stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perseo l’invincibile
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Richard Harrison  | … |  Perseus   |
|  Anna Ranalli  | … |  Andromeda   |
|  Arturo Dominici  | … |  Akrisios   |
|  Elisa Cegani  | … |  Danae   |
|  Leo Anchóriz  | … |  Galenor   |
|  Antonio Molino Rojo  | … |  Tarpetes   |
|  Roberto Camardiel  | … |  Kefeus   |
|  Armand Jordan  | … |  Alkeus   |
|  Ferdinando Liger  | … |     |
|  Bruno Scipioni  | … |     |
Tuotanto ja julkaisut

Peplum-elokuvien kakkosketjun parhaimmistoon kuuluva Perseo l’invincibile muistetaan lähinnä Carlo Rambaldin suunnittelemien näyttävien hirviöiden ja Richard Harrisonin syvän inhimillisen näyttelijäsuorituksen ansiosta. Cinecittàn studioilla, trikkikuvauksella vuoristoksi muutetulla Tor Caldaralla sekä Espanjassa Madridin lähellä kuvatussa elokuvassa on myös joukko komeita ratsastuskohtauksia. Dialogin heikkoutta kompensoi elokuvan vauhdikkuus, joka eläinten lisäksi oli johtaa vahinkoihin myös näyttelijäkunnan keskuudessa. Erikoistehosteiden laatimiseen osallistui kauhuelokuvamestari Mario Bava.
Elokuva tuotti Italiassa melko vaatimattomat 204 miljoonaa liiraa jättäen pääosansa esittäjän kokonaan vaille korvausta. Yhdysvalloissa se julkaistiin vain televisiossa nimellä The Medusa Against the Son of Hercules (”Medusa vastaan Herkuleen poika”) osana Embassy Picturesin Sons of Hercules -sarjaa. Alkuperäinen laajakangasversio on saatavilla First International Productionin ranskalaisena DVD:nä, joka sisältää myös italiankielisen ääniraidan.
Aiheesta muualla

Perseo l’invincibile Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Länsimainen kirjallisuuskaanon

Rafael, Parnassos, 1511. Kuvattuna Dante, Homeros ja Vergilius.
Länsimainen kirjallisuuskaanon tarkoittaa sitä osaa länsimaisesta kirjallisuudesta, jota länsimaiset tutkijat ovat perinteisesti pitäneet tärkeimpinä ja vaikutusvaltaisimpina länsimaisen kulttuurin muovaamisessa. Länsimaisen kaanonin käsitteeseen liittyy myös länsimainen taidemusiikki ja kuvataide.
Kirjallisuutta

The Western canon: The books and the school of the ages.  New York:  Harcourt Brace, 1994.  ISBN 0-15-195747-9  Liitteet. (englanniksi)
Persialaissodat

Persialaissodat (m.kreik. οἱ περσικοὶ πόλεμοι, hoi persikoi polemoi) olivat sotia, jotka käytiin Kreikan kaupunkivaltioiden ja Persian valtakunnan välillä vuosina 499 eaa. – 448 eaa.
Historia > Tausta

Sodat saivat alkunsa Joonian kapinasta vuonna 499 eaa. Ensin Miletoksen ja sitten muutkin Joonian kreikkalaiset, jotka tuolloin kuuluivat Persian alaisuuteen, nousivat kapinaan Persiaa vastaan. Ateena ja Eretria lähettivät apua kapinoitsijoille ja vuonna 498 eaa. kreikkalaiset tuhosivat Lyydian maakunnan pääkaupungin Sardiksen. Vuonna 494 eaa. persialaiset kuitenkin kukistivat kreikkalaiset laivastot ja valtasivat Joonian takaisin.
Historia > Ensimmäinen hyökkäys

Vuonna 492 eaa. persialainen kenraali Mardonios teki kostoretken Kreikkaan ja valtasi Makedonian ja Traakian. Vuonna 490 eaa. Dareios I hyökkäsi meritse Attikaan, mutta Miltiadeen johtamat ateenalaiset onnistuivat lyömään persialaiset Marathonin taistelussa. Ateena oli pyytänyt apua sotureistaan kuuluisalta Spartalta, mutta uskonnollisista syistä johtuen spartalaiset eivät olleet päässeet lähtemään liikkeelle ajoissa ja myöhästyivät taistelusta.
Historia > Toinen hyökkäys

Takaiskusta suivaantunut ja kostonhimoinen Kserkses I, Dareios I:n poika, lähti vuonna 480 eaa. valtaisan sotajoukon kanssa tosissaan kukistamaan kreikkalaisia. Herodotoksen mukaan persialaisten vahvuus oli 1,7 miljoonaa miestä, mutta tätä lukua on epäilty. Vaikka se pitäisikin paikkansa, todellinen taisteluvahvuus lienee ollut huomattavasti pienempi, koska luku sisältää suuren määrän huolto- ja muita tukijoukkoja. Persialaisia vastaan muodostettiin niin kutsuttu helleeninen liitto, jota johtivat Sparta ja Ateena. Kuitenkin monet kreikkalaiskaupungit, mm. Theba, asettuivat persialaisten puolelle, joita pitivät sodan varmoina voittajina.
Kreikkalaisliittouma yritti pysäyttää persialaisten etenemisen Thermopylain solassa, joka muodosti ainoan helppokulkuisen reitin Pohjois-Kreikasta Keski-Kreikkaan. Thermopylain taistelua johti Spartan kuningas Leonidas I, jolla oli alaisuudessaan kolmesataa spartalaista soturia sekä muutamia tuhansia liittolaisia. Taistelu sujui hyvin, kunnes eräs persialaisosasto pääsi kiertoteitse kreikkalaisten selustaan, minkä jälkeen kreikkalaisten vastarinta murtui.
Tämän jälkeen Ateena evakuoitiin ja kreikkalaisten laivasto perääntyi Salamiksen saarelle samalla kun armeijat perääntyivät Korintin kannakselle. Vastoin odotuksia kreikkalaiset onnistuivat lyömään ylivoimaisen persialaisen laivaston Salamiin meritaistelussa. Menetettyään laivastonsa Kserkses palasi Persiaan, mutta jätti maasotajoukkonsa Mardonioksen johdolla Kreikkaan talvehtimaan. Seuraavana vuonna Spartan ja Ateenan johtama liittouma löi nämä joukot Plataiain taistelussa. Tätä taistelua pidetään persialaissotien ratkaisevana ja viimeisenä suurena taisteluna. Tradition mukaan kreikkalaisten laivasto tuhosi persialaisten laivaston rippeet täsmälleen samana päivänä Mykalen taistelussa.
Historia > Myöhemmin

Eräänlaisena jatkona persialaissodille voidaan nähdä Aleksanteri Suuren noin 150 vuotta myöhemmin aloittama sotaretki, jossa persialaiset kukistettiin täydellisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Persialaissodat Wikimedia Commonsissa
Persian valtakunta noin vuonna 490 eaa.
Kserkseen hyökkäys 480–479 eaa.
Luettelo Suomen taajamista 2000

Tämä artikkeli on luettelo Suomen taajamista vuonna 2000 tehdyn taajamarajauksen mukaan. Tilastolliset taajamat määrittelee Suomessa Tilastokeskus. Taajamia on määritelty vuodesta 1960 ja vuodesta 2000 taajamien määrittely on tehty kokonaan koneellisesti rakennusten koordinaattitietoihin perustuen. Taajamien nimet Suomessa eivät ole virallisia. Taajamien nimeämisessä Tilastokeskus on pyrkinyt huomioimaan paikallisesti tunnetut nimitykset. Yleensä nimet pohjautuvat peruskarttaan ja joskus Tilastokeskus on ollut yhteydessä myös kuntiin tai kylätoimikuntiin. Pääperiaatteena tilastollisten taajamien nimenannossa on ollut, että hallinnollisten kaupunkien suurimpien taajamien nimissä käytetään nimen jälkiosaa "keskustaajama" ja hallinnollisten kuntien suurimpien taajamien nimissä nimen jälkiosaa "kirkonkylä".
Yli 15 000 asukkaan keskustaajamia kutsutaan Ympäristöministeriön aluetypologiassa myös kaupunkialueiksi.
Vuoden 2000 taajamarajauksen mukaan 18 kunnassa ei ollut lainkaan taajamaväestöä. Manner-Suomessa näistä kunnista sijaitsi kymmenen (Houtskari, Iniö, Luhanka, Maksamaa, Suomenniemi, Särkisalo, Uukuniemi, Velkua, Värtsilä ja Västanfjärd) ja kahdeksan kuntaa (Brändö, Föglö, Geta, Kumlinge, Kökar, Lumparland, Sottunga ja Vårdö) sijaitsi Ahvenanmaalla.
Seuraavassa taulukossa on ensimmäisessä sarakkeessa taajaman nimi, seuraavassa sarakkeessa kunta tai kunnat, joihin taajama kuuluu ja kolmannessa sarakkeessa maakunta tai maakunnat, joissa taajama sijaitsee. Seuraavissa sarakkeissa on lueteltu taajamien väkiluvut, pinta-alat ja väestötiheydet. Jos taajama kuuluu useampaan kuin yhteen kuntaan, niin kussakin kunnassa sijaitsevan osan väkiluku on ilmoitettu vastaavan kunnan nimen perässä suluissa. Luettelon väestö- ja pinta-alatiedot ovat ajankohdan 31.12.2000 mukaiset. Kunta- ja maakuntajako on ajankohdan 1.1.2001 mukainen. Osa luettelossa esiintyvistä kunnista on lakkautettu myöhemmin kuntaliitosten myötä.
Aiemmat taajamamäärittelyt

Tilastollisia taajamia on määritelty Suomessa vuodesta 1960 lähtien. Vuosina 1960–1985 rajaukset tehtiin manuaalisesti kartalla. Vuodesta 1990 rajaukset on tehty koneellisesti rakennusten koordinaattitietojen perusteella. Vuosina 1990–1995 rajauksia tarkistettiin manuaalisesti, mutta vuodesta 2000 rajaus on ollut kokonaan koneellinen, ja kokonaan koneellista menetelmää sovellettiin takautuvasti myös vuosien 1990–1995 tietoihin. Vuoteen 2000 tiedot tilastollisista taajamista julkaistiin painettuna julkaisuna. Vuoden 2005 aineisto on saatavissa Tilastokeskukselta tiedostomuodossa. Muutoksia taajamiin aiheuttaa toisaalta taajamien yhteenkasvu etenkin suurimpien taajamien liepeillä, toisaalta joidenkin pienempien taajamien väkiluvun aleneminen alle taajaman määritelmää vastaavan alarajan.
Aiheesta muualla

Yleinen väestölaskenta 1960 II: Väestön ikä, siviilisääty, pääkieli ym..  (Suomen virallinen tilasto VI C:103)  Helsinki:  Tilastollinen päätoimisto, 1963.  Verkkoversio (PDF) (viitattu 10.4.2013).
Väestölaskenta 1970 Osa I: Yleiset demografiset tiedot.  (Suomen virallinen tilasto VI C:104)  Helsinki:  Tilastokeskus, 1973.  Verkkoversio (PDF) (viitattu 10.4.2013).
Väestölaskenta 1970 Osa IV: Taajamat 1960–1970.  (Suomen virallinen tilasto VI C:104)  Helsinki:  Tilastokeskus, 1976.  Verkkoversio (PDF) (viitattu 10.4.2013).
Taajamat 1990.  (Väestölaskenta 1990: Osa 11)  Helsinki:  Tilastokeskus, marraskuu 1992.  ISBN 951-47-6528-1  Verkkoversio (PDF) (viitattu 10.4.2013).
Taajamat 1995.  (Väestölaskenta 1995: Osa 4)  Helsinki:  Tilastokeskus, 1997.  ISBN 951-727-322-3  Verkkoversio (PDF) (viitattu 10.4.2013).
Lounaispaikka (Arkistoitu – Internet Archive) (YKR-taajamarajaukset vuosilta 1980, 1990, 2000 ja 2009 aineistossa Yhteiskunta > Asuminen ja rakentaminen)
The Perry Bible Fellowship

Perry Bible Fellowship on vuodesta 2001 alkaen joka toinen viikko ilmestynyt verkkosarjakuva. Sarjakuvan tekijä on Nicholas Gurewitch. Perry Bible Fellowship sai alkunsa Syracusen yliopiston lehdessä The Daily Orange. Sarjakuva ilmestyy myös noin kymmenessä yhdysvaltalaisessa sanomalehdessä.
Sarjakuvan ilme vaihtelee. Gurewitch käsittelee arkojakin aiheita hyvin absurdilla ja humoristisella tavalla. Eräällä viikolla sarjakuvassa voi seikkailla tikku-ukkoja ja seuraavalla viikolla lähes fotorealistisia ihmisiä. PBF:ssä ei siis ole yhtenäistä tarinaa. Sarjakuva ilmestyi yleensä joka keskiviikko. Helmikuussa 2008 Gurewitch lopetti sarjakuvan viikoittaisen julkaisemisen.
Aiheet

Perry Bible Fellowship käsittelee kaikenlaisia aiheita. Vaikka sarjakuva esittää jotkin aiheet hyvin suorasukaisesti ja "hyökkäävästi," tekijä ei kuitenkaan saa usein vihamielistä postia.
Hyvin yleinen aihe PBF:ssä on esimerkiksi kuolema. Aiheena voi olla myös jokin kuuluisa sanonta, jonka Gurewitch muuttaa kuvalliseen muotoon hyvin absurdilla ja humoristisella tavalla.
Tekijä

Nicholas Gurewitch on syntynyt 9. maaliskuuta 1982 New Yorkissa. Hän asuu New Yorkissa Manchesterissa. Hän on opiskellut Syracusen yliopistossa, jossa Perry Bible Fellowship sai alkunsa.
Palkinnot

Perry Bible Fellowship on voittanut yhteensä kahdeksan palkintoa, joista monet melko merkittäviä. Se on voittanut muun muassa parhaan Ignatz-verkkosarjakuvapalkinnon vuosina 2005 ja 2006.
Albumi

Dark Horse -kustantamo julkaisi 2007 The Trial of Colonel Sweeto and Other Stories -nimisen albumin. Kirjaan on koottu lähes kaikki internetissä ilmestyneet stripit sekä muutamia ennennäkemättömiä sarjoja. Vuonna 2009 ilmestyi The Perry Bible Fellowship Almanack, joka sisältää kaikki Perry Bible Fellowship -stripit, Nicholas Gurewitchin haastattelun, luonnoksia ja hylättyjä strippejä.
Suomennettu albumi

Gurewitch, Nicholas: The Perry bible fellowship almanakka.  ((The Perry bible fellowship almanack, 2009.) Kääntänyt Olavi Turpeinen)  Tampere:  Kumiorava, 2011.  ISBN 978-952-67423-5-9
Lätä

Lätä (ven. Ля́ды, Ljady) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Possatan kunnassa. Se sijaitsee 34,5 kilometriä Hatsinasta lounaaseen ja 9,5 kilometriä Possatasta länteen. Asukkaita on 57 henkeä (vuonna 2010).
Kylä mainitaan 1700-luvun kartoissa. 1860-luvulle saakka sen asukkaat olivat kartanonherrojen maaorjia. Lätän inkerinsuomalaiset kuuluivat Koprinan luterilaiseen seurakuntaan.
Nykyään Lätä on Possatan kunnan syrjäisin kylä. Sinne johtaa asvaltoitu maantie Vuirista. Kylä koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Lähistöllä on pieni puutarhapalsta-alue.
Chaïm Perelman

Chaïm Perelman
Chaïm Perelman (20. toukokuuta 1912 Varsova, Puola – 22. tammikuuta 1984 Bryssel, Belgia) oli puolalaissyntyinen, uransa Belgiassa luonut filosofi. Perelman tunnetaan etenkin hänen retoriikkaa ja argumentaatioteoriaa koskevasta tutkimuksestaan, ja hän oli yksi uuden retoriikan kehittäjistä.
Perelman opiskeli alunperin oikeustiedettä, minkä vaikutus näkyy hänen retoriikkaa koskevassa tuotannossaan, ja huomattava osa hänen tuotannostaan kuuluu oikeusfilosofian alaan.
Perelmanin uusi retoriikka

Perelmanin pääteos retoriikan alalla on yhdessä Lucie Olbrechts-Tytecan kanssa kirjoitettu Traité de l'argumentation: La nouvelle rhétorique (1958). Myöhemmin hän kehitteli samoja ajatuksia edelleen teoksessaan L'empire rhétorique (suom. Retoriikan valtakunta, 1977). Perelman kritisoi tuolloin vallitsevaa käsitystä retoriikasta pelkkänä kaunopuheisuutena, jonka juuret hänen mukaansa palautuivat René Descartesista alkaneeseen filosofiseen perinteeseen, ja pyrki määrittelemään retoriikan uudelleen vakuuttavan argumentoinnin tutkimukseksi antiikin esikuvien mukaisesti.
Perelmanin mukaan retoriikassa on kyse arvopäätelmien uskottavuuden järjellisestä arvioinnista, joka ei ole mahdollista logiikan vaan argumentaation kautta. Demonstratiivisessa logiikassa pyritään osoittamaan jokin väite todeksi aksiomaattisten lähtökohtien ja ennalta määriteltyjen päättelysääntöjen avulla, kun taas luonnollisessa argumentaatiossa pyritään yhteisymmärrykseen eli saavuttamaan kohteena olevan yleisön hyväksyntä jollekin väitteelle. Hyvän argumentaation kohteena on universaaliyleisö erotuksena jostain tietystä erityisyleisöstä, eli siinä perustelut ovat yleisesti hyväksyttäviä eivätkä riippuvaisia yleisön erityisistä intresseistä tai taipumuksista.
Perelman pyrki systemaattisesti tutkimaan erilaisissa todellisissa elämäntilanteissa ilmenevää argumentaatiota. Hän eritteli sekä argumentoinnin lähtökohtia että sen tekniikoita. Argumentoinnin lähtökohdat ovat eräänlaisia "esisopimuksia" eli argumentoijan julkilausumattomia oletuksia niistä yleisistä perusteista, joilla kyseistä yleisöä kannattaa lähestyä ja joita ei oleteta kyseenalaistettavan argumentoinnin edetessä. Argumentaatiotekniikat Perelman jakoi assosiatiivisiin eli yhdisteleviin tekniikoihin, jotka edelleen jakautuvat kolmeen luokkaan, ja dissosiatiivisiin eli erotteleviin tekniikoihin. Assosiatiivisiin tekniikoihin kuuluvat kvasiloogiset argumentit, todellisuuden rakenteeseen perustuvat argumentit, kuten kausaalisuhteen osoittaminen, ja todellisuuden rakennetta muokkaaviin argumentteihin, kuten esimerkit ja analogiat. Sen sijaan dissosiatiivisissa tekniikoissa on kyse käsillä olevan ilmiön jakamisesta pienempiin osiin.
Suomennettu teos

Perelman, Chaïm: Retoriikan valtakunta.  ((L’empire rhétorique, 1977.) Suomentanut Leevi Lehto. 2. painos 2007)  Tampere:  Vastapaino, 1996.  ISBN 951-768-004-X
Peräsuoli

Peräsuolen anatomia.
Peräsuoli (lat. rectum) on paksusuolen loppuosa, jonka kautta uloste ja ilma poistuvat peräaukosta. Ihmisellä peräsuoli on noin 12–15 cm pitkä ja se alkaa paksusuolen loppuosan, sigmasuolen, jälkeen.
Peräsuolen toiminta

Yleensä peräsuoli on tyhjä, mutta se täyttyy ulostemassasta paksusuolen peristaltiikan seurauksena. Peräsuoleen saapuva suolen sisältö aiheuttaa ärsytystä peräsuolen seinämän reseptoreihin, jotka reagoivat venytykseen. Reseptoreista lähtee viesti venytyksestä selkäytimen ulostamiskeskukseen, josta aiheutuu ulostamisrefleksi.
Muu käyttö

Peräsuolta käytetään toisinaan kehon sisäiseen salakuljetukseen ja seksuaalisessa tarkoituksessa. Tätä kutsutaan anaaliseksiksi. Peräsuolen kautta pystytään annostelemaan lääkkeitä, erityinen lääkemuoto on peräsuolessa liukeneva suppositorio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peräsuoli Wikimedia Commonsissa
Ruoansulatuselimistö
suu
nielu
kupu
ruokatorvi
pötsi
verkkomaha
satakerta
mahalaukku
haima
sappirakko
maksa
ohutsuoli
paksusuoli
pohjukaissuoli
peräsuoli
peräaukko
Lännenmansikkapuu

| Lännenmansikkapuu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ericales
Heimo::  Kanervakasvit Ericaceae
Alaheimo::  Arbutoideae
Suku::  Mansikkapuut Arbutus
Laji::  unedo
Kaksiosainen nimi
 Arbutus unedo  L. 
Katso myös
   Lännenmansikkapuu Wikispeciesissä   Lännenmansikkapuu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lännenmansikkapuu eli mansikkapuu (Arbutus unedo) on kanervakasvien heimoon kuuluva ikivihreä pensas- tai puumainen kasvi, jota esiintyy pääasiassa Välimeren alueella ja Länsi-Euroopassa. Se kasvaa 5–10 metriä korkeaksi, joskus jopa 15-metriseksi, ja sen rungon läpimitta on noin 80 senttimetriä. Lännenmansikkapuun lehdet ovat tummanvihreitä, sahalaitaisia ja silopintaisia, pituudeltaan 5–10 ja leveydeltään 2–3 senttimetriä. Kellomaiset kukat ovat väritykseltään valkoisia ja läpimitaltaan 4–6 millimetriä.
Lännenmansikkapuun hedelmä on läpimitaltaan 1–2 senttimetriä paksu punainen marja. Hedelmä on syötävä, mutta maultaan mieto ja jauhomainen. Hedelmät toimivat pääasiassa lintujen ravintona, mutta joissain maissa niitä käytetään hillojen ja liköörin valmistuksessa.
Lännenmansikkapuu on kuvattu Espanjan pääkaupungin Madridin vaakunassa ja lipussa.
Kuvia

Lännenmansikkapuun kukkia
Lännenmansikkapuun marjoja
Puumainen, suurikokoinen yksilö
Aiheesta muualla

United States Department of Agriculture (USDA): Arbutus unedo (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Arbutus unedo (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q329046  Wikispecies: Arbutus unedo  APDB: 142854  APNI: 98540  Calflora: 9284  CoL: G6RG  Ecocrop: 3325  eFloraSA: Arbutus_unedo  EoL: 583608  EPPO: ARDUN  EUNIS: 169577  GBIF: 2882803  GRIN: 3849  iNaturalist: 82689  IPNI: 326526-1  IRMNG: 11439377  ITIS: 23629  IUCN: 202930  MoBotPF: 279932  NBN: NBNSYS0000003899  NCBI: 84005  NSWFlora: Arbutus~unedo  NZOR: 3b25288e-b0e8-43e4-9665-eaa3a25d7b1a  NZPCN: 2490  Observation.org: 149120  Open Tree of Life: 100947  PalDat: Arbutus_unedo  PFI: 3730  Plant List: kew-2646748  PLANTS: ARUN4  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:326526-1  RHS: 1473  Tropicos: 12300004  VicFlora: 96298485-4b5b-4255-9a4d-fa544aecb29d  WFO: wfo-0000543204
Peräjärvi (Laitila)

| Peräjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Laitila
Koordinaatit:  60°55′33″N, 21°38′34″E
Mittaustietoja
 fiPeräjärvi 
Peräjärvi on kuivatettu järvi Varsinais-Suomessa Laitilassa. Sen vieressä sijainnut Velhojärvi laskettiin samassa yhteydessä. Entiset järvet kuuluivat Sirppujoen vesistön kuivatetun Valkojärven alueeseen, joka on nykyään Pontoonojan valuma-aluetta. Järvet laskettiin 1800-luvulla osittain niityiksi ja peltomaaksi, mutta nykyään se on peltomaata ja osittain metsäistä suota. Järvien paikalla lukee nykykartoissa "Peräjärvi" ja "Velhojärvi".
Nimityksiä

Vuoden 1855-1856 Kalmbergin kartastossa järvien niminä lukee "Peräjärvi" ja "Wähäperäjärvi" ja järvet olivatkin erikokoiset. Pienempää järveä kutsuttiin samoihin aikoihin myös nimellä "Velhojärvi".
Historiallinen maantieto

Noin 2000 vuotta sitten alue oli merenlahtea. Koko se peltoaukea, joka levittäytyy kuivatetun Valkojärven ympärillä Laitilasta länteen, oli saarien rikkomaa avovettä. Lahdelta johti kaksi kapeaa salmea ulos saaristoon. Peräjärven paikka löytyy tuon lahden pohjoispäässä olevasta lahdenpohjukasta. Noin 1500 vuotta sitten meri oli madaltunut niin paljon, että Velhonjärvi, Peräjärvi ja Valkojärvi olivat jo muodostuneet. Järvien välille jäi virtaamaan pienet ojat.
Peräjärvi oli pari kilometriä pitkä ja alle kilometrin leveä. Sen eteläpää kapeni pitkäksi lahdeksi. Järven keskiosan itäpäässä sijaitsi pari taloa ja niiden pellot. Lähes koko järvien rannat olivat niittyinä. Järvi laski Valkojärveen. Lännessä sijainnut Velhojärvi on alle kilometrin leveä ja pitkä. Se puolestaan laski Peräjärveen. Myös Velhonjärven rannat olivat niittyä tai peltomaata.
Järvenlaskun historia

Tilanomistaja C.W. Rosendal teki vuonna 1853 useita samanaikaisia hakemuksia. Hän anoi lupaa kuivatuttaa Hangeranjärven, Hankerasuon ja Isosuon, Velhojärven, Peräjärven, Ruotjärven ja Valkojärven. Kaikissa näissä hakemuksissa vastausta sai odottaa vuoteen 1860. Vuonna 1885 alkoi talollisen Gustaf Uusikartanon nimissä käynnistetystä Valkojärven järvenlaskuhankkeesta, jolla suuri järvi aiottiin kuivattaa lopullisesti, ja siihen saatiin lupa vuonna 1892. Peräjärven vedenpinnan lasku riippui siitä, saataisiinko Valkojärven pinta ensin alas. Järvien kuivattamiseksi perustettiin 1890-luvun alussa järvenkuivatusyhtiö, johon saatiin liittymään 137 osakasta, sillä suuri yhteinen hanke vaati paljon osallistujia.
Länsipuiston talo

| Länsipuiston talo |
| --- | --- |
 Länsipuiston talo syksyllä 2013.
Osoite:  Hämeenpuisto 8 Puuvillatehtaankatu 10
Sijainti:  Amuri, Tampere
Koordinaatit:  61°30′05.5″N, 23°44′59.5″E
Rakennustyyppi:  asuin- ja liikerakennus
Valmistumisvuosi:  1928
Suunnittelija:  Veikko Kallio
Rakennuttaja:  As.oy Länsipuisto 
Urakoitsija:  Rakennusurakoimis-oy Andersson & Tähtinen 
Omistaja:  As.oy Länsipuisto
Tyylisuunta:  klassismi
Kerrosluku:  6
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Länsipuiston talo on Veikko Kallion suunnittelema asuin- ja liikerakennus, joka sijaitsee Tampereella Hämeenpuiston (ent. Läntinen Puistokatu) ja Puuvillatehtaankadun kulmassa. Kuusikerroksinen, pohjoismaista klassismia edustava kivitalo on valmistunut tammikuussa 1928. Se muodostaa näyttävän kokonaisuuden viereisen Laivayhtiön talon kanssa.
Länsipuiston talo on peruskorjattu vuonna 1986. Silloin julkisivuun palautettiin alkuperäinen, kellertävä sävy. Rakennusta ei ole suojeltu, mutta Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön mukaan sillä on kaupunkikuvallista arvoa. Talo on osa Hämeenpuiston valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä.
Tunnettuja asukkaita

Länsipuiston talon asukkaisiin ovat kuuluneet piispat Jaakko Gummerus ja Aleksi Lehtonen. Arkkitehti, akateemikko Juha Leiviskän lapsuudenkoti sijaitsi talon piharakennuksessa.
Lännenlepakkokiitäjä

| Lännenlepakkokiitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kiitäjät Apodidae
Suku::  Lepakkokiitäjät Neafrapus
Laji::  cassini
Kaksiosainen nimi
 Neafrapus cassini  (P. L. Sclater, 1863) 
Katso myös
   Lännenlepakkokiitäjä Wikispeciesissä   Lännenlepakkokiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lännenlepakkokiitäjä (Neafrapus cassini) on kiitäjiin kuuluva lintulaji. Sitä tavataan Länsi- ja Keski-Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Lännenlepakkokiitäjä on noin 15 cm pitkä. Lajin pää, selkä, siivet ja lyhyen pyrstön kärki ovat väriltään mustat. Lännenlepakkokiitäjän pyrstössä on lyhyitä piikkejä. Linnun kurkku on valkoinen tai harmahtava ja siinä on mustia viiruja. Rinta on harmaa ja vatsa valkea. Pyrstön yläosassa on valkoinen juova.
Levinneisyys ja elinympäristö

Länsi-Afrikassa lännenlepakkokiitäjän levinneisyys ulottuu Sierra Leonesta Ghanaan ja Keski-Afrikassa sitä tavataan laajalta alueelta Nigeriasta itään Ugandaan ja etelään Gabonin ja Kongon demokraattiseen tasavaltaan asti. Lajin elinympäristöä ovat sademetsät erityisesti järvien läheisyydessä. Lännenlepakkokiitäjät elävät pareittain tai pieninä ryhminä. Sen lentotyyli on lepatteleva ja muistuttaa lepakoiden lentoa.