stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Standardivetyelektrodi

Standardivetyelektrodi on elektrodi, jota käytetään yleisenä vertailuelektrodina määritettäessä sähköisen kennon elektrodipotentiaalia proottisissa liuottimissa. Standardivetyelektrodin standardielektrodipotentiaaliksi E0(H+/H2) on sovittu 0 V kaikissa lämpötiloissa. Elektrodin absoluuttisen elektrodipotentiaalin arvo poikkeaa kuitenkin nollasta ja sen arvoksi on laskettu 4,44 ± 0,002 V 25 °C lämpötilassa.
Standardivetyelektrodin rakenne

Standardivetyelektrodi koostuu lasisesta ulkokuoresta, jonka sisällä on katalyyttinä toimiva hienojakoisella platinalla päällystetty platinalevy. Platinalevy on yhteydessä liuokseen, jossa protonien eli vetyionien aktiivisuus on 1 mol/dm3. Elektrodin läpi kuplitetaan vetykaasua yhden baarin paineella. Tällöin reaktio, jonka standardipotentiaaliksi on sovittu 0 V, on
Standardivetyelektrodin rakenne. 1. Platinalevy 2. Vetyvirtaus 3. Liuos, jossa vetyionien aktiivisuus on 1 4. Vesilukko, joka estää hapen pääsyn elektrodin sisään 5. Yhteys mitattavaan sähkökemialliseen kennoon
Stavrí

| --- | --- |
Sijainti:  37°16′02″N, 26°45′27″E, Leipsoí Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Chálavra, Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,076 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Stavrí (kreik. Σταυρί tai Σταυρή) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja tarkemmin Chálavran saariin, ja sijaitsee Leipsoín saaren eteläpuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,076 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Stavrí kuuluu Leipsoín kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Stadion (pituusmitta)

Olympian stadion
Stadion (m.kreik. στάδιον, lat. stadium) eli stadionmitta oli antiikin kreikkalainen pituusmitta, joka vastasi 600 pusta eli jalkaa, nykymitoissa yleensä noin 177–192 metriä. Attikalainen (ateenalainen) stadion oli noin 177,42 metriä.
Stadionin pituus vaihteli eri paikoissa ja eri aikoina, sillä jalan pituus vaihteli eri mittajärjestelmissä, ja näin stadion saattoi olla mitaltaan noin 150–300 metriä. Attikalaisen stadionin pituus 177,42 metriä perustuu vanhan attikalaisen jalan ja samalla roomalaisen jalan pituuteen 29,57 senttimetriä. Joskus jalan pituudeksi ilmoitetaan pyöristetymmin 29,6 metriä ja vastaavasti stadionin pituudeksi 177,6 metriä. Uusi attikalainen jalka oli 30,82 (tai 30,83) metriä, jolloin stadionin pituudeksi saadaan 184,92 (184,96) metriä – tämä vastaa Ateenan Panateenalaisen stadionin juoksuradan pituutta.
Stadionista tuli kreikkalainen standardiyksikkö erityisesti olympialaisena stadionina, joka oli 192,27 metriä, mikä oli Olympian stadionin juoksuradan pituus. Siitä saadaan jalan pituudeksi 32,05 metriä. Koska sekä vanha attikalainen että vanha olympialainen jalka olivat selvästi lyhyempiä, on helppo ymmärtää myytti, jonka mukaan Olympian stadionin pituuden määrittämisessä olisi käytetty Herakleen suurempaa jalkaa. Stadioninmitan todellista alkuperää ei tunneta. Erään ehdotuksen mukaan se olisi alun perin ollut kyntövaon pituus.
Myös roomalaiset omaksuivat stadionin käytön. He määrittelivät sen pituudeksi 625 roomalaista jalkaa eli 1⁄8 roomalaista mailia eli noin 185 metriä (184,94 metriä). Tämä vastasi käytännössä 600 uutta attikalaista jalkaa. Matemaattisessa maantieteessä laskettiin, että yksi aste maapallon pinnalla vastasi 600 stadionia, mikä on hyvin lähellä oikeaa mittaa, noin 111 kilometriä.
Olympian kisoissa ja muissa panhelleenisissä kisoissa käytiin kilpailuja muun muassa yhden stadionin juoksussa (stadion) ja kahden stadionin juoksussa (diaulos). Stadionmitasta saivat nimensä myös juoksukilpailuissa käytetyt stadionit, sillä niiden juoksuradat tehtiin stadioninmitan pituisiksi.
Stadion eri paikoissa

Eri paikkojen stadionmittojen pituus, joka on laskettu arkeologisessa tutkimuksessa stadionrakennusten juoksuradoista:
| Paikka | Stadion | Pituus |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Ateena | Panateenalainen stadion | 184,96 m |  |
| Delfoi | Delfoin stadion | 177,55 m |  |
| Epidauros | Epidauroksen stadion | 181,31 m |  |
| Isthmia | Isthmian stadion (varhaisempi) | 192,28 m |  |
| Isthmia | Isthmian stadion (myöhempi) | 181,20 m |  |
| Miletos | Miletoksen stadion | 191,39 m |  |
| Nemea | Nemean stadion | 178,?? m |  |
| Olympia | Olympian stadion | 192,27 m |  |
| Priene | Prienen stadion | 191,39 m |  |
Muuntotaulukko

Muuntotaulukko, kun perusyksikkönä käytetään vanhaa attikalaista jalkaa (29,57 cm):
| Mittayksikkö (y) | Muuntokerroin (x)> 1 stadion = x × y | Muuntokerroin (x)> 1y = x × stadion |
| --- | --- | --- |
Kreikkalaiset
| – pūs (jalka) | 600 pusta | 1⁄600 stadionia |
| – pygmē | 533+1⁄3 pygmeä | 3⁄1600 stadionia |
| – pygōn | 480 pygonia | 1⁄480 stadionia |
| – pēkhys | 400 pekhystä | 1⁄400 stadionia |
| – bēma | 240 bemaa | 1⁄240 stadionia |
| – orgyia | 100 orgyiaa | 1⁄100 stadionia |
| – akaina | 60 akainaa | 1⁄60 stadionia |
| – hamma | 10 hammaa | 1⁄10 stadionia |
| – plethron | 6 plethronia | 1⁄6 stadionia |
| – hippikon | 1⁄4 hippikonia | 4 stadionia |
| – dolikhos | 1⁄12 dolikhosta | 12 stadionia |
| – parasangēs | 1⁄30 parasangia | 30 stadionia |
| – skhoinos | 1⁄40 skhoinosta | 40 stadionia |
Kansainväliset (SI)
| – metri | 177,42 m | 0,006 stadionia |
| – kilometri | 0,18 km | 5,63 stadionia |
Brittiläiset
| – jalka | 606,75 ft | 0,002 stadionia |
| – jaardi | 202,25 yd | 0,005 stadionia |
| – maili | 0,12 mi | 8,7 stadionia |
Muut
| – meripeninkulma | 0,10 mpk | 10,44 stadionia |
St. Margrethen

| St>  Margrethen |
| --- | --- |
 Keskellä St. Margrethen kaakosta päin nähtynä, etualalla Itävallan Lustenau ja Reinin oikaisu-uoma, St. Margrethenin takana Alter Rhein ja Höchst, taustalla Bodenjärvi.
 vaakuna

 Koordinaatit: 47°27′N, 9°38′E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Sankt Gallenin kantoni
Hallintoalue (Wahlkreis):  Rheintalin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  6,87 km²
Korkeus:  395–630 m
Väkiluku (joulukuu 2018)  (vakinaiset asukkaat):  5 890
 – Väestötiheys:  857 as./km²
 
 www.stmargrethen.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
St. Margrethen on kunta Koillis-Sveitsissä, Sankt Gallenin kantonissa. Kunnassa on vajaat 6 000 vakinaista asukasta. Heistä oli vuoden 2019 lopulla 50 prosenttia ulkomaalaisia; osuus on maan suurimpia.
Sijainti

St. Margrethen sijaitsee Reinin suistoalueella, Bodenjärven eteläpuolella kymmenkunta kilometriä Rorschachista itään ja kymmenisen kilometriä Itävallan Bregenzistä lounaaseen. Se rajoittuu pohjoisessa Reinjoen vanhaan uomaan, Alter Rheiniin, ja Itävallan Höchstiin, idässä Reiniin ja Itävallan Lustenauhun.
Liikenne

St. Margrethen on liikenteen solmukohta. Moottoritie A1 Geneven eteläpuolelta Ranskan rajalta päättyy St. Margrethenissä, jossa tie jatkuu moottoritienä A13 etelään kohti Bellinzonaa ja Ticinoa. St. Margrethenistä on maantieyhteys rajana olevan Alter Rheinin yli Itävaltaan ja rautatieyhteys rajajokena olevan Reinin yli kohti Bregenziä.
SBB:n rautatie Rorschachista Buchsiin ja edelleen sekä Liechtensteinin kautta Itävaltaan että Sargansiin kulkee St. Margrethenin kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta St. Margrethen Wikimedia Commonsissa
Kaiser, Markus: St. Margrethen (SG) (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  10.10.2012. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
| n k Sankt Gallenin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Wahlkreis) ja kunnat (77 kpl, 1.1.2013–)
 Rheintal: Altstätten •  Au • Balgach • Berneck • Diepoldsau • Eichberg • Marbach • Oberriet • Rebstein • Rheineck • Rüthi • St. Margrethen • Widnau
 Rorschach:  Berg • Goldach • Mörschwil •  Rorschach • Rorschacherberg • Steinach • Thal • Tübach • Untereggen
 Sarganserland: Bad Ragaz • Flums •  Mels • Pfäfers • Quarten • Sargans • Vilters-Wangs • Walenstadt
 See-Gaster: Amden • Benken • Eschenbach • Gommiswald • Kaltbrunn •  Rapperswil-Jona • Schänis • Schmerikon • Uznach • Weesen
 St. Gallen: Andwil • Eggersriet • Gaiserwald • Gossau • Häggenschwil • Muolen • St. Gallen • Waldkirch • Wittenbach
 Toggenburg: Bütschwil-Ganterschwil • Ebnat-Kappel • Hemberg • Kirchberg • Lichtensteig • Lütisburg • Mosnang • Neckertal • Nesslau • Oberhelfenschwil • Wattwil • Wildhaus-Alt St. Johann
 Werdenberg:  Buchs • Gams • Grabs • Sennwald • Sevelen • Wartau
 Wil: Degersheim • Flawil • Jonschwil • Niederbüren • Niederhelfenschwil • Oberbüren • Oberuzwil • Uzwil •  Wil • Zuzwil
Pierre et Gilles

Pierre et Gilles on kahden taiteilijan nimistä muodostettu salanimi joka yhdistää "ateljee nimenä" heidän valokuvatöitään. Kyseiset valokuvat ovat hyvin muokattuja ja yleensä pitävät sisällään uskonnollisia ja/tai homoeroottisia sisältöjä. Pierre et Gillesin töissä on tapana käyttää kliseitä näennäisen viattomasti, jopa niin että töitä on vaikea erottaa Kitschistä vaikka ne ovat hyvin sofistikoituja teknisesti.
Pierre et Gilles

Pierre et Gilles on kahden taiteilijan, valokuvaaja Pierre Commoyn (s. 15. elokuuta 1950 La Roche-sur-Yon) ja taidemaalari Gilles Blanchardin (s. 9. joulukuuta 1953 Le Havressa) yhteistyöstä koostuva kuvantekijäryhmä. Commoy ja Blanchard tapasivat toisensa Kenzō Takadan liikkeen avajaisissa Pariisissa vuonna 1976 ja ovat tehneet yhteistyötä ja asuneet yhdessä siitä lähtien.
Suomessa Pierre et Gillesin töitä on ollut esillä Turun taidemuseossa 14. marraskuuta 1999 - 27. helmikuuta 2000.
Staudingerin keteeni-imiinisykloadditio

Yleinen esimerkki Staudingerin keteeni-imiinisykloadditiosta
Staudingerin keteeni-imiinisykloadditio on kemiallinen reaktio, jossa keteeni ja imiini reagoivat sykloadditiolla muodostaen tuotteeksi beetalaktaamin. Reaktio on nimetty kehittäjänsä Hermann Staudingerin mukaan, joka raportoi sen ensimmäisen kerran vuonna 1907. Reaktiota käytetään beetalaktaamirenkaan sisältävien yhdisteiden kuten penisilliinien valmistamiseen.
Reagenssit ja mekanismi

Staudingerin keteeni-imiinisykloadditio tapahtuu useille imiineille. Keteeni muodostetaan tyypillisimmin reaktio-olosuhteissa happokloridista trietyyliamiinin avulla. Reaktion reaktiomekanismissa on keskeistä kahtaisionivaiheen muodostuminen. Tämä kahtaisioni muodostuu joko imiinin typen vapaan elektroniparin hyökätessä keteenin hiilen ja hapen väliseen kaksoissidokseen tai keteenistä muodostuu emäksen läsnä ollessa enolaatti, joka nukleofiilina reagoi imiinin hiilen ja typen väliseen kaksoissidokseen. Kahtaisioni muodostuttuaan reagoi sykloadditiolla muodostaen laktaamirakenteen.
Yksi Staudingerin keteeni-imiinisykloaddition etuja on, että se voidaan suorittaa enantioselektiivisesti. Muodostuvan tuotteen stereokemiaan vaikuttaa imiinin stereokemia. E-imiinit johtavat cis-stereokemiaan laktaamirenkaassa ja Z-imiinit trans-stereokemiaan.
Starodub

Starodubin vaakuna vuodelta 1782.
Starodub (ven. Староду́б) on kaupunki Brjanskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Babinets-joen varrella 169 kilometriä Brjanskista lounaaseen. Kaupunki muodostaa oman kaupunkipiirikunnan (19 010 as. vuonna 2010), mutta on lisäksi ympäröivän 21 404 asukkaan Starodubin piirin hallinnollinen keskus, vaikkei aluehallinnollisesti kuulu jälkimmäiseen. Siellä on Unetšan ja Hutor-Mihailovskin väliseltä rautatieltä haarautuvan sivuradan pääteasema.
Tšernigovin ruhtinaskuntaan kuulunut Starodubin linnoitus mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1080. Mongolivalloittajat hävittivät Vablja-joen rannalla sijainneen kaupungin 1200-luvulla ja myöhemmin se rakennettiin uudelleen nykyiseen paikkaan. 1300-luvulta lähtien Starodub kuului Liettuaan ja sittemmin Puolaan. Vuodesta 1503 lähtien se toimi Venäjän rajalinnoituksena, mutta joutui jälleen Puolalle vuonna 1648. Lopullisesti se liitettiin Venäjään vuonna 1686. Kaupunki oli huomattava Moskovan ja Ukrainan välisen kaupan välittäjä. Vuonna 1781 siitä tuli Novgorod-Severskin ja vuonna 1802 Tšernigovin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuosina 1917–1918 ja 1941–1943 kaupunki oli saksalaisten miehittämä.
Nykyään Starodubissa on sähkölaitteita valmistava tehdas sekä elintarviketeollisuutta. Kaupungissa on runsaasti 1600–1800-lukujen rakennustaiteellisia muistomerkkejä. Ukrainalaista barokkia edustaa vuonna 1677 rakennettu Kristuksen syntymän katedraali. Kaupungissa toimii kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Starodubin kaupungille omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Piikkipyrstökiitäjä

| Piikkipyrstökiitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kiitäjät Apodidae
Suku::  Piikkikiitäjät Hirundapus
Laji::  caudacutus
Kaksiosainen nimi
 Hirundapus caudacutus  (Latham, 1802) 
Synonyymit
 Chaetura caudacuta 

Alalajit
 H. c. caudacutus  H. c. nudipes 
Katso myös
   Piikkipyrstökiitäjä Wikispeciesissä   Piikkipyrstökiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Piikkipyrstökiitäjä, aeimmalta nimeltään piikkipyrstöpääsky (Hirundapus caudacutus) on kiitäjälintujen lahkoon kuuluva aasialainen lintulaji.
Koko ja ulkonäkö

Piikkipyrstökiitäjän pituus on 19–21 cm, siipien kärkiväli 50–54 cm ja paino noin 80–90 g. Se on tervapääskyä suurempi ja rotevampi kiitäjä, jolla on lyhyt pyrstö ja kaula, minkä johdosta se näyttää pullealta. Pyrstön kärki kapenee piikiksi, mistä tulee lajin nimi. Piikkipyrstökiitäjän lento on erittäin nopeaa, nopeampaa kuin tervapääskyn. Sen sanotaan olevan maailman nopein lintu, ja lentonopeudeksi on mitattu 170 km/h. Yleisväritys on hyvin tumma, vain alaperässä ja kurkussa on valkoinen alue ja selässä muuta pukua hieman vaaleampi laaja laikku.
Pitkään arveltiin, että laji elää vain ilmassa, pesimäaikaa lukuun ottamatta. Australialaiset ovat kuitenkin osoittaneet radioseurannan avulla, että se käy lepäilemässä puiden latvustossa.
Esiintyminen

Piikkipyrstökiitäjä pesii Keski-Aasiassa ja Etelä-Siperiassa ja talvehtii Itä- ja Pohjois-Australiassa, jonne linnut saapuvat lokakuussa. Lajia on tavattu Suomessa viidesti 21.5.1933 Nummi-Pusulassa, 21.4.1990 Kristiinankaupungissa, 10.5.1991 Hangossa ja 8.5.2005 Savitaipaleella sekä Rääkkylässä 20.5.2016.lähde?
Lajin elinympäristöä ovat vuoristoseudut, mutta linnut ruokailevat myös alavilla seuduilla.
Lisääntyminen

Pesä on tavallisesti puun kolossa. Munia on 2–7, ja haudonta alkaa jo ensimmäisen munan jälkeen. Piikkipyrstökiitäjä pesii touko–kesäkuussa.
Ravinto

Piikkipyrstökiitäjän ravintoa ovat hyönteiset ja hämähäkit. Australiassa se ruokailee suurissa parvissa etsien lämpimiä ilmavirtauksia ja seuraillen pensaspaloja.
Starobilskin piiri

| Starobilskin piiri Старобільський район |
| --- | --- |
 Piiri Luhanskin alueen kartalla (piirijako 2020-).
 Lippu:  Vaakuna
 Koordinaatit: 49.2764°N, 38.9194°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Luhanskin alue
Perustettu:  7.3.1923
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Starobilsk (16 267 as., 2021)
Väkiluku (2021 (arvio)):  126 010
Aikavyöhyke:  UTC+2
– kesäaika:  UTC+3
Lyhenteet:  
 – postitunnus:  92709
 
stn.loga.gov.ua
Starobilskin piiri (ukr. Старобільський район) on yksi Ukrainan Luhanskin alueen hallinnollisista piireistä. Piirin hallinnollinen keskus on Starobilskin kaupunki (17 198 as., 2017). Osana vuoden 2020 aluehallinnollista uudistusta, Ukrainan piirien lukumäärää supistettiin. Tästä syystä Starobilskin piirin pinta-ala ja väkiluku kasvoivat vuonna 2020. Nylyinen piiri rajoittuu etelässä Štšastjan piiriin, lounaassa Sjevjerodonetskin piiriin, lännessä Svatoven piiriin sekä pohjoisessa Venäjän Voronežin alueeseen ja idässä Rostovin alueeseen.
Aiempi Starobilskin piiri Luhanskin alueen aiemman piirijaon esittämävällä kartalla (tilanne vuoteen 2020 saakka).
Ukrainan tilastokeskus arvioi piiri väkiluvuksi 44 418 ihmistä (1.1.2017). Piiri on väestöltään maaseutuvaltainen, sillä kaupunkilaisksi tilastoitiin ainoastaan Starobilskin asukkaat. Vuoden 2021 väestöarvion mukaan Starobilskin laajentuneen piirin väkiluku oli 126 010. Heistä kaupunkilaisiksi tulkittiin nyt 38,6 prosenttia, eli Starobilskin kaupungin (16 267 as.) ja viiden kaupunkityyppisen taajaman asukkaat (Bilovodsk 7 771 as., Bilolutsk 3 729 as., Markivka 5 586 as., Milove 5 770 as., ja Novopskov 9 489 as.).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Starobilskin piiri Wikimedia Commonsissa
Janne Stefansson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Janne Stefansson |  Janne Stefansson |  Janne Stefansson |  |
Maa:   Ruotsi
Miesten hiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Innsbruck 1964 | 4 × 10 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Zakopane 1962 | 30 km |  |
Janne Reidar Stefansson (s. 19. maaliskuuta 1935 Transstrand) on ruotsalainen 1960-luvulla menestynyt hiihtäjä.
Stefansson voitti urallaan Vaasahiihdon kaikkiaan seitsemän kertaa (1962–1966, 1968–1969), mitä useampaan on yltänyt vain Nils "Mora-Nisse" Karlsson (9 voittoa).
Zakopanen MM-kisoissa 1962 Stefansson saavutti hopeaa 30 kilometrillä ja oli kuudes sekä 15 että 50 kilometrin matkoilla, mutta ei päässyt Ruotsin kultaa voittaneeseen viestijoukkueeseen. Kaksi vuotta myöhemmin Innsbruckin olympialaisissa hän voitti viestikultaa ja saavutti henkilökohtaisilta matkoilta kaksi nelossijaa (30 km ja 50 km) sekä yhden viidennen sijan (15 km). Hän kilpaili myös Lahden MM-kisoissa 1958 (11. sija 30 kilometrillä), Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960 (neljäs sija viestissä ja seitsemäs sija 15 kilometrillä) sekä Oslon MM-kisoissa 1966 (18. sija 15 kilometrillä).
Muista hiihtosaavutuksista merkittävin on 7-kertainen Vaasa-hiihdon voitto 1960-luvulla eli hän on "Mora-Nisse" Karlssonin jälkeen saavuttanut toiseksi eniten Vaasa-hiihdon voittoja. Ruotsin mestaruuksia Stefansson saavutti vain kerran eli vuonna 1965 50 kilometrillä.
Johann von Staupitz

Johann von Staupitz.
Johann von Staupitz (1460, Motterwitz, Saksa – 28. joulukuuta 1524, Salzburg, Itävalta) oli teologi ja Martti Lutherin opettaja.
Staupitz opiskeli Leipzigissa ja valmistui vuonna 1485. Hän liittyi augustinolaisluostariin Erfurtissa ja toimi siellä yleisvikaarina. Vuonna 1500 hänet nimitettiin Raamatun professoriksi Wittenbergin yliopistoon. Vuonna 1522 hänet valittiin Salzburgin Pyhän Pietarin benediktiiniläisluostarin apotiksi, siellä hänen elämänsä myös päättyi.
Staupitzin tavoitteena oli uudistaa teologian opetusta Raamatun selityksen suuntaan. Martti Luther opiskeli teologiaa Staupitzin johdolla Erfurtissa. Näiden kahden miehen välille syntyi koko elämän kestänyt ystävyys. Heidän kirjeenvaihtoaan on säilynyt jälkipolvillekin. Staupitzin osuutta Lutherin hengellisessä elämässä ei voi vähätellä.
»Staupitz on se, joka ensimmäisenä on ollut isäni tässä opissa ja synnyttänyt Kristuksessa.» 
(Lutherin kirjoitus päiväkirjassaan)
Lukuisat, jopa kuusi tuntia kestäneet hengelliset keskustelut miesten välillä auttoivat Lutheria löytämään armollisen Jumalan.
»Jos tohtori Staupitz, tai paremminkin, jos Jumala ei olisi tohtori Staupitzin kautta auttanut minua pois, olisin hukkunut ja ollut jo kauan helvetissä.» 
(Lutherin kirjoitus päiväkirjassaan vuonna 1514)
»Kiitämme sinua paljosta, hyvä Martti. Olet johtanut meidät emakkojen ravan luota takaisin elämän niityille, parannuksen sanoihin.» 
(Staupitz viimeisessä kirjeessään Lutherille)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johann von Staupitz Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Stadion (Olympia)

| Stadion> Στάδιον |
| --- | --- |
 Stadion.
Sijainti:  Archaía Olympía, Elis, Länsi-Kreikka, Kreikka
Koordinaatit:  37°38′21″N, 21°37′59″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen stadion
Valmistumisvuosi:  noin 776–350 eaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Olympian arkeologinen alue 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Stadion (m.kreik. Στάδιον) on antiikin aikainen kreikkalainen stadion Olympiassa Kreikassa. Se oli Olympian kisojen päätapahtumapaikka, sillä siellä järjestettiin kaikki lajit Hippodromilla järjestettyjä hevosurheilulajeja lukuun ottamatta. Stadionin jäänteet sijaitsevat Olympian arkeologisella alueella Archaía Olympían kunnassa Zeuksen pyhäkköalueen itäpuolella.
Stadionia siirrettiin ja laajennettiin usein sen historian aikana pyhäkköalueen ja kisojen laajetessa. Alkujaan stadion sijaitsi Olympian pyhäkköalueen sisällä. Hiljalleen stadionia siirrettiin itään, kunnes se saavutti nykyisen sijaintipaikkansa 400- tai viimeistään 300-luvulla eaa.
Historia

Olympian stadionilla järjestettiin sekä Zeuksen kunniaksi järjestetyt, miehille tarkoitetut Olympian kisat että Heran kunniaksi järjestetyt, naisille tarkoitetut Heraian kisat. Olympian kisojen lajeista stadionilla järjestettiin juoksulajit (stadion, diaulos, dolikhos ja hoplitodromos), pituushyppy, keihään- ja kiekonheitto, paini, nyrkkeily sekä pankration.
Stadion kehittyi alun perin Olympian kisojen alkuvaiheessa vuoden 776 eaa. jälkeen, ja muodostui tuossa vaiheessa yksinkertaisesta, tasaiselle paikalle tehdystä juoksuradasta. Se sijaitsi Olympian temenos-alueen eli Altiksen sisäpuolella lähellä Pelopeionia ja Zeuksen alttaria. Rata sai alkunsa näiden itäpuolelta ja suuntautui siitä itään. Yleisö saattoi seurata tapahtumia Kroniosvuoren rinteiltä.
Ensimmäinen varsinainen stadion (Stadion I) rakennettiin arkaaisella kaudella 500-luvun eaa. puolessa välissä, kun pyhäkköalueen sisälle Kroniosvuoren eteläpuolelle tasoitettiin laajempi alue urheilukisoja varten. Stadionin länsipää sijaitsi edelleen Zeuksen alttarilla, ja stadion kulki siitä itään ohi aarrekammioiden rivistön.
500-luvun eaa. lopulla tai 400-luvun eaa. alkupuolella stadionia siirrettiin ensimmäistä kertaa idemmäksi. Nyt stadion (Stadion II) ulottui jo aarrekammioiden rivistön ohi pidemmälle itään. Tällöin stadionin etelälaitaan rakennettiin katsomoksi noin kolme metriä korkea penger, kun taas pohjoislaidalla katsomona toimi edelleen luonnollinen vuorenrinne.
Toisen kerran stadionia (Stadion III) siirrettiin vielä 400-luvun eaa. aikana tai viimeistään 300-luvun eaa. puolessa välissä 82 metriä idemmäksi ja seitsemän metriä pohjoisemmaksi niin, että se sijaitsi lopulta nykyisellä paikallaan pyhäkköalueen rajojen ulkopuolella. Katsomoa laajennettiin useaan otteeseen keinotekoisella pengerryksellä yhä suuremmaksi. 300-luvun eaa. puolessa välissä rakennettu Kaikuhalli erotti stadionalueen lopullisesti pyhäkköalueesta. Samalla kisojen luonteen voidaan nähdä muuttuneen puhtaasti uskonnollisesta tapahtumasta enemmän maalliseksi urheilutapahtumaksi. Stadionia muokattiin ja kunnostettiin vielä roomalaisella ajalla.
Stadion löydettiin Olympian järjestelmällisten arkeologisten kaivausten alkuvaiheessa 1800-luvulla. Se kaivettiin kokonaan esiin vuosina 1952–1956 ja kunnostettiin tämän jälkeen nykyiseen asuunsa. Vuonna 2004 Olympian stadionilla käytiin Ateenan olympialaisten kuulantyöntökisat.