stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kroketti (albumi)

| Kroketti Ultra Bra |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Master Recording ja Finnvox syksy 1996 – kesä 1997
 Julkaistu: 1997
 Tuottaja(t): Pekka Aarnio ja Kerkko Koskinen
 Tyylilaji: pop, laulelma
 Levy-yhtiö: Johanna Kustannus (1997), Svart (2017), Lipposen levy ja kasetti (2020)
Listasijoitukset
  3. (albumilista)    9. (fyysinen albumilista)
Ultra Bran muut julkaisut
| Vapaaherran elämää 1996 | Kroketti 1997 | Kalifornia 1999 |
Kroketti on vuonna 1997 julkaistu Ultra Bran albumi. Albumi oli Suomen virallisella listalla (top 40) vuosina 1997–1999 yhteensä 90 viikkoa. Korkeimmillaan se oli sijalla kolme.
Yhtyeen paluukiertueen vuoksi Svart Records julkaisi albumista LP-versiot kesäkuussa 2017. Levyjä oli kolme erivärista. Punaista levyä julkaistiin 200 kappaleen erä ja mustaa 300 kappaleen erä. Myös kullanvärisiä levyjä oli saatavilla vain pieni määrä.  Vuonna 2020 Levykauppa Äx julkaisi levystä C-kasetti-version levymerkillä Lipposen levy ja kasetti.
Kappaleet

Savanni nukahtaa – 3.39 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Hauki – 3.08 (säv. Kerkko Koskinen, san. Janne Saarikivi)
Sinä lähdit pois – 2.42 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Pärnu – 2.54 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Minä suojelen sinua kaikelta – 4.21 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Lähetystyö – 2.44 (säv. Kerkko Koskinen, san. Pekka Lahdenmäki)
Tule pelaamaan meidän kanssa krokettia – 5.18 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Älä soita tänne enää koskaan – 2.43 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anni Sinnemäki)
Heppa – 3.17 (säv. Kerkko Koskinen, san. Juhana Rossi)
Haikara – 3.44 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anna Ahmatova (suom. Marja-Leena Mikkola))
Ero – 2.51 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anna Ahmatova (suom. Marja-Leena Mikkola))
Suosi ulkomaista – 4.36 (säv. Kerkko Koskinen, san. Pekka Lahdenmäki)
Yöllä – 2.49 (säv. Kerkko Koskinen, san. Anna Ahmatova (suom. Marja-Leena Mikkola))
Kappaleet 1, 3, 11 ja 13 on sovittanut Kerkko Koskinen ja kappaleet 2, 4–10 ja 12 Kerkko Koskinen, Antti Lehtinen, Joel Melasniemi ja Tommi Saarikivi.
Kokoonpano

| --- | --- |
 Vuokko Hovatta, laulu  Terhi Kokkonen, laulu  Anna Tulusto, laulu  Arto Talme, laulu, baritonisaksofoni  Olli Virtaperko, laulu  Kerkko Koskinen, piano  Joel Melasniemi, kitara  Tommi Saarikivi, basso  Antti Lehtinen, rummut, kirkonkellot, patarummut  Jan Pethman, lyömäsoittimet  Kari Pelttari, trumpetti, flyygelitorvi, wah-trumpetti  Ilmari Pohjola, pasuuna  Marko Portin, saksofoni, klarinetti, bassoklarinetti Vierailijat Tuomo Eerikäinen, käyrätorvi (10)  Mikko Karjalainen, trumpetti (13)  Sari Koljonen, huilu, alttohuilu (7)  Niko Kokko, bassopasuuna (1, 3)  Timo Lassy, huilu (1, 3, 4, 11), tenorisaksofoni (13)  Piia Maunula, oboe (7)  Anna-Riitta Ropo, käyrätorvi (10)  Tuomas Setälä, käyrätorvi (10)  Jarna Stedt, käyrätorvi (10)  Mika Ylärakkola, fagotti (5, 7), kontrafagotti (7)  Marisa Östberg, huilu, pikkolohuilu (7) :  Jouset kappaleissa 5, 11 ja 13 Marja Sinbel, viulu  Laura Airola, viulu  Pasi Heikkilä, viulu  Maarit Holkko, viulu  Lotta Nykäsenoja, viulu  Ninni Poijärvi, viulu  Antti Untamala, viulu kappaleissa 3, 6 ja 12 Laura Airola, viulu  Elina Jalas, viulu  Pauliina Kokkonen, viulu  Lotta Nykäsenoja, viulu  Elina Palovaara, viulu  Ari Poutiainen, viulu  Maarit Holkko, alttoviulu  Jukka Puurula, alttoviulu  Tiia Makkonen, sello  Olli Virtaperko, sello Kuoro kappaleessa 2  Ultra Bra, Pekka Aarnio, Petriikka Pohjanheimo, Krista Putkonen ja Susanna Torvinen
Kirjallisuutta

Dimery, Robert (toim.): 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.  ((1001 Albums You Must Hear Before You Die, 2006.) Suomalaisen laitoksen päätoimittaja Jake Nyman. Kääntäjät: Esa Kuloniemi ym)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36217-4
Aiheesta muualla

Asmo Jaakkola: Ultra bra -yhtyeen yhteiskunnallinen ja ulkomusiikillinen imago. 18.11.1997.
| n k Ultra Bra |
| --- | --- |
 Vuokko Hovatta  Terhi Kokkonen  Arto Talme  Olli Virtaperko  Kerkko Koskinen  Joel Melasniemi Antti Lehtinen  Tommi Saarikivi  Jan Pethman  Kari Pelttari  Ilmari Pohjola  Marko Portin Anna Tulusto  Petriikka Pohjanheimo  Vilma Melasniemi  Timo Lassy 
Sanoittajat:  Anni Sinnemäki  Janne Saarikivi  Pekka Lahdenmäki  Juhana Rossi 
Studioalbumit:  Vapaaherran elämää (1996)  Kroketti (1997)  Kalifornia (1999)  Vesireittejä (2000) 
Kokoelmat:  Sinä päivänä kun synnyin (2001)  Sinä päivänä kun synnyimme (2017) 
EP:t:  Houkutusten kiihottava maku (1995) 
Muuta:  Diskografia  Kappaleet  Sokeana hetkenä -kirja
Limakalvo

Limakalvo (lat. tunica mucosa, mucosa) on ruuansulatuskanavaa, hengitysteitä, virtsateitä ja sukuelimiä peittävä ohut solukerros, jonka päällä on sitkeää limaa. Mikrobit ja monet pienet hiukkaset tarttuvat siihen helposti kiinni. Lima suojaa limakalvoa kuivumiselta ja halkeamiselta.
Selkärankaisten limakalvon pinnassa on epiteelikudos ja sen alla on limakalvon tukikerros (lat. lamina propria mucosae), joka muodostuu sidekudoksesta. Limakalvon tukikerros toimii diffuusiotienä epiteelikudokselle, josta verisuonet puuttuvat. Joidenkin elimien, kuten ruuansulatuselimien, limakalvossa on lisäksi kolmas kerros limakalvon lihaskerros (lat. lamina muscularis mucosae), joka liikuttelee limakalvon poimuja. Limakalvo on usein runsaasti poimuttunut ja siinä on yleensä erilaisia rauhassoluja ja rauhasia, kuten pikarisoluja ja suolirauhasia.
Näkyviä limakalvoja ovat suuontelon ja nielun, sierainten, silmien, sukupuolielinten ja peräaukon sisäpinnat. Reuna-alueilla iho muuttuu saumattomasti limakalvoksi, joka jatkuu sisäelimiin. Limakalvoja arvioidaan kliinisen tutkimuksen yhteydessä. Normaalisti ne ovat kosteat, vaaleanpunaiset tai valkoiset ja ilman näkyviä kerrostumia. Tulehdusten ja muiden sairauksien yhteydessä nähdään usein turvotuksia, eritteitä ja värimuutoksia. Joidenkin maksasairauksien seurauksena limakalvot voivat muuttua kellertäviksi, jolloin käytetään nimeä keltatauti.
Ruuansulatuselimistön limakalvo

Suurimmassa osassa ruuansulatuskanavaa (mahalaukusta peräsuoleen) limakalvon muodostavat epiteelikerros, sidekudoskerros ja lihaskerros. Limakalvokerroksen poimuisuus suurentaa imeytymispinta-alaa ja kerroksen sileälihassolujen supistuminen lisää edelleen poimuttumista. Poimuja on eniten ohutsuolessa, missä imeytyminen tapahtuu nopeimmin. Limakalvokerroksen ulkopuolella on toinen paksumpi sidekudoskerros, jossa on toisiinsa liittyneiden hermosyiden muodostama hermopunos eli limakalvonalaispunos.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Limakalvo Wikimedia Commonsissa
Ohutsuolen kerroksia.
Asadora

Asadora on japanilainen NHK-televisioyhtiön esittämä saippuasarjan tyyppi. Se koostuu yleensä 15 minuutin mittaisista jaksoista, joita esitetään kuutena päivänä viikossa. Sama jakso saatetaan esittää useana eri ajankohtana saman päivän aikana, esimerkiksi kello 08:15 ja 12:45. Yhdessä sarjassa on noin 160 jaksoa, joiden yhteispituus on noin 36 tuntia. Sarjat on suunnattu pääosin naisille ja eläkeläisille, mutta erityisesti aamulähetyksiä katsovat myös lapset ja teini-ikäiset. Saman vuoden aikana esitetään yleensä kaksi asadora-sarjaa, joista toinen alkaa huhtikuussa ja toinen syksyllä ensimmäisen päätyttyä.
Asadora-sarjatyyppi luotiin vuonna 1961 vastineeksi radiossa esitetyille saippuasarjoille ja sanomalehdissä julkaistuille jatkotarinoille. Näistä juurista juontaa asadora-sarjoissa käytetty kertojaääni, joka esittelee miljöön ja tarvittaessa täydentää tarinaa.
Asadora-sarjojen päähenkilöinä on yleensä nuoria naisia, joilla on vaikeuksia vallitsevan ympäristön ja läheistensä kanssa ja jotka vaikeuksien kautta kehittyvät ihmisinä. Ne eivät yleensä sisällä väkivaltaa, sankarillisuutta tai ylettömän pahoja antagonisteja. Sarjojen miljöönä on yleensä lähihistorian Japani. Asadora-sarjoissa on olemassa oma alagenrensä jōkyō, jossa sarjan tapahtumat alkavat muualla, mutta naispäähenkilö muuttaa sarjan aikana Tokioon, missä hänen maalaismaiset käytöksensä ja arvonsa aiheuttavat konfliktitilanteita.
Tunnetuin asadora-sarja lienee vuosina 1983–1984 esitetty Oshin, jonka katsojaluvut helmikuussa 1984 olivat yli kaksi kertaa niin korkeat kuin millään muulla televisio-ohjelmalla ja jota esitettiin Japanin lisäksi yli 60 maassa. Se kertoo 1900-vuosikymmenellä syntyneestä Oshin-nimisestä tytöstä/naisesta, joka varttuu äärimmäisessä köyhyydessä ja kohtaa monia tragedioita, mutta josta lopulta tulee supermarkettiketjun johtaja.
Sampoo

Sampoota.
Sampoo tai shampoo on hiusten pesuun tarkoitettu nestemäinen pesuaine. Sampoita valmistetaan muun muassa normaaleille, värjätyille ja hilseileville hiuksille.  Myös lemmikkieläimille on omat erikoissampoonsa.
Alkuperä

Alun perin sampoo oli intialainen hierontaöljy. Sana sampoo onkin peräisin hindin sanasta champna (चम्पु), joka merkitsee hieromista. Islamin saavutuksia esittelevä näyttely "1001 Inventions" kertoo, että sampoon toi Eurooppaan muslimi Dean Mahomet (s. 1759). Hän toi keksinnön mukanaan kotimaastaan Intiasta.
Vaikutus

Sampoo  poistaa hiuksista karvatupen tuottamaa talia. Rikkoutumaton hius on itsessään vettähylkivä, joten pelkällä vedellä suoritettava pesu ei ole kovin tehokasta. Sampoon anioniset tensidit pienentävät hiuksen pinnan ja pesuaineen välistä pintajännitystä, mikä mahdollistaa talin poistamisen.
Haitat

Sampoon tiheän käytön seurauksena päänahan luonnolliset öljyt huuhtoutuvat pois ja hiuksista voi tulla hauraat ja kiillottomat. Sulfaatittomat ja silikonittomat shampoot ovat hellävaraisempia hiuksille ja päänahalle. Sampoon kemikaalit voivat ärsyttää silmiä ja ihoa sekä aiheuttaa hiustenlähtöä. Sampoon kemikaalit myös saastuttavat ympäristöä.
Joidenkin iholääkärien mukaan tiheä sampoopesu saa talirauhaset tuottamaan liikaa öljyä, minkä seurauksena hiukset rasvoittuvat pesun jälkeen nopeasti, jolloin ne täytyy pestä pian uudelleen. Sampoon käytön vähentämisen seurauksena rauhaset alkavat tuottaa vähemmän öljyä, jolloin hiukset säilyvät rasvoittumattomina pidempään.
Aiheesta muualla

Kosmetiikka- ja hygieniateollisuus ry: Sampoot
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Láilá Susanne Vars

Láilá Susanne Vars
| --- | --- |
Syntynyt:  19. elokuuta 1976  (48 vuotta) Lappojärvi  
Syntymänimi:  Laila Susanne Vars (Samisk navn: Iŋguna Susánna Elle-Márjjá Láilá Susánna) 
Koulutus:  Tromssan yliopisto (oikeustieteen kandidaatti) (- 2001) Tromssan yliopisto (oikeustieteen tohtori) (- 2010)  
Äiti:  Ellen Marie Vars  
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Láilá Susanne Vars (s. 19. elokuuta 1976 Láhpoluoppal, Koutokeino) on norjansaamelainen oikeustieteilijä ja aiempi saamelaispoliitikko. Hän valmistui lakitieteen tohtoriksi Tromssan yliopistosta vuonna 2010 saamelaisten itsemääräämisoikeuksista. Kaudella 2019–2023 Vars työskenteli Saamelaisen korkeakoulun rehtorina.
Vars valittiin Norjan saamelaiskäräjille Árja-saamelaispuolueen edustajana kausiksi 2009–2013 ja 2013–2017. Hän työskenteli tutkimusjohtajana Koutokeinossa sijaitsevassa alkuperäiskansojen resurssikeskuksessa (Gáldu – Resource Centre for the Rights of Indigenous Peoples). Kun tämä yhdistettiin vuoden 2017 alussa osaksi Norjan kansallista ihmisoikeusinstituuttia (Norges institusjon for menneskerettigheter, NIM), Vars pyysi eroa saamelaiskäräjiltä. Vuosina 2017–2020 hän toimii YK:n alkuperäiskansojen ihmisoikeuksia seuraavan elimen asiantuntijajäsenenä (engl. Independent Expert on the Expert Mechanism on the Rights of Indigenous Peoples).
Nikolai Noschis

Nikolai ”Cola” Noschis (8. joulukuuta 1879 – 9. kesäkuuta 1932 Helsinki) oli suomalainen Helsingissä vaikuttanut ravintoloitsija.
Noschis aloitti uransa Oopperakellarissa, jonka omisti silloin F. O. Pettersson. Hän osti sitten Alppilan ulkoravintolan ravintolaoikeudet ja johti sitä menestyksellä 15 vuotta 1902–1917. Muutamia vuosia hän oli myös Luodon kesäravintolan johdossa. Kun Helsingin uuden asemarakennuksen ravintolaoikeudet olivat haettavina, valittiin Noschis niiden haltijaksi vuonna 1922. Nikolai Noschista käytettiin myös asiantuntijana muitakin valtionrautateiden ravintoloita järjestettäessä. Noschiksella oli merkittävä asema myös Suomen Ravintoloitsijayhdistyksessä.
Nikolai Noschis kuoli 52-vuotiaana kesäkuussa 1932 vaikean leikkauksen jälkeisiin komplikaatioihin. Nikolai Noschis oli naimisissa Ida Noschiksen (s. 1874) kanssa. Ida Noschis piti miehensä kuoltua Rautatieaseman ravintolaa vuoteen 1937 saakka.
Nikolai Noschiksen veli oli ravintoloitsija Wilhelm Noschis.
Nenä

Nenän yläosa saa muotonsa nenäluusta, alaosa rustosta ja sidekudoksesta. Alimpana on kaksi sierainaukkoa ja niistä kasvavat nenäkarvat.
Nenä on elin, jossa selkärankaisten kuten ihmisen hajuaistin sijaitsee ja joka toimii hengitystienä. Nenään kuuluu ulkoinen osa ja sisäinen osa. Ihmisen nenä sijaitsee keskellä kasvoja.
Tehtävät

Nenällä on useita tehtäviä. Nenän kautta voi hengittää, ja nenä lämmittää, puhdistaa ja kosteuttaa sisäänhengitysilman. Nenä haistaa ilmassa leijuvat hajut. Ääni voimistuu, kun uloshengitysilma resonoi nenäontelossa.
Rakenne

Nenän uloin ja näkyvä osa muodostuu ylempänä olevista nenäluista ja sen alapuolisesta nenärustosta. Nenän alaosassa on kaksi ruston ja sidekudoksen ympäröimää aukkoa eli sierainta. Kummankin sieraimen takana on eteinen, jonka seinämistä kasvaa nenäkarvoja. Ne pysäyttävät suuret kappaleet, kuten hyönteiset, ennen kuin ne pääsevät nenän sisään.
Sisempänä nenässä on nenäontelo, joka jakautuu väliseinällä vasempaan ja oikeaan puoliskoon. Nenäontelo on melko ahdas, joten sen kautta kulkeva ilma on kosketuksissa ontelon lämpimiin ja kosteisiin seinämiin. Epäpuhtaudet ja taudinaiheuttajat tarttuvat nenäontelon limakalvojen erittämään limaan, ja sisäänhengitysilma lämpenee ja kosteutuu. Osa limakalvojen soluista tuottaa limaa, ja osa soluista siirtää sitä taaemmas, jotta se niellään pois.
Nenäontelon yläosan hajuepiteelin aistinsolut keräävät molekyylejä, jotka hajuaisti tulkitsee hajuiksi.
Nenässä on paisuvaiskudosta, joka paisuu 30–60 minuutin välein vuorotellen eri puolilla nenää. Tällöin ilma kulkee etupäässä vain toisesta sieraimesta sisään ja ulos, ja sulkeutunut puoli saa aikaa kosteutua uudelleen.
Nenän takaosassa on kaksi aukkoa, jotka ovat yhteydessä nieluun.
Sairauksia ja oireita

Nenästä voi vuotaa verta, jos väliseinä vaurioituu.
Nuha tarkoittaa vuotavaa tai tukkoista nenää. Se on hyvin usein esimerkiksi flunssan tai allergian oire. Tunnetuimpia nenän sairauksia ovat muun muassa nenäsyöpä ja nenän polyyppi. Anosmia taas merkitsee hajuaistin puutetta. Nenän agenesia on äärimmäisen harvinainen tila, jossa nenä on synnynnäisesti osittain tai kokonaan puuttunut.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nenä Wikimedia Commonsissa
Hengityselimistö
Nenä
Nenäontelo
Nenän sivuontelo
Nielu
Kurkunpää
Henkitorvi
Keuhkot
Keuhkoputket
Keuhkorakkulat
Nenän läpileikkaus. Hajuja aistivat solut sijaitsevat nenäontelon yläosassa.
Betoniyö (elokuva)

| Betoniyö |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Pirjo Honkasalo
Käsikirjoittaja:  Pirjo Honkasalo Pirkko Saisio
Perustuu:  Pirkko Saision romaaniin Betoniyö
Tuottaja:  Mark Lwoff Misha Jaari
Säveltäjä:  Karl Frid Pär Frid
Kuvaaja:  Peter Flinckenberg
Leikkaaja:  Niels Pagh Andersen
Lavastaja:  Pentti Valkeasuo
Pääosat:  Johannes Brotherus Jari Virman Anneli Karppinen Juhan Ulfsak 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Bufo Magic Hour Films Plattform Produktion
Levittäjä:  Cinema Mondo
Ensi-ilta:  2. syyskuuta 2013 (Toronton elokuvajuhlat) 1. marraskuuta 2013
Kesto:  96 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 620 000 €
Katsojat:  9 555
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Betoniyö on vuonna 2013 ensi-iltansa saanut Pirjo Honkasalon ohjaama draamaelokuva. Se on elokuvatuotantoyhtiö Bufon tuottama ja se perustuu Pirkko Saision samannimiseen romaaniin vuodelta 1981.
Elokuvan maailmanensi-ilta oli Toronton elokuvajuhlilla 7. syyskuuta 2013. Suomessa sen ensiesitys oli Rakkautta ja anarkiaa -festivaaleilla 22. syyskuuta 2013. Teatterilevitykseen elokuva tuli 1. marraskuuta 2013. Sitä on esitetty lukuisilla elokuvajuhlilla.
Betoniyö valittiin syyskuussa 2014 Suomen ehdokkaaksi parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon kategoriaan. Se ei kuitenkaan päässyt listalle, jolta vieraskielisen elokuvan Oscarin saaja valitaan.
Juoni

Betoniyö kertoo kahdesta veljeksestä ja yhdestä vuorokaudesta Helsingissä. Vanhempi veli on lähdössä kärsimään vankeusrangaistustaan ja viettää viimeiset hetkensä vapaana 14-vuotiaan pikkuveljensä kanssa. Suomen elokuvasäätiön mukaan "rohkea ja analyyttinen kaupunkielokuva kertoo unenomaisen tarinan hauraasta mielestä ja viattomuuden kadottamisesta."
Tuotanto

Elokuvan tuottivat Bufolle Misha Jaari ja Mark Lwoff. Elokuvan yhteistuottajia olivat ruotsalainen Plattform Produktion ja tanskalainen Magic Hour Films.
Elokuvaa rahoittivat Suomen elokuvasäätiö (800 000 eurolla), Yleisradio, Nordisk Film & TV Fond, Svenska Filminstitutet, Det Danske Filminstitut ja Danske Radio. Elokuvan levityksestä Suomessa vastasi Cinema Mondo.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Johannes Brotherus  | … |  Simo   |
|  Jari Virman  | … |  Ilkka   |
|  Anneli Karppinen  | … |  äiti   |
|  Juhan Ulfsak  | … |  mies   |
|  Alex Anton  | … |  Jusa   |
Palkintoja

Betoniyö sai kuusi Jussi-palkintoa: elokuva, ohjaus, äänisuunnittelu, leikkaus, lavastus ja kuvaus.
Elokuva oli ehdolla Pohjoismaiden neuvoston elokuvapalkinnon saajaksi.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (Archive.org)
Makkonen, Velipekka: ”Ihmisiä Betoniyössä”, Pirjo Honkasalon haastattelu ja oheisjuttu ”Valoa yössä”, Filmihullu 6/2013.
| n k Parhaan elokuvan Jussi-palkinnon saaneet elokuvat |
| --- | --- |
1987–1999:  Varjoja paratiisissa (1987)  Tuhlaajapoika (1993)  Onnen maa (1994)  Pidä huivista kiinni, Tatjana (1995)  Kivenpyörittäjän kylä (1996)  Kauas pilvet karkaavat (1997)  Sairaan kaunis maailma (1998)  Kuningasjätkä (1999) 
2000–2019:  Rukajärven tie (2000)  Seitsemän laulua tundralta (2001)  Joki (2002)  Mies vailla menneisyyttä (2003)  Nousukausi (2004)  Koirankynnen leikkaaja (2005)  Paha maa (2006)  Laitakaupungin valot (2007)  Musta jää (2008)  Niko – Lentäjän poika (2009)  Postia pappi Jaakobille (2010)  Napapiirin sankarit (2011)  Le Havre (2012)  Kohta 18 (2013)  Betoniyö (2014)  He ovat paenneet (2015)  Miekkailija (2016)  Hymyilevä mies (2017)  Ikitie (2018)  Tyhjiö (2019) 
2020–2039:  Aurora (2020)  Tove (2021)  Hytti nro 6 (2022)  Tytöt tytöt tytöt (2023)
Traidenis

| Traidenis |
| --- | --- |
 Traidenis kuvattuna Alexander Guagninin kronikoissa.
Liettuan suuriruhtinas
 Suuriruhtinaana 1269–1282 Kuninkaana 1253-1263  
Edeltäjä:  Švarno
Seuraaja:  Daumantas
Henkilötiedot
Syntynyt: ei tiedossa
Kuollut: 1282
Traidenis oli Liettuan suuriruhtinas vuosina 1269–1282. Traideniksen onnistui palauttamaan Liettuan alueelliseksi mahdiksi Mindaugasin murhaa seuranneen kaoksen jälkeen. Traidenis oli myös ensimmäinen tunnettu Liettuan hallitsija, joka ei kuollut väkivaltaisesti.
Vallassa

Kernaven ruhtinaana toiminut Traidenis nousi Liettuan suuriruhtinaaksi syrjäyttämällä Vaišvilkasin jälkeen valtaan nousseen galitsialaisen ruhtinaan Švarnon.
Traidenis teki talvella 1270 sotaretken Liivinmaalle, ja he marssivat Saarenmaalle saakka. Paluumatkalla 9. helmikuuta he kohtasivat Liivinmaan ritariston ja tanskalaiset Karusen lähellä merenjäällä. Liettualaiset voittivat ja ritariston mestari Otto von Lutterberg kaatui taistelussa. Oton seuraaja Andreas von Westfalen joutui niin ikään Traideniksen surmaamaksi.
Liivinmaalaiset hyökkäsivät vuonna 1272 Semgalliaan, jonne he perustivat Väinänlinnan seuraavana vuonna. Traidenis hyökkäsi linnaa vastaan, mutta liettualaiset joutuivat paikalle tuomistaan katapulteista huolimatta luopumaan sen valloituksesta vuonna 1278.
Traidenis soti vuodesta 1274 vuoteen 1276 myös Kultaisen ordan mongolien tukemaa Galitsia-Volynian vastaan. Traideniksen onnistui kuitenkin vahvistamaan asemiaan Mustassa Rusissa, ja liettualaiset ottivat haltuunsa Novgorodokin, Grodnon ja Slonimin. Traidenis teki ryöstöretkiä Puolan alueelle. Hän jätti kuitenkin rauhaan Masovian, johon Traidenis oli luonut suhteet naittamalla tyttärensä Gaudemundan Masovian ruhtinas Boleslav II:lle.
Valtakauden loppu

Vuonna 1279 ritaristo hyökkäsi Liettuaan ryöstellen paikallisia kyliä ja polttaen Kernaven. Traidenis hyökkäsi jo palaamassa olleita ritareita vastaan 5. maaliskuuta 1279 lähellä Aizkrauklea. Liettualaiset voittivat taistelun, ja ritariston mestari Ernst von Rassburgista tuli jo kolmas Traideniksen tappama mestari. Semgallit julistivat itsensä Liettuan alamaisiksi ja  pyysivät tukea ritarikuntaa vastaan Liettualta. Traidenis valloitti vuonna 1281 Jersikan linnan ja vaihtoi sen Väinänlinnaan. Traidenis kuitenkin kuoli pian tämän jälkeen vuonna 1282. Hänen kuolemansa jälkeen ritarikunnan onnistui viimein vakiinnuttaa asemansa valloittamillaan balttialueilla.
Kernaven mäkilinnat toimivat Traideniksen tukikohtana.
DIMM

DDR SDRAM DIMM-muistimoduuli
Kannettavan tietokoneen SODIMM-muistimoduuli
DIMM (lyhenne sanoista Dual In-line Memory Module) on tietokoneissa käytettävä muistimoduuli, jossa väylän leveys on 64 bittiä ja kortin reunaliittimet ovat molemmin puolin piirilevyä. Suuri osa DIMM-moduuleista on JEDECin standardoimia, mutta myös muita on olemassa.
DIMM-muistimoduleja on ainakin seuraavia tyyppejä:
72-nastainen SO-DIMM
144-nastainen SO-DIMM
168-nastainen FPM, EDO ja SDRAM
184-nastainen DDR SDRAM
240-nastainen DDR2 SDRAM
Puskuroidut tyypit

Perinteinen tietokoneen muisti on puskuroimalla moduulilla (unbuffered DIMM, UDIMM), jossa suorittimessa oleva muistiohjain osoittaa jokaista yksittäistä DRAM-piiriä yksitellen ja rinnakkain. Jokainen väylällä oleva piiri aiheuttaa väylälle sähköistä kuormaa ja rajoittaa nopeuksia, jonka myötä väylällä olevien piirien määrä on rajallinen.
RDIMM (Registered DIMM) sisältää rekisterin, joka puskuroi osoite- ja komentosignaalin. Suorittimen muistiohjain osoittaa rekisteriin sen sijaan, että se osoittaisi DRAM-piirejä suoraan ja väylälle voi sijoittaa enemmän muistia.
LRDIMM (Load Reduced DIMM) korvaa rekisterin muistipuskurilla, joka sisältää osoite-, komento- ja datasignaalit.
FB-DIMM (Fully Buffered DIMM) viittaa muistimoduuliin, jossa kahden pisteen välinen (point-to-point, p2p) suora yhteys muistohjaimen ja puskuripiirin (AMB) välillä. Ohjain lähettää komentoja ja saa dataa ja tilatietoja pakettimaisessa liikenteessä kehyksissä (frame). DIMM-moduulilla oleva AMB purkaa komennot ja ohjaa DRAM-piiriä muistiohjaimen sijaan. Ratkaisun tavoitteena on parempi skaalautuvuus, mutta haittapuolena voi olla merkittävästi suurempi latenssi.
Tavalliseen DIMM-moduuliin verrattuna FB-DIMM mahdollistaa vähemmän johtimia ja vähemmän kerroksia piirilevyllä, ja vähemmän pinnejä muistimoduulilla. Lisäksi johtimet voivat olla eri pituisia koska puskurointi odottaa kaiken tiedon siirtämistä. Nämä erot yksinkertastavat suunnittelua ja valmistusta.
SO-DIMM

SO-DIMM, SODIMM, lyhenne sanoista Small Outline Dual In-line Memory Module, on pienempi variaatio DIMM-moduuleista. SO-DIMM on käytössä mm. kannettavissa sekä mini-ITX tietokoneissa.
CSODIMM on uudempi versio SODIMM-moduulista, joka lisää moduulille kellon (CKD) kuten CUDIMM tekee. CSODIMM on tarkoitettu taaksepäin yhteensopivaksi kytkemällä pois aiemmin käytetyn kellosignaalin kun CSODIMM on asennettuna. Emolevyille on tarkoitus tulla BIOS-päivitys, joka kytkee pois vanhemman kellosignaalin kun CSODIMM on asennettuna.
CDIMM

Centaur DIMM (CDIMM) on IBM:n Power8-suorittimien kanssa käytettävä muistimoduuli, jossa puskuripiirit ovat muistimoduuleilla integroituna suorittimen sijaan.
CUDIMM

CUDIMM (clocked unbuffered DIMM) on JEDECin standardoima (JESD323) DIMM-moduuli, joka tarkoitettu sähköisen signaalinen parantamiseen muistinopeuksien kasvaessa. CUDIMM lisää DIMM-moduulille pienen mikropiirin, joka tuottaa muistipiirien tarvitseman kellosignaalin (CKD, clock driver) moduulilla paikallisesti. Tämä eroaa perinteisestä tavasta, jossa kellosignaali tulee tietokoneen suorittimelta. CUDIMM on suunniteltu edullisemmaksi kuin RDIMM ja vastaava CKD on tulossa muihin DDR5-muisteja tukeviin moduuleihin (CSODIMM, CAMM2).