Iranin historia
Pahlavi-dynastia > Vallankumous

Protestit šaahia vastaan kiihtyivät, kun tammikuussa 1978 hallituksen julkaisemassa lehdessä arvosteltiin rajusti maanpaossa olevaa Ruhollah Khomeinia. Tämä aiheutti uskonnollisessa yhteisössä skandaalin, joka purkautui Khomeinia tukeviksi ja tämän paluuta vaativiksi mielenosoituksiksi Qomissa. Poliisivoimat yrittivät hajottaa mielenosoituksen väkivalloin ja useat saivat surmansa, mutta ulkomailla oleskellut Khomeini kehotti kansaa uusiin mielenosoituksiin. Qomin tapahtumia seurasi suruaika, jonka aikana basaarit suljettiin. Rauhanomaisia mielenosoituksia järjestettiin useissa kaupungeissa, mutta Tabrizissa poliisi yritti jälleen väkivalloin hajottaa mielenosoituksen ja kuolleita tuli lisää. Tabrizin tapahtumien jälkeen mielenosoitukset muuttuivat laajemmiksi ja väkivaltaisemmiksi. Kuolonuhrien määrä kasvoi, mutta mielenosoittajien kuolemat vain nostivat šaahin hallinnon vastaista mielialaa. Eniten kuolonuhreja vaatinut tapaus oli, kun yli 400 ihmistä menehtyi Cinema Rexin tulipalossa elokuussa 1978. Oppositio syytti SAVAKin agentteja tuhopoltosta. Myöhemmät tutkimukset viittaavat kuitenkin radikaaliin islamistiryhmään, jolla oli ulaman tuki, mutta ajan ilmapiirin vuoksi useat syyttivät SAVAKia.
Hallituksen vastainen mieliala oli jo laajalle levinnyttä vuoden 1978 edetessä. Mielenosoituksiin oli aiemmin osallistunut vain keskiluokka, joka vaati perustuslaillista oikeusjärjestystä. Mutta vuoden 1978 alun mielenosoituksia johtivat uskonnolliset elementit ja ne keskittyivät moskeijoihin ja uskonnollisiin tapahtumiin. Tapahtumien edetessä alettiin yhä äänekkäämmin vaatia šaahin eroa ja Khomeini nähtiin maan uutena islamilaisen valtiomuodon johtajana. Cinema Rexin tulipalon jälkeen šaahi nimitti uudeksi pääministeriksi Amuzegarin tilalle Jafar Sharif-Emamin, joka yritti rauhoittaa tilanteen myönnytyksillä: keventämällä sensuuria, vapauttamalla poliittisia vankeja ja perumalla epäsuosittuja lakeja kuten ajanlaskumuutoksen. Mielenosoitukset kuitenkin kiihtyivät ramadanin aikana syyskuun alussa ja hallitus julisti poikkeustilan. Tämä ei kuitenkaan estänyt mielenosoittajia, vaan 7.–8. syyskuuta Teheranissa ja yhdessätoista muussa kaupungissa järjestettiin valtava ja entistä radikaalimpi mielenosoitus. Hallituksen joukot hajottivat Teheranin mielenosoituksen panssarivaunujen ja taisteluhelikopterien tehostamana. Mielenosoittajat taas vastasivat Molotovin cocktaileilla. Väkijoukko kieltäytyi hajoamasta ja hallituksen joukot avasivat tulen. Virallinen uhrimäärä oli 87, mutta todellinen luku on varmasti suurempi. Tapausta alettiin kutsua mustaksi perjantaiksi.
Mustan perjantain tapahtumat katkeroittivat monet siinä määrin, että šaahin kanssa ei enää haluttu tehdä kompromisseja. Syksyyn 1978 tultaessa monet oppositioryhmittymät olivat jo liittoutuneet Pariisissa pakoilevan Khomeinin ja tämän ideologian kanssa. Khomeinin oleskelu Ranskassa helpotti parempien viestiyhteyksien takia hänen yhteydenpitoaan tukijoihinsa Iranissa. Mielenosoitukset jatkuivat edelleen loppuvuonna 1978, mutta šaahin hallinnolla ei ollut selkeää linjaa tilanteen rauhoittamiseksi, vaan se ailahteli sortotoimien ja myönnytysten välillä. Marraskuun alussa šaahi nimitti kenraali Gholam-Reza Azharin johtaman sotilashallituksen, otti nöyremmän lähestymistavan ja lupasi televisiopuheessaan järjestää maassa vapaat vaalit. Lisää poliittisia vankeja vapautettiin, joukossa Khomeinin tärkeä liittolainen Hossein-Ali Montazeri, ja mielenosoittajien kosiskelemiseksi samalla vangittiin vanhan hallinnon epäsuosittuja edustajia kuten entinen pääministeri Hoveyda ja SAVAKin entinen johtaja. Oli kuitenkin jo liian myöhäistä. Khomeini piti šaahin lupauksia arvottomina ja kehotti jatkamaan mielenosoituksia.
Mielenosoitukset ja lakot jatkuivat, käytännössä estäen hallituksen muun toiminnan. Väkivaltaisuuksista tuli päivittäisiä. Suurimmassa tapahtumassa yli miljoona ihmistä osallistui šaahin vastaiseen marssiin Teheranissa. Myös Yhdysvaltojen tuki šaahille alkoi jo hiipua ja monet yhdysvaltalaiset lähtivät Iranista sen jälkeen, kun yhdysvaltalaisomisteisia yrityksiä ja suurlähetystöä vastaan hyökättiin. Joulukuussa šaahi aloitti tunnustelevat neuvottelut tilanteen ratkaisemiseksi maltillisen opposition kanssa. Kuun lopussa Iranin kansallisrintaman johtaja Shapour Bakhtiar suostui uuden hallituksen muodostamiseen sillä ehdolla, että šaahi poistuu maasta. Šaahi oli tässä vaiheessa ollut jo pitkään sairastanut syöpää, mutta sitä ei kansalle ollut kerrottu. 16. tammikuuta 1979 šaahi ilmoitti lähtevänsä ulkomaille lyhyelle lomalle. Hän ei enää koskaan palannut Iraniin. Iranin vallankumous kukisti vuosituhantisen monarkian. Iranin viimeinen šaahi Mohammad Reza Pahlavi kuoli sairauteensa heinäkuussa 1980.
Valtaan noussut pääministeri Shapour Bakhtiar ryhtyi heti toimiin oppositioliikkeiden rauhoittamiseksi. Hän pyrki palauttamaan maahan perustuslaillisen hallinnon. Hän kumosi lehdistön rajoitukset, vapautti poliittiset vangit, lupasi lakkauttaa SAVAKin ja maahan julistetun poikkeustilan ja lupasi järjestää maahan vapaat vaalit. Hän lakkautti myös asetilaukset Yhdysvalloista ja ilmoitti että Iran ei enää myy öljyä Etelä-Afrikkaan tai Israeliin. Bakhtiar voitti puolelleen maltillisen papiston tuen, mutta hän ei saanut puolelleen Khomeinia, eikä myöskään kansallisrintama antanut tukeaan hänen toimilleen. Khomeini julisti Bakhtiarin hallinnon laittomaksi ja Bakhtiar pyrki estämään Khomeinin paluun Iraniin, kunnes olosuhteet normalisoituisivat.
Ruhollah Khomeini palasi Iraniin 1. helmikuuta 1979 miljoonien iranilaisten toivottaessa hänet tervetulleeksi. Khomeini nimitti oman pääministerin Mehdi Bazarganin ja perusti oppositioliikkeen vallankumouskomitean tukikohdan Teheraniin. Vallankumouskomiteat tekivät yhteistyötä aseellisten liikkeiden kanssa hyökätäkseen hallituksen rakennuksiin. Monissa suurissa kaupungeissa paikalliset komiteat ottivat paikallishallinnon haltuunsa ja ne vastasivat väestön perustarpeiden, kuten polttoöljyn jakelusta. Hallituksen omat ministeriöt pysyivät toimintakyvyttöminä, kun Bakhtiarin hallituksen jäseniä ei monissa tapauksissa päästetty toimistoilleen. Iranin armeija ei kyennyt rauhoittamaan tilannetta, sillä monissa tapauksissa joukot kieltäytyivät ampumasta kaduille rynnänneitä väkijoukkoja. Maan armeijan sisällä oli kahtiajakautuneisuutta siitä, kumpaan leiriin sen tulisi kuulua. Khomeini yritti puheillaan voittaa maan armeijan puolelleen. Armeija antoi periksi helmikuun 11. ja julisti, että se pysyy puolueettomana kansan ja maan hallituksen välisissä kiistoissa. Tämä laukaisi välittömästi yleisen kapinan kansan keskuudessa ja tarkoitti sitä, että Bakhtiarin hallituksella ei enää ollut armeijan tukea. Bakhtiar katsoi parhaaksi erota virastaan, ja hän piiloutui ja pakeni myöhemmin maasta. Seuraavana päivänä Teheranin avainkohdat olivat vallankumouksellisten hallinnassa. Komiteat etsivät Bakhtiarin hallinnon johtohahmoja teloitutti heidät. Khomeini itse johti vallankumousneuvostoa, joka ryhtyi eliminoimaan heitä, joilla oli erilaisia näkemyksiä Iranin tulevaisuudesta.