stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viipurin maalaiskunta
Aiheesta muualla

Johan Ståhl, Wilhelm Ögård: Mogenpörtboken Del 1 : Moöns sång : Wilhelm Ögårds liv och dikter ; Släkten Ögårds rötter, Pyttis 2002, ISBN 952-91-4894-1, sivut 17-25 (Äikään kartano)
Äikään kartano Kilpeenjoen kylässä 1902-1910 (ruotsiksi)
Viipurin maalaiskunnan kylät
Ahokas • Alasommee • Alasäiniö • Haankylä (Haka) • Hapenensaari • Hämäläinen • Ihantala • Juustila (Juustilanjoki) • Jyrkilä • Järvelä • Kaipola • Karppila • Kaukola • Kiiskilä • Kilpeenjoki • Kilpeenjoki–Sydänmaa • Kilpeenjoki–Vakkila • Konkkala • Korpelanautio • Kurikkala • Kähäri • Kärki • Kärstilä • Lahti • Lavola • Leppälä • Lihaniemi • Lyykylänjärvi • Mannikkala • Mälkki • Naulasaari • Nikoskela • Nuoraa • Näätälä • Pakkainen • Parkaus • Perojoensuu • Pien-Merijoki • Pietilä • Pihkala • Piispansaari • Porkansaari • Rapattila • Rasalahti • Repola–Lyykylä • Repola–Tervajoki • Rikkola • Ryysylä • Rääsiälä • Saarela • Samola • Savolainen • Suur-Merijoki • Suurpero • Tali • Terävälä • Tikkala • Tirhiä • Uskila • Uusikartano • Vahvaniemi • Vatikivi • Ventelä • Ykspää • Ylivesi • Yläsommee • Yläsäiniö
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Projektiivinen testi

Projektiivinen testi on lähinnä persoonallisuuden tutkimiseen käytetty psykologinen testimenetelmä, jossa haastateltavaa pyydetään tulkitsemaan moniselitteistä testiaineistoa tai tutkija tulkitsee hänen tuotoksiaan. Tulkittava materiaali saattaa koostua esimerkiksi kuvista, kuvasarjoista, musteläiskistä tai erilaisista lauseista. Monet persoonallisuustestit ovat projektiivisia testejä.
Projektiiviset testit perustuvat yleisellä tasolla ajatukseen, jonka mukaan haastateltava projisoi eli sijoittaa tulkinta-aineistoon persoonallisuutensa tiedostumattomia ominaisuuksia eli esittää testitilanteessa juuri omalle persoonallisuustyypilleen ominaisia vastauksia. Tyypillisistä vastauksista ja käyttäytymismalleista on erilaisten psykologisten teorioiden avulla johdettu testivastausten tulkintajärjestelmä. Tulkitsija arvioi vastauksia testin tulkintajärjestelmää vasten ja sen pohjalta testattavan persoonallisuutta.
Aikojen kuluessa on kehitetty monia projektiivisia testiteorioita, joista osa on ollut laajalti käytössä ja osan luotettavuus on kiistetty. Suurin osa juontaa juurensa 1900-luvun alkupuolelta. Varsinaisten testeiksi nykyään määriteltävien menetelmien lisäksi ajatukseen tiedostumattomien ominaisuuksien projisoinnista perustuvat erilaiset ilmaisuanalyysin muodot (esimerkiksi Klagesin grafologinen analyysi ja House-tree-person Technique). Nämä eivät kuitenkaan nykymääritelmän varsinaisessa mielessä ole testejä, koska niissä tutkittava tuotos ei perustu standardoituun testiaineistoon eikä niiden toimivuutta voida nykykriteerein osoittaa. Tunnetuimpia nykyään käytössä olevia testejä ovat:
Hermann Rorschachin musteläikkätesti (Ro)
Thematic Apperception Test (TAT)
Cartoon attribution strategy test (CAST)
Make A Picture Story (MAPS)
Object Relations Technique (ORT)
useat lauseentäydennystestit
Warteggin piirrostesti (WZT) (Käytetty varsin yleisesti Suomessa)
Lapsille on kehitetty omia testejä, esimerkiksi:
Children's Apperception Test (CAT)
House-tree-person Technique (HTP)
Testien luotettavuuden välttämättömänä ehtona pidetään sitä, että tutkittava ei tiedä, mitä ominaisuuksia tutkitaan, eikä myöskään tunne teorioita, joihin vastausten tulkinta perustuu. Projektiivisia testejä on arvosteltu siitä, että niiden taustalla olevat teoriat eivät kaikilta osin täytä luotettavan tieteellisen tiedon määritelmiä eikä niiden validiteetti ja reliabiliteetti ole riittävän hyvä. Testien toimivuuden tutkimuksessa voidaan törmätä erilaisiin epistemologisiin ongelmiin, jotka liittyvät siihen, mitä tutkittavat suureet (persoonallisuuspiirteet) ylipäätään ovat ja onko niiden kvalifiointi ja kvantifiointi tutkimusta varten mahdollista. Näillä perusteilla tiettyjä projektiivisia testejä onkin arvosteltu näennäistieteeseen perustuviksi. Toisaalta monet testien käyttäjät ovat subjektiivisesti vakuuttuneita niiden toimivuudesta. Kriitikoiden mukaan tämä ei kuitenkaan oikeuttaisi pitämään niitä luotettavina, sillä pelkkä kliininen kokemus ei riitä tekemään testistä tai sen käytöstä validia ja oikeutettua. He viittaavat tässä yhteydessä niin sanottuun illusoriseen korrelaatioon eli kuviteltuun yhteyteen.
Viledin piiri

| Viledin piiri Вилего́дский райо́н Vilegodski raion |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Viledin piirin sijainti Arkangelin alueen kartalla.
Perustettu:  1924
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Iljinsko-Podomskoje
Pinta-ala:  6 300 km²
Väkiluku (2010):  11 158
Viledin piiri (ven. Вилего́дский райо́н, Vilegodski raion) on paikallinen itsehallintoalue Arkangelin alueella Venäjällä. Alueen kaakkoisosassa Kirovin alueen ja Komin tasavallan rajalla sijaitsevan piirin pinta-ala on 6 300 neliökilometriä.
Seudun halki virtaa Vytšegdaan laskeva Viledjoki (ven. Виледь). Sen mukaan on nimetty Vorkutaan johtavan radan rautatieasema ja sen ympärille muodostunut kylä ja koko vuonna 1924 perustettu piiri. Piirissä asui vuonna 2010 yhteensä 11 158 henkeä.
Kunnallispiirin hallinnollinen keskus on Iljinsko-Podomskojen kylä (3 682 as.). Piiriin kuuluu 6 maalaiskuntaa:
Beljajevskoje (ven. Беляевское; keskuspaikka Šalimovo, ven. Шалимово)
Iljinskoje (ven. Ильинское; keskuspaikka Iljinsko-Podomskoje, ven. Ильинско-Подомское)
Nikolsk (ven. Никольск)
Pavlovsk (ven. Павловск)
Seljanskoje (ven. Селянское; keskuspaikka Fominsk, ven. Фоминск)
Vilegodsk (ven. Вилегодск)
Viledin rautatieasemalta on yhteys lähikaupunkeihin: Kotlasiin lounaassa ja Mikuniin koillisessa. Talouden perustan muodostaa metsätalous; 70 % piirin pinta-alasta on metsää. Maatalous on keskittynyt maidon tuotantoon. Iljinsko-Podomskojessa toimii kotiseutumuseo ja perinnekulttuurin keskus.
Aiheesta muualla

Viledin piirin sivusto (venäjäksi) (виледь.рф)
Viledin piiri Viledin keskuskirjaston sivustolla (venäjäksi)
Viledin piiri Arkangelin alueen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Viipurin tuomiokirkko

Viipurin tuomiokirkko 1930-luvulla
Viipurin tuomiokirkko (1893–1940) oli Viipurin luterilaisen seurakunnan pääkirkko ja Viipurin hiippakunnan tuomiokirkko vuodesta 1925 lähtien luovutetussa Karjalassa Viipurissa Linnankadulla (nyk. Krepostnaja-katu). Ennen tuomiokirkoksi tuloa kirkkoa kutsuttiin uudeksi kirkoksi. Tuomiokirkoksi tulon jälkeen sitä nimitettiin myös uudeksi tuomiokirkoksi erotukseksi keskiaikaisesta vanhasta tuomiokirkosta.
Suunnittelu ja rakentaminen

Vuonna 1881 Viipurin suomalainen seurakunta jaettiin kaupunki- ja maaseurakunnaksi. Seurakunnan yhteinen kirkko jäi maaseurakunnan käyttöön. Kaupunkiseurakunnan kirkkoa varten oli Viipurin kaupunki lahjoittanut jo vuonna 1877 kaksi tonttia ja myöhemmin saatiin vielä kaksi tonttia lisää. Niinpä kirkolle oli käytettävissä kokonainen kortteli. Arkkitehtikilpailun voitti viipurilainen arkkitehti Eduard Dippell. Tyyliltään uusgoottilainen kirkko rakennettiin tiilestä vuosina 1889–1893. Kirkko vihittiin käyttöönsä 3. joulukuuta 1893.
Ulkoasu ja sisustus

Malliltaan kirkko oli poikkilaivainen pitkäkirkko, jonka länsipäässä kohosi korkea ja kapea kellotorni. Tornin molemmin puolin oli pienet kulmatornit. Kirkkosali oli kolmilaivainen, ja sen holveja koristivat Lauri Välkkeen maalaukset. Istumapaikkoja kirkossa oli 1 800. Kirkon alttaritaulun maalasi Pekka Halonen, ja se esitti Kristuksen ristiltä ottoa. Saarnastuolin puuveistokset olivat Hannes Autereen tekemät. Kirkon urut olivat 52-äänikertaiset. Kirkon sisätiloja kunnostettiin vuosina 1929–1931.
Kirkon tuhoutuminen

Talvisodassa Viipuri joutui ankarien ilmapommitusten kohteeksi. Tuomiokirkon alttarinpuoleinen pää sai osuman 3. helmikuuta 1940. Moskovan rauhassa Viipuri luovutettiin Neuvostoliitolle. Jatkosodassa Suomi valloitti Viipurin takaisin vuonna 1941. Suomalaiset saivat huomata venäläisten purkaneen kirkon tornin, katon ja seinien yläosan. Myös kirkon kolme kelloa, urut, kattokruunut ja alttaritaulu olivat kadonneet. Samoin sankaripatsas ja sankarivainajien hautakivet oli viety pois. Agricolan patsaan jalusta oli vielä paikallaan, koska ilmeisesti venäläiset olivat aikoneet sijoittaa sen paikalle jonkin muun patsaan; suunnitelma jäi toteutumatta ja jatkosodan jälkeen jalustakin vietiin pois.
Kirkkoa ei jatkosodan aikana ryhdytty korjaamaan. Vuonna 1944 kaupunki siirtyi taas Neuvostoliitolle. Sodan jälkeen venäläiset purkivat kirkon jäljellä olleet osat.
Uudisrakennussuunnitelma

Pietarissa toimiva venäläinen restaurointisäätiö Kansallinen arkkitehtuurin ja taidemuistomerkkien restaurointisäätiö on esittänyt alustavia suunnitelmia kirkon jälleenrakentamiseksi. Säätiön logossa on tuomiokirkon kuva. Alustavaa myönteistä kantaa suunnitelmalle on esitetty, mutta suuri ongelma on että ei ole tietoa, onko kirkko ollut valtion vai paikallishallinnon omaisuutta.
Hanketta vastustetaan niin Suomessa kuin Venäjälläkin siksi, että Viipurissa on runsaasti huonokuntoista vanhaa arvokasta rakennuskantaa, joka vaatisi korjaamista, muun muassa vanhan tuomiokirkon jäänteet, lähinnä kellotorni. Vastustavan kannan on esittänyt Viipurin kaupunginkirjaston restaurointiyhdistyksen pääsihteeri, arkkitehti Maija Kairamo, samoin venäläinen restaurointiasiantuntija, Moskovan arkkitehtuuri-instituutin professori Natalia Duškina.
Aiheesta muualla

Ilmakuva
Viipurin tuomiokirkon kellonlyönnit (Yleisradion äänite)
Viipurin tuomiokirkko Viipurin pienoismallissa (lauantai 2.9.1939)
Viipurin tuomiokirkko 3D-mallinnuksena VirtuaaliViipurin sivuilla
Huomattavia suomalaisia kirkkorakennuksia
| --- | --- |
Tuomiokirkkoja: Espoo • Helsinki • Kuopio • Lapua • Mikkeli • Oulu • Porvoo • Turku • Tampere
Katedraaleja: Uspenskin katedraali • Pyhän Nikolaoksen katedraali • Pyhän Kolminaisuuden katedraali • Pyhän Henrikin katedraali
Paikkamäärältään suuria: Kerimäki • Lapväärtti • Johanneksenkirkko • Nurmes • Keski-Porin kirkko • Heinävesi
Vanhoja puukirkkoja: Ulrika Eleonoran kirkko • Muhos • Petäjäveden vanha kirkko • Sammatti • Sodankylän vanha kirkko • Uudenkaupungin vanha kirkko • Vöyrin puukirkko
Vanhoja kivikirkkoja: Eckerö • Hammarland • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hollola • Jomala • Lemland • Nousiainen • Pernaja • Saltvik • Sund • Tyrvään Pyhän Olavin kirkko • Ulvila
Modernistisia: Kannonkoski • Lakeuden Risti • Nakkila • Rajamäki • Temppeliaukion kirkko • Varkauden pääkirkko
Luovutettujen alueiden kirkkoja: Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko • Kristuksen kirkastumisen katedraali • Viipurin tuomiokirkko • Viipurin vanha tuomiokirkko • Terijoen ortodoksinen kirkko
Viipurin tuomiokirkko sai osuman pommituksessa 3. helmikuuta 1940
Entisen tuomiokirkon paikka heinäkuussa 2014
Vileika

| Vileika (Вілейка, Вилейка) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Vileika
 Koordinaatit: 54°30′08″N, 26°55′48″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Minskin alue
Perustettu:  1599
Korkeus:  140–190 m
Väkiluku (10/2009):  26 836
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 vileyka.minsk-region.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vileika (valkoven. Вілейка, ven. Вилейка, puol. Wilejka, liett. Vileika) on vuoden 2009 väestönlaskennan perusteella 26 836 asukkaan kaupunki ja Vileiskin hallintopiirin (ven. Вилейский р-н) keskus Valko-Venäjällä Minskin alueella, Minskistä luoteeseen. Koko hallintopiirissä asui väestönlaskennan mukaan 52 053 ihmistä.
Vileikan seudulta, Niemenjoen sivuhaaran Vilijan (Neris) hedelmällisesestä jokilaaksosta on löydetty arkeologisia esineitä kuten keramiikkaa 6.–4. vuosisadalta eaa. Tästä syystä Vileikan aluetta pidetään eräänä Valko-Venäjän kauimmin asutuista seuduista. Virallisesti Vileika perustettiin vuonna 1599. Monet kaupungin vanhimmista rakennuksista tuhoutuivat vuoden 1810 palossa, joten suuri osa vanhemmasta rakennuskannasta on peräisin vasta 1800-luvun jälkipuoliskolta tai 1900-luvun alusta.
Liikenneyhteyksistä tärkeimpiin kuuluvat pohjoisesta Mjadzelin suunnasta saapuva ja Maladzetšnan (20 km:n etäisyydellä) kautta Minskiin (yhteensä 98 km) johtava kantatie (P28) sekä rautatieyhteys (Polotsk-Vileika-Maladzetšna).
Pari kilometriä Vileikan kaupungin itäpuolella Vilija-joessa (Neris) on vesivoimala patoineen. Padon itäpuolella sijaitsee 27 kilometriä pitkä Vilijan tekojärvi, joka on Valko-Venäjän suurin tekoallas. Pääkaupunki Minsk käyttää allasta raakavesilähteenään.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tiivis kaupunkikuvaus (englanniksi) (BYcity.org)
Lyhyitä artikkeleita hallintopiiristä ja sen keskustaajamasta rakennuksineen (venäjäksi) (dorogiby.info)
Kartta kaupungin keskustasta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia satelliittikuva kaupungista, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi)
eräs Vileika -keskeinen portaali (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Joitain rakennuksia Vileikasta (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
VHF-radioasema Vileikan lähellä (englanniksi)
Viirivehkat

| Viirivehkat |
| --- | --- |
 Spathiphyllum cochlearispathum
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Alismatales
Heimo::  Vehkakasvit Araceae
Alaheimo::  Monsteroideae
Suku::  Viirivehkat Spathiphyllum  Schott
Katso myös
   Viirivehkat Wikispeciesissä   Viirivehkat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viirivehkat (Spathiphyllum) on vehkakasvien heimoon kuuluva suku. Ne ovat kotoisin Etelä-Amerikasta. Poikkeuksena on laji tieteelliseltä nimeltään Spathiphyllum blandum, joka on kotoisin Havaijilta.
Ulkonäkö ja koko

Kukkien väri on yleensä valkoinen tai kellanvalkoinen. Kukinnan loputtua suojuslehti muuttuu vihreäksi.
Elinympäristö

Luonnonvaraiset kasvit ovat kosteikkokasveja. Näin ollen viirivehkat tarvitsevat paljon kastelua ja kostean ilman. Kasvit viihtyvät valoisalla paikalla, mutta sietävät myös varjoa.
Käyttö

Viirivehkoja käytetään huonekasveina. Kukinnan loputtua tehtävän mullan vaihdon yhteydessä kasvia voidaan jakaa.
Lajeja

Spathiphyllum floribundum – pikkuviirivehka
Spathiphyllum ortgiesii – jättiviirivehka
Aiheesta muualla

Huonekasvit.fi: Viirivehka (Spathiphyllum) (Arkistoitu – Internet Archive)
eKUKKA.fi: kasvikirjasto, Viirivehka, Spathiphyllum (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q132632  Wikispecies: Spathiphyllum  BOLD: 148538  CoL: 8W3P6  EoL: 30194  EPPO: 1SQFG  FNA: 130803  GBIF: 2869649  GRIN: 11344  iNaturalist: 206271  IPNI: 2912-1  IRMNG: 1062863  NCBI: 78381  NZOR: 9e65b9f7-a569-4aa1-a66a-057e7c533e05  Open Tree of Life: 679343  PLANTS: SPATH4  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30003632-2  Tropicos: 40002667  WFO: wfo-4000035894
Viirulehtimittari

| Viirulehtimittari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lehtimittarit Sterrhinae
Suku::  Lehtimittarit Scopula
Laji::  immorata
Kaksiosainen nimi
 Scopula immorata  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Viirulehtimittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viirulehtimittari (Scopula immorata) on yleinen lehtimittarilaji.
Koko ja ulkonäkö

Viirulehtimittari on yleisvaikutelmaltaan harmahtava perhonen. Siipien pohjaväri on harmaanvalkoinen, mutta kaikki viisi harmaata ja mutkittelevaa poikkijuovaa ovat leveitä ja voivat joillakin yksilöillä peittää suurimman osan vaaleasta väristä. Siivissä on lisäksi vihertävänharmaita pitkittäisjuovia, ja ne ovat kauttaaltaan mustanharmaiden, pienten pisteiden kirjomat. Aivan siiven reunassa on ohut, tumma viiru, ja siiven reunan ripset ovat täplikkäät. Naaraat ovat koiraita vaaleampia. Siipiväli on 21–29 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Viirulehtimittarin levinneisyys ulottuu Etelä-Euroopasta Siperiaan. Suomessa viirulehtimittaria tavataan yleisenä suurimmassa osassa maata, ja levinneisyys ulottuu ainakin Keski-Lappiin saakka. Perhonen lentää yleensä yhtenä sukupolvena kesäkuun alkupuolelta heinäkuun puoleen väliin. Joinakin vuosina lajilla on toinen sukupolvi elokuun lopulta syyskuun loppuun.
Elinympäristö ja elintavat

Pääasiassa iltapäivästä hämärään lentävä laji, joka tulee myös valolle. Lähtee helposti lentoon päivällä mutta toisaalta ei lennä mainittavasti enää pimeässä. Elää avoimilla niityillä, joutomailla ja muilla aukeilla paikoilla, mutta puuttuu vuoristoista. Toukka talvehtii keskenkasvuisena heinäkuun lopulta toukokuuhun.
Ravintokasvi

Toukka syö monia matalia niittykasveja.
Aiheesta muualla

kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
UK Moths (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q138682  BioLib: 52367  BOLD: 110101  CoL: 4VW3M  EoL: 272163  Fauna Europaea: 444291  Fauna Europaea (new): 671fc05d-6144-4101-b476-9bf73c61c786  GBIF: 5145260  iNaturalist: 207713  IRMNG: 10292469  LepIndex: 215858  LoB: 4727  MaBENA: ScopuImmor  NBN: NBNSYS0000005756  NCBI: 104444  Observation.org: 9665  Open Tree of Life: 947145  Laji.fi: MX.61733
Prokarbatsiini

| --- | --- |

Prokarbatsiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
4-[(2-metyylihydratsinyyli)metyyli]-N-propan-2-yylibentsamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 671-16-9
ATC-koodi: L01XB01
PubChem CID: 4915
DrugBank: DB01168
Kemialliset tiedot
Kaava: C12H19N3O 
Moolimassa: 221,299 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 223 °C
Liukoisuus veteen: 1,42 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia: Hepaattinen
Puoliintumisaika: 10 minuuttia
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, intravenoosi
Prokarbatsiini, Natulan on eräs sytostaatti eli syöpälääke. Niin kutsutussa MOPP -hoidossa, se oli yksi tämän hoitokaavion osanen. Muita olivat: typpisinappikaasu, vinkristiini sekä prednisoni.
Prokarbatsiinia on käytetty ja käytetään Hodgkinin taudin hoitoon sekä glioblastooman hoidossa, joka on eräs aivosyövän laji.
Aiheesta muualla

Onki: Prokarbatsiini
Human Metabolome Database (HMDB): Procarbazine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Procarbazine (englanniksi)
ChemBlink: Procarbazine (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en
Käännös suomeksi
Viirulurikki

| Viirulurikki> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Melanesianlurikit Charmosyna
Laji::  multistriata
Kaksiosainen nimi
 Charmosyna multistriata  (Rotschild, 1911) 
Katso myös
   Viirulurikki Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Viirulurikki (Charmosyna multistriata) on harvinainen Papua-Uudella-Guinealla elävä papukaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Viirulurikin pituus on noin 18 cm ja paino noin 40 g. Sen höyhenpuvun pääväri on vihreä. Alapuoli ja kurkku ovat keltaviiruiset, niska ruskea ja oranssinkiiltoinen ja pyrstön reunat punertavat, alapuolelta pyrstö on oliivinkeltainen. Nokka on kaksivärinen: ylänokka on harmaa, oranssikärkinen, ja alanokka on oranssi. Iiris on punainen ja koivet siniharmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren yksilön höyhenpuku on himmeämmän värinen.
Esiintyminen

Viirulurikki elää Papua-Uusi-Guinean keskiosan vuoristoalueella 800–1 770 metrin korkeudella. Lajin populaation koosta ei ole tietoa. Viirulurikin elämä tunnetaan huonosti.
Elinympäristö

Viirulurikit elävät pääasiassa vuoristometsissä ja metsänreunoissa. Ne liikkuvat pareittain tai pienissä alle 20 yksilön parvissa, ja oleskelevat enimmäkseen kukkivien puiden latvuksissa.
Lisääntyminen

Munia on kaksi, kooltaan 16,4 × 19,7 mm.
Ravinto

Viirulurikit syövät ainakin kukkien siitepölyä ja mettä.
Lilli Promet

Lilli Promet (16. helmikuuta 1922 Petseri – 16. helmikuuta 2007 Tallinna) oli virolainen kirjailija, jonka tuotannosta on suomennettu romaani Eikä rakkaus täyty (Otavan Neuvostokirjallisuutta-sarja, 1977, alkuteos Primavera, 1971). Hän on tunnetumpi lyhyemmistä proosateoksista kuten novelleista, joista muutama on suomennettu kokoelmiin Kamelinsilmä (1974), Eestiläinen novelli (1979) ja Sirpaleissa (1991).
Lilli Promet syntyi kuvataiteilijan tyttärenä, kävi itsekin Tallinnan taidekoulua ennen toista maailmansotaa ja valmistui keraamikoksi. Viron saksalaismiehityksen aikana hän pakeni Neuvostoliittoon, jossa hän työskenteli virolaisten radio-ohjelmien lähetyskeskuksessa Leningradissa. Vuosina 1944–1951 hän teki toimittajan töitä Tallinnassa kunnes jäi vapaaksi kirjailijaksi.
Varhaisteoksessaan Püha kunsti jüngrid (”Pyhän taiteen opetuslapset”, 1958) Promet kuvaa kolmen kertomuksen kautta taiteilijoita ja heidän pohtimiaan kysymyksiä. Vuonna 1958 häneltä ilmestyivät myös kokoelma Ainult puhtast armastusest (”Vain puhtaasta rakkaudesta”) ja yhdessä aviomies Ralf Parven kanssa kirjoitettu matkakirja 3 × pakitud kohver. 1960-luvun alkupuolen kokoelmat Roosa kübar (”Vaaleanpunainen hattu”, 1961) ja Lamav tiiger (”Makaava tiikeri”, 1964) sisältävät novelleja, novellettejaselvennä , lastujaselvennä ja satuja.
Myöhemmällä urallaan Promet laajensi romaaneihin, Meesteta küla (”Miehetön kylä”, 1962) kuvaa Viron sotatantereelta Neuvostoliiton selustaan pieneen tataarikylään paenneita virolaisia. Suurimman kansainvälisen huomion sai vuoden 1971 suomeksikin julkaistu romaani Eikä rakkaus täyty, joka kuvaa neuvostoliittolaista matkailijaryhmää Italiassa. Päähenkilö, naisnäyttelijä, tapaa uudelleen nuoruutensa rakastetun. Romaani Tüdrukud taevast (”Taivaan tytöt”, 1979) sijoittuu natsimiehityksen ajan Viroon, ja tapahtumat nähdään vakoilijaksi tutuille seuduille lähetetyn tytön silmin.
Suomennettuja novelleja

Kamelinsilmä: neuvostokirjailijoiden kertomuksia , toim. Isaak Kramov, suom. Erkki Peuranen ym. Moskova: Edistys 1974
Yhden kesän akvarellit
Sirpaleissa, virolaista lyhytproosaa, suom. Aino Kaasinen, Nastola: FinnEpos 1991 ISBN 952-9523-12-2
Lepäävä tiikeri (Lamav tiiger)
Rakkaus
* Eestiläinen novelli , toim. Heino Puhvel, Tallinna: Perioodika 1979
Don Alfredo, suom. Anja Salokannel
Saksalainen, suom. Anja Salokannel
Teema 1973 , toimittanut Juha Virkkunen, Helsinki: Tammi 1973 ISBN 951-30-2503-9
Kolme muistelmaa