stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tapio Raatikainen (s. 1953)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Tapio Vilho Raatikainen
Syntymäaika: 28. tammikuuta 1953
Syntymäpaikka: Kokkola, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 185 cm
Lempinimi: Ekku
Junioriseurat
: KPV
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1971–1980 | KPV | 194 | (20) |
| 1981–1986 | Jaro | 110 | (11) |
| Yhteensä | Yhteensä | 304 | (31) |
Maajoukkue
| 1970–1971 | Suomi U18 | 4 | (0) |
| 1974 | Suomi U21 | 1 | (0) |
Valmennusura
1988–1994: KPV
1998: Jazz
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Tapio "Ekku" Raatikainen (s. 28. tammikuuta 1953 Kokkola) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Nykyään hän toimii pelaaja-agenttina.
Pelaajaurallaan Raatikainen edusti Kokkolan Palloveikkoja sekä Pietarsaaren Jaroa. Hän pelasi SM-sarjaa KPV:ssa vuodet 1971–1980.
Veikkausliigassa Raatikainen toimi KPV:n valmentajana vuonna 1990 ja FC Jazzin valmentajana 1998. Jazzin valmentajan paikalta vuonna hänet erotettiin vain seitsemän pelatun ottelun jälkeen.
Lopetettuaan valmentajana vuonna 1998 Raatikainen siirtyi pelaaja-agentiksi. Hän edustaa useita suomalaisia huippupelaajia, muun muassa Teemu Pukkia.
Tapio "Ekku" Raatikainen sekoitetaan usein samaan aikaan pelanneeseen vuonna 1947 syntyneeseen kokkolalaiseen jalkapalloilijaan Tapio "Pippana" Raatikaiseen.
Bronte Campbell
Lähteet ja huomautukset

↑  vu = vapaauinti
1 2  ui vain alkuerissä
↑  sku = sekauinti
↑  Bronte Campbell sports-reference.com. Arkistoitu 14.12.2012. Viitattu 21.1.2016. (englanniksi)
↑  Bronte and Cate Campbell: Olympic swimming hopefuls, sisters, rivals theaustralian.com.au. 16.5.2015. Viitattu 22.1.2016. (englanniksi)
1 2 3 4 5 6  CAMPBELL, Bronte (1994) swimrankings.net. Viitattu 13.11.2019. (englanniksi)
1 2 3 4 5 6 7  Swimming - Bronte CAMPBELL the-sports.org. Viitattu 4.1.2019. (englanniksi)
↑  https://olympics.com/tokyo-2020/olympic-games/en/results/swimming/olympic-schedule-and-results.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
↑  Bronte Campbell worldaquastics.com. Viitattu 8.10.2024. (englanniksi)
Naisten 4 × 100 metrin vapaauintiviestin olympiavoittajat
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Australian Women's Register
Jaakko Rantanen (jalkapalloilija)

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 10. syyskuuta 1992 (ikä 32)
Syntymäpaikka: Tampere, Suomi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 181 cm
Junioriseurat
1998–2005: OPedot
2006–2011: Reipas
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2011–2012 | FC Lahti | 18 | (1) |
| 2012 | → Kuusysi (laina) | 20 | (3) |
| 2013–2015 | Ilves | 37 | (1) |
| 2015 | → Ilves/2 | 7 | (0) |
| 2016–2018 | Haka | 54 | (7) |
| Yhteensä | Yhteensä | 136 | (12) |
Maajoukkue
| 2010 | Suomi U18 | 4 | (0) |
| 2011 | Suomi U19 | 1 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jaakko Rantanen (s. 10. syyskuuta 1992 Tampere) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan Rantanen oli keskuspuolustaja tai puolustava keskikenttäpelaaja.
Rantanen on syntynyt Tampereella, mutta aloitti jalkapallon Orimattilan Pedoissa. C-junioreissa hän siirtyi Lahden Reippaaseen. Vuonna 2011 hänet nostettiin Ykköseen pudonneen FC Lahden edustusjoukkueen rinkiin. Kaudella 2011 Rantanen pelasi Ykkösessä 18 ottelua tehden yhden maalin, kun Lahti palasi takaisin pääsarjaan. Kaudella 2012 Rantanen ei pelannut yhtään peliä Veikkausliigassa, vaan lähes koko kausi kului Kakkosessa FC Kuusysissä.
Helmikuussa 2013 Rantanen siirtyi Ykkösessä pelanneeseen Tampereen Ilvekseen. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi 18 ottelua, joissa ei tullut maaleja. Toisella Ykkösen kaudellaan Rantanen pelasi vain 12 ottelua, mutta onnistui kerran maalinteossa. MyPan menetettyä veikkausliigalisenssin Ilves nousi Veikkausliigaan kaudeksi 2015 ja jatkosopimuksen tehnyt Rantanen teki pääsarjadebyyttinsä kaudella 2015. Kaudet 2016–2018 hän edusti Ykkösessä pelannutta Hakaa. Rantasen pelaajaura päättyi vuonna 2018, kun häneltä kiellettiin kilpaurheilu sydänvian vuoksi. Syksyllä 2018 hän alkoi opiskella röntgenhoitajaksi Tampereen ammattikorkeakoulussa.
Rantanen on pelannut Suomen alle 19-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa.
Jaakko Rantasen isoveli Kaarlo Rantanen on jalkapalloilija, joka on edustanut muun muassa FC Lahtea ja Tampereen Ilvestä.
Merileguaani

| Merileguaani |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Liskot Sauria
Heimo::  Leguaanit Iguanidae
Suku::  Amblyrhynchus  Bell, 1825
Laji::  cristatus
Kaksiosainen nimi
 Amblyrhynchus cristatus  Bell, 1825 

Katso myös
   Merileguaani Wikispeciesissä   Merileguaani Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Merileguaani (Amblyrhynchus cristatus) on Galápagossaarilla elävä endeeminen liskolaji. Se elää muiden liskojen tapaan maalla, mutta on sopeutunut ainoana liskona hankkimaan ravintonsa merestä. Merileguaani muodostaa leguaanien heimossa oman sukunsa. Ravinnokseen merileguaanit syövät pääsääntöisesti laskuveden seurauksena rannalle jäänyttä levää, ja vain kookkaimmat yksilöt saattavat sukeltaa vedestä ruokaa. Merileguaania uhkaavat ympäristökatastrofit ja saarille tuodut pedot.
Koko ja ulkonäkö

Merileguaani on isoimpia leguaaneja, mutta selvästi pienempi kuin esimerkiksi iguaani. Täysikasvuinen koiras on keskimäärin 1,3 metrin pituinen ja 1,5 kilon painoinen. Koiraat voivat kuitenkin kasvaa jopa 175 sentin pituisiksi ja painaa yli 12 kiloa. Naaraiden keskipaino on puoli kiloa ja pituus 60 senttiä. Naaras on selvästi koirasta pienempi ja hoikempi, eikä sen heltta ole yhtä suuri.
Merileguaanit ovat väriltään tavallisesti harmaita tai mustia. Naaras on aina tummahko, mutta koiras saa soidinmenojen yhteydessä punaisia ja pullonvihreitä läiskiä. Nuoret merileguaanit ovat aikuisia tummempia, mutta toisaalta kirjavampia. Niiden tummassa päässä ja kyljissä on vaaleanharmaita täpliä. Aikuiset taas voivat olla täysin mustia tai tummat täplät muodostavat pitkittäisiä rivejä niiden tasaisen harmaaseen selkään. Harmaita täpliä on myös jaloissa, ja vatsapuoli on kellanruskea. Eri populaatioiden värityksessä on havaittu eroja.
Hännän pituus on 135-senttisellä yksilöllä noin 80 senttiä. Häntä on sivuilta litteä, ja sitä peittävät suomut, joissa on keskiharjanne. Korkeiden suomujen muodostama harjanne ulottuu niskasta hännän kärkeen. Häntä toimii peräsimenä leguaanin uidessa. Pää on lyhyt mutta leveä ja etuosasta kapeneva.
Otsassa ja päälaella on isoja, kartiomaisia sarveissuomuja, jotka ovat usein teräväkärkisiä. Sierainaukkoja reunustavat pienet suomut. Huulten ympärillä suomut ovat suuria ja neliömäisiä, ja niitä on alahuulessa ylähuulta enemmän. Pään alaosan suomut ovat pieniä ja kuperia. Soikeahkot korva-aukot näkyvät selvästi matalana ulkonemana silmien takana.
Merileguaanin ruumis on varsin tukevarakenteinen. Lyhyet ja lihaksikkaat jalat päättyvät viiteen pitkään, kynnelliseen varpaaseen. Kolmas ja neljäs varvas ovat muita pidempiä. Terävät, kolmikärkiset hampaat soveltuvat hyvin levän raaputtamiseen kivistä. Yläleuan molemmissa puoliskoissa on 22–25 ja alaleuassa 20–24 hammasta. Hampaat kiinnittyvät leukaluun keskiharjan kuoppiin.
Taksonomia ja evoluutio

Merileguaani on ainoa Amblyrhynchus-suvun edustaja. Suvun nimi on kahden kreikan sanan yhdistelmä: amblys ’tylppä’ ja rhynchus ’kuono’. Sen lajinimi cristatus on latinaa ja tarkoittaa ”harjaa”. Nimen antoi brittiläinen eläintieteilijä Thomas Bell vuonna 1825.
Merileguaanin uskotaan kuuluvan Galápagossaarten vanhimpiin kotoperäisiin lajeihin. Se saapui alueelle jo luultavasti ennen kuin nykyisiä saaria oli edes olemassa. Galápagossaaret eivät ole koskaan olleet yhteydessä mantereeseen. Merileguaanin uskotaan tulleen saarille useita miljoonia vuosia sitten Etelä-Amerikan mannermaalta kelluvien kasvilauttojen mukana. Sen omaksuma osittainen merielämä on auttanut sitä asuttamaan uusia saaria vanhojen kadotessa. Toisen teorian mukaan merileguaani on kehittynyt nyt jo sukupuuttoon kuolleesta merielämään sopeutuneesta liskoryhmästä.
Merileguaanikoiraat lisääntyvät toisinaan saarilla tavattavien naaraspuolisten laavaleguaanien kanssa, vaikka lajit kuuluvat eri sukuun. Geenitutkimusten mukaan niiden kehityslinjojen uskotaan eronneen toisistaan arviolta 10 miljoonaa vuotta sitten. Vaikka lajit lienevät lähisukulaisia, on epäselvää, onko niillä yhteinen saarille saapunut kantamuoto vai saapuivatko ne kummatkin erikseen.
Taksonomia ja evoluutio > Alalajit

Merileguaanista on tunnistettu seitsemän alalajia, jotka eroavat toisistaan kooltaan ja väritykseltään. Kutakin alalajia elää vain yhdellä tai parilla saarella. Pienikokoisimmat elävät Genovesan saarella, suurimpiin kuuluvat elävät Fernandinan ja Isabelan saarilla. Españolan erityisen värikkäät leguaanit eroavat muista eniten. Ne ovat mustan, oranssin ja punaisen kirjavia, ja niiden eturaajat ja harja ovat vihreähköjä. Saaren urosmerileguaanien väritys on vihreintä lisääntymisaikaan.
Listassa on alalajien nimeäjä ja levinneisyysalue. Listasta voi puuttua pieniä saaria:
A. c. cristatus Fernandina, Bell
A. c. albemarlensis Isabela, (Irenäus Eibl-Eibesfeldt,1962)
A. c. hassi Santa Cruz ja Caamaño Islet, (Eibl-Eibesfeldt, 1962)
A. c. mertensi San Cristobal ja Santiago, (Eibl-Eibesfeldt, 1962)
A. c. nanus Genovesa, Wolf, Darwin (Samuel Garman, 1892)
A. c. sielmanni Pinta. (Eibl-Eibesfeldt, 1962)
A. c. venustissimus Española ja Gardner, (Eibl-Eibesfeldt, 1962)
Levinneisyys ja elinympäristö

Merileguaania tavataan luonnonvaraisena vain Ecuadoriin kuuluvilla Galápagossaarilla Etelä-Amerikassa. Siellä se on levinnyt lähes kaikille saarille vajaan 5 000 km²:n alueelle, mutta lajin varsinainen asuinalue on suuruudeltaan noin kymmenesosa tästä.
Merileguaanit elävät pääasiassa rantakivikoissa ja laavakallioilla. Ne tarvitsevat myös hietikoita munimista varten ja levää kasvavia rantavesiä. Niitä voi myös tavata mangrovemetsistä ja rantakosteikoilta. Saaret sijaitsevat päiväntasaajalla, ja ilmasto on lämmin, mutta meri on kylmä ja ravinteikas. Eteläiseltä jäämereltä tuleva kylmä Humboldtinvirta yhdessä runsaan auringonvalon kanssa luo olosuhteet, jotka saavat levät kasvamaan nopeasti.. Meriveden lämpötilassa on kuitenkin alueittaista vaihtelua. Idässä sijaitsevan Genovesan saaren lähivedet saavat paljon lämmintä vettä, joka ei suosi merileviä. Alueen merileguaanit ovatkin siksi pienimpiä. Suurimpien asuttamalla Isabelan länsirannikolla vedet ovat kylmiä ja tuottoisiaselvennä.
Elintavat > Ravinto

Merileguaanien pääasiallista ravintoa ovat merilevät, joita on tarjolla rannalla ja veden alla. Naaraat ja nuoret usein vain odottavat, että ravinnoksi sopivaa levää ajautuu rantaan. Ne elävätkin pääasiassa rannan lähellä kasvavalla ja vuoroveden rantaan jättämällä levällä. Suuret koiraat sen sijaan uskaltautuvat joskus ruokaa etsiessään melko kauaskin kotisaareltaan. Merileguaanit ovat mieltyneet erityisesti Ulva-suvun viherlevään, jonka isoja, vaaleanvihreitä ja hieman punertavia lehtiä ne repivät hampaillaan. Mahasta on myös löydetty äyriäisten osia, mutta ne ovat mahdollisesti tulleet levien mukana. Joskus merileguaanit tonkivat myös tunkioilla erilaisia ihmisten jättämiä jätteitä.
Merileguaanien suolisto on sopeutunut kasviravinnon sulattamiseen, koska paksusuolen etuosassa on pitkittäispoimuja, jotka lisäävät suolen imeytymispintaa. Merestä saamansa ylimääräisen suolan merileguaani poistaa virtsan mukana ja erittämällä runsassuolaista nestettä kuonossa olevista rauhasista.
Elintavat > Lisääntyminen

Merileguaanikoiraat ovat lisääntymisaikaan hyvin reviiritietoisia ja puolustavat reviiriään muilta koirailta. Tällöin ne viettävät aikansa paljolti yksikseen, mutta kerääntyvät kuitenkin usein yöksi yhteen ryhmään. Välejään selvittelevät koiraat nousevat korkeille kiville näkyvään paikkaan, josta ne esittelevät kylkikuvioitaan ja heiluttelevat selkäharjaansa. Ne myös röyhistävät rintaansa, pullistavat kurkkuaan, pitävät päätään alhaalla, ojentavat raajansa mahdollisimman suoriksi näyttääkseen suuremmilta ja lipovat pitkällä kielellään. Uhitteluun kuuluu myös pään rytmillinen heiluttelu puolelta toiselle. Tätä toistetaan kolmeen eri otteeseen ennen varsinaista yhteenottoa, jolloin tärkeimpänä aseena käytetään häntää. Tätä jatkuu noin kolme kuukautta joulu-helmikuussa. Soidinaikaan myös koiraiden väritys kirkastuu. Naaraat saavat alkuun liikkua reviiriltä toiselle, mutta koiras kokoaa pian itselleen haaremin, jossa parittelu tapahtuu ilman muiden koiraiden häirintää. Koiraan kosinta on yksinkertainen. Se kävelee naaraan taakse ja tarttuu sitä niskasta ja jaloista. Kun koiras on saanut hedelmöitettyä yhden tai useamman naaraan, sen into alkaa hiipua ja se palaa normaaliin elämään.
Naaraan munamäärä riippuu sen ravintona käyttämien levien määrästä. Muninta on vilkkainta silloin, kun vuoroveden vaihtelu on pienimmillään ja levää on runsaasti saatavilla. Munat voivat painaa jopa neljänneksen naaraan koko painosta. Noin kuuden viikon päästä parittelusta naaraat jättävät yhdyskunnan ja lähtevät etsimään munimispaikkaa, jolloin voi syntyä kilpailua pesäpaikoista. Sopiva paikka löytyy yleensä parissa päivässä, ja kaivamiseen voi kulua puoli päivää. Munat lasketaan hiekkaan tai vulkaaniseen tuhkaan kaivettuun kammioon sisämaahan vähintään 300 metrin päähän rannasta. Leguaanien kaivamat kammiot ovat noin 60 senttiä syviä. Ne käyttävät kaivamisessa kaikkia raajojaan. Toisinaan jotkin naaraat jäävät käytävään loukkuun ja kuolevat, kun tunnelin katto romahtaa tai toinen naaras tukkii sen. Merileguaani munii kerralla 1–6 munaa. Ne peitetään huolellisesti. Munat kehittyvät parhaiten 30 °C:n lämmössä. Ne painavat noin 80–120 grammaa ja ovat 8–10 senttiä pitkiä ja 4–5 senttiä leveitä. Munat ovat muiden leguaanien munia suurempia. Naaras jää vartioimaan munia vielä useiksi päiviksi läheisille kiville tai kallioille, mutta palaa välillä pesälle tiivistämään pesän kattoa lisäämällä siihen kasviainesta. Naaraat ja poikaset ovat pesintäalueella alttiina petojen, erityisesti galapagosinhiirihaukan, hyökkäyksille. Poikaset kuoriutuvat 95 päivän kuluessa. Poikaset kuoriutuvat keskimäärin 110 päivän kuluttua.selvennä Ne painavat tällöin noin 70 grammaa, ja pituutta niillä on 10–13 senttiä. Poikaset tarkistavat ensin ympäristönsä ja juoksevat sitten lähimpään suojapaikkaan. Naaraat saavuttavat sukukypsyyden 3–5-vuotiaina, koiraat noin 6–8 vuoden iässä.
Merileguaanin suhde muihin lajeihin

Aikuisella merileguaanilla ei näytä olevan juuri muita vihollisia kuin hait, mutta merileguaanit pysyttelevät yleensä lähellä rantaa, jonne hait eivät uskalla tulla. Mikäli merileguaani havaitsee hain, se jää leijumaan veteen täysin liikkumattomana ja pysäyttää sydämensä, jotta hait eivät sitä kuulisi. Merileguaani voi pysäyttää sydämensä jopa 45 minuutiksi, mutta yleensä hai luopuu saaliin etsinnästä muutamassa minuutissa. Naaraita ja poikasia voi uhata myös galapagosinhiirihaukka, etenkin pesintäalueilla, joilla naaraat ovat suojattomia. Haukat osaavat myös odottaa poikasten kuoriutumista. Havaitessaan haukan naaraat ja nuoret valpastuvat ja pakenevat nopeasti kallioiden ja kivien suojaan. Aikuiset koiraat eivät haukoista juuri piittaa. Nuoria merileguaaneja voi myös joutua Dromicus-suvun käärmeiden saaliiksi. Merileguaanin mahdollisia luonnollisia vihollisia ovat myös galapagosinkyyryhaikara, kyyryhaikara, amerikanharmaahaikara, fregattilinnut, suopöllö ja lokit, jotka voivat uhata etenkin poikasia.
Merileguaania vaivaavat verta imevät Amblyomma-, Ornithodoros- ja Vatacarus-sukujen punkit. Amblyomma-punkit voivat pysyä merileguaaneissa jopa viikkoja, mutta Ornithodoros-suvun punkit vain tunteja. Merileguaanit saavat toisinaan apua darwininsirkuilta loisten torjunnassa. Myös Grapsus grapsus -taskuravut poistavat kuollutta ihoa leguaanien levätessä. Puhdistuspalveluja tarjoavat lisäksi huulikalat, joita kutsuakseen merileguaanit ojentavat jalkansa. Merileguaanit tunnistavat matkijoiden korkean varoitusäänen, jonka ne päästävät huomatessaan molemmille vaarallisen galapagosinhiirihaukan. Tällöin eläin nostaa päätään tarkkaillakseen ympäristöään.
Uhat ja suojelu

Merileguaani on vaarantunut laji. Koko kannan suuruutta ei tiedetä eikä myöskään sitä, onko lukumäärä laskussa. Merileguaanien ravintolevät ovat kärsineet niitä syrjäyttävästä vierasperäisestä Giffordia mitchelliae -levästä, meriveden lämpötilaa nostavista El Niño -sääilmiöistä ja öljyvahingoista, jotka ovat aiheuttaneet ravinnonpuutetta ja jopa joukkokuolemia. Esimerkiksi tammikuussa 2001 tapahtunut öljyturma surmasi 60 prosenttia Santa Fen merileguaaneista. Tutkijat uskovat öljyn tappavan ruoansulatuksessa auttavia bakteereja, mikä tekee ravintoaineiden sulamisesta mahdotonta. El Niño on luonnollinen ilmiö, ja merileguaanit voivat lisääntyä tehokkaammin El Niñon jälkeen, kun kannan tiheys on alhainen. Ilmaston lämpenemisen seurauksena El Niñon uskotaan kuitenkin yleistyvän. Merileguaanit eivät myöskään osaa pelätä saarille tuotuja koiria, kissoja, rottia tai sikoja, jotka hävittävät leguaanien poikasia ja munia. Aiemmin niitä myös rahdattiin ohi kulkevien laivojen miehistön ruoaksi.
Merileguaani on nykyään rauhoitettu Ecuadorissa. Galápagossaaret ovat pääosin suojeltuja kansallispuistona, ja vuodesta 1971 kaikki saarten luonnon muuttaminen on ollut lailla kiellettyä. Tulokaspetojen määrää on pyritty rajoittamaan, ja merileguaaneja tutkitaan hyvin intensiivisesti. Niiden määrää on pystytty lisäämään myös vankeudessa, mutta se ei ole helppoa, koska laji on sosiaalinen ja ravinnoksi kelpaavat levät ovat kalliita.
Merileguaanin pää
Merileguaani (Amblyrhynchus cristatus) Galápagossaarilla
Españolan saaren värikkäitä A. c. venustissimus-alalajin merileguaaneja.
Satelliittikuva Galápagossaarista. Merileguaaneja tavataan muun muassa Isabelalla, Fernandinalla, Santa Cruzissa, Caamaño Isletissa, San Cristobalissa, Santiagolla, Genovesalla, Wolfilla, Darwinilla, Pintalla, Españolassa eli Hoodissa, Gardnerilla, Santa Féssä, Pinzónilla, Floreanalla eli Santa Marialla, Rábidalla ja Marchenalla.
Merileguaani uimassa Fernandinan saarella. Kuvassa myös Grapsus grapsus -lajin rapuja.
Merileguaaneja lämmittelemässä.
Aikuinen merileguaaniuros
Galapagosinhiirihaukka
Adam Raška

| Adam Raška |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. syyskuuta 2001 (ikä 23) Kopřivnice, Tšekki
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  178 cm
Paino:  76 kg
Seura
Seura (P):  Minnesota Wild
Nyk. seura:  Iowa Wild (AHL)
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2017–
NHL-varaus:  201. varaus, 2020 San Jose Sharks
Adam Raška (s. 25. syyskuuta 2001 Kopřivnice, Tšekki) on tšekkiläinen jääkiekkoilija, joka pelaa Minnesota Wildin organisaatiossa. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Raška laukoo oikealta.
Ura > Seuraura

Raška on HC Kopřivnicen kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin HC Nový Jičíniin, josta Raška siirtyi kaudeksi 2014–2015 HC Třinecin C-nuoriin. Kaudella 2015–2016 hän jakoi koko Tšekin C-nuorten sarjan pistepörssin kymmenennen sijan HC Kometa Brnon Maxim Čajkovičin ja HC Dukla Jihlavan Tomáš Válan kanssa. Kaudella 2016–2017 Raška jakoi Třinecin sisäisen tehotilaston voiton Dominik Molinin kanssa.
Kaudella 2017–2018 Raška oli 16 osumallaan Třinecin A-nuorten paras maalintekijä Jonáš Peterekin kanssa. Raška debytoi samalla kaudella myös seuran miesten joukkueessa. Hän teki miesten pääsarjadebyyttinsä vain 16-vuotiaana Mestarien liigan pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella 7. marraskuuta 2017 ruotsalaista Malmö Redhawksia vastaan. Raška merkittiin Třinecin 13. hyökkääjäksi. Hän sai ottelussa jääaikaa 10.53 minuuttia. Extraligassa Raška pelasi kaksi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Hän teki Extraliga-debyyttinsä 14. marraskuuta 2017 vieraissa HC Olomoucia vastaan. Raška merkittiin Třinecin kolmosketjun oikeaan laitaan Jiří Polanskýn ja Vladimír Draveckýn viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 14.17 minuuttia ja Raška keräsi teholukeman –1. Hän pelasi kauden aikana myös 13 ottelua lainalla sarjatasoa alempana 1. česká hokejová ligan HC Frýdek-Místekissä.
Kaudella 2018–2019 Raška pelasi suurimman osan runkosarjastaan lainalla 1. ligaa Frýdek-Místekissä. Noin puolet kaudestaan hän pelasi Třinecin U19-junioreissa. Raška pelasi kauden aikana seuran Extraliga-joukkueessa seitsemän runkosarjaottelua tehden yhden maalin ja kaksi CHL-ottelua ilman tehopisteitä. Hän teki Extraliga-uransa avausmaalin 19. helmikuuta 2019 vieraissa HC Litvínovia vastaan. Raškan osuma jäi Třinecin 0–5-voittoon päättyneen ottelun voittomaaliksi. QMJHL-joukkue Rimouski Océanic varasi hänet 42. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2019. Raška siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2019–2020.
San Jose Sharks varasi Raškan seitsemännellä kierroksella 201. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2020. Kaudeksi 2020–2021 hän palasi HC Třineciin.
Marraskuussa 2023 Sharks kauppasi Raskan pelaajaoikeudet ja viidennen kierroksen varausvuoron vuoden 2026 varaustilaisuudessa Minnesota Wildiin vaihdossa Calen Addisoniin.
Ura > Maajoukkueura

Raška pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2020 ja 2021 sekä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2019. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden Hlinka Gretzky Cupissa vuonna 2018, jolloin Raška oli kolmella syöttöpisteellään Tšekin paras syöttäjä Marcel Barinkan ja Michal Teplýn kanssa. Yhteensä hän on pelannut 20 nuorten ja 63 poikien maaottelua.
Tšekin A-maajoukkueessa Raška on pelannut yhden ottelun ilman tehopisteitä. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä vain 19-vuotiaana Karjala-turnauksen päätösottelussa 8. marraskuuta 2020 Helsingin Hartwall Arenalla alle 20-vuotiaiden maajoukkuepelaajista koottua Venäjää vastaan. Myös Tšekki peluutti ottelussa useita alle 20-vuotiaiden maajoukkuepelaajia. Raška merkittiin Tšekin kolmosketjun oikeaan laitaan yhdessä häntä vuotta nuorempien Jan Myšákin ja Pavel Novákin viereen.
Lombardian ympäriajo 2024

Lombardian ympäriajo 2024, eli Il Lombardia 2024, oli järjestyksessään 118. maantiepyöräilyn Lombardian ympäriajo. Se käytiin 255 kilometrin reitillä, jossa Bergamo oli lähtö- ja Como maalipaikkana 12. lokakuuta 2024. Kilpailu kuului UCI World Tour -sarjaan.
Tadej Pogačar voitti kilpailun. Hän teki ratkaisevan iskun Colma di Sormanin nousussa noin 50 kilometriä ennen maalia. Pogačar voitti Lombardian ympäriajon neljännen kerran peräkkäin. Toiseksi sijoittunut Remco Evenepoel hävisi hänelle kolme minuuttia 16 sekuntia,  kolmanneksi tullut Giulio Ciccone jo yli neljä ja puoli minuuttia.
Viron ilmatilan loukkaukset 2005

Itsenäistymisen jälkeen Baltian maiden eli Viron, Latvian ja Liettuan ilmatilaa ei kyetty valvomaan, koska kyseiset maat eivät jääneet itsenäisten valtioiden yhteisöön (IVY) jakamaan Neuvostoliiton asevoimia, vaan pyrkivät mahdollisimman nopeasti pääasiassa venäläisistä sotilaista koostuvien Venäjän asevoimien poistumiseen alueeltaan.
Koska Kaliningradin alue kuuluu Venäjälle, joutuu se suorittamaan lentoja kansainvälisessä ilmatilassa Suomenlahdelta Kaliningradiin. Vuonna 2001 ryhdyttiin Baltian ilmavalvontaa kehittämään BALTNET-valvontajärjestelmän avulla.
Ennen kuin Nato ryhtyi valvomaan Baltian maiden ilmatilaa neljällä F-16-hävittäjällä osallistuvin maittain kolmen kuukauden jaksoissa todettiin ilmatilanloukkauksia runsaasti. Osa niistä tapahtuu hitaasti lentävillä suurikokoisilla kuljetuskoneilla, joissa saattoi olla myös tiedusteluvarustus. Kesäkuun 2005 lopulta Viron ilmatilaa ovat valvoneet saksalaiset F-4 Phantom II -hävittäjät.
Aihe on merkittävä siksi, koska Viro on poikkeuksetta diplomaattisesti vedonnut aina julkisuuteen sekuntien tai minuuttien ilmatilanloukkauksiin.