stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Geologinen loppusijoitus
Loppusijoitus verrattuna sen vaihtoehtoihin

Korkea-aktiivisten jätteiden geologiselle loppusijoitukselle on olemassa monia vaihtoehtoisia ratkaisuja. Käytetty ydinpolttoaine voidaan kierrättää jälleenkäsittelyllä, mitä tehdään esimerkiksi Ranskassa. Tavallisesti ydinpolttoaineesta yli 95 % on käytön jälkeen edelleen uraania, joka voidaan käyttää uudestaan. Kierrätys on kuitenkin teknisesti vaativaa, kallista ja se jättää edelleen noin 5 % polttoaineesta jätteeksi, joka tarvitsee loppusijoituksen. Toisaalta käytetty ydinpolttoaine voidaan säilyttää vartioiduissa varastoissa. Säilytys on teknisesti yksinkertaista ja edullista, mutta vaadittu pitkä varastointiaika tekee varastoinnista hankalan suunnitella ja varmentaa. Ydintekniikan asiantuntijoiden yleisesti parhaana pitämä ja muun muassa OECD:n alaisen kansainvälisen energiajärjestön IEA:n suosittelema keino korkea-aktiivisten ydinjätteiden jätehuoltoon on geologinen eli kallioloppusijoitus. Muita ehdotettuja keinoja ovat muun muassa loppusijoitus merien syvänteisiin, napajäätiköiden alle tai avaruuteen, mutta nykyisin niiden tutkimuksesta on luovuttu lähes kokonaan geologisen loppusijoituksen hyväksi.
Yhdistyneiden kansakuntien alaisen Kansainvälisen atomienergiajärjestön, OECD:n ydinenergiajärjestö NEA:n, ja Euroopan yhteisöjen yhteinen kanta (ilmaistu julkaisussa Disposal of Radioactive Waste: Can Long-Term Safety Be Evaluated - An International Collective Opinion, OECD, Pariisi, 1991) on, että
Lisäksi YK:n Agenda 21 -ohjelmajulistuksessa kannustetaan jäsenmaita keskittymään geologisen loppusijoituksen tutkimiseen sen ympäristö- ja turvallisuusetujen vuoksi. Merkittävä osa ydinvoimaa käyttävistä maista onkin aloittanut loppusijoitukseen valmistautumisen ja valittujen loppusijoituspaikkojen tutkimisen. Geologisen loppusijoituksen ohjelmat ovat käynnissä muun muassa Yhdysvalloissa, Britanniassa, Ranskassa, Saksassa, Sveitsissä, Ruotsissa ja Suomessa.
Yhdysvalloissa loppusijoituspaikka WIPP (Waste Isolation Pilot Plant) sijaitsee New Mexicossa, Eddyn piirikunnassa. Laitos on toiminut vuodesta 1999 lähtien.
Loppusijoituksen valmistelu

Loppusijoituksen alkuvaiheeseen kuuluu jätteen välivarastointi vesialtaissa, jotka toisaalta johtavat polttoaineen jälkilämmön pois ja toisaalta vaimentavat polttoaineen säteilyn. Käytetyn ydinpolttoaineen radioaktiivisuus heikkenee itsestään hyvin nopeasti. Jo ensimmäisenä vuonna reaktorista poiston jälkeen 99 % aktiivisuudesta häviää. Neljänkymmenen vuoden jälkeen enää tuhannesosa alkuperäisestä aktiivisuudesta on jäljellä. Tällöin polttoaineen käsittely on luonnollisesti huomattavasti helpompaa. Myös polttoaineen lämmöntuotanto laskee odotusaikana niin paljon, ettei erillinen jäähdytys ole enää tarpeen.
Varsinaisen loppusijoittamisen aluksi polttoaineniput pakataan teräksisiin tai valurautaisiin säiliöihin. Säiliöiden seinämät ovat useita senttimetrejä paksut ja vaimentaisivat säteilyn niin, että säiliöiden käsittely onnistuu tavanomaisin kuljetuslaittein ja nosturein. Säiliöt ovat pinnaltaan ruostumatonta metallia, esimerkiksi ruostumatonta terästä tai kuparia.
Jälleenkäsittelystä jäävät jätteet ovat yleensä nestemäisessä muodossa. Loppusijoitusta varten niistä tehdään lasia. Syntyvä lasi pakataan ruostumattomasta teräksestä valmistettuihin säiliöihin.
Monikerrosperiaate

Sekä käytetty ydinpolttoaine, että jälleenkäsittelyjätteistä tehty lasi ovat ominaisuuksiltaan kovia, pääosin veteen liukenemattomia, palamattomia, kiinteitä aineita, eivätkä ne voi kaasujen tai nesteiden tapaan vuotaa säiliöstään. Jätteet ja niiden ominaisuudet itsessään muodostavat Posivan mukaan ensimmäisen esteen monikerroksiseksi suunnitellussa esteiden joukossa, joka eristää jätteet elollisesta luonnosta.
Toisen esteen muodostaa polttoainesauvan oma tiivis ja ohut zirkoniumkuori. Kuori on suunniteltu kestämään ydinreaktorin kovaa kuumuutta ja painetta sekä suojaamaan polttoainetta reaktorissa olevan veden syövyttävää vaikutusta vastaan.
Kolmannen esteen muodostaa loppusijoituskapseli, jonka ulkokerros on kuparia ja sisäkerros valurautaa. Säiliö on tiivis ja sen oletetaan olevan korroosionkestävä 100 000 vuoden ajan. Pitkäaikaisesta korroosionkestävyydestä on kuitenkin olemassa epäilyksiä.
Neljännen esteen muodostaa loppusijoitusluolan täyteaine. Kun polttoainekapselit on sijoitettu kallioon kaivettuun luolaan, on luola tarkoitus täyttää. Tähän tarkoitukseen valitaan veden virtauksia estävä, pehmeä aine. Pehmeän aineen oletetaan suojaavan loppusijoituskapseleita myös puristusvoimilta kallioperän mahdollisesti halkeillessa ja sen katsotaan absorboivan rikkoutuneesta kapselista liuenneet radioaktiiviset aineet.  Kyseeseen tulevat lähinnä erilaiset savilajit, erityisesti bentoniitti, joka paisuu kastuessaan ja siis tiivistää vuotokohtia. Bentoniitti kuitenkin liukenee suolaveteen, joten mikäli merenpinta nousee ja myös muuttaa merenpohjan alla olevan pohjaveden suolaiseksi, bentoniitti voi liueta vuosituhansien aikana pois sillä täytetyistä tunneleista ja jopa loppusijoituskapselien ympäriltä. Loppusijoitusluolan suuaukko sijaitsee tällä hetkellä noin 3 metrin korkeudessa merenpinnasta.
Viidennen esteen muodostaa kallio. Loppusijoitus on tarkoitus toteuttaa noin neljän sadan metrin syvyydessä. Käytännössä ydinjätteestä lähtevä säteily vaimenee taustasäteilyn tasolle kahden metrin matkalla kapselia ympäröivässä kalliossa. Syvällä kalliossa myös pohjaveden virtaukset ovat erittäin hitaita, mikä hidastaa mahdollisesti muut esteet ohittaneen radioaktiivisen aineen kulkeutumista pinnalle. Säteilyn vuoksi kallioloppusijoitus ei ole tarpeen ja syvyydellä haetaan suojaa aikaa vastaan. Posivan näkemyksen mukaan vain ihmisen toiminta tai jo itsessään katastrofaaliset ilmiöt, kuten meteoriittitörmäys voisivat tuoda ydinjätteitä Maan pinnalle. Jääkausi otetaan huomioon suunnittelussa. Kriitikkojen, kuten Geologisen tutkimuslaitoksen eläkkeellä olevan professori Matti Saarniston mukaan myös jääkausi saattaisi rikkoa loppusijoituslaitoksen. Tarvittava loppusijoitusaika on noin satatuhatta vuotta, koska tuolloin käytetyn ydinpolttoaineen aktiivisuus on laskenut luonnonuraanin tasolle. Silloin voidaan sanoa, ettei ydinjäte enää aiheuta luonnonaineista poikkeavaa riskiä.
Loppusijoituspaikka

Loppusijoituksen päätyttyä loppusijoituspaikan huoltaminen tai vartioiminen ei ole tarpeen. Maanpinnalla alue voidaan palauttaa alkuperäiseen käyttöönsä. Säteily vaimenee kalliossa jo parin metrin matkalla, joten satojen metrien kalliokerroksen alle loppusijoitetun polttoaineen säteily ei vaikuta maan pinnalle asti. Vertailun vuoksi välivarastoissa vesialtaissa olevan käytetyn polttoaineen säteilyä ei pysty mittarilla erottamaan luonnon taustasäteilystä varaston seinän vieressä.
Tarkoituksella käytetty polttoaine voidaan kuitenkin palauttaa käyttöön. Tulevaisuudessa voidaan haluta hyödyntää polttoaine uudestaan joko jälleenkäsittelyn kautta, hyötöreaktoreissa tai muussa tarkoituksessa. Siksi useimmissa suunnitelmissa on varauduttu käytetyn polttoaineen palauttamiseen maanpinnalle. Loppusijoituksen peruminen onnistuu suhteellisen helposti loppusijoitukseen itseensä käytetyillä laitteilla ja menetelmillä.
Kustannukset

Loppusijoituksen kustannukset katetaan useimmissa maissa ydinsähkön hinnassa kerättävillä maksuilla. Koska tavanomainen 1 000 megawatin tehoinen ydinvoimalaitos kuluttaa vuodessa noin kolme kuutiometriä ydinpolttoainetta, jäävät välivarastoinnin ja loppusijoituksen kustannukset vaatimattomiksi verrattuna tuotettuun energiaan.
Suomessa ydinjätehuoltokustannukset kerätään ydinjätehuoltovelvollisilta eli voimalaitoksia käyttäviltä yrityksiltä Valtion ydinjätehuoltorahastoon, jota hoitaa Työ- ja elinkeinoministeriö. Rahastoon on kerätty vuoteen 2007 mennessä n. 1,7 miljardia euroa, jotka on sijoitettu Valtiontalouden tarkastusviraston kertomuksen mukaan lähes riskittömästi. Kuvan ydinjätehuoltomaksujen osuudesta antaa Teollisuuden voiman vuoden 2008 tilinpäätös, jonka mukaan yhtiö oli maksanut 57,8 miljoonaa euroa ydinjätehuoltomaksua. Samana vuonna yhtiö tuotti 14,4 TWh sähköenergiaa ydinvoimalla, minkä perusteella ydinjätehuollosta kyseiselle yhtiölle aiheutui noin 0,4 sentin kustannus kilowattituntia kohti. Samana vuonna sähkön kuluttajakeskihinta oli n. 12 snt/kWh Sähkön hinnasta tämän esimerkkitapauksen mukainen ydinjätehuoltokustannus muodosti siis noin 3 %
Loppusijoituskapseli, jonka ulkokuori on 5 cm kuparia ja sisävaippa terästä.
Kaaviokuva Olkiluodon Onkalo-tutkimusluolasta, jossa tutkitaan loppusijoituksen mahdollisuutta Olkiluodon kallioperään.
Gecko Moria

| Gecko Moria |
| --- | --- |

Ensiesiintyminen:  Mangaluku #449   Animejakso #349
Nimi japaniksi:  ゲッコー･モリア
Nimi englanniksi:  Gecko Moria
Ääninäyttelijä (Seiyu):  Katsuhisa Hoki
Henkilötiedot
Laji:  Tuntematon
Palkkio:  320,000,000 beliä (entinen)
Pirunmarja
Marja japaniksi:  Kage Kage no Mi
Marja englanniksi:  Shadow shadow fruit
Marja suomeksi:  Varjovarjomarja
Tyyppi:  Paramecia
Voima:  Syöjä voi hallita omaa varjoa ja muiden varjoja. Lisäksi voi varastaa uhriltaan varjon, jonka jälkeen uhri ei voi enää astua auringonvaloon ja näkyä peileissä tai valokuvissa
Gecko Moria (jap. ゲッコー･モリア) on yksi Kaapparilordeista ja Luffyn vihollinen One Piece -nimisessä manga- ja anime-sarjassa.
Moria

Moria on entinen merirosvo kapteeni, nykyään Kaapparilordi ja maailman suurimman laivan Thriller Barkin omistaja. Hänellä on myös tähän asti sarjassa toiseksi korkein kiinniottopalkkio: 320,000,000 berryä. Palkkion syytä ei vielä selvinnyt sarjassa.
Morian historiasta ei tiedetä paljoa, paitsi sen että hän hävisi taisteltuaan yhtä Yonkouta, Kaidouta vastaan Uudessa maailmassa ja
samalla hänen miehistönsä tuhottiin. Moria asustelee Thriller Barkissa, Florian Kolmiossa, hyvin pahalla merialueella, ja luo voimillaan suuren zombi-armeijan ja tullakseen Merirosvokuninkaaksi.
Ulkonäkö

Morian rodusta ei tiedetä mitään, mutta hän on suurikokoinen mies (692 senttimetriä), jolla on valkoinen iho ja sarvet päässä muistuttaen paholaista ja gekkoa.
Persoona ja suhteet

Moria vaikuttaa laiskalta taistelijalta, joka ei luule häviänsä ikinä. Ennen hänellä oli monia hyviä ystäviä ja luottamus tovereihinsa, kunnes miehistön menetettyään hänen persoonansa muuttui. Nyt hän on ilkeä kaikille, kohtelee muita kuin roskaa ja ajattelee vain itseään. Hänen mielestään todellinen piraatti ei pelkää mitään, ei edes kuolemaa.
Nykypäivä

Menetettyään toverinsa, tultuaan Kaapparilordiksi, Moria perusti Thriller Barkin jossa hän Hoghbackin, Absalomin ja Peronan avulla luo ja ylläpitää suurta zombi-armeijaa, kunnes paikalle tulee Olkihattupiraatit jotka hakevat toverinsa varjon takaisin ja päihittääkseen Morian.
Voimat

Moria on syönnyt varjovarjomarjan, joka voi varastaa muiden varjoja, luoda niillä zombeja ja hallita omaansa.
Juri Saarikoski

Juri Pekka Saarikoski (s. 24. kesäkuuta 1961 Helsinki) on suomalainen taidemaalari.
Juri Saarikosken vanhemmat olivat runoilija Pentti Saarikoski ja kirjailija Tuula Saarikoski, ja tutkija Helena Saarikoski on hänen sisarensa.
Saarikoski opiskeli Limingan Taidekoulussa vuonna 1983 ja Kuvataideakatemiassa 1983–1988. Vuodesta 1985 alkaen hän on työskennellyt kuvataideopettajana muun muassa Kuvataideakatemiassa, Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastossa ja Taideteollisessa korkeakoulussa. Hän on pitänyt lukuisia yksityisnäyttelyitä vuodesta 1987 alkaen ja osallistunut yhteisnäyttelyihin sekä Suomessa että ulkomailla.  Hänen teoksiaan on useissa museoissa.
GŠ-30-1

GŠ-30–1
GŠ-30-1 (ГШ-30-1, taisteluvälineindeksi 9-A-4071K) on neuvostoliittolais-venäläinen lentokoneaseena käytetty 30-millinen konetykki. Aseen suunnittelivat Vasili Petrovitš Grjazev ja Arkadi Georgijevitš Šipunov, ja se otettiin neuvostoilmavoimien käyttöön 1980-luvulla. Tykki on edelleen tuotannossa, valmistajana on Ižmaš.
Tykin toimintaperiaate on lyhyt putkirekyyli. Yksiputkisena se on tulinopeudeltaan hitaampi kuin Gatling-tyyppiset konetykit. Yksinkertaisesta toimintaperiaatteesta huolimatta tykin tulinopeus on täysin vertailukelpoinen monimutkaisempien revolveritykkien kanssa. Tykin yksinkertainen rakenne on mahdollistanut sen tekemisen erittäin kevyeksi; tykin massa on 46 kg ja sen lataaminen tapahtuu erityisellä latauslaukauksella.
GŠ-30-1:n maksimitulinopeus on 1 800 laukausta minuutissa, mutta se on yleensä rajoitettu 1 500 laukaukseen minuutissa putken kulumisen vähentämiseksi. Silti putken elinikä on verrattain lyhyt, n. 2 000 laukausta. Ammuksen lähtönopeus on 860 m/s ja sen massa 400 grammaa. Valmistajan mukaan tykki on tehokkaimmillaan ilmamaaleja vastaan 1 200–1 800 metrin etäisyydeltä. Laseretäisyysmittarilla ja -maalinosoitusjärjestelmällä varustettuna aseen sanotaan olevan tarkka ja tehokas; se kyennee tuhoamaan maalinsa kolmesta viiteen osumalla. Venäjän ilmavoimien monitoimihävittäjä Suhoi Su-34 käyttää tätä asetyyppiä.
Tykin ampumatarvikevalikoimaan kuuluu sirpalekranaatteja, panssariammuksia, panssarikranaatteja ja erikoisammuksia.
Aiheesta muualla

Valmistajan sivu
Juri Romanenko

| Juri Viktorovitš Romanenko |
| --- | --- |
 Georgi Gretško ja Juri Romanenko (vasemmalla) neuvostoliittolaisessa postimerkissä.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. elokuuta 1944 (ikä 80)  Koltubanovski, Orenburgin alue, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Ammatti:  sotilaslentäjä
Ura
Tyyppi:  Avaruuslennolle osallistuja
Sotilasarvo:  eversti, Neuvostoliiton ilmavoimat
Aika avaruudessa:  430 vuorokautta ja 20 tuntia
Lennot

 :  Sojuz 26
 
 :  Sojuz 27
 
:  Sojuz 38
 
 :  Sojuz TM-2
 
:  Sojuz TM-3
 
Juri Viktorovitš Romanenko (ven. Юрий Викторович Романенко, s. 1. elokuuta 1944 Koltubanovski, Orenburgin alue, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on entinen neuvostoliittolainen kosmonautti, joka on kahdesti saanut Neuvostoliiton sankari -mitalin (16. maaliskuuta 1978 ja 26. syyskuuta 1980).
Hän oli Neuvostoliiton ilmavoimien lentäjä, sotilasarvoltaan eversti.
Hän toimi seuraavien lentojen päällikkönä:
Sojuz 26
Sojuz 27
Sojuz 38
Sojuz TM-2
Sojuz TM-3
Juri Romanenko vietti avaruudessa yhteensä 430 vuorokautta ja 20 tuntia.
Jussi Kari

| Jussi Kari |
| --- | --- |
 Jussi Kari.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Johannes Kari
Syntynyt: 11. maaliskuuta 1887 Mouhijärvi
Kuollut: 5. toukokuuta 1951 (64 vuotta)
Taiteilija
Palkinnot
 Pro Finlandia (1950) 
Johannes (Jussi) Kari (11. maaliskuuta 1887 Mouhijärvi – 5. toukokuuta 1951) oli suomalainen lavastaja ja taidemaalari. Hänen töitään oli ensi kerran julkisesti esillä Turussa vuonna 1908. Karia pidetään yhtenä 1920- ja 1930-luvun merkittävimmistä lavastajista Suomessa. Hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1950.
Karin vanhemmat olivat nahkurimestari D. V. Karinen ja Ida Amanda Viitaniemi. Hän opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuosina 1906–1910. Teatterialalle suuntauduttuaan Kari toimi lavastajana muun muassa Koiton näyttämöllä ja Tampereen Työväen Teatterissa, jossa hän teki pitkän uran ja oli tunnettu erityisesti yhteistyöstään ohjaaja Kosti Elon kanssa. Vuosisadan alkupuoliskon ekspressionismin kansainvälisten vaikutteiden on arvioitu näkyneen Karin lavastusnäkemyksessä suomalaisista lavastajista ehkä selvimmin. Kari osallistui 1920-luvulla Tampereen Työväen Teatterin opintomatkalle Berliiniin, jossa hän tutustui saksalaisnäyttämöiden ekspressionistiseen muotokieleen ja omaksui uuden ilmaisun sittemmin vahvasti omassa työssään.
Aiheesta muualla

Taiteilija J. Kari näyttämömaalarina, Aamulehti, 10.02.1924, nro 35, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Glasgow’n metro

Metron maantieteellinen kartta
Glasgow'n metro on maanalainen rautatiejärjestelmä Glasgow'ssa, Skotlannissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Se avattiin 14. joulukuuta 1896 ja se on maailman neljänneksi vanhin metrojärjestelmä Lontoon, Chicagon ja Budapestin metrojen jälkeen. Metroa liikennöi Strathclyde Partnership for Transport (SPT).
Glasgow'n metroa ei ole vuosien varrella laajennettu lainkaan, vaan se koostuu edelleen yhdestä linjasta. Linja on karkeasti ympyränmuotoinen ja 10,4 kilometriä pitkä. Sisemmällä ja ulomalla raiteella junat kulkevat eri suuntiin erillisissä tunneleissa.
Metro kunnostettiin perusteellisesti 1970-luvun lopulla. Samalla vaihtoyhteyksiä parannettiin ja esimerkiksi Buchanan Streetin metroaseman ja Queen Streetin rautatieaseman välille asennettiin liukukäytävä. Lisäksi lippujärjestelmää uudistettiin.
Tulevaisuudessa Glasgow'n metroa on suunniteltu laajennettavaksi, mutta tarkkaa aikataulua mahdollisille laajennustöille ei ole.
Metroasemat

Glasgow'n metro koostuu viidestätoista asemasta, jotka ovat kaikki maanalaisia.
Hillhead
Kelvinbridge
St. George's Cross
Cowcaddens
Buchanan Street
St. Enoch
Bridge Street
West Street
Shields Road
Kinning Park
Cessnock
Ibrox
Govan (kutsutaan myös Govan Cross)
Patrick
Kelvinhall (kutsutaan myös Partick Cross)
Kuvia Glasgow'n metrosta

Juna saapuu West Streetin asemalle.
Aiheesta muualla

Glasgow'n metro SPT:n sivuilla (englanniksi)
Kambia

| Kambia |
| --- | --- |
 Kambia
 Koordinaatit: 9.1221°N, 12.9182°W 
Valtio:   Sierra Leone
Maakunta:  Pohjoinen maakunta
Piirikunta:  Kambia
Väkiluku (2004):  11 842
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kambia  on Sierra Leonen Pohjoisen maakunnan 343 686  asukkaan Kambian piirikunnan hallintokeskus. Paikallistasolla se on Magbeman päällikkökunnan  (91 806 as., 2015) keskus. Vuonna 2004 kaupungin väkiluku oli 11 842. Kambia sijaitsee linnuntietä noin 79 kilometriä pääkaupunki Freetownista pohjoiskoilliseen. Piirikunnan väestö on etnisesti kirjavaa ja suurimmat etniset ryhmät ovat temnet, susut, limbat, fulat ja mandinkat.
Kaupungin länsipuolitse virtaa Great Scarcies -joki (Kolenten), joka pohjoisempana toimii Guinean vastaisen rajan rajajokena. Kaupungista on maanteitse noin 9 kilometriä valtionrajalle. Raja-aseman toisella puolella on Guinean Forécariahin prefektuuri. Kaupungin nimen kerrotaan johtuvan seudulla asuneesta asukkaasta. Ennen eurooppalaisten tuloa Kambian paikalla oli Pa Kambi -nimisen maanviljelijän ja kalastaja-metsästäjän asumus. Kun seudulle tuli muita lähiseutujen paikallisia asukkaita, he havaitsivat Pa Kambin toimivan siellä. Myös muita asettui asumaan paikkakunnalle, ja se sai nimekseen Kambia, Pa Kambin kaupunki.
Aiheesta muualla

Sierra Leone News: Hotel Moriyah unveiled in Kambia (Awoko Newspaper, 5.12.2013) (englanniksi) (awoko.org)
Geologinen muodostuma

Hiidenkirnu Mietoisilla. Hiidenkirnu on tyypillinen geologinen muodostuma.
Geologinen muodostuma eli pinnanmuoto on Maapallon pintakerroksessa, kallio- tai maaperässä oleva luonnon aikaansaama muodostuma. Geologiset muodostumat ovat syntyneet usein pitkän ajan saatossa erilaisten endo- ja eksogeenisten voimien muokkaamana. Geologisia muodostumia ovat esimerkiksi vulkanismin synnyttämät tulivuoret, jääkaudella syntyneet harjut ja hiidenkirnut, tuulen muovaamat dyynit ja sateen kalkkikivialueilla rapauttamat tippukiviluolat.
Pinnanmuotoja tutkivat geologia, geomorfologia ja maantiede.
Geologiset muodostumat ovat luonnolle ja ihmiselle tärkeitä. Maa- ja kallioperä vaikuttavat alueelle muodostuvaan kasvillisuuteen, esimerkiksi Suomessa harjuilla kasvaa karua mäntymetsää. Niistä saadaan myös raaka-aineita, kuten satojen miljoonien vuosien ikäisistä kerrostumista kivihiiltä, öljyä ja maakaasua ja esimerkiksi harjujen pohjavesialueilta puhdasta juomavettä tai kalliosta graniittia rakennuksiin.
Monet geologiset kohteet ovat suojeltuja niiden maisema- ja luonnon arvoihin perustuen. Harjuja koskee lisäksi erillinen harjujensuojelulaki. Geologiset kohteet ovat arvokkaita myös virkistyksen, matkailun, retkeilyn ja harrastustoiminnan kautta. Geologisten muodostumien luota löytyy usein myös historiallisia ja arkeologisia kohteita.
Erilaisia geologisia muodostumia > Endogeeniset geologiset muodostumat

Endogeenisissa prosesseissa eli maan ytimen lämmöstä  johtuvan laattatektoniikan ja vulkanismin synnyttämät geologiset muodostumat ja jotkut eroosion kulutuksesta muuttuneet pinnanmuodot: litosfäärilaatta, poimuvuori, tunturi, vaara, lohkovuori, pöytävuori, tulivuori, basalttipylväs, basalttityyny, kaldera, atolli, laavatunneli, laavakupla, kimberliittipiippu, geysir, kuuma lähde, hautavajoama, valtameren keskiselänne
Erilaisia geologisia muodostumia > Eksogeeniset geologiset muodostumat

Fluviaaliset (veden aiheuttama): rotko, raviini, kuru, vesiputous, jokiuoma, meanderi, juolua, delta, särkkä, hiekkaranta, kynnäs, laguuni, tombolo, liitukalliojyrkänne, holvikaari, raukki, lähde
Eoliset (tuulen aiheuttama): dyyni, sienikallio
Glasiaaliset ja ikirouta (jäätikön aiheuttama): U-laakso, vuono, harju, reunamuodostuma, silokallio, siirtolohkare, drumliini, suppa, sanduri, hiidenkirnu, pirunpelto, pingo
Rapautuminen (kemiallista, mekaanista tai organogeenistä): tippukiviluola, karstimaa, doliini, polje
Erilaisia geologisia muodostumia > Avaruuden kappaleiden synnyttämät

Avaruudesta tulleiden komeettojen, meteoriittien ja asteroidien synnyttämät: meteoriittikraateri
Suomen geologiset muodostumat ja niiden tutkimus

Suomelle ominaisia geologisia muodostumia ovat esimerkiksi vaarat ja harjut itäisessä Suomessa sekä tunturit pohjoisessa.
Suomessa Geologian tutkimuskeskus julkaisee geologisia kohteita ja nähtävyyksiä esitteleviä geologisia retkeilykarttoja, jotka opastavat tutustumaan Suomen luonnonhistoriaan.
Esimerkkejä geologisista muodostumista aluemaantieteellisesti

Kuumilla ja kuivilla alueilla, lähinnä tropiikin valaistusvyöhykkeeseen kuuluvilla alueilla, kuten Saharan aavikolla, ominaisiksi geologisiksi muodostumiksi tulevat suuret dyynialueet. Suomestakin löytyy dyynejä Kalajoen hiekkasärkiltä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Geomatkailu ja geologiset luontokohteet Geologia.fi.  10.8.2018. Viitattu 30.1.2020.
Geologiset luontokohteet Weppi.gtk.fi – OpenStreetMap. Arkistoitu 30.1.2020. Viitattu 30.1.2020.
Jussi Lehtonen (kirjailija)

Jussi Lehtonen (s. 1954) on kangasalalainen kirjoittaja, juontaja, matkailuopas ja matkanjohtaja. Kirjojen lisäksi hän on julkaissut paljon lehtiartikkeleita. Lehtonen on toiminut myös Kangasalan Lepokoti-säätiön hallituksessa ja lepokodin oppaana.
Lehtosen kirja Mutta sehän on Sibelius kertoo kansallissäveltäjä Jean Sibeliuksesta runsaasti yksityiskohtia ja triviaa, jota ei laajoissa Sibelius-tietokirjoissa ole aiemmin tultu kertoneeksi.
Kangasalan lepokodista kertovan tietokirjan Lehtonen julkaisi vuonna 2006.
Aiheesta muualla

Mutta sehän on Sibelius -kirjan arvio Ultra-lehdessä (Arkistoitu – Internet Archive)
Gerald ja Sara Murphy

Murphyt (vasemmalla) Pauline Pfeifferin sekä Ernest Hemingwayn ja tämän vaimon Hadleyn seurassa Espanjassa 1926.
Gerald Clery Murphy ja Sara Sherman Wiborg olivat varakkaita ekspatriaatteja amerikkalaisia, jotka muuttivat Ranskan Rivieralle 1920-luvun alussa. Anteliaalla vieraanvaraisuudellaan ja viehtymyksellään juhlintaan he loivat eloisan sosiaalisen piirin, johon kuului suuri joukko kadotetun sukupolven taiteilijoita ja kirjailijoita. Gerald Murphylla oli lyhyt mutta merkittävä ura taidemaalarina.
Gerald Murphy

Gerald Clery Murphy (25. maaliskuuta 1888 – 17. lokakuuta 1964) syntyi Bostonissa perheeseen, joka omisti hienoja nahkatavaroita myyneen Mark Cross Companyn.
Gerald oli esteetikko lapsuudestaan lähtien. Hän ei koskaan tuntenut oloaan mukavaksi kokoushuoneissa ja kerhoissa, jonne hänen isänsä yritti häntä työntää. Hän reputti Yalen pääsykokeet kolme kertaa ennen kuin pääsi sisään, vaikka esiintyikin siellä kunnioitettavasti. Hän kuului sekä Delta Kappa Epsilon (DKE) -että Skull & Bones -kerhoihin. Hän ystävystyi nuoren opiskelijan Cole Porterin kanssa ja toi tämän DKE:hen. Murphy myös esitteli Porterin ystävilleen, johdatellen tämän säveltämään musiikkia Yalen musikaaleihin.