Porvoon historia
1800-luku > Porvoo–Kerava-rautatie

Porvoolaiset alkoivat suunnitella omaa rautatietä vuosi Helsingin ja Hämeenlinnan välisen radan valmistumisesta. Fredrika Runeberg mainitsi asiasta Walter-pojalleen lähettämässään kirjeessä. Hanke kiinnosti häntä, koska poikien aikuistuessa ja muuttaessa kotoa äiti kaipasi parempia liikenneyhteyksiä ja odotti aikaa, jolloin Porvoosta tulisi Helsingin esikaupunki. Hän ehti nähdä rautatien tulon mutta teki ensimmäiset aviomiehensä sairauden aikaiset matkat Helsinkiin höyrylaivalla.
Rautatie oli Porvoon historian suurin yhteishanke. Porvoo menetti 1800-luvun puolivälin jälkeen yhteiskunnallisesti keskeistä asemaansa, kun Helsinki kasvoi ylivertaisesti ja Kuopio sai tuomiokapitulin. Helsingin nousu ei sinällään haitannut Porvoota, mutta 1850-luvun liikennepoliittiset ratkaisut olivat Porvoolle kohtalokkaita. Vuonna 1856 avattu Saimaan kanava oli murtanut Porvoon kaupallisia yhteyksiä itään. Toisella suunnalla Porvoon syrjäytti Suomen ensimmäinen rautatie Helsinki–Hämeenlinna-rata, jolloin Häme liitettiin selvästi pääkaupungin vaikutuspiiriin. Kohtalokkain kaikista muutoksista oli Suomen ja Venäjän välisen yhteyden eli Pietarin radan rakentaminen. Kaikki kaupunkilaiset pääsivät osallistumaan keskusteluun, ja lopulta kaupungin sanomalehdessä esiteltiin insinööriluutnantti Stjernvallin suunnitelma. Sen mukaan Keravalta Porvooseen rakennettaisiin 660 000 ruplalla 31 virstaa pitkä rata, jossa yksi asema tulisi Helsingistä ja Hämeestä tulevien maanteiden yhtymiskohtaan ja siitä edelleen sivuraide lastauspaikalle.
Oikeuden radan rakentamiseen Porvoo sai maaliskuussa 1871, ja rakentaminen aloitettiin seuraavana vuonna. Kaupunkilaiset saivat seurata rakennustöitä vain silmillään ja kuulopuheiden varassa. Suuret obligaatioilmoitukset täyttivät lehtien sivuja, mutta varsinaista informaatiota annettiin hyvin vähän. Kuulopuheissa puhuttiin valtavasta yli 200 000 työläisen projektista, mutta muutamaa viikkoa myöhemmin tieto todettiin tuhatkertaisesti liioitteluksi. Maanvyörymä sorti rataa Veckkoskella, ja tuleva asema oli sekä liian matala että epäkäytännöllinen, koska se ohjasi kaikki vedet ja lumet matkustajien niskaan. Kaupungissa ongelmia tuotti rautatien ja sataman yhdistäminen. Asema oli kustannusten hillitsemiseksi sijoitettu kaupungin pohjoispuolelle, josta oli hankala rakentaa sivurataa satamaan. Liikemiehet ja kaupunki päättivät myydä hanketta valtiolle, mutta valtio ei ottanut rataa. Silti kesällä 1875 rata pystyi aloittamaan yhteisen tavara- ja matkustajaliikenteen Valtion rautateiden kanssa.
Rahapulan ja teknisen osaamattomuuden vuoksi radalla oli koko ajan vaikeuksia. Vaikeuksista huolimatta se toimi vain pieniä poikkeuksia lukuun ottamatta koko vuoden 1875. Vaikka matkustajavaunuja oli vain kolme, junayhteyttä käytti vuoden aikana 14 668 matkustajaa. Rata sai suurimman osan tuloistaan tavarasta ja matkustajista. Koska valtio ei ostanut rataa, se toimi yksityisin avustuksin. Rautatien yksityinen omistus loppui vuoteen 1917, kun työläiset menivät lakkoon. He vaativat samaa palkkaa kuin valtion rautateiden työläiset. Neuvotteluissa ei onnistuttu ja ne päättyivät siihen, että VR osti rautatien ja työläisistä tuli valtion virkamiehiä. Matkustajien määrän vähennyttyä 1900-luvun loppupuolella VR lopetti matkustajaliikenteen 30. toukokuuta 1981. Tavaraliikennekin lopetettiin muutamaa vuotta myöhemmin 1. joulukuuta 1990.