stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bura
Rakennukset ja löydökset

Pausaniaan mukaan uudelleenrakennetussa Burassa oli Demeterille, Afroditelle, Eileithyialle ja Isikselle omistetut temppelit. Buraikos-joen rannalla Buran ja meren välillä sijaitsi Herakles Buraikoksen oraakkelinluola.
Ovidius sanoo, että Buris-nimisen kaupungin rauniot olisivat olleet edelleen näkyvissä meren pohjassa, samoin kuin Heliken rauniot. Samaa sanoo myös Plinius vanhempi. Tämän on usein tulkittu viittaavan vanhaan Buraan, ja siksi joskus on ajateltu, että se olisi sijainnut rannikolla, ja uusi kaupunki olisi rakennettu enemmän sisämaahan. Pausanias ja Strabon eivät kuitenkaan mainitse vanhan kaupungin sijainneen rannikolla, ja heidän käyttämänsä ilmaisut vaikuttavat todistavan toista.
Nykyisestä Kástrosta ja sen läheltä on löydetty rakennusten perustuksia, kaupungin- ja tukimuurien jäänteitä ja kallioon rakennuksia varten tehtyjä leikkauksia sekä hautoja ja keramiikan sirpaleita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bura Wikimedia Commonsissa
Buran raunioiksi arveltuja jäänteitä Kástrossa.
Juhani Antonoff

Juhani Antonoff vuoden 1915 tienoilla.
NKVD:n asuinkortteliin kuuluva Iset-hotelli nykyisessä Jekaterinburgissa.
Juhani Antonoff (ven. Ива́н Па́влович Анто́нов, Ivan Pavlovitš Antonov, 11. helmikuuta 1887 Viipuri – 24. joulukuuta 1967 Lahti) oli Venäjällä työskennellyt suomalainen arkkitehti.
Juhani (Johannes) Antonoff syntyi varakkaaseen suomenvenäläiseen perheeseen. Hän valmistui Viipurin reaalilyseosta vuonna 1906 ja pääsi opiskelemaan Pietarin taideakatemian arkkitehtiosastolle vuonna 1908. Antonoff valmistui kiitettävin arvosanoin vuonna 1917.
Opiskeluaikanaan Antonoff toimi Pietarissa muun muassa arkkitehti Aleksandr Poleštšukin apulaisena. Venäjän vallankumouksen jälkeen hän työskenteli Pietarin kansantalousneuvostossa. Antonoff palasi vuonna 1921 Viipuriin, jossa hän oli reaalilyseon piirustuksenopettajana.
Vuonna 1926 Antonoff lähti Ivan Fominin kannustamana Uralille rakentamaan Sverdlovskin ja Magnitogorskin teollisuuskaupunkeja. Hän työskenteli suunnittelutoimisto Uralgipromezin työryhmän johtajana ja suunnitteli etupäässä Veniamin Sokolovin kanssa konstruktivismia edustavia teollisuus- ja asuinrakennuksia. Niiden joukossa ovat Magnitogorskin metallitehdas, Serovin metallityöläisten kulttuuritalo sekä NKVD:n asuintalot ja toinen Neuvostojen talo Sverdlovskissa.
Sverdlovskissa vakoilijaksi epäilty Antonoff palasi Viipuriin vuonna 1933. Hän sai töitä Jalmari Lankisen arkkitehtitoimistosta, joka siirtyi Lahteen vuonna 1944. Antonoff työskenteli nimettömänä, mutta toimiston töissä voi nähdä samoja piirteitä kuin hänen aikaisemmin suunnittelemissaan rakennuksissa. Tällaisia ovat sylinterimäiset muodot, erkkerit, massojen väliset kontrastit ja paljaiden julkisivujen nauhaikkunat. Antonoffin Sverdlovskin-kauden tyyliä edustavat muun muassa useat sairaalarakennukset sekä Armilan koulu (1938) Lappeenrannassa ja asuintalo Jyväskylässä (1945).
Pekka Harni

Pekka Harni (s. 12. tammikuuta 1956 Ikaalinen) on suomalainen arkkitehti ja teollinen muotoilija. Hänet nimettiin vuonna 2011 Vuoden teolliseksi muotoilijaksi.
Harni tuli ylioppilaaksi oululaisesta Merikosken lukiosta vuonna 1975 ja opiskeli sitten arkkitehtuuria Itävallassa Innsbruckin yliopistossa 1976–1979 ja myöhemmin Wienin teknillisessä yliopistossa 1985–1988. Suomessa hän valmistui teolliseksi muotoilijaksi vuonna 1985 Taideteollisesta korkeakoulusta, jossa hän on toiminut myös tuntiopettajana. Arkkitehdiksi Harni valmistui Tampereen teknillisestä yliopistosta vuonna 2002. Vuonna 2007 Harni perusti japanilaisen vaimonsa Yuka Takahashin kanssa oman suunnittelutoimiston nimeltä Harni-Takahashi Design & Architecture.
Harnin suurelle yleisölle tunnetuimpia töitä ovat Arabialle suunniteltu ABC-astiasto (Design Plus -palkinto 1999) ja siitä kehitetty Nero-astiasto. Harni on suunnitellut myös muun muassa tekstiilejä Marimekolle.
Butheia

| Butheia> Βούθεια.Sijainti |
| --- | --- |
 Butheia
Koordinaatit:  38°18′43″N, 26°17′43″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Çeşme, İzmir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Joonia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Butheia (m.kreik. Βούθεια, Būtheia tai Boutheia) eli Buthia (Βουθία, Būthia tai Bouthia) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Jooniassa nykyisen Turkin alueella. Sen kaupunkikeskuksen sijaintia ei tunneta varmuudella, mutta se sijoitetaan nykyisen Çeşmen kaupungin paikalle.
Butheian historiasta ei tiedetä paljoakaan. Myös sen asema poliksena eli itsenäisenä kaupunkivaltiona tunnetaan huonosti. Se on tutkimuksessa luettu polisten joukkoon, vaikka sitä ei suoraan kutsutakaan polikseksi missään antiikin aikaisessa lähteessä. Tärkein peruste on se, että klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Butheia kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Se esiintyy liiton verotusluetteloissa noin vuosina 454/453–426/425 eaa. Toisaalta tuohon aikaan Butheia oli läheisen, suuremman Erythrain poliksen alaisuudessa.
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Būtheieus (Βουθειεύς).
Norman Spinrad

Norman Spinrad
Norman Richard Spinrad (s. 1940) on yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hän on naimisissa kirjailija N. Lee Woodin kanssa. Hän on asunut Yhdysvaltojen lisäksi Englannissa. Nykyisin hän asuu Pariisissa Ranskassa.
Spinrad työskenteli aluksi kustannusalalla, mutta ryhtyi vuonna 1966 kokopäiväiseksi kirjailijaksi. Hän on julkaissut parikymmentä romaania sekä novelleja, tv-käsikirjoituksia, poliittisia kolumneja, esseitä ja sanoituksia. Lisäksi hän on toiminut elokuva-arvostelijana, radiojuontajana ja laulajana.
Spinrad toimi Science Fiction and Fantasy Writers of America -yhdistyksen puheenjohtajana vuosina 1980–1982 ja uudelleen 2001–2002.
Suomennetut romaanit

Jack Barron.  ((Bug Jack Barron, 1968.) Suom. Juha Ahokas)  Like, 1997.  ISBN 951-578-488-3
Rautainen unelma.  ((The Iron Dream, 1972.) Suom. Vuokko Aitosalo)  Vaskikirjat, 2008.  ISBN 978-952-5722-05-5
Kapteenin tarina.  ((The Void Captain’s Tale, 1983.) Suom. Kristiina Drews)  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-22536-3
Deus X.  ((Deus X, 1993.) Suom. Anita Puumalainen)  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19567-7
Kirjallisuutta

Ulkomaisia tieteiskirjailijoita 1. Toimittaneet Toni Jerrman ja Vesa Sisättö. BTJ Kirjastopalvelu, 2004.
Aiheesta muualla

Kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Sari Peltoniemi: Kapteenin tarina (Arkistoitu – Internet Archive). Kalaksikukko 6.7.1999.
Jukka Halme: Kapteenin tarina. Aikakone 26.1.2000.
Pertti Avola: Spinrad pohtii ihmisen kaipuuta mahdottomaan. Helsingin Sanomat 30.7.1999.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Bulgarian miesten lentopallomaajoukkue

Bulgarian miesten lentopallomaajoukkue edustaa Bulgariaa lentopallon kansainvälisissä otteluissa. Sen sijoitus maailmanrankingissa on neljästoista heinäkuussa 2017. Joukkue on saavuttanut olympiahopeaa Moskovassa 1980, viisi MM-mitalia (yksi hopea ja neljä pronssia) sekä viisi EM-mitalia (yksi hopea ja neljä pronssia). Maailmancupissa joukkue saavutti pronssia vuonna 2007 ja maailmanliigassa se on sijoittunut useasti neljänneksi.
Historia

Vuonna 2021 tulee kuluneeksi sata vuotta siitä, kun lentopallo tuli Bulgariaan. Lyhyen ajan sisällä lentopallosta tuli suuri, suosittu laji ja harrastetuimpia urheilulajeja Bulgariassa. Bulgaria osallistui heti ensimmäisiin maailmanmestaruuskisoihin vuonna 1949.
Bulgarian miesten maajoukkue on esiintynyt onnistuneesti MM- ja EM-kisoissa jo yli 50 vuoden ajan. Miesten maajoukkue voitti ensimmäisen mitalinsa, pronssia, Prahan MM-kisoissa 1949. Joukkue voitti pronssia myös Moskovan MM-kisoissa 1952 ja Pariisissa 1986. MM-kisoissa Sofiassa 1970 se sai hopeaa ja sen viimeisin MM-mitali on pronssi Japanista vuodelta 2006.
Euroopan-mestaruuskisoissa joukkue on esiintynyt 28 kertaa ja voittanut viisi mitalia: hopeaa Pariisissa 1951 sekä pronssia Bukarestissa 1955, Varnassa 1981 ja  Itä-Berliinissä 1983 ja Turkin kisoissa 2009.
Vuonna 1994 Bulgaria osallistui ensimmäisen kerran maailmanliigaan, jossa sijoitus oli neljäs. Joukkue sijoittui neljänneksi myös muun muassa vuosina 2004 ja 2006. Vuoden 2007 maailmancupissa Bulgaria oli kolmas, minkä ansiosta se pääsi vuoden 2008 kesäolympialaisiin Pekingiin. EM-kisoissa kahdeksanneksi sijoittunut Bulgaria sai paikan maailmancupiin villillä kortilla, jota myös EM-kisoissa neljänneksi sijoittunut Suomi haki.
Olympialaisissa Bulgarian mieslentopalloilijat ovat esiintyneet kahdeksan kertaa, viimeksi vuosina 2008 ja 2012. Moskovassa 1980 maa saavutti hopeaa.
Arvokisasijoitukset > Olympialaiset

Tokio 1964 – 5. sija
México 1968 – 6. sija
München 1972 – 4. sija
Moskova 1980 – hopeaa
Soul 1988 – 6. sija
Atlanta 1996 – 7. sija
Peking 2008 – 5. sija
Lontoo 2012 – 4. sija
Arvokisasijoitukset > MM-kilpailut

Praha 1949 – pronssia
Moskova 1952 – pronssia
Pariisi 1956 - 5. sija
Moskova 1962 – 4. sija
Praha 1966 - 7. sija
Sofia 1970 – hopeaa
México 1974 - 7. sija
Rooma 1978 - 10. sija
Buenos Aires 1982 - 5. sija
Pariisi 1986 – pronssia
Rio de Janeiro 1990 - 5. sija
Ateena 1994 - 9. sija
Tokio 1998 - 7. sija
Argentiina 2002 - 13. sija
Japani 2006 – pronssia
Italia 2010 - 7. sija
Puola 2014 - 13. sija
Bulgaria ja Italia 2018 - 11. sija
Arvokisasijoitukset > EM-kilpailut

Sofia 1950 – 4. sija
Pariisi 1951 – hopeaa
Bukarest 1955 – pronssia
Praha 1958 – 4. sija
Bukarest 1963 – 4. sija
Istanbul 1967 - 9. sija
Milano 1971 - 7. sija
Belgrad 1975 - 5. sija
Helsinki 1977 - 5. sija
Pariisi 1979 - 10. sija
Varna 1981 – pronssia
Berliini 1983 – pronssia
Amsterdam 1985 - 5. sija
Gent 1987 - 11. sija
Tukholma 1989 - 6. sija
Berliini 1991 - 5. sija
Turku 1993 - 5. sija
Ateena 1995 – 4. sija
Eindhoven 1997 - 9. sija
Wien 1999 - 7. sija
Ostrava 2001 - 6. sija
Berliini 2003 - 9. sija
Venäjä 2007 - 8. sija
Turkki 2009 – pronssia
Itävalta 2011 - 6. sija
Tanska 2013 - 4. sija
Bulgaria ja Italia 2015 - 4. sija
Puola 2017 - 6. sija
Olympiahopeajoukkue 1980

Lähde:
| Nimi | Syntymäaika |
| --- | --- |
Stojan Guntšev: 11.02.1958
Hristo Stojanov: 05.07.1953
Dimitar Slatanov: 09.11.1948
Dimitar Dimitrov: 12.01.1952
Tsano Tsanov: 25.03.1949
Stefan Dimitrov: 15.05.1956
Petko Petkov: 17.05.1958
Mitko Todorov: 16.06.1956
Kaspar Simeonov: 17.05.1955
Emil Valtšev: 23.02.1950
Hristo Ilijev: 07.11.1951
Jordan Angelov: 28.08.1953
MM-pronssijoukkue 2006

| Numero | Nimi | Syntymäaika | Seura |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Evgeni Ivanov | 03.06.1974 |  BOT Skra Bełchatów |
| 2 | Hristo Cvetanov | 29.03.1978 |  Stade Poitevin VB Poitiers |
| 3 | Andrej Zekov | 12.03.1980 |  Levski Siconco Sofia |
| 4 | Bojan Jordanov | 12.03.1983 |  Levski Siconco Sofia |
| 5 | Ivan Zarev | 25.06.1986 |  Slavia Sofia |
| 6 | Matei Kazijski | 29.09.1984 |  VK Dynamo Moskova |
| 11 | Vladimir Nikolov | 03.10.1977 |  Tours VB |
| 13 | Teodor Salparov | 16.08.1982 |  Gazowik Orenburg |
| 15 | Krasimir Gajdarski | 23.02.1984 |  Levski Siconco Sofia |
| 16 | Todor Aleksiev | 21.04.1983 |  Levski Siconco Sofia |
| 17 | Plamen Konstantinov | 14.06.1973 |  Gazprom Surgut |
| 19 | Daniel Pejev | 11.05.1970 |  Lukoil Neftochimik |
Burštyn

| Burštyn (Бурштин) |
| --- | --- |
 Suuritehoinen Burštynin hiilivoimalaitos sijaitsee tekojärven rannalla.
 lippu:  vaakuna
 Burštyn
 Koordinaatit: 49.2509°N, 24.6309°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Ivano-Frankivskin alue
Piiri:  Ivano-Frankivskin piiri
Kirjallinen maininta:  1400-luku (Nove Selo, 1436)
Kaupunkityyppinen taajama:  1940
Kaupunki:  1993
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  2,51 km²
Väkiluku (2021):  14 866
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Burštyn (ukr. Бурштин) on kaupunki Ukrainan länsiosassa sijaitsevan Ivano-Frankivskin alueen Ivano-Frankivskin piirin pohjoisosassa, 40 kilometriä aluekeskus Ivano-Frankivskista pohjoiseen. Kaupungin kautta kulkee Ivano-Frankivskista Lviviin johtava rautatie sekä samat aluekeskukset yhdistävä kansallinen maantie N09. Kaupungin asukasluvuksi arvioitiin 14 866 (2021).
Nykyistä Burštynia edelsi 1400-luvulla perustettu Nove Selo (maininta 1436), joka sai virallisen aseman 1554. Paikkakunnan nykyinen nimi tuli käyttöön vuonna 1596. Se kuului pitkään Sinjavskyin suvun yksityisesti omistamiin maihin.
Kaupunkityyppisen taajaman asema paikkakunta sai vuonna 1940. Piirikeskus se oli vuosina 1940–1962. Vuonna 1993 Burštynista tuli kaupunki.
Burštynin voimalaitos

Kaupungin kaakkoispuolella on tekojärvi ja sen rannalla, kaupungin eteläpuolella suuri, hiiltä käyttävä 2 400 megawatin Burštynin lämpövoimalaitos (Бурштинська теплова електростанція, BTES). Se on Ukrainan ensimmäinen keskieurooppalaiseen ENTSO-E-kantaverkkoalueseen liittynyt saareke Ukrainassa, joka on tuottanut sähköä sekä Ukrainan länsiosiin että vientiin Slovakiaan ja Unkariin 220, 330 ja 400 kV:n suurjännitelinjoja pitkin.
Osana pyrkimystään lamauttaa Ukrainan sähköntuotantoa ja -jakelua, Venäjä iski osana laitonta hyökkäyssotaansa ainakin 10. ja 19. lokakuuta 2022 useilla risteilyohjuksilla Burštynin voimalaitokseen vakavaa tuhoa aikeuttaen. Keväällä 2024 Venäjän uusi ilmaisku tuhosi voimalalaitosta ja sen sähkönsiirtoa aiempaa laajemmin, tuhoten voimalan suurelta osin korjauskelvottomaan tilaan.
Kulttuuritalo.
Rautatieasemaa.
Pyhän kolminaisuuden kirkko, oikealla koulu.
Pyhälle ristille omistettu kirkko.
Kolmas kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Burštyn Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat
Butadai

| Butadai> Βουτάδαι.Sijainti |
| --- | --- |
 Butadai
Koordinaatit:  37°59′15″N, 23°42′37″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Akadimía Plátonoksen eteläosa, Ateena, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunginosa ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Oineis
 :  Ptolemais (vsta 224 eaa.)
Trittys:  asty
Demonyymi:  Būtadēs (Βουτάδης)
Bulen jäseniä:  1
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Butadai (m.kreik. Βουτάδαι, Būtadai tai Boutadai, lat. Butadae) oli antiikin aikainen alun perin Oineis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Butadain oletetaan sijainneen luoteeseen Kerameikoksen demoksesta suunnilleen nykyisen Ateenan Akadimía Plátonoksen kaupunginosan alueella tai sen eteläpuolella.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Oineis ja sillä oli yksi edustaja Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 224/223 eaa. Ptolemais-fyleen.
Butadaista oli kotoisin muun muassa valtiomies ja puhuja Lykurgos. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Būtadēs (Βουτάδης).
Pavel Bušujev

Pavel Ivanovitš Bušujev (ven. Па́вел Ива́нович Бушу́ев; 20. tammikuuta 1890 nykyisen Tverin alueen Lihoslavlin piirin Gnezdovon kylä – 9. syyskuuta 1937 Leningrad) oli karjalainen ja neuvostoliittolainen poliitikko.
Pavel Bušujev syntyi tverinkarjalaisen talonpojan perheeseen. Vuonna 1909 hän lähti töihin Pietariin, jossa vuonna 1911 liittyi bolševikkeihin ja vuonna 1914 tuomittiin vankilaan vallankumouksellisen toimintansa takia. Vuonna 1918 hän johti Tverin kaupunginneuvoston raha-asiain osastoa ja vuonna 1920 osallistui Puolan vastaiseen sotaan. Vuosina 1921–1926 Bušujev toimi ammattiliitto-organisaattorina Leningradissa ja Tverissä, vuosina 1926–1930 NKP(b):n Vjatkan lääninkomitean sihteerinä ja vuosina 1930–1935 Leningradin Moskovan piirin puoluekomitean sihteerinä. Marraskuussa 1935 Bušujev lähetettiin Petroskoihin, jossa hän työskenteli Karjalan kansankomissaarien neuvoston neuvoston puheenjohtajana. Hän toimi myös NKP(b):n 11.–17. edustajakokousten sekä 13.–17. puoluekonferenssin edustajana.
Alkuvuodesta 1937 Pavel Bušujev erotettiin kommunistipuolueesta. Hänet pidätettiin saman vuoden elokuussa, tuomittiin vastavallankumouksellisena kuolemaan ja ammuttiin Leningradissa.
Aiheesta muualla

Pavel Bušujev Tverin alue -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Glen Cook

| Glen Cook |
| --- | --- |
 Glen Cook, Utopiales 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1944
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Kirjailija
Esikoisteos:  Musta komppania (1984)
Aiheesta muualla
www.glencook.org
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Glen Cook (s. 1944) on yhdysvaltalainen tieteis- ja fantasiakirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten Musta komppania -fantasiasarjasta, jonka ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 1984. Hän on kirjoittanut myös Dread Empire- ja Garrett, P.I. -sarjat.
Suomennetut teokset

Musta komppania.  ((The Black Company, 1984.) Suomentanut Markus Harju)  Tampere:  Vaskikirjat, 2015.  ISBN 978-952-5722-26-0
Varjot pitenevät.  ((Shadows Linger, 1984.) Suomentanut Markus Harju)  Tampere:  Vaskikirjat, 2016.  ISBN 978-952-5722-32-1
Valkoinen ruusu.  ((The White Rose, 1985.) Suomentanut Markus Harju)  Tampere:  Vaskikirjat, 2017.  ISBN 978-952-5722-39-0
Aiheesta muualla

Jerrman, Toni: Hiki ja veri haisevat 30 vuotta vanhassa Musta komppania -fantasiaklassikossa. Helsingin Sanomat 13.8.2015.
Suntila, Shimo: Musta komppania. Tähtivaeltaja 3/2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef
HMS Burghead Bay (K622)

| HMS Burghead Bay |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Charles Hill and Sons, Bristol
Kölinlasku:  21. syyskuuta 1944
Laskettu vesille:  3. maaliskuuta 1945
Palveluskäyttöön:  20. syyskuuta 1945
Poistui palveluskäytöstä:  elokuu 1958
Loppuvaihe:  Portugalin laivastolle 1959 nimellä NRP Álvares Cabral palveluksesta 23. kesäkuuta 1971
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 626 t (standardi) 2 571 t (kuormattu)
Pituus:  93,65 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,73 m
Syväys:  3,89 m
Koneteho:  5 500 ihp
Nopeus:  19,5 solmua
Miehistöä:  157
Aseistus
Aseistus:  4 x 4" QF Mark XVI -tykkiä 2 putkisina HA/LA Mk XIX -asennuksina 4 x Bofors 40 mm -ilmatorjuntatykkiä 1 x Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheitin 2 x syvyyspommikiskoa ja 4 -heitintä, joihin 50 syvyyspommia
HMS Burghead Bay (viirinumero K622) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston syyskuussa 1945 palvelukseen otettu Bay-luokan fregatti. Alus poistettiin palveluksesta 1958 ja se myytiin 1959 Portugalille, joka nimesi aluksen NRP Álvares Cabraliksi.
Valmistus

Alus tilattiin alun perin Aberdeenista Hall Russellilta Loch-luokan fregattina nimellä HMS Loch Harport. Sen tilaus kuitenkin peruutettiin joulukuussa 1943 ja se siirrettiin Bay-luokkaan Bristoliin Charles Hill & Sons'lle vuonna 1944 työnumerolla J601. Sen köli laskettiin 21. syyskuuta 1944 telakkanumerolla 301 ja alus laskettiin vesille 3. maaliskuuta 1945 kumminaan Amiraliteetin ensimmäisen merilordin A. V. Alexanderin puoliso. Alus valmistui puoli vuotta myöhemmin 20. syyskuuta.
Palvelus

Alus sijoitettiin palvelukseen oton jälkeen Plymouthin paikallislaivueeseen. Tammikuussa 1952 alus lähti La Platan kautta Falklandille vartioalukseksi, mistä tehtävästä sen vapautti huhtikuussa HMS Veryan Bay. Alus lähti Bermudalle liittyäkseen Länsi-Intian laivueeseen, mistä se palasi telakalle Britteinsaarille lokakuussa.
Huhtikuussa 1953 alus palasi palvelukseen. Se osallistui kruunajaisten yhteydessä pidettyyn laivastokatselmukseen ennen paluutaan Bermudalle, mistä se palasi Britteinsaarille kesäkuussa 1954. Alukselle asennettiin uudet tutkat ja UHF-radiot, minkä jälkeen se palasi joulukuussa Länsi-Intian laivueeseen. Alus siirtyi Falklandille vartioalukseksi helmikuussa 1955, mistä se palasi Bermudalle kesäkuussa palaten Britteinsaarille marraskuussa.
Alus oli Devonportin telakalla tammikuusta 1956 maaliskuuhun 1957. Alus palasi palvelukseen 24. toukokuuta liitettynä 7. fregattilaivueeseen Etelä-Atlantin asemalle ja se aloitti elokuussa matkansa Simon's Towniin. Alus vieraili Brasiliassa ja Argentiinassa sekä osallistui laivueen harjoituksiin Etelä-Atlantilla. Alkuvuodesta 1958 alus vieraili Itä-Afrikassa ja toukokuussa se lähti Falklandille vartiolaivaksi. Kesäkuussa alus aloitti paluumatkan Britteinsaarille vieraillen Etelä-Amerikan länsirannikon satamissa Chilessä ja Perussa ennen paluutaan Atlantille Panaman kanavan läpäistyään. Alus saapui elokuussa Devonportiin, jossa se poistettiin palveluksesta. Alus sijoitettiin reserviin ja se asetettiin poistolistalle.
Palvelus > NRP Álvares Cabral

Portugali osti aluksen toukokuussa 1959 ja liitti sen laivastoonsa nimellä NRP Álvares Cabral. Alus palveli ilmatorjuntafregattina, kunnes se poistettiin palveluksesta 23. kesäkuuta 1971. Alus romutettiin.
Neil Simon

Neil Simon vuonna 1966
Marvin Neil Simon (4. heinäkuuta 1927 Bronx, New York – 26. elokuuta 2018 Manhattan, New York) oli yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. Hän sai uransa aikana kolme Tony-palkintoa ja yhden Pulitzerin.
Simon syntyi Bronxissa New Yorkissa ja opiskeli vuonna 1946 lyhyen aikaa New Yorkin yliopistossa. Hänen ensimmäinen Broadway-näytelmänsä Come Blow Your Horn kantaesitettiin vuonna 1961.
Simon oli 1960-luvulta 2000-luvulle tuottelias kirjoittaja. Hän julkaisi kymmenittäin tunnettuja näytelmiä ja käsikirjoitti elokuvia. Hän oli naimisissa muun muassa Marsha Masonin kanssa vuosina 1973–1981 ja Elaine Joycen kanssa vuodesta 1999.
Elämä ja ura

Simon syntyi juutalaisperheeseen heinäkuussa 1927 New Yorkin Bronxissa. Hänen isänsä Irving Simon oli vaatekauppias. Bronxin lisäksi hän varttui myös Washington Heightsin naapurustossa Manhattanilla. Hän opiskeli New Yorkin yliopistossa 1944–1945 ja Denverin yliopistossa Coloradossa 1945–1946, jossa hän palveli samalla Yhdysvaltain ilmavoimissa ja toimi sotilaslehden urheilutoimittajana.
1940-luvulla Simon kirjoitti myös radiohupailuja veljensä Dannyn kanssa. 1950-luvulla he siirtyivät televisioon, jossa he kirjoittivat sketsejä muun muassa Jackie Gleasonille kirjoittajakollegoinaan muun muassa Woody Allen ja Mel Brooks. Danny Simon siirtyi ohjaajan tehtäviin, mutta Neil Simon alkoi saada yhä enemmän menestystä kirjoittajana ja voitti Emmy-palkinnon Sid Caesarin (1957) ja Phil Silverin tv-show’sta (1959). Vuonna 1961 veljekset Neil ja Danny Simon julkaisivat ensimmäisen teatterinäytelmänsä Come Blow Your Horn, joka oli samalla heidän viimeinen yhteistyöhankkeensa.
Neil Simon ryhtyi työskentelemään yksin ja tuotteliaasti niin, että parhaimmillaan syntyi näytelmä joka vuosi. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat Barefoot in the Park (1964), The Odd Couple (1966), Last of the Red Hot Lovers (1970), The Prisoner of Second Avenue (1972); Brighton Beach Memoirs (1984), Biloxi Blues (1986), Broadway Bound (1987) ja Lost in Yonkers (1991).
Neil Simon teki näytelmistään myös elokuvasovituksia. Näitä ovat Päreet palaa!‎‎ (1975, ohj. Melvin Frank), Brighton Beach Memoirs (1986, ohj. Gene Saks), Sukumme on toista maata (Lost in Yonkers, 1993, ohj. Martha Coolidge), Jake’s Women (1996, ohj. Glenn Jordan) ja London Suite (1996, ohj. Jay Sandrich).
Simonille myönnettiin Tony-palkinto näytelmistä The Odd Couple, Biloxi Blues ja Lost in Yonkers, josta hän sai myös Pulitzer-palkinnon.
Vuonna 1999 Simonilta julkaistiin omaelämäkerta The Play Goes On: A Memoir.
Simon kuoli keuhkokuumeeseen 91-vuotiaana Manhattanilla 26. elokuuta 2018. Ennen kuolemaansa hän sairasti Alzheimerin tautia ja munuaisten vajaatoimintaa.