stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hakurakenne

Hakurakenne eli assosiaatiotaulu (engl. associative array) eli hakemisto on abstrakti tietotyyppi, joka kuvaa avaimia arvoiksi. Kun hakurakenteelle antaa avaimen (esimerkiksi henkilön nimi), se kertoo arvon (puhelinnumero). Sen rajapinta on tyypillisesti:
Set(k, v): merkitse avaimen k arvoksi v
Lookup(k): hae avaimeen k liitetty arvo
Remove(k): poista avain k ja siihen liittyvä arvo
Puhelinluetteloa mallintavassa assosiaatiotaulussa avaimilla (nimet) pääsee käsiksi arvoihin (puhelinnumerot).
Taulukkoa voidaan pitää hakurakenteena, joka sallii avaimiksi vain luonnollisia lukuja.
Hakurakenteen matemaattinen malli on funktio, jonka määrittely- ja maalijoukko ovat numeroituvia. Määrittely- ja maalijoukot vastaavat hakurakenteen avain- ja arvojoukkoja. Assosiaatiotauluja käytetäänkin säilyttämään vaikeasti laskettavan funktion arvoja tietokoneen muistissa.
Toteutus

Yksinkertaisinta on käyttää toteutukseen linkitettyä listaa säilömään (avain, arvo)-pareja, jolloin kyselyn asymptoottinen suoritusaika on O(n). Tasapainotetulla hakupuulla päästään aikaan O(log n) ja hajautustaululla keskimääräiseen suoritusaikaan O(1). Ennaltalaskettuja tulosarvoja sisältävää hakutaulua voidaan käyttää ohjelman optimointiin kun laskenta vaatisi enemmän aikaa kuin muistihaku.
Oikeastaan avaimien ja arvojen käsitteleminen erillisenä ei ole välttämätöntä, sillä mihin tahansa haku-, lisäys- ja poisto-operaatiot toteuttavaan tietorakenteeseen voidaan tallentaa (avain, arvo)-pareja. Tällöin parien vertailun on toimittava yksinomaan avaimen perusteella.
Usein sallitaan useiden arvojen tallentaminen samaan avaimeen. Etenkin C++-ohjelmointikielen yhteydessä tätä kutsutaan assosiaatiomonitauluksi (multimap). Joissakin yhteyksissä hakurakenteen rajapintaa on laajennettu tukemaan muitakin operaatioita, kuten seuraajaa (hae löydetystä avaimesta järjestyksessä seuraava) tai aluehakua (range query, hae kaikki avaimet annetulta väliltä).
Tuki ohjelmointikielissä

Ohjelmoinnissa hakurakenteen toteuttavaa tietotyyppiä kutsutaan assosiaatiotauluksi. Koska assosiaatiotaulut ovat hyvin yleiskäyttöisiä, useat ohjelmointikielet tukevat niitä suoraan. Lua-kieli jopa perustuu täysin niiden varaan. Yleisimpiä nimiä assosiaatiotaululle ovat dictionary (sanakirja), map (kuvaus) tai tyypillisen toteutustavan mukaan hash table, hajautustaulu.
Tuki ohjelmointikielissä > C++

C++:n standardimallikirjastossa on säiliöluokkia kuten std::map, joka on tyypillisesti toteutettu tasapainotettuna binäärihakupuuna. Standardi velvoittaa, että indeksointi voidaan tehdä ajassa O(log n).
#include <string>
 #include <map>

 std::map<std::string, int> taulu;
 taulu["Jussi Virtanen"] = 991234567;
 int nro = taulu["Jussi Virtanen"];
C++11-standardia edeltävässä Technical Report 1 -muistiossa standardikirjastoon on lisätty std::unordered_map, joka toteuttaa assosiaatiotaulun hajautustauluna.
Tuki ohjelmointikielissä > Lua

Luan ainoa sisäänrakennettu tietorakenne on assosiaatiotaulu, jonka avulla tietueet, taulukot ja oliot rakennetaan. Koska assosiaatiotaulut ovat kaikkialla, niistä käytetään vain sanaa table, taulu.
taulu = {}
 taulu = {x = 10}
 print(taulu["x"])  -- tulostaa 10
 print(taulu.x)     -- tulostaa 10
 taulukko = { "a", "b", "c", "d" }  -- alkiot saavat automaattisesti avaimet 1, 2, 3 ja 4
 print(taulukko[2]) -- tulostaa "b"
Tuki ohjelmointikielissä > Python

Pythonissa on sisäänrakennettu assosiaatiotaulu, josta käytetään sanaa dictionary, sanakirja.
>>> sanakirja = {'map': 'kuvaus', 'lookup': 'haku'}
 >>> print(sanakirja['map'])
 kuvaus
Aiheesta muualla

TRAKLA2: Hakurakenteet (Arkistoitu – Internet Archive)
Linkitetyn listan alkioina on kolmikoita (linkki, avain, arvo), joten se toimii hakurakenteena.
Hakoisten kartano

Hakoisten kartano elokuussa 2005, friisissä vapaaherrallisen Boije af Gennäs -suvun vaakuna
Kartano kuvattuna Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Hakoisten kartano (ruots. Haga gård) sijaitsee Janakkalan kunnassa, Kanta-Hämeen maakunnassa, Hakoisten linnavuoren välittömässä yhteydessä. Kartano on yksi Suomen historian tunnetuimmista ja vanhimmista edelleen käytössä olevista aateliston rälssimaista.
Tausta

Hakoisten kartano on todennäköisesti syntynyt linnavuoren ja sen varustamisen seurauksena ja kenties jo esihistoriallisella ajalla, kuitenkin viimeistään rautakaudella. Nykyisen Hämeen linnan rakentamisen jälkeen kartano toimi sen voutien asuinkartanona ja siten sen asema osana Hämeen hallintoa korostuu. Myös kartanon rakennusten fyysinen sijoittuminen linnavuoren ja Kernaalanjärven välisellä sivustalla olevalle muuta ympäristöä korkeammalle tasanteelle, tavallaan linnan esipihan uloimman osan paikalle, korostaa kartanon ja linnanvuoren fyysistä ja historiallista yhteyttä.
Historia

Hakoisten kartanon alueen asutuksen historia menee kauas menneisyyteen. Todelliset tiedot, joskin nekin hyvin puutteelliset ja hajanaiset, alkavat meillä vasta kun Hämeen aluetta liitetään osaksi Ruotsin uutta valtakuntaa. Tuosta ajasta voidaan yleistäen todeta, että Hakoinen on ollut entinen rälssisäteri ja keskiaikainen asumakartano, ja sen oletetaan olleen myös kruununkartano. Kartano mainitaan muun muassa eräässä kuningas Eerik XIII Pommerilaisen kirjeessä vuodelta 1411.
Hakoisten kylän talot läänitettiin 1565 lähtien määräajaksi tai elinajaksi, mutta läänitysten saajat eivät juuri Hakoisissa asuneet. Kartanolla ei siten ollut edes tarvetta omille viljelyksille, vaan läänitettyjen talojen lampuotien verot riittivät tuloiksi. Vuoden 1673 talonvaihtoasiakirjoista nähdään näiden lampuotitalojen (Kokkila, Köykkälä, Väkkärlä, Veräjänsuu, Hamppula, Tarpinen ja Hakavalkama) kartanolle vuosittain maksamien verojen määrä. Esimerkiksi Kokkilan vuotuinen vero oli viisi tynnyriä karkeata viljaa, kaksi tynnyriä kauraa ja yksi tynnyri ohraa. Tuomolan vero puolestaan oli kaksi tynnyriä karkeata viljaa, yksi tynnyri kauraa ja yksi tynnyri ohraa, mikä vaikuttaa melko kohtuulliselta veroltalähde?.
Suurin muutos kartanon rakenteessa tapahtui 1850–1860-luvuilla kun kartanon yksinäiset rälssitilat, jotka oli perustettu jo 1565-luvulla kartanon alaisiksi rälssitorpiksi, sitä ennen ne olivat olleet itsenäisiä talonpoikaistiloja, ja sittemmin muutettu manttaaliin pannuiksi lampuotitiloiksi, liitettiin kartanoon ja otettiin suoraan kartanon viljelykseen. Aiemmin tilojen haltijat olivat maksaneet veronsa kartanolle, ja kartanolla itsellään ei siten ollut omaa maanviljelyä.
Vuonna 1700 kartanolla ei ollut lainkaan varsinaisia torppia, mutta vuonna 1800 niitä oli 14 ja 1900 vastaavasti 11 kappaletta. Vuoden maanvuokralain nojalla tai myöhemmin harjoitettua asutustoimintaa varten kartanosta on erotettu 12 torppaa, yksi muu lohkotila ja kymmenen mäkitupaa. Lisäksi sotien jälkeen siirtolaisten asutustoiminnan vuoksi kartanon maista luovutettiin maata ja metsää. Näin kartanosta on erotettu yhteensä noin 300 hehtaaria maata.
Karjakkokoulu

Janakkala oli 1800-luvun puolivälissä eräänlainen maatalouden uudistusten edelläkävijä koko Suomessa. Ansio tästä lankeaa Hakoisten isännälle, vapaaherra Hans Gustaf Boije af Gennäsille, joka isännäksi tultuaan alkoi toteuttaa suuria uudistuksia jo ennenkin hyvin hoidetulla tilallaan. Hänen kanssaan uudistuksen toteuttajana, maanviljelysseurojen ahkeran jäsenenä ja viljelyskilpailujen järjestäjänä toimi talollinen Kustaa Paturi Janakkalan Turengista. Yhdessä he toimivat jo 1861 aloittaneen kunnallisen kansakoulun primus motoreina.
Vapaaherra Boijen suuria saavutuksia oli yksityisen meijerikoulun perustaminen Hakoisten kartanoon. Koulu aloitti toimintansa 1. marraskuuta 1869. Hämeen ja Uudenmaan läänin maanviljelysseura oli hankkeen takana. Olihan Boije kyseisen seuran tärkeitä vaikuttajia ja hänet valittiin myös koulun johtajaksi. Koulun opettajina toimivat yliopettaja Emil A. Blåfield ja meijeristi Laura Reinius. Koulun aloittaessa oppilaita oli kahdeksan. Oppilaat oli jaettu kahteen neljän oppilaan kurssiin. Ensimmäinen kurssi ruokki eläimet ja toinen kurssi työskenteli eläinten kanssa ja sai teoreettistakin opetusta.
Meijerikoulu sai toimintaansa myös valtionapua ja sen toiminta jatkui vuoteen 1903 saakka. Maitoa koulun tarpeisiin saatiin Hakoisten kartanosta, jossa oli noin sata lypsävää lehmää sekä vapaaherra Boiden omistamista Viralan kartanosta, jossa oli 150 lypsävää lehmää sekä Hyvikkälän kartanosta, jossa oli 40 lypsävää lehmää. Koulumeijerin käyttövoimana oli höyrykone. Joka aamu tuoreesta maidosta kirnuttiin voi, joka vaivattiin höyrykoneen pyörittämällä pyörällä. Tämän jälkeen se pakattiin dritteliin ja nämä lähetettiin junalla Turengin asemalta Hankoon ja sieltä edelleen yleensä Englantiin.
Rakennukset

Nykyisen puisen ja kaksikerroksisen päärakennuksen runkoa alettiin rakentaa joko vuonna 1796 tai 1797, mutta valmiiksi talo saatiin vasta Suomen sodan (1808–1809) jälkeen. Talon rakennuttaja oli paronitar Helena Elisabeth von Burghausen. Rakennuksen piirustuksia ei ole säilynyt, mutta vuodelta 1820 olevan piirustuksen mukaan talo oli jo tuolloin hyvin hämmästyttävässä määrin samanoloinen kuin nykyäänkin. Tämän ulkoasun rakennus on ilmeisesti saanut heti Suomen sodan päättymisen aikana. Tuolta ajalta lienee jo peräisin pääsisäänkäynnin yläpuolella oleva matala frontoni. Vuonna 2005 päärakennuksessa suoritetaan laajoja entisöinti- ja korjaustöitä, joiden tarkoituksena on säilyttää talon ulkoinen ja sisäinen ilme mahdollisimman alkuperäisenä.
Monista parinsadan vuoden aikana tehdyistä muutoksista ja korjauksista huolimatta talon julkisivut ovat pysyneet melko alkuperäisen kaltaisina. Kumpikin pitkäsivu käsittää 13 ikkuna-akselia ja pitkät julkisivut on niiden pintakäsittelyn ja ikkunajaotuksen avulla jäsennelty tyylin mukaisesti yksitoikkoisuuden välttämiseksi. Erittäin merkittävä ja huomionarvoinen yksityiskohta ovat pääportaalin leikkauksilla koristellut kaksoisovet.
1800-luvun lopulla talossa tehtiin uudistuksia, joiden tarkoitus oli vastata ajan muoti-ilmiöiden vaatimuksiin. Tuolloin rakennettiin muun muassa julkisivujen kaksikerroksiset kuistirakennelmat, jotka olivat erittäin koristeelliset ja talon yleissävyyn sopimattomat, mutta ne on 1900-luvulla poistettu.
Päärakennuksen sisustuksesta on erityisesti mainittava Suomessa hyvin harvinainen kalusto, joka on sijoitettu niin kutsuttuun kuninkaanhuoneeseen. Huoneessa on loistokas kullattu kustavilaista tyyliä oleva makuuhuoneen kalusto, joka on ollut aikoinaan verhottu keltaisella kankaalla, mutta on nykyisin sinisen silkin verhoama. Kalusto on ollut Tukholman kuninkaanlinnan käskynhaltijan huoneistossa Kustaa III tunnetun suosikin, kreivi Adolf Fredrik Munckin aikana. Kreivi sai kaluston lahjaksi kuninkaalta. Lisäksi kartanossa on runsaasti Boije af Gennäs -suvun jäseniä esittäviä muotokuvia.
Asuinalueen muita rakennuksia ovat päärakennuksesta etelään sijaitseva huvila sekä talousrakennukset. Näistä on merkittävä 1700-luvulla rakennettu rapattu ja pilastereiden koristama aittarivi sekä uusklassinen vaunuvaja, joka on myöhemmin tosin uudistettu, sekä tiilestä vuonna 1850 tehty ja 1936 jatkettu navetta.
Hakoisten isäntiä ja omistajia

Diekn-suku:
Valdemar Diekn, Hämeen linnan päällikkö (n. 1411–1420)
Lorens Diekn, ed. poika, Hämeen linnan päällikkö (1420–1431)
Ram-suku:
Maunu Torsteninpoika Ram, (1550–1569)
Lars Torsteninpoika Ram, ed. veli, käskynhaltija (1569–1596), lapsettomana hän testamenttasi kartanon Juhana III:lle.
Elin Stålarm, ed. leski (1596–1618) sai kartanon Juhana III:lta elinikäiseksi rälssikseen.
Uggla-suku
Beata Wachtmeister, Elin Stålarmin sisarentytär sai Hakoisen läänityksekseen Itä-Göötanmaan herttuan Juhanan luovuttua niistä (1618–1661).
Klaus Uggla, Beatan 1. aviomies, amiraali (<1648)
Erik Boije af Gennäs, Beatan 2. aviomies, everstiluutnantti (<1648)
Gustaf Uggla, Beatan ja Klausn poika, everstiluutnantti (<1677)
Karl Uggla, ed. poika, kornetti, (1678)
Gustaf Augustin Uggla, ed. poika, ratsumestari (<1703)
Karl Bernt Uggla, ed. poika, vänrikki (<1760)
Karl Gustaf Uggla, ed. poika, ratsumestari (<1792)
Leijonhufvud-suku
Erik Abraham Leijonhufvud, vapaaherra, everstiluutnatti (1792–1807) osti kartanon 14 444 riikintaalerilla, joka vastasi Karl Bengt Ugglan velkoja, joskin ilman korkoa.
Helena Elisabeth von Burghausen, ed. leski, (1812)
Boije af Gennäs-suku
Gustaf Reinhold Boije af Gennäs, ed. vävy, vapaaherra, kapteeni (1812–1852)
Hans Gustaf Boije af Gennäs, ed. poika, vapaaherra, kamariherra (1852–1903)
Rolf Gustaf Kasimir Boije af Gennäs, vapaaherra, lakitiet. kand. (1903–1930)
Aina Baér, neiti ja Augusta Blåfield, Hans Boijen puolison sisaria (1930–1933)
Aina Baér, neiti ja Augusta Blåfieldin perikunta (1933–1935)
Rosenberg-suku
Hjördis Rosenberg, ja hänen veljensä Bjarne Baér (1935–1944)
Georg Fredrik Rosenberg, ed Hjördis Rosenbergin puoliso, asessori (1944–1981)
Rolf Rosenberg (1944–1987)
Björn Rosenberg (1987–)
Max Rosenberg
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hakoisten kartano Wikimedia Commonsissa
Kodinsk

Kodinskin vaakuna
Kodinsk (ven. Коди́нск) on kaupunki Krasnojarskin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Angarajoen lähellä 735 kilometriä Krasnojarskista koilliseen. Kaupunki on Kežman piirin hallinnollinen keskus. Maantie yhdistää sen Bratskiin. Asukkaita on 14 900 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1977 perustetusta Bogutšanyn vesivoimalaitoksen rakennustyömaan asutuksesta. Vuonna 1989 siitä tuli kaupunki. Keskeneräisen voimalaitostyömaan lisäksi siellä toimii rakennus- ja metsäteollisuutta. Kaupungissa on kulttuuritalo ja museo.
Aiheesta muualla

Kodinskin kaupungille omistettu sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kežman piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Krasnojarsk

Artjomovsk |
Atšinsk |
Bogotol |
Borodino |
Divnogorsk |
Dudinka |
Igarka |
Ilanski |
Jeniseisk |
Kansk |
Kodinsk |
Lesosibirsk |
Minusinsk |
Nazarovo |
Norilsk |
Šarypovo |
Sosnovoborsk |
Ujar |
Užur |
Zaozjornyi |
Zelenogorsk |
Železnogorsk
Kohtalon kalossi

| Kohtalon kalossi> The Man with One Red Shoe |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Stan Dragoti
Käsikirjoittaja:  Francis Veber Yves Robert Robert Klane
Tuottaja:  Victor Drai
Säveltäjä:  Thomas Newman
Kuvaaja:  Richard H. Kline
Leikkaaja:  O. Nicholas Brown
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Studios
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix Disney+
Kesto:  89 minuuttia 92 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kohtalon kalossi (The Man with One Red Shoe) on Stan Dragotin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva vuodelta 1985. Se on uusintaversio valtavan menestyksen toistakymmentä vuotta aiemmin saaneesta ranskalaiskomediasta Pitkä vaalea mustakenkäinen (1972). Kohtalon kalossin pääosaa esittää Tom Hanks, ja muissa keskeisissä osissa nähdään Dabney Coleman, Lori Singer ja Jim Belushi.
Video-oppaassa Ilkka Jauhiainen antoi elokuvalle yhden tähden viidestä ja valitteli, ettei yksikään monista vitseistä ole oikein hauska, koska oikea ajoitus ja muu komediallinen ohjaus puuttuvat. Helsingin Sanomien Pertti Avolan mielestä edes pääosaan saatu aikansa lahjakkain komedianäyttelijä Tom Hanks ei voi mitään sille, että Kohtalon kalossi on haalea hiilipaperikopio ranskalaisesta alkuperäistarinasta, ”parin hymyn ja monen haukotuksen elokuva”.
Kobolttibromidi

| Kobolttibromidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7789-43-7
PubChem CID:  24610
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CoBr2
Moolimassa:  218,73
Ulkomuoto:  Vihreä kiteinen aine
Sulamispiste:  678 °C
Tiheys:  4,91 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1,12 kg/l (20 °C)
Kobolttibromidi (CoBr2) on koboltti- ja bromidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä ja kosteusindikaattorina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa kobolttibromidi on vihreää kiteistä ainetta, joka on hygroskooppista. Yhdisteellä on kidevedelliset di- ja heksahydraatit (CoBr2·2 H2O ja CoBr2·6 H2O), jotka ovat väriltään violetteja. Kidevesi poistuu rakenteesta kuumentaessa asteittain ja kidevedetöntä yhdistettä muodostuu 130 °C:n lämpötilassa. Kobolttibromidi liukenee erittäin hyvin veteen ja eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten alkoholeihin ja dietyylieetteriin.
Valmistus ja käyttö

Kobolttibromidia valmistetaan kuumentamalla koboltin ja bromin seosta tai neutraloimalla kobolttihydroksidia tai -karbonaattia vetybromidilla.
Kobolttibromidia käytetään katalyyttinä orgaanisen kemian synteeseissä ja kobolttimangaanibromidikatalyytin valmistukseen. Sitä käytetään myös kosteusindikaattorina, koska sen kidevedetön ja kidevedellinen muoto ovat eriväriset.
Kodori

| Kodori |
| --- | --- |

Alkulähde:  Kaukasus
Laskupaikka:  Mustameri
Maat:  Georgia
Pituus:  105 km
Alkulähteen korkeus:  3 200 m
Virtaama:  144 m³/s
Valuma-alue:  2 051 km²
Kodori (abhaasiksi Кәыдры, Kwydry, georg. კოდორი, Kodori) on Abhasian toiseksi pisin joki. Se syntyy Saken- ja Gvandra-jokien yhdistyessä ja sen pituus on 105 kilometriä, jos Saken luetaan mukaan. Joki saa alkunsa Kaukasus-vuorilta ja laskee Mustaanmereen. Joen lähde on 3,2 kilometrin korkeudessa ja sen valuma alue on Abhasian jokien suurin, 2 051 neliökilometriä. Keskijuoksullaan Latan kylän kohdalla Kodori virtaa kalkkikivikallioiden välissä ja sen uoma kapenee niin, että rantakallioiden puiden latvat sotkeutuvat toisiinsa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kodori Wikimedia Commonsissa
Kodiakinsaari

Kodiakinsaari
| --- | --- |
Sijainti:  Tyyni valtameri Kodiakinsaari, Alaska Yhdysvallat
Saariryhmä:  Kodiakin saaristo
Merialue:  Alaskanlahti
Korkein kohta:  Koniag Peak, 1 353 m
Pinta-ala:  8 975 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  13 740
Suurin kaupunki:  Kodiak
Asutuskeskukset:  Akhiok, Old Harbor, Karluk, Larsen Bay, Port Lions, Ouzinkie
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kodiakinsaari (engl. Kodiak Island) on suuri Alaskan etelärannikolla oleva saari. Sen erottaa mantereesta Shelikofinsalmi. Se on Kodiakin saariston ja Alaskan suurin saari sekä Yhdysvaltojen toiseksi suurin. Saari on tunnettu karhuistaan: paikallisen alalajin kodiakinkarhun (Ursus arctos middendorffi) eräät yksilöt ovat suurimpia koskaan tavattuja karhuja.
Kodiakin pinta-ala on 8 975 km². Se on 160 kilometriä pitkä. Leveys vaihtelee 16 ja 96 kilometrin välillä.lähde?
Suurin osa saaresta on luonnonsuojelualuetta. Se on vuoristoista ja metsittynyttä pohjoisessa ja idässä, eteläosan ollessa melko puutonta.
Kodiakinsaarta tutki vuonna 1763 venäläinen turkiskauppias Stepan Glotov. Grigori Šelikov perusti saarelle vuonna 1784 Alaskan ensimmäisen venäläisen asutuksen. Se sijaitsi Three Saints Bayssa, josta se siirrettiin nykypäivän Kodiakiin vuonna 1792 ja siitä tuli turkiskaupan keskus.
Vuonna 1912 Novaruptan purkaus peitti saaren vulkaanisella tuhkalla aiheuttaen laajoja tuhoja. Saarta koetteli myös Pitkäperjantain maanjäristys vuonna 1964 ja sitä seurannut tsunami.
Saaren suurin kaupunki on Kodiak. Muita kyliä ovat muun muassa Akhiok, Old Harbor, Karluk, Larsen Bay, Port Lions ja Ouzinkie.
Kirjallisuutta

Bell Brian & Sherwonit Bill: Insight Guide: Alaska, s. 271-278.  APA Publications Services, 2004.  ISBN 981-4137-79-0  (englanniksi)
Kohtalottaret

Kohtalottaret kuvattuna kreivi Alexander von der Markin hautamuistomerkissä. Tekijä kuvanveistäjä Johann Gottfried Schadow.
Kohtalottaret eli moirat (m.kreik. Μοῖραι) olivat kreikkalaisessa mytologiassa kolme kuolematonta naista, joiden tehtävänä oli kehrätä, säilyttää ja katkaista ihmisen elämänlanka. Kuvataiteessa moirat on esitetty vaihtelevasti vanhoina naisina tai nuorina neitoina.
Hesiodoksen mukaan moirat olivat joko Zeuksen ja Themiksen tai Nyksin tyttäriä. Heidän nimensä ovat Klotho ('Kehrääjä'), Lakhesis ('Osan Suova') ja Atropos ('Torjumaton'). Klotho pitelee värttinää ja kehrää elämänlangan, Lakhesis määrää elämänlangan tapahtumista, ja saksia pitelevä Atropos päättää milloin ja miten elämänlanka katkeaa.
Eri perinteen ja latinalaisen runon Clotho colum retinet, / Lachesis net, / et Atropos occat mukaan heillä oli kuitenkin myös eri roolit: "Clotho pitää värttinää, Lachesis kehrää / ja Atropos leikkaa poikki".
Moirien roomalainen vastine on Parcae. He olivat alkujaan syntymän jumalattaria joiden nimet olivat Nona, Decima ja Morta..
Klystroni

Korkeatehoinen klystroni Canberran avaruuskommunikaatiokeskuksessa
Klystroni on katodisädeputkiin kuuluva elektroniputki, jossa elektronisuihku kulkee onteloresonaattorisarjan läpi.
Pseudokreikkalainen nimitys klystroni tulee kantasanasta κλυσ- (klys), joka on kreikankielinen aaltojen murtumista rantaan kuvaava verbi ja sanan loppu sanasta elektroni.
Rakenne

Klystron on tyhjiöputki, jonka toisessa päässä on elektronitykki ja vastakkaisessa päässä neutraali kollektori, johon elektronisuihku törmää, tai negatiivinen heijastin, joka kimmauttaa elektronit takaisin ja muodostuu oskillaattori. Siinä välissä on yksi tai useampia onteloresonaattoreita, joiden läpi suihku kulkee. Ensimmäiseen onteloon johdinsilmukalla tai aaltoputkella tuotu heikko signaali aiheuttaa elektronisuihkuun nopeusmodulaation. Viimeisestä ontelosta saadaan sama signaali vahvistuneena. Suihku pidetään koossa voimakkaalla magneetilla.
Käyttö

Klystroneita käytetään oskillaattoreina tai vahvistimina mikroaalto- ja radiotaajuuksilla. Oskillaattorina klystron on yleensä heijastinklystron ja vahvistimena lineaariklystron. Mutta vahvistinklystron, kuten mikä tahansa vahvistin, voidaan kytkeä myös oskillaattoriksi.
Oskillaattorina heijastinklystronia on käytetty tuottamaan matalatehoisia, mutta suuritaajuisia paikallistaajuuksia välitaajuuden muodostamiseksi 1960-luvulle asti, jonka jälkeen sama asia on voitu tehdä transistorilla. Sen sijaan hiukkaskiihdyttimissä hyvin suuritehoinen klystron on edelleen käytössä mikroaaltokehittimenä.
Televisiolähetin ja tehokas tietoliikenteen radiolähetin tarvitsevat hyvin suuren tehon, jota on myös voitava tarkasti ja stabiilisti ohjata monimutkaisen modulaation mukaan. Siihen on klystronia käytetty vuosikymmeniä hyvällä menestyksellä tehovahvistimena.
Tutkassa yleisesti käytetty magnetron on säädettävyydeltään rajoitettu. Siksi klystronilla, ja sen "sisarkomponentilla" kulkuaaltoputkella (TWT), on toteutettu sellaisia tutkalähettimiä, joiden lähetyspulssin taajuutta on voitava helposti säätää jopa pulssin kestoaikana. Tällöin transistorioskillaattorin teho nostetaan klystronvahvistimella tarvittavalle tehotasolle. Tyypillisen ilmavalvontatutkan klystronlähettimen taajuus on n 3 GHz ja huipputeho 1 MW. Stanfordin yliopistolla on kehitetty klystroneja hyvin suurille antotehoille. Käyttämällä rakennetta, jossa on useampi elektronitykki ja katodisäde rinnakkain, on saatu kymmenien megawattien huipputehoja jopa 10 GHz:n taajuudella. Stanfordin kehittämä tyyppi, 50-MW X-band PPM klystron, pystyy antamaan 59 MW:n huipputehon kun katodisäteen kiihdytysjännite on 465 kV, virta 190 A ja hyötysuhde 65 %.
Klystronvahvistin on hyvä vahvistamaan myös pienitehoista signaalia koska se on hyvin stabiili ja sen tehovahvistus on hyvin suuri, jopa 60 dB ja ylikin. (60 dB vahvistus tarkoittaa tehon vahvistumista miljoonakertaiseksi.)
Suuritehoiset klystronit ovat vesijäähdytteisiä, pienet vahvistimet ilmajäähdytteisiä. Klystronin hyötysuhde on verraten huonoselvennä, n. 60 %, joten hukkalämpöä syntyy paljon katodisäteen tehon suhteessa.lähde?