stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tadeusz Kościuszko
Henkilöhistoria > Varhaiset vuodet

Tadeusz Kościuszko syntyi helmikuussa 1746 Mereszowszczyznan kylässä Kosavassa, Puola-Liettuaan kuuluvassa Liettuan suuriruhtinaskunnassa, (nykyisen Valko-Venäjän Brestin alueella) Ludvig Kościuszkon ja Tekla Ratomskan toisena poikana. Hänen isänsä oli hyvin toimeentuleva maatilan omistaja, jonka alaisuudessa työskenteli 30 talonpoikaa. Tadeuszilla oli kolme sisarta, Joseph, Anna ja Catherine. Tadeusz omaksui jo nuorena isänsä elämänmyönteisen maailmankatsomuksen. Hän oli erityisen kiinnostunut ulkomaailmasta ja vei muita talonpoikaislapsia usein omaan suosikkipaikkaansa korkealle kalliolle, josta avautui näköala ”kaukaiseen maailmaan”.
Täytettyään yhdeksän vuotta Tadeusz lähetettiin katolististen piaristipappien kouluun Lubieskowiin Pinskin lähelle. Siellä hänen opettajanaan toimi pedogogi ja pioristijohtaja Stanisław Konarski, joka tunnetaan työstään Puolan koulujärjestelmän uudistajana. Tadeusz lumoutui Antiikin Kreikan ja Rooman keisarikunnan historiasta, mutta joutui jättämään opiskelunsa vuonna 1758 isänsä kuolemasta johtuneiden taloudellisten vaikeuksien takia. Hän jatkoi opiskeluaan jonkin aikaa kotonaan maatilalla, jossa hänen äitinsä huolehti maatilasta ja pyrki parhaansa mukaan turvaamaan nuoremman poikansa opinnot.
Henkilöhistoria > Kadettikoulussa

Vuonna 1764 Stanislaus II Poniatowskista tuli Puolan kuningas. Seuraavan vuoden joulukuussa Kościuszkolle tarjoutui mahdollisuus opiskella kuninkaan vastaperustamassa kadettikouluussa (nykyinen Varsovan yliopisto), jonne hän pääsi pappien suositusten ansiosta. Kościuszko opiskeli muun muassa pioneerintaitoja, piirtämistä, linnakkeiden rakentamista ja topografiaa. Hän kehitti myös taitojaan miekkailijana ja ihaili suuresti Ruotsin kuninkaan Kaarle XII:n sotataitoja Venäjän tsaari Pietari Suurta vastaan. Kościuszkon fyysinen kestävyys ja hänen samaistumisensa Ruotsin kuninkaaseen toivat hänelle lempinimen ”Swede” (ruotsalainen). Valmistuttuaan joulukuussa 1766 Kościuszko sai ylennyksen chorązyksi, joka vastaa lähinnä luutnantin arvoa. Häi jäi kouluun uusien oppilaiden opettajaksi. Vuonna 1768 Kościuszko ylennettiin tykistön kapteeniksi, koska hänen tietonsa tykkien kantomatkoista ja rintamalinjoista olivat erinomaisen tarkat.
Henkilöhistoria > Sisällissodan alta Pariisiin

Kun Puola-Liettuan sisällissota alkoi vuonna 1768, Kościuszkon oli joko liityttävä kreivi Casimir Pulaskin johtamiin Barin konfederaation joukkoihin, jotka yrittivät suistaa vallasta kuningas Stanislausta, tai tuettava monarkiaa. Vaikean tilanteen edessä Kościuszko matkusti Pariisiin jatkamaan sotilaskoulutustaan. Ulkomaalaisena hän ei kuitenkaan onnistunut pääsemään Ranskan sotilasakatemioihin, vaan joutui tyytymään maalaustaiteen ja kuvanveiston opiskeluihin. Hän otti myös yksityistunteja arkkitehtuurista ja kävi Pariisin sotakorkeakoulujen luennoilla ja kirjastoissa täydentämässä sotilastietouttaan.
Puolan ensimmäisessä jaossa vuonna 1772 Venäjä, Preussi ja Itävalta jakoivat keskenään suuren osan Liettuan maa-alueista. Kun Kościuszko vuonna 1774 palasi Puolaan, hän totesi veljensä Josephin tuhlanneen suuret määrät sukunsa omaisuutta. Koska Kościuszkolla ei ollut varaa ostaa upseerin nimitystä, hän joutui etsimään muunlaista työtä. Suurliikemies, provinssin kuvernööri ja hetmani Józef Sylwester Sosnowski auttoi Kościuszkoa ja palkkasi hänet kahden tyttärensä yksityisopettajaksi. Kościuszko opetti tytöille historiaa, matematiikkaa ja taiteita. Hän rakastui vanhempaan tyttöön Ludvikaan ja houkutteli tätä karkaamaan kanssaan Amerikkaan. Kuvernöörillä oli omat näkemyksensä Kościuszkon soveltuvuudesta vävyksi ja määräsi palvelijansa antamaan tälle kunnon opetuksen. Nöyryyttävä kokemus jätti Kościuszkoon elämänmittaisen vastenmielisyyden sosiaalista teeskentelyä ja luokkaeroja kohtaan.
Syksyllä 1775 Kościuszko päätti jättää kotimaansa toistaiseksi. Hän lainasi rahaa sukulaisiltaan ja palkkasi asianajajan hoitamaan asioita hänen poissa ollessaan. Kościuszko matkusti Pariisiin kokeilemaan mahdollisuuksiaan liittyä sikäläisiin asevoimiin, sen jälkeen kun hän ei ollut päässyt Dresdenissä Saksin armeijaan. Pariisissa hän kuuli amerikkalaisten siirtokuntien etsivän Euroopasta ”aseita, ammuksia ja taitavia pioneereja”. Tämä uutinen sai hänet tekemään päätöksensä matkustaa Amerikkaan.
Henkilöhistoria > Amerikkaan

Kesällä 1776 Kościuszko purjehti Amerikkaan vapausaatteen innoittamana. Hänellä ei ollut suosituskirjeitä, mutta diplomaatti Benjamin Franklin tarjosi puolalaiselle mahdollisuuden tukea siirtokuntia Englantia vastaan. Kościuszko kertoi erikoistuneensa opinnoissaan pioneeritoimintaan ja sotilasarkkitehtuuriin. Franklin palkkasi hänet pioneerien päälliköksi, jonka alaisena tuhannet siirtolaiset osallistuivat linnakkeiden rakennusprojektiin Pennsylvaniassa Delawarejoen rannalle estämään Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien mahdollisen etenemisen jokea pitkin Philadelphiaan. Lokakuussa 1776 kongressi nimitti Kościuszkon siirtokuntien armeijan pioneerien everstiksi saatuaan kuulla hänen etevyydestään rakennustöiden suunnittelussa.
Seuraavana keväänä Kosciuszko oli mukana kenraalimajuri Horatio Gatesin johtamassa retkikunnassa, joka saapui Kanadan rajalle toukokuussa 1777. Fort Ticonderogassa Kościuszko moitti linnakkeen puolustusta ja suositteli tykistön asettamista korkeimmalle mäelle rakennusten takana. Varuskunnan komentaja prikaatinkenraali Arthur St. Clair torjui ajatuksen. Myöhemmin tämä osoittautui taktiseksi kömmähdykseksi. Kun britit hyökkäsivät kenraali John Burgoynen johdolla Fort Ticonderogaan, he tekivät juuri sen mistä Kościuszko oli varoittanut. Kenraali Burgyone näki heti linnakkeen takaisen kukkulan taktisen etulyöntiasemana ja antoi määräyksen tykistön asettamisesta mäen huipulle. Amerikkalaiset jättivät linnakkeen ilman taistelua.
Vuonna 1778 Kościuszkosta tehtiin West Pointin linnakkeen pääsuunnittelija. Linnoitus tuli tunnetuksi ”amerikkalaisten Gibraltarina”, koska Britannian armeija ei kyennyt valtaamaan sitä. Kościuszko rakennutti useita linnoitettuja etuvartioasemia Hudsonjoen molemmin puolin ja hyödynsi tarkkaan kallioita ja muita maaston epätasaisuuksia. West Pointin alueesta tuli amerikkalaisten kapinallisten vahvin tukikohta vapaussodan aikana. Nähdessään hyökkäyksen pohjoisiin valtioihin mahdottomaksi brittikomentaja Henry Clinton joutui muuttamaan aiempia suunnitelmiaan. Lähes 9 000 englantilaista sotilasta jätti New Yorkin joulukuussa 1779 ja suuntasi kulkunsa eteläisille taistelukentille.
Kościuszko ei halunnut jatkaa West Pointissa, koska sodan painopiste siirtyi etelään. Siirtokuntien armeijan ylipäällikkö George Washington hyväksyi puolalaisen pyynnön matkustaa etelään sotakentille ja nimitti tämän kenraali Horatio Gatesin johtaman armeijan pioneerijoukkojen pääinsinööriksi. Seuraavien kolmen vuoden aikana Kościuszko oli mukana monissa taisteluissa johtamassa linnakkeiden, juoksuhautojen ja miinakenttien asennustöitä. Hän suunnitteli myös armeijan kuljetukseen soveltuvia tasapohjaisia veneitä. Historioitsija James Pulan mukaan ”Kościuszko näyttää olleen mukana lähes kaikkialla, missä käsiteltiin sodankäyntiin liittyviä yksityiskohtia, suunniteltiin etenemislinjoja tai etsittiin vähän tunnettuja oikopolkuja.”
Henkilöhistoria > Takaisin Eurooppaan

Kesällä 1784 Kościuszko matkusti takaisin kotimaahansa ja saapui Puolaan elokuun lopulla. Hänen veljensä Joseph oli menettänyt suurimman osan suvun maista virhesijoitusten vuoksi. Sisarensa Annan avulla Kościuszko onnistui turvaamaan osan maista itselleen. Samalla hän rajoitti talonpoikien palveluksia kahteen päivään viikossa. Toimenpiteistään huolimatta Kościuszko velkaantui, ja hän odotti turhaan Yhdysvaltain hallituksen lupaama palkkiotaan usean vuoden asepalveluksestaan itsenäisyyssodassa.
Kościuszko solmi nopeasti uusia tuttavuuksia ja ystävystyi maansa vapausaktivistien kanssa. Eräs katolisen kirkon papeista tarjosi hänelle paikkaa luennoitsijana Jagellon yliopistossa Krakovassa, mutta hän kieltäytyi ja jäi odottamaan armeijakomennusta. Lopulta Sejmin valtiopäivät 1788 saivat aikaan uudistuksia, jotka tarjosivat mahdollisuuden armeijan vahvistumiseen ja Puola-Liettuan rajojen puolustamiseen. Kościuszko näki mahdollisuutensa palata asepalvelukseen ja matkusti Varsovaan, jossa hän osallistui poliittisiin väittelyihin valtiopäivien ulkopuolella. Hänen esittämänsä ehdotukset amerikkalaiseen malliin toimivista vapaaehtoisista miliisivoimista saivat kannatusta. Brestin maakunnan lainsäätävän elimen edustajat ilmoittivat valtiopäivillä haluavansa Kościuszkolle sotilaallisen toimeksiannon. Myös monet Varsovan aateliset puhuivat kuninkaalle Kościuszkon puolesta.
Lokakuussa 1788 Kościuszko nimitettiin Puolan armeijan kenraalimajuriksi ja hänelle maksettiin ennakkoon lähes 12 000 zlotyn vuosipalkka.selvennä Vuonna 1790 Kościuszko komensi joitakin jalka- ja ratsuväen yksiköitä läntisen Bugin ja Veikselin välillä. Saman vuoden elokuussa hänet komennettiin Volyniaan. Kuninkaan serkku prinssi Józef Poniatowski luotti Kościuszkon hankkimaan sotakokemukseen Yhdysvaltain vapaussodassa ja antoi tälle joukkojensa väliaikaisen komentajuuden.
Henkilöhistoria > Kapina Venäjää vastaan

Vuonna 1792 tehdyn Puolan toisen jaon jälkeen maa ajautui yhä huonompaan asemaan. Edellisen vuoden aikana säädetty perustuslaki ei kyennyt pelastamaan maata, vaan Venäjän vaikutusvalta kasvoi entisestään. Vuonna 1794 Kościuszko johti nimeään kantavaa kapinaa, joka kohdistui koko Venäjän keisarikuntaa vastaan. Venäjän keisarinna Katariina II oli niin raivoissaan puolalaisten yrityksistä estää hänen suunnitelmansa, että lupasi Kościuszkosta ”suuren palkkion elävänä tai kuolleena”.
Kapinan edetessä Kościuszko pyysi puolalaiskomentaja Adam Poninskilta 4 000 miehen yksikköä avukseen Maciejowicen taistelussa lokakuussa 1794, mutta apu ei saapunut ajoissa. Venäläiset voittivat taistelun, ja haavoittunut Kościuszko joutui venäläisten vangiksi. Hänet teljettiin Pietari-Paavalin linnoitukseen, joka sijaitsee Pietarin Jänissaarella Nevajoen rannalla.
Henkilöhistoria > Myöhempi elämä

Venäläiset pitivät Kościuszkoa vankina yli kaksi vuotta, kunnes poliittiset muutokset sallivat hänen vapauttamisensa. Hallitsija Katariina Suuren poika Paavali I nousi valtaistuimelle äitinsä kuoleman jälkeen ja vapautti Kosciuszkon sillä ehdolla, että puolalainen ei koskaan palaisi Venäjälle (joka silloin käsitti Puola-Liettuan).
Kościuszko lähti 19. joulukuuta 1796 Pietarista pienen seurueen kanssa ja suuntasi kulkunsa Pohjois-Eurooppaan. Suomen rannikon asukkaat auttoivat matkalaisia tallaamalla polkuja Pohjanlahdelle. Tukholmassa Kościuszko sai sankarin vastaanoton ja väkijoukot tungeksivat nähdäkseen edes vilahduksen hänestä. Myöhemmin samana vuonna Kościuszko matkusti Englantiin ja purjehti sieltä Yhdysvaltoihin, jossa hänet vastaanotettiin lämpimästi. Hän sai 15 000 dollaria palkaksi palveluksistaan sodassa ja kongressin päätöksellä maapalan Ohiosta. Matkansa aikana Kościuszko halusi ostaa vapaiksi ystävänsä Thomas Jeffersonin mustat orjat. Hän esitti voimakkaita mielipiteitä myös Amerikan alkuperäisväestön oikeuksista omiin maihinsa. Jefferson totesi myöhemmin, että Kościuszko oli innokkain vapausaatteen kannattaja, jonka hän oli tuntenut milloinkaan.
Kościuszko palasi 1798 Eurooppaan ja asettui Ranskaan. Ranskalaiset vallankumoukselliset rakastivat Kościuszkoa, josta he olivat tehneet oman maansa kunniakansalaisen, ja pitivät hänen taannoista kapinaansa oman vallankumouksensa sivuhaarana. Kościuszko tapasi myös Napoleon Bonaparten, jonka hän aavisti suunnittelevan vallannousua Ranskan direktoriohallitusta vastaan. Kościuszko kehotti hallitusta pitämään silmällä Napoleonin aikeita. Kolme viikkoa myöhemmin Napoleon teki vallankaappauksen ja otti Ranskan hallintaansa. Kościuszko kieltäytyi liittymästä ”tasavallan haudankaivajiin”, kun puolalaiset joukot auttoivat Napoleonia hyökkäämään Venäjälle. Hyökkäys osoittautui tuhoisaksi Napoleonille.
Elämänsä viimeiset vuodet Kościuszko vietti Solothurnissa Sveitsissä, jossa hän kuoli ratsastusonnettomuuden jälkeiseen aivoverenkiertohäiriöön tai vanhojen vammojen ja huonon terveyden seurauksena puhjenneeseen pilkkukuumeeseen 15. lokakuuta 1817.
Kunnianosoitukset ja perintö

Vuosina 1820–1823 Krakovan laidalle pystytettiin yli 30 metrin korkuinen Kościuszkon kumpu. Miehet, naiset ja lapset matkustivat kaikkialta Puolasta ja kantoivat mukanaan kiviä ja irtomaata taistelukentiltä, joilla Kościuszko oli puolustanut maansa vapautta. Myöhemmin muistomerkki sai tiilikatteen ja sen yhteyteen rakennettiin uusgoottilainen kappeli. 1910-luvulla Kościuszkolle pystytettiin patsas Washingtoniin, Clevelandiin ja Milwaukeehen, 1930-luvun aikana Poznańiin ja Łódźiin.
Vuonna 1925 New Yorkissa perustettiin Kościuszko-säätiö, joka on omistautunut kehittämään Puolan ja Yhdysvaltain välisiä suhteita tieteellisten ja kasvatuksellisten opetusohjelmien välityksellä. 1930- ja 1950-luvuilla hänen mukaansa nimettiin kaksi siltaa Albanyssä ja New Yorkissa. Myös Australian korkein vuori Mount Kosciuszko on nimetty Kościuszkon mukaan.
Puolan ja Yhdysvaltain kirjallisuudessa Kościuszko on ollut esillä 1800-luvulta eteenpäin. Hänestä on julkaistu useita novelleja, runoja ja historiallisia elämäkertateoksia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikimapia karttalinkki synnyintaloa jäljittelevän museorakennuksen paikalle noin 2 km Valko-Venäjän Kosovan itäpuolella
Haltsonen, Sulo, Tadeusz Kościuszko Suomessa vv. 1796–1797, 1937, [2] s., s. 287–293, Erip.: Historiallinen aikakauskirja 1937, n:o 4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki 2  Alankomaat  Puola  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  NARA  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Tadeusz Kościuszko noin 13-vuotiaana (taiteilija tuntematon)
Tadeusz Kościuszko
Kościuszkon monumentti Mieračoŭščynassa, Valko-Venäjällä
Kościuszko Racławicen taistelussa 1794, Juliusz Kossakin maalaus
Kościuszko Mound.
Kraasnan virolaiset

Kraasnan virolaiset olivat Krasnogorodskojen kauppalan ja Opotškan kaupungin väliselle alueelle Venäjälle muuttaneita virolaisia. He käyttivät itsestään nimitystä Kraasna maarahvas. Kraasna-nimitys tuli Krasnogorodskojen vanhasta nimityksestä Krasnyi, joka kääntyi viron kielessä Kraasnaksi. Nykyisin Kraasnan virolaiset ovat sulautuneet ympäröivään venäläisväestöön.
Eteläviron murteiden tai kielten kehitys fennougristi Petri Kallion mukaan vironkielisessä puussa.
Historia

Ensimmäiset tiedot virolaisten laajamittaisesta muutosta alueelle ovat 1500-luvulta. Heidän elämää ja oloja tutkineen Oskar Kallaksen mukaan he olivat moisionomistajien alueelle siirtämiä talonpoikia, tai tuolloin tyhjälle alueelle muuttaneita vapaita talonpoikia. On myös arveltu, että virolaisia olisi siirretty Kraasnaan vuoden 1700 paikkeilla Setumaalta. Kallas teki tutkimusmatkan alueelle vuonna 1902 ja laski 32 kylää, joissa asui yhteensä 1 977 virolaista. Heistä miehiä oli 999 ja naisia 978. Viroa osasi kuitenkin vain 85 miestä ja 14 naista. Pian tämän jälkeen viimeisetkin puhujat katosivat. Vain muutama vanha ihminen taitoi puutteellisesti viroa 1910-luvun alussa Kraasnassa.
Kovjoen museorautatie

Kovjoen museorautatie on Kovjoella Uudessakaarlepyyssä Pohjanmaan maakunnassa sijaitseva museorautatie. Se on noin kahden kilometrin mittainen kapearaiteinen rautatie, jonka raideleveys on 600 mm. Rata alkaa Suomen rataverkon varrelta, Pohjanmaan radan Kovjoen asemalta, ja jatkuu länteen kohti Uudenkaarlepyyn kaupunkia. Ratalinja seuraa lakkautetun Kovjoki–Uusikaarlepyy-radan pengertä. Junat liikennöivät Kovjoen museorautatiellä muutaman kerran kesässä sunnuntaisin sekä lisäksi vapunpäivänä.
Vuosina 1987–1989 rakennettiin rata Mjökanin seisakkeelle, joka on nykyään radan puolivälissä, sillä vuonna 1995 rataa jatkettiin Åttanin asemalle, joka sijaitsee valtatien 8 alikulun länsipuolella ja joka on saanut nimensä tien mukaan. Molemmissa on sivuraide. Mjökanin katolle sijoitettiin vuonna 2007 filmausajoa varten Åttanin suuntaan näkyvä kilpi SIKLAX.
Radan veturitalli sijaitsee Kovjoen rautatieasemalla. Talliin kuuluu lämmitettävä osa, jossa säilytetään ja kunnostetaan liikennekalustoa, sekä isompi kylmätalli vaunuille ja kunnostuksen alkuvaiheessa olevalla kalustolle. Talli toimii samalla museona. Entisessä VR:n asemarakennuksessa on kahvila, jonka tiloihin on sijoitettu alkuperäisen vuosien 1901–1914 junan pienoismalli ja muuta pientä museoesineistöä.
Tallin luo on sijoitettu halkojen täydennyspaikka sekä vesiviskuri veturien vesittämistä varten. Pari haloilla lastattua avotavaravaunua säilytetään liikenteen aikana kaiken varalta Mjökanin sivuraiteella.
Mjökanin seisakkeelle rakennettiin talvella 2014 uusi, omilla raiteilla varustettu kalustohalli kunnostusta odottavalle kalustolle, jota oli siihen asti jouduttu säilyttämään pressuin peitettynä ulkona, mikä ei ollut sille hyväksi. Varikkotallissa on yksi sisäänjohtava raide; kaikkiaan raiteita tulee suunnitelman mukaan olemaan neljä.
Kalusto

Museorautatiellä liikennöi kolme höyryveturia ja kuusi moottoriveturia. Vaunuja on käytössä kuusi.
Ensimmäisenä vetureista paikalle saatiin Lahnuksen rautatien ykkösveturi nimeltä Emma ensin vuokralle ja sitten omaksi. Vuonna 1991 paikalle saapui myös entinen Ojakkalan–Olkkalan rautatien kolmosveturi, kun sen omistava Vihti-Seura teki asiasta sopimuksen.
Moottorivetureina on ajokuntoinen entinen Ojakkalan–Olkkalan rautatien Simplex-veturi, jota käytetään päivystäjäveturina sekä Jyväskylän kaupungin rakennusvirastolta  ostettu KMN-dieselveturi, joka vaatii vielä huomiota osakseen.
Vuosituhanteen vaihteen tienoilla radalle saatiin myös Linnanmäellä ollut entinen Pelson veturi. 
Lasten Päivän Säätiö myi tämän veturi numero 123:n (Lokomo 1937) museokäyttöön. Veturi sai uuden numeron NJ2. Se valmistui kunnostuksesta syksyllä 2002 ja ajoi muutamia koeajoja. Liikenteeseen veturi katsastettiin kesäksi 2003. Nimekseen veturi sai Laura.
Emma-veturin öljylyhdyt ovat muunnoskappaleita ja kimeä vihellin leveäraideveturista.  Laura-veturissa ovat säilyneet sen alkuperäiset viheltimet ja kaasulyhty. Laura-veturissa on toistaiseksi vain pienikokoinen lubrikaattori ja jarruna vipujarru; Emma-veturissa on toimiva voideprässi ja höyryjarru.
Vetureita on kunnostuksen alaisena kaksi: entinen Paraisten Kalkki Oy:n Henschel ja töiden aloitusvaiheessa oleva Nokia Oy:n Hanomag. Henschel-veturiin löytyi 2000-luvun alussa eräästä hajottamosta alkuperäisen kaltainen savupiippu vetopuhaltimineen. Siihen asti veturissa oli väliaikainen piippu.
Kesällä 2012 entisen Lahnuksen rautatien kalusto siirrettiin Espoosta Kovjoelle, kun Carl-Johan Bäcksbacka kuoli syksyllä 2011.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kovjoen museorautatie Wikimedia Commonsissa
Nykarleby Jernväg (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kovjoen museorautatie (Q10604719)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatielinja
valtio: Suomi

Kovjoen museorautatien ykkösveturi EMMA henkilöjunan edessä 1. toukokuuta 2002.
KMN-dieselveturi Kovjoen veturitallilla.
Uudenkaarlepyyn rautatien viimeinen alkuperäinen matkustajavaunu Minkiöllä.
Koulun biologia

Koulun biologia on peruskoulun yläkoululaisille tarkoitettu biologian oppikirjasarja. Sarjan kustantaa Otava. Kirjojen uusimmat painokset sisältävät vuoden 2004 opetussuunnitelman mukaiset tiedot.
Sarjaan kuuluvat teokset > Oppikirjat > Koulun biologia: Sisävedet

Vesibiologiaa opiskellaan joko tästä tai Itämeri-kirjasta. Suomen sisävesien tyypillisten eläin- ja kalalajien tunnistaminen, käyttäytyminen ja sopeutuminen on kirjassa tärkeällä sijalla. Kirjassa käsitellään myös vesiekosysteemeitä.
Sarjaan kuuluvat teokset > Oppikirjat > Koulun biologia: Itämeri

Kirja on vaihtoehtoinen kirja vesibiologian opiskeluun. Se tarjoaa mahdollisuuden Itämeren opiskeluun keskeisenä esimerkkiekosysteeminä.
Sarjaan kuuluvat teokset > Oppikirjat > Koulun biologia: Metsät ja suot

Kirja kertoo muun muassa metsäekosysteemin rakenteesta ja toiminnasta. Kirjaan liittyy myös tehtäväkirja.
Leinonen, Matti; Nyberg, Teuvo; Veistola, Simo: Koulun biologia: Metsät ja suot.  Kustannusosakeyhtiö Otava, 2004.  ISBN 9511196324
Sarjaan kuuluvat teokset > Oppikirjat > Koulun biologia: Ihminen

Kirjassa käsitellään ihmisen rakenne, seksuaalisuus ja elintoiminnot.
Sarjaan kuuluvat teokset > Muut materiaalit

Jokaiseen oppikirjaan liittyy myös opiskeluvihko, jossa on tehtäviä. Opettajan kirjassa on muun muassa opiskeluvihkojen vastaukset sekä kalvopohjia.
Sarjan tekijät

Merja Kuisma
Pirkko Lehtiö
Matti Leinonen
Teuvo Nyberg
Simo Veistola
Aiheesta muualla

Koulun biologia -sarja Otavan sivuilla
Karl-Erik Henriksson

Karl-Erik Henriksson (7. huhtikuuta 1919 Urjala – 17. kesäkuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen filosofian tohtori, joka toimi Helsingin yliopiston kirjaston ulkomaisen osaston esimiehenä 1960-luvulla.
Jatkosodan aikana Henriksson palveli Päämajan tiedusteluosaston viestitiedustelutoimiston diplomaattijaoksessa, joka seurasi Suomessa toimivien edustustojen viestiliikennettä. Hän koordinoi Meeri Grashornin jälkeen jaoksen käytännön toimintaa. Sodan päätyttyä Aladar Paasonen kutsui Henrikssonin Tukholmaan kertomaan OSS:n edustajana toimineelle Wilho Tikanderille Yhdysvaltain diplomaattisähkeissä käytetyn koodin murtamisesta.
Henriksson oli 1960-luvulla Suomen kirjastoseuran hallituksen jäsen ja toimi myös seuran puheenjohtajana 1966–1969. Hän oli lisäksi Kirjastolehden toimituskunnan jäsen yli 20 vuotta.
Henrikssonin kuoleman jälkeen Suomen kirjastoseura ja Suomen tieteellinen kirjastoseura perustivat 1969 Karl-Erik Henrikssonin muistorahaston.
Teoksia

Sprachwissenschaftliche Veröffentlichungen von Prof. Dr. G. J. Ramstedt. Studia Orientalia 14,12. Societas Orientalis Fennica, Helsinki 1950'
Nordiskt lexikon för bokväsen 1, Aabne Hylder - Kålund ; red. av Palle Birkelund et al. ; under medverkan av Karl-Erik Henriksson et al. Dreyr /Forum, Oslo, Stockholm 1951
Hakuteoksia ja tietokirjoja : kirjavalikoima yleisten kirjastojen käsikirjastoja varten ; toimituskunta Karl-Erik Henriksson ym. Suomen kirjastoseura, Helsinki 1953
Commentationes in honorem Edwin Linkomies sexagenarii a. D. MCMLIV editae ; mandatu societatis "Klassillis-filologinen yhdistys - Klassisk-filologiska föreningen" volumen edendum curaverunt Johan Henrik Zilliacus ja Karl-Erik Henriksson. Nova series / Arctos 1. Otava 1954
Griechische Büchertitel in der römischen Literatur, väitöskirja. Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series B 102,1. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1956
Nordiskt lexikon för bokväsen 2, Laage-Petersen - Åström ; red. av Palle Birkelund et al. ; under medverkan av Karl-Erik Henriksson et al. Dreyr /Forum, Oslo, Stockholm 1962
Index Annalium Academiae scientiarum Fennicae : Ser. B 1-149 (1909-1968 ; geplant von Karl-Erik Henriksson und zusammengest. von Anneli Heikinheimo. Annales Academiae scientiarum Fennicae. Series B 150. Suomalainen tiedeakatemia, Helsinki 1970
Henkimaailma

Henkimaailma on yliluonnollinen (henkien) maailma,  jolla tarkoitetaan uskontoihin, totemismiin, šamanismiin, spiritualismiin ja okkultismiin kuuluvia ei-fyysisiä todellisuuden tasoja. Ajatus henkimaailmasta on esiintynyt jossain muodossa kaikissa kulttuureissa.