stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antti Salminen
Teoksia

Jälkikuvia tomussa.  Helsinki:  HumArt, 2001.  ISBN 951-98506-1-9
Antti Salminen, Juha Suoranta & Tere Vadén: Tuleva yliopisto.  Tampere:  Osuuskunta Rohkean reunaan, 2010.  ISBN 978-952-498-270-2  Teoksen verkkoversio (PDF). (Arkistoitu – Internet Archive) Äänikirja
Salminen, Antti & Vadén, Tere: Energia ja kokemus.  Tampere:  niin & näin -kirjat, 2013.  ISBN 978-952-5503-75-3
Nollankuori.  Tampere:  Sanasato, 2013.  ISBN 978-952-5804-54-6
Lomonosovin moottori.  Helsinki:  Poesia, 2014.  ISBN 978-952-305-004-4
Kokeellisuudesta – historiallisesta avantgardesta jälkifossiiliseen elämään.  Helsinki:  Poesia, 2015.  ISBN 978-952-305-042-6
Salminen, Antti & Vadén, Tere: Elo ja anergia. Tampere, niin & näin, 2018. ISBN 978-952-7189-30-6.
Mir. Helsinki: Poesia, 2019. ISBN 978-952-305-111-9.
Salminen, Antti (tekstit) & Hujanen, Touko (valokuvat): Lantun henki: Lasse Nordlund ja omavaraistuva elämä.  Poesia, 2023.  ISBN 978-952-305-200-0
Salminen, Antti & Vadén, Tere: Merkitys ja ala-aine. Tampere. niin & näin, 2024. ISBN 978-952-7478-17-2.
Aiheesta muualla

Antti Salminen Prosak-proosaklubilla, Kirjastokaista-video
Ant­ti Sal­mi­nen: Kir­jal­li­suus on pul­lo­pos­tia, joka saa­puu sekä men­nei­syy­des­tä että tu­le­vai­suu­des­ta Taideyliopisto. 8.11.2019.
Tapio Salomaa: Kirja mahdottomasta. Kiiltomato.net 3.4.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle
Väinö Hupli

| Väinö Hupli |
| --- | --- |
 Väinö Hupli 1920-luvun vaihteessa.
Suomen kauppa- ja teollisuusministeri
 Tannerin hallitus 13.12.1926–17.12.1927  
Kansanedustaja
 1.4.1919–4.9.1922  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Uusimaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. kesäkuuta 1886 Viipurin mlk
Kuollut: 27. elokuuta 1934 (48 vuotta) Mariánské Lázně
Ammatti:  toimittaja, apulaiskaupunginjohtaja
Väinö Aleksander Hupli (8. kesäkuuta 1886 Viipurin mlk – 27. elokuuta 1934 Mariánské Lázně) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana 1919–1922 ja kauppa- ja teollisuusministerinä 1926–1927. Hupli tuli tunnetuksi 1920-luvun jälkipuoliskolla, jolloin hän kävi sosialidemokraattien sisäistä valtakamppailua Väinö Tanneria vastaan ja johti puolueen ”huplilaisiksi” kutsuttua oppositiota. Hupli oli myös merkittävä vaikuttaja edistysmielisessä osuustoimintaliikkeessä ja toimi Helsingin apulaiskaupunginjohtajana 1925–1934.
Elämä > Toimittajana

Viipurin maalaiskunnan Pällissä syntyneen Väinö Huplin vanhemmat olivat Saimaan kanavan sulunvartija Johan Hupli (1884-1915) ja Heinolasta kotoisin ollut Rosa Prylig (1852-1921). Hänen isänsä oli alun perin seppä ja myös sosialidemokraattisen puolueen jäsen. Viisi luokkaa Viipurin suomalaista reaalilyseota käynyt Hupli lopetti koulunsa 1904, jonka jälkeen hän työskenteli pari vuotta kauppa-apulaisena. Liityttyään sosialidemokraatteihin Hupli työskenteli Työmiehen toimittajana Helsingissä 1906–1908, Kansan Äänen päätoimittajana Lappeenrannassa 1908–1909, Sorretun Voiman toimittajana Jyväskylässä 1909–1911, Raivaajan päätoimittajana Lahdessa 1911, Työmiehen toimittajana 1911–1916 ja Osuusliike Elannon sihteerinä 1915–1916. Vuonna 1909 Hupli sai kuuden kuukauden vankeustuomion majesteettirikoksesta, kun Kansan Äänen uutisotsikon katsottiin loukanneen keisarin kunniaa. Hän kärsi rangaistuksensa Helsingin lääninvankilassa.
Elämä > Osuustoimintaliikkeessä

Osuustoimintaliikkeen jakaannuttua Huplista tuli vuonna 1916 perustetun Kulutusosuuskuntien Keskusliiton sihteeri sekä liiton julkaiseman Kuluttajain lehden päätoimittaja. Hupli pysytteli erossa sisällissodasta ja oli syksyllä 1918 elvyttämässä sodan lamauttamaa SDP:n toimintaa. Marraskuun alussa pidetyssä sosialidemokraattisen työväen kokouksessa Hupli valittiin puoluesihteeriksi, mutta hän luopui tehtävästään heti joulukuun ylimääräisessä puoluekokouksessa. Vuonna 1919 Hupli valittiin eduskuntaan ja Helsingin kaupunginvaltuustoon. Kansanedustajana hän ajoi erityisesti punavankien armahduslakia. Heinäkuussa 1919 Hupli tuomittiin sakkoihin, kun hän oli Mäntymäen kentällä pitämässään vappupuheessa maininnut sisällissodan aikaiset laittomat teloitukset. Syksyllä 1921 Hupli nimitettiin KK:n toimitusjohtajaksi, minkä jälkeen hän jätti kaupunginvaltuuston ja vuotta myöhemmin eduskunnan keskittyessään leipätyöhönsä. Huplin aikana KK kasvoi voimakkaasti ja hänestä tuli koko suomalaisen osuustoimintaliikkeen merkittävimpiä vaikuttajia. Vuosikymmenen puolivälin lähestyessä Huplin ja KK:n hallintoneuvoston puheenjohtajan Väinö Tannerin välille alkoi syntymään erimielisyyksiä. Hupli halusi edelleen kasvattaa liiketoimintaa rajusti, ja esitti kalliita uudistuksia, jotka Tanner torppasi edustajakokouksessa. Riitojen kärjistyessä Hupli erosi toimitusjohtajan paikalta ja siirtyi vuoden 1925 alussa Helsingin kaupungin rahatoimenjohtajaksi.
Muuta

Hupli suomensi Anatole Francen ja Curt Geyerin teoksia, jonka lisäksi hän kirjoitti näytelmiä ja runoja. Huplin postuumi runokokoelma Kivikkotie julkaistiin vuonna 1938.
Perhe

Väinö Huplin puoliso oli Elin Josefina (Elli) Väänänen (1887-1936), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1912. Pariskunta oli lapseton.
Teokset

France, Anatole: Europan yhdysvallat, eli, Kapitalismista sosialismiin.  Suomentanut Väinö Hupli. Helsinki:  Työväen Sanomalehti, 1907.
Työmiehen tyttäret.  Suomentanut Väinö Hupli. Helsinki:  Työväen Sanomalehti, 1907.
Herrat kapakassa : pieni pila erään pikkukaupungin seurahuoneelta.  (Nimellä Aleksi Ivanheimo)  Lappeenranta:  tekijä, 1908.
France, Anatole: Pingviinien historia.  Suomentanut Väinö Hupli. Lahti:  Raivaaja, 1911.
Gebhard, Hedvig; Tanner, Väinö; Hupli, Väinö (toim.): Elanto kymmenen vuotta 1905–1915 : osuusliike Elannon r.l. juhlajulkaisu.  Helsinki:  Elanto, 1915.
Geyer, Curt: Joukot ja johtajat.  Suomentanut Väinö Hupli. Helsinki:  Kansanvalta, 1928.
Kivikkotie : runoja ja mietelmiä.  Jyväskylä:  Gummerus, 1938.
Kirjallisuutta

Sivula, Sinikka; Soikkanen, Hannu (toim.): ”Väinö Hupli, osuustoimintamies ja opposition johtaja”, Tiennäyttäjät III : Suomen työväenliikkeen merkkimiehiä Ursinista Tanneriin.  Helsinki:  Tammi, 1968.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Tyko Reinikka | Suomen kauppa- ja teollisuusministeri 1926−1927 | Seuraaja: Pekka Heikkinen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Matti Turkia | Sosialidemokraattisen puolueen puoluesihteeri 1918 | Seuraaja: Taavi Tainio |
| n k Sosiaalidemokraattien kansanedustajat 1919–1922 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (80):  A. Aalto  K. Aalto (1919–1922)  Ahlfors  Ailio  Ampuja  Andersson  Arho  Elfving  Haapasalo  Hakala  Hakkila  Halme  Hannunen (1920–1922)  Heinonen  Helle (1919–1921)  Helo  Hildén  Hiltunen  Hupli  E. Huttunen  P. Huttunen  Itkonen  Kananen  Kauppinen  Keto  Koivulahti-Lehto  Ville Korhonen  Vilho Korhonen  Koskenkaiku  Koskinen  Kotonen  Kujala  Kääriäinen  Laherma  Laukkonen  Lassila (1920–1922)  Lehikoinen  Lehtinen  Lehtokoski  Lehtola  Lehtonen  Leino  Leinonen  Leivo (1919–1921†)  Leskinen  Lindroos (1921–1922)  Linna  Lumio (1919–1922)  Luukkonen  Lyytinen (1919†)  Meriläinen  Mickelsson  Niemi  Nyrkkö  Nättinen (1922)  Paasivuori  Patinen (1919–1922)  Penna Paunu (1919–1920†)  Pehkonen  Puittinen  Puro  Pöyhönen  Raearo  Rapo  Reinikainen  Rintala  Roslander (1921–1922)  Rytkönen  Ryömä  Rönnberg (1919†)  Saarikivi  Sillanpää  Sirola  Tanner  Toivari (1920–1922)  Tolonen  Pekka Tonteri (1919–1922)  Turtiainen (1919–1920†)  Törmä  Iisakki Valavaara (1919–1920)  Valjakka  Vainio (1919–1920)  Vankkoja (1919†)  Virtanen  Voionmaa  Virtanen  Viljanen  Väre  Wuolijoki 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Reino Salo (yhteiskuntatieteilijä)

Reino Ilmari Salo (5. toukokuuta 1920 Hämeenlinna – 26. maaliskuuta 1988 Tampere) oli suomalainen yhteiskuntatieteilijä ja professori. Hän oli Tampereen yliopiston  sosiaalipolitiikan apulaisprofessori 1966–1970 ja sosiaalipolitiikan, varsinkin sosiaalihuollon professori 1970–1979. Hänen tutkimusalaansa olivat muun muassa lastensuojeltyö ja sosiaalihuolto.
Teokset

Kunnallinen lastensuojelutyö sosiaalisen sopeutumisen kasvattajana. 1, Tutkimus Vaasan kaupungissa vuosina 1924-1952 suoritetun lakisääteisen lastensuojelutyön tuloksista, Tekijä], 1956. Väitöskirja, Tampere : Yhteiskunnallinen korkeakoulu.
Kunnallinen lastensuojelutyö sosiaalisen sopeutumisen kasvattajana. 2, Alaikäisten antisosiaalisen kehityksen syyt ja varhaiset oireet Vaasan kaupungissa kerätyn tutkimusaineiston valossa, Tekijä, 1959.
Kunnallinen huoltoapu yhteiskunnallisena ja yksilöllisenä ongelmana : Vaasasta koottuun paikallisaineistoon perustuva tutkimus huoltoavun tarpeen syistä, Tekijä, 1962.
Sosiaalihuollon tutkimukset : Johdatus sosiaalihuollon ongelmiin nykytutkimuksen valossa, 1967 (Sosiaalihuollon keskusliiton pienten julkaisujen sarja; 5).
Alkoholiongelma sosiaalihuollossa.Tekijä, 1970
Sosiaalihuolto.  WSOY, 1981 ISBN 951-0-10849-9
Aiheesta muualla

Kuka kukin on 1978 (Runeberg.org)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Paul Salminen

Paul Salminen.
Paul Benjamin Salminen (11. lokakuuta 1887
Rappula (ven. Рапполова, Rappolova), Toksavan seurakunta, Pietarin kuvernementti – 22. joulukuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen kanneltaja ja kanteleensoiton edistäjä.
Elämä ja ura

Salmisen isä oli inkeriläinen ja äiti suomalainen. Hän asui Venäjällä vuoteen 1919 saakka. Suomessa Salminen toimi Sivistysjärjestöjen kansankonservatorion kanteleensoiton opettajana 1923–1949 ja suunnitteli niin sanotun suurkanteleen. Hän julkaisi myös noin 150 kantelesovitusta, joista tunnetuin on Konevitsan kirkonkellot. Salminen työskenteli myös pasuunansoittajana muun muassa Pietarin hoviorkesterissa, Radio-orkesterissa ja Helsingin kaupunginorkesterissa.
Paul Salmisen puoliso oli näyttelijä Ida Salmi. Salminen on haudattu puolisoineen Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Julkaisuja

Kantelekoulu (1949)
Kantelekirja (1955)
Kirjallisuutta

Annikki Smolander-Hauvonen: Paul Salminen – suomalaisen konserttikanteleen ja soittotekniikan kehittäjä, Sibelius-Akatemia, 1998
Aiheesta muualla

Paul Salminen kantele.net.
Salmisen kanteleet vuosina 1925–1949 kantele.net.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Etelä-Pohjanmaan maakunta

| Etelä-Pohjanmaan maakunta |
| --- | --- |

vaakuna: 

 lippu :  sijainti 
Historialliset läänit:  Pohjanmaan lääni (1634–1775)  Vaasan lääni (1775–1997)  Länsi-Suomen lääni (1997–2009)
Maakuntakeskus:  Seinäjoki
Maakuntajohtaja:  Heli Seppelvirta
Kokonaispinta-ala:  14 355,63 km² 12:nneksi suurin 2021 
– maa:  13 798,19 km²
– sisävesi:  557,44 km²
Väkiluku:  189 937 9:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  13,77 as./km² (31.12.2024)
Maakuntalaulu:  Vaasan marssi
Nimikkolajit:   
– eläin:  orava
– järvi:  Lappajärvi
– kala:  siika
– kasvi:  maitohorsma
– kivi:  kärnäiitti
– lintu:  isokuovi
Lyhenne:  FI-03
Etelä-Pohjanmaa (ruots. Södra Österbotten) on maakunta, joka sijaitsee Länsi-Suomen alueella. Etelä-Pohjanmaa on kolmesta pohjalaismaakunnasta asukasluvultaan ja pinta-alaltaan suurin. Suomen maakuntien joukossa Etelä-Pohjanmaa on väkiluvulla mitattuna yhdeksänneksi suurin. Etelä-Pohjanmaa rajautuu lännessä Pohjanmaahan, pohjoisessa Keski-Pohjanmaahan, idässä Keski-Suomeen ja etelässä Pirkanmaahan ja Satakuntaan.
Seinäjoki on Etelä-Pohjanmaan väkirikkain kaupunki ja Suomen 16. suurin kaupunki väkiluvun mukaan. Seuraavaksi suurimpia kuntia Etelä-Pohjanmaalla ovat Kurikka, Kauhava, Lapua ja Kauhajoki. Seinäjoen jälkeen useimmat Etelä-Pohjanmaan kunnista luokitellaan maaseutumaisiksi kunniksi, vaikka osalla niistä onkin kaupunkinimitys. Etelä-Pohjanmaa on Suomen ainoa nykymaakunta, jossa ei sijaitse yhtäkään niin sanottua vanhaa kaupunkia.
Etelä-Pohjanmaalla on vahva kulttuuri-identiteetti. Kulttuurialueena Etelä-Pohjanmaalla tarkoitetaan aluetta, johon kuuluvat nykyisistä maakunnista Etelä-Pohjanmaan ja Pohjanmaan maakunnat. Yhdessä Keski-Pohjanmaan kanssa näistä kolmesta alueesta käytetään nimitystä pohjalaismaakunnat.
Etelä-Pohjanmaan vaakuna pohjautuu historiallisen Pohjanmaan kärppävaakunaan. Etelä-Pohjanmaan vaakunassa on sinisellä pohjalla kolme hopeista kärppää. Samat tunnukset toistuvat myös Etelä-Pohjanmaan lipussa.
Eteläpohjalaista peltomaisemaa Kurikassa.
Historia > Esihistoriallinen aika ja asutuksen syntyminen

Etelä-Pohjanmaan alue on entistä merenpohjaa. Maakunnan ensimmäiset asutukset ovat peräisin noin 8 000 vuoden takaa, jolloin rantaviiva kulki nykyisen Kauhajoen, Jalasjärven, Alavuden, Töysän, Lehtimäen, Alajärven ja Lappajärven kautta. Maan kohoaminen mannerjään jälkeisen veden peitosta on yksi Etelä-Pohjanmaan esihistorian keskeisistä piirteistä. Aikakaudelta 6500–4200 eaa. löytyy alueen itä- ja eteläosista noin 100 metriä nykyisen meren pinnan yläpuolella. Aikakauden kulttuurille ominaisia löytöjä ovat olleet kiviset reikänuijat ja pohjalaiset tasataltat. Kampakeraamisella aikakaudella Kyrönmaa näyttää olleen yksi maan tärkeistä asutuskeskuksista. Vasarakirveskulttuurin aikakaudella Etelä-Pohjanmaan alueelle on sijoitettu kivikauden lopulle jatkunut raja rannikon ja sisämaan välillä. Kiukaisten kulttuurin rikkaimmat löydöt ovat sijoittuneet Etelä-Pohjanmaalle.
Pronssikaudella alueella syntyivät yhteydet Skandinavian maanviljelykulttuureihin. Rautakaudella asutus jatkui ja yhteydet skandinaviaan olivat yhä vallitsevia, Kyrönmaan ollessa yhä merkittävä keskus. Kristillisen ajanlaskun ensimmäisillä vuosisadoilla asutus lisääntyi voimakkaasti ja kansainvaelluskaudella Etelä-Pohjanmaan kulttuuri kukoisti. Löytöjen määrän ja laadun perusteella seutu oli tuolloin Suomen vaurainta. Aikakauden kukoistus on liitetty Itämeren kaupan muutoksiin, kun Norlannista tuli turkiskaupan keskus, mihin myös Kyrönmaan vauraus olisi perustunut. Asutus seurasi nousevan rannikon myötä kohti länttä. Etelä-Pohjanmaan alueen muinaislöydöt loppuvat 800-luvun alkuun, jonka on tulkittu merkitsevän alueen autioitumista.
Nykymuotoinen asutus syntyi Etelä-Pohjanmaalle 1200-luvun aikana, jolloin sekä hämäläiset ja satakuntalaiset erämiehet jäivät asumaan alueelle. Samoihin aikoihin myös ruotsalaiset siirtolaiset saapuivat maakuntaan. Asutusta täydensi savolaisten uudisasukkaiden saapuminen Järviseudun 1500-luvulla. Maakunnan uudisasutus jatkui vilkkaana 1700-luvulle saakka. Uudisasutusta lisäsivät isojaon toimittaminen ja tervanpolton laajentuminen.
Historia > Kristinuskon saapuminen ja Ruotsin vallan aika

Kristinuskon juurruttua Suomeen Etelä-Pohjanmaa laskettiin kuuluvaksi Turun hiippakuntaan. Maakunnassa sijaitsivat Mustasaaren, Pietarsaaren, Pohjankyrön ja Närpiön seurakunnat, jotka jakautuivat myöhemmin useiksi paikallisiksi seurakunniksi. Useimmat kirkot rakennettiin puusta. Pohjankyrön kirkko oli suomenkielisen Etelä-Pohjanmaan ainoa kivikirkko. 1300-luvulla Korsholman linnasta muodostui maakunnan hallinnon keskus. Kartano toimi samaan aikaan maanviljelyn ja karjanhoidon mallitilana. Korsholman linnalääni muutettiin vuonna 1634 Pohjanmaan lääniksi. Kustaa III jakoi läänin edelleen Vaasan ja Oulun lääneiksi.
Linnaleirirasituksen myötä väestön tyytymättömyys puhkesi nuijasotana. Sodan yhteydessä huovit surmasivat talonpoikia ja ryöstivät maakuntaa. Suurvalta-ajan sodat eivät ulottuneet Etelä-Pohjanmaalle, mutta väestö osallistui sotaveroihin ja väenottoihin sotaväkeen. Venäläiset miehittivät Etelä-Pohjanmaan kahdesti 1700-luvulla ja uudelleen Suomen sodan yhteydessä 1800-luvulla. Isonvihan aikana miehittäjä hävitti laajasti maakuntaa. Haminan rauhan yhteydessä Vaasan lääniin kuulunut Etelä-Pohjanmaa luovutettiin Venäjän keisarikunnalle.
Historia > Suuriruhtinaskunnan aika

Suomen suuriruhtinaskunnan aikana Etelä-Pohjanmaan yhteiskunnalliset erot olivat vähäiset. Valtaosa väestöstä oli itsenäisiä tilallisia, joiden varallisuus perustui 1800-luvun puoliväliin erityisesti tervanpolttoon. Varallisuus ilmeni erityisesti kaksikerroksisten pohjalaistalojen rakentamisena. Tervanpolton vähetessä elinkeinot siirtyivät peltojen raivaukseen, jolloin torpparien ja palkollisten osuus väestöstä kasvoi. Yhteiskunnalliset muutokset aiheuttivat joukkoliikkeitä, jotka ovat antaneet leimansa eteläpohjalaiselle yhteiskunnalle.
Venäläistämistoimien alettua 1900-luvun vaihteessa eteläpohjalaisten osuus kutsuntalakoissa ja jääkäriliikkeessä nousi keskeiseksi. Keisarivallan kaatumisen myötä maakunnassa esiintyi omaehtoista kuntakohtaista toimintaa venäläisten sotilaiden aseistariisumiseksi ja pyrkimyksissä itsenäisyyteen. Toiminta ilmeni palokuntien ja suojeluskuntajärjestöjen perustamisena. Suomen sisällissodassa maakunnan suojeluskuntalaisilla oli ratkaiseva osuus Ruoveden ja Vilppulan rintamilla. Maakunnan enemmistö oli valkoisten takana.
Historia > Itsenäisyyden aika

1920- ja 1930-luvuilla Etelä-Pohjanmaa nousi huomion kohteeksi, kun Lapuan liike pyrki estämään Kommunistisen puolueen toiminnan. Liike saavutti kommunistilait, porvarillisen eduskunnan ja Svinhufvudin valinnan presidentiksi. Liikkeen toiminta päättyi Mäntsälän kapinaan. Eteläpohjalaisten enemmistö tuomitsi liikkeen laittomat toimet.
Talvisodassa ja jatkosodassa eteläpohjalaiset taistelivat erityisesti Kannaksella ja Laatokan ympäristössä. Neuvostoliitto pommitti talvisodan aikana Vaasaa, Kaskista, Kristiinankaupunkia ja Seinäjokea sekä eräitä sisämaan kohteita. Jatkosodan aikana koneet eivät yltäneet Etelä-Pohjanmaalle. Sotien siirtolaiskuljetukset saapuivat joulukuussa 1939 Seinäjoelle, josta ne ohjautuivat eri puolille maakuntaa. Talvisodan aikana Vaasan lääniin sijoittui kuudesosa siirtolaisista. Jatkosodan jälkeen siirtolaisväestön kokonaismääräksi tuli n. 5 %, mikä oli muuta maan keskiarvon alapuolella.
Aluejako

Etelä-Pohjanmaalla on 18 kuntaa, joista kahdeksan on kaupunkeja.
Aluejako > Kartta kunnista

Etelä-Pohjanmaa kuntakeskuksineen.
Aluejako > Seutukunnat

| --- | --- |
 Järviseudun seutukunta  Alajärven kaupunki   Evijärven kunta   Lappajärven kunta   Soinin kunta   Vimpelin kunta Kuusiokuntien seutukunta  Alavuden kaupunki   Kuortaneen kunta   Ähtärin kaupunki :  Seinäjoen seutukunta  Ilmajoen kunta   Isonkyrön kunta   Kauhavan kaupunki   Kurikan kaupunki   Lapuan kaupunki   Seinäjoen kaupunki Suupohjan seutukunta  Isojoen kunta   Karijoen kunta   Kauhajoen kaupunki   Teuvan kunta
Aluejako > Entiset kunnat

| --- | --- |
  Alahärmän kunta   Jalasjärven kunta   Jurvan kunta   Kortesjärven kunta   Lehtimäen kunta   Nurmon kunta :   Peräseinäjoen kunta   Seinäjoen maalaiskunta   Töysän kunta   Ylihärmän kunta   Ylistaron kunta 
Vuoden 2021 alusta maakuntaan liittyi 18. kunnaksi Isokyrö.
Maantiede > Pinnanmuodot ja maaperä

Etelä-Pohjanmaan luonnonmaisema on pääosin lakeutta, joka on Suomen suurin tasankoalue. Etelä-Pohjanmaa liittyy lännessä Pohjanlahden rannikkoseutuun, pohjoisessa Keski-Pohjanmaan jokimaahan ja idässä sekä etelässä Suomenselkään, joka on Pohjanmaan lakeuksien ja Järvi-Suomen välinen vedenjakaja. Maanpinta kohoaa loivasti rannikolta sisämaahan päin ja 100 metrin korkeustaso saavutetaan noin 100 kilometrin päässä rannikosta.
Lehtimäen ja Ähtärin alueella on laajahkoja yli 200 metrin korkeudessa olevia alueita. Myös Kurikan ja Jurvan alue erottuu ympäristöään ylevämpänä seutuna. Maakunnan korkeimpia kohtia ovat Löytömäki (236 m) ja Raitamäki (240 m) Soinissa, Lauhanvuori (231 m) Isojoella, Suokonmäki (230 m) Lehtimäellä sekä Livonmäki (225 m) Alajärvellä. Yksittäisistä kohoumista tunnettu on myös Simpsiö (132 m).
Etelä-Pohjanmaan kallioperä on Kauhavan ja Härmän alueelta länteen yhtenäistä granodioriitti- ja kvartidioriittialuetta. Sen etelä- ja itäpuoli Lappajärven ja Seinäjoen kautta kohti Suupohjaa on graniittijuonien luonnehtima migmaattinen gneissivyöhyke. Vyöhykkeellä on paikoin graniittien, amfiboliittien, granodioriittien ja kvartsiittien pienehköjä esiintymiä. Laajahkoja graniittiesiintymiä on mm. Isojoen–Kauhajoen sekä Ähtärin alueella.
Etelä-Pohjanmaan kallioperän erikoisuus on Lappajärven painanne, joka on 77 miljoonaa vuotta vanha jättiläismeteoriittikraatteri, joka on syntynyt maahan törmänneen meteoriitin räjähtäessä. Lauhavuoren alueella on laaja paleotsooisten sedimenttikivien alue jäänteenä ikivanhaa peruskalliota peittäneestä kerrostumasta. Jääkaudella kallioperä painui muutaman sadan metrin syvyyteen. Näin ennestäänkin melko tasaisesta alueesta tuli mannerjäätikön ja veden tasoittelema savinen Etelä-Pohjanmaan lakeus. Noin 10 000 vuoden kuluessa alue on kohonnut, ja maankohoaminen jatkuu edelleen.
Alueen yleisin maalaji on moreeni. Runsaimmin avokallioita on Töysän ja Alahärmän alueella. Mannerjäätikön kuljettama moreeni on paikoin kasautunut pitkittäisiksi moreeniselänteiksi, joita on runsaasti esim. Peräseinäjoen–Kuortaneen ja Ähtävän–Lappajärven alueilla. Myös Jurvan pohjoisosissa on pieniä De Geer -moreeneja. Eteläosassa on Pohjankankaan–Nummikankaan harjumuodostuma, joka suuntautuu Kurikan kautta Ilmajoelle.
Laajoja hienosedimenttialueita ja savilakeuksia on Kyrönjoen, Lapuanjoen ja Närvijoen varsilla, erityisesti Seinäjoen ja Ilmajoen seudulla. Etelä-Pohjanmaalla on runsaasti turvekerrostumia erityisesti idässä ja etelässä. Merkittävimmät suot ovat Kauhaneva, Iso Koihnanneva ja Iso Korvaneva Kauhajoen–Jalasjärven seudulla sekä Sarvineva ja Levaneva Jurvan seudulla. Etelä-Pohjanmaan suot ovat enimmäkseen kituvaa mäntyä kasvavia rämeitä ja puuttomia nevoja.
Maantiede > Vesistöt

Etelä-Pohjanmaa kuuluu lähes kokonaan Pohjanlahteen laskevien jokivesistöjen piiriin. Ainoastaan Ähtärin alue liittyy Kokemäenjoen vesistöön. Selkämereen laskevia jokia ovat Isojoki, Teuvanjoki ja Närvijoki. Perämereen laskevia ovat Kyrönjoki, Lapuanjoki, Purmonjoki ja Ähtävänjoki. Etelä-Pohjanmaalla on vähän järviä, jotka sijaitsevat pääosin maakunnan itäosan järviseudulla. Suurimmat järvet ovat Lappajärvi, Evijärvi, Kuortaneenjärvi, Alajärvi ja Ähtärinjärvi.
Etelä-Pohjanmaan jokilaaksot ovat perinteisesti olleet tulvaherkkiä alueita. Tulvasuojelun ja vesien säännöstelemiseksi Lapuanjoen vesistöalueelle on rakennettu Hirvijärven ja Kalajärven tekoaltaa sekä Kyrönjoen vesistöalueelle Kyrköjärven, Liikapuron ja Pitkämön altaat. Tärkeimpiä pohjavesialueita ovat Lauhavuoren ja Pohjankankaan sora- ja hiekkakerrostumat.
Luonto > Ilmasto

Pohjanlahden vaikutus näkyy selvästi Etelä-Pohjanmaan ilmastossa. Sisämaan lämpötila on hieman rannikkoalueen lämpötilaa matalampi.
Luonto > Kasvillisuus

Etelä-Pohjanmaan kasvillisuutta leimaa selvä merestä kohoamisesta seuraava vyöhykkeisyys, jota erityisesti pohjoisosissa rikkovat rannikolle suuntautuvat jokilaaksot. Jokivarsia reunustavat rehevät, suurelta osin viljelykseen raivaitut vyöhykkeet. Aivan rannikkoseudun tuntuma kuuluu Etelä-Suomen suuralueeseen ja valtaosa alueesta kuuluu Pohjanmaan–Kainuun läntiseen suuralueeseen. Rannikkovyöhykkeen suot ovat kermikeidassoita ja keskiboreaalinen metsävyöhyke vaiheutuu. Metsissä ovat vallitsevia kuivahkot, kuivat ja karukkokasvukkaat.
Eteläisten putkilokasvilajien määrä vähenee rannikolta kohti Suomenselkää. Suomenselän kasvistossa on muutamia itäisiä ja koillisia lajeja. Etelä-Pohjanmaan metsäkasvillisuuden valtapuu on mänty ja metsät ovat tyypiltään karuja kangasmetsiä.
Luonto > Eläimistö

Lauhanvuoren puhtaista pohjavesistä vetensä saava Isojoki on merkittävä lohijoki. Metsien suurista nisäkkäistä tärkein on hirvi. Suurpedot kuten susi ja karhu esiintyvät syrjäisillä salomailla. Metsäelämistöstä Etelä-Pohjanmaalla esiintyy valkohäntäpeuraa, villisikaa ja supikoiria. Harvaan asutuilla seuduilla on jonkin verran suuria petolintuja. Pohjoisia lintulajeja edustavat kuukkeli ja lapinpöllö ja myös joutsen kuuluu alueen linnustoon. Viljellyillä alueilla esiintyy erityisesti peltopyy- ja fasaanikantoja.