stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Museokokoelma

Museonäyttelyssä on yleensä esillä vain osa museoiden esineistöstä.
Museokokoelma on museoesineiden ryhmä, joka on koottu ja järjestetty museon asettamien kriteerien mukaan. Museot keräävät esineistöä maantieteellisen, temaattisen ja ajallisen erikoistumisensa mukaan. Esineiden valintaan vaikuttaa käsitys kulttuuriperinnöstä, mutta suurin kokoelmaan vaikuttava tekijä on sattuma, jonka takia esineet katoavat, tuhoutuvat tai kuluvat loppuun, ennen kuin ne päätyvät museoon.
Museokokoelma luetteloidaan ja dokumentoidaan hyvin. Vain osa museon kokoelmasta on näyttelyissä, ja pääosa kokoelmasta sijaitsee varastossa, jonka olosuhteet pitää säätää esineiden vaatimusten mukaisesti. Kokoelmien vahingoittumista pyritään estämään konservoinnilla, jonka tulee olla tieteellisesti perusteltua.
Museokokoelmista on pakko myös poistaa esineitä, koska tila on usein rajattua. Poistettavaksi esineiksi pyritään valitsemaan museoarvoltaan vähäisimmät objektit, mutta myös rikkoutuneita tai muuten käyttökelvottomia esineitä poistetaan kokoelmista.
Määritelmä ja yleispiirteet

Museologisesti museokokoelma määritellään objektien luokaksi, joka on koottu ja järjestetty tiettyjen vaatimusten mukaan. Kokoelmaan kuuluvat esineet muodostavat ryhmän, joita yhdistää jokin tai jotkin yhteiset tekijät.
Museokokoelmilla on kolme keskeistä yleispiirrettä. Kokoelmat muodostuvat erilaisista esineistä, esineet tulevat menneisyydestä ja esineet muodostavat kokonaisuuden.
Kerääminen

Museon tunnuspiirteisiin kuuluu jatkuva keräystoiminta, eikä museoita olisi olemassa, jos kukaan ei olisi alkanut kerätä kulttuuriin tai luontoon liittyviä esineitä tai näytteitä. Museot perustuvatkin ihmisen yleiseen ”keräilyhaluun”. Yksityisen ihmisen keräilyn taustalla voi olla mikä motiivi tahansa, mutta museot keräävät esineitä ja näytteitä, joilla on jokin arvo tai merkitys. Kaikki aineelliset objektit voidaan kuitenkin periaatteessa tallettaa museoon. Objektit valitaan keruutilanteessa niiden käytön perusteella, ja esimerkiksi huonekalu voidaan valita muun muassa kulttuurihistorialliseen museoon, taidemuseoon (kuvaamaan muotoilua) ja teknilliseen museoon (esimerkkinä teollisesta muotoilusta).
Museoiden keräystoimintaa määrittävät muutamat peruslähtökohtat: museo ei voi kerätä kaikki mahdollisia esineitä, keräyksen on oltava valikoivaa, hankinnan pitää olla laillinen ja kohteiden on oltava kuvia todellisesta maailmasta.
Koska museoiden kokoelmia kerätään valikoiden, joku tai jokin päättää kokoelmaan valittavat objektit. Sattuma vaikuttaa kokoelman karttumiseen ennen varsinaista päätöstä, sillä sen takia esine katoaa, tuhoutuu tai kuluu loppuun. Sattuman jälkeen toiseksi merkittävin kokoelman muodostumiseen vaikuttava tekijä on lahjoittajat ja myyjät. He valitsevat esineistään ne, jotka he haluavat päätyvän museoon. Tärkein museossa tapahtuva valintatekijä on senhetkinen käsitys kulttuuriperinnöstä eli yleinen mielikuva siitä, mikä on tärkeää, soveliasta ja tarpeeksi arvokasta museoon. Lisäksi kokoelman muodostumiseen vaikuttavat myös hinta, turvallisuus, käyttöoikeudet ja -mahdollisuudet sekä esineen koko.
Keruutoimintaa rajoittavat maantieteelliset, temaattiset ja ajalliset tekijät. Maantieteellisesti museot saattavat keskittyä esimerkiksi keräämään vain kunnallista, maakunnallista, tietyn valtion sisäistä tai jopa koko maailman laajuista aineistoa. Aiheen puolesta museo voi keskittyä esimerkiksi taiteeseen, historiaan, luontoon, kansankulttuuriin, teollisuuteen tai tieteeseen. Ajallisesti museon kokoelma voi sijoittui kaikkialle esihistoriasta nykyaikaan. Hyvä kokoelma voi syntyä vain järkevällä keräämisellä, ja museon on tällöin tiedettävä, mitä esineitä se kerää.
Museoiden vastuulla on myös varmistaa hankintojensa laillisuus. Keräämistä määrittävä lainsäädäntö vaihtelee maittain. Lisäksi keräämisessä tulee ottaa huomioon joitakin kansainvälisiä sopimuksia, joiden pohjalla ovat vuonna 1954 solmittu yleissopimus kulttuuriomaisuuden suojelemiseksi aseellisen selkkauksen sattuessa ja vuonna 1970 solmittu yleissopimus kulttuuriomaisuuden luvattoman tuonnin, viennin ja omistusoikeuden siirron kieltämiseksi ja ehkäisemiseksi. Näiden lisäksi on alueellisia sopimuksia, kuten eurooppalainen yleissopimus arkeologisen perinnön suojelusta.
Luettelointi ja dokumentointi

Dokumentoinnilla varmistetaan esineen hyväksyminen kokoelmaan, sen tunnistaminen ja tiedon säilyttäminen sekä ehkäistään katoamista. Jokainen museoon tuleva uusi esine pitäisi välittömästi dokumentoida. Vastaanottolomakkeeseen merkitään muun muassa tietoja esineen luovuttajasta ja esineen kuvaus. Vastaanoton jälkeen esineeseen tai sen pakkaukseen kiinnitetään tilapäinen etiketti. Tämän jälkeen esine kuvataan vielä diaarioon.
Museon täytyy selvittää ennen esineen hyväksymistä kokoelmiinsa sen omistusoikeus. Eri maiden lait poikkeavat toisistaan, mutta esimerkiksi esihistoriallisten esineiden määräyksiin joudutaan kiinnittämään huomiota.
Museon kokoelmiin pysyvästi liitettävät esineet luetteloidaan myös pysyvästi. Luettelointitiedostoon merkitään kaikki esineen olennaiset tiedot. Esineelle annetaan myös yksilöllinen inventointinumero. Luettelointirutiinit vaihtelevat museoiden välillä; esimerkiksi arkeologista ja luonnontieteellistä materiaalia ei ole aina järkevää luetteloida yksittäisenä esineinä, vaan yhtenä hankintaeränä. Luetteloinnin yhteydessä kulttuurihistoriallisissa museoissa ja taidemuseoissa esine myös kuvataan.
Hoito ja turvallisuus > Varastointi ja varastotilat

Museoihin tulevan kohteen hoito alkaa heti sen vastaanotosta, jolloin siitä kerätään kaikki tarvittavat tiedot ja tutkitaan sen kunto. Museo usein hylkää esineet, joista puuttuu olennaisia osia tai jotka ovat rikkinäisiä. Lisäksi vastaanotossa tulee selvittää, ettei kohteessa ole tuholaisia, pitkälle edennyttä korroosiota tai sieniä. Kaikkia tuholaisia ei pysty näkemään helposti, joten uusi kohde sijoitetaan ensimmäisenä vastaanottotilaan, jotta mahdolliset tuholaiset eivät leviäisi muualle museoon.
Museo-objektit puhdistetaan, ennen kuin ne siirretään sijoituspaikkaansa, varastoon tai joskus näyttelyyn. Yleensä puhdistus ei aiheuta ongelmia, mutta sopivan puhdistusmenetelmän löytäminen voi olla haastavaa, jos kohdetta vaivaa ruoste tai pinttynyt lika. Ennen varastoon siirtämistä esineistä tarkastetaan, että se pysyy kokonaisena ja vahvistetaan liitokset ja vastaavat. Museoesineet ja -näytteet joutuvat koville näyttelyissä ja siirroissa. Näyttelyissä on omat riskitekijänsä, sillä niissä kuljetukset, ilmastoerot varasto- ja näyttelytilojen välillä, näyttelytilojen valaistus, mekaaninen kuluminen, vandalismi tai varkaudet saattavat aiheuttaa ongelmia.
Museokokoelmia säilytetään varastotiloissa, kun ne eivät ole esillä näyttelyissä. Varastotilojen tulee täyttää tietyt kriteerit, joita myös pitää tarkkailla. Esimerkiksi lämpötilan, suhteellisen kosteuden, valon ja ilmanvaihdon pitää täyttää sinne varastoitujen esineiden tarpeen. Ahtaus on yksi eniten varastoinnissa vahinkoa aiheuttava tekijä, joten varastossa pitää olla myös vapaata tilaa kokoelmien laajentumiselle.
Hoito ja turvallisuus > Konservointi

Konservoinnilla pyritään estämään vahinkojen sattumista museon kokoelmalle. Kokoelmaa voivat vahingoittaa useat eri tekijät. Näitä ovat inhimilliset tekijät, kuten vandalismi, tapaturmat ja varkaudet, ympäristötekijät, kuten tulipalot, vesivahingot ja lika, ilmastolliset tekijät, kuten lämpötilan ja kosteuden vaihtelut sekä ilmansaasteet, säteilytekijät, kuten ultraviolettisäteily, biologiset tekijät, kuten hyönteiset ja sienet, väärät työmenetelmät, onnettomuudet ja luonnonkatastrofit sekä aseelliset konfliktit.
Ehkäisevää konservointia varten konservaattorit osallistuvat muun muassa tilojen suunnitteluun, näyttelyiden rakentamiseen ja kuljetuksiin. Jotkut kohteet joudutaan konservoimaan heti niiden tullessa museoon; tällaisia kohteita ovat esimerkiksi maalöydöt sekä vedenalainen ja luonnontieteellinen materiaali. Tuhoutumisvaara on selvä syy aloittaa konservointi, mutta sitä tehdään myös esteettisistä syistä. Erityisesti taidemuseoissa kohteen ulkonäkö on tärkeää. Lisäksi kohteita joudutaan konservoimaan, jotta niitä voidaan tutkia paremmin tai käyttää opetustoiminnassa.
Konservointi aloitetaan aina kuntotarkoituksella ja materiaalimäärittelyllä. Kun nämä asiat on selvitetty, varsinaiset konservointitoimenpiteet pystytään määrittelemään. Kuntotarkoitus pitää tehdä myös, kun museosta tehdään lainauksia ja kun lainauksia palautetaan. Konservaattorin tulee tarkistaa myös museoon tulevat lainat.
Konservoinnin tekee konservaattori yhteistyössä kohteen tuntevan tutkijan kanssa. Konservointia ei pysty tekemään ilman asiantuntemusta, ja konservaattorin tulee tuntea myös alan eettinen säännöstö. Konservoinnin tulee olla myös tieteellisesti perusteltua ja tutkittua, ja sen vaiheet on dokumentoitava. Lisäksi peruuttamattomia muutoksia on yleensä vältettävä eikä konservointia tule tehdä, jos sen seurauksista ei ole varmaa tietoa, ja vaurioituneet osat on korjattava, jos mahdollista.
Poistaminen

Museokokoelmien kasvaminen on pakottanut museot miettimään poistopolitiikkaansa. Joissakin maissa museoilta vaaditaan jopa poisto-ohjelmaa, jonka asettamissa raameissa kokoelmaa seulotaan ja järkevöitetään. Lisäksi Kansainvälisen museoneuvoston ICOM:n eettisissä säännöissä vaaditaan, että museolla pitää olla ohjeet sallituista keinoista poistaa esine lopullisesti kokoelmastaan.
Kokoelmista saatetaan poistaa esimerkiksi rikkoontuneet ja vaaralliset esineet, käyttökelvottomat näytteet sekä esineet, joista ei ole omistus- tai käyttötietoja. Esineen käyttökontekstin puuttuminen saattaa johtaa poistamiseen, jos museon kokoelmassa on jo vastaavia esineitä paremmin tiedoin. Lisäksi museoesineitä tulee arvioida koko kokoelman kannalta. Poistettaviksi esineiksi voivat tästä syystä valikoitua museoarvoltaan vähäisimmät objektit.
Museokokoelmasta voidaan poistaa esineitä useilla eri tavoilla. Esine voidaan poistaa kokoelmasta hallinnollisesti siirtämällä se museopedagogisiin tarkoituksiin tai museon yleiseksi koriste-esineeksi. Lisäksi esine poistuu virallisesti kokoelmasta hallinnollisesti, kun se todetaan tuhoutuneeksi, varastetuksi tai kadonneeksi. Museoesine voidaan myös lahjoittaa toiseen museoon tai muuhun julkiseen käyttöön, palauttaa sen alkuperäiselle omistajalle tai alkuperäiseen sijaintiin tai myydä yksityishenkilöille tai yrityksille.
Museoesine tuhotaan, jos sille ei löydy muuta poistotapaa tai se määritellään ensisijaisesti tuhottavaksi sen elinkaaren, kunnon tai siihen liittyvien riskien vuoksi. Esineen tuhoamiseen voi liittyä sen materiaalien tai osien laittamista kierrätykseen.
Perulaisen Larco-museon varastotilaa.
Frankfurtilaisen Liebieghausin varastotilaa.
Venäläisen museon konservaattori työssään.
Rekolan kirkko

| Rekolan kirkko Rekolan Pyhän Andreaan kirkko |
| --- | --- |
 Kirkon sisäpiha ja pääsisäänkäynti
Sijainti:  Kustaantie 22, Rekola, Vantaa
Koordinaatit:  60°19′35″N, 025°04′20″E
Seurakunta:  Rekolan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1987
Suunnittelija:  Arkkitehtitoimisto Pirkko ja Pekka Piirta
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rekolan kirkko eli Rekolan Pyhän Andreaan kirkko on Vantaan Rekolan kaupunginosassa sijaitseva, vuonna 1987 valmistunut ja 1988 käyttöön vihitty punatiiliverhoiltu kirkkorakennus. Se toimii Rekolan seurakunnan pyhäkkönä. Kirkon suunnitteli espoolainen Arkkitehtitoimisto Pirkko ja Pekka Piirta.
Kirkko on saanut nimensä apostoli Andreaalta sekä tämän mukaan nimetyltä rekolalaiselta talonpojalta Anders Räckhalsilta. Kirkon erikoisuuksiin kuuluu sen sauna, joka on käytössä viikoittain. Kirkon modernin alttarimaalauksen on maalannut taiteilija Nanna Susi vuonna 1998.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rekolan kirkko Wikimedia Commonsissa
Found project: Rekolan kirkko (Arto Kuorikoskien valokuvia kirkosta) (helsinki.fi)
Riihimäen keskustaajama

Riihimäen keskustaajama on Riihimäen kaupungin hallinnollinen keskus ja Suomen 26. suurin taajama, joka sijaitsee Kanta-Hämeessä Riihimäen, Hausjärven ja Lopen alueilla. Taajamassa asuu 27 964 ihmistä, joista Riihimäellä 27 881, Hausjärvellä 24 ja Lopella 59 henkilöä. Taajaman pinta-ala on 31,65 km² ja väestötiheys 883,5 as./km².
Rekolan Kino

| Rekolan Kino |
| --- | --- |

Osoite:  Eskonkuja 1, 01400 Vantaa
Sijainti:  Rekolan työväentalo, Rekola
Perustettu:  1950
Käyttäjä:  Pop Up Kino Helsinki
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Teatterin katsomo
Rekolan Kino on Vantaan Rekolassa sijaitseva elokuvateatteri. Vuonna 1950 ovensa avannut teatteri on ainoa puurakenteinen elokuvateatteri pääkaupunkiseudulla, 
vaikkakin toiminnassa on vuoden 1995 jälkeen ollut toisinaan pitkiä taukoja. Rekolan Kino toimii vuonna 1949 valmistuneessa Rekolan työväentalossa ja se on edelleen lähes autenttisessa 1950-luvun asussaan.
Kinon elokuvatoiminnasta vastaa Pop Up Kino Helsinki, joka toi saliin liikuteltavan digiprojektorin vuonna 2018. Aikaisemmin elokuvia esitettiin vanhoilta filmeiltä, ja toiminnasta vastasi Koivukylän elokuvayhdistys vuoteen 2012 asti.
Työväentalo

Rakennuksen omistaa Rekolan Työväentalosäätiö, ja Pop Up Kino Helsinki on talossa vuokralaisena. Rekolan elävän musiikin yhdistys järjestää talossa konsertteja, ja Tila ja toiminta ry vuokraa tilaa juhlakäyttöön. Rakennuksesta on myös järjestetty muun muassa näyttely elokuvajulisteista.
Rekolan Kino 1980-luvulla.
Riihimäen lukio

Riihimäen lukio.
Riihimäen lukio on Riihimäen Suokylässä sijaitseva lukio.
Hausjärven kunta päätti joulukuussa 1904 käyttää viinaverovarat yhteiskoulun perustamiseksi Riihimäelle, joka tuolloin oli vielä osa Hausjärveä. Opetus alkoi 1905 palokunnantalolla, mutta vuonna 1908 koulu muutti Karan kartanon lahjoittamalle tontille valmistuneeseen rakennukseen. Riihimäen yhteiskoulu sai vuonna 1911 lukio-oikeudet ja siitä tuli valtion omistama Riihimäen yhteislyseo vuonna 1931. Lyseosta tuli 1944 poikalyseo, mutta muuttui jälleen yhteislyseoksi 1971. Vuonna 1976 lyseo muuttui Riihimäen kaupungin omistamaksi lukioksi.
Lukion nykyisten rakennusten vanhimman osan on suunnittelut rakennusmestari J. Emil Valorinta. Vuonna 1927 valmistui voimistelusali, joka on sittemmin muutettu auditorioksi. Vain tämä sali selvisi talvisodan pommituksista siinä missä muu koulu tuhoutui tulipalossa, joka aiheutui ilmeisesti jäätyneiden vesiputkien sulattamisesta, vaikka desanttejakin epäiltiin.  Lukion uuden osan on suunnittelut arkkitehti Veikko Rauhala ja se valmistui 1963. Lukiota perusparannettiin ja laajennettiin vuonna 2007 arkkitehtien Anneli Hellstenin ja Seppo Markun suunnitelmin.
Riihimäen lukio tarjoaa kursseja laajin valikoimin ja siellä voi perehtyä tähtitieteeseen tai ryhtyä yrittäjäksi. Lukio tarjoaa myös taito- ja taideaineta, kielten opetusta ja osallistuu kansainvälisiin projekteihin. Lukiossa on myös mahdollisuus opiskella robotiikkaa ja teatteri-ilmaisua. Lukiossa järjestetään myös osa Riihimäen kansalaisopiston tunneista.
Natascia Leonardi Cortesi

| Mitalit> Maa:  Sveitsi.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Sveitsi.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Sveitsi.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Maa:  Sveitsi> Naisten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Salt Lake City 2002 | 4 × 5 km |  |
Natascia Leonardi Cortesi (s. 1. toukokuuta 1971 Faido, Ticino) on sveitsiläinen uransa jo päättänyt maastohiihtäjä ja olympiamitalisti. Leonardi Cortesi on 163 senttimetriä pitkä ja painaa 51 kilogrammaa.
Leonardi Cortesi saavutti olympiapronssia 4 × 5 kilometrin viestistä vuoden 2002 talviolympialaisista Salt Lake Citystä. Hänen kanssaan joukkueessa hiihtivät Andrea Huber, Laurence Rochat ja Brigitte Albrecht-Loretan. Leonardi Cortesi osallistui urallaan neljiin talviolympialaisiin. MM-kilpailuihin hän osallistui kuudesti, sijoittuen parhaimmillaan sijalle 16. vuoden 2005 MM-kilpailuiden 10 kilometrillä Oberstdorfissa. Viestissä hän oli parhaimmillaan kymmenes.
Maastohiihdon maailmancupissa Leonardi Cortesi kilpaili vuodet 1991–2009. Hänen paras sijoituksensa oli 16:s sija tammikuussa 1992 Cognen 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailusta.
Mätäskorallit

| Mätäskorallit |
| --- | --- |
 Cladocora caespitosa
 Myöhäisliitukausi - Nykyaika (Holoseeni)  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Korallieläimet Anthozoa
Alaluokka::  Kukkakorallit Hexacorallia
Lahko::  Kivikorallit Scleractinia
Heimo::  Incertae sedis
Suku::  Mätäskorallit Cladocora  Ehrenberg, 1834
Katso myös
   Mätäskorallit Wikispeciesissä   Mätäskorallit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mätäskorallit (Cladocora) on kivikorallien suku. Se luokiteltiin aiemmin heimoon Faviidae, mutta siirrettiin maljakoralleihin (Caryophylliidae) ja luetaan nykyään ryhmään Scleractinia incertae sedis. Lajeja tavataan 1–480 metrin syvyydestä.
Lajit

Mätäskoralleihin kuuluu neljä lajia:
Cladocora arbuscula
Cladocora caespitosa
Cladocora debilis
Cladocora pacifica
Aiheesta muualla

ITIS: Cladocora (englanniksi)
Neuwied

| Neuwied |
| --- | --- |

 vaakuna
 Neuwied
 Koordinaatit: 50°26′N, 7°28′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Rheinland-Pfalz
Piirikunta:  Neuwied
Hallinto:  
 – Pormestari:  Jan Einig (CDU)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  86,50 km²
Korkeus:  60 m
Väkiluku (30.6.2020):  64 857
 – Väestötiheys:  750 as./km²
 
 www.neuwied.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Neuwied on kaupunki Rheinland-Pfalzin osavaltiossa läntisessä Saksassa. Se on Neuwiedin piirikunnan hallintokaupunki ja sijaitsee Reinjoen oikealla rannalla noin kymmenen kilometriä Koblenzista luoteeseen. Kesäkuussa 2020 kaupungissa asui 64 857 asukasta. Neuwiedin pinta-ala on 86,50 neliökilometriä ja sen asukastiheys on 750 as./km². Kaupunki on jaettu 13 kaupunginosaan.
Neuwiedin vanha raatihuone
Neuwiedin kaupunki perustettiin vuonna 1653. Kaupunki kasvoi nopeasti, osin sen uskonnonvapauden vuoksi. Neuwiedin nähtävyyksiin lukeutuu muun muassa vuonna 1799 rakennettu Schlosstheater, Engersin kaupunginosassa sijaitseva myöhäisbarokkia edustava Engersin linna ja paikallishistoriaa esittelevä museo Roentgen-Museum. Kaupungissa on myös useita vanhoja kirkkoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neuwied Wikimedia Commonsissa
Kaupungin viralliset sivut (saksaksi)
Riihimäen maauimala

Riihimäen maauimala.
Maauimalan sisäänkäynti.
Riihimäen maauimala on Riihimäen Harjukylässä, Urheilupuistossa sijaitseva maauimala.
Arkkitehtien Yrjö Lindegrenin ja Aulis Blomstedtin suunnittelema maauimala valmistui 1956 ja korvasi Peltosaareen kesällä 1926 avatun uimalan. Ajanmukaisuudessaan ja toteutuksessaan onnistunutta uimalaa tultiin ihmettelemään myös muilta paikkakunnilta. Riihimäen maauimalassa kuvattiin myös uimahyppykohtauksia Spede Pasasen elokuvaan Millipilleri.
Maauimalan yhteyteen valmistui vuonna 1979 arkkitehtien Osmo Lapon ja Jussi Suomalan suunnittelema uimahalli. Maauimalan vieressä sijaitsee myös arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelema Vesilinna, joka suunniteltiin niin vesitorniksi kuin näkötorniksikin. Tornin ylätasanteella on kahvila Café Bar Torni, joka on avoinna kesäisin.
Riihimäen maauimalassa on viisi allasta:
iso allas (50 m / 8 rataa, syvyys 1-2 m, lämpötila 25° C)
hyppytorniallas (25 m / 8 rataa, syvyys 2,55-4,7 m, lämpötila 25° C, hyppytorni 10 m)
opetusallas (syvyys 58-95 cm, lämpötila 26° C)
lasten allas (syvyys 34-43 cm, lämpötila 26° C)
liukumäkiallas (75 m, syvyys 82 cm, lämpötila 25° C)
Maauimalassa on myös kahvila ja katsomo. Saunat löytyvät uimahallista.
Mynttilä

Mynttilä on Mäntyharjun kuntaan kuuluva kylä. Se sijaitsee kunnan koillisosassa rajoittuen pohjoisosassa Hirvensalmeen ja itäosassa entiseen Ristiinan kuntaan, nykyiseen Mikkeliin. Mäntyharjun kylistä Mynttilä rajoittuu Ollikkalaan, Särkemäkeen, Huopolaan, Hyyrylään ja  Tiilikkalaan. Kylän läpi kulkee seututie 368 ja Savon rata. Savon radasta haarautuu Mynttilän rautatieaseman pohjoispuolelta teollisuusraide Ristiinan Pellosniemeen.
Rustaveli-katu

| Rustaveli-katu |
| --- | --- |

Sijainti:  Tbilisi  Georgia
Rakennustyyppi:  katu
Rakennustyöt aloitettu:  1840-luku
Rakennuttaja:  Mihail Vorontsov
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rustaveli-katu (georg. რუსთაველის გამზირი, Rustavelis gamziri) on Georgian pääkaupunki Tbilisin pääkatu. Katu on saanut nimensä maan kansallisrunoilija Šota Rustavelin mukaan. Kadun varrella on monia hallinnollisesti ja kulttuurillisesti merkittäviä rakennuksia.
Katu

Rustaveli-katu alkaa idässä Vapaudenaukiolta.  Kadun eteläpuolella sijaitsee neuvostokaudella rakennettu Georgian parlamenttitalo. Pohjoispuolella sijaitsee Tbilisin ooppera- ja balettiteatteri ja luksushotelleja.
Historia

Venäjän keisarikunta liitti aikaisemmin safavidien ylivallan alaisen nykyisen Georgian alueen Kartli-Kakhetin kuningaskunnan itseensä vuonna 1801 ja levitti seuraavien vuosikymmenten aikana valtaansa alueella edelleen. Georgian pääkaupunki Tbilisi eli silloinen Tiflis muistutti vielä tuolloin tyypillistä persialaista kaupunkia, minkä lisäksi se oli kärsinyt huomattavia tuhoja persialaisten käsissä vuonna 1795. Vuonna 1845 Venäjän Kaukasian varakuninkaaksi nimitetty Mihail Vorontsov päätti muuttaa kaupungin ilmettä rakennuttamalla sen uuden pääkadun. Tarkoituksena oli luoda uusi eurooppalainen metropoli. Alkujaan katu tunnettiin nimellä Golovin (georg. გოლოვინის პროსპექტი, Golovinis prospekti) aikaisemman venäläisen varakuningas Jevgeni Golovinin mukaan. Nykyisen nimensä katu sai Georgian kansallisrunoilija Šota Rustavelin mukaan vuonna 1918.
Rustaveli-katu on ollut pitkään eri mielenosoitusten näyttämö. Vuonna 1956 Neuvostoliiton turvallisuusjoukot ampuivat mielenosoittajia, jotka olivat raivostuneet Nikita Hruštšovin Stalinin tuominneesta puheesta. Vuonna 1978 katu vallattiin georgialaisten vaatiessa georgian kielen aseman parantamista. Vuonna 1989 mielenosoittajia kuoli jälleen huhtikuun 9. päivän tragediassa. Neuvostoliiton romahtaessa puhkesi Georgian sisällissota ja joulukuussa 1991 Rustaveli-kadusta tuli yksi Zviad Gamsakhurdian eroon johtaneiden tapahtumien keskipisteistä. Kadun varren rakennukset etenkin sen itäosassa kärsivät huomattavia vahinkoja, joita korjattiin seuraavan vuosikymmenen ajan.
Vuonna 2003 mielenosoittajia veti kadulle ruusuvallankumous, joka nosti valtaan Mikheil Saakašvilin. Hänen hallintonsa vastaiset mielenosoitukset kadulla hajotettiin vuorostaan marraskuussa 2007. Vuonna 2024 kadun täyttivät Venäjä-mielisenä pidetyn agenttilain vastustajat.
Rudolf Dillström

Johan Rudolf Dillström (6. helmikuuta 1885 Viipuri – 13. kesäkuuta 1928) oli suomalainen insinöörikomentaja.
Dillströmin vanhemmat olivat vahtimestari Johan Fredrik Dillström ja Josefina Huberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1903, valmistui kemisti-insinööriksi 1907 ja suoritti insinööriupseeritutkinnon 1920.
Dillström toimi Helsingin kaupungin elintarvelaboratoriossa assistenttina ja johtajana 1907–1914 ja oli tehdasinsinöörinä Pietarissa 1914–1917. Suomen sisällissodan aikana hän perusti Vaasaan miinoituskomennuskunnan ja oli sen päällikkönä 1918. Sodan jälkeen hän oli rannikkopuolustuksen esikunnan toimistoupseerina 1919–1923, laivaston esikunnan toimistoupseerina 1923–1927 sekä pääesikunnan sotahistorian toimiston toimistoupseerina 1927–1928. Dillströmistä tuli reservin luutnantti 1918, reservin insinöörikapteeniluutnantti 1919, insinöörikomentajakapteeni 1920 ja insinöörikomentaja 1928.
Dillström toimitti Suomen laivaston vuosikirjat I-II ja laati pääosin Englantilais-suomalais-ruotsalais-saksalaisen merisanakirjan (1931). Hän suomensi osittain muinaisenglantilaisen Beowulf-runoelman ja julkaisi myös teoksen Kalevala ja meri (1927), jossa hän esitti teorian nykyisestä Varsinais-Suomesta Kalevalan runouden syntypaikkana.
Teoksia

Nimellä R. Dillström:
Kalevalan maantieteellinen pohja ja historiallinen tausta. Kustantaja tuntematon, Helsinki 1925
Muinais-suomalaisten kuusi pääilmansuuntaa. Kustantaja tuntematon, Helsinki 1926
Kalevala ja meri: historiaa ja tarua Suomen heimon muinaisuudesta. Suomen laivastoyhdistyksen julkaisuja 1. WSOY 1927