stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ksenia Aleksandrovna Romanova
Perintö

Suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovnan henkilökohtaisia papereita mukaan lukien suvun kirjeenvaihto, päiväkirjat ja valokuvat säilytetään "Grand Duchess Xenia Aleksandrovna Papers" -kokoelmassa Hoover Institution Library & Archivesissa Stanfordin yliopistossa, Kaliforniassa, Yhdysvalloissa. Erityisen mielenkiintoista tässä kokoelmassa on Ksenia Aleksandrovnan kirjeenvaihto veljensä, keisari Nikolai II:n ja äitinsä keisarinna Maria Fjodorovnan kanssa. Lisäksi Ksenia Aleksandrovnan kirjeenvaihto romanialaisen diplomaatin George I. Ducan kanssa vuosina 1950–1960 on säilytetty Hoover Institution Library & Archivesin "George I. Duca Papers" -kokoelmassa. Ksenia Aleksandrovnan kirjeenvaihto serkkunsa, ruhtinatar Tatjana Konstantinovnan kanssa vuosina 1927–1939 on säilytetty "Romanov Family Papers" -kokoelmassa Hoover Institution Library & Archivesissa.
Suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna ja hänen palvelusväkensä ylläpitivät kuvitettuja, käsin kirjoitettuja luetteloita hänen koruistaan ja taide-esineistään, jotka olivat säilyneet maanpaon aikana.
Kirjallisuutta

Van der Kiste, John: Once a grand duchess: Xenia, sister of Nicholas II. Coryne Hall 2002 ISBN 0-7509-2749-6.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi 
Taiteenala:  Musée d'Orsay 
Suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna ja puoliso suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš 1892
Suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna ja puoliso suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš lastensa kanssa 1912
Suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovnan palatsi Pietarissa Moikan rantakatu 106, 1856-1857 arkkitehti Ippolit Monighetti, 1895 arkkitehdit Nikolai Sultanov ja Nicholas de Rochefort
Dulberin palatsi, Koreiz, Krim
Ksenian viisi poikaa sotalaiva HMS Marlborough'n kannella lähdössä Jaltalta huhtikuussa 1919
Suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna 1925
Suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovnan ja suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitšin hauta Roquebrune-Cap-Martinissa Ranskan Rivieralla
Kriminologia

Kriminologia on käyttäytymis- ja yhteiskuntatiede, joka tutkii rikoskäyttäytymistä ja siihen kohdistuvia reaktioita. Kriminologiassa rikoskäyttäytyminen määritellään sosiaalisten normien rikkomiseksi, eli se ei tutkimuskohteena rajaudu pelkästään rikosoikeudellisten rikosten tutkimiseen. Tieteenalana kriminologia on ennen kaikkea kiinnostunut siitä, miksi yksilöillä on vaihteleva alttius rikkoa sosiaalisia normeja. Rikollisuuteen kohdistetut reaktiot ymmärretään laajasti, sillä tieteenalan kiinnostus rikollisuuden aiheuttamiin reaktioihin yltää aina moraalitunteista rikosoikeudellisiin prosesseihin ja kriminaalipolitiikkaan. Kriminologia pyrkii selittämään rikollisuuden syitä eri menetelmiä ja teorioita käyttäen, mutta myös rikollisuuden seurauksia, kuten vammoja ja taloudellisia vahinkoja. Kriminologista tutkimusta tehdään Suomessa pääasiassa yliopistoissa, mutta osin myös rikosseuraamusalan koulutusta antavissa ammattikorkeakouluissa.
Kriminologian aineistot ja menetelmät

Kriminologian aineistot voidaan jakaa kysely- ja rekisteriaineistoihin. Rekisteriaineistoihin kuuluvat viralliset tilastoinnit rikollisuudesta ja sen kehityksestä. Näitä ovat esimerkiksi poliisin ja tuomioistuinten tilastot, joista kuitenkin puuttuu merkittävä määrä rikoksista. Suomessa esimerkiksi rikosrekisteriin kirjataan lähtökohtaisesti vain rikoksia, joista tuomitaan vankeusrangaistus. Rikosseuraamuksia ei määrätä vain tuomioistuimissa, vaan sakkorangaistuksia voi määrätä myös poliisi. Tästä huolimatta esimerkiksi Tilastokeskuksen rikollisuutta kuvaavissa tilastoissa hyödynnetään vain tuomioistuinten määräämiä rangaistuksia. Siten suuri osa lievemmistä rikoksista jää tilastoinnista sivuun. Toisaalta osa rikoksista ei koskaan edes päädy poliisin tietoon, eikä poliisi myöskään aina kykene selvittämään sille ilmoitettuja rikoksia. Rikossyyte voi myös kaatua tuomioistuimessa. Tämän takia kriminologiassa hyödynnetään rekisteriaineistojen lisäksi kyselytutkimuksia, jotta rikollisuuden määrästä saataisiin todenmukaisempi käsitys.
Yksi keskeinen kyselututkimuksen tyyppi on uhrikysely, jonka osallistujilta tiedustellaan, ovatko he joutuneet rikoksen uhriksi. Toinen laajalti käytetty kyselymenetelmä on itse ilmoitetun rikollisuuden kysely, jossa osallistujia pyydetään anonyymisti vastaamaan, onko vastaaja itse syyllistynyt rikokseen. Kysely- ja rekisteriaineistojen pohjalta pyritään saavuttamaan käsitys kokonaisrikollisuudesta, johon kuuluvat sekä ilmi- että piilorikollisuus. Nykyään tutkimusaineistoja voidaan kerätä myös esimerkiksi sosiaalisesta mediasta.
Nykykriminologiassa hyödynnetään pääosin tilastoanalyysiin perustuvia määrällisiä tutkimusmenetelmiä. Pyrkimyksenä on selittää eri rikollisuutta koskevien ilmiöiden ja rikollisuuteen vaikuttavien tekijöiden suhdetta toisiinsa. Tutkimuksessa voidaan esimerkiksi pyrkiä selittämään sukupuolen yhteyttä rikoksen uhriksi joutumiseen. Toisaalta myös laadullisella tutkimuksella on ollut tärkeä osuus kriminologian historiassa. Kriminologiassa on hyödynnetty etenkin etnografiaa, jossa tutkimusta saatetaan tehdä eläen jonkin marginaalisen ihmisryhmän, kuten päihteiden ongelmakäyttäjien parissa. Historiallisesti etnografian avulla on kyetty tekemään havainto piilorikollisuuden laajuudesta, mikä oli keskeinen käännekohta kriminologian aineistonkeruumenetelmien käytössä. Etnografista kriminologiaa on Suomessa tehnyt esimerkiksi Jussi Perälä, joka on tutkinut väitöskirjassaan suomalaisten päihteiden ongelmakäyttäjien arkea ja huumemarkkinoita etnografisesti.
Klassisia ja nousevia kriminologisia teorioita > Itsekontrolliteoria

Itsekontrolliteoria lähestyy rikollisuutta psykologian näkökulmasta. Sen mukaan rikollinen käyttäytyminen johtuu yksilön puutteellisesta kyvystä säädellä omaa käyttäytymistään. Heikko itsekontrolli näkyy teorian mukaan rikollisen koko elinkaaressa niin, että tämä iän myötä siirtyy aina vakavampiin sosiaalisien normien rikkomiseen. Heikkoa itsekontrollia on pidetty kriminologisessa tutkimuksessa suhteellisen pysyvänä ominaisuutena, ja siihen on liitetty psykiatrisista diagnooseista ennen kaikkea tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriö. Vaikka heikkoa itsekontrollia pidetäänkin varsin pysyvänä ominaisuutena, tutkimuksessa on kuitenkin huomattu, että sitä voidaan oikeanlaisilla menetelmillä kuntouttaa.
Klassisia ja nousevia kriminologisia teorioita > Paineteoria

Paineteoria jaetaan yleensä kahteen tyyppiin, klassiseen ja yleiseen paineteoriaan. Klassisen paineteorian mukaan rikollisuutta selittää yhteiskunnassa heikossa asemassa olevien turhautuminen, koska heillä ei ole samanlaisia mahdollisuuksia vaurauden saavuttamiseen kuin ylemmillä yhteiskuntaluokilla. Rikollisuus nähdään silloin mahdollisuutena korjata yhteiskunnallista epäoikeudenmukaisuutta. Yleinen paineteoria eroaa klassisesta paineteoriasta siinä, että sen mukaan turhautumista voi aiheuttaa laajempi kirjo tekijöitä. Turhautumista voivat aiheuttaa esimerkiksi kielteiset ärsykkeet ja tyytymättömyys omaan elämäntilanteeseen, jota pyritään muuttamaan paremmaksi rikollisella käyttäytymisellä. Teoriaa on tukenut se, että rikokseen syyllistyvät ovat usein yhteiskunnallisesti huono-osaisia. Toisaalta on huomattu, että rikollisuus myös aiheuttaa huono-osaisuutta eikä siten rikoksiin syyllistymällä useinkaan saavuteta omaan elämään kohdistuvia tavoitteita.
Klassisia ja nousevia kriminologisia teorioita > Sosiaalisen kontrollin teoria

Sosiaalisen kontrollin teorian mukaan mukaan ihmiset syyllistyvät rikoksiin, jos sitä ei käyttäytymisen muotona kontrolloida riittävästi. Sosiaalinen kontrolli voidaan jakaa viralliseen yhteiskunnan järjestämään kontrolliin, kuten poliisiin ja oikeuslaitokseen, tai epäviralliseen, kuten vanhempien lapsiinsa kohdistuvaan kontrolliin. Teorian mukaan rikollinen käyttäytyminen syntyy, kun rikollisen siteet yhteiskuntaan heikkenevät. Taipumusta rikolliseen käyttäytymiseen heikentävät tunnepohjaiset ihmissuhteet, motivoitunut side yhteiskunnan perinteisiin instituutioihin, ajankäyttö laillisiin toimintoihin ja kunnioitus lain noudattamista kohtaan. Yhteiskunnan perinteisiä instituutioita edustavat esimerkiksi parisuhde, työ ja koulutus. Teoria korostaa yhteiskunnan instituutioihin sitouttamisen merkitystä rikollisuuden vähentämisessä.
Klassisia ja nousevia kriminologisia teorioita > Oppimisteoria

Oppimisteorian mukaan rikollisuus opitaan sosiaalisessa vuorovaikutuksessa, ja siten se korostaakin ympäristötekijöiden merkitystä. Se kehittyi pitkälti vastauksena rikollisuuden luonnontieteellisille selitysmalleille. Oppimisen myötä yksilölle syntyy rikosmyönteisiä asenteita ja rikoksen tekemisiä varten tarvittavia tekniikoita. Rikoskäyttäytyminen syntyy tai sitä edesauttaa rikoksien tekemisiin myönteisesti suhtautuva ystäväpiiri. Motivaatio rikoksiin on rikollisen kokemus rikoskäyttäytymisen palkitsevuudesta omassa ryhmässään. Toisaalta on huomattu, että rikolliset usein myös hakeutuvat toisten rikollisten seuraan, mikä tukee rikollisuuden palkitsevuutta. Rikollisen vertaisryhmän löytäminen ja rikoskäyttäytymisen oppiminen voivat tapahtua myös vankilassa, mikä osin kyseenalaistaa vankiloiden tehokkuuden rikollisuuden torjunnassa.
Klassisia ja nousevia kriminologisia teorioita > Leimaamisteoria

Leimaamisteorian mukaan rikoskäyttäytymistä edesauttavat yhteiskunnan reaktiot rikoksia kohtaan. Teorian keskeinen lähtökohta on se, että rikollisiin kohdistuu sosiaalista torjuntaa, eli asenteet rikoksiin syyllistyneitä kohtaan ovat kielteisiä. Siten se vaikeuttaa esimerkiksi työn tai parisuhteen hankkimista ja ajaa rikoksiin syyllistyneitä takaisin rikoskäyttäytymiseen. Torjunta saattaa myös tehdä rikoksista tärkeän osan yksilön identiteettiä. Teoriaan kuuluu myös ajatus siitä, että sosiaalinen kontrolli ei kohdistu tasavertaisesti kaikkiin yhteiskuntaluokkiin. Teorian mukaan kaikissa yhteiskuntaluokissa tehdään rikoksia, mutta ylemmissä yhteiskuntaluokissa tehtävät rikokset jäävät useammin piiloon. Siten rikollisuudesta jää suurelle yleisölle vinoutunut käsitys.
Klassisia ja nousevia kriminologisia teorioita > Biososiaalinen kriminologia

Biososiaalinen kriminologia on kriminologian osa-alue, joka lähestyy rikoskäyttäytymistä luonnontieteiden näkökulmasta. Käyttäytymisgenetiikan avulla on pyritty löytämään rikoskäyttäytymiseen vaikuttavia geneettisiä tekijöitä. Tutkimuksissa on havaittu, että rikoskäyttäytymiseen liittyvät tekijät, kuten persoonallisuushäiriöt, älykkyyden taso ja heikko itsekontrolli ovat selitettävissä osin genetiikan ja epigenetiikan avulla. Biososiaalisessa ympäristötekijöistä rikollisuuden kannalta keskeisiä ovat esimerkiksi päihteiden saatavuus ja psykiatrisiin sairauksiin käytettävien lääkkeiden käyttö. Evoluutiokriminologiassa esimerkiksi väkivallalle on pyritty löytämään selityksiä ihmisen evoluutiosta.
Klassisia ja nousevia kriminologisia teorioita > Moderneja näkökulmia

Edellä kuvattujen klassisten teorioiden rinnalle on noussut etenkin 2000-luvulla uusia teoreettisia näkökulmia rikollisuuteen. Rikosuratutkimuksessa tarkastellaan rikosaktiivisen käyttäytymisen ja siitä luopumista eli desistanssia, kun taas tilannetoimintateoriassa ollaan kiinnostuneita yksilön ja ympäristön vuorovaikutuksesta rikoskäyttäytymisen kannalta. Uudemmassa tutkimuksessa on kiinnitetty huomiota myös rikollisuuden alueelliseen vaihteluun ja siten selittämään, miksi rikollisuus keskittyy joillekin alueille.
2020-luvulla kriminologian yksi keskeisimmistä teorioista on rutiinitoimintojen teoria, mikä kiinnittää huomion suoraan rikostapahtumiin. Sen mukaan rikos syntyy, kun motivoitunut tekijä ja sopiva uhri kohtaavat toisensa valvomattomassa tilassa. Rikollisuuden liittymistä arjen rutiineihin kuvastaa se, että rikollisuuden on havaittu keskittyvän tiettyihin kellonaikoihin ja viikonpäiviin, erityisesti yön tunteihin ja viikonloppuihin. Rikollisten arjen rytmi on eri kuin ihmisillä keskimäärin, koska he ovat usein työelämän ja koulutuksen ulkopuolella. Siten rikoksetkin tapahtuvat heidän oman arjen rytmin mukaisesti, minkä avulla voidaan arvioida rikollisen käyttäytymisen säännönmukaisuuksia.
Rikollisuuteen kohdistuvien reaktioiden tutkimus > Epäviralliset reaktiot

Rikollisuuteen kohdistuvat reaktioiden tutkimus on keskeinen kriminologian tutkimuskohde. Reaktiot on mahdollista jakaa epävirallisiin ja virallisiin. Epävirallisista reaktioista rikollisuuden ihailulla on keskeinen rikollisuutta koskeva kulttuuri]]nen ilmiö. Tutkimuksissa on havaittu, että esimerkiksi suomalaisista 15–16-vuotiaista nuorista 12 prosenttia on liioitellut rikollista käyttäytymistään ikätovereilleen. Rikollisella käyttäytymisellä on havaittu olevan yhteys uskomuksiin seksuaalisesta kyvykkyydestä, sillä rikoksiin syyllistyneillä on muita nuoria enemmän seksisuhteita.
Rikoskäyttäytymisen hyväksymiseen liittyy usein ajatus rikollisuuden oikeutuksesta. Vastakulttuureista löytyy ryhmiä, jotka saattavat ihailla ja oikeuttaa yleisesti raakoina ja oikeudettomina pidettyjä kouluampumisia ja terrorismia. Toisaalta rikollisuuden ihailua voidaan havaita myös valtakulttuurissa. Esimerkiksi rikollisista kertovat televisiosarjat ovat saaneet Suomessakin runsaasti katsojia. Myös jotkut vasemmistolaiset ajattelijat pitivät etenkin 1960-luvulla rikollisia yhtenä keskeisenä voimavarana kommunistiselle vallankumoukselle ja eräänlaisina vallankumouksen esitaistelijoina.
Kielteinen suhtautuminen rikollisuuteen on väestössä huomattavasti yleisempää kuin siihen kohdistuva ihailu, vaikka suhtautumisessa onkin ajallista ja paikallista vaihtelua. Kielteinen suhtautuminen on kuitenkin pysynyt historiallisesti vakaana, kun puhutaan vakavasta rikollisuudesta, kuten väkivalta- ja omaisuusrikoksista. Rikoksiin syyllistyneitä torjutaan sosiaalisesti, ja heitä halutaan sulkea pois yhteiskunnasta. Tällöin saatetaan vaatia voimakkaampia toimenpiteitä rikollisuuden vähentämiseksi, kuten rikosoikeudellisien rangaistuksien kiristämisiä. Toisaalta jotkut yhteiskunnalliset ryhmät saattavat toivoa esimerkiksi huumausainerikoksien suhteen lievempää kontrollia, kuten päihdekuntoutuksen tehostamista. Suomessa merkittävä kontrollipoliittinen ryhmä oli 1960–1970-lukujen taitteessa toiminut Marraskuun liike.
Rikollisuus voi aiheuttaa välttämiskäyttäytymistä. Rikollisuuteen kytkettyjä paikkoja saatetaan välttää arkielämässä, ja rikollisuus voi olla jopa syy vaihtaa asuinaluetta. Rikoksilta pyritään usein suojautumaan esimerkiksi yksityisten turvallisuusyritysten palveluita hyödyntämällä. Kriminologisessa tutkimuksessa on havaittu, etteivät suojautumiskeinot aina ole samassa suhteessa rikollisuuden todelliseen uhkaan. Taustalla on ennen kaikkea kokemus itseen tai omaisuuteen kohdistuvasta uhasta eikä niinkään objektiivisesti todettavissa oleva uhka.
Rikollisuuteen kohdistuvien reaktioiden tutkimus > Viralliset reaktiot

Yhteiskunnan virallista, instituutioiden toteuttamaa kontrollia edustavat Suomessa oppilaitokset, sosiaalitoimi, rajavartiolaitos, tulli ja poliisi. Lisäksi yksityisten turvallisuuspalveluyritysten vartijat edustavat tietyissä tilanteissa rikollisuuden virallista kontrollia. Näiden instituutioiden tutkimus on yksi keskeinen kriminologinen tutkimuskohde. Suomessa alle rikosoikeudellisen vastuun alaikärajan olevien rikoksentekijöiden kontrolloinnin vastuu on yhteiskunnan virallisten toimijoiden osalta lähtökohtaisesti koululla ja lastensuojelulla. Päävastuu virallisesta kontrollista on moderneissa valtioissa poliisilla, jonka toiminnasta on tehty suuri määrä kriminologista tutkimusta. Suomessa tehdyssä poliisin toimintaa käsittelevässä tutkimuksessa on esimerkiksi havaittu, että poliisin kontrolli kohdistuu eri väestöryhmiin valikoivasti. Poliisin erityisen kontrollin kohteeksi joutuvat eivät todellisuudessa aina ole vastaavalla tavalla rikosaktiivisia. Toinen virallisen kontrollin muoto on kriminalisointi, jossa määritellään jokin teko laittomaksi ja siten rikosoikeudellisesti rangaistavaksi.
Rikollisuuteen kohdistuvien reaktioiden tutkimus > Penologia

Penologia on kriminologian osa-alue, joka tutkii rikosseuraamuksien filosofiaa ja niiden käytännön toteuttamista. Penologiseen tutkimukseen kuuluvat rikosoikeudellisten seuraamuksien kriittinen arviointi- ja kehittämistyö. Tavoitteena on pyrkiä arvioimaan eri rangaistusmuotojen yksilöllisiä ja yhteiskunnallisia seurauksia. Tässä hyödynnetään usein kansainvälistä ja ajallista vertailua. Alan tutkimuksessa käsitellään myös rangaistuksien filosofisia ulottuvuuksia, kuten esimerkiksi kuolemanrangaistuksen oikeutusta. Penologiseen tutkimukseen kuuluu myös vankiloiden hallinnon ja arjen tutkimus. Suomen kieleen se ei ole kuitenkaan selkeästi määriteltynä vakiintunut.
Kirjallisuutta

Downes, David; Rock, P. Understanding Deviance. 4th edition. Oxford University Press, 2003.
Kivivuori, Janne et al.: Kriminologia. Rikollisuus ja kontrolli muuttuvassa yhteiskunnassa.  Helsinki:  Gaudeamus, 2018.  ISBN 9789524954662
Laitinen, Ahti & Aromaa, Kauko: Rikollisuus ja kriminologia.  Tampere:  Vastapaino, 2005.  ISBN 951-768-163-1
Maguire, Mike – Morgan, Rod – Reiner, Robert (toim.): The Oxford Handbook of Criminology.  (5th edition)  Oxford:  Oxford University Press, 2012.  ISBN 978-0-19-959027-8
Newburn, Tim (toim.): Key Readings in Criminology. Routledge, 2012. ISBN 978-1-84392-402-9.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kriminologian ja oikeuspolitiikan instituutti, Helsingin yliopisto.
Kriminologinen kirjasto.
Criminology Mega-Site (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Società Sammarinese di Criminologia (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
International Criminologists Association (I.C.A.) (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Suomen Kriminologinen yhdistys
Cesare Beccaria (1738–1794) oli merkittävä varhainen kriminologian kysymysten teoreetikko.
Kriminologisessa tutkimuksessa on havaittu, että huumeiden käyttö on keskeinen rikollisuutta selittävä ympäristötekijä. Sillä on myös vahva kriminaalipoliittinen merkitys. Yhdysvalloissa tiukentunut kriminaalipolitiikka on johtanut vankimäärän voimakkaaseen kasvuun. Tutkimuksessa on myös havaittu, että Yhdysvalloissa huumeisiin liittyvissä pidätyksissä korostuvat etniset vähemmistöt, kuten mustat ja latinot.
Philadelphiassa Yhdysvalloissa sijaitseva Eastern State Penitentiary oli ensimmäinen moderni vankila. Se oli toiminnassa 1829–1971.
Conrad Richter

| Conrad Richter> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. lokakuuta 1890 Tremont, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 30. lokakuuta 1968 (78 vuotta) Pottsville, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Pääteokset:  The Sea of Grass
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Conrad Michael Richter (13. lokakuuta 1890 Tremont, Pennsylvania, Yhdysvallat – 30. lokakuuta 1968 Pottsville, Pennsylvania, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija, jonka lyyristen teosten aiheena oli pääasiassa elämä Yhdysvaltojen rajaseudulla eri aikoina. Trilogian The Awakening Land viimeinen osa, romaani The Town (1950), joka kuvaa Ohion rajaseutua, sai vuonna 1951 Pulitzerin kaunokirjallisuuspalkinnon. Romaani The Waters of Kronos sai 1961 National Book Award for Fiction -palkinnon. Postuumisti 1900-luvulla on ilmestynyt kaksi novellikokoelmaa, ja yliopistokustantajat ovat julkaisseet 2000-luvulla uudestaan muutamia romaaneja.
Nuoruus ja opinnot

Richterin vanhemmat olivat luterilainen pappi John Absalom Richter ja hänen puolisonsa Charlotte Esther (s. Henry) Richter. Richterin isoisä ja setä olivat myös luterilaisia pappeja, ja sukutaustassa on saksalaisia siirtolaisia. Lapsena Richter asui perheensä kanssa pienissä Pennsylvanian keskiosan kaivoskaupungeissa, joissa asui omia sukutarinoitaan kertoilevia 1700- ja 1800-luvun uudisasukkaiden jälkeläisiä. Niistä hän sai myöhemmin ajatuksen kirjoittaa historiallisia romaaneja, joiden ympäristö on Yhdysvaltojen muuttuva rajaseutu. Richter kävi paikallisia kouluja ja valmistui viisitoistavuotiaana high schoolista.
Uran alku, avioliitto ja muutto New Mexicoon

Richter aloitti 19-vuotiaana työn Pattonissa kerran viikossa ilmestyneen paikallislehden Courierin toimittajana. Hän siirtyi 1911 Clevelandiin sihteeriksi varakkaaseen teollisuusyrittäjäperheeseen. Richter solmi 1915 avioliiton Harvena Maria Achenbachin kanssa. Tytär Harvena Richter syntyi 1917 ja jäi heidän ainoaksi lapsekseen. Richter työskenteli sitten pienessä kustannusyhtiössä, perusti nuortenlehden ja alkoi kirjoittaa novelleja. 1930-luvulla hän työskenteli kaksi lyhyttä kautta Hollywoodissa Metro-Goldwyn-Mayerin käsikirjoittajana.
Richter jatkoi kirjoittamista ja tarjosi novelleja julkaistavaksi. Forum-lehdessä 1914 ilmestynyt novelli “Brothers of No Kin” on mukana Edward J. O'Brienin toimittamassa amerikkalaisia novelleja sisältävässä antologiassa "Roll of Honor for 1914". O'Brien kirjoittaa johdannossa, että Richterin novelli oli vuonna 1914 julkaistuista novelleista kaikkein paras. Novelli on 1973 ilmestyneen postuumin kokoelman niminovelli.
Vaimonsa terveyden vuoksi Richter siirtyi 1928 Albuquerqueen New Mexicoon. Siellä asuessaan hän keräsi paljon aineistoa, jota hän käytti lounaisrajan aikaa käsittelevissä novelleissaan. Vuonna 1933 hän muutti vaimonsa kanssa Pennsylvaniaan kotikaupunkiinsa Pine Groveen. Sittemmin he asuivat vuoroin Pine Grovessa, Albuquerquessa ja Floridassa.
Teokset > Suomennetut teokset

Valkoinen intiaani (The Light in the Forest), suom. Pirkko Lokka. WSOY, 1980 ISBN 951-0-10164-8 Sarja: Nuorten toivekirjasto 257.
Kivityttö (A country of strangers); suom. Pirkko Lokka. WSOY, 1981 ISBN 951-0-10317-9
Teokset > Proosa

Brothers of no kin : and other stories Hinds, Hayden & Eldredge, Inc., c1924
Early Americana (novelleja) (1936)
The Sea of Grass (1936)
The Trees (1940)
Tacey Cromwell (1942)
The Free Man (1943)
The Fields (1946)
Always Young and Fair (1947)
The Town (1950)
The Light in the Forest (1953, suom. Valkoinen intiaani)
The Mountain on the Desert (1955)
The Lady (1957)
The Waters of Kronos (1960/2003)
A Simple Honorable Man (1962)
The Grandfathers (1964)
A Country of Strangers (1966, suom. Kivityttö)
The Awakening Land (sisältää trilogian, 1966/1991 korjattu pokkariversio)
The Aristocrat (1968)
Brothers of No Kin and Other Stories (postuumi novellikokoelma, 1973)
The Rawhide Knot and Other Stories (postuumi novellikokoelma, 1985)
Palkinnot ja tunnustukset

Richter sai sekä valtakunnallisia että paikallisia kirjallisuuspalkintoja ja kunniatohtorin arvon useista yliopistoista
1937 – National Book Award -ehdokas teoksesta The Sea of Grass
1942 – Kirjallisuuden kultamitali Society of Libraries of New York University, teoksesta The Sea of Grass and The Trees
1947 – Ohioana Library Medal teoksesta The Fields
1951 – Pulitzerin kaunokirjallisuuspalkinto teoksesta The Town
1959 – National Institute of Arts and Lettersin kirjallisuusapuraha
1959 – Maggie Award teoksesta The Lady
1961 – National Book Award teoksesta The Waters of Kronos
1944 – Litt.D., Susquehanna University
1958 – Litt.D., New Mexicon yliopisto
1966 – Litt.D., Lafayette College
1966 – LL.D., Temple University
1966 – L.H.D., Lebanon Valley College
1967 – Florence R. Head Memorial Award, myöntäjä Martha Kinney Cooper Ohioana Association.
Aiheesta muualla

Conrad Richter and the Minsker Stories (Arkistoitu – Internet Archive)
Early Americana: A Conrad Richter Tribute Page
NBA Winning Book blog (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki 2  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Conrad Richter
Käännös suomeksi