Maria Teresia
Seitsenvuotinen sota

Ranskan lähettilääkseen Maria Teresia nimitti vuonna 1750 kreivi Wenzel Anton von Kaunitzin. Kolme vuotta myöhemmin tämä sai johtaakseen myös ulkoasiat. Kaunitz oli tunnettu älykkyydestään ja hän jakoi hallitsijattaren näkemyksen Preussin uhan vähentämisestä ja sen alueellisesta pienentämisestä. Hänen mukaansa Ranska ei ollut enää Itävallalle uhka, vaan arvokas potentiaalinen liittolainen. Isoa-Britanniaa ei kannattanut ottaa liittolaisena huomioon. Ranska saataisiin liittolaiseksi antamalla sille osia nykyisestä Belgiasta ja Italiasta. Sen jälkeen voitaisiin vallata Sleesia takaisin, mitä tukisivat myös Preussin uhakseen kokeneet pikkuvaltiot.
Tätä mielikuvituksellista ajatusrakennelmaa Maria Teresia ja hänen ministerinsä asettuivat tukemaan. Samaan aikaan tutkittiin huolellisesti mistä tappio Preussille oli johtunut. Armeijaa koulutettiin uusien oppien mukaisesti. Nyt etsittiin vain oikeaa hetkeä sodan aloittamiseen. Oikea hetki sodalle saatiin vuonna 1755, kun Ranska keskitti joukkojaan Flanderiin ja oli huhuja Preussin ja Ison-Britannian liitosta. Arveltiin, että olisi syttymässä Ranskan ja Ison-Britannian välinen sota. Venäjä saatiin Itävallan liittolaiseksi lahjomalla keisarillisen hovin korkeimpia virkamiehiä. Venäjän pitäisi hyökätä Preussiin 80 000 miehen voimalla yhdessä Itävallan kanssa. Ruotsikin houkuteltiin mukaan lupaamalla sille laajoja alueita. Saksi tuli mukaan aluelupauksilla, Preussista jäisi jäljelle alue, joka sillä oli ollut 1600-luvun alussa. Kaunitzin tehtäväksi tuli saada Ranska mukaan liittoon.
Ranska saatiin mukaan liittoon lupaamalla Itävallan hallussa ollut nykyinen Belgia hallittavaksi Ranskan kuninkaan Ludvig XV:n vävylle. Itävalta saisi korvauksena alueita Italiasta. Kansainvälinen tilanne kiristyi ja uhatuksi itsensä tuntenut Fredrik Suuri hyökkäsi armeijoineen Saksiin ja Böömiin elokuussa 1756. Huhtikuussa 1757 Preussin joukot löivät itävaltalaiset ja ryhtyivät piirittämään Prahaa. Piiritys päättyi kuitenkin Itävallan voittoon. Samaan aikaan venäläiset voittivat Preussin joukot Itä-Preussissa ja tilaisuutta hyväkseen käyttänyt itävaltalaispartio kävi ryöstelemässä Berliiniä.
Sodan vauhdikkaissa alkuvaiheissa kukaan tuskin osasi aavistaa, että siitä tulisi pitkä, monivaiheinen ja uuvuttava. Se loppui vasta 15. helmikuuta 1763 solmittuun Preussin ja Itävallan Hubertsburgin rauhansopimukseen. Sitä ennen Itävalta kärsi suurtappion Leuthenin taistelussa, jossa sen 80 000 miehen armeija hävisi vähälukuisimmille preussilaisille. Toukokuussa 1758 Preussin armeija uhkasi jo Wieniä, mutta Maria Teresia kieltäytyi poistumasta pääkaupungistaan. Hän torjui myös rauhantunnustelut. Sen sijaan hän tarjoutui kaksintaistelemaan pistooleilla henkilökohtaisesti Fredrikiä vastaan.
Sotaa käytiin vuonna 1758 ja vaikka se sujui Maria Teresian kannalta huonosti, oli aika hänen puolellaan. Ison-Britannian mielipide alkoi kääntyä vähitellen Preussia vastaan, koska siellä alettiin pitää uhkana sen johdolla yhdistynyttä Keski-Eurooppaa. Vuonna 1759 Venäjän ja Itävallan joukot löivät Preussin. Seuraavana vuonna Iso-Britannia oli vallannut Ranskalta nykyisen Kanadan osia ja sen kaikki omistukset Intiassa. Ilmassa alkoi olla yleistä sotaväsymystä. Lisäksi Ranskaa huolestutti, että Itä-Preussiin leiriytynyt Venäjän armeija saisi sieltä sillanpään Länsi-Euroopan valtaukseen. Myös Itävallan hallituksen mahtimies Wenzel Anton von Kaunitz alkoi kallistua pikaisen rauhan kannalle.
Sodan loppu oli täydellinen yllätys. Venäjällä kuoli vanha keisarinna Elisabet ja uusi keisari Pietari III oli innokas Fredrik Suuren ihailija. Hän teki rauhan Preussin kanssa ja antoi jopa joukkoja sen armeijalle. Ranska oli jo luopunut sodasta ja nyt sen teki myös Ruotsi. Saksin hallitsija välitti rauhan. 15. helmikuuta 1763 solmitussa Hubertusburgin rauhassa ei tehty aluemuutoksia. Maria Teresia luopui nyt Sleesian takaisin saamisesta. Sodalla, joka vaati kymmenien tuhansien ihmisten hengen ei saavutettu mitään.