stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puijon torni

| Puijon torni |
| --- | --- |
 Puijon torni vuonna 1963
Tiedot
Sijainti:  Puijo, Kuopio
Koordinaatit:  62°54′35″N, 027°39′21″E
Rakennettu:  1963
Käyttötarkoitus:  näkö- ja viestintätorni 
Tila:  valmis
Yritykset
Arkkitehti:  Seppo Ruotsalainen
Omistaja:  Kuopion kaupunki
Korkeus
Kattokorkeus:  75 m
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Puijon torni on Kuopion Puijolla sijaitseva 75 metriä korkea linkki- ja näkötorni.
Puijon mäen korkeus on noin 150 metriä Kallaveden pinnasta mitattuna. Tornin on suunnitellut arkkitehti Seppo Ruotsalainen. Torni avattiin yleisölle ensimmäistä kertaa 27. heinäkuuta 1963.
Tornista käytetään myös nimityksiä Suurtorni, Linkkitorni ja "Pottunuija". Tornin valmistumisen jälkeen sitä on saneerattu useita kertoja. Viimeisin saneeraus päättyi vuonna 2019.
Tornia käytetään matkailun ohella myös langattoman tietoliikenteen linkkiasemana ja puhelinpalvelujen tukiasemana. Aloite nykyisen tornin rakentamisesta tuli Posti- ja lennätinhallituksen taholta. Puhelinliikenteen automatisointi vaati linkkitornin rakentamista Kuopioon puhelinyhteyksien parantamiseksi.
Vuodesta 1960 lähtien tornihanketta käsittelivät Kuopion kaupungin, Kuopion Puhelinyhdistyksen, Posti- ja lennätinhallituksen sekä Kuopion Matkailuyhdistyksen edustajat. Neuvottelut päätyivät siihen, että KMY rahoittaisi ja rakentaisi tornin Posti- ja lennätinlaitoksen hyväksymien piirustusten mukaisesti. Vastineeksi Posti- ja lennätinlaitos sijoittaisi laitteensa torniin ja tulisi KMY:n vuokralaiseksi.
Arkkitehtikilpailua ei järjestetty, vaan pääsuunnittelijana toimi tunnettu kuopiolainen arkkitehti Seppo Ruotsalainen. Tornin malli otettiin pienennettynä Stuttgartin televisiotornista, joka oli ensimmäinen teräsbetoninen linkkitorni maailmassa ja valmistui 1956.
Valmistumisaikanaan Puijon linkkitorni oli ensimmäinen laatuaan Pohjoismaissa .
Tornin alapuolella kallion sisällä on yleisöltä suljettu luolasto, joka on toiminut muun muassa Posti-Telen ja Soneran laitetilana.
Torni toimi myös Tampereen silloisen kaupunginjohtajan Erkki Lindforsin innoituksena aloittaa Näsinneula-rakennushanke.
Matkailukäyttö

Tornin tärkein käyttötarkoitus on viestiliikenteen jälkeen matkailu. Tornin huippu sijaitsee 224 metriä Kallaveden pinnan yläpuolella ja 306 metriä meren pinnan yläpuolella. Ravintola sijaitsee hieman alempana. Tornissa toimii ravintola ja kahvila, tornin juurella on lisäksi matkamuistomyymälä. Ylin yleisölle avoin kerros on näköalatasanne. Nykyisessä tornissa on käynyt yli 5,5 miljoonaa vierasta.
Tornin juurella sijaitsevassa Puijon Majassa on myös ravintola sekä nykyisin suljettu 19 huoneen hotelli, joka tunnettiin alun perin nimellä Sporthotel Puijo. Sekä tornin että Puijon Majan omistaa Kuopion kaupunki, ja ne on vuokrattu alkaen kesäkuusta 2019 Puijo Peak -yhtiölle.
Pyörivä ravintola

Puijon nykyinen torni oli valmistuessaan Pohjoismaiden ensimmäinen pyörivällä ravintolalla varustettu näköalatorni.
Uuden tornin pyörivää ravintolaa varten rakennettiin suunnittelijansa, tuolloin 22-vuotiaan kuopiolaisen Kyösti Helinin, mukaan vielä nykyäänkin maailman suurin hammasrataskoneisto. Se on pyörittänyt ravintolaa rakentamisestaan vuonna 1963 lähtien. Täysi kierros ympäri kestää vaihteesta riippuen joko puoli tuntia tai tunnin. Helinin Konepajan lisäksi tarjouskilpailuun osallistui muiden muassa Kone Oy.
Ravintolan ja kahvilan ravintoloitsijana on elokuusta 2019 alkaen toiminut Ravintolamestarit Oy.
Pyörivä ravintola > Tekniset tiedot

Suunnittelija: Kyösti Helin
Valmistaja: Helinin Konepaja, Kuopio
Valmistettu 1963
Teräsrakenne
Kahdet kiskot, joiden alla 40 kannatuspyörää
Hammaskehän halkaisija 16 metriä
Kehällä kymmenen kumikehäistä ohjauspyörää
Kaksi hammasvaihdemoottoria (kierros kerran tai kaksi kertaa tunnissa)
Puinen lattiakansi
Aiemmat tornit

Mäellä on ennen nykyistä Puijon tornia sijainnut kaksi muutakin tornia. Näistä ensimmäisen, 16-metrisen puisen tornin, rakennutti raatimies C. R. Dahlström jo vuonna 1856. Seuraava, arkkitehti Johan Victor Strömbergin suunnittelema 24-metrinen, tiilestä rakennettu graniittijalkainen torni valmistui vuonna 1906. Sen vuonna 1931 "akkunapenkeille" asennetut suurennetut maisemavalokuvat keskeisiä maisemakohtia selittävine teksteineen toimivat esimerkkinä muissakin Suomen näkötorneissa ja myös nykyisessä linkkitornissa sijaitsivat pitkään eri ilmansuuntien päänäkemäalueita kuvaavat panoraamataulut .
Puijon Pirtti valmistui puretun ensimmäisen puutornin paikalle vuonna 1907. Pirtti toimi taukotupana retkeilijöille ja matkailijoille. Vuonna 1936 tehdyn laajennuksen myötä siitä tuli Puijon Maja.
Toisessa Puijon tornissa oli toisen maailmansodan aikana ilmavalvonta-asema. Se purettiin vuonna 1963, kun nykyinen torni valmistui.
14. lokakuuta 2006 vietettiin Puijon tornien 150-vuotisjuhlaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tapani Pursiainen & Outi Vuorikari: Kuopio ja Puijo (pdf, s. 157-165 teoksessa Lomasuuntana Suomi, näin teimme Suomesta matkailumaan, ISBN 978-952-5617-17-7) (matkailijayhdistys.fi)
Puijon kehittämisyhdistys ry (visitpuijo.fi)
Puijon Torni & Puijon Maja (puijopeak.fi)
Puijon mäki kuvattuna Kallavedeltä vuonna 2005
Puijon ensimmäinen puutorni vuonna 1900.
Otsonikato

Etelämantereen yllä havaittiin tavallista suurempi otsoniaukko syyskuussa 2000.
Otsonikadolla tarkoitetaan stratosfäärissä eli Maan ilmakehän yläosassa sijaitsevan otsonikerroksen ohenemista. Otsoni on kolmesta happiatomista muodostunut molekyyli, joka absorboi eli imee itseensä tehokkaasti Auringon lähettämää ultravioletti- eli UV-säteilyä. Otsonikerroksen heikkeneminen kasvattaa maan pinnalle saapuvan UV-B-säteilyn määrää, mikä voi olla tuhoisaa alhaisempaan säteilymäärään sopeutuneille eliöille. Se voi aiheuttaa ihosyöpää ja muita vaurioita sekä vahingoittaa kasveja ja planktonia.
Otsonikadosta puhuttaessa tulee erottaa kaksi erillistä mutta toisiinsa yhteydessä olevaa ilmiötä: hidas, melko vakaa ja maailmanlaajuinen stratosfäärin otsonin kokonaismäärän väheneminen (noin 3,5 % vuosien 1964–1980 keskimääräisestä tasosta) 1980-luvun alusta lähtien, ja paljon voimakkaampi mutta jaksoittainen otsonin väheneminen Maan napa-alueilla. Jälkimmäisestä ilmiöstä puhuttaessa käytetään usein termiä ”otsoniaukko”, vaikka kyse ei ole aukosta vaan otsonikerroksen ohentumasta. Otsoniaukon syntymekanismi poikkeaa keskileveysasteiden otsonikerroksen ohenemisesta, mutta molemmat ilmiöt perustuvat siihen, että kloori- ja bromiatomit katalysoivat otsonia tuhoavia reaktioita.
Nykyisen otsonikadon on osoitettu johtuvan ihmisen ilmakehään päästämistä kemiallisista yhdisteistä, joista vapautuu kloori- ja bromiatomeja stratosfääriin. Näistä yhdisteistä tärkeimmät ovat halogenoidut hiilivedyt, pääasiassa CFC-yhdisteet eli freonit ja halonit. Ensimmäisen kerran niiden otsonikerrosta tuhoava vaikutus ennustettiin 1970-luvulla. 1980-luvun alussa näytti siltä, että huoli otsonikerroksesta oli ollut aiheeton, mutta vuonna 1985 maailmaa hätkäytti uutinen, jonka mukaan otsonipitoisuudet Etelämantereen yllä olivat vähentyneet kymmenessä vuodessa jopa 40 %. Koska otsonikerros estää haitallisten UV-säteilyn aallonpituuksien (270–315 nm) pääsyä Maan pinnalle, otsonin väheneminen on aiheuttanut maailmanlaajuista huolta. Otsonikadon estämiseksi solmittiin vuonna 1987 Montrealin pöytäkirja, jolla rajoitettiin CFC-yhdisteiden ja muiden otsonikerrosta tuhoavien aineiden käyttöä. Päästörajoitusten avulla näiden aineiden pitoisuudet ilmakehässä on saatu laskuun, ja otsonikerroksen toipumisen toivotaan alkavan viimeistään 2020-luvulla.
Vuonna 2019 NASA ilmoitti, että otsoniaukko oli pienin koskaan sen jälkeen, kun se löydettiin ensimmäisen kerran vuonna 1982.
Otsoni ja otsonikerros > Otsoni ilmakehässä

Otsoni on molekyyli, joka koostuu kolmesta happiatomista (O3). Sitä on ilmakehässä vain vähän, ja siitä suurin osa (90 %) on stratosfäärissä, missä se muodostaa niin sanotun otsonikerroksen. Otsonia on myös ilmakehän alimmassa osassa, troposfäärissä, missä sitä pidetään kuitenkin ilmansaasteena. Pääosa otsonista on 15–35 kilometrin korkeudessa. Sen pitoisuudet ovat kuitenkin pieniä: esimerkiksi 20 kilometrin korkeudella otsonia on kuutiometrissä ilmaa noin 0,1 desilitraa. Niin sanottu kokonaisotsoni ilmoitetaan yleensä Dobsonin yksiköissä (DU): yksi DU vastaa 0,01 millimetrin otsonikerrosta NTP-olosuhteissa merenpinnan tasolle tuotuna. Keskimääräinen otsonimäärä on 300 DU.
Otsonikerroksen paksuus vaihtelee maapallolla sekä ajallisesti että paikallisesti. Otsonin jakautumiseen vaikuttavat pääasiassa Auringon säteilymäärän vaihtelut ja ilmakehän kiertoliike. Otsonia syntyy ja tuhoutuu eniten tropiikissa, jossa säteily on runsainta. Kuitenkin otsonikerroksen paksuus on yleisesti ottaen pienempi päiväntasaajan lähellä kuin napa-alueilla. Tämä johtuu stratosfäärissä vallitsevasta hitaasta Brewerin–Dobsonin kiertoliikkeestä, joka kuljettaa tropiikissa syntynyttä otsonia navoille.
Otsonimolekyyli syntyy, kun aallonpituudeltaan alle 242 nanometriä (nm) oleva Auringon ultraviolettisäteily, jota ei esiinny alle 30 kilometrin korkeudella, hajottaa ilmakehän happimolekyylin (O2) kahdeksi happiatomiksi (O). Atomaarinen happi yhdistyy sitten tavalliseen happimolekyyliin, jolloin syntyy otsonia. Otsoni absorboi voimakkaasti lyhytaaltoista (200–310 nm) UV-säteilyä, joka saa sen hajoamaan. Näin se estää UV-säteilyn etenemisen Maan pinnalle asti. Hajoamistuotteet voivat reagoida keskenään ja muodostaa jälleen otsonia.
Reaktioissa M on jokin molekyyli, esimerkiksi happi- tai typpimolekyyli, joka ei muutu reaktiossa mutta ottaa vastaan ylimääräisen energian. Absorptiossa vapautunut energia aiheuttaa stratosfäärin lämpötilaprofiilin: lämpötila kasvaa ylemmäs mentäessä päinvastoin kuin troposfäärissä. Stratosfäärin ja troposfäärin syntynyt rajapinta tropopaussi eristää alemmat ilmakehän kerrokset stratosfääristä. Vapaa happiatomi voi toisaalta yhdistyä myös otsonimolekyyliin ja muodostaa kaksi tavallista happimolekyyliä tuhoten siten otsonia. Nämä valokemialliset reaktiot, joissa otsonia syntyy ja tuhoutuu Auringon säteilyn vaikutuksesta, tunnetaan Chapmanin reaktioina. Ne esitti ensimmäisenä Sidney Chapman vuonna 1930.
Otsoni ja otsonikerros > Otsonin hajoaminen

Otsonia voivat tuhota useat kemialliset radikaalit, joista tärkeimmät ovat hydroksyyli (OH), typpioksidi (NO) sekä atomaarinen kloori (Cl), bromi (Br) ja vety (H). Näillä kaikilla on sekä luonnollisia että ihmisperäisiä lähteitä. Ihminen on muuttanut otsonin synty- ja tuhoutumisreaktioiden välistä tasapainoa lisäämällä etenkin aktiivisen kloorin ja bromin määrää stratosfäärissä. Näitä alkuaineita on tietyissä orgaanisissa yhdisteissä kuten CFC-yhdisteissä, jotka voivat päätyä stratosfääriin tuhoutumatta troposfäärissä. Yläilmakehässä nämä yhdisteet absorboivat (  {\text{180 nm}}\,<\,\lambda \,<\,{\text{220 nm}} ) Auringon UV-säteilyä, jonka seurauksena virittyvät elektronisesti ja fotodissosioituvat. Tämän valokemiallisen prosessin seurauksena muodostuu vapaita radikaaleja ja atomeja, jotka autokatalyyttisesti aiheuttavat otsonikatoa. Esimerkkinä on Freon-12:n reaktiot:
Vaihtoehtoisesti otsoni fotodissosioituu tuottaen happea ja atomaarista singlettihappea, joka reagoi Freon-12:n kanssa:
Sekä Cl että ClO osallistuvat (kuten myös HO- ja NO-yhdisteet) reaktioillaan otsonikonsentraation pienentämiseen:
{\begin{aligned}{\text{Cl + O}}_{3}&\to {\text{ClO + O}}_{2}\\{\text{ClO + O}}&\to {\text{Cl + O}}_{2}\\\hline \\{\text{O + O}}_{3}&\to {\text{2 O}}_{2}\qquad {\text{nettoreaktio}}\end{aligned}}
Lopputuloksena otsoni on muuttunut hapeksi mutta Cl-määrä ei ole pienentynyt reaktioissa. Muut katalyytit toimivat vastaavalla tavalla. Yksi klooriatomi voi tuhota jopa satatuhatta otsonimolekyyliä, ennen kuin se kulkeutuu takaisin troposfääriin. Bromiatomi on jopa 60 kertaa klooriatomia tehokkaampi otsonintuhoaja ja lisäksi sitä pitkäikäisempi, mutta sitä kulkeutuu stratosfääriin vähän. Pääasiallinen Cl-atomin konsentraation pienentämisreaktio on reaktio metaanin kanssa:
Muodostunut kloorivety voi kulkeutua troposfääriin ja muuntua vesipisaroissa suolahapoksi, ja sataa alas pilvestä. Kloorivedyn konsentraatiota pienentää jonkin verran reaktio HO-radikaalin kanssa.
Tämän lisäksi kloori voi joksikin aikaa poistua kierrosta sitoutumalla otsonia tuhoamattomiksi reserviyhdisteiksi kuten  kloorinitraatti. Bromin reagoimattomat yhdisteet ovat lyhytikäisiä, eikä ne siksi varastoidu vastaavanlaisiksi reserviyhdisteiksi.
Perhalogenisia CFC-yhdisteitä on korvattu vetyä sisältävällä yhdisteellä kuten HCFC-21 sillä ajatuksella, että tämä reagoisi jo troposfäärissä kulkeutumatta stratosfääriin:
Muodostunut radikaali voi edelleen hapettua ja sen reaktion lopputuote voi kulkeutua sateen myötä alas. Atomaaristen kloorin ja bromin lisäksi myös muut atomaariset halogeenit, kuten F ja I, voivat toimia katalyytteina otsonia tuhoavissa reaktioissa. Fluoria on sekä CFC-yhdisteissä että haloneissa, mutta suurin osa siitä muodostuu stratosfäärissä reagoimatonta vetyfluoridia (HF). Jodiyhdisteitä vapautuu runsaasti meristä, mutta näiden yhdisteiden puoliintumisajat ovat lyhyitä, joten niitä ei ilmeisesti pääse kulkeutumaan stratosfääriin merkittäviä määriä.
Otsonikadon syyt

Otsonikadon taustalla ovat erilaiset ihmisen maanpinnalla päästämät kloori- ja bromikaasut, jotka kerääntyvät ilmakehän alaosaan, koska ne ovat troposfäärissä reagoimattomia eivätkä liukene veteen tai lumeen. Ilman luonnollisen liikkeen seurauksena kaasut päätyvät stratosfääriin, missä ne muuttuvat UV-säteilyn vaikutuksesta paremmin reagoiviksi. Niistä puolestaan osa aiheuttavat otsonin tuhoutumista.
Kaasujen vaikutusaika riippuu siitä, kuinka nopeasti ne muuttuvat stratosfäärissä. Merkittävimpien otsonia tuhoavien yhdisteiden ikä vaihtelee vuodesta sataan vuoteen. Yli kaksi vuotta säilyvät kaasumolekyylit vaeltavat useita kertoja ilmakehän kerrosten välillä, ennen kuin ne alkavat vaikuttaa otsonikatoon.
Klooria ja bromia pääsee stratosfääriin myös luonnollisista lähteistä, kuten tulivuorista, joista vapautuu ilmakehään suuria määriä kloori- ja fluorivetyä, sekä maasta ja merestä vapautuvasta metyylikloridista ja -bromidista. Stratosfäärissä olevasta kloorista arviolta noin 16 % ja bromista 27–42 % on luonnollista alkuperää. Ihmistoiminnan vaikutusta pidettiin aiemmin luonnollisten lähteiden rinnalla merkityksettömän pienenä, mutta sateiden ansiosta vain hyvin pieni osa luonnollisesta kloorista pääsee ylempään ilmakehään vahingoittamaan otsonikerrosta. Sen sijaan esimerkiksi CFC-yhdisteet ovat veteen liukenemattomia ja pääsevät siksi esteettä stratosfääriin. Vain hyvin voimakkaat tulivuorenpurkaukset voivat aiheuttaa kloorin kulkeutumista suoraan stratosfääriin.lähde?
Voimakkaiden tulivuorenpurkausten lisäksi otsonia tuhoavia yhdisteitä vapautuu suoraan stratosfääriin avaruussukkuloiden laukaisujen yhteydessä. Avaruuslentojen otsonia tuhoavat päästöt ovat kuitenkin merkityksettömän pieniä sekä muihin ihmisen aiheuttamiin että luonnollisiin päästöihin nähden. Eräs huolenaihe ovat stratosfäärissä lentävien yliäänikoneiden päästöt. Ongelma on monimutkainen: Yliäänikoneet päästävät stratosfääriin typen oksideja NO ja NO2, jotka voivat katalysoida otsonin tuhoutumisreaktioita. Toisaalta typpidioksidi NO2 reagoi kloorin kanssa sitoen sitä reserviyhdisteiksi, mikä hillitsee otsonikatoa. Ilmeisesti yliäänikoneiden vaikutus otsonikatoon ei ainakaan toistaiseksi ole suuren suuri, ja koneita kehitetään jatkuvasti vähäpäästöisemmiksi. Nykyisten ylätroposfäärissä ja alastratosfäärissä lentävien aliäänikoneiden päästöt sen sijaan lisäävät otsonin määrää siitä huolimatta, että niiden aerosolipäästöillä on otsonia vähentävä vaikutus.
Kloori muuttuu otsonin kannalta vaarattomaksi vasta, jos sen kanssa reagoi jokin inaktivoiva aine, kuten metaani- (CH4), typpidioksidi- (NO2) tai peroksidimolekyyli (HO2). Tällöin aktiivinen kloori sitoutuu otsonille vaarattomiksi reserviyhdisteiksi kuten suolahapoksi (HCl) tai kloorinitraatiksi (ClONO2). Pelkät halogeenien katalysoimat reaktiot eivät sen vuoksi riitä selittämään kadon voimakkuutta eivätkä sitä, miksi otsonia tuhoutuu eniten Etelämantereella ja suhteellisen alhaisissa korkeuksissa. Sen selittämiseen tarvitaan aerosolien (ilmakehässä leijuvien hiukkasten) pinnalla tapahtuvia reaktioita, joissa kloori pääsee vapautumaan reserviyhdisteistä ja jatkamaan otsonin tuhoamista.lähde?
Otsonia tuhoavat yhdisteet

| Aine | ODP-kerroin | Elinikä (vuosia) |
| --- | --- | --- |
| Haloni 1301 (CBrF3) | 10,0 (15,9) | 65 |
| Haloni 2402 (C2Br2F4) | 6,0 (13,0) | 20 |
| Haloni 1211 (CBrClF2) | 3,0 (7,9) | 16 |
| Hiilitetrakloridi (CCl4) | 1,1 (0,82) | 26 |
| CFC-11 (CCl3F) | 1,0 | 45 |
| CFC-12 (CCl2F2) | 1,0 (0,82) | 100 |
| CFC-113 (C2Cl3F3) | 0,8 (0,85) | 85 |
| Metyylibromidi (CH3Br) | 0,6 (0,66) | 0,8 |
| 1,1,1-trikloorietaani (CH3CCl3) | 0,1 (0,16) | 5,0 |
| HCFC-22 (CHClF2) | 0,05 (0,04) | 11,9 |
Joidenkin otsonikerrosta tuhoavien aineiden ODP-kertoimet Montrealin pöytäkirjan mukaan ja eliniät. Suluissa olevat arvot ovat Maailman ilmatieteen järjestön vuonna 2011 julkaiseman päivityksen mukaisia.
Otsonia tuhoavat yhdisteet > Otsonituhopotentiaali

Klooriyhdisteiden uskotaan olevan merkittävin otsonikadon aiheuttaja. Miltei kaikki ihmisperäiset päästöt kulkeutuvat stratosfääriin troposfäärin kautta. Yhdisteiden tulee olla riittävän pitkäikäisiä, jotta ne pääsevät stratosfääriin: otsonikadon kannalta esimerkiksi vesiliukoisilla klooriyhdisteillä ei siis ole suurta merkitystä. Aineen kykyä tuhota otsonia mitataan niin kutsutulla otsonituhopotentiaalilla (ODP). Asteikko on suhteutettu trikloorifluorimetaaniin (CFC-11), jonka ODP-kertoimeksi on asetettu yksi.
Otsonia tuhoavat yhdisteet > CFC-yhdisteet

CFC-yhdisteet (chlorofluorocarbon eli kloorifluorihiilivedyt), joihin usein viitataan tuotenimellä freonit, ovat tärkein otsonikatoa aiheuttava yhdisteryhmä. Keskeisimmät CFC-yhdisteet ovat trikloorifluorimetaani CFC-11, difluoridikloorimetaani CFC-12 ja triklooritrifluorietaani CFC-113. CFC-yhdisteet ovat täysin halogenoituja eli niissä vetyatomit on korvattu fluorilla ja kloorilla.
CFC-yhdisteet ovat edullisia, paloturvallisia ja myrkyttömiä, joten niitä käytettiin monissa erilaisissa sovelluksissa. CFC-yhdisteitä on käytetty ilmastointijärjestelmissä, kylmälaitteissa, suihkepullojen ponnekaasuina, liuottimina ja eristemateriaalien vaahdotusaineena. CFC-yhdisteitä pidettiin pitkään synteettisinä, mutta tulivuorenpurkauksien on havaittu vapauttavan ilmakehään ainakin CFC-11:tä. Nämä päästöt ovat kuitenkin ihmisperäisiin päästöihin verrattuna merkityksettömän pieniä.
CFC-yhdisteiden käyttöä on onnistuttu vähentämään, koska niille on löytynyt sopivia korvaavia yhdisteitä. Alkuvaiheessa näitä ovat etenkin osittain halogenoidut kloorifluorihiilivedyt eli HCFC-yhdisteet, myöhemmin fluorihiilivedyt eli HFC-yhdisteet ja perfluorihiilivedyt eli PFC-yhdisteet. Useimmat näistä ovat kuitenkin voimakkaita kasvihuonekaasuja ja aiheuttavat itsekin otsonikatoa, joskin vähemmän kuin CFC-yhdisteet. HCFC-yhdisteet sisältävät vähemmän klooria kuin CFC-yhdisteet ja ovat huomattavasti lyhytikäisempiä, mutta pieni osa niistä pääsee kuitenkin stratosfääriin. Siksi tavoitteena on luopua niiden käytöstä maailmanlaajuisesti vuoteen 2040 mennessä. Esimerkiksi EU:ssa niiden käyttö muussa kuin kylmä- ja ilmastointilaitteiden huollossa on kielletty, ja lopullisesti ne kielletään vuoden 2015 alusta lähtien. HFC-yhdisteet eivät sisällä klooria lainkaan, mutta useat niistä ovat varsin pitkäikäisiä. Voimakkaan kasvihuonevaikutuksen vuoksi myös CFC-yhdisteiden korvaajina käytettyjen fluoriyhdisteiden päästöjä halutaan vähentää. Korvaavia yhdisteitä voisivat kylmälaitteissa olla esimerkiksi ammoniakki ja hiilidioksidi.
Otsonia tuhoavat yhdisteet > Halonit

Otsonia tuhoavista yhdisteitä ovat merkittäviä myös bromia sisältävät yhdisteet, joista tärkeimmät ovat halonit ja metyylibromidi (CH3Br). Halonit ovat CFC-yhdisteiden kaltaisia aineita, jotka sisältävät kloorin ja fluorin lisäksi bromia. Haloneita on käytetty sammuttimissa, sillä ne sammuttavat tulipalon tehokkaasti eikä ne aiheuta ihmisille haittaa suositellussa annoksissa. Niiden otsonituhopotentiaali on kuitenkin suuri, bromitrifluorimetaanin potentiaali on suurin tunnetuista aineista. Suomessa haloneita ei ole saanut käyttää sammutuslaitteissa vuoden 1999 jälkeen.
Otsonia tuhoavat yhdisteet > Muut yhdisteet

Metyylibromidia on käytetty erityisesti tuholaistorjunnassa, ja sillä on parannettu myös museoesineiden ja elintarvikkeiden säilyvyyttä. Metyylibromidia erittyy ilmaan myös biomassan polton sivutuotteena. Yhdisteestä tunnetaan monia toisistaan poikkeavia muotoja, ja 1,1,1-metyylibromidin luonnolliset päästöt ovat kaikista muista otsonia tuhoavista aineista poiketen suuremmat kuin ihmisen aiheuttamat päästöt.
Lyhytikäiset kloori- ja bromiyhdisteet (elinikä alle vuosi) vaikuttavat otsonikatoon vain vähän, koska niitä ei pääse stratosfääriin suuria määriä. Niiden osuus stratosfäärin kloorin ja bromin määrästä on edelleen epäselvä. Tulevaisuudessa lyhytikäisten yhdisteiden merkitys kuitenkin kasvaa, kun pitkäikäisten yhdisteiden päästöt vähenevät. Tällä hetkellä niiden vaikutuksen arvioidaan olevan pieni, mutta merkittävä: esimerkiksi stratosfäärin bromista melko huomattavan osan (15 %) arvellaan olevan peräisin luonnollisista, lyhytikäisistä yhdisteistä kuten bromoformista (CHBr3). Kloorille vastaava luku on vain 1–2 %.
Muita otsonikatoa aiheuttavia yhdisteitä ovat muun muassa hiilitetrakloridi, trikloorietaani ja bromikloorimetaani. Hiilitetrakloridi on näistä merkittävin: sen osuus stratosfäärin kloorin lähteenä oli 12 % vuonna 1999 Hiilitetrakloridin päästöt ovat ihmisperäisiä, mutta sen käytöstä on pitkälti luovuttu jo aineen myrkyllisyydenkin vuoksi. Kaikkien näiden samoin kuin halonien ja CFC-yhdisteiden käyttö on kielletty Suomessa joitakin harvoja käyttökohteita lukuun ottamatta.
Otsonikerroksessa havaitut muutokset > Koostumuksen muutokset

Otsonin pitoisuus ilmakehässä muuttuu tavallisesti melko hitaasti. Se noudattaa vuosittain toistuvaa säännöllistä sykliä. Pohjoisilla napa-alueilla otsonin määrä on maksimissaan keväällä maalis–huhtikuussa. Etelässä tilanne on voimakkaan otsonikadon vuoksi päinvastainen ja otsoniminimi havaitaan syys–lokakuussa (keväällä). Auringon aktiivisuuden 11-vuotinen sykli näkyy myös otsonikerroksessa, ja voimakkaat tulivuorenpurkaukset voivat vaikuttaa otsonin määrään muutaman vuoden ajan. Vielä lyhyemmän aikavälin muutoksia ovat otsonin vuorokautisvaihtelut. Otsonin määrä reagoi esimerkiksi ilmanpaineen ja säätilojen muutoksiin.lähde?
Merkittävää otsonikerroksen ohentumista ei tapahtunut ennen 1970-luvun loppua. Alemman stratosfäärin viilenemistä on havainnoitu ainakin vuodesta 1960 lähtien.
Maailmanlaajuisesti kokonaisotsonin määrä on laskenut vuoteen 2006 mennessä noin 3,5 % vuosien 1964–1980 keskimääräisestä tasosta. Kato on ollut hieman suurempaa eteläisellä kuin pohjoisella pallonpuoliskolla. Otsonin määrä ei ilmeisesti ole enää laskussa, vaan arvot ovat pysytelleet melko vakaina vuosituhannen taitteesta lähtien. Tropiikissa otsonikatoa ei ole tapahtunut käytännössä lainkaan. Havaintojen mukaan otsonikato on ollut suurinta alastratosfäärissä, mutta siellä otsonin määrä on lisääntynyt vuoden 1996 jälkeen. Ylästratosfäärissä otsonin määrä väheni merkittävästi (keskileveysasteilla 10–15 %) vuosina 1979–1995, minkä jälkeen otsonin määrä on pysynyt vakaana. Keskileveysasteiden otsonikadosta suuri osa johtuu siitä, että polaaripyörteen purkautuessa sen sisällä ollut vähäotsoninen ilma sekoittuu muuhun ilmakehään. Pohjoisen pallonpuoliskon otsonikadosta tämä selittää noin kolmanneksen, eteläisen jopa puolet.
Samaan aikaan kun otsonipitoisuudet ovat vähentyneet yläilmakehässä, alailmakehän haitallinen otsoni on lisääntynyt. Alatroposfäärin otsonikonsentraation on havaittu viimeisen vuosisadan aikana kasvaneen 20–100 %, mutta tulos on epävarma, koska kovin vanhoja mittaussarjoja ei ole