stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Praksiteles
Elämä ja ura

Praksiteleen henkilöhistoriasta tiedetään vain vähän. Hän oli kuvanveistäjä Kefisodotos vanhemman poika, mutta hänen tarkempaa ajoitustaan tai synnyinpaikkaansa ei tunneta. Myöhemmin hän oli Ateenan kansalainen, ja hänen taiteensa liittyi läheisesti tähän kaupunkiin. Praksiteleen nimi mainitaan usein myöhemmän ateenalaisen (tai attikalaisen) kuvanveistokoulukunnan yhteydessä. Hän oli sen merkittävin edustaja yhdessä Skopaan kanssa. Koulukunta voidaan erottaa Feidiaan varhaisemmasta ateenalaisesta koulukunnasta. Eräässä piirtokirjoituksessa Praksiteles mainitaan ateenalaisena.
Mitä tulee ajoitukseen, Plinius vanhempi mainitsee Praksiteleen Eufranorin aikalaisena 104. olympiadin aikana eli vuonna 364 eaa. Tämä tarkoittanee hänen uransa alkuvaihetta. Pausanias sijoitti Praksiteleen kolmanteen sukupolveen Alkameneesta, Feidiaan oppilaasta, joka eli 83 ja 94. olympiadien aikaan eli noin 448–404 eaa. Tämä sopii yhteen Pliniuksen antaman ajoituksen kanssa.
Vitruviuksen mukaan Praksiteles olisi ollut yksi kuvanveistäjistä, joka oli koristelemassa Halikarnassoksen mausoleumia, ja näin hän olisi vaikuttanut vielä vuonna 350 eaa. Praksiteleella oli kaksi poikaa, Kefisodotos nuorempi ja Timarkhos, jotka olivat myös kuvanveistäjiä.
Diogenes Laertios esittää Theofrastoksen testamentin, jossa hän pyytää Praksitelesta viimeistelemään Nikomakhoksen patsaan, mutta tällöin Praksiteleen olisi tullut olla elossa vielä noin vuonna 287 eaa., eikä testamentti todennäköisesti ole muutoinkaan aito.
Teokset

Praksiteles oli koko antiikin Kreikan arvostetuimpia taiteilijoita yhtä lailla pronssi- kuin marmoriveistosten veistäjänä. Hänen ylistetyimmät veistoksensa olivat kuitenkin marmorisia. Praksiteles tunnetaan ihmiskauneuden ja inhimillisen sulokkuuden ja erityisesti naiskauneuden kuvaajana. Tässä hänen taiteensa voidaan katsoa heijastelevan täysin omaa aikaansa, ja hänen asemansa on kuvanveistossa sama kuin Apelleella maalaustaiteessa.
Jumalia kuvatessaan Praksiteles keskittyi niihin jumaluuksiin, jotka liittyvät aistillisuuteen tai jotka voidaan esittää pehmeinä ja nuorekkaina hahmoina, kuten Afrodite, Eros, Apollon ja Dionysos. Malleinaan Praksiteles käytti kauneimpia eläviä malleja, jotka saattoi löytää, mutta hän ei koskaan tehnyt varsinaisia muotokuvia. Praksiteleen kenties maineikkain työ Knidoksen Afrodite oli toisaalta ideaaliesitys, mutta toisaalta perustui aitoon ihmishahmoon, sillä sen mallina oli hetaira. Muun muassa Quintilianus ylisti Praksitelesta ja Lysipposta hahmojen luonnollisuudesta.
Praksiteleen tunnetuimpia töitä on jo mainitun, kopioina tunnetun Knidoksen Afroditen lisäksi Dionysos-lasta kantava Hermes, joka löytyi Heran temppelistä Olympiasta vuonna 1877. Praksiteleen veistokset aloittivat uuden jakson Kreikan kuvanveistossa. Uutta otetta on kuvattu aiempaa vapaammaksi ja sulokkaammaksi. Aiemman heroois-myyttisen hengen tilalle tuli välitöntä luontevuutta, mikä näkyy muun muassa veistoksissa Apollon Sauroktonos (Apollon Liskonsurmaaja) ja joissakin satyyreja kuvanneissa teoksissa.
Teokset > Afrodite

Knidoksen Afrodite (n. 360–330 eaa.) esitti Afroditen puolialastomana, kenties juuri menossa kylpyyn tai tulossa sieltä. Jumalattaren toinen käsi piti vaatetta, joka oli putoamassa hänen vierellään seisseen vaasin päälle. Veistos oli tehty paroslaisesta marmorista, ja kerrotaan, että sen mallina toimi hetaira Fryne. Se sai nimensä siitä, että se myytiin knidoslaisille. Veistos sai suuren maineen, ja sitä pidettiin kaikkein kauneimpana rakkaudenjumalattaresta tehtynä veistoksena. Pliniuksen mukaan se ohitti kauneudessa kaikki muut veistokset. Monet matkustivat Knidokseen vain veistoksen nähdäkseen. Myöhäisantiikin aikana Knidoksen Afrodite viettiin Konstantinopoliin, jossa se tuhoutui tulipalossa 500-luvulla. Veistos tunnetaan siitä säilyneiden kopioiden kautta.
Kosin Afrodite (n. 360–330 eaa.) oli Knidoksen Afroditen rinnakkaisveistos, ja erosi siinä, että se oli puettu kokonaan vaatteeseen. Praksiteles teki veistoksen samaan aikaan kuin Knidoksen Afroditen. Hän piti itse kumpaakin veistosta yhtä hyvänä, ja tarjosi ne myytäväksi samalla hinnalla. Puetun veistoksen ostivat koslaiset, mistä se sai nimensä. Se jäi kuitenkin kokonaan tunnetumman Knidoksen Afroditen varjoon ja tunnetaan paljon huonommin. Säilyneistä Afrodite-veistosten kopioista mitään ei ole kyetty varmuudella yhdistämään siihen.
Thespiain Afrodite (n. 370–330 eaa.), joka oli tehty Pentelikon-vuoren marmorista ja sijaitsi Thespiaissa. Veistos tunnetaan kopiona nimellä Arlesin Afrodite.
Muita. Edellä mainittujen lisäksi Praksiteles teki myös muita Afroditea esittäneitä veistoksia. Eräs niistä oli pronssinen, ja sitä pidettiin Pliniuksen mukaan lähes Knidoksen Afroditen veroisena. Se tuhoutui tulipalossa Roomassa keisari Claudiuksen aikana. Toinen oli Alindassa eli Aleksandreiassa Latmoksen juurella.
Teokset > Eros yms.

Thespiain Eros. Praksiteles teki kaksi Erosta esittänyttä veistosta, joista toinen sijaitsi Thespiaissa. Praksiteles esitti Eroksen oman aikansa tapaan nuorukaisena, ei vielä myöhempien aikojen tapaan lapsena. Thespiaissa ollut Eros oli tehty Pentelikon-vuoren marmorista, ja sillä oli kullatut siivet. Thespiaihin sen omisti Fryne. Kerrotaan, että Fryneen ihastunut Praksiteles lupasi tälle minkä tahansa veistoksistaan, ja Fryne valitsi Eroksen. Veistos vietiin roomalaisella kaudella Roomaan, jossa se tuhoutui tulipalossa. Thespiaissa veistos korvattiin Menodoroksen tekemällä marmorisella kopiolla.
Parionin Eros. Toinen Praksiteleen tekemä Eroksen patsas sijaitsi Parionissa. Siitä tiedetään paljon vähemmän kuin Thespiain versiosta. Niin kutsuttua Centocellen Erosta pidetään jomman kumman Eros-veistoksen kopiona.
Muita. Samaan ryhmään voidaan lukea Peithon ja Paregoroksen patsaat, jotka sijaitsivat Megaran Afrodite Praksiksen temppelissä.
Teokset > Apollon

Apollon Sauroktonos (n. 350–340 eaa.) eli ”Apollon Liskonsurmaaja” oli Praksiteleen tunnetuimpia teoksia. Se esitti Apollonin alastomana nuorukaisena, joka nojaa puunrunkoon jahdaten siinä kiipeävää liskoa. Veistoksesta on säilynyt lukuisia kopioita marmorisina ja ainakin yksi pronssisena.
Apollon Lykeios (n. 370–360 eaa.) esitti pylvääseen nojaavaa Apollonia, joka lepuuttaa oikeaa kättään pään päällä. Lukianoksen mukaan alkuperäinen veistos oli sijoitettu Lykeionin gymnasioniin.
Teokset > Dionysos yms.

Dionysos-lasta kantava Hermes (n. 340 eaa.) eli ”Praksiteleen Hermes” esittää nimensä mukaisesti Hermestä, joka kantaa pientä Dionysosta. Se oli sijoitettu Olympian Heran temppeliin ja löytyi sen kaivauksissa. Näin se on Praksiteleen veistosten ainoa säilynyt alkuperäiskappale, ja ylipäätään harvoja alkuperäisveistoksia myöhäiseltä klassiselta kaudelta. Nykyisin veistos on Olympian arkeologisessa museossa.
Dionysos Eliissä. Eliissä ollut Dionysosta esittänyt pronssipatsas, josta Kallistratos esittää kuvauksen. Se kuvasi jumalan nuorukaisena, joka oli pukeutunut murattiseppeleeseen ja fauninnahkaan. Kädessään hänellä oli lyyra ja thyrsos-sauva.
Dionysos-ryhmä. Praksiteles käsitteli Dionysos-aihetta myös pronssiveistosryhmässä, joka esitti jumalan Juopumuksen henkilöitymän ja satyyrin seurassa.
Lepäävä satyyri. Satyyriä esittänyt veistos, jota Praksiteles itse piti yhtenä parhaimmistaan, oli sijoitettu Ateenaan Kolmijalkojen kadun varrelle. Veistos oletetaan Lepäävä satyyri -tyypin alkuperäisteokseksi. Tyypistä on säilynyt useita marmorisia versioita, jotka esittävät puunrunkoon nojaavaa satyyriä.
Muita. Megarassa oli toinen Praksiteleen tekemä satyyriveistos, joka oli tehty paroslaisesta marmorista. Plinius mainitsee Praksiteleen tehneen myös mainadien, thyiadien ja tanssivien karyatidien ryhmät. Praksiteleen nimiin laitettiin myös Asinius Pollion kokoelmassa olleet sileenit.
Teokset > Muut veistokset?

Antiikin aikana oli epäselvää, oliko kuuluisa Nioben lasten surmaa esittänyt veistosryhmä Praksiteleen vai Skopaan tekemä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Praksiteles Wikimedia Commonsissa
Fryne, aikansa kaunein hetaira, sai piirteensä ikuistetuiksi Praksiteleen kuuluisassa 'Knidon Venus'-nimisessä veistoksessa, Kuva, 07.06.1939, nro 12, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Merkittävimmät antiikin kreikkalaiset kuvanveistäjät
| --- | --- |
Arkaainen kuvanveisto: Ageladas · Antenor · Aristion · Arkesilaos · Arkhermos · Athenis · Bathykles · Bupalos · Butades · Dameas Krotonlainen · Dipoinos · Endoios · Eukheiros · Kallon · Kanakhos vanhempi · Polymedes · Rhoikos · Skyllis · Smilis · Theodoros Argoslainen · Theodoros Samoslainen vanhempi · Theodoros Samoslainen nuorempi
Klassinen kuvanveisto: Agorakritos · Akestor · Aleksis · Alkamenes · Alypos · Anaksagoras · Androsthenes · Antifanes · Apellas · Apollodoros · Aristeides · Asopodoros · Athenodoros · Bryaksis · Daidalos · Dameas Kleitorilainen · Deinomenes · Deinon · Demetrios · Eufranor · Eukadmos · Euthykrates · Feidias · Feidias nuorempi · Fradmon · Frynon · Fyromakhos · Glaukias · Hegias · Kalamis · Kallimakhos · Kanakhos nuorempi · Kantharos · Kefisodotos vanhempi · Klearkhos · Kleoitas · Kleon · Kolotes · Ksenofon · Kresilas · Kritios · Leokhares · Lykios · Lysippos · Lysistratos · Mikon Ateenalainen · Myron · Naukydes · Nesiotes · Nikeratos · Nikodamos · Olympia-mestari · Onatas · Paionios · Pasiteles vanhempi · Patrokles · Periklytos · Polykleitos · Polykleitos nuorempi · Polykles · Praksias · Praksiteles · Ptolikhos Aiginalainen · Ptolikhos Korkyralainen · Pyrrhos · Pythagoras · Silanion · Simon · Skopas · Sostratos · Sthennis · Strongylion · Theokosmos · Thrasymedes · Timotheos
Hellenistinen kuvanveisto: Aetion · Agasias · Agasias · Agesandros · Aleksanteri Antiokialainen · Antigonos · Apollonios Tralleislainen · Arkesilaos · Arkhelaos · Boethos · Damofon · Doidalsas · Epigonos · Eubulides · Eunikos · Eutykhides · Herofon · Kefisodotos nuorempi · Khares · Koblanos · Ksenokrates · Menekrates · Mikon Syrakusalainen · Pasiteles nuorempi · Polykles · Pyromakhos · Sogonos · Stratonikos · Tauriskos · Thrason
Apollon Sauroktonos, roomalainen kopio, 1. vuosisata–100-luku jaa., Louvre.
Knidoksen Afrodite, roomalainen kopio, noin 1. vuosisata – 100-luku jaa.
Arlesin Afrodite, roomalaisaikainen kopio (1. vuosisata eaa.) Praksiteleen Thespiain Afroditesta.
Centocellen Eros, oletettavasti kopio Praksiteleen jommasta kummasta Eros-veistoksesta.
Soijapapu

| Soijapapu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Fabales
Heimo::  Hernekasvit Fabaceae
Alaheimo::  Faboideae
Suku::  Soijapavut Glycine
Laji::  max
Kaksiosainen nimi
 Glycine max  (L.) Merr. 
Katso myös
   Soijapapu Wikispeciesissä   Soijapapu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Soijapapu eli peltosoijapapu (Glycine max, syn. Soja hispida) on yksivuotinen hernekasvi (Fabaceae). Se muodostaa palon, jossa on useampi siemen.
Soija on riisin ja vehnän jälkeen yksi maailman viljellyimmistä kasveista, ja soijapavuista valmistettu öljy on maailman yleisin kasviöljy.
Lähes kaikki soijapavut käsitellään öljyn talteenottamiseksi, jolloin syntyy soijaöljyä ja -jauhoa. Kun öljy on uutettu pois, jää jäljelle paljon proteiinia ja kuitua sisältävä massa, jota käytetään paahtamisen jälkeen eläinten rehuna. Massasta valmistettua soijarouhetta käytetään myös ihmisravintona.
Maailman soijasadosta 83 prosenttia käytetään soijaöljyn ja eläinten rehun valmistukseen. Soijaa tuotettiin maailmassa noin 220 miljoonaa tonnia vuonna 2008. Yhdysvallat on soijan suurin tuottajamaa 33 prosentin osuudellaan, seuraavaksi tulevat Brasilia (27 %) ja Argentiina (21 %).
Arviolta 60–70 prosenttia Suomessa myydyistä elintarvikkeista sisälsi soijaa 2010-luvun alussa. Suomessa käytetystä soijasta 98 prosenttia tuodaan rehu- ja ruokaöljyteollisuuden tarpeisiin. Suomeen maahantuodun rehusoijan määrä oli 168 000 tonnia vuonna 2009. Soijan vastuulliselle tuotannolle ja hankinnalle on luotu Basel-standardi.
Soijapavuista syntyy murskauksen yhteydessä 78 prosenttia soijarouheen esiastetta soijamassaa, 18 prosenttia raakasoijaöljyä ja 3 prosenttia soijakuitua. Soijapavusta valmistettua soijarouhetta voidaan käyttää paitsi eläinten rehuna myös jauhelihan tapaan. Raakasoijaöljystä jatkojalostetaan soijaöljyä sekä lesitiiniä, joka on yleinen emulgointiaine esimerkiksi suklaassa, valmiskastikkeissa, margariineissa ja pikkusuolaisissa. Muita soijasta valmistettavia tuotteita ovat muun muassa soijamaito, -kastike ja tofu. Soijaa voidaan käyttää myös biopolttoaineena.
Maailman soijasadosta vuonna 2015 oli 83 prosenttia geenimuunneltua, mutta vuonna 2016 määrä oli laskenut 78 prosenttiin. Elintarvikkeen pakkauksessa on oltava  EU:n säädösten mukaan merkintä ”muuntogeeninen” tai ”valmistettu muuntogeenisestä soijasta”, jos muuntogeenisen ainesosan osuus ylittää 0,9 prosentin raja-arvon.
Soija sisältää kasviestrogeeneihin kuuluvia isoflavonoideja kuten genisteiiniä ja daitseiinia, jotka muistuttavat rakenteellisesti nisäkkäiden estrogeeneja.
Ravintoarvot

Soija sisältää proteiinia, linolihappoa, kuituja, kaliumia, kalsiumia, fosforia, rautaa, sinkkiä ja runsaasti B-, K- ja E-vitamiineja.
Soijapohjaisia tuotteita käytetään kasvisruokavaliossa usein eläinkunnan tuotteiden korvaajina. Soijassa on muita papuja huomattavasti enemmän rasvaa ja proteiinia. Soijapavun rasvapitoisuus on 18 prosenttia ja proteiinipitoisuus 36 prosenttia, kuidun osuus on 16 prosenttia. Soijaproteiini sisältää kaikkia ihmiselle välttämättömiä aminohappoja, mikä tekee siitä täysipainoisen proteiininlähteen.
Soijapavussa ei ole kuitenkaan ihmiselle välttämätöntä B-12- eikä D-vitamiinia kuten eläinkunnan tuotteissa, minkä vuoksi soijaan perustuvaa vegaaniruokavaliota on täydennettävä ravintolisillä.
Kiinalaiset kutsuivat soijapapua kultaiseksi helmeksi sen ravintoarvojen vuoksi.
Viljely

Soijapavulla on hernekasveille tyypillinen symbioottinen typensidonta. Soijapavun viljelyä on kokeiltu Suomessa. Vuonna 2017 viljelyala oli 2,5 hehtaaria. Ruotsissa lämpimillä alueilla soijapavun viljelyala olisi mahdollista kasvattaa 8 000–9 000 hehtaariin, mutta tuontirehun saatavuus ja hinta eivät ole ohjanneet siihen.
Rehukäyttö

Soijarehu on karjan pääasiallinen valkuaisainerehu EU:n alueella. Korkean valkuaispitoisuuden ansiosta soijarouheella on voitu korvata aikaisemmin käytössä olleet eläinperäiset valkuaisraaka-aineet. Soijarouhe valmistetaan hiutaloimismenetelmällä. Sivutuotteena syntyy soijaöljyä, joka irrotetaan soijahiutaleista uuttamalla (heksaanilla). Paahtamisella varmistetaan vielä rouheen puhtaus.
Terveysvaikutukset

Soija sisältää goitrogeenejä, joiden runsas nauttiminen saattaa estää elimistöä hyödyntämästä jodia. Goitrogeenisten kasvisten nauttiminen kohtuudella on turvallista.
Soijasta valmistettujen isoflavonoidiuutteiden pitkäaikaiskäyttöä suositellaan välttämään tutkimustiedon aukkojen vuoksi, koska ne nostavat elimistön isoflavonoidipitoisuuden erittäin suureksi.
Soijan kasviestrogeenit eivät vaikuta miehiin naishormonien tavoin toisin kuin joskus on esitetty.
Soija ei myöskään ehkäise sepelvaltimotautia, paranna HDL-kolesteroliarvoja, vähennä veren vapaiden rasvahappojen määrää tai laske verenpainetta.
Soijaproteiinin ja soijan isoflavonoidien kuumia aaltoja vähentävästä vaikutuksesta on saatu ristiriitaista tutkimusnäyttöä.
Sekä Pohjoismaiden neuvoston että valtion ravitsemusneuvottelukunnan viimeisimmät ravitsemussuositukset suosittelevat palkokasvien (kuten soijapapujen) käyttöä osana terveellistä ruokavalioa. Suositusten mukaan lihan kulutusta tulisi vähentää, ja se tulisi korvata ensisijaisesti kasviperäisellä ruoalla, esimerkiksi palkokasveilla.
Ympäristövaikutukset

Suurin osa maailman soijasta tuotetaan rehuteollisuuden tarpeita varten. Yli 80 prosenttia tuotetusta soijasta jalostetaan eläinrehuksi. EU on Kiinan ohella rehun suurimpia vientialueita. EU:n tärkein rehuntuottaja on Brasilia. Jatkuvan kysynnän kasvamisen vuoksi soijan viljelysmaat valtaavat jatkuvasti alaa Amazonin sademetsistä. Soijan tuotanto on tärkein epäsuora syy, joka aiheuttaa metsäkatoa Amazonilla. Vaikka uusien viljelysmaiden takia ei jouduttaisikaan kaatamaan metsää, sen ympäristövaikutukset ovat silti merkittävät. Kasvava soijantuotanto vaatii uutta infrastruktuuria, jolloin soijaviljelyksille johtavien teiden tieltä joudutaan raivaamaan sademetsää. Soijan viljelysmaat aiheuttavat myöskin vesistöjen saastumista lähialueilla.
Käyttö ruoanlaitossa

Soijapapuja liotetaan 12 tuntia ennen käyttöä ja keitetään sitten 3–4 tuntia. Keittämisen aikana kannattaa kuoria pois keitinveden pintaan syntyvää vaahtoa. Keitinvesi kaadetaan pois.
Keittoaikaa voi lyhentää huomattavasti idättämällä: liotuksen jälkeen kaadetaan vesi pois ja pavut huuhdellaan, jonka jälkeen ne jätetään kannettomaan astiaan tai esimerkiksi suureen siivilään vuorokauden ajaksi. Idätys parantaa pavun ravintoarvoa entisestään.
Soijapapuja voi myös idättää pidempään: pavut on huuhdeltava idättämisen aikana perusteellisesti 3–4 kertaa. 3–5 vuorokauden kuluttua idut ovat 2–4 cm:n pituisia. Ennen käyttöä idut kannattaa ryöpätä. Idut sopivat salaatteihin ja lämpimiin ruokiin sekä sellaisenaan syötäviksi.
Soijakastike on soijasta ja muista valmistusaineista käymisen kautta valmistettu maustekastike.
Kypsennetty soijarouhe on rakenteeltaan lähellä jauhelihaa. Sitä voi käyttää muun muassa pihveissä, padoissa ja keitoissa.
Soijaöljy on soijakasvin pavuista valmistettua öljyä, jota myydään joskus pelkällä kauppanimellä "kasviöljy". Soijaöljy sisältää paljon omega-3-rasvahappoa. Kasviperäisellä omega-3-rasvahapolla ei ole kuitenkaan samanlaisia terveysvaikutuksia kuin eläinperäisillä, koska elimistö ei kykene hyödyntämään sitä kokonaan tai ollenkaan, mikä saattaa johtaa vegaaneilla alhaisiin veriarvoihin.
Soijajauholla voi korvata osan jauhoista leivonnassa,mutta sillä ei ole leipoutumisominaisuuksia. Soijajauho on luontaisesti gluteenitonta, joten se sopii myös keliaakikoille. 1 dl soijajauhoa painaa kuivana noin 47 g.
Soijahiutaleita voi syödä joko sellaisenaan välipalana tai aamiaismurojen tapaan.
Kypsennetyt soijasuikaleet muistuttavat rakenteeltaan lihaa. Niitä voi käyttää esimerkiksi wokeissa, pataruuissa ja kastikkeissa.
Kypsennetyt soijapalat muistuttavat rakenteeltaan lihaa. Niitä voi käyttää esimerkiksi kastikkeissa, keitoissa tai lisänä liha- tai kanaruuissa. Soijapalojen kiinteä rakenne ei murene valmistuksen aikana.
Soijapyörykät ovat kiinteitä, suuria paloja, joista voi valmistaa esimerkiksi nugetteja tai käyttää wokeissa, keitoissa ja kastikkeissa.
Soijafileet ovat kooltaan suuria soijapaloja. Niitä voi käyttää ruoanlaitossa lihafileiden tapaan. Niistä voi valmistaa kasvispihvejä, jolloin fileet pysyvät kiinteinä paistettaessa.
Tuotanto

| Soijapapujen tuotanto 2021 (miljoonaa tonnia) |
| --- | --- | --- |
| 1 |  Brasilia | 134,9 |
| 2 |  Yhdysvallat | 120,7 |
| 3 |  Argentiina | 46,2 |
| 4 |  Kiina | 16,4 |
| 5 | Muut | 53,5 |
|  | Yhteensä | 371,7 |
Kuvagalleria

Soijapapupelto Minnesotassa
Soijapapuviljelmä
Soijapavun siemeniä, soijapapuja
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Lajitietokeskus: Soijapapu (peltosoijapapu) (Glycine max)
Fineli (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Glycine max (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Glycine max (englanniksi)
Flora of China: Glycine max (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Soy bean (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Glycine max (soyabean) (englanniksi)
Food and Agriculture Organization of the United Nations (FAO): Glycine max (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Glycine max (englanniksi)
Kuka on "Soija-Leena"? Maailman ihmeellisimmän pavun tarina. Kuinka "Soija-Leena" aikoo ruveta viljelemään soijaa Euroopassa, Seura, 10.04.1935, nro 15, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Glycine max:  Wikidata: Q11006  Wikispecies: Glycine max  APA: 1965  APDB: 63712  APNI: 116654  BioLib: 39935  CoL: 3GF5W  Ecocrop: 1150  EoL: 641527  EPPO: GLXMA  EUNIS: 171391  FNA: 242323602  FoC: 242323602  GBIF: 5359660  GRIN: 17711  iNaturalist: 122902  IPNI: 496786-1  IRMNG: 10799207  ITIS: 26716  MichiganFlora: 1303  MoBotPF: 280548  NatureServe: 2.133821  NBN: NBNSYS0000014913  NCBI: 3847  NZOR: c576fcf4-1660-45d1-a4b7-3c2effc78eea  Observation.org: 6841  Open Tree of Life: 681762  Plant List: ild-2760  PLANTS: GLMA4  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:60450240-2  RHS: 158994  Tropicos: 13043775  VASCAN: 5732  WisFlora: 3722  WFO: wfo-0000181462  Laji.fi: MX.38970 
Phaseolus max:  Wikidata: Q21876206  APDB: 127042  APNI: 80568  CoL: 4FW68  GBIF: 5359670  GRIN: 27595  IPNI: 60450239-2  ITIS: 518882  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:60450239-2  Tropicos: 13031626  WFO: wfo-0000178147 
Soijapavuista tehtyä jogurttia.
Koko Hubara

| Koko Hubara> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1984 (ikä 40) Vantaa
Ammatti:  kirjailija, kääntäjä
Shirley Meital ”Koko” Hubara (s. 24. maaliskuuta 1984 Vantaa) on suomalainen toimittaja, kääntäjä ja kirjailija. Hubaran esikoisteos, esseekokoelma Ruskeat tytöt ilmestyi vuonna 2017. Hubaran esikoisromaani Bechi julkaistiin vuonna 2021.
Ura

Hubara työskentelee kirjallisuuden ja viestinnän parissa. Hän kirjoitti Ruskeat tytöt -blogia, joka muuttui verkkolehdeksi maaliskuussa 2017. Hubara on Ruskeat Tytöt -verkkojulkaisun päätoimittaja ja toimii myös Kirkko ja kaupunki -lehden kolumnistina.
Ennen esikoisteoksensa julkaisua Hubara työskenteli kymmenen vuotta toimittajana ja Basso-lehden toimituspäällikkönä. Lisäksi hän työskenteli A-Klinikkasäätiössä. Ruskeat tytöt palkittiin vuonna 2015 parhaana yhteiskunnallisena blogina A-Lehtien Blog Awards -gaalassa. Hubara oli toinen Roxane Gayn Bad Feminist -teoksen suomentajista.
Hubaran esikoisteos Ruskeat tytöt ilmestyi helmikuussa 2017, ja syyskuussa 2018 se julkaistiin myös ruotsiksi käännettynä. Vuonna 2017 Yhteiskunta-alan korkeakoulutetut valitsi Hubaran vuoden yhteiskuntatieteilijäksi. Vuonna 2020 ilmestyi Hubaran ja Astrid Swanin suomentama Toni Morrisonin teos Toiseuden synty. Hubaran esikoisromaani, Bechi, julkaistiin keväällä 2021.
Yksityiselämä

Pitkään Helsingissä asunut Hubara on syntynyt ja kasvanut Vantaan Pähkinärinteessä ja Hämeenkylässä. Hänen isänsä on Israelissa syntynyt jemeninjuutalainen ja äiti suomalainen. Hubara opiskeli yliopistossa englantilaista filologiaa, sosiaalityötä, Pohjois-Amerikan tutkimusta ja viestintää. Vuonna 2020 Hubara valmistui valtiotieteiden maisteriksi. Tällä hetkellä Hubara suorittaa tohtorin tutkintoa Turun yliopistossa pääaineenaan yleinen kirjallisuustiede. Hubaralla on yksi lapsi.
Teokset

Ruskeat tytöt. Tunne-esseitä.  Helsinki:  Like, 2017.  ISBN 978-952-01135-8-2
Bechi.  Helsinki:  Otava, 2021.  ISBN 978-951-1-36544-0
Aiheesta muualla

Ruskeat Tytöt -verkkojulkaisu.
Ruskeat tytöt -blogi. Lily.fi.
Baruk

Baaruk (hepr. siunattu), Nerian poika, oli profeetta Jeremian ennustusten kirjuri ja uskollinen ystävä. Hän kirjoitti todennäköisesti Jeremian elämäkerran, jonka tekstistä on osa säilynyt Vanhan testamentin Jeremian kirjassa.
Apokryfikirjoihin kuuluva Barukin kirja ei kuitenkaan ole hänen tekemänsä.
Vanhassa testamentissa mainitaan myös Sabbain poika Baruk, joka oli mukana korjaamassa Jerusalemin muureja Nehemian aikana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Baruk (Baaruk) suomenkielisessä Raamatussa (1933/1938)