stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Walter Frentz

Frentz kuvaamassa Riefenstahlin kanssa.
Walter Frentz (21. elokuuta 1907 Heibronn – 6. heinäkuuta 2004 Überlingen) oli saksalainen valokuvaaja ja kameramies, joka oli natsi-Saksan valtakaudella Adolf Hitlerin suosikkikuvaaja.
Frentz tutustui opiskeluaikoinaan Berliinissä Albert Speeriin, josta myöhemmin tuli Hitlerin arkkitehti. Frentz aloitti kuvaamisen vuonna 1931 ja tapasi Speerin kautta ohjaaja Leni Riefenstahlin. Frentz oli mukana kuvaajana Riefenstahlin dokumenteilla Der Sieg der Glaubens (1933), Tahdon riemuvoitto (1934) sekä Olympia (1938). Frentz kuvasi Saksan kansallissosialistiselle työväenpuolueelle myös saksalaisia työläisiä ihannoivan dokumentin Haende am Werk.
Töiden vähyyden takia Frentz liittyi Luftwaffeen vuonna 1938 ja oli kameramiehenä kun Hitler liitti Itävallan Saksaan. Vuonna 1941 Frentz alkoi työskennellä (jälleen Speerin suosituksesta) Hitlerin Wolfsschanzessa ja hän kuului natsijohtajien lähipiiriin aina sodan päätöshetkille saakka. Hän oli tiettävästi silminnäkijänä muun muassa Minskin partisaanien verilöylyssä matkustaessaan SS-johtaja Heinrich Himmlerin kanssa. Frentz itse ei koskaan kuulunut kansallissosialistiseen puolueeseen.
Maaliskuussa 1945 Frentz otti Hitleristä viimeiset kuvat ennen diktaattorin 30. huhtikuuta Führerbunkerissa tapahtunutta itsemurhaa. Näissä kuvissa sairaanoloinen Hitler kannusti Volksturmin lapsisotilaita. Frentz itse poistui Berliinistä 25. huhtikuuta yhdellä viimeisistä lentokoneista. Natsiupseerit pidättivät hänet Hitlerin asunnolla Obersalzbergissa Baijerin Alpeilla ja osa hänen valokuvakokoelmastaan takavarikoitiin.
Frentz vietti sodan jälkeen joitakin kuukausia yhdysvaltalaisten joukkojen vankileirillä Hammelburgissa. Vuonna 1953 hän oli kuvaajana dokumentissa 5000 Jahre Ägypten ja oli myös virallisena kuvaajana Helsingin olympialaisissa vuonna 1952.
Vuonna 1992 Jürgen Stumpfhaus ohjasi Frentzistä kertovan dokumentin Das Auge des Kameramannes.
Kirjallisuutta

Walter Frentz;  Hans Georg Hiller von Gaertringen;  Katrin Blum: Das Auge des Dritten Reiches : Hitlers Kameramann und Fotograf Walter Frentz.  München Berlin Dt. Kunstverl., 2006.  ISBN 3-422-06618-7  (saksaksi)
Aiheesta muualla

Walter Frentz Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  Photographers' Identities  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  Europeana  IdRef
Karkkilan vesitorni

| Karkkilan vesitorni |
| --- | --- |
 Vesitorni elokuussa 2012
Osoite:  Huhdintie 19
Sijainti:  Nyhkälänharju, Karkkila
Rakennustyyppi:  vesitorni
Valmistumisvuosi:  1952
Suunnittelija:  Lauri Pajamies
Urakoitsija:  Teora
Omistaja:  Karkkilan kaupunki
Tilavuus:  500 m³ 
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karkkilan vesitorni on Karkkilan Nyhkälänharjulla sijaitseva vesitorni. Sen tilavuus on 500 m³, mikä on noin kolmasosa kaupungin vuorokautisesta vedenkulutuksesta. Vesitornissa on väestöhälytin.
Freja (nimi)

| Freja |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  6. toukokuuta
– ortodoksinen:  –
Vastineita eri kielissä:  Freia, Freija, Freya, Freyja, Fröja, Frøya 
Nimen alkuperä:  muinaisskandinaavisen jumalattaren nimi; pohjana islannin sana freyja ’valtiatar’ 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Freja on skandinaavinen naisen etunimi. Sen lähtömuotona on islanninkielinen sana freyja, joka merkitsee ’valtiatarta’. Pohjoismaisessa mytologiassa Freyja oli rakkauden ja hedelmällisyyden jumalatar.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Freja on joulukuuhun 2020 mennessä ollut Suomessa virallisena nimenä noin 410 naisella tai tytöllä. Heistä suurin osa on syntynyt 2000- tai 2010-luvulla.
Nimipäivät

Freja-nimi on ollut mukana suomenruotsalaisessa almanakassa vuodesta 1929. Nimipäivä on 6. toukokuuta.
Vuodesta 2001 alkaen Frejalla on ollut nimipäivä myös Ruotsin almanakassa (23. tammikuuta).
Tunnettuja Frejoja

Freja Beha Erichsen (s. 1987), tanskalainen malli
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Freja (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Bert E. Friedlob

Bert E. Friedlob (18. lokakuuta 1906 – 7. lokakuuta 1956) oli yhdysvaltalainen elokuvatuottaja.
Friedlob tuli Hollywoodiin kolmannen avioliittonsa kautta. Hän oli naimisissa näyttelijä Eleanor Parkerin kanssa. Heidän avioeronsa jälkeen Friedlob alkoi tuottaa elokuvia. Friedlobin ensimmäinen tuotanto oli Kerskuri vuodelta 1950.
Friedlob ei ehtinyt tuottaa kuin seitsemän elokuvaa ennen kuolemaansa. Hänen viimeiseksi elokuvakseen jäi Fritz Langin ohjaama Sähkötuoli odottaa, joka oli myös Langin viimeinen työ Yhdysvalloissa. Friedlob kuoli pian, sen jälkeen kun Sähkötuoli odottaa sai ensi-iltansa.
Filmografia

Kerskuri (The Fireball, 1950)
Miljonääri koukussa (A Millionaire for Christy, 1951)
Teräsansa (The Steel Trap, 1952)
Sammuva tähti (The Star, 1952)
Kesytön (Untamed, 1955)
Huulipunamurhaaja (While the City Sleeps, 1956)
Sähkötuoli odottaa (Beyond a Reasonable Doubt, 1956)
Aiheesta muualla

Bert E. Friedlob Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Bert E. Friedlob Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Friedel–Crafts-asylointi

Esimerkki Friedel-Crafts-asylointireaktiosta
Friedel-Crafts-asylointi on aromaattisen yhdisteen asylointireaktio. Reaktio on saanut nimensä kehittäjiensä ranskalaisen kemistin Charles Friedelin ja yhdysvaltalaisen kaivosinsinöörin ja kemistin James Craftsin mukaan.
Mekanismi

Tyypiltään Friedel-Crafts-asylointi on elektrofiilinen aromaattinen substituutioreaktio. Reaktiossa asyloivana yhdisteenä käytetään tyypillisimmin happokloridia, happoanhydridejä, karboksyylihappoja, estereitä, nitriilejä tai amideja. Reaktiossa käytetään katalyytteinä Lewis-happoja, jotka muodostavat asyloivan yhdisteen kanssa kompleksin.
Tämä kompleksi hajoaa muodostaen asyliumkationin, joka on voimakkaasti elektrofiilinen ja reagoi aromaattisen renkaan kanssa. Eräissä tapauksissa asyliumkationia ei muodostu vaan katalyytin ja asyloivan reagenssin muodostama kompleksi reagoi suoraan aromaattisen yhdisteen kanssa.
Tämän jälkeen muodostuneesta sykloheksadienyliumionista eliminoituu protoni ja renkaan aromaattisuus palautuu ja katalyytti regeneroituu.
Friedel-Crafts-asyloinnissa helpoimmin reagoivat happokloridit, mutta myös anhydridejä tai karboksyylihappoja tai niiden estereitä voidaan käyttää. Reaktiossa katalyytteinä käytetään tyypillisimmin Lewis-hapopja, kuten alumiinikloridia, rauta(III)kloridia tai booritrifluoridia. Käytettäessä anhydridejä voidaan reaktiota katalysoida myös zeoliiteilla ja karboksyylihappojen kanssa katalyytteinä käytetään usein sulfonihappoja, kuten trifluorimetaanisulfonihappoa.
Aromaattisten yhdisteiden reaktiivisuutta lisää, jos niissä on ryhmiä, jotka kykenevät luovuttamaan elektroneja, kuten alkyyli- tai hydroksyyliryhmiä.
Käyttö

Friedel-Crafts-asylointi on tärkeä tapa valmistaa aromaattisia ketoneja, kuten bentsofenonia tai asetofenonia. Monia aromaattisia ketoneja käytetään muun muassa liuottimina ja hienokemikaalien valmistuksessa. Yksi tärkeä Friedel-Crafts-asyloinnin käyttökohde on bisyklisten aromaattisten ketonien synteesi. Tällöin asyloiva ryhmä on kiinni aromaattisen renkaan sivuketjussa. Näin muodostetaan parhaiten kuusirenkaita, mutta myös viisi- tai seitsenrenkaan sisältäviä yhdisteitä voidaan syntetisoida näin.
Frankensteinin hirviö

| Frankensteinin hirviö |
| --- | --- |
 Boris Karloff oli Frankensteinin hirviön tunnetuimpia esittäjiä elokuvissa. Promootiokuva elokuvasta Frankensteinin morsian (1935).
Luoja(t):  Mary Shelley
Ensi- esiintyminen:  Frankenstein (1818)
Ominaisuudet
Sukupuoli:  mies
Tuntomerkit:  kursittu kokoon eri ihmisten ruumiinosista
Asuinpaikka:  vaelsi Saksasta arktiselle alueelle
Kansanperinne
Suhteet
Vanhemmat:  Victor Frankenstein (luoja)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Frankensteinin hirviö on fiktiivinen hirviö, joka teki ensiesiintymisensä Mary Shelleyn romaanissa Frankenstein – uusi Prometheus (1818). Romaanissa kuvataan, kuinka tohtori Victor Frankenstein luo hirviön yrittäessään luoda elämää elottomaan ruumiiseen. Hirviö itse on nimetön.
Frankensteinin hirviö on yksi kaikkien aikojen tunnetuimmista kauhuhahmoista, ja se on esiintynyt sadoissa näytelmissä ja elokuvissa.
Romaanin synty

Frankensteinin hirviön hahmo keksittiin kesällä 1816, kun 19-vuotias Mary Wollstonecraft Godwin (myöhemmin Shelley) oli kolmen kirjailijaystävänsä kanssa viettämässä aikaa sveitsiläisessä huvilassa. He kertoilivat toisilleen kummitustarinoita, ja lordi Byronin ehdotuksesta jokainen kirjoitti oman kummitustarinansa. Wollstonecraft keksi öisen painajaisensa pohjalta tarinan tiedemiehestä nimeltä Frankenstein, joka luo hirviön kuolleiden miesten ruumiinosista. Hän alkoi kirjoittaa tarinaansa kirjaksi, ja Frankenstein – uusi Prometheus julkaistiin 21 kuukautta myöhemmin 11. maaliskuuta 1818.
Hirviö

Shelleyn romaanin alaotsikko ”Uusi Prometheus” viittaa vanhaan kreikkalaiseen Prometheus-myyttiin. Ihmisen luominen keinotekoisesti on muinainen ja kauan tunnettu teema. Jo kreikkalaisessa mytologiassa kuvataan, kuinka Prometheus ja Pygmalion loivat ihmisen. Vastaavasti juutalaisissa legendoissa tunnetaan golem-hirviö. Keskiajalla alkemistit yrittivät luoda ihmistä koeputkissaan. 1700- ja 1800-luvun tiedemiehet kuten Luigi Galvani, Alessandro Volta ja Benjamin Franklin tekivät tutkimuksia sähköllä elämän kipinän antamiseksi elottomalle aineelle. Myös kokonaan keinotekoisia ihmisiä eli androideja yritettiin valmistaa jo Mary Shelleyn aikoihin.
Hirviön luontikohtaus on romaanin luvussa viisi. Hahmo herää eloon sateisena marraskuun yönä kello yksi. Se myös tekee väkivaltatekonsa öisin ja lopulta katoaakin yöhön. Hirviön kokoaminen ja henkiinherättäminen kuvataan romaanissa vain lyhyesti ja viitteellisesti, ilman tarkkoja anatomisia tai kirurgisia kuvauksia tai mainintaa sähkön käytöstä.
Hirviö kuvataan romaanissa vastenmielisen näköiseksi: sen läpikuultavan ihon läpi näkyy verisuonia ja lihaksia, eikä sillä ole pupilleja. Tohtori Frankenstein samastuu luomaansa synkkään hirviöön ja tuntee myöhemmin syyllisyyttä sen teoista. Luotuaan hirviön tohtori kauhistuu luomustaan ja pakenee. Myöhemmin romaanissa hän kohtaa hirviön uudelleen ja kuulee sen tarinan sen itsensä kertomana.
Yksi romaanin kertojista on hirviö itse. Se oppii puhumaan ja lukemaan, se osoittautuu älykkääksi ja herkäksi, ja se puolustelee kaunopuheisesti oman olemassaolonsa oikeutusta. Se rakastaa kauneutta mutta kauhistuu nähdessään kuvajaisensa lammessa ja tullessaan tietoiseksi omasta hirviömäisyydestään. Luettuaan ihmisen historiasta kertovia kirjoja se ymmärtää oman eristyneisyytensä laajuuden. Tultuaan hyljeksityksi ja kokiessaan yksinäisyyttä hirviöstä tulee katkera ja väkivaltainen. Oman kertomuksensa lopuksi se pyytää tohtori Frankensteinia luomaan itselleen kumppanin.
Elokuvien Frankensteinin hirviö on jättikokoinen, vahva ja epämuodostunut. Monessa elokuvassa se tekee murhan ja aiheuttaa tuhoa. Hahmon on tarkoitus herättää katsojassa etenkin sääliä, kauhua ja kiinnostusta.
Sovitukset

Frankensteinin hirviöstä tuli heti romaanin julkaisun jälkeen suosittu hahmo teatterissa. Ensimmäinen näytelmäsovitus julkaistiin vuonna 1823. Lavasovitukset eivät yleensä olleet kovinkaan uskollisia romaanille.
Ensimmäinen Frankenstein-elokuva julkaistiin vuonna 1910. Sen jälkeen Frankensteinin hirviö on esiintynyt sadoissa elokuvissa useilla kielillä. Niistä tunnetuimpiin ja arvostetuimpiin kuuluvat elokuvat, joissa hirviötä esittää Boris Karloff, kuten Universal Picturesin tuottama vuoden 1931 Frankenstein. Tässä elokuvassa maskeeratun Karloffin esittämän hahmon kasvoilla näkyy kokoonkursimisen jättämiä arpia, kiinnittimiä ja elektrodeja, ja sen liikkeet ovat robottimaisia. Hahmo on samanaikaisesti kauhistuttavan ja viattoman näköinen.
Frankensteinin jatko-osassa Frankensteinin morsian hirviön tietämättömyys ja viattomuus ovat poissa, joskin se kykenee vielä kiltteihin tekoihin. Toisessa jatko-osassa, Frankensteinin poika, hirviöstä tuli enemmänkin sivuhahmo. Se sai myös ystävän nimeltä Ygor. Neljäs Frankensteinin hirviöön liittyvä elokuva, The Ghost of Frankenstein, oli ensimmäinen, jossa hirviötä ei enää esittänyt Boris Karloff. Kyseisessä elokuvassa Frankensteinin hirviö saa Ygorin aivot, ja siitä tulee entistä älykkäämpi. Viides Frankenstein-elokuva aloitti niin sanotun crossover-saagan, jossa Frankensteinin hirviö tapasi muita tunnettuja kauhuelokuvissa esiintyviä hirviöitä, kuten Wolf Manin ja Draculan.
Universal Picturesin elokuvasarjan jälkeen Frankensteinin hirviö seikkaili Hammerin seitsemän elokuvan sarjassa 1957–1974.
Hirviöstä on tehty myös useita parodiaelokuvia, kuten Mel Brooksin Frankenstein Junior (1974) ja Tim Burtonin Frankenweenie (2012).
Muussa kulttuurissa

Frankensteinin hirviöstä on tullut myös kulttuurinen maskotti. Se on toisinaan nähty edustavan sorrettuja, ja toisinaan se on nähty modernin tieteiskirjallisuuden robottien ja androidien esi-isänä. Hirviötä on käytetty myös mainonnassa, ja hahmon pohjalta on kehitetty useita muitakin samankaltaisia kauhuhahmoja.
Aiheesta muualla

Frankensteinin hirviö Internet Movie Databasessa (IMDb) (englanniksi)
Charles Stanton Ogle Frankensteinin hirviönä elokuvassa Frankenstein (1910), jota pidetään ensimmäisenä Frankenstein-aiheisena elokuvana.
Andreas Karlstadt

Andreas Bodenstein von Karlstadt, muotokuva 1541/42
Andreas Karlstadt, koko nimeltään Andreas Rudolph Bodenstein von Karlstadt, (1486 – 24. joulukuuta 1541) oli saksalainen kristitty teologi uskonpuhdistuksen aikana.
Karlstadt valmistui Wittenbergin yliopistosta teologian tohtoriksi. Seuraavina vuosina Karlstadt opiskeli Roomassa, missä hän näki paavinistuimen ja katolisen kirkon korruptoituneen tilan. Myöhemmin Martti Luther julkaisi 95 teesiä, mikä aloitti uskonpuhdistuksen.
Vuonna 1519 Andreas Karlstadt, Luther ja Johann Eck kokoontuivat Leipzigin väittelyyn väittelemään kristillisestä opista. Väittelyssä Karlstadt väitteli Eckin kanssa vapaasta tahdosta. Seuraavina päivinä Luther ja Eck taas puhuivat paaviudesta.
Uskonpuhdistuksen edetessä Karlstadtista tuli Lutherin kannattaja. Kun Luther julistettiin Wormsin valtiopäivillä valtakunnankiroukseen ja joutui pakenemaan Wartburgin linnaan, Karlstad oli yksi niistä Lutherin kannattajista, jotka yrittivät reformoida kirkkoa Wittenbergissa. Uudistusohjelma oli katolisen kirkon mittapuulla radikaali: maallikoiden ehtoollinen jumalanpalvelusten yhteydessä haluttiin sallia, nunnille ja munkeille taata oikeus poistua luostareistaan ja pappien selibaatti poistaa. Vanhaan testamenttiin vedoten osa myös halusi kuvainraastoa eli ikonoklasmia, kuvakieltoa kirkkoihin., lisäksi Karlstadt käytti Lutherin auktoriteettia kiihottaessaan kansaa raastaamaan kuvat kirkoista väkivalloin. Vaaditut uudistukset eivät kuitenkaan toteutuneet tarpeeksi nopeasti, mikä lisäsi väkivaltaa ja levottomuuksia kaupungissa. Näiden toimiensa sekä myös teologisen radikalisoitumisen myötä (Karlstadista tuli uudestikastaja ja hän sotkeutui talonpoikaiskapinoihin) Lutherista tuli Karlstadin kiivas vastustaja
Karlstadt kuoli Baselissa joulukuussa 1541.
Fries-toisiintuminen

Yleinen esimerkki Fries-toisiintumisesta
Fries-toisiintuminen on kemiallinen reaktio, jossa fenyyliesteri toisiintuu lämmön tai UV-säteilytyksen vaikutuksesta aromaattiseksi o- tai p-hydroksiketoniksi. Reaktiota katalysoivat Lewis-hapot. Fries-reaktion raportoi ensimmäisen kerran Karl Theophil Fries vuonna 1908 ja reaktio on nimetty hänen mukaansa.
Reagenssit ja mekanismi

Fries-toisiintuminen on mahdollista kaikille fenyyliestereille, joissa on vapaa sitoutumiskohta aromaattisessa renkaassa o- tai p-asemassa alkuperäiseen esteriryhmään nähden. Reaktiota katalysoivat monet Lewis-hapot kuten alumiinikloridi, alumiinifluoridi, vetyfluoridi, booritrifluoridi ja sinkkikloridi. Reaktio voidaan suorittaa liuottimettomissa olosuhteissa, mutta jos liuotinta käytetään tyypillisimpiä ovat nitrobentseeni, klooribentseeni tai hiilidisulfidi. Reaktion reaktiomekanismista ei ole yksimielisyyttä. Yleisesti hyväksytyin mekanismi on, että lähtöaine ja katalyytti muodostavat kompleksin, joka hajoaa fenoliksi ja karbokationiksi, joka reagoi aromaattisen renkaan kanssa elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla ja reaktio on intermolekulaarinen. Fries-toisiintumisessa muodostuvien isomeerien suhdetta voidaan kontrolloida lämpötilalla, liuottimella ja katalyyttien määrällä. Tyypillisesti lämpötilan ollessa alle 100 °C muodostuu pääasiassa p-isomeeria ja lämpötilan ollessa yli 150 °C muodostuu lähinnä o-isomeeria.
Valokemiallinen Fries-toisiintuminen

Fries-toisiintuminen voidaan suorittaa myös valokemiallisesti säteilyttämällä UV-säteilyllä. Reaktion mekanismi poikkeaa termisen Fries-toisiintuminen mekanismista ollen intramolekulaarinen. Tässä reaktiossa tapahtuu fenyyliesterin virittyminen ja virittynyt tila purkautuu hajoamalla fenoliradikaaliksi ja asyyliradikaaliksi, jotka reagoivat muodostaen hydroksiketonin. Myös tässä reaktiossa voi muodostua joko o- tai p-isomeeri.
Karjalan Suunta

Vaatimattomana järjestölehtenä alkanut Karjalan Suunta pyrki myöhemmin kehittymään uutislehdeksi.
Karjalan Suunta oli Viipurissa vuosina 1933–1939 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
IKL:n pää-äänenkannattajan Ajan Suunnan kustannusyhtiö perusti Karjalan Suunnan Etelä-Karjalaa, Laatokan-Karjalaa ja Pohjois-Karjalaa varten tarkoitetuksi järjestölehdeksi. Vuonna 1934 se muuttui Ajan Suunnan määräaikaisen lakkautuksen vuoksi viikkolehdestä kolmipäiväiseksi. Uutislehdeksi pyrkinyt Karjalan Suunta ei pystynyt kilpailemaan samassa kirjapainossa painetun Karjala-lehden kanssa. Syksyllä 1936 sen kustantajaksi perustettiin oma yhtiö ja vuoden 1937 lopulla erillinen kirjapainoyhtiö, joka tuki lehteä omien tilaustöidensä avulla. Kannattamaton lehti lopetettiin talvisodan alettua.
Karjalan Suunnan päätoimittajina työskentelivät Armas Nuolivaara (1933–1936), Lauri Orispää (1936–1937), Ilmari Unho (1937–1938) ja Johan Martikainen (1938–1939). Johtokunnan puheenjohtajina toimivat Bruno Salmiala (1933–1936) ja Eino Heilimo (1936–1939) ja oman julkaisuyhtiön toimitusjohtajana Johan Martikainen.
Aiheesta muualla

Karjalan Suunta digitoituna kansalliskirjastossa
Karjalan Ääni

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Karjalan Ääni oli Sortavalassa vuosina 1918–1940 ilmestynyt sanomalehti.
Maalaisliittolaiset ja tasavaltalaiset nuorsuomalaiset perustivat Karjalan Äänen vuoden 1918 hallitusmuototaistelussa monarkismia kannattaneen Laatokan vastapainoksi. Vuonna 1919 siitä tuli yksinomaan maalaisliiton äänenkannattaja. Ahtailla markkinoilla kilpailleen Karjalan Äänen merkitys jäi vähäiseksi. Sen ilmestyminen päättyi talvisotaan.
Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina työskentelivät Wäinö Mäkinen (vastaava toimittaja 1918), Heikki Hyppönen (1919), K. H. Jousimaa (1919), Vihtori Alava (1919–1920), Heikki Tunkkari (1920–1921), L. J. Haaranen (1921–1922), Juho Poutanen (1922–1926) ja Toivo Lankinen (1926–1940).
Aiheesta muualla

Karjalan Ääni digitoituna kansalliskirjastossa
Karjalan Sanomat (Joensuu)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Karjalan Sanomat oli Joensuussa vuosina 1906–1918 ilmestynyt sanomalehti.
Joensuun nuorsuomalaiset ryhtyivät perustamaan uutta lehteä Pohjois-Karjalan muututtua suurlakon jälkeen vanhasuomalaiseksi. He onnistuivat hankkimaan entisen äänenkannattajansa julkaisuyhtiön Pohjois-Karjalan Kirjapaino Oy:n osake-enemmistön, lopettivat Pohjois-Karjalan ja perustivat sen tilalle uuden puoluelehden Karjalan Sanomat. Vuoden 1918 hallitusmuotokiistassa julkaisijat osoittautuivat monarkisteiksi ja he päättivät yhdistää lehden samaa poliittista suuntaa kannattaneeseen Karjalaiseen. Karjalan Sanomat lopetettiin ja yhtiön lehtenä jatkoi kokoomuspuolueen äänenkannattajksi ryhtynyt Karjalainen.
Karjalan Sanomat ilmestyi aluksi kolmesti ja vuonna 1918 kuudesti viikossa. Viimeisenä vuotenaan se julkaisi myös kolmipäiväistä painosta. Lehden levikki oli 4 400 kappaletta vuonna 1910, 7 550 kappaletta vuonna 1915 ja 10 000 kappaletta vuonna 1918. Sen päätoimittajina työskentelivät Johannes Laine (1907–1909), Ari Pitkänen (1909–1918), Yrjö Juuti (1918) ja Matti Klemola (1918).
Aiheesta muualla

Karjalan Sanomat digitoituna kansalliskirjastossa
Frans Joosef II

| Frans Joosef II |
| --- | --- |
 
Liechtensteinin ruhtinas
Valtakausi:  25. heinäkuuta 1938 – 13. marraskuuta 1989
Edeltäjä:  Frans I
Seuraaja:  Hans Adam II

Syntynyt:  16. heinäkuuta 1906 Deutschlandsberg, Itävalta-Unkari
Kuollut:  13. marraskuuta 1989 (83 vuotta) Grabs, Sveitsi
Puoliso:  ruhtinatar Georgina von Wilczek
Lapset:  Hans Adam II Philipp Erasmus Nikolaus Nora Franz Josef
Koko nimi:  Franz Josef Maria Aloys Alfred Karl Johannes Heinrich Michael Georg Ignaz Benediktus Gerhardus Majella
Suku:  Liechtenstein
Isä:  prinssi Alois
Äiti:  Elisabet Amalie
Uskonto:  roomalaiskatolilainen
Frans Joosef II (koko nimi Franz Josef Maria Aloys Alfred Karl Johannes Heinrich Michael Georg Ignaz Benediktus Gerhardus Majella, 16. heinäkuuta 1906 Deutschlandsberg, Itävalta-Unkari – 13. marraskuuta 1989) oli Liechtensteinin ruhtinas vuodesta 1938 aina kuolemaansa asti 1989 eli 51 vuoden ajan.
Frans Joosef oli prinssi Aloisin ja Itävallan arkkiherttuatar Elisabet Amalien poika. Hänestä tuli Liechtensteinin ruhtinas lapsettoman isosetänsä ruhtinas Frans I:n jälkeen, kun hänen isänsä oli luopunut oikeudestaan kruunuun vuonna 1923.
Nuoruus ennen ruhtinasaikaa

Frans Joosefin kummi oli Itävalta-Unkarin keisari Frans Joosef I. Nuoruutensa hän vietti vuosina 1911–1914 Määrissä Groß Ullersdorfin linnassa. 1920-luvulla hän opiskeli Wienissä ja suoritti korkeakoulututkinnon metsätieteissä. Sen jälkeen hän hoiti sukunsa maita nykyisen Tšekin alueella. Edeltäjänsä Frans I:n kuoleman jälkeen kesällä 1938 hän siirtyi asumaan ruhtinakuntaansa Vaduzin linnaan, josta tuli hänen vakituinen asuntonsa.
Natsien vallan kasvaessa Keski-Euroopassa ruhtinas joutui ottamaan huomioon sen toiminnassaan. Hän teki maaliskuussa 1939 kohteliaisuuskäynnin Berliiniin. Ruhtinaskunnassa yrittivät natsimieliset voimat saada kevään 1939 aikana maan valtaansa, mutta suurin osa väestöstä, hallitus ja parlamentti yhdessä ruhtinaan kanssa vastustivat toimia. Näin natsien toiminta raukeni ruhtinaskunnassa.
Toisen maailmansodan aika

Liechtenstein säilytti puolueettomuutensa toisen maailmansodan aikana. Tulliliiton ehtojen mukaisesti Sveitsi vartioi Liechtensteinin rajoja Suur-Saksan suuntaan. Sodan aikana valtuutettuna pakolaisneuvotteluissa saksalaisten kanssa toimi ruhtinaan nuorempi veli prinssi Charles Alfred. Vuosina 1933–1944 Liechtenstein antoi turvapaikan kaikkiaan 400 pakolaiselle, joista 125 oli juutalaisia.
Aivan sodan loppuvaiheessa keväällä 1945 ruhtinas antoi poliittisen turvapaikan 494 Natsi-Saksan puolella taistelleelle venäläissotilaalle, joita johti kenraali Boris Smyslovsky.
Vuonna 2005 tuli esille tieto, että Strasshofin keskitysleirin juutalaisvankeja oli työskennellyt ruhtinaan Itävallassa sijainneessa kartanossa. SS oli tarjonnut juutalaisvangit ruhtinaan käyttöön.
Sodan jälkeinen aika

Hänen hallintokautenaan Liechtensteinin naiset saivat äänioikeuden vuonna 1984 järjestetyn kansanäänestyksen perusteella. Frans Joosef oli ensimmäinen Liechtensteinin ruhtinas, joka asui pysyvästi ruhtinaskunnassaan. Maatalousvaltaisesta ruhtinaskunnasta tuli hänen hallintokautenaan rikas maailman mitassa.
Prinssi Frans Joosef II meni naimisiin 7. maaliskuuta 1943 kreivitär Georgina von Wilczekin (s. 24.10.1921 - 18.10.1989) kanssa. Parilla oli viisi lasta:
Hans Adam II, Liechtensteinin ruhtinas (s. 14.2.1945)
Philipp Erasmus (s. 19.8.1946)
Nikolaus (s. 24.10.1947)
Nora, (s. 31.10.1950)
Franz Josef (19.11.1962 - 28.2.1991)