stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tataarit
Historia > Tausta

Alkuperäiset "tataarit" saattoivat olla turkkilaisiin kiptšak/kumaani -heimoihin kuuluneita ja kotoisin Luoteis-Kiinasta. Nimi käännettiin ensimmäisen kerran kiinalaisen Liu-Song-dynastian (v. 420–479) historiallisessa tekstissä "Sòng Shū" muotoon 大檀 Dàtán sekä 檀檀 Tántán (keskikiinaksi: daH-dan ja dan-dan). Sillä viitattiin Rouranin kaanikunnan väestöön, jotka olivat polveutuneet proto-mongolialaisesta Donghu-heimosta.
Ensimmäinen tarkka puhtaaksikirjoitus nimestä löytyy muinaisturkkilaisella kielellä kirjoitettuna hallitsijoiden Kül Tiginin ja Bilge Qaghanin monumenteista: 𐰆𐱃𐰔⁚𐱃𐱃𐰺⁚𐰉𐰆𐰑𐰣, Otuz Tatar Bodun ('Kolmekymmentä tataaria -klaani'), 𐱃𐰸𐰔⁚𐱃𐱃𐰺, Tuquz Tatar ('Yhdeksän tataaria'). Nämä viittaavat Mongolian ylängön tataarikonfederaatioon ja todennäköisimmin proto-mongolilaisiin Shiwei-heimoihin.
1200-luvulle tultaessa Tšingis-kaanin sotureita kutsuttiin "tataareiksi". He olivat etnisyydeltään mongoleja ja turkinsukuisia. Kultaisen Ordan aikaan (1242–1502) tataari alkoi vähitellen merkitä etenkin kyseisen valtion kiptšakkiväestöä, johon mongolijohto ja muut kansat olivat sulautuneet.
Historia > Nykyiset tataarit

Geneettisti Krimin-, Volgan- ja Siperian tataareilla ei pääsääntöisesti ole yhteisiä esi-isiä. He kuitenkin omaavat osittain samat "tataarilaiset" juuret ja täten ovat kielellisesti lähellä toisiaan.
Historia > Nykyiset tataarit > Volgan tataarit

Volga-Uralin tataarien katsotaan olevan enimmäkseen Volgan Bulgarian ja Kultaisen ordan väestöjen symbioosin muodostama kansa. Aihe kuitenkin jakaa mielipidettä edelleen, ja historiallisesti on painotettu eri väestöjen merkitystä heidän etnogeneesin lähteenä.
Venäjän keisarikunnassa tataarit eivät yleensä kutsuneet itseänsä tataareiksi. Kultaisen ordan aikaan sen feodaaliylhäisö oli käyttänyt väestöstä kyseistä nimitystä, ja lopulta myös venäläiset feodaalit ja tsaarin hallinto alkoivat kutsua heitä tällä nimellä. Venäläisten käyttämänä termistä muodostui omanlainen haukkumanimitys, jolla heidät yhdistettiin "Venäjän valtion vanhoihin vihollisiin", eli mongoleihin, ja etenkin Tšingis-kaanin sotureihin. Myös länsimaisten historioitsijoiden negatiivinen kuva tataareista on sanottu vaikuttaneen asiaan. Yksittäisten tataarien haastattelujen perusteella he tunsivat alemmuuden tunnetta tataareina ja täten välttivät nimitystä, kutsuen itseään mielummin "muslimeiksi", tai kuten Kazanin kaanikunnan aikaan, "kazanilainen".
Tataari-etnonyymin tunnetuimpia puolestapuhujia oli historioitsija-teologi Šihabetdin Mardžani (1818–1889). Mardžanin mukaan Volga-Uralin muslimit ovat yhtä lailla "tataareja" kuin Kultaisen ordan väestö; vaikka se asetettiin heidän nimeksi ulkopuolisten toimesta ja sisälsi negatiivisen konnotaation Venäjällä, sitä pitäisi siitä huolimatta käyttää ylpeästi. Myös venäläinen historioitsija, neo-eurasianismin edustaja Lev Gumiljov kutsui tataaria "ylpeäksi etnonyymiksi, jota ei pitäisi hävetä". Monet kuitenkin kokivat sopivammaksi tunnistautua bolgaareina ja täten vaalia Volgan Bulgarian islamilaista historiaa.
Neuvostoliiton alkuvuosina "tataristiset" historioitsijat edistivät omaa näkemystään ja painottivat Kultaisen ordan merkittävyyttä heidän kansan muodostumisessa. 1930-luvulta alkaen näitä näkemyksiä alettiin sensuroimaan, sillä kollektiivinen "Neuvosto-identiteetti" ei sopinut yhteen ordan tataareja ylistävien kirjoitusten ja Kazanin kaanikunnan valloituksen (1552) tragisuuden alleviivaamisen kanssa. Neuvostohistorioitsijat täten alkoivat luomaan uutta historiallista kuvaa, jossa Kazanin valloituksen lopputulos nähtiin lopulta sen väestöä ja venäläisiä yhdistävänä tekijänä "ulkopuolisia vihollisia" vastaan. Neuvostotataareilla ei kokonaisuudessaan soveltunut olla yhteyttä ordan tataareihin. Tunnetuimpia näistä historioitsijoista oli Alfred Halikov, joka painotti Volgan Bulgarian merkitystä tataarien etnogenesissä.
Kaikessa ristiriitaisuudessaan vuonna 1920 perustetun Tataarien ASNT:n (nyk. Tatarstan) nimi pysyi sellaisenaan ja heidät tunnettiin väestölaskennassa tataareina. Sekaannusta loi myös se, että Venäjän keisarikunnasta alkaen monia muitakin maan turkkilaisia kansoja alettiin kutsua "tataareiksi". Esimerkkinä tästä muun muassa azerit, jotka tunnettiin "Kaukasian tataareina". Nykypäivänä vain hyvin pieni vähemmistö volgalaisista hylkää ordan tataarijuuret.  Volgan Bulgaria mielletään kuitenkin edelleen osaksi heidän kansallista historiaa; esimerkiksi sen väestön islamin omaksumista juhlitaan Bolgarin kaupungissa vuosittain.
Historia > Nykyiset tataarit > Volgan tataarit > Turkkilaisuus

Jo 1700–1800-luvuilla julkaistiin teoksia, mitkä pohtivat eri hallintojen alaisena elävien turkkilaisten väestöjen asemaa. Vuonna 1832 englantilainen kielitieteilijä Arthur Lumley Davids kirjoitti, että turkkilaisia kansoja pitäisi yksinkertaisesti kutsua turkkilaisiksi, eikä tataareiksi. Tultaessa 1900–luvulle, aiheesta tuli entistä enemmän ajankohtaista. Merkittävänä teoksena pidetään krimintataarilaisen intellektuellin İsmail Gasprinskin sanomalehteä Tercüman, joka esitti kaikkien turkkilaisten kansojen kuuluvan "samaan perheeseen". Tämä liikehdintä tunnetaan lopulta panturkkilaisuuden nimellä.
Tataarit ovat turkkilaiskielisiä, ja täten heistä käytetään nykypäivänä myös nimitystä kuten Tatar Türkleri. Keskiaikaisissa islamilaisissa lähteissä mongolitataareista käytetään ajoittain tataarin synonyyminä turkkilainen (Turk). Bysanttilaisissa lähteissä puolestaan Kasaarien kaanikuntaa kutsutaan "Turkiksi" (Τουρκία, Tourkia). Tšingis-kaanin jälkeläinen, Abū'l-Ghāzī Bahadur kirjoitti 1600-luvulla tšagatain kielisen etnografisen tutkielman Šajara-i Tarākima (شجرهٔ تراکمه, "Turkmenistanin sukututkimus), joka esittää, että Tšingis-kaani olisi Jafetin pojan "Turkin" jälkeläinen. Osmanilainen historioitsija Mustafa Ali muun muassa esitti, että mongoleilla ja turkkilaisilla olisi sama alkuperä; "Osmanien dynastia ei ole erillinen mongolitataarien heimoista".
Vuonna 1923 perustetulle Turkin tasavallalle kyseinen historiallinen nimitys jäi pysyvästi. Turkki lopulta toimi omanlaisena "turkkilaisen identiteetin kiinnekohtana" ja Volga-Uralin turkkilaiskielisiä muslimeja päätyi muuttamaan sinne. Sama ilmiö oli myös Suomen tataariyhteisön keskuudessa, jotka 1900-luvulla tunnistautuivat "turkkilaisina".  Tunnettuja Turkin tataareja ja baškiireja olivat muun muassa Reşit Rahmeti Arat ja Abdülkadir İnan. Arat oli "uranuurtaja vertailevan turkologian tutkimuksen perustamisessa Turkissa; hän tunsi parhaiten Turkin historialliset murteet ja nykypäivän murteet". İnan toimi Turkin kieliliiton pääasiantuntijana ja Mustafa Kemal nimitti hänet professoriksi.
Historia > Nykyiset tataarit > Volgan tataarit > Alaryhmät

Volga-Uralin tataarien kaksi pääryhmää ovat kazanilaiset (enemmistö) ja misäärit. Suomen tataariyhteisö polveutuu jälkimmäisistä. Tulkinnasta riippuen, muihin alaryhmiin voidaan luetella krjašenit (kristityt tataarit), teptjaarit, nagaibakit, Kasimovin tataarit, Astrahanin tataarit.
Kazanintataarit ja misääritataarit ovat käytännössä samaa kansaa, joiden merkittävin eroavaisuus on puhutun kielen murre. Perinteisesti kuitenkin katsotaan, että nämä omaavat ainakin osittain hieman toisistaan eroavan historian. Siinä missä kazanilaiset muodostivat Kazanin kaanikunnan (1438–1552), misäärit muodostivat Moskovan suuriruhtinaskuntaan liitetyn Kasimin kaanikunnan (1450–1681). Misäärien murre on "uskollisen lähellä" muinaista kiptšak-kieltä ja kazanilaisilla oletettavasti on enemmän bolgaarivaikutusta.
Historia > Nykyiset tataarit > Krimin tataarit

Krimin tataarien monimutkainen etnogeneesi alkoi kun Krimille 1000-luvulla ilmestyneet kumaanit yhdistyi sen muihin kansoihin. Näihin lukeutuu muun muassa kreikkalaiset, italialaiset, armenialaiset, gootit, ja sarmaanit. 1400-luvun loppuun mennessä oli paljolti muotoutunut perusta itsenäiselle etniselle ryhmälle; islamin usko ja kiptšak-kumaanilainen kieli. Krimiläisten esi-isiä kuului Kultaiseen ordaan kunnes perustettiin Krimin kaanikunta (1449–1783).
Krimin tataarit myöskin tunnettiin tataareina Venäjän keisarikunnassa. 1900-luvulla vaikuttaneet krimiläiset historioitsijat kuten Halil İnalcık ja İlber Ortaylı välttivät volgalaisten tavoin termiä kokien sen luoden yhteyden mongolien tataarikonfederaatioon. He tunnistivat kansansa "krimiläisinä" tai "kumaaneina", viitaten ennen mongoli-invaasiota Pontiselle arolle asettuneisiin kumaani-kiptšakki -heimoihin.
İsmail Gaspıralı (Gasprinski; 1851–1914) oli maineikas krimitataari-intellektuelli, jonka ponnistelut loivat perustan muslimikulttuurin modernisoinnille (jadidismi) ja Krimin tataarien kansallisen identiteetin syntymiselle. Hänen vuosina 1883–1914 julkaisema kaksikielinen sanomalehti Terciman-Perevodchik toimi opetusvälineenä, jonka kautta kansallistietoisuus ja moderni ajattelu syntyi koko Venäjän valtakunnan turkinkielisessä väestössä.
Volgantataari ja krimintataari ovat kaksi eri kieltä, mutta kuuluvat molemmat turkkilaisten kielten kiptšakkilaisiin kieliin.
Historia > Nykyiset tataarit > Siperian tataarit

Kolmas alueellinen pääryhmä tataareja ovat Siperian tataarit eli sipiirit. Vuonna 2010 Siperiassa laskettiin olevan 500 000 "tataaria", mutta heidän koostuessa myös sinne muuttaneista Volgan tataareista sekä muista turkkilaisista on epäselvää kuinka suuri osa näistä on alkuperäisiä sipiirejä.
Sipiirien katsotaan olevan Siperian kaanikunnan jälkeläisiä. Maantieteellisesti Siperian tataarit on jaettu kolmeen pääryhmään. Siperian tataarien kieltä on pidetty kolmantena tataarimurteena, mutta myös erillisenä kielenä. Siperian tataarit muodosti osittain turkkilaiset ja mongolit, lähinnä kuitenkin eri siperialaiset heimot.
Nafigulla Aširov, sipiiritaustainen mufti toteaa: "Kultaisen ordan romahtamisen jälkeen osa tataarikansasta kehittyi pitkään eristyksissä toisistaan. Meillä kuitenkin on yhteinen suuri historia, jonka muistamme, ja jota kunnioitamme. On paljon ihmisiä, jotka haluaisivat pilata tämän historian jakamalla meidät moniin eri heimoihin ja kansoihin, vain koska käytämme eri murteita. Minä itse olen siperiantataari, kyllä, mutta ennen kaikkea, olen tataari!".
Termi euroopassa

Mantšurian, Siperian ja Keski-Aasian tuntemus Euroopassa ennen 1700-lukua oli rajallista. Koko alue tunnettiin yksinkertaisesti nimellä "Tartaria", ja sen asukkaat "tataareina". Varhaismodernina aikana maantieteen ymmärryksen lisääntyessä eurooppalaiset alkoivat jakaa alueen osiin etuliitteillä, jotka tarkoittivat hallitsevan vallan nimeä tai maantieteellistä sijaintia. Siperia oli siis "Suuri Tartaari" tai "Venäjän Tartaari", Krimin kaanikunta oli "Pikku Tartaari", Mantšuria "Kiinan Tartaari" ja Länsi-Keski-Aasia (ennen Venäjän Keski-Aasiata) tunnettiin "itsenäisenä Tartaarina". Kuitenkin 1700-luvulla, suurelta osin katolisten lähetystyökirjoitusten vaikutuksesta, sana "tataari" alkoi viitata mantšuihin ja heidän hallitsemiinsa maihin "tartaarina".
Eurooppalaiset mielipiteet alueesta olivat usein negatiivisia ja heijastivat tältä alueelta peräisin olevien mongolien hyökkäysten perintöä. Termi syntyi Mongoli-imperiumin levittämän laajan tuhon jälkeen. Ylimääräisen "r":n lisääminen "tatariin" (Tartar) viittasi Tartarokseen, kreikkalaisen mytologian helvetin kaltaiseen maailmaan. 1700-luvulla valistusajan kirjailijoiden käsitykset Siperiasta tai Tartariasta ja sen asukkaista "barbaareina" sidottiin nykyaikaisiin käsityksiin sivistyksestä, villyydestä ja rasismista.
Termi euroopassa > Kirjoituksia tataareista

"Tataarit eivät koskaan pyydä armoa ja jos heillä ei ole muita aseita, he puolustavat itseään kynsillään ja hampaillaan viimeiseen hengenvetoonsa asti". - Blaise de Vigenère, ranskalainen diplomaatti (1523–1596).
"Tataarit miehittävät hyvin laajoja ja autioita alueita aina Kiinaan-, itäisen valtameren loistoisimpaan osavaltioon saakka". - Paolo Giovio, italialainen tiedemies (1483–1552)
"Tataarisoturit ovat erittäin rohkeita. Heidän joukossaan on monia, jotka eivät sotilastaisteluissa arvosta elämää, eivät pelkää vaaraa, vaan ryntäävät eteenpäin ja lyövät epäröimättä vihollisiaan, niin että aratkin innostuvat ja muuttuvat rohkeiksi miehiksi. Heidän lempinimensä ["talubagater"] vaikuttaa minusta erittäin sopivalta, koska en voi kuvitella rohkeaa henkilöä, joka ei olisi hullu. Eikö sinun mielestäsi ole hullua, kun uskaltaa taistella neljää vastaan? Eikö ole hullua, kun joku yhdellä veitsellä on valmis taistelemaan useiden kanssa ja jopa miekkain aseistettuna?" - Josaphat Barbaro, venetsialainen diplomaatti (1254–1324).
Tataariryhmät

Volgan tataarit (misäärit, Suomen tataarit, Krjašenit, teptjaarit, Kasimovin tataarit, Astrakhanin tataarit)
Krimin tataarit (tat-heimo, yalıboylu-heimo, noğay-heimo)
Siperian tataarit (Siperian buharalaiset)
Liettuan tataarit
Tulvan tataarit ja baškiirit
Kiinan tataarit
Nagaibakit (voivat lukeutua myös volgalaisiin)
Myös Yhdysvalloista löytyy tataariyhteisö. Se muodostui tataareista, jotka muuttivat sinne Kiinasta, Japanista, Koreasta ja Turkista. He perustivat Kaliforniassa vuonna 1960 yhdistyksen ”The American Turko-Tatar Association”.
Tataariryhmät > Entisiä tataariryhmiä

Venäjän keisarikunnan aikaan oli myös muita turkkilaisia kansoja, jotka oltiin nimetty "tataareiksi", mutta he eivät pääsääntöisesti kyseistä nimeä nykypäivänä käytä. Näihin kuului muun muassa nogaitataarit (nogait), altaintataarit (altailaiset) sekä Kaukasian tataarit / vuoristolaistataarit (azerit, karatšait ja balkaarit).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta tataarit Wikimedia Commonsissa
Tataari-nimen ongelmallisuus (venäjäksi)
Tatar.Net (Arkistoitu – Internet Archive), laaja tietokanta ja linkkikokoelma
Historioitsija Damir Ishakov puhuu tataareista (venäjäksi)
Bulat Rahimzjanov: "Moskova ja tataarimaailma". Jevrazija, 2016. ISBN 978-5-91852-155-7. (Nettiversio)
Tatarstanin lippu.
Krimintataarien lippu.
"Tartarian" kartta ja sen kuvaus. (Giovanni Botero, 1599).
Emil Vuorio

| Emil Vuorio> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. syyskuuta 2002 (ikä 22) Salo, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  186 cm
Paino:  86 kg
Seura
Seura:  TUTO Hockey
Sarja:  Mestis
Pelinumero:  37
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2025–
Aik. seurat:  TPS (SML) Kiekko-Espoo (SML)
Emil Olli August Vuorio (s. 26. elokuuta 2005 Helsinki) on suomalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa Mestis-joukkue TUTO Hockeyssa.
Ura > Seuraura

Vuorio aloitti luistelukoulun Salo HT:ssä, josta hän siirtyi jo varhain juniorina Salon Kiekkohaihin. Vuorio siirtyi C-juniori-ikäisenä Turun Palloseuraan. Hän pelasi kauden 2017–2018 pääasiassa TPS Akatemian C-nuorissa. Kauden 2018–2019 Vuorio pelasi TPS Akatemian B-nuorissa. Kaudella 2019–2020 hän nousi omien sanojensa mukaan toisen maalivahdin loukkaantumisen myötä TPS:n B-nuoriin ja Vuorio debytoi myös seuran A-nuorissa. Kaudella 2020–2021 Vuorio sai myös omien sanojensa mukaan toisen maalivahdin loukkaantumisen myötä vastuuta TPS:n A-nuorissa, jonka pääasialliseksi vastuunkantajaksi hän nousi. Vuorio palkittiin kauden päätteeksi U20 SM-sarjan opiskelijapalkinnolla. Hän puki kauden aikana myös TPS:n SM-liigajoukkueeseen kuuteen runkosarja- ja neljään pudotuspeliotteluun, mutta Vuorio ei saanut siellä kuitenkaan peliakaa. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa.
Kaudella 2021–2022 Vuorio pelasi U20 SM-sarjan alkusarjassa ja ylemmässä jatkosarjassa yhteensä 41 ottelua torjuen 21 voittoa ja viisi nollapeliä. Hänet palkittiin sarjan parhaana maalivahtina Jorma Valtonen -palkinnolla ja valittiin ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Pronssiottelussa 4. huhtikuuta 2022 Oulun Kärppiä vastaan Vuorio torjui TPS:lle nollapelin ja torjui joukkueen 2–0-voittoon päättyneessä ottelussa 14 kertaa. Hän puki kauden aikana TPS:n SM-liigajoukkueen paidan kahdeksaan runkosarja- ja yhteen Mestarien liigan otteluun, mutta Vuorio ei saanut kuitenkaan peliaikaa.
Vuorio siirtyi kaudeksi 2022–2023 vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue TUTO Hockeyn riveihin. Hän pelasi suurimman osan joukkueen runkosarjaotteluista, mutta jakoi kauden edetessä TUTOn torjuntavastuun varsin tasaisesti marraskuussa 2022 TUTOon palanneen Julius Pohjanoksan kanssa. Vuorio pelasi tulokaskautensa aikana 28 runkosarjaottelua torjuen yhdeksän voittoa ja kolme pudotuspeliottelua torjuen yhden voiton. Hän vahvisti myös seuran U20-joukkuetta yhdessä U20 SM-sarjan karsintasarjan ottelussa. Tammikuussa 2023 TUTO lainasi Vuorion yhden ottelun ajaksi TPS:n SM-liigajoukkueeseen, jossa hän ei saanut kuitenkaan peliaikaa. Toukokuussa 2023 Vuorio teki TUTOn kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Kaudella 2023–2024 hän jakoi joukkueen torjuntavastuun varsin tasaisesti Jere Huhtamaan kanssa.
Kaudella 2024–2025, tammikuussa 2025 TUTO lainasi Vuorion toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella Mestis-joukkue Kiekko-Espooseen, kun joukkueen maalivahdeista oli sivussa alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa pelannut Petteri Rimpinen sekä loukkaantunut Marcus Hellgren Smed. Vuorio teki liigadebyyttinsä 4. tammikuuta 2025 JYPiä vastaan. Hän torjui Kiekko-Espoon 0–4-tappioon päättyneessä ottelussa 21 kertaa. Petro Koivunen ja Ari-Pekka Siekkinen valitsivat Vuorion ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi. Hän pelasi joukkueessa kaksi ottelua, kunnes Rimpisen palattua Kiekko-Espoon vahvuuteen Vuorio palasi TUTOon.
Ura > Maajoukkueura

Vuorio puki kaudella 2021–2022 Suomen alle 20-vuotiaiden maaotteluihin, mutta hän ei kuitenkaan saanut peliaikaa.
Muuta

Vuorio valmistui ylioppilaaksi Kerttulin lukiosta keväällä 2021.
Tuntematon sotilas (käsite)

Tuntematon sotilas on vertauskuvallinen edustaja sodissa kaatuneille oman maan sotilaille ja erityisesti niille, joiden kalmo on kadonnut taistelukentälle tai jäänyt tunnistamattalähde?
Ajatus tuntemattomasta sotilaasta syntyi ensimmäisen maailmansodan aikana. Tuntemattoman sotilaan käsite on oleellisessa yhteydessä tuntemattoman sotilaan hautamuistomerkkeihin, joista ensimmäinen pystytettiin Lontoon Westminster Abbeyyn vuonna 1920. Hautaan laskettiin 11. marraskuuta 1920 ensimmäisen maailmansodan länsirintamalla Arras’n luona kaatunut brittisotilas, jota ei kyetty tunnistamaan. Westminster Abbeyyn haudattu tuntematon sotilas sijoittui 76. sijalle Britanniassa vuonna 2002 järjestetyssä 100 Greatest Britons -äänestyksessä.
Tunnetuin tuntemattoman sotilaan hauta sijaitsee Pariisissa Riemukaaren alla. Tuntemattoman sotilaan ruumis valittiin kahdeksasta Ranskan eri taistelukentiltä kaatuneen ranskalaiseen sotilaspukuun puetun sotilaan ruumiista, jotka oli koottu Verdunin linnakkeeseen. Sijoitus Riemukaaren saliin tapahtui 11. marraskuuta 1920 ja hautaus 28. tammikuuta 1921. Sodassa kadonneiden omaiset voivat käydä muistamassa perheensä vainajaa esimerkiksi viemällä jouluna kynttilöitä tuntemattoman sotilaan haudalle.
Tuntematon sotilas Suomessa

Toisen maailmansodan aikana Suomen kotirintamalla organisoitiin kampanja Paketti tuntemattomalle sotilaalle. Siinä monet järjestöt ja yksityiset ihmiset tekivät joulupaketteja toimitettaviksi rintamasotilaille, jotka eivät saaneet postia omilta perheiltään. Monilla sankarihaudoilla, Helsingissä ainakin ortodoksisella hautausmaalla, on oma muistomerkkinsä – hautakivi tai risti – tuntemattomalle sotilaalle.
Tuntemattoman sotilaan hautoja

| Kuva | Wikipediassa | Kaupunki | Valtio |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | Tirana |  Albania |
|  |  | Buenos Aires |  Argentiina |
|  |  | Rosario |  Argentiina |
|  |  | Jerevan |  Armenia |
|  |  | Canberra |  Australia |
|  |  | Wien |  Itävalta |
|  |  | Dhaka |  Bangladesh |
|  |  | Bryssel |  Belgia |
|  |  | Rio de Janeiro |  Brasilia |
|  |  | Pistoia |  Italia |
|  |  | Sofia |  Bulgaria |
|  |  | Ottawa |  Kanada |
|  |  | St. John's |  Kanada |
|  |  | Santiago |  Chile |
|  |  | Santiago |  Chile |
|  |  | Peking |  Kiina |
|  |  | Bogotá |  Kolumbia |
|  |  | Osijek |  Kroatia |
|  |  | Praha |  Tšekki |
|  |  | Santo Domingo |  Dominikaaninen tasavalta |
|  |  | Kairo |  Egypti |
|  |  | Aleksandria |  Egypti |
|  |  | Tallinna |  Viro |
|  |  | Helsinki |  Suomi |
|  | Riemukaari (Pariisi) | Pariisi |  Ranska |
|  |  | Banjul |  Gambia |
|  |  | Tbilisi |  Georgia |
|  |  | Berliini |  Saksa |
|  | Tuntemattoman sotilaan hauta (Ateena) | Ateena |  Kreikka |
|  |  | Budapest |  Unkari |
|  |  | New Delhi |  Intia |
|  |  | Bandung |  Indonesia |
|  |  | Teheran |  Iran |
|  |  | Teheran |  Iran |
|  |  | Teheran |  Iran |
|  |  | Bagdad |  Irak |
|  |  | Jerusalem |  Israel |
|  |  | Rooma |  Italia |
|  |  | Tokio |  Japani |
|  |  | Kioto |  Japani |
|  |  | Osaka |  Japani |
|  |  | Kaunas |  Liettua |
|  |  | Kuala Lumpur |  Malesia |
|  |  | Valletta |  Malta |
|  |  | Wellington |  Uusi-Seelanti |
|  |  | Abuja. |  Nigeria |
|  |  | Lima |  Peru |
|  |  | Lima |  Peru |
|  |  | Taguig City |  Filippiinit |
|  |  | Varsova |  Puola |
|  |  | Batalha |  Portugali |
|  |  | Bukarest |  Romania |
|  |  | Moskova |  Venäjä |
|  |  | Belgrad |  Serbia |
|  |  | Ljubljana |  Slovenia |
|  |  | Mogadishu |  Somalia |
|  |  | Madrid |  Espanja |
|  |  | Barcelona |  Espanja |
|  |  | Damascus |  Syyria |
|  |  | Gallipoli |  Turkki |
|  |  | Kiova |  Ukraina |
|  |  | Odessa |  Ukraina |
|  | Tuntemattoman sotilaan hauta (Lontoo) | Lontoo |  Britannia |
|  |  | Arlington, Virginia |  Yhdysvallat |
|  |  | Philadelphia |  Yhdysvallat |
|  |  | Arlington, Virginia |  Yhdysvallat |
|  |  | Biloxi, Mississippi |  Yhdysvallat |
|  |  | Montevideo |  Uruguay |
|  |  | Tashkent |  Uzbekistan |
|  |  | Carabobo |  Venezuela |
|  |  | Hanoi |  Vietnam |
|  |  | Harare |  Zimbabwe |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tuntematon sotilas (käsite) Wikimedia Commonsissa
Miten amerikkalaisen tuntemattoman sotilaan valinta tapahtui. Neljä arkkua, joista yhdelle kukkakimppu, Ilta-Sanomat, 20.11.1933, nro 268, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Harmonia (veistos)

Harmonia-suihkulähdeveistos Aurajoessa
Harmonia on Achim Kühnin suunnittelema suihkulähdeveistos. Se sijaitsee Aurajoessa Turussa. Veistos paljastettiin vuonna 1996.
Harmonia-veistos on korkeudeltaan 6,3 metriä ja se on valmistettu haponkestävästä teräksestä. Teos tunnetaan myös nimellä Valaan pyrstö.
Eero Vuorio

Eero Vuorio (s. 19. helmikuuta 1948) on molekyylibiologian professori Turun yliopistossa. Vuoden 2010 alusta alkaen hän on toiminut suomalaisten biokeskusten Biokeskus Suomi -verkoston johtajana. Vuosina 2003–2009 hän toimi Turun yliopiston kanslerina. Hän on myös Turun Yliopistosäätiön hallituksen jäsen.
Vuorio suoritti ylioppilastutkinnon Porin lyseossa vuonna 1968. Hän valmistui Turun yliopistosta ensin lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1974, sitten lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1978.
Turun yliopiston lisäksi Eero Vuorio on työskennellyt muun muassa Zürichin teknillisessä korkeakoulussa ja Texasin yliopistossa.
Helena Ruuska

Marja Helena Ruuska (s. 7. toukokuuta 1958 Heinola) on helsinkiläinen tietokirjailija, äidinkielen lehtori ja filosofian tohtori. Hän opettaa Helsingin normaalilyseossa äidinkieltä ja kirjallisuutta ja kirjoittaa kirjallisuusarvosteluja Helsingin Sanomiin. Ruuska on ollut mukana tekemässä myös useita äidinkielen oppikirjoja.
Elämä

Ruuska väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 2010 Helsingin yliopistosta. Väitöskirja käsittelee Marja-Liisa Vartion romaania Kaikki naiset näkevät unia (1960). Teos on merkittävä modernismin keinoin toteutettu modernin kaupunkilaisnaisen kuvaus. Tutkimuksessa perehdytään siihen, miten romaanissa rakennetaan, kuvataan ja kommentoidaan naisen identiteettiä modernisoituvassa 1950-luvun Suomessa.
Ruuska kirjoitti väitöskirjansa pohjalta yleistajuisen elämäkerran Marja-Liisa Vartiosta, joka sai ilmestyessään vuonna 2012 paljon huomiota. Syksyllä 2015 hän julkaisi WSOY:n kustantamana elämäkerran kirjailija Eeva Joenpellosta. Helsingin Sanomien Maria-Liisa Nevala kirjoitti kritiikissään, että Ruuska on kirjoittanut Joenpelto-elämäkerran, joka on "kohteensa veroinen monisärmäisyydessään".
Helena Ruuskan puoliso on laulaja-lauluntekijä ja musiikkituottaja Pekka Ruuska.