stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leif Rantala
Käännöksiä

Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssi, päätösasiakirja (1975)./Europa dorvvolaśvuoda ja oktasaśbarggu konfereansa: loahppaáśśigirji, s. 76.  (Saamenkielinen käännös: Leif Rantala, Pekka Sammallahti)  Helsset/Helsinki:  Davviriikkaid sámiráddi (Pohjoismaiden saamelaisneuvosto), 1979.  ISBN 951-95329-8-6
Etu-Lapin suomalaisasutus, s. [2], 23.  (Pohjoismainen kiertonäyttely: Lapin maakuntamuseo, Rovaniemi. Ruotsinkielinen käännös: Markku Ekholm; saamenkielinen käännös Leif Rantala)  Rovaniemi:  Lapin maakuntamuseo, 1986.  ISBN 951-99773-0-9
Jukka Peltonen: Sámi jietna: sámi čáppagirjjálašvuohta: bibliografiia/Saamen ääni: saamelainen kaunokirjallisuus ja sen tutkimus: bibliografia, s. 58.  (Käännökset: Leif Rantala)  Rovaniemi:  Rovaniemen kaupunginkirjasto ja Lapin maakuntakirjasto, 1988.
Ludger Müller-Wille: Sápmelaččat Ohcejogas Sámis: eallinmállet 1960-logu loahpageahčen/Sámi in Ohcejohka, Sápmi: modes of life in the late 1960's/Saamelaiset Utsjoella Saamenmaassa: 1960-luvun lopun elämää, s. 951-634-482-8.  (Translation into Sámi: Leif Rantala; translation into Finnish: Lilja Seppälä, Kaisa Uitto and Leena Tornberg)  Rovaniemi:  Arktinen keskus, 1996.  ISBN 951-634-482-8
Sünne Burmeister, Nils-Aslak Valkeapää: Between the times: portrait of a Sámi reindeer herder/Áiggiid gaskkas:sápmelaš badjeolbmá govva/Aikain välillä: saamelaisen poromiehen muotokuva, s. 75.  (Exhibit catalogue and text/Čájáhuskataloga ja deaksta/näyttelyluettelo ja teksti: Sünne Burmeister; all poems: Nils-Aslak Valkeapää; translation into Sámi: Leif Rantala; translation into Finnish Hanna Ahoniemi, Pirita Oksanen; translation of N-A. Valkeapää’s poems: Jyri Tynkkynen)  Rovaniemi:  Arktinen keskus, Lapin yliopisto, 1997.  ISBN 951-634-537-9
P. W. Aurén: Matkani Lapinmaassa 1867: Inari, Utsjoki, Sodankylä, Jäämeren ranta, s. 176.  Suomentanut Leif Rantala. Tuusula:  Hipputeos, 2012.  ISBN 978-952-5617-21-4
Pigga Keskitalo: Sámi pedagogihka iešvuođat/Saamelaispedagogiikan perusteet/The basics of Sámi pedagogy/Grunderna i samisk pedagogik/Osnovy saamskoj pedagogiki.  (Översättning till svenska: Leif Rantala. Perustuu Pigga Keskitalon Lapin yliopistolle 2010 tekemään väitöskirjaan Saamelaiskoulun kulttuurisensitiivisyyttä etsimässä kasvatusantropologian keinoin ja hänen jälkeenpäin yhdessä Kaarina Määtän kanssa pedagogisille malleille)  Rovaniemi:  Lapin yliopistokustannus, 2011.  ISBN 978-952-484-503-8
Toimitettuja teoksia

Tšernjakov, Z. E.: Očerki ètnografii saamov / Essays on Saami ethnography, s. 110, [14].  (Pod redakciej Lejfa Rantala; edited by Leif Rantala. English summary)  Rovaniemi:  Lapin yliopisto, 1998.  ISBN 951-634-601-4
Paavo Raussi

Paavo Raussi.
Paavo Raussi (19. maaliskuuta 1901 Virolahti – 12. syyskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen urkutaiteilija ja urkujensoiton professori.
Raussi opiskeli Helsingin konservatoriossa ja kirkkomusiikkiopistossa sekä Leipzigin konservatoriossa. Hän suoritti urkujensoiton diplomin 1925 ja kanttori-urkurin tutkinnon 1937. Hän toimi 1926–1939 Helsingin konservatorion ja 1933–1951 Helsingin kirkkomusiikkiopiston urkujensoiton opettajana sekä 1939–1957 Sibelius-akatemian lehtorina ja 1957–1968 urkujensoiton professorina. Niiden ohella hän oli Helsingin Paavalin seurakunnan urkurina 1931–1971. Hänellä oli useita luottamustehtäviä oman ammattialansa järjestöissä.
Raussi sai director musices -arvonimen 1944.
Kirsti Rantanen

Kirsti Annikki Rantanen (o.s. Widing; 27. tammikuuta 1930 Viipurin mlk – 14. syyskuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen tekstiilitaiteilija. Rantanen opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa ja myöhemmin opetti siellä. Hän aloitti painokangassuunnittelijana, mutta myöhemmin hän keskittyi kudottujen huonekalu- ja sisustustekstiilien suunnitteluun ja suunnitteli teoksia julkisiin tiloihin.
Rantanen suunnitteli Kauhavan kaupunginkirjastoon taidetekstiilin Langan lento (1992). Hattulan kirjastossa on hänen teoksensa Verkalleen. Hän loi myös Mukkulan kirkossa olevat tekstiiliteokset. Oulun taidemuseossa on myös hänen teoksiaan.
Kirsti Rantasen tytär on taidemaalari Silja Rantanen.
Palkinnot ja tunnustukset

Pro Finlandia -mitali 1988
Taiteilijaprofessori 1983–1988
Vuoden tekstiilitaiteilija 1986
Kunniatohtori 1993 (Taideteollinen korkeakoulu)
Prinssi Eugen -mitali 1995
Julkaisuja

Rantanen, Kirsti: ”Pohjolan tytär Ateneumissa”, Pro Arte Utili: Taideteollinen korkeakoulu 20 vuotta. Taideteollisen korkeakoulun julkaisusarja, B 35. Helsinki, 1993. ISSN 0782-1778 ISBN 951-9384-60-X
Karvalangasta mattoa ennen. Pirkanmaan kotityö, 1986. ISBN 951-99716-8-8
Rantanen, Kirsti ym.: Karvalangasta mattoa nyt. Pirkanmaan kotityö, 1986. ISBN 951-99716-9-6
Kuitu ja rakenne. Oulun taidemuseon julkaisuja, 22. Oulun taidemuseo, 1993. ISSN 0782-2375 ISBN 951-9234-36-5
Langan varassa: Kirsti Rantasen merkkejä ja merkintöjä. Taideteollisen korkeakoulun julkaisusarja, B 63. Taideteollinen korkeakoulu, 2000. ISSN 0782-1778 ISBN 951-558-052-8
Kirjallisuutta

Aarnio, Rauha: ”Vähän Kirsti Rantasesta, tekstiilistä, porakoneesta – ja esiripusta”, Kaunis koti 1/1966 s. 38–41.
Bonsdorff, Bengt von – Kasvio, Liisa: Virta virtaa: Kirsti Rantanen, tekstiiliteoksia 84–87.  Helsinki:  Amos Andersonin taidemuseo, 1987.  ISBN 951-96014-2-2
Priha, Päikki: ”Rantanen, Kirsti (1930–2020)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 113–114.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Rantanen, Kirsti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Rauman vanha rautatieasema

Rautatieasema vuonna 1906.
Rauman vanha rautatieasema sijaitsee Rauman keskustan tuntumassa Karjalankadun varrella. Matkustajaliikenne asemalle lakkautettiin toukokuussa 1988. Nykyisin asemarakennuksessa on liikehuoneistoja. Rauman ratapihan tavaraliikenne hoidetaan läheiseltä tavara-asemalta.
Uusrenessanssia edustava puinen asemarakennus on vuodelta 1897 ja sitä on laajennettu vuonna 1910. Aseman suunnittelijaa ei tunneta. Kokonaisuuteen liittyvät myös talousrakennus, asemapuisto sekä radan toisella puolella asemaa vastapäätä sijaitsevat tavaramakasiinit.
Aseman edustalla olevalla aukiolla on vuonna 1962 Rauman radan 65-vuotisjuhlassa paljastettu radanrakentajien muistomerkki. Sen on suunnitellut kuvanveistäjä Uno Aro.
Museovirasto on vuonna 2009 määritellyt rautatieaseman ympäristöineen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Asemalle on liikennöity satunnaisesti matkustajajunilla; esimerkiksi vuonna 2023 VR järjesti muutaman kaukojunavuoron Raumanmeren juhannuksen tarpeisiin.
Pekka Rauhala

Pekka Veli Rauhala (s. 25. huhtikuuta 1960 Muurame) on lääkäri ja entinen suomalainen vapaapainija. Hän ylsi neljä kertaa EM-hopealle ja on viimeisin suomalainen vapaapainissa arvokisamitalin saavuttanut miesurheilija.
Pekka Rauhala kuului painijasukuun, jossa isä, moninkertainen SM-mitalisti Veikko Rauhala toimi valmentajana ja setä, olympiamitalisti Kalervo Rauhala esikuvana. Harjoitusvastusta antoi vuotta vanhempi veli Jukka, joka kasvoi lopulta olympiamitalistiksi. Jo vuonna 1976 teini-ikäinen Pekka paini kevyimmän, 48 kilon sarjan Suomen mestariksi niin kreikkalais-roomalaisella kuin vapaallakin tyylillä, mutta EM-kisoihin häntä ei huolittu liian vähäisen iän vuoksi. Pekka erikoistui vapaapainiin ja saavutti suurimmat meriittinsä EM-kisoissa: hopeaa tuli 74 kilon sarjassa niin Varnassa 22-vuotissyntymäpäivänä 1982, Budapestissa 1983, Velikotarnovossa 1987 kuin Manchesterissakin 1988. Olympiakisoihin hän osallistui neljä kertaa mutta joutui tyytymään pistesijoihin. MM-kisoissa paras sijoitus oli neljäs Kiovassa 1983. Kotimaassa Teuvan Rivakkaa edustanut painija voitti yhteensä 14 Suomen mestaruutta. Hopealle hän jäi vapaapainissa vain kerran, 57-kiloisten sarjassa vuonna 1977, jolloin vastassa oli velipoika Jukka. Tuo olikin veljesten ainoa kohtaaminen SM-molskilla, sillä sen jälkeen Pekka kasvoi isoveljeään painavammaksi.
Pekka Rauhala on väitellyt lääketieteen tohtoriksi vuonna 1988. Väitöskirjan nimi oli "Regulation of Thyrotropin and Prolactin Secretion by Opioids in the rat" (ISBN 951-99965-4-0).
Saavutuksia

Olympiakisoissa viides Soulissa 1988 (sarja 74 kg), kahdeksas Moskovassa 1980 (sarja 68 kg) ja Los Angelesissa 1984 (sarja 74 kg), karsiutui 3. kierroksella Barcelonassa 1992 (sarja 82 kg)
MM-kisoissa neljäs Kiovassa 1983, viides Budapestissa 1985, kuudes Skopjessa 1981, seitsemäs Clermont-Ferrandissa 1987 ja Varnassa 1991 sekä kymmenes Tokiossa 1990
EM-hopeaa Varnassa 1982, Budapestissa 1983, Velikotarnovossa 1987 ja Manchesterissa 1988 (sarja 74 kg)
EM-kisoissa neljäs 1984, viides 1980 ja 1989, kuudes 1981 ja 1986, sekä yhdeksäs 1991
SM-kultaa vapaapainissa 1976 (sarja 48 kg), 1978 (sarja 68 kg), 1979–82 (sarja 74 kg) sekä 1983, 1985–88 ja 1990–91 (sarja 82 kg)
SM-hopeaa vapaapainissa 1977 (sarja 57 kg)
SM-kultaa kreikkalais-roomalaisessa painissa 1976 (sarja 48 kg)
SM-hopeaa kreikkalais-roomalaisessa painissa 1983 (sarja 74 kg)
Anneli Rauhala

Anneli Rauhala ensikonserttinsa jälkeen vuonna 1960. Vasemmalla opettaja Tauno Kaivola, oikealla veli Matti Rauhala.
Sirkka Anneli Rauhala-Wentz (o.s. Rauhala; 26. joulukuuta 1928 Viipuri – 27. syyskuuta 2021 Kaarina) oli suomalainen oopperalaulaja (draamallinen sopraano), Tauno Kaivolan, Max Lorenzin ja Clemes Glettenbergin oppilas. Vuodesta 1963 lähtien hän asui Saksassa, Itävallassa ja Sveitsissä, ja hän oli kiinnitettynä Luzernin ja Augsburgin oopperaan. Hänen ohjelmistoonsa on kuulunut noin 40 oopperaroolia. Lisäksi hän on toiminut laulupedagogina Münchenissä ja Orivedellä.
Rauhalan puoliso oli saksalainen viulutaiteilija Detlev Wentz. Hänen veljensä on pianisti-urkuri Matti Rauhala (s. 1925).
Aiheesta muualla

Kuusi kuvaa oopperalaulaja Anneli Rauhala-Wentzin elämästä. Yleisradio 25.4.2020.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Rantaokasirkka

| Rantaokasirkka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Suorasiipiset Orthoptera
Alalahko::  Caelifera
Heimo::  Okasirkat Tetrigidae
Alaheimo::  Tetriginae
Suku::  Tetrix
Laji::  subulata
Kaksiosainen nimi
 Tetrix subulata  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Rantaokasirkka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rantaokasirkka (Tetrix subulata) on toinen kahdesta Suomessa yleisenä tavattavista okasirkkalajeista.
Koko ja ulkonäkö

Rantaokasirkka on pieni, ruskea hyönteislaji, jonka ruumiinrakenne antaa eläimestä hoikan vaikutelman. Okasirkoille tunnusomaiseen tapaan keskiruumiin selkäpuoli ulottuu takaruumiin päälle ja rantaokasirkalla tyypillisesti selvästi takaruumiin kärkeä pitemmälle. Etusiivet ovat surkastuneet, mutta takasiivet ovat pitkät ja ulottuvat vähintään keskiruumiin muodostaman lipan kärkeen, usein hieman pitemmällekin. Lajista tavataan joskus paljonkin yksilöitä, joiden selkä ja siivet ulottuvat vain likimain takaruumiin kärjen tasalle, mikä vaikeuttaa lajinmääritystä. Selkä on kuitenkin aina tasainen, eikä siinä ole selvää keskiharjannetta, vaan sen korkeus vastaa etusiiven korkeutta. Myös otsa on silmien väliseltä alueelta tasainen. Tuntosarvet ovat lyhyet ja melko paksut. Lajityypillisiä tuntomerkkejä liittyy myös takimmaisten jalkojen nilkkoihin. Väritys vaihtelee yksilöittäin laajasti ruskean eri sävyissä ja osa yksilöistä voi olla myös kirjavia. Ruumiin pituus on 8–16 mm.
Levinneisyys

Rantaokasirkan levinneisyys kattaa lähes koko Euroopan pohjoisimpia osia lukuun ottamatta ja jatkuu idässä Kiinaan saakka. Lajia tavataan myös osassa Kanadaa sekä Alaskassa. Suomessa se on yleinen maan etelä- ja keskiosissa mutta harvinaistuu pohjoista kohti. Levinneisyyden pohjoisraja lienee Etelä-Lapissa.
Elinympäristö ja elintavat

Nimensä mukaisesti rantaokasirkka suosii kosteita, mutta avoimia elinympäristöjä. Tavallisimmin se elää avovesien kuten järvien, jokien tai lampien rannoilla. Soilla laji ei kuitenkaan viihdy. Laji kykenee lentämään, hyppimään ja uimaan, ja paetessaan se saattaa jopa sukeltaa ja edetä kävellen veden pohjaa pitkin. Lentotaitonsa ansiosta rantaokasirkka leviää tehokkaasti uusille sopiville elinpaikoille.
Kuten muutkaan okasirkat, myöskään rantaokasirkka ei tuota ääntä. Se syö kasveja, sammalia ja jäkäliä. Talvehtii aikuisena.
Aiheesta muualla

Orthoptera Species File Online (englanniksi)
BugGuide.net (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q738790  Wikispecies: Tetrix subulata  BioLib: 202  BOLD: 208618  BugGuide: 51823  CoL: 7C4BK  EoL: 865024  EPPO: TETXSU  EUNIS: 255966  Fauna Europaea: 402282  Fauna Europaea (new): 5bc8fa55-7e36-4fe3-bc25-e4cd57d57cf0  GBIF: 1681124  iNaturalist: 129129  IRMNG: 10348583  ITIS: 658916  NatureServe: 2.114361  NBN: NBNSYS0000006832  NCBI: 288127  Observation.org: 1921  Orthoptera Species File (old): 1102541  Orthoptera Species File (new): 809090  Xeno-canto: Tetrix-subulata  Laji.fi: MX.43198 
Uros (♂)
Rautavaaran kirkko

| Rautavaaran kirkko |
| --- | --- |
 Rautavaaran kirkkoa (1982) ja kellotapuli (1888).
Sijainti:  Savontie 13 (Kirkkotien ja Savontien kulmaus), Rautavaara
Koordinaatit:  63.49404°N, 28.29979°E
Seurakunta:  Rautavaaran seurakunta
Rakentamisvuosi:  1982
Suunnittelija:  Sakari Aartelo, Esa Piironen
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  460
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rautavaaran kirkko on Sakari Aartelon ja Esa Piirosen suunnittelema kirkko Pohjois-Savon Rautavaaralla.
Rautavaaralle rakennettiin ensimmäisen kirkko vuosina 1825-1827, mutta lopullisesti se valmistui vasta 1864. Tuon kirkon oli suunnitellut italialainen Carlo Bassi. Kirkkoon mahtui noin 1 000 henkeä. Kirkko tuhoutui tuhopolton seurauksena 4. huhtikuuta 1979, mutta kellotapuli säilyi tulelta. Kellotapuli on valmistunut vuonna 1888 ja rakennettu arkkitehti Lohrmannin vuonna 1858 allekirjoittamien piirustusten  mukaan. Vanhojen  valokuvien perusteella tapuli on säilynyt ulkoasultaan 1900-luvun vaihteen asussa tornin kelloluukkujen muuttamista lukuun ottamatta. Kellotapuli on suojeltu.
Rautavaaran kirkko (1982).
Rautavaaran kirkon salia.
Rautavaaran kirkon kellotapuli (1888).
Nykyinen kirkko rakennettiin palaneen paikalle ja vihittiin käyttöön vuonna 1982. Kirkkoon mahtuu 460 henkeä. Urut ovat 18-äänikertaiset ja ne on valmistanut urkurakentamo Tuomi. Alttariveistoksen ”Korven Kristus” on valmistanut iisalmelainen taiteilija Anu Matilainen.
Rautavaaran vanha hautausmaa sijaitsee kirkon kaakkoispuolella Kirkkotien varrella.
Rautelankoski

Rautelankoski on vesistönruoppauksen seurauksena hävinnyt koski Paimionjoessa Somerolla. Koski sijaitsi Paimionjoen yläjuoksun järvireitillä Saarentaanjärven ja Rautelanjärven välillä. Ennen kosken ruoppausta ja Turun kaupungin vedenoton tarpeisiin järviketjun alapäähän Hovirinnankoskeen Someron Pitkäjärvelle rakennetun padon valmistumista pudotus koskessa oli noin 40 cm. Ruoppauksen ja Hovirinnan padon rakentamisen jälkeen putous koko välillä Painiosta Somerniemellä Hovirinnankoskelle Someron Pitkäjärvellä on vain noin 5 cm. Rautelankosken ja läheisen Kertunsalon saaren maisema arvioitiin vuonna 1961 kauniiksi mutta kosken ruoppaus 1960-luvulla muutti alueen ilmettä.
Rattikelkkailu talviolympialaisissa 1988

XV talviolympialaisissa Calgaryssä vuonna 1988 järjestettiin rattikelkkailussa kilpailut kaksi- ja nelimiehisille joukkueille. Kelkkailukilpailut pidettiin Canada Olympic Parkissa. Lajiin osallistui kyseisissä kisoissa myös maita, jossa on vähän tai ei lainkaan lunta.  Nämä maat olivat Jamaika, Meksiko ja Uusi-Seelanti.
Mitalistit > Kahden miehen kelkat

| Sija | Maa | Joukkue | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Neuvostoliitto I   Jānis Kipurs   Vladimir Kozlov | 3.53,48 |
| 2 |  | Saksan demokraattinen tasavalta I:   Wolfgang Hoppe   Bogdan Musiol | 3.54,19 |
| 3 |  | Saksan demokraattinen tasavalta II:   Bernhard Lehmann   Mario Hoyer | 3.54,64 |
Mitalistit > Neljän miehen kelkat

| Sija | Maa | Joukkue | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Sveitsi I:   Ekkehard Fasser   Kurt Meier   Marcel Fässler   Werner Stocker | 3.47,51 |
| 2 |  | Saksan demokraattinen tasavalta I:   Wolfgang Hoppe   Dietmar Schauerhammer   Bogdan Musiol   Ingo Voge | 3.47,58 |
| 3 |  | Neuvostoliitto II:   Jānis Kipurs   Guntis Ossis   Juris Tone   Vladimir Kozlov | 3.48,26 |
Saara Rampanen

Saara Rampanen (20. marraskuuta 1886 Puumala – 9. syyskuuta 1974) oli suomalainen sairaanhoitaja (Schwester) suomalaisissa jääkärijoukoissa Saksassa. Hän oli toinen nainen yhdessä Ruth Munckin ohella, jotka osallistuivat ensimmäiseen maailmansotaan Saksan armeijan riveissä yhdessä suomalaisen Jääkäripataljoona 27:n kanssa. Hän osallistui myös Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan riveissä, palvellen ambulanssissa Tampereen ja Viipurin taisteluissa. Sotien jälkeen hän toimi sairaanhoitajana Yhdysvalloissa, Saksassa ja Suomessa.
Perhe ja koulutus

Rampasen vanhempansa olivat maanviljelijä ja liikemies Mikael Rampanen ja Karoliina Kristiina Vaittinen. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti Mikkelin tyttökoulun johtajattarelle 3. luokan kurssin. Hän kävi myös käsityökurssin Lappeenrannan seminaarissa ja valmistui käsityönopettajaksi vuonna 1906. Hän suoritti sairaanhoitajakurssin Mikkelin lääninsairaalassa vuosina 1907–1908. Hän suoritti opintomatkan Pariisiin vuonna 1951.
Kohti ensimmäistä maailmansotaa

Rampanen toimi opintojensa jälkeen Suomen sairaanhoitajataryhdistyksen lähettämänä yksityishoitajana sekä virkaa tekevänä hoitajana Marian sairaalan kulkutautiosastoissa ja kolerahoitajana Helsingin–Pietarin-junassa neljän kuukauden ajan vuosina 1909–1911. Tämän jälkeen hän matkusti marraskuussa vuonna 1911 Saksaan, jossa hän jatkoi sairaanhoidon opintoja Dresdenissä Kneiselin ja Nahmmacherin sairaaloissa 15. maaliskuuta – 1. lokakuuta 1912 ja 15. marraskuuta 1912 – 31. heinäkuuta 1913 välisinä aikoina. Opintojen jälkeen hänet hyväksyttiin Dresdenin sairaanhoitajayhdistykseen vuonna 1913, ja hän toimi sen jälkeen yksityissairaanhoitajana vuoteen 1916 saakka, jolloin hän sai tiedon suomalaispataljoonan olemassaolosta Saksassa ja hakeutui Saksan armeijan palvelukseen.
Palvelus Saksassa jääkärijoukoissa

Rampanen pääsi Saksan armeijaan, ja Saksan sotaministeriö määräsi hänet palvelukseen Mitauhun sijoitettuun 8. Armeijan sotilassairaala numero 55:een. Myöhemmin hän anoi uuteen toimeen 15. marraskuuta 1916, jonka johdosta hänet siirrettiin kesäkuussa 1917 Libauhun. Libaussa hänet sijoitettiin sotilassairaala numero 124:ään, missä toimi malariaosastossa ja leikkaussalissa hoitaen suomalaisia Jääkäripataljoona 27:n jääkäreitä.
Suomen sisällissota

Rampanen saapui takaisin Suomeen höyrylaiva S/S Arcturuksella. Aluksella oli osa jääkärien pääjoukosta, jotka saapuivat Vaasaan 25. helmikuuta 1918. Vaasasta hänet komennettiin hoitajaksi Mikkeliin, jossa hän toimi tohtori Wellmanin järjestämässä ambulanssissa, joka oli alistettu VII Jääkäripataljoonalle. Hän toimi ambulanssin mukana sotatoimissa Tampereella ja Viipurin ympäristössä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Rampanen määrättiin ylihoitajaksi Lappeenrantaan perustettuun sotilassairaalaan. Hän erosi tehtävästään marraskuussa 1918 ja matkusti takaisin Saksaan, missä hän toimi sairaanhoitajana Döbelnissä. Hän palasi Suomeen 1920 ja työskenteli sen jälkeen sairaanhoitajana Helsingissä Ida Maukosen yksityissairaalassa vuoteen 1921 saakka. Helsingistä Rampanen matkusti Yhdysvaltoihin, missä hän toimi vuosina 1922–1933 yksityishoitajana New Yorkissa ja New Rochellessa. Yhdysvalloissa ollessaan hän toimi myös kahtena kesänä sairaanhoitajana ja ensiavun opettajana partiotyttöjen leirillä vuosina 1922–1923. Yhdysvalloista Rampanen palasi Eurooppaan Saksaan 1934 ja toimi siellä tilapäishoitajana Dresdenissä, muun muassa tohtori Weidnerin sanatoriossa ja Rudolf Hess –sairaalassa vuoteen 1937 saakka. Saksasta hän palasi Suomeen ja työskenteli Helsingissä yksityishoitajana talvisotaan saakka.
Rampanen toimi Lotta-Svärd-yhdistyksessä vuodesta 1929 sen lakkauttamiseen saakka ja toimi sen lääkintäkursseilla opettajana vuosina 1919, 1926 ja 1929. Hän julkaisi vuonna 1934 teoksen Jääkärien matkassa itärintamalla.
Talvi- ja jatkosota

Rampanen osallistui talvisotaan 3. Kenttäsairaalassa, joka oli sijoitettu sodan aikana Käkisalmeen ja Kaukolaan. Välirauhan aikana hän jatkoi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin Hirvihaaran toipilaskodin johtajaksi Mäntsälään. Mäntsälästä hänet siirrettiin Hollannin Ambulanssin sairaanhoitajaksi Vierumäelle, josta hänet siirrettiin myöhemmin ylihoitajaksi Suomen Huollon sairaalaan, jossa hän palveli jatkosodan syttymiseen saakka. Jatkosotaan hän osallistui ylihoitajana 3. Sotasairaalassa Järvenpäässä, josta hänet siirrettiin 34. Sotasairaalaan Muurolaan ja edelleen 70. Sotasairaalaan Ivaloon. Lopuksi hänet sijoitettiin Kuusamon sotilassairaalaan, jossa hän palveli sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän toimi sairaanhoitajana Yhdysvalloissa vuoteen 1948 saakka, jonka jälkeen hän palasi Suomeen ja toimi yksityissairaanhoitajana Helsingissä, kunnes siirtyi eläkkeelle vuonna 1971. Hän oli viimeiset elinaikansa hoidettavana Koskelan sairaalassa Helsingissä. Hänet haudattiin Helsingin Kaartin hautausmaalle.
Kunniamerkit

Vapaudenmitali 1. lk. punaisen ristin kera
Vapaudenmitali 2. lk.
Vapaussodan muistomitali soljen kera
Talvisodan muistomitali
Jääkärimerkki
Saksan Punaisen Ristin mitali 3 lk.
Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi
Die Medaille für Deutsche Volkspflege
Aiheesta muualla

Suomen Lottaperinneyhdistys ry. (Arkistoitu – Internet Archive)
Joensuu Tuula: Jääkärien “Schwesterit”. Ruth Munck ja Saara Rampanen Jääkäripataljoona 27:n hoitajina vuosina 1916-1918. (Pro gradu, Jyväskylän yliopisto humanistinen tiedekunta, 2005)
Saara Rampanen : Jääkäreitä huoltamassa. Sairaanhoitajattaren joulumuistelmia jääkäripataljoona N:o 27:n ajoilta, Hakkapeliitan joulu, 1.12.1929, s. 46, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Amerikattaret maalaavat huulensa poistaakseen hymyllä pula-ajan pelon. Ulkomaalaisten elämä on käynyt USA:ssa tuntuvasti huonommaksi (Saara Rampasen haastattelu), Aamulehti, 30.9.1933, nro 262, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Jääkärimerkki
Martti Rapola

Martti Rapola 1960-luvun alussa.
Martti Olavi Rapola (10. marraskuuta 1891 Savonlinna – 27. elokuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen akateemikko ja Helsingin yliopiston suomen kielen professori 1930–1957.
Rapolan vanhemmat olivat kansanedustaja Frans Oskar Rapola ja Maria Josefina Jaeckell. Hänen sisarensa oli lastenkirjailija ja kääntäjä Sirkka Rapola. Rapolan ensimmäinen puoliso vuodesta 1917 oli Siiri Isola. Erottuaan hän avioitui vuonna 1933 Lyyli Maria Kokkosen kanssa. Rapolan tytär on dramaturgi ja televisiotuottaja Solja Kievari.