stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Postumus
Elämä > Kapina

Kesällä 260 Rooman keisari Valerianus joutui persialaisten vangiksi idässä. Eri puolilla valtakuntaa syntyi tällöin kapinoita, ja samaan aikaan germaanit uhkasivat Rooman pohjoisrajaa. Valerianuksen poika ja kanssahallitsija Gallienus jätti poikansa Saloninuksen yhdessä pretoriaaniprefekti Silvanuksen kanssa Colonia Agrippinensikseen Germania inferioriin. Maaherra Postumus puolestaan oli vastuussa Reinin rajan puolustamisesta frankkeja ja muita germaaneja vastaan. Gallienus joutui itse lähtemään Tonavalle ja Pohjois-Italiaan taistelemaan vallananastajia ja germaaneja vastaan.
Postumus onnistui kukistamaan frankit taistelussa lähellä nykyistä Empeliä. Hän aikoi jakaa sotasaaliin sotilailleen, mutta Silvanus ja Saloninus vaativat Postumusta luovuttamaan sotasaaliin. Tällöin Postumuksen sotilaat närkästyivät ja julistivat Postumuksen keisariksi. Tämä marssi armeijoineen Colonia Agrippinensikseen piirittäen kaupungin. Silvanus ja Saloninus yrittivät turhaan saada kaupungin asukkaiden tuen puolelleen. Muutaman viikon piirityksen jälkeen kaupunkilaiset päättivät ottaa asian omiin käsiinsä: he murhasivat Silvanuksen ja Saloninuksen ja avasivat porttinsa Postumuksen joukoille. Gallienus, joka oli tuolloin toisaalla, ei pystynyt tekemään mitään piirittäjien hyväksi.
Postumus otti pääkaupungikseen Augusta Treverorumin ja perusti sinne oman pretoriaanikaartin, senaatin, konsulit ja muut hallintoelimet. Hän oli myös konsulina vuosina 260, 261, 262, 266/267 ja 269.
Aivan aluksi Postumus tunnustettiin Germanian, Gallian ja Raetian provinsseissa. Vuonna 261 myös Britannian ja Hispanian provinssit siirtyivät Postumuksen puolelle. Seuraavat vuodet hän taisteli germaaneja vastaan, jotka tekivät toistuvasti ryöstöretkiä ja hyökkäyksiä Reinin yli Germaniaan. Postumus onnistuikin hyvin, ja hän otti arvonimen Germanicus Maximus ennen 10. joulukuuta 261. Postumuksen toimet pelastivat roomalaisen Germanian ja Gallian kaupungit tuholta. Toisin kuin muut vallananastajat, Postumus ei yrittänyt saada muuta valtakuntaa hallintaansa. Ei ole myöskään todisteita, että hänen tavoitteenaan olisi ollut luoda oma Rooman valtakunnasta erillinen keisarikunta. Hän ja hänen seuraajansa pitivät aina itseään Rooman valtakunnan keisarien laillisina seuraajina, ja Postumus ottikin itselleen tavalliset Rooman keisarien arvonimet kuten pontifex maximus ja pater patriae.
Elämä > Sota Gallienusta vastaan

Vuonna 265 Gallienus hyökkäsi Postumuksen joukkoja vastaan Galliassa. Eräässä taistelussa Gallienuksen joukot melkein löivät Postumuksen armeijan, mutta Gallienuksen ratsuväen komentaja Aureolus päästi vihollisen pakoon, joko vahingossa tai tarkoituksella. Aureolus armahdettiin, ja Gallienus yritti pian uudestaan. Hän kuitenkin haavoittui vakavasti eräässä piirityksessä ja joutui keskeyttämään sotaretken. Tämän jälkeen Gallienus ei enää yrittänyt hyökkäystä Postumusta vastaan.
Elämä > Aureoluksen kapina

Vuonna 268 Aureolus kapinoi Gallienusta vastaan ja osoitti tukensa Postumukselle. Tämä ei kuitenkaan ollut kiinnostunut asiasta, ja Aureolus joukkoineen ajettiin pian Mediolanumiin, joka piiritettiin. Pian Roomassa tapahtui taas verinen vallankaappaus, kun Gallienus murhattiin ja Marcus Aurelius Claudius otti vallan. Postumuksen sotilaiden keskuudessa keisarin päätös sai aikaan tyytymättömyyttä. Ennen vuotta 268 Postumuksen lyöttämät kolikot olivat pääasiassa hyvälaatuisia, mutta Aureoluksen kapinan aikana metallipitoisuus laski, mikä viittaisi siihen, että Postumus joutui lepyttelemään sotilaitaan rahalahjoituksilla.
Elämä > Laelianus ja Postumuksen kuolema

Tammikuun alussa 269 Postumus oli viidennen kerran konsulina. Hän sai kuitenkin pian kuulla Ulpius Cornelius Laelianuksen nousseen kapinaan Mogontiacumissa, Germania Superiorin provinssissa. Hän oli ehkä Legio XXII Primigenian legaatti tai provinssin maaherra. Kapinan syyksi on arveltu armeijan kasvavaa tyytymättömyyttä Postumusta kohtaan, joka oli muun muassa sotilaiden kehotuksesta kieltäytynyt marssimasta Roomaan. Postumus valtasi pian Mogontiacumin ja Laelianus sai surmansa. Hän kuitenkin kielsi sotilaitaan ryöstämästä kaupunkia, jolloin he suuttuivat ja murhasivat komentajansa. Tämän jälkeen eräs Marcus Aurelius Marius huudettiin keisariksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Postumus Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Rooman keisari Gallienus | Gallian keisarikunnan keisari Vastakeisari: Laelianus | Seuraaja: Marius |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Possata

| Possata Рождествено, Roždestveno |
| --- | --- |
 Possata
 Koordinaatit: 59°19′25″N, 29°56′50″E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Hatsina
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  291,21 km²
Väkiluku (2011):  5 600
 
 www.roadm.spb.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ortesjoki.
Neitsyt Marian syntymän kirkko.
Possata (ven. Рожде́ствено, Roždestveno) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Hatsinan piirissä Venäjällä. Kylä sijaitsee Ortesjoen ja Grjaznajan yhtymäkohdassa 83 kilometriä Pietarista ja 35 kilometriä Hatsinasta lounaaseen. Sen läpi kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie. Kunnassa on 5 600 ja kylässä 2 100 asukasta (vuonna 2011).
Maantiede, ilmasto ja luonto

Possatan kunta sijaitsee Hatsinan piirin lounaisosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Suuren-Kolppanan, koillisessa Koprinan, idässä Siiverskan ja kaakossa Orinansavotan kuntiin sekä etelässä Lugan ja lännessä Volossovan piireihin.
Seutu kuuluu meri- ja mannerilmaston välivyöhykkeeseen. Talvella sää on etupäässä pilvinen ja epävakaa, kesällä melko lämmin ja poutainen. Tammikuun keskilämpötila on –8 °C ja heinäkuun +17 °C. Keskimääräinen sademäärä on 600 millimetriä vuodessa. Sateet tulevat etupäässä huhti-lokakuussa, ja lumipeite on enintään 30–40 senttimetriä. Tuulen suunta on yleensä lounaasta.
Kunnan pinta-ala on 291,21 neliökilometriä. Siitä 78,9 % on metsää, 15,0 % maatalousmaata ja 4,3 % asutusalueita. Suurimmat joet ovat Laukaan sivujoki Ortes, jälkimmäisen sivujoet Mustajoki (ven. Tšornaja) ja Verjažka, Orlinanjärveen laskeva Divenka sekä Jaštšeran sivujoki Lutinka. Suurin vesialue on Ortesjoen muodostama Savotan tekojärvi (ven. Tšikinskoje vodohranilištše). Hyötykaivannaisiin kuuluvat Siiverskan dolomiittiesiintymä, hiekka, savi ja turve. Suurimmat saastuttajat ovat Paatovassa sijaitseva suurkanala ja kunnan läpi kulkeva M20-valtatie. Ympäristön kokonaistilaa voidaan pitää tyydyttävänä.
Asutus

Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Pietarin ja Lugan välisen rautatien varrella erillään sijaitseva Divenskin taajama sekä 12 kylää: Lätä, Mesina, Paatova, Potopia, Riepitsa, Rääsinä, Saamusti, Savota, Taamitsa, Uusi-Potopia, Vanha-Potopia ja Vuiri. Possatan jälkeen suurin asutuskeskus on puolentoista tuhannen asukkaan Paatova.
Kunnan alueella sijaitsee viisi puutarhapalsta-aluetta ja yksi huvila-alue, joilla on yhteensä lähes 1600 tonttia. Kahdeksasta lomakylästä käytössä on vain Vuirissa sijaitseva Pietarin Vasilinsaaren piirin lastenleiri. Kesäasukkaiden määrä arvioidaan yli kahdeksi tuhanneksi ja viikonloppua viettävien määrä 5,5–6 tuhanneksi.
Historia

Ortesin ja sen sivujokien varret ovat olleet asuttuja jo 2000-luvulla eaa. Merkkejä asutuksesta ei juurikaan löydy ajanlaskun alkua edeltäneen vuosituhannen lopusta aina 900-luvulle jaa. 1100-luvulta lähtien alue kuului Novgorodin feodaalitasavallan Vatjan viidennekseen. Inkerikkojen asuinalueelle muutti slaaveja, jotka muodostivat tiheän maanviljelijä- ja käsityöläisasutusten verkon. Seudulta on löydetty keskiaikaisia kurgaanihautoja.
Vanhimmat Hatsinan piiriä koskevat kirjalliset tiedot ovat Vatjan viidenneksen verokirjasta vuodelta 1499/1500. Sen mukaan Ortesjokeen laskevan Grezna (Grjaznaja) -joen varrella sijaitsi Kaprion kihlakuntaan kuulunut Greznan Pyhän Nikolauksen pogosta. Possatan paikalla ollut kylä oli nimeltään Bolšaja Grezna. Ortesjokea pitkin kulki tärkeä reitti Kaprioon ja Suomenlahdelle.
1600-luvulla ruotsalaiset valtasivat Inkerin, jonne muutti suomalaisia talonpoikia. Inkerinsuomalaisia asui seudulla aina 1900-luvun puolivälin väestönsiirtoihin ja karkotuksiin saakka. Suomalaiset kuuluivat Koprinan luterilaiseen seurakuntaan. 1700-luvun alussa suuren Pohjan sodan aikana alue liitettiin jälleen Venäjään, ja sinne alkoi siirtyä venäläisiä uudisasukkaita. Seudulla asui runsaasti vanhauskoisia, joilla oli rukoushuone Taamitsan kylässä.
Vuonna 1713 Pietari I lahjoitti Kurovitsan moisioon kuuluneen Bolšaja Grjaznan lähikylineen pojalleen Aleksei Petrovitšille. Samana vuonna sinne rakennettiin kruununperijän matkapalatsi ja puinen Neitsyt Marian syntymän kirkko, josta kylä sai nykyisen venäläisen nimensä Roždestveno (ven. Roždestvo Presvjatoi Bogoroditsy ’Pyhän Jumalansynnyttäjän syntymä’). Myöhemmin alue siirtyi Pietarin sukulaisille ja vuonna 1733 takaisin hoville.
Vuonna 1780 keisarinna Katariina II teki Possatasta kaupungin ja kihlakunnan keskuksen. Sinne pystytettiin kiviset koulu-, kauppahalli- ja virastorakennukset sekä Kristuksen taivaaseen astumisen kirkko. Vuosikymmenen loppuun mennessä kaupungin väkiluku kasvoi yli tuhanteen. Tältä ajalta lienee peräisin suomenkielinen nimitys Possata (ven. posad ’esikaupunki, kauppala’).
Paavali I lakkautti kaupungin vuonna 1796 ja siirsi sen hallinnolliset tehtävät asuinpaikkaansa Hatsinaan. Possatan kylälle jäi vain volostin keskuksen rooli. Paavali lahjoitti sen hovineuvos Jefremoville. Hänen aikanaan sinne rakennettiin kartano, jossa kirjailija Vladimir Nabokov vietti myöhemmin lapsuutensa. Lähikylissä oli useiden aatelisperheiden kartanoita, jotka sittemmin joutuivat eri kauppiassukujen omistukseen.
Vuonna 1929 Possataan perustettiin yksi ensimmäisistä kolhooseista ja vuosina 1935–1936 pieni vesivoimalaitos. Toisen maailmansodan aikana siellä oli saksalaisten vankileiri. Vuonna 1996 perustettiin uudelleen Hatsinan piiriin kuulunut Possatan volosti, joka vuosina 2004–2006 muutettiin itsehallinnolliseksi maalaiskunnaksi.
Liikenne, talous ja palvelut

Pietarin ja Pihkovan välisen M20-valtatien lisäksi kunnan läpi kulkee Kemppaalan (ven. Kempolovo) ja Hattulan välinen maantie. Ainoa rautatieasema on Divenskissä. Suurin osa rautateiden henkilöliikenteestä kulkee Siiverskan aseman kautta. Kaikkiin kyliin Riepitsaa lukuun ottamatta on linja-autoyhteydet. Lähes 2 300 kuntalaista matkustaa päivittäin kunnan ulkopuolelle töihin, opiskelemaan tai muissa asioissa. Pietarissa käy päivittäin noin 1 460 henkeä.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat maa- ja metsätalous (68 % työvoimasta) sekä palvelut. Suurin maatalousyritys on Paatovan lähellä toimiva Agrokompleks Oredežin suurkanala (265 työntekijää). Maidon ja lihan tuotantoa harjoittanut maatalousyritys Roždestvenskoje on tehnyt konkurssin ja lopettanut toimintansa. Yksityiset maatilat ja asukkaiden henkilökohtaiset aputaloudet viljelevät perunaa ja vihanneksia sekä tuottavat maitoa ja lihaa. Teollisuusyrityksiin kuuluvat puunjalostusta harjoittavat Tšikino ja Voshod.
Palvelut ovat keskittyneet kuntakeskukseen sekä lähellä sijaitsevaan Siiverskan taajamaan. Possatassa on lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, poliklinikka ja sairaala, Paatovassa lastentarha, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kirjasto ja lääkärin vastaanotto, Divenskissä peruskoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja ensiapuasema. Kauppa- ja ravintolapalveluja tarjoaa Hatsinan piirin kulutusosuuskunta ja joukko yksityisiä yrityksiä. Possatassa ja Vuirissa on pienet hotellit. Possatassa toimii ortodoksinen seurakunta. Kirkkoja on kaksi ja tsasounia kolme.
Nähtävyydet

M20-valtatie jakaa Possatan kahteen osaan. Kylä koostuu etupäässä omakotitaloista. Ortesjoen ja Grjaznajan yhtymäkohdan yläpuolella kohoaa vuonna 1825 rakennettu kartano, joka vuodesta 1916 lähtien kuului Vladimir Nabokoville. Vuonna 1973 sinne perustettiin museo. Puinen kartanorakennus paloi vuonna 1995, mutta on sen jälkeen rakennettu uudelleen. Museo esittelee Nabokovin elämää, sukulaisia sekä seudun kartanokulttuuria. Kirjailija kertoo Possatan-vuosistaan omaelämäkerrassa Drugije berega, jonka laajennettu englanninkielinen laitos on suomennettu nimellä Puhu, muisti.
Joen vastarannalla sijaitsee Neitsyt Marian syntymän kirkko (1884–1886). Uudella hautausmaalla on Fjodor Volkovin suunnittelema klassistinen Kristuksen taivaaseen astumisen kirkko (1781–1784). Ortesjoella on entisen vesivoimalaitoksen rakennus ja pato.
Kunnan muita nähtävyyksiä ovat runoilija Aleksandr Puškinin elämään liittyvä ”Postimestarin talo” Vuirissa sekä dekabristi Kondrati Rylejevin synnyinkartano Paatovassa. Kurgaanihautoja on säilynyt Mesinassa ja Possatan lähellä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Possatan kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Possata Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Vuonna 1780 hyväksytty kaupungin vaakuna.
Paikallisjuna Divenskajan asemalla.
Possatan kartanomuseo.
Preussin herttuakunta

Preussin herttuakunta (raidoitus) vuoden 1575 paikkeilla.
Preussin herttuakunta (saks. Herzogtum Preußen, puol. Prusy Książęce) oli uskonpuhdistuksen seurauksena perustettu herttuakunta itäisen Preussin alueella vuosina 1525–1701. Se sai alkunsa, kun Saksalaisen ritarikunnan suurmestari Albrekt Brandenburgilainen vuonna 1525 kääntyi luterilaisuuteen, minkä jälkeen hän teki lopun ritarikunnan valtiosta ja julistautui Preussin herttuaksi.
Herttuakunta kuului alkujaan Puolan kuninkaan läänitykseen. Hohenzollern-suvun brandenburgilaisten vaaliruhtinaiden haara peri sen vuonna 1618, jolloin muodostui Brandenburgin-Preussin personaaliunioni. Fredrik Vilhelm, Brandenburgin Suuri vaaliruhtinas, irrotti Preussin Puolan kuninkaan alaisuudesta Wehlaun sopimuksella vuonna 1657 – herttuakunnan itsenäisyys vahvistettiin Olivan rauhassa vuonna 1660, joka päätti Pohjan sodan Brandenburgin osalta. Herttuakunta muuttui Preussin kuningaskunnaksi vuonna 1701, jolloin vaaliruhtinas Fredrik III kruunasi itsensä kuningas Fredrik I:ksi Königsbergissä.
Itä-Preussi

Puolan ensimmäisen jaon jälkeen herttuakunnan aluetta alettiin kutsua Fredrik Suuren käskystä Itä-Preussiksi erotukseksi Länsi-Preussin provinssista, joka muodostettiin Puolalta otetuista alueista (Ermland liitettiin Itä-Preussiin). Provinssit yhdistettiin ensin personaaliunionina vuonna 1824 ja lopulta kokonaan vuonna 1829 Preussin provinssiksi, mutta erotettiin uudelleen vuonna 1878. Itä-Preussi oli Saksan yhdistymisen jälkeen maan itäisin maa-alue vuosina 1871–1945.
Preussin herttuat

Preussia hallitsivat herttuoina:
Albrekt (1490–1568), hallitsi 1525–1568
Albrekt Fredrik (1553–1618), hallitsi muodollisesti 1568–1618, mutta hänen hallitsijakautensa loppupuolella sijaishallitsijoina toimivat:
Georg Fredrik I (1539–1603), sijaishallitsijana 1577–1603
Joakim Fredrik (1546–1608), sijaishallitsijana 1603–1608
Juhana Sigismund (1572–1619), sijaishallitsijana 1608–1618
Juhana Sigismund (1572–1619), hallitsi muodollisestikin Preussin herttuana 1618–1619
Yrjö Vilhelm (1595–1640), hallitsi 1619–1640
Fredrik Vilhelm (1620–1688), hallitsi 1640–1688
Fredrik III (1657–1713), hallitsi herttuana 1688–1701, myöhemmin Preussin kuninkaana nimellä Fredrik I.
Juhana Sigismund ja hänen seuraajansa Fredrik III:een saakka olivat samalla myös Brandenburgin vaaliruhtinaita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Preussin herttuakunta Wikimedia Commonsissa
Käännös suomeksi
Kurt Masur

Masur Dresdenin filharmonisen orkesterin kanssa vuonna 2012.
Kurt Masur (18. heinäkuuta 1927 Brieg, Ala-Šleesia, Saksa – 19. joulukuuta 2015 Greenwich, Connecticut, Yhdysvallat) oli saksalainen kapellimestari.
Masur opiskeli Leipzigin konservatoriossa pianonsoittoa, säveltämistä ja orkesterinjohtoa. Vuonna 1955 hänestä tuli Dresdenin filharmonisen orkesterin kapellimestari. Vuosina 1970–1996 hän oli Leipzigin Gewandhaus-orkesterin ylikapellimestari.
Vuonna 1989 Masurilla oli keskeinen osa mielenosoituksissa, jotka johtivat Saksojen yhdistymiseen. Käänteentekevä oli 9. lokakuuta 1989 järjestetty rauhankokous ja mielenosoitusmarssi, johon osallistui yli 250 000 ihmistä. Ennalta tilaisuuden pelättiin kääntyvän väkivaltaiseksi, sillä lähistölle oli koottu turvallisuusjoukkoja ja ruumissäkkejä. Itse leipzigilainen Masur toimi ratkaisevalla tavalla tilanteen rauhoittamiseksi. Hän kutsui asuntoonsa hallitsevan Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen (SED) pääsihteerit ja sopi heidän kanssaan, että radiossa korostetaan ennalta mielenosoituksen rauhanomaista luonnetta. Mielenosoituksesta ei tullut väkivaltaista. Leipzigin tapahtumasta tuli esikuva Saksan demokraattisen tasavallan rauhanomaiselle kumoukselle.
Vuosina 1991–2002 Masur toimi New Yorkin filharmonikkojen ylikapellimestarina. Häntä arvosteltiin yksinvaltaisista otteista, mutta hänen kautensa päätyttyä häntä kiitettiin laajalti orkesterin tason noususta.lähde? Masur oli yksi ensimmäisistä kapellimestareista, joilla oli merkittävä kiinnitys molemmin puolen Atlanttia, kun hän yhtäaikaisesti New Yorkin kanssa oli ylikapellimestarina ensin Gewandhaus-orkesterissa, sittemmin Lontoon filharmonikkojen johdossa.
Päätettyään kautensa Ranskan kansallisorkesterin johdossa vuonna 2008 Masur ei ottanut vastaan uutta ylikapellimestarikiinnitystä, vaan hän keskittyi opettamiseen ja vierailujohtamiseen. Suomalainen kapellimestari Sasha Mäkilä on opiskellut Masurin johdolla ja toiminut hänen assistenttinaan Ranskan kansallisorkesterissa.
Masurin levytystuotanto käsittää yli 100 nimekettä.lähde? Vuonna 1998 hän juhli 50. vuotta urallaan kapellimestarina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kurt Masur Wikimedia Commonsissa
Kurt Masurin viralliset verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Horst Förster | Dresdenin filharmonikkojen ylikapellimestari 1967–1972 | Seuraaja: Günther Herbig |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Heinz Bongartz | Leipzigin Gewandhaus-orkesterin ylikapellimestari 1970–1996 | Seuraaja: Herbert Blomstedt |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Zubin Mehta | New Yorkin filharmonikkojen ylikapellimestari 1991–2002 | Seuraaja: Lorin Maazel |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Franz Welser-Möst | Lontoon filharmonikkojen ylikapellimestari 2000–2007 | Seuraaja: Vladimir Jurowski |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Charles Dutoit | Ranskan kansallisorkesterin ylikapellimestari 2002–2008 | Seuraaja: Daniele Gatti |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Raffaello Matarazzo

Raffaello Matarazzo orkesterinjohtajan roolissa elokuvassa Treno popolare (1933).
Raffaello Matarazzo (17. elokuuta 1909 Rooma – 17. toukokuuta 1966 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja, joka muistetaan parhaiten suosituista 1950-luvun melodraamoistaan.
Matarazzo aloitti elokuvauransa kriitikkona. Hän työskenteli Emilio Cecchin johtamalla Cinesillä ja ohjasi 1930-luvun alussa kaksi lyhyttä dokumenttielokuvaa, Arborean (tuolloin Mussolinia di Sardegna) ja Latinan (tuolloin Littoria) kaupunkien rakentamisesta. Matarazzon ensimmäinen näytelmäelokuva oli Treno popolare (”Kansanjuna”, 1933), joka usein mainitaan yhtenä neorealismin edeltäjistä. Tämän jälkeen ohjaaja teki joukon tilannekomedioita ja salonkimelodraamoja, joista paras on L’avventuriera del piano di sopra (”Yläkerran seikkailija”, 1941).
Toisen maailmansodan jälkeen Matarazzo saavutti menestystä melodraamalla Elämän jano (Catene, 1949), joka aloitti Amedeo Nazzarin ja Yvonne Sansonin tähdittämien romanttisten nyyhkyelokuvien sarjan. Ohjaajan viimeinen elokuva oli Amore mio (”Rakkaani”) vuonna 1964.
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Raffaello Matarazzo (englanniksi)
Elonet: Raffaello Matarazzo
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  IdRef
Posliini

Posliiniastioita.
Posliini on valkoista ja läpikuultavaa keramiikkaa, joka valmistetaan korkeassa lämpötilassa polttamalla.
Ominaisuudet

Perinteisessä kovaposliinissa on 50 prosenttia kaoliinia, 25 prosenttia kalimaasälpää ja 25 prosenttia kvartsia.
Savimassana posliini on vähemmän plastista kuin muut savimassat, ja sen sopiva kosteusalue on kapeampi, minkä vuoksi posliinia on muita savilaatuja vaikeampaa dreijata ja rakentaa käsin. Ennen polttoa posliini on lisäksi haurasta, joten sitä on käsiteltävä varoen, ja se on valmisteltava polttoon huolellisesti.
Posliini on polttamisen jälkeen hyvin lujaa ja kestävää. Poltettu kovaposliini koostuu pääasiassa lasista, jonka seassa on heinäsuovamaisen tukirakenteen muodostavia neulamaisia mulliittikiteitä. Posliinissa on lisäksi liukenemattomia kvartsihiukkasia, pieniä kaasukuplia sekä hiukan kristobaliittia.
Valmistus

Posliini raakapoltetaan usein ensin 1 000 °C:n lämpötilassa, mikä tekee siitä helpommin käsiteltävää lasitukseen ja koristeluun. Posliini poltetaan sitten 1 300 – 1 450 °C:n lämpötilassa pelkistävässä poltossa.
Posliinissa käytetään usein läpikuultavaa lasitusta, joka kiinnittyy posliinimassaan ilman rajausta.
Pehmeäposliini ja muut lajit

Pehmeäposliiniin käytetään maasälpää enemmän kuin kovaposliiniin. Siinä voidaan käyttää myös muita sulatusaineita sekä pallosavea tai bentoniittia. Pehmeäposliini poltetaan kovaposliinia matalammissa lämpötiloissa, noin 1 250 – 1 350 °C:ssä. Sen vuoksi se ei ole yhtä kovaa eikä läpikuultavaa kuin kovaposliini. Pehmeäposliinituotteista tehdäänkin yleensä paksuseinämäisempiä kuin kovaposliinista.
Luuposliini on eräs posliinin laji. Saniteettiposliini on posliinin ja kivitavaran välimuoto.
Käyttö

Koska kovaposliini on mekaanisesti ja kemiallisesti kestävää, sitä käytetään paitsi talousastiamateriaalina, myös monissa teknisissä käyttökohteissa.
Historia

Posliini keksittiin Kiinassa 600-luvulla. Sitä tuotiin 1300-luvulta alkaen Eurooppaan Silkkitietä pitkin. Eurooppaan ei tullut tietoa posliinin valmistusmenetelmästä, joten eurooppalaiset kehittivät omat valmistustapansa. Vuonna 1707 saksalainen alkemisti Johann Böttger kehitti toimivan posliinireseptin. Hän perusti Meissenin posliinitehtaat. Ranskassa ja Britanniassa tehtiin omia kokeiluja, joiden seurauksena kehitettiin Sèvres-, Wedgwood- ja Spode-posliinit.
Herttoniemen kartanossa Helsingissä toimi Suomen ensimmäinen, vuonna 1762 perustettu posliinitehdas. Nykyisin Suomen tunnetuin posliinimerkki on Arabia. Arabia korvasi fajanssin posliinilla 1970-luvun loppupuolelta alkaen.
Kirjallisuutta

Tarna, Tauno & Hagelstam, Katja & Forslund, Ritva: Antiikkiposliini Suomessa.  Otava, 2012.  ISBN 9789511234142
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta posliini Wikimedia Commonsissa
Harriet Linnala : Kiinalaista porsliinia, Aamulehti, 13.08.1939, nro 215, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Posliini on hiukan läpikuultavaa.
Posliininen lampunvarjostin.
Kiinalainen posliinipullo 1700-luvulta.
PPS-43

PPS-43.
PPS (ven. ППС, Пистолет-пулемёт Судаева, Pistolet-pulemjot Sudajeva) on Aleksei Sudajevin suunnittelema neuvostoliittolainen konepistooli, josta oli kaksi pääversiota, PPS-42 (ППС-42) ja PPS-43 (ППС-43).