stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Willi Daume
Kirjallisuus

Karl Adolf Scherer: 100 Jahre Olympische Spiele - Idee, Analyse und Bilanz.  Harenberg, 1995.  ISBN 3-611-00497-9
Jan C. Rode: Willi Daume und die Entwicklung des Sports in der Bundesrepublik Deutschland zwischen 1945 und 1970. Verlag Die Werkstatt, Göttingen 2010, ISBN 978-3-89533-712-3, (Zugleich: Hannover, Univ., Diss., 2008).
Münchenin vuoden 1972 kesäolympialaisten avajaiset.  Mikrofonin takana silloinen ulkoministeri Walter Scheel ja hänestä oikealle liittopresidentti Gustav Heinemann ja edelleen oikealle kisojen järjestelytoimikunnan puheenjohtaja Willi Daume.
Dark Album
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt Pekka Rechardt ja sanoittanut Jim Pembroke, ellei toisin mainita. Kaikki kappaleet sovittanut Wigwam.
| --- | --- |
 A-puoli Oh Marlene! – 4.50 (säv. Jim Pembroke)  Cheap Evening Return – 5.30  The Item Is the Totem – 4.50 (san. Mats Huldén)  The Silver Jubilee – 3.05 (säv. Jim Pembroke, san. Gerard Manley Hopkins) :  B-puoli Horace’s Aborted Rip-Off Scheme – 4.06   The Big Farewell – 6.24 (san. Jim Pembroke ja Gobseck)  The Vegetable Rumble – 4.58  Helsinki Nights – 3.57 (säv. Jim Pembroke)
Kappaleet > Daemon Duncentan's Request (1985 virhepainos, julkaistu myös 2018 ja 2021)

| --- | --- |
 A-puoli The Big Farewell – 6.29  Horace’s Aborted Rip-Off Scheme – 5.17  Cheap Evening Return – 5.51 :  B-puoli The Vegetable Rumble – 4.49    Grass For Blades – 9.22 (albumilta Wicked Ivory (1972), säv. Jim Pembroke)  Daemon Duncentan's Request – 5.00 (säv. Jim Pembroke)
Kappaleet > CD-bonukset

Grass for Blades – 9.13
Daemon Duncetan´s Request – 5.01
Kokoonpano > Wigwam

Jim Pembroke – laulu, flyygeli ja sähköpiano
Pekka Rechardt – sähkökitara ja akustinen kitara (2, 10)
Måns Groundstroem – (sähkö)basso
Ronnie Österberg – rummut
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Pedro "Hessu" Hietanen – erilaiset kosketinsoittimet (2, 5-7, 9, 10) ja harmonikka (10)
Jukka Gustavsson – urut (1, 4)
Pekka "Pave" Maijanen – taustalaulu (1, 2, 4, 8)
Timo Kojo – taustalaulut (1, 8)
Kokoonpano > Tuotanto

Wigwam - tuotanto, äänitys ja tekniikka (Love Studios, Helsinki, kesä 1977)
Mick Glossop - äänitys ja tekniikka (Finnlevy-Takomo Studios, Helsinki, helmi-maaliskuu 1977)
Erkki Hyvönen - äänitys (Love Studios, Helsinki, kesä 1977)
Love Studios - uudelleenmiksaus (Love Studios, 1977)
Rauno Liukkonen - masterointi
Timo Kelaranta - kansi ja vuoden 2018 LP-painoksen valokuvat (SAFTRA)
Pauli Saastamoinen - vuosien 1991 ja 2008 CD-painoksien sekä vuoden 2018 LP-painoksen masterointi (Finnvox, Helsinki, 1991, elokuu 2007 ja huhtikuu 2018)
Japa Mattila - vuoden 2008 CD-painoksen ja vuoden 2018 LP-painoksen ulkoasu
Svart Records - vuoden 2018 LP-painoksen tuotanto
Jaakko Riihimaa - vuoden 2018 painoksen tuotanto
Mineralnyje Vody

| Mineralnyje Vody Минеральные Воды |
| --- | --- |
 Panoraamanäkymä kaupungista.
 vaakuna
Valtio:  Venäjän federaatio
Federaatiosubjekti:  Stavropolin aluepiiri
Piiri:  Mineralnyje Vodyn piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  51,55 km²
Korkeus:  300 m
Väkiluku (2010)  ():  76 728
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.gorodminvody.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mineralnyje Vody (ven. Минера́льные Во́ды) on kylpyläkaupunki Stavropolin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kumajoen ja Rostov-na-Donun ja Bakun välisen rautatien risteyksessä.
Kaupungin asukasluku on 76 728 (2010). Kaupunki on noin 140 000 asukkaan Mineralnyje Vodyn piirin hallinnollinen keskus, ja muodostaa suurimman piiriin siihen kuuluvan kaupunkiasutuksen.
Mineralnyje Vodyssa on useita mineraalivesilähteitä Kaukasuksen pohjoisjuurilla. Kaupungin lentokenttä (MRV) palvelee myös muita Kaukasian lomakohteita.
Kaupungin rautatieasema.
Lentoasemaa.
Katunäkymä kaupungista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mineralnyje Vody Wikimedia Commonsissa
Stavropolin aluepiirin  ja piirit
Aleksandrovskoje •
Andropov •
Apanasenkovskoje •
Arzgir •
Blagodarnyi •
Budjonnovsk •
Budjonnovsk •
Georgijevsk •
Georgijevsk •
Gratšovka •
Izobilnyi •
Ipatovo •
Jessentuki •
Kirov •
Kislovodsk •
Kotšubejevskoje •
Krasnogvardeiskoje •
Kurskaja •
Lermontov •
Levokumskoje •
Mineralnyje Vody •
Mineralnyje Vody •
Neftekumsk •
Nevinnomyssk •
Novoaleksandrovsk •
Novoselitskoje •
Petrovskoje •
Pjatigorsk •
Predgorny •
Sovetski •
Špak •
Stavropol •
Stepnoje •
Trunov •
Turkmeenien piiri •
Železnovodsk
Max Morinière

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten pikajuoksu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten pikajuoksu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten pikajuoksu. Olympialaiset  | Maa:   Ranska> Miesten pikajuoksu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Soul 1988 | 4 × 100 m |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Tokio 1991 | 4 × 100 m |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Split 1990 | 4 × 100 m |  |
Max Morinière (s. 16. helmikuuta 1964 Fort-de-France) on entinen ranskalainen pikajuoksija ja olympiamitalisti. Hänen päälajinsa oli 100 metrin juoksu.
Ensimmäisen arvokisamitalinsa Morinière saavutti Soulin 1988 olympialaisissa juostessaan 4 × 100 metrin viestijuoksun viimeisen osuuden juoksijana pronssille ajalla 38,40 s. Ranskan joukkueen muut juoksijat olivat Bruno Marie-Rose, Daniel Sangouma ja Gilles Quénéhervé. Splitin EM-kilpailuissa 1990 Moriniére juoksi pikaviestissä Sangouman, Jean-Charles Trouabalin ja Marie-Rosen kanssa kultamitalille ennen Isoa-Britanniaa. Ranskan joukkue teki loppukilpailussa uuden maailmanennätyksen 37,79 s. Morinière sijoittui 100 metrin henkilökohtaisessa kilpailussa viidenneksi juostuaan 2,2 m/s:n myötätuulessa loppuajan 10,15 s. Tokion MM-kilpailuissa 1991 hän saavutti vielä viestijuoksussa hopeaa. Ranskan joukkue sai loppuajan 37,87 s ja hävisi 0,37 sekuntia maailmanennätystä parantaneelle Yhdysvaltain joukkueelle.
Ranskan mestaruuden 100 metrin juoksussa Morinière voitti vuosina 1987 ja 1988.
Ennätykset

60 metrin juoksu (hallissa): 6,61 (1987)
100 metrin juoksu: 10,09 (1987)
200 metrin juoksu: 20,82 (1983)
Paul Faucher

Paul Faucher (12. helmikuuta 1920 Breloux-La Crèche – 15. huhtikuuta 2007) oli entinen ranskalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli pituushyppy.
Faucher sijoittui Brysselin EM-kilpailuissa 1950 pituushypyssä seitsemänneksi tuloksella 681 cm. Karsinnassa hän hyppäsi tuloksen 722 cm. Helsingin 1952 olympialaisissa hän sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 702 cm.
Faucher voitti pituushypyssä Ranskan mestaruuden vuosina 1950, 1951 ja 1952. Hän hyppäsi ennätyksensä 759 cm vuonna 1950.
René Tirard

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  René Tirard |  René Tirard |  René Tirard |  |
Maa:   Ranska
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Antwerpen 1920 | 4 × 100 metriä |  |
René Tirard (20. heinäkuuta 1899 – 12. elokuuta 1977) oli ranskalainen yleisurheilija ja olympiamitalisti, joka kilpaili enimmäkseen pikajuoksuissa. Hän saavutti Antwerpenin olympialaisissa 1920 hopeaa 4 × 100 metrin viestissä yhdessä René Lorainin, René Mourlonin ja Émile Ali-Khanin kanssa. Henkilökohtaisilla matkoilla Tirard karsiutui sekä 100 metrin että 200 metrin puolivälierissä.
Tirard juoksi 200 metrillä Ranskan ennätyksen 22,2 s vuonna 1920. Hänen paras tuloksensa 100 metrillä oli 11,0 s vuodelta 1921.
Lemek (Nooan isä)

| Lemek> לֶמֶךְ |
| --- | --- |
 Lemek pitää sylissään vastasyntynyttä Nooaa. James Tissot, noin väliltä 1896-1902.
Henkilötiedot
Syntynyt: 874 AM
Kuollut: 1651 AM
Vanhemmat:   Metuselah 
Lapset:  Nooa
Lemek (hepr. ‏לֶמֶךְ‎, Lemekh) oli profeetta Mooseksen 1. kirjassa. Hän on Nooan isä ja Jeesuksen esi-isä.
Lemek oli Aadamin Set-pojan jälkeläinen. Myös erään Kainin jälkeläisen nimi oli Lemek.
Lemek (arab. لامك‎, Lāmik) mainitaan myös islamissa useissa Muhammedia edeltäneiden profeettojen tarinakokoelmissa, joissa hänet mainitaan samalla tavalla.
Raamatun kertomus

»Kun Lemek oli elänyt 182 vuotta, hänelle syntyi poika. Hän antoi pojalle nimen Nooa ja sanoi: »Tämä poika on antava meille lohtua työssämme ja vaivannäössämme, kun viljelemme maata, jonka Herra on kironnut.» Lemek eli Nooan syntymän jälkeen vielä 595 vuotta, ja hänelle syntyi lisää poikia ja tyttäriä. Lemek eli kaikkiaan 777 vuotta ja kuoli sitten.» 
(1. Moos. 5:28-31)
Denis Davydov

| Denis Davydov |
| --- | --- |
 Denis Davydov
Henkilötiedot
Syntynyt: 1781
Kuollut: 1839 (57–58 vuotta)
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Denis Vasiljevitš Davydov (ven. Дени́с Васи́льевич Давы́дов); (16. heinäkuuta (J: 27. heinäkuuta) 1784, Moskova, Venäjän keisarikunta - 22. huhtikuuta (J: 4. toukokuuta) 1839, Verkhnyaja Mazan kylä, Syzranin piiri, Simbirskin kuvernementti, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen sotilas ja romantiikan ajan runoilija.
Suku, koulutus ja perhe

Hän kuului vanhaan aatelissukuun, jossa oli paljon sotilaita. Hänen vanhempansa olivat prikaatinkomentaja Vasili Denisovitš Davydov (1753–1804) ja Harkovan kenraalikuvernöörin tytär Jelena Jevdokimovna Sštšerbina. Merkittävä osa hänen lapsuudestaan ​​kului sotilasympäristössä, jossa hänen isänsä palveli Poltavan kevyen hevosrykmenttn komentajana. Poikkeuksellisen pienikokoinen Denis liittyi varhain armeijaan ja oppi ratsastamaan hyvin. Myös molemmat hänen veljensä olivat sotilasuralla.
Juuri perustettuun Pietarissa sijaitsevaan Chevalier-kaartiin Davydov pääsi vuonna 1801 valloittavan luonteensa ansiosta, vaikka hänen pituutensa ei ollut riittävä. Hänen puutteellista koulutustaan jouduttiin täydentämään sotahistorialla, linnoitusopilla, kartografialla, englantilaisella taloustieteellä ja talousteorian kirjallisuudella.
Lukuisten onnettomien rakastumisten jälkeen vuonna 1819 hän meni 35-vuotiaana naimisiin, tosin häät olivat peruuntua kun morsiamen äiti kuuli Davydovin raisuista runoista ja maineesta. Hänellä oli yhdeksän lasta kenraali Nikolai Aleksandrovitš Tsirkovin tyttären Sofia Nikolajeva Tsirkovan (1795–1880) kanssa, joista seitsemän eli aikuiseksi.
Vuonna 1831 Davydov rakastui veljentyttäreensä, 23-vuotiaaseen Jevgenia Zolotarevaan. Romanssi kesti kolme vuotta kunnes Jevgenia meni naimisiin ensimmäisen tapaamansa kosijan kanssa ja Davydov palasi vaimonsa luo.
Sotilasura

Davydovista tuli vuonna 1807 ruhtinas Pjotr Bagrationin adjutantti, ja hän oli mukana Suomen sodassa. Talvella 1808 Davydov tunkeutui Jakov Kulnevin kanssa Ouluun asti ja valloitti kasakkajoukollaan Hailuodon. Vuonna 1809 hän taisteli taas ensin kenraali Bagrationin ja sitten Nikolai Kamenskin alaisena yhdessä Kulnevin kanssa Moldovassa. Vuodesta 1812 hän oli koko ajan mukana sodassa Napoleonia vastaan. Borodinon taistelun edellä Davydov kehotti häiritsemään Ranskan armeijan toimintaa sissisodalla. Ruhtinas Mihail Kutuzov suostui ehdotukseen, ja Davydov tekikin pienellä joukollaan ranskalaisille suuria vaurioita. Sodan siirryttyä Saksan puolelle hän osallistui moneen voittoon. Vuonna 1827 hän taisteli persialaisia ja 1831 puolalaisia vastaan.
Hän sai kansallissankarin maineen Napoleonin vastaisessa partisaanitoiminnassa ja kirjallinen esiintyminen rakentui saman legendan varaan.
Naimisiinmenon jälkeen vuonna 1819 sotaseikkailut ja sotilaselämä menettivät kiinnostavuutensa. Hän jätti palveluksen lopullisesti kenraaliluutnanttina 47-vuotiaana eikä saanut koskaan virallista eroa armeijasta.
Kirjallinen ura

Davydov oli myös runoilija. Vuonna 1803 hän alkoi kirjoittaa runoutta ja tarinoita, joissa teki pilaa valtion johtohenkilöistä. Satiiristen runojensa vuoksi hänet siirrettiin Valko-Venäjälle husaarirykmenttiin Podolskin maakuntaan. Näin tehtiin Chevalier-kaartissa vain suurissa rikkomuksissa kuten pelkuruus taistelussa, kavallus tai huijaaminen korttipelissä. Denis piti kuitenkin husaareista. Täällä hän tapasi juomalaulujensa sankarin luutnantti Burtsovin. Hän on omintakeisuutta osoittavissa runoissaan, joissa tosin ei ole syvempää sisällystä eikä erikoista taiteellisuutta, kirjoittanut lemmestä, viinistä sekä hurjasta ja yltiöpäisestä sotilaselämästä. Hänen suorasanaiset kirjoituksensa ovat hauskoja muistiinpanoja sotaretkiltä.
Davydov maalasi runoissaan riehakkaita tunnelmia ja kehitti kekseliäitä säkeitä. Husaarirunouden lisäksi hänet muistetaan proosateoksistaan. Davydovin persoona innoitti toisia kirjailijoita, Leo Tolstoi ajatteli häntä esikuvana luodessaan partisaanisankari Denisovin Sota ja rauha -romaaniin.
Hänet hyväksyttiin täysjäseneksi Venäläisen kirjallisuuden ystävien (ven. время Общество любителей российской словесности), jonka jälkeen hän uskalsi kutsua itsenään runoilijaksi. Hän oli myös kuuluisan Arzamas-seuran jäsen.
Sotilasuransa jätettyään hän asettui loppuelämäkseen vaimonsa omistamalle maatilalle Verkhnyaja Mazan kylään ja kävi laajaa kirjeenvaihtoa mm. runoilija Aleksandr Fjodorovits Voeikovin (1779–1839), Mihail Zagoskin, Aleksandr Pušhkinin ja Vasili Žukovskin kanssa. Hän kuoli äkilliseen aivoverenvuotoon 59-vuotiaana.
Kirjallisuutta

Tatjana Tihmeneva-Peuranen & Erkki Peuranen, Venäläisiä kirjailijoita Suomessa 1800-luvun alussa, julkaisussa: Venäläiset Suomessa 1809-1917 s. 259-267, Suomen historiallinen seura, 1985 ISBN 951-9254-57-9
Tatjana Tihmeneva & Erkki Peuranen, Kesäyön lumoa kohti: venäläisiä matkakuvauksia 1800-luvun alun Suomesta, 3. korjattu p., Turku, Enostone 2003 ISBN 951-9036-13-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Denis Davydov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Sako M23

| Sako M23 |
| --- | --- |
Tyyppi:  taistelukivääri tukiampujan kivääri tarkkuuskivääri rynnäkkökivääri
Valmistaja:  Sako
Valmistusmaa:   Suomi
Valmistusvuodet:  2022–
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  7,62×51 mm NATO 5,56×45 mm NATO
Piipun pituus:  406,4 mm + useita eri
Lipas:  20–30 ammuksen tankolipas 5,56×45 -malleissa Stanag-yhteensopiva
Sako M23 on suomalaisen Sakon suunnittelema ja valmistama sarja itselataavia kivääreitä Suomen ja Ruotsin puolustusvoimille. Ase pohjautuu AR-10 ja AR-15 -tyyppisiin aseisiin.
Suomen puolustusvoimissa aseesta on käytössä aluksi kaksi versiota: jalkaväen tukiammuntaan käytettävä kivääri 7.62 KIV 23 ja tarkkuuskivääri 7.62 TKIV 23. Suomi on myös korvaamassa vähitellen RK62-pohjaiset rynnäkkökiväärit nyt testikäytössä olevalla, vielä nimeämättömällä, M23-pohjaisella alustalla, mutta sen kaliiperia ei ole vielä päätetty. Ruotsi on jo tilannut suuren määrän M23-pohjaisia kivääreitä kaliipereissa 5,56 mm ja 7,62 mm NATO. Rynnäkkökivääreitä on saatavilla useilla eri piipunpituuksilla.
Historia

Kehitysohjelma alkoi vuonna 2020, kun puolustusvoimat tilasi Sakolta uuden kiväärijärjestelmän tarkka-ammuntaan ja jalkaväen tukiammuntaan. Se suunniteltiin korvaamaan Neuvostoliittolaiset Dragunov ja suomalaiset TKIV-85 -kiväärit. Kaliiperiksi valittiin 7.62×51 mm NATO. Myös Ruotsin puolustusvoimat ovat liittyneet ohjelmaan korvatakseen omat vanhat aseensa.
Toimitukset Suomen puolustusvoimille alkoivat loppuvuonna 2022. Alkuvuonna 2022 julkistetun ensimmäiseen toimitukseen liittyy lisähankintavaraus, jolla varaudutaan puolustusvoimien mahdollisiin jatkohankintoihin.
Maaliskuussa 2023 ilmoitettiin, että Ruotsi tilaa Sakolta suuren määrän vanhat aseensa korvaavia kivääreitä kaliipereissa 5,56×45mm ja 7,62×51mm ja Suomi pienemmän määrän testeihin.
Heinäkuun ja elokuun 2024 vaihteessa uutisoitiin, että Suomen maanpuolustuskoulutusyhdistys MPK sai käyttöönsä ensimmäiset itselataavat Sako ARG S 40 -kiväärit, joita käytetään koulutuksessa. Ase on periaatteessa siviiliversio 5,56-kaliiperisesta rynnäkkökivääristä. Se kuuluu tiettävästi M23-perheeseen.
Kivääriperheen mallit

K22 – Prototyyppi
7.62 KIV 23 – Suomen tilaama tukiampujan kivääri (7,62×51 mm)
7.62 TKIV 23 – Suomen tilaama tarkkuuskivääri (7,62×51 mm)
Ak 24 – Ruotsin puolustusvoimien rynnäkkökivääri (5,56×45 mm): Aseet käyttävät lyhytiskuista kaasumäntää lataamiseen. Ainakin osa aseista on vaaleanruskealla, maan värisellä keraamisella cerakote HIR-601 -pinnoittella pinnoitettuja. Ruotsin puolustusvoimat on tilannut 37 500 kivääriä. Toimitukset alkoivat vuonna 2024, laaja käyttöönotto 2025, ja kaikki aseet on tarkoitus toimittaa vuoden 2026 loppuun mennessä.
nimeämätön – Ruotsin tilaama taistelukivääri (7,62×51 mm)
nimeämätön – Ruotsin tilaama tukiampujan kivääri (7,62×51 mm)
Sako ARG S 40 – MPK:n itselataavaa kertatulta ampuva, koulutuskäyttöön suunniteltu siviilikivääri (.223/5,56×45 mm): Aseen kaliiperi on .223 Remington, mutta se on yhteensopiva myös 5,56×45 mm NATOn kanssa. Aseen piippu on 16 tuumaa (40,64 cm) pitkä.
Käännös suomeksi
Lolesio Tuita

Lolésio Tuita (15. heinäkuuta 1943 Hihifo, Wallis- ja Futunasaaret – 1995) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli keihäänheitto.
Tuita edusti Ranskaa kaksien arvokilpailujen keihäänheitossa. Hän sijoittui Münchenin 1972 olympialaisissa 11:nneksi tuloksella 76,34 m – karsinnassa hän heitti tuloksen 78,78 m. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän karsiutui tuloksella 68,86 m.
Ranskan mestaruuden 182-senttinen ja 90-kiloinen Tuita voitti vuosina 1970, 1972, 1973 ja 1976.
Henkilökohtaiset ennätykset

Keihäänheitto: 81,70 m (1973)
Kuulantyöntö: 15,50 m (1975)
Serge Ferreira

Serge Ferreira
Serge Ferreira (s. 11. elokuuta 1959) on entinen ranskalainen seiväshyppääjä.
Ferreira sijoittui Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 seiväshypyssä kahdeksanneksi tuloksella 535 cm. Kaksi vuotta aiemmin Los Angelesin olympialaisissa hän jäi loppukilpailussa ilman tulosta.
François Tracanelli

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  François Tracanelli |  François Tracanelli |  François Tracanelli |  |
Maa:   Ranska
Miesten yleisurheilu
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Wien 1970 | seiväshyppy |  |
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Kultaa | Moskova 1973 |  seiväshyppy |  |
|  Kultaa | Rooma 1975 |  seiväshyppy |  |
|  Pronssia | Torino 1970 |  seiväshyppy |  |
François Tracanelli (s. 4. helmikuuta 1951 Udine, Italia) on entinen ranskalainen seiväshyppääjä.
Tracanelli voitti seiväshypyssä sisäratojen Euroopan-mestaruuden Wienissä 1970 tuloksella 530 cm. Tuona vuonna hän myös voitti ulkoradoilla juniorien Euroopan-mestaruuden. Aikuisten ulkoratojen arvokisoihin hän osallistui kuudesti mutta ei saavuttanut suurta menestystä. EM-kilpailuissa hän jäi Ateenassa 1969 ja Helsingissä 1971 karsinnassa ilman tulosta. Rooman EM-kilpailuissa 1974 hän sijoittui 11:nneksi tuloksella 500 cm ja Prahan EM-kilpailuissa 1978 seitsemänneksi tuloksella 530 cm. Münchenin 1972 olympialaisissa hän oli kahdeksas tuloksella 510 cm. Montréalin 1976 olympialaisissa hän jäi loppukilpailussa ilman tulosta. Universiadeissa Tracanelli voitti kultaa vuonna 1973 tuloksella 542 cm ja vuonna 1975 tuloksella 520 cm.
184-senttinen Tracanelli voitti seiväshypyssä Ranskan mestaruuden ulkoradoilla vuosina 1969, 1974 ja 1976 sekä hallissa vuonna 1978. Hän paransi Ranskan ennätyksen vuonna 1970 tulokseen 540 cm, joka oli myös juniorien Euroopan-ennätys, vuonna 1973 tulokseen 542 cm sekä vuonna 1977 tulokseen 550 cm. Uransa parhaan tuloksen 555 cm hän hyppäsi vuonna 1981.
Henkilökohtaiset ennätykset

Seiväshyppy: 555 cm (1981)
110 metrin aitajuoksu: 14,3 s (1970, hallissa)
Kymmenottelu: 6006 p (1969)
Hélène Fize

Hélène Devèze (o.s. Fize, 13. tammikuuta 1914 – 1. kesäkuuta 2014) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli 800 metrin juoksu.
Hélène Fize kuului joukkueeseen, joka vuonna 1939 teki 3 × 800 metrin viestijuoksussa maailmanennätyksen 7.22,6. Hän juoksi 800 metrillä Ranskan ennätyksen 2.21,2 heinäkuussa 1938. Ranskan mestaruuden hän voitti 800 metrillä vuosina 1938, 1939 ja 1941 sekä maastojuoksussa vuosina 1939 ja 1945.
Volkswagen Transporter

| Volkswagen Transporter> Valmistustiedot |
| --- | --- |
Valmistusmaa:  lukuisia
Valmistaja:  Volkswagen
Valmistusvuodet:  1950–
Muut nimet:  Volkswagen California Volkswagen Caravelle Volkswagen Multivan
Poliisi-Maija
Volkswagen Transporter on Volkswagenin vuodesta 1950 lähtien valmistama pakettiautomalli. Sen ensimmäinen sukupolvi (T1) esiteltiin vuonna 1949. Siitä käytettiin nimeä Typ 2, koska Volkswagenin ensimmäinen malli "Kupla" oli nimeltään Typ 1.
Volkswagen Caravelle ja Volkswagen Multivan ovat henkilönkuljetukseen tarkoitettuja malleja, jotka tehdään samalle alustalle ja samalla korilla kuin Volkswagen Transporter.
Suomessa malli tunnetaan ensisijaisesti poliisiautoina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volkswagen Transporter Wikimedia Commonsissa
Volkswagenin automallit
| --- | --- |
Nykyiset mallit: Henkilöautot: Arteon ·  Atlas ·  Atlas Cross Sport ·  Bora (2018–) ·  C-Trek ·  Gol ·  Golf ·  ID.3 · ID.4 ·  ID.5 ·  ID.6 ·  Jetta ·  Lamando ·  Lavida ·  Passat ·  Phideon ·  Polo ·  Saveiro ·  T-Cross ·  T-Roc ·  Taigo ·  Taigun ·  Talagon ·  Tayron ·  Tharu ·  Tiguan ·  Touareg ·  Touran ·  up! ·  Viloran ·  Virtus  Hyötyajoneuvot: Amarok ·  Caddy ·  Crafter ·  Transporter
Lopetetut ilmajäähdytteiset mallit: 181 (Kurierwagen/Trekker/Thing/Safari) ·  1500/1600 (Typ 3) ·  411/412 (Typ 4) ·  Kupla (Typ 1) ·  Brasilia ·  Country Buggy (Sakbayan) ·  Hebmüller Cabriolet ·  Karmann Ghia ·  Kommandeurwagen ·  Kübelwagen ·  Schwimmwagen ·  SP2 ·  Type 18A ·  VW-Porsche 914
Lopetetut vesijäähdytteiset mallit: Ameo ·  Apollo ·  Beetle ·  Bora ·  Citi Golf ·  CC ·  Corrado ·  Derby ·  Eos ·  Fox ·  Golf Plus ·  Golf Sportsvan ·  Iltis ·  K70 ·  LT ·  Lupo ·  New Beetle ·  Parati ·  Phaeton ·  Pointer/Logus ·  Routan ·  Scirocco (1974–1992) ·  Scirocco (2008–2017) ·  Sharan ·  SpaceFox ·  Taro ·  Vento
Konseptimallit: 1-Litre Concept ·  up!/space up!/space up! blue/E-Up!/Up! Lite ·  GX3 ·  Iroc ·  EcoRacer ·  Concept A ·  Concept R ·  New Beetle Ragster ·  EDAG Biwak ·  Microbus Concept ·  W12/Nardo ·  Stanley ·  Concept BlueSport
Tulevat mallit: 
Volkswagen-pohjaiset (asuntoautot, kit-carit, kilpa-autot): Herbie ·  Formula Vee ·  Baja Bug ·  Meyers Manx ·  EMPI Imp ·  Westfalia Campervans
Volkswagen Transporter T1
Volkswagen Transporter T2
Volkswagen Transporter T3
Volkswagen Transporter T4
Volkswagen Transporter T5
Volkswagen Transporter T6
Volkswagen Transporter T7
Guy Texereau

Guy Texereau (14. toukokuuta 1935 Melle, Deux-Sèvres, Ranska – 28. huhtikuuta 2001 Saint-Astier) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli 3 000 metrin estejuoksu.
Texereau osallistui arvokilpailuihin ensimmäisen kerran Rooman 1960 olympialaisissa. Tuolloin hän karsiutui 3 000 metrin estejuoksun alkuerissä. Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hän sijoittui seitsemänneksi ajalla 8.51,4. Tokion 1964 olympialaisissa hän sijoittui kuudenneksi ajalla 8.38,6. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän oli neljäs ajalla 8.30,0. Hän hävisi hopeamitalisti Anatoli Kurjanille ja pronssimitalisti Gaston Roelantsille kahden sekunnin erolla. Méxicon 1968 olympialaisissa hän keskeytti sekä estejuoksun alkuerissä että maratonilla.
Maastojuoksun MM-kilpailujen edeltäjänä toimineeseen kansainväliseen maastojuoksumestaruuskilpailuun Texereau osallistui seitsemän kertaa. Hänen paras saavutuksensa oli neljäs sija vuodelta 1968. Vuonna 1959 hän keskeytti. Tämän jälkeen hän sijoittui 16:nneksi vuonna 1964, kymmenenneksi vuonna 1966, seitsemänneksi vuonna 1967, 84:nneksi vuonna 1970 sekä 83:nneksi vuonna 1971. Joukkuekilpailussa Ranska sijoittui Texereaun ollessa mukana parhaimmillaan toiseksi.
Texereau voitti Ranskan mestaruuden 3 000 metrin estejuoksussa vuosina 1960 ja 1962–1968, 5 000 metrillä vuonna 1965 sekä 10 000 metrillä vuonna 1963. Hän paransi 3 000 metrin estejuoksun Ranskan ennätystä kahdeksan kertaa aloittaen vuonna 1962 ennätysajalla 8.53,2 ja päätyen vuoden 1966 EM-kilpailujen aikaansa 8.30,0. Hän oli pituudeltaan 164-senttinen ja painoi aktiivivuosinaan 53 kiloa.