Evoluutioteorian yhteiskunnalliset vaikutukset
Evoluutio ja uskonto > Juutalaisten käsitykset evoluutiosta > Juutalaisten käsityksiä darvinismista ja natsien vainoista

Mordecai Kaplan (1881–1983) ja Hans Jonas (1903–1993) olivat kaksi 1900-luvun vaikutusvaltaista juutalaista uskonnollista ajattelijaa, jotka paneutuivat vakavasti tieteelliseen tietoon ja erityisesti darvinismiin. Näiden New Yorkissa asuneiden ajattelijoiden yhteisenä tavoitteena oli löytää vaihtoehtoinen lähestymistapa pahan ongelmaan yleisesti ja erityisesti natsien juutalaisvainoihin.
Kaplan perusti rekonstruktionisten juutalaisuuden. Hän esitti hyvin kehitettyjä, tieteellisesti perusteltuja tai tieteen innoittamia uudistuksia juutalaiseen uskontoon ja juutalaiseen käsitykseen Jumalasta. 1930-luvulta lähtien Kaplanin kirjoitukset osiuttavat hänen olleen kiinnostunut evoluutiosta ainakin neljässä erilaisessa, joskin toisiisa liittyvässä yhteydessä. Ensinnäkin hän käytti evoluutiota, kehityksen tai muutoksen merkityksessä, oikeuttamaan rekonstruktionistisen hankkeensa: juutalaisuus on eliö, joka muuttuu ja sopeutuu muuttuvaan ympäristöön. Toiseksi evoluutio esitetään jumalallisena prosessina, joka tuo järjestystä maailmankaikkeudessa muutoin vallitsevaan kaaokseen. Kolmas näkökohta koskee ihmiskunnan biologista kehitystö. Kasvien ja eläinten elämän kehityksen, ihminen mukaan luettuina, darvinilaisen luonnonvalinnan kautta katsoi annetuksi tosiasiaksi, joskin on selvää, että hänen mukaansa luonnonvalinta ei voinut selittää ihmisen kehitystä kokonaisuudessaan, ei ainakaan niitä osiltaan, jotka kiinnostivat Kaplania eniten, nimittäin yhteiskunnan etiikan kehitystä. Tämä johti hänet kehittämään teorian "henkisestä valinnasta", joka lisäsi täydentävän ja kilpailevan tekijän niihin voimiin, jotka ohjasivat ihmisen evoluutiota, luonnonvalinta ja seksuaalivalinta mukaan luettuna. Neljänneksi Kaplan käsitteli evoluution suhdetta siihen, mitä nykyisin sanotaan sosiaalidarvinismiksi, toisin sanoen biologisten teorioiden soveltamista ihmisyhteiskuntaan ja erityisesti natsien teorioita rotujen kilpailusta. Kuten odottaa saattaa, Kaplan suhtautui senkaltaisiin ideologioihin vihamielisesti, erityisesti siksi koska ne uhkasivat viedä pohjan hänen ymmärrykseltään ihmisiltä kumppaneina Jumalan edessä, mikä antoi maailmankaikkeudelle merkityksen ja järjestyksen.
Teknologian filosofi Jonaksen mielestä juutalaisen teologian perinteisiä kategorioita oli tarkastettava sen hänen henkisen kamppailunsa vuoksi, jota hän oli käynyt löytääkseen natsien juutalaisvainoille jonkinlaisen moraalisen merkityksen itseyden biologisen ilmaantumisen valossa. Jonasin mielestä Darwinin tärkein merkitys oli siinä, että hänen teoriansa korotti ei-inhimillisen elämän arvoa: "Se loukkaus, jota Darwinin teoria ihmisen polveutumisesta eläimistä merkitsi ihmisen arvokuudelle, herätti raivoa, mutta tämä reaktio ylenkatsoi sitä tosiasiaa, että sama periaate palautti tietyn asteisen arvokkuuden elämän ilmiölle kokonaisuudessaan. Jos ihminen on sukua eläimille, ovat mys eläimet sukua ihmiselle, ja sen vuoksi niilläkin on ainakin jossakin määrin samankaltainen sisäinen elämä, josta ihminen niiden kehittyneimpänä sukulaisena on tietoinen itsessään. Vuonna 1968 kirjoittamassaan esseessä "Jumalan käsite Auschwitzin jälkeen: juutalainen ääni" (engl. The Concept of God After Auschwitz) hän esitti käsityksen Jumalasta, joka alussa, tuntemattomista syistä, sitoutui kosmiseen kokeeseen, jossa on loppumaton joukko mahdollisuuksia ja riskejä. Tämä Jumala, joka sisältää maailmankaikkeuden mutta jonka kanssa Häntä ei voida samastaa, kuten hän selvästi ilmaisi eräässä aikaisemmassa kirjoituksessaan, on luonut maailman asettamalla fysikaalisia ja biologisia lakeja, joiden seuraukset ilmaantuvat ajassa ja avaruudessa ilman jumalallista ohjausta tai korjausta ja ilman että edes Jumala voi tietää ennalta, miten se kehittyy. Hän jätti maailmankaikkeuden kehittymään omia aikojaan luonnonlakien ja todennäköisyyden mukaisesti, kun Jumala on täysin vetäytynyt prosessista. Sen jälkeen kun yllättäen ilmaantui elämä (jota kuvataan "maailman sattumana, jota jumaluus oli odottanut"), evoluution sokeat voimat ovat saaneet aikaan ihmismielen, jolla on kyky "tietoon ja vapauteen", toisin sanoen moraaliseen valintaan. Kuollut kosmos muuttui ensin eläväksi ja lopulta moraaliseksi kosmoksesta. Ihmisessä eliö on ylittänyt sen rajan, jonka jälkeen se ei ole enää olemassa vain itsensä vaan muiden vuoksi, toisin sanoen saavuttanut olemassaolon, johon liittyy vastuu muista ja itse kosmoksesta, joka oli synnyttänyt elämän ja moraalin (eli kuten hän asian ilmaisi: "itseään toteuttava elämä on väistynyt vastuun taakan tieltä.") Tämän käsityksen mukaan Jumala löysi luomiskumppanin siinä mielessä, että maaimankaikkeus ei enää kehity vain Hänen asettamiensa amoraalisten luonnonlakien mukaan, vaan sitä voivat perusteellisesti muuttaa ihmisten itsetietoiset, ihmisen omista valinnoista johtuvat teot, tapahtuivatpa ne aineellisissa tai moraalisissa ulottuvuuksissa. Siinä määrin kuin Jumala oli katsottava kaiken olemassaolon perustaksi, johon koko maailmankaikkeus sisältyy, nämä maailmaa muokkaavat ihmisen teot vaikuttavat myös Jumalaan. "Ihmisen kuolemattomuus .. piilee hänen tekojensa kunnioitettavassa vaikuksesta Jumalan kohtaloon." Käsitellessään tältä pohjata natsien juutalaisvainoja hän saattoi selittää, että se, ettei Jumala puuttunut Auschwitzin tapahtumiin, oli väistämätön seuraus siitä, ettei Hän ole läsnä luomakunnassaan.
Sekä Kaplanin että Jonasin näkemysten ytimessä on eräänlainen kosminen evolutionismi, joka teki välttämättömäksi ymmärtää inhimillisen etiikan alkuperän evoluution näkökulmasta. Vaikka kummankaan heistä ei voi sanoa osoittaneen Darwinin teorian syvällistä ymmärtämistä, molemmat pitivät tärkeimpänä tehtävänään perehtyä siihen ja selvittää, miten sitä voi soveltaa maailmassa, jossa tapahtuu jopa kansanmurhia ja joka ei ole sen sen kokoisuudessaan naturalistinen, mutta ei myöskään kokonaisuudessaan yliluonnollinen.