Porvoon historia
1900-luku > Sisällissota

Porvoon suojeluskunta perustettiin arviolta 25. heinäkuuta 1917, ja ensimmäisessä muodossaan se sai paikkakunnalta noin sata jäsentä. Aseensa suojeluskunta hankki venäläisiltä sotilailta, ja se esiintyi ulospäin vapaaehtoisena palokuntana. Porvoon ensimmäinen suojeluskunta joutui hajaantumaan punakaartin toimien vuoksi 17. marraskuuta 1917. Porvoon toisen suojeluskunnan perustaminen aloitettiin 8. tammikuuta 1918. Tuolloin suojeluskunnan johto päätti pitää yhden komppanian Porvoossa pitämässä yllä järjestystä. Suojeluskunta otti huolehtiakseen poliisin tehtävät, vaikka Porvoo oli yksi harvoja Etelä-Suomen kaupunkeja, joissa poliisilaitos oli valkoisten hallussa.
Työmies-lehdessä 29. tammikuuta 1918 julkaistu artikkeli antaa jonkinlaisen kuvan Porvoossa toimeenpannuista sotilaallisista valmisteluista. Siinä sanotaan, että Porvoon toreja ympäröivät talot on varustettu kiväärein ja ampumahaudoin. Lundininkadulla sijaitsevaa Lähetyseuran taloa samoin kuin Puistokadulla sijaitsevaa oluttehtailija Ekblomin taloa on jonkin verran linnoitettu. Tuomiokirkon sakaristosta on tehty asevarasto ja kirkon asemanpuoleiseen päähän on tuotu ainakin yksi kivääri. Näsinmäellä on suoritettu salaperäisiä töitä. Sillalla, tullissa ja kaupunkiin johtavilla teillä on vartioita, ja varmistuspartioita oli rautatien varressa aina Sipoon Martinkylään asti. Joen suulle komennettiin osasto, jonka tehtävänä oli estää punakaartin osastojen mahdolliset toimet Tolkkisissa ja Hamarissa.
Porvoon esikunnalla oli tammikuun 1918 lopulla 27. päivään asti yhteys Mannerheimiin ja Vaasaan siirtyneeseen senaattiin. Vielä punaisten otettua vallan Helsingissä Porvoon esikunnalla oli puhelinyhteys Mannerheimin päämajaan Vaasaan. Yhteys katkesi tammikuun lopulla, eikä sitä yrityksistä huolimatta pystytty palauttamaan. Porvoolaisten väärien tietojen mukaan Pohjanmaan prikaati oli vallannut Tampereen, Savon prikaati oli saanut Viipurin hallintaan ja oli matkalla kohti Kouvolaa, kun taas Jääkäripataljoona 27 ja vapaaehtoiset ruotsalaiset olivat nousseet maihin ja etenivät kohti Turkua. Alkuun tietoihin uskottiin yleisesti.
Punaiset joukot ryhmittyivät 5.–6. helmikuuta 1918 Porvoon luoteis- ja itäpuolelle. Porvoon esikunnalla oli kuitenkin hyvä kuva punakaartin joukkojenkeskityksestä, koska puhelinteknikko Emil W. Hunaeus kuunteli kaartin sisäistä puhelinliikennettä. Lisäksi suojeluskuntien johdolla oli salainen puhelinlinja punaisten päämajaan Smolnaan Helsinkiin. Sen avulla saatiin tietoja, kun puhuja oli esittäytynyt kuuluvansa punaisiin. Porvoossa suojeluskuntaa johtaneella Silfverhjelmillä oli näin hyvä kuva punaisten joukoista ja niiden liikkeistä. Tosin hän yliarvioi pahasti Porvoota lähestyvien punaisten joukkojen vahvuuden.
Silfverhjelmin laskelmien mukaan Porvoota uhkasi suoranaisesti 3 500 miestä. Kurt Reuterin antaman tiedon mukaan Porvoon ympäristössä oli 5 000 miestä, mutta oikeasti Porvoota kohti marssi enintään tuhat miestä. Porvoon sekava ja levoton tilanne yhdistettynä liioiteltuihin tietoihin punaisista johti päätökseen suojeluskunnan hajottamisesta. Tämän jälkeen suojeluskuntalaiset marssivat samana yönä pois Porvoosta enimmäkseen kohti sisäsaaristoa. 300 suojeluskuntalaisen lisäksi kaupungista lähti punaisia pakoon myös suuri joukko siviilejä ja noin 80 hevosta. Samana yönä Porvoossa vankeina olleet punaiset pääsivät pois vankiloista ja ottivat vallan.