stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neftejugansk

| Neftejugansk (Нефтеюга́нск) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Hanti-Mansian sijainti, alla kaupungin sijainti piirikunnassa
 Neftejugansk
 Koordinaatit: 61.09005°N, 72.60829°E 
Valtio:  Venäjä
Feneraatiopiiri:  Ural
Alue:  Tjumenin alue
Piirikunta:  Hanti-Mansia
Perustettu:  1961
Kaupungiksi:  16 lokakuuta 1967
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  154 km²
Väkiluku (2010):  122 855
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
Postinumero:  628300-628312
Suuntanumero(t):  +7 3463
 
 admugansk.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Neftejugansk (ven. Нефтеюга́нск) on Venäjän Hantien ja mansien autonomisen piirikunnan öljyntuotantoalueelle alun perin 1960-luvulla rakennettu kaupunki. Kaupunki sijaitsee Länsi-Siperian alangolla Obin ja sen kanssa samansuuntaisen Juganskaja Obin välisellä saarella, linnuntietä 46 kilometriä öljykaupunki Surgutista länsilounaaseen ja 2 100 kilometriä Moskovasta itään.
Aluehallinnollisesti kaupunki muodostaa nykyään (2010) oman 122 855 asukkaan Neftejuganskin kaupunkipiirin. Samalla se toimii ympäröivän Neftejuganskin piirin (44 815 as.) hallintokeskuksena.
Liikenne

Sijainti ja satama Obin pääuoman kanssa rinnakkaisen Juganskaja Obin pohjoisrannalla mahdollistaa henkilö- ja rahtiliikenteen vesitse Länsi-Siperian jokireitistössä. Kaupunkiin johtaa maantie etelästä Tjumenista Tobolskin ja Pyt-Jahin kautta. Lähimmät rautatieasemat ovat Pyt-Jahissa, jonne on maanteitse noin 50 kilometriä, ja Surgutissa hieman kauempana. Kaupungin itäpuolella on Neftejuganskin lentokenttä; vilkkaampi lentoasema löytyy Surgutista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neftejugansk Wikimedia Commonsissa
Goroda Rossii, 1994: Neftejugansk (venäjäksi)
Valokuvia kaupungista eri vuosikymmeniltä (venäjäksi) (admugansk.ru)
Belojarsk • Berjozovo • Hanti-Mansijsk • Hanty-Mansijsk • Jugorsk • Kogalym • Konda • Langepas • Megion • Neftejugansk • Neftejugansk • Nižnevartovsk • Nižnevartovsk • Njagan • Oktjabrskoje • Pokatši • Pyt-Jah • Radužnyi • Sovetski • Surgut • Surgut • Urai
General Motors EV1

| General Motors EV1 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  General Motors
Valmistusvuodet:  1996–1999
Tuotantomäärä:  1 117 kpl
Korimalli:  2-ovinen coupé
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  GM Impact (prototyyppi)
Seuraaja:  Chevrolet Spark EV Chevrolet Bolt
Tekniset tiedot
Vetotapa:  etuveto
Mitat
Pituus:  4 310 mm
Leveys:  1 770 mm
Korkeus:  1 280 mm
General Motors EV1 on sähköauto, jota yhdysvaltalainen General Motors valmisti ja vuokrasi vuosina 1996–1999. Se oli ensimmäinen massatuotannossa ollut sähköauto. Se on GM:n ainoa malli, jota markkinoitiin nimellä General Motors. Sitä vuokrattiin vain Saturnin myymälöissä Kaliforniassa ja Arizonassa.
EV1 perustui Impact-nimiseen prototyyppiin (1990), jonka kehitti Paul MacCreadyn yhtiö.
Mallia valmistettiin yhteensä 1 117 kappaletta. Vuonna 2003 General Motors lunasti kaikki autot takaisin. Noin 40 autoa lahjoitettiin muun muassa museoille, mutta tiettävästi vain yksi niistä on ajokelpoinen.
Sähkömoottori.
Sisätilat
Keskikonsoli
Digitaalinen mittaristo
Latausportti ja latausasema
Autot kerättiin asiakkailta pois.
Suurin osa niistä murskattiin.
Maailman ainoa ajokuntoinen EV1 Smithsonian-museossa
Näyttelillä Shanghain automuseossa
Mediaa > Dokumenttielokuva

Chris Paine: Who Killed the Electric Car? Dokumenttielokuva. USA, 2006. 1 h 32 min
Mediaa > Kirja

Michael Shnayerson: The Car That Could – The Inside Story of GM's Revolutionary Electric Vehicle. New York: Random House, 1996. ISBN 0-679-42105-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta General Motors EV1 Wikimedia Commonsissa
Juha Itkonen

| Juha Itkonen |
| --- | --- |
 Juha Itkonen Helsingin kirjamessuilla vuonna 2018.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Juha Heikki Itkonen
Syntynyt: 8. kesäkuuta 1975 Hämeenlinna
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Esikoisteos:  Myöhempien aikojen pyhiä (2003)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Juha Heikki Itkonen (s. 8. kesäkuuta 1975 Hämeenlinna) on suomalainen kirjailija. Itkonen on yksi kotimaisen kirjallisuuden näkyvimmistä nimistä. Itkonen on kirjoittanut romaaneja, novellikokoelman, matkakirjan, kirjeenvaihtokirjan, näytelmiä, audiodraaman sekä lastenkirjan. Hän on työskennellyt myös toimittajana ja on suosittu kolumnisti.
Itkosen esikoisromaani Myöhempien aikojen pyhiä (2003) sai Kalevi Jäntin palkinnon ja valittiin Finlandia-palkintoehdokkaaksi. Hänen toinen romaaninsa Anna minun rakastaa enemmän (2005) palkittiin kirjallisuuden valtionpalkinnolla. Teos oli myös Runeberg-palkintoehdokkaana 2006. Itkosen kolmas teos Kohti (2007) oli ehdolla Finlandia-palkinnon saajaksi. Vuonna 2013 Itkoselle myönnettiin Otavan kirjasäätiön Veijo Meri -palkinto.
Elämä ja ura

Itkonen valmistui ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseon lukiosta 1994. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa suomen kieltä ja yleistä kirjallisuustiedettä sekä myöhemmin valtio-oppia ja viestintää ja valmistui valtiotieteiden maisteriksi vuonna 2001. Itkonen opiskeli Kriittisen korkeakoulun kirjoittajakoulussa 2001–2003.
Vuosina 1997–2000 Itkonen työskenteli Katso- ja Rumba-lehtien avustajana. Hän oli Apu-lehden toimitussihteeri vuosina 2000–2001, toimituspäällikkö 2001–2005 ja toimittaja 2005–2006. Vuodesta 2006 Itkonen on ollut vapaa kirjailija.
Itkosen esikoisteos Myöhempien aikojen pyhiä (2003) sijoittuu mormonimaailmaan ja kuvaa uskoa, syyllisyyttä ja vieraantumista. Se valittiin Finlandia-palkintoehdokkaaksi ja sai Kalevi Jäntin palkinnon.
Itkosen toinen romaani Anna minun rakastaa enemmän ilmestyi vuonna 2005. Siinä Itkonen kuvaa kansainvälistä rockmaailmaa, ja romaanissa liikutaan niin New Yorkissa kuin suomalaisessa jääkiekkokaupungissakin. Teoksessa kadonneen rockmuusikko Summer Maplen tarinaa kertovat hänen entinen poikaystävänsä ja äitinsä. Näiden äänten kautta Itkonen piirtää aikalaiskuvaa maailmasta. Itkonen sai teoksesta kirjallisuuden valtionpalkinnon 2006. Menestysromaanista tehdään elokuva, jonka ohjaa ja käsikirjoittaa Oskari Sipola. Elokuvan kuvaukset alkoivat syyskuussa 2024 ja ensi-illan ajankohdaksi on suunniteltu syksyä 2025.
Syksyllä 2007 ilmestyi Itkosen kolmas romaani Kohti, joka käsittelee perheen hajoamista ja sukupolvien välistä kuilua. Teos valittiin vuoden 2007 Finlandia-ehdokkaaksi ja se voitti Nuori Aleksis -palkinnon vuonna 2008. Syksyllä 2007 Itkonen julkaisi yhdessä vaimonsa Maija Itkosen kanssa lastenkirjan Topsi ja tohtori Koirasson (Otava). Vuoden 2008 lopulla Itkoselta ilmestyi novellikokoelma Huolimattomia unelmia (Otava).
Vuonna 2013 Itkoselle myönnettiin Otavan Kirjasäätiön Veijo Meri -palkinto.
Vuonna 2023 Juha Itkonen julkaisi omakohtaisen teoksen Teoriani perheestä (Gummerus). Kirja kuvaa kirjailijan lapsuutta Hämeenlinnassa sekä nelilapsisen perheen elämää. Teoriani perheestä ilmestyi myös kirjailijan itsensä lukemana rikastettuna äänikirjana.
Vuonna 2024 ilmestyi Itkosen kirjoittama Sivuraide-audiodraama (Gummerus), jossa nuoruuden rakastetut kohtaavat vuosikymmenten jälkeen junassa. Audiodraaman tulkitsivat näyttelijät Jarkko Lahti, Eeva Soivio ja Heidi Herala.
Yksityiselämä

Itkonen on ollut vuodesta 2002 naimisissa muotoilija ja muusikko Maija Itkosen (o.s. Salmela) kanssa. Perheeseen kuuluu neljä lasta. Itkonen osallistui yhdessä poikansa Jalon kanssa keväällä 2024 kuvattuun Race Across the World -kilpailuun, jossa he sijoittuivat toiseksi.lähde?
Teokset > Romaanit

Myöhempien aikojen pyhiä.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2756-7
Anna minun rakastaa enemmän.  Helsinki:  Teos, 2005.  ISBN 951-851-061-X
Kohti.  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21946-0
Seitsemäntoista.  Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24579-7
Hetken hohtava valo.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-26465-1
Ajo.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28215-0
Palatkaa perhoset.  Helsinki:  Otava, 2016.  ISBN 978-951-1-29580-8
Ihmettä kaikki.  Helsinki:  Otava, 2018.  ISBN 978-951-1-32995-4
Kaikki oli heidän. Otava, 2021. ISBN 978-951-1-40994-6
Teoriani perheestä.  Helsinki:  Gummerus, 2023.  ISBN 978-951-24-3199-1
Teokset > Muut

Itkonen, Juha & Itkonen, Maija: Topsi ja tohtori Koirasson.  (Lastenkirja)  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21981-1
Huolimattomia unelmia.  (Novellikokoelma)  Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22410-5
Minun Amerikkani. Matkakirja. Otava, 2017. ISBN 978-951-1-30774-7
Itkonen, Juha & Westö, Kjell: 7 + 7 – Levottoman ajan kirjeitä. Helsinki: 2019. ISBN 978-951-1-32918-3
Itkonen, Juha: Sivuraide. (Audiodraama) Gummerus, 2024. ISBN 9789512441877
Teokset > Näytelmät

Kone (2010), KOM-teatteri
Hämeenlinna (2013), Q-teatteri
Tunnustukset

Kalevi Jäntin palkinto 2003
Finlandia-palkintoehdokkuus 2003 ja 2007
Runeberg-palkintoehdokkuus 2006
Valtion kirjallisuuspalkinto 2006
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon ja Suomen Kirjailijaliiton yhteinen tunnustuspalkinto 2008
Nuori Aleksis -palkinto 2008
Veijo Meri -palkinto 2013
Valtion viisivuotinen taiteilija-apuraha 2013
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rinne, Jaana: Juha Itkonen – Kynä on bassoa mahtavampi City.fi. 16.6.2006.
YLE Elävä arkisto – Juha Itkonen: Kohti Haastattelu Aamun kirja -ohjelmassa 16.10.2007.
YLE Elävä arkisto – Juha Itkonen: Seitsemäntoista Haastattelu Aamun kirja -ohjelmassa 21.10.2010.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Georg Neiglick

Georg (Yrjö) Neiglick (k. 30. elokuuta 1831) oli Salmin nimismies. Hänet surmasi kuohuksissa ollut ihmisjoukko, joka uskoi että hänen tarkoituksensa oli myrkyttää väestöä, kun hän pyrki estämään koleraa. Syyllisiksi senaatti tuomitsi 43 henkilöä kuolemaan. Sittemmin tuomitut armahdettiin, mutta pääsyyllisenä pidetty talonpoika Andrei Afanasjev ja 12 muuta sai elinikäisen karkotustuomion Siperiaan.
Neiglick oli mahdollisesti jo aiemmin saanut paikallisen väestön vihat osakseen. Arpakapulalla koottu raivostunut kansanjoukko, johtajanaan Afanasjev-niminen talonpoika, hyökkäsi Neiglickin asuntoon, pahoinpiteli hänet ja poltti lopuksi sytyttämäänsä rakennukseen. Puhjenneen kapinan yhteydessä pahoinpideltiin ja sidottiin muitakin virkamiehiä. Järjestys palautui vasta, kun sotaväki puuttui tilanteeseen ja 175 tapahtumaan osallistunutta vangittiin. Syyskuussa 1832 heistä 33 miestä tuomittiin kuolemanrangaistukseen, ja muistakin syyllisiksi todetuista oli joka kymmenes arvan mukaan mestattava, muut pääsivät raippa­rangaistuksella. Kuolemanrangaistusta ei kuitenkaan pantu toimeen, mutta 78 miestä sai raipparangaistuksen Viipurissa, ja sen jälkeen heistä 38 karkotettiin Siperiaan
Soile Isokoski

Soile Marja Isokoski (s. 14. helmikuuta 1957 Posio) on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän on kuulunut arvostetuimpiin äänialansa edustajiin kansainvälisillä konsertti- ja oopperalavoilla.
Rooleja

Fidelio: Marzelline (Beethoven)
Carmen: Micaëla (Bizet)
Die Schneider von Schönau: Veronika Schwälble (Brandts Buys)
Peter Grimes: Ellen Orford (Britten)
Faust: Marguerite (Gounod)
La Juive: Rachel (Halévy)
Pohjalaisia: Maija (Madetoja)
Figaron häät: Kreivitär (Mozart)
Taikahuilu: Pamina (Mozart)
Così fan tutte: Fiordiligi (Mozart)
Don Giovanni: Donna Elvira (Mozart)
Hoffmannin kertomukset: Antonia (Offenbach)
Die Loreley: Lenore (Pacius)
Dialogues des Carmélites: Madame Lidoine (Poulenc)
La Bohème: Mimi (Puccini)
Madama Butterfly: Cio-Cio San; Madama Butterfly (Puccini)
Turandot: Liù (Puccini)
Fierrabras: Emma (Schubert)
Myyty morsian: Marenka (Smetana)
Ruusuritari: Marsalkatar (Strauss)
Capriccio: Kreivitär (Strauss)
Ariadne Naxoksella: Ariadne (Strauss)
Daphne: Daphne (Strauss)
Jevgeni Onegin: Tatjana (Tšaikovski)
Otello: Desdemona (Verdi)
Falstaff: Alice Ford (Verdi)
Simon Boccanegra: Amelia (Verdi)
Nürnbergin mestarilaulajat: Eva (Wagner)
Lohengrin: Elsa (Wagner)´
Götterdämmerung: Woglinde (Wagner)
Die Walküre: Gerhilde (Wagner)
Taika-ampuja: Agathe (Weber)
Der Zwerg: Donna Clara (Zemlinsky)
solistina monissa oratorioissa, passioissa ja messuissa
Kantaesityksiä

Pekka Kostiainen: Paastorukous, Soile Isokoski, sopraano, Monica Groop, mezzosopraano, Jyränkö-Kuoro, Heinola, 4.10.1989
Ralf Gothóni: Härkä ja hänen paimenensa, Soile Isokoski, sopraano, Jorma Hynninen, baritoni, kamariorkesteri, Savonlinna, 13.7.1992
Olli Kortekangas: Syvä ilo, Soile Isokoski, sopraano, Marita Viitasalo, piano, Helsinki, 18.12.1997
Olli Kortekangas: Tämä hetki – Dieser Augenblick, versio sopraanolle, pianolle, klarinetille ja sellolle, Soile Isokoski, sopraano, Anna-Maija Korsimaa, klarinetti, Riitta Pesola, sello, Marita Viitasalo, piano, Geneve, 12.3.2004
Jouni Kaipainen: En skål för alla kvinnors ära Op. 67, Soile Isokoski, sopraano, Esa Tapani, käyrätorvi, Marita Viitasalo, piano, Uusikaupunki, 27.7.2007
Tapio Tuomela: Lauluparit, kaksi laulua Niilo Rauhalan runoihin, kaksi laulua Christian Morgensternin runoihin, Die Beiden Esel / Kaksi aasia,  Rabe Ralf / Korppi Ralf, Soile Isokoski, sopraano, Marita Viitasalo, piano, Helsinki, 30.9.2008
Kari Tikka: Rakkaani tulee, laulusarja sopraanolle ja pianolle, Soile Isokoski, sopraano, Marita Viitasalo, piano, Helsinki, 7.9.2010
Colin Matthews: orkesterisovitus viidestä Sibeliuksen laulusta, RSO, Hannu Lintu, Soile Isokoski, sopraano, Helsinki, 15.4.2015
Levytyksiä > DVD

Vienna State Opera gala concert – 50th anniversary of the reopening Live: Vienna 11/5/2005,
13. Festliche Operngala für die AIDS-Stiftung. Live-Aufnahme aus der Deutschen Oper Berlin vom 11. November 2006
Ioan Holender Farewell Concert: Live From the Vienna State Opera 2010
Poulenc: Dialogues des Carmélites / Gritton, Brunet, Isokoski & al. / Bayerisches Staatsorchester, Nagano / BelAir Classiques 2011
Strauss: Ariadne auf Naxos / Isokoski, Lindsey, Claycomb, Skorokhodov, Allen / London Philharmonic Orchestra, Jurowski / Opus Arte 2014
Strauss: Ariadne auf Naxos / Isokoski, Botha, Fally, Koch / Orchester der Wiener Staatsoper, Thielemann / Orfeo 2020
Palkintoja ja tunnustuksia

Lappeenrannan laulukilpailun 1. palkinto 1987
BBC:n Singer of the World -laulukilpailun finalisti 1987
Elly Ameling -kilpailun 1. palkinto 1988
Tokion kansainvälisen laulukilpailun 1. palkinto 1990
Nuoren taiteen Suomi-palkinto 1993
Sibelius-mitali 1995
Vuoden laulajatar Bühne-kulttuurilehden yleisöäänestyksessä 2000
Suomen Kulttuurirahaston palkinto 2001
Pro Finlandia -mitali 2002
Gramophone Editor’s Choice Award -palkinto levytyksestä Richard Strauss: Orchestral Songs, Four Last Songs 2002.
Janne-palkinto levytyksestä Richard Strauss: Orchestral Songs, Four Last Songs 2002
Grammy-palkintoehdokkuus, Halévyn ooppera Juutalaisnainen 2004
Säveltaiteen valtionpalkinto 2005
ECHO Klassik -palkinto 2005 Graunin passiokantaatin Der Tod Jesu levytyksestä. MDR Rundfunkchor, MDR Sinfonieorchester, Howard Arman, Soile Isokoski, Lívia Ághova, Christoph Genz, Klaus Häger
Gramophone-palkintoehdokkuus Wigmore Hallissa 2006 pidetyn konsertin taltioinnista Songs by Sibelius, Strauss and Berg
Kultalevy levytyksestä Jouluyö, juhlayö Ylioppilaskunnan laulajien kanssa 2006
MIDEM Classical Award 2007 -palkinto levytyksestä Sibelius: Luonnotar, Orchestral Songs 2007
BBC Music Magazinen Vuoden levy 2007 -palkinto levytyksestä Sibelius: Luonnotar, Orchestral Songs 2007
Sibelius-mitali 2007
Kamarilaulajan arvonimi (Österreichische Kammersängerin) 2008
Diapason d’Or 2008 -palkinto Sibeliuksen Kullervo-sinfonian levytyksestä. Helsingin kaupunginorkesteri, Leif Segerstam, Ylioppilaskunnan Laulajat, Soile Isokoski, Tommi Hakala
Prix Caecilia 2009 -palkinto Hindemithin Das Marienleben -levytyksestä
Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan kunniatohtori 2011
Helsingin kaupunginorkesterin ensimmäinen residenssitaiteilija 2011–2012
Luterilaisen Kulttuurin Säätiön tunnustuspalkinto 2016
Pohjois-Pohjanmaa-palkinto 2018
Laulutaiteen alan dosentin arvo Taideyliopistossa
Suomen Leijonan komentajamerkki 2023
Kirjallisuutta

Kuusisaari, Harri: Duo: Soile Isokoski ja Marita Viitasalo. Helsinki: Minerva Kustannus, 2007. ISBN 978-952-492-060-5
Salmela, Annmari (toim.): Tärkeintä elämässä, s. 11–23. Helsinki: Kirjapaja, 2002. ISBN 951-625-886-7.
Aiheesta muualla

Talasniemi, Johanna: / Isokoski, Soile (1957–). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 30.3.2021. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Soile Isokosken äänitteet Fono.fi -äänitetietokannassa.
Soile Isokoski. Ondine.
Soile Isokoski – laulajaksi luotu. YLE Elävä arkisto.
Muistoja ja nykyisyyttä – Soile Isokoski Cardiffin laulukilpailun tuomaristossa
Soile Isokoski palasi oopperalavoilta Siikajoen rannalle. (Arkistoitu – Internet Archive) Suomenmaa 1.3.2015.
The freedom of song. Finnish Music Quarterly.
Soile Isokoski: The Artist as Teacher. Musical Toronto 16.7.2015.
Isokoski, Soile hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Sopranistin Soile Isokoski – Nordlicht in glühenden Farben SWR 10.6.2022
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  Trove  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  Europeana  IdRef
Neftejuganskin piiri

Neftejuganskin piirin vaakuna
Neftejuganskin piiri (ven.  Нефтеюга́нский муниципальный район, Neftejuganski munitsialnyi raion) on Hantien ja mansien autonomisen piirikunnan keskiosissa, Venäjällä sijaitseva paikallishallinnon ylemmän tason alue.
Neftejuganskin piirin sijainti Halti-Mansiassa
Kunnallispiirissä asui Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 44 815 henkeä. Piirin asukkaista oli kaupunkilaisia tuolloin  57,1 % (25 594 henkeä) ja maaseutuväkeä 42,9 % (19 221 henkeä).
Piirin hallintokeskus on Neftejuganskin kaupunki, joka sijoittuu maantieteellisesti Neftejuganskin piirin pohjoisrajalle ja muodostaa piiristä erillisen paikallishallinnon ylemmän tason alueensa, Neftejugarskin kaupunkipiirin (122 855 as.). Piirin sisällä sijaitsee myös erillinen Pyt-Jahin kaupunkipiiri (41 488 as.). Neftejugansk sijaitsee linnuntietä noin 195 kilometriä piirikunnan pääkaupunki Hanty-Mansijsksta itäkoilliseen.
Piirin kaupunki- ja maalaiskunnat

Paikallishallinnon yksityiskohtaisemmalla tasolla Neftejuganskin kunnallispiiri jakautuu yhteen kaupunkikuntaan (gorodskoje poselenije) ja kahdeksaan maalaiskuntaan (selskoje poselenije). Suurimmat asutuskeskukset ovat Poikovskin kaupunkityyppinen taajama ja piirin läpi kulkevan rautatien asemapaikkakunta, Salymin kylä. Neftejuganskin piirin kunnat ovat vuoden 2010 väestönlaskennan asukaslukuineen:
Poikovskin kaupunkikunta (Пойковский), eli kaupunkityyppinen taajama, 25 594  asukasta.
Karkatejevyn maalaiskunta (Каркатеевы), 1 850 asukasta
Kut-Jahin maalaiskunta (Куть-Ях), 2 183  asukasta
Lempinon maalaiskunta (Лемпино), 493 asukasta
Salymin maalaiskunta (Салым), 7 017 asukasta
Sentjabrskin maalaiskunta (Сентябрьский), 1 505 asukasta
Singapain maalaiskunta (Сингапай), 3 133 asukasta
Tšeuskinon maalaiskunta (Чеускино), 1 052 asukasta
Ust-Juganin maalaiskunta (Усть-Юган), 1 988  asukasta
Aiheesta muualla

Neftejuganskin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (admoil.ru)
Neftejuganskin piiri Hanti-Mansian sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (admhmao.ru)
Neftejuganski munitsialnyi raion (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (msu-ugra.ru)
Belojarsk • Berjozovo • Hanti-Mansijsk • Hanty-Mansijsk • Jugorsk • Kogalym • Konda • Langepas • Megion • Neftejugansk • Neftejugansk • Nižnevartovsk • Nižnevartovsk • Njagan • Oktjabrskoje • Pokatši • Pyt-Jah • Radužnyi • Sovetski • Surgut • Surgut • Urai
IUFRO

Saksan Metsäntutkimuslaitoksen kokouksen osanottajia syyskuussa 1892 Eberswaldessa. Tämä komitea päätti 19. syyskuuta 1892 Metsäntutkimusjärjestöjen kansainvälisen liiton perustamisesta.
Metsäntutkimusjärjestöjen kansainvälinen liitto (IUFRO, engl. International Union of Forest Research Organizations) on kansainvälistä metsäntutkimusyhteistyötä edistävä järjestö. Liittoon kuuluu lähes 700 jäsenorganisaatiota runsaasta sadasta maasta. Maailmankongressi järjestetään viiden vuoden välein. Vuonna 1995 se järjestettiin Tampereella, 2010 Soulissa Etelä-Koreassa ja 2015 Durbanissa Etelä-Afrikassa.
IUFRO on perustettu 1892 Eberswaldessa.
Aiheesta muualla

IUFRO
Ivankiv

| Ivankiv (Іва́нків) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Kiovan alue Ukrainassa, alla kaupungin sijainti alueella
 Ivankiv
 Koordinaatit: 50.93276°N, 29.90435°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Kiovan alue
Piiri:  Vyšhorodin piiri
Väkiluku (2011):  10 602
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  07200–07204
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ivankiv (ukr. Іва́нків) on kaupunkityypinen taajama Ukrainan Kiovan alueella 70 kilometriä maan pääkaupungista Kiovasta luoteeseen. Ivankiv on osa Vyšhorodin piiriä, ennen heinäkuun 2020 aluehallinnollista uudistusta se oli Ivankivin piirin hallintokeskus. Tämä piiri saastui pohjoisosiltaan merkittävästi Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden seurauksena 1986. Vuoden 2011 alussa Ivankivin taajamassa arvioitiin asuvan 10 602 ja koko piirissä 31 243 henkeä. Piirin alueeseen kuuluu myös Tšernobylin kaupunki, jossa ei tosin virallisen arvion mukaan ollut  pysyviä asukkaita.
Ivankivin piirin pohjoisosat kuuluvat Tšernobylin ydinvoimalan suojavyöhykkeenä tunnettuun säteilysuojelualueeseen.
Iuje

| Iuje, Ivje (Іўе, Ивье) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Iuje, Ivje
 Koordinaatit: 53°55′50″N, 25°46′13″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Hrodnan alue
Väkiluku (10/2009):  8 174
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 ivje.grodno.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Iuje (valkoven. Іўе) eli Ivje (ven. Ивье) on pieni kaupunki ja samanniminen piiri Hrodnan alueella Valko-Venäjän länsiosissa. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan kaupungin väkiluku oli 8 174 ja koko piirin 28 891.
Hallintopiirin pohjoisosien läpi kulkee Valko-Venäjän rautateiden Maladzetšna–Lida-rata. Sen varrella on useita asemia tai seisakkeita Iujen piirissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iuje Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kaupunkikuvaus (englanniksi) (bycity.org)
Hrodnan alueen viralliset sivut piiristä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (valkovenäjäksi) ja (venäjäksi) (region.grodno.by)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (bycity.org)
Ивьевский район - Tietoa piiristä taajamineen (venäjäksi) (dorogiby.info)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa alueesta (maps.vlasenko.net) (venäjäksi)
Itäarmeija

Ernst Löfström
Itäarmeija oli valkoisten joukkojen armeija Suomen sisällissodassa. Armeijan komentaja oli kenraalimajuri Ernst Löfström alias Ernst Toll.
Itäarmeijassa palvelleet Saksan jääkärit

Päämajan yhdysupseeri ja tiedotusosaston päällikkö armeijakunnan esikunnassa (toimi Viipurin valtauksen aikana) Erik Malmberg, eläinlääkintähuollon järjestäjänä jääkäriyliluutnantti Georg Öhman.
Esikunta

Esikunnan päällikkö
Yleisesikunta
Operatiivinen osasto:
Yhteystoimisto:
Tietotoimisto:
Kulkulaitososasto:
Typografinen osasto:
Tykistöesikunta
Päällikkö everstiluutnantti L. A. Schwindt sekä adjutantit Sjöberg ja Vähäkallio.
Armeijanintendenttilaitos
Päällikkö armeijanintendentti Olli W. Genetz sekä kenttäintendentti (v.t. päällikkö) Alvar Brejlin, adjutantit Helenius ja Hjalmar Bärlund, rahastonhoitaja J. Björkstén.
Saniteettiosasto
Itäarmeijan ylilääkäri tohtori G. J. Winter, apulaisenaan tohtori Palmgren.
Eläinlääkintäosasto
Eläinlääkäri jääkärikapteeni Georg Öhman.
Henkilökuntajaos
Päällikkö adjutantti Brofeldt ja adjutantti Björk.
Kenttäpostiosasto
Postimestari Lehto.
Komendantti
Adjutantti Paul Thorwall.
Sielunhoito
Rovasti J. W. Wallinheimo.
Ylipäällikön yhteysupseeri
Reservin luutnantti Isak Alfthan, toimi esikunnassa Viipurin hyökkäysvaiheen aikana.