stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brasilian maantiede
Kasvillisuus > Orgaaninen tuotanto

Suurin osa Brasilian orgaanisesta tuotannosta on keskittynyt rannikkoalueille ja jäljellä olevat koskemattomat sademetsät ovat pääasiassa pohjoisessa ja syvällä sisämaassa. Suurin osa maan viljelysmaista sijaitsee rannikolla ja sisämaahan päin mentäessä ne alkavat vaihtua laidunmaiksi, jotka keskittyvät Brasilian koillisille ja keski-läntisille alueille. Nautakarja on pääasiallisin laidunnettava, mutta myös lampaita ja sikoja pidetään alueella. Brasilian sokeriruoko-viljelmät ovat maailman suurimpia ja myös kaakaon, acajoupähkinöiden, kahvin sekä sitrushedelmien tuotanto on huomattavaa.
Eläimistö

Maailman monimuotoisin luonto löytyy Brasiliasta: nisäkäslajeja on 524, lintulajeja 1800, matelijalajeja 500 ja sammakkoeläinlajeja 500. Kaikkien ryhmien, kuten hyönteisten, lajimäärää ei tunneta. Uhanalaisia lajeja on 202, joista 171:n asuinalue sijaitsee rannikkosademetsässä.
Brasiliassa elää noin 1800 lintulajia, eli noin 18 % koko maailman lajeista ja yli 1100 niistä Amazonin sademetsissä. Lajeista 250 on sellaisia, ettei niitä esiinny missään muualla. Maassa tavataan 80 kolibrilajia, 70 papukaijalajia ja 21 tukaanilajia.
Käärmeitä löytyy noin 250 eri lajia, 70 niistä myrkyllisiä. Maassa tavataan miljoonia hyönteislajeja ja siellä on myös eniten sammakkoeläinlajeja maailmassa.
Sademetsissä eläviä nisäkkäitä ovat esimerkiksi jaguaari, joka on Etelä-Amerikan suurin kissaeläin, kapybarat, pienet sorkkaeläimet ja tapiirit. Muita sademetsän eläimiä ovat jättiläiskäärmeet, vampyyrilepakot, jättilierot ja lehdenleikkaajamuurahaiset. Mangrovemetsissä eläviä eläimiä ovat esimerkiksi hyppyravut ja mangroveravut.
Brasilian savannin eli cerradon asukkeja ovat esimerkiksi seebut, harjasudet, isomuurahaiskarhut ja nandut. Seebut ja muut nautaeläimet ovat ihmisen mukanaan tuomia, sillä alun perin cerradoilta puuttuivat suuret nauta-, antilooppi- ja kengurulaumat ja niiden vastineet.
Pääosin Brasiliassa sijaitseva Pantanal on maailman suurin tulvatasanko, jonka eläimistö on erittäin runsas: alueella elää 30 miljoonaa alligaattoria, paljon lintuja, kuten haikaroja ja satoja kalalajeja. Pantanal on myös maailman suurimman haikaralajin, jabirun, esiintymisalue.
Brasilian kansallispuistot

Brasiliassa on 57 kansallispuistoa, joiden ensisijainen tarkoitus on suojella uhanalaisia elinympäristöjä. Puistosta vain puolet on avattu yleisölle ja monet niistä ovat puitteiltaan vaatimattomia matkailutulojen pienuudesta johtuen.
Kansallispuistoista vanhin on Itatiaian kansallispuisto, joka perustettiin 1937. Se sijaitsee Rio de Janeiron ja São Paulon välissä, noin 170 kilometrin päässä Rio de Janeirosta. Puisto tunnetaan 40 metriä korkeasta vesiputouksestaan Véu de Noivasta. Unescon maailmanperintökohteen aseman ovat saaneet cerradon alueella olevat Chapada dos Veadeirosin kansallispuisto ja Emasin kansallispuisto, vesiputouksistaan kuuluisa Iguaçun kansallispuisto, Amazonin trooppisessa sademetsässä sijaitseva Jaún kansallispuisto sekä maan kaakkoisosassa Piauín osavaltiossa sijaitseva Serra da Capivaran kansallispuisto, joka luotiin suojelemaan alueelta löydettyjä Etelä-Amerikan vanhimpia esineitä ja luolamaalauksia.
Pico da Neblina (2994 m), Brasilian korkein kohta.
Amazonin suu satelliittikuvassa.
Pico da Bandeira sijaitsee Brasilian ylängöllä.
Sokeritoppavuori ja sille vievä gondolihissi.
Brasilian vesimäärä- ja lämpötilakartta. Vihreillä alueilla sataa yli 305 cm vuodessa, sinivihreillä yli 255 cm, vaalean sinivihreillä yli 203 cm, vaaleanvihreillä yli 150 cm, keltaisilla yli 100 cm, oransseilla yli 50 cm ja beesseillä alle 50 cm vuodessa.
Brasilian suurimmat joet ja niiden valuma-alueet. Amazonin allasalue vihreällä, São Franciscon beigellä, Tocantinsin ja Araguaian keltaisella, Parnaíban punaisella, Paranán ja Parnaíban sinisellä ja Paraguay-joen violetilla.
Amazonin valuma-alue sekä tärkeimmät sivujoet.
Joki Amazonin sademetsässä, joka on maailman suurin yhtenäinen metsäalue.
Brasilian kasvillisuusvyöhykkeet (kartta vuodelta 1977): 

1. (vihreä) sademetsä 

2. (sivivihreä) cerradon ja rannikkosademetsän vaihettumisvyöhyke 

3. (vihreä) Paranán havumetsä 

4. (vaaleanvihreä) palmumetsä 

5. (ruskea) caatinga 

6. (beessi) cerrado 

7. (keltainen) campo 

8. (vaaleansininen) mangove 

9. (vaakaviivoitettu alue) osan vuodesta veden alla
Jaguaari on Etelä-Amerikan suurin kissaeläin. Kuvan yksilö kuvattu Pantanalin alueella.
Iguaçun kansallispuiston kuuluisa vesiputous.
Kadotettu sukupolvi

Kadotettu sukupolvi (engl. the Lost Generation) oli ryhmä yhdysvaltalaisia kirjailijoita, jotka nousivat tunnetuiksi 1920-luvulla ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Ryhmän keskuspaikka oli Pariisi, ja sen tunnetuimpia kirjailijoita olivat Ernest Hemingway ja F. Scott Fitzgerald. Kadotettu sukupolvi ei ollut selkeä koulukunta, vaan siihen kuului monentyylisiä kirjailijoita. Yhteisiä teemoja olivat muun muassa kapinointi edellistä sukupolvea vastaan, dekadenssi, mieheys, naiseus ja sukupuoliroolit.
Nimitystä ”kadotettu sukupolvi” käytti kirjailijoista ensimmäisenä yhdysvaltalainen kulttuurihenkilö Gertrude Stein, joka oli nuorten amerikkalaiskirjailijoiden tärkeä mesenaatti. Alun perin nimityksellä viitattiin kokonaiseen sodan jälkeen ”eksyksiin” joutuneeseen sukupolveen, mutta ennen pitkää sillä alettiin tarkoittaa lähinnä vain Pariisissa asuneita yhdysvaltalaiskirjailijoita ja -taiteilijoita.
Nimitys > Merkitys

Käsite ”kadotettu sukupolvi” on suomen kieleen johdettu englanninkielisestä fraasista ”lost generation”. Sana lost on monimerkityksinen, sillä sen merkityksiä ovat ”kadotetun” lisäksi myös ”kadonnut” ja ”eksynyt”. Alkuperäinen ranskankielinen fraasi lausuttiin ”une génération perdue”, jossa perdue viittaa eksyneeseen, vailla suuntaa olevaan.
Nimitys > Tausta

Nimityksen taustalla oli sodan kauheuksien läpi eläneiden kaksi–kolmekymppisten kokeman katkeran pettymyksen aiheuttama tarkoituksen ja motivaation puute, josta seurasi perinteisten arvojen hylkääminen sekä joidenkin kohdalla päämäärättömyys, holtittomuus ja materiaalisen rikkauden tavoittelu abstraktien ihanteiden sijaan. Kirjailija Samuel Hynes on kuvaillut sitä ”harhautuneeksi, vaeltavaksi, vailla suuntaa olevaksi” sukupolveksi, sillä ensimmäistä maailmansotaa seuranneina vuosina vallitsi suuri sekaannus ja päämäärättömyys.
Nimitys > Alkuperä

Nimityksen alkuperästä on ainakin kaksi tarinaa. Varhaisemman kirjoitti ylös Gertrude Stein omaelämäkerrassaan Everybody’s Autobiography, joka julkaistiin vuonna 1937. Siinä hän mainitsee pariisilaisen Hotel Pernollet’n isännän monsieur Pernollet’n sanoneen hänelle, että sota oli riistänyt uudelta sukupolvelta nuoruuden ja mahdollisuudet, jolloin nämä eivät saaneet kasvaa rauhassa aikuisiksi vaan eksyivät, joutuivat kadoksiin. Toisen tarinan kertoi Ernest Hemingway omaelämäkerrallisessa kirjassaan Nuoruuteni Pariisi, joka julkaistiin vasta 1960-luvulla. Sen mukaan Gertrude Stein oli kuullut sanat ”génération perdue” autokorjaamon isännältä, joka sanoi sen moitteeksi saamattomalle nuorelle alaiselleen. Kummassakin tarinassa kadotettu sukupolvi viittaa siis koko nuoreen ikäluokkaan. Vasta myöhemmin sillä alettiin ensin tarkoittaa 1920-luvulla Euroopassa juhlinutta nuorta sukupolvea ja sen jälkeen suppeammin viittaamaan lähinnä Pariisissa asuneisiin nuoriin amerikkalaisiin taiteilijoihin ja kirjailijoihin. Tämä käsitys syntyi aihetta käsittelevästä Hemingwayn romaanista Ja aurinko nousee (1926), jonka alussa on Gertrude Steinin sanoiksi merkitty lainaus ”Te olette kaikki kadotettua sukupolvea”.
Kirjailijoiden ryhmä > Kirjailijat, heidän tukijansa ja esikuvansa

Kadotetun sukupolven edustajiin kuuluivat muun muassa Ernest Hemingway, F. Scott Fitzgerald, John Dos Passos, E. E. Cummings, Archibald MacLeish, Hart Crane ja moni muu nuori amerikkalaiskirjailija, jotka kaikki aloittelivat kirjailijanuraansa 1920-luvun Pariisissa.
Myös kadotetun sukupolven kirjailijoita vanhemmat Gertrude Stein ja T. S. Eliot luetaan joskus ryhmän edustajiksi, mutta heidät voidaan nähdä pikemminkin kadotetun sukupolven edeltäjinä. Steinin kirjallinen tyyli oli erilainen kuin hänen Pariisissa tuntemiensa nuorten amerikkalaiskirjailijoiden. Hänen tärkein merkityksensä liikkeen kannalta olikin kadotetun sukupolven nuorten kirjailijoiden mesenaattina toimiminen ja heidän tarinansa kertominen yhtenä ensimmäisten joukossa. Pariisissa nuoria kirjailijoita tuki ja opetti vanhemman polven kirjailijoista myös Ezra Pound. Muita kadotetun sukupolven merkittäviä tukijoita Pariisissa olivat Gerald ja Sara Murphy sekä kustantaja Robert McAlmon.
Kadotetun sukupolven eurooppalaisia kirjallisia esikuvia olivat esimerkiksi irlantilainen James Joyce ja ranskalainen Marcel Proust. Läheinen esikuva ryhmälle oli T. S. Eliot, joka myös kirjoitti sodanjälkeisestä kaaoksesta. Kadotetun sukupolven kirjallinen tyyli oli esikuviinsa verrattuna kuitenkin arkisempi ja maanläheisempi.
Kirjailijoiden ryhmä > Teemat ja tyyli

Kadotettu sukupolvi ei ollut selkeä koulukunta, eikä sillä ollut manifestia tai sääntöjä. Se koostui tyylillisesti erilaisista kirjailijoista, ja sen määrittely kirjalliseksi liikkeeksi tapahtui jälkikäteen.
Kadotetun sukupolven kirjailijoiden aiheet vaihtelivat suuresti. Teosten yhteisiä teemoja ovat kapinointi edellistä sukupolvea vastaan, dekadenssi, mieheys, naiseus ja sukupuoliroolit, rakkaus ja impotenssi sekä idealisoitu menneisyys. Etenkin Hemingwayn mieshahmot olivat hyvin maskuliinisia ja vahvoja mutta samalla usein jollain tavalla vajavaisia ja haavoittuvaisia. Monen kirjailijan varhaistuotantoon kuuluu romaaneja ensimmäisestä maailmansodasta ja sitä leimanneesta mielettömyydestä sekä kuvauksia sodanjälkeisen ajan tyhjyyden tunteista ja traumoista. Jotkut kirjailijoista olivat itse olleet sodassa vapaaehtoisina, usein ajamassa sairasautoa.
Kirjailijoiden ryhmä > Kustantaminen

Nuoret ja vielä tuntemattomat amerikkalaiskirjailijat saivat tekstejään aluksi julkaistua Pariisissa 1920-luvulla toimineiden amerikkalaisten pienkustantamojen kautta. Ne aloittivat julkaisemalla pieniä ja halvalla toteutettuja lehtiä, joita jaeltiin kapakoissa ja kirjakaupoissa. Nämä lehdet tarjosivat rohkeasti ja tuoreesti kirjoittaville nuorille kirjailijoille usein lähtölaukauksen uralleen. Lehdistä pienkustantamot siirtyivät kirjojen julkaisuun, vaikkakin pieninä painosmäärinä.
Kirjailijoiden ryhmä > Elämä Pariisissa

Amerikkalaisilla kirjailijoilla ja muilla taiteilijoilla oli 1920-luvun alussa useita syitä tulla juuri Pariisiin. Kaupunki oli jo pitkään tunnettu kirjailijoiden kaupunkina, jossa moni suuri kirjailija oli kirjoittanut. Pariisilla oli myös houkutteleva maine boheemina elämäntaiteen tyyssijana, johon lähdettiin tietoisesti elämään taiteilijaelämää. Matkalle Amerikasta Eurooppaan houkutti myös mannerten välisen laivaliikenteen halpeneminen, Ranskan frangin ja sitä kautta elämisen halpuus Ranskassa, sekä Yhdysvaltain tympeäksi koettu liike-elämä ja tiukka sosiaalinen ja taiteellinen moraali, joka tukahdutti nuorten kapinan ja taiteilijaelämän.
Vuonna 1924 Pariisissa asui vakituisesti jo yli 30 000 yhdysvaltalaista. Kadotetun sukupolven kirjailijoiden keskuspaikaksi muodostui Montparnasse. Moni amerikkalaiskirjailijoista koki olevansa Pariisissa vain väliaikaisesti, joten he eivät opetelleet puhumaan ranskaa ja pysyttelivät toisten amerikkalaisten seurassa. He asuivat lähellä toisiaan, ja heidän elämänsä keskipisteitä olivat salongit, kuten Gertrude Steinin salonki, kirjakaupat, kuten Shakespeare and Company, ja kapakat. Jatkuva juhliminen ja rankka alkoholinkäyttö kuului pariisinamerikkalaisten boheemiin taiteilijaelämään, etenkin kun Yhdysvalloissa oli samaan aikaan voimassa alkoholin kieltolaki.
Moni kirjailijoista vietti aikaansa myös Pariisin ulkopuolella, kuten Ranskan maaseudulla, Ranskan Rivieralla ja Espanjassa.
Pariisilla oli näkyvä asema myös kadotetun sukupolven kirjailijoiden kirjoissa. Joskus he kertoivat siitä suoraan, joskus he käyttivät sen tarjoamia henkilöhahmoja ja draamallisia tilanteita.
Hajoaminen ja jälkimaine

Kadotetun sukupolven aika kesti maailmansotien välisen ajan aina 1930-luvun lopulle. Moni kirjailija palasi Pariisista takaisin Yhdysvaltoihin jo vuonna 1927, kun frangi alkoi kallistua. Maailmanlaajuinen lama vuoden 1929 pörssiromahduksen seurauksena vaikeutti huolettomien juhlien jatkumista. Kirjailijayhteisön hajoaminen jatkui 1930-luvulla, kun alkuperäiset jäsenet kypsyivät kirjailijoina, aikuistuivat, muuttivat pois ja perustivat perheen. Lopulta Pariisin lehdet ja kustantamot joutuivat lopettamaan talousvaikeuksien takia, ja toinen maailmansota lopetti vanhan elämäntavan.
Ryhmän ja kirjallisen suuntauksen kadottua siitä tuli myytti, ja se alettiin nähdä aiempaa yhtenäisempänä. Kadotettua sukupolvea ovat kuvanneet ja muistelleet ja samalla sen määritelleet kirjallisena liikkeenä itse mukana olleista esimerkiksi Hemingway romaanissaan Ja aurinko nousee ja muistelmissaan Nuoruuteni Pariisi, Fitzgerald useassa omaelämäkerrallisessa romaanissaan, Stein teoksessaan Alice B. Toklasin omaelämäkerta (1933) sekä Sylvia Beach muistelmissaan Shakespeare and Company.
Kadotetun sukupolven ”kummitäti” Gertrude Stein Pariisin-salongissaan, jossa nuoret amerikkalaiskirjailijat usein tapasivat.
Ernest Hemingway (vas.) ystäviensä kanssa Pamplonassa Espanjassa vuonna 1925. Matkaa kuvannut romaani Ja aurinko nousee oli ensimmäinen teos, jossa nimitys ”kadotettu sukupolvi” mainitaan.
Bysantin–sassanidien sota (540–562)

Roomalaisia linnoitteita nykyisessä Georgiassa.
Bysantin–sassanidien sota käytiin vuosina 540–562.
Valtakunnat olivat sopineen "ikuisen rauhan" keskenään vuonna 532. Tämän jälkeen keisari Justinianus I oli pystynyt aloittamaan suuria sotilasoperaatioita, joiden ansiosta Afrikan pohjoisrannikko ja Italia taas joutuivat Itä-Rooman valtaan (katso vandaalisota ja Goottisota (535–554)). Persian kuningas Khosrau I pelkäsi Itä-Rooman kasvavaa valtaa ja aloitti sodan vuonna 540. Khosrau johti itse armeijaa joka hyökkäsi Syyriaan. Roomalaisia joukkoja johti Justinianuksen serkku Germanus. Khosrau valtasi ja ryösti Antiokian, joka oli huonosti puolustettu. Khosrau yritti myös vallata Daran, mutta epäonnistui. Tämän jälkeen sota levisi Lazicaan, jonka kuningas luopui roomalaisista.
Khosrau joutui kuitenkin jättämään sotatoimet Lazicassa koska Belisarius saapui jälleen kerran johtamaan Mesopotamian joukkoja. Belisarius teki rohkean hyökkäyksen persialaisten alueelle vuonna 541. Khosrau yritti tämän jälkeen hyökätä Jerusalemia vastaan vuonna 542, mutta Belisarius sai tämän luopumaan tästä aikeesta. Vuonna 543 persialaiset hyökkäsivät roomalaisten Armeniaan ja roomalaiset hyökkäsivät Persarmeniaan. Vuonna 544 Khosrau hyökkäsi Edessaa vastaa, mutta epäonnistui. Tämän jälkeen Khosraun oli valmis aselepoon, joka solmittiin viideksi vuodeksi. Osana sopimusta roomalaiset lupasivat maksaa persialaisille vuosittain 2000 puntaa kultaa. Lazica jätettiin kuitenkin sopimuksen ulkopuolelle ja sota jatkui siellä. Roomalaiset menestyivät hyvin Lazicassa Bessaksen ja Germanuksen pojan Iustinuksen johdolla. Vuonna 557 solmittiin uusi aselepo, johon liitettiin myös Lazica.
Lopullinen rauha saatiin aikaan vasta vuonna 562. Rauhansopimuksen tuli kestää 50 vuotta ja sen mukaan roomalaiset maksoivat vuosittain suuret lunnaat, mutta he saivat pitää Lazican ja Daran.
Olavi Suvitie

Olavi Suvitie (s. 6. kesäkuuta 1926 Tampere) on suomalainen arkkitehti. Hän työskenteli Tampereen kaupungin palveluksessa 10 vuotta, ja sen jälkeen hänellä oli oma arkkitehtitoimisto Taito Uusitalon kanssa. Valtaosa hänen suunnittelutyöstään oli koteja ja kouluja tamperelaisille. Näkyvimmät hänen suunnittelemansa rakennukset ovat vesitorneja. Niitä hän on suunnitellut Tampereelle kolme: Tesoman vesitorni, Hervannan vesitorni ja Peltolammin vesitorni. Lisäksi hän on suunnitellut Tesoman kirkon.
Suvitie ja Uusitalo ovat suunnitelleet yhdessä Tampereen ateljeetalon.
Jaakko Ilveskoski

Jaakko Kalevi Ilveskoski (11. joulukuuta 1912 – 29. huhtikuuta 1984) oli tamperelainen arkkitehti. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1942 ja työskenteli Tampereen kaupunginarkkitehtina Bertel Strömmerin jälkeen, vuosina 1953–1972.
Ilveskoski oli ahkera koulujen suunnittelija, joka toimi sotien jälkeisen kouluarkkitehtuurin suunnannäyttäjänä Tampereella ja Pirkanmaalla. Rakennustyyliltään poikkeuksellinen, rinnemaastoa taitavasti hyödyntävä Raholan koulu (1956) sai valmistuessaan laajaa huomiota, ja koulutalon vihkiäisiä saapui kunnioittamaan myös tuore presidenttipari Urho ja Sylvi Kekkonen.
Jaakko Ilveskoski oli arkkitehti Antti Ilveskosken isä.
Suunnittelutöitä > Tampereella

Kulkutautisairaalan muutostyöt ja uusi lämpövoimala (1951–1953); yhdessä Bertel Strömmerin ja Vilho Kolhon kanssa
Härmälän kansakoulu (myöh. Härmälän koulu, nyk. Hatanpään koulun käytössä; 1952)
Härmälän sauna- ja pesularakennus (nyk. A-killan käytössä; 1952); yhdessä Bertel Strömmerin kanssa
Koukkuniemen vanhainkodin uudisrakennukset (Niksula, Havula, Urpula, Iltala, Varpula, Juhlatalo, uimakopit ja kioski; 1952, 1955–1961)
Amurin kansakoulu (nyk. Tampereen kansainvälinen koulu; 1954); yhdessä Bertel Strömmerin kanssa
Lamminpään sauna-, pesula- ja neuvolarakennus (1954)
Kalevan yhteiskoulu (nyk. Kalevan lukio; 1955)
Kaskitie 11–15 (puolikunnalliset asuinkerrostalot; 1956); yhdessä Olavi Suvitien kanssa
Harjun yhteiskoulu (myöh. Kaarilan koulu ja Kaarilan lukio; 1956)
Raholan kansakoulu (nyk. Raholan koulu; 1956)
Pyynikin kesäteatterin pyörivä katsomo (1959); yhdessä Reijo Ojasen kanssa
Raholan lastenkoti (myöh. vastaanottokoti ja perhetukikeskus; 1961); purettu
Kissanmaan lastenkoti (nyk. perhetukikeskus; 1962)
Luisukatu 8 (asuinrakennus; 1965)
Laboratoriorakennus (nyk. Tays Hatanpään rintaklinikka; 1967)
Kaupin sairaalan (ent. keuhkotautiparantolan) laajennus (1969)
Katolinen kirkko ja Pyhän Ristin seurakunnan toimintakeskus (1969)
Pispalan kirkko (1971)
Suunnittelutöitä > Muualla

Kosken koulun henkilökunnan asuinrakennus (1952), Hattula
Luolajan koulun kivinen koulurakennus (1952), Hämeenlinna
Ruununmyllyn koulun kivinen koulurakennus (1952), Hämeenlinna
Kankaantaan koulu (1957), Nokia
Lempäälän-Vesilahden yhteiskoulu (myöh. Kanavan koulu; 1958, laajennus 1966), Lempäälä; purettu 2019
Nokian Säästöpankki (Kauppakatu 5, liike-, toimisto- ja asuinrakennus; 1964), Nokia; purettu
Oriveden seurakuntatalo (1968), Orivesi
Eläinlääkärin virkatalo (myöh. Vesilahden pääkirjasto; 1971), Vesilahti
Kalevan lukion julkisivua.
Pispalan kirkko.
Ultramies

Ultramies (eng. Ultraman) on nimitys usealle DC Comicsin sarjakuvissa esiintyvälle hahmolle. Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran Justice League of America sarjakuvassa numerossa #29 elokuussa 1964 ja hänet loivat Gardner Fox ja Mike Sekowsky.
Muussa mediassa > Animaatiossa

Ultramiehen muunnelma nimeltä Kal-Ul esiintyy The World's Greatest Super Friends sarjan jaksossa "Universe of Evil", jossa häntä ääninäytteli Danny Dark. Sarjakuvan ja Kal-El/Supermanin tapaan Kal-Ul on kotoisin Earth-Three maailmasta ja lähetettiin Kryptonista Maahan, jonka aikana Kryptoniitti antoi hänelle voimansa. Maapallolle saavuttuaan hän kehitti uusia voimia muissa kohtaamisissa Kryptoniitin kanssa, kunnes hän saavutti aikuisiän, nimesi itsensä uudelleen "Ultramaniksi", aloitti tuhoelämän ja perusti lopulta Amerikan rikossyndikaatin.
Ultramies esiintyy Justice League: Crisis on Two Earths animaatioelokuvassa Crime Syndicate -järjestön johtajana. häntä ääninäytteli elokuvassa Brian Bloom. "Pomopäällikkönä" tunnettu Ultramies on haavoittuvainen siniselle kryptoniitille ja nauttii presidentti Slade Wilsonin ja tämän ensimmäisen tyttären Rosen kiusaamisesta murhattuaan ensimmäisen naisen Adeline Wilsonin. Kun Oikeuden Puolustajat kukistavat Ultramanin ja Rikossyndikaatin jäsenet Owlmanin petoksen jälkeen, Presidentti Wilsonin johtamat merijalkaväen sotilaat pidättävät Ultramanin ja Crime Syndicate -järjestön.
Muussa mediassa > Televisiossa

Muunnelma Ultramiehestä nimeltä Clark Luthor esiintyy Smallvillen kymmenennellä tuotantokaudella, jossa häntä esittää Tom Welling. Tämä versio on peräisin Earth-Twosta, jossa Lionel Luthor löysi ja kasvatti taaperolapsen Kal-Elin Jonathan ja Martha Kentin sijaan, ja hänestä tuli murhanhimoinen Ultraman. Lisäksi Ultramiehellä on L-muotoinen arpi oikeassa käsivarressaan sen jälkeen, kun hänen kasvattiveljensä Lex Luthor hyökkäsi hänen kimppuunsa kultakryptoniitilla.
Videopeleissä

Ultramies esiintyy pomohahmona DC Universe Online -pelissä.
Ultramies esiintyy pelattavana hahmona Lego DC Super-Villains -pelissä, jossa häntä ääninäyttelee Nolan North. Kun Oikeuden puolustajat katoavat, hän ja Crime Syndicate esiintyvät Justice Syndicatena, ja Ultraman omaksui myös Kent Clarksonin aliaksen, Clark Kentin sijaisen Daily Planetilla levittääkseen vääriä tietoja yleisölle, ja hänen Clarkson-persoonansa voidaan muokata.
Charles Burns

Charles Burns
Charles Robert Burns (s. 27. syyskuuta 1955 Washington) on yhdysvaltalainen sarjakuvataiteilija ja kuvittaja. Hän asuu puolisonsa, taidemaalari Susan Mooren ja kahden tyttärensä kanssa Philadelphiassa.
Elämä ja ura > Uran alkuvaiheet

Charles Burns opiskeli vuosina 1977–1979 maalausta ja kuvanveistoa Kalifornian yliopistossa Davisissa. Hänen ensimmäisiä töitään olivat kuvitukset Sub Pop -fanzinelle, josta samanniminen levymerkki sai myöhemmin alkunsa.
Vuonna 1981 Burns tutustui Art Spiegelmaniin, joka innosti häntä siirtymään sarjakuvan pariin. Burns piirsi vuoteen 1991 asti sarjakuvia (mm. Dog Boy ja Big Baby) Spiegelmanin avantgardistiseen RAW-sarjakuvalehteen. Vuonna 1983 hän aloitti meksikolaisen vapaapainijan asuun sonnustautuneesta yksityisetsivästä kertovan El Borbah -sarjan Heavy Metal -lehdessä.
1980-luvun puolivälissä Burns vietti noin kaksi vuotta Italiassa. Tuolloin hän tuli tunnetuksi myös Euroopassa, jossa useat lehdet julkaisivat hänen sarjakuviaan.
Elämä ja ura > Musta aukko

Vuonna 1993 Burns aloitti suurtyönsä nimeltä Musta aukko (Black Hole), kauhua ja kauneutta yhdistävän vieraantumistarinan viruksesta, joka leviää 1970-luvun Seattlessa nuorten joukossa ja aiheuttaa näissä outoja ruumiillisia muutoksia. Sarjan viimeinen osa ilmestyi vuonna 2004. Seuraavana vuonna Pantheon Books julkaisi 368-sivuisen kovakantisen painoksen, joka sisälsi kaikki kaksitoista osaa hieman muutettuina versioina. Teos ilmestyi suomeksi vuonna 2007.
Elämä ja ura > Kuvitustyöt

Sarjakuviensa lisäksi Burns on muun muassa piirtänyt Iggy Popin albumin Brick by Brick kannen ja kuvittanut The Coca-Cola Companyn OK Soda -virvoitusjuomamerkin tölkkejä ja mainosmateriaalia 1990-luvun puolivälissä.
Tyyli

Burnsin kuvamaailmassa on vaikutteita ja lainauksia amerikkalaisista 1950-luvun alun kauhusarjakuvista (ennen McCarthyn ajan Comics Code -säännöksiä), mutta myös 1980-luvun mainostyylin kaltaista viileää estetiikkaa.
Suomennetut albumit

El Borbah: Tylymmänpuoleinen dekkari.  ((Hard-boiled defective stories, 1988.) Suomennos: Kari Heikonen)  Oulun sarjakuvaseura, 1991.  ISBN 951-95179-2-8
Musta aukko.  ((Black hole, 1995–2005.) Suomennos: Juha Ahokas)  Like, 2007.  ISBN 978-952-471-892-9
Aiheesta muualla

Harri Römpötti: Charles Burns teki taidetta teinikauhusta. Helsingin Sanomat 11.8.2007.
Jokke Saharinen: Teiniangstin mestariteos sarjakuvan marginaalista (Arkistoitu – Internet Archive). Karjalainen 23.2.2008.
Lambiek.Net: Charles Burns. (englanniksi)
Fantagraphics Books: Charles Burns (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef