stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neulainen Jerkunen

| Neulainen Jerkunen Absoluuttinen Nollapiste |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1994
 Julkaistu: 22. lokakuuta 1994 1998 (uusintapainos)
 Tuottaja(t): Absoluuttinen Nollapiste
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 64.30
 Levy-yhtiö: Vinylmania /   Johanna (uusintapainos)
Absoluuttisen Nollapisteen muut julkaisut
| Ei ilmestynyt (EP) 1994 | Neulainen Jerkunen 1994 | Muovi antaa periksi 1995 |
Neulainen Jerkunen on Absoluuttisen Nollapisteen vuonna 1994 ilmestynyt debyyttialbumi. Levy julkaistiin uusintapainoksena vuonna 1998. Albumilta ei julkaistu yhtään singleä.
Rumba-lehden kriitikot äänestivät levyn vuoden 1994 kolmanneksi parhaaksi suomalaisalbumiksi.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Tommi Liimatta, ellei toisin mainittu.
Takalaittomien määrä ja taajuus – 0.10
Lue tarina, osta puku, opi tanssi – 4.45
Matkustajakoti Lintukoto – 3.19
Kivoja kansioita – 4.33
Ääniaallot tappaa syövän – 1.09
Neulainen Jerkunen – 7.00
Laatikkohevonen – 2.29
Paikallinen nimikauhu tulee ellei maissi lopu – 4.51
Ehdokkaat – 2.52 (säv. Aake Otsala, san. Liimatta)
Hallitsevien piirien vaatimukset – 3.46
Siibu diibu daps dimli damlix – 1.29 (säv. Liimatta - Aki Lääkkölä - Otsala - Tomi Krutsin)
Syöt sen minkä jaksat – 7.19
Pimeässä vietetty aika minuuteissa – 5.40
Polki polveen katsos kiloheederle kaufen – 0.10
Rarmos ybrehtar – 2.35
Valtani viimeinen päivä – 10.17
Seuraudet, Baude – 1.08
Kokoonpano

Tommi Liimatta  laulu, puhaltimet, kitara
Aki Lääkkölä – kitara, mandoliini, koskettimet
Aake Otsala – basso
Tomi Krutsin – lyömäsoittimet, pilli, laulu
Aiheesta muualla

Levyn saate
Levyn arvosteluita
Ensimmäisen ja toisen painoksen erot
Norberto Rivera Carrera

Kardinaali Carrera.
Norberto Rivera Carrera (s. 6. kesäkuuta 1942) on meksikolainen katolisen kirkon kardinaali. Kardinaalina hän on toiminut vuodesta 1998 ja Méxicon arkkipiispana vuodesta 1995.
Nuoruudessaan Carrera on opiskellut muun muassa filosofiaa ja teologiaa paikallisessa pappisseminaarissa ja myöhemmin myös Roomassa. Kyseisessä kaupungissa hän sai myös pappisvihkimyksensä vuonna 1966 paavi Paavali VI:lta. Myöhemmin hän palasi kotiseudulleen seminaarin opettajaksi, ja 1985 silloinen paavi Johannes Paavali II kohotti hänet Tehuacánin piispaksi.
Vuoden 2005 konklaavissa Carrera mainittiin yhtenä mahdollisena paavikandidaattina, mutta hän ei tullut valituksi. Hän osallistui kardinaalin asemassa uuden paavin valintaan, ja lopulta konklaavi päätyi saksalaiseen Joseph Ratzingeriin, joka otti paavilliseksi nimekseen Benedictus XVI:n.
Norberto Perini

Norberto Perini (6. kesäkuuta 1888 – 9. joulukuuta 1977) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 7. heinäkuuta 1912 ja nimitettiin Fermon arkkipiispaksi 22. lokakuuta 1941. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alfredo Ildefonso Schuster, jota avustivat Enrico Montalbetti ja Ettore Castelli.
Perini osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 21. kesäkuuta 1976.
Porvoon hiippakunta

| Porvoon hiippakunta Borgå stift |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Porvoon tuomiokirkko
Kirkkokunta:  evankelis-luterilainen
Tuomiokirkko:  Porvoon tuomiokirkko
Perustettu:  1923
Seurakuntia:  56
– Jäsenmäärä:  217 759 (2023)
– Osuus asukkaista:  73,3 %
Porvoon piispa:  Bo-Göran Åstrand
Hiippakuntavaltuusto:  21 paikkaa
– puheenjohtaja:  Anita Ismark
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Porvoon hiippakunta (ruots. Borgå stift) on yksi Suomen evankelis-luterilaisen kirkon yhdeksästä hiippakunnasta.  Siihen kuuluu 56 seurakuntaa (2018), jotka on jaettu yhdeksään rovastikuntaan (ruots. prosteri). Hiippakunnan alue on hajanainen ja siihen kuuluvat kaikki Suomen ruotsinkieliset seurakunnat sekä ne kaksikieliset seurakunnat, joissa ruotsi on enemmistökieli. Porvoon hiippakuntaan kuuluvat myös Suomen saksalainen seurakunta ja Ruotsin kirkon kirkkokäsikirjaa ja kirkollisia tapoja noudattava Olaus Petri -seurakunta. Kirkon kielisäännösten uudistamisen jälkeen 2006 hiippakunta ei ole enää ruotsinkielinen vaan kaksikielinen.
Porvoon hiippakunnan tuomiokapituli sijaitsee Porvoossa ja sen tuomiokirkko on Porvoon tuomiokirkko.
Historia

Kustaa Vaasa perusti Viipuriin hiippakunnan kesäkuussa 1554. Viipurin hiippakunnasta tuli Porvoon hiippakunta 30.9.1723. Muita käyttökelpoisia sijoituskohteita hiippakunnalle olisivat olleet Savonlinna tai Lappeenranta. Porvoo oli tähän aikaan sodan runtelema ja venäläiset olivat polttaneet sen vuonna 1708. Tässä palossa tuhoutui 250 yksityisasuntoa, koulu ja suomalainen kirkko. Kuninkaan päätöksellä tuomiokirkoksi nimetty Porvoon kivikirkko vaurioitui myös palossa, mutta siinä pystyttiin kuitenkin järjestämään jumalanpalveluksia rauhanteon jälkeen.
Karoliinisen kirkkolain uudistusta oltiin kaivattu kauan. Autonomian ajan alusta käynnissä ollut valmisteluprosessi päättyi, kun keisari vahvisti uuden kirkkolain joulukuussa 1869. Sen aikainen Porvoon piispa Frans Ludvig Schauman loi uuden kirkkolain ja siksi se on saanut lempinimen Schaumanin kirkkolaiksi. Laki astui voimaan heinäkuussa 1870. Lain ansiosta kirkon asema, hallinto ja tehtävät muuttuivat ratkaisevasti.
Vuonna 1923 silloisen Porvoon hiippakunnan tuomiokapituli siirrettiin Tampereelle ja hiippakunnan nimeksi tuli Tampereen hiippakunta. Tässä yhteydessä Porvooseen perustettiin nykyinen ruotsin- ja kaksikielisiä seurakuntia palveleva Porvoon hiippakunta.
Piispat

| piispa | piispa | virka-aika | lisätietoa |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Max von Bonsdorff | 1923–1954 |  |
|  | Georg Olof Rosenqvist | 1954–1961 |  |
|  | Karl-Erik Forssell | 1961–1970 |  |
|  | John Vikström | 1970–1982 | arkkipiispa 1982-1998 |
|  | Erik Vikström | 1982–2006 | edellisen veli |
|  | Gustav Björkstrand | 2006–2009 |  |
|  | Björn Vikström | 2009–2019 | John Vikströmin poika |
|  | Bo-Göran Åstrand | 2019– |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Porvoon hiippakunnan kotisivut.
Borgå stift hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Kartta Porvoon hiippakunnan rovasti- ja seurakunnista.
Opuntia

Opuntia voi viitata seuraaviin:
Opuntia eli Opuntian Lokris, antiikin aikainen alue Kreikassa
Opuntia eli opuntiat, kaktuskasvien suku.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Opuntia”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Norman Taurog

Norman Taurog (23. helmikuuta 1899 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 7. huhtikuuta 1981) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Taurogista tuli 32-vuotiaana nuorin parhaimman ohjauksen Oscar-palkinnon saaja elokuvalla Papan poika seikkailemassa (Skippy, 1931).
1920–1950

Taurog aloitti ohjaajana aluksi mykkäelokuvien parissa. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä, The Sportsman, valmistui vuonna 1920.
1930-luvulla Taurog nousi ohjaajien eliittiin perhe-elokuvallaan Papan poika seikkailemassa vuonna 1931. Sen päärooleja esittävät Jackie Cooper (jonka setä Taurog oli) ja Robert Coogan. Elokuva sai neljä Oscar-ehdokkuutta (paras miespääosa, paras ohjaus, paras käsikirjoitus ja paras elokuva), joista se voitti parhaan ohjauksen palkinnon.
Seuraava suuri ohjaustyö oli Mark Twainin kirjaan perustuva Huckleberry Finn vuodelta 1931. Elokuva ei arvostelujen perusteella menestynyt odotusten mukaisestiselvennä, mutta tästä lannistumatta jatkoi Taurog erityisesti komediaelokuvien ohjaajana.
1960-luku ja Elvis

Taurog teki yhden uransa tärkeimmän päätöksensä, kun lähti ohjaamaan Elvis Presleyn varaan rakennettua Café Europa -elokuvaa vuonna 1960. Elvis oli tuolloin juuri palaamassa armeijasta (kuvaukset aloitettiin vielä Elviksen ollessa armeijassa), ja hänen managerinsa Tom Parker oli pitänyt Elviksen nimeä kuumana näiden 17 armeijassa vietetyn kuukauden aikana, joten elokuvan menestys oli taattua, sillä olivathan jo Elviksen aikaisemmatkin elokuvat keränneet ihmisiä teattereihin enemmän kuin monet muut elokuvat.
Taurog ohjasi siis G.I. Blues -elokuvan, jota levitettiin Euroopassa tekijänoikeussyistä Café Europa -nimellä. Tämän jälkeen mestariohjaaja teki vielä kahdeksan Elvis-elokuvaa, joista tärkeimpänä mainittakoon teatterilevityksessä eniten Elviksen 31 elokuvasta tuottanut Sininen Havaiji (Blue Hawaii) vuodelta 1961.
Uran loppuminen

Taurogin viimeiseksi ohjaustyöksi jäi Elviksen Tytöstä tyttöön vuodelta 1968. Kaikkiaan hänen ohjaamia elokuvia on 151.
Taurog toimi myös käsikirjoittajana 14 elokuvassa vuosivälillä 1920–1928.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Norman Taurog Wikimedia Commonsissa
Norman Taurog Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Northwest farm terrier

| Northwest farm terrier> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Washington,  Yhdysvallat
Määrä:  harvinainen
Alkuperäinen käyttö:  jyrsijöiden metsästys, rottakoira
Nykyinen käyttö:  metsästys
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Northwest farm terrier on yhdysvaltalainen koirarotu.
Luonne ja käyttäytyminen

Northwest farm terrier on älykäs, mutta sillä ei ole miellyttämishalua, joten sen kouluttaminen ei ole välttämättä helppoa.
Alkuperä

Washingtonin Sequimissa asuva kasvattaja kehitti rodun risteyttämällä keskenään airedalenterrierin, bordercollien, jackrussellinterrierin ja welsh corgin. Northwest farm terrier jalostettiin alun perin jyrsijöiden metsästykseen. Rodunedustajia löytyy lähinnä Yhdysvaltojen länsirannikolta.
Nykyestetiikan ongelmia

Nykyestetiikan ongelmia on Irma Rantavaaran toimittama esseekokoelma, jonka on vuonna 1971 julkaissut Otava. Teos sisältää 17 esseetä. Teoksen tekstien suomentajat ovat Rantavaaran oppilaita.
Suomentajat: Markku Envall, Marjatta Hilppö, Päivi Huuhtanen, Eevi Nivanka, Inari Teinilä, Marja-Ilona Tynell, Tarja-Sisko Virtanen.
Esseet

Clive Bell, Taiteen esittävyys ja muoto
E. H. Gombrich, Kuvataiteen esittävyys
Erwin Panofsky, Ikonografisesta tutkimuksesta
Monroe C. Beardsley, Jälleen löydetty esteettinen elämys
William K. Wimsatt, Monroe C. Beardsley, Intentioharha
William K. Wimsatt, Genesis : intentioharha vielä kerran
Hugh Dalziel Duncan, Kirjallisuuden ja yhteiskunnan suhteista
Margaret Macdonald (1903–1956), Taiteiden kritiikin perusteluista
John Hospers, Kirjallisuus ja totuus
Joseph Margolis, Esteettinen havaitseminen
Leonard B. Meyer, Musiikin merkitys ja informaatioteoria
Danko Grlic, Taide ja filosofia
Stefan Morawski, Onko estetiikka eräs filosofian oppisuunta?
Roger Garaudy, Marxilaisesta kirjallisuudenteoriasta
Roman Ingarden, Esteettisen arvoarvostelman ongelma
Paul Ziff, Taideteoksen määrittelemisen tehtävä
William E. Kennick, Perustuuko perinteinen estetiikka erehdykseen?
Neulafagonia

| Neulafagonia |
| --- | --- |
 Neulafagonia (Fagonia cretica)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Lahko::  Zygophyllales
Heimo::  Mehikorvakasvit Zygophyllaceae
Suku::  Fagoniat Fagonia
Laji::  cretica
Kaksiosainen nimi
 Fagonia cretica  L. 
Synonyymit
 Fagonia cistoides Delile ex T. Anders.  Fagonia deflexa Moench  Fagonia elongata Salisb.  Fagonia erecta Mill.  Fagonia forskalii Pfund  Fagonia hispanica L.  Fagonia virens Coss. ex T. Anders.  Fagonia viscosa Hochst. ex Boiss. 
Katso myös
   Neulafagonia Wikispeciesissä   Neulafagonia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neulafagonia (Fagonia cretica) on mehikorvakasvien heimoon kuuluvan fagonioiden kuivakkokasvisuvun kasvi, jota kasvaa Välimeren ympäristössä yleisesti joutomailla ja hiekkaisilla rannoilla.
Kuvaus > Varret ja lehdet

Neulafagonian 10–40 senttimetriä pitkät haarovat varret suikertavat maassa. Varsissa on alas päin suuntautuneita kaarevia piikkejä. Sen vastakkaisissa lehdissä on kolme suikeaa lehdykkää. Lehtien koko on 5–15 millimetriä.
Kuvaus > Kukat

Neulafagonia kukkii maaliskuusta kesäkuuhun. Kukat ovat yksittäin noin 10 millimetriä halkaisijaltaan. Kukkien teriössä on viisi sinipunaista kehälehteä, joiden kärjet ovat pyöreät.
Levinneisyys

Neulafagonia kasvaa yleisenä Välimeren ympäristössä Pyreneiden niemimaalla, Italiassa ja Balkanin niemimaalla, Baleaareilla, Maltalla, Sardiniassa, Sisiliassa, Kyproksessa, Pohjois-Afrikassa Egyptistä Marokkoon ja Kanariansaarilla. Rannikkoalueilla ja kuivilla paikoilla: joutomailla, kivimuureilla, tienvarsilla sekä muilla kivisillä ja hiekkaisilla alueilla.
Aiheesta muualla

Kauppinen, Sakari: Fagonia cretica, neulafagonia, manto de la Virgen, espinocillo Kanarialainen kasvio.  2.4.2015. Viitattu 4.8.2019.
Whymark, Sally: A walk from Tajao on the south coast of Tenerife TenerifeNatureWalks -blogi.  11.4.2014. Viitattu 4.8.2019. (englanniksi)
Fagonia cretica L. The Plant List. Viitattu 4.8.2019. (englanniksi)
Oriveden helluntaiseurakunta

| Oriveden helluntaiseurakunta> Mirhamseurakunta |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  helluntaiherätys
Kirkkokunta:  itsenäinen
Perustettu:  1923
Pastori:  Marko Kaikula
Pääkirkko:  Puistolankuja 3 35300 Orivesi
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oriveden helluntaiseurakunta (aik. Mirhamseurakunta) on vuonna 1923 perustettu oriveteläinen helluntaiseurakunta. Seurakunnan pastori on Marko Kaikula. Seurakunnan toimitilat sijaitsevat Oriveden keskustassa Puistolankujalla.
Seurakunnan toimintaan kuuluvat jumalanpalvelusten, sanan ja rukousten iltojen, kotikokousten ja herätyskokousten lisäksi lapsi- ja nuorisotyö, osallistuminen maakunnalliseen koulutyöhön, kuorotoiminta, kirjamyynti rukoushuoneella, ruoka-avustus Hyvän Sanoman iltojen yhteydessä ja lähetyskirpputori. Seurakunnalla on ollut oma lähettiperhe Uruguayssa, ja lisäksi se on osallistunut raamattu- ja kirjallisuustyöhön Venäjällä.
Ensimmäiset helluntaiherätyksen tilaisuudet pidettiin Orivedellä vuonna 1918. Seurakunnan ensimmäinen rukoushuone rakentui vuonna 1957.
Oiva Oksanen

Oiva Vilho Oksanen (5. heinäkuuta 1917 Helsinki – 1. marraskuuta 1977) oli suomalainen kielenkääntäjä ja suomentaja.
Oksasen vanhemmat olivat kauppias Vilho Juho Oksanen ja Olga Irene Peltomäki. Hän pääsi ylioppilaaksi 1936 ja hänestä tuli englanninkielen valantehnyt kielenkääntäjä 1953.
Oksanen oli kielenkääntäjänä Ilmavoimien esikunnassa 1946–1951 ja Suomen Teollisuustoimihenkilöiden Liiton lehden toimitussihteerinä 1950–1952. Hän johti omaa liikeyritystään 1951–1953. Vuodesta 1952 alkaen Oksanen toimi Yhdysvaltain tiedotustoimiston kielenkääntäjänä.
Suomennoksia

James Hilton :  Muistan sen päivän. Tammi 1947 (alkuteos So well remembered)
Cameron Hawley : Johtokunnan kerros : romaani. Otava 1954 (alkuteos Executive suite)
Karl May : Afarahin jalokivet ; suom. Aake Ranta ja Oiva Oksanen. WSOY 1957, uusi painos 1987 toim. ja suomennoksen tark. Raimo Salminen (alkuteos Von Bagdad nach Stambul)
Karl May : Balkanin rotkoissa. WSOY 1962, uusi painos 1987 toim. ja suomennoksen tark. Raimo Salminen (alkuteos In den Schluchten des Balkan)
John Updike : Juokse, jänis : romaani. Otava 1963, 2. painos 1992 (alkuteos Rabbit, run)
James Jones : Ohut punainen viiva. Tammi 1963, 4. painos 1964 (alkuteos The thin red line)
Crane Brinton : Aatteet ja ihmiset : länsimaisen ajattelun vaiheita. Otava 1964 (alkuteos Ideas and men)
John Oliver Killens : Ja ne pisarat olivat verta. Tammi 1964 (alkuteos And then he heard the thunder)
James Jones : Täältä ikuisuuteen ; suom. Oiva Oksanen ja Väinö J. Tervaskari. Tammi 1965, 5. painos 1987 (alkuteos From here to eternity)
Werner Schwoch : Autotekniikan oppikirja. 2, Alusta. WSOY 1978 (alkuteos Das Fachbuch vom Automobil)
Oiva Mentula

Oiva Ensio Mentula (12. huhtikuuta 1908 Muolaa – 8. joulukuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen kiekonheittäjä.
Urheilu-urallaan Oiva Mentula edusti Suomea kaikkiaan kuudessa maaottelussa ja saavutti kolme SM-hopeaa ja yhden pronssin. Karjalan kannaksen Muolaalta syntyisin ollut Mentula edusti urallaan vuosina 1923–1933 Pölläkkälän Uraa, 1933–1939 Enson Kisailijoita ja vuodesta 1940 lähtien evakkopaikassaan Lahden Urheilijoita. Parhaat tuloksensa hänellä olivat kuulantyönnössä 15,12 (1938) ja kiekonheitossa 47,36 (1939). Kiekonheiton paras tulos syntyi vuoden 1939 Ruotsi–Suomi-maaottelussa Tukholmassa. Kuulantyönnössä vuoden 1939 Viro–Suomi-maaottelussa Tallinnassa Mentula voitti kuulantyönnössä virolaisen aiemman Euroopan mestarin Arnold Viidingin. Uransa jälkeen hän toimi urheilun järjestötehtävissä Lahden Urheilijoissa.
Talvisodassa Mentula toimi ilmavoimien palveluksessa ja jatkosodassa tykistössä.
Sotien jälkeen Mentula opiskeli Tampereen teknillisessä koulussa ja toimi valmistuttuaan vuonna 1940 Lahdessa Upo Oy:n palveluksessa eri tehtävissä ja vuodesta 1948 Joutjärvi Oy:n palveluksessa teknisenä johtajana. Työuransa viime vaiheessa hän toimi Rauma-Repola Oy:n Valkon tehtailla Loviisassa.
Saavutuksia

Kalevan kisat – kiekonheitto
hopeaa: 1937, 1939 ja 1940
pronssia: 1938
Pilottitakki

Moderni nailon materiaalista tehty MA-1 pilottitakki (bomber jacket).
Pilottitakki (myös nimellä bomber-takki) on vyötärölle ulottuva pusakka, joka perustuu ilmailun alkuaikojen sotilaslentäjien käyttämään takkiin. Pilottitakit olivat alun perin paksuja ja lämpimiä. Avoimessa tai lämmittämättömässä umpiohjaamossa lentäjällä oli usein vähän tilaa ja hyvin kylmä, ja siksi lentäjän univormu vaati erityistä suunnittelua. Myös elokuvamaailma ja musiikkimailman idolit ovat vaikuttaneet pilottitakkien imagoon. Esimerkiksi elokuvat Top Gun (1986) ja Pearl Harbor (2001) tekivät pilottitakkia tunnetuksi. Takista on tullut muodin myötä suosittu arkitakki ja alakulttuurien tunnusmerkki.
Historia ja mallit

A-1 oli ensimmäinen moderniselvennä pilottitakkimalli. Se suunniteltiin Yhdysvaltojen ilmavoimien käyttöön vuonna 1922, jolloin US Army Air Corps standardoi sen lentäjien univormuksi nimikkeellä A-1 Summer Flying Jacket. Vuonna 1931 ilmavoimat otti käyttöön seuraavan mallin A-2:n. Standardimallinen A-1-takki valmistettiin nahasta. Materiaalina käytettiin eri nahkalaatuja, kuten lampaannahkaa, vuohennahkaa tai vahvaa hevosennahkaa. Yleisin oli lampaannahka, mutta ajan myötä se osoittautui liian heikoksi kovassa käytössä. Alkujaan takissa oli korkea resorikaulus ja viiden napin napitus, sillä vetoketju ei vielä ollut yleistynyt.
Neulekaulus valmistettiin napakaksi, jotta se suojasi viimalta senaikaisissa avonaisissa lentokoneissa. Jotkin valmistajat käyttivät kaulusten materiaalina myös nahkaa. Vyötärönauha ja hihansuut valmistettiin villaneuleesta. Varhaisissa A-1:ssä oli napitus vyötäröllä, mutta myöhemmin tilalle tuli nepparit.
A-1 takissa oli kaksi läpällistä paikkataskua, jotka suljettiin napilla. Jotkut tehtaat sijoittivat ne rintataskuiksi, toiset taas vyötärön yläpuolelle. Takin leikkaus oli tyköistuva, eikä se soveltunut kovin hyvin kerrospukeutumiseen. Moni lentäjä käyttikin takkia vain neuleen korvikkeena ja veti sen ylle vielä pitkän nahkaisen lentotakin.
Historia ja mallit > A-2 malli

A-2-malli esiteltiin vuonna 1931, ja sitä teki moni valmistaja vuoteen 1943 saakka. Se valmistettiin hevosennahasta, joka oli lampaannahkaa jäykempää. Se suunniteltiin suojaamaan avoimessa ohjaamossa istuvaa lentäjää ainoastaan kylmyydeltä. Ennen toista maailmansotaa A-2-mallin materiaaleiksi vaihtuivat vuohennahka ja puuvilla. A-2 takki oli tarkoitettu vain Air Corpsin piloteille. Takin sai vasta, kun lentäjän peruskoulutus oli ohi. Usein takeissa oli esimerkiksi kuvioituja taisteluselostuksiaselvennä.[lähde? ]
A-mallien jälkeisiä pilottitakkimalleja ovat M-422A ja ANJ-3. Mallinimitystä G-1 käytetään arkikielessä kaikista nahkaisista pilottitakeistaselvennä. US Air Force esitteli A-2-mallin uudelleen vuonna 1988 muutamin muutoksin. Ruskea pusakka oli malliltaan entistä leveämpi ja tehty vuohennahasta. Synteettisten materiaalien sijaan käytettiin villaa, puuvillaa ja silkkiä.
Historia ja mallit > B-mallit

1930-luvun alussa Yhdysvaltain maavoimat suunnitteli lampaannahkaisesta pilottitakista oman B-3-mallin, jossa oli turkiskaulus. Kun ohjaamot olivat muuttuneet umpinaisiksi, tuli tarve saada lampaannahkaisesta takista kevyempi versio, ja B-6 oli virtaviivaisemmalla ja kapeammalla leikkauksella toteutettu malli, jossa oli yksinkertainen kaulasuojus.
B-10-malli esiteltiin vuonna 1943 korvaamaan A-2:a ja B-6:a. Pilottitakkina se oli kevyempi ja monipuolisempi kuin edeltäjänsä. Vaikka se oli käyttökelpoinen vain lämpötiloissa −4–+13 astetta, siitä tuli lentäjien suosikki. Siitä tuli niin suosittu, että sitä käyttivät kenraalitkin, jotka eivät lentäneet. Suosiosta huolimatta B-10 korvattiin vuonna 1944 mallilla B-15. Malli jäi lyhytaikaiseksi, sillä sen tilalle tulivat pian suihkukoneiden lentäjien tarpeisiin suunnitellut MA-1 ja MA-2.
Historia ja mallit > MA-1 malli

1940- ja 1950-lukujen vaihteessa esitellyssä MA-1:ssä oli neulekaulus turkiskauluksen sijasta. Turkiskaulus ei ollut käytännöllinen esimerkiksi laskuvarjovaljaiden kanssa. MA-1- ja MA-2-mallien kankaiden värit ovat tummansininen tai salvianvihreä. MA-2-mallissa on kääntökaulus, MA-1-mallissa ommeltu kaulus.[lähde? ]
Historia ja mallit > Nykyajan bomber-takit

Vaatteen siirtyminen sotilaskäytöstä arkikäyttöön on erityisesti miesten pukeutumisessa ollut yleistä. Nykyajan muotibomberit eivät ominaisuuksiltaan kestä tarkastelua aitoa MA-1-takkia vastaan, mutta yhtäläisyyksiä löytyy. Muotibomberkin on kevyt ja enemmän tai vähemmän sateenpitävä, ja moneen uudempaan takkiin on jätetty hihatasku vetoketjuineen ja oranssi vuori, joka oli alun perin suunniteltu pakkolaskun varalta. Jos lentäjä jäi pakkolaskussa henkiin, hän saattoi kääntää takin nurinpäin, jolloin hänet oli oranssin vuorin ansiosta helpompi löytää.
Pilottitakki oli Yhdysvaltojen armeijan käytössä viimeisen kerran Persianlahden sodassa 1990-luvun alussa.
Ala- ja nuorisokulttuurit

1980-luvun Englannissa takkimallin löysivät skinheadit ja punkkarit. Sittemmin pilottitakin ovat löytäneet myös rokkarit ja teinit.
Elokuvissa

Populaarikulttuurissa pilottitakki ponnahti 1950-luvulla esiin eri mallisina, materiaalina satiini tai nahka, kauluksella tai ilman. Pilottitakkeja käyttivät elokuvissa seuraavat näyttelijät:
Viettelyksen vaunu (1951) – Marlon Brando
Suuri pakoretki (1963) – Steve McQueen
Taksikuski – Robert De Niro (1976)
Top Gun (1986) – Tom Cruise
Drive (2011) – Ryan Gosling
A-2 nahkainen pilottitakki, Army Air Corps.
Kenraali George S. Patton yllään B-3 Bomber -pilottitakki.
Skinhead pilottitakissa.
Puuvaunu

Puuvaunu museojunassa Helsingin päärautatieasemalla.
Puuvaunut eli puukoriset matkustajavaunut olivat VR:n käytössä rautatien alkuajoilta aina 1980-luvun loppupuolelle asti pikajunissa ja paikallisjunissa. Niiden seuraajat olivat teräsrakenteiset pikajunavaunut eli niin kutsutut siniset vaunut.