B. S. Cunningham Company
Yrityksen perustajasta ja syntyhistoriasta

Briggs S. Cunningham oli aloittanut autokilpailu-harrastuksensa vuonna 1930 yhdessä Yale-opiskelijakumppaneidensa, mainosalalalla vaurautta luoneiden Collier-veljesten Miles ja Sam kanssa. Cunningham aloitti myös omien kilpa-autojensa rakentamisen jo vuonna 1940 Bu-Merc-kilpurilla, jossa vuoden 1939 Buick -alusta ja -moottoriin oli yhdistetty Mercedes-Benz SSK:n kevyt kori. Yhdysvaltojen liittyminen toiseen maailmansotaan joulukuussa 1941 keskeytti moottoriurheilun, ja sotatalouteen siirtyminen keskeytti ajoneuvojen valmistuksen siviilimarkkinoille helmikuussa 1942. Cunningham palasi sodan päättymisen jälkeen autourheilun pariin vuonna 1948, kun hän otti Bu-Merc:illä hopeasijan ensimmäisessä Watkins Glen-katuradalla ajetussa kilpailussa. Hän jatkoi jälleen kilpa-autojen rakentamista yhdistelemällä niissä eri valmistajien komponentteja. Miles Collierin osallistuttua Lewis Welchin kanssa vuoden 1939 Le Mansin 24 tunnin ajoihin MG PA Midgetillä (keskeytys) hän kertoi kokemuksistaan ystävälleen Cunninghamille, joka otti sotatauon jälkeen tavoitteekseen voittaa Le Mansin 24 tunnin ajot yhdysvaltalaisella autolla sekä yhdysvaltalaisten kuljettajien voimin. Hänen ensi yrityksensä osallistua tuohon kilpailuun vuonna 1950 Briggs Cunninghamin toisella syksyllä 1949 ostamistaan kahdesta Donald Healey Motor Company:n uudesta Silverstone-urheiluautosta, johon oli nelisylinterisen, tehokkaan mutta painavan Riley-moottorin tilalle asennettu samanpainoinen Cadillacin edistyksellinen V8-moottori sekä Ford-vaihteisto (ns. "Fordillac"), koki torjunnan Le Mansin ajot järjestävän Automobile Club de l`Ouest (ACO) evätessä osallistumisoikeuden hänen autoiltaan, koska rungolla, moottorilla ja vaihteistolla oli eri valmistajat. Fordillac tuotti yllättäviä seuraamuksia: myös Donald Healey varusti yhden Silverstone-koeauton Cadillac-moottorilla, havaitsi sen pelottavan suorituskykyiseksi, ja lähti matkalle Yhdysvaltoihin tarkoituksenaan hankkia General Motors-jätiltä näitä V8-moottoreita Silverstone-vientimalliin, joilla vientituloilla hän lyhentäisi yhtiönsä raskaita velkoja. Sattumalta hän tapasi Queen Elizabeth-laivalla George W. Masonin, Nash Motors-divisioonan johtajan, ja keskustelun tuloksena syntyi pienelle brittivalmistajalle hyvin merkittävä Nash-Healey-urheiluauto (1951–1954, 506 kappaletta, 1952 Le Mans-ajojen yleiskilpailun pronssisija). Sekä "Le Monstre" että "Petit Pataud" ovat museoituja, ja jäljempi osallistui klassikkoautojen näytöskilpailuun esimerkiksi Goodwood-radalla Isossa-Britanniassa maaliskuussa 2024.
Osallistuminen onnistui viimein kahdella Cadillac-autolla: toinen niistä, Collier-veljesten ajama, Petit Pataud-nimen (clumsy pup engl. kömpelö pentu) saanut, oli tuplakaasutin-imujärjestelmää, jäähdytysilman ohjaimia jarruille ja lisäpolttoainesäiliötä lukuun ottamatta valmistajan vakiokuntoinen Series 61-coupé, ja se saavutti yleiskilpailun sijan 10. Toinen, Cunninghamin/Waltersin samanmallinen Cadillac, oli varustettu lentokonevalmista Grummanin tuulitunnelissa aerodynaamisemmaksi hiotulla, litteällä korilla. Jäljempi auto, suuren yleisöhuomion kerännyt Le Monstre ransk. hirviö, selvisi kilpailun maaliin sijalla 11. Syy odotettua huonompaan menestykseen oli ulosajo 2. kierroksella Le Monstren jarrutehon häivyttyä, minkä seurauksena lapion kyydistä jättänyt miljonääri joutui kaivamaan autonsa Hunaudières-suoran jälkeisen Mulsanne-mutkan hiekasta työläästi esiin 30 minuutin ajan paljain käsin (Le Mans-radan hiekkaesteet koituivat monen autokunnan kohtaloksi, ja ne poistettiin viimein turvallisuusriskeinä). Pikantisti Nash-Healey—mallin jo keväällä 1950 kootun prototyyppisarjan X8-autoyksilö, tosin tässä vaiheessa vielä yksinkertaisella korilla sarjamallin korin sijaan, päihitti Cunningham-Cadillacit sijoittumalla Tony Roltin ja Duncan Hamiltonin ajamana vuoden 1950 Le Mans-yleiskilpailun huomiota herättäneelle neljännelle sijalle.
Osallistuakseen Le Mans-ajoihin omilla autoillaan Cunningham-tiimin oli saavutettava autonvalmistaja-status, mikä edellytti vähintään 25 tieliikennekelpoisen auton valmistamiskykyä. Tähän tarkoitukseen perustettiin B.S. Cunningham Company, jonka paja sijaitsi West Palm Beach`issa. Se valmisti homologaatioon tarvitut 25 kappaletta C3-mallia (20 coupéta, 5 avoautoa), ja näin Cunningham sai Le Mansin 24 tunnin ajojen järjestäjäklubi ACO:n hyväksynnän autonvalmistajana. Vanhan mantereen kuuluisan autokilpailun voittoa tavoitelleet Cunningham-autot saivat C-mallikirjaimen, mikä tarkoitti Continental:ia l. mannermaista.
Briggs S. Cunningham keräsi merkittäviä saavutuksia kilpa-autoilussa, mutta hänen tavoitteensa voittaa Le Mansin 24 tunnin ajo yhdysvaltalaisella autolla ja kuljettajilla ei podium-sijoista 1953 ja 1954 huolimatta täyttynyt. Perustaja itse, vuonna 1933 Collier-veljesten ohella eräs Automobile Racing Club of America-kerhon perustajista, josta kerhosta syntyisi vuonna 1944 Yhdysvaltain Sports Car Club of America (SCCA), osallistui autokilpailuihin aina vuoteen 1966 asti. Collier-veljeksistä Sam sai valitettavasti surmansa autokilpailussa jo syyskuussa 1950, mutta Milesin "Revs Institute"-automuseo sisältää mm. Cunninghamin vuoden 1986 lopussa suljetun oman museon esineistöä. Autourheilun ohella Briggs S. Cunningham oli muun muassa merkittävä yhdysvaltalainen kilpapurjehtija, ja vuoden 1958 Americas Cup:in voittaja Columbia-veneellään. Cunningham-köydeksi l. kunnariksi kutsutaan isopurjeen mastoliikin kireyttä säätävää latistajaa Bermuda-takiloidussa purjeveneessä: Briggs S. Cunninghamin keksintö kiristää purjetta eli sallii suuremman nopeuden saavuttamisen, joskaan vene ei tällöin enää nouse tuuleen yhtä hyvin kuin kiristämättä olevalla isopurjeella.
Useimmat 1950- ja 1960-luvun autourheilun suuret tähtikuljettajat, kuten vaikkapa aakkosjärjestyksessä Jack Brabham, Colin Chapman, John Fitch, Dan Gurney, Mike Hawthorn, Phil Hill, Bruce McLaren, Stirling Moss, Roger Penske, Roy Salvadori tai Desmond Titterington kilpailivat Cunningham-tiimin autolla. Tehtailija itse ajoi moottoriurheilun historioitsija Lawrence W. Bermanin keräämän kuljettajalistan mukaan 186 kilpailussa vuosina 1949–1966. Hän myös ajoi vuoden 1953 Le Mans-kilpailussa 20 tunnin rupeaman, kun kakkoskuljettaja oli huonovointisena joutunut vetäytymään.