stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harjun oppimiskeskus
Historia > Baeckmannien aika 1833–1870

Pyhtäällä sijaitsevan Stockforsin tilan sen aikainen omistaja Gustaf Schatelowitz toimi Venäjän armeijassa ja hän otti kasvattipojakseen Fredrik Baeckmanin, joka myöhemmin kohosi Venäjän armeijassa everstiluutnantiksi. Hän nai kasvatti-isänsä tyttären ja hankki armeijan tuloillaan ja Englannista saaduilla perintörahoilla Harjun hovin ja sen ympärysmaita 1833.
Baeckman teki Harjusta suurtilan ja Beackmannin suku on ollut merkittävin yksityisistä omistajista Harjun historiassa ja kehityksessä ja he hallitsivat tilaa 1800-luvun puolivälissä.
Fredrik ja hänen poikansa Woldemar Baeckman kehittivät Harjusta määrätietoisesti maatilaa. Harjuun tuotiin muun muassa Skotlannista ostetut, Suomen ensimmäiset ayrshire-rotuiset sonni ja kaksi lehmää ja 10 vuotta myöhemmin Harjussa siirryttiin uuteen ruokintamenetelmään eli sisäruokintaan myös laidunaikana. 1860-luvun lopulla rakennettiin meijeri, jossa valmistettu voi myytiin pääsääntöisesti Pietariin.
Harjun hovin pellot olivat ensimmäisiä tiiliputkilla salaojitettuja peltoja Suomessa. Tilalla oli lisäksi nahanparkkaamo, mylly ja viinanpolttimo. Kauppaa käytiin Pietariin ja Englantiin, nahkavuotia vietiin jopa Etelä-Afrikkaa.
Vuonna 1857 Harjuun kuuluvalla Haililan tilalla aloitti Suomen ensimmäinen kunnallinen kansakoulu. Seuraava vuonna oli perustettiin koulu myös tytöille.
Uudistukset maksoivat Woldemarille ja hän ajautui konkurssiin 1870 ja tila huutokaupattiin.
Emil von Qvanten kirjoitti Suomen laulun 15-vuotiaana kadettina Harjun hovissa 1840-luvun alussa.
Historia > Suomen valtion aika vuosina 1884–1995

Muutamien omistaja vaihdosten jälkeen tila lunastettiin valtiolle ja Harjuun perustettiin suomenkielinen maatalousoppilaitos 1889. Maamiestalvikurssit olivat ensimmäiset laatuaan Suomessa ja pian niitä ruvettiin pitämään muuallakin.  Harju tarjosi monille kansakoulun käyneille hyvän jatkokoulutuspaikan, jossa menestyminen toi vakinaisen ammatin ja mahdollisuuden jopa sosiaalisen aseman nostoon. Kouluun otettiin noin puolet hakijoista. Ensimmäisinä vuosina oppilaat tulivat ympäri Suomea, mutta erityisesti maataloudellisesti kehittyneistä Uudenmaan, Hämeen ja Lounais-Suomen lääneistä.
Valtio luovutti oppilaitoksen ylläpidon vuonna 1995 Harjun oppimiskeskus Oy:lle, jonka osakkeista puolet on lähikuntien omistuksessa ja toisen puolen omistavat alan järjestöt
Historia > Harjun oppimiskeskus Oy 1995–

Maatalousopetusta 1889–2011
Puutarhaopetusta 1919–1935, 1977–
Hevostalousopetusta 1938–1953 (7 viikkoiset kurssit), 1980–
Kalastajakoulutusta 1961–1978
Linja 16 (Pariisin metro)

| Ligne 16 |
| --- | --- |



Perustiedot
Järjestelmä:  Pariisin metro
Reitti:  Saint-Denis Pleyel–Clichy-Montfermeil (1. vaihe) Noisy-Champs (2. vaihe)
Rakennettu:  2016–2028
Avattu:  2026 (1. vaihe) 2028 (2. vaihe)
Ylläpitäjä:  RATP
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Keolis
Tekniset tiedot
Pituus:  27,5 km
Asemia:  10
Raideleveys:  1 435 mm
Sähköistys:  ajojohdin 1,500 V DC
Varikko:  Aulnayn varikko
Paris Métro Ligne 16 (linja 16) on yksi Pariisin metron suuren laajennusprojektin Grand Paris Expressin neljästä uudesta linjasta. Linja yhdistää Pariisin pohjois- ja itäpuolella sijaitsevat esikaupungit Seine-Saint-Denis'n departementissa, ja se on tarkoitus avata kahdessa vaiheessa vuosina 2026 ja 2028.  Linja 16 on täysin maanalainen ja automatisoitu (kuten kaikki Grand Paris Express -linjat).
Linjan rakentaa Société du Grand Paris, jonka Ranskan hallitus on perustanut toteuttamaan Grand Paris Express -hanketta. Junia operoi Keolis, kun taas infrastruktuuria hallinnoi RATP.
Historia

Linjaa 16 ehdotettiin ensin Grand Paris Expressin punaisen linjan itäiseksi haaraksi. Maaliskuussa 2013 silloinen pääministeri Jean-Marc Ayrault ilmoitti "Uusi Grand Paris" -hankkeesta. Tuolloin linja sai nykyisen nimensä.
Saint-Denis–Pleyelin ja Noisy–Champsin välinen linja on 27,5 km pitkä, ja siinä on 10 asemaa sekä yhteinen varikko linjan 17 kanssa. Tämän rataosuuden arvioidaan maksavan noin 2,85 miljardia euroa. Kolme asemaa jaetaan linjan 17 kanssa, mukaan lukien läntinen pääteasema Saint-Denis–Pleyel. Kymmenestä asemasta kahdeksan yhdistyy muihin Pariisin liikenneverkon linjoihin, mukaan lukien 4:ään metrolinjaan, 4:ään RER-linjaan ja 2:een raitiotielinjaan.
Linjan rakentamisen oli alun perin tarkoitus aloittaa vuonna 2017 ja valmistua vuoteen 2023 mennessä. Helmikuussa 2018 ilmoitettiin, että linja valmistuisi vuoteen 2024 mennessä, ajoissa vuoden 2024 kesäolympialaisia ja paralympialaisia varten. Hankkeen viivästymisestä ilmoitettiin jälleen vuonna 2021, jolloin linjan avaaminen jaettiin kahteen vaiheeseen.
Historia > Rakentaminen

Yleishyödyllinen ilmoitus tehtiin joulukuussa 2015, ja radan valmistelevat rakennustyöt alkoivat helmikuussa 2016. Suuri maa- ja vesirakentaminen alkoi helmikuussa 2018. Helmikuussa 2021 tehtiin viimeinen suuri rakennussopimus, ja kaikki asemat ovat nyt rakenteilla. Viisi tunnelinporauskonetta kaivaa tunneleita linjan varrella.
Saint-Denis–Pleyelin asema valmistui ensimmäisenä kesäkuussa 2024, koska asema palvelee Pariisin päästadionia ja on siten tärkeä yhteys olympialaisia varten. Saint-Denis–Pleyelin ja Clichy - Montfermeilin välinen rataosuus avataan vuonna 2026 ja laajennus etelään Noisy–Champsiin avataan vuonna 2028, jolloin linja valmistuu kokonaan.
Junat

Linjalla tullaan käyttämään Alstomin valmistamia kolmevaunuisia MR3V-junia, jotka ovat lyhyempiä versioita Linjalle 15 tulevista MR6V-junista. Linja saa lyhyemmät junat, koska sen käyttäjämäärien ennustetaan olevan alempia kuin muiden linjojen. Linjat 17 ja 18 tulevat käyttämään myös samoja junia.
Tulevaisuus

Linjaa on varauduttu jatkamaan 2030-luvulla yhdessä linjan 17 kanssa Nanterreen, jossa olisi vaihtoyhteys RER E:hen sekä Linjoihin 15 ja 18. Laajennuksella olisi kolme asemaa: Golombes, La Garenne Golombes ja Nanterre-La Folie.
Pariisin metro
1 
2 
3 
3bis 
4 
5 
6 
7 
7bis 
8 
9 
10 
11 
12 
13 
14
15
16 
17 
18
19
Leena Elina Valkeapää

| Leena Elina Valkeapää> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1965 (ikä 59)
Ammatti:  Tutkija ja tietokirjailija
Titteli:  FT ja dosentti
Leena Elina Valkeapää (s. 1965 Sääksmäki) on suomalainen taidehistorian tutkija ja tietokirjailija.
Ura

Valkeapää pääsi ylioppilaaksi Valkeakosken lukiosta 1984 ja opiskeli Limingan
taidekoulussa vuosina 1984–1985. Valkeapää jatkoi opintoja Jyväskylän yliopistossa ja valmistui
taidehistorian maisteriksi vuonna 1993 ja lisensiaatiksi vuonna  1995. Hän väitteli Jyväskylän yliopistossa vuonna 2000 aiheesta Pitäjänkirkosta kansallismonumentiksi, Suomen keskiaikaisten kivikirkkojen restaurointi ja sen tausta vuosina 1870–1920.
Valkeapää työskenteli Jyväskylän yliopiston taidehistorian laitoksella assistenttina ja yliassistenttina vuosina 1994–2001. Vuodesta 2002 lähtien hän on ollut vapaa tutkija työskennellen apurahatutkijana ja
erilaisissa projekteissa. Hänen tutkimusaiheensa käsittelevät kirkkoja ja niiden aineellisen kulttuurin kerrostuneisuutta, keskiajalle myöhempinä aikakausina annettuja merkityksiä, Suomen muinaismuistoyhdistyksen taidehistoriallisia tutkimusretkiä, taideteollisuutta 1800-luvun
loppupuolella ja kansallispukujen kulttuurihistoriaa.
Valkeapää luennoi tutkimistaan teemoista eri oppilaitoksissa. Valkeapää on myös järjestänyt kulttuurihistoriallisia näyttelyitä Valkeakoskella Myllysaaren museossa aiheista Ritvalan helkajuhla (2010), kansallispukujen kulttuurihistoria (2014) ja Sääksmäki-Valkeakoski vuonna 1917 (2017) sekä Suomen kansallispukukeskuksen Kujalla-näyttelytilaan Pauligin Paula-tytöstä kertovan näyttelyn vuonna 2017. Valkeapään järjestämä Suomen muinaismuistoyhdistyksen taidehistoriallisista tutkimusretkistä kertova kiertonäyttely Aikamatka 2020 vieraili vuosien 2020–2021 aikana Lohjalla, Valkeakoskella, Oulussa, Raumalla ja Helsingissä. Toukokuussa 2024 avattiin Arkkitehtuurimuseon ja Designmuseon D’Ark Labrassa Valkeapään tutkimukseen perustuva ja kuratoima näyttely Parasta mahdollista mallia – Designmuseon ensimmäiset esineet, joka kertoo taideteollisuuskokoelman alkuvaiheesta 1870-luvulla.
Valkeapäälle myönnettiin vuoden 2024 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto ”kansallispuvun taustaa ja käyttöä monipuolisesti ja ansiokkaasti käsittelevästä tietokirjasta Kansallispuvun kulttuurihistoria”.
Julkaisut > Tietokirjat ja muut julkaisut

Taidehistorian sanasto, 1997. Toim. Valkeapää, Leena & Ulla Salmela, kuvat Elina Bonelius. Jyväskylän yliopiston taidehistorian laitoksen opetusmoniste, 1997
Helkajuhlat ja keskiaika. Valkeakosken Sanomat 3.11.2003.
Helkaperinne, katkos ja jatkuvuus. Hiidenkivi 3/2004
Koonnut ja osittain kirjoittanut: Kauniissa joukos, sata vuotta nykymuotoista Ritvalan helkajuhlaa. Ritvalan Nuorisoseura: Valkeakoski, 2005
Nykymuotoisen helkajuhlan alkuvaiheet. Kirjassa Kauniissa joukos, Sata vuotta  nykymuotoista Ritvalan helkajuhlaa. Toim. Leena Valkeapää. Ritvalan Nuorisoseura:  Valkeakoski, 2005
Väestönkasvu pakotti laajentamaan Lempäälän kirkkoa 1800-luvulla.  Lempäälän-Vesilahden Sanomat 2.1.2006.
Blomqvist – Nyberg 1926, Ilmailualan Unioni IAU:n jäsenlehti Unioni 3/2008.
Katsaus Sääksmäki-Seuran 60-vuotiseen toimintaan, Sääksmäki-Seuran  johtokuntien kokoonpanot vuosina 1948–2008,  Sääksmäki-mitalit ja  Akateemikko Eino Jutikkalan rahaston tunnustuspalkinto. Sääksmäki-lehti.  Sääksmäki-Seura, 2008
Ritvalan Helkajuhlat -näyttely. Myllysaaren museo Valkeakoski, 23.5.–29.8.2010
Sääksmäen kirkon vuosisadat. Kuvat Juha Ilkka. Sääksmäen seurakunta, 2010
Folkdräkter på Ritvalas helkafest. Esite Vaasassa ja Vöyrillä pidettyyn  Pohjoismaiseen kansallispukuseminaariin, 2012
Kansallispuvussa -näyttely. Myllysaaren museo Valkeakoski 13.6.–10.9.2014
Kalannin uiva alttarikaappi. Uudenkaupungin Joulu 2015. LC Uusikaupunki, 2015
Paula – hyvän kahvin lähettiläs Sääksmäen puvussa -pienoisnäyttely. Suomen  Kansallispukukeskus, Jyväskylä, 3.2.–12.11.2017
Elävä perintö -wikiluettelon Ritvalan helkajuhla -teksti, 2017
Meillä 1917 -näyttely Myllysaaren museossa Valkeakoskella. Esillä 15.6.–1.10.2017
Vihapuhe lietsoi väkivaltaa Sääksmäellä vuonna 1917. Suomen  Kulttuurirahaston Pirkanmaan rahaston Ryyti-palsta, 2017
Ritvalan helkajuhlat – elävää perintöä aidoimmillaan. Kansanmusiikki 3/2019.
ITE-taidetta 1700-luvulta? Jonas Korler tarttui rohkeasti siveltimeen ja laati  lehterimaalaukset Hauhon kirkkoon 250 vuotta sitten. Julkaisussa KOE ITE – ITE  Hämeessä. Toim. Susitaival Paula &amp; Juho Haavisto. Maaseudun Sivistysliitto: Helsinki, 2019
Kansallispuvun kulttuurihistoria. Vastapaino , 2023
Paul Singer

Paul Singer noin vuonna 1905.
Paul Singer (1844–1911) oli saksalainen sosialisti. Hän oli syntyperältään juutalainen. Hän toimi alun perin vaatetusteollisuuden harjoittajana. Hänet valittiin 1884 Saksan valtiopäiville. Hän oli pitkään Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen keskushallituksen jäsen ja vuosittain kokoontuvien puoluepäivien puheenjohtaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Singer Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Kääpiöbullterrieri

| Kääpiöbullterrieri |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Englanti,  Iso-Britannia
Määrä:  Suomessa rekisteröity 474
Rodun syntyaika:  1800-luku
Alkuperäinen käyttö:  taistelukoira, rottajahti
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Elinikä:  keskimäärin 10–14 vuotta
Muita nimityksiä:  minibulli, Miniature Bull Terrier, bull terrier miniature, bull terrier miniatura, kääbusbullterjer
FCI-luokitus:  ryhmä 3 Terrierit alaryhmä 3 Bull-tyyppiset terrierit #359
Ulkonäkö
Paino:  n. 12–20 kg
Säkäkorkeus:  noin 30 cm, max n. 35,5 cm
Väritys:  valkoinen joko värillisillä pään alueen merkeillä tai ilman, brindle, punainen, tricolor, mustabrindle joko valkoisilla merkeillä tai ilman (solid)
Kääpiöbullterrieri (engl. Miniature Bull Terrier) on bullterrierin pienempi muunnos.  Kokoaan lukuun ottamatta se on täysin bullterrierin kaltainen.
Ulkonäkö

Kääpiöbullterrieri on vankkarakenteinen ja lihaksikas terrieri, jolla on lyhyt, tiheä turkki. Rodun tunnusomaisin piirre on sen pää, joka on edestä katsottuna munanmuotoinen. Sivulta katsottuna kääpiöbullterrieri otsa kaartuu tasaisesti kuonoa kohti. Päälaki on miltei tasainen. Myös silmät ovat erikoiset: pienet, tummat ja kolmionmuotoiset. Ruumiinrakenne on vankka ja pyöreä, hartiat ovat lihaksikkaat ja rintakehä leveä. Lyhyttä ja tyvestä paksua häntää kääpiöbullterrieri kantaa vaakasuorassa. Kääpiöbullterrierin säkäkorkeus on alle 35,5 cm, painorajaa ei ole. sopusuhtaisuus on tärkeää.
Ulkonäkö > Väritys

Bullterriereillä hyväksytään varsin monenlaiset väriyhdistelmät. Täysin valkoinen on ehkäpä tunnetuinkenen mukaan? väri, mutta valkoisillakin koirilla saa olla päässä laikkuja. Kirjavilla koirilla valkoista pitäisi olla vähemmän kuin värillisiä alueita. Värejä ovat esimerkiksi juovikas (brindle), kolmivärinen (tricolor), punainen ja fawn eli kellertävän ruskea. Sinistä ja maksanruskeaa ei hyväksytä. Yhdysvaltalainen American Kennel Club asettaa kahdesta muuten samanveroisesta yksilöstä etusijalle brindlen koiran, samoin FCI:n ja siten myös Suomen Kennelliiton rotumääritelmä. Yhdistyneessä kuningaskunnassa sen sijaan suositaan valkoista vastaavassa tilanteessa.
Valkoinen
Punavalkoinen
Brindlevalkoinen
Tricolor
Luonne ja käyttäytyminen

Bullterrierit ovat ystävällisiä ja iloisia, sekä erittäin lapsirakkaita, mutta usein itsepäisiä koiria. Ne ovat fyysisesti vahvoja mutta myös älykkäitä, joten ne tarvitsevat monipuolisesti virikkeitä. Taistelukoirataustansa vuoksi kääpiöbullterrieri on kehitetty todella rohkeaksi ja päättäväiseksi roduksi. Samasta syystä se saattaa vastata sille esitettyyn haasteeseen, vaikka on yleensä rauhallinen eikä itse koskaan käyttäydy hyökkäävästi lähde?. Bullterrierit saattavat olla riitaisia toisten koirien kanssa. Bullterrierit rakastavat ihmisten seuraa, eikä niitä pitäisi jättää pitkiksi ajoiksi yksin.
Kääpiöbullterrieri ei ole erityisen miellyttämishaluinen rotu, joten sen kouluttaminen ei ole aina ihan yksinkertaista. Omistajalta vaaditaan kärsivällisyyttä ja päättäväisyyttä: kouluttaminen onnistuu vahvistamalla toivottua käyttäytymistä palkitsemisen avulla. Siksi rotua ei suositella ensimmäiseksi koiraksi. Bullterrieri sietää kipua hyvin.
Alkuperä

Rotu kehittyi Englannissa alun perin taistelukoiriksi jalostetuista roduista. Bullterrierin kantarotu on sukupuuttoon kuollut mutta sittemmin uudelleen luotu vanhaenglanninbulldoggi (Old English Bulldog), jota risteytettiin eri terrierirotuihin. Näin luotiin uusi rotu, jota kutsuttiin nimellä Bull and Terrier. Valkoisen bullterrierin luoja oli irlantilaissyntyinen James Hinks, joka alkoi määrätietoisesti jalostaa Bull and Terrier -tyyppisistä koirista valkoista, ruumiinrakenteeltaan symmetrisempää rotua. Hän kutsui valkoisia koiriaan bullterriereiksi erotukseksi Bull and Terrier -rodusta.
Bullterrierin jalostuksessa käytettiin todennäköisesti useita koirarotuja, muun muassa dalmatiankoiraa. Vuoden 1860 tienoilla rotu oli hajonnut kahteen haaraan: puhtaanvalkoiseksi bullterrieriksi ja värillisiksi muodoiksi, joista myöhemmin kehittyi staffordshirenbullterrieri. Bullterrierille ominainen pään muoto kehittyi vasta 1900-luvulla, eikä tiedetä, mitä rotuja jalostuksessa käytettiin sen aikaansaamiseksi.
Terveystilanne

Kääpiöbullterrierien yleisimpiä perinnöllisiä vikoja ovat munuaissairaudet, sydänviat, polvien luksaatiot ja kuurous. Kuuroutta esiintyy etenkin täysin valkoisilla koirilla. Kääpiöbullterriereillä esiintyy PLL-silmäsairautta, jota ei esiinny standardikokoisilla bullterriereillä ollenkaan. Koiran PLL statuksen voi määrittää siihen kehitetyn geenitestin avulla. Ihoallergiat ovat melko yleinen ongelma: allergisen reaktion voi laukaista esimerkiksi hyönteisen purema. Bullterrieri vaatii liikuntaa ja tekemistä, mutta kasvuvaiheessa sitä ei saisi rasittaa liiaksi. Rotu on myös ahne ruualle, joten ylipainoa voi kertyä ellei koiran syömistä tarkkailla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)
Bullterrierin rotuesittely, Koirat.com
Miniature Bull Terrier Club of America (englanniksi)
Bull Terrier – The Bulldog Information Library (englanniksi)
Vladimirin palatsi

Vladimirin palatsi Pietarin-Paavalin linnoitukselta kuvattuna.
Vladimirin palatsi, pääsisäänkäynti
Uuni venäläistä tyyliä edustavassa Tammisalissa
Vladimirin palatsi (ven. Влади́мирский дворе́ц, Vladimirskij dvorets) on Aleksanteri II:n pojan, Venäjän suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitš Romanovin entinen asuinpalatsi, joka sijaitsee Pietarin keskustassa Nevan rannalla Pietari-Paavalin linnoitusta vastapäätä.
Arkkitehtuuriltaan se edustaa uusrenessanssia. Se on yksi viimeisistä Pietariin rakennetuista keisarillisista palatseista. Suuriruhtinas Vladimir nimitti projektia johtamaan arkkitehti Aleksandr Rezanovin tämän vanhan venäläisen arkkitehtuurin tuntemuksen vuoksi. Rezanovia auttoi arkkitehtiryhmä, johon kuuluivat Vasili Kenel, Andrei Huhn, Ieronim Kitner ja Vladimir Šreter. Peruskivi muurattiin 15. heinäkuuta 1867. Rakennustyöt Palatsirantakadulla kestivät viisi vuotta vuosina 1867–1872, ja lisärakentaminen ja laajennukset jatkuivat 1880- ja 1890-luvuilla. Suuria kunnostustöitä tehtiin 1980-luvulla sekä vuonna 2010.
Guardians of the Galaxy

| Guardians of the Galaxy |
| --- | --- |

Ohjaaja:  James Gunn
Käsikirjoittaja:  James Gunn Nicole Perlman
Perustuu:  Dan Abnettin ja Andy Lanningin sarjakuvaan Guardians of the Galaxy
Tuottaja:  Kevin Feige
Säveltäjä:  Tyler Bates
Kuvaaja:  Ben Davis
Leikkaaja:   Craig Wood  Fred Raskin  Hughes Winborne 
Tuotantosuunnittelija:  Charles Wood
Pukusuunnittelija:  Alexandra Byrne
Lavastaja:  Charles Wood
Pääosat:   Chris Pratt  Zoe Saldana  Dave Bautista  Vin Diesel  Bradley Cooper  Lee Pace  Michael Rooker  Karen Gillan  Djimon Hounsou  John C. Reilly  Glenn Close  Benicio del Toro 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Marvel Studios
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures
Ensi-ilta:  1. elokuuta 2014
Kesto:  122 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  170 miljoonaa dollaria
Tuotto:  773 miljoonaa dollaria
Seuraaja:  Guardians of the Galaxy Vol. 2
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Guardians of the Galaxy on vuonna 2014 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen avaruusooppera ja supersankarielokuva, joka perustuu Marvel Comicsin luomaan supersankariryhmään Galaksin Vartijat. Se on Marvel Cinematic Universen kymmenes elokuva ja toisen vaiheen neljäs elokuva. Sen on ohjannut James Gunn, joka myös käsikirjoitti elokuvan yhdessä Nicole Perlmanin kanssa. Elokuvan pääosissa ovat Chris Pratt, Zoë Saldaña, Dave Bautista, Vin Diesel, Bradley Cooper, Lee Pace, Michael Rooker, Karen Gillan, Djimon Hounsou, John C. Reilly, Glenn Close ja Benicio del Toro. Elokuvassa Peter Quill lyöttäytyy yhteen muiden lainsuojattomien kanssa pyrkiessään varastamaan voimakkaan artefaktin.
Perlman alkoi työstää käsikirjoitusta vuonna 2009. Tuottaja Kevin Feige mainitsi Guardians of the Galaxyn mahdollisena elokuvan aiheena vuonna 2010, ja heinäkuussa 2012 San Diego Comic-Con Internationalissa, Gunn palkattiin ohjaamaan ja käsikirjoittamaan elokuva. Helmikuussa 2013 Pratt valittiin Peter Quillin / Tähtilordin rooliin, ja pian sen jälkeen valittiin elokuvan sivunäyttelijät. Kuvaukset alkoivat heinäkuussa 2013 Shepperton Studiosilla, Englannissa, ja jatkuivat Lontoossa ennen kuvausten päättymistä lokakuussa 2013. Jälkituotanto päättyi 7. heinäkuuta 2014.
Guardians of the Galaxy sai ensiesityksenä Hollywoodissa 21. heinäkuuta 2014. Yhdysvalloissa se sai ensi-iltansa 1. elokuuta 2014. Elokuva sai kriittisesti ja kaupallisesti hyvän vastaanoton, tuottaen maailmanlaajuisesti 773,3 miljoonaa dollaria, tullen näin eniten tuottaneeksi supersankarielokuvaksi vuonna 2014 sekä kyseisen vuoden kolmanneksi eniten tuottaneeksi elokuvaksi Pohjois-Amerikassa. Elokuvan jatko-osa, Guardians of the Galaxy Vol. 2, sai ensi-iltansa 5. toukokuuta 2017. Kolmas elokuva, Guardians of the Galaxy Vol. 3, sai ensi-iltansa 3. toukokuuta 2023.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Chris Pratt  | … |  Peter Quill / Tähtilordi   |
|  Zoë Saldaña  | … |  Gamora   |
|  Dave Bautista  | … |  Drax Tuhoaja   |
|  Vin Diesel  | … |  Groot (ääni ja liikkeenkaappaus)   |
|  Bradley Cooper  | … |  Rocket (ääni)   |
|  Lee Pace  | … |  Ronan Syyttäjä   |
|  Michael Rooker  | … |  Yondu Udonta   |
|  Karen Gillan  | … |  Nebula   |
|  Djimon Hounsou  | … |  Korath   |
|  John C. Reilly  | … |  Rhomann Dey   |
|  Glenn Close  | … |  Nova Prime Irani Rael   |
|  Benicio del Toro  | … |  Taneleer Tivan / Keräilijä   |
|  Laura Haddock  | … |  Meredith Quill   |
|  Sean Gunn  | … |  Kraglin Obfonteri   |
|  Peter Serafinowicz  | … |  Denarian Garthan Saal   |
|  Christopher Fairbank  | … |  Broker   |
|  Wyatt Oleff  | … |  nuori Peter Quill   |
|  Gregg Henry  | … |  Quillin isoisä   |
|  Melia Kreiling  | … |  Bereet   |
|  Mikaela Hoover  | … |  Irani Raelin assistentti   |
|  Alexis Denisof  | … |  The Other   |
|  Ophelia Lovibond  | … |  Carina   |
|  Stan Lee  | … |  xandarilainen naistenmies (cameo)   |
|  Rob Zombie  | … |  ravagerien navigaattori (cameo)   |
|  Josh Brolin  | … |  Thanos (cameo)   |
|  Seth Green  | … |  Howard Ankka (ääni, cameo)   |
|  Tyler Bates  | … |  ravagerien pilotti (cameo)   |
Julkaisu

Guardians of the Galaxy sai maailmanensi-iltansa 21. heinäkuuta 2014 Dolby Theatressa, Hollywoodissa. Elokuva sai ensi-iltansa Britanniassa 31. heinäkuuta 2014, ja Suomessa sekä Yhdysvalloissa 1. elokuuta 2014 3D:nä ja IMAX 3D:nä.
Julkaisu > Markkinointi

Ensimmäinen traileri julkaistiin 18. helmikuuta 2014 Jimmy Kimmel Live! -ohjelmassa ja se sai innostuneen vastaanoton sosiaalisessa mediassa. Toinen traileri julkaistiin verkossa 19. toukokuuta 2014.
Palkinnot ja ehdokkuudet

Guardians of the Galaxy sai kaksi Oscar-ehdokkuutta parhaasta maskeerauksesta ja parhaista erikoistehosteista.
Tulevaisuus > Jatko-osat > Guardians of the Galaxy Vol. 2

Guardians of the Galaxy Vol. 2 sai ensi-iltansa Suomessa 26. huhtikuuta 2017 ja Yhdysvalloissa 5. toukokuuta ja James Gunn palasi sen ohjaajaksi ja käsikirjoittajaksi. Pratt, Saldaña, Bautista, Diesel, Cooper, Rooker, Gillan, Sean Gunn ja Close palaavat kaikki edellisestä elokuvasta tuttuihin rooleihinsa. Pom Klementieff, Elizabeth Debicki, Chris Sullivan ja Kurt Russell liittyivät näyttelijäkaartiin Mantiksen, Ayeshan, Taserfacen ja Egon rooleissa.
Tulevaisuus > Jatko-osat > Guardians of the Galaxy Vol. 3

Guardians of the Galaxy Vol. 3 sai ensi-iltansa Suomessa 3. toukokuuta 2023. Pratt, Saldaña, Bautista, Cooper, Diesel, Sean Gunn, Klementieff, Rooker ja Gillan palasivat edellisistä elokuvista tuttuihin rooleihinsa. Will Poulter liittyi näyttelijäkaartiin Adam Warlockin roolissa.
Tulevaisuus > The Guardians of the Galaxy Holiday Special

The Guardians of the Galaxy Holiday Special on Marvel Studios Special Presentation -spesiaali, joka julkaistiin Disney+:aan 25. marraskuuta, Gunnin ohjatessa ja käsikirjoittaessa sen, sekä Prattin, Bautistan, Gillanin, Klementieffin, Dieselin, Cooperin, Sean Gunnin ja Rookerin paltessa rooleihinsa. Spesiaalin tapahtumat sijoittuvat ennen Vol. 3:n tapahtumia.
Tulevaisuus > I Am Groot

Joulukuussa 2020 julkistettiin, että Disney+:aan oli suunnitteilla pikku-Grootiin keskittyvä lyhytanimaatiosarja I Am Groot. Se julkaistiin elokuussa 2022.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Guardians of the Galaxy Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Guardians of the Galaxy Box Office Mojossa. (englanniksi)
Guardians of the Galaxy Rotten Tomatoesissa. (englanniksi)
Guardians of the Galaxy Metacriticissä. (englanniksi)