stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sljudjanka

| Sljudjanka Слюдянка |
| --- | --- |

 vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Irkutskin alue
Piiri:  Sljudjanka
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  38 km²
Korkeus:  470 m
Väkiluku (2009):  19 000
 – Väestötiheys:  500 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+8 (MSK+5)
 
 www.sludyanka.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sljudjanka (ven. Слюдя́нка) on kaupunki Irkutskin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Baikaljärven etelärannalla 127 kilometriä Irkutskista etelään. Kaupunki on Sljudjankan piirin keskus. Sen kautta kulkee Irkutskin ja Ulan-Uden välinen valtatie sekä Siperian rautatie. Paikkakunnalla on kaksi asemaa; toiselta haarautuu historiallinen Baikalin rantaan louhittu sivurata Baikalin taajamaan. Asukkaita on 19 000 henkeä (vuonna 2009).
Kaupunki on perustettu vuonna 1936. Siellä toimii rautatieliikenteen yrityksiä sekä kaivos- ja rakennustarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sljudjanka Wikimedia Commonsissa
Sljudjankan piirin sivusto (venäjäksi)
Irkutskin alueen kaupungit
Skvaleenisyntaasi

Malli ihmisen skvaleenisyntaasin rakenteesta
Skvaleenisyntaasi eli farnesyylidifosfaattifarnesyylitransferaasi on entsyymi, joka katalysoi skvaleenin biosynteesiä kahdesta farnesyylipyrofosfaattimolekyylistä. Entsyymillä on tärkeä rooli sterolien, kuten kolesterolin biosynteesissä. Ihmisellä skvaleenisyntaasin tuotantoa säätelee FDFT1-geeni, joka sijaitsee kromosomissa 8p23.1-p22. Geeniä tavataan kaikissa ihmisen kudoksissa, mutta erityisen aktiivinen se on maksassa ja hypotalamuksessa.
Reaktiomekanismi

Skvaleenisyntaasi tarvitsee toimiakseen koentsyymikseen NADPH-molekyylin ja magnesiumioneita. Kahden farnesyylipyrofosfaattimolekyylin kondensoituminen skvaleeniksi tapahtuu kahdessa vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa muodostuu karbokationien kautta syklopropaanirenkaan sisältävä välituote, preskvaleenidifosfaatti. Seuraavassa vaiheessa tästä irtoaa pyrofosfaatti-ioni ja muodostuu karbokationi, jonka hiilirunko järjestäytyy uudelleen, jolloin muodostuu allyylinen karbokationi. Viimeisessä vaiheessa tämä karbokationi pelkistetään NADPH:n avulla skvaleeniksi.
Olosuhteet ja inhibiittorit

Skvaleenisyntaasi toimii entsyymistä riippuen parhaiten, kun lämpötila on 25–60 °C ja pH on 5,2–7,6. Entsyymin inhibiittoreista useat ovat rakenteeltaan hyvin lähellä farnesyylipyrofosfaattia tai preskvaleenidifosfaattia. Muita entsyymin toimintaa haittaavia yhdisteitä ovat muun muassa klorogeenihappo ja deoksikoolihappo.
Skvaleenisyntaasin inhibiittoreiden käyttöä mahdollisina veren kolesterolipitoisuutta vähentävinä lääkkeinä tutkitaan. Tehokkaimmaksi on osoittautunut lapakistaatti eli TAK-475
Hiirillä skvaleenisyntaasientsyymin puute aiheuttaa kohdun kehittymisen heikkenemistä, alkioiden kuolemia ja hermostoputkien toiminnan vaurioita.
Sjasstroi

| Sjasstroi Сясьстрой |
| --- | --- |
 1930-luvun alussa valmistunut Sjasstroin kulttuuritalo.
 vaakuna
 Sjasstroi
 Koordinaatit: 60°08′15.6″N, 32°33′58.7″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Olhavan piiri
Perustettu:  1926
Kaupungiksi:  1992
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  517,17 km²
Väkiluku (2012):  14 300
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  187420
Suuntanumero(t):  +7 81363
 
 Kaupungin kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sjasstroi (ven. Сясьстро́й) on kaupunki ja kaupunkikunta Leningradin alueen Olhavan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Säsjoen alajuoksulla 40 kilometriä Olhavasta koilliseen. Kaupungissa on 13 600 ja kunnassa 14 300 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Sjasstroin kunnan pinta-ala on 517,17 neliökilometriä, josta 401,41 neliökilometriä on Laatokan vesialuetta. Se rajoittuu koillisessa Selivanovon, etelässä Koltšanovon ja lännessä Issadin maalaiskuntiin. Maapinta-alasta 73,1 % on metsää, 12,2 % asuinaluetta, 6,7 % maatalousmaata ja 3,4 % teollisuusaluetta.
Seutu kuuluu Laatokan alankoon. Tärkeimmät joet ovat kunnan alueella Laatokkaan laskeva Säsjoki ja sen sivujoki Valgomka. Laatokan rantaa myötäilevät vanha ja uusi Laatokan kanava. Hyötykaivannaisiin kuuluvat turve, hiekka, savi ja fosforiitti. Kaupungin ilmanlaatu on sellu- ja paperitehtaan saasteista huolimatta tyydyttävä, mutta Säsjoki on pahasti saastunut.
Kaupungin lisäksi kuntaan kuuluu Avorovon taajama ja 9 kylää: Matejevo, Otajevo, Perevoz, Pjohalevo, Podrjabinje, Pulnitsa, Rogoža, Ryžkogo ja Sudemje. Toiseksi suurin asutuskeskus on yli 300 hengen Avrovo.
Asukasluvun kehitys
| 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 7 178 | 12 915 | 17 541 | 16 122 | 13 969 | 14 409 |
Historia

Säsjoen kauppataajama Sjasskije Rjadki mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1582. Sen kautta kulki Tihvinän vesitie, jonka liikennöintiä helpottamaan rakennettiin 1700-luvun alussa vanha ja 1860-luvulla uusi Laatokan kanava. Vuonna 1926 paikkakunnalle ryhdyttiin rakentamaan Säsjoen selluloosa- ja paperikombinaattia, jonka viereen nousi Sjasstroin asuinalue. Seuraavana vuonna se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen. Toisen maailmansodan aikana osa tehdasta evakuoitiin ja Valgomkajoen suuhun rakennettiin piiritettyä Leningradia palvellut telakka. Sjasstroista tuli kaupunki vuonna 1992.
Liikenne, talous ja palvelut

Sjasstroin läpi kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen valtatie M18. Paikalliselta linja-autoasemalta on yhteydet muun muassa Olhavaan, Pietariin, Petroskoihin, Aunukseen, Vytegraan ja Tšerepovetsiin. Kaupungin sisällä ei ole julkista liikennettä. Lähin rautatieasema on Muurmannin radalla Lungatšissa seitsemän kilometrin päässä kaupungista.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat jalostus (50 % vuonna 2012), kauppa (14 %) sekä erilaiset julkiset palvelut. 31 % työvoimasta työskentelee kunnan ulkopuolella. Sjasstroi on tyypillinen yhden tehtaan kaupunki, jossa Säsjoen selluloosa- ja paperitehdas vastaa henkilöstön vähennyksistä huolimatta yksinään 45 prosentista työpaikoista (vuonna 2011). Tehdas tuottaa nykyään lähinnä wc-paperia, paperipyyhkeitä ja lautasliinoja tuotemerkillä Mjagki znak ja se on yksi alan suurimmista toimijoista Venäjällä. Lisäksi kaupungissa toimii elintarviketehdas Volhovhleb, veneitä valmistava Naši Lodki sekä liikennepalveluyritys Himprom. Novaja Gollandija -niminen yritys kasvattaa ruusuja kasvihuoneissa. Aleksinon maatalousyritys on käytännössä lopettanut toimintansa.
Kaupungissa toimii neljä lastentarhaa, kaksi yleissivistävää koulua, erityiskoulu, lasten luomistyön keskus, musiikki- ja taidekoulut sekä ammattikoulu. Kulttuurilaitoksia ovat kaupungin kulttuuritalo, neljä kirjastoa sekä kulttuuri- ja vapaa-aikapuisto. Terveyspalveluihin kuuluvat piirisairaala, poliklinikka, ensiapuasema, Avrovon lääkintäasema sekä sellu- ja paperitehtaan parantola. Kaupungin alueella toimii myös mielisairaala ja yksityinen hyväntekeväisyyslaitos. Lukuisten kauppojen lisäksi Sjasstroissa on useita ruokaloita, kahviloita ja baareja. Paikallislehtenä ilmestyy Sjaski rabotši.
Nähtävyydet ja matkailu

Seudulta on löydetty viisi muinaista asuinpaikkaa. Rakennusmuistomerkkejä ovat Laatokan kanavat muistopatsaineen, Rogožan kylän Jumalansynnyttäjän kirkko sekä Sjasstroin Jumalansynnyttäjän kuolonuneen nukkumisen kirkko ja tsasouna. Mihail Petraševskin Matejevon kylän luona vuosina 1847–1848 asuma talo on valtakunnallinen suojelukohde. Kulttuurihistoriallista arvoa on myös leningradilaisten konstruktivistien suunnittelemalla alkuperäisellä asuintaajamalla (1925–1932), sen julkisilla rakennuksilla sekä sellu- ja paperitehtaan vuonna 1935 valmistuneella ensimmäisellä vaiheella. Kaupungissa on useita toisen maailmansodan muistomerkkejä.
Sjasstroin matkailupotentiaali perustuu sen historiallisiin nähtävyyksiin, Säsjoen rantamaisemiin ja Laatokan läheisyyteen. Matkailupalvelut ovat toistaiseksi vähäisiä. Majoitusta tarjoaa pieni hotelli Avrovon liikuntakompleksissa. Kaupungissa suunnitellaan erityisesti veneilyn kehittämistä.
Aiheesta muualla

Sjasstroin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Sjasstroi Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa (venäjäksi)
Sjasjoen selluloosa- ja paperikombinaatin sivusto (venäjäksi), (englanniksi)
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
Vera Slutskaja

Vera Klimentjevna Slutskaja (ven. Ве́ра Климе́нтьевна Слу́цкая; oikealta nimeltään Berta Bronislavovna, ven. Бе́рта Бронисла́вовна; 17. syyskuuta (J: 5. syyskuuta) 1874 – 12. marraskuuta 1917) oli juutalaissyntyinen venäläinen vallankumouksellinen.
Ammatiltaan Vera Slutskaja oli hammaslääkäri. Hän liittyi vallankumoukselliseen liikkeeseen vuonna 1898 ja vuodesta 1901 toimi sosiaalidemokraattisen juutalaisjärjestön Bundin jäsenenä. Vuonna 1902 hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen ja osallistui sen taistelujärjestön jäsenenä vuosien 1905–1907 vallankumoukseen Minskissä ja Pietarissa. Vuosina 1909–1912 Slutskaja asui Saksassa ja Sveitsissä. Vuonna 1913 hän palasi Pietariin, josta hänet seuraavana vuonna karkotettiin.
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Slutskaja toimi bolševikkipuolueen Pietarin komitean jäsenenä ja Hirvisaaren puoluekomitean sihteerinä. Hän osallistui puolueen 6. edustajakokouksen ja oli mukana lokakuun vallankumouksessa.
Slutskaja menehtyi ns. Kerenskin ja Krasnovin kapinan kukistamisen yhteydessä nykyisen Puškinin kaupungin lähellä. Pavlovskin kaupunki kantoi vuosina 1918–1944 hänen mukaansa nimeä Slutsk.
Skythes (vaasimaalari)

| Skythes> Σκύθης |
| --- | --- |
 Juhlija. Kalos-kirjoituksella ΕΠΙΛΥΚΟΣ ΚΑΛΟΣ, Epilykos kalos, ”Epilykos on kaunis”, varustettu tondo Skytheen kaksikielisellä tekniikalla maalaamasta kyliksistä, n. 510–500 eaa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 500-luku eaa.
Kuollut: 500/400-luku eaa.
Ammatti:  vaasimaalari
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 520–505/490 eaa.
Taidesuuntaus:  punakuviokeramiikka
Skythes (m.kreik. Σκύθης, Skythēs) oli antiikin kreikkalainen vaasimaalari, joka maalasi attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa arkaaisella kaudella noin vuosina 520–505/490 eaa.
Skythes oli varhaisia punakuviomaalareita. Hänen signeerauksensa tunnetaan useista vaaseista. Yhteensä hänen nimiinsä on laitettu ainakin 60 eri vaasia. Punakuviotekniikan lisäksi hän käytti myös kaksikielistä tekniikkaa. Hän toimi mahdollisesti myös savenvalajana, ja tässä hänen arvellaan toimineen yhdessä Kakhrylionin kanssa.
Teoksia

Kaksikasvoinen aryballos, n. 520–510 eaa.
Kyliks, n. 520 eaa.
Kyliks, n. 510 eaa.
Kyliksin osa, n.  510–500 eaa.
Kaksikasvoinen aryballos, n. 510–500 eaa.
Slavuta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Slavuta Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area
Simon Slåttvik

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Simon Slåttvik |  Simon Slåttvik |  Simon Slåttvik |  |
Maa:  Norja
Yhdistetty
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Oslo 1952 | yhdistetty |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Lake Placid 1950 | yhdistetty |  |
Simon Slåttvik (24. heinäkuuta 1917 Valnesfjord – 3. toukokuuta 2001 Lillehammer) oli norjalainen yhdistetyn urheilija. Hänen uransa menestyksekkäimmät vuodet ajoittuivat 1950-luvun alkuun, jolloin hän oli maailman huipulla.
Slåttvik voitti yhdistetyssä ensimmäisen kerran Norjan-mestaruuden vuonna 1947. Seuraavana vuonna häntä ei valittu Sankt Moritzin olympialaisiin mutta pian kisojen jälkeen hän voitti yhdistetyn Holmenkollenilla, jossa hän oli ykkönen myös vuosina 1950 ja 1951. Lake Placidin MM-kisoissa 1950 Slåttvik sijoittui pronssille oltuaan hiihto-osuudella yli 5,5 minuuttia Suomen Heikki Hasua hitaampi vaikka olikin paras mäkiosuudella. Oslon talviolympialaisissa 1952 Slåttvik voitti olympiakultaa 4,1 pisteen erolla Heikki Hasuun. Falunin MM-kisoissa 1954 hän sijoittui viidenneksi Norjan viitoisvoittoon päättyneessä kilpailussa.
Norjan mestaruuksia Slåttvik voitti urallaan 14 kappaletta. Hän oli ensimmäinen norjalainen yhdistetyn mies, joka hyppäsi mäestä yli 100 metriä. Oberstdorfin lentomäessä hän hyppäsi 125-metrisen hypyn vuonna 1952.
Slangi

Slangi on tietyn pienryhmän puhetapa, ”sosiaalinen murre”, joka poikkeaa yleiskielestä sanastoltaan ja tyyliltään. Pienryhmiä voivat olla esimerkiksi ikä- tai harrastusryhmät. Yleisesti slangi tarkoittaa kielimuotoa, joka ei ole paikallismurre eikä erikoisalan kieltä vaan jonkin sosiaalisen ryhmän oma kielimuoto. Käytännössä myös joidenkin ammattialojen kieltä kutsutaan usein slangiksi, mutta oikeampi nimitys olisi jargon.lähde?
Slangille on ominaista, että se muuttuu nopeasti ja pysyy siten elävänä. Kielikuvien eli metaforien käyttö ei tavallisesti kuulu slangiin, mutta kiertoilmaukset ovat yleisiä. Slangissa saatetaan suosia tietynlaista sananmuodostustapaa. Tunnettuja slangeja ovat muun muassa Stadin slangi, inttislangi, kaanaan kieli ja nettislangi.lähde?
Kirjallisuutta

Lipsonen, Leo: Vankilaslangin sanakirja.  Helsinki:  Vankeinhoidon koulutuskeskus: VAPK-kustannus, 1990.  ISBN 951-37-0261-8
Söderlund, Mats &  Wahrman, Niklas: Urbaani sanakirja.  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5586-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikikirjastossa on aihe: Vierassanojen sanakirja
Sitaatteja aiheesta Slangi Wikisitaateissa
Urban Dictionary. (englanniksi)
Urbaani sanakirja. (suomeksi)
Pentti Skön

Pentti Olavi Skön  (20. maaliskuuta 1930 Iisalmen maalaiskunta – 23. helmikuuta 2013 Pieksämäki) oli suomalainen Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustaja. Hän edusti Mikkelin läänin vaalipiiriä 1983–1987.
Skön toimi liikenteenharjoittajana 1951–1972, torinvalvojana 1972–1983, kunnes nousi kansanedustajaksi. Kansanedustajakauden jälkeen hän toimi edelleen kunnallispolitiikassa ja luottamustehtävissä.
Teokset

Vallan kahdet kasvot.  Pieksämäki:  P. Skön, 1988.  ISBN 952-90-0117-7
Aiheesta muualla

.aspx Pentti Skön Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
| n k Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (17):  Arranz  Bogdanoff (1984–1987)  Eklund  Enävaara (1983–1984†)  Joutsenlahti  Jyrkilä  Kettunen  Kortesalmi  Koskinen  Leppänen  Mäkipää  Pohto  Ratu  Riihijärvi  Skön  Vainio  P. Vennamo  V. Vennamo 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Slovakian juutalaiset

Slovakian juutalaiset ovat juutalainen etninen vähemmistö Slovakiassa. Maan yhteisöllä on pitkä historia, mutta se pieneni huomattavasti holokaustin ja maastamuuton seurauksena. Nykyisin maassa asuu noin 2 700 juutalaista ja heistä valtaosa maan pääkaupungissa Bratislavassa.
Smaragdirannikko

Smaragdirannikko sijaitsee Galluran alueella Koillis-Sardiniassa.
Smaragdirannikkoa
Smaragdirannikko (Costa Smeralda) on 55 kilometriä pitkä osuus Sardinian rannikosta. Se sijaitsee saaren koillisosassa Sassarin maakunnassa. Se on karua mutta kaunista seutua, ja siellä on noin 80 hiekkarantaa. Vuonna 1961 Aga Khanin johtama yhtymä osti koko tämän alueen ja alkoi kehittää siitä lomanviettoaluetta rahakkaille rakentaen venesatamia ja luksushotelleja. Alueen keskuspaikka on Porto Cervo.
Skrunda

| Skrunda |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Skrunda
 Koordinaatit: 56°40′N, 22°0′E 
Valtio:   Latvia
Kunta:  Skrunda
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Nellija Kleinberga
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  7,9 km²
Väkiluku (2016)  ():  2 234
 – Väestötiheys:  282,5 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
 
 http://www.skrunda.lv/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Skrunda (saks. Schrunden) on kaupunki Kuurinmaalla Latviassa, noin 150 kilometriä Riiasta luoteeseen. Vuonna 2005 siellä oli asukkaita 2637.
Historia

Skrunda mainittiin ensimmäisen kerran vuonna 1253 historiallisissa lähteissä. Liivin ritarikunta rakensi sinne linnan vuonna 1368, mutta se on tuhottu.
Kaupunginoikeudet Skrunda sai vuonna 1996 ja se onkin Latvian uusin kaupunki.
Tutka-asema

Neuvostoliitto rakensi Skrundan lähelle vuonna 1964 sotilasalueen, joka sijaitsee noin 9 km Skrundan keskustasta pohjoiseen. Alueen ensimmäinen tutka Dnepr pystytettiin vuonna 1967, jolloin se aloitti toimintansa, valmiiksi se saatiin vuonna 1971. Vuonna 1984 siellä alettiin työstää toista tutkaa Darjalia.
Latvian itsenäistyttyä tämä antoi Venäjän sotilaiden kuitenkin pitää Skrundan tutka-aseman käytössään ja sitä ylläpidettiinkin vuoteen 1998 asti. Tutkarakennukset on tuhottu, mutta sotilasalueella on vielä jäljellä muita autioituneita rakennuksia. Latvian yksityistämisvirasto myi tukikohdan yhteyteen rakennetun pienen kaupungin huutokaupalla 2010. Tukikohdan osti huutokaupassa venäläisyritys Aleksejevskoje-Serviss, joka maksoi kaupungista 2,2 miljoonaa euroa. Yritys sai kaupassa 45 hehtaaria maata, kymmenen asuinkerrostaloa, kaksi yökerhoa ja ostoskeskuksen.
Tutkan sähkömagneettisen säteilyn terveysvaikutuksia on tutkittu ja sen on todettu aiheuttaneen terveyshaittoja lähialueen lapsille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
kuva Skrundasta (Arkistoitu – Internet Archive), 7. huhtikuuta 1996
Skrundan keskustan kartta (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Latvian kaupungit |
| --- | --- |
Tasavallan kaupungit: Daugavpils ·  Jēkabpils ·  Jelgava ·  Jūrmala ·  Liepāja ·  Ogre ·  Rēzekne ·  Riika (latv. Riga) ·  Valmiera ·  Ventspils
Kunnalliset kaupungit: Ādaži ·  Ainaži ·  Aizkraukle ·  Aizpute ·  Aknīste ·  Aloja ·  Alūksne ·  Ape ·  Auce ·  Baldone ·  Baloži ·  Balvi ·  Bauska ·  Brocēni ·  Cēsis ·  Cesvaine ·  Dagda ·  Dobele ·  Durbe ·  Grobiņa ·  Gulbene ·  Iecava ·  Ikšķile ·  Ilūkste ·  Jaunjelgava ·  Kandava ·  Kārsava ·  Ķegums ·  Ķekava ·  Koknese ·  Krāslava ·  Kuldīga ·  Lielvārde ·  Līgatne ·  Limbaži ·  Līvāni ·  Lubāna ·  Ludza ·  Madona ·  Mārupe ·  Mazsalaca ·  Olaine ·  Pāvilosta ·  Piltene ·  Pļaviņas ·  Preiļi ·  Priekule ·  Rūjiena ·  Sabile ·  Salacgrīva ·  Salaspils ·  Saldus ·  Saulkrasti ·  Seda ·  Sigulda ·  Skrunda ·  Smiltene ·  Staicele ·  Stende ·  Strenči ·  Subate ·  Talsi ·  Tukums ·  Valdemārpils ·  Valka ·  Vangaži ·  Varakļāni ·  Viesīte ·  Viļaka ·  Viļāni ·  Zilupe
Škoda 105 ja 120

Škoda 105S.
Škoda 105/120 on AZNP:n vuonna 1976 esittelemä mallisarja. Sarja korvasi sitä edeltäneen 100/110-sarjan. Kuten edeltäneessäkin sarjassa, mallinumerot juontuvat moottorien iskutilavuuksista. Britanniassa mallista käytettiin nimeä Estelle. Ranskassa 105-malli myytiin poikkeuksellisesti nimellä 1050, sillä Peugeot oli rekisteröinyt nimiinsä kaikki kolminumeroiset mallikoodit, joiden keskimmäinen numero on 0.
Muunnelmat

Varusteluversioiden tunnuksina käytettiin yleisesti tunnuksia S (Standard), L (de Luxe), LS (de Luxe Special) ja GLS (Grand Luxe Special). Nämä sedan-mallit tehtiin Škodan päätehtaalla Mladá Boleslavissa. Coupé-mallia, jonka tehokkaampi versio tunnettiin nimellä Garde, valmistettiin vuodesta 1981 lähtien Kvasinyn tehtaalla ja vuoden 1982 toukokuusta lähtien myös Bratislavassa, ollen näin Slovakian ensimmäinen sarjatuotantoauto.
Sarjan halvimmat mallit olivat varustelultaan erittäin riisuttuja. Takaovien ikkunat eivät olleet avattavissa, ja sisäpuolen ovenvetimien virkaa toimittivat remmilenkit. Volyymimalliksi muodostui 120L, joka oli varustelultaan perustasoa. 1970-luvun lopussa malliston lippulaiva oli muun muassa kierroslukumittarilla ja neljällä etuvalolla varustettu 120LS. Vuonna 1982 sen yläpuolelle tuli 120GLS, ja LS jäi pois maahantuontiohjelmasta. GLS-mallissa oli muun muassa ergonomisemmin muotoillut etuistuimet ja tuulilasinpyyhkimien tihkukytkin.
Mallistoa uudistettiin syksyllä 1983, jolloin esiteltiin "leveä" M-sarja. Maahantuojalle oli jäänyt varastoon sen verran runsaasti vuosimallin 1983 GLS-malleja että niitä rekisteröitiin uusina ainakin vielä tammikuussa 1985.
| TEKNISIÄ TIETOJA | 105S, 105L | 120, 120L | 120LS, 120GLS, COUPÉ |
| --- | --- | --- | --- |
| Moottorin malli | 742.10 | 742.12 | 742.12X |
| Moottorin iskutilavuus, cm³ | 1046 | 1174 | 1174 |
| Sylinterin halkaisija / iskunpituus, mm | 68 / 72 | 72 / 72 | 72 / 72 |
| Suurin teho, kW / rpm, DIN | 33,9/4800 | 38,3/5000 | 42,7/5200 |
| Suurin vääntömomentti, Nm/rpm | 74,5/3000 | 85,2/3000 | 90,2/3250 |
| Puristussuhde | 8,5:1 | 8,5:1 | 9,5:1 |
| Massa; netto (brutto), kg | 855 (1255) | 875 (1255) | 885 (1285) |
| Huippunopeus, km/h | 130 | 140 | 150 |
| Kiihtyvyys 0–100 km/h, s | 23 | 19 | 17 |
| Polttoaineenkulutus, ECE; 90/120/kaupunkiajo, l/100 km | 6,4 / - / 9,4 | 6,7 / 9,4 / 9,7 | 6,7 / 9,4 / 9,7; Coupé: 6,5 / 9,2 / 8,9 |
Historiaa

1970-luvulla Škoda esitteli runsaasti erilaisia konseptiautoja, joissa moottori oli viety takaisin eteen. Konseptiautot olivat niin teknisesti kuin muotoilullisestikin ajan tasalla verrattuna vastaaviin läntisen Euroopan automalleihin. Valmistuslinjalle asti nämä autot eivät kuitenkaan koskaan päässeet. Erään version mukaan Neuvostoliitto ei sallinut satelliittivaltionsa tekevän parempia autoja kuin se itse sillä hetkellä tuotti, ja Tšekkoslovakian autoteollisuudelle oli annettu tehtäväksi tuottaa nimenomaan takamoottorisia autoja. Toisen selityksen mukaan Neuvostoliitto nimenomaan kannusti Škodaa kehittämään uusia ja ajanmukaisempia malleja, mutta jatkuva prototyyppien kehittäminen oli niellyt tehtaan rahat, eikä sillä ollut riittävästi resursseja tehdäkseen valmistuslinjoihinsa niiden tuotteistamisen edellyttämiä muutoksia.
Kun Škoda vuonna 1976 esitteli 105/120-mallin, se aiheutti suuren pettymyksen autoalan lehdistölle - ajanmukaisesti muotoiltuun koriin oli istutettu edellisestä mallisukupolvesta tuttu moottori ja voimansiirto, joita oli muutettu hyvin vähän. Perusrakenne periytyi sitäkin edeltäneestä mallista, eli vuonna 1964 esitellystä 1000MB:stä. Moottorin iskutilavuutta oli kasvatettu jatkamalla iskunpituutta 72 millimetriin. Korin suunnittelussa oli hyödynnetty etumoottorista prototyyppiä. Takamoottorisuudestaan huolimatta auton jäähdytin sijaitsi edessä, ja jäähdytysjärjestelmän kokonaistilavuus olikin 12,5 litraa.
Škoda 120 kaatui 15 km/h nopeudessa ruotsalaisen Teknikens Värld -lehden "hirvenväistötestissä", eli samassa kokeessa, missä Mercedes Benzin A-sarjalainen kaatui vajaat 20 vuotta myöhemmin – kuitenkin suuremmalla nopeudella. Škodan maahantuoja kielsi sen olevan mahdollista, ja koe uusittiin TV-kameroiden edessä. Kaatuminen toistui täsmälleen samalla tavalla kuin aiemminkin. Škodan kaarrekäyttäytymistä hillittiin muuttamalla rengaskokoa ja jousitusta, mutta tapauksen jälkeen takamoottoriset Škodat eivät käyneet erityisen hyvin kaupaksi Ruotsissa.lähde?
Vuosien varrella malliston koriin ja tekniikkaan on tehty seuraavia muutoksia:
1979: Takaluukun päälle lisätään ilmanottoaukot, ja niiden päälle muovinen ilmanohjain. Takavalopellin ritilä jää vastaavasti pois. Rengaskoko vaihtuu 155/14":sta 165/13":aan. Tavaratilan kannen avausmekanismi muuttuu vaijerikäyttöiseksi.
1980: Lain vaatimat etuistuinten niskatuet tulevat kaikkiin malleihin.
1981: Niin ikään lain vaatimuksesta takapenkille tulee turvavyöt ja etuvaloille pyyhkimet ja pesurit.
1982: Pyöreät etuvalot korvataan TV-ruutua muistuttavilla umpioilla. Loppuvuoden malleissa kromatut puskurit on korvattu lasikuituisilla.
1983: Ovien sisäkahvat ja muutamat muut sisätilojen osat muuttuvat. Loppukesästä esitellään uudistettu M-sarjan Škoda.