stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhämaa
Pyhämaan nykypäivä

Nykyisin alueen asukasluku on noin 600 henkilöä. Alueella on paljon kesämökkejä, joten väkimäärä lisääntyy kesäisin. Kirkonkylässä sijaitsee vierasvenesatama. Pyhämaan Suviteatteri esittää näytelmiä kesäisin.
Kunnallisista palveluista Pyhämaassa on jäljellä Kirkonkylässä sijaitseva koulu, jossa lukuvuonna 2011–2012 on nelisenkymmentä oppilasta ja kolme opettajaa. Kaksi kauppaa palvelevat kirkonkylässä ja Kammelassa. Alueella on myös ravintola.
Kylätoiminta Pyhämaalla on vilkasta ja toimivia yhdistyksiä on kymmenkunta. Vuonna 2015 koko Pyhämaalle nimellä Pyhämaan Luoto myönnettiin Varsinais-Suomen vuoden kylän arvonimi.
Kyliä

Vuodesta 1942 Pyhämaan alueella on ollut kuusitoista kylää: Edväinen/Ärväne (Edsvik), Hallu, Heinäinen, Kammela, Ketteli/Ketli (Kettils), Kuivarauma/Kuiviraumo, Kukainen/Kukane, Kursila/Kursla, Majamaaholm-yksinäistila, Pitkäluoto (Långholm), Pyhämaa, Saarnistoholm-yksinäistila, Suurikkala/Raulio, Torlahti-yksinäistila (Torlax), Varhela ja Viisola.
Edellä mainituista Hallu, Suurikkala, Varhela ja Viisola eivät varsinaisesti ole käytössä olevia kylännimiä, vaan Kalannin kylien mukaan nimensä saaneita alueita. Suurikkalaa väestö kutsuu Raulioksi, joksi sen nimeä on anottu aikanaan muutettavaksikin, siinä onnistumatta. Muut kolme ovat alueina pieniä ja niistä yleensä käytetäänkin saaren tms. maantieteellisen paikan nimeä.
Vuosien 1960 ja 1970 taajamarajausten mukaan Pyhämaalla ei ollut lainkaan taajamia.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Pyhämaan väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
| Pyhämaan väestönkehitys 1880–1970 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 1 025 | 1 025 |
| 1890 | 1890 |    | 1 128 | 1 128 |
| 1900 | 1900 |    | 1 315 | 1 315 |
| 1910 | 1910 |    | 1 267 | 1 267 |
| 1920 | 1920 |    | 1 239 | 1 239 |
| 1930 | 1930 |    | 1 148 | 1 148 |
| 1940 | 1940 |    | 1 131 | 1 131 |
| 1950 | 1950 |    | 1 375 | 1 375 |
| 1960 | 1960 |    | 1 104 | 1 104 |
| 1970 | 1970 |    | 893 | 893 |
Lähde: Tilastokeskus.
Aiheesta muualla

Pyhämaan kappeliseurakunta[vanhentunut linkki]
Pyhämaan paikallissivut
Pyhämaan kartta
Koneromantiikka

Hispano-Suiza innoitti koneromantikkoja.
Koneromantiikka eli futuristissävyinen koneiden ihailu oli Suomessa 1920-luvun lopussa tyypillistä monille tulenkantajien kirjallisuusryhmän jäsenille. Tärkeimpiä koneromantiikan edustajia olivat Olavi Paavolainen, Mika Waltari ja Arvi Kivimaa. Koneromantikot kokivat tekniikan ja koneet vapauttavana, globaalina ja ihmiskuntaa yhdistävänä uudistavana voimana. Ihannoidut koneet eivät olleet tehtaiden koneita, vaan dynaamisia, matkustamiseen ja vapaa-aikaan liittyviä, kuten auto, juna ja lentokone. Myös jazz ja muut moderniin elämäntyyliin kuuluvat ilmiöt olivat tärkeitä. Tulenkantajien vuonna 1925 julkaistussa toisessa albumissa oli mukana monia suuntauksen teoksia, esimerkiksi Paavolaisen runot Auto ja Terässinfonia sekä Waltarin Hopeahaikara, jossa kuvataan haltioituneesti Hispano-Suiza-autoa, jonka liikemerkissä oli hopeahaikaran siivet. Myös Lauri Viljasen, Yrjö Jylhän ja Katri Valan teoksissa on vaikutteita koneromantiikasta.
Niilo Koljonen

Niilo Koljonen
Niilo Johannes Koljonen (21. syyskuuta 1927 Suojärvi – 16. maaliskuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen yhteiskuntatutkija ja -vaikuttaja. Koljosen luoma yritysdemokratia-aate ja siihen liittynyt yhteiskunnallinen toiminta vaikuttivat 1960- ja 1970-lukujen taitteessa merkittävästi suomalaisen ammattiyhdistysliikkeen eheytymiseen ja hyvinvointiyhteiskunnan kehitykseen.
Ura

Koljosen isä oli suojärveläinen maalari. Hän kävi Sortavalan ja Joensuun lyseota. Elokuussa 1945 17-vuotias Koljonen ja hänen ystävänsä menivät salaa rajan yli Neuvostoliittoon käydäkseen Sortavalassa. Koljonen jäi kiinni, sai tuomion laittomasta rajan ylityksestä ja joutui olemaan viisi vuotta eri vankiloissa, vankileireillä ja karkotuksessa Siperiassa sekä Neuvosto-Kazakstanissa. Hän pääsi palaamaan Suomeen vuonna 1950 ja aloitti opiskelun, jota rahoitti työskentelemällä ahtaajana satamassa. Hän opiskeli ensin Järan kansankorkeakoulussa Ruotsissa, valmistui Helsingin Yhteiskunnallisesta korkeakoulusta sosionomiksi vuonna 1953 ja yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi vuonna 1957.
Kandidaatintutkielmansa hän teki Neuvostoliiton kommunistisesta puolueesta. Hän suoritti myöhemmin jatko-opintoja Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Vuonna 1967 hän kävi Harvard Business Schoolin kahden kuukauden kurssin, jossa tutustuttiin Yhdysvaltain teollisuusyrityksiin ja ammattiyhdistystoimintaan.
Koljonen työskenteli vuosina 1959–1963 Osuustukkukaupan tiedotussihteerinä. Vuosina 1963–1967 hän oli Suomen Ammattijärjestön (SAJ) tutkimusosaston hoitaja. SAJ oli ”leskisläisten” sosiaalidemokraattien perustama SAK:n kanssa kilpaillut keskusammattijärjestö. Koljonen ei pitänyt pääsihteeri Jaakko Rantasen ja järjestösihteeri Olavi Järvelän tavasta johtaa SAJ:tä, sillä nämä jarruttivat tahallaan ammattiyhdistysliikkeen eheyttämisneuvotteluja, kiristivät jäsenliittoja tukemaan heidän linjaansa ja syyllistyivät taloudellisiin väärinkäytöksiin. Koljonen paljasti 14. lokakuuta 1967 julkaistussa ja paljon huomiota saaneessa Uuden Suomen haastattelussa, että SAJ oli saanut säännöllistä salaista rahoitusta Yhdysvaltain tiedustelupalvelu CIA:lta ja että Rantanen ja Järvelä olivat syyllistyneet useisiin rikoksiin. Hän vaati samalla Rantasen ja Järvelän erottamista. SAJ:n johto kiisti kaikki syytökset ja erotti Koljosen luottamuspulan vuoksi, mutta SAK:ssa paljastuksen katsottiin vain vahvistaneen jo pitkään vallinneet epäilyt. Paljastus myötävaikutti ammattiyhdistysliikkeen eheytymiseen, sillä SDP veti ulkopoliittisista syistä tukensa pois SAJ:ltä. Koljosen henkilökohtaiset motiivit paljastukseen ovat jääneet avoimiksi.
Koljonen työskenteli vuosina 1974–1984 valtioneuvoston kanslian suunnitteluosastolla ja tutki yhteiskunnan demokratisoitumisprosesseja.
Tutkimukset ja julkaisut

Koljosen pääteos oli SAJ:n palveluksessa syntynyt Työntekijä ja yritysdemokratia (1966). Kirjassa Koljonen esittää, että "esimies-alainen-suhde on tosiasiassa yksilön vapauden vihollinen. Yritysten tehokkuus kärsii tästä", ja "Taloudellisen vallan keskittyminen liian harvoihin käsiin on vierasta demokratialle". Kirjassa esitetään maailma, jossa koko yhteiskunnan ovat läpäisseet demokratia ja äänioikeus, mutta yritysmaailmassa eletään edelleen herra- ja alamais-ajattelun vankina. Koljonen kuvaa empiirisen aineistonsa pohjalta ihmisen motivaation kannalta hedelmällisimmät yritysmuodot, joissa jokainen työntekijä on "sisäinen yrittäjä", joka työskentelee yhteisen päämäärän hyväksi. Kirjan esipuheen on kirjoittanut Mauno Koivisto. Koljonen julkaisi 1970-luvulla tutkimuksia myös virastodemokratiasta.
Koljosen perustamaan Yritysdemokratia-yhdistykseen kuului muun muassa Tarja Halonen. Yhdistyksen aineiston julkistamista ja digitalisointia on tukenut Kansan Sivistysrahasto, Teräsmiesten Opintorahasto (Pertti Paasio, Jukka Hako ja Heikki Kajanto). Digitoitu materiaali sisältää muun muassa Koljosen kirjan Työntekijä ja Yritysdemokratia alkuperäisen käsikirjoituksen (1966).
Koljonen kirjoitti nuoruutensa vankileirikokemuksista muistelmakirjan Suomalainen vankileiriraportti, joka julkaistiin postuumisti vuonna 2011. Kirjassa hän antaa Gulag-järjestelmästä tietoja, jotka ovat myöhemmin saaneet vahvistusta eri maissa julkaistuista teoksista. Koljonen kokosi teokseensa aineistoa myös haastattelemalla muita leireillä olleita. Suojelupoliisi takavarikoi Koljosen käsikirjoituksen 1954, eikä se siten ehtinyt ilmestyä ulkomailla, kuten oli tarkoitus, ja Koljonen pidätettiin. Vuonna 1958 Tammen oli tarkoitus julkaista teos, mutta ilmestyminen ei toteutunut. Teoksen sensurointiin liittyvistä tapahtumista ja syistä ei ole tietoa. Koljonen oli ensimmäinen suomalainen, joka laati Neuvostoliiton vankileirien sijainneista yksityiskohtaisen kartan. Kirjailija Sofi Oksanen julkaisi kartan vuonna 2012 Silberfeldt-kustantamonsa kautta Kansallisessa audiovisuaalisessa arkistossa.
Teokset

Työntekijä ja yritysdemokratia: sosialismi ja kapitalismi uudessa valossa. Tammi, 1966.
Virastodemokratia ja virkamiehistö: tutkimus virkamiehistön virastodemokratiakäsityksistä ja virastodemokratiaelimille halutusta toimivallasta 1 ja 2, Valtioneuvosto, 1975
Virastokohtaiset käsitykset osallistumisen nykytilasta ja virastodemokratiaodotuksista / Niilo Koljonen, Risto Juntunen. Valtioneuvosto, 1976.
Yritysdemokratiaan yhteistyöllä, toim. Niilo Koljonen, Yritysdemokratiayhdistys, 1976
Suomalainen vankileiriraportti, toim. Erkki Vettenniemi, Teos, 2011
Gulag - Vankileirien saariston kartta Kansallinen audiovisuaalinen arkisto. Silberfeldt, 2012
Aiheesta muualla

Niilo Koljosen laatima kartta (Arkistoitu – Internet Archive) Gulag.fi.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Komparatiivi

Komparatiivi eli voittoaste on adjektiivin tai adverbin vertailuaste. Se ilmaisee ominaisuuden suurempaa määrää. Komparatiivia käytetään suomen kirjakielessä vain vertailussa. Puhekielessä käytettävä niin sanottu absoluuttinen komparatiivi ei ole suomen kielen normatiivisen kieliopin mukainen. Esimerkiksi jos paikalla sanotaan olleen vanhempi nainen, kirjakielisessä merkityksessä tarkoitetaan, että tietyistä kahdesta naisesta oli paikalla vanhempi. Sama asia tulisi ilmaista sanoilla vanhahko tai iäkäs nainen. Absoluuttinen komparatiivi esiintyy kirjakielessä vain tietyissä virkanimikkeissä kuten vanhempi konstaapeli ja sanonnoissa kuten ei hullumpi ehdotus.
Komparatiivin tunnus on taivutusmuodon mukaan yksikössä -mpi : -mpa- : -mma-, monikossa -mpi- : -mmi-. Kaksitavuisten adjektiivien loppu-a:n ja -ä:n tilalla on komparatiivissa -e-. Useampitavuisissa sanoissa -a ja -ä säilyvät, mutta joskus puhekielessä nekin muuttuvat -e:ksi.
Esimerkkejä adjektiivien komparatiivista:
hieno, hienompi
hyvä, parempi
hämärä, hämärämpi
syvä, syvempi.
Adjektiivin vertailumuotoja ovat komparatiivin lisäksi positiivi ja superlatiivi.
Komparatiivi nominaalijohdoksena

Komparatiivi on myös muutamien substantiivien ja adverbien johdos, joka ilmaisee spatiaalista suhdetta.
Esimerkkejä:
rannempi
vasempi
oikeampi
ulompi
sisempi
Tällaiset komparatiivimuodot ovat sikäli erikoisia, että ne taipuvat yleensä latiivissa, lokatiivissa ja separatiivissa.
Esimerkki:
latiivi: Hän siirtyi kauemmas.
lokatiivi (esiintyy essiivin näköisenä, mutta merkitys on eri): Hän seisoi meitä kauempana.
separatiivi (esiintyy partitiivin näköisenä, mutta merkitys on eri): Hän tuli tänne kauempaa.
Kominform
Jäsenpuolueet

Albanian työn puolue (1947 alkaen)
Bulgarian kommunistinen puolue
Italian kommunistinen puolue
Jugoslavian kommunistinen puolue (1948 saakka)
Neuvostoliiton kommunistinen puolue
Puolan yhdistynyt työväenpuolue
Ranskan kommunistinen puolue
Romanian työväenpuolue
Saksan sosialistinen yhtenäisyyspuolue (1949 alkaen, tarkkailijajäsen)
Tšekkoslovakian kommunistinen puolue
Unkarin työväenpuolue
Alankomaiden kommunistinen puolue
Triesten vapaan-alueen kommunistinen puolue (1948 saakka)
Viljo Kojo

| Viljo Kojo |
| --- | --- |
 Viljo Kojo 1920-luvun alussa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. joulukuuta 1891 Kaukola
Kuollut: 21. huhtikuuta 1966 (74 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, kuvataiteilija
Kirjailija
Salanimi: Juho Poutanen
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Palkinnot
 Valtion kirjallisuuspalkinto Aleksis Kiven palkinto Pro Finlandia 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Viljo Johannes Kojo, salanimi Juho Poutanen (13. joulukuuta 1891 Kaukola – 21. huhtikuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, sanomalehtitoimittaja ja kuvataiteilija (taidemaalari, kuvittaja ja pilapiirtäjä).
Henkilöhistoria

Kojon vanhemmat olivat maanviljelijä Pekka Kojo ja Anna Hirvonen. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1925 oli Helmi Ruissalo (k. 1938) ja toinen vuodesta 1940 Eeva Maria Aikala. Käkisalmessa keskikoulun käytyään Kojo opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1911–1912 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1912–1914. Taiteilijana Kojo kuului Tyko Sallisen lailla ekspressionistiseen Marraskuun ryhmään.
Kojo oli mukana perustamassa Viipurin Taiteilijaseuraa, ja toimi sen puheenjohtajana 1930-1960. Kojo toimi Karjala-lehden toimittajana Viipurissa 1925–1940. Hän toimitti myös eräitä pilalehtiä, kuten viipurilaista Ampiaista sekä vuoden verran Helsingissä ilmestynyttä kuukausilehti Hymyä.  Aleksis Kiven Seuran sihteerinä hän toimi vuosina 1941–1943.
Kirjallinen tuotanto

Kojo oli Huugo Jalkasen lailla yksi ensimmäisiä vapaan runomitan kokeilijoita kokoelmallaan Aamutuuli. Hän kirjoitti boheemiromaaneja taiteilijaystävistään (Suruttomain seurakunta, Kiusauksesta kirkkauteen) ja lähinnä Käkisalmen ympäristöön paikantuvia karjalaisaiheisia romaaneja. Joululaulu Taas kaikki kauniit muistot on sävelletty Kojon runoon.
Kuvataiteilija

Kojo kuului Marraskuun ryhmään ja osallistui sen näyttelyihin 1910-1920-luvulla. Lehtikuvittajana hän aloitti jo ennen toimittajanuraansa Karjala-lehdessä. Pilalehdistä hänen töitään julkaisivat Tuulispää, Velikulta ja Kurikka. Hän teki myös kirjankansia ja kirjankuvituksia etenkin omiin teoksiinsa, mutta jonkin verran muidenkin. Ville Hännisen mukaan hänen lehtiin kehittämänsä kevyt tussiviiva antoi kirjoille luonnetta. Runokirjojen kannet ovat kevyen koristeellisia ja Hännisen mukaan amatöörimäisiä, jopa lapsellisia mutta eivät kuitenkaan harkitsemattomia. Hännisen mukaan tutkimus ei toistaiseksi ole käsitellyt Kojon kuvitustyötä. Kojo itse kertoo siitä työnsä puolesta muistelmissaan, esimerkiksi teoksessa Taiteen tie on pitkä (1960).
Teokset

| --- | --- |
 Aamutuuli, runoja. Otava 1914  Kylä ja kaupunki, laatukuvia. Otava 1916  Velka, romaani. Otava 1916  Autio talo, romaani. Otava 1917  Päivännousu, runoja. Otava 1917  Raudun rintamalla, kuvaus Suomen vapaussodasta. Minerva 1918 (nimellä Juho Poutanen)  Aurinko, kuu ja valkea hevonen: Ananiaksen kyläkahvilassa kuultuja tarinoita. Otava 1919  Kaunis valhe: agronomi Eerik Suojärven muistiinpanot. Otava 1920  Sininen pilvi, runoja. Otava 1920  Suruttomain seurakunta, romaani. Karisto 1921  Kiusauksesta kirkkauteen: toinen kirja suruttomista. Karisto 1922  Elämä on taistelua, 1922  Naisen rakkaus, novelleja. Karisto 1923  Tarkoitus pyhittää keinot, romaani. Otava 1923  Piimärannan posti: piirteitä maaseudun sivistysriennoista vuosisadan alussa. Karisto 1924  Varoitus, romaani. Otava 1924  Voittamaton, kertomus suomalaisesta sisusta olympialaisissa kisoissa. Minerva 1924 (nimellä Juho Poutanen)  Yllätys, novelleja. Karisto 1925  Hilpeitä hetkiä, 16 leikillistä lausuntarunoa. Karisto 1926  Liian onnellinen, yhdeksäntoista kuvausta, novelleja. Karisto 1926  Mainio kertomus suutarimestari Simeon Lestin syntymästä ja sankarillisesta elämästä hänen omakätisen runomuotoisensa memoaarinsa mukaan. Otava 1926  "Tänään ei kukaan auta ketään", romaani. Karisto 1927 (sai palkinnon ns. toimintaromaanikilpailussa)  Postitalon Anna-Mari ja Särkän poika, novelleja. Karisto 1928  Albin Kaasisen puinen kääpiökansa. Otava 1929  Valittuja novelleja viidestä kokoelmasta. Karisto 1929 :  Ja taas oli Helluntai, kertomus. Gummerus 1930  Neljäs käsky, kirja äidistä ja pojasta, romaani. Otava 1930  Tilinteon hetki, romaani. Karisto 1930  Ihminen päättää, talonpoikaisromaani. Otava 1931  Aika rientää, talonpoikaisromaani. Otava 1932  Viimeinen auringonnousu ynnä muita novelleja. WSOY 1934  Rakkauskirje ja muita novelleja. Karisto 1936  Talo kalliolla. Karisto 1937  Kymmenen savun kylä, pieni välikohtaus suuressa sodassa. Gummerus 1943  Virta välkkyy, talonpoikaisromaani. Yhdistetty ja lyhennetty painos teoksista Ihminen päättää... ja Aika rientää. Otava 1944  Tuulta ja tyyntä, valittuja novelleja. Otava 1947  Sinisen kammarin uni, romaani. Otava 1948  Suviautuus, valikoima runoja. Otava 1948  Runoniekka ja Eos, runoja. Otava 1949  Vaivaisen leipä, novelleja. Otava 1950  Rakas kaupunki. Otava 1951 (yhdessä Kersti Bergrothin ja Lempi Jääskeläisen kanssa)  Elomulta ja asfaltti, romaani. Otava 1953  Valitut teokset, johdannon kirj. Eino Kauppinen. Otava 1954  Mikko Mustapää, romaani. Otava 1956  Nurmi-Tuomas, seitsemän kertomusta. Mustareunainen kirje. Lapsia ja vanhempia. Nurmi-Tuomas ja Tui-Tui. Joko-tahi. Sävellys kahdelle kornetille. Kuolu-unet. Aika on tiukalla. Otava 1958  Taiteen tie on pitkä: Viljo Kojo kertoo ja muistelee. Otava 1960  Valikoima novelleja, kouluja varten toim. Eino Cederberg. Otava 1960  Näin puhui Sarahuhta, erään tapaturmaisesti kuolleen miehen jättämistä papereista kirjaksi seulonut--. Otava 1961  Viljo Kojon kauneimmat runot, tekijän toimittama valikoima. Otava 1962  Ronko, runoja. Otava 1966
Palkinnot

Lähde: Viljo Kojo, Kirjasampo.fi, viitattu 25.2.2021
Valtion kirjallisuuspalkinto 1919, 1931, 1933, 1938, 1949, 1957
Pro Finlandia 1948
Aleksis Kiven palkinto 1949
Kirjallisuutta

Viljo Kojo – Karjalainen kulttuurivaikuttaja. Toim. Timo Huusko. Viipurin taiteilijaseura, 2010. ISBN 978-952-92-7740-7.
Aiheesta muualla

Sihvo, Hannes: / Kojo, Viljo (1891–1966). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 23.9.2015. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kalervo Reponen : Viljo Kojo. Kirjailija, taidemaalari ja sanomalehtimies, Seura, 05.02.1936, nro 6, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Kolyma (alue)

Kolyma-joen valuma-alue
Kolyma on alue Venäjällä Koillis-Siperiassa. Se on saanut nimensä Kolymajoesta ja käsittää osia Tšukotkasta ja Magadanin alueesta.
Kolyman kultakaivos 1934.
Alueella on kultaesiintymiä, ja siellä oli Neuvostoliiton pahamaineisimmat vankileirit, joiden muistoa ylläpitää paikallinen museo. Leirit olivat alkuun tuottavia laitoksia, mutta 1937–1938 alkuvaiheen johtajat teloitettiin ja uudet johtajat muuttivat leirit tuhoamisleireiksi. Leirien uhrimääräksi on arvioitu kolme miljoonaa.
Alueen tärkein kaupunki on Magadan, joka syntyi aikoinaan keskitysleirien verkoston hallinnolliseksi keskukseksi. Se oli alkuun kullankaivutukikohta. Toinen kaupunki alueella on Bilibino, jossa on maailman pohjoisin ydinvoimala. Kaupunki on perustettu Kolymajoen kullan 1917 löytäneen Juri Bilibinin kunniaksi. Kullankaivuyritys Dalstroi oli samalla vankileirien ylläpitäjä. Leirejä lakkautettiin 1952 ja 1954 Stalinin kuoleman jälkeen ja viimeiset Nikita Hruštšovin tultua valtaan 1956.
Kirjallisuutta

Ville Ropponen ja Ville-Juhani Sutinen, Luiden tie – Gulagin jäljillä, Like 2019 ISBN 978-952-01-1842-6
Varlam Šalamov, Kolyman kertomuksia (Kolymskie rasskazy). Suom. Ulla-Liisa Heino  Orient Express 1991 ISBN 951-615-730-0
Hans Alviste,  Antti Henttonen, Kolyman verinen kulta : virolainen Suomen-poika 10 vuotta Siperiassa. Mediapinta 2011 ISBN 978-952-235-286-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kolyma (alue) Wikimedia Commonsissa
Marketta Kokkonen

Aira Marketta Kokkonen (o.s. Timonen; 20. marraskuuta 1946 Valtimo) on Espoon entinen kaupunginjohtaja (1995–2010). Häntä seurasi virassa Jukka Mäkelä.
Vuonna 2008 Kokkonen sai kaupunkineuvoksen arvonimen.
Nuoruus ja opinnot

Kokkonen syntyi Valtimolla, Pohjois-Karjalassa. Hän oli perheensä kolmesta lapsesta vanhin ja kirjoitti ylioppilaaksi Valtimon yhteiskoulusta vuonna 1966. Tämän jälkeen Kokkonen opiskeli maantiedettä Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan matemaattis-luonnontieteellisessä osastossa. Hän on vuodesta 1969 luonnontieteiden kandidaatti sekä filosofian maisteri vuodesta 1985. Lisäksi hän on suorittanut yhdyskuntasuunnittelun jatko-opintoja.
Työura

Kokkosen aiempia virkoja ovat olleet muun muassa Ekonon tutkimusavustaja, Helsingin Seutukaavaliiton tutkija ja Yhteistyövaltuuskunnan tutkimussihteeri. Vuodesta 1974 alkaen hän toimi toistakymmentä vuotta Tuusulan kunnan suunnitteluviroissa. Kokkosesta tuli vuonna 1992 Vihdin kunnanjohtaja. Vuonna 1995 hän aloitti Espoon kaupunginjohtajana, Kokkonen on Suomen suuripalkkaisin kunnanjohtaja, keväällä 2009 hän tienasi autoedun kanssa yhteensä 15 050 euroa kuukaudessa. ja jäi eläkkeelle 31. joulukuuta 2010.
Luottamustoimet ja kunnianosoitukset

Kokkonen on muun muassa Keskuskauppakamarin valtuuskunnan ja Puolustustaloudellisen suunnittelukunnan jäsen, sekä Kirkkohallituksen taloudellisen neuvottelukunnan puheenjohtaja.  Teknillinen korkeakoulu on myöntänyt hänelle tekniikan kunniatohtorin arvon. Hänelle on myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan komentajamerkki.
Mielipiteet

Kokkonen on tunnettu kaavoitushankkeiden voimallisesta vetämisestä ja yhteistyöstä yrityselämän kanssa.kenen mukaan? Hän on myös tunnettu päättäväisenä johtajana, joka vie asiansa eteenpäin, mikäli on niin päättänyt.kenen mukaan? Esimerkiksi kaavoituksesta Kokkonen on lausunut että maan saanti ei ole Espoossa ongelma, vaan kaavoitusprosessin hitaus. Hänen mielestään valitusten oikeuskäsittelyä pitää nopeuttaa.
Perhe

Kokkonen on naimisissa Suomen Kuntaliiton omistaman koulutusyhtiö Kuntakoulutus Oy:n toimitusjohtaja Simo Hakamäen kanssa.
Korruptioepäilyt

Hufvudstadsbladet uutisoi huhtikuussa 2010, että kahdeksan Espoon korkeinta virkamiestä käytti Mäntsälän Hirvihaaran kartanossa vuonna 2008 pidetyssä syysseminaarissa alkoholiin yli tuhat euroa, ja joiden mukana oli muun muassa kaupunginjohtaja Kokkonen. Kerrottiin, että kolmen päivän seminaarin lasku oli runsaat 6 000 euroa.
Kesäkuussa 2009 keskusrikospoliisi ilmoitti Marketta Kokkoseen kohdistuvan epäilyjä lahjusrikkomuksesta ja tuottamuksellisesta virkavelvollisuuden rikkomisesta kun tutkintapyynnön asiassa oli tehnyt sitoutumaton espoolainen kaupunginvaltuutettu Kurt Byman. Virkavelvollisuuden rikkomisepäilykset liittyivät vuosina 2004-2008 tapahtuneisiin teknisen toimen johtajan Olavi Loukon virkamatkojen valvontaan, lahjusrikkomusepäilyyn ja yhteen Kokkosen virkamatkaan. Kokkonen kiisti epäilyt. Esitutkinnan valmistuttua asia siirtyi syyteharkintaan, ja Kokkonen joutui Loukon kanssa syytteeseen virkarikoksesta.
Espoon kaupunginhallituksen jäsen Seppo Huhta (PS) vaati Kokkosen ja Loukon virasta pidättämistä kunnes asia olisi selvitetty. Tammikuussa 2010 Kokkonen ilmoitti jäävänsä eläkkeelle vuodenvaihteessa 2011.
Espoon kaupunginhallitus käsitteli asiaa elokuussa 2010. Kaupunginhallitus päätti äänin 13–2, etteivät Loukoa ja Kokkosta vastaan nostetut syytteet anna aihetta toimenpiteisiin, ja että teknisen toimen johtaja Olavi Louko ja kaupunginjohtaja  Kokkonen saavat jatkaa viroissaan. Osa aineistosta oli salaisia. Noin viikko tämän jälkeen 17 Espoon valtuutettua eri valtuustoryhmistä vaati, että virkarikossyytteet on käsiteltävä uudestaan. Syyttäjä vaati sakkoja Kokkoselle tuottamuksellisesta virkavelvollisuuden rikkomisesta. Käräjäoikeus hylkäsi toukokuussa 2011 syytteen tuottamuksellisesta virkavelvollisuuden rikkomisesta. Oikeuden mukaan Kokkonen ei laiminlyönyt valvontavelvollisuuttaan. Kokkosen alainen, Olavi Louko, tuomittiin 5 000 euron sakkoon lahjusrikkomuksesta.