stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ronan Quemener
Ura > Seuraura

Quemenerin kasvattajaseura on Cormorans de Rennes. Hän pelasi juniorina sittemmin myös Ligue Bretagnessa ja Rouen Hockey Élite 76:ssa. Kaudella 2006–2007 Quemener pelasi ensimmäiset miesten pelinsä lainalla Rouenin U22-junioreista Ranskan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla FFG Division 2:n Havre Athletic Club Hockeyssa. Rouenin miesten joukkueessa, Ranskan pääsarja Ligue Magnusissa hän debytoi kuitenkin seuraavalla kaudella 2007–2008, jolloin Quemener sai siellä tililleen kaksi runkosarja- ja yhden playoff-ottelun. Hän toimi pääasiassa joukkueen kakkosmaalivahtina Ramón Sopkolle. Quemener voitti Ranskan-mestaruuden ja Ranskan Cupin. Hän vahvisti myös Rouenin U22-junioreita, joissa Quemener voitti hopeaa. Kaudella 2008–2009 hän pelasi Ligue Magnusissa vain yhden runkosarjaottelun ja toimi Sopkon kakkosmaalivahtina. Quemener voitti Rouenin U22-junireissa kauden päätteeksi Ranskan-mestaruuden.
Kaudeksi 2009–2010 Quemener siirtyi Rapaces de Gapiin. Hän nousi joukkueen ykkösmaalivahdiksi ja sai tililleen 20 runkosarja- ja kaksi playoff-ottelua. Quemener palkittiin kauden päätteeksi Ligue Magnusin parhaana nuorena pelaajana Trophée Jean-Pierre Graffilla. Kauden 2010–2011 päätteeksi hänet palkittiin sarjan parhaana maalivahtina Trophée Jean Ferrandilla yhdessä HC Amiensin Billy Thompsonin kanssa. Kaudella 2011–2012 Quemener jatkoi uraansa Brûleurs de Loups de Grenoblen paidassa. Hänen kautensa oli kuitenkin vaikeampi ja Quemener menetti kauden mittaan myös joukkueen ykkösmaalivahdin aseman Sébastien Raibonille.
Quemener siirtyi kaudeksi 2012–2013 Diables Rouges de Briançonin riveihin. Hän toimi joukkueen pääasiallisena ykkösmaalivahtina ja voitti Ranskan Cupin. Quemener palkittiin turnauksen parhaana pelaajana. Kaudella 2013–2014 hänellä oli Ligue Magnusin runkosarjan paras torjuntaprosentti (92,3%) ja päästettyjen maalien keskiarvo (1.99). Quemener torjui Briançonille kauden päätteeksi joukkueen seurahistorian ensimmäisen Ranskan-mestaruuden ja hänet palkittiin pudotuspelien parhaana pelaajana.
Kaudeksi 2014–2015 Quemener siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Mikkelin Jukureihin. Hänellä oli sarjan runkosarjan paras päästettyjen maalien keskiarvo (1.72). Quemener torjui runkosarjassa yhdeksän nollapeliä, joilla hän sivusi Mestiksen kaikkien aikojen yhden kauden nollapeliennätystä (Mikko Strömberg 2004–2005). Quemener torjui kuitenkin vielä kevään 2015 pudotuspeleissä neljä nollapeliä ja nousi Mestiksen kaikkien aikojen eniten nollapelejä yhdessä kaudessa torjuneeksi maalivahdiksi. Hän voitti kauden päätteeksi Mestiksen-mestaruuden. Quemener valittiin kauden päätteeksi sarjan toiseen tähdistökentälliseen.
Kaudeksi 2015–2016 Quemener siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Ruotsin toiseksi korkeimmalle sarjatasolle HockeyAllsvenskan-joukkue Asplöven HC:hen. Hän nousi joukkueen selkeäksi ykkösmaalivahdiksi ja torjui runkosarjassa kaksi nollapeliä. Asplöven putosi kuitenkin kauden päätteeksi Hockeyettaniin. Kaudeksi 2016–2017 Quemener siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Tanskan Metal Ligaenin Aalborg Piratesiin.
Ura > Maajoukkueura

Quemener edusti Ranskaa MM-kilpailuissa vuosina 2011, 2014, 2015 ja 2016. Hän toimi jokaisessa turnauksessa joukkueensa pääasiallisena kolmosmaalivahtina. Vuoden 2015 turnauksessa Quemener pelasi yhden alkulohkon ottelun 9. toukokuuta 2015 Kanadaa vastaan. Hän sai Ranskan 3–4-tappioon päättyneessä ottelussa tililleen 39 torjuntaa. Vuoden 2014 turnauksessa Quemener toimi vain yhdessä ottelussa luukkuvahtina. Yhteensä hän on pelannut 23 A-maaottelua. Vuoden 2016 Quemener pelasi kaksi ottelua. Hän edusti Ranskaa myös Pyeongchangin olympiakisojen 2018 karsinnoissa, mutta Quemener toimi koko turnauksen ajan kakkosmaalivahtina Cristobal Huetille ja jäi kuitenkin ilman peliaikaa. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä 1. syyskuuta 2010 ystävyysottelussa Puolaa vastaan. Quemener edusti Ranskaa myös jääkiekon MM-kilpailuissa vuonna 2017.
Tilastot > Maajoukkuetilastot

| Vuosi | Turnaus | O | V | H | MIN | PM | NP | PMK | TP% |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | MM | 1 | 0 | 1 | 59 | 4 | 0 | 4.06 | 90,7 |
| 2016 | MM | 2 | 0 | 1 | 69 | 4 | 0 | 3.48 | 91,3 |
John Johnson

John Johnson (n. 1550 - 1594) oli englantilainen luutisti ja säveltäjä, joka toimi Elisabet I:n hovissa hovimuusikkona vuodesta 1577 aina kuolemaansa asti. Johnsonia pidetään yleisesti englantilaisen luuttumusiikin kultakauden aloittajana.
Nuorena Johnson toimi oppipoikana mahdollisesti Leicesterin jaarlin hovissa n. 1560:n luvun alusta vuoteen 1577 asti, jolloin hänet valittiin yhdeksi kuningatar Elisabetin kolmesta hoviluutistista. Hänen sävellyksissään näkyy aikansa italialaisen luuttumusiikin vaikutus sekoittuneena englantilaisiin piirteisiin. Muiden englantilaisten säveltäjien, muun muassa John Dowlandin tavoin Johnson sävelsi pääasiassa tansseja kuten passamezzoja. Johnsonin sävellyksiä on löytynyt, lähes poikkeuksetta nimettömänä, ympäri Eurooppaa löytyneistä käsikirjoituksista.
John Joseph Graham

John Joseph Graham (11. syyskuuta 1913 Philadelphia, Pennsylvania – 4. elokuuta 2000) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Philadelphian arkkihiippakuntaan Luigi Traglia 26. helmikuuta 1938. Hänet nimitettiin Philadelphian vihkipiispaksi sekä Sabratan titulaaripiispaksi 25. marraskuuta 1963, ja piispaksi vihkiminen seurasi 7. tammikuuta 1964. Pääkonsekraattorina toimi John Joseph Krol, jota avustivat George Leo Leech ja Gerald Vincent McDevitt.
Graham osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 8. marraskuuta 1988.
Itämeren valuma-alue

Euroopan päävaluma-alueet.
Itämeren valuma-alue ulottuu 14 valtion alueelle, joista 9 on Itämeren rantavaltiota. Suurempien jokien pääuomat on merkitty lihavoituina ja valuma-alueen korkeussuhteet ja veden syvyydet ilmaistaan väreinä.
Valuma-alueen asukastiheys on ilmaistu väreinä.
Itämeren valuma-alue on Itämeren ympärillä oleva valuma-alue, joka sisältää Itämeren lisäksi niiden virtavesien valuma-alueet, jotka laskevat Itämereen. Valuma-alueen pinta-ala on noin 1,6 miljoonaa  tai 1,739 miljoonaa neliökilometriä (km² ), josta Itämeren osuus on 422 000 km²  tai 392 000 km² ilman Kattegatia . Vaikka aikaisemmin Itämeren alue rajattiin Tanskan salmiin, on Itämerellä vielä suuri vaikutus Kattegatissa. Itämereen luetaankin nykyään mukaan myös Kattegatin alue. Samoin toimitaan tässä artikkelissa.
Itämereen laskee yli 250 jokea, jotka tuovat siihen joka vuosi noin 660 kuutiokilometriä (km³) vettä. Itämeren keskitilavuus on 21 000 km³, joten vuoden tulovirtaama on sen tilavuudesta yksi kolmaskymmenesosa. Veden viipymäksi ilmoitetaan kuitenkin esimerkiksi 50 vuotta . Kaikesta huolimatta Itämeri ei toimi kuin järvi, vaan sitä on pidettävä merenlahtena. Sen yhteys Pohjanmereen on käytännössä kaksisuuntainen. Valuma-alueen vedet pitävät virtauksen suunnan pääsääntöisesti Itämereltä Pohjanmerelle päin, mutta välillä Itämereen pääsee vettä päinvastaiseen suuntaan niin kutsuttuina suolapulsseina. Suolapulssien takia Itämeren vesi on lievästi suolainen (pintavesissä alle 1 %) ja sitä pidetään siksi Mustanmeren tapaan murtovesialtaana. Suolaisuus on suurinta eteläisellä Itämerellä erityisesti Tanskan lähellä.
Maantietoa > Valiosuhteet

Itämeren rannikko jakautuu yhdeksän valtion Latvian, Liettuan, Puolan, Ruotsin, Saksan, Suomen, Tanskan, Venäjän ja Viron kesken. Noin 15 miljoonaa asukasta elää 10 kilometrin etäisyydellä Itämeren rannikolta. Koko valuma-alueella elää yli 84 miljoonaa ihmistä, joista 93 % elää yhdeksän valtion alueella. Valuma-alue levittäytyy jonkin verran rantavaltioita kauemmaksi. Valuma-alueen latvavesistä sijaitsevat edellisten lisäksi Valko-Venäjällä ja pieniä alueita Norjassa, Slovakiassa, Tšekissä ja Ukrainassa.
Maantietoa > Itämeren jako vesialueittain

Itämeri muodostaa neljäsosan sen valuma-alueesta ja se muodostuu varsinaisesta Itämerestä eli keskusaltaasta, Pohjanlahdesta ja Suomenlahdesta. Nykyään siihen liitetään mukaan Beltinmeren takana sijaitseva Kattegat. Mainitut 4 osaa voidaan jakaa vielä pienempiin osiin (katso viereistä karttakuvaa):
Pohjanlahti , joka voidaan jakaa Perämereen (37 000 km²  ), Selkämereen (6 600 km²  ), Ahvenanmereen  ja Saaristomereen (8 300 km²  )
Suomenlahti
Varsinainen Itämeri, joka voidaan vielä jakaa pohjoiseen-, itäiseen- ja läntiseen Gotlannin altaaseen, Riianlahteen , Gdanskinlahteen , Bornholmin altaaseen, Arkonan altaaseen ja Belttienmereen
Kattegat
Vesistösuhteet > Lasku-uomat ja kanavat

Itämeren lasku-uomana voidaan pitää Beltinmerellä sijaitsevia Tanskan salmia. Saaristossa on lukuisia saaria, joiden välistä vesi virtaa säätilanteesta riippuen joko pohjoiseen tai etelään päin. Tärkeimmät salmet ovat Vähä-Belt, Iso-Belt ja Juutinrauma. Nykyään Itämereen liitetään myös Kattegat, joka on matala merialue ja vaiheittumisvyöhyke Skagerrakin ja Beltinmeren välissä.
Pääosa kaupallisesta vesiliikenteestä Pohjanmeren ja Itämeren välillä kulkee Tanskan salmien kautta. Suurin laivojen syväys on tällöin 15 metriä. Vaihtoehtoinen kulkuväylä on 98 kilometriä pitkä Kielin kanava. Sen länsipää on Brunsbüttelin kaupungissa ja itäpää Kielissä. Kanavssa voi laivojen suurin syväys olla 9,5 metriä. Kolmas väylä on Vienanmeren–Itämeren kanava. Se alkaa Pietarista, kulkee Laatokan, Syvärin, Äänisen ja Uikujärven kautta Vienanmerelle. Sen syväys on kuitenkin vain 4 metriä.
Tarkennettu luettelo valuma-alueista

Seuraava luettelo on edellistä kattavampi ja siihen on otettu mukaan kaikki vähintään 200 km² laajuiset jokien valuma-alueet, ja niiden lisäksi myös valtion vesistöviranomaisten päävesistöiksi luokittelemat valuma-alueet. Valuma-alueita on yli 230. Valuma-alueen pääuomalla tarkoitetaan yleensä joensuuhun päättyvän virtaveden vesistön pisintä uomaa tai sen virtaamaltaan suurinta vesistön uomaa. Taulukossa voi olla pääuoman tiedon puuttuessa myös artikkelissa ilmoitettu joen pituus. Taulukon tiedot on luettu wikipedia-artikkeleista taulukon alla ilmoitetulla tavalla ja tietojen lähteet yksilöidään jokikohtaisesti taulukon oikeassa sarakkeessa.
Huomioita

1 2 3 4 5 6 7 8  Tälle tiedolle ei ole viranomaislähdettä.
Aiheesta muualla

Itämeri, Suomen ympäristökeskus, 2020
The Baltic Sea Experiment, tutkimustietoa Itämerestä (englanniksi)
Itämeren osat valuma-alueineen:
1) Perämeri
2) Selkämeri
3) Saaristomeri
4) Ahvenanmeri
5) Suomenlahti
6) Pohjoinen Gotlannin allas
7) Läntinen Gotlannin allas
8) Itäinen Gotlannin allas
9) Riianlahti
10) Gdanskinlahti
11) Bornholmin allas
12) Arkonan allas
13) Kattegat
14) Beltinmeri
15) Juutinrauma.
Satu Koskimies

Satu Koskimies (vuosina 1973–1993 Marttila, s. 12. maaliskuuta 1941 Helsinki) on suomalainen kirjailija, runoilija ja kirjallisuustoimittaja. Koskimies toimi kustannustoimittajana Kirjayhtymässä 1973–1993 ja tehnyt radio-ohjelmia 1960-luvun lopulta alkaen. Hän toimitti yhdessä Juha Virkkusen kanssa Tämän runon haluaisin kuulla -ohjelmaa 1976–2003 ja on toimittanut myös lukuisia ohjelmasarjoja lyriikasta, muun muassa Kuuntele kirjailijaa sekä Loistava runo. Koskimiehen runoja on myös sävelletty.
Koskimies on kirjoittanut lukuisia kirjallisuusarvosteluja eri lehtiin, muun muassa Kiiltomato.net-verkkojulkaisuun ja Helsingin Sanomiin. Lisäksi Koskimiehen ansioluettelossa on lukuisia lehtiartikkeleita, opetustöitä, esitelmiä ja artikkeleita eri teoksissa, suomennostöitä sekä jäsenyyksiä useiden kirjoituskilpailujen raadeissa.
Koskimies valmistui ylioppilaaksi Tyttönormaalilyseosta vuonna 1960. Hän opiskeli kotimaista kirjallisuutta, suomen kieltä ja psykologiaa Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian maisteriksi 1968. Hän sai vuonna 2003 P. E. Svinhufvudin Muistosäätiön kirjallisuuspalkinnon. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2007.
Koskimies on kanteletaiteilija Ulla Katajavuoren ja viulisti Eero Koskimiehen tytär. Riina Katajavuori on hänen tyttärensä. Satu Koskimiehen velipuoli oli pianisti Pentti Koskimies ja eno ksylofonitaiteilija Eino Katajavuori.
Teoksia

Huvitus ja valkea kuulas, Kirjayhtymä, 1973
Teitä minä rakastan, Kirjayhtymä, 1977
Sininen sormus, Kirjayhtymä, 1979
Jäätanssi, Kirjayhtymä, 1982
Mustan kuninkaan sydän, Kirjayhtymä, 1987
Tornihuone, Kirjayhtymä, 1989
Vihreä ilta, Kirjayhtymä, 1991
Kaikukoppa, Kirjayhtymä, 1995
Te näitte mun soittoni riemun. Ulla Katajavuoren elämä, Tammi, 2003 (elämäkertaromaani)
Hurmion tyttäret. Tammi, 2009 (romaani Elina Vaarasta ja Katri Valasta)
Villiviinitie, Tullinpuomi. Runoja, Sanasato 2015
50-luvun tytöt. Katarina Haavio ja Satu Koskimies. Päiväkirjat 1951–1956, Kirjayhtymä, 1992
50-luvun teinit. Katarina Haavio ja Satu Koskimies. Päiväkirjat ja kirjeet 1957–1960, Kirjayhtymä, 1994
50-luvun tyttöjen ystävät. Ystävyyskirjeet 1952–1960, Kirjayhtymä, 1998
Tämän runon haluaisin kuulla 1, Tammi, 1978 (yhdessä Mirjam Polkusen ja Juha Virkkusen kanssa)
Tämän runon haluaisin kuulla 2, Tammi, 1987 (yhdessä Mirjam Polkusen ja Juha Virkkusen kanssa)
Lapsuuden joulu 1, Kirjayhtymä, 1979 (yhdessä Juha Virkkusen kanssa)
Lapsuuden joulu 2, Kirjayhtymä, 1980 (yhdessä Juha Virkkusen kanssa)
Miljoona hiljaisuutta. 13–18-vuotiaitten runoja, Kirjayhtymä, 1986 (yhdessä Jarmo Heikkisen ja Hannu Kankaanpään kanssa)
Runojen runot. Satayksi kauneinta, Tammi, 1989 (yhdessä Juha Virkkusen kanssa)
Suomen runotar 1–2, Kirjayhtymä, 1990 (yhdessä Hannu Kankaanpään ja Mirjam Polkusen kanssa)
Runojen kissa, Kirjayhtymä, 1991
Heti tänään. 13–18-vuotiaitten runoja, Kirjayhtymä, 1992 (yhdessä Jarmo Heikkisen ja Hannu Kankaanpään kanssa)
Runon maa. Suomalaisten toiverunot, Valitut Palat, 1994
Runo on vapaa. Radiokuuntelijoiden suosikkirunot, Otava, 1996 (yhdessä Juha Virkkusen kanssa)
Eläinrunojen kirja, Kirjayhtymä, 1997
Tämän runon haluaisin kuulla 3, Tammi, 2000 (yhdessä Juha Virkkusen kanssa)
Kuusiraajainen purppuratähti. 13–19-vuotiaitten runoja, Tammi, 2003 (yhdessä Jarmo Heikkisen ja Tomi Kontion kanssa)
Lapsuuden joulu. Kauneimmat joulurunot (uusi laitos), Tammi, 2005 (yhdessä Juha Virkkusen kanssa)
Joka tytön runokirja, Tammi,2006 (yhdessä Suvi Aholan kanssa)
Tämän runon haluaisin kuulla. Kaikkien aikojen rakastetuimmat, Tammi, 2014
Uuden Kuun ja Vihervaaran tytöt. Lucy M. Montgomeryn Runotyttö- ja Anna-kirjat suomalaisten naislukijoiden suosikkeina, Tammi, 2005 (yhdessä Suvi Aholan kanssa)
Runotyttöjen vuosi, WSOY, 2007 (yhdessä Suvi Aholan kanssa)
John Joseph Nilan

John Joseph Nilan (1. elokuuta 1855 Newburyport – 13. huhtikuuta 1934) oli yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Bostonin arkkihiippakuntaan 21. joulukuuta 1878 ja nimitettiin Hartfordin hiippakunnan johtoon 14. helmikuuta 1910. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi William Henry O'Connell, jota avustivat Louis Sebastian Walsh ja Daniel Francis Feehan.
Nilan kuoli 78-vuotiaana virassa.
Santiago Solari

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Santiago Hernán Solari Poggio
Syntymäaika: 7. lokakuuta 1976 (ikä 48)
Syntymäpaikka: Rosario, Argentiina
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 185 senttimetriä
Seura
Seura: –
Tehtävä: päävalmentaja
Junioriseurat
1994: Richard Stockton College
1994–1995: Newell’s Old Boys
1995–1996: Renato Cesarini
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1996–1998 | River Plate | 67 | (13) |
| 1999–2000 | Atlético Madrid | 46 | (7) |
| 2000–2005 | Real Madrid | 131 | (10) |
| 2005–2008 | Internazionale | 39 | (4) |
| 2008–2009 | San Lorenzo | 26 | (4) |
| 2009–2010 | Atlante | 33 | (5) |
| 2010–2011 | Peñarol | 9 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 351 | (43) |
Maajoukkue
| 1999–2004 | Argentiina | 11 | (0) |
Valmennusura
2013–2016: Real Madrid (juniorit)
2016–2018: Real Madrid Castilla
2018–2019: Real Madrid
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Santiago Hernán Solari (s. 7. lokakuuta 1976 Rosario, Argentiina) on argentiinalainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen valmentaja. Pelaajaurallaan 185 senttimetriä pitkän Solarin pelipaikka oli keskikentän vasemmalla laidalla. Solarilla on myös Espanjan kansalaisuus.
Solari aloitti ammattilaisuransa Newell's Old Boysissa. Hän ehti edustaa kotimaassaan myös Renato Cesarinia ja River Platea, kunnes siirtyi Espanjaan, Atlético Madridiin. Vuonna 2000 Atléticon pudottua pääsarjatasolta Solari vaihtoi punavalkoisen paidan paikalliskilpailija Real Madridin valkoisiin väreihin. Alkuvaikeuksien jälkeen Solari nousi Realissa tärkeään rooliin ja teki kansainvälisen läpimurtonsa hyvien Mestarien liiga -otteluiden jälkeen. Peliaika kuitenkin väheni, ja kauden 2004–2005 jälkeen hän siirtyi italialaiseen Interiin kolmen vuoden sopimuksella. Realissa Solari ehti voittaa Espanjan-mestaruuden kahdesti ja lisäksi kertaalleen Mestarien liigan, Intercontinental Cupin ja UEFA Super Cupin. Interissä hänen meriittilistalleen on lisätty kolme Italian-mestaruutta ja Coppa Italian voitto.
Solarin suvusta löytyy muitakin tunnettuja jalkapalloilijoita. Hänen pikkuveljensä Esteban edustaa kyproslaista Apoelia, setä Jorge edusti Argentiinaa 1966 MM-kilpailuissa ja serkku Fernando Redondo pelasi urallaan muun muassa Real Madridissa ja Milanissa.
Argentiina

Solari pelasi Argentiinan maajoukkueessa 11 ottelua. Debyyttinsä hän teki Espanjaa vastaan marraskuussa 1999.
Saavutukset > Real Madrid

Primera División mestaruus: 2001, 2003
Mestarien liiga mestaruus: 2002
Intercontinental Cup mestaruus: 2002
UEFA Super Cup mestaruus: 2002
Espanjan Super Cup mestaruus: 2003
Saavutukset > Internazionale Milano

Italian Super Cup mestaruus: 2005, 2006
Italian Cup mestaruus: 2006
Serie A mestaruus: 2006, 2007, 2008
Aiheesta muualla

Santiago Hernán Solari Football Database -sivustolla (englanniksi)
Johanna Pakola

Johanna Pakola
Johanna Pakola (s. 1970) on Köyliössä syntynyt, varsinaissuomalaistunut tietokirjailija, joka on erikoistunut merelliseen historiaan. Hän on kirjoittanut lukuisia kirjoja rannikkolinnakkeista, majakkasaarista sekä merivoimien historiasta. Hän on käsikirjoittanut myös lukuisia merellisiä näyttelyitä.
Hänelle myönnettiin Suomen Tietokirjailijoiden vuosittain jakama Tietokirjailijapalkinto vuonna 2023.
Kirjallisuus

Katanpää - linnake ja vankila. Merimaanikko (2004)
Suljetut saaret. TS-yhtymä (2007)
Örö - Laidunmaasta linnakkeeksi. TS-yhtymä (2008)
Utön linnake - kasarmi keskellä kylää. TS-yhtymä (2009)
Kahdeksannen elämän kynnyksellä - Uudenkaupungin Janhua. Uudenkaupungin merihistoriallinen seura (2010)
Varusmiehet miinasodassa. Miinanraivaajakillan tuki- ja perinneyhdistys ry (2012)
Mönsträtyt - töissä merellä. Merimaanikko (2012)
Russarö - Hankoniemen silmä (yhdessä Seppo Laurellin kanssa). Suomen majakkaseura (2012)
Höyrylaiva Ukkopekka. Höyrylaivaosakeyhtiö Ukkopekka (2013)
Tie - Kirja suomalaisesta työstä. Kaukokiito (2013)
Kustavin Katanpää - Seksmiilarin portinvartija. Merimaanikko (2014)
Kuuskajaskari - Raumanmeren lukko. Merimaanikko (2014)
Pernod Ricard Finland 1994-2014 - Ensimmäiset 20 vuotta (2014)
Suomenlahti Pietarin suojana (toim. Ove Enqvist ja Johanna Pakola)  Docendo (2016)
Menetetyt majakat (Johanna Pakola ja Seppo Laurell) (2016) (Docendo)
Päijänteen kulkija -Siipirataslaiva Lahtis
Kylmäpihlaja - Raumanmeren loisto. West Coast Seaservice (2018)
Isonkarin linnake. Merimaanikko (2019)
Gyltön linnake - kallioluolia Korppooossa. Merimaanikko (2019)
Mereen kadonneet - Vernan viimeinen matka 1948 (2020) Minerva
Vaarallisilla vesillä - salakuljetusta ja seprakauppaa Suomenlahdella. John Nurmisen säätiö, 2021
Hanhipaasi - elämää Laatokan majakkasaarella. Vanavesi (2022)
Varusmiehet miinasodassa. Vanavesi (2023)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johanna Pakola Wikimedia Commonsissa
Sabin Berthelot

| Sabin Berthelot |
| --- | --- |
 Sabin Berthelot piirros vuodelta 1838.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1794 Marseille, Ranska
Kuollut: 10. marraskuuta 1880 (86 vuotta) Teneriffa, Espanja
Kansalaisuus:  ranskalainen
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  luonnontiede ja kasvitiede
Sabin Berthelot (4. huhtikuuta 1794 Marseille – 10. marraskuuta 1880 Santa Cruz de Tenerife) oli ranskalainen luonnontieteilijä ja kansatieteilijä.
Berthelotin isä oli marseillelainen kauppias. Sabin Berthelot liittyi Ranskan laivastoon ja palveli Napoleonin sotien aikana. Sotien jälkeen hän siirtyi kauppalaivastoon ja palveli aluksissa, jotka kulkivat Marseillen ja Länsi-Intian välillä.
Kanariansaarilla hän kävi ensimmäisen kerran 1820. Hän toimi opettajana Teneriffalla ja perusti markiisi Villaneuva del Praton toimeksiannosta kasvitieteellisen puutarhan La Orotavaan. Berthelot perehtyi Kanariansaarten luonnonhistoriaan. Philip Barker Webb liittyi hänen seuraansa 1828 ja vuonna 1830 heillä oli kerättynä riittävästi aineistoa julkaistavaksi. He matkustivat Geneveen ja tuottivat ensimmäisen osan teoksesta L'Histoire Naturelle des Îles Canaries vuonna 1835. Berthelot jatkoi teoksen kirjoittamista kansatieteen, historian ja maantieteen aloilla, Webb luonnonhistorian ja Alfred Moquin-Tandon lintutieteen. Teos valmistui 1850.
Berthelot perusti "Société d'Ethnologique" seuran 1845. Hän palasi Teneriffalle 1846 ja nimitettiin Ranskan konsulaatin virkamieheksi 1848 ja konsuliksi 1867. Hän vetäytyi virasta 1874.
Bertheloti nimesi, yhdessä Webbin ja Moquin-Tandonin kanssa, kanarianpeipon (Fringilla teydea) 1836. Carl Bolle nimesi kanariankirvisen (Anthus berthelotii) hänen kunniakseen.
Hänen nimeämiensä kasvien tieteellisissä nimissä käytetään sen jälkeen liitettävää auktorilyhennettä Berthel..
Muita teoksia

Les Guanaches (1841 ja 1845)
La Conquète des canaries (1879)
Antiquités Canariennes (1879).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sabin Berthelot Wikimedia Commonsissa
Johann Götz

kreivi Johann Götz (1599–1645) (osa kuparipiirroksesta)
Kreivi Johann Götz (myös Johann von Götzen) (1599 Lüneburg – 6. maaliskuuta 1645 Jankov) oli saksalainen sotilas, joka palveli keisarin ja Baijerin armeijassa kolmikymmenvuotisessa sodassa. Hän sai kreivin arvon 1635, ja 1636 hänestä tuli Baijerin armeijan marsalkka.