stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Loistavat Bakerin pojat
Tuotanto

Michelle Pfeiffer laulaa elokuvassa itse. Elokuvan tunnetuin kohtaus lienee hänen flyygelin kannella esittämänsä ”Makin’ Whoopee”. Jeff Bridgesin pianonsoittoa esittää ääni­raidalla elokuvan musiikin säveltäjä, jazz­pianisti Dave Grusin ja Beau Bridgesin soittoa John F. Hammond.
Vaikka tarinan tapahtuma­paikkana on Seattle, The Fabulous Baker Boys kuvattiin etu­päässä Los Angelesissa.
Vastaanotto

Elokuva sai hyviä arvosteluja. Sitä pidettiin tyylikkäänä, aikuiseen makuun vetoavana musiikkiaiheisena komediana.
Elokuva tuotti neljä Oscar-ehdokkuutta: nais­pääosasta (Michelle Pfeiffer), kuvauksesta (Michael Ballhaus), leikkauksesta (William Steinkamp) ja musiikista (Dave Grusin).
Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo piti elokuvaa viehättävällä tavalla aikuismaisena, illuusiottoman nuhruisena komediana. Hän antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Aiheesta muualla

Loistavat Bakerin pojat Elonet.
Loistavat Bakerin pojat Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:The Fabulous Baker Boys
Käännös suomeksi
Monterey Pop Festival

| Monterey Pop Festival |
| --- | --- |
Tyyppi:  musiikkifestivaali
Päivämäärä:  16.–18. kesäkuuta 1967
Tapahtumapaikka:  Monterey, Kalifornia
Kävijöitä:  maks. 90 000
Järjestäjä:  Derek Taylor, Lou Adler, John Phillips, Alan Pariser
Monterey Pop Festival (koko nimeltään Monterey International Pop Music Festival) oli 16.–18. kesäkuuta 1967 Montereyssä, Kaliforniassa järjestetty musiikkifestivaali. Se oli suurin siihen mennessä järjestetty rock-festivaali, ja siinä esiintyi moni sen ajan ja seuraavien vuosien tunnetuimmista pop- ja rockartisteista, kuten Jimi Hendrix, The Who, Janis Joplin, Jefferson Airplane ja Otis Redding.
Festivaalilla oli kävijöitä kolmen päivän aikana mahdollisesti jopa 90 000. Sen järjestelyt onnistuivat hyvin, ja se toimi esimerkkinä myöhemmille suurille rockfestivaaleille, kuten Woodstockille. Se myös aloitti hippikulttuurin kuuluisan ”Rakkauden kesän” San Franciscossa.
Ideointi ja järjestelyt

Idean Monterey Pop Festivalista sai tuottaja Alan Pariser, jolle Montereyn perinteinen jazzfestivaali oli tuttu. Hän ehdotti keväällä 1967 muusikko John Phillipsille ja tuottaja Lou Adlerille, että Phillipsin yhtye The Mamas & the Papas esiintyisi Montereyssä järjestettävässä uudessa blues- ja rock-konsertissa. Konsertista päätettiin tehdä hyväntekeväisyystapahtuma, ja osanottajat aiottiin valita mahdollisimman monipuolisesti ja tasa-arvoisesti eri nykymusiikkityyleistä. John ja Michelle Phillips vastasivat Adlerin kanssa suuresta osasta käytännön järjestelyistä West Hollywoodissa sijaitsevasta toimistostaan käsin. Järjestelyt sujuivat hyvin nopeasti, sillä idean keksimisestä itse festivaaliin kului vain kuusi viikkoa.
Festivaalin ideointiin ja järjestelyyn osallistuivat myös Paul McCartney ja The Beach Boys, jotka eivät kuitenkaan itse esiintyneet festivaalissa.
John Phillips teki tapahtumalle mainoslaulun ”San Francisco (Be Sure to Wear Some Flowers in Your Hair)”, jonka esitti Scott McKenzie. Pikaisesti tehty kappale julkaistiin 13. toukokuuta, ja se nousi suureksi hitiksi.
Festivaalille oli helppo saada nopeasti nimekkäitä osanottajia, etenkin Los Angelesista. Sana levisi myös San Franciscoon, ja sieltä mukaan ilmoittautui lisää tunnettuja ja nousevia esiintyjiä. Lopulta esiintyjälistalla oli 32 yhdysvaltalaista ja brittiläistä rockartistia, folkesiintyjiä, jazzesiintyjiä ja maailmanmusiikin esittäjiä, kuten intialainen Ravi Shankar.
Jotkut osallistujat kyseenalaistivat sen, että hyväntekeväisyyskonsertin lipuista piti maksaa sekä olivat huolissaan siitä, mihin siitä kuvattavan dokumenttielokuvan tuotot aiottiin käyttää. Muutama artisti kielsikin ohjaaja D. A. Pennebakeria kuvaamasta esityksiään.
Tapahtumat

Konsertin pitopaikka oli Monterey Peninsula Collegen jalkapallokenttä. Avajaisiltana 16. kesäkuuta myytiin 7 500 lippua. Niiden hinta vaihteli kolmesta kuuteen ja puoleen dollariin, mikä oli tuona aikana melko paljon. Yleisön kokonaismäärää ei virallisesti laskettu; joidenkin toimittajien mukaan kolmen päivän aikana paikalla saattoi käydä jopa yli 90 000 ihmistä.
Lipputulot olivat arviolta 50 000 dollaria. Osa siitä katosi sunnuntaina, mutta jäljelle jääneestä 35 000 dollarista 25 000 lahjoitettiin Sam Cooke Scholarship -rahastolle ja 5 000 dollaria kummallekin Los Angelesin ilmaisklinikalle. Sen lisäksi tuottoja saatiin tapahtuman televisiointi- ja elokuvaoikeuksista sekä tupla-albumista.
Järjestelyt onnistuivat hyvin. Sää oli poutainen, ja paikalla oli riittämiin leiriytymistilaa, ruokaa, kannabista ja LSD:tä. Yleisö käyttäytyi niin hyvin, että poliisilaitos lähetti jo lauantaina suurimman osan paikalle valvomaan komennetuista poliiseista pois. Poliisi ei myöskään pidättänyt ihmisiä huumeiden hallussapidosta.
Konsertin ikimuistoisiin kohokohtiin luetaan etenkin Jimi Hendrixin kitaran sytytykseen kulminoitunut spektaakkeli sekä Janis Joplinin esitys Big Brother and the Holding Companyn laulusolistina.
Festivaali sai paljon julkisuutta, ja siitä kirjoitti yhteensä 1 200 toimittajaa. Lehdistö kutsui konserttia suureksi menestykseksi. Montereyn kaupunki ei kuitenkaan antanut lupaa uusille konserteille seuraavana vuonna.
Esiintyjät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Perjantai 16. kesäkuuta The Association  The Paupers  Lou Rawls  Beverly (Beverley Martyn)  Johnny Rivers  Eric Burdon and The Animals  Simon & Garfunkel  |  Lauantai 17. kesäkuuta Canned Heat  Big Brother and The Holding Company  Country Joe and the Fish  Al Kooper  The Butterfield Blues Band  The Electric Flag  Quicksilver Messenger Service  Steve Miller Band  Moby Grape  Hugh Masekela  The Byrds  Laura Nyro  Jefferson Airplane  Booker T. & the M.G.'s  Otis Redding  |  Sunnuntai 18. kesäkuuta Ravi Shankar  The Blues Project  Big Brother and The Holding Company  The Group With No Name (Cyrus Faryar)  Buffalo Springfield  The Who  Grateful Dead  The Jimi Hendrix Experience  Scott McKenzie  The Mamas & the Papas  |
Jälkimaine

Montereyn festivaali aloitti hippikulttuurin kuuluisan ”Rakkauden kesän” San Franciscossa. Festivaali toimi myös esimerkkinä myöhemmille suurille rockfestivaaleille, kuten Woodstockille.
Ohjaaja D. A. Pennebaker teki konsertista dokumenttielokuvan Monterey Pop (1968).
The Mamas and the Papas -yhtyeen Michelle Phillips esiintymässä Montereyssa
Lotokka

Lotokka on paikka noin kolmen kilometrin päässä Hammaslahden taajamasta lounaaseen Joensuussa. Alueen läpi kulkee Pieneen-Onkamoon laskeva Lotokanjoki, joka saa alkunsa Elinjoesta ja Rauanjoesta. Se on antanut nimensä myös Karjalan radan entiselle rautatieseisakkeelle, joka ei kylläkään sijaitse Lotokassa, mutta Lotokanjoki alittaa radan seisakkeen kohdalla. Paikallisjunat pysähtyivät seisakkeella 1. joulukuuta 1959 – 2. kesäkuuta 1973 välisenä aikana.
HMS London (F95)

| HMS London |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Yarrow Shipbuilders
Kölinlasku:  7. helmikuuta 1983
Laskettu vesille:  27. lokakuuta 1984
Palveluskäyttöön:  5. kesäkuuta 1987
Poistui palveluskäytöstä:  palveluksesta 14. tammikuuta 1999 myyty Romanialle 14. tammikuuta 2003 nimettynä Regina Mariaksi
Tekniset tiedot
Uppouma:  5 300 t
Pituus:  148,1 m
Leveys:  14,8 m
Syväys:  6,4 m
Koneteho:  2 x Rolls Royce Olympus TM3B -kaasuturbiinia 40 MW Risteilymoottori: 2 x Rolls Royce Tyne RM1C -kaasuturbiinia 7,2 MW
Nopeus:  30/18 solmua
Miehistöä:  250
Aseistus
Aseistus:  2 x 6-säiliöistä GWS25 Sea Wolf -ilmatorjuntaohjusten laukaisualustaa 4 x Exocet-merimaaliohjusten laukaisualustaa 2 x kaksiputkista 30 mm ilmatorjuntatykkiä 2 x 20 mm GAM-BO1 -tykkiä 4 x 7,62 mm GPMG -konekivääriä 2 x Westland Lynx Mk.8 -helikopteria
HMS London (viirinumero F95)  oli Britannian Kuninkaallisen laivaston tyypin 22 -fregatti. Alus laskettiin vesille lokakuussa 1984 toisen tilauserän aluksena.
Valmistus

Alus tilattiin 23. helmikuuta 1982 Yarrow Shipbuildersilta Scotstounista Glasgow'sta. Sen köli laskettiin 7. helmikuuta 1983 ja alus laskettiin vesille 27. lokakuuta 1984. Alus valmistui 5. kesäkuuta 1987.
Palvelus

HMS London oli kuninkaallisen laivaston ensimmäiseen Persianlahden sotaan lähettämän osaston lippulaivana 1991. Alus poistettiin palveluksesta 14. tammikuuta 1999.
Regina Maria

Alus myytiin 14. tammikuuta 2003 Romanialle. Alus siirrettiin Portsmouthiin telakalle, jossa se modernisoitiin Nato-yhteensopivaksi. Romanian laivasto otti 21. huhtikuuta 2005 aluksen palveluskäyttöön nimellä Regina Maria.
Regina Maria
Lokit (alaheimo)

| Lokit |
| --- | --- |
 Kalalokki (Larus canus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Alaheimo::  Lokit Larinae  Vigors, 1825
Katso myös
   Lokit (alaheimo) Wikispeciesissä   Lokit (alaheimo) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lokit (Larinae) on rantalintujen lahkoon kuuluva alaheimo, johon kuuluu 11 sukua. Varsinaisten lokkien täysikasvuisten yksilöiden höyhenpeitettä hallitsevat tyypillisesti musta ja valkoinen väri sekä harmaan eri sävyt. Nuoret ja talvipukuiset linnut ovat hyvin erivärisiä, usein ruskeankirjavia.
Suvut

Creagrus
Hydrocoloeus
Rhodostethia
Pagophila
Xema
Kajavat – Rissa
Sirolokit – Chroicocephalus
Saundersilarus
Tuhkalokit – Leucophaeus
Mustapäälokit – Ichthyaetus
Lokit – Larus
Elintavat

Lokit pesivät rannikoilla, sisävesillä ja soilla, yleensä suurissa yhdyskunnissa. Pesän ne tekevät maahan ja munivat lähes aina kolme munaa.Pesä on yksinkertainen kasveista rakennettu syvennys matalan kasvillisuuden joukossa.
Varsinkin pesimäajan ulkopuolella lokit kerääntyvät usein monen lajin sekaparvina suojaisille vesistöille, järville, satamiin ja keinoaltaiden lähettyville yöpymään tai etsimään ravintoa. Väliä ruokailu- ja yöpymispaikoilla voi olla 40 kilometriä. Lokit lentävät ruokailu- ja yöpymispaikoille aamu- ja iltalennoilla korkealla jonoissa tai auramuodostelmassa.
Pienikokoiset lokkilajit pyydystävät ravintonsa yleensä veden pinnalta, mutta voivat kastautua veteen saadakseen kalan kiinni. Kesällä ne voivat kokoontua isoina parvina saalistamaan korkealta ilmasta surviaissääskiä ja lentomuurahaisia. Suurikokoisemmat lajit syövät haaskoja, kalaa, jätteitä, lintujen poikasia ja munia ja joskus myös aikuisia vesilintuja. Sekä pienet että suuret lajit kerääntyvät usein pelloille ja niityille syömään kastematoja.
Kuvagalleria

Harmaa- ja selkälokki.
Naurulokki.
Merilokki.
Kalalokki.
Pikkulokki.
Kirjallisuutta

Bergman, Göran 1982: Population dynamics, colony formation and competition in Larus argentatus, fuscus and marinus in the archipelago of Finland. Ann. Zool. Fennici 19:143–164.
Cajander, Riku: Lokkien maailma.  Aviador, 2024.  ISBN 9789523812369
Götmark, F. 1984: Food and foraging in five European Larus gulls in the breeding season: a comparative review. Ornis Fennica 61:9–18.
Hario, Martti: Itämeren lokkilinnut - määritys ja esiintyminen. Lintutieto 1986.
Hario, Martti 1992: Myyttinen heuglini – tietoja ja otaksumia. Lintumies 3.1992 s. 113–117. LYL.
Juvaste, Risto 1992: Lokkilentoja ultralla. Lintumies 3.1992 s. 108–110. LYL.
Kilpi, Mikael, Puntti, Harri & Toivonen, Timo 1980: Suomenlahden pohjoisrannikolla pesivien lokkilajien levinneisyydestä ja lukumääristä. Ornis Fennica 57:153–160.
Kilpi, Mikael 1987: Lokkikannat Hangon Läntisellä selällä 1978–1986. Lintumies 1.1987 s. 13–18. LYL.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2699803  Wikispecies: Larinae  AFD: Larinae  Fauna Europaea: 54067  Fauna Europaea (new): 4e21a372-01d3-470c-a2c8-2e5d54fb23be  iNaturalist: 447155  ITIS: 553473  NZOR: e2b3401e-edfa-4597-810a-f3d7525e65b9  Paleobiology Database: 98964
Lossen-toisiintuminen

Esimerkki Lossen-toisiintumisesta
Lossen-toisiintuminen on kemiallinen reaktio, jossa hydroksaamihapon johdannainen toisiintuu muodostaen isosyanaatteja. Reaktion raportoi ensimmäisen kerran saksalainen kemisti Wilhelm Lossen vuonna 1872 ja reaktio on nimetty hänen mukaansa.
Reagenssit ja mekanismi

Lossen-toisiintuminen tapahtuu niin kutsutuille aktivoiduille hydroksaamihapoille, joita ovat hydroksaamihappojen asyyli-, sulfonyyli- ja fosforyylijohdannaiset. Sulfonyyli- tai fosforyylijohdannaiset ovat hieman asyylijohdannaisia reaktiivisempia. Reaktio tapahtuu kuumennettaessa näitä johdannaisia tai käsittelemällä johdannaisia laimealla emäsliuoksella. Reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa hydroksaamihappojohdannaisen typpiatomi luovuttaa protonin, jolloin muodostuu välivaiheena nitreeni. Tämä nitreeni toisiintuu muodostaen isosyanaatin. Mikäli reaktioseoksessa on vettä tai amiineja muodostuva isosyanaatti reagoi edelleen näiden kanssa muodostaen joko amiinin, jossa on yksi hiiliatomi vähemmän kuin alkuperäisessä hydroksaamihappojohdannaisessa, tai ureajohdannaisen.
Mekanismiltaan Lossen-toisiintuminen muistuttaa Hofmann- ja Curtius-toisiintumisia, mutta niistä poiketen se ei vaadi tapahtuakseen voimakkaita emäksiä tai hyvin korkeita lämpötiloja.
Karl Alexander Lothringen

| Karl Alexander Lothringen |
| --- | --- |
 Karl Alexander Lothringen. Martin van Meytensin maalaama muotokuva vuodelta 1743.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. joulukuuta 1712 Lunéville, Lothringen
Kuollut: 4. heinäkuuta 1780 (67 vuotta) Tervuren, Itävallan Alankomaat
Ammatti:  Itävallan Alankomaiden kuvernööri 1744–1780
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Itävalta
Palvelusvuodet:  1737–1757
Komentajuudet:  Itävallan armeija (1740–1757)
Taistelut ja sodat:  Chotusitz 1742   Hohenfriedburg 1745   Soor 1745   Rocoux 1746   Praha 1757   Leuthen 1757
Sotilasarvo:  Itävallan marsalkka (1740)
Karl Alexander Lothringen (oik. Karl Alexander, Lothringenin ja Barin prinssi) (12. joulukuuta 1712 Lunéville, Lothringen – 4. heinäkuuta 1780 Tervuren, Itävallan Alankomaat) oli Itävallan marsalkka ja keisarillisen armeijan tärkeimpiä komentajia Itävallan perimyssodassa ja seitsenvuotisessa sodassa, vaikka ei kyennytkään lyömään Fredrik II Suurta taistelukentällä. Hän oli Lothringenin herttua Leopoldin poika ja keisari Frans I:n veli.
Lothringen liittyi Itävallan armeijan palvelukseen 1737 muutettuaan Wieniin veljensä Lothringenin herttua Frans III Stefanin kanssa (tuleva keisari), joka oli vuotta aikaisemmin mennyt naimisiin keisarinna Maria Teresian kanssa.
Lothringen taisteli ottomaaneja vastaan vuosina 1737–1739 ja ylennettiin marsalkaksi 1740. Itävallan perimyssodassa hän hävisi Preussin kuningas Fredrik II Suuren johtamalle Preussin armeijalle Chotusitzin taistelussa 1742. Vuonna 1744 hän hyökkäsi johtamansa armeijan kanssa Elsassiin ja valtasi siitä suuren osan, mutta oli pakotettu palaamaan Böömiin Fredrikin liityttyä uudelleen sotaan ja vallattua Prahan 1745. Hän hävisi Fredrikille Hohenfriedburgin ja Soorin taisteluissa preussilaisten koukatessa kummallakin kerralla Lothringenin taistelulinjan sivustaan. Hän hävisi Itävallan Alankomaissa Rocouxin taistelun 1746 Morits Saksilaisen johtamalle Ranskan armeijalle.
Vuonna 1744 Lothringen meni naimisiin Maria Teresian siskon kanssa, ja oli siten tämän kaksinkertainen lanko. Avioliitto päättyi kuitenkin kestänyt puolison kuollessa jo seuraavana vuonna. Lothringenista tehtiin 1744 Itävallan Alankomaiden (nykyinen Belgia) kuvernööri, jossa tehtävässä hän jatkoi aina kuolemaansa saakka. Vuonna 1761 hänet valittiin Saksalaisen ritarikunnan suurmestariksi.
Takaisin Itävallan armeijan johtoon Lothringen kutsuttiin seitsenvuotisen sodan syttyessä 1756. Hän kohtasi tutun vastustajansa Fredrik Suuren uudestaan vuonna 1757 häviten tällä kertaa Prahan ja Leuthenin taistelut (Fredrik koukkasi sivustaan kummallakin kerralla). Näiden tappioiden jälkeen Lothringen erotettiin armeijan johdosta, ja hän lopetti uransa sotilaana.
Lomonosov

| Lomonosov Ломоносов |
| --- | --- |
 Oranienbaumin suuri palatsi.
 lippu:  vaakuna
 Lomonosovin kaupunki Pietarin kartalla.
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Pietari
Hallintopiiri:  Pietarhovi
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  35 km²
Väkiluku (2010):  42 505
 – Väestötiheys:  1 214 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.lomonosov.municip.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lomonosov (ven. Ломоно́сов) on Pietariin kuuluva kaupunki Venäjällä. Se sijaitsee Suomenlahden etelärannalla 40 kilometriä Pietarin keskustasta länteen. Hallinnollisesti Lomonosov on Pietarhovin piiriin kuuluva kunta (vuodesta 2003 lähtien, aikaisemmin se muodosti erillisen Lomonosovin piirin). Se on myös Leningradin alueen Lomonosovin piirin hallinnollinen keskus, vaikka ei itse kuulu sen yhteyteen. Asukkaita on 42 500 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Kaupungin nimi oli vuoteen 1948 Oranienbaum (ven. Ораниенбаум). Paikkakunnan vanhin suomenkielinen nimi lienee Kaarosta sen läpi virtaavan samannimisen joen (ven. Караста, Karasta) mukaan. 1700-luvun alussa paikalle rakennettiin Oranienbaumin palatsi, joka sai nimensä ruhtinas Aleksandr Menšikovin appelsiinipuutarhasta. Paikalliset venäläiset väänsivät nimen muotoon Rambov (ven. Рамбов), josta syntyi suomalainen nimitys Rampova. Vuonna 1948 Oranienbaum sai nimen Lomonosov 1700-luvulla eläneen venäläisen tiedemiehen Mihail Lomonosovin mukaan.
Kaupungin historiaa

Pietari I lahjoitti seudun 1700-luvun alussa ruhtinas Aleksandr Menšikoville, jonka aikana ryhdyttiin rakentamaan Oranienbaumin palatsi- ja puistoaluetta. Vuonna 1727 Oranienbaum siirtyi valtiolle. Vuosina 1780–1796 ja 1802–1848 se oli Pietarin läänin samannimisen kihlakunnan keskus. 1800-luvulla seudulle syntyi pietarilaisten huvila-asutusta. Ensimmäisen maailmansodan aikana kaupungissa oli suuri varuskunta, jonka kapina ratkaisi Venäjän helmikuun vallankumouksen lopputuloksen. Vuonna 1918 Oranienbaumin palatsit muutettiin museoksi. Toisessa maailmansodan aikana saksalaiset etenivät Suomenlahdelle kaupungin itä- ja länsipuolitse, mutta neuvostojoukot pitivät hallussaan Oranienbaumin sillanpääaseman.
Nykyinen kaupunki

Lomonosoviin kuuluvia historiallisia kaupunginosia ovat Krasnaja eli Troitskaja sloboda, Kronstadtin kalanisto (ven. Кронштадская колония, Kronštadtskaja kolonija), Mordvinovka, Olgin Kanal ja Tyrö, jossa sijaitsee 1990-luvulla korjattu Tyrön luterilaisen seurakunnan kirkko. 1960-luvulta lähtien kaupungin eteläosaan on rakennettu laajoja asuinalueita.
Kaupungin läpi kulkee Pietarin ja Sosnovyi Borin välinen maantie sekä Pietari–Veimar-rata, jolla on Tyrön, Oranienbaumin (I ja II), Kronstadtin kalaniston ja Bronkan asemat. Pietarin kehätie kulkee Lomonosovin eteläpuolelta Bronkaan, josta se jatkuu edelleen Pietarin suojapatoa pitkin Kronstadtiin. Suunnitteilla on Lomonosovin merisataman laajentaminen.
Kaupungissa on rautatievaunujen laitteita valmistava yritys, kumitehdas, elintarvike- ja sotateollisuutta. Suuri osa asukkaista käy työssä Pietarissa. lähde?
Lomonosovin suomalainen ystävyyskaupunki on Maarianhamina.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lomonosovin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Oranienbaumin museoalueen sivusto (venäjäksi)
Lomonosovin kaupunki Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Oranienbaumin palatsikokonaisuus Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Pietarin Baltian asema-Oranienbaum-1 (Lomonosov) ratalinja kartalla
| n k Pietarin hallinnollinen jako |
| --- | --- | --- |
 Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Amiraliteetti |  Kolomna  Sennoi  Amiraliteetti  Semjonovski  Izmailovskoje  6. kunnallishallintoalue  |  |
| Vasilinsaari |  7. kunnallishallintoalue  Gavan  Vasiljevski  Morskoi  Alaissaari  |  |
| Viipuri |  Levassova  Parkala  Sampsonijevskoje  Svetlanovskoje  Sosnovskoje  15. kunnallishallintoalue  Parnas  Suvala-Ozerki  |  |
| Kalinin |  Rastaala  Akademitšeski  Suomi  21. kunnallishallintoalue  Piskarjovka  Severnyi  Prometei  |  |
| Kirov |  25. kunnallishallintoalue  Uljaala  Taasnoi  Autuansaari  Narva  Krasnenkaja retška  Morskije vorota  |  |
| Kolpina |  Kolpina  Metallostroi  Petro-Slavjanka  Pontonnyi  Sapjornyi  Ust-Ižora  |  |
| Krasnogvardeiski |  Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  |  |
| Kraassela |  Kraassela  Eteläinen Primorje  Sosnovaja Poljana  Liiha  Rötsänsilta  Jugo-Zapad  Konstantinovskoje  |  |
| Kronstadt |  Kronstadt  |  |
| Kurort |  Siestarjoki  Terijoki  Valkeasaari  Kellomäki  Metsäkylä  Raavski  Kuokkala  Vammelsuu  Lautaranta  Ollila  Tyrisevä  |  |
| Moskova |  Moskovskaja Zastava  Gagarinskoje  Novoizmailovskoje  47. kunnallishallintoalue  Zvjozdnoje  |  |
| Neva |  Nevskaja zastava  50. kunnallishallintoalue  Obuhovo  Tuntia  53. kunnallishallintoalue  54. kunnallishallintoalue  Neva  Okkervil  57. kunnallishallintoalue  |  |
| Petrograd |  Korpisaari  Koivusaari  Kronverkskoje  Posadski  Tškalovski  Vvedenski  |  |
| Pietarhovi |  Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  |  |
| Primorje |  Lahti-Olkina  65. kunnallishallintoalue  Tšornaja retška  Komendantski aerodrom  Ozero Dolgoje  Juntolovo  70. kunnallishallintoalue  Revonnenä  |  |
| Puškin |  Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  |  |
| Frunze |  Volkovskoje  72. kunnallishallintoalue  Kupsila  Georgijevski  75. kunnallishallintoalue  Balkanski  |  |
| Pietarin keskusta |  Dvortsvyi  78. kunnallishallintoalue  Liteinyi  Smolninskoje  Ligovka-Jamskaja  Vladimirski  |  |
Pietari III:n palatsi.
Gary Moore

| Gary Moore |
| --- | --- |
 Gary Moore vuonna 2008
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1952 Belfast, Pohjois-Irlanti
Kuollut: 6. helmikuuta 2011 (58 vuotta) Estepona, Aurinkorannikko, Espanja
Ammatti:  kitaristi
Muusikko
Aktiivisena:  1969–2011
Tyylilajit:  Hard rock, blues rock, blues, fuusiojazz, heavy metal
Soittimet:  Kitara
Yhtyeet:  Thin Lizzy, Bruce-Baker-Moore, sooloura
Levy-yhtiöt:  Virgin Records 
Aiheesta muualla
gary-moore.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Robert William Gary Moore (4. huhtikuuta 1952 Belfast, Pohjois-Irlanti – 6. helmikuuta 2011 Estepona, Aurinkorannikko, Espanja) oli pohjoisirlantilainen, muun muassa hardrockia ja bluesia soittanut kitaristi. 1960-luvulla alkaneella urallaan hän esiintyi esimerkiksi yhtyeissä Thin Lizzy (1974, 1977, 1978–1979), Colosseum II (1975–1977) ja Skid Row, mutta parhaiten hänet tunnetaan soolourastaan.
Nuoruus

Gary Moore syntyi ja kasvoi Itä-Belfastissa. Hänen isänsä johti Holywoodin rantalomakeskuksessa tanssisalia. Mooren varhaisimmat musiikilliset vaikuttajat olivat Elvis Presley ja The Beatles. Ensimmäisen kitaransa hän sai kahdeksanvuotiaana, ja hän opetteli soittamaan sitä oikean käden puolelta, vaikka hän olikin vasenkätinen. Moore soitti jo 11-vuotiaana Beat Boys -nimisessä yhtyeessä, joka soitti The Beatlesin kappaleita.
Kitarasoundi

Gary Moore käytti useilla levytyksillään aikoinaan Peter Greeniltä ostamaansa, sittemmin soundiltaan tunnetuksi tullutta Gibson Les Paul -kitaraa. Green purki aikoinaan kitaran osiin, ja kootessaan sitä kytki vahingossa kaulamikrofonin väärin päin niin että mikrofonin vaihe ja maa olivat päin vastoin kuin alun perin. Mikrofonikytkimen keskiasennossa molemmat mikrofonit ovat rinnankytkennässä ja "väärinkytkennästä" johtuen vastakkaisessa vaiheessa. Tästä syntyi voimakkaasti keskiääniä korostava – ”honottava” – kitarasoundi, jota kuullaan useilla Gary Mooren blues-ajan kappaleilla, ja Fleetwood Macin kappaleella Albatross, jonka Peter Green soitti kyseisellä kitaralla. Moore myi sittemmin kitaran jälleen eteenpäin.
Moore soitti myös mm. punaista Fender Stratocasteria, Charvel 2 sekä Hamerin sähkökitaroita urallaan, sekä Takamine- akustisia.
Hän käytti Marshallin vahvistimia, ja hänen soolosoundinsa koostui voimakkaasta säröstä ja hän käytti paljon kitaran ja vahvistimen luonnollista sustainia hyväkseen, ja sai aikaan pitkään soivia nuotteja. Hän ei käyttänyt compressor-pedaalia sustainin tuottamiseen, vaikka moni voisi hänen soundinsa perusteella näin olettaa.