stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ronald Westrén-Doll

Ronald Alexander Eugen Dietrich Westrén-Doll, Ronkki (23. heinäkuuta 1927 Helsinki – 17. syyskuuta 1980) oli suomalainen kuvittaja ja pilapiirtäjä.
Westrén-Doll piirsi ohuella tussikynällä kaunista viivaa. Ville Hännisen mukaan hän oli taitavimpia 1960–1970-luvun piirtäjistä, mutta hänen lahjojaan ei käytetty kunnolla hyväksi.
Westrén-Dollin sukujuuret ovat Alankomaista ja Virosta. Taiteilijan itsensä kertoman mukaan rotterdamilainen merikapteeni haaksirikkoutui 1703 Viron rannikolle ja jäi maahan asumaan. Ruotsinkielisen koulun käytyään Westrén-Doll pääsi 1945 opiskelemaan Ateneumiin, aluksi kahdeksi vuodeksi sen iltakouluun ja sitten kolmeksi vuodeksi koulun graafisen taiteen osastolle.
Westrén-Doll kulutti pari vuotta Tukholmassa etsien töitä, joita lopulta saikin pilalehti Strixistä, joka pian yhdistyi Söndags-Nisse-lehden kanssa. Hänen piirroksiaan julkaistiin myös silloisissa aikakauslehdissä, kuten OBSissa.
Westrén-Doll avioitui ja palasi Helsinkiin vuonna 1953, ja seuraavana vuonna Ilmari Turja palkkasi hänet vastaperustettuun Uuteen Kuvalehteen. Hän oli tutustunut Turjaan jo ennen Ruotsiin lähtöään toimiessaan Suomen Kuvalehdessä kesätöissä taittajana. Uudessa Kuvalehdessä Westrén-Doll toimi lehden taittajana, kuvittajana ja satunnaisesti myös pilapiirtäjänä yhteensä yhdeksän vuotta, kunnes lehti lakkautettiin 1963. Hän siirtyi Apu-lehteen, jossa hän työskenteli 1960-luvun loppuun. Hänet irtisanottiin Avusta, ja 1970-luvulla hän jäi sairauseläkkeelle. Töiden vähyys Avussa edesauttoi alkoholiongelmaa, johon siihen aikaan ei suhtauduttu paheksuvasti. Westrén-Dollia oli 1950-luvulla pyydetty Helsingin Sanomiin taiteelliseksi johtajaksi, mutta hän torjui tarjouksen ongelmansa tunnistaen, ja tehtävä meni Henrik Tikkaselle. Jonkin verran Westrén-Doll teki kuvituksia myös Me-lehteen.
Westrén-Doll tekstasi Tinttiä, ainakin Yksisarvisen salaisuuden. Hän kuvitti kolmetoista kirjaa ja piti piirrosnäyttelyn 1978.
Westrén-Dollin piirroksia on muun muassa Valtion taidemuseon kokoelmissa.
Kirjankuvituksia

Heikki Linnove: Päivän pilkettä, puupiirrokset: Ronald Westrén-Doll. Hämeenlinna: Nide, 1951.
Ilmari Turja: Suuressa maassa ja pienessä, WSOY 1957.
Honoré de Balzac: Leikkisiä tarinoita, Tammi 1962.
Mark Twain: Matkakirjeitä maasta. Weilin + Göös 1964.
Veikko Huovinen & Veijo Meri (toim.): Piirakkasota: valikoima huumoria, Weilin+Göös 1964.
Ovidius Naso, Publius: Rakastamisen taito. Rakkauden parannuskeinot, Gummerus 1965.
Mark Twain: Kaksipiippuinen juttu ja muita merkillisiä tarinoita, Weilin + Göös 1967.
Pekka Lounela: Ota iisisti, jenkki: kaskuja kapitalismin kultamaasta, Weilin + Göös 1967.
Minna Canth: Valitut teokset, Ex libris 1971.
Olof Wexionius

Olof (Olaus Olai) Wexionius (n. 1626 Växjö Ruotsi – 20. huhtikuuta 1671 Turku) oli ruotsalaissyntyinen Turun akatemian lainopin professori, joka toimi yliopiston rehtorina 1660–1661 ja 1667–1668.
Wexioniuksen vanhemmat olivat kappalainen Olof Olai Angermannus ja Gunilla Erlanderintytär. Hän aloitti uransa Tartossa, mutta jatkoi sitä Turussa seuraten veljensä Mikael Wexioniuksen jälkiä, joka promovoitiin Suomen ensimmäiseksi oikeustieteen tohtoriksi ja jonka väitöskirja Discursus politicus de prudentia oli ensimmäinen Turussa puolustettu väitöstutkimus ja ensimmäinen Suomessa painettu teos. Wexionius hoiti veljeltään jääneen ja sittemmin kahtia jaetun professuurin toista osaa eli oikeustieteen virkaa, johon hänet nimitettiin vastoin konsistorin kantaa. Professorina Wexioniusta ei pidetä juurikaan ansioituneena, hän jatkoi veljensä aloittamaa roomalaisen oikeuden tutkimus- ja opetuslinjaa. Väitöskirja De in integrum restitutionibus (1660), jossa tarkastellaan menetetyn oikeustilan palauttamista, osoittaa tämän varsin hyvin. Wexioniuksella oli yksi väittelyoppilas, Claudius Agraeus eli Åkerman, joka toimi sittemmin Ruotsissa, mutta veljesten Turussa aloittama tutkimustraditio päättyi Wexioniuksen kuoltua. Veljestään poiketen hän ei koskaan päässyt virkaan Turun hovioikeuteen, vaikka olisi ollut muodollisesti hakijoista paras.
Wexioniuksen ensimmäinen puoliso vuodesta 1654 oli Katarina Eskilsdotter Petraeus (k. 1665) ja toinen vuodesta 1667 Magdalena Wallenstierna (k. 1685).
Aiheesta muualla

Kotivuori, Yrjö: Olof Wexionius. Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852. Helsingin yliopiston verkkojulkaisu 2005. Viitattu 10.12.2014.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Weinfelden

| Weinfelden |
| --- | --- |
 Näkymä Weinfeldeniin.
 vaakuna

 Koordinaatit: 47°34′N, 9°6′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Thurgau
Hallintoalue (Bezirk):  Weinfelden
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  15,50 km²
Korkeus:  421–680 m
Väkiluku (31.12.2015):  11 187
 – Väestötiheys:  722 as./km²
 
 www.weinfelden.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Weinfelden on kaupunki Thurgaun kantonissa Koillis-Sveitsissä. Kaupungin asukasluku on runsaat 11 000 ja pinta-ala 15,5 neliökilometriä.
Maantiede

Weinfelden sijaitsee kumpuilevassa Mittellandissa Thurjoen varrella.
Liikenne

Valtatie 14 (H14) Frauenfeldistä Romanshorniin kulkee Weinfeldenin kautta. SBB:n rautatie Winterthurista Romanshorniin kulkee kaupungin kautta. Lisäksi Weinfeldenistä on rautatieyhteys pohjoiseen, Kreuzlingeniin, sekä etelään, Wiliin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Weinfelden Wikimedia Commonsissa
Trösch, Erich: Weinfelden (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan web-sivut) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  6.11.2013. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
| n k Thurgaun hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Bezirk) ja kunnat (80 kpl, 1.1.2000–)
 Arbon: Arbon • Dozwil • Egnach • Hefenhofen • Horn • Kesswil • Roggwil • Romanshorn • Salmsach • Sommeri • Uttwil • Amriswil
 Frauenfeld: Basadingen-Schlattingen • Berlingen • Diessenhofen • Eschenz • Felben-Wellhausen • Frauenfeld • Gachnang • Herdern • Homburg • Hüttlingen • Hüttwilen • Mammern • Matzingen •  Müllheim • Neunforn • Pfyn • Schlatt • Steckborn • Stettfurt • Thundorf • Uesslingen-Buch • Wagenhausen • Warth-Weiningen
 Kreuzlingen: Altnau • Bottighofen • Ermatingen • Gottlieben • Güttingen • Kemmental • Kreuzlingen • Langrickenbach • Lengwil • Münsterlingen • Raperswilen • Salenstein • Tägerwilen • Wäldi
 Münchwilen: Aadorf • Bettwiesen • Bichelsee-Balterswil •  Braunau • Eschlikon • Fischingen • Lommis • Münchwilen • Rickenbach • Sirnach • Tobel-Tägerschen • Wängi •  Wilen
 Weinfelden: Affeltrangen • Amlikon-Bissegg •  Berg • Birwinken • Bischofszell • Bürglen • Bussnang • Erlen • Hauptwil-Gottshaus • Hohentannen • Kradolf-Schönenberg • Märstetten • Schönholzerswilen • Sulgen • Weinfelden • Wigoltingen • Wuppenau • Zihlschlacht-Sitterdorf
Wheelerin–DeWittin yhtälö

Wheelerin–DeWittin yhtälö on Bryce DeWittin ja John Archibald Wheelerin mukaan nimetty kenttäyhtälö, jossa yhdistetään ideoita kvanttimekaniikasta ja yleisestä suhteellisuusteoriasta, pyrkimyksenä muotoilla kvanttigravitaation teoria.
Yhtälön julkaissut Bryce DeWitt kutsui yhtälöä ensin vuonna 1967 nimellä Einsteinin–Schrödingerin yhtälö, mutta yleisesti se on aina tunnettu nimellä Wheelerin–DeWittin yhtälö. Sen ratkaisuiden on sanottu määrittelevät sellaisia kvanttitiloja, jotka kuvaavat koko maailmankaikkeutta  ja toimivan kaikissa mahdollisissa universumeissa.
Käännös suomeksi
Bruce

Bruce voi tarkoittaa seuraavia
Brucen klaani, skotlantilainen klaani
HMS Bruce (1918), Britannian kuninkaallisen laivaston Scott-luokan laivueenjohtaja
Bruce (tukikohta) Britannian kuninkaallisen laivaston ilmavoimien Crailin lentotukikohta 1947-1958
Bruce-mitali, Astronomical Society of the Pacificin jakama palkintomitali
Bruce – taivaanlahja, Tom Shadyacin komediaelokuva
Suku- ja etunimi > Bruce sukunimenä

Anders de Bruce (1723–1787), suomalainen linnoitusupseeri ja maaherra
Archibald Bruce (1777–1818), yhdysvaltalainen fyysikko ja mineralogi
Ben Bruce (s. 1988), brittiläinen kitaristi ja taustalaulaja
Jack Bruce (1943–2014), skotlantilainen rock- ja jazzmuusikko, Bruce-Baker-Moore-yhtyeen jäsen
Jakob Bruce (ven. Яков Вилимович Брюс Jakov Brjus, 1669–1735), venäläinen valtiomies ja sotamarsalkka
James Bruce (1730–1794), skotlantilainen tutkimusmatkailija
James Bruce, lordi Elgin (1811–1863), brittiläinen virkamies, Kanadan kenraalikuvernööri 1847–1854, Intian varakuningas 1862–1863
John Bruce (1837–1893), kanadalainen poliitikko, métisien väliaikaishallituksen ensimmäinen presidentti
Joseph Bruce, Violent J (s. 1972), yhdysvaltalainen showpainija
Lenny Bruce (1925–1966), yhdysvaltalainen stand up -koomikko, kirjailija ja yhteiskuntakriitikko
Malcolm Bruce (s. 1944), brittiläinen poliitikko
Neely Bruce (s. 1944), yhdysvaltalainen säveltäjä, pianisti, kapellimestari ja musiikkitieteilijä
Nigel Bruce (1895–1953), englantilainen näyttelijä
Richard Francis-Bruce (s. 1948), australialainen elokuvaleikkaaja
Robert Bruce (1274–1329), Skotlannin kuningas 1306–1329
Shelbie Bruce (s. 1992), yhdysvaltalainen näyttelijä
Stanley Bruce (1883–1967), australialainen poliitikko, Australian pääministeri 1923–1929
Steve Bruce (s. 1960), englantilainen jalkapalloilija ja valmentaja
Theodore Bruce (1923–2002), australialainen pituushypyn olympiamitalisti ja pikajuoksija
Thomas Bruce, lordi Elgin (1766–1841), brittiläinen diplomaatti, Elginin marmorien viejä
Wendy Bruce (s. 1973), yhdysvaltalainen telinevoimistelija
Victor Bruce, lordi Elgin (1849–1917), brittiläinen poliitikko
William Speirs Bruce (1867−1921), brittiäinen luonnontieteilijä, tutkimusmatkailija ja napa-alueiden tutkija
Suku- ja etunimi > Kuvitteellisia henkilöitä

Bruce Banner, Hulk, väkivahva supersankari Marvelin sarjakuvissa
Bruce Irvin, Tekken-pelisarjan hahmo
Bruce Nolan, televisiotoimittaja elokuvassa Bruce – taivaanlahja
Bruce Wayne, Batman
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Bruce”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
What’s It All About? Philosophy and the Meaning of Life

| What’s It All About? Philosophy and the Meaning of Life |
| --- | --- |

Kirjailija:  Julian Baggini
Kieli:  englanti
Genre:  filosofia
Kustantaja:  Granta Books
Julkaistu:  2007
Sivumäärä:  204
ISBN:  1-86207-661-8

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
What’s It All About? Philosophy and the Meaning of Life on filosofi Julian Bagginin kirja elämän tarkoitus -käsitteestä. Teoksen on julkaissut Granta Books vuonna 2004.
Aiheesta muualla

Erkki Hartikainen: Tasa-arvo ja demokratia elämän tarkoitukseen (Arkistoitu – Internet Archive). Vapaa ajattelija 2004.
Otto Weininger

| Otto Weininger |
| --- | --- |
 Otto Weininger vuonna 1903.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. huhtikuuta 1880 Wien
Kuollut: 4. lokakuuta 1903 (23 vuotta) Wien
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Wienin yliopisto
Tutkimusalue:  Filosofia ja Sukupuolentutkimus
Tunnetut työt:  Sukupuoli ja luonne (1903) Perimmäisistä kysymyksistä (1904)
Otto Weininger (3. huhtikuuta 1880 Wien − 4. lokakuuta 1903 Wien) oli juutalaissyntyinen itävaltalainen filosofi, joka tunnetaan teoksestaan Sukupuoli ja luonne (1903) ja yltiöpäisistä teorioistaan. Hän teki itsemurhan vain 23-vuotiaana, mutta hänen maineensa levisi laajalti Euroopassa ja hänen teoksestaan tuli myyntimenestys.
Elämä ja toiminta

Otto Weininger polveutui unkarinjuutalaisesta suvusta; hänen isänsä oli kultaseppä Lepold Weininger (1854–1922). Otto Weininger osoitti jo koululaisena huomattavaa kielellistä lahjakkuutta ja tutki muun muassa Homeroksen sanankäyttöä. Hän suoritti ylioppilastutkinnon vuonna 1898 ja kirjoittautui Wienin yliopistoon opiskelemaan filosofiaa ja psykologiaa, mutta kävi muidenkin tiedekuntien luennoilla. Hän valmistui tohtoriksi vuonna 1902 väitöskirjallaan Eros und Psyche: Eine biologisch-psychologische Studie.
Valmistumisensa jälkeen Weininger kääntyi juutalaisuudesta protestantiksi. Hän etsi väitöskirjalleen kustantajaa ja kääntyi muiden muassa Sigmund Freudin puoleen, mutta Freud suhtautui kirjaan kielteisesti.
Weininger ryhtyi valmistelemaan kirjaansa Sukupuoli ja luonne: Periaatteellinen tutkimus (saks. Geschlecht und Charakter: Eine prinzipielle Untersuchung), joka julkaistiin kesäkuussa 1903. Teos on väitöskirjan laajennettu versio. Weininger pyrkii saattamaan sukupuolten suhteet uuteen valoon ja esittää juutalaisvastaisia ja naisvihamielisiä käsityksiä. Hänen mukaansa juutalaiset ovat naisellisen olemuksensa takia ”alati himokkaita ja irstaita”, ”synnynnäisiä kommunisteja”, ”luonnostaan parittajia”. Lisäksi Weininger pitää ihmistä luonteeltaan biseksuaalina. Tämän ajatuksen hän oli kuullut ystävältään psykologi Hermann Swobodalta, joka oli Freudin potilas ja keskusteli aiheesta Freudin kanssa. Freud puolestaan tunsi ystävänsä Wilhelm Fliessin vastaavan teorian. Niinpä Fliess saattoi vuonna 1904 väittää, että Weininger oli Freudin ja Swobodan avustuksella varastanut hänen teoriansa (jonka hän julkaisi vasta 1906).
Weininger kärsi vakavista masennuspuuskista. Hän ampui itsensä Ludwig van Beethovenin kuolintalossa Wienissä. Itsemurhansa jälkeen Weiningerista tuli nopeasti kulttihahmo, hänen maineensa levisi ympäri Eurooppaa, ja Sukupuolesta ja luonteesta tuli myyntimenestys. Hänen kirjeitään, päiväkirjamerkintöjään ja mietelmiään julkaistiin postuumisti kokoelmassa Perimmäisistä kysymyksistä (saks. Über die letzten Dinge, 1904). Natsi-Saksan aikana hän alkoi kuitenkin jäädä unhoon, koska Sukupuoli ja luonne kiellettiin juutalaisen kirjoittamana.
Kirjallisuutta

Swodoba, Hermann: Otto Weiningers Tod.  Wien–Leipzig:  H. Heller, 1911.
Weininger, Otto: Sukupuoli ja luonne: Periaatteellinen tutkimus.  ((Geschlecht und Charakter: Eine prinzipielle Untersuchung, 1903.) Valikoiden suomentanut ja jälkisanat kirjoittanut Panu Turunen)  Turku:  Ranvaik, 2000.  ISBN 951-97696-1-7
Weininger, Otto: Sukupuoli ja luonne.  ((Geschlecht und Charakter: Eine prinzipielle Untersuchung, 1903.) Saksankielisestä alkuteoksesta vapaasti ja valikoiden suomentanut Matti Simola. 2. korjailtu painos)  Tampere:  Matti Simola, 2008.  ISBN 978-952-92-4619-9  Teoksen verkkoversio (PDF). (Arkistoitu – Internet Archive)
Weininger, Otto: Perimmäisistä kysymyksistä.  ((Über die letzten Dinge, 1904.) Suomentanut Matti Simola)  Tampere:  Matti Simola, 2007.  ISBN 978-952-92-2435-7  Teoksen verkkoversio (PDF). (Arkistoitu – Internet Archive)
Zittlau, Jörg: Vernunft und Verlockung. Der erotische Nihilismus Otto Weiningers.  Düsseldorf:  Zenon Verlag, 1990.  ISBN 3-925790-15-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Geschlecht und Charakter — koko teos PDF-tiedostona (saksaksi)
Simola, Matti: Otto Weininger (1880-1903). Sarastus 2.6.2014.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
White Bird (intiaanijohtaja)

White Bird.
White Bird (k. 6. maaliskuuta 1892) oli nez percé -intiaanien lamatte-ryhmän johtaja ja vuonna 1877 nez percé -sodassa mainetta saanut sotapäällikkö. Hän kuului uskonnolliselta suuntaukseltaan ”uneksijoihin”, jotka eivät kannattaneet kristinuskoa vaan uskoivat intiaanien alkuperäisen kulttuurin elpymiseen ja valkoisen väestön katoamiseen.  Hän kieltäytyi myös allekirjoittamasta vuoden 1863 Lapwain-sopimusta, jonka avulla Yhdysvallat otti itselleen suuria määriä nez percéjen maita.
Seuraavalla vuosikymmenellä maakiistat kärjistyivät. White Bird ja Joseph saivat 30 päivää aikaa luopua reservaatistaan Wallowalaaksossa. Tilanne johti nez percé -sotaan, jossa asuinmailtaan ajetut intiaanit aloittivat aseellisen vastarinnan Yhdysvaltoja vastaan. Sodassa White Birdin auktoriteetti sotapäällikkönä oli suuri, ja hän pystyi antamaan määräyksia yli Josephin, joka kuitenkin toimi nez percéjen pakomatkan ylimpänä johtajana.
White Bird onnistui ainoana sodan johtajista selviytymään heidän pakonsa määränpäähän Kanadaan. Soturiensa kanssa hän tunkeutui piirittäjien muurin läpi ja johdatti joukkonsa, johon kuului 90 aikuista ja joukko lapsia, Saskatchewaniin hieman aiemmin paenneiden lakotain ja heidän johtajansa Istuvan Härän piilopaikkaan. Vuonna 1892 Albertassa asunut White Bird sai surmansa oman soturinsa murhaamana.
Weyher et Richemond

Höyrykäyttöinen Weyher et Richemond -paloauto Pariisin salongissa 1903.
Automobiles Weyher et Richemond oli Ranskan Pantinissa toiminut yritys, joka valmisti autoja vuosina 1905–1910. Yritys oli valmistanut höyrykäyttöisen paloauton vuonna 1903 ja henkilöautotuotanto alkoi vuoden 1905 lopulla. Tässä mallissa oli Serpolletin suunnittelema nopea putkikattila ja Friedmann-Knollerin patenttiin perustuva 15-hevosvoimainen nelisylinterinen vastaiskumoottori. Autossa oli aluksi nelipyöräjarrut, mutta ne jätettiin pois myöhemmistä malleista, sillä asiakaskunta ei pitänyt niistä. Ulkoiselta olemukseltaan autot olivat bensiinikäyttöisten kaltaisia.
Vuonna 1908 Weyher et Richemond esitteli bensiinikäyttöisen malliston. Nelisylinterisiä malleja oli kolme: 15-, 20- ja 32-hevosvoimaiset muunnelmat. Kuusisylinterisen teho oli 30 hevosvoimaa. Yritys valmisti myös Labor-nimistä bensiinikäyttöistä autoa. Britanniassa höyryautot myytiin nimellä Rexer.
Mary Whipple

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Soul 2008 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Lontoo 2012 | kahdeksikko |  |
|  Hopeaa | Ateena 2004 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Sevilla 2002 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Eton 2006 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | München 2007 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Karapiro 2010 | kahdeksikko |  |
|  Kultaa | Bled 2011 | kahdeksikko |  |
Mary Whipple (myöh. Murray, s. 10. toukokuuta 1980) on yhdysvaltalainen soutaja. Hän voitti kahdeksikon perämiehenä olympiakultaa Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012. Ateenan olympialaisissa 2004 hän saavutti hopeaa Yhdysvaltojen hävittyä Romanialle vajaalla kahdella sekunnilla. Whipple voitti kahdeksikossa viisi maailmanmestaruutta: Sevillassa 2002, Etonissa 2006, Münchenissä 2007, Karapirossa 2010 ja Bledissä 2011.
Ylioppilaslehti

| Ylioppilaslehti |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  aikakauslehti
Kustantaja:  Ylioppilaslehden Kustannus Oy
ISSN:  ISSN 0355-9246
Perustettu:  1913
Päätoimittaja:  Roosa Welling
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  A4
Ilmestymistiheys:  viisi kertaa vuodessa
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Ylioppilaslehti on 1913 perustettu opiskelijalehti, jota julkaisee Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan (HYY) omistama Ylioppilaslehden Kustannus Oy. Lehti on lajissaan Suomen tunnetuin ja laajalevikkisin. Lisäksi se on toiseksi vanhin suomenkielinen opiskelijalehti Teologian ylioppilaiden tiedekuntayhdistyksen julkaiseman Kyyhkysen jälkeen, jos lukio- ja opistolähtöisiä lehtiä ei lasketa (yliopistoyhteisön ruotsinkielinen Studentbladet perustettiin myös aikaisemmin, vuonna 1911). Ylioppilaslehti käsittelee Helsingin yliopistossa opiskeluun liittyvien asioiden lisäksi laajasti muun muassa kulttuuria sekä yhteiskunnallisia asioita ja ilmiöitä.
Ylioppilaslehden ulkoasu, sisällön painopisteet ja toimituksellinen linja muuttuvat kahden vuoden välein toimituskunnan vaihtuessa. Päätoimittajan valitsee HYYn edustajisto. Perinteisesti lehti on pyrkinyt tarkastelemaan yhteiskunnallisia kysymyksiä kriittisestä, puoluepoliittisesti sitoutumattomasta näkökulmasta.
Ylioppilaslehden paperiversion levikki on nykyään noin 35 000, ja pääosan lukijoista muodostavat Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan jäsenet.
Lehti ilmestyy viisi kertaa vuodessa.
Lehden 100-vuotishistoria "Ylioppilaslehden vuosisata" julkaistiin helmikuussa 2013. Kirjoittajaksi valittiin keväällä 2006 aatehistorioitsija Jukka Kortti. Aikaisemmin Maunu Harmo ja Matti Klinge ovat julkaisseet historiikin lehdestä.
Ylioppilaslehti juhlisti satavuotista taivaltaan helmikuussa 2013. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 18. tammikuuta 1913.
Historiaa > Sodan jälkeen

Sodan aikana Ylioppilaslehti oli tietenkin mukana kansallisessa yhtenäisyydessä, eikä sen ilmestyminenkään ollut yhtenäistä. Tänä aikana päätoimittajana oli entinen Sinimustat-johtaja Sakari Vapaasalo. Sodan jälkeen Ylioppilaslehti ja ylioppilaskunta korostivat länsimaista demokratiaa, vapauksia sekä AKS:n perintönä sosiaalista vastuuta ja kansallista yhtenäisyyttä. AKS oli määrätty lakkautettavaksi 1944 ja monet ylioppilaisiin yhteydessä olleet isänmaalliset järjestöt lakkautettiin. Tästä huolimatta AKS-läinen ajattelutapa ja maltillinen oikeistolaisuus kuitenkin säilyivät aina 1950-luvun lopulle esti Ylioppilaslehden ja Ylioppilaskunnan piirissä. 1940-luvun lopulla päätoimittajana ollut Erkki Salonen korosti 1949, että puolue- ja aateriitojen ajan oli oltava ohi, mutta tuli puolustaa pohjoismaista demokratiaa idän mallia vastaan uudesta ulkopolitiikasta huolimatta. 1950-luku olikin osakuntien kulta-aikaa puoluepolitiikan jäädessä taustalle.
1956 Ylioppilaslehti nousi vankasti puolustamaan Unkarin kansannousua. Sen sivuilla julkaistiinkin ilmoitus: "Ylioppilaat! Hiljennymme huomenna lauantaina klo 12.00 kaikkialla, missä olemmekin kunnioittamaan yksilön ja kansojen vapauden puolesta kaikkensa antaneita. Helsingin Yliopiston Ylioppilaskunta." Mannerheimintien ja Kaivokadun kulman hiljaiseen mielenosoitukseen osallistuikin 400 ylioppilasta, jotka pysäyttivät myös liikenteen 2 minuutiksi. Suruasuinen Unkarin lippu oli Vanhalla Ylioppilastalolla puolitangossa. Tässä unkarilaisille osoitetussa tuen ilmauksessa yhdistyi vielä perinteinen AKS:n heimoaatteellisuus ja kommunisminvastaisuus. Ylioppilaslehden piti kuitenkin protestoida kansannousun kukistamista vastaan ulkopoliittiset realiteetit muistaen.
1950-luvulla päätoimittajana Ylioppilaslehdessä oli Sakari Virkkunen, joka oli viimeisiä perinteistä kansallismielistä linjaa edustaneita Ylioppilaslehden päätoimittajia. Hänen jälkeensä vielä oli porvarillinen päätoimittaja Jaakko Itälä, joka toimi lähinnä Vapaamielisten liiton piirissä. Hänen jälkeensä tulikin sosiaalidemokraattinen Pauli Burman ja pian olikin uusvasemmistolaisen Arvo Salon aika.