stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lazin kieli
Puhujamäärät ja status

Kieltä puhutaan etupäässä koillis-Turkissa Mustanmeren rannalla sijaitsevassa Lazistanissa ja sen lähellä sijaitsevassa Sarpin kylässä Georgiassa. Pieniä lazinkielisiä ryhmiä asuu myös Turkin sisäosissa sekä Adžariassa ja Abhasiassa.
Vuonna 2010 lazin puhujia arvioitiin olevan 22 000 – 33 000. Kielisiirtymä turkkiin ja georgiaan puhujien kotimaasta riippuen on nopeaa, ja suurin osa puhujista on kaksikielisiä. Lazilla ei ole virallisen kielen asemaa missään maassa. Kielen katsotaan olevan uhanalainen.
Historia

Eräät tutkijat käyttävät niistä yhteistä nimitystä zanin kieli. Ilmeisesti vielä 600-luvulla ne muodostivat yhtenäisen alueen, joka jakautui kahtia georgialaisten siirtyessä Mustanmeren rannalle. Keskiaikaisten lähteiden mukaan lazia puhuttiin myös paljon lännempänä Trabzonin seudulla.
Kieli toimii lazien suullisen kanssakäymisen välineenä. Ensimmäiset lazinkieliset sanat ja lauseet merkittiin muistiin 1670–1680-luvuilla. 1930-luvulla Neuvostoliitossa tehtiin epäonnistunut yritys luoda lazin kirjakieli. Turkissa laadittiin vuonna 1984 latinalaiseen kirjaimistoon perustuva aakkosto, jota on käytetty jonkin verran lazinkielisissä julkaisuissa.
Lee Woon-jae

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 26. huhtikuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka:  Cheongju, Chungbuk, Etelä-Korea
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 182 senttimetriä
Junioriseurat
1994-1995:  Kyung Hee University
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1996-2010 |  Suwon Bluewings | 267 | (0) |
| 2000-2001 |  Sangju Sangmu Phoenix |  |  |
| 2011-2012 |  Chunnam Dragons | 63 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 330 | (0) |
Maajoukkue
| 1994-2010 |  Etelä-Korea | 133 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Lee Woon-jae (kor. 이운재, (uudistettu latinisaatio Lee Un-jae) s. 26. huhtikuuta 1973 Cheongju) on eteläkorealainen jalkapallomaalivahti, joka edusti viimeisinä vuosinaan Chunnam Dragonsia.
Lee pelasi Etelä-Korean maajoukkueessa vuosien 1994, 2002 ja 2006 maailmanmestaruuskilpailuissa ja kuului joukkueeseen myös vuoden 2010 MM-kilpailuissa. Hän tuli tunnetuksi Etelä-Korean ja Japanin vuonna 2002 järjestämissä kisoissa erinomaisena rangaistuspotkujen torjujana. Hän pelasi kaikkiaan 133 maaottelua vuosina 1994–2010.
Legio XXI Rapax

Legio XXI Rapax (”Saalistaja”) oli roomalainen legioona, jonka Augustus perusti noin vuonna 31 eaa. Legioonan tunnus oli kauris.
Legioona palveli aluksi Hispaniassa. Roomalaisten hävittyä Teutoburgin taistelun Rapax siirrettiin turvaamaan Germanian raja-alueita. Legioonan asemapaikkana oli Castra Vetera, nykyinen Xanten. Vuonna 70 legioona oli kukistamassa bataavien kapinaa, jonka jälkeen legioonan asemapaikkana oli Moguntiacum, nykyinen Mainz. Rapax osallistui Lucius Antonius Saturninuksen kapinaan keisari Domitianusta vastaan vuonna 89. Kapinan jälkeen legioona lähetettiin Moesiaan, jossa sarmaatit tuhosivat sen vuonna 92.
Myöhemmin roomalaiset pystyttivät taistelupaikalle muistomerkin, johon oli kaiverrettu 3 000 legioonalaisen ja apujoukkojen sotilaan nimet, sekä teksti joka kertoo heidän kuolleen tasavallan puolesta. Keisari Trajanus rakennutti paikalle oman muistomerkkinsä, Tropaeum Traianin vuosina 107/108 Daakian sotien kunniaksi.
Adolf Leander

Adolf Leander
Adolf Fredrik Leander (7. joulukuuta 1833 Heinola – 13. heinäkuuta 1899 Helsinki) oli suomalainen sotilaskapellimestari, soittaja ja säveltäjä, jota on kutsuttu ”suomalaisen torvimusiikin isäksi”. Hän teki noin 600 sävellystä ja sovitusta torvimusiikista ja nautti eläessään kansainvälistä arvostusta.
Leanderin vanhemmat olivat laulunopettaja ja kaartinsoittokunnan soittaja Adolf Wilhelm Leander ja Anna Lovisa von Bock. Hän opiskeli musiikkia Carl Waseniuksen ja konserttimestari Arnoldin johdolla ja tuli Kaartin soittokunnan soittajaksi vain 14-vuotiaana. Hän oli mukana Fredrik Paciuksen oopperan Kaarle-kuninkaan metsästys ensisesityksestä vuonna 1852 vastanneessa orkesterissa. Hänet ylennettiin vuonna 1856 Kaartin soittokunnan vääpeliksi ja vuonna 1874 hänestä tuli soittokunnan kapellimestari saksalaisen Ernst Wilhelm Floesselin tilalle. Leander oli Kaartin soittokunnan ensimmäinen suomalaissyntyinen kapellimestari ja hän toimi tehtävässä kuolemaansa asti.
Leander piti yllä hyviä suhteita Venäjän keisarillisen kaartin ylikapellimestariin Wilhelm Wurmiin ja keisari Aleksanteri III:een. Leander ja hänen soittokuntansa osallistuivat Suomen kaartin mukana myös vuosien 1877–1878 Turkin sotaan. Leander toimi vuodet 1881–1888 myös Uudenmaan Pataljoonan kapellimestarina. Vuodesta 1882 lähtien hän oli lisäksi Helsingin musiikkiopiston soitinnuksen ja käyrätorven opettaja. Leander koulutti kokonaisen sukupolven suomalaisia sotilaskapellimestareita. Hän soitti itse käyrätorven ohella viulua ja baritonitorvea.
Leander kehitti erityisesti torviseitsikon kokoonpanoa ja ohjelmistoa. Sen sijaan, että olisi käytetty vain trumpettia ja pasuunaa, kokoonpanoissa suosittiin muita vaskipuhaltimia es-viritteisestä kornetista aina tuubaan saakka. Leander jätti jälkensä torvimusiikin historiaan myös julkaisemalla torvisoiton oppikirjan Skola för hornmusik sekä sovittamalla satoja teoksia vaskipuhallinkokoonpanoille.  Hänen laatimaansa oppikirjaa käytettiin myös Ruotsin ja Ranskan sotilasmusiikkikouluissa. Leander sävelsi itse muun muassa lukuisia marsseja, poloneeseja ja polkkia sekä teki noin kuusisataa sovitusta puhallin- ja jousiorkesterille. Hänen vaskiseitsikko-ohjelmistonsa vaikutti merkittävästi amatöörien musiikinharrastukseen. Hänen musiikkinsa innoitti useita työpaikkoja ja tehtaita perustamaan omat septettinsä. Torvimusiikin arvostus kasvoi ja ihmisiä rohkaistiin harrastamaan sitä yleisen valistuksen nimissä.
Leanderin puoliso vuodesta 1875 oli Mathilda Emilie Fagerlund (k. 1901). Heidän tyttärensä Adée Flodin ja pojantyttärensä laulaja Saga Leander-Korhonen olivat aikoinaan tunnettuja musiikkihenkilöitä. Adée Flodinin puoliso oli säveltäjä ja musiikkikirjailija Karl Flodin.
Aiheesta muualla

Raine Ampuja: / Leander, Adolf (1832 - 1899) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu.  30.3.2021. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland
Keijo Lehdikkö

Keijo Kalervo Lehdikkö (14. maaliskuuta 1920 Helsinki – 20. helmikuuta 1958 Tampere) oli suomalainen pikaluistelija.
Lehdikkö sijoittui Sankt Moritzin 1948 talviolympialaisten pikaluistelukilpailuissa 13:nneksi 500 metrin matkalla ajalla 44,7. MM-kilpailuihin hän osallistui vuonna 1939 ja EM-kilpailuihin vuonna 1947.
Lehdikkö edusti seuratasolla Helsingin Luistinkiitäjiä ja Tampereen Pyrintöä. Hän voitti Suomen mestaruuden 500 metrillä vuosina 1947, 1948 ja 1949. Pikamatkan ennätyksensä 44,7 s hän luisteli vuonna 1948.
Lebes

Lebes jalustoineen, 600-luku eaa.
Lebes (m.kreik. λέβης, lebēs) on antiikin aikana käytetty keraaminen tai metallinen sekoitusmalja. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Lebeksiä käytettiin sekoitusmaljoina symposioneissa eli pidoissa. Niitä tiedetään käytetyn myös palkintoina. Lebeksiä valmistettiin klassiselle kaudelle 400-luvulle eaa. saakka. Vaasityypin nimi on alkuperältään esikreikkalainen, toisin sanoen kreikkalaiset olivat saaneet sen jostakin varhaisemmasta kielestä ja kulttuurista.
Lebes on muodoltaan jalaton ja korvaton pyöreäpohjainen sekoitusmalja, jossa on matala kaula. Se sijoitettiin jalustalle eli holmokselle, ja joskus myös kolmijalalle. Usein lebekseen samastetaan dinos. Morsiuskylvyissä käytetty muunnelma lebeksestä on lebes gamikos.
Lebeksen/dinoksen muoto ulkoa ja sisältä.
Etrurialainen lebes, n. 725–700 eaa.
Lebes, n. 450–425 eaa.
Lebes, 300-luku eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta lebekset Wikimedia Commonsissa
Lebedyn

| Lebedyn (Лебедин) |
| --- | --- |
 Lebedynin aiempi kaupungintalo.
 lippu:  vaakuna
 Lebedyn
 Koordinaatit: 50.582°N, 34.482°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Sumyn alue
Piiri:  Sumyn piiri
Perustettu:  1652
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunki
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  27,4 km²
Väkiluku (2021):  24 238
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lebedyn (ukr. Лебедин; ven. Лебедин, Lebedin) on kaupunki Ukrainan Sumyn alueen Sumyn piirissä. Lebedyn sijaitsee 47 kilometriä aluekeskus Sumystä lounaaseen. Kaupunkiin johtaa rautatien pistorata.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 24 238 (1.1.2021). Vuoden 2001 väestönlaskenta kirjasi Lebedyniin 28 948 asukasta, joista enemmistö oli ukrainalaisia. Lebedyn oli vuodesta 1923 Ukrainan heinäkuun 2020 aluehallinnolliseen uudistukseen saakka Lebedynin piirin hallintokeskus. Useita piirejä yhdistäneessä aluehallintouudistuksessa siitä tuli osa Sumyn piiriä.
Perustettu 1652  (toisen lähteen mukaan 1654). Vuonna 1658 siitä tuli Sumyn rykmentin keskuspaikka; paikkakunnan nimeksi tuli Lebjažyi Horod (ukr. Леб'яжий Город). Nykyinen nimi ollut käytössä vuodesta 1782.
Venäjän hyökkäys Ukrainaan 2022 ylsi maajoukkojen hyökkäyksenä laajimmillaan Lebedynin kaupungin tuntumaan. Venäläiset maahantunkeutujat pommittivat maaliskuun 2022 alussa kaupunkia, tuhosivat kaupungin rakennuksia ja teollisuuslaitoksia. Miehittäjät vetäytyivät koko Sumyn alueelta Ukrainan asevoimien edellä 6. huhtikuuta 2022 mennessä. Venäjän asevoimat ovat tämän jälkeenkin kohdistaneet vihollisuuksia (esimerkiksi ohjusisukuja) Sumyn alueelle.
Kaupungin kartta (1787).
Ortodoksinen kirkko (1789).
Ortodoksinen kirkko (1858).
Ortodoksinen kirkko (Pyhän Mykolain kirkko, 1914).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lebedyn Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine
Mesalatsiini

| --- | --- |

Mesalatsiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
5-amino-2-hydroksibentsoehappo
Tunnisteet
CAS-numero: 89-57-6
ATC-koodi: A07EC02
PubChem CID: 4075
DrugBank: DB00244
Kemialliset tiedot
Kaava: C7H7NO3 
Moolimassa: 153,136
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 283 °C 
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 20–30 %
Proteiinisitoutuminen: 43 %
Metabolia: hepaattinen ja suolistossa
Puoliintumisaika: 7–12 tuntia
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen, rektaalinen
Mesalatsiini (C7H7NO3) eli mesalamiini tai 5-aminosalisyylihappo on aromaattisiin karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä tulehduksellisten suolistosairauksien kuten Crohnin taudin ja Colitis ulcerosan hoitoon. Lisäksi siitä voidaan valmistaa väriaineita ja sitä voidaan käyttää analyyttisenä reagenssina.
Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa mesalatsiini on värittömiä tai punertavia kiteitä. Kuumennettaessa yhdisteen väri tummenee ja muuttuu ruskeaksi. Aine liukenee hieman veteen ja etanoliin. Liukoisuus veteen kasvaa lämpötilan kasvaessa.  Mesalatsiini estää ihmiselimistössä syklo-oksigenaasin tuotantoa, mikä vähentää leukotrieenien tuotantoa. Lisäksi se vähentää sytokiinien tuotantoa ja reagoi vapaiden happiradikaalien kanssa. Nämä vaikutukset vähentävät tulehdusreaktiota elimistössä ja tämän vuoksi yhdistettä käytetään colitis ulcerosan ja Crohnin taudin hoitoon. Se annostellaan joko tablettina tai peräpuikkona. Mesalatsiinin aihiolääkkeitä ovat balsalatsidi, olsalatsiini ja sulfasalatsiini eli ne metaboloituvat ihmiselimistössä mesalatsiiniksi.
Mesalatsiinia käytetään myös atsovärien ja rikkivärien valmistukseen. Mesalatsiinin fluoresenssi UV-valossa riippuu liuoksen pH:sta. Se muuttuu pH-alueella 3,1–4,4 ei-fuoresoivasta fluoresoivaksi.
Haittavaikutukset

Mesalatsiinin aiheuttamia yleisiä haittavaikutuksia voivat olla pääkipu, huonovointisuus ja ripuli. Harvinaisempia voivat olla esimerkiksi iho-oireet, kuume, anemia ja huimaus. Vakavampana haittavaikutuksena voi ilmetä munuaistulehdus ja munuaiskivet.
Valmistus

Mesalatsiinia voidaan valmistaa nitraamalla salisyylihappo 5-nitrosalisyylihapoksi ja nitroryhmä pelkistetään aminoryhmäksi sinkin ja suolahapon avulla. Toinen vaihtoehto on pelkistää m-nitrobentsoehappoa vedyttämällä laimeassa rikkihappoliuoksessa platinan toimiessa katalyyttinä.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Mesalazine (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Mesalazine (englanniksi)
Ernest Orlando Lawrence

| Ernest Orlando Lawrence |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. elokuuta 1901 Canton, Etelä-Dakota, Yhdysvallat
Kuollut: 27. elokuuta 1958 (57 vuotta) Palo Alto, Kalifornia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Minnesotan yliopisto Yalen yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  William Francis Gray Swann
Instituutti:  Kalifornian yliopisto, Berkeley
Tutkimusalue:  Fysiikka
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1939)
 Nimikirjoitus
Ernest Orlando Lawrence (8. elokuuta 1901 – 27. elokuuta 1958) oli yhdysvaltalainen fyysikko. Vuonna 1939 hän sai Nobelin fysiikanpalkinnon syklotronin rakentamisesta ja keinotekoisten radioaktiivisten alkuaineiden keksimisestä.
Ura ja saavutukset

Lawrence syntyi Cantonissa Etelä-Dakotan osavaltiossa vuonna 1901. Hän suoritti vuonna 1925 tohtorin tutkinnon Yalen yliopistossa fysiikan alalta. Myöhemmin hän toimi professorina Kalifornian yliopiston Berkeleyn yksikössä.
Lawrence sai idean syklotronista vuonna 1929 ja mainitsi laitteesta tiedejulkaisu Sciencessa. Ensimmäinen syklotroni valmistettiin vuonna 1930, jolloin ionin energia laitteessa saavutti 13 000 eV. Seuraavana vuonna rakennettiin toinen kiihdytin, jossa kiihdytettävän protonin energia saavutti jo 1,2 MeV. Syklotronin avulla Lawrence tuotti isotooppeja, joita voitiin käyttää lääketieteellisessä tutkimuksessa.
Toisen maailmansodan aikana Lawrence työskenteli Manhattan-projektin parissa, jolloin hän onnistui erottamaan uraanin isotooppeja.
Ernest Lawrencen kunniaksi on nimetty tutkimuslaitos Lawrence Berkeley National Laboratory ja järjestysluvultaan 103 oleva alkuaine nimeltä lawrencium.
Jorma Lehtelä

Jorma Kalevi Lehtelä (s. 14. helmikuuta 1963 Valkeakoski) on suomalainen kilpasoutaja ja muusikko.Siviiliammatiltaan hän on luokanopettaja.
Lehtelä edusti Suomea Soulin olympialaisissa 1988 ja sijoittui Reima Karppisen kanssa 12:nneksi pariairokaksikossa. MM-kilpailuissa hän sijoittui pariairokaksikossa seitsemänneksi vuonna 1986 ja 12:nneksi 1987. Perämiehettömässä nelosessa hän oli kahdestoista vuonna 1990 ja yhdestoista 1991. MM-kisoissa 1985 pariaironelosessa ja vuonna 1989 pariairokaksikossa tie päättyi keräilyeriin. Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa hän saavutti neljä mitalia vuosina 1985–1989.
Lehtelä voitti 1980- ja 1990-luvuilla eri luokissa yhteensä 19 Suomen-mestaruutta, joista seitsemän tuli kaksikkoluokista. Vuodesta 2014 alkaen hän on voittanut lisää Suomen-mestaruuksia.
Lehtelä on toiminut laulajana-kitaristina Jukepoika-yhtyeessä vuodesta 1989 sekä trubaduurina vuodesta 1991 lähtien.
Jorma Lehtelän isä Veli Lehtelä on soudun kaksinkertainen olympiamitalisti.
Merovingiaika

Kirmukarmun mäeltä Vesilahdelta löytynyt merovingiaikainen miekanponsi
Merovingiaika on esihistorian aikakausi Suomessa vuosien 550/600–800/825 välillä. Se on kronologinen käsite, joka viittaa sekä Länsi-, Keski- että Pohjois-Euroopan esi- ja varhaishistoriaan. Käsitteen merkitys vaihtelee riippuen siitä, mistä alueesta puhutaan. Nimensä se on saanut frankkien merovingi-hallitsijasuvulta.
Merovingiaika Länsi- ja Keski-Euroopassa

Länsi- ja Keski-Euroopassa merovingiajalla tarkoitetaan varhaiskeskiajan vaihetta, joka vallitsi Frankkien valtakunnassa ja sen lähialueilla noin vuosina 480–720 jaa. Tällöin merovingien suku hallitsi kyseistä valtakuntaa, josta myöhempi Ranskan valtio katsoo juuriensa juontuvan. Kuuluisin merovingikuningas oli Klodvig, joka teki 400- ja 500-lukujen taitteessa menestyksekkäitä valloitusretkiä ja käännytti frankit kristinuskoon. Merovingisuvun keskinäiset valtataistelut kuitenkin toivat valtakuntaan hajaannusta. 600-luvun lopulle tultaessa merovingit olivat enää nimellisiä hallitsijoita. Frankkien todellinen hallitsija, Kaarle Suuren isä Pipin Pieni, syrjäytti viimeisen merovingin vuonna 751 ja otti valtaistuimen itselleen.
Merovingiaika Pohjois-Euroopassa

Norjassa ja Suomessa merovingiajaksi kutsutaan rautakauden jaksoa, joka vallitsi noin vuosina 550/600–800/825. Suomalaisessa tutkimuskirjallisuudessa on varsinkin aiemmin käytetty myös ajoituksia 575– tai 600–800. Norjan ja Suomen arkeologiaan merovingiajan käsite on lainattu Keski-Euroopan saksankielisestä terminologiasta. Ruotsissa puhutaan tyypillisesti Vendel-ajasta, Tanskassa nuoremmasta kansainvaellusajasta tai nuoremmasta germaanisesta rautakaudesta, Virossa esiviikinkiajasta, Latviassa ja Liettuassa keskisen rautakauden (400–800/900) jälkipuoliskosta.
Merovingiaika Pohjois-Euroopassa > Merovingiaika Suomessa

Merovingiaika tunnetaan etupäässä kalmistoissa eli hautapaikoilla suoritettujen arkeologisten kaivausten perusteella. Asuinpaikkoja on toistaiseksi tutkittu melko vähän.
Varsinais-Suomessa, Satakunnassa, Pirkanmaalla, Etelä-Pohjanmaalla, Länsi-Uudellamaalla ja Ahvenanmaalla merovingiaika on hyvin runsaslöytöinen ajanjakso. Näillä alueilla hautoihin laitettiin runsaasti aseita ja muita metalliesineitä. Pienempi määrä hautalöytöjä tunnetaan myös Kanta-Hämeestä ja Päijät-Hämeestä. Jonkin verran hautalöytöjä on myös Etelä-Savossa (Mikkeli), Etelä-Karjalassa (Rautjärvi), Karjalankannaksella (Sakkola) ja mahdollisesti Lapissakin (Kemijärvi). Muillakin Suomen alueilla on ollut asutusta tai säännöllistä ihmistoimintaa (eränkäyntiä), joka kuitenkin on jättänyt vain hyvin heikkoja arkeologisia jälkiä itsestään. Lounais-Suomessa ja Etelä-Pohjanmaalla maanviljelyllä ja karjanhoidolla oli suuri merkitys elinkeinoina. Syrjäisemmillä seuduilla korostui kalastuksen ja metsästyksen merkitys.
Asesepän taidot olivat korkealle kehittyneitä. Yhteyksiä pidettiin yllä sekä Skandinaviaan, Länsi-Eurooppaan, Baltiaan että Venäjällä asuvien suomensukuisten väestöjen suuntaan. Viimeksi mainittuun ryhmään kuuluivat varsinkin permiläiset Kama-joen laaksossa Itä-Venäjällä. Vilkkaiden ulkomaanyhteyksien rinnalla Suomen alueella kehitettiin myös omintakeisia ase- ja korutyyppejä.
Yleisin hautaustapa oli polttohautaaminen. Hautarovion jäännökset kätkettiin kiviröykkiöön tai polttokenttäkalmistoon. Euraan ja Köyliöön Ala-Satakunnassa ilmaantui kuitenkin merovingiajan alussa polttamatta hautaaminen eli ruumishautaus. Arkeologi Nils Cleve on verrannut näitä ruumiskalmistoja Länsi-Euroopan varhaiskristillisiin rivihautakalmistoihin. Hän on arvellut, että uuden hautaustavan toivat tullessaan germaaniset maahanmuuttajat tai kenties "paluumuuttajat", jotka palasivat Suomeen palveltuaan mannermaalla sotureina. Kysymystä ei ole kuitenkaan vielä selvitetty lopullisesti.
Rikkaat hautalöydöt viittaavat jonkinlaiseen yhteiskunnalliseen hierarkiaan. Eräät paikalliset päälliköt Lounais-Suomesta ja Etelä-Pohjanmaalta ovat ehkä palvelleet Keski-Ruotsin ja Etelä-Skandinavian kuninkaiden hoveissa aseistettuina seuruemiehinä. Tähän viittaavat miekat, joiden kahvat on koristeltu ns. Salinin tyylillä II.
Tunnettuja tämän vaiheen muinaisjäännöksiä Suomessa ovat polttokenttäkalmistot (esimerkiksi Laitilan Vainionmäki, Turun Ristimäki, Uudenkaupungin/Kalannin Kalmumäki, Vesilahden Kirmukarmun mäki, Isonkyrön Pukkila) ja ruumiskalmistot (esimerkiksi Euran Luistari ja Pappilanmäki sekä Köyliön Köyliönsaari). Merovingiaikaan ajoittuu myös Isonkyrön Leväluhta, joka on tulkittu joko uhrilähteeksi tai suokalmistoksi.
Kirjallisuutta

Cleve, Nils: Skelettgravfälten på Kjuloholm i Kjulo: Den yngre folkvandringstiden (1943)
Formisto, Tarja: An Osteological Analysis of Human and Animal Bones from Levänluhta (1993)
Hackman, Alfred: Das Brandgräberfeld von Pukkila in Isokyrö (1938)
Lehtosalo-Hilander, Pirkko-Liisa: Keski- ja myöhäisrautakausi. Suomen historia 1 (1984)
Lehtosalo-Hilander, Pirkko-Liisa: Kalastajista kauppanaisiin: Euran esihistoria.  Eura:  Euran kunta, 2000.  ISBN 951-96964-1-5
Pihlman, Sirkku: Kansainvaellus- ja varhaismerovinkiajan aseet Suomessa: Typologia, kronologia ja aseet ryhmästrategioissa.  (Väitöskirja, Turun yliopisto. Iskos 10)  Helsinki:  Suomen muinaismuistoyhdistys, 1990.  ISBN 951-9056-95-5
Purhonen, Paula (toim.): Vainionmäki – A Merovingian Period Cemetery in Laitila, Finland (1996)
Salmo, Helmer: Die Waffen der Merowingerzeit in Finnland (1938)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merovingiaika Wikimedia Commonsissa
Klaus Lehnertz

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Klaus Lehnertz |  Klaus Lehnertz |  Klaus Lehnertz |  |
Maa:   Saksa
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | seiväshyppy |  |
Klaus Lehnertz (s. 13. huhtikuuta 1938) on entinen saksalainen seiväshyppääjä ja olympiamitalisti.
Lehnertz saavutti seiväshypyssä olympiapronssia Tokiossa 1964 tuloksella 500 cm. Itäsaksalainen Manfred Preussger jäi tässä noin kahdeksan tuntia ja 45 minuuttia kestäneessä kilpailussa samalla tuloksella neljänneksi. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 Lehnertz sijoittui 13:nneksi tuloksella 430 cm ja Budapestin EM-kilpailuissa 1966 yhdeksänneksi tuloksella 470 cm. Méxicon 1968 olympialaisissa hän jäi karsintaan tuloksella 475 cm.
Lehmäantiloopit

| Lehmäantiloopit |
| --- | --- |
 Punalehmäantilooppi (Alcelaphus buselaphus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Onttosarviset Bovidae
Alaheimo::  Lehmäantiloopit Alcelaphinae  Brooke, 1876
Suvut
 Gnuut (Connochaetes)  Topit (Damaliscus)  Lehmäantiloopit (Alcelaphus)  Hirola (Beatragus hunteri) 
Katso myös
   Lehmäantiloopit Wikispeciesissä   Lehmäantiloopit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehmäantiloopit (Alcelaphinae) on onttosarvisiin kuuluva sorkkaeläinten alaheimo, johon nykykäsityksen mukaan kuuluu neljä sukua ja kymmenen suurikokoista lajia. Joidenkin auktorien mukaan lajeja olisi vain viisi. Kaikki lajit elävät Afrikassa. Varhaisimpien tunnettujen lehmäantilooppien fossiilit ovat 4,5—5,0 miljoonan vuoden takaa Afrikasta. Alaheimo moninaistui ilmestymisensä jälkeen epätavallisen nopeasti. Sen monimuotoisuus oli laajimmillaan kaksi miljoonaa vuotta sitten, jolloin eli vähintään 8 sukua ja 15 lajia.
Kaikki alaheimon lajit ovat erikoistuneet syömään heinäkasveja, joita on runsaasti mutta epävakaasti saatavilla. Lehmäantilooppeja eli suurina laumoina ympäri Afrikkaa vielä muutama vuosisata sitten, mutta nykyään vain Itä-Afrikan gnuut ja sassabiantiloopit yltävät entisaikojen lukuihin. Monia lajeja kuten gnuita, lehmäantilooppeja ja valkopäätopeja kasvatetaan runsaasti riistatiloilla.
Kaikilla lajeilla on kömpelö ja kankea ulkomuoto. Pitkät ja hoikat jalat ovat mukautuneet hyvin niiden elintapoihin avoimilla tasangoilla. Niiden etujaloissa on hajurauhaset. Pidentynyt turpa tasapainottaa suhteettoman lyhyttä kaulaa ja selän kyttyrää mahdollistaen laiduntamisen. Lehmäantilooppien keskuudessa urokset ovat 10–20 % naaraita suurempia, mutta sukupuolet eroavat muutoin vain vähän toisistaan. Molempien sukupuolten silmänedusrauhaset ovat hyvin kehittyneet. Sarvet ovat lyyramaiset tai tuplakiertyneet, ja sekä uroksilla että naarailla on sarvet, joskin uroksilla ne ovat yleensä pidemmät ja paksummat. Lehmäantilooppien poikaset syntyvät vaaleanruskeina ja pysyttelevät tiiviisti emonsa luona heti syntymänsä jälkeen. Monilla lajeilla kuten gnuilla ei ole lainkaan piilotteluvaihetta.