stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gabriel Wilhelm Cadenius

Gabriel Wilhelm (Vilhelm) Cadenius (30. heinäkuuta 1850 Helsinki – 10. lokakuuta 1903 Kotka) oli suomalainen yrittäjä, yritysjohtaja, konsuli ja valtiopäivämies.
Cadeniuksen vanhemmat olivat raatimies ja kauppias Karl Wilhelm Cadenius ja Albertina Henriette Bergholm ja puoliso vuodesta 1879 Jenny Wilhelmina Dromberg (k. 1898). Cadenius suoritti ylioppilastutkinnon ja opiskeli hetken yliopistossa, mutta siirtyi liikealalle. Hän toimi ensin pari vuotta konttoristina, mutta perusti sitten huolinta- ja kauppaliike Cadenius & Grahnin, jonka  johtajana Kotkassa hän työskenteli. Cadenius oli vuodesta 1896 Kotkan kirjapaino -osakeyhtiön toimitusjohtaja ja toimi myös Etelä-Suomen sukellus -osakeyhtiön johtajana. Hän oli Tanskan varakonsuli ja Ranskan konsuliasiamies Kotkassa. Hän oli myös Kotkan kaupunginvaltuutettu kaksitoista vuotta ja toimi Kotkan kaupunginvaltuuston varapuheenjohtajana. Cadenius oli Kotkan edustaja porvarissäädyssä valtiopäivillä 1900.
Gabriel Wilhelm Cadeniuksen kuoleman jälkeen huolinta- ja kauppaliike Cadenius & Grahnia johti hänen poikansa Johan Wilhelm Cadenius (1880-1939).
Jeff Baena

| Jeff Baena |
| --- | --- |
 Jeff Baena vuonna 2017.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. kesäkuuta 1977 Miami
Kuollut: 3. tammikuuta 2025 (47 vuotta) Los Angeles
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja
Aiheesta muualla
IMDb
Jeffrey Baena (29. kesäkuuta 1977 Miami – 3. tammikuuta 2025 Los Angeles)  oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -käsikirjoittaja ja -tuottaja. Käsikirjoittajana hänet tunnetaan muun muassa elokuvasta I Heart Huckabees (2004).
Ohjaamat elokuvat

Life After Beth (2014)
Joshy (2016)
The Little Hours (2017)
Horse Girl (2020)
Spin Me Round (2022)
Yksityiselämä

Baenan puoliso oli näyttelijä Aubrey Plaza. Baena teki itsemurhan tammikuussa 2025.
Chamberlainin toinen hallitus

Sotakabinetti marraskuussa 1939.
Chamberlainin toinen hallitus oli Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus, joka muodostettiin maan sotakabinetiksi 3. syyskuuta 1939, ja jatkoi toimintaansa 10. toukokuuta 1940 saakka, jolloin pääministeri Neville Chamberlain erosi. Hallitus oli kokoonpanoltaan suppeampi kuin edeltäjänsä. Chamberlainin toista hallitusta seurasi Churchillin ensimmäinen hallitus.
Neville Chamberlain – pääministeri ja alahuoneen johtaja
Sir Samuel Hoare – hallitsijan sinetinvartija
Sir John Simon – valtiovarainministeri
Lordi Halifax – ulkoasiainministeri
Leslie Hore-Belisha – sotaministeri
Sir Kingsley Wood – ilmailuministeri
Winston Churchill – meriministeri
Lordi Chatfield – puolustushallintoministeri
Maurice Hankey – salkuton ministeri
Muuta

Alahuoneessa oppositiojohtaja Clement Attlee tiedusteli 5. joulukuuta 1939 pääministeri Chamberlainilta Suomen talvisodasta liittyen siihen, oliko hallitus tukenut Suomen pyyntöä kutsua koolle Kansainliiton neuvosto ja Kansainliiton yleiskokous koolle. Chamberlainin mukaan ei, sillä Suomi oli toiminut omasta aloitteestaan. Ellen Wilkinson tiedusteli, oliko hallitus lähettänyt mitään vastalausetta Berliiniin ja Moskovaan hallituksille Suomeen kohdistuneen alueloukkauksen vuoksi, mihin Chamberlain vastasi, että ei ollut. Vyvyan Adamsin kysymykseen, aikoiko hallitus tukea Neuvostoliiton erottamista Kansainliitosta jätettiin vastaamatta.
Talvisodan aikana alahuoneessa käytettiin 36 puheenvuoroa liittyen Suomeen.
Leif Andersson (professori)

Leif Christer Leander Andersson (s. 24. maaliskuuta 1944 Ähtävä) on suomalainen eläkkeellä oleva professori ja johtaja.
Andersson kirjoitti ylioppilaaksi Pietarsaaren yhteislyseosta 1963, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta 1970 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi Helsingissä 1973 sekä valmistui patologian erikoislääkäriksi Helsingin yliopistosta 1975. Hän jatkoi opintojaan myös Uppsalan yliopistossa 1975–1976 ja Yhdysvaltain La Jollassa sijaitsevassa Scripps Clinic and Research Foundationissa 1989–1990.
Työurallaan Andersson toimi Helsingin yliopiston patologian dosenttina 1975–1981, patologisen anatomian professorina 1981–2012, Suomen Akatemian tutkijaprofessorina 1987–1992, Ruotsin Solnassa sijaitsevan Karoliinisen instituutin patologian professorina 1996–2000 sekä Helsingin ja Uudenmaan sairaanhoitopiirin (HUS) patologian ja genetiikan vastuualuejohtajana vuodesta 2002.
Päätyönsä ohessa Andersson on toiminut Suomen patologiyhdistyksen varapuheenjohtajana 1981–1982 ja puheenjohtajana 1983–1984. Hän toimi myös Finska Läkaresällskapetin varapuheenjohtajana 1994–1996 ja puheenjohtajana 1996–1998 sekä Suomen syöpäinstituutissa vuodesta 2004 lähtien. Suomen Tiedeseuran jäsen hänestä tuli 1981, seuran varapuheenjohtajana hän oli 2004–2007 ja puheenjohtajana vuodesta 2007. Medicinarklubben Thoraxin kunniajäsenyys Anderssonille myönnettiin 1995, Finska Läkaresällskapetin 2000 ja Vasa nationin 2004. Vuonna 2006 hänestä tuli Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen. Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 2009.
Andersson on palkittu työstään useasti. Hänelle on myönnetty Anders Jahren palkinto 1981 yhdessä Carl G. Gahmbergin kanssa ja Finska Läkaresällskapetin palkinto 1985. Suomen Tiedeseura palkitsi Anderssonin E. J. Nyströmin palkinnolla 2003 ja hänelle on myönnetty myös J. W. Runebergin palkinto 2007.
Anderssonin kirjallinen tuotanto käsittää noin 320 julkaisua immunologian, membraanibiokemian, patologian, solubiologian ja soluopin aloilta.
Aiheesta muualla

Andersson, Leif hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii
Laura Juntunen

Laura Juntunen (s. 1991 Raahe) on suomalainen tietokirjailija ja vapaa toimittaja. Hänen esikoisteoksensa Subutex-kaupungin kasvatit käsittelee huumausaineita käyttäviä raahelaismiehiä. Teos pohjautuu kirjailijan huumausaineita käyttävän lapsuudenystävän elämään, jota Juntunen seurasi kahden vuoden ajan teosta varten. Juntunen itse jätti nuoruutensa päihdepiirit 18-vuotiaana. Teos oli ehdolla Oulun kirjailijaseuran Botnia-palkinnon saajaksi vuonna 2023. Teos voitti samana vuonna Nextoryn E-book Awards -sähkökirjapalkinnon, koska sitä oli luettu palvelussa eniten alusta loppuun asti. Juntunen tuotti samasta aihepiiristä myös Subutex-Suomen naiset -podcastin.
Juntusen seuraava teos Tyttö joka en julkaistiin keväällä 2024. Se on omaelämäkerrallinen teos tyttöihin kohdistuvasta sukupuolittuneesta väkivallasta lapsuudesta aikuisuuteen. Teos oli ehdolla Botnia-palkinnon saajaksi vuonna 2024.
Teokset

Juntunen, Laura: Subutex-kaupungin kasvatit.  Helsinki:  Into Kustannus, 2022.  ISBN 978-952-351-957-2
Juntunen, Laura: Tyttö joka en.  Helsinki:  Into Kustannus, 2024.  ISBN 978-952-393-202-9
Mesrop Maštots

Mesrop Maštots Francesco Maggiotton maalauksessa 1700-luvulta.
Mesrop Maštots (noin 361 Hassik, Taronin maakunta, Armenian kuningaskunta – 441 Etšmiadzin, Armenia) oli armenialainen teologi, lingvisti ja hymnologi, joka kehitti armenialaiset aakkoset vuonna 406.
Mesrop kuului syntyperältään Mamikonianien dynastiaan. Hän toimi kuningas Chosroes III:n kirjurina käyttäen aluksi kreikan, persian ja syyrian aakkostoja. Myöhemmin hän ryhtyi pienen ryhmän mukana erakkomunkiksi ja ryhtyi tutkimaan raamatuntekstejä. Hän palasi kuitenkin sivilisaation pariin Bysantin ja Parthian jakaessa maan. Tähän aikakauteen tuli tarpeelliseksi muodostaa armenialainen aakkosto, mikä tapahtui Mesropin johdolla vuonna 406. Tässä häntä avustivat parthialaissyntyinen patriarkka Iisak sekä kuningas Chosroes III:n veli kuningas Vramšapuh. Jo vuonna 411 Raamattu käännettiin armeniaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mesrop Maštots Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Melodi Grand Prix

Nykyinen MGP:n logo.
Melodi Grand Prix (usein lyhennettynä MGP) on norjalainen vuosittain järjestettävä laulukilpailu, joka toimii maan karsintana Eurovision laulukilpailuun. Kilpailu on järjestetty vuodesta 1960 lähtien lähes aina Norjan ollessa mukana, ja se on jäänyt väliin vain vuosina 1970, 1991 sekä 2002.
Kilpailun järjestää Norjan yleisradioyhtiö NRK.
Konseptiltaan Melodi Grand Prix vastaa hyvin paljon naapurimaa Ruotsin karsintakilpailua Melodifestivalenia.
Käännös suomeksi
Audi A3 (2003)

| Audi A3 Typ 8P |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Belgia  Brasilia  Saksa  Unkari
Valmistaja:  Audi
Konserni:  Volkswagen Group
Valmistusvuodet:  2003–2013
Korimalli:  2-ovinen cabriolet 3-ovinen hatchback 5-ovinen hatchback
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Audi A3 (Typ 8L)
Seuraaja:  Audi A3 (Typ 8V)
Teknisesti samankaltaisia:   A5-pohjalevyn mallit * Audi RS3 (Typ 8PA) Audi S3 (Typ 8P)  Audi TT (Typ 8J)  Audi Q3 (Typ 8U)  SEAT Altea  SEAT León (Typ 1P)  SEAT Toledo (Typ 5P)  Škoda Octavia (Typ 1Z)  Škoda Yeti  Volkswagen Beetle (A5)  Volkswagen Caddy (Typ 2K)  Volkswagen Eos  Volkswagen Golf V  Volkswagen Golf VI  Volkswagen Golf Plus  Volkswagen Jetta V  Volkswagen Jetta VI  Volkswagen Scirocco (2008)  Volkswagen Tiguan I  Volkswagen Touran I  
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Volkswagen Group A5
Moottori:  R4 VR6
Iskutilavuus:  1,2–3,2 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto neliveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen automaatti 6-vaihteinen kaksoiskytkin 7-vaihteinen kaksoiskytkin
Mitat
Pituus:  4 215–4 285 mm
Leveys:  1 765 mm
Korkeus:  1 420 mm
Audi A3 Typ 8P on Audi A3:n toisen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2003–2013.
Audi A3 Typ 8P (2003–2013)

Audi esitteli A3:n toisen sukupolven keväällä 2003 Geneven autonäyttelyssä. Autossa käytettiin uutta A5-pohjalevyä, joka oli myös muun muassa Volkswagen Golf V:n perusrakenteena. Pituutta oli tullut lisää viisi ja leveyttä kolme senttimetriä. Akseliväli puolestaan piteni 6,5 senttimetrillä. Ensimmäisenä esitelty korimalli oli kolmiovinen, viisiovinen Sportback seurasi vuonna 2004 ja kaksiovinen Cabriolet vuonna 2008. Sportbackin keulailme poikkesi hieman kolmiovisesta yhtenäisellä etusäleiköllään, mutta kolmiovinen muuttui samannäköiseksi vuonna 2005.
Vuoden 2003 Euro NCAP -kolaritestistä A3 sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.
Bensiinimoottoriksi oli aluksi valittavissa nelisylinteriset 1,6- (101/113 hv) ia 2,0-litraiset (148 hv) sekä 3,2-litrainen VR6 (247 hv). Pienitehoisinta lukuun ottamatta kaikki olivat suorasuihkutteisia FSI-moottoreita. Dieselvalikoimassa olivat 1,9 TDI (104 hv) ja 2,0 TDI (138 hv). Vuonna 2004 tuli lisäksi turboahdettu 2,0-litrainen (197 hv) bensiinimoottori ja vuonna 2006 2,0 litran dieselistä esiteltiin 168-hevosvoimainen versio.
Vuonna 2007 1,6 FSI korvattiin turboahdetuilla 1,4- (123 hv) ja 1,8-litraisilla (158 hv) TFSI-bensiinimoottoreilla.
Vuonna 2008 Audi A3 sai uuden etusäleikön ja -puskurin sekä LED-päiväajovalot. 2,0 litran dieselmoottorit saivat yhteispaineruiskutuksen, mutta tehovaihtoehdot (138/168 hv) pysyivät ennallaan. 3,2-litraisen VR6-moottorin valmistus päättyi. Uutena korimallina oli kaksiovinen ja kangaskattoinen Cabriolet.
Vuonna 2009 1,9 TDI poistui ja se korvattiin 1,6-litraisella TDI:llä, josta oli valittavana 89- ja 104-hevosvoimaiset tehoversiot. Bensiinimoottoripuolella 1,6-litrainen poistui ja tilalle tuli turboahdettu 1,2 TFSI (104 hv). Vuonna 2010 A3 sai pieniä ulkonäöllisiä uudistuksia, kuten kromilistan etupuskurin alasäleikköön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Audi A3 (2003) Wikimedia Commonsissa
Audi A3 Sportback
Facelift-mallin (2008) kolmiovinen Audi A3.
Facelift-mallin (2008) Audi A3 Sportback.
Audi A3 Cabriolet
Facelift-mallin (2010) Audi A3 Sportback.
Wilfred White

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Wilfred White ja Nizefella-hevonen Helsingissä vuonna 1952. |  Wilfred White ja Nizefella-hevonen Helsingissä vuonna 1952. |  Wilfred White ja Nizefella-hevonen Helsingissä vuonna 1952. |  |
Maa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Esteratsastus
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Tukholma 1956 | joukkuekilpailu |  |
Wilfred Harry ”Wilf” White (30. maaliskuuta 1904 Bickerton, Englanti – 21. marraskuuta 1995 Mansaari) oli brittiläinen esteratsastaja ja olympiavoittaja.
White voitti joukkuekilpailussa olympiakultaa Helsingissä 1952 ja olympiapronssia Tukholmassa 1956. Yksilökilpailussa hän sijoittui Tukholmassa neljänneksi ja Helsingissä viidenneksi. Helsingin kisojen kultamitali oli Ison-Britannian joukkueen ainoa.
Jesper-Juhani Ilvessuo

| Jesper-Juhani Ilvessuo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. tammikuuta 1997 (ikä 27) Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  190 cm
Paino:  93 kg
Seura
Seura:  Hokki
Sarja:  Mestis
Pelinumero:  38
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2022–
Aik. seurat:  LeKi (Mestis) KOOVEE (S-S/Mestis) DVTK Jegesmedvék (EL) RoKi (Mestis) Debreceni EAC (EL)
    
Jesper-Juhani Ilvessuo (s. 13. tammikuuta 1997 Tampere) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa Mestis-joukkue Kajaanin Hokissa.
Ura

Ilvessuo on Tampereen Ilveksen kasvatti. Hän toimi kaudella 2014–2015 seuran B-nuorten kapteenina. Kauden 2015–2016 päätteeksi Ilvessuo voitti A-nuorten Suomen-mestaruuden. Kaudella 2016–2017 hän toimi Ilveksen A-nuorten varakapteenina. Ilvessuo oli joukkueen tehokkain puolustaja tehoilla 3+11=14.
Syyskuussa 2017 Ilvessuo teki tryoutin päätteeksi vuoden mittaisen sopimuksen Mestis-joukkue Lempäälän Kisan kanssa. Hän pelasi siellä kaudella 2017–2018 18 runkosarjaottelua tehopistein 1+1=2 ja kaksi pudotuspeliottelua ilman tehopisteitä sekä kaksi Suomen Cupin ottelua ilman tehopisteitä. Ilvessuo pelasi ison osan kaudestaan myös lainalla Suomi-sarjajoukkue Kooveessa, jossa hän pelasi 19 runkosarjaottelua tehden yhden maalin. Kaudeksi 2018–2019 seura nostettiin Mestikseen. Ilvessuo teki Kooveen kanssa vuoden mittaisen sopimuksen kesäkuussa 2018. Hänet nimettiin joukkueen varakapteeniksi. Ilvessuon ensimmäinen kokonainen Mestis-kausi toi 45 runkosarjaottelussa tehot 4+6=10. Hänen kautensa päättyi kuitenkin jo runkosarjan lopulla loukkaantumiseen. Kesäkuussa 2019 Ilvessuo teki Kooveen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen, kuten taas heinäkuussa 2020. Kaudeksi 2020–2021 hänet nimettiin joukkueen kapteeniksi. Kaudeksi 2021–2022 Ilvessuo palasi Kooveen varakapteeniksi.
Neljän Kooveessa vietetyn vuoden jälkeen Ilvessuo siirtyi kaudeksi 2022–2023 vuoden mittaisella sopimuksella monikansallisen Erste Ligan unkarilaisjoukkue DVTK Jegesmedvékiin. Hän teki miesten pääsarjadebyyttinsä 16. syyskuuta 2022 vieraissa Újpesti TE:tä vastaan. Ilvessuolle merkittiin ottelusta teholukema +1. Ensimmäisen pääsarjamaalinsa hän teki 27. lokakuuta 2022 romanialaista CSM Corona Brașovia vastaan. Ilvessuo pelasi kauden aikana kaikkiaan 36 runkosarjaottelua tehopistein 5+10=15 ja kuusi pudotuspeliottelua tehden kolme syöttöpistettä. Hän pelasi myös kaksi Unkarin Cupin ottelua ilman tehopisteitä.
Syyskuussa 2023 Ilvessuo palasi Mestikseen ja siirtyi alustavasti kolmen viikon mittaisella määräaikaisella sopimuksella Rovaniemen Kiekkoon paikkaamaan loukkaantumisia. Hänen sopimuksensa sisälsi myös option ulkomaille siirtymisestä. Ilvessuo pelasi alkukaudella 2023–2024 seitsemän ottelua, kunnes lokakuussa hän käytti sopimuksessaan olleen option ulkomaille siirtymisestä. Muutamaa päivää myöhemmin Ilvessuon vahvistettiin palaavan Erste Ligaan ja siirtyvän loppukauden kattavalla sopimuksella Debreceni EAC:n joukkueeseen. Hän pelasi siellä seitsemän runkosarja- ja yhden Unkarin Cupin ottelun, kunnes marraskuussa Ilvessuon sopimus seuran kanssa purettiin ja hän palasi Suomeen henkilökohtaisten syiden vuoksi. Ilvessuo ei pelannut loppukaudella enää missään.
Ilvessuo palasi lokakuussa 2024 Mestikseen ja siirtyi loppuvuoden kestävällä sopimuksella Kajaanin Hokkiin oltuaan ilman sopimusta alkukauden 2024–2025. Hänen sopimuksensa sisälsi option SM-liigaan tai ulkomaille siirtymisestä. Muutamaa päivää myöhemmin ennen sopimuksen päättymistä Ilvessuo teki joulukuun lopulla seuran kanssa loppukauden kattavan jatkosopimuksen, jossa optio SM-liigaan tai ulkomaille siirtymisestä pysyy voimassa.
Amalia Lindfelt-Lehtinen
Kirjallisuutta

Raija Nykänen : Kaksi tamperelaista käsityökoulua: taiteilijat käsityökoulujen opettajina. Taidehistorian pro gradu-tutkielma, Taiteiden ja kulttuurin tutkimuksen laitos, Jyväskylän yliopisto 1994 (Rajoitettu pääsy)
Vapaudenpatsas (Tampere)

| Vapaudenpatsas |
| --- | --- |

Nimi:  Vapaudenpatsas
Toinen nimi:  Victor
Tekijä:  Viktor Jansson, Wäinö Palmqvist
Valmistumisvuosi:  1921
Julkistettu:  3. huhtikuuta 1921
Taiteenlaji:  Julkinen taide
Teostyyppi:  Muistomerkki ja patsas
Materiaali:  Pronssi
Korkeus:  10,7 m
Sijainti:  Hämeenpuisto
Koordinaatit:  61.497442°N, 23.752078°E
Vapaudenpatsas on Tampereen Hämeenpuistossa sijaitseva Suomen sisällissodan Tampereen valtauksen muistomerkki. Vuonna 1921 pystytetyn veistoksen on tehnyt kuvanveistäjä Viktor Jansson, mutta sen luonnosteluun osallistui myös arkkitehti Wäinö Palmqvist. Patsas esittää alastonta mieshahmoa, joka pitelee miekkaa ylös kohotettuna olevassa kädessään. 4,2 metriä korkea pronssinen patsas on sijoitettu 6,5 metriä korkean graniittijalustan päälle. Patsasta ympäröivä osa Hämeenpuistoa on nimetty Vapauden aukioksi. Pirkan- ja Hämeenkadun risteyksessä sijaitsevan aukion läheisyydessä ovat muun muassa Tampereen pääkirjasto ja Aleksanterin kirkko.
Sisällissodan voittaneen valkoisen osapuolen pystyttämä muistomerkki on paljastamisestaan saakka herättänyt ristiriitaisia tunteita. Vasemmistoa on närkästyttänyt erityisesti se, että patsaan miekka on kohotettuna kohti Hämeenpuiston toisella laidalla sijaitsevaa Tampereen työväentaloa, ja veistosta on muutoinkin luonnehdittu symboliikaltaan poikkeuksellisen aggressiiviseksi.
Tyyli

Viktor Janssonin ja Wäinö Palmqvistin teos on työnimeltään Victor, mikä tarkoittaa latinaksi ”voittajaa”. Kyseessä on klassisen kauden kreikkalaisia urheilijapatsaita muistuttava alaston mieshahmo, joka on sijoitettu korkean jalustan päälle. Veistoksen kuvaama nuori mies pitelee kohotetussa oikeassa kädessään miekkaa, vasemman käden ollessa puristettuna nyrkkiin. Patsaan rintamasuunta on etelään, mutta hahmon pää on kääntynyt katsomaan oikealle länteen. Sisällissodan jälkeen valkoisten voiton kunniaksi pystytetyissä muistomerkeissä suosittiin yleensä tiukkaa ja riisuttua klassismia, ja alastomat mieshahmot olivat tyypillinen aihe. Mieshahmon jalat haarallaan oleva kontraposto-asento oli suosittu tapa kuvata pelottomia miehisiä sankareita antiikin ja renessanssin taiteessa, miekkaa kohottava käsi taas esiintyi monissa 1800-luvun eurooppalaisissa sankaripatsaissa. Veistoksen mallina oli sisällissodassa valkoisten puolella taistellut teologian opiskelija Elias Simojoki. Jansson näki urheilullisen ja sopusuhtaisen vartalon omaavan nuorukaisen harjoittelemassa Helsingin yliopiston voimistelusalilla ja kysyi tätä mallikseen. Simojoki toimi mallina myös Janssonin veistämälle Lahden vapaudenpatsaalle.
Alkuperäisessä luonnoksessa kolmimetrinen patsas seisoi viiden metrin korkuisella jalustalla, mutta lopulta monumentista tuli lähes kolme metriä korkeampi. Oy Granit Ab:n toimittama jalusta valmistettiin Hangosta louhitusta graniitista, josta on myös tehty muun muassa Helsingin Senaatintorilla sijaitsevan Aleksanteri II:n patsaan jalusta.
Patsaan sijoituspaikka ei liity mitenkään Tampereen valtauksen tapahtumiin, eikä se myöskään sisällä mitään tekstiä, joka kertoisi muistomerkin tarkoituksesta. Tämän vuoksi erityisesti nuoremman polven kaupunkilaiset eivät usein ole tietoisia patsaan merkityksestä ja sen sisältämästä symboliikasta.
Historia > Muistomerkkikilpailu

Ehdotus Tampereen valtauksen muistomerkistä tehtiin heinä–elokuun vaihteessa 1918, jolloin se asiantuntijana käytetyn kuvanveistäjä Emil Wikströmin esityksen perusteella päätettiin alustavasti pystyttää keskelle Hämeenkatua Keskustorin kohdalle. Kokonaan porvaristosta koostunut Tampereen kaupunginvaltuusto teki päätöksen muistomerkistä noin neljä kuukautta Tampereen taistelun jälkeen. Taistelu oli sisällissodan suurin ja verisin taistelu, joka päättyi kaupungin punaisten puolustajien antautumiseen 6. huhtikuuta 1918. Se vaati noin 800 valkoisen ja 2 000 punaisen hengen. Punaisten kuolleista yli puolet oli antautumisen jälkeen teloitettuja vankeja. Elokuun lopulla kaupunginvaltuusto perusti muistomerkkilautakunnan, johon valittiin insinöörit Magnus Lavonius ja E. H. Liljeroos, arkkitehti Birger Federley sekä Suomen Kuvanveistäjäliiton edustajina Viktor Malmberg ja John Munsterhjelm. Lokakuun lopussa julistettuun muistomerkkikilpailuun tuli määräaikaan mennessä kaikkiaan 25 ehdotusta. Palkintolautakuntaan kuuluivat muistomerkkilautakunnan jäsenten lisäksi arkkitehdit Gunnar Taucher ja Valter Jung.
Muistomerkkikilpailun tulokset julkistettiin huhtikuussa 1919. Ensimmäinen palkinto jaettiin Viktor Janssonin ja Väinö Palmqvistin ehdotuksen Victor sekä Into Saxelinin ja Bruno Tuukkasen ratsuryhmää esittävän ehdotuksen Isku kesken. Toisen palkinnon sai Emil Wikströmin luonnos Rauha maassa ja kolmannen Janssonin sekä Palmqvistin ratsastajapatsas Det unga Finland. Ensimmäisen palkinnon jakaneiden ehdotusten kesken järjestettiin vielä uusi kilpailu, jonka jälkeen päätettiin toteuttaa Janssonin ja Palmqvistin ehdotus. Samaan aikaan vapaudenpatsaan kanssa julistettiin myös kilpailu Kalevankankaan hautausmaalle pystytettävästä valkoisten hautamuistomerkistä. Se ei kuitenkaan innostanut taiteilijoita, vaan ehdotuksia tuli ainoastaan kuusi, eikä parhaaksi katsottua Gunnar Finnen työtä toteutettu. Vuotta myöhemmin järjestetyn uuden kilpailun voittajaksi valittiin Evert Porilan ehdotus Viesti. Molempien veistosten totettaminen maksoi kaupungille yhteensä 512 000 markkaa.
Veistoksesta järjestettyyn muistomerkkikilpailuun osallistui myös muun muassa kuvanveistäjä Wäinö Aaltonen, joka käytti ehdotuksensa pohjana painija Robert Oksasta aikaisemmin tekemäänsä veistosta. Hänen luonnoksessaan oli voittaneesta ehdotuksesta täysin poikkeava nöyrästi polvistunut sotilas, joka toteutettiin lopulta valkoisten hautamuistomerkiksi Sääminkiin. Koska Oksa oli taistellut sodassa punaisten puolella, hänen päänsä vaihdettiin runoilija Aaro Hellaakosken päähän.