Filosofisia tutkimuksia
Sisältö > Rakentajien kielipelin laajennus (§8–17)

Huomautuksessa 8 Wittgenstein laajentaa rakentajien kieltä lisäämällä siihen lukusanat, jotka ovat tässä aakkosten kirjaimia, demonstratiivipronominit ”tuonne” ja ”tämä” sekä värimallit, jolloin apulaiselle voidaan antaa käsky esimerkiksi sanomalla ”d-laatta-tuonne”, näyttämällä värimallia ja osoittamalla haluttuun suuntaan. Wittgenstein tarkastelee lisättyjen sanalajien toimintaa vertaamalla niitä rakennuskiviin viittaaviin sanoihin.
Lukusanojen opetukseen kuuluu myös ostensiivista opetusta. Se kuitenkin eroaa rakennuskiviin viittaavien sanojen opettamisesta sen suhteen, että nyt opettaja luettelee lukusanojen sarjan ”a, b, c ...” osoittaessaan objekteja, ja oppilaan on opittava sarja ulkoa. Hän mainitsee, että pienimpiä lukusanoja opitaan myös osoittamalla objektien ryhmiä, mikä muistuttaa enemmän rakennuskiviin viittaavien sanojen oppimista. Tällöin lukusanoja ei kuitenkaan käytetä laskemiseen vaan ”silmämääräisesti käsitettävien esineryhmien merkitsemiseen” (§9). Demonstratiivipronominien opetuksessa ostensiivisella eleellä on puolestaan selvästi erilainen rooli: ele on paitsi osa opetusta, myös osa sanan käyttöä.
Huomautuksessa 10 Wittgenstein esittää kysymyksen: ”Mitä tämän kielen sanat – – edustavat?” (§10) Se käy hänen mukaansa ilmi vain sanan käytöstä. Sanan käytön kuvausta voidaan kyllä lyhentää siten, että sen voidaan sanoa edustavan tiettyä objektia, mutta vain kun sen muu käyttö tunnetaan (§10): sen ilmoittamisesta, että ”laatta” viittaa näihin, mitä sanomme laatoiksi, on hyötyä vain, jos oppilas tietää, että sanalla viitataan rakennuskiviin eikä numeroon tai väriin. Tällaisesta käyttökuvausten yhtäläistämisestä, eli sen sanomisesta, että tämän kielen kaikki sanat viittaavat johonkin, ei kuitenkaan seuraa, että sanojen käytöt olisivat samanlaisia. Wittgenstein vertaa sanoja työkaluihin (§11) ja erilaisiin kahvoihin junan ohjaamossa (§12). Näissä, kuten sanoissa, on jotain yhtäläistä, mutta niiden käyttötavat eroavat toisistaan.
Wittgenstein tarkastelee lähemmin lausetta ”Jokainen kielen sana edustaa jotakin.” Hänen mukaansa sillä ei ole sanottu yhtään mitään, paitsi jos halutaan tehdä erottelu tämän kielen ja esimerkiksi Lewis Carrollin nonsensen välillä. (§13) Tämäkään ei kuitenkaan paljasta mitään filosofisesti mielenkiintoista merkityksen luonteesta, vaan on eräs sanan ”edustaa” (tai ”merkitsee”, engl. signify) käyttötapa. Vastaavasti työkaluja voitaisiin luonnehtia jonkin muotoilemiseen käytettävinä välineinä. Wittgenstein kysyy sitten, minkä muotoilemiseen mittaa, liima-astiaa tai nauloja käytetään, ja kertoo, että voisimme vastata: ”Tietoamme esineen pituudesta, liiman lämpötilaa ja laatikon lujuutta.” (§14) Tällaisella työkalujen tai sanojen käyttöjen kuvausten yhdenmukaistamisella ei kuitenkaan saavuteta mitään.
Sanan "edustaa" tai "merkitä" ehkä yksinkertaisin käyttötapa on Wittgensteinin mukaan se, kun merkki on kiinni itse esineessä (§15). Rakentajien laajennetun kielipelin värimallit ovat tämäntyyppisiä merkkejä. Kuuluvatko ne sitten kieleen? Wittgenstein sanoo sen olevan vapaavalinnaista, mutta ”[o]n luonnollisinta ja aiheuttaa vähiten sekaannusta” lukea ne mukaan kieleen. Värimallien rooli kielessä on analoginen sanan ”sana” jälkimmäiselle esiintymiselle lauseessa ”Sano sana ’sana’”. (§16)
Wittgenstein sanoo, että kielen voidaan sanoa koostuvan sanalajeista, mutta muistuttaa, että sanoja voidaan luokitella eri tavoin riippuen siitä, mihin jaottelulla pyritään, samoin kuin esimerkiksi työkaluja tai shakkinappuloita. (§17)