stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sirpa Konttila

Sirpa Viola Konttila (o.s. Toivola, s. 5. marraskuuta 1937 Viipurin maalaiskunta) on suomalainen keihäänheittäjä ja jousiampuja.
Keihäänheitossa Konttila saavutti SM-kultaa vuosina 1960 ja 1962, SM-hopeaa vuosina 1961 ja 1963 ja SM-pronssia 1964 ja 1969. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän sijoittui 12:nneksi. Hän edusti vuoteen 1961 Viipurin Urheilijoita ja sen jälkeen Hämeenkylän Pirkkoja. Suomen ennätystä hän paransi kolmesti ja 50 metriä hän ylitti toisena naisena Suomessa heittäessään uransa parhaan tuloksen 51,37 m vuonna 1964.
Jousiammunnassa Konttila saavutti maastoammunnan vaistoluokassa MM- ja EM-kultaa vuonna 1980 sekä MM- ja EM-pronssia vuonna 1982.
Konttilan isä oli painin olympiamitalisti Aleksanteri Toivola.
Harsintahakkuu

Harsintahakkuu menetelmällä hakattua metsää.
Metsää jossa puita on kerätty pois.
Harsinta eli poimintahakkaus on metsänhakkuutapa, jossa metsästä kerätään tietynlaisia puita pois. Tavallisesti kysymys on uudistushakkuusta eli loppuhakkauksesta, jossa metsän puuston pääsato kerätään pois ja samalla huolehditaan uuden metsän syntymisestä jäljelle jäävillä puilla. Harsintahakkuu menetelmässä metsässä kasvaa aina kaikenikäisiä puita pienistä taimista suuriin  tukkipuihin. Harsinta on vanha hakkuumetelmä ja oli erityisen suosittua silloin kun kookkailla tukkipuilla oli kysyntää.
Harsinnasta kehittyi metsänhoidollinen hakkuutapa sen jälkeen kun nuorempia ja keski-ikäisiä puuryhmiä alettiin harventaa laadun ja kasvun parantamiseksi. Menetelmän haittapuolia ovat mahdollinen jäljelle jäävien puiden vahingoittuminen kaato- ja ajotöiden aikana sekä suhteellisen kalliit hakkuukustannukset. Harsintametsätalouden teoria esiteltiin 1900-luvun alussa, jonka saksalainen Karl Gayer oli luonut 1880. Suomeen kyseinen ekologinen harsintametsätalouden aate levisi ruotsalaisen Uno Wallmonin välityksellä.
Metsätalousammattilaiset suhtautuvat nykyisin kielteisesti harsintaan, koska sen katsotaan heikentävän uudistuvaa metsää. Harsinnassa geneettisesti parhaat puut kerätään pois ja jäljelle jäävät heikoimmat yksilöt, jolloin uudistuvan puuston katsotaan heikentyvän.lähde?
Suomen niin sanottu yksityismetsälaki rajoitti vuodesta 1950 harsintaa ja kielsi kokonaan määrämittaharsinnan, mutta laki on kumottu 1990-luvulla. Nykyinen metsälaki sallii jatkuvan kasvatuksen. Metsätalousammattilaiset hyväksyvät varauksellisesti metsänhoidollisen harsinnan, mutta eivät pidä sitä taloudellisesti järkevänä.tarvitaan parempi lähde
Harsintametsätaloutta alettiin uudelleen tutkia Suomessa 1980-luvulla metsien monimuotoisuuden yhteydessä. Harsinnasta käytetään nykyisin myös nimitystä metsän jatkuvakasvatus.
Ryhmittely

Harsintahakkuu jaetaan tavallisesti neljään pääryhmään: 1) Lohkopaljaaksi ja lohkosiemenpuuhakkaus sekä lohkoharsinta. 2) Kaistalepaljaaksi ja kaistale siemenpuuhakkaus, kaistaleharsinta, ennen käytetty kulissihakkaus. 3) Vyöhyke paljaaksi ja siemenpuut. 4) Poimintahakkaus eli varsinainen harsinta. Poimintaharsinta jaetaan edelleen alaharvennukseen, yläharvennukseen, harsinta, määrämittaharsinta ja metsänhoidollinen harsinta.
Yläharsinnassa kerätään metsästä ylimmän latvakerroksen puut pois.
Alaharsinnassa vastaavasti hakataan alemman latvakerroksen puut, jolloin pisimmät puut jäävät jäljelle.
Varsinaisessa harsinnassa kerätään kaikki metsän kookkaimmat puut pois.
Määrämittaharsinnassa kerätään kaikki tietyn järeyden saavuttaneet myyntikelpoiset puut pois.
Metsänhoidollisessa harsinnassa kerätään puupareista tavallisesti järeämpi yksilö pois.
Historia

Harsintametsätalous oli vallitseva käytäntö vuosina 1850-1950 jolloin puita vain kerättiin metsästä, mutta ei harjoitettu metsänhoitoa. Vuonna 1886 voimaan astunut metsälaki ei asettanut määrämittaharsinnalle juuri minkäänlaisia rajoituksia. Vuonna 1900 asetettiin kaksi komiteaa miettimään valtion ja yksityisten metsien hoitoa. Kummankin komitean käsitys metsien hoidosta oli synkkä, jonka seurauksena säädettiin uusi yksityismetsälaki vuonna 1917 ja tarkentava asetus metsän hävittämisestä. Lain keskeisin sisältö oli metsän autioksi hävittämisen kieltäminen. Erityisesti haluttiin rajoittaa määrämittaharsintaa, jota pidettiin kaikkein pahimpana ongelmana. Asetuksen nojalla perustettiin valvontaelimeksi maakunnallinen lääninmetsälautakunta, joka ryhtyi valvomaan, että metsä uudistettiin päätehakkauksen jälkeen asianmukaisesti.
Määrämittaharsintaa harjoitettiin ennen sen vuoksi, että tarvittiin tietynlaisia puita tiettyyn tarkoitukseen, kuten hirsipuita ja kaivospölkkyjä. Nykyisinmilloin? ei valikoida puita metsässä, vaan suoritetaan avohakkuu ja uudistetaan metsä joko istuttamalla uudet taimet tai suorittamalla kylvö.
Lauri Kontro

Lauri Kontro heinäkuussa 2012.
Lauri Tapani Kontro (s. 23. toukokuuta 1953 Nurmes) on suomalainen toimittaja. Hän oli Maaseudun Tulevaisuuden päätoimittaja vuosina 2000-2015.
Ennen siirtymistään Maaseudun Tulevaisuuden päätoimittajaksi Kontro on toiminut muun muassa Suomenmaan toisena päätoimittajana 1983–1991 ja vastaavana päätoimittajana 1991–1992, Suomenmaa Oy:n toimitusjohtajana 1987–1991, Suomen Tukholman-suurlähetystön lehdistöneuvoksena 1992–1997 ja Pellervo-Seuran  osuustoimintajohtajana 1997–2000. Hän on koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri.
Kontro toimi Maanpuolustiedotuksen suunnittelukunnan MTS:n puheenjohtajana 2003–2007. Hän oli Yleisradion hallituksen jäsen 2017-2021 .
Kontro on puoluetaustaltaan keskustalainen. Hän toimi vuosina 1975–1976 Keskustan Opiskelijaliiton puheenjohtajana, vuosina 1977–1980 Nuoren Keskustan Liiton liittosihteerinä ja vuosina 1979–1981 Pohjolan Keskustanuorten Liiton (ruots. Nordiska Centerungdomens Förbund) puheenjohtajana. Hän oli keskustan ehdokkaana eurovaaleissa 2004. Hän sai vaaleissa 7 358 ääntä.
Kontro on leski ja hänellä on neljä lasta.
Julkaisut

Kontropunkti.  Helsinki:  Maahenki, 2004.  ISBN 952-5328-34-1
Kontro, Lauri & Leinonen, Antti: Metsäpeura. Rangifer tarandus fennicus.  Helsinki:  Maahenki, 2011.  ISBN 978-952-5870-29-9
Kontro, Lauri: Parhaat punktit.  (Kolumnikokoelma)  Helsinki:  Maahenki, 2015.  ISBN 978-952-301-040-6
Kontro, Lauri: Anneli Jäätteenmäki : taipumaton.  Helsinki:  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-43705-5
Onni Happonen

| Onni Happonen |
| --- | --- |
 Onni Happonen muistopostikortissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. toukokuuta 1898 Heinävesi
Kuollut: 1. syyskuuta 1930 (32 vuotta) Heinävesi
Ammatti:  urakoitsija
Titteli:  kunnallisvaltuuston puheenjohtaja
Puoliso:  Saimi Happonen (1926–)
Muut tiedot
Järjestö:  SDP
Onni Happonen (21. toukokuuta 1898 Heinävesi – 1. syyskuuta 1930 Heinävesi) oli suomalainen sosialidemokraattinen kunnallispoliitikko, jonka äärioikeistolainen Lapuan liike murhasi vuonna 1930. Hänet siepattiin keskellä päivää Heinäveden kunnanvaltuuston kokouksesta ja ammuttiin hieman myöhemmin autossa matkalla kohti Joensuuta. Kolme vuotta myöhemmin murhasta tuomittiin kaksi paikallista työmiestä, jotka kuitenkin olivat ottaneet syyn niskoileen heille maksettua palkkiota vastaan. Happosen oikeita surmaajia ei ole selvitetty, eivätkä he siten ole saaneet rangaistusta teostaan.
Happonen tunnettiin kotipaikkakunnallaan oikeamielisenä laillisuuden puolustajana ja vähäosaisten puolestapuhujana, joka toimintansa vuoksi sai paljon vihamiehiä paikallisten mahtimiesten keskuudesta. Häntä on kuolemansa johdosta kutsuttu myös sosialidemokraattisen työväenliikkeen marttyyriksi. Happosen väkivaltainen kuolema ja tekijöiden jääminen vaille rangaistusta tulehdutti Heinävedellä ihmisten mieliä vuosikymmenten ajan.
Onni Happonen on työmies Yrjö Holmin ja suutari Erik Mätön ohella yksi Lapuan liikkeen surmaamasta kolmesta vasemmistolaisesta. Tapausta pidetään yhtenä liikkeen keskeisimmistä tapahtumista yhdessä presidentti K. J. Ståhlbergin kyydityksen, Mäntsälän kapinan ja talonpoikaismarssin ohella.
Taustaa

Pölläkän Lylymäessä asunut Happonen oli Heinäveden kunnallislautakunnan puheenjohtaja, joka tuolloin tarkoitti myös kunnanjohtajan luottamustehtäviä. Lisäksi hän toimi Pölläkän työväenyhdistyksen puheenjohtajana. Rakennusurakoitsijana työskennellyt Happonen oli opiskellut Työväen Akatemiassa, ja hän oli nousemassa myös valtakunnanpolitiikkaan. Happonen avioitui puolisonsa Saimin kanssa vuonna 1926. Perheeseen ehti syntyä kaksi lasta, Erkki ja Aili. Myös Happosen isoveli Albin oli vuosikymmenten ajan mukana Heinäveden kunnallispolitiikassa.
Happonen tunnettiin kotipaikkakunnallaan tarmokkaana miehenä, joka pyrki ajamaan erityisesti vähäosaisten asiaa. Toimintansa ansiosta hän sai paljon vihamiehiä paikallisista mahtimiehistä. Happonen oli muun muassa taksoituslautakunnan puheenjohtajan tehtävässään puuttunut perintöosuuksiaan pimittäneiden isäntien toimiin ja vaatinut heitä maksamaan lakisääteiset verot. Lisäksi närkästystä herätti, kun hän oli erään perhetragedian yhteydessä estänyt isättömiksi jääneiden lasten myymisen huutolaisiksi. Happosen mukaan oli kunnan tehtävä huolehtia köyhistä. Hän oli myös riitaantunut nimismiehen kanssa eräästä tietyöurakasta, mikä oikeudessa ratkaistiin Happosen hyväksi.
Vuonna 1930 Heinävesi oli vasemmistoenemmistöinen pitäjä, jonka kunnallisvaltuustossa oli 14 sosialidemokraattia ja yhdeksän porvaripuolueiden edustajaa. Lapuan liikkeen nousun jälkeen vuonna 1929 paikkakuntaa alkoi kuitenkin terrorisoida alkuvaiheessaan oleva järjestö Suomen Lukko. Elokuussa 1930 paikalliset äärioikeistolaiset kokoontuivat Heinäveden suojeluskuntatalolla, jossa he vaativat kaikkia sosialidemokraatteja eroamaan. Erityisen vihattu oli juuri Happonen, joka kunnan asioita hoitaessaan joutui usein vastakkain Heinäveden suurtilallisten kanssa.
Sieppaus ja kuolema > Ensimmäinen kyyditys

Happonen oli siepattu ensimmäisen kerran jo 3. heinäkuuta 1930 yhdessä Heinäveden kunnallislautakunnan sihteerin Emil Luostarisen (1886–1956) kanssa. Jostakin syystä muilutus kuitenkin keskeytyi jo Liperin Pöytälahdelle, mistä pahoinpidellyt miehet palasivat kävellen takaisin kotiinsa. Tapahtuman jälkeen Happonen meni nimismies Onni Hartion puheille ja vaati tätä lopettamaan lapualaisten väkivaltaiset toimet. Hän ei kuitenkaan tehnyt varsinaista rikosilmoitusta. Happonen otti yhteyttä myös Mikkelin läänin maaherraan Albin Pulkkiseen, joka lupasi hänelle suojelua. Lisäksi maaherra kehotti Happosta pysymään kunnallishallinnon tehtävissään lapualaisten erovaatimuksista ja uhkailuista huolimatta. Ennen kohtalokkaaksi osoittautunutta kunnanvaltuuston kokousta Pulkkinen antoi nimismies Hartiolle käskyn suojella Happosta.
Sieppaus ja kuolema > Kunnallisvaltuuston kokous

Happosen kuolemaan johtaneet tapahtumat saivat alkunsa maanantaina 1. syyskuuta 1930 pidetyssä Heinäveden kunnallisvaltuuston kokouksessa. Saamiensa uhkauksien vuoksi Happonen oli varustautunut Mauser-pistoolilla ja lisäksi hänen turvakseen oli lupautunut viisi aseetonta Pölläkän työväenyhdistyksen miestä. Kymmeneltä aamupäivällä alkanutta valtuuston kokousta oli saapunut seuraamaan runsaasti yleisöä myös naapuripitäjistä. Lapuan liikkeen kannattajilla oli samaan aikaan oma tilaisuutensa suojeluskuntatalolla, josta he pian siirtyivät kunnantalolle. Kokouksen jatkuessa lapualaiset tunkeutuivat saliin vaatien kovaäänisesti sosialidemokraattien eroa kunnanvaltuustosta. Nämä kieltäytyivät kuitenkin nopean ryhmäkokouksen jälkeen eroamasta, minkä seurauksena tilanne kärjistyi entisestään. Lopulta kokouksen puheenjohtajana toiminut Happonen joutui pakenemaan takahuoneeseen. Hän yritti soittaa apua luotettavaksi tietämältään poliisikonstaapelilta, mutta puhelinlinjat oli katkaistu. Happonen päätti tämän jälkeen paeta ikkunasta takapihalle, jossa lapualaiset kuitenkin odottivat. Ensimmäisenä hänet pysäytti kunnanvaltuutettu Erkki Koponen, minkä jälkeen Happonen ampui varoituslaukauksen. Hänen pistoolinsa seuraava patruuna oli kuitenkin viallinen, ja lapualaiset pahoinpitelivät hänet.
Paikalle kiirehti nimismies Hartio, joka ryhtyi pidättämään Happosta hänen ampumansa laukauksen vuoksi. Happonen lähti suosiolla Hartion mukaan, koska kuvitteli näin pääsevänsä turvaan. Nimismies kuitenkin saattoi hänet etupihalla odottaneiden lapualaisten käsiin. Happonen tungettiin puolisonsa Saimin estelyistä huolimatta väkivalloin autoon, joka kaasutti kovaa vauhtia Joensuuhun johtavaa tietä kohti. Nimismies Hartio lähti takaa-ajoon vasta, kun oli ensin toimittanut Happosen turvana olleet miehet putkaan. Hän ehti sieppaajien jäljille Papinniemen tienhaarassa, mutta kääntyi tahallaan väärään suuntaan.
Matkan aikana Happosta pahoinpideltiin raa’asti, kunnes sieppaajien auto pysähtyi Varkaudesta Joensuuhun johtavalla maantiellä (nyk. valtatie 23) hieman Karvion kanavan jälkeen. Paikalla sijaitsi Lapuan liikkeen kyydittäjien etappinaan käyttämä kievari, jota piti suojeluskuntalainen Paavo Koponen. Joidenkin väitteiden mukaan sieppaajat olisivat Karviossa luovuttaneet pahoinpidellyn Happosen toiselle autokunnalle, joka lopulta ampui hänet. Etappia hoitaneen Koposen mukaan kuopiolainen majuri Huugo Kahva oli vaatinut Happosen kuljettamista vielä pidemmälle. Joensuun lapualaiset kuitenkin väittivät myöhemmin poliisitarkastaja Hanno J. Kunnaksen kuulusteluissa, etteivät ottaneet Happosta vastaan.
Sieppaus ja kuolema > Sieppaajat

Happosen kyydityksen aikana olivat lähes kaikki Kuopion seudun ja Etelä-Savon lapualaiset liikkeellä.
Sieppauksen puuhamiehinä toimivat heinäveteläinen talollinen Leo Pelkonen ja Lapuan liikkeen Etelä-Savon paikallispäällikkö Aulis Hänninen, mutta varsinaiset kyyditsijät olivat saapuneet Kuopiosta. Heistä saivat myöhemmin syytteen Edvard Kuvaja, August Väänänen, Uuno Pitkänen, Ahti Auvo, Juho Hämäläinen, Bror Arthur Blomqvist sekä Tauno Kauhanen. Yhdessä autossa matkustivat lisäksi kuopiolainen liikemies Väinö Niinivaara ja majuri Huugo Kahva, kuljettajanaan Matti Luostarinen. Tutkimuksissa tuli myös esiin auto, jossa olivat heinäveteläiset Olavi Linkosalo, Pekka Tuovinen, Erkki Koponen ja Eino Rönkkö.
Sieppaus ja kuolema > Lehdistön reaktioita

Lapuan liikkeen oma lehdistö syytti tapauksen jälkeen kommunisteja rettelöitsijöiksi, joiden väitettiin myös ammuskelleen Heinäveden kunnantalolla. Myös muut porvarilliset lehdet pitivät Happosta aluksi kommunistina, ja esimerkiksi maalaisliiton äänenkannattajan Maakansan toimittaja Lassi Hiekkala kirjoitti pakinan, jossa hänestä tehtiin konna ja Happosen sieppaajista sankareita. Kolumnin kuvituksena oli Oskari Räisäsen pilapiirros. Vasta kun Suomen Sosialidemokraatti oli kertonut Happosen todellisen puoluekannan, oikaistiin asia lehden pääkirjoituksessa.
Ruumis löydetään

Happosen katoamisen jälkeen Heinäveden kirkonkylässä kuultiin paikallisten lapualaisten puhuvan ruumiin hävittämisestä. Myöhemmin kaksi marjastamassa ollutta naista huomasi, kuinka jotakin ruumista oltiin piilottamassa metsässä, mutta he eivät uskaltaneet kertoa näkemästään. Lisäksi Happosen kuolemasta oli kuullut Karvion kievarissa työskennellyt nainen, ja myös Kuopiossa oli lapualaisten kuultu kerskailleen ”Happosen hoitamisesta”. Happosen avainnippu ja salkku puolestaan olivat päätyneet nimismies Hartion käsiin jo muutaman päivän kuluttua hänen katoamisestaan. Onni Happosen leski Saimi Happonen kertoi myöhemmin jokaisen paikkakuntalaisen tienneen, että hänen miehensä oli surmattu eikä esimerkiksi muilutettu Neuvostoliiton puolelle, kuten joillekin kommunisteille oli tehty.
Happosen kohtalo jäi tuntemattomaksi, kunnes hänen ruumiinsa löydettiin heinäkuussa 1932 metsään haudattuna Varkauden ja Joensuun välisen maantien varrelta Papinniemen tienhaarasta noin 45 kilometrin päästä Heinäveden kirkonkylästä. Viranomaiset johdatti paikalle toinen myöhemmin tuomion saaneista miehistä. Ruumis oli löydettäessä pahoin mädäntynyt ja muurahaisten syömä, sillä se oli kätketty muurahaispesään. Ruumiinavauspöytäkirjasta ilmeni, että Happosta oli ennen kuolemaa pahoinpidelty raa’asti. Kuolinsyyksi vahvistui teloitustyyliin niskaan ammuttu laukaus. Ruumiin löytöpaikalle ilmestyi vuosikausien ajan puisia ristejä, joita Happosen vihamiehet puolestaan kävivät jatkuvasti repimässä pois.
Hautajaiset

Onni Happonen haudattiin Heinävedelle Petäjäharjun hautausmaalle vuonna 1932. Hautajaisiin osallistui yli 3 000 saattajaa. Tilaisuudessa sattui myös välikohtaus, kun paikalle ilmestyi puhumaan lapualaisten juottama humalainen. Hänet kuitenkin kannettiin pois hautausmaalta. Seuraavana aamuna Happosen haudalle tuodut seppeleet löydettiin hajotettuna, osa oli nostettu aidan seipäille roikkumaan, ja osa laitettu jopa lähistöllä laiduntaneiden lampaiden kaulaan. Hautakivestä tehtiin tarkoituksella niin iso, ettei sen kaataminen onnistunut.
Muuta

Onni Happosen hautajaisten jälkeen SDP kunnioitti hänen muistoaan toukokuussa 1933 Tampereella järjestetyssä puoluekokouksessaan. Tuolloin kuultiin kansanedustaja Kaarlo Harvalan muistopuhe sekä orkesterin soittama surumarssi, joita yleisö kuunteli seisaallaan.
Vuonna 1997 Happosen tapaus oli mukana Esa Silanderin toimittamassa televisiosarjassa Ei vanhene koskaan, jota esitettiin Yle TV2:lla.
Vuonna 2010 ilmestyi Happosen murhaa käsittelevä Matti Issakaisen kirja, johon hän oli 1990-luvulla koonnut oikeudenkäyntipöytäkirjojen tietoja sekä vuosikymmenten kuluessa äänitettyjä aikalaismuistoja. Kirjan tekemisen aikaan Issakainen oli saanut puhelinsoiton tuntemattomalta mieheltä, joka kertoi isänsä olleen mukana tapahtumassa ja tietävänsä, kuka oli ampunut Happosen. Mies ei kuitenkaan halunnut kertoa nimeä, vaan sanoi sen olevan suvun sisäinen salaisuus. Issakainen on kirjoittanut Happosen tapauksesta myös näytelmän vuonna 2012.
Happosen murhan 80-vuotispäivänä 1. syyskuuta 2010 järjestettiin Heinävedellä muistotilaisuus, jossa puhujana oli entinen pääministeri ja SDP:n puheenjohtaja Paavo Lipponen. Samassa yhteydessä paljastettiin kuvanveistäjä Kauko Kortelaisen tekemä muistoreliefi, joka on sijoitettu Heinäveden kunnanviraston seinään. Ehdotuksen reliefistä oli vuotta aikaisemmin tehnyt vasemmistoliiton Heinäveden valtuustoryhmä. Sen kustansivat Heinäveden työväenyhdistys ja Heinäveden kunta. Onni Happosen pojanpoika Aarno Happonen on 2000-luvulla toiminut isoisänsä tavoin Heinäveden kunnanvaltuuston puheenjohtajana sosialidemokraattien edustajana.
Vuonna 2012 julkaistiin toimittaja Asko Jaakonahon teos Onnemme tiellä, joka käsittelee Happosen tapausta kaunokirjallisuuden keinoin. Henkilöt esiintyvät kirjassa oikeilla nimillään, ja todellisuudesta poiketen myös murhaaja löydetään. Jaakonaho nimeää ampujaksi yhden Heinäveden isännistä. Teos oli ilmestymisvuonnaan ehdolla Savonia-kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Kirjallisuutta

Jaakonaho, Asko: Onnemme tiellä.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-12626-5-7
Aiheesta muualla

Dokumentti Onni Happosen murhasta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Saimi ja Onni Happonen hääkuvassaan vuonna 1926.
Heinäveden kunnantalo 1930-luvulla.
Saattoväkeä Onni Happosen hautajaisissa.
Seppeleitä Onni Happosen haudalla.
Oikeudenkäynnin pääsyytettyjä tuodaan oikeuteen marraskuussa 1933.
Oikeudenkäynnin syytettyjä.
Ami Hasan

Ami Hasan (17. helmikuuta 1956 Helsinki – 25. toukokuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen mainostoimistojohtaja. Hän oli vuonna 1991 perustamansa mainostoimisto Hasan & Partnersin hallituksen puheenjohtaja.
Huhtikuussa 2017 Ami Hasan valittiin ensimmäisenä suomalaisena kansainvälisen luovan suunnittelun kattojärjestön Art Directors Club of Europen (ADC*E) presidentiksi.. Hän istui Cannesin kansainvälisen mainosfestivaalin tuomaristossa kahdesti, Clio-mainoskilpailun tuomaristossa kahdesti, The CUP-mainoskilpailun tuomaristossa kahdesti ja kerran D&AD-mainoskilpailun tuomaristossa. Hän oli myös Cresta-mainoskilpailun Executive Juryn pysyvä jäsen. Suomessa hänet palkittiin useilla palkinnoilla ja kunnianosoituksilla, kuten Vuoden huiput -kilpailun Platinahuipulla. Vuonna 2003 Hasan toimi Vuoden huiput -kilpailun ylituomarina. Ami Hasan luennoi useissa korkeakouluissa ja seminaareissa Suomessa, muissa Euroopan maissa, Yhdysvalloissa ja Japanissa.
Ami Hasan kuului Marimekko Oyj:n hallitukseen 2008–2014.
Ami Hasan kuoli 25. toukokuuta 2021 pitkäaikaisen sairauden uuvuttamana.
Hasan kuului Suomen juutalaiseen vähemmistöön. Hänen isänsä oli lääkäri ja professori Jeddi Hasan.
Harry Potter ja Feeniksin kilta

| Harry Potter ja Feeniksin kilta> Harry Potter and the Order of the Phoenix |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  J. K. Rowling
Genre:  fantasia, lasten- ja nuortenkirjallisuus
Julkaistu:  2003
Suomennos
Suomentaja:  Jaana Kapari-Jatta
Kansitaiteilija:  Mika Launis
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  1050
ISBN:  951-31-2907-1
Sarja: Harry Potter
Edeltävä:  Harry Potter ja liekehtivä pikari
Seuraava:  Harry Potter ja puoliverinen prinssi
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Harry Potter ja Feeniksin kilta (engl. Harry Potter and the Order of the Phoenix) on brittiläisen kirjailijan J. K. Rowlingin kirjoittaman Harry Potter -kirjasarjan viides osa. Se seuraa Harry Potterin viidettä kouluvuotta Tylypahkassa, jota rasittavat päävastustaja lordi Voldemortin salaperäinen paluu, V.I.P. -kokeet ja yhteistyöhaluton Taikaministeriö. Se ilmestyi alkuperäiskielellä 21. kesäkuuta 2003 ja suomeksi 12. maaliskuuta 2004.
Romaanin elokuvasovitus sai ensi-iltansa 11. heinäkuuta 2007.
Aiheesta muualla

Kirja:Harry Potter
Kirjat ovat artikkelikokoelmia, jotka voidaan tulostaa tai ostaa painettuna kirjana.
Konttorityö

| Oy Konttorityö |
| --- | --- |
Perustettu:  1938
Perustaja:  Markus Hynninen
Toimitusjohtaja:  Perttu Hynninen
Avainhenkilöt:  Tom Hynninen
Kotipaikka:  Helsinki
Toiminta-alue:  Suomi
Toimiala:  toimistotekniikan maahantuoja
Tuotteet:  sanelu- ja puheentunnistusjärjestelmät
Liikevaihto:  3,7 milj. € (2016)
Henkilöstö:  9 (2016)
Kotisivu:  konttorityo.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oy Konttorityö on vuodesta 1938 toiminut konttorikoneiden ja toimistotekniikan maahantuojayritys. Perheyrityksen perusti Viipurin Systema-yhtiössä Viipurissa työskennellyt Markus Hynninen. Hänen työtään jatkoi hänen poikansa, yrittäjäneuvos Tom Hynninen. Vuosikymmenten mittaan Konttorityö on toiminut muun muassa Olivettin maahantuojana 1955–1968. Yrityksen erikoisalaa ovat nykyisin terveydenhuollon sanelu- ja puheentunnistusjärjestelmät, joita yritys on tuonut maahan 1960-luvulta lähtien. Konttorityöllä on nelisenkymmentä jälleenmyyjää ympäri Suomen. Yrityksen toimitusjohtaja on Perttu Hynninen.