stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mega Man X4
Tarinat > Mega Man X

X:n tarina alkaa kohtauksella, jossa salaperäinen hahmo puhuu Repliforcen johtajan Kenraalin (engl. General) kanssa. Hahmo väittää, että Maverick Huntereiden suunnitelma on tuhota Repliforce ja reploidit. Kenraali häätää hahmon pois, koska ei halua rikkoa ihmisten ja reploidien välistä rauhaa. Myöhemmin Repliforcen joukot hyökkäävät korkealla taivaalla sijaitsevaan kaupunkiin, Sky Lagooniin. Hyökkäyksensä takana on kuitenkin alun perin X:n ystävä Magma Dragoon. Kun reploidit alkavat syyttää Repliforcea hyökkäyksestä, vihastunut Kenraali päättää lopettaa Maverick Huntereiden, reploidien ja ihmisten välisen liiton ja julistaa sodan. Kun X tuhoaa kaikki maverickit, mukaan lukien hänen ystävänsä Dragoonin sekä neljä Repliforcen komentajaa, Repliforce aloittaa operaation käynnistää salainen ase. X:n apulainen Double, joka on pullea ja kömpelö, saa käskyn salaperäiseltä hahmolta, joka käskee Doublen estämään Reploidien pääsyn avaruuteen. Double menee X:n perään ja yrittää tuhota tämän, mutta häviää kaksintaistelun ja menehtyy. X kohtaa myöhemmin Kenraalin ja onnistuu voittamaan tämän. Joku toinen alkaa kuitenkin ohjaamaan asetta ja kaappaajaksi paljastuu Sigma. Sigma uhoaa, että X muuttuu myös maverickiksi aivan kuten Dragoon ja Double. Taistelun seurauksena X voittaa Sigman. Kenraali uhraa itsensä ja tuhoaa aseen estääkseen sen osumisen maahan. Zero ottaa X:ään yhteyttä X:n ohjatessa lentoalusta ja keskustelun yhteydessä X pyytää Zerolta, jos X muuttuisi Mavericksi, Zero tuhoasi hänet. Zero ei anna X:lle tunnustusta, että suostuisi tähän ja katkaisee yhteyden, jonka jälkeen peli päättyy.
Tarinat > Zero

Zeron tarina alkaa, kun Zero näkee painajaisen, jossa hän näkee Dr.Wilyn. Wily käskee Zeron tuhota tämän pahin vihollisensa, eli Mega Manin. Zero herää hälytykseen ja lähtee Sky Lagooniin, minne Repliforce on hyökännyt. Zero kohtaa Magma Dragoonin, joka paljastuu hyökkäyksen aloittajaksi, sekä Iriksen ja tämän veljensä Eversti. Zero syyttää Everestiä hyökkäyksestä, johon Eversti kiistää. Kenraali päättää julistaa sodan Reploidien ja Repliforcen välillä. Zero ja Eversti ajautuvat kaksintaisteluun joka päättyy Iriksen väliintuloon. Hetkeä myöhemmin Repliforce aloittaa käyttämään salaista asetta. Zero tuhoaa Everstin lopullisesti toisessa taistelussa. Everstin kuoleman myötä, Iris hyökkää Zeron kimppuun. Zero onnistuu tuhoamaan Iriksin taistelu haarniskan, mutta Iris saa kuolettavia vammoja ja menehtyy Zeron käsivarrelle. Zerolle kohtaa Kenraalin ja voittaa tämän. Heti taistelun jälkeen, joku ottaa kontrollin aseesta ja Zerolle paljastuu tämän olevan Sigma. Signma kertoo että Zero tappoi Iriksen omasta tahdostaan. Tämän jälkeen pelaajalle näytetään animaatio, missä Sigma oli vielä Maverick Huntereiden johtaja ja löytää Zeron hylätystä laboratoriosta. Zero oli tuolloin paljon aggressiivisempi, joka nautti tappamisesta. Zero oli vähällä tappaa Sigmanin, mutta tämä saa jonkun kohtauksen. Sigma iskee Zeroa suoraan kypärässä olevaan jalokiveen ja todennäköisesti tämä altisti Sigmanin virukselle. Zero voittaa Sigmanin kaksin taistelussaan ja Kenraali uhraa itsensä pysäyttämällä aseen. Lopussa Zero tuumailee että hän ei voi pelastaa ketään .
Tarinat > Ero X:n ja Zeron tarinassa

X:n tarinassa tason valikon kohdassa on Double kuin taas Zeron tarinassa on Iris.
X saa uuden aseen, kun päihittää uuden maverickin, kun taas Zero saa uuden tekniikan.
X:n alkuvideossa on Sigma ja Kenraali, mutta Zeron alkuvideossa Zero näkee unta, jossa hän kohtaa oman luojansa Dr. Wilyn.
Zeron tarinassa on kohtaus, jossa hän taistelee Colonelia vastaan.
Zero kohtaa lopulta Iriksen, mutta X kohtaa Doublen.
Kun Zero kohtaa Sigman, näytetään lyhytanimaatio, missä Sigma ja Zero taistelevat toisiaan vastaan. Sigma voittaa taistelun, kun Zero alkaa seota. Zeron kypärässä näkyy vilaukselta Dr. Wilyn logo. Sigma menettää taistelussa toisen kätensä.
X:n tarinan lopussa Zero ottaa yhteyttä X:ään, mutta Zeron tarinan lopussa Zero saa selville, mikä on hänen kohtalonsa ja näkee takauman Iriksestä.
Tarinat > Hahmot

Mega Man X - Pelin nimikkohahmo ja päähenkilö
Zero - Pelin toinen päähenkilö ja X:n paras ystävä
Colonel - Repliforcen eversti, Zeron ystävä ja Iriksen kaksoisveli
Iris - Colonelin rauhaarakastava sisko ja Zeron rakkauden kohde
Double - Kömpelö Maverick Hunter-alokas ja Sigman kaksoisagentti
General - Repliforcen kenraali ja yksi pelin loppuvastuksista
Sigma - Muista X-sarjan peleistä tuttu päävastustaja
Triviaa

Tämä on ensimmäinen peli jossa pelaaja voi pelata tarinan Zerolla. X3 mahdollisti pelaamisen Zerolla vain rajoitetusti.
Mega Man X4:n englanninkielisessä versiossa on samat ääninäyttelijät kuin Mega Man 8:ssä. Iriksen kuolemakohtauksesta, jossa Zero huutaa "What am I fighting for!?" on tullut internetmeemi lähinnä YouTubessa.
Frost Walrusin tasossa voit löytää Blizzard Buffalon (Mega Man X3) ja Chill Penguinin (Mega Man X) jäätyneenä.
Aiheesta muualla

Mega Man X4 MobyGamesissa (englanniksi)
Mega Man X4 MMHP.net-sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
 Klassinen -sarja: : Mega Man • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • &Bass • 9 • 10 • 11
 Game Boy -sarja: : I • II • III • IV • V
 X -sarja: : Mega Man X • X2 • X3 • X4 • X5 • X6 • X7 • X8 • Xtreme • Xtreme 2 • Command Mission
 Legends -sarja: : Mega Man Legends • Mega Man Legends 2 • Misadventures of Tron Bonne
 Zero -sarja: : Mega Man Zero • Zero 2 • Zero3 • Zero 4
 ZX -sarja: : Mega Man ZX • ZX Advent
 Battle Network -sarja: : Battle Network • Battle Network 2 • Battle Network 3: Blue & White • Battle Network 4: Red Sun & Blue Moon • Battle Network 5: Team ProtoMan & Team Colonel • Battle Network 6: Cybeast Gregar & Cybeast Falzar • Rockman EXE Operate Shooting Star
 Muut pelit: : Mega Man Soccer • Super Rockman Adventure • Mega Man: Battle & Chase
 Hahmot: : Mega Man • Luettelo hahmoista
Uudelleenjulkaisut: : Rockman Complete Works • Mega Man Anniversary Collection • Mega Man X Collection • Mega Man Zero Collection • Mega Man Legacy Collection • Mega Man Legacy Collection 2 • Mega Man X Legacy Collection • Mega Man X Legacy Collection 2
 Elokuva- ja televisiosarjat: : Mega Man • Mega Man: Battle Network • Mega Man: Star Force • Mega Man: Fully Charged • Mega Man
Mihail Gortšakov

Mihail Gortšakov, Jan Ksawery Kaniewskin maalaus vuodelta 1860.
Mihail Dmitrijevitš Gortšakov (ven. Михаи́л Дми́триевич Горчако́в; 1793 – 30. toukokuuta (J: 18. toukokuuta) 1861 Varsova, Puola, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen ruhtinas ja kenraali, joka toimi komentajana vuosien 1853–1856 Krimin sodassa ja Puolan varakuninkaana (namiestnik) vuosina 1856–1861.
Ura

Mihail Gortšakov kuului Gortšakovin vanhaan ruhtinassukuun. Hänen veljensä oli kenraali Pjotr Gortšakov. Gortšakov aloitti sotilasuransa keisarillisen kaartin tykistössä vuonna 1807. Hän sai ensimmäisen taistelukokemuksensa Venäjän–Persian sodan aikana vuonna 1810, ja osallistui taisteluihin Napoleonia vastaan vuosina 1812–1814. Gortšakov toimi vuodesta 1820 jalkaväkiarmeijakunnan esikuntapäällikkönä. Vuosien 1828–1829 Venäjän–Turkin sodassa hän oli mukana Silistran ja Šumlan piirityksissä. Gortšakov osallistui vuosien 1830–1831 Puolan kapinan kukistamiseen tykistön komentajana. Hän haavoittui venäläisille tappiollisessa Grochówin taistelussa helmikuussa 1831, mutta kunnostautui Varsovan valtauksessa syyskuussa 1831.
Gortšakov sai tykistökenraalin sotilasarvon vuonna 1844. Hänet nimitettiin kaksi vuotta myöhemmin Varsovan sotilaskuvernööriksi. Hän oli Unkarin kapinan kukistamiseen vuonna 1849 osallistuneiden venäläisten apujoukkojen esikuntapäällikkönä. Sen jälkeen hänestä tuli Venäjän armeijan esikuntapäällikkö ja keisari Nikolai I:n kenraaliadjutantti.
Krimin sodan alkaessa Gortšakov komensi Moldovan heinäkuussa 1853 miehittänyttä venäläistä armeijaa. Kun sota virallisesti julistettiin muutamaa kuukautta myöhemmin, hänet nimettiin Moldovassa ja Valakiassa olleiden venäläisten joukkojen ylipäälliköksi. Gortšakov yritti huonolla menestyksellä vallata Calafatin tammikuussa 1854. Hän piiritti Silistran toukokuussa 1854, mutta kesäkuussa Nikolai I määräsi hänet perääntymään kaupungin luota. Maaliskuusta 1855 alkaen Gortšakov oli Krimin-joukkojen ylipäällikkönä. Hän seurasi tehtävässä ruhtinas Aleksandr Menšikovia. Gortšakov yritti vapauttaa Sevastopolin piirityksestä, mutta kärsi tappion Tšornajan taistelussa elokuussa 1855. Ranskalaisten voitto Malakoffin taistelussa 8. syyskuuta teki Sevastopolin puolustamisen mahdottomaksi, joten Gortšakov tuhosi linnoitukset, poltti pääosan kaupungista ja perääntyi sen pohjoislaidan kukkuloille.
Gortšakov nimitettiin maaliskuussa 1856 Puolan varakuninkaaksi (kenraalikuvernööriksi). Hän pyrki hallitsemaan Puolaa edeltäjäänsä Ivan Paskevitšia pehmeämmällä kädellä ja toteuttamaan uudistuksia. Helmikuussa 1861 Puolassa kuitenkin puhkesi Venäjän valtaa vastaan suunnattuja protesteja Grochówin taistelun 30-vuotispäivän aikoihin.
Venäjän pääministeri Pjotr Stolypin oli Gortšakovin tyttärenpoika.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mihail Gortšakov Wikimedia Commonsissa
Seppo Eerikäinen

Seppo Aatto Sakari Eerikäinen (14. syyskuuta 1916 Nurmes – 12. tammikuuta 2001 Lake Worth, Florida) oli suomalainen yrittäjä ja huolinta-alan yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Eerikäisen vanhemmat olivat nimismies Toivo Johannes Eerikäinen ja Anni Aurora Koponen ja puolisot 1940–1970 Maija Ollikainen ja vuodesta 1971 Asta Fellman. Eerikäinen kävi kuusi luokkaa Joensuun lyseota 1926–1933, tuli ylioppilaaksi Kuopion lyseosta 1935 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1943 ja ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta 1946. Hän oli Merihuolto Oy:n tullaaja, työnjohtaja ja kirjanpitäjä Turussa 1944–1945 ja yhtiön osastopäällikkö ja apulaisjohtaja Helsingissä 1946–1956, Eurooppalainen Kuljetus Oy:n perustaja, omistaja, toimitusjohtaja 1956–1957 ja johtokunnan jäsen 1957–1976 sekä Oy Huolintakeskus Ab:n varatoimitusjohtaja 1957–1958, enemmistöosakas 1958–1976, toimitusjohtaja ja johtokunnan varapuheenjohtaja 1958–1974 ja johtokunnan puheenjohtaja 1974–1976. Eerikäinen oli myös Merkas Oy:n osakas 1946–1947 ja hänellä oli useita huolinta-alan ja muita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Eerikäinen oli reservin yliluutnantti. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1966.
Michael George Bowen

Michael George Bowen (23. huhtikuuta 1930 Gibraltar – 17. lokakuuta 2019) oli brittiläinen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Southwarkin hiippakuntaan 6. heinäkuuta 1958 ja inkardinoitiin Arundel and Brightonin hiippakuntaan 28. toukokuuta 1965. Hänet nimitettiin Arundel and Brightonin koadjuuttoripiispaksi ja Lamsortin titulaaripiispaksi 18. toukokuuta 1970. Piispaksi konsekroinnin suoritti 27. kesäkuuta Domenico Enrici, jota avustivat David John Cashman ja Derek John Worlock.
Bowenista tuli 14. maaliskuuta 1971 Arundel and Brightonin piispa. 28. maaliskuuta 1977 hän sai nimityksen Southwarkin arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 6. marraskuuta 2003.
Bowen oli ennen pappisvihkimystään viinikauppias.
Seppo Bruun

Seppo Bruun (s. 1946) on suomalainen lehti- ja radiotoimittaja, tietokirjailija ja varhaiskasvatuksen asiantuntija.
Bruun on työskennellyt eläkeiässä helsinkiläisen vapaan kasvatuksen ideologian pohjalle perustetun päiväkodin Pakilan Lastenpaikan johtajana. Hän toimi päiväkodissa vuodesta 1972, jolloin tuli sinne aluksi viikoksi Erik Schüllerin sijaiseksi. Bruun kouluttautui sittemmin lastentarhanopettajaksi.
Riihimäen lasitehtaan liepeillä lapsuutensa viettänyt Bruun toimi 1960-luvulla toimittajana aluksi Kansan Uutisten urheilutoimituksessa ja sitten autourheiluun erikoistuneen Vauhti-lehden toimitussihteerinä. Vuonna 1966 Bruun oli Ilkka Sysimetsän ohella toinen Stump-nuortenlehden perustajista ja toimi myös sen päätoimittajana. Lehtityön ohella Bruun toimi valomiehenä muun muassa Soulset-yhtyeen esiintymisissä ja Helsingissä järjestetyissä nuorten muotinäytöksissä. Stump-kauden jälkeen hän toimi Minkki Oy:n mainososastolla ja asevelvollisuusaikana Ruotuväki-lehden toimittajana.
1980-luvun lopulla Seppo Bruun juonsi Kosti Kotirannan kanssa Yleisradiossa lasten puhelintoivekonsertteja ja päätyi sitä kautta perusteilla olleen Radiomafia-kanavan suunnittelu- ja toimitustyöhön.
Bruun on kirjoittanut musiikkiaiheisia tietoteoksia, kuten vuonna 1968 Pekka Gronowin kanssa tekemänsä Popmusiikin vuosisata. Vuonna 1999 Bruun palkittiin työryhmän jäsenenä kirjasta Jee jee jee – suomalaisen rockin historia (WSOY 1998) sekä samannimisestä radiosarjasta. Muut tekijät ovat Jukka Lindfors, Santtu Luoto ja Markku Salo.
Lisäksi Bruun on toimittanut suomeksi Mark Levengoodin lasten viisauksia sisältävät kirjat Vanhat tädit eivät muni ja Ystävä sä lapsien anna villoja.
Bruun on perustanut kesäpaikkaansa Iniöön kesäisen kulttuuritapahtuman Iniö Folkin. Tapahtuma on järjestetty vuodesta 2008 alkaen.
Sirkka Valjakka

Sirkka Eine Valjakka (o.s. Ojala; 9. heinäkuuta 1913 Lahti – 3. toukokuuta 1996 Jyväskylä) oli suomalainen museonjohtaja ja kansanperinteen tutkija, joka toimi Keski-Suomen museon hoitajana ja johtajana vuosina 1949–1978. Hän osallistui myös Jyväskylän kunnallispolitiikkaan ja laati teoksia Jyväskylän rakennushistoriasta.
Valjakan isä oli Keski-Suomen museon ensimmäinen museonhoitaja, Jyväskylän seminaarin lehtori Toivo Ojala, ja äiti kansakoulunopettaja Eine Matilda Avenius. Sirkka Valjakan puolisona oli vuodesta 1941 opetusneuvos Urho Valjakka. Valjakka kirjoitti ylioppilaaksi Porissa vuonna 1934 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1940, maisteriksi 1950 ja lisensiaatiksi 1970. Sota-aikana hän oli lottana. Hän tutki kansanperinnettä Keskisuomalaisen Osakunnan kotiseuturetkillä sekä suomensukuisten kansojen kulttuuria. Hänen lisensiaattitutkimuksensa vuodelta 1970 käsittelee Jyväskylän rakennushistoriaa.
Valjakka toimi Kuopion museon hoitajana vuosina 1947–1949 ja tuli Jyväskylän museon hoitajaksi sekä museoyhdistyksen sihteeriksi isänsä seuraajana vuonna 1949. Museonjohtajan tittelin hän sai vuonna 1960. Alvar Aallon arkkitehtitoimisto suunnitteli Keski-Suomen museon vuonna 1961 valmistuneen rakennuksen Valjakan laatiman tilasuunnitelman pohjalta. Valjakan kaudella järjestettiin myös käsityöläismuseona toimivien vanhojen rakennusten siirtäminen Keski-Suomen museon tontille ja perustettiin erillinen Pienmäen talomuseo. Hän vaikutti lisäksi päätökseen sijoittaa Suomen kotiteollisuusmuseo Jyväskylään vuonna 1982. Sivutoimisesti Valjakka oli Jyväskylän yliopiston tuntiopettajana vuosina 1957–1974.
Kokoomusta edustanut Valjakka oli Jyväskylän kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1957–1968 ja presidentin valitsijamies vuoden 1962 vaaleissa. Hän oli Keski-Suomen maakuntaliiton hallituksen jäsen vuosina 1951–1960, Suomen museoliiton keskushallituksen jäsen vuodesta 1967, Jyväskylä-Seuran hallituksen jäsen vuosina 1955–1978, Jyväskylän liike- ja virkanaisten liiton puheenjohtaja vuosina 1951–1961 ja Suomen soroptimistiunionin presidentti vuosina 1966–1968. Vuodesta 1991 hän oli Suomen museoliiton kunniajäsen.
Valjakka osallistui Keski-Suomen maakuntahengen ja kulttuurielämän kehittämiseen. Hän kuului kilpailulautakuntaan, joka valitsi Keski-Suomen vaakunan vuonna 1951. Hänelle myönnettiin vuonna 1982 Jyväskylä-mitali.
Teoksia

Suur-Huittisten pitäjän historia vuoteen 1639 (Aina Lähteenojan ja Kalevi Virkkalan kanssa), 1949
Jyväskylän kaupungin rakennukset ja asukkaat 1837–1880, lisensiaattityö, 1970
Jyväskylän arkkitehtuuria, 1982
Valjakka kirjoitti myös useita lukuja 1940–1980-luvulla julkaistun Keski-Suomi-tietokirjasarjan eri osiin.
Moskiittokala

| Moskiittokala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Hammaskarppikalat Cyprinodontiformes
Heimo::  Hammaskarpit Poeciliidae
Suku::  Gambusia
Laji::  affinis
Kaksiosainen nimi
 Gambusia affinis  (Baird & Girard, 1853) 
Katso myös
   Moskiittokala Wikispeciesissä   Moskiittokala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Moskiittokala (Gambusia affinis) on suolattomassa vedessä elävä hammaskarppi. Niitä pidetään akvaariokaloina ja istutetaan tuhoamaan moskiiton eli hyttysen toukkia.
Koko ja ulkonäkö

Moskiittokala muistuttaa paljon miljoonakalanaarasta, josta sen erottaa siniharmaammasta värisävystään ja mustasta läikästä vatsaevän edessä. Kala voi kasvaa neljä senttiä pitkäksi.
Alkuperä

Moskiittokala elää luonnossa Meksionlahteen laskevissa vesistöissä. Kestävyytensä takia sitä on istutettu ympäri maailmaa malarian vaivaamille alueille pienentämään hyttysten määrää. [lähde? ] Australiassa ja Afrikassa se on paikoin syrjäyttänyt paikallisia kalalajeja kuten jordanianimubarbin. Sitä pidetäänkin yhtenä sadasta haitallisimmasta vieraslajista.
Vesiolot ja ravinto

Moskiittokalat syövät nimensä mukaisesti hyttysentoukkia. Ne pärjäävät huomattavan lämpimässä ja vähähappisessa vedessä, kestävät lyhytaikaisesti lähes 42 °C:n lämpötiloja.
Simonópetran luostari

| Simonópetran luostari Μονή Σίμωνος Πέτρας |
| --- | --- |
 Simonópetran luostari.
Sijainti:  Athos,  Kreikka
Koordinaatit:  40°11′25″N, 24°14′49″E
Kirkkokunta:  ortodoksinen kirkko
Tyyppi:  munkkiluostari
Perustaja:  Pyhittäjä Simon
Perustettu:  n. 1257
Asukkaita:  75
Tyylisuunta:  bysanttilainen
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Athosvuori 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Simonópetran luostari (kreik. Μονή Σίμωνος Πέτρας, Moní Símonos Pétras, ”Simonin kallion luostari” tai Σιμωνόπετρα, Simonópetra, ”Simonin kallio”) on ortodoksinen luostari Athoksen autonomisessa luostaritasavallassa Kreikassa. Athoksen kahdenkymmenen luostarin välisessä hierarkiassa Simonópetra on sijalla kolmetoista.
Simonópetran luostari. Taustalla Athosvuori.
Simonópetran luostari on perustettu noin vuonna 1257. Sen perusti Pyhittäjä Simon, jonka mukaan luostari on saanut nimen ”Simonin kallion luostari”. Vuonna 1363 luostari kunnostettiin serbialaisten rahoituksella. Luostari paloi vuonna 1570 ja rakennettiin uudelleen valakialaisten tuella. Luostari paloi uudelleen vuonna 1622. Luostari taantui välillä ja alkoi toimia uudestaan 1700-luvun lopulla. Luostarissa oli vakava palo myös vuonna 1891. Tuolloin se kunnostettiin venäläisten tuella. Vuonna 2011 luostarissa oli 75 asukasta.
Simonópetra sijaitsee Athoksen niemimaan länsirannikon eteläosissa. Korkeaseinäinen, seitsenkerroksinen luostarirakennus on rakennettu jyrkälle vuorenrinteelle noin 330 metrin korkeuteen. Luostarin pääkirkko (katholikon) on rakennettu noin vuonna 1600 ja nykyisessä muodossaan vuoden 1891 palon jälkeen. Se on omistettu Kristuksen syntymälle. Luostariin kuuluu neljä kappelia sen sisäpuolella ja kahdeksan ulkopuolella. Tulipalojen vuoksi luostarin kirjasto on monia muita Athoksen luostareita pienempi ja käsittää lähinnä jälkibysanttilaisia käsikirjoituksia sekä nykyaikaista tieteellistä kirjallisuutta ja tiedejulkaisuja.
Luostarin pyhäinjäännöksiin kuuluu muun muassa Magdalan Marian vasen käsi, jonka sanotaan säilyneen erikoisen hyvin ja jota pidetään ihmeitätekevänä. Siksi Mariaa pidetään myös luostarin ”toisena perustajana”.
Linnuntietä noin 1,5 kilometriä luostarista etelään sijaitsee Pyhittäjä Gregorioksen luostari.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Simonópetran luostari Wikimedia Commonsissa
Simonos Petras. Ortodoksi.net.
Athos (Pyhän Vuoren autonominen munkkivaltio)
| --- | --- |
Luostarit:   Suuri lavra  Vatopédin luostari  Ivíronin luostari  Chilandárin luostari  Pyhän Dionysioksen luostari  Koutloumoúsin luostari  Pantokrátorin luostari  Xiropótamoksen luostari  Zográfoksen luostari  Docheiárioksen luostari  Karákalloksen luostari  Filótheoksen luostari  Simonópetran luostari  Pyhän Paavalin luostari  Stavronikítaksen luostari  Xenofónin luostari  Pyhittäjä Gregorioksen luostari  Esfigménoksen luostari  Pyhän Panteleimonin luostari  Konstamonítoksen luostari 
Skiitat:   Bogoroditsan skiitta  Johannes Kastajan skiitta  Johannes Kastajan skiitta (Ivíron)  Neitsyt Marian ilmestyksen skiitta  Profeetta Elian skiitta  Pyhän Andreaan skiitta  Pyhän Annan skiitta  Pyhän Demetrioksen skiitta  Pyhän Demetrioksen skiitta (Lákkos)  Pyhän Kolminaisuuden skiitta  Pyhän Panteleimonin skiitta  Uusi skiitta 
Kylät:   Dáfni  Karyés
Mimmi Bähr

Henrika Wilhelmina (Mimmi) Bähr, o. s. Westerstrand (15. lokakuuta 1844 Alavus – 2. toukokuuta 1923) oli suomalainen keksijä ja kaunokirjoitustaidon kehittäjä.
Bähr toimi senaatin puhtaaksikirjoittajana ja finanssitoimituskunnan arkistonhoitajana 1868–1904, valtiopäivien puhtaaksikirjoittajana 1878–1906. Hän järjesti 1877–1923 opetuskursseja kaunokirjoituksessa ja julkaisi vuonna 1885 kaunokirjoitusjärjestelmiä kouluille.
Bähr on nostettu yhdeksi merkittävistä suomalaisista naiskeksijöistä.
Bähr oli aikansa etevin kaunokirjoittaja sekä kaunokirjoitustaidon kehittäjä. Hänelle uskottiin tärkeimpiä suomalaisia asiakirjoja puhtaaksikirjoitettaviksi. Häntä käytettiin myös monenlaisissa yksityisissä adresseissa ja kirjoitelmissa, joiden asu tahdottiin saada mahdollisimman hienostuneeksi. Hän piti vuodesta 1877 opetuskursseja kaunokirjoituksessa ja julkaisi vuodesta 1885 kansa- ja oppikouluille kaunokirjoitusjärjestelmiä, joita käytettiin kouluissa yleisesti ja joista hän sai palkintoja. Hän keksi myös monenlaisia siihen aikaan tarpeellisia kirjoittamisen apuvälineitä, kuten viivoittimia, kynänpyyhkijöitä, kirjeiden ja postimerkkien kostuttajia, regulaattorikynän, ruukkukoristepapereita, jotka olivat suosittuja.
Bährin vanhemmat olivat nimismies Gustaf Erik Westerstrand ja Anna Henrika Åberg. Hän meni naimisiin kauppias Nikolai Edward Bährin (k. 1868) kanssa 1864.
Slovakian kansalliskirjasto

| Slovakian kansalliskirjasto> Slovenská národná knižnica Slovak National Library |
| --- | --- |

 Slovakian kansalliskirjaston rakennus Martinin kaupungissa.
Osoite:  Namestie J. C. Hronskeho 1, 036 01 Martin, Slovakia
Sijainti:  Martin, Slovakia
Valmistumisvuosi:  1975
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Slovakian kansalliskirjasto (slovakiksi Slovenská národná knižnica, engl. Slovak National Library, lyh. SNL) on Martinin kaupungissa Slovakian pohjoisosassa toimiva maansa kansalliskirjasto. Nykyinen kansalliskirjaston päärakennus avattiin yleisölle vuonna 1975. Vuonna 2010 kirjaston kokoelmat käsittivät 4,7 miljoonaa dokumenttia.
Kansalliskirjaston keskeisenä taustajärjestönä oli vuonna 1863 perustettu, Slovakian kulttuurin puolesta toimiva Matica slovenská -järjestö. Vasta vuonna 2000 Slovakian kansalliskirjastosta tehtiin tästä kulttuurijärjestestöstä riippumaton organisaatio.
Päärakennuksensa ohella kansalliskirjaston fyysisiä toimipaikkoja ovat kirjallisuusmuseot Martinissa, Brodzanyssa ja Oponicessa.
Kansalliskirjaston ajallisesti ensimmäinen päärakennus Martinissa on nykyään kirjallisuusmuseo.
Kartanokirjaston kokoelmaa Oponicessa.
A. S. Pushkinin slaavilaista museota Brodzanyssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Slovakian kansalliskirjasto Wikimedia Commonsissa
Luettelo ammateista

Tämä on luettelo ammateista.
Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z Å Ä Ö