stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomi 1980-luvulla
Kirjallisuus

1980-luvun nousukausi näkyi suomalaisessa kirjallisuudessa. Vuosikymmenen johtava satiirikko oli Erno Paasilinna, joka käsitteli kirjoissaan demokratiaa, valtaa, tiedonvälitystä, armeijaa ja luonnonsuojelua. Edelleen julkaistiin monia suomalaista identiteettiä ja kotoisia elämänkuvauksia käsitteleviä teoksia, kuten  Antti Tuurin Pohjanmaa-sarja, Kalle Päätalon Iijoki-kirjat sekä Laila Hietamiehen Kannas- ja Laatokka-sarjat. Tuhlailukohujenkin keskellä kylpenyt Ilkka Kylävaara tunnettiin useita humoristista teoksista.
Vuosikymmenen kirjallisuudesta erottuu selvästi niin sanottu pahan koulukunta, joka puhuu samalla värähtämättömällä äänellä niin hyvästä kuin pahasta. Tällaisia kirjailijoita ovat muun muassa Annika Idström ja Esa Sariola. Illuusioton ja pessimistinenkin elämännäkemys olivat tyypillisiä usealle nuoremman polven kirjailijalle, kuten Juha Seppälä ja Rosa Liksom. Anna-Leena Härkönen aloitti uransa pojan näkökulmasta kerrotulla romaanilla Häräntappoase (1984).
Tunnustuskirjallisuudessa Henrik Tikkasen ja Christer Kihlmanin rinnalle nousi Teuvo Saavalainen, jonka pääteos lienee Ja poika vaikenee (1984). Arto Paasilinnan huippusuosittuja humoristisia veijariromaaneja myytiin yli miljoona kappaletta. Matti Yrjänä Joensuu kirjoitti useita yhteiskunnallista tilannetta havainnoivia rikosromaaneja. Dekkareiden ja tieteiskirjojen suosio kasvoi, mutta Leena Krohnin edustama fantasia oli vielä varsin tuntematon kirjallisuudenlaji.
1980-lukuun liitetään myös perinteisten romaanimuodon ilmaisumuotojen kyseenalaistaminen ja uusien romaanimuotojen kokeilu, joka ilmenee esimerkiksi Matti Pulkkisen teoksessa Romaanihenkilön kuolema (1985). Olli Jalosen romaani Hotelli eläville (1983) esittelee synkän tulevaisuuden utopian.
Filosofi Esa Saarinen tunnettiin 1980-luvulla ”punktohtorina”, kun hän oli kirjoittanut yhdessä Jan Blomstedtin kanssa kirjan Punk-Akatemia. Hänen julkisuusuransa jatkui muiden kirjojen tukemana: M. A. Nummisen kanssa kirjoitettu Terässinfonia (1981), Epäihmisen ääni (1984) ja Erektio Albertinkadulla (1988). Saarinen palkittiin opetusansioistaan Helsingin yliopiston Eino Kaila -palkinnolla.
1980-luvulla havaittiin nasevimpien runotekstien syntyneen rockmuusikoiden, kuten Juice Leskisen ja Tuomari Nurmion kynästä. Vahvoja lyriikan edustajia olivat useat jo alansa konkariksi nousseet runoilijat, kuten Bo Carpelan ja Gösta Ågren. Uusia runoilijoita olivat muun muassa luontorunoihin erikoistunut Sirkka Turkka ja naisen elämästä rempseästi kirjoittanut Arja Tiainen.
Suomenruotsalaisessa kirjallisuussa romaanit valtasivat alaa. Perinteisen, näkökulmaltaan kapeahkon psykologisen romaanin rinnalle tulivat laajat, realistiset romaanit. Tunnettuja 1980-luvun suomenruotsalaisia kirjailijoita olivat muun muassa Fredrik Lång, Johan Bargum ja Ulla-Lena Lundberg. Myös Monika Fagerholm ja Kjell Westö aloittivat uransa 1980-luvulla, joista jälkimmäinen debytoi runoilijana ja ryhtyi romaanikirjailijaksi 1990-luvulla.
Kirjallisuus > Finlandia-palkinnot

Finlandia-palkintoja on jaettu vuodesta 1984 lähtien, ja 1980-luvulla palkinnon ovat voittaneet seuraavat suomalaiset teokset:
Yksinäisyys ja uhma (Erno Paasilinna, 1984)
Far och son, suom. Isä ja poika (Jörn Donner, 1985)
Tule takaisin, pikku Sheba (Sirkka Turkka, 1986)
Sukupolveni unta (Helvi Hämäläinen, 1987)
Jär, suom. Tääl (Gösta Ågren, 1988)
Samurai nukkuu (Markku Envall, 1989).
Teatteri

1980-luvun teatterissa näkyivät selvästi poliittisen tilanteen murrokset, kulttuuri-vasemmistolaisuuden kriisiytyminen ja ajan elämäntavat. Kokonaisen sukupolven marxilais-leniniläiset vahanuket ja neuvostotaiteen ihailu voitiin yhdeltä istumalta nauraa ironialla kumoon. Teatterialalla tapahtui vapautumista niin kaupallisen toiminnan suuntaan kuin vaihtoehtoisten esteettisten ratkaisujen suuntaan. Ala moninaistui ja koki uusia kokeiluja. Ajalle tyypillisiä olivat dramaturgia, pyrkiminen yksilölliseen taidekieleen sekä kauniisti ja hienovaraisesti lavastettu, kansanomainen musiikkiteatteri. Teatterialan rikastumiseen vaikutti myös yhteiskunnan suvaitsevuuden lisääntyminen, mikä nosti uudeksi teemaksi esimerkiksi homoseksuaalisuuden.
Naisten tekemä teatteri nousi keskeiseksi teemaksi, ja naisten näkökulma ja esittämisen tapa ei ollut enää miesten määrittelemää kuten usein aiemmin. Esimerkiksi Ritva Siikalan vuonna 1988 perustama Raivoisat Ruusut edusti uudenlaista naisteatteria.
Pitkään tilanahtaudesta kärsinyt Tampereen Työväen Teatteri sai alkuvuodesta 1985 uuden teatteritalon, mikä vahvisti entisestään Tampereen asemaa yhtenä Suomen keskeisistä teatterikaupungeista.
Jukka Kajava oli 1980-luvulla arvostettu teatteriohjaaja ja -kriitikko, joka tunnettiin myös lastenkulttuurin puolestapuhujana. Näytelmäkirjailija Jouko Turkka tunnettiin teatteriestetiikan suunnannäyttäjänä. Hänen teoksiaan ovat esimerkiksi Tuhat ja yksi yötä (1983), Hypnoosi (1985) ja Lihaa ja rakkautta (1986). Toinen ajan keskeinen näytelmäkirjailija on Jussi Parviainen, jonka kynästä on peräisin esimerkiksi Jumalan rakastaja (1984) sekä Akka (1987). Kansanomaista musiikkiteatteria edustaa Yrjö Juhani Renvallin Päivänsäde, minä ja Menninkäinen (1983), joka on näytelmä Reino Helismaan ja Tapio Rautavaaran suhteista.
Teatterin alalta muistetaan myös jumalan teatteri, joka shokeerasi kansaa muun muassa heittelemällä ulosteita katsojien päälle Pohjoisilla teatteripäivillä Oulussa tammikuussa 1987. Esityksen järjestäneet Teatterikorkeakoulun neljä opiskelijaa tuomittiin ehdolliseen vankeuteen, sakkoihin ja korvauksiin.
Lehdistö

Helsingin Sanomista tuli Pohjoismaiden suurin aamulehti vuonna 1981, kun sen arkilevikki ylitti 400 000 kappaleen rajan. Vuonna 1983 julkaistiin ensimmäistä kertaa Helsingin Sanomien aikakauslehtimäinen Kuukausiliite. HS:n poliittisena pilapiirtäjänä jo 1950-luvun alusta toiminut, hyvin isänmaallisena henkilönä ja suomettumisen vastustajana tunnettu Kari Suomalainen oli vahva mielipidevaikuttaja. Niin ikään iltapäivälehtien suosio ja levikki kasvoi 1980-luvulla. Iltalehti perustettiin vuonna 1980 Uuden Suomen iltapäiväpainokseksi, ja siitä tuli Ilta-Sanomien tärkeä kilpailija. Emolehdelle Uudelle Suomelle 1980-luku oli vaikeaa aikaa, ja yhtiön 1988 ostanut Aamulehti lakkauttikin sen pari vuotta myöhemmin.
Poliittisissa piireissä luetuimpiin lehtiin kuului levikiltään melko vaatimaton vähemmistökommunistien äänenkannattaja Tiedonantaja, koska sen katsottiin välittävän Neuvostoliiton virallisia kannanottoja. Tiedonantaja seurasi tarkoin muiden suomalaisten lehtien ”neuvostovihamielistä” kirjoittelua.
1980-luvulla perustettuja aikakauslehtiä ovat muun muassa  tiedelehti Tiede (1980), asumisen lehti Kotivinkki (1982), urbaani lifestyle-lehti Image (1985) sekä naistenlehdet Gloria (1987) ja Trendi (1989).
Merkittäviä 1980-luvun toimittajia olivat muun muassa Uma Aaltonen, Jukka Kajava, Vesa-Pekka Koljonen, Pertti Pesonen, Heikki Tikkanen ja Raimo Vahtera.
Radio > Yleisradion toimintaympäristö muuttuu

Yleisradion yksinvalta sähköisessä viestinnässä murtui, kun paikallisradiot käynnistyivät vuonna 1985. Tämä muutti radioilmaisua ja sen sääntöjä. Tyypillistä oli etenkin kielenkäytön sopivuuden arviointi. Radiotoimittajista tunnetuimpia olivat muun muassa Maija Dahlgren.
Hallitus myönsi tammikuussa 1985 toimiluvat ensimmäisille 33 paikallisradiolle, joista neljä oli ruotsinkielisiä. Helsingin ensimmäinen paikallisradio, Radio City, aloitti lähetyksensä huhtikuun lopussa 1985.
Ennen 1980-lukua uskottiin, että radion asema viestintävälineenä pienenisi totaalisesti television yleistyessä. Näin ei käynyt, vaan joustavana ja uudistuvana välineenä radio pystyi pitämään pintansa. Uusien viestintävälineiden tulon myötä radioyleisön määrä väheni selvästi 1980-luvun alussa, mutta väheneminen tasaantui vuosikymmenen puolivälissä. Vuosikymmenen loppupuolella valtakunnalliset radioasemat tavoittivat yli 60 prosenttia 9–75-vuotiaista suomalaisista.
Yleisradion pääjohtaja vaihtui vuoden 1980 alussa, jolloin Erkki Raatikainen siirtyi eläkkeelle ja hänen seuraajakseen valittiin Sakari Kiuru. Pitkän radiouran tehnyt Yleisradion viihdepäällikkö Sauvo Puhtila jäi terveyssyistä eläkkeelle saman vuoden maaliskuun alussa, ja hänen tilalleen tuli Jaakko Salonoja. Radion lapsikuoron toiminta päättyi kuoron johtajan Heinz Hofmannin sairastuttua keväällä 1987. Radion nuorisokuoro oli lopetettu jo kaksi vuotta aiemmin. Syyskuussa 1987 Radion sinfoniaorkesteri täytti 60 vuotta ja piti juhlakonsertin uuden ylikapellimestarinsa Jukka-Pekka Sarasteen johdolla.
30. marraskuuta 1988 kello 12.15 alkoi Yleisradion toimittajien lakko, jonka aikana Ylen kanavilta kuultiin vain merisää- ja hätätiedotukset. Lakko kesti kolme viikkoa ja päättyi 21. joulukuuta kello 18.30. Paikallisradiot osoittivat, ettei Yleisradio ollut enää korvaamaton.
Radio > Radio-ohjelmat

Monet pitkäikäiset radio-ohjelmat juhlivat tasavuosikymmeniä. Radion aamuhartaus täytti 50 vuotta 7. maaliskuuta 1982. Ensimmäisen hartauden oli pitänyt suorassa lähetyksessä Tampereen hiippakunnan piispa Jaakko Gummerus. Ainoana muutoksena ohjelman puoli vuosisataa kestäneellä taipaleella oli, että 1980-luvulla se lähetettiin nauhoitettuna. Suureksi yleisön suosikkiohjelmaksi noussut Luontoilta ehti sadanteen jaksoonsa 30. kesäkuuta 1982. Juhlan kunniaksi jakso sekä radioitiin että televisioitiin. Jyrki Otilan vetämä Viisasten kerho täytti 40 vuotta toukokuussa 1985. Kerhon alkuperäisistä jäsenistä oli juhlahetkellä mukana vielä Antero Manninen. Pitkäikäisin yhtäjaksoisesti esitetty musiikkiohjelma Lauantain toivotut levyt saavutti 50 vuoden rajapyykin marraskuussa 1985. Esko Mustonen luovutti Sävellahja 22000 -ohjelman vetovastuun Juhani Merikalliolle keväällä 1986. Yhtä köyttä -yhdistys juhli 10-vuotista taivaltaan joulukuussa 1987.
Kantolan perhe sai keväällä 1983 rinnalleen toisen perhekuunnelmasarjan Matti, Kappu, Eeva ja Eppu, jota käsikirjoitti Eva Illoinen. Hieman yli sataan jaksoon ehtineen kuunnelman esittäminen loppui Illoisen kuoltua kesäkuun alussa 1987. Kesäkuun alussa 1984 aloitti Yöradio, jota lähetettiin aluksi elokuun loppuun saakka. Yöradiosta oli tarkoitus tulla ympärivuotinen viiden vuoden koeajan jälkeen. Tunnetuksi tullut Yleisradion New Yorkin-kirjeenvaihtaja Jussi Himanka jäi eläkkeelle vuoden 1984 alussa. Joulukuun lopulla 1985 esitetyn kuunnelman Seuraava sota osassa kuulijoita aikaansaama paniikki herätti huomiota ulkomaita myöten.
Monialainen toimittaja Hannu Taanila aloitti syksyllä 1989 latinankielisen viikkokatsauksen, joka oli laatuaan ensimmäinen maailmassa. Katsaus kuultiin alun perin radion tiede- ja kulttuuritoimituksen tuottamassa Tieteen stiiknafuulia -makasiiniohjelmassa. Sittemmin Nuntii Latini -viikkokatsauksia toteuttivat Jyväskylän yliopiston latinan professori Tuomo Pekkanen ja Helsingin yliopiston latinan dosentti Reijo Pitkäranta.
Televisio > Kanavat ja tekniikka

Televisio-ohjelmien katsomiseen tarvittiin erityinen televisiolupa, ja erikseen olivat mustavalko- ja väriluvat. Värilupien lukumäärä ohitti mustavalkolupien määrän heti 1980-luvun alussa huolimatta siitä, että värilupa oli huomattavasti mustavalkolupaa kalliimpi. Miljoonas väritelevisiolupa lunastettiin vuonna 1982. Vuonna 1989 televisiolupia oli kaikkiaan hieman alle 1,9 miljoonaa (hieman alle 380 lupaa tuhatta asukasta kohti), joista ylivoimaisesti suurin osa – runsaat 1,73 miljoonaa – oli värilupia. Vuonna 1989 mustavalkoluvan hinta oli 478 markkaa ja väriluvan 832 markkaa.
Yleisradion kanavien (TV1 ja TV2) ohelle tuli Kolmoskanava, jonka lähetykset alkoivat 1986. Tätä ennen Mainostelevisio esitti ohjelmistoaan Yleisradion televisiokanavilla. Mainostelevisio pääsi aloittamaan pitkään suunnittelemansa Kymmenen uutiset syyskuun alussa 1981. Ruotsinkielisen YLE FST:n (nykyinen Yle Fem) toiminta alkoi 1988, mutta sen ohjelmaa lähetettiin suomenkielisissä ykkös- ja kakkosverkoissa sille varatuilla ohjelmapaikoilla. Ylen teksti-TV aloitti lokakuussa 1981 ja yleistyi laajemmin vuosikymmenen lopulla.
Vuosina 1988-1989 suomalaisten television katselu koostui suurimmaksi osaksi sarjafilmeistä (21 %), uutisista (15 %), asiaohjelmista (11 %), urheilukilpailuista (11 %) ja elokuvista (10 %). Väritelevisio yleistyi väriluvan kalliimmasta hinnasta huolimatta vauhdilla ja syrjäytti mustavalkotelevision: yli puolella Suomen kotitalouksista oli väritelevisio jo 1980-luvun alkupuolella.
Televisio > Draama- ja komediasarjat

1980-luvulla esitettiin monia suomalaisia sketsiviihdesarjoja, joista esimerkiksi Velipuolikuu ja Hymyhuulet olivat suosittuja. Nyttemmin Hymyhuulia on pidetty liian rasistisena ja vähemmistöryhmiä loukkaavana. Hymyhuulten päätyttyä ohjelmakartan paraatipaikan otti helsinkiläisen huumorimusiikkiyhtyeen, Lapinlahden Lintujen, sketsisarja Seitsemän kuolemansyntiä (1988). Tunnettuja sketsiviihdetaiteilijoita 1980-luvulta ovat muun muassa Pirkka-Pekka Petelius, Aake Kalliala, Timo Eränkö, Mikko Kivinen, Kari Kyrönseppä ja Seppo Ahti. Myös jo 1960-luvulla aloittaneen Spede Pasasen sketsisarja Spede Shown suosio jatkui, mutta sitä esitettiin viimeisen kerran 1987.
Vuosina 1981–1983 esitetty Hukkaputki oli ensimmäinen suomalainen poliittinen satiiriohjelma. Sarjaa tekivät muiden muassa Kristiina Halkola, Kari Franck, Erkki Saarela, Leena Uotila ja Jukka Sipilä.
1980-luvun televisiosarjat olivat usein lyhytikäisiä ja kestivät vain yhden tuotantokauden. Vuosikymmenen kotimaisia televisiosarjoja ovat muun muassa hieman Big Brotherin kaltainen Aikapommi, sketsisarjat Soitinmenot ja ÄWPK – Älywapaa palokunta, komediasarjat Fakta homma, Huh hellettä ja Sisko ja sen veli sekä opetusohjelma Kuka minä olen?. 1980-luvun draamasarjoja olivat muun muassa Rauta-aika, Kivisydän, Vihreän kullan maa, Tarkkis ja Tosimiehiä. Jouko Turkan ohjaama, Aleksis Kiven klassikkoromaaniin perustuva draamasarja Seitsemän veljestä herätti vuosikymmenen lopussa suurta kohua.
Televisio > Asia- ja visailuohjelmat

Pitkäaikainen, Hannu Karpon toimittama reportaasiohjelma Karpolla on asiaa aloitti vuonna 1983. Avara luonto aloitti esityksensä vuonna 1984 ja jatkuu edelleen. 1980-luvulla aloittaneita visailuohjelmia olivat muun muassa Kymppitonni ja Kolmosvisa sekä parisuhdevisailu Napakymppi. Myös jo 1950-luvulta asti esitettyä Tupla tai kuitti -visailua esitettiin vuoteen 1987 saakka. Viihdeohjelma Suomalaisia tähtihetkiä sisälsi lyhyitä, humoristisia kertomuksia suomalaisten arkielämästä ja joskus hieman erikoisista tilanteista. Huippusuosittua, jo 1970-luvun alussa aloittanutta musiikkiohjelmaa Lauantaitansseja esitettiin vuoteen 1985 asti. Vuosikymmenen lopulla 7. hetki käsitteli maailman ajankohtaisia tapahtumia. Uudenlaisena asiaohjelmana aloitti TV2:n Poliisi-TV keväällä 1989.
Tunnettuja 1980-luvun televisiokasvoja olivat muun muassa uutisankkuri Arvi Lind sekä juontajat Hantta Krause, Kirsti Pajari, Kari Salmelainen ja Riitta Väisänen. Väisänen tunnettiin uraauurtavan suorapuheista juontamistyylistään ja useista Telvis-palkinnoistaan.
Televisio > Lastenohjelmat

Lastenohjelmista suosituimpia olivat jo edellisellä vuosikymmenellä TV2:lla aloittanut Pikku Kakkonen sekä vuosikymmenen jälkipuoliskolla, jokseenkin samaan aikaan TV1:llä esitetty Puoli kuusi.
Televisio > Ulkomaisia televisiosarjoja Suomen televisiossa 1980-luvulla

Alf
Batman (60-luvun sarja)
Tyttökullat
Bergerac
Berlin Alexanderplatz
Bill Cosby Show
Hill Street Blues
Ihmemies MacGyver
Maanalainen armeija iskee jälleen
Miami Vice
Perhe on paras
Ritari Ässä
Safiiri ja Teräs
Tyttökullat
V (esittäminen Suomen televisiossa lopetettiin kesken sarjan kauhistuttavuuden takia)
1980-luvulle olivat ominaisia upporikkaista suvuista kertovat saippuasarjat, joissa pinta oli usein sisältöä tärkeämpää. Lajityypin sarjoista Suomessa esitettiin muun muassa seuraavia tuotantoja:
Colbyt
Dallas
Dynastia
Viinitila Falcon Crest
Kotivideot

Kotivideonauhurit yleistyivät voimakkaasti 1980-luvulla. Puhekielessä niistä käytettiin usein video-sanan monikkoa "videot". Betamax-järjestelmä oli kehitetty 1975 ja VHS vuonna 1976. Suomessa niitä myytiin 1970-luvun lopulla joitakin tuhansia yksiköitä. Lisäksi oli käytössä 1970-luvun alussa esitelty VCR-järjestelmä, Suomessa niitä käytettiin esimerkiksi oppilaitoksissa. Varsinaisesti videonauhurit yleistyivät 1980-luvulla: vuonna 1986 nauhuri oli joka neljännessä suomalaisessa kotitaloudessa. Betamax ja VHS kilpailivat vuosikymmenen alussa kuluttajien suosiosta, kunnes VHS vei voiton. Puhuttiin järjestelmäsodasta. Philipsin kehittämä Video 2000 tuotiin markkinoille 1979 korvaamaan VCR-järjestelmän, mutta sen markkinaosuus jäi Suomessa vähäiseksi ja järjestelmä poistui Suomen pieniltä markkinoilta jo ennen Betamaxia.
Nauhureiden teknologia oli monimutkaista ja alkuun ne olivat lähinnä statussymboleita.  Vuosi vuodelta nauhurit halpenivat ja kuvanlaatu parani, mutta vielä 1980-luvun puolivälissä nauhureiden keskihinta oli noin 3 600 markkaa (noin 1 150 euroa vuoden 2017 rahanarvon mukaan). Videonauhurin myötä ohjelman saattoi katsoa itselleen sopivana ajankohtana; nauhureissa oli myös ajastus, joka käynnisti nauhoituksen automaattisesti. Televisio-ohjelmia ei juuri pikauusittu 1980-luvulla, joten suosikkielokuvansa uusintaa sai usein odottaa vuosikausia. Kahden televisiokanavan Suomessa riideltiin toisinaan kumpaa kanavaa katsotaan, nauhurit poistivat tämän ongelman ainakin periaatteessa. Videonauhat olivat varsin hintavia. Ne olivat uudelleennauhoitettavia, mutta kuvanlaatu huononi kerta kerralta, sillä nauhoitusteknologia oli analogista. Elokuvia myös kopioitiin, kuten musiikkitallenteita, mutta kopioiden kuvanlaatu oli vielä heikompi kuin alkuperäisnauhan.
Videonauhurit toivat mukanaan videovuokraamot. Alkuun vuokrattavia elokuvia oli vähän, mutta syksyllä 1986 niitä oli jo noin 4 400 nimikettä. Maahantuonti keskittyi neljälle suurelle toimijalle: Esselte, Rautakirja, Musiikki Fazer ja Nordic Video. Elokuvat olivat lähinnä toiminnallisia ja yhdysvaltalaista alkuperää, kuten vuoden 1986 suosituin vuokravideoelokuva Beverly Hills kyttä.
Videonauhurit katosivat suomalaiskodeista 2000-luvulla digitaalisten toistojärjestelmien myötä. Ne jättivät kuitenkin jälkensä suomen kieleen: vielä 2010-luvulla kuuli puhuttavan ohjelman nauhoittamisesta, vaikka digitaaliset tallennuslaitteet eivät käytä minkäänlaista nauhoittavaa teknologiaa.
Musiikki > Klassinen musiikki

Sibelius-Akatemia muuttui elokuun alussa 1980 valtion omistamaksi, yliopistoihin ja korkeakouluhin verrattavaksi oppilaitokseksi eduskunnan edellisvuonna hyväksymän lain nojalla.
Vuotta 1982 vietettiin suomalaisen säveltaiteen juhlavuotena. Perusteena oli, että tähän vuoteen osui monta tasavuosien viettäjää. Helsingin kaupunginorkesteri ja Sibelius-Akatemia täyttivät sata vuotta, Suomen kansallisbaletti ja Suomen Laulajain ja Soittajain Liitto (Sulasol) 60 vuotta sekä musiikkilehti Rondo 20 vuotta.
Laulaja Mirjam Helinin nimeä kantava kansainvälinen laulukilpailu järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1984 ja toisen kerran vuonna 1989. Kansainvälinen Jean Sibelius -viulukilpailu järjestettiin vuosikymmenen aikana niin ikään kaksi kertaa vuosina 1980 ja 1985.
Neuvostoliittolaiset, Suomessa konserttimatkalla olleet viulisti Viktoria Mullova ja hänen miesystävänsä pianisti Vakhtang Jordania loikkasivat  Ruotsin kautta Yhdysvaltoihin kesällä 1983. Mullovan ja Jordanian mukaan loikkauksen syyt eivät olleet poliittisia, vaan taustalla olivat monien muidenkin taiteilijoiden tielle Neuvostoliitossa asetetut byrokraattiset esteet sekä matkustamis- ja konsertointirajoitukset.
Huomattavimpia 1980-luvulla kantaesitettyjä kotimaisia oopperoita olivat Jorma Panulan Jokiooppera ja Aulis Sallisen Kuningas lähtee Ranskaan. Jean Sibeliuksen ainoa ooppera, vuonna 1896 kantaesitetty Neito tornissa (Jungfrun i tornet) tuli uudelleen päivänvaloon vuonna 1981. Pitkään odotetun Suomen Kansallisoopperan uuden oopperatalon rakennustyöt alkoivat Helsingin Töölönlahden rannalla marraskuun alussa 1986.
Musiikki > Musiikkiohjelmat

Ensimmäinen nimenomaan rockmusiikkiin erikoistunut radio-ohjelma Rockradio aloitti silloisessa Yleisradion rinnakkaisohjelmassa kesäkuun alussa 1980. Hittimittari oli Ylen vuonna 1984 aloittama iskelmä- ja rock-ohjelma, joka paikkasi Suomen television musiikin tarjonnan aukkoja. Ocsid (nimi on sana disco takaperin kirjoitettuna) oli disko- ja tanssimusiikkiin keskittynyt radio-ohjelma. Se oli lajissaan ensimmäisiä Suomessa. Rock- ja popmusiikkiin erikoistuneita radiotoimittajia olivat Tero Liete, Juhani Kansi, Tapani Ripatti, Heimo ”Holle” Holopainen ja Outi Popp, monet heistä itsekin muusikoita.
Vuosittainen Syksyn sävel -televisio-ohjelma koki suosionsa huipun 1980-luvun aikana. Ohjelma muutettiin vuonna 1987 rakenteeltaan kaikille avoimesta kilpailusta kutsukilpailuksi. Jonna Tervomaa aloitti uransa lapsitähtenä laululla Minttu sekä Ville, jolla hän voitti Syksyn sävelen vuonna 1983. Mikko Alatalo voitti 1980-luvulla Syksyn sävelen kolmesti kappaleillaan Rikoo on riskillä ruma (1980), Mummoni ja moukarinheitto (1981) sekä Minna (1986). Syksyn sävel -klassikoksi on myös jäänyt ainakin Kirkan Surun pyyhit silmistäni (1988).
Humppavillityksen hiipuessa Lappeenrannan humppafestivaalit päättyivät vuosikymmenen lopulla, mutta niiden tilalle tulivat vuodesta 1985 lähtien järjestetyt Seinäjoen Tangomarkkinat. Tangomarkkinoilla valittiin vuosittain tangokuningas, ja vuodesta 1987 lähtien myös tangokuningatar. Ensimmäiseksi tangokuninkaaksi valittiin Kauko Simonen ja ensimmäiseksi tangokuningattareksi Arja Sipola. Kirjailijanakin mainetta saavuttaneen Heikki Hietamiehen juontamat Lauantaitanssit kuuluivat varsinkin varttuneemman väen eniten suosimiin televisio-ohjelmiin. Laajasta alan asiantuntemuksesta mainetta saanut toimittaja Ilpo Hakasalo teki iskelmämusiikkiin painottuneita radio-ohjelmia ja julkaisi yhdessä Peter von Baghin kanssa vuonna 1986 Iskelmän kultaisen kirjan, joka sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon.
Musiikki > Suomi Euroviisuissa

1980-luvulla Suomi osallistui Eurovision laulukilpailuun. joka vuosi. Mieleenpainuvimpia tapauksia ovat vuoden 1982 Euroviisut, joissa Kojo edusti Suomea kappaleella Nuku pommiin sijoittuen viimeiselle sijalle saamatta yhtäkään pistettä, sekä vuoden 1989 Euroviisut, joissa Suomen edustuskappale oli Anneli Saariston La dolce vita. La dolce vita oli vuoteen 2006 asti Suomen paras sijoitus suhteessa osallistujamaiden määrään; se tuli seitsemänneksi saaden 76 pistettä. Myös Kirkan Hengaillaan (1984) ja Sonja Lumpeen Eläköön elämä (1985) pärjäsivät kohtalaisen hyvin: molemmat tulivat yhdeksänneksi. Laulukieli ei ollut vielä vapaa, kaikki esiintyivät suomen kielellä.
Musiikki > Hengellinen musiikki

1980-luvun hengellisen musiikin tärkeä edustaja oli Viktor Klimenko, joka esiintyi pääasiassa helluntaiseurakunnissa ja kirkoissa. Hän on julkaissut useita hengellisen musiikin albumeita, kuten Jeesus on Herra (1981) niin suomen kuin ruotsin kielellä. Albumi myi kultaa sekä Suomessa että Ruotsissa.
Musiikki > Muuta musiikkiin liittyvää

CD-levy tuli markkinoille 1980-luvulla, mutta C-kasettien myynti oli vielä huipussaan. Musiikkia kuunneltiin usein korvalappustereoilla.
Maksamme velkaa oli vuonna 1985 ilmestynyt Apua! Orkesterin hyväntekeväisyyskappale, jolla kerättiin varoja nälänhädän uhreille. Korvat auki taas on vuonna 1977 perustettu suomalainen kulttuuriyhdistys, jonka tarkoituksena on edistää ja tehdä tunnetuksi uutta suomalaista musiikkia ja joka on merkittävästi vaikuttanut modernin eurooppalaisen taidemusiikin tuomiseen Suomeen. Juhani Merimaata, helsinkiläisen rock-klubi Tavastian toimitusjohtajaa on pidetty suomalaisen rockbisneksen kunnioitetuimmaksi ja arvostetuimmaksi vaikuttajaksi.
Musiikissa näkyi myös kampanja keskioluen tuomisesta kioskeihin, etenkin Sleepy Sleepersin kappaleella Kaljaa kioskeihin (1981).