stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiiminkijoen silta

| Kiiminkijoen silta |
| --- | --- |

Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Kiiminkijoen
Sijainti:  Haukipudas, Oulu
Ylläpitäjä:  Liikennevirasto
Siltatyyppi:  kotelopalkkisilta
Pisin jänneväli:  52 m
Pituus:  41 + 52 + 41 m
Leveys:  13,6 m
Avattu liikenteelle:  1954
Koordinaatit:  65.17933°N, 25.35677°E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Kiiminkijoen silta on Kiiminkijoen ylittävä maantiesilta Haukiputaan kaupunginosassa Oulussa. Teräsbetoninen jatkuva kotelopalkkisilta on valmistunut 1954 ja se on korjattu viimeksi vuonna 2014.
Silta sijaitsee Haukiputaan kirkonkylän ja Keiskan kylän välillä seututie 847:llä eli entisellä valtatie 4:lla. Ennen sillan valmistumista joki piti ylittää lossilla tai kiertää Asemakylällä sijaitsevan rautatiesillan kautta. Lossista (ruots. Färja) on muistona paikannimi Värjänranta, joka sijaitsee maantiesillan kupeessa kirkonkylän puolella.
Kiiminkijoen silta oli ensimmäinen suuri jatkuva kotelopalkkisilta Suomessa. Kolmijänteisen sillan pääjänne on 52 metriä ja reunajänteet 41 metriä. Pääjänne on edelleen pisin jännittämättömien betonisten kotelopalkkien jänne Suomessa. Sillan suunnitteli Yrjö Winter, jonka suunnitelmien mukaan rakennettiin myöhemmin Kiiminkijoen siltaa vastaavat Reposaaren maantiesilta (1956) ja Iijoen ylittävät Puodinkosken ja Helsinginkosken sillat (1957).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiiminkijoen silta Wikimedia Commonsissa
Luettelo pikkuplaneetoista: 80001–81000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen
80001:stä ja päättyen 81000:een.
Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kielisukulaisuus

Kielisukulaisuus määritellään kielihistoriassa niin, että samasta kantakielestä polveutuvat kielet ovat sukukieliä. Esimerkiksi suomen ja viron oletetaan kehittyneen kantasuomesta, ja vastaavasti esimerkiksi englanti, saksa ja ruotsi ovat kehittyneet kantagermaanista.
Kielet, jotka ovat sukua keskenään, muodostavat yhdessä kielikunnan. Kielikunta voi jakautua alakielikuntiin, joitten jäsenkielet ovat vielä läheisempää sukua keskenään. Esimerkiksi suuri indoeurooppalainen kielikunta muodostuu useista pienemmistä kielikunnista (slaavilainen kielikunta, iranilainen kielikunta jne.) sekä ”irrallisista” kielistä, jotka ovat selvästi indoeurooppalaisia mutta joilla ei ainakaan nykyään ole lähisukulaisia (albania, armenia, kreikka).
Kielisukulaisuuden määrittelystä

Kielten ”polveutumisen” ajatuksena on, että kun kieli kehittyy, siinä tapahtuu monenlaisia muutoksia, mutta tietyt ydinosaset ja ‑rakenteet enimmäkseen säilyvät muuttuen hyvin hitaasti ja tietynlaisia sääntöjä noudattaen. Hitaimmin muuttuvia järjestelmän osia ovat affiksit ja perussanasto (pronominit, lukusanat, keskeisimmät verbit, ruumiinosien nimet jne.). Äänteet muuttuvat tosin nopeammin mutta verraten säännönmukaisesti. Lauserakenteet sen sijaan ovat kohtalaisen alttiita muuttumaan vieraitten kielten vaikutuksesta, ja erityisen nopeasti muuttuu innovaatioihin ym. muotivirtauksiin liittyvä sanasto.
Kielisukulaisuuden määrittelyn kannalta keskeisimmässä asemassa ovat muinaisten perussanojen ja affiksien vertailu sekä äänteenmuutosten tutkimus. Läheskään kaikki kielten väliset samankaltaisuudet eivät ole merkkejä kielisukulaisuudesta. Esimerkiksi ruotsi ja tanska muistuttavat saksan kieltä osittain kielten yhteisen alkuperän ja siis kielisukulaisuuden johdosta, osittain sen vuorovaikutuksen johdosta, jota kielten välillä on ollut myöhempinä vuosisatoina, niitten jo selvästi eriydyttyä toisistaan. Myös suomi ja ruotsi muistuttavat toisiaan tietyiltä osin, mutta tämä perustuu kokonaan vuorovaikutukseen: yhteistä ydinainesta näillä kahdella kielellä ei ole.
Historiaa

Kielisukulaisuus nousi merkittäväksi tutkimuskohteeksi 1800-luvulla. Historiallis-vertailevan kielitieteen menetelmää oli tuolloin merkittävässä määrin innoittamassa darvinismi, joka oli johtanut tieteellisiin läpimurtoihin. (Samaan aikaan myös esimerkiksi kansatieteen alalla ryhdyttiin päättelemään esihistoriallisia kehityskulkuja tyypittelemällä ja järjestämällä esineitä, rakennuksia ym. samaan tapaan kuin paleontologit järjestivät muinoin eläneitten eliöitten fossiileja.) Kielten katsottiin polveutuvan toisistaan samaan tapaan kuin eliölajit kehittyvät toisistaan mutaatioiden ja luonnonvalinnan kautta.
Pohjimmiltaan ajatus on säilynyt samana meidän päiviimme asti. Kun kadonnut heetin kieli 1900-luvun alussa löydettiin, eräät sen ominaisuudet muistuttivat jopa hämmästyttävän paljon niitä ominaisuuksia, joita kielentutkijoitten päättelyjen mukaan oli esiintynyt indoeurooppalaisten kielten varhaisissa, kirjallisista lähteistä tuntemattomissa kehitysvaiheissa. Tämä vahvisti uskoa historiallis-vertailevan menetelmän toimivuuteen. Toisaalta on jouduttu luopumaan 1800-luvun optimismista: esimerkiksi äänteenmuutoslait eivät ole niin ehdottomia kuin jotkut tutkijat aluksi kuvittelivat, eivätkä tuhansia vuosia sitten kadonneet kantakielet ole huolellisen tutkimuksenkaan avulla rekonstruoitavissa kuin osittain.
Historiaa > Geneettinen kielisukulaisuus ja genetiikka

Evoluutiontutkimuksen ja historiallis-vertailevan kielentutkimuksen välisen analogian pohjalta syntyi geneettisen kielisukulaisuuden käsite, erotuksena kielten typologisesta sukulaisuudesta tai typologisesta samankaltaisuudesta, jota evoluutio-opin käsittein voisi kuvata fenotyyppien samankaltaisuudeksi. Geneettisellä kielisukulaisuudella ei siis sinänsä ole mitään muuta tekemistä genetiikan tai eliöitten geenien kanssa kuin että geeniperimän tutkimus on toiminut ajatuksen innoittajana.
Toisaalta tieteellisissäkin piireissä on laajalti uskottu, että sukulaiskieliä puhuvat kansat (useimmiten) olisivat toisilleen sukua myös geneettisesti. Ajatus on jo vuosikymmeniä sitten jouduttu perusteellisesti kyseenalaistamaan, sillä nykyaikaisen genetiikan ja historiallis-vertailevan kielitieteen tulokset ovat usein voimakkaassa ristiriidassa. Ilmeisesti kokonaisten kieliyhteisöjen kielenvaihto (kuten esimerkiksi Gallian kelttien siirtyminen puhumaan vulgaarilatinaa tai iiriläisten siirtyminen puhumaan englantia) on pitkillä aikaväleillä ollut huomattavasti yleisempää kuin 1800-luvulla osattiin ajatella.
Aiheesta muualla

Häkkinen, Kaisa: Kielitieteen perusteet.  (Tietolipas 133)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1994 (7. painos 2007).  ISBN 951-717-820-4
Khalkedon

| Khalkedon> Χαλκηδών.Sijainti |
| --- | --- |
 Khalkedon
Koordinaatit:  40°59′0″N, 29°1′32″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Kadiköy, İstanbul
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  685 eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Bithynia
Aiheesta muualla
  Khalkedon Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Khalkedon (m.kreik. Χαλκηδών, Khalkēdōn, lat. Chalcedon) eli Kalkhedon (Καλχηδών, Kalkhēdōn, door.kreik. Καλχαδών, Kalkhādōn) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Bithyniassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisen Istanbulin Kadiköyn kaupunginosan paikalla.
Maantiede

Khalkedonin kaupunki sijaitsi Bithyniassa Bosporoksen eli Bosporinsalmen rannalla vastapäätä Euroopan puolen Byzantionia ja nykyistä Istanbulia. Se oli rakennettu niemelle lähelle Khalkedon- eli Khalkis-joen suuta. Joki laski nykyiseen Modanlahteen. Niemen kummallakin puolella eli luoteis- ja kaakkoispuolella oli satama. Nykyisin kaupungin satamalahdet ovat paljolti täyttyneet ja niemi on näin pienentynyt merkittävästi. Merkittävin satama Friksos sijaitsi kuitenkin kaupungin ulkopuolella.
Kaupungin etäisyys Pontoksen eli Mustanmeren suusta laskettiin 120 stadioninmitaksi eli noin 22 kilometriksi. Plinius vanhempi laski etäisyyden salmen toisen puolen Byzantioniin seitsemäksi stadioniksi tai yhdeksi roomalaiseksi mailiksi, joka vastasi kahdeksaa stadionia. Polybios puolestaan ilmoittaa Khalkedonin ja Byzantionin etäisyydeksi 14 stadionia, mikä on paljon lähempänä todellista etäisyyttä. Pienempi luku on saattanut olla mittaus salmen kapeammasta kohdasta Byzantionista Skutarioniin (nyk. Üsküdar). Khalkedon sijaitsi kuitenkin leveämmässä kohdassa nelisen kilometriä Skutarionista etelään.
Khalkedonin kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä. Siihen kuului koko Bosporoksen itäranta eli Aasian puoleinen ranta. Kaupunkivaltion alue tunnettiin nimellä Khalkedonia. Khalkedonin kaupungin lisäksi alueella sijainneita muita asutuksia olivat muun muassa Khrysopolis ja Amykos.
Historia > Arkaainen kausi

Khalkedonin paikan alkuperäisiä asuttajia vaikuttavat olleet foinikialaiset ja traakialaiset. Kreikkalaisen kaupungin perustivat Megarasta tulleet siirtokuntalaiset arkaaisella kaudella vuonna 685 eaa. Se perustettiin näin 17 vuotta ennen Byzantionia. Siirtokuntalaisten johtajaksi mainitaan Arkhias.
Byzantionin paikka heti salmen toisella puolella oli huomattavasti parempi kaupungin paikaksi, ja siksi Herodotos kertoo Megabazoksen kutsuneen Khalkedonia sokeiden kaupungiksi, sillä kaupungin perustajilla on oletettavasti ollut vapaus valita näiden kahden paikan välillä. Plinius sanoo, että kaupungin alkuperäinen nimi olisi ollut Prokerastis (lat. Procerastis), mikä viittasi läheiseen niemeen, ja sitten Kolpusa (Colpusa), mikä viittasi oletettavasti sataman muotoon; lopulta se tunnettiin ”Sokeiden kaupunkina” (Caecorum Oppidum).
Herodotos ei kerro tarkkaa syytä sille, miksi Megabazos piti Khalkedonin paikkaa selvästi huonompana. Strabon teki havainnon, että Mustanmeren suunnasta Bosporoksen läpi tulevat tonnikalaparvet väistivät Khalkedonin säikähdettyään sen puolen rannan vaaleita kallioita, ja päätyivät näin Byzantioniin, jossa asukkaat saivat niistä huomattavaa tuloa. Hän kertoo myös, kuinka Apollon oli neuvonut Byzantionin perustajia valitsemaan paikan vastapäätä sokeita eli khalkedonlaisia. Saman kertomuksen tonnikaloista kertovat myös Plinius ja Tacitus.
Khalkedonin historiasta ennen 500-luvun eaa. loppua ei tiedetä juuri mitään. Sen tiedetään kuitenkin perustaneen yhden kokonaan oman siirtokunnan, Astakoksen, 600-luvulla eaa. Se osallistui myös Byzantionin ja Mesembrian perustamiseen yhdessä emäkaupunkinsa Megaran kanssa. Joskus on esitetty, että Byzantion olisi perustettu suoraan Khalkedonista käsin.
Dareios ylitti Bosporoksen Khalkedonin kohdalla siltaa pitkin vuonna 514/513 eaa. skyyttien vastaisella sotaretkellään, ja sillan Aasian puolen pää oli Khalkedonin alueella. Dareios tuhosi kaupungin paluumatkallaan, koska epäili khalkedonlaisten suunnitelleen sillan tuhoamista. Joitakin vuosia myöhemmin kaupungin valtasi satraappi Otanes. 400-luvun eaa. alussa Khalkedon vaikuttaa liittyneen Joonian kapinaan persialaisia vastaan, sillä vuonna 493 eaa. osa asukkaista pakeni Mesembriaan persialaisten ja foinikialaisten hyökkäyksen vuoksi.
Historia > Klassinen kausi

Persian valta Khalkedonissa päättyi oletettavasti samalla kun Pausanias valtasi Byzantionin vuonna 478 eaa. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Khalkedon kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosien 453/452 ja 418/417 eaa. välillä. Kaupunki soti yhdessä ateenalaisten kanssa vuonna 424 eaa. Vuonna 416 eaa. Khalkedon oli itsenäinen ja soti bithynialaisia vastaan voittaen nämä. Vuosina 412–411 eaa. kaupungissa oli Spartan varuskunta. Alkibiades linnoitti Khrysopoliin Khalkedonin alueella vuonna 410/409 eaa.
Khalkedon löi omaa hopearahaa 400-luvulta eaa. lähtien. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Kalkhēdonios (Καλχηδόνιος), Kalkhādonios (Καλχαδόνιος), Khalkēdonios (Χαλκηδόνιος) ja Khalkideus (Χαλκιδεύς). Sen lyömissä rahoissa kaupungin nimi esiintyy aina muodossa Kalkhēdon ja etnonyymi muodossa Kalkhēdonios, ja samat muodot esiintyvät myös parhaissa Herodotoksen, Ksenofonin ja muiden kreikkalaisten kirjailijoiden käsikirjoituksissa, joissa kaupunki mainitaan.
Khalkedon pysyi spartalaisilla vuoteen 389 eaa., jolloin Thrasybulos valtasi sen takaisin Ateenalle. Spartalaiset valtasivat sen takaisin vuonna 387 eaa. Vuoden 387/386 eaa. Antalkidaan rauhassa kaupunki päätyi takaisin persialaisille. Vuonna 362 eaa. Khalkedon oli Byzantionin ja Kyzikoksen ohella liitossa Theban kanssa. Byzantion valtasi Khalkedonin vuonna 357 eaa. 300-luvun eaa. lopulla Khalkedon liittyi ilionlaisten liittoon. Filosofi Ksenokrates oli kotoisin Khalkedonista.
Khalkedonin klassisen kauden valtiomuodosta tiedetään, että sen maltillisempi valtiomuoto vaihtui vuonna 357 eaa. radikaaliksi demokratiaksi. Kaupungissa oli neuvosto (būlā) ja kansankokous (dāmos). Eponyymi virkamies oli basileus. Muita virkamiehiä olivat hieromnamon, prytaneita vastanneet aisymnatai sekä strategokset. Kaupungin väestö oli jaettu satakuntiin (hekatostys, mon. hekatostyes), joiden nimistä tiedetään muutamia.
Historia > Hellenistinen ja roomalainen kausi

Aleksanteri Suuri vapautti Khalkedonin, ja se pysyi vapaana kunnes Filippos V valtasi sen joksikin aikaa. Rooman voitettua hänet Khalkedon liittoutui Rooman kanssa ja sai vapaan aseman. Myöhemmin kaupunki kuului Bithynian kuningaskuntaan. Khalkedonista tuli kokonaan roomalainen vuonna 74 eaa., kun kuningas Nikomedes IV testamenttasi valtakuntansa Roomalle. Kun Mithridates VI valtasi Bithynian, Aurelius Cotta vetäytyi Khalkedoniin joukkoineen. Seuranneessa vuoden 73 eaa. Khalkedonin taistelussa kuoli 3 000 roomalaista, ja kaupungissa ollut laivasto tuhottiin.
Rooman keisarikaudella Khalkedonilla oli jälleen vapaa asema. Rooman heikennyttyä kaupungin sijainti teki sen alttiiksi barbaarien hyökkäyksille. Jotkut barbaarit, joita Zosimos kutsuu skyyteiksi, valtasivat ja tuhosivat kaupungin keisarien Valerianus ja Gallienus aikana. Khalkedon löi rahaa aina 200-luvulle jaa. saakka. Vuonna 451 kaupungissa järjestettiin Khalkedonin kirkolliskokous.
Historia > Myöhempi historia

Khusrau II valtasi kaupungin Persialle vuonna 616. Persialaiset pitivät sen hallussaan kymmenen vuotta. Keskiajalla ja osmaniaikana kaupungin rakennusten kiviä käytettiin Byzantionin paikalle kasvaneen Konstantinopolin rakentamiseen, ja niin jäänteet antiikin aikaisesta kaupungista paljolti hävisivät ajan kuluessa. Kaupungin jäänteitä oli näkyvissä enemmän vielä 1500-luvulla. Kaupungin paikalla on suoritettu vain vähän arkeologisia kaivauksia, eivätkä ne ole mahdollisia laajassa mittakaavassa, koska nykyinen Istanbulin metropolialueeseen kuuluva ja tiheästi rakennettu Kadiköy on antiikin aikaisen kaupungin päällä.
Rakennukset ja löydökset

Khalkedonin topografia tunnetaan vain huonosti, ja siitä on tehty vain vähän löytöjä. Kaupunki oli ympäröity muurein, mikä tulee ilmi paitsi Polyainoksen tekemästä maininnasta myös lukuisista piirityksistä sen historian aikana.
Khalkedonin vanhin pyhäkkö oli omistettu sen suojelijalle Apollon Pythiokselle tai Khresteriokselle, joka oli sama kuin emäkaupunki Megarassa. Pyhäkössä toimi oraakkeli. Khalkedonin tunnetuin pyhäkkö oli Zeus Urioksen pyhäkkö, joka sijaitsi Bosporoksen Mustanmeren puoleisessa päässä nykyisessä Anadolukavağıssa. Kreikkalaisen mytologian mukaan Iason uhrasi paikalla palattuaan Kolkhiista. Pyhäkkö oli Khalkedonin kaupunkivaltion alueella, vaikkakin myös Byzantion vaati sitä itselleen. Kaupungin ulkopuolella sijaitsivat myös Herakleelle omistettu pyhäkkö sekä ilmeisesti myös Artemiiille omistettu pyhäkkö.
Joitakin rakennusten jäänteitä, piirtokirjoituksia ja veistoksia sekä hautausmaa on löydetty sattumalöytöinä tai pienimuotoisissa kaivauksissa. Kaupungissa tiedetään piirtokirjoituslähteiden perusteella olleen teatteri, mutta sitä ei ole löydetty.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Khalkedon Wikimedia Commonsissa
Matrikonin Promathionin pojan hautakivi, ensimmäinen vuosisata eaa. Istanbulin arkeologinen museo.
Khalkedonin lyömä raha.
Khalkedonin kirkolliskokous. Vasili Surikov, 1876.
Kiinan tieteen ja tekniikan historia

Kiinan tieteen ja tekniikan historia käsittelee Kiinan ja kiinalaisen kulttuurin piirissä olevan tieteen ja tekniikan historiaa sivilisaation synnystä moderniin aikaan.
Kiina on ollut lähes koko historiallisen ajan maailman suurin talous. Tieteellisteknisen kehityksen lähdettyä kiihtymään uudella ajalla länsimaissa, Kiina jäi kehityksestä jälkeen. Vielä 1800-luvun alussa suuren väestömääränsä vuoksi Kiinan talous oli Eurooppaa suurempi, mutta talous- ja väestönkasvun tyrehtyi vuosisadaksi ja 1800-luvun lopulla Yhdysvallat oli jo suurempi ja Kiinan talous noin neljäsosa Euroopan taloudesta.
Muinais-Kiinasta uuden ajan alkuun

Sivilisaatio kehittyi Kiinassa erillään Euroopasta. Kulttuuri syntyi siellä noin 4000 eaa. Kiinan dynastioiden aika alkoi 2100 eaa. Xia-dynastiasta ja jatkui 1200-luvulle, jolloin mongolit valloittivat alueen. Kirjoitusjärjestelmä kehitettiin 2000-luvulla eaa., ja vanhimmat säilyneet kirjoitukset ovat ajalta 1500–1200 eaa. Mongoliaikana 1300-luvulla Marco Polo kävi Kiinassa ja tietoisuus Kiinan kehittyneestä kulttuurista levisi Eurooppaan. Yhteyksiä länteen Kiinalla oli ollut jo aikaisemmin esimerkiksi 600-luvulla Buddhalaismunkkien, kuten Xuanzangin kautta. Myös kiinalaiset tekivät merimatkoja, ja tunnetuin merenkulkija on Zheng He. Silkkitien kautta kiinalaisia keksintöjä, kuten ruuti ja kompassi, levisi Eurooppaan, mutta tekniikkaa siirtyi myös toiseen suuntaan, esimerkiksi viljelykasveista durra. Rautaa Kiinassa käytettiin valurautana, kun muualla käytettiin takorautaa, mikä johtui ilmeisesti sikäläisen rautaseoksen alhaisemmasta sulamispisteestä ja käytössä olleista palkeista. Keskiajalle asti tekniikkaa siirtyi Kiinasta länteen, mutta jo uudenajan alussa asetelma oli muuttunut, ja länsimaiset ideat, kuten ruuvi siirtyivät Kiinan.
Pronssista valettu juomapikari Xia-dynastian ajalta (2100-1600 eaa.)
Kiinteäpolttovälinen objektiivi

Canon 85 mm f/1.8.
Kiinteäpolttovälisen objektiivin polttoväli on vakio ja siten sillä ei ole mahdollista zoomata. Kiinteäpolttovälinen objektiivi on kameroiden ensimmäinen objektiivityyppi ennen muuttuvapolttovälisen objektiivin (zoom-objektiivi) kehittämistä.
Ennen zoom-objektiiveja kameroiden polttoväliä saatettiin muuttaa esimerkiksi laatikkokameroissa palkeen avulla, jolla objektiivin ja valotettavan filmin välinen etäisyys muuttui niiden välissä olevan palkeen supistuttua tai pidennyttyä siksi, että objektiivia liikuteltiin kiskoja pitkin eteen- tai taaksepäin.
Kiinteäpolttovälisten objektiivien etuna on mm. rakenteen yksinkertaisuus ja nykyään useissa valokuvaamisen lajeissa suositaan kiinteäpolttovälisiä objektiiveja. Kiinteäpolttovälisissä objektiiveissa on myös yleensä parempi valovoima kuin muuttuvapolttovälisissä. Suurimmilla valotusaukoilla varustetut objektiivit ovat kiinteäpolttovälisiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiinteäpolttovälinen objektiivi Wikimedia Commonsissa
Objektiivit
kalansilmäobjektiivi | laajakulmaobjektiivi | makro-objektiivi | normaaliobjektiivi | kauko-objektiivi

kiinteäpolttovälinen objektiivi | 
zoom-objektiivi 

automaattitarkenteinen objektiivi | käsitarkenteinen objektiivi

polttoväli | valotusaukko 

polttovälin muuttaja | loittorengas
 objektiivin kiinnitys
Kielisoitin

Viulua soitetaan jousella
Harppua soitetaan näppäilemällä
Kielisoitin eli kordofoni on soitin, jonka soivana materiaalina on lankamainen jännitetty kieli. Useimmissa kielisoittimissa on monta kieltä, jotka on viritetty eri korkeuksille. Soittimen ääni syntyy kielen värähtelystä. Kaikukoppa voimistaa kielen ääntä.
Tyypit

Yksinkertaisille kielisoittimille eli sitrasoittimille on tyypillistä, ettei kieliä tavallisesti viritetä eikä äänenkorkeutta muuteta soiton aikana. Yksinkertaisia kielisoittimia ovat esimerkiksi cembalo ja piano.
Yhdysrakenteiset kielisoittimet rakentuvat kiinteästi toisiinsa liitetyistä kielirungosta ja kaikupohjasta. Niissä on yleensä otelauta, jota vasten painamalla kielen soivaa pituutta voidaan lyhentää. Yhdysrakenteisia kielisoittimia ovat esimerkiksi kitara, viulu ja harput. Yhdysrakenteiset kielisoittimet jaetaan näppäilysoittimiin ja jousisoittimiin sen mukaan, miten niitä soitetaan. Näppäilyyn voidaan käyttää esimerkiksi sormia, plektraa tai vasaran- tai lusikanmuotoista puikkoa. Joitakin kielisoittimia, kuten viulua, voidaan soittaa sekä jousella että näppäilemällä.
Kielet ja viritys

Kieli saadaan värähtelemään halutulla tavalla jännittämällä se soittimeen. Mitä kireämmälle kieli on jännitetty, sitä korkeampi sen säveltaso. Viritykseen vaikuttavat myös kielen paksuus (paksu kieli soi matalammalta kuin ohut), pituus (pitkä kieli soi matalammalta kuin lyhyt) sekä kielen materiaali ja sen ominaistiheys. Soidessaan kieli tuottaa osavärähdystensä tuloksena järjestyksessä kaikki osaäänekset. Joissakin kielisoittimissa on soitettavien kielien lisäksi myös resonanssi- eli alikvoottikieliä, jotka värähtelevät mukana jotain toista kieltä soitettaessa.
Kielet viritetään yleensä vakioviritykseen, jossa matalin kieli saa tietyn korkeuden ja korkeammat kielet viritetään samoin intervallivälein.
Vanhoissa ja alkukantaisissa kulttuureissa kielisoitinten kielet on valmistettu esimerkiksi kasvikuidusta, hiuksista, jouhista ja silkistä. Euroopassa kieliin on käytetty eläinten jänteitä, suolia ja suonia sekä 1200-luvulta alkaen myös metallilankaa. Nykyisin kieliä valmistetaan myös erilaisista keinokuiduista.
Kaikukoppa

Kielisoittimen resonanssipohjana toimiva kaikukoppa vahvistaa kielen värähtelyn kuultavaksi ja kantavaksi sekä antaa soittimen äänelle sointivärin. Kielen värähtely johdetaan laatikkomaiseen suureen pintaan, joka on yleensä avoin vain pienistä ääniaukoista. Pinnan myötä- eli resonanssivärähtely ja sen aiheuttama suljetussa tilassa tapahtuva ilman värähtely saavat ympäröivän ilman värähtelemään kantavalla tavalla.
Varhaisimmat kaikukopat olivat luonnosta saatuja onttoja esineitä, kuten puunrunkoja tai hedelmänkuoria. Kaikukoppia ryhdyttiin myös kovertamaan ontoiksi jo varhain.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kielisoitin Wikimedia Commonsissa
Ukulelen otelauta, kielet ja viritystapit
Kiimanvaara

| Kiimanvaara, Kiimavaara Кимоваара, Kimovaara Kiimanvuara |
| --- | --- |
 Kiimanvaaran taloja.
 Kiimanvaara, Kiimavaara
 Koordinaatit: 63°38′38″N, 31°2′39″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri
Kunta:  Lentiera
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
Väkiluku (2012):  146
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kiimanvaara (myös Kiimavaara, ven. Кимоваара, Kimovaara; karjalaksi Kiimanvuara) on taajama Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Lentieran kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Karkiejärven (ven. Kargiozero) rannalla 30 kilometriä Lentierasta pohjoiseen. Taajamassa on 146 asukasta (vuonna 2012).
Historia

Repolan pogostaan kuulunut Kiimanvaaran kylä mainitaan vuoden 1679 veroluettelossa, jolloin siinä oli 10 taloa. Vuonna 1873 kylässä oli 14 taloa ja 90 karjalaista asukasta. Vuonna 1905 Repolan Kiimanvaaran kyläkuntaan kuului 14 kylää: Aimalahti, Haukkasaari, Kiimaanvaara, Kipo, Koroli, Lentiera, Luovutsaari, Pieninkä, Suoverkka, Suulaansaari, Tšolkka, Tuusenia, Vuosniemi ja Ylävaara. Kiimanvaaran kylässä oli koulu, 20 taloa ja 156 asukasta. 1800–1900-lukujen vaihteessa sinne rakennettiin ortodoksinen kirkko, joka suljettiin vuonna 1929.
Repolan piirin Repolan kyläneuvostoon kuuluneessa Kiimaanvaarassa oli vuonna 1926 129 asukasta, joista neljä oli suomalaisia ja loput karjalaisia. Vuoteen 1933 mennessä perustettiin Kiimaanvaaran kyläneuvosto, johon kuuluivat myös Kapustavaaran, Pieningän, Termannon, Tuusenian ja Ylävaaran kylät. Kyläneuvoston alueella oli yhteensä 373 asukasta, joista yksi oli suomalainen ja loput karjalaisia. Kiimanvaaran kylässä asukkaita oli 121.
Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli suomalaisten miehittämä. Seudun monista muista kylistä poiketen Kiimaanvaara selviytyi sodan tuhoista, mutta vuonna 1959 siellä oli enää 73 asukasta. Tuolloin se kuului Segežan piirin Repolan kyläneuvostoon. Myöhemmin Kiimaanvaara muuttui Lentieran metsäteollisuuspiirin työläisasutukseksi, joka muodosti oman kyläneuvostonsa ja Neuvostoliiton hajottua volostin. Sen asukasluku oli suurimmillaan yli 500 henkeä vuonna 1970. Kiimanvaaran kylähallintoalue eli volosti liitettiin Lentieran kuntaan 2000-luvun alun kunnallishallintouudistuksessa.