stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brasilialainen jujutsu
Historia

Gracien suvun historia Brasiliassa alkoi, kun George Gracie muutti aikanaan Skotlannista Brasiliaan. Hänen poikansa Gastão oli poliitikko Brasiliassa 1900-luvun alussa. Gastãolla oli avustajanaan jujutsu- ja judomestari Mitsuo Maeda, joka opetti Judoa (joka tuolloin tunnettiin vielä nimellä Kano Ju-jutsu) Gastãon pojalle Carlosille, joka taas opetti oppimansa veljilleen. Hélio Gracie, joka oli veljeksistä pienin ja kevyin, joutui kehittämään tekniikoita, koska ei saanut tekniikoita toimimaan isommille vastustajille. Näin alkoi kehittyä brasilialainen jujutsu, jonka pääkehittäjinä toimi Gracien perhe.
Brasilialainen jujutsu tuli maailmankuuluisaksi kun 1990-luvun puolivälissä Hélio Gracien poika, vain 84 kg painava Royce Gracie, voitti ylivoimaisesti kaikki vastustajansa ensimmäisessä, toisessa ja neljännessä Ultimate Fighting Championship-turnauksessa. Vaikka osa vastustajista oli huomattavasti häntä isokokoisempia, Roycen taktiikka oli pakottaa vastustajansa mattokamppailuun, ja saada heidät luovuttamaan joko kuristukseen tai lukkoon. Myös myöhemmin Brasilialaisen jujutsun edustajat ovat pärjänneet hyvin erilaisissa vapaaottelukilpailuissa. Toisaalta tilannetta on tasoittanut se, että muutkin, Gracieiden menestyksen nähtyään, ovat ruvenneet harjoittelemaan aiemmin aliarvioituja mattotekniikoita.
Suomessa ensikosketus lajiin saatiin vuonna 1997, kun Helsingin ju-jutsuklubilla järjestettiin viikonloppuleirejä Hokutoryu ju-jutsun harrastajille. Ohjaajina toimivat brasilialaiset Alexandre Paiva ja Roberto Mirenda sekä myöhemmin Fabio Gurgel.
Säännöt

Brasilialaisen jujutsun harjoittelu on perinteisesti jakautunut kolmeen osaan: itsepuolustus, vapaaottelu ja kilpailu. Kilpailumuodossa on säännöt ja pistelasku, ja ottelu päättyy joko pistevoittoon tai toisen ottelijan luovutukseen (lukko tai kuristus), tajuttomuuteen (kuristus) tai tuomarin keskeytykseen (loukkaantuminen, diskaus).
Pisteitä saa seuraavasti:
2 pistettä: Alasvienti, käännöt alta päälle, polvi vatsan päällä.
3 pistettä: Guardin ohitus.
4 pistettä: Mount-, backmount- ja backgrab-positiot.
Ottelussa on kiellettyä kaikenlainen lyöminen ja potkiminen, pureminen, hiuksista vetäminen, sormien työntäminen silmiin tai nenään, sukuelinten tahallinen vahingoittaminen, piennivelmanipulaatio ja doping-aineiden käyttö. Tekniikoista kiellettyjä ovat kaikki polven kiertoa aiheuttavat jalkalukot (esimerkiksi ns. heel hook) sekä niskaan tai selkärankaan kohdistuvat lukot. Jalkalukoista ainoastaan suora nilkkalukko on sallittu alle ruskeavöisille, ruskea- ja mustavöisille sallitaan lisäksi suora polvilukko sekä ns. toe hold-nilkkalukko.. Lisäksi erilaiset rannelukot ovat laillisesti kiellettyjä valkovöisillä.
Asu ja vyöjärjestelmä

Brasilialaisessa jujutsussa, niin kuin monessa muussakin kamppailulajissa, käytetään gi'tä. Gi saa virallisissa kilpailuissa olla väriltään sininen (royal blue), valkoinen tai musta, muttei sekoitettuna (esimerkiksi mustat housut ja valkoinen takki).
Brasilialaisessa jujutsussa on myös kaksi erilaista vyöjärjestelmää: aikuisille ja junioreille. Brasilialaisessa jujutsussa koulukunnasta riippuen järjestetään vyökokeita tai vyöarvoja myönnetään ilman vyökokeita yleisen teknisen osaamisen ja kamppailutaidon perusteella.
Moniin muihin lajeihin verrattuna brasilialaisessa jujutsussa mustan vyön saaminen kestää huomattavasti kauemmin. Mustan vyön saaminen kestää arviolta 10-15 vuotta, kun monissa muissa lajeissa sen saaminen kestää nopeimmillaan noin 4-6 vuotta. Toisaalta tähän vaikuttaa myös se että jo ensimmäisen asteen musta vyö on brasilialaisessa jujutsussa opettaja-arvo (joista käytetään nimitystä professori) kun monissa muissa lajeissa vasta neljännen asteen musta vyö on opettaja arvo ja ensimmäinen on vasta kaikki lajin perusteet osaava oppilas.
Brasilialaisessa jujutsussa voi myös kestää melko kauan saada sininen vyö, ensimmäinen vyö valkoisen vyön jälkeen. Monissa muissa lajeissa valkoisesta vyöstä pääsee ylöspäin 2-3 kuukaudessa ja tämä usein onkin peruskurssin tavoite. Brasilialaisessa jujutsussa harjoittelijalla voi vielä olla valkoinen vyö yli vuodenkin aktiivisen harjoittelun jälkeen. Harrastajan edistymistä merkkaa kuitenkin vyön lisäksi vyöhön kiinnitettävät natsat. Aluksi vyössä ei ole lainkaa natsoja mutta jokaisella vyöarvolla mustaan asti niitä voi kerätä yhteensä neljä. Kun vyössä on neljä natsaa, harrastajaa voidaan pitää kokelaana seuraavan vyöarvoon.
Junioreiden vyöarvot (16-vuotiaasta alaspäin)
Valkoinen
Harmaa
Keltainen
Oranssi
Vihreä
Aikuisten vyöarvot (16-vuotiaasta ylöspäin)
Valkoinen
Sininen
Purppura
Ruskea
Musta
Punamusta
Punavalkoinen
Punainen ja sinimusta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Brasilialainen jujutsu Wikimedia Commonsissa
Bjj-esittely (Arkistoitu – Internet Archive)
International Brazilian Jiu-Jitsu Federation
Suomen Brasilialaisen jujutsun liitto
HMS Brave (J305)

| HMS Brave |
| --- | --- |
 HMS Brave

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Blyth Shipbuilding and Dry Docks Company
Kölinlasku:  23. huhtikuuta 1942
Laskettu vesille:  4. helmikuuta 1943
Palveluskäyttöön:  3. elokuuta 1943
Loppuvaihe:  romutettu 1958
Tekniset tiedot
Uppouma:  850 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykki 4 x Oerlikon 20 mm
HMS Brave (viirinumerot J305 ja M305) oli Britannian kuninkaallisen laivaston 1943 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 30. toukokuuta 1941 Blyth Shipbuilding and Dry Docks Companyltä, missä köli laskettiin 23. huhtikuuta 1942. Se laskettiin vesille 4. helmikuuta 1943 ja valmistui vielä samana vuonna 3. elokuuta.
Päälliköt

HMS Braven päällikkönä oli 5. heinäkuuta 1943 alkaen aina huhtikuuhun 1946 komentajakapteeni Frank Seymour Tolliday.
Brittiläisen Intian valtameren alueen lippu

Brittiläisen Intian valtameren alueen lippu
Lipusta vuonna 1990 käytetty versio.
Brittiläisen Intian valtameren alueen lippu on Brittiläisellä Intian valtameren alueella 8. marraskuuta 1990 alkaen käytetty lippu, jolloin Elisabet II hyväksyi lipun käyttöön. Sitä käytetään alueen ainoassa asutuksessa, Diego Garcian atollin brittiläis-yhdysvaltalaisessa sotilastukikohdassa, Yhdysvaltain lipun rinnalla.
Lipun vasemmassa yläkulmassa on Ison-Britannian lippuna käytettävä Union Jack. Union Jack sekä kruunu symboloivat brittiläistä valtiovaltaa, sinivalkoiset aaltoviivat valtamerta ja palmu saaren luonnonkasvillisuutta.
Heittomerkki

|  ’ Välimerkit |
| --- | --- |
piste: .
pilkku: ,
kaksoispiste: :
puolipiste: ;
kysymysmerkki: ?
huutomerkki: !
heittomerkki: ’
lainausmerkit: ” ”, » », ’ ’
viivamerkit: -, –, —, −
sulkeet: ( ), [ ], { }, ⟨ ⟩
kolme pistettä: …
vinoviiva: /
kenoviiva: \
välilyönti:  
Heittomerkki eli apostrofi on rivin yläpuolista pilkkua muistuttava välimerkki, jota eräissä tilanteissa käytetään sanan sisällä sen rakenteen havainnollistamiseksi. Heittomerkki voi myös osoittaa sanan kirjoitusasuun tavallisesti kuuluvien tai joskus kuuluneiden kirjainten poisjäämistä eli heittymistä, mistä juontuvatkin sekä suomalainen nimi heittomerkki että vierassana apostrofi (m.kreik. ἀπόστροφος ’poisto, elisio’). Suomen kielessä heittomerkkiä on käytetty erityisesti loppuheiton merkkinä, mutta nykysuomen oikeinkirjoituksessa tätä ei yleensä enää pidetä tarpeellisena.
Heittomerkkiä käytetään lisäksi puolilainausmerkkinä, mutta tällöin se ei ole osa minkään yksittäisen sanan kirjoitusasua. Usein nimitykset heittomerkki ja puolilainausmerkki mielletään synonyymeiksi, vaikka ne viittaavat erilaisiin käyttötarkoituksiin. Muissa kielissä puolilainausmerkki voi olla erinäköinenkin kuin heittomerkki.
Muissa kielissä heittomerkkiä voidaan käyttää myös tarkkeenomaisena merkkinä, joka osoittaa jotain erityistä ääntämistapaa, kuten liudennusta, tai äännettä, kuten glottaaliklusiilia. Tällöin heittomerkki ei tosin välttämättä ole aivan oikeaoppinen vaihtoehto, vaan sillä voidaan korvata jokin samankaltainen merkki, jota käytössä oleva merkistö, fontti tai näppäimistö ei tue tai kirjoittaja oikein tunne. Samasta syystä heittomerkkiä usein käytetään yläpuolisen indeksointipilkun korvikkeena kulmaminuutteja tai jalkamittoja merkittäessä.
Käyttö > Suomen kielessä > Tavurajan merkkinä

Suomen kielessä heittomerkillä osoitetaan tavuraja, joka jää kahden saman vokaalin väliin; käytännössä tällainen tilanne voi syntyä vokaalien välisen k:n kadotessa astevaihtelun vuoksi:
Jos tavuraja tällöin jää kahden eri vokaalin väliin, heittomerkkiä ei yleensä käytetä, mutta selvyyden vaatiessa tämäkin on mahdollista:
Heittomerkillä on joskus voitu osoittaa k:n katoa silloinkin, kun vokaalien väliin ei muodostu tavurajaa, mutta nykysuomen oikeinkirjoitussääntöjen mukaista tämä ei ole:
Käyttö > Suomen kielessä > Vieraita sanoja taivutettaessa ja johdettaessa

Heittomerkillä erotetaan suomen kielessä taivutuspääte vieraskielisen kirjoitusasunsa säilyttäneissä sitaattilainoissa, jos ne kirjoitettaessa päättyvät konsonanttiin mutta äännettäessä vokaaliin:
Selvyyden vuoksi heittomerkkiä voidaan joskus käyttää silloinkin, kun kirjoitusasu päättyy vokaaliin:
Heittomerkkiä ei sen sijaan ole syytä käyttää, jos nimi äännettäessä päättyy johonkin toiseen konsonanttiin kuin kirjoitettaessa, vaan tällöin päätteen eteen vain lisätään sidevokaali i, kuten taivutusmuotoa äännettäessäkin:
Englannin mykkään ärrään ja ranskan nasaalivokaaliin päättyvät nimet hahmottuvat suomalaisittain konsonanttiloppuisiksi, joten niissäkään ei käytetä heittomerkkiä:
Joskus on tulkinnanvaraista, ääntyykö esimerkiksi ranskankielisen nimen lopussa vokaali [i] vai konsonantti [j]. Jos loppuäänne tulkitaan konsonantiksi, heittomerkkiä ei käytetä; lisäksi taivutuspääte on konsonantin jälkeen erilainen kuin vokaalin jälkeen:
Taivutuspäätteen tavoin heittomerkillä erotetaan myös johdin, liitepartikkeli tai omistusliite, joka liittyy edellä mainitun kaltaiseen vokaaliloppuisena ääntyvään sitaattilainaan:
Näin muodostettu heittomerkillinen muoto voi joskus esiintyä yhdyssanankin osana, mutta heittomerkki ei osoita yhdyssanan osien välistä rajaa (selvyyden vaatiessa tähän tarkoitukseen on mahdollista käyttää yhdysviivaa):
Käyttö > Suomen kielessä > Heiton eli poisjätön merkkinä

Lähinnä vanhahtavassa runokielessä heittomerkillä voidaan osoittaa, että sanasta puuttuu kirjain tai kirjaimia:
Yleiskielessä heittomerkkiä on vastaavasti käytetty etenkin yhdyssanojen sisällä, mutta nykyään tätäkin pidetään yleensä vanhanaikaisena:
Tällainen käyttö on kuitenkin yhä oikein, jos heittomerkki kuuluu historialliseen tai vakiintuneeseen kirjoitusasuun:
Vieraskielisten mallien mukaan heittomerkillä voidaan joskus korvata vuosiluvun kaksi ensimmäistä numeroa, mutta suomen kielessä tätä ei suositella:
Käyttö > Englannin kielessä

Englannin kielessä heittomerkillä on kolme pääasiallista käyttötarkoitusta: sillä korvataan pois jääneitä kirjaimia tai numeroita, sillä erotetaan s-genetiivi sanavartalosta, ja joissain erityistapauksissa sillä voidaan erottaa myös monikon s-tunnus.
Typografisesti heittomerkin kuuluu aina olla samannäköinen riippumatta siitä, esiintyykö se sanan alussa, lopussa tai sisällä. Tässä suhteessa se eroaa puolilainausmerkistä, joka englantilaisen typografisen perinteen mukaan on lainauksen alussa ylösalaisin.
Käyttö > Englannin kielessä > Poisjätön merkkinä

Englannin kielessä heittomerkillä osoitetaan kirjainten heittymistä useammin kuin suomessa. Tyypillisimmin heittomerkillä korvataan painottoman tavun vokaali, joka puhekielessä voi jäädä kokonaan ääntymättä. Erityisesti eräissä vakiintuneissa pikkusanojen yhdistelmissä jälkimmäinen sana helposti supistuu ja sulautuu yhteen edeltävän kanssa. Tällaiset supistumasanat ovat luonteenomaisia epämuodolliselle tyylille, eikä niitä tavallisesti esiinny asiatyylisessä kirjoituksessa:
Supistumasana voi olla epäsäännöllinenkin, jolloin sen alkuosa ei näytä samalta kuin alkuperäisen sanaliiton ensimmäinen sana:
Uudemmissa tai tilapäisemmissä ilmauksissa supistunut osa voi yhä hahmottua erilliseksi sanaksi, vaikka siihen ei jäisi yhtään vokaalia:
Heittomerkillä voidaan myös korvata vuosiluvun kaksi ensimmäistä numeroa:
Käyttö > Englannin kielessä > S-genetiivissä

Niin sanotussa s-genetiivissä heittomerkki erottaa genetiivin s-päätteen sanavartalosta. Oikeastaan heittomerkki on olennainen osa s-genetiivin kirjoitusasua:
Jos sanan lopussa on monikon s-tunnus, s-genetiivi typistyy pelkäksi heittomerkiksi, joka kirjoitetaan monikon tunnuksen perään. Ääntämyksellisesti monikon genetiivi ei tällöin eroa yksikön genetiivistä mitenkään, vaikka kirjoitusasut ovat erilaiset:
S-kirjaimeen loppuvan erisnimen perään tavallisesti lisätään sekä heittomerkki että genetiivin s-pääte. Tällöin kumpikin s-kirjain yleensä ääntyy erikseen, ja heittomerkin paikalla ääntyy vokaali:
Vaihtoehtoisen käytännön mukaan kaikkien s-loppuisten sanojen yhteydessä s-genetiivi typistyy pelkäksi heittomerkiksi, mutta esimerkiksi perinteikäs amerikanenglannin kieliopas The Chicago Manual of Style ei tätä suosittele, koska silloin kirjoitusasusta ei ilmene, milloin s-genetiivi ääntyy erikseen ja milloin ei.
Käyttö > Englannin kielessä > Joskus monikon tunnusta erottamassa

Joissain poikkeustapauksissa myös monikon s-tunnus voidaan selvyyden vuoksi erottaa heittomerkillä, jolloin se näyttää aivan samalta kuin genetiivin s-pääte. Tämä on tarpeen lähinnä silloin, kun monikon tunnus liittyy yksittäiseen pienaakkoseen:
Sen sijaan suuraakkosten, kirjainlyhenteiden ja numeroiden monikkomuodoissa heittomerkkiä ei yleensä ole syytä käyttää, sillä monikon tunnus erottuu ilmankin:
Typografiset muunnelmat ja kirjoittaminen tietokoneella

Typografinen heittomerkki on niin sanottu kaareva heittomerkki (joka kaikissa fonteissa ei tosin ole muodoltaan varsinaisesti kaareva vaan voi näyttää viistolta viivaltakin). Tarkkaan katsoen se on aivan samannäköinen kuin rivin yläosaan asemoituva pilkku, ja se voidaankin laajennettua suomalaista näppäimistöä käyttävillä tietokoneilla kirjoittaa painamalla pilkun näppäintä yhdessä AltGr-näppäimen kanssa. Tieto- ja kirjoituskoneiden oletusarvoinen heittomerkki – suomalaisessa näppäimistössä Ä-näppäimen oikealla puolella eli samassa näppäimessä kuin asteriski *̩ – on muodoltaan yleensä pelkistetympi ja näyttää pieneltä pystysuoralta viivalta tai ylösalaiselta pisarakuviolta; tällaista suoraa heittomerkkiä voidaan kutsua myös pystyheittomerkiksi, koneheittomerkiksi tai ASCII-heittomerkiksi (koska se sisältyy jo ASCII-perusmerkistöön).
Yleiskielisestä käytännöstä poiketen Unicode-termistössä heittomerkiksi kutsutaan erityisesti suoraa heittomerkkiä, kun taas kaarevaa heittomerkkiä kutsutaan puolilainausmerkiksi. Vaikka ne teknisesti ottaen ovat kaksi eri merkkiä, tämä jako ei kuitenkaan heijasta erilaisia kieliopillisia käyttötarkoituksia, vaan valinta suoran ja kaarevan merkin välillä on pitkälti tyylikysymys. Yhdessä tekstissä käytetään yleensä vain jompaakumpaa muunnelmaa, joka voi esiintyä sekä heittomerkkinä että puolilainausmerkkinä.
Suora heittomerkki on tyypillinen erityisesti arkisille teksteille, kuten sähköposteille ja nettisivuille, joita kirjoitettaessa tai julkaistaessa ei useinkaan kiinnitetä huomiota typografisiin yksityiskohtiin. Sitä paitsi suora heittomerkki on teknisesti turvallinen vaihtoehto sähköpostissa ja tietokoneen käsiteltäväksi tarkoitetussa koodissa, jossa kaareva heittomerkki ei välttämättä toimi odotetulla tavalla. Huolitelluissa painatteissa sen sijaan suositaan kaarevaa heittomerkkiä.
Tekstinkäsittelyohjelmat usein pyrkivät automaattisesti muuntamaan suoran heittomerkin kaarevaksi, mutta kieliasetuksista riippuen ohjelma saattaa joissain tilanteissa käyttää korvaavana merkkinä kaarevan heittomerkin sijasta jonkin vieraan kielen mukaista puolilainausmerkkiä.
| Näyte | Unicode | Selite | HTML-viittaus | Suomalainen näppäimistö |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | Latinalainen perusosa (ASCII) | Latinalainen perusosa (ASCII) | Latinalainen perusosa (ASCII) |
| ' | U+0027 | suora heittomerkki | &#39; &#x27; | *̩ |
|  |  | Yleisiä välimerkkejä | Yleisiä välimerkkejä | Yleisiä välimerkkejä |
| ’ | U+2019 | kaareva heittomerkki (suomalaisen typografisen perinteen mukainen), Unicode-termistössä puolilainausmerkki, engl. right single quotation mark | &rsquo; &#8217; &#x2019; | (laajennettu näppäimistö) AltGr·, |
|  |  | Puoli- ja täyslevyisiä esitysmuotoja | Puoli- ja täyslevyisiä esitysmuotoja | Puoli- ja täyslevyisiä esitysmuotoja |
| ＇ | U+FF07 | täyslevyinen heittomerkki (itäaasialaiseen typografiaan mukautettu suoran heittomerkin U+0027 vastine) | &#65287; &#xFF07; |  |
Briljanttivihreä

| Briljanttivihreä |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  [4-[[4-(dietyyliamino)fenyyli]fenyylimetylideeni]sykloheksa-2,5-dien-1-ylideeni]dietyyliatsaniumvetysulfaatti
CAS-numero:  633-03-4
PubChem CID:  12449 ja 91973905
SMILES:  CCN(CC)C1=CC=C(C=C1)C(=C2C=CC(=[N+](CC)CC)C=C2)C3=CC=CC=C3.OS(=O)(=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C27H33N2HSO4
Moolimassa:  482,632 g/mol
Sulamispiste:  210 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  4,23 g/l (20 °C)
  
Briljanttivihreä (C27H33N2HSO4) on triaryylimetaaniväreihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa kuitujen ja solujen värjäykseen ja analyyttisenä reagenssina.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa briljanttivihreä on kullankeltaisia tai vihreitä kiteitä. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja etanoliin ja muodostuva liuos on väriltään vihreä. Liuoksen voimakkain sähkömagneettisen säteilyn absorptio on aallonpituuksilla 428 ja 625 nm. Briljanttivihreä on pH-indikaattori ja vesiliuoksen väri muuttuu pH-alueella 0,0–2,6 keltaisesta vihreäksi.
Valmistus ja käyttö

Briljanttivihreää valmistetaan kondensoimalla N,N-dietyylianiliinia bentsaldehydin kanssa. Ensimmäisessä vaiheessa muodostuu väritön leukomuoto, joka hapetetaan mangaanidioksidin tai lyijydioksidin avulla briljanttivihreäksi.
Briljanttivihreää käytetään värjäämään kuituja kuten paperia, villaa, silkkiä, juuttia ja kookoskuitua kellertävän vihreäksi. Yhdistettä käytetään myös värjäämään muun muassa soluja, kudoksia ja nukleiinihappoja ennen biokemiallisia mikroskooppitutkimuksia sekä pH-indikaattorina. Briljanttivihreää käytetään myös musteiden sekä painettavan elektroniikan valmistamiseen. Yhdisteen alkoholiliuosta voidaan myös käyttää ihon desinfiointiin.
Brasiliankultatikka

| Brasiliankultatikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Suku::  Kultatikat Colaptes
Laji::  campestris
Kaksiosainen nimi
 Colaptes campestris  Vieillot, 1818 
 Brasiliankultatikan levinneisyys
Katso myös
   Brasiliankultatikka Wikispeciesissä   Brasiliankultatikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Brasiliankultatikka (Colaptes campestris) on Etelä-Amerikassa elävä suuri tikkalaji.
Koko ja ulkonäkö

Brasiliankultatikan ruumiinpituus on 28-31 senttiä. Paino on noin 150 grammaa, ja siipien pituus 15,5 senttiä. Lajin erottaa parhaiten ruumiin kuvioinnista sekä pään ja kaulan väristä. Brasiliankultatikan päälaki ja niska ovat mustat. Pään sivut, kaula ja rinnan yläosat ovat kullankeltaiset. Selkä on tummanruskea, ja siinä kulkee ohuita vaaleanruskeita ja valkoisia juovia. Tummien raitojen ja täplien kirjoma vatsa ja takapuoli ovat valkoiset. Jalat ovat vihertävänharmaat tai hivenen pinkinväriset. Silmien väri vaihtelee kastanjanruskeasta punaruskeaan. Sukupuolet eroavat siinä, että koirailla on punainen läikkä nokan tyven kohdalla. Nokka on suippo ja pitkähkö. Brasiliankultatikasta tunnetaan kaksi alalajia. Ne eroavat toisistaan kurkin värityksen perusteella. C. c. campestris-alalajin kurkku on keltainen, C. c. campestroides-alalajilla musta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Lajia tavataan yksinomaan Etelä-Amerikassa. Campestris-alalajin levinneisyys kattaa Etelä-Surinamen, Brasilian itäosat ja pohjoiset keskiosat, Bolivian itä- ja pohjoisosat sekä Keski-Paraguayn. C. c. campestroides elää etelämpänä Keski- ja Etelä-Paraguayssa, Kaakkois-Brasiliassa, Uruguayssa sekä Argentiinan koillis- ja itäosissa.
Elinympäristöä ovat pääosin avoimet ympäristöt, kuten savannit, ruohoarot, viljelymaat ja pensaikot. Sitä voi nähdä myös metsänreunoilla, hakkuuaukeilla, tienreunoilla tai ylilaidunnetuilla alueilla. Laji ei ole uhanalainen, vaan sen on arveltu jopa runsastuneen ja laajentaneen levinneisyyttään tienrakennuksen ja hakkuiden ansiosta, jotka ovat luoneet brasiliankultatikalle uusia elinympäristöjä.
Elintavat

Brasiliankultatikka etsii ruokansa pääosin maasta. Se liikkuu usein pieninä parvina, joissa on joskus myös viherkultatikkoja. Laji on erikoistunut syömään muurahaisia. Sen ruokailutavat eroavat selvästi muista kultatikoista. Brasiliankultatikka hyppii epätasaisessa maastossa tai nurmen pinnalla ja napsii maassa liikkuvat muurahaiset nokkaansa. Se etsii saaliinsa yleensä kaatuneista puista, kivien seasta tai teiltä. Joskus se ruokailee myös yksittäisissä puissa, kaktuksissa tai aidanpylväissä. Parvet kerääntyvät usein äskettäin palneille alueille ruokailemaan. Parvia tapaa usein myös muurahaiskekojen ympärillä. Erään yksilön mahasta on löydettiin yli 2000 muurahaista. Brasiliankultatikka syö myös paljon termiittejä ja toisinaan myös heinäsirkkoja, linnunpoikasia ja hedelmiä.
Elintavat > Lisääntyminen

Brasiliankultatikkojen pesintäaika on Surinamessa tammi-huhtikuussa, Argentiinassa elo-marraskuussa. Jos pesintäalueella on puita, ne tekevät pesänsä kovertavatsinne, jos ei pesä voidaan tehdä mutatörmälle. Pesäpaikaksi voi kelvata myös puhelinpylväs, kuollut kanto tai termiittipesä. Pesäpaikkojen puutteen takia tikkaparit saattavat pesiä aivan lähekkäin. Naaras munii pesäonkaloon 4-5 munaa, joita molemmat puolisot hautovat. Haudonta-aika kestää noin 16 päivää. Poikasten kuoriuduttua vanhemmat poistavat yleensä munankuoret pesästä muutaman päivän kuluessa. Vanhemmat antavat ruuan kerjääville poikasilleen oksentamalla. Ensimmäisten 20 päivän aikana ruokinta tehdään aina pesän sisällä, myöhemmin myös pesän suulla. Koiraan ruokintavastuu poikasista ja pesän puhtaanapidosta on tavallisesti suurempi kuin naaraalla. Välillä myös pesimättömät tikat auttavat pesiviä lintuja poikasten ruokkimisessa. Pesinnän jälkeen brasiliankultatikkaperhe liikkuu yleensä jonkin aikaa yhdessä.
C. c. campestroides.
Pesäkolostaan kurkistava brasiliankultatikka
Eric Bristow

Eric Bristow
Eric Bristow (25. huhtikuuta 1957 Hackney, Lontoo – 5. huhtikuuta 2018 Liverpool), "The Crafty Cockney", MBE (1989) oli englantilainen dartsinpelaaja. Hänen menestyksensä vaikutti suuresti lajin suosion kasvuun 1980-luvulla, jonka aikana hän hallitsi huippudartsia. Hän voitti viisi maailmanmestaruutta vuosina 1980–86 ja oli viidesti finaalissa häviäjänä 1982–90. Hän tuli tunnetuksi äärimmäisestä itseluottamuksestaan ja vastustajien psyykkauksestaan. Bristow alkoi kärsiä 1980-luvun loppupuolella niin sanotusta dartismista, eikä enää kyennyt entisiin suorituksiin. Hänen tukemansa Phil Taylor alkoi sen jälkeen hallita lajia.
Saavutukset

BDO MM: 1980, 1981, 1984, 1985, 1986.
Winmau World Masters: 1977, 1979, 1981, 1983, 1984
News of the World: 1983, 1984
World Cup Singles: 1983, 1985, 1987, 1989
Kirjallisuutta

Eric Bristow: Eric Bristow - The Autobiography: The Crafty Cockney.  Century, 2008.  ISBN 978-1846055522
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat