stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aali Pitkonen

Ali ”Aali” Pitkonen (18. toukokuuta 1884 Hanhijärvi, Enonkoski – 15. tammikuuta 1976) oli enonkoskelainen työmies, kansanparantaja ja verenseisauttaja.
Pitkonen syntyi Hanhijärven kylässä Enonkosken pitäjässä nykyisen Pitkolan paikalla Antti Juhana Pitkosen ja Katarina Lovisan (o.s. Malkki) kuudentena lapsena. Nuorena Pitkonen oli kova työmies, joka elätti Enonkosken, Kerimäen ja Savonrannan rajaseudulla eläneen perheensä.
Kerrotaan, että Pitkonen olisi ollut erityisen hyvänluontoinen ja sopuisa henkilö, joka oli kokenut elämässään paljon. Hän usein teki erilaisia palveluksia alkoholista ja usein harrasti juopottelua rikkaiden kanssa. Hänen kerrotaan sanoneen, että vaikka hän itse oli köyhä, ei hän koskaan ollut köyhien ystävä. Pitkonen oli luonteeltaan huumorimies, eikä hän kieltänyt runsasta alkoholinkäyttöään. Pitkosella kerrotaan olleen jopa oma pontikkatehdas, jota ei kuitenkaan nimismies löytänyt, vaikka sitä etsi.
Erityisesti Pitkonen hämmästytti ihmisiä verenseisauttajan kyvyillään. Pitkonen itse kertoi, että pitää olla "sarvipään" kanssa hyvissä väleissä. Hänen kerrotaan kyenneen tyrehdyttämään suurenkin haavan verenvuodon vain saamalla tietää tapauksesta ja toteamalla ”Ei vuua ennee”. Pitkosen kerrotaan parantaneen lapsia ja itsensä loukanneita eläimiä puhelimen välityksellä. Pitkosen kerrotaan sanoneen, että mikäli hän joskus olisi löytänyt kissan, jossa ei olisi muuta väriä kuin mustaa, hän olisi kyennyt tekemään ”mitä vaan”.
Juomatavoistaan huolimatta Pitkonen eli yli 90-vuotiaaksi. Hän itse oli nuorempana maininnut, että oli tehnyt asiasta litviikin ”kippurasarven” kanssa. Aalin emäntä Selma osasi myös loitsia ja parantaa vaivoja.
Pirilä (Kiikala)

Pirilä on kylä Kiikalassa Salossa.
Sijainti

Pirilä on yhdessä kiikalalaisten naapurikyliensä Kruusilan ja Rasvalan kanssa kuulunut nyttemmin enimmät palvelunsa menettäneen Kiikalan Kruusilan kyläkeskuksen vaikutusalueeseen ja on osa Kruusilan postinumeroaluetta.
Pirilän lähimpiä naapurikyliä ovat Kiikalan kylistä  Kruusila lännessä, Peltola pohjoisessa ja Vanhakylä koillisessa. Idässä ovat rajanaapureina Suomusjärven Laperla, Häntälä ja Ahtiala. Lounaassa on rajanaapurina Kiskon Sammalo ja etelässä Kiskon Kurkela.
Luonnonympäristö

Pirilä sijaitsee Kiskonjoen–Perniönjoen vesistöön kuuluvan Kiskon Hirsijärven koillispäässä ja sen rajana Kiikalan Kruusilan kylää vastaan on Kiikalan Omenojärvestä Kiskon Hirsijärveen laskeva Huitinjoki. Kylän kaakkoiskulmaa koskettaa samaan vesistöön kuuluva Riitjärvi.
Historiaa

Ensimmäinen maininta Pirilän kylästä on vuodelta 1530. Kylän nimi perustunee henkilönnimeen Piri. Kylän vanhoja taloja ovat olleet vuonna 1540 ensi kerran asiakirjoissa esiintyvä Rusko ja siitä noin 1610 erotettu Vesä, joka vuonna 1798 jakautui Yli- ja Ali-Vesään. Kaikki kolme taloa ovat edelleen olemassa lähellä kylän vanhaa tonttia, joka on sijainnut nykyisen Vilikkalantien varressa Ali-Vesän ja Ruskon nykyisten tonttien välimailla.
Historiallinen nimitys Kiikalan kolmelle eteläisimmälle kylälle Rasvalalle, Kruusilalle ja Pirilälle on ollut Kuutti-Kiikala. 1900-luvulla samasta kolmen kylän kokonaisuudesta on käytetty eri yhteyksissä joko nimeä Kruusila tai Hirsjärvi.
Koulua kylästä käytiin vuodesta 1902 aina 1980- ja 1990-lukujen taitteeseen viereisessä Kruusilan kylässä sijainneessa Hirsjärven koulussa. Kruusilan kyläkeskuksen palveluihin kuuluivat aiemmin myös posti, kauppa ja pankki, mutta 1980- ja 1990-lukujen taitteessa nämä kaikki lopettivat toimintansa.
Liikenne

Kylän pohjoispuolitse kulkee valtatie 1, jonka moottoritieksi rakentamisen jälkeen kylän halki kulkeva valtatien 1 entinen linjaus muodostettiin seututieksi 110. Kiskon suuntaan johtaa kylän läpi paikallistietasoinen yhdystie Vilikkalantie.
Suomen Rauhanpuolustajat

| Suomen Rauhanpuolustajat |
| --- | --- |

Perustettu:  18. toukokuuta 1949
Tyyppi:  Aattellinen yhdistys
Kotipaikka:  Helsinki
Päämaja:  Vellamonkatu 30 B 00550 Helsinki
Toiminnanjohtaja:  Teemu Matinpuro
Puheenjohtaja:  Markku Kangaspuro
Varapuheenjohtaja:   Jouni Sirén  Daria Tarkhova 
Kattojärjestö:   IPB  WPC 
Hallitus (2022–23):   Rojin Birzoi  Juha Haukka  Maria Hukkamäki  Liisa Ilkka  Tarja Jalovaara  Heikki Ketoharju  Olavi E. Kokkonen  Juhani Lilja  Karim Maiche  Rony Ojajärvi  Tanja Pelttari  Heimo Rauhala  Tapio Solala  Anni Vihervirta 
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen rauhanpuolustajien 60 vuotta rauhan puolesta -juhlaseminaari Turussa. Tilaisuuden pääpuhujina toimineet Rauhanpuolustajien puheenjohtaja Markku Kangaspuro ja tutkija Pekka Visuri vastailemassa esitystensä jälkeen kysymyksiin.
Suomen Rauhanpuolustajat - Fredskämparna i Finland ry on 18. toukokuuta 1949 perustettu kansalaisjärjestö, joka ilmoittaa olevansa poliittisesti ja uskonnollisesti sitoutumaton. Rauhanpuolustajat on Kansainvälisen rauhantoimiston (International Peace Bureau) jäsen.  Rauhanpuolustajien nykyinen puheenjohtaja on Markku Kangaspuro. Järjestöllä on noin 2 500 jäsentä, keskustoimisto Helsingissä ja paikallista toimintaa ympäri maata.
Rauhanpuolustajat ilmoittaa järjestön tarkoitukseksi toimia "rauhan, aseistariisunnan, suvaitsevaisuuden, ihmisoikeuksien ja maailmanlaajuisen tasa-arvon puolesta". Toiminnan aatteellisina lähtökohtina pidetään humanismia, sodan- ja rasisminvastaisuutta sekä kansainvälistä yhteisvastuuta. Rauhan käsitettä tulkitaan positiivisesti, eli rauha on yhteistoimintaa perustuvaa rauhaa, eikä tarkoita pelkästään konfliktin puuttumista.
Suomen Rauhanpuolustajat saa vuosittain valtionavustusta opetus- ja kulttuuriministeriöltä. Vuonna 2015 avustus oli 169 000 €.
Toiminta

Rauhanpuolustajien toiminnan näkyvimpiä puolia ovat kannanotot ja julkinen reagointi sotiin ja konflikteihin. Järjestö pyrkii tekemään tunnetuksi Yhdistyneiden kansakuntien ja Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön päämääriä. Se pyrkii myös vaikuttamaan Suomen ulko- ja puolustuspolitiikan linjauksiin esimerkiksi kannanotoin sekä vetoomuksin.
Rauhanpuolustajat vastustaa Suomen liittymistä Naton jäseneksi, rauhanturvalain muuttamista kriisinhallintalaiksi sekä taloudellista globalisaatiota.
Järjestö on jäsen mm. Kehitysyhteistyön Palvelukeskuksessa ja Kansalaisjärjestöjen ihmisoikeussäätiö KIOSssa.
Järjestö yhteistyökumppaneineen järjestää Helsingin Alppipuistossa joka kesä kaksipäiväisen Pax-festivaalin, jossa on mm. musiikki- ja kulttuuriohjelmaa eri maista.
Julkaisut

Rauhan Puolesta on Rauhanpuolustajien lehti, joka ilmestyy neljä kertaa vuodessa. Lehti postitetaan järjestön jäsenille ja lehden tilaajille, sekä kirjastoille. Lehden artikkelit käsittelevät ajankohtaisia aiheita sekä Rauhanpuolustajien omia kampanjoita. Lehdessä myös esitellään muiden maiden rauhanjärjestöjä.
Rauhanpuolustajat julkaisee yhdessä Liken kanssa yhteiskunnallista Pystykorva-kirjasarjaa (1997–). Tunnetuimpia kyseisen sarjan teoksia ovat Noam Chomskyn, Anna Politkovskajan, Jaana Airaksisen kirjat sekä Solidaarisuuskalenteri (1998–). Rauhanpuolustajat julkaisee myös (Voima Kustannus Oy:n osakkaana) yhdessä Maan ystävien, Luonto-Liiton, Liken ja Heikki Hiilamon kanssa kymmenen kertaa vuodessa ilmestyvää Voima-lehteä (1999–).
Historia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Se pelasti Euroopan rauhan estämällä Länsi-Saksan suunnitelman vallata Tšekkoslovakia suoranaisella salamasodalla. | ” |
–  Rauhanpuolustajien pääsihteerin Mirjam Vire-Tuomisen näkemys Tšekkoslovakian miehityksestä 1968
Rauhanpuolustajat on kuulunut Neuvostoliitto-johtoiseen Maailman rauhanneuvostoon, jonka päämaja sijaitsi Helsingissä. SKDL oli puolestaan Rauhanpuolustajien jäsenjärjestö ennen puolueen lakkauttamista. Puolueista myös Keskusta, SMP ja SKP kuuluivat Rauhanpuolustajiin. SDP ja Kokoomus eivät kuuluneet puolueina Rauhanpuolustajiin, mutta niiden opiskelijajärjestöt SONK ja Tuhatkunta kuuluivat. Lisäksi järjestön toiminnassa oli mukana useita näkyviä sosiaalidemokraatteja ja kokoomuslaisia, kuten Antti Kalliomäki ja Ilkka Kanerva. 1960-luvulla järjestö tuki sissiliikkeiden aseellista itsenäisyystaistelua monissa maissa katsoen näiden toiminnan olevan leniniläisen imperialismiteorian oikeuttamaa.
Suomen kommunistisen puolueen oppositiolla, jota 1970-luvun alussa alettiin kutsua taistolaisiksi, oli vankka asema Rauhanpuolustajissa. Ydin-lehdessä väitettiin vuonna 1984, ettei järjestön kymmenien palkkatoimitsijoiden joukkoon ollut koskaan kelpuutettu kuin "yksi ainoa ei-taistolainen". Järjestö vastusti pääsihteeri Mirjam Vire-Tuomisen johdolla Naton toimintaa, mutta ei kritisoinut Neuvostoliiton toimintaa. Rauhanpuolustajat antoi hyväksyntänsä esimerkiksi Tšekkoslovakian miehitykselle 1968.
Vuonna 1990 järjestön varapuheenjohtaja Pekka Koskinen myönsi, että järjestön ongelmina olivat ainakin 1970- ja 80-luvuilla olleet kaksinapainen käsitys maailmasta Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton hallitsemana, poliittis-emotionaalinen sitoutuminen Neuvostoliittoon sekä osin opportunistinen sitoutuminen sisäpoliittiseen valtaan Suomessa.
Monet puolueet pyrkivät hakemaan Rauhanpuolustajien kautta suhteita Neuvostoliittoon, muun muassa Keskustapuolue ja Demarinuoret kuuluivat järjestöön.
Tunnettuja Rauhanpuolustajien jäseniä

| --- | --- |
 Esko Aho  Kari Anttila  Pirkko Anttila  Eirik Arnkil  Kaj Bärlund  Kanerva Cederström  Kaj Chydenius  Yrjö Engeström  Ilkka Hakalehto  Lauri Hannikainen  Vilho Harle  Veikko Hauhia  Eero Heinäluoma  Jorma Hentilä  Esa Härmälä  Anna-Liisa Jokinen  Helena Kekkonen  Lennart Kivi  Anneli Kivitie  Lahja Kivinen  Sulo Kivinen  Tellervo M. Koivisto  Auli Korhonen  Irina Koskinen  Paavo Kähkölä  Timo Laaninen  Tarja Laitiainen  Oiva Lehto  Mikko Lehtonen  Jukka Mannerkorpi  Marja-Leena Mikkola  Jarmo Mäkelä :  Hannu Nieminen  Terhi Nieminen-Mäkynen  Saara-Maria Paakkinen  Leena Pakkanen  Matti Paloheimo  Ensio Partanen  Eino Pekkarinen  Hannu Peltomaa  Christina Porkkala  Eino S. Repo  Helge Rontu  Matti Rossi  Matti Ruokola  Aarne Saarinen  Petter Savola  Taisto Sinisalo  Veikko Sippola  Folke Sundman  Oili Suomi  Eino Sääskilahti  Annika Takala  Liisa Tavi  Esko-Juhani Tennilä  Erja Tikka  Irma Torvi  Pirkko Työläjärvi  Eino Uusitalo  Tapio Varis  Matti Viialainen  Hannu Vuorio  Paavo Väyrynen  Toivo Åsvik 
Lähde:
Kirjallisuutta

Vire-Tuominen, Mirjam: Rauhaa rakentavaa työtä: Suomen rauhanpuolustajien viisi vuosikymmentä.  Helsinki:  Demokraattinen sivistysliitto, 2003.  ISBN 951-97831-6-4
Aiheesta muualla

Suomen Rauhanpuolustajat
Rauhan Puolesta -lehti (Arkistoitu – Internet Archive)
Pystykorva-kirjasarja (Arkistoitu – Internet Archive)
Voima-lehti
Pax-festivaali (Arkistoitu – Internet Archive)
I pirati della Malesia (vuoden 1941 elokuva)

| I pirati della Malesia |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Enrico Guazzoni
Käsikirjoittaja:  Mino Doletti, Gianni Franciolini, Andrea Di Robilant
Perustuu:  Emilio Salgarin samannimiseen romaaniin
Tuottaja:  Andrea Di Robilant
Säveltäjä:  Raffaele Gervasio
Kuvaaja:  Carlo Montuori
Leikkaaja:  Duilio A. Lucarelli
Tuotantosuunnittelija:  Alfredo Montori
Pukusuunnittelija:  Gino Carlo Sensani
Lavastaja:  Alfredo Montori
Pääosat:  Massimo Girotti, Clara Calamai
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Cinematografica Sol
Ensi-ilta:  19. lokakuuta 1941
Kesto:  90 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
I pirati della Malesia (”Malesian merirosvot”) on vuonna 1941 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Emilio Salgarin samannimiseen romaaniin perustuvan elokuvan on ohjannut Enrico Guazzoni. Sen pääosia esittävät Massimo Girotti ja Clara Calamai.
Juoni

Nuori metsästäjä Tremal-Naik rakastuu Adaan, jonka fanaattinen hindulahko on kaapannut papittarekseen. Ystävänsä Kamammurrin avulla Tremal-Naik vapauttaa Adan, mutta jää itse lahkon vangiksi. Vapautensa hintana hänet lähetetään murhaamaan vihattu brittikuvernööri lordi Brooke. Viime hetkellä Tremal-Naik saa tietää lordi Brooken olevan Adan kummisetä ja britit vangitsevat hänet. Sillä aikaa Kammamurri ja Ada matkustavat Mompracemin saarelle hakemaan apua brittien periviholliselta Sandokanilta ja tämän merirosvoilta. Sandokanin ystävä Yanez hankkiutuu hollantilaisen paronitar Van Zeelandin avulla Brooken linnoitukseen. Lopulta Sandokanin joukot lyövät britit ja Tremal-Naik ja Ada saavat toisensa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Massimo Girotti  | … |  Tremal-Naik   |
|  Clara Calamai  | … |  Ada   |
|  Camillo Pilotto  | … |  Kammamuri   |
|  Luigi Pavese  | … |  Sandokan   |
|  Sandro Ruffini  | … |  Yanez   |
|  Greta Gonda  | … |  paronitar Van Zeeland   |
|  Nino Pavese  | … |  lordi James Brooke   |
|  Cesare Fantoni  | … |  Sujodana   |
|  Anita Farra  | … |  tavernan emäntä   |
|  Otello Toso  | … |  luutnantti Schmidt   |
|  Carlo Lodovici  | … |  Jada Hassim   |
|  Arturo Bragaglia  | … |  tavernan isäntä   |
|  Clara Lammari  | … |  intialainen tanssijatar   |
|  Enzo Gerio  | … |  Aghur   |
|  Oreste Onorato  | … |  Sambigliong   |
|  Aldo Pini  | … |  Namur   |
|  Valeria Roberti  | … |  Melahia   |
|  Bruno Calabretta  | … |     |
|  Augusta Ceccotti  | … |     |
|  Renato Navarrini  | … |     |
|  Enzo Scategni  | … |     |
Tuotanto

Mustavalkoinen I pirati della Malesia on kuvattu Cinecittàn studioilla samaan aikaan kuin sen jatko-osa Le due tigri. Kritiikin mukaan elokuvan näyttelijäsuoritukset ovat heikot eikä se tavoita Salgarille ominaista romanttisen seikkailun henkeä. Salgarin romaanista tehtiin vuonna 1964 Steve Reevesin tähdittämä uusi versio Malesian merirosvot.
Aiheesta muualla

I pirati della Malesia Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Suomen kallioperä

Suomen kallioperä on osa Fennoskandian kilpeä, joka puolestaan on osa laajempaa peruskallioaluetta, josta käytetään nimitystä Fennosarmatian kratoni. Se ulottuu maanpintaan asti vain Suomessa ja Ukrainassa, muualla sen päällä on nuorempia sedimenttikivilajien kerroksia.
Suomen kallioperän yleispiirteet

Suomen kallioperä on hyvin vanhaa, suurin osa siitä on muodostunut arkeeisen ja proterotsooisen aionin aikana. Arkeeista kallioperää tavataan Itä- ja Pohjois-Suomessa, kun taas Etelä- ja Keski-Suomen kallioperä koostuu pääasiassa proterotsooisista kivilajeista. Sen lisäksi, että Suomen kallioperä on hyvin vanhaa, se on myös hyvin paksua. Paksuimmillaan se on Keski-Suomessa, jossa kallioperä on jopa 65 kilometriä paksu. Yli puolet Suomen kallioperästä koostuu graniittisista kivilajeista. Myös migmatiitteja esiintyy Suomen kallioperässä melko paljon, mutta erilaiset emäksiset kivet, liuskeet, kvartsiitit ja kalkkikivet ovat harvinaisempia. Kaikkialla Suomessa tavataan kallioperässä erilaisia siirros- ja ruhjevyöhykkeitä, joita pitkin on tapahtunut kalliolohkojen liikkeitä.
Suomen kallioperän kehitysvaiheet

Suomen kallioperä on suurimmaksi osaksi hyvin vanhaa, ja vain melko pieni osa siitä on 1800 miljoonaa vuotta nuorempaa. Suomen kallioperän yleispiirteet ovat muodostuneet arkeeisena aikana 2800–2700 miljoonaa vuotta sitten ja proterotsooisena aikana 1900–1800 miljoonaa vuotta sitten.
Suomen kallioperän kehitysvaiheet > Arkeeinen aika

Suomen vanhimmat kivet ovat 3100 miljoonan vuoden ikäisiä ja ovat arkeeisia muodostumia. Kuitenkin suurin osa arkeeisena aikana muodostuneista kivistä on 2800–2700 miljoonan vuoden ikäisiä. Tänä aikana muodostuivat Itä-Suomen ja Lapin arkeeiset alueet. Nämä alueet koostuvat pääasiassa erilaisista granitoideista ja niin sanotuista vihreäkivivyöhykkeistä.
Suomen kallioperän kehitysvaiheet > Proterotsooinen aika > Svekofenninen orogenia

Arkeeisen ajan tapahtumien jälkeen Suomen kallioperän kehityksessä seurasi pitkä hiljainen jakso. Seuraavat Suomen kallioperän merkittävimmät mullistukset tapahtuivat varhaisproterotsooisen maailmankauden aikana. Tuolloin, noin 1900–1800 miljoonaa vuotta sitten tapahtui niin sanottu Svekofenninen orogenia, jossa muodostui suurin osa Suomen etelä- ja keskiosien kivilajeista.
Svekofenniset kivilajit ovat alun perin olleet erilaisia vulkaniitteja ja sedimenttejä. Svekofennisessä orogeniassa nämä kivet joutuivat metamorfoosin kohteeksi. Metamorfoosissa kivet muuttuivat erilaisiksi liuskeiksi, gneisseiksi ja migmatiiteiksi. Niitä alueita, joilla tämäntyyppiset kivilajit ovat vallitsevia, kutsutaan Svekofennisiksi liuskealueiksi, joista esimerkiksi Tampereen liuskealue on ollut aktiivisen tutkimuksen kohteena jo 1800-luvun lopulta alkaen.
Liuskealueiden lisäksi Svekofennisen orogenian yhteydessä muodostui paljon erilaisia graniittisia syväkiviä. Graniittien lisäksi muodostui myös vähäisiä määriä mafisia syväkiviä, kuten gabroja.
Nämä syväkivet jaetaan neljään luokkaan sen mukaan, mikä niiden syntyajankohta on suhteessa svekofennisen orogenian vaiheisiin. Nämä luokat ovat: syn-, myöhäis-, post- ja anorogeeninen. Synorogeeninen tarkoittaa sellaisia kiviä, jotka ovat muodostuneet orogenian eli vuorijonopoimutuksen voimakkaimman vaiheen aikana, myöhäisorogeeniset kivet taas ovat muodostuneet kun orogeniaan liittyvät laattaliikunnot olivat jo laantumassa. Postorogeeniset kivet muodostuivat tektonisen toiminnan jo laannuttua; anorogeeniset kivet ovat puolestaan sellaisia, että ne eivät liity kyseessä olevaan orogeeniseen tapahtumaan millään tavalla.
Näistä graniittisista kivilajiyksiköistä huomionarvoisia ovat synorogeeninen Keski-Suomen granitoidikompleksi, myöhäisorogeeninen Turun–Sulkavan graniittivyöhyke ja Svekofenniseen orogeniaan liittymätön mutta suurin piirtein samanikäinen Keski-Lapin graniittikompleksi. Synorogeeniset graniitit ovat enimmäkseen 1890–1880 miljoonan vuoden ikäisiä. Myöhäisorogeeniset graniitit puolestaan ovat selvästi nuorempia, niiden ikä on noin 1840–1830 miljoonaa vuotta.
Kun Svekofennisen orogenian tektoninen aktiivisuus oli jo laantunut, purkautui 1800–1770 miljoonaa vuotta sitten vaipasta ylös kuoreen niin sanottuja postorogeenisia graniitteja. Nämä graniitit esiintyvät pieninä, rengasmaisina tai juonimaisina intruusioina Ahvenanmaan saaristossa, Mikkelissä ja Ruokolahdella.
Svekofenninen orogenia kuuluu svekokarelidiseen orogeniaan. Svekofennisten liuskealueiden itä- ja pohjoispuolella ovat Karjalaiset liuskealueet.
Suomen kallioperän kehitysvaiheet > Proterotsooinen aika > Rapakivimagmatismin aika

Svekofennisen orogenian mullistusten jälkeen Suomen kallioperän kehityksessä seurasi pitkä rauhallinen jakso. Tämä jakso kuitenkin päättyi noin 1600 miljoonaa vuotta sitten, kun niin sanotut rapakivigraniitit muodostuivat. Rapakivigraniitit kuuluvat anorogeenisten granitoidien luokkaan, eli niiden syntyminen ei liittynyt mihinkään orogeniaan, eli toisin sanottuna niiden synty ei johtunut svekofennisesta orogeniasta.
Suomessa rapakiviä esiintyy laajoina syväkivimassoina eli plutoneina. Tärkeimmät rapakivialueet ovat Viipurin rapakivialue Kaakkois-Suomessa ja Laitilan, Vehmaan ja Ahvenanmaan rapakivialueet lounaassa. Rapakivimagmatismin aikana muodostui myös niin sanottuja diabaasijuoniparvia, joista merkittävimmät ovat Hämeen ja Föglön juoniparvet.
Suomen kallioperän kehitysvaiheet > Proterotsooinen aika > Jotuniaika ja postjotunidiabaasit

Rapakivien muodostuttua Suomen kallioperässä ei tapahtunut mitään merkittäviä mullistuksia miljardiin vuoteen. Tänä aikana svekofenninen vuorijono alkoi rapautua, ja rapautumisen tuloksena muodostuneet sedimentit kerrostuivat kallioperän lohkoihin. Tämä sedimentaatio tapahtui noin 1400–1200 miljoonaa vuotta sitten. Aikaa, jolloin nämä sedimentit kerrostuivat, kutsutaan jotuniajaksi. Nämä jotuniaikana kerrostuneet sedimentit ovat hiekkakiveä, jota esiintyy Suomessa tätä nykyä Satakunnassa ja Muhoksella. Näitä samoja sedimenttejä esiintyy myös Selkämeren ja Perämeren pohjassa.
Jotunisedimenttien kerrostuttua purkautui vaipasta magmaa, joka muodosti Suomen kallioperän niin sanotut postjotunidiabaasit. Nämä diabaasit esiintyvät lähes vaaka-asentoisina juonina, jotka leikkaavat terävästi vanhempia kivilajeja. Nämä juonet ovat olleet muodostuessaan tulivuorten purkauskanavia, näistä tulivuorista on purkautunut koostumukseltaan emäksistä laavaa. Näitä postjotunidiabaaseja tavataan Satakunnassa, Vaasan saaristossa ja Ahvenanmaalla. Näiden diabaasinuonten ikä on noin 1270–1260 miljoonaa vuotta.
Vielä näitäkin nuorempia muodostumia ovat diabaasijuonet Sallassa ja Laanilassa, Inarin Lapissa. Näistä juonista edellinen on 1120 ja jälkimmäinen 1000 miljoonaa vuotta vanha.
Suomen kallioperän kehitysvaiheet > Proterotsooinen aika > Ediacarakausi

Suomen peruskallion muodostumisen katsotaan päättyneen ediacarakauden alussa, 650 miljoonaa vuotta sitten. Näin ollen peruskallioon katsotaan kuuluvaksi vain kaikki tätä vanhemmat kivilajit.
Ediacarakaudella kallioperän rapautuminen jatkui, ja tänä aikana kerrostui hiekkakiviä, joista vain murto-osa on säilynyt näihin päiviin asti. Näitä hiekkakiviä tavataan nykyään Lauhanvuorella ja Hailuodossa. Samanikäisiä sedimenttikiviä esiintyy laajalti myös Selkämeren ja Perämeren pohjassa.
Suomen kallioperän kehitysvaiheet > Fanerotsooinen aika > Paleotsooinen maailmankausi

Fanerotsooiselta aionilta ei Suomessa ole paljoakaan jälkiä. Fanerotsooisia kivilajeja edustavat Suomen Kaledonidit, jotka ovat osa 450–400 miljoonaa vuotta sitten muodostunutta Kaledonidien vuorijonoa. Tämän vuorijonon Skandinaviassa oleva osa tunnetaan nimellä Skandit tai Kölivuoristo. Pieni osa tästä vuoristosta sijaitsee Suomen puolella, Käsivarren Lapin luoteisimmassa kolkassa. Esimerkiksi Saana ja Halti kuuluvat Kaledonideihin.
Fanerotsooisena aikana muodostui myös kimberliittipiippuja, joiden ikä on noin 590–430 miljoonaa vuotta. Soklin alkalikivi-intruusio on hieman nuorempi, sen ikä on noin 368–363 miljoonaa vuotta vanha.
Näiden vaiheiden jälkeen Suomen kallioperässä ei ole tapahtunut enää merkittäviä mullistuksia. Lähinnä vain jääkaudet ovat hioneet ja siloittaneet kallioperäämme.
Kaivannaiset

Suomen kallioperästä on löydetty melko runsaasti arvokkaita kaivannaisia. Metallisten malmien lisäksi Suomessa louhitaan teollisuusmineraaleja ja teollisuuskiveä. Kivennäisraaka-aineista eniten louhitaan kalkkikiveä. Suomi on yksi tärkeimmistä apatiitin, talkin ja wollastoniitin tuottajista Länsi-Euroopassa. Suuri osa louhituista rakennuskivistä viedään ulkomaille. Kalliota murskataan kivimurskeeksi soravarojen huvettua. Merkittävin korukivilaji on spektroliitti. Suomen kallioperästä löytyy myös kultaa ja timantteja.
Aiheesta muualla

Suomen kallioperäkartta Geologian Tutkimuskeskus, Karttapalvelut. Viitattu 30.10.2019.
Migmatiittia Berghamnin saarella Turunmaan saaristossa. Tämänkaltaiset kivet ovat hyvin yleisiä Etelä-Suomessa.
Gneissiä Berghamnin saarella Turunmaan saaristossa.Turunmaan saaristo kuuluu Uudenmaan liuskealueeseen.