian kanssa.
Kirjallisuutta

Breuer, Josef & Freud, Sigmund: Tutkielmia hysteriasta.  ((Studien über Hysterie, 1895. Suomennettu vuoden 1925 laitoksesta.) Suomentanut Markus Lång)  Helsinki:  Books on Demand, 2012.  ISBN 978-952-93-1322-8
Bollas, Christopher: Hysteria. Lontoo: Routledge, 2000.
Gilman, Sander ym.: Hysteria Beyond Freud. Berkeley: University of California Press, 1993. (englanniksi)
Kortelainen, Anna: Levoton nainen:  Hysterian kulttuurihistoriaa. Tammi, 2003. ISBN 952-459-518-4
Matthis, Iréne: Den tänkande kroppen: Studier i det hysteriska symptomet. Tukholma: Natur och kultur, 1997. (ruotsiksi)
Mentzos, Stavros: Hysterie: Zur Psychodynamik unbewusster Inszenierungen. 10. Auflage. Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht, 2012. (saksaksi)
Scull, Andrew T.: Hysteria: The Disturbing History. Oxford: Oxford University Press, 2012. (englanniksi)
Showalter, Elaine: Hystories: Hysterical Epidemics and Modern Culture. Lontoo: Picador, 1997. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hysteria Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
1800-luvun hysteriapotilaita.
Antti Hyry

| Antti Hyry |
| --- | --- |
 Antti Hyry tammikuussa 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. lokakuuta 1931 Kuivaniemi
Kuollut: 4. kesäkuuta 2016 (84 vuotta) Espoo
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Kirjallinen suuntaus: modernismi
Esikoisteos:  Maantieltä hän lähti (1958)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Antti Kalevi Hyry (20. lokakuuta 1931 Kuivaniemi – 4. kesäkuuta 2016 Espoo) oli suomalainen kirjailija. Hänen romaaninsa Uuni (2009) sai Finlandia-palkinnon. Myös teokset Kertomus (1986) ja Aitta (1999) olivat Finlandia-palkintoehdokkaana.