stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hungaroring
Voittajat > Formula Renault 3.5

| Kausi | Lähtö | Kuljettaja | Talli | Raportti |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2007 | 1. lähtö |  Filipe Albuquerque | Epsilon Euskadi | Raportti |
| 2007 | 2. lähtö |  Alejandro Núñez | Red Devil Team Comtec | Raportti |
| 2008 | 1. lähtö |  Giedo van der Garde | P1 Motorsport | Raportti |
| 2008 | 2. lähtö |  Fábio Carbone | Ultimate Signature | Raportti |
| 2009 | 1. lähtö |  Fairuz Fauzy | Mofaz Fortec Motorsport | Raportti |
| 2009 | 2. lähtö |  Pasquale Di Sabatino | RC Motorsport | Raportti |
| 2010 | 1. lähtö |  Daniel Ricciardo | Tech 1 Racing | Raportti |
| 2010 | 2. lähtö |  Sten Pentus | Fortec Motorsport | Raportti |
| 2011 | 1. lähtö |  Jean-Éric Vergne | Carlin | Raportti |
| 2011 | 2. lähtö |  Jean-Éric Vergne | Carlin | Raportti |
| 2012 | 1. lähtö |  Robin Frijns | Fortec Motorsports | Raportti |
| 2012 | 2. lähtö |  António Félix da Costa | Arden Caterham | Raportti |
| 2013 | 1. lähtö |  Nico Müller | International Draco Racing | Raportti |
| 2013 | 2. lähtö |  António Félix da Costa | Arden Caterham | Raportti |
| 2014 | 1. lähtö |  Roberto Merhi | Zeta Corse | Raportti |
| 2014 | 2. lähtö |  Norman Nato | DAMS | Raportti |
| 2015 | 1. lähtö |  Jegor Orudžev | Arden Motorsport | Raportti |
| 2015 | 2. lähtö |  Oliver Rowland | Fortec Motorsports | Raportti |
| 2016 | 1. lähtö |  Johnny Cecotto, Jr. | RP Motorsport | Raportti |
| 2016 | 2. lähtö |  Tom Dillmann | AVF | Raportti |
Voittajat > Porsche Supercup

| Kausi | Lähtö | Kuljettaja | Talli | Raportti |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2002 | 1. lähtö |  Marco Werner | Infineon-Team Farnbacher PZM | Raportti |
| 2003 | 1. lähtö |  Frank Stippler | Infineon-Team Farnbacher PZM | Raportti |
| 2004 | 1. lähtö |  Wolf Henzler | Infineon-Team Farnbacher PZM | Raportti |
| 2005 | 1. lähtö |  Patrick Huisman | Lechner Racing School Team | Raportti |
| 2006 | 1. lähtö |  Patrick Huisman | Lechner Racing School Team | Raportti |
| 2007 | 1. lähtö |  Richard Westbrook | HISAQ Competition | Raportti |
| 2008 | 1. lähtö |  Damien Faulkner | SAS Lechner Racing | Raportti |
| 2009 | 1. lähtö |  René Rast | Veltins MRS Racing | Raportti |
| 2010 | 1. lähtö |  Nick Tandy | Konrad Motorsport | Raportti |
| 2011 | 1. lähtö |  Kuba Giermaziak | Verva Racing Team | Raportti |
| 2012 | 1. lähtö |  Kévin Estre | Hermes Attempto Racing | Raportti |
| 2012 | 2. lähtö |  Christian Engelhart | Konrad Motorsport | Raportti |
| 2013 | 1. lähtö |  Sean Edwards | Team Allyouneed by Project 1 | Raportti |
| 2014 | 1. lähtö |  Kuba Giermaziak | Verva Lechner Racing Team | Raportti |
| 2015 | 1. lähtö |  Sven Müller | Lechner Racing Middle East | Raportti |
| 2016 | 1. lähtö |  Sven Müller | Lechner MSG Racing Team | Raportti |
| 2017 | 1. lähtö |  Michael Ammermüller | Lechner MSG Racing Team | Raportti |
| 2018 | 1. lähtö |  Thomas Preining | BWT Lechner Racing | Raportti |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hungaroring Wikimedia Commonsissa
Formula 1 -radat
| --- | --- |
Kaudella 2024:    Sakhir   Jedda   Melbourne   Suzuka   Shanghai   Miami   Imola   Monaco   Montréal   Barcelona   Spielberg   Silverstone   Budapest   Spa   Zandvoort   Monza   Baku   Singapore   Austin   México   Interlagos   Las Vegas   Lusail   Abu Dhabi 
Aikaisemmilla kausilla:    Adelaide   Ain-Diab   Aintree   Anderstorp   AVUS   Brands Hatch   Bremgarten   Buddh   Buenos Aires   Caesars Palace   Clermont-Ferrand   Dallas   Detroit   Dijon   Donington Park   East London   Estoril   Fuji   Hockenheim   Indianapolis   Istanbul   Jacarepaguá   Jarama   Jerez   Kyalami   Le Mans   Long Beach   Magny-Cours   Monsanto   Mont-Tremblant   Montjuïc   Mosport Park   Mugello   Nivelles-Baulers   Nürburgring   Paul Ricard   Pedralbes   Pescara   Phoenix   Portimão   Porto   Reims   Riverside   Rouen   Sebring   Sepang   Sotši   TI   Valencia   Watkins Glen   Yeongam   Zeltweg   Zolder 
Formula 1 -luokan Unkarin Grand Prix’t
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1950-luku | 1950 | 1951 | 1952 | 1953 | 1954 | 1955 | 1956 | 1957 | 1958 | 1959 |
| 1960-luku | 1960 | 1961 | 1962 | 1963 | 1964 | 1965 | 1966 | 1967 | 1968 | 1969 |
| 1970-luku | 1970 | 1971 | 1972 | 1973 | 1974 | 1975 | 1976 | 1977 | 1978 | 1979 |
| 1980-luku | 1980 | 1981 | 1982 | 1983 | 1984 | 1985 | 1986 | 1987 | 1988 | 1989 |
| 1990-luku | 1990 | 1991 | 1992 | 1993 | 1994 | 1995 | 1996 | 1997 | 1998 | 1999 |
| 2000-luku | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 2010-luku | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 |
| 2020-luku | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 |  |  |  |  |  |
Radat: Hungaroring (1986–)
Mike Taylor

| Mike Taylor> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:   Iso-Britannia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1959-1960
Talli(t):  Cooper, Lotus
Kilpailuja:  2 (1 lähtö)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Britannian GP 1959
Viimeinen kilpailu:  Belgian GP 1960
Michael "Mike" J. C. Taylor (24. huhtikuuta 1934 – 4. huhtikuuta 2017) oli brittiläinen F1-kuljettaja. Hän osallistui kahteen F1-osakilpailuun kausina 1959–1960. Hän keskeytti toisessa ja karsiutui toisessa, eikä saavuttanut pisteitä. Hän osallistui myös useisiin MM-sarjaan kuulumattomiin kilpailuihin.
Taylorin ura kilpa-ajajana alkoi 1950-luvulla tämän ajaessa urheiluautoluokissa, mm. 1100-kuutioisten luokissa MG:n, Jaguarin ja Lotuksen autoilla. Hänen saavutuksensa kyseisessä luokassa Goodwoodin järjestämissä ajoissa huomioitiin Motor Sport Brooklands Memorial Trophy-palkinnolla. Hän jakoi Le Mansin 24 tunnin ajoissa autonsa Innes Irelandin kanssa johtaen kilpailua 1100-kuutioisten luokassa, kunnes autoon iski teknisiä vikoja. Myöhemmin Taylorille tarjottiin mahdollisuutta ajaa Alan Brownin Formula 2-luokan Cooper-autoa, jolla sijoittui neljänneksi Berliinin osakilpailussa AVUSin radalla. Vuonna 1959 hän kilpaili myös Formula 1 -sarjan Britannian osakilpailussa, mutta kyseinen kilpailu päättyi keskeytykseen.
Taylorin kilpailu-ura loppui ennenaikaisesti hänen jouduttua onnettomuuteen vuoden 1960 Belgian GP:n harjoituksissa. Hän paiskautui ulos autostaan 160 mailin tuntinopeudella, vieri mäkeä alas ja osui puuhun murtaen useita luita. Stirling Moss joutui samanlaiseen onnettomuuteen ja halvaantui, mutta terapian avulla pystyi kävelemään. Taylor haastoi Lotuksen oikeuteen ja voitti käsittelyn saaden korvausrahoja, mutta kärsi myöhemmin kiinteistöyritystoiminnassa miljoonien puntien tappiot yhtiön ajautuessa taloudellisiin vaikeuksiin vuonna 1977.
Vuonna 1980 Taylor meni naimisiin Stirling Mossin ex-vaimon Elaine Barberinon kanssa. Heidän perheensä koostui Luke-pojasta, Emma-tyttärestä sekä Allison-tytärpuolesta. Taylor kuoli vuonna 2017 taisteltuaan pitkään syöpää vastaan.
F1-tilastot

| Vuosi | Talli | Valmistaja | Moottori | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1959 | Alan Brown Equipe | Cooper T45 (F2) | Climax S4 | MON | 500 | NED | FRA | GBR Kesk. | GER | POR | ITA | USA |  | - | 0 |
| 1960 | Taylor-Crawley   Racing Team | Lotus 18 | Climax S4 | ARG | MON | 500 | NED | BEL DNS | FRA | GBR | POR | ITA | USA | - | 0 |
Mommilan kirkko

| Mommilan kirkko |
| --- | --- |
 Mommilan kirkko huhtikuussa 2014.
Sijainti:  Mommila-Hietoisten kylä, Hausjärvi
Koordinaatit:  60°52′57.2″N, 025°03′19.5″E
Seurakunta:  Hausjärven seurakunta
Rakentamisvuosi:  1904
Suunnittelija:  Emil Olander
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  150
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mommilan kirkko Hausjärven Hietoisissa on valmistunut vuonna 1904. Hausjärven seurakunnalle nykyään kuuluva pieni puukirkko rakennettiin alun perin Mommilan kartanon rukoushuoneeksi. Sen rakentaminen oli vielä kesken, kun Gösta von Schantz myi kartanonsa Alfred Kordelinille vuonna 1903. Kordelin saattoi rakennustyöt loppuun ja hankki rukoushuoneelle kirkkoerioikeudet vuonna 1905. Vuonna 1917 surmattu Kordelin oli määrännyt testamentissaan kirkon Lammin seurakunnalle – Mommilan kartano kuului tuolloin Lammin kuntaan. Mommila-Hietoisten kylä siirtyi Hausjärven kyläksi vasta vuoden 2010 alussa, sitä ennen se oli yhden vuoden osana Hämeenlinnaa.
Kirkonmäeltä näkyy Mommilanjärvi ja Mommilan kartano.
Kirkon pihapiirissä oleva seurakuntatupa.
Mommilan sankarihaudat kesällä 2013.
Nikkarityylisen kirkon on suunnitellut Emil Olander ja rakentanut Vihtori Olander. Se on tyypiltään pitkäkirkko, siinä on matala torni ja katon toisessa päässä samantyylinen kattoratsastaja. Kirkon paikkaluku on noin 150.
Mommilan kirkkoa on korjattu muutamaan otteeseen. Vuoden 1959 peruskorjaus tehtiin arkkitehti Mikael Nordenswanin suunnitelmien mukaan. Korjauksessa kirkko sai sähköistyksen ja uudet valaisimet ja kirkon urut vaihdettiin urkuharmoniksi. Seuraava korjaus tehtiin vuonna 1987, jolloin kirkko palautettiin alkuperäiseen ulkoasuunsa. Kirkko ja seurakuntatupa maalattiin 2005. Kirkkotekstiilit uusittiin 1992. Kirkon alttaritaulun arvellaan olevan 1840- tai 1850-luvulta ja sen tekijänä pidetään Berndt Godenhjelmiä.
Kirkon pihapiirissä on vuonna 1912 kouluksi valmistunut rakennus, joka toimii nykyään seurakuntatupana. Mommilan hautausmaa on muutaman sadan metrin päässä kirkosta Mommilanjärven Koinniemessä. Hautausmaalla on sankarihautausmaa, jonka sankarimuistomerkki on taiteilija Urho Ahonurhon teos.
Mommilan kirkonmäki on osa Mommilan kartanomaisemaa, joka kuuluu museoviraston määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mommilan kirkko Wikimedia Commonsissa
Michael Seresin

| Michael Seresin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. helmikuuta 1942 (ikä 82) Wellington, Uusi-Seelanti
Ammatti:  elokuvaaja
Aiheesta muualla
Kotisivu
Michael Seresin (s. 17. heinäkuuta 1942 Wellington, Uusi-Seelanti) on uusiseelantilainen elokuvaaja, joka tunnetaan erityisesti 1970-luvulla alkaneesta yhteistyöstä ohjaaja Alan Parkerin kanssa. Seresin on voittanut BAFTA-palkinnon elokuvasta Seitsemännen portaan enkeli.
Elokuvatyöskentelyn ohella Seresin toimii myös viinialalla; hän perusti Seresin Estate -yrityksen Marlboroughiin vuonna 1992.
Filmografiaa

Bugsy Malone (1976)
Keskiyön pikajuna (1978)
Tyttölaakso (1979)
Myrskyävä sydän (1982)
Birdy (1984)
Noiduttu sydän (1987)
Tervetuloa paratiisiin (1990)
Pormestari (1996)
Salasana: Mercury (1998)
Seitsemännen portaan enkeli (1999)
Pelon ilmapiiri (2001)
David Galen elämä (2003)
Harry Potter ja Azkabanin vanki (2004)
Pariisi, rakkaudella (2006)
Gravity (2013)
Aiheesta muualla

Michael Seresin Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Seresin Estaten kotisivut
IUS

Taiteilijan näkemys kiertoradalla olevasta IUS-vaiheeseen kiinnitetystä Ulysses-aurinkoluotaimesta.
Inertial Upper Stage (lyh. IUS, aiempi nimi Interim Upper Stage) oli yhdysvaltalainen kaksivaiheinen kiinteäajoainen rakettivaihe, jonka kehitti ja jota valmisti Boeing. Vaiheen kehitys käynnistyi vuonna 1976 ja se laukaistiin ensi kertaa vuonna 1982. IUS oli suunniteltu siirtämään Titan 34D- ja Titan IV -kantoraketeilla sekä Avaruussukkulalla matalalle Maan kiertoradalle laukaistuja hyötykuormia lopullisille korkeammille kiertoradoilleen.
Kehitys

Nasa lähti ajamaan avaruussukkulaohjelman suunnitteluvaiheessa erillisen rakettivaiheen kehitystä, jolla voitaisiin kiihdyttää sukkulan matalalle Maan kiertoradalle viemiä hyötykuormia suurempienergiaisille kiertoradoille (esim. GTO tai GEO) tai pakonopeuteen. Hankkeen tarjouskilpailuun osallistuivat XXXX ja XXXX nesteajoaineisilla Centaur- (LH2 / LOX) ja Transtage-rakettivaiheillaan (Aerozine 50 / N2O4) [lähde? ] sekä Boeing kiinteäajoaineisella Interim Upper Stagella (IUS), jonka kehittäminen oli käynnistynyt vuonna 1976. Transtage kykeni täyttämään Yhdysvaltain puolustusministeriön vaatimukset, mutta sen suorituskyky jäi Nasan tiedemissioiden vaatimuksista. Centaur kykeni täyttämään molempien virastojen missiovaatimukset, kun IUS oli Transtagea suorituskykyisempi ja täytti asevoimien tarpeet, mutta jäi edelleen Nasan vaatimuksista.
Jatkokehitykseen päätyivät Centaur ja IUS, joista jälkimmäinen sai toisen kiinteäajoaineisen lisävaiheen, jota voitiin käyttää satelliittien nostamiseen suoraan geostationaariselle kiertoradalle. Toinen vaihe kasvatti myös pakonopeuteen laukaistavissa olleen hyötykuorman massaa. Shuttle-Centaur -konseptin kehitys keskeytyi Challenger-onnettomuuden jälkeen. Interim Upper Stage nimettiin hankkeen edetessä uudelleen Inertial Upper Stageksi.
Boeing oli IUS-hankkeen pääurakoitsija, ja United Technologiesin Chemical Systems Division (CSD) toimitti rakettivaiheissa käytetyt kiinteäajoaineiset moottorit. Avioniikkapuolen alihankkijoita olivat TRW, Cubic ja United Technologiesin alainen Hamilton Standard Division. TRW ja Cubic toimittivat vaiheen telemetria-, seuranta- ja ohjausalijärjestelmät. Hamilton Standard vastasi asennonsäätöjärjestelmästä. Avioniikkatietokoneen toimitti Hamilton Standardin alihankkija Delco.
Laukaisuprofiili

Titan-laukaisujen yhteydessä raketti kuljetti IUS:ään kiinnitetyn hyötykuorman matalalle Maan kiertoradalle. Kantoraketista irtautumisen jälkeen IUS:n ensimmäinen vaihe kuljetti hyötykuorman elliptiselle siirtoradalle. Sukkulalaukaisut veivät IUS-hyötykuormayhdistelmän vastaavalle matalalle radalle, jolla yhdistelmä nostettiin noin 50 asteen kulmaan sukkulan rahtitilassa ja vapautettiin. IUS:n ensimmäisen vaiheen sytytys tapahtui sukkulan päästyä turvalliselle etäisyydelle siitä, jonka jälkeen vaihe vei hyötykuorman Titan-laukaisujen tapaan elliptiselle siirtoradalle. [lähde? ]
IUS:n käytetty ensimmäinen vaihe ja vaiheita yhdistävä interstage-osa irrotettiin siirtoradan apogeumissa. Toinen kiinteäajoaineinen moottori sytytettiin irtautumisen jälkeen, ja se kuljetti hyötykuorman lopulliselle ympyräradalle elliptiseltä siirtoradalta. Hyötykuorman vapauttamisen jälkeen IUS suoritti asennonsäätömoottoreillaan retrogradisen polton, jolla pudotettiin vaihe alemmalle kiertoradalle ja estettiin mahdolliset törmäykset hyötykuorman kanssa.
IUS:ää käytettiin suurempienergiaisille geostationaarisille kiertoradoille vietyjen tietoliikenne- ja tiedustelusatelliittien lisäksi planeettaluotainten laukaisuihin, jolloin sen toinen vaihe sytytettiin heti ensimmäisen palettua loppuun. Toisen vaiheen sytyttäminen alhaisilla ratakorkeuksilla, missä ratanopeus oli korkea, kiihdytti luotaimen Maan pakonopeuteen Oberth-ilmiön ansiosta. IUS:n suorituskyky oli raskaampaa nesteajoaineista Centaur-vaihetta heikompi. Centaur olisi kyennyt laukaisemaan esimerkiksi Galileo-luotaimen suoralla kaksivuotisella lentoradalla Jupiteriin, kun heikomman IUS:n kanssa luotaimen piti hyödyntää painovoimalinkoa useita kertoja kokonaislentoajan pidentyessä samalla kuuteen vuoteen.
Tekniset tiedot

IUS on 5,2 metriä pitkä ja sen halkaisija on 2,9 m. Vaihe koostuu sen kantorakettiin yhdistävästä takaosasta (engl. aft skirt), alemmasta kiinteäajoaineisesta vaiheesta, jossa on 21 400 9707 kg ajoainetta, ja jonka työntövoima on 203 kN, sekä ylemmästä kiinteäajoaineisesta vaiheesta, jossa vastaavasti 2722 kg ajoainetta, ja jonka työntövoima 82 kN. Vaiheen avustaviin alijärjestelmiin kuuluvat avioniikka- ja RCS-järjestelmät. Avioniikka käsittää asennonsäätö-, telemetria- ja GN&C-järjestelmät (engl. guidance, navigation & control), sekä sähkönsyötön. Tehtävän kannalta kriittiset avioniikka- ja RCS-järjestelmät, TVC-ohjaus (engl. thrust vector control), moottorien sytytysjärjestelmät ja vaiheiden erottamisessa käytetty pyrotekniikka on kahdennettu korkean luotettavuuden saavuttamiseksi.
Avaruussukkulalaukaisujen yhteydessä IUS kykeni viemään 2 270 kilogramman hyötykuorman suoraan geostationaariselle kiertoradalle tai 4 940 kg geostationaariselle siirtoradalle.
Alijärjestelmät > Runkorakenne

IUS:n runkorakenteen tehtävänä on vaiheeseen vaikuttavien kuormien hallinta. Merkittävimmät rakenneosat ovat kantorakettiin yhdistyvä takaosa (engl. aft skirt), kiinteäajoaineisten vaiheiden välinen interstage ja avustaviin alijärjestelmiä käsittävä equipment support section (ESS). Osissa käytettiin puolikuorirakennetta, jossa osittain kantavaa ulkokuorta vahvisti kuusi pitkittäisjäykistettä ja poikittaista muotokaarta. IUS:n ja kantoraketin väliset avoimet osat on lämpöeristetty MLI-kangasta (engl. multi layer insulation blanket).
Alijärjestelmät > ESS

ESS:ään oli sijoitettu merkittävä osa vaiheen avioniikasta ja ohjausjärjestelmistä. Sen yläosassa sijaitsi halkaisijaltaan kolmemetrinen hyötykuorman kiinnitysrengas, joka toimi rajapintana IUS:n ja hyötykuorman sähköjärjestelmien välillä. ESS:n linjavaihdettavia yksikköjä (LRU, engl. line-replaceable unit) voidaan käsitellä ja vaihtaa rakenteessa olevien luukkujen kautta myös vaiheen kantorakettiin kiinnittämisen jälkeen.
Laukaisut

| Sarjanumero | Laukaisupäivä | Kantoraketti / sukkula | Hyötykuorma | Huomiot | Kuva |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2 | 1982-10-30 30.10.1982 | Titan 34D | DSCS II F-16/III A-1 | Telemetriatietoja ei saatu liki koko lennon aikana, mistä huolimatta hyötykuorma saatiin oikealle radalle. |  |
| 1 | 1983-04-04 4.4.1983 | Avaruussukkula Challenger (STS-6) | TDRS-A (TDRS-1) | IUS:n toisen vaiheen poltto epäonnistui ja hyötykuorma joutui virheelliselle kiertoradalle. Boeingin lentoa valvova henkilökunta onnistui irrottamaan hyötykuorman vaiheesta, jolloin se saatiin ohjattua omilla moottoreillaan lopulliselle oikealle radalleen. |  |
| 11 | 1985-01-24 24.1.1985 | Avaruussukkula Discovery (STS-51-C) | USA-8 (Magnum) | Salainen puolustusministeriön hyötykuorma. [lähde? ] |  |
| 12 | 1985-10-03 3.10.1985 | Avaruussukkula Atlantis (STS-51-J) | USA-11/12 (DSCS) | Salainen puolustusministeriön hyötykuorma. |  |
| 3 | 1986-01-28 28.1.1986 | Avaruussukkula Challenger (STS-51-L) | TDRS-B | Challenger-onnettomuus |  |
| 7 | 1988-09-29 29.9.1988 | Avaruussukkula Discovery (STS-26) | TDRS-C (TDRS-3) |  |  |
| 9 | 1989-03-13 13.3.1989 | Avaruussukkula Discovery (STS-29) | TDRS-D (TDRS-4) |  |  |
| 18 | 1989-05-04 4.5.1989 | Avaruussukkula Atlantis (STS-30) | Magellan | Venus-luotain |  |
| 8 | 1989-06-14 14.6.1989 | Titan 402A | USA-39 (DSP) |  |  |
| 19 | 1989-10-18 18.10.1989 | Avaruussukkula Atlantis (STS-34) | Galileo | Jupiter-luotain |  |
| 5 | 1989-11-23 23.11.1989 | Avaruussukkula Discovery (STS-33) | USA-48 (Magnum) | Salainen puolustusministeriön hyötykuorma. |  |
| 17 | 1990-10-06 6.10.1990 | Avaruussukkula Discovery (STS-41) | Ulysses-aurinkoluotain |  |  |
| 6 | 1990-11-13 13.11.1990 | Titan 402A | USA-65 (DSP) |  |  |
| 15 | 1991-08-02 2.8.1991 | Avaruussukkula Atlantis (STS-43) | TDRS-E (TDRS-5) |  |  |
| 14 | 1991-11-24 24.11.1991 | Avaruussukkula Atlantis (STS-44) | USA-75 (DSP) |  |  |
| 13 | 1993-01-13 13.1.1993 | Avaruussukkula Endeavour (STS-54) | TDRS-F (TDRS-6) |  |  |
| 20 | 1994-12-22 22.12.1994 | Titan 402A | USA-107 (DSP) |  |  |
| 26 | 1995-07-13 13.7.1995 | Avaruussukkula Discovery (STS-70) | TDRS-G (TDRS-7) |  |  |
| 4 | 1997-02-23 23.2.1997 | Titan 402B | USA-130 (DSP) |  |  |
| 21 | 1999-04-09 9.4.1999 | Titan 402B | USA-142 (DSP) | IUS:n vaiheiden irtautuminen epäonnistui, hyötykuorma päätyi käyttökelvottomalle kiertoradalle. |  |
| 27 | 1999-07-23 23.7.1999 | Avaruussukkula Columbia (STS-93) | Chandra-avaruusteleskooppi | Viimeinen sukkulalla lauksaistu IUS. |  |
| 22 | 2000-05-08 8.5.2000 | Titan 402B | USA-149 (DSP) |  |  |
| 16 | 2001-08-06 6.8.2001 | Titan 402B | USA-159 (DSP) |  |  |
| 10 | 2004-02-14 14.2.2004 | Titan 402B | USA-176 (DSP) |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta IUS Wikimedia Commonsissa
Evolution of the Inertial Upper Stage (Arkistoitu – Internet Archive) Crosslink Winter 2003 Vol 4 Num 1 (published by The Aerospace Corporation), page 38
Inertial Upper Stage at Federation of American Scientists
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Inertial Upper Stage
IUS-rakettivaiheeseen kiinnitetty Galileo-luotain vapautetaan Avaruussukkula Atlantiksen rahtitilasta lennolla STS-34.
IUS:n rakennepiirros.
Käännös suomeksi
Meksiko kesäolympialaisissa 2012

Meksiko osallistui Lontoon kesäolympialaisiin 2012 102 urheilijan joukkueella. Meksikon lippua avajaisissa ja päättäjäisissä kantoi María Espinoza.
Mitalistit > Kultaa

Jalkapallomaajoukkue – jalkapallo, miesten turnaus
Mitalistit > Hopeaa

Iván García ja Germán Sánchez – uimahypyt, miesten 10 m kerroshyppyjen parikilpailu
Paola Espinosa ja Alejandra Orozco – uimahypyt, naisten 10 m kerroshyppyjen parikilpailu
Aída Román – jousiammunta, naisten yksilökilpailu
Mitalistit > Pronssia

Mariana Avitia – jousiammunta, naisten yksilökilpailu
Laura Sánchez – uimahypyt, naisten 3 m ponnahduslauta
María Espinoza – taekwondo, naisten yli 67 kg
Mitä meistä tuli

| Mitä meistä tuli |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Miika Ullakko
Käsikirjoittaja:  Miika Ullakko
Tuottaja:  Tianyi Pan Miika Ullakko
Säveltäjä:  Markus Ullakko
Leikkaaja:  Miika Ullakko
Pääosat:  Olli Similä  Miika Ullakko  Maria Uusikylä  Emilia Räisänen  Jere Laukkanen  Miroslav Laur  Rina Saari  Olli Jantunen 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Misty Friday Films
Ensi-ilta:   11. joulukuuta 2009
Kesto:  123 min
Alkuperäiskieli:  suomi, venäjä
Budjetti:  10 000 €
Edeltäjä:  Graffiti meissä
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mitä meistä tuli on vuonna 2009 Suomessa teatterilevityksen Finnkinossa saanut suomalainen harrastelijaelokuva, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Miika Ullakko. Hän näyttelee myös elokuvan yhtä pääosaa. Muissa rooleissa nähdään muun muassa harrastelijanäyttelijät Olli Similä ja Maria Uusikylä, jotka nähtiin myös Ullakon Graffiti meissä -elokuvassa. Mitä meistä tuli on niin sanottu indie-elokuva, joka on toteutettu tuottajien omalla rahoituksella ja oman markkinointikoneiston voimin. Elokuva on yksi harvoista teatterilevitykseen päätyneistä indie-elokuvista. Sitä levitti teattereihin Black Lion Pictures.
Luokkakokouksesta kertova tarina on voittanut parhaan elokuvan palkinnon Ranskassa (Culture & Cultures International Film Festival) sekä parhaan eurooppalaisen elokuvan palkinnon Etelä-Afrikassa. Elokuva pääsi lisäksi International Panorama sarjaan Shanghain kansainvälisille elokuvafestivaaleille. Finnkino toi elokuvan ohjelmistoonsa joulukuussa 2009 yhdellä esityskopiolla. Vuoden 2009 Jussi-gaalan yleisöäänestyksessä elokuva nousi toiseksi suosituimmaksi heti Rööperin jälkeen .
Elokuvassa kuullaan Arttu Wiskarin laulamana kappaleet ”Huuto hiljainen”, ”Satamasta satamaan”, ”Tuhkaa ja ikävää” ja ”Mallorcalla”. Hän esittää elokuvassa itseään esiintymässä lavalla.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Olli Similä  | … |  Toni   |
|  Miika Ullakko  | … |  Jake   |
|  Maria Uusikylä  | … |  Erika   |
|  Emilia Räisänen  | … |  Valentina   |
|  Jere Laukkanen  | … |  Pelle   |
|  Miroslav Laur  | … |  Kiril   |
|  Jevgeni Haukka  | … |  Oleg   |
|  Rina Saari  | … |  Nuori Erika   |
|  Olli Jantunen  | … |  Nuori Toni   |
|  Tomi Kerminen  | … |  Tauski   |
|  Akseli Konttas  | … |  Nuori Pelle   |
|  Anton Kontio  | … |  Nuori Jake   |
|  Arttu Wiskari  | … |  Arttu   |
Aiheesta muualla

Elokuvan Internet-sivut
Leffahullun päiväkirja, blogi elokuvan tuotannosta
Aiheesta muualla > Arvostelut

Jetro Suni: Mitä meistä tuli (2009)  5.10.2010. Elitisti.