Friedrich Carl von Savigny
Oikeustiede

Savignyn mukaan oikeus on historiallinen, orgaaninen ilmiö ja sen ensisijainen lähde on kansanhenki, joka tarkoittaa kansan oikeustajuntaa tai -vakaumusta. Oikeus on positiivista, millä hän ei kuitenkaan tarkoittanut asetettua oikeutta vaan oikeuden historiallista alkuperää, erotuksena luonnonoikeudesta. Oikeuden legitiimisyys ei perustu sen järkevyyteen, kuten luonnonoikeusopissa, vaan historialliseen kehitykseen ja kansan oikeustajuntaan. Savignyn mukaan oikeuden tulee saada kehittyä vapaasti kansan historiallisesti muodostuvan oikeustajunnan mukaisesti, eikä lainsäätäjä saa mielivaltaisesti puuttua tähän kehitykseen vaan sen tulee myötäillä kansan oikeustajuntaa. Hän eritteli oikeuden kehityksessä alkuperäisen kansanoikeuden (saks. Volksrecht), joka ilmeni tavanomaisena oikeutena ja oli osa kansan elämää ilman erillistä säädöspohjaa, ja nykyaikaisen, yhteisön toimintojen eriytymisen seurauksena muodostuneen juristioikeuden (saks. Juristenrecht), jonka muodostamisen ovat tehneet oikeusopinneet tulkitsemalla kansan oikeustajuntaa. Oikeustieteen tehtävänä on siis käsitteellistää oikeus systeeminä eli esittää historiallisesti määräytynyt oikeus tieteellisenä systeeminä. Savigny rinnasti oikeuden kehityksen kielen kehitykseen, yhdistäen oikeuden tarkasteluun keskeisiä ideoita historiallisesta kielitieteestä, mitä on pidetty hänen omaperäisimpänä teoreettisena innovaationaan.
Savignyn mukaan oikeusjärjestelmä rakentuu oikeusinstituutioista, jotka ovat oikeussuhteiden tyyppejä tai perustavia malleja. Oikeussuhteet olivat tosiasiallisten elämänsuhteiden, jotka edustavat niiden aineellista puolta, ja näitä suhteita kuvaavien oikeuslauseiden, jotka edustavat niiden muodollista puolta, yhdistelmiä, ja oikeusinstituutiot oikeussuhteiden yhdistelmiä. Oikeussuhteet liittyvät lähinnä subjektiivisiin oikeuksiin, oikeusinstituutiot taas objektiivisesti olemassa oleviin järjestelyihin. Oikeusinstituutiot ja -suhteet ovat luonteeltaan orgaanisia, eli ne koostuvat toisistaan riippuvaisista ainesosista ja kehittyvät samanlaisten periaatteiden mukaan kuin elävä luonto. Savigny jakoi oikeusinstituutiot luonnollisiin oikeusinstituutioihin, jotka ovat "luonnollis-siveellisiä" eli rakentuivat ihmisen luonnolle, ja keinotekoisiin oikeusinstituutioihin, jotka ovat kokonaisuudessaan oikeusjärjestykselle alisteisia. Esimerkiksi avioliitto, isänvalta ja sukulaisuus olivat Savignyn mukaan luonnollisia oikeusinstituutioita. Savignyn käsitystä oikeusinstituutioista on verrattu 1900-luvun jälkipuolella kehittyneeseen institutionaaliseen oikeusteoriaan, jonka edelläkävijänä häntä on pidetty.
Savignyn oikeustieteellinen tuotanto käsitteli pääosin yksityisoikeutta, ja häntä on pidetty myös Manner-Euroopan kansainvälisen yksityisoikeuden perustajana. Yksityisoikeudelliset oikeussuhteet ovat Savignylle yksilötahdon herruuden aluetta, jossa henkilöt käyttävät tahdonvaltaansa synnyttämään ja lakkauttamaan oikeussuhteita. Savigny esimerkiksi määritteli sopimuksen useampien liittymiseksi yksimieliseen tandonilmaisuun, jossa sillä, onko sopimus edullinen vai epäedullinen, ei ollut oikeudellista merkitystä. Savigny myös esitti oikeussubjektiuden merkitsevän oikeuskelpoisuutta eli kykyä olla oikeuksien ja velvollisuuksien haltija.