stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Operaatio Entebbe
Hyökkäys > Saapuminen lentoasemalle

3. heinäkuuta Israelin hallitus myönsi puolustusvoimille valtuudet käynnistää ”operaatio Ukonnuoli”. Hyökkäyksen koordinoinnista oli vastuussa prikaatikenraali Dan Shomron, ja Entebbeen matkalla olevan kommandoryhmän komentaja oli Jom kippur -sodassa ansioitunut everstiluutnantti Jonathan Netanjahu. Kaikki neljä C-130 Hercules -kuljetuskonetta lähtivät Israelista ja laskeutuivat Entebbessä noin kello 23.50 aikoihin. Ugandalaiset olivat tietämättömiä israelilaisten aikeista, koska he eivät edes uskoneet Israelin puolustusvoimien yrittävän pelastaa panttivankeja.
Ensimmäisenä laskeutuneesta koneesta ilmestyi ramppia pitkin autosaattue, joka koostui kolmesta Land Rover -jeepistä ja mustaksi maalatusta Mercedes-Benz-limusiinista. Limusiini oli samannäköinen kuin Idi Aminin käytössä ollut Mercedes-Benz, sillä israelilaisten tarkoituksena oli antaa ugandalaisille vaikutelma, jonka mukaan Amin oli saapunut henkilökohtaisesti lentoasemalle tarkkailemaan panttivankikriisin etenemistä. Autoissa oli sisällä ugandalaisiksi sotilaiksi naamioituneita israelilaisia kommandoja, ja limusiinin keulassa liehui Ugandan lippu.
Ugandalaiset sotilaat huomasivat autosaattueen ja tekivät kunniaa, mutta kaksi sotilasta oli tietoisia siitä, että Aminin käyttämä limusiini oli värjätty valkoiseksi. Kun sotilaat käskivät autosaattuetta pysähtymään, israelilaiset ymmärsivät hämäyksen epäonnistuneen ja ampuivat kaikki sotilaat äänenvaimennetuilla pistooleilla. Yhteen sotilaista ei kuitenkaan osuttu, joten israelilaiset joutuivat ampumaan hänet AK-47-rynnäkkökiväärillä. Koska rynnäkkökiväärissä ei ollut äänenvaimenninta, laukaisujen äänet kantautuivat terminaaliin, joka oli vain 50 metrin päässä autosaattueesta. Kun seuraava lentokone saapui lentoasemalle, kiitotien valaistus sammutettiin.
Tuntemattoman lähteen väite Shin Betin osallisuudesta

Vuonna 2007 Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoministeriö julkaisi Lontoon kansallisarkistossa säilytettyjä dokumentteja, joissa Britannian Pariisin-lähetystön työntekijä David Colvin kertoi, että hänen kaappauksen jälkeen Euro-Arab Parliamentary Association -kokouksessa kesäkuussa 1976 tapaamansa nimettömäksi jäänyt lähde oli kertonut hänelle, että Israelin keskustiedustelupalvelu Shin Bet organisoi operaatioon johtaneen lentokonekaappauksen yhdessä Palestiinan vapautuksen kansanrintaman kanssa heikentääkseen Palestiinan vapautusjärjestön julkisuuskuvaa Yhdysvalloissa ja Ranskassa. Shimon Peres kuitenkin kiisti jyrkästi väitteet siitä, että Shin Bet olisi tehnyt yhteistyötä PFLP:n kanssa.
Populaarikulttuurissa

Yhdysvaltalaiset elokuvat Voitto Entebbessä ja Entebben taistelu sekä israelilainen Operaatio salamaisku käsittelevät operaatio Entebben tapahtumia.
Chuck Norrisin ja Lee Marvinin tähdittämän toimintaelokuvan Delta Force juoni kuvailee fiktiivistä lentokonekaappausta, jonka tapahtumat pitkälti pohjautuvat operaatio Entebbeen.
Operaatio Entebbe esiintyy Idi Aminin elämää käsittelevissä elokuvissa Idi Aminin nousu ja tuho ja The Last King of Scotland.
Kirjallisuutta

William Stevenson: 90 minuuttia Entebbessä.  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-07846-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Israelin puolustusvoimain virallinen kuvaus operaatio Entebbestä (Internet Archivesta) (englanniksi)
Arabien–Israelin konflikti
Informaatioteoria

Informaatioteoria (engl. information theory) on sovelletun matematiikan haara, joka tutkii informaation mittaamista ja siirtämistä. Informaatioteoria pohjautuu Claude E. Shannonin ja Warren Weaverin tutkimukseen A Mathematical Theory of Communication (1949).
Informaatioteoriaa sovelletaan etenkin tiedonpakkauksessa ja tietoliikenteessä, mutta myös muun muassa molekyylibiologiassa. Informaatioteoria antaa useita perustavia ja eri aloille yleistettäviä tuloksia viestinnän vaatimuksista ja rajoituksista.
Informaatioteorian perusmallissa on lähetin, joka koodaa lähetettävän informaation, häiriötä aiheuttava kanava, jonka kautta informaatio lähetetään, ja vastaanotin, joka purkaa koodatun ja kanavan korruptoiman informaation. Informaatioteoria pyrkii selvittämään mahdollisimman lyhyen koodaustavan lähettää informaatiota luotettavasti kanavan läpi. Yksinkertaisuutensa vuoksi malli soveltuu monenlaisiin tapauksiin.
Kirjallisuutta

Niiniluoto, Ilkka 1996: Informaatio, tieto ja yhteiskunta: filosofinen käsiteanalyysi. ISBN 951-861-072-X. Saatavana digitaalisena: PDF-tiedosto
Floridi, Luciano 2004: The Blackwell Guide to the Philosophy of Computing and Information. Blackwell, Oxford. Floridin kirjoittama osa saatavana myös digitaalisena: pdf-tiedosto / Chapter 5 [vanhentunut linkki] (engl.)
Callager, Robert G.: Information Theory and Reliable Communication, s. 1–588.  John Wiley and Sons, Inc., 1968.  ISBN 0471290483
Indoiranilaiset kielet

Indoeurooppalaisen kielikunnan eri alaryhmien likimääräinen nykyinen levinneisyys Euroopassa ja Aasiassa:   Indo-Iranilaiset kielet
Indoiranilaiset kielet ovat indoeurooppalaisten kielten itäinen kieliryhmä, joka jakautuu kahteen suureen alaryhmään, iranilaiseen ja indoarjalaiseen. Myös nuristanilaiset kielet (esimerkiksi prasuni ja aškuni) kuuluvat indoiranilaiseen ryhmään, mutta niiden asema indoiranilaisten kielten sukupuussa on epäselvä. Indoiranilaisia kieliä puhutaan muun muassa Intian, Nepalin,  Bangladeshin, Pakistanin, Sri Lankan, Afganistanin ja Iranin alueella. Indoiranilaisilla kielillä on yli miljardi äidinkielistä puhujaa.
Indoiranilaisten kielten eriytyminen lienee tapahtunut 3. vuosituhannella eaa. Vanhimmat indoiranilaiset kielet ovat muinaisindoarja eli Veda-sanskrit, itäiranilainen avesta ja lounaisiranilainen muinaispersia. Mitannin alueelta on löytynyt jälkiä indoarjalaisesta superstraattikielestä.
Indoiranilaisia kieliä kutsutaan joskus myös arjalaisiksi kieliksi, koska jo 2000-luvulla eaa. kantaindoiraanin puhujat kutsuivat itseään arjalaisiksi: muinaisindoarjan puhujat sanalla  ā́r(i)ya, kun taas muinaisiraanin (avestan) puhujat airya-; itse asiassa Irān onkin tämän sanan monikon genetiivi, so. 'arjalaisten (maa)'.
Kirjallisuutta

Anhava, Jaakko (1999) Maailman kielet ja kielikunnat. 2. painos. Gaudeamus. ISBN 951-662-734-X
Degener, Almuth (2003) The Nuristani languages. Indo-Iranian Languages and Peoples (toim. Nicholas Sims-Williams), 103-117. Oxford University Press. (Proceedings of the British Academy, 116.)
van Driem, George (2001) The Languages of the Himalayas. Brill: Leiden.
Gippert, Jost (2003) The Avestan language and its problems. Indo-Iranian Languages and Peoples (toim. Nicholas Sims-Williams), 165-187. Oxford University Press. (Proceedings of the British Academy, 116.)
Mayrhofer, Manfred (1982) Welches Material aus dem Indo-arischen von Mitanni verbleibt für eine selektive Darstellung? Investigationes philologicae et comparativae. Gedenkschrift für Heinz Kronasser (toim. Erich Neu), 72-90. Otto Harrassowitz: Wiesbaden.
Parpola, Asko (2003) From the dialects of Old Indo-Aryan to Proto-Indo-Aryan and Proto-Iranian. Indo-Iranian Languages and Peoples (toim. Nicholas Sims-Williams), 43-102. Oxford University Press. (Proceedings of the British Academy, 116.)
Thieme, Paul (1960) The "Aryan Gods" of the Mitanni Treaties. Journal of the American Oriental Society 80, 301-317.
Indoiranilaiset kielet
assami
belutši
bengali
bihari
dogri
gudžarati
hindi
jagnobi
juhuri
kašmiri
kurdi
marathi
mazandaran
nepal
orija
osseetti
pahari
pandžabi
paštu
persia
radžastani
romani
sanskrit
sarmaatti
sinhali
skyytti
tadžikki
talyši
tati
urdu
Initiaali

Koristeellinen initiaali (Q-kirjain ) 1400-luvun käsikirjoituksesta.
Initiaali (lat. initialis "alkua koskeva") on tekstiosuuden alkukirjain. Initiaali poikkeaa kooltaan, muodoltaan tai väritykseltään tekstin muista kirjaimista, ja sen tehtävänä on osoittaa tietyn kokonaisuuden alkua sekä tekstin sisäistä hierarkiaa ja jaksotusta.
Koristeellisia initiaaleja käytettiin etenkin keskiaikaisissa käsikirjoituksissa ja inkunaabeleissa lukujen ja kappaleiden alussa. Bysanttilaiset varustivat initiaalit ihmis- ja eläinkuvin ja asettivat niitä myös rivien alkuun tai jopa keskelle sanaa. Myöhäiskeskiajan kirjoissa initiaali saattoi täyttää kokonaisen sivun. Kirjapainotekniikan keksimisen jälkeen 1400-luvulla initiaalit maalattiin jo valmiiksi painettuun tekstiin käsin. Sittemmin ne valmistettiin puupiirroksina ja väritettiin jälkeenpäin. Myös uudenaikaisten kirjojen koristelussa initiaaleja on harrastettu runsaasti noin 1920-luvulle asti.
Imperatiivinen mandaatti

Imperatiivinen mandaatti on periaate, jonka mukaan kansanedustaja on velvollinen vastaamaan poliittisista päätöksistään äänestäjilleen omia vaalilupauksiaan vastaavalla tavalla. Imperatiivisin mandaatin suomalainen puhekielinen vastine voisi olla vaalilupauksen pitopakko.
Imperatiivisen mandaatin puuttuminen on yleinen länsimainen oikeusperiaate. Imperatiivisen mandaatin rikkominen, eli esimerkiksi kansanedustajan vaalilupauksen vastaisella tavalla toimiminen johtaisi jonkinasteiseen ennaltamääriteltyyn seuraamukseen kuten esimerkiksi varoitukseen, viranmenetykseen ja/tai rangaistustoimenpiteisiin.
Imperatiivisen mandaatin puuttuminen (ns. vapaa mandaatti; katso myös Imperatiivisen mandaatin kielto) tarkoittaa, että kansanedustajalla ei ole velvollisuutta pitää vaalilupauksiaan eli hän voi toimia oman harkintansa mukaisesti – jopa vastakkaisesti vaalilupauksiinsa nähden – ja voi muuttaa vapaasti poliittisen näkökantansa vaalikauden aikana ilman seuraamuksia. Jos imperatiivinen mandaatti olisi käytössä, pitäisi kansanedustajan kysyä äänestäjiensä mielipidettä vaalikauden aikana esille tulevista uusista asioista. Tämä taas olisi vaikea toteuttaa, koska äänestys on salainen, eikä kansanedustajalla siis ole nimiluetteloa äänestäjistään.
Suomen perustuslaki

Suomessa kansanedustajilla ei ole imperatiivista mandaattia.
Suomen nykyisessä perustuslaissa imperatiivisen mandaatin puute määritellään seuraavasti:
»29 § Kansanedustajan riippumattomuus

Kansanedustaja on velvollinen toimessaan noudattamaan oikeutta ja totuutta. Hän on siinä velvollinen noudattamaan perustuslakia, eivätkä häntä sido muut määräykset.»
Perustuslain säädös kansanedustajan riippumattomuudesta pyrkii suojaamaan kansanedustajaa asiattomalta painostukselta ja toisaalta vähentää kansanedustajan vastuuta äänestäjille ja omien vaalilupausten pitämisestä. Kansanedustaja ei siis ole velvollinen noudattamaan äänestäjilleen antamiaan vaalilupauksiaan, mutta toisaalta häntä voivat sitoa henkilökohtaiset poliittiset näkemykset, lobbausryhmien painostus tai suosio, puoluekuri ja/tai henkilökohtaisen hyödyn saavuttaminen eli korruptio.
Historia

Imperatiivisen mandaatin periaate ulottuu keskiajalle. Sen otti käyttöön vallankumoukselliset järjestöt Pariisissa vuonna 1793 mutta sen kumosi Ranskan kansalliskokouksen royalistit vuonna 1789 estääkseen kansalaisten vaikutuksenselvennä edustajiin. Imperatiivinen mandaatti hylättiin myös Amerikan vallankumouksessa.
Imperatiivinen mandaatti oli käytössä Pariisin kommuunissa ja Neuvostojen kommunistisessa liikkeessä.
Nykyisissä poliittisissa liikkeissä

Imperatiivista mandaattia on käyttetty United Democratic Frontissa joka toimii Etelä-Afrikassa sekä EZLN:issä joka toimii Meksikossa.
Iirinkielinen nykykirjallisuus

Iirinkielinen nykykirjallisuus käsittää Conradh na Gaeilge -järjestön perustamisen (1893) jälkeen iiriksi kirjoitetut teokset.
Peadar Ua Laoghaire

Iirin nykykirjallisuuden perustajana pidetään isä Peadar Ua Laoghairea (Peter O'Leary). Ensimmäinen iirinkielinen romaani oli juuri Ua Laoghairen 1800-luvun lopussa eri iirinkielisissä lehdissä jatkosarjana julkaisetu romaani Séadna, joka sijoittui kirjailijan kotiseudulleen Corkin (iiriksi Corcaigh) kreivikunnan iirinkieliselle alueelle. Séadnan tarinaa ei alkujaan kirjoitettu romaaniksi, vaan näytteeksi Ua Laoghairen kotimurteen puhekielestä, niinpä kirja on liioitellun täynnä rehevää kansankuvausta ja irrallisia folklore-episodeja. Romaanin pääjuoni kertoo tarinan Séadnasta, paholaiselle sielunsa myyneestä suutarista, joka lopulta onnistuu vangitsemaan paholaisen ja rääkkäämään tätä niin pahasti, että saa sielunsa takaisin. Taivaaseen Séadna ei kuitenkaan enää pääse, vaan jää ikuisiksi ajoiksi vaeltamaan virvatulena.
Ua Laoghaire oli oikeastaan parempi vanhemman iirinkielisen kirjallisuuden nykyiirintäjänä: esimerkiksi menninkäinen Eisirtin seikkailut kuuluvat tähän genreen. Hän kirjoitti myös nationalistisen retoriikan rasittaman, mutta kansankuvauksena paikoitellen osuvan ja vitsikkäänkin muistelmateoksen Mo Scéal Féin sekä käänsi lyhentäen iiriksi Cervantesin Don Quijoten.
Pádraic Ó Conaire

Pádraic Ó Conaire (Patrick Conroy) oli kaksikielinen kauppiaan poika Galwaysta (Gaillimh). Kaksikymmenvuotiaana nuorukaisena vuoden 1900 tienoilla hänestä tuli harjoittelija lontoolaiseen virastoon, missä hän sittemmin teki jonkinlaista uraa. Iirinkielisyyttä tukevan toiminnan ja kansallismielisen propagandan lisääntyessä Lontoon irlantilaisten keskuudessa Ó Conaire ryhtyi kirjoittamaan realistisia novelleja irlantilaisten siirtolaisten elämästä - myös niiden, jotka päätyivät rikollisuuteen, alkoholismiin ja seksityöhön. Toisin kuin isä Ua Laoghaire, Ó Conaire oli jo täysiverinen moderni kirjailija, jonka naturalistiset kurjuuskuvaukset herättivät melkoisesti paheksuntaa, etenkin Elefanttimies-elokuvaa muistuttava tarina hänen ainoassa romaanissaan Deoraíocht ("Maanpako"). Hän eli elämänsä loppupuolella kiertelevää elämää, jota hän itse kuvasi romantisoiden novellikokoelmassa M'Asal Beag Dubh ("Pieni musta aasini"). Hänen laajaan tuotantoonsa kuuluu myös isänmaallisia hengennostatusnovelleja (ennen kaikkea kokoelma Seacht mBua an Éirí Amach, "Kapinan seitsemän voittoa"), vakavamielistä journalismia muun muassa iirinkielisten seutujen elinoloista ja historiallinen nuorisoromaani Brian Óg.
Ó Conaire menehtyi köyhien sairaalassa 1920-luvulla. Hänestä tuli jonkinasteinen kansanperinteen sankari, jonka elämäntarinan kaikkia yksityiskohtia ei ole edes helppoa selvittää myyttien ja juttujen seasta. Eläessään kiistelty kirjailija nousi kuoltuaan kansakunnan kaapin päälle ja sai patsaankin Galwayn torille. Kaksi pohjoisirlantilaista sahasi patsaan pään poikki keväällä 1999.
Gaeltacht-omaelämäkerrat > Peig Sayers

Peigin maailmankuvaa on nykynäkökulmasta helppo paheksua: hän oli hurskas maalaisnainen, joka oli alun perin kotoisin Vicarstownista (Baile Bhiocáire) mantereen puolelta Dinglenniemeltä (Corca Dhuibhne), mutta naitettiin järjestettyyn avioliittoon blasketilaisen miehen kanssa.  Peig oli täysin sisäistänyt naisen alemmuuden mieheen verrattuna, ja kun ventovieras saarelainen puhemiehineen saapui isän luokse häntä kosimaan Peigiltä itseltään ei kysytty mitään. Hän piti saarelaista puoliksi jumalolentona, olihan tämä sentään mies.
Peig menetti miehensä varsin varhain ja joutui pitämään itse huolen lapsilaumastaan, joista monet kuolivat varhaisella iällä. Elämä saarella oli vaarallista ankarien luonnonolojen takia. Isänsä tavoin hän oli kuitenkin hyvämuistinen seanchaí eli perinteensäilyttäjä, jolta merkittiin muistiin pienen kirjaston verran tarinoita ja folklorea. Häntä voidaankin kutsua Irlannin Larin Paraskeksi.
Omaelämäkerrassaan Peig kertoo niin koulunkäynnistä lapsuudessaan, Maaliigan (Land League) maattoman maalaisväestön keskuudessa lietsomista levottomuuksista, torpparien (tionóntaí tai Peigin omalla murteella triúntaithe) häädöistä ja nationalismin noususta sellaisena kuin se koettiin iirinkielisellä maaseudulla. Omaelämäkerrasta yli jäänyttä aineistoa, kuten henkilökuvia Peigin tapaamista erikoisista tyypeistä, on julkaistu kokoelmassa Machnamh Seanmhná ("Vanhan naisen ajatuksia", käännetty englanniksi nimellä An Old Woman's Reflections). Erityisen unohtumaton hahmo on "Maanantai-Martti" eli Máirtín Dé Luain, oikealta nimeltään Martin Dillon.  Hän oli nuori Meksikossa asuva irlantilaisten vanhempien poika, joka Meksikossa oppi iirinpuhujaksi ja palasi aikuistuttuaan Irlantiin, missä hän tapasi Peigin. Teksteissä liikuttavaa on myös Peigin hämmentynyt riemu siitä, että hän iirinkielisyysliikkeen nousun myötä saa puhua äidinkieltään pääkaupungin silmäätekevien kanssa, sellaisten ihmisten, joiden ei iiriä luulisi osaavankaan. Suomalaisen on vaikea olla muistamatta, että meilläkin kutsuttiin 1800-luvulla kylänmiehet katsomaan, kun täällä on mies, jolla on hieno hattu päässä, ja silti se puhuu suomea!
Peigin omaelämäkertaa on luetettu jokseenkin kaikille irlantilaisille koululaissukupolville, ja sille on muodostunut jonkinlaisen "pakkopullan" maine. On syytä myös muistaa, että Peigin puhuma iiri on kovin murteellista ja eroaa selkeästi nykyaikaisen iirin päälinjasta. Oppilas, joka osaa Peigin iiriä, joutuu erikseen totuttelemaan Comharin, Foinsen tai Feastan kaltaisen nykykielisten aikakauslehtien uudenaikaisiin termeihin.
Gaeltacht-omaelämäkerrat > Tomás Ó Criomhthain - saarelainen

Tomás Ó Criomhthain Blasket-saarelta oli jo iäkäs kalastaja, kun hän tapasi saarella iirinkielisyysaktivistin, joka avasi hänelle tien kirjallisen sivistyksen maailmaan. Hän oli aluksi varsin haluton merkitsemään muistiin saaren tapahtumia tai kertomaan elämästään, koska hänen mielestään kaikkihan sen tietävät, mitä saarella tapahtuu. Ó Criomhthain osasi jo lukea vierasta kieltä, englantia, mutta vasta saatuaan luettavakseen Pierre Lotin kirjan Islannin kalastajat sekä Maksim Gorkin nuoruuden muistelmat englanniksi käännettyinä hän oivalsi, että hänenkin elämällään voisi olla kirjallista arvoa ja että se saattaisi kiinnostaa muita ihmisiä. Hänen innostuksestaan syntyi kaksi kirjaa: omaelämäkerta An tOileánach ("Saarelainen") ja päiväkirja Allagar na hInise. An tOileánachin on saksaksi kääntänyt sen englanninkielisestä versiosta The Islandman itse Nobel-kirjailija Heinrich Böll. Päiväkirja on englanniksi käännetty nimellä' Island Smalltalk, vaikka allagar tarkoittaa pikemminkin nahistelua kuin "small talkia".
Gaeltacht-omaelämäkerrat > Ulsterista Amerikan kultalaan ja takaisin: Micí Mac Gabhann

Blasket-kirjallisuutta on niin paljon, että hyvinkin iirinkielistä kulttuuria tuntevat henkilöt ovat taipuvaisia unohtamaan Blasket-saaren ulkopuolelta tulleet iirinkieliset omaelämäkerrat kokonaan. Näistä teoksista merkittävä on Micí Mac Gabhannin kirja Rotha Mór an tSaoil (englanniksi The Hard Road to Klondyke), jonka nimi tarkoittaa alun perin "elämän suurta pyörää". Tällä kielikuvalla iirissä viitataan elämän muuttuviin kohtaloihin: pyörän vanne käy välillä liejussa (epäonni), nousee sitten korkealle ilmaan (menestys) ja kääntyy lopulta takaisin maantien rapaan.
Micín elämä oli todella vaihtelevaa laatua: pikkupoikana hän joutui vahtimaan isänsä viinapannua poliisien ja rannikkovartijoiden varalta. Se oli vaarallista, sillä liipasinherkät englantilaiset sotilaat saattoivat virkainnossaan surmata pikkupoikiakin. Heti kynnelle kyetessään Micí hankkiutui Amerikkaan kultaa vuolemaan,sananmukaisesti, sillä juuri tuolloin oli käynnissä ruathar an óir, eli Klondiken kultaryntäys. Päästyään meren yli Micí joutui kuitenkin hankkimaan matkavaransa kovalla työllä, ja hän etenikin Klondykeen vain vähitellen, hakien aina työtä matkan varrelta. Uusi manner tarjosi Ulsterin pojalle monenlaisia ihmeitä ja elämyksiä, kuten Montanan intiaanit, joiden kulttuurissa ja kohtalossa Micí näki yhtäläisyyksiä iirinpuhujiin. Nykylukijan silmissä hämmentävintä on, että Micí onnistui ilmeisestikin matkustamaan Amerikkaan, työskentelemään siellä ja viettämään Yhdysvalloissa pitkiä aikoja oppimatta englantia hyödyksi asti. 1800-luvun lopussa Amerikka oli täynnä irlantilaisia siirtolaisia, joista varsin suuri osa yhä puhui iiriä. On todennäköistä, että maailman iirinpuhujien suuri enemmistö asui tuohon aikaan Yhdysvalloissa. Irlantilaisten salakapakoista ja omista porukoista Micí löysikin aina ystäviä ja jopa oman kylän miehiä, jotka auttoivat löytämään töitä ja yösijan.
Klondyken kultamaa, tír an óir, osoittautui kovien miesten valtakunnaksi. Micí oli kilttinä maalaismiehenä tavattoman järkyttynyt kultakenttien raa'asta olemassaolon taistelusta: kerran kumppani oli vähällä jättää hänet lumeen kuolemaan kesken vaelluksen, mikä järkytti häntä niin syvästi, että närkästys kuultaa vielä vuosikymmeniä myöhemmin kirjoitetun kirjan sivuilta. (Kirjan toimitti Ulsterin iirinkielistä perinnettä Irlannin radiolle kerännyt Proinsias Ó Conluain, joka meni sittemmin naimisiin Micín tyttären kanssa.) Aikanaan hän totesikin olevansa dubhdhóite den ór, pohjattoman kyllästynyt koko kullankaivuun, ja palasi kotiseudulleen Irlantiin, minne hän rakensi talon kullasta saamillaan rahoilla.
Griannan veljekset

Ranafastin (Rinn na Feirste) kylässä Donegalin kreivikunnan iirinkielisellä alueella kasvaneet Seosamh Mac Grianna (1900–1990) ja Séamus Ó Grianna (1889–1966), jotka iirinsivät kirkonkirjojen mukaisen sukunimensä Greene eri tavalla, kuuluivat perinteensäilyttäjinä ja tarinankertojina maineikkaan perheen suureen lapsikatraaseen. Perheessä oli kaksi näkövammaista ja albiinoa sisarusta, joita kutsuttiin "valkoisiksi" (bán) - Seán Bán ja Annie Bhán. Vammaisuutensa vuoksi he viettivät suurimman osan elämästään kotitalon seinien sisällä, mutta varmaankin juuri tämän takia heistä tuli huomattavia seanchaíta, perinteisten tarinoiden kertojia ja traditioiden säilyttäjiä, jotka sanelivat elämänsä varrella monen heitä haastattelemaan tulleen tutkijan nauhurin kelat täyteen.
Seosamh ja Séamus - kylillä heitä kutsuttiin nimillä Joe Fheilimí ja Jim Fheilimí eli Viljamin Jooseppi ja Viljamin Jaska, koska isä, Feilimí Dhónaill Phroinsiais Greene, oli kylän ainoa Feilimí ("Viljami")-niminen mies - olivat samanlaisia kuin veljekset ainakin, mutta heidän elämänkohtalonsa muodostuivat hyvin erilaisiksi. Molemmat osallistuivat Irlannin vapaussotaan, tosin lähinnä pitämällä kiertävää iirinkielistä propagandateatteria. Molemmat taistelivat Irlannin 1920-luvun sisällissodassa Michael Collinsin vapaavaltiolaisia vastaan Éamon de Valeran tasavaltalaisten puolella. Molemmat joutuivat vankilaan. Molemmat pettyivät nationalismiin, koska se käytti iirin kieltä ja iirinkielisiä maaseutualueita vain yksipuolisesti hyväkseen. Silti heidän uransa kehittyivät varsin eri tavalla.