stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Showdown in Little Tokyo

| Showdown in Little Tokyo |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mark L. Lester
Käsikirjoittaja:  Stephen Glantz Caliope Brattlestreet
Tuottaja:  Mark L. Lester
Säveltäjä:  David Michael Frank
Kuvaaja:  Mark Irwin
Leikkaaja:  Steven Kemper Robert A. Ferretti
Pääosat:  Dolph Lundgren Brandon Lee Cary-Hiroyuki Tagawa Tia Carrere
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:  1991
Kesto:  79 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Showdown in Little Tokyo (televisioesityksessä käytetty nimeä Taistelu Pikku-Tokiossa) on vuonna 1991 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva. Mark L. Lesterin ohjaaman elokuvan pääosia näyttelevät Dolph Lundgren ja Brandon Lee.
Elokuva kertoo Los Angelesissa poliisina toimivasta Chris Kenneristä (Lundgren), joka näki yhdeksänvuotiaana kuinka hänen vanhempansa surmattiin. Hän saa työparikseen Johnny Muratan (Lee). Kaksikko ei voi sietää toisiaan, mutta heitä yhdistävät taistelulajien taidot. Eräässä ratsiassa Kenner tunnistaa vanhempiensa murhaajan, Funekei Yoshidan, suuren luokan huumepomon. Kenner päättää tasoittaa tilit Yoshidan kanssa, Murata apunaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Dolph Lundgren  | … |  Chris Kenner   |
|  Brandon Lee  | … |  Johnny Murata   |
|  Cary-Hiroyuki Tagawa  | … |  Funekei Yoshida   |
|  Tia Carrere  | … |  Minako Okeya   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Markku Salmi sanoo leffaa niin huvittavan surkeaksi, että sitä katsoo ilokseen. Hän antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Sielulintu

Sielulintu oli linnun hahmoinen sielueläin ja vertauskuva suomalaisessa ja karjalaisessa muinaisuskossa. Lintu ehkä toi sielun syntymässä ja vei sen kuoleman hetkellä. Joidenkin perinteiden mukaan nukkuessa oli hyvä olla lähellä puusta veistetty sielulintu, joka pitäisi huolta sielusta unen aikana, ettei se lähtisi omille teilleen. Sielulintuja käytettiin Karjalassa vielä 1900-luvulla. Ihmisen kuoltua hänen puinen sielulintunsa laitettiin ortodoksisen hautaristin yläpuolelle. Tällaisia hautaristejä on vielä ollut olemassa 1900-luvun lopullakin.
Lintujen ruokkiminen jouluna on vanha tapa. Muinaissuomalaiset ehkä ajattelivat, että kuolleet eli sielulinnut olivat elävien kanssa mukana keskitalven juhlassa.
Voi olla, että ihtiriekko (*itse-riekko) oli äpärälapsen sielulinnun hahmoinen itse-sielu.
Sielulintu on myös Turun yliopistossa toimivan suomalais-ugrilaisen kielentutkimuksen ainejärjestön Sugrin järjestölehti.
Short cuts – oikopolkuja

| Short cuts – oikopolkuja> Short Cuts |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Altman
Käsikirjoittaja:  Robert Altman Frank Barhydt
Tuottaja:  Cary Brokaw
Säveltäjä:  Mark Isham
Kuvaaja:  Walt Lloyd
Leikkaaja:  Geraldine Peroni Suzy Elmiger
Pääosat:  Fred Ward Andie MacDowell Bruce Davison Tim Robbins Julianne Moore
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Fine Line Features
Levittäjä:  Fine Line Features Netflix
Ensi-ilta:   3. lokakuuta 1993  29. heinäkuuta 1994
Kesto:  187 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  6 110 979 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Short cuts – oikopolkuja (Short Cuts) on vuonna 1993 ensi-iltansa saanut draamakomedia, jonka on ohjannut Robert Altman. Elokuva perustuu Raymond Carverin yhdeksään lyhyeen novelliin ja yhteen runoon. Elokuvan käsikirjoitus on kuitenkin Robert Altmanin ja Frank Banhydtin käsialaa.
Elokuva seuraa 22 päähenkilön liikkeitä Los Angelesissa ja sen ympäristössä. Päähenkilöiden tarinat kulkevat joskus rinnakkain, mutta yleensä jokaisella henkilöhahmolla tai -parilla on omat ongelmansa.
Elokuva sai Oscar-ehdokkuuden parhaasta ohjauksesta ja Golden Globe -ehdokkuuden parhaasta käsikirjoituksesta. Lisäksi näyttelijät saivat useita palkintoja yhteisestä näyttelijäsuorituksestaan.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Andie MacDowell  | … |  Ann Finnigan   |
|  Bruce Davison  | … |  Howard Finnigan   |
|  Jack Lemmon  | … |  Paul Finnigan   |
|  Zane Cassidy  | … |  Casey Finnigan   |
|  Julianne Moore  | … |  Marian Wyman   |
|  Matthew Modine  | … |  Ralph Wyman   |
|  Anne Archer  | … |  Claire Kane   |
|  Fred Ward  | … |  Stuart Kane   |
|  Jennifer Jason Leigh  | … |  Lois Kaiser   |
|  Chris Penn  | … |  Jerry Kaiser   |
|  Joseph C. Hopkins  | … |  Joe Kaiser   |
|  Josette Maccario  | … |  Josette Kaiser   |
|  Lili Taylor  | … |  Honey Bush   |
|  Robert Downey Jr.  | … |  Bill Bush   |
|  Madeleine Stowe  | … |  Sherri Shepard   |
|  Tim Robbins  | … |  Gene Shepard   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä ihailee, miten Altman pitää kaikkien tarinoiden langat käsissään ja antaa Oikopoluille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Jouni Vainio

Jouni Antero Vainio (s. 13. lokakuuta 1960 Mäntsälä) on suomalainen ampuja. Hän kilpaili pistoolilajeissa olympialaisissa vuonna 1988 ja voitti joukkuekilpailuissa maailman- ja Euroopan-mestaruuksia.
Vainio sijoittui Soulin olympialaisissa 1988 olympiapistoolikilpailussa 31:nneksi ja ilmapistoolikilpailussa 39:nneksi. Hän voitti maailmanmestaruuden vakiopistoolin joukkuekilpailussa vuonna 1994 sekä MM-pronssia isopistoolin joukkuekilpailussa 1982 ja vakiopistoolin joukkuekilpailussa 1986. Henkilökohtaisissa kilpailuissa hän sijoittui parhaimmillaan kuudenneksi isopistoolilla vuonna 1982 ja 11:nneksi olympiapistoolilla 1986. Vuoden 1987 EM-kilpailuissa hän voitti kultaa iso- ja vakiopistoolin joukkuekilpailuissa sekä saavutti hopeaa isopistoolin henkilökohtaisessa kilpailussa ja pronssia vakiopistoolin henkilökohtaisessa kilpailussa. Vuoden 1991 EM-kilpailuissa hän sai hopeaa isopistoolin henkilökohtaisessa ja joukkuekilpailussa sekä pronssia vakiopistoolin joukkuekilpailussa.
Seuratasolla Vainio edusti Hyvinkään Metsästys- ja Ampumaseuraa. Hän voitti Suomen-mestaruuden olympiapistoolilla vuosina 1980, 1983, 1987 ja 1991–1992 sekä isopistoolilla 1983, 1992 ja 1997.
Vuonna 1989 Vainio jäi dopingtestissä kiinni beetasalpaajan käytöstä ja sai Suomen Ampujainliitolta 18 kuukauden kansallisen kilpailukiellon ja 24 kuukauden kansainvälisen kilpailukiellon.
Sibai

| Sibai |
| --- | --- |
 Syvän avokaivoksena toimivan kuparikaivoksen kuoppaa Sibaissa
 vaakuna
 Baškortostan Venäjällä, alla kaupungin sijainti tasavallassa
 Sibai
 Koordinaatit: 52°43′N, 58°40′E 
Valtio:   Venäjä
Tasavalta:   Baškortostan
ISO 3166-2 -tunnus:  RU-BA
Hallinto:  
 – kaupunginjohtaja:  Faim Aydarbakov
Väkiluku (2010):  62 763
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 http://sibay-rb.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sibai (ven. Сибай) on kaivoskaupunki Baškortostanin itäosassa 464 kilometriä pääkaupungista Ufasta kaakkoon.
Asukasluvun kehitys

28 800 (1959)
58 900 (2001)
62 763 (2010)
Baškortostanin paikallishallinnossa Sibai muodostaa oman tasavallan alaisen kaupunkipiirinsä (maaseutuasukkaat mukaan lukien 63 838 as., vuonna 2010). Kaupungin väestöstä on baškiireja 48,7 prosenttia, venäläisiä 38,7 prosenttia ja tataareja 8,9 prosenttia.lähde?
Historia

Sibai on perustettu vuonna 1913 ja siitä tuli kaupunki 1938.
Vakaa tila

Vakaa tila (engl. Steady state) on säännöllisessä lääkehoidossa syntyvä lääkityksen tila.
Vakaa tila kehittyy suunnilleen siinä ajassa, mikä on lääkkeen puoliintumisaika kerrottuna viidellä. Tällöin lääkkeen pitoisuus elimistössä on tasainen eikä kumuloidu kuten lääkekuuria aloitettaessa; toisin sanoen elimistöstä poistuu lääkettä samaan tahtiin kuin potilas ottaa sitä ja lääkkeen pitoisuus elimistössä on vakion kaltaisessa tilassa. Tilan vakaus voidaan testata mittaamalla lääkepitoisuus potilaasta ennen uuden annoksen ottoa. Jos pitoisuus on tällöin sama, on vakaa tila saavutettu.
HMS Shannon (1875)

| HMS Shannon |
| --- | --- |
 HMS Shannon

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pembroken telakka
Kölinlasku:  29. elokuuta 1873
Laskettu vesille:  11. marraskuuta 1875
Palveluskäyttöön:  17. syyskuuta 1877
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 12. joulukuuta 1899
Tekniset tiedot
Uppouma:  5 670 t
Pituus:  79 m
Leveys:  16,5 m
Syväys:  6,78 m
Koneteho:  3 370 ihp
Nopeus:  12,25 solmua
Miehistöä:  452
Aseistus
Aseistus:  2 x MLR 10" tykkiä 7 x MLR 9" tykkiä
HMS Shannon oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1875 vesillelaskettu ensimmäinen panssariristeilijä ja ensimmäinen alus, joka oli varustettu panssarikannella. Se oli myös viimeinen laivastolle valmistettu täystakiloitu, nostettavalla potkurilla varustettu panssaroitu sotalaiva.
Suunnittelu ja valmistus

Amiraliteetti antoi laivaston pääsuunnittelija Nathaniel Barnabylle määräyksen suunnitella panssaroitu alus, joka kykenisi taistelemaan 2. luokan ironclad-taistelulaivoja vastaan. Määräyksellä tarkoitettiin nimenomaan Ranskan merivoimien Alma- ja La Galissonnière -luokkien panssarikorvetteja sekä Aasian ja Amerikan pienten valtioiden laivastojen aluksia. Britannian laivastolla oli jo näiden aiheuttaman uhan torjuntaan 1860-luvulla valmistetut Audacious- ja Swiftsure-luokkien 2. luokan ironclad-taistelulaivat. Shannonin suunnittelu oli linjassa mainittujen alusluokkien kanssa, vaikka taktinen asema oli erilainen.
Aluksen suunnittelun aikana Venäjän keisarikunnan laivasto laski vesille ensimmäisen vahvasti aseistetun panssariristeilijänsä General Admiralin ja sen sisaraluksen Gerzog Edinburgskin, jotka oli suunniteltu risteilijöiden perinteiseen tehtävään eli kauppamerenkulun häirintään. Alusten aiheuttaman uhan vuoksi Shannonille asetettiin uusi tehtävä eli kyky torjua panssariristeilijöiden aiheuttama uhka kauppamerenkululle, koska kauppamerenkulun suojaamiseen oli aiemmin käytetty panssaroimattomia Inconstant-luokan risteilijöitä.
Suunnittelu ja valmistus > Aseistus

Shannon aseistettiin kahdella kymmenen tuuman tykillä, jotka asennettiin panssaroituun tuliasemaan aluksen keulaan. Lisäksi alukselle asennettiin kuusi yhdeksän tuuman tykkiä avoimelle kannelle aluksen laidoille ja seitsemäs yhdeksän tuumainen tykki aluksen perään. Perään asetetulle tykille valmistettiin kaksi panssaroimatonta tuliasemaa kummallekin kyljelle sekä panssaroitu tuliasema suoraan taakse. Alus varustettiin myös poikkeuksellisella irrotettavalla puskukeulalla, joka voitiin rauhan aikana pitää irrotettuna törmäysonnettomuuksien vähentämiseksi.
Suunnittelu ja valmistus > Suoja

Aluksen suojana oli yhdeksän jalan korkuinen panssarivyö, joka kulki 6–9 tuumaa paksuna lähes koko aluksen kyljen pituudelta. Vyö päättyi 60 jalkaa ennen keulaa. Panssarivyön yläreunaan oli kiinnitetty 1,5 tuuman panssarikansi, joka oli ensimmäinen brittiläiseen sotalaivaan asennettu. Kannen päätepisteeseen oli tehty yhdeksän tuuman panssariseinä, joka kulki koko aluksen halki. Seinän yläosa muodosti tuen yläkannelle asetetulle kymmenen tuuman tykille. Seinän alareunasta jatkui kymmenen jalkaa vedenpinnan alla kolmituumainen panssarikansi aina keulaan asti. Keulaan sijoitetun panssarikannen yläpuolelle oli asetettu hiilivarastot sekä varastoja, joiden tehtävänä oli rajoittaa mahdollisia vuotoja. Yhdeksäntuumaisten tuliasemat olivat panssaroimattomia ja ne olivat siten hyvin suojattomia taistelussa.
Suunnittelu ja valmistus > Koneisto

Alus oli suunniteltu matkaamaan sekä purjein että höyryvoimalla. Vaikka höyrykone oli käytössä taisteluissa, purjeet olivat välttämättömiä operoitaessa kaukaisilla vesillä, missä ei kyetty täydentämään hiilivarastoja. Aluksella käytössä ollut nostettava potkuri paransi sen purjeiden tehoa parantaen laivan hydrodynamiikkaa. Aluksella oli kolme mastoa, jotka mahdollistivat 24 000 neliöjalan takilan käytön. Palveluksessa olon aikana takila supistettiin 21 500 neliöjalan parkkitakilaksi. Aluksen höyrykoneena oli Lairdin valmistama compound-höyrykone, jonka korkeapainesylinterin halkaisija oli 44 tuumaa ja matalapainesylinterin 85 tuumaa. Höyrytuotettiin kahdeksalla sylinterikattilalla, jotka tuottivat 70 paunan paineen. Sen suunniteltu huippunopeus oli 13 solmua, mutta se kykeni vain 12,25 solmuun. Virtausvastuksen vähentämiseksi aluksen pohja oli vuorattu osittain sinkillä.
Palvelus

Alus liitettiin laivastoon heinäkuussa 1877, mutta sen todettiin olevan liian raskas ja samanaikaisesti aluksen voimanlähteessä todettiin ongelmia, jotka pitivät sen telakalla aina maaliskuuhun 1878. Telakalta päästyään alus suoritti koeajot Kanaalin laivastossa. Huhtikuussa alus lähti Kiinan laivastoasemalle, mutta se määrättiin palaamaan jo heinäkuussa. Palattuaan se siirrettiin muutostöiden vuoksi telakalle. Joulukuussa alus palasi palvelukseen Kanaalin ja Välimeren laivastoissa. Alus käväisi Tyynellä valtamerellä heinäkuussa 1879 palaten heinäkuussa 1881, jolloin se siirrettiin telakalle modernisoitavaksi. Tyynellä valtamerellä se oli ainoa kymmentuumaisin tykein varustettu sotalaiva ja siten se ei kyennyt täydentämään ammusvarastojaan Esquimaltissa, koska niiden kuljettaminen sinne oli kielletty kustannusten vuoksi. Ammustäydennysongelmien vuoksi alus ei saanut käyttää pääaseitaan koulutuksessa. Ongelma ratkaistiin vuonna 1881 vaihtamalla pääaseet, mutta sen merkitys jäi vähäiseksi aluksen pysyessä kotivesillä.
Toukokuussa 1883 alus hetken HMS Warriorin emälaivana ennen siirtoaan rannikkovartiostolle. Sodan uhatessa vuonna 1885 alus valmisteltiin sotatoimiin. Toukokuusta 1895 alkaen alus oli sijoitettuna reserviin ja se myytiin joulukuussa 1899 romutettavaksi 10 105 punnalla.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:HMS Shannon (1875)
Kaavio aluksesta
Käännös suomeksi
Sherlock Holmesin välkky veli

| Sherlock Holmesin välkky veli> The Adventure of Sherlock Holmes’ Smarter Brother |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Gene Wilder
Käsikirjoittaja:  Gene Wilder
Tuottaja:  Richard A. Roth
Säveltäjä:  John Morris
Kuvaaja:  Gerry Fisher
Leikkaaja:  Jim Clark
Pääosat:  Gene Wilder Madeline Kahn Marty Feldman Dom DeLuise
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat, Englanti
Tuotantoyhtiö:  Jouer Films
Levittäjä:  20th Century Studios
Ensi-ilta:   14. joulukuuta 1975  13. elokuuta 1976
Kesto:  91 min
Alkuperäiskieli:  Englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sherlock Holmesin välkky veli (The Adventure of Sherlock Holmes’ Smarter Brother) on yhdysvaltalais-brittiläinen komediaelokuva vuodelta 1975. Sen pääosissa ovat Gene Wilder, Marty Feldman, Madeline Kahn, Dom DeLuise ja Leo McKern. Lisäksi Douglas Wilmer ja Thorley Walters nähdään Holmesina ja Watsonina. Elokuva oli Wilderin esikoisohjaus.
Juoni pääkohdittain

Päähenkilö on Sigerson Holmes (Wilder), Sherlock "Sheer-Luck" Holmesin nuorempi ja älykkäämpi veli. Kateellisena kuuluisalle veljelleen Sigerson yhdistää voimansa Scotland Yardin etsivän (Feldman) ja oopperalaulajan (Kahn) kanssa ratkaistakseen tapauksen, jota Sherlock ei pysty ratkaisemaan, ja joutuu vastakkain sekä Moriartyn (McKern) että kiristäjä De Luisen kanssa.
Elokuvan nimi ja peruste viittaavat humoristisesti Sherlock Holmesin vähemmän tunnettuun veljeen Mycroft Holmesiin, joka oli molempien mielestä älykäämpi kuin Sherlock. Mycroft oli kuitenkin liian laiska ryhtyäkseen etsiväksi.
Sigerson on viittaa salanimeen, jota Sherlock Holmes käytti eräässä tarinassa.
Saatavuus

Elokuva julkaistiin suomeksi tekstitettynä VHS-videona, ja  DVD:nä huhtikuussa 2006.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kutsuu elokuvaa Mel Brooksin vakiokasvoilla tehdyksi läpihuutoparodiaksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Sherlock Holmesin välkky veli Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Siegfried-luokka

| Siegfried-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  3 691 t
Pituus:  79,0 m (kokonaispituus) 76,4 m (vesiraja)
Leveys:  14,9 m
Syväys:  5,74 m
Koneteho:  5 000 ihp
Nopeus:  14,5 solmua
Miehistöä:  276
Aseistus
Meritorjunta:  3 x 24 cm tykkiä 8 x 8,8 cm tykkiä 4 x 35 cm torpedoputkea
Siegfried-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisessä maailmansodassa palvellut rannikkopanssarilaivaluokka, johon kuului kuusi alusta.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| SMS Siegried | Germaniawerft, Kiel | 1888 | 10. elokuuta 1889 | 19. huhtikuuta 1890 | myyty 1919 |
| SMS Beowulf | Weser, Bremen | 1890 | 8. marraskuuta 1890 | 1. huhtikuuta 1892 | myyty 1919 |
| SMS Frithjof | Weser, Bremen | 1890 | 21. heinäkuuta 1891 | 23. helmikuuta 1893 | myyty 1919 |
| SMS Heimdall | Kaiserliche Werft Wilhelmshaven | 1891 | 27. heinäkuuta 1892 | 7. huhtikuuta 1894 | myyty 1919 |
| SMS Hildebrand | Kaiserliche Werft Kiel | 1890 | 6. elokuuta 1892 | 28. lokakuuta 1893 | myyty 1919 |
| SMS Hagen | Kaiserliche Werft Kiel | 1891 | 21. lokakuuta 1893 | 2. lokakuuta 1894 | romutettu 1919 |
Vaasan vaakuna

Vaasan vaakuna
Vaasan vaakuna on Vaasan kaupungin tunnus ja se on saanut aiheensa Vaasa-suvun tunnuksesta (ruots. vase). Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kultainen Vaasain tunnus, sen alapuolella kulta-valkoinen vapaudenristi kultaisine laakeriseppeleineen ja miekkoineen riippumassa kultaisessa, kahdella punaisella viivalla kirjatussa nauhassa, joka ympäröi kilven alaosaa”.
Vaakunan historiaa

Mustasaaren kaupungin vuonna 1610 laaditussa sinetissä oli kuvattuna harmaahylje, joka kuvasi Pohjanlahden alueen hylkeenpyyntiä. Vuonna 1611 kaupunki nimettiin privilegiokirjeellä uudelleen hallitsijasuvun mukaan Vaasaksi ja samalla kaupunki sai Vaasa-suvun tunnuksen kaupunginsinettiinsä. Vaasa-suvun tunnus esitettiin alun perin mustana kultaisella pohjalla, mutta Kustaa Vaasan hallintokaudella suvun vaakunan värit vaihtuivat niin, että tunnus esitettiin kultaisena hopeapalkin jakamalla sini-punaisella kilvellä. Vaasan kaupungin vaakunassa käytettiin jo tällöin kokonaan punaista taustaa, joka kuitenkin vaihtui 1800-luvulla muistuttamaan Vaasa-suvun vaakunan moniväristä taustaa.
Vaasa oli maankohoamisen myötä jäänyt etäälle merenrannasta, jonka takia kaupunki päätettiin siirtää uuteen paikkaan kaupungin tuhoudutta tulipalossa vuonna 1852. Suomi oli siirtynyt Haminan rauhassa Ruotsista osaksi Venäjää 43 vuotta aiemmin, jonka johdosta Ruotsin vanhan hallitsijasuvun mukaan nimetty kaupunki päätettiin nimetä uudelleen sen siirron yhteydessä. Vuonna 1855 kaupungin uudeksi nimeksi tuli Nikolainkaupunki keisari Nikolai I:n mukaan, kaupungin siirron toteutuessa 1862. Nimenvaihdoksen myötä venäläinen heraldikko Bernhard von Köhne laati kaupungille uuden vaakunan vuonna 1861, jossa oli kuvattuna Romanov-hallitsijasuvun vaakunasta peräisin oleva aarnikotka. Myös Suomen senaatti laati oman ehdotuksensa kaupungin vaakunaksi, jossa katkoisen kilven sinisessä yläkentässä oli kuvattuna keisarin kullanvärinen monogrammi ja punaisessa alakentässä kaupungin vanha Vaasain tunnus. Kumpaakaan ehdotusta ei kuitenkaan hyväksytty ja kaupunki jatkoi vanhan vaakunansa käyttöä aina 1890-luvulle asti, jolloin heraldikko George Granfeltin toimesta vaakunan taustaväri muutettiin taas kokonaan punaiseksi. Kaupungin nimi muutettiin virallisesti takaisin Vaasaksi Suomen itsenäistyessä vuonna 1917.
Suomen sisällissodan aikana osa Suomen hallituksen jäsenistä joutui pakenemaan kapinaan nousseiden punaisten hallussa olleesta Helsingistä Vaasaan, joka toimi sodan ajan valkoisen Suomen pääkaupunkina. Tästä kiitokseksi senaatti myönsi toukokuun alussa 1918 kaupungille augmentin eli oikeuden liittää kunnialisäyksenä vaakunaansa Vapaudenristin suurristin miekkojen kera. Vaakunan piirsi tällöin käytössä olleen punataustaisen vaakunan pohjalta uudelleen Eric O. W. Ehrström ja se vahvistettiin käyttöön marraskuussa 1922.
Vaasa käyttää vaakunan ohella siihen perustuvaa lippua, jonka malli pohjautuu Ahti Hammarin vuonna 1962 piirtämään Vaasan läänin vaakunassa käytettyyn tunnukseen. Samaista tunnusta käytetään myös Pohjanmaan nykymaakunnan vaakunassa.
Galleria

Piirros Mustasaaren vuoden 1610 sinetistä.
Vaasan vuoden 1611 sinetti.
Muunnelma Vaasan sinetistä.
Von Köhnen vuoden 1861 hylätty ehdotus Nikolainkaupungin vaakunasta. Kolkka viittaa kaupungin sijaintiin Vaasan läänissä.
Senaatin vuoden 1861 hylätty ehdotus.
Käytössä olleeseen vaakunaan pohjautuva O. Långhjelmin ehdotus vuodelta 1861.
George Granfeltin malli vuodelta 1892.
Akseli Gallen-Kallelan laatimia ehdotuksia Vaasan kaupungin vaakunaksi vuosilta 1918-1919.
Vaasan lippu.
Aiheesta muualla

Бойко Дм. А. Геральдика Великого Княжества Финляндского. – Запорожье, 2013 (second edition 2018) ,
Vakhtang IV

Vakhtang IV, kohokuva
Vakhtang IV (georg. ვახტანგ IV, n. 1413 – joulukuu 1446) oli Georgian kuningas Bagrationi-dynastiasta vuodesta 1442 kuolemaansa saakka.
Vakhtang oli kuningas Aleksandre I:n ja hänen ensimmäisen vaimonsa Dulandukhtin vanhin poika. Aleksandre nosti hänet rinnalleen yhteishallitsijaksi vuonna 1433. Kun Aleksandre luopui vallasta vuonna 1442, Vakhtangista tuli Georgian kuningas, ja hänen veljensä Demetre ja Giorgi hallitsivat hänen kanssaan. Vakhtangin hallintoa uhkasivat aatelisten välinen kilpailu ja kuningaskunnan epävakaus. 1700-luvun georgialaisen tutkijan Vakhuštin mukaan Vakhtangia vastaan hyökkäsi myös Qara Qoyunlun turkmeeniprinssi Jahan Shah. Vakhtang kohtasi hänet Akhaltsikhessa Georgian eteläosassa, mutta raskaan taistelun jälkeen kumpikaan osapuoli ei noussut voittajaksi. Jahan Shah lähti taistelukentältä yöllä ja palasi Tabriziin.
Vakhtang IV meni naimisiin prinssi Zaza I Panaskertelin tyttären Sitikhatunin kanssa vuonna 1442. Hän eli kaksi vuotta pidempään kuin vaimonsa ja kuoli ilman perillisiä vuonna 1446. Hänet haudattiin yhdessä Sitikhatunin kanssa Banan katedraaliin Taossa (nykyisin Turkissa). Hänen tilalleen nousivat hänen veljensä Demetre ja Giorgi. Vakhtangin kuoleman myötä Georgiassa alkoi kiihkeä ja pitkäkestoinen valtataistelu, joka päättyi lopulta kuningaskunnan jakautumiseen.
André Sicre

André Sicre (k. 1733 Pariisi) oli Ruotsin armeijassa palvellut ranskalainen pioneeriupseeri. Erään teorian mukaan hän murhasi Ruotsin kuninkaan Kaarle XII:n vuonna 1718.