stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Beechcraft 17

| Beechcraft 17 | Beechcraft 17 | Beechcraft 17 |  |
| --- | --- | --- | --- |

| Beechcraft D.17S Staggerwing | Beechcraft D.17S Staggerwing | Beechcraft D.17S Staggerwing |  |

| Kuvaus | Kuvaus | Kuvaus |  |
| Tyyppi | sekarakenteinen yksimoottorinen matkailukone | sekarakenteinen yksimoottorinen matkailukone |  |
| Miehistö | 1 | 1 |  |
| Matkustajia | 3 | 3 |  |
| Ensilento | n. 1933 | n. 1933 |  |
| Valmistaja/suunnittelija | Beechcraft/Walter Beech | Beechcraft/Walter Beech |  |
| Mitat B17L (D17S) | Mitat B17L (D17S) | Mitat B17L (D17S) |  |
| Pituus | 7,70 (7,95) m |  |  |
| Kärkiväli | 9,76 m |  |  |
| Korkeus | 2,50 (2,74) m |  |  |
| Siipipinta-ala | 27,5 m² |  |  |
| Huippunopeus | 280 (319) km/h |  |  |
| Matkanopeus | 148 (276) km/h |  |  |
| Lakikorkeus | 4 575 (6 100) m |  |  |
| Painoja | Painoja | Painoja |  |
| Tyhjäpaino | 965 (1 294) kg |  |  |
| Lentopaino | 1 430 (2 170) kg |  |  |
| Voimanlähde | Voimanlähde | Voimanlähde |  |
| Moottori | mm. Jacobs L-4M tai Pratt&Whitney Wasp Junior | mm. Jacobs L-4M tai Pratt&Whitney Wasp Junior |  |
| Teho | 450 hv |  |  |

Beechcraft 17 oli ensimmäinen yhdysvaltalaisen lentokonerakentaja Walter Beechin vuonna 1932 perustaman Beechcraft-tehtaan valmistama lentokonetyyppi. Kone oli umpiohjaamolla varustettu kaksitaso. Sarjavalmistus alkoi vuonna 1934. Beechcraft 17 -mallia rakennettiin kaikkiaan yhteensä 781 konetta vuoteen 1948 asti. Kone oli hyvin suosittu varsinkin Yhdysvaltojen armeijan yhteyskoneena.
Rakenne

Beechcraft 17 oli sekarakenteinen nelipaikkainen kaksitasokone. Runko oli hitsattua teräsputkea puisin kaarin ja pituusjäykistein ja verhous pääasiassa kangasta. Aluksi tyypissä oli kiinteä laskuteline, joka muutettiin sisäänvedettäväksi. Vuonna 1937 kone varustettiin laskusiivekkeillä.
D17S-malli oli varustettu 9-sylinterisellä 420 hevosvoiman Pratt & Whitney Wasp Junior -tähtimoottorilla. B17L:n moottorina oli 7-sylinterinen 225 hevosvoiman ilmajäähdytteinen Jacobs L-4M -tähtimoottori.
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimissa oli käytössä kaksi Beechcraft 17 -konetta, toinen mallia B17L vuosina 1940–1945 tunnukseltaan BC-1 ja toinen mallia D17S vuosina 1951–1958 tunnukseltaan BC-2.
BC-1:n oli alun perin omistanut Etelä-Afrikassa asunut tanskalainen kapteeni Otto Thaning vuonna 1935. Tunnukseltaan ZS-BBC ollut kone tuhoutui Luandassa vuonna 1936, mutta sen moottori lähetettiin tehtaalle, jossa se asennettiin uuteen runkoon, joka sai saman tunnuksen. Tanskaan lennettyään Bröderne Dahls A/S luovutti koneen Suomen edustajalle Malmössä 19. helmikuuta 1940. Siirtolennolla koneen tunnus oli OH-BCI. Kone oli Ilmavoimien esikunnan yhteyskäytössä, kunnes se vaurioitui laskussa 27. tammikuuta 1945. Veljekset Karhumäki peruskorjasi koneen ja se sai siviilitunnuksen OH-PKA. Kone tuhoutui laskussa Kuorevedelle 3. joulukuuta 1947. Koneen lempinimenä oli Kalle-Kustaa.
BC-2 oli vuonna 1944 Yhdysvaltojen ilmavoimille valmistettu D17S, sotilasversioltaan UC-43 Traveler. Veljekset Karhumäki osti koneen Norjasta vuonna 1949, ja seuraavana vuonna se sai tunnuksen OH-VKN. Ilmavoimat lensi koneella 700 tuntia vuoteen 1958 asti ja myi sen 25. huhtikuuta 1960. Koneen lempinimenä oli Piiska.
Beechcraft C17L Mikkelin lentokentällä huhtikuussa 1944.
Johannes Gutenberg

Johannes Gutenberg
Johannes Gensfleisch zur Laden zum Gutenberg (1398 Mainz – 3. helmikuuta 1468 Mainz) oli saksalainen metallityömies ja keksijä. Hänet tunnetaan ensimmäisen kirjapainotaidon kehittämisestä ja ensimmäisen kirjapainon perustamisesta Peter Schöfferin ja liikemies Johannes Fustin kanssa 1400-luvun puolivälissä.
Nuoruus

Gutenberg syntyi Mainzissa yläluokkaisen kauppiaan perheeseen ja oli perheen nuorin poika. Gutenbergit muuttivat Eltville de Rheiniin (Alta Villa) luultavasti vuonna 1411. Gutenbergin talo mainitaan Mainzissa juutalaisen kaupunginosan yhteydessä 1427. Johannes Gutenberg opiskeli tiettävästi vuonna 1419 Erfurtin yliopistossa, jonka opiskelijaluettelossa hänestä käytetään nimeä Johannes de Altavilla. Seuraavista viidestätoista vuodesta ei tiedetä, mutta maaliskuussa 1434 hänen kirjeestään voidaan osoittaa, että hän asui Strasbourgissa. Hän myös esiintyy kultaseppien luettelossa Strasbourgissa.
Vuonna 1439 Gutenberg osallistui metallipeilien valmistukseen. Vuoteen 1444 hän asui Strasbourgissa, enimmäkseen St. Arbogastin luostarissa.
Kirjapainon perustaminen ja toiminta

Gutenbergiä pidetään kirjapainotaidon keksijänä. Hän ei varsinaisesti keksinyt mitään sellaista, mitä ei jo olisi ollut olemassa, mutta hän yhdisti kaikki elementit toimivaksi tekniseksi ratkaisuksi. Jo ennen Gutenbergiä Euroopassa oli jo painettu puuleimasimilla ja puulaatoilla kankaalle kuvia ja kuvioita sekä paperille esimerkiksi pelikortteja ja pyhimystenkuvia. Myös metallileimasimia oli käytetty esimerkiksi rahan lyömisessä. Gutenberg kehitti metalliset irtokirjakkeet, joita voitiin käyttää useaan kertaan. Hän kehitti painimen, laitteen painolevyn puristamiseksi paperia vasten. Hänen ajatuksensa lähteenä pidetään viinin puristamiseen käytettävää laitetta, jossa on samantapainen puristuskoneisto. Gutenberg kehitti myös musteen, joka oli tarpeeksi vahvaa kiinnittymään metalliin. Gutenbergin kirjapaino antoi mahdollisuuden nopeaan painotyöskentelyyn ja tiedon valtavaan lisääntymiseen renessanssiajan Euroopassa, jossa kirjat oli siihen asti jäljennetty käsin.
Vuonna 1448 Gutenberg palasi Mainziin ja otti lainaa enoltaan Arnold Gelthuisilta perustaakseen kirjapainon. Vuonna 1450 kirjapaino oli toiminnassa ja painanut saksalaisia runoja - mahdollisesti kyseisten runojen ensimmäiset painokset. Gutenberg oli myös tekemisissä varakkaan Johann Fustin kanssa, jolta hän oli lainannut 800 guldenia. Peter Schöffer, josta tuli Fustin vävy, oli ollut kirjurina Pariisissa ja suunnitellut joitain kirjasinmerkkejä.
Gutenberg avasi myös kirjakaupan Hof Humbrectissa. Luultavasti tällä oli suora yhteys kirjapainon tuotantoon. Ei ollut selvää, että Gutenberg aloittaisi Raamattu-projektia, mutta hän lainasi Fustilta toiset 800 guldenia, ja työ alkoi 1452. Samaan aikaan kirjapaino tuotti kannattavaa tekstiä luultavasti latinalaisilla aakkosilla. Tämä on aiheuttanut spekulointia, että olisi ollut kaksi painoa: toinen tavallisille teksteille ja toinen Raamatulle. Eräs uuden painon hyödyllisimmistä yrityksistä oli tuhansien synnintunnustusten painattaminen kirkolle, dokumentoituna vuosilta 1454–1455. Vuonna 1455 Gutenberg julkaisi 42-rivisen Raamatun, Biblia latina vulgatan, joka yleisesti tunnetaan Gutenbergin Raamattuna. Niitä painettiin 180 kappaletta, joista useimmat paperille ja jotkut käsitellylle eläimen nahalle eli pergamentille.
Oikeustapaus

Gutenberg ja Fust riitaantuivat vuonna 1455, sillä Fust vaati lainaamiaan rahoja takaisin. Gutenbergin velka oli kasvanut 2 000 guldeniin. Marraskuussa 1455 Gutenberg hävisi riitaoikeudenkäynnin. Oikeus määräsi, että Gutenbergin kirjapainon ja kirjakkeiden omistus siirtyy ensin Fustille ja sitten tämän vävylle Peter Schöfferille. Fustille siirtyivät kaikki oikeudet kirjapainon kirjamyynnistä ja puolet kaikista painetuista Raamatuista.
Vaikka Gutenberg oli joutunut konkurssiin, hän avasi pienen kirjapainon ja osallistui Raamatun painamistyöhön Bambergin kaupungissa 1459. Asiasta ei kuitenkaan ole varmuutta, sillä hänen painamissaan teoksissa ei ollut Gutenbergin nimeä eikä painovuotta. On myös mahdollista, että suuri katolinen sanakirja, 300 kappaleen painos 700-sivuisesta teoksesta, olisi painettu hänen kirjapainossaan Mainzissa vuonna 1460.
Tänä aikana Fust-Schöeffer kauppa oli painanut ensimmäisen teoksensa "Mainz Psalterin" elokuussa 1457 ilman mainintaa Gutenbergista tai päiväyksestä.
Myöhempi elämä

Vuonna 1462 Mainz ryöstettiin kahden arkkipiispan kiistan aikana. Gutenberg pakeni kaupungista Eltvilleen. Gutenbergin saavutukset huomioitiin tammikuussa 1465 ja hänelle annettiin arvonimi arkkipiispa Nassaun määräyksestä. Arvonimi sisälsi stipendin. Gutenberg kuoli 1468, ja hänet on haudattu fransiskaanikirkkoon Mainzissa.
Gutenbergin painamat kirjat

Vuosien 1450–1455 välillä Gutenberg painoi lukuisia tekstejä, mutta tarkempia tietoja niistä ei ole. Teksteihin ei ole painettu kirjoittajan nimeä eikä päiväystä: alkuperä on mahdollista saada selville vain muista lähteistä. Varmuudella lukuisat kirkon dokumentit sisältävät käskykirjeitä, ja myös kaksi synnintunnustusta on painettu. Jotkut painetut laitokset Aelius Donatuksen latinan kieliopista, Ars Minorista, ovat saattaneet olla Gutenbergin painamia. Ne on päivätty joko 1451–1452 tai 1455.
Vuonna 1455 Gutenberg painoi Raamatusta version, jossa oli 42 riviä kullakin sivulla. Kirjasivuja ei ollut sidottu, ja vuosiluvun "1455" oli merkinnyt kirjan selkään sen sitoja Pariisissa. Raamattu maksoi kappaleelta 30 floriinia, joka oli tavallisen papin kolmen vuoden palkka.
Painoksesta tunnetaan säilyneinä 48 jokseenkin täydellistä kappaletta. Niistä kaksi on Britannian kansalliskirjastossa, British Libraryssa.
Raamatusta tehtiin myös toinen, 36-rivinen painos joitakin vuosia ensimmäisen painoksen jälkeen. Se oli laajempi osa kopiostaselvennä, josta se oli painettu, siten osoittaen vääriksi aikaisemmat spekuloinnit, että tämä olisi ollut kahdesta ensimmäisestä Raamatusta.
Belémin torni

Belémin torni
Belémin torni (port. Torre de Belém) on torni Belémissä, Lissabonissa, Portugalissa. Se sijaitsee Tajojoen varressa.
Belémin torni rakennettiin vuosina 1515–1521 Vasco da Gaman löytöretkien kunniaksi, ja osaksi kaupungin puolustusta.  Emanuelintyyliä edustavan tornin suunnitteli Francisco de Arruda. Sen arkkitehtuurissa näkyy vaikutusta Pohjois-Afrikan islamilaisesta rakennuskulttuurista. Sitä on historiansa aikana käytetty muun muassa tulliasemana, majakkana ja vankilana.
Torni pääsi Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1983.
Tornin eteläosa Tajojoelta kuvattuna
Melanie Behringer

Melanie Behringer
Melanie Behringer (s. 18. marraskuuta 1985) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Saksan maajoukkueessa 123 maaottelua, joissa hän on tehnyt 34 maalia.
Behringer esiintyi ensimmäisen kerran Saksan maajoukkueessa 19-vuotiaana tammikuussa 2005. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuonna 2007 sekä Euroopan-mestaruuden vuosina 2009 ja 2013. Hän saavutti olympiapronssia vuonna 2008 ja voitti olympiakultaa vuonna 2016. Vuonna 2004 hän oli voittamassa alle 19-vuotiaiden maailmanmestaruutta.
Seuratasolla Behringer edustaa Bayern Müncheniä. Hänen aiempia seurojaan ovat FC Hausen, SpVgg Utzenfeld, SC Freiburg ja 1. FFC Frankfurt.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Melanie Behringer Wikimedia Commonsissa
Saksan joukkue – Jalkapallon naisten EM-kilpailut 2009
1 Angerer |
2 Stegemann |
3 Bartusiak |
4 Peter |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Grings |
9 Prinz |
10 Bresonik |
11 Mittag |
12 Holl |
13 Okoyino |
14 Kulig |
15 Fuss |
16 Müller |
17 Hingst |
18 Garefrekes |
19 Bajramaj |
20 Zietz |
21 Weiß |
22 Schmidt |
Valmentaja Neid
Saksan joukkue – Jalkapallon naisten MM-kilpailut 2011
1 Angerer |
2 Schmidt |
3 Bartusiak |
4 Peter |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Grings |
9 Prinz |
10 Bresonik |
11 Popp |
12 Holl |
13 Šašić |
14 Kulig |
15 Faißt |
16 Müller |
17 Hingst |
18 Garefrekes |
19 Bajramaj |
20 Goeßling |
21 Schult |
Valmentaja Neid
Saksan joukkue – Jalkapallon naisten EM-kilpailut 2013
1 Angerer |
2 Schmidt |
3 Bartusiak |
4 Maier |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Keßler |
9 Lotzen |
10 Marozsán |
11 Mittag |
12 Schult |
13 Okoyino |
14 Linden |
15 Cramer |
16 Leupolz |
17 Henning |
18 Huth |
19 Bajramaj |
20 Goeßling |
21 Benkarth |
22 Wensing |
23 Däbritz |
Valmentaja Neid
Saksan joukkue – Jalkapallon naisten MM-kilpailut 2015
1 Angerer |
2 Schmidt |
3 Bartusiak |
4 Maier |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Bremer |
9 Lotzen |
10 Marozsán |
11 Mittag |
12 Schult |
13 Šašić |
14 Peter |
15 Cramer |
16 Leupolz |
17 Henning |
18 Popp |
19 Petermann |
20 Goeßling |
21 Benkarth |
22 Kemme |
23 Däbritz |
Valmentaja Neid
Saksan joukkue – Kesäolympialaiset 2016
1 Schult |
2 Henning |
3  Bartusiak |
4 Maier |
5 Krahn |
6 Laudehr |
7 Behringer |
8 Goeßling |
9 Popp |
10 Marozsán |
11 Mittag |
12 Kemme |
13 Däbritz |
14 Peter |
15 Islacker |
16 Leupolz |
17 Kerschowski |
18 Benkarth |
19 Huth |
Valmentaja Neid
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie
Guangxu

| Guangxu  光绪帝 |
| --- | --- |
 
Kiinan keisari
Valtakausi:  25. helmikuuta 1875 – 14. marraskuuta 1908
Edeltäjä:  Tongzhi
Seuraaja:  Xuantong (Pu Yi)

Syntynyt:  14. elokuuta 1871 Peking, Kiina
Kuollut:  14. marraskuuta 1908 (37 vuotta) Zhongnanhai, Peking, Kiina
Puoliso:  Longyu
Suku:  Aisin-Gioro
Isä:  Yixuan
Äiti:  Wanzhen
Keisari Guangxu (myös Kuang-su, kiin. 光绪帝, 14. elokuuta 1871 – 14. marraskuuta 1908), alku­peräiseltä nimeltään Aisin-Gioro Zaitian (mantšuksi Aisin-Gioro Dzai-Tiyan), oli mantšulaisen Qing-dynastian yhdes­toista keisari ja yhdeksäs tähän sukuun kuulunut Kiinan hallitsija. Hän oli keisarina vuosina 1875–1908, mutta hallitsi käytännössä vain vuosina 1889–1898, ja silloinkin leski­­keisarinna Cixillä oli huomattava vaikutusvalta. Vuonna 1898 Guangxu pani toimeen sadan päivän uudistukset, mutta ne keskeytyivät, kun Cixi kaappasi vallan, minkä jälkeen Guangxu joutui elämään lopun elämänsä kotiarestissa. Hänen hallitsija­nimensä merkitsee "kunniakasta vallan­perimystä".
Nousu valtaistuimelle ja kasvatus

Zaitianin vanhemmat olivat Yixuan eli prinssi Chun ja hänen ensi­sijainen puolisonsa Wanzhen, leski­keisarinna Cixin nuorempi sisar. Zaitianin serkku, keisari Tongzhi, kuoli 12. tammi­kuuta 1875, eikä hänellä ollut poikaa. Leski­keisarinna Ci'an ehdotti, että yksi prinssi Gongin pojista kruunattaisiin seuraavaksi keisariksi, mutta Cixi hylkäsi ehdotuksen. Sen sijaan Cixi nimitti veljen­poikansa keisariksi, ja keisari­perhe hyväksyi hänen valintansa. Tämä kuitenkin merkitsi poikkeamista keisari­kunnan tavan­omaisesta käytännöstä, jonka mukaan uuden keisarin tuli aina kuulua edellistä hallitsijaa seuraavaan suku­polveen,
Zaitiania ei kuitenkaan nimitetty serkkunsa ja edeltäjänsä, keisari Tongzhin, vaan setänsä, keisari Xianfengin perilliseksi ja seuraajaksi. Tällä tavoin voitiin selittää, että vanhasta säännöstä pidettiin nytkin kiinni. Valta­istuimelle noustessaan Zaitian oli vasta neli­vuotias. Hän otti hallitsija- ja aika­kausi­nimen Guangxu. Leski­keisarinna Cixi adoptoi hänet pojakseen, omaksui arvo­nimen "Pyhä äiti Leski­keisarinna" ja toimi sijais­hallitsijana keisarin ollessa ala­ikäinen.
Vuodesta 1876 lähtien Guangxun opettajana toimi Weng Tonghe, joka oli jo osallistunut Tongzhin onnettomaan kasvatukseen mutta onnistui välttymään kaikilta syytöksiltä. Weng teroitti nuoren keisarin mieleen, että hänen oli osoittava pojalta edellytettävää kunnioitusta leskikeisarinnaa kohtaan.
Vuonna 1881, Guangxun ollessa yhdeksän­vuotias, leski­keisarinna Ci'an kuoli odottamatta ja Cixi jäi pojan ainoaksi sijais­hallitsijaksi. Cixi oli kuitenkin kärsinyt pitkä­aikaisesta sairaudesta. Siihen aikaan keisari­hovin eunukit usein väärin­käyttivät vaikutus­valtaansa lapsi­keisariin. Guangxu oli myös alkanut itse pitää välttämättöminä pidettyjä audiensseja.
Tulo täysi-ikäiseksi

Vuonna 1887 keisari Guangxun katsottiin saavuttaneen riittävän iän, jotta hän saattoi ryhtyä itse hallitsemaan. Edellisenä vuonna kuitenkin jotkut hovin jäsenet, muun muassa prinssi Chun ja Weng Tonghe, olivat pyytäneet leski­keisarinnaa vielä toistaiseksi jatkamaan sijais­hallitsijana. Vaikka Cixi suostuikin pyyntöön, Guanxu oli vuonna 1886 alkanut kirjoittaa kommentteja palatsin muistioihin. Keväällä 1887 hän osallistui ensimmäiseen pellon­kyntö­seremoniaan, ja vuoden lopulla hän oli alkanut hallita Cixin valvonnan alaisena.
Helmikuussa 1889, samaan aikaan kuin Cixin vetäytymistä vallasta valmisteltiin, Guangxu solmi avioliiton. Cixi oli vastoin Guangxun mielipidettä valinnut hänelle puolisoksi ja keisarinnaksi oman veljen­poikansa, Guangxun serkun Jingfenin, joka tuli tunnetuksi nimellä keisarinna Longyu. Cixi valitsi Guangxulle myös kaksi jalkavaimoa, sisarukset, joista tuli keisarin puolisot Jin ja Xhen. Guangxun avioitumista seuraavalla viikolla Cixi luovutti hänelle valta­oikeutensa.
Keisari Guangxu vuoden 1898 jälkeen

Keisari Guangxun tehtävät vuoden 1898 jälkeen olivat jokseenkin rajoitetut hänen aikaisempaan asemaansa verrattuna. Käytännössä hän menetti tällöin keisarin­valtansa, vaikka saikin pitää keisarin arvo­nimen, ja hänet asetettiin koti­arestiin, mutta osittain hän silti säilytti asemansa.
Hänelle annettiin tarpeelliset tiedot valtiollisista asioista, joista hän sai yhdessä leskikeisarinna Cixin kanssa lukea ennen audiensseja ja oli itsekin läsnä audiensseissa istuen Cixin vasemmalla puolella, kun taas Cixi istui pää­valta­istuimella. Hän myös suoritti yhä eräitä seremoniallisia tehtäviä kuten keisarilliset uhrit. Hän ei kuitenkaan enää koskaan hallinnut yksin.
Vuonna 1898, pian "sadan päivän uudistusten" loputtua, keisari Guangxun terveydentila alkoi heiketä, minkä vuoksi leski­keisarinna nimitti vallan­perijä­ehdokkaaksi Pujunin, joka oli Guanxun serkun, prinssi Duanin poika. Boksarikapinan vuoksi kuitenkin sekä Pujun että Duan sittemmin menettivät asemansa. Guangxun terveydentilaa tutki Ranskan lähetystön lääkäri, ja hänellä todettiin Brightin tauti, minkä lisäksi hän oli impotentti.
Vuonna 1900 puhkesi boksarikapina. Keisari Guangxu, hänen tätinsä ja muutamat muut hovin jäsenet pakenivat Pekingistä 14. elokuuta 1900, kun ulkomaiset sotajoukot marssivat kaupungissa vapauttaakseen maidensa lähettiläät, jotka kapinalliset olivat piirittäneet.
Guangxu palasi pää­kaupunkiin tammikuussa 1902 sen jälkeen, kun vieraiden maiden sotilaat olivat poistuneet. Sen jälkeen hänen tiedetään työskennelleen eristetyssä palatsissa kellojen kanssa, joista hän oli ollut lapsuudesta lähtien suuresti kiinnostunut. Hän myös luki paljon ja opiskeli englantia leski­keisarinna Cixin Euroopassa koulua käyneen kamari­rouvan, prinsessa Der Lingin johdolla.
Kuolema

Guangxu kuoli 14. marraskuuta 1908, vain 37 vuoden ikäisenä, päivää ennen kuin leski­keisarinna Cixi. Pitkät ajat Guangxun kuolin­syystä oli liikkeellä useita teorioita, joista yhtäkään historioitsijat eivät ole täysin hyväksyneet. Useimmat ovat olleet taipuvaisia olettamaan, että Cixi, joka itsekin oli hyvin sairas, olisi myrkyttänyt Guangxun, koska pelkäsi, että tämä peruuttaisi hänen poliittiset aikaan­saannoksensa hänen kuoltuaan ja halusi tällä tavoin estää sen. Onkin merkittävää, että he kuolivat peräkkäisinä päivinä. Toinen mahdollisuus on, että Guangxun olisi myrkyttänyt Yuan Shikai, joka tiesi, että jos Guangxu vielä pääsisi uudestaan valtaan, Yuan toden­näköisesti teloi­tettai­siin maan­petoksesta. Mitkään luotettavat lähteet eivät riitä sen todistamiseen, kuka murhasi keisari Guangxun. Vuonna 1911 murhattiin Cixin palveluksessa ollut eunukki Li Lianying, murhaajana mahdollisesti Yuan, mikä viittaa siihen, että hän olisi ollut mukana sala­juonessa keisarin murhaamiseksi. Teorian esitti Pu Yi oma­elämä­kerrassaan ja väitti kuulleensa sen eräältä vanhalta eunukilta.
Keisari Guangxun lääkärin lausunnoissa sanotaan, että keisari kärsi "ajoittaisista vakavista vatsa­kivuista" ja että hänen kasvonsa muuttuivat sinisiksi, mitkä ovat tyypillisiä arsenikkimyrkytyksen oireita. Kumotakseen sitkeät huhut, että keisari olisi myrkytetty, Qing-hovi laati asia­kirjoja ja lääkärin­lausuntoja, joiden mukaan Guangxu olisi kuollut luonnollisista syistä, mutta nämä eivät ole saaneet epäilyksiä hälvenemään.
Oikeuslääketieteelliset tutkimukset osoittivat 4. marraskuuta 2008, että keisari Guangxun ruumiin arsenikki­pitoisuus oli 2 000 kertaa suurempi kuin ihmisillä normaalisti. Tieteilijät päättelivät, että myrkky oli täytynyt annostella kerralla suurena annoksena. China Daily -lehdessä on kerrottu historioitsija Dai Yin arvelleen, että Cixi oli tietoinen lähestyvästä kuolemastaan ja huolissaan siitä, että sen jälkeen Guangxu ryhtyisi jatkamaan välillä keskeyttämiään uudistuksia.
Edeltäjänsä keisari Tongzhin tavoin Guangxu jäi ilman jälkeläisiä. Hänen kuoltuaan keisariksi tuli hänen silloin vasta kaksi­vuotias veljen­poikansa Pu Yi, hallitsija­nimeltään Xuantong, mutta käytännössä valtaa käyttivät hänen isänsä, Guangxun velipuoli Xaifeng eli prinssi Chun, ja leskikeisarinna Longyu. Xuantong jäi Kiinan viimeiseksi keisariksi, sillä Guangxun leski, leski­keisarinna Longyu, alle­kirjoitti vallasta­luopumis­asia­kirjan Xinhai-vallan­kumouksen jälkeen vuonna 1912, mihin päättyi Kiinan yli kaksi­tuhatta vuotta kestänyt keisarin­valta. Longyu kuoli lapsettomana vuonna 1913.
Vallankumouksen jälkeen Kiinan tasavalta kustansi Guangxun mausoleumin rakentamisen Läntisten Qing-hautojen alueelle. Kiinan sisällis­sodan aikana hauta ryöstettiin. Maanalainen hauta­kammio on nykyisin yleisölle avoinna.
Jälkimaine

Vuonna 1912 Sun Yat-Sen ylisti ohjelmaa, jonka keisari Guangxu oli käynnistänyt koulutuksen uudistamiseksi niin, että Kiina olisi voinut oppia enemmän länsimaisesta kulttuurista. Kiinan kansan­tasa­vallan tultua perustetuksi historioitsija Fan Wenlan (范文瀾) nimitti keisaria "mantšu­ylimykseksi, joka kykeni omaksumaan länsimaisia aatteita." Jotkut historioitsijat ovat pitäneet häntä ensimmäisenä Kiinan johtajana, joka ryhtyi maan nyky­aikaistamisen ja kapitalismin edellyttämiin toimen­piteisiin. Guangxun aikana keisarin valta oli kuitenkin vähäisempi kuin se oli ollut koskaan ennen Qing-dynastian aikana, ja hän oli dynastian ainoa hallitsija, joka joutui koti­arestiin valta­kautensa aikana.
Perhe

Keisari Guangxulla oli yksi keisarinna ja hänen lisäkseen kaksi puolisoa. Hänen pääasiallinen puolisonsa oli keisarinna Xiaodingjing, sittemmin leskikeisarinna Longyu, kun taas hänen kaksi muuta puolisoaan olivat Jin ja Zhen.
Leskikeisarinna Cixi pakotti Guanxgun avioitumaan serkkunsa Jingfenin (Longyun) kanssa, joka oli häntä kaksi vuotta vanhempi. Jingfenin isä Guixiang, joka oli Cixin nuorempi veli, ja Cixi valitsivat hänet Guangxun keisarilliseksi puolisoksi vahvistaakseen oman perheensä valtaa. Kun avio­liitto oli solmittu, Jingfen sai keisarinnan arvon, ja keisarin kuoltua hän sai kunnia­nimen "Longyi", joka tarkoittaa "suopeaa ja menestyksellistä" (kiin. 隆裕). Guangxu kuitenkin vihasi keisarinnaa ja vietti enimmän aikansa suosikkijalkavaimonsa Xhenin seurassa. Huhujen mukaan Xhen olisi vuonna 1900 heitetty kaivoon Cixin käskystä sen jälkeen, kun hän oli pyytänyt Cixiltä, että keisari Guangxu olisi saanut jäädä Pekingiin neuvottelemaan ulko­valtojen kanssa. Tämä olisi tapahtunut ennen kuin leski­keisarinna Cixi valmistautui poistumaan Kielletystä kaupungista Pekingin ollessa vuonna kahdeksan maan sota­joukkojen miehittämänä.
Keisari Guangxulla ei ollut jälkeläisiä.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Guangxu Emperor
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Guangxu Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Qing Tongzhi | Kiinan keisari 1875–1908 | Seuraaja: Qing Xuantong (Pu Yi) |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav 2 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  NARA  Te Papa (New Zealand) 
Keisari Guangxu työhuoneessaan
Keisari Guangxun ja keisarinna Longyun häät.
Käännös suomeksi