stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anki (ohjelma)

| Anki |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Damien Elmes
Kehityshistoria
Vakaa versio:  24.06.3 (28. kesäkuuta 2024)
Kehitystilanne:  Aktiivinen
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  Flash-kortti
Alusta:  Alustariippumaton
Ohjelmointikielet:  Python
Lisenssi:  AGPLv3
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
Anki on vapaa ja aikavälikertaukseen perustuva kääntökorttiohjelma. Se auttaa käyttäjiä oppimaan ja muistamaan flash-korttiin tallennettua tietoa. Ohjelman aikatauluttamisalgoritmi aikatauluttaa korttien kertausta siten, että sisältö muistettaisiin mahdollisimman vähällä kertaamisella. Anki on japanilainen sana, joka tarkoittaa 'ulkoa opetteleminen'.
Samankaltaisia ohjelmia ovat kaupallinen SuperMemo ja ilmainen Mnemosyne.
Perusidea

Ensin käyttäjä lisää flash-kortteja ohjelmaan. Käyttäjä voi lisätä esimerkiksi kortin, jossa toisella puolella lukee 'koira' ja toisella puolella englanninkielinen käännös 'dog'. Ensimmäisen korttien kertauksen aikana ohjelma näyttää käyttäjälle kortin suomenkielisen puolen. Käyttäjä yrittää muistaa, mikä englanninkielinen sana vastaa suomenkielistä sanaa. Kortin toinen puoli näytetään käyttäjälle ja käyttäjä arvioi, kuinka hyvin hän muisti vastauksen ja antaa itselleen arvosanan. Ohjelma päättää vastauksen ja aikatauluttamisalgoritmin perusteella, milloin kortti näytetään käyttäjälle seuraavan kerran.
Algoritmin perusidea on, että paras aika kerrata opittua materiaalia on juuri ennen kuin se muuten unohdettaisiin. Kun kortit ovat vielä uusia, niiden kertaamisen jälkeen niitä näytetään käyttäjälle melko pian esimerkiksi parin päivän tai viikon kuluttua. Kun käyttäjä kertaa kortteja enemmän ja antaa omille vastauksilleen parempia arvosanoja, korttien kertausaikavälit kasvavat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anki (ohjelma) Wikimedia Commonsissa
Ankin kotisivu
Tietoa Ankin algoritmista
Antonio Picconi

Antonio Picconi (27. maaliskuuta 1885 Verona – 21. huhtikuuta 1952) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Novaran hiippakuntaan 18. huhtikuuta 1908 ja nimitettiin Vigevanon hiippakunnan piispaksi 13. kesäkuuta 1946. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Maurilio Fossati, jota avustivat Sebastiano Briacca ja Carlo Allorio. Picconi kuoli 67-vuotiaana virassa.
Aniela Cukier

Aniela Cukier
Aniela Cukier: Varsovan vanha kaupunki
Aniela Cukier (1900 Varsova – 1944 Varsova) oli Puolassa asunut, juutalaistaustainen taidemaalari.
Ensimmäiset taideopintonsa Cukier suoritti Konrad Krzyżanowskin yksityisessä taidekoulussa. Hän jatkoi opintojaan Varsovan taidekoulussa. Hän harjoitteli ulkoilmamaalausta Kazimierz Dolnyn ja Krzemieniecin taiteilijakylissä. Hänen maisemamaalauksistaan tuli suosittuja ja niitä oli esillä Varsovan taidenäyttelyssä vuonna 1938.
Cukier teki enimmäkseen grafiikkaa puulevylle ja hänen aiheinaan olivat Puolan kylät ja kaupungit. Hänen tiedetään tehneen myös öljyvärimaalauksia. Suurin osa hänen töistään tuhoutui toisen maailmansodan aikana. Jäljellä olevat työt ovat arvostettuja niiden viehättävän tyylin vuoksi.
Aiheesta muualla

http://www.muzeum.asp.waw.pl/collective/pawtucket/index.php/Search/Index?search=cukier
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Anthony Gardner

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Anthony Gardner
Syntymäaika: 18. syyskuuta 1980 (ikä 44)
Syntymäpaikka: Stafford, Englanti
Pelipaikka: toppari
Pituus: 196 cm
Lempinimi: Big Tony
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1998–2000 2000–2008 2008 2008–2011 2010–2011 2011–2012 2012–2014 | Port Vale  Tottenham Hotspur  → Everton (laina) Hull City → Crystal Palace (laina)  Crystal Palace Sheffield Wednesday | 41 (4) 114 (2) – (–) 32 (0) 28 (1) 28 (0) 42 (0) |
Maajoukkue
| 2004 2002 |  Englanti  Englanti U21 | 1 (0) 1 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 25. tammikuuta 2021.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 25. tammikuuta 2021.
Anthony Gardner (s. 18. syyskuuta 1980 Stafford, Englanti) on englantilainen jalkapalloilija, joka pelasi 1998–2014 kestäneellä ammattilaisseuraurallaan 144 ottelua Englannin Valioliigassa ja 100 ottelua Englannin mestaruussarjassa.
Yhtenä Valioliigan nopeimpana pelaajana tunnettu Gardner aloitti uransa Port Valessa vuonna 1998. Kahden Vale-kauden aikana hän teki neljä maalia pelaamassaan 41:ssä ottelussa. Tammikuussa 2000 Gardner siirtyi Tottenhamiin. Reservien kautta edustusjoukkueeseen noussut staffordilainen pelasi debyyttiottelunsa maaliskuussa 2001 Derby Countya vastaan. Polvivamma piti Gardnerin loppukauden sivussa. Syyskuussa 2002 Gardner teki ensimmäisen maalinsa ”Spurs”-paidassa tekemällä maalin 3–2-voitto-ottelussa paikallisvastustaja West Ham Unitedia vastaan.
Kesällä 2008 Garner siirtyi pysyvällä sopimuksella Hull Cityyn Tottenhamista. Sieltä hänet lainattiin elokuussa 2010 Crystal Palaceen, missä hän pelasi myös kauden 2011–2012. Viimeiset kaksi kauttaan 2012–2014 Gardner pelasi Sheffield Wednesday FC:n riveissä.
Anastasija Verbitskaja

Anastasija Verbitskaja
Anastasija Aleksejevna Verbitskaja (ven. Анастаси́я Алексе́евна Верби́цкая) os. Zjablova, (ven. Зяблова); (11. (J: 23. helmikuuta) 1861 Voronež, Venäjän keisarikunta – 16. tammikuuta 1928 Moskova Neuvostoliitto) oli 1900-luvun alun kuuluisin venäläinen naiskirjailija.
Suku ja koulutus

Anastasija Verbitskaja syntyi köyhään Zjablovan aatelisperheeseen, jossa harrastettiin teatteria. Hänen sisarensa Alexandra Aleksejevna Sorneva oli myös kirjailija. Hän valmistui keskiluokan tytöille tarkoitetusta Jelizaveta-instituutin (ven. Елизаветинский институт) sisäoppilaitoksesta Moskovassa, työskenteli kotiopettajattarena, opiskeli laulamista Moskovan konservatoriossa vuosina 1879-1881 (ei valmistunut) ja toimi sen jälkeen musiikinopettajana sekä opiskeli journalismia. Vuonna 1882 hän meni naimisiin maanmittausinsinööri Aleksei Verbitskin kanssa ja heille syntyi kolme poikaa. Vuodesta 1883 lähtien Verbitskaja kirjoitteli sanomalehtiin.
Kirjallinen ura

Verbitskajan ensimmäinen kaunokirjallinen teos oli pienoisromaani Razlad (ven. Разлад, ”Epäsopu”, 1887). Hän kirjoitti näytelmiä sekä kertomuksia, jotka ilmestyivät ensimmäisen kerran kokoelmana Sny žizni (ven. Сны жизни, ”Elämän unia”, 1899). Vuodesta 1899 lähtien Verbitskaja toimi myös kustantajana. Verbitskajan tuotannon tärkein teema on naisen vapautuminen. Hän kuvaa lahjakkaita naisia, jotka taistelevat tasa-arvon ja onnensa puolesta porvarillisen yhteiskunnan sääntöjä ja valheellista moraalia vastaan.
Verbitskaja suhtautui innostuneesti vuosien 1905–1907 vallankumoustapahtumiin. Samaan aikaan hän luopui realistisesta kuvaustavasta ja ryhtyi hyödyntämään viihdekirjallisuuden estetiikkaa. Nietzscheläiset voimakkaat yksilöt, seksuaalisen vapautumisen teema ja uudet tyylikeinot toivat valtavan lukijasuosion Verbitskajan romaaneille Duh vremeni (ven. Дух времени, ”Ajan henki”, 1905–1907) ja Kljutši stšastja (ven. Ключи счастья, Onnen avaimet, 1908–1913). Jälkimmäisen pohjalta tehtiin kaksi erittäin suositttua elokuvaa vuosina 1913 ja 1917, joihin hän teki käsikirjoituksen. Kriitikot syyttivät Verbitskajaa pornografiasta, kioskikirjallisuuden tasolle vajoamisesta ja kevytmielisestä suhtautumisesta vakaviin ongelmiin.
Kirjastoissa Verbitskajan kirjojen lainauskerrat saavuttivat maksimimäärän, ja vuonna 1915 hänen teostensa painosmäärä saavutti tuon ajan bestseller-tason, 280 000 kappaletta.
Verbitskajan myöhemmistä teoksista huomattavin on hänen näyttelijä-isoäitinsä vaiheita romanttisesti kuvaava trilogia Igo ljubvi (ven. Иго любви, "Rakkauden ies”, 1914–1916, 1920). Neuvostoliitossa Verbitskajan teokset yritettiin kieltää vuoden 1917 jälkeen ”pornografisina”, mutta kirjailijan vaatiman julkisen selvityksen tuloksena sitä ei pidetty tarpeellisena. Vuosina 1924-1925 hän joutui kiellettyjen kirjailjoiden listalle ja hänen kirjojensa painokset vedettiin pois kirjakaupoista ja kirjastoista. Hän yritti elättää itseään lastenkirjailijana eri salanimien (Igor Olgovitš, A. Aleksejeva) turvin.
Perintö

Anastasia Verbitskaja on 1900-luvun venäläisen populaarikirjallisuuden huippunimi. Hänessä henkilöityvät ilmiön monet eri piirteet. Verbitskaja on malliesimerkki kirjailijasta, joka määrätietoisesti loi itselleen uran. Hän otti taloudellisen riskin julkaistessaan ensimmäisen teoksensa omakustanteena ja velaksi. Romaani myi hyvin, ja seuraavana vuonna ilmestyi ensimmäinen osa yhteensä kuusiosaisesta menestysromaanista Kljutši sštšastja (ven. Ключи счастья, Onnen avaimet, 1908–1913).
Kriitikoiden ivasta huolimatta Verbitskaja itse suhtautui kirjoittamiseen vakavasti ja piti itseään tasaveroisena niin sanottujen laatukirjailijoiden kanssa. Tässä Verbitskaja pani myös persoonansa likoon julkaisemalla samanaikaisesti Onnen avainten kanssa kaksi omaelämäkerrallista teosta, Momeju tšitatelju (ven. Моему читателю: автобиографические очерки, Lukijalleni, 1908) ja Moi vaspominanija (Muistelmani, 1911). Hänen itse rakentamansa kirjailijanura vertautuu romaanien itseään toteuttaviin ja onnea etsiviin naishenkilöihin.
Kolmesta hänen suositusta romaanistaan ​​on julkaistu uusintapainokset Venäjällä vuosina 1992 ja 1993. Lyhennetty versio hänen romaanistaan Onnen avaimet (engl. ​​Keys to Happiness) julkaistiin englanniksi vuonna 1999.
Aiheesta muualla

Anastasija Verbitskajan teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
Anastasia Verbitskaja vuonna 1898
Anatol Ljabedzka

Anatoli Lebedko (2008)
Anatoli Lebedko
Anatol Uladzimiravitš Ljabedzka (valkoven. Анатоль Уладзіміравіч Лябедзька, ven. Анатолий Владимирович Лебедько, Anatoli Vladimirovitš Lebedko; s. 27. kesäkuuta 1961 Trilesin kylä, Stoubtsyn piiri, Minskin alue, Valko-Venäjän sosialistinen neuvostotasavalta) on valkovenäläinen oppositiopoliitikko ja Valko-Venäjän Yhdistyneen kansalaispuolueen (valkoven. Объединенная гражданская партия, ОГП) johtaja.
1990-luvulla Ljabedzkasta tuli presidentti Aljaksandr Lukašenkan johtavia kriitikkoja. 1990-luvun lopussa ja 2000-luvulla hänet pidätettiin lukuisia kertoja koska hän oli osallistunut mielenilmaisuihin ja marsseihin. Lokakuussa 2005 hän hävisi niukasti Aljaksandr Milinkevitšille Valko-Venäjän opposition presidenttiehdokasvaaleissa. Vuoden 2006 presidenttivaaleissa Ljabedzka toimi vahvasti Milinkevitšin tukijana.
Aiheesta muualla

Henkilökuva Valko-Venäjän Yhdistyneen kansalaispuolueen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (ucpb.org)
In Belarus, Police Arrest Opponent of President (10/2004) (englanniksi) (nytimes.com)
Lebedko is Claimed Tax for 10 Thousand Seized by KGB (4/2012)[vanhentunut linkki] (englanniksi) (telegraf.by)
Antonio Prohías

Antonio Prohías (17. tammikuuta 1921 Cienfuegos, Kuuba – 24. helmikuuta 1998 Miami, Florida, Yhdysvallat) oli kuubalaissyntyinen yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä, joka loi Mad-lehdessä julkaistun sanattoman Spy vs Spy -sarjakuvan.
Prohías opiskeli San Alejandron taidekoulussa Havannassa ja työskenteli vuosia havannalaisen El Mundo -sanomalehden pilapiirtäjänä. Hän sai vuonna 1946 ensimmäisenä Kuuban sanomalehtimiesten liiton pilapiirtäjäpalkinnon, jonka voitti myös toisen kerran 1959. Hän toimi 1950-luvun lopulla Kuuban pilapiirtäjien liiton johtajana ja häntä pidettiin yhtenä ammattikuntansa johtavista edustajista Kuubassa. Fidel Castron tultua valtaan vuoden 1959 alussa Prohías joutui nopeasti uuden hallinnon silmätikuksi, koska hän arvosteli piirroksissaan Castron politiikkaa. Prohías erosi helmikuussa 1959 vapaaehtoisesti työstään El Mundossa ja pakeni toukokuussa 1960 Yhdysvaltoihin voidakseen työskennellä taas vapaasti. Hän ei osannut tuolloin lainkaan englantia, mutta sai lahjakkuutensa ansiosta pian töitä Mad-lehdestä.
Prohías kehitteli Madiin erään aiemman sarjakuvansa pohjalta mustan ja valkoisen vakoojan ikuisesta taistelusta kertoneen Spy vs Spy -sarjan, joka ilmestyi sivun mittaisina sanattomina strippeinä. Castron vastaisesta propagandasta syntynyt idea kehittyi epäpoliittiseksi ja harmittomaksi vitsisarjaksi, joka perustui kevyelle mustalle huumorille. Prohías piirsi sarjaa vuosina 1961–1990, minkä jälkeen hän jäi eläkkeelle. Muut Madin piirtäjät ovat jatkaneet sarjaa sen jälkeen. Prohías käsikirjoitti vielä joitain strippejä 1990-luvun alkupuolella. Lähes jokaisessa Madin numerossa ilmestyneen Spy vs Spyn ohella hän piirsi lehteen vuosien varrella muutaman kerran muita yksittäisiä sarjakuvia.
Prohías kuoli keuhkosyöpään 77-vuotiaana Miamissa vuonna 1998.
Clavier-Übung

Clavier-Übung III:n otsikkosivu
Clavier-Übung (suom. klaveeriharjoitus) on Johann Sebastian Bachin kolmen teoskokoelman sarja, joka sisältää musiikkia kosketinsoittimille, erityisesti cembalolle tai klavikordille sekä uruille.
Clavierübung I sisältää kuusi klaveerisarjaa (BWV 825–830), ja se julkaistiin vuonna 1731.
Clavierübung II sisältää Bachin kuuluisat klaveeriteokset ranskalainen sarja ja italialainen konsertto.
Clavier-Übung III, joka julkaistiin syyskuussa 1739, koostuu etupäässä kirkollisesta urkumusiikista, ja sitä kutsutaan joskus myös (virheellisesti) saksalaiseksi urkumessuksi.
Goldberg-muunnelmia voidaan pitää sarjan neljäntenä osana, vaikka Bach ei sitä siksi nimennytkään.
Teossarjansa nimen Clavier-Übung Bach lainasi Tuomaskoulun kanttorin virassa häntä edeltäneen Johann Kuhnaun vuonna 1689 julkaisemasta teoksesta Neue Clavier-übung, joka sisälsi kuusi klaveerisarjaa duurisävellajeissa.
Clavier-Übung I

Clavier-Übung I:n viisi ensimmäistä sarjaa Bach julkaisi, noin yhden vuodessa, vuosien 1726 ja 1730 välissä ja vuonna 1731 ne julkaistiin yhdessä Bachin ensimmäisenä virallisesti painettuna teoksena (Opus 1). Säveltäjä oli tuolloin 46-vuotias. Teoksesta tuli ilmeisesti kohtalaisen suosittu, koska siitä tiedetään otetun ainakin kaksi painosta Bachin elinaikana.
Clavier-Übung I > Rakenne

Clavier-Übung I:n partitat sisältävät tavanomaiset barokkisarjan osat: allemande, courante, sarabande ja gigue, paitsi 2. sarja, josta puuttuu gigue-osa. Bach kuitenkin lisää tähän tavalliseen kokoonpanoon muita tansseja ander Galantierien, kuten säveltäjä itse asian ilmaisi teoksen nimilehdellä. Näitä ylimääräisiä tansseja on vähintään yksi joka sarjassa. Jokaisen sarjan avaavat alkusoitot on nimetty eri tavalla ja ne ovat luonteeltaan erilaisia: praeludium, sinfonia, fantasia, ouverture, praeambulum ja toccata.
Clavier-Übung II

Kun ensimmäinen sarja sai myönteisen vastaanoton, Bach julkaisi neljä vuotta myöhemmin, vuonna 1735, teossarjan toisen osan. Toinen osa sisälsi vain kaksi teosta, Concerto nach italianischerm Gusto (italialainen konsertto) BWV 971 ja Ouvertüre nach französischer Art (ranskalainen alkusoitto[sarja]) BWV 831. Säveltämällä sekä italialaiseen että ranskalaiseen tyyliin Bach osoitti hallitsevansa aikansa kaksi merkittävintä musiikillista muotivirtausta, kuitenkin niin, että lopputulos kuulostaa erehtymättömästi Bachilta. Teosten ainoa yhdistävä piirre lienee se, että molemmissa Bach pyrkii sovittamaan orkesterimusiikkia kaksisormioiselle cembalolle.
Ranskan ja Italian musiikillinen kilpailu juontui aina Kaarle Suuren aikaan, joka palasi Roomasta mukanaan joukko italialaisia muusikoita ranskalaisten kollegojen suureksi harmiksi. Kamppailu kävi yhä kuumana 1700-luvulla. Saksalainen säveltäjä Johann Mattheson kirjoitti 1713:
Italialaiset voivat ylpeillä kuten haluavat lauluäänestään ja taiteestaan, mutta yrittäkööt kirjoittaa aidon ranskalaisen overtyyrin. Tämä tarkoittaa, että ranskalainen instrumentaalimusiikki on hyvin omintakeista. Vaikkakin italialaiset pyrkivät loistamaan sinfonioissaan ja konsertoissaan, mitkä kylläkin ovat kauniita, täytyy kuitenkin eläväistä ranskalaista overtyyriä pitää parempana.
Toisaalta Jean-Jacques Rousseau kuvaili ranskalaista laulua "keskeytymättömäksi ja kestämättömäksi koiran haukunnaksi".
Ranskalaisesta alkusoitosta on säilynyt Bachin vaimon Anna Magdalenan käsin kirjoittama varhaisempi versio, joka oli sävelletty c-molliin. Säveltäjä ilmeisesti transponoi teoksen h-molliin saadakseen enemmän kontrastia F-duuriin sävelletyn Italialaisen konserton ja alkusoittosarjan välille. Nyt Clavier-Übung II:n kaksi osaa ovat sävellajeiltaan niin kaukana toisistaan kvinttiympyrässä kuin mahdollista.
Clavier-Übung II > Rakenne

Italialainen konsertto on Antonio Vivaldin tyylisen soolokonserton sovitus kaksisormioiselle cembalolle, niin että toinen sormio edustaa solistia ja toinen orkesteria, jota Bach ilmaisi nuoteissa sanoilla forte ja piano. Soolo-osuuksissa soittajan oikea käsi usein toimii solistin roolissa, jota vasen käsi säestää lisäten välillä melodista ainesta.
Konserton huippukohtana voidaan pitää hidasta, andanteksi merkittyä toista osaa, jonka kaunis melodia leijuu systemaattisen ja toistuvan bassolinjan päällä. Aikansa yleisestä tavasta poiketen Bach on kirjoittanut nuotteihin auki kaikki barokinajalle tyypilliset ornamentit, jotka yleensä jätettiin esittäjän improvisaation varaan. Andanten keskellä oleva soolo-osa muistuttaa kantaateista ja konsertoista löytyviä vastaavia osia, jotka Bach sävelsi viululle ja oboelle. Teoksen päättää nopea presto-osa.
Ranskalainen alkusoitto on tehty orkesterisarjojen mallin mukaisesti, ja sen alkusoitto, jossa hidastempoiset ja arvokkaat alku- ja loppuosa ympäröivät konserttotyylistä fuugaa, muistuttaakin Bachin 2. orkesterisarjan alkusoittoa. Perinteisistä barokkisarjan tansseista allemande puuttuu ja sen sijaan sarjaan on lisätty useita ranskalaisia galanterien-osia: gavotte, passepied, bourée, jotka tulee soittaa alternativement, ja lopuksi Echo, jossa kaikuefekti aikaansaadaan siirtymällä sormiolta toiselle. Echo muistuttaa etäisesti h-molli-orkesterisarjan kuuluisaa Badinerie-osaa.
Clavier-Übung III

Vuonna 1739 julkaistu Clavier-Übung III sisälsi urkumusiikkia, lukuun ottamatta kokoelman lopussa olevia neljää klaveerille kirjoitettua duettoa (BWV 802–805), joiden sijoittaminen urkumusiikin sekaan on herättänyt paljon hämmennystä musiikkitieteilijöiden piirissä. Yhtenä mahdollisena selityksenä pidetään teoksen laajaa kolminaisuussymboliikkaa. Teos muun muassa sisältää 9 (3 × 3) messun kyrie- ja gloria-osan saksalaisia versioita, joita seuraa kaksitoista koraalia (4 × 3), joiden aiheet pohjaavat Martti Lutherin katekismukseen. Neljän klaveeridueton kanssa teosten kokonaismäärä nousee 27:ään (eli 3 × 3 × 3). Teosta jopa myytiin kolmen taalerin hintaan.
Teoksen julkaisuun saattaa liittyä vuonna 1739 vietetty Augsburgin julistuksen 200-vuotisjuhla,selvennä jota juhlistaakseen Bach on saattanut julkaista teoksensa. Tätä teoriaa tukee teoksessa olevat viittauksen Lutherin katekismukseen.
Clavier-Übung III > Rakenne

Clavier-Übung III alkaa preludilla (BWV 552), jonka melodia on otettu koraalista Was mein Gott will ja se päättyy 27 osaa myöhemmin kolmiääniseen fuugaan, joiden äänet pohjautuvat samaan melodiaan. Koska saksalainen koraali muistuttaa William Croftin sävellystä O God Our Help in Ages Past, englantilaiset urkurit alkoivat nimittää teoksia Pyhän Annan (St. Anne) preludiksi ja fuugaksi. Preludin alussa esitellään kolme eri teemaa, joiden arvellaan edustavan kolminaisuusteeman mukaisesti Isää, Poikaa ja Pyhää Henkeä. Tämän ranskalaisen alkusoiton tyylisen osan jälkeen seuraa homofoninen trio-osa ja päättyy lopulta fuugaosaan.
Clavier-Übung III > Rakenne > Urkumessu

Tämän jälkeen seuraavat kolme preludia (BWV 669–671), jotka pohjautuvat saksalaisen messun kyrie-osan koraaleihin Kyrie Gott Vater in Ewigkeit, Christe aller Welt Trost ja Kyrie Gott heiliger Geist. Nämä preludit ovat sävelletty stile anticossa eli renessanssin aikana käytetyn kontrapunktin mukaisesti. Preludeista ensimmäinen esittää koraalin melodian ylä-äänissä, keskimmäinen tenoriäänialassa ja viimeinen urun pedaaleilla, eli mahdollisimman matalassa äänialassa. Seuraavat kolme preludia (BWV 672–674) on merkitty esitettäväksi alio modo, toisella tapaa, ja niissä ei käytetä lainkaan urun jalkiota. Lisäksi koko koraalin melodiaa ei ole käytetty, vaan jokaisen koraalin ensimmäinen säe , jonka pohjalta on rakennettu lyhyt fughetta. Seuraavat kolme kappaletta (BWV 675-677), jotka perustuvat messun gloria-osaa vastaavaan koraaliin Allein Gott in der Höh sey Ehr, ovat trioja, jotka on sävelletty laskevin sävellajein (F, G, A).
Clavier-Übung III > Rakenne > Katekismuskoraalit

Katekismuskoraalit (BWV 678–689) perustuvat Martin Lutherin teksteihin ja käsittelevät kymmentä käskyä (BWV 678–679), uskontunnustusta (BWV 680–681), Isä meidän -rukousta (BWV 682–683), kastetta (BWV 684–685), synnintunnustusta (BWV 686–687) ja ehtoollista (BWV 688–689). Jokaisesta teemasta on täysimittainen versio, joka esitetään sekä sormioilla että pedaalilla, ja pienimuotoisempi versio vain sormioilla esitettäväksi.
Clavier-Übung III > Rakenne > Neljä duettoa ja päätösfuuga

Neljä duettoa (BWV 802–805) ovat kaksiosaisia inventioita jotka eivät pohjaudu koraalimelodioihin. Teoksen päättää jo aikaisemmin mainittu vaikuttava viisiääninen fuuga (BWV 552). Oikeastaan se koostuu kolmesta eri fuugasta, joilla jokaisella on oma teemansa.
"Clavier-Übung IV"

Clavier-Übung IV: ks. Goldberg-muunnelmat.
1. partitan osien ensimmäiset tahdit
Preludin alku Clavier-Übung III:sta
Antonio Rosmini-Serbati

| Antonio Rosmini-Serbati |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1797 Rovereto, Tiroli, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Kuollut: 1. heinäkuuta 1855 (58 vuotta) Stresa, Sardinia-Piemonte
Koulutus ja ura
   
Aiheesta muualla
www.rosmini.it/Objects/Home1.asp
Antonio Rosmini-Serbati (24. maaliskuuta 1797 Rovereto, Tiroli, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta – 1. heinäkuuta 1855 Stresa, Sardinia-Piemonte) oli italialainen filosofi ja katolinen pappi. Rosminin kansallismielinen toiminta ja filosofia vaikutti merkittävästi italialaiseen aatemaailmaan, mutta hänellä ei ollut juurikaan vaikutusta Italian ulkopuolella.
Elämä ja ura

Rosmini syntyi varakkaaseen aatelisperheeseen, mutta hän päätti jo varhain ryhtyä papiksi. Opiskeltuaan Paviassa ja Padovassa hän sai vuonna 1821 pappisvihkimyksen. Hän perusti vuonna 1828 uuden uskonnollisen sääntökunnan Istituto della caritán, joka tunnetaan Italiassa yleisesti nimellä rosminilaiset. Jäsenet saattoivat olla pappeja tai maallikoita, ja he omistautuivat saarnaamiselle, nuorten kasvatukselle ja hyväntekeväisyystyölle. Rosmini suhtautui myönteisesti Italian kansallismieliseen liikkeeseen, mutta hän arvosteli voimakkaasti sen kirkonvastaisia suuntauksia. Hänen tavoitteenaan oli saada aikaan Italian eri valtioiden liitto, jonka piti olla paavin valvonnassa. Itävaltalaiset vainosivat häntä hänen italialaisen isänmaallisuutensa vuoksi. Hän vetäytyi vuonna 1840 huvilalleen Stresaan, mutta vuonna 1848 hän lähti Roomaan Sardinian kuninkaan lähettiläänä paavin luo. Hän pääsi läheiseen yhteistyöhön paavi Pius IX:n kanssa, ja Rooman vallankumouksen puhjettua hän saattoi marraskuussa 1848 paavin maanpakoon. Hänen teoksensa herättivät kuitenkin suurta vastustusta erityisesti jesuiittojen keskuudessa, ja vuonna 1849 kaksi hänen kirkollista uudistusta koskevaa teostaan asetettiin kiellettyjen kirjojen luetteloon. Rosmini ilmoitti heti alistuvansa ja vetäytyi yksityiselämään. Kirkko julisti kaikki Rosminin teokset hänen kuolemaansa edeltäneenä vuonna hyväksyttäviksi lukea. Noin 40 vuotta myöhemmin paavi Leo XIII kuitenkin tuomitsi hänen opetuksensa.
Filosofina hän sai vaikutteita Platonilta, Descartesilta, Schellingiltä ja Hegeliltä ja pyrki säilyttämään keskitien empirismin ja rationalismin välillä. Hän pyrki sovittamaan filosofiassaan yhteen katolisen teologian ja modernin poliittisen ja yhteiskunnallisen ajattelun. Hänen filosofisen järjestelmänsä keskiössä on ideaaliolennon käsite, joka on Jumalan heijastuma ihmisessä. Rosminin pääteos on Nuovo saggio sull' origine delle idee (1830).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antonio Rosmini-Serbati Wikimedia Commonsissa