Mao Zedongin elämäkerta
Elämäkerta > Kansantasavallan ensimmäiset vuodet (1949–1953)

Kansantasavallan ensimmäisenä tavoitteena oli ulottaa valtansa koko maahan ja vakauttaa olosuhteet. Viimeiset Kuomintangin joukot antautuivat kuitenkin vasta 1954. Kiinan kommunistisella puolueella ei ollut kokemusta kokonaisen valtion johtamisesta, joten kansantasavallan taloudellinen ja poliittinen elämä järjestettiin Neuvostoliiton keskusjohtoisen mallin mukaan.
Joulukuussa 1949 Mao matkusti Neuvostoliittoon hieromaan sopua Stalinin kanssa. Vierailun alussa vietettiin Stalinin 70-vuotispäiviä, ja Mao oli juhlassa kunniapaikalla isännän vierellä. Yksityisesti Stalin kohteli Maoa yliolkaisesti, ja lännessä jopa spekuloitiin tämän joutuneen kotiarestiin – omien sanojensa mukaan Mao vierailun alussa lähinnä söi, nukkui ja kävi vessassa. Huhujen myötä Stalin alkoi vihdoin neuvotella vakavissaan. Kaksi kuukautta kestäneen vierailun päätteeksi Kiina ja Neuvostoliitto solmivat yhteistyösopimuksen, ja Stalin lupautui antamaan Kiinalle talousapua. Neuvostoliitto ryhtyi myös boikotoimaan Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöksentekoa protestina sille, että Kiinan jäsenyys YK:ssa oli edelleen Tšiangin hallituksella. Sopimus oli muodollisesti tasaveroinen, mutta kulissien takana Mao joutui tekemään useita myönnytyksiä Stalinille. Mao, joka oli odottanut saavansa Stalinilta tunnustuksen Kiinan voittamisesta kommunismille, ei koskaan unohtanut eikä antanut anteeksi Neuvostoliiton-vierailullaan saamaansa kohtelua.
Kommunistien vuosikymmenen vaihteessa toimeenpanemista uudistuksista tärkein oli maailmanhistorian suurin maareformi, jossa suurmaaomistajien ja luostarien viljelysmaat jaettiin pienviljelijöille ja tilattomalle väestölle. Yksittäisen viljelijän näkökulmasta lisäys ei ollut kovin suuri, mutta se riitti nostamaan miljoonat kiinalaiset köyhyydestä. Monin paikoin uusjako toteutettiin väkivallalla uhkaamalla, ja vuoteen 1952 mennessä maauudistus oli vaatinut arviolta 2–5 miljoonaa ihmishenkeä. Mao osallistui henkilökohtaisesti ”vastavallankumouksellisten tukahduttamiskampanjan” suunnitteluun. Osana kampanjaa teloitettavien ihmisten määrälle asetettiin kiintiöt. Mao puolusti poliittisten vihollisten tuhoamista joukkokampanjoiden väistämättömänä ja välttämättömänä sivutuotteena.
Maauudistuksen ohella keskeinen tavoite oli taloudellisten olojen vakauttaminen. Valtaa oli alkuun hajautettu useille puolueille, ja talouspolitiikka muistutti sekataloutta. Pragmaattinen taloudenpito ja Kuomintangin kaudella valtavaksi paisuneen korruption suitsiminen tekivät KKP:n vallasta varsin suositun. Menetelmät olivat kuitenkin raakoja. Maon mukaan vähäisiin rikoksiin syyllistyneitä tuli arvostella, mikä käytännössä tarkoitti julkista nöyryyttämistä; heidän tulisi muuttaa käytöstään tai heidät tulisi lähettää työleireille. Vakaviin rikoksiin syyllistyneet tuli ampua. Kesällä 1952 Mao ilmoitti, ettei porvaristo enää ollut proletariaatin liittolainen vaan luokkataistelun päävihollinen. Kaaderien surmaamisen hän periaatteessa kielsi, mutta käytännössä hyväksyi heidän painostamisensa itsemurhaan.
Neuvostoliiton tukema Korean demokraattinen kansantasavalta (”Pohjois-Korea”) hyökkäsi Korean niemimaan eteläosia hallinneeseen Korean tasavaltaan kesäkuussa 1950. Yhdistyneet kansakunnat tuomitsi hyökkäyksen, ja erityisesti Yhdysvallat lähetti suuren määrän sotilaita Koreaan. Kun YK:n joukot lähestyivät Kiinan ja Korean rajaa, Kim Il-sung pyysi sotilaallista apua Maolta. Mao oli alkuun kahden vaiheilla ja pyysi Neuvostoliitolta kalustoa ja apua Kiinan ilmatilan suojaamiseen, mihin Stalin suostui. Lokakuusta 1950 lähtien kiinalaiset joukot osallistuivat aktiivisesti sodankäyntiin Koreassa. Alkumenestyksen innoittamana Mao alkoi vaatia koko Korean valloittamista ja Yhdysvaltain joukkojen ajamista niemimaalta.
Vuonna 1951 sota jumiutui paikalleen mutta jatkui vielä kaksi vuotta. Koreassa palveli kaikkiaan miljoonia kiinalaisia sotilaita, ja tappiot nousivat jopa miljoonaan mieheen. Mao menetti sodassa poikansa Anyingin, joka haudattiin Pjongjangiin. Sota onnistui kuitenkin nostamaan Maon arvovaltaa, ja Stalinin epäilykset hänen kiinalaiskansallisista pyrkimyksistään hälvenivät. Sota yhdisti kiinalaiset ulkoista vihollista vastaan ja teki Maosta kolonialismin vastaisen taistelun sankarin, erityisesti entisissä siirtomaissa.