stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Riippakeltasalava

| Riippakeltasalava |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Pajukasvit Salicaceae
Suku::  Pajut Salix
Laji::  Riippasalava × pendulina
Lajike::  'Vitellina Tristis'
Infobox OKNimi-testi OK: 
Riippakeltasalava (Salix 'Vitellina Tristis') on riippasalavan (Salix × pendulina) keltaoksainen lajike. Se on jalostettu Sveitsissä ennen vuotta 1815, ja se on alun perin keltasalavan (Salix × fragilis f. vitellina) ja itkusalavan (Salix babylonica) risteymä. Riippakeltasalavan suurin suosio on nykyään Keski- ja Itä-Euroopassa. Länsi-Euroopassa sen on pitkälti korvannut toinen keltaoksainen riippasalava, siroriippasalava (Salix 'Chrysocoma'). Siroriippasalavasta käytetään usein virheellisesti riippakeltasalavan lajikenimeä. Riippakeltasalavan oksat ovat lyhyemmät ja vähemmän riippuvat kuin siroriippasalavalla.
Riippakeltasalava on koristepuu, joka Suomessa kasvaa vyöhykealueilla I–II. Itämeren eteläpuolella riippakeltasalava kasvaa jopa 20 metriä korkeaksi, Suomessa jo 10 metrin korkeus on harvinainen.[lähde? ]
Riippakeltasalava vaatii paljon tilaa ja sopii hyvin yksittäispuuksi veden äärelle. Sen riippuvat oksat muodostavat puulle tyypillisen koristeellisen ulkonäön. Riippakeltasalava sopii hyvin puistoihin ja puistomaisille jokien vierustoille. Euroopassa viljeltyjä taimia on saatavana myös joistakin suomalaisista taimitarhoista.[lähde? ]
Revansismi

Revansismi (ransk.  revanche, kosto) on termi, jolla kuvataan poliittisia tavoitteita, joilla valtion aikaisemmin, yleensä sodassa, menetetyt maa-alueet pyritään saamaan takaisin. Revansismissä taustavaikuttajia ovat nationalismi, patriotismi ja retributiivinen rangaistusteoria.
Irredentismi liittyy revansismiin läheisesti, kun halutuilla maa-alueilla asuu väärälle puolelle rajaa joutuneita oman kansan tai läheisen sukulaiskansan jäseniksi katsottuja.
Robert Muhiirwa

Robert Muhiirwa (s. 23. lokakuuta 1958) on ugandalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Fort Portalin hiippakuntaan paavi Johannes Paavali II 11. elokuuta 1985. Hänet nimitettiin Fort Portalin piispaksi 18. maaliskuuta 2003 ja konsekroitiin seuraavan kesäkuun 15. päivänä. Pääkonsekraattorina toimi Emmanuel Wamala, jota avustivat Paul Lokiru Kalanda ja Deogratias Muganwa Byabazaire.
Robert Murray Keith

Robert Murray Keith
Robert Murray Keith (kuoli 1774) oli brittiläinen ministeri Wienissä 1748. Hän hoiti useita diplomaattisia tehtäviä.
Richard Jensen

Richard Vilhelm Immanuel Jensen (28. maaliskuuta 1883 Kööpenhamina – 20. lokakuuta 1935) oli tanskalainen balettitanssija ja elokuvanäyttelijä.
Richard Jensen valmistui Tanskan kuninkaallisen teatterin balettikoulusta vuonna 1901 ja nimitettiin soolotanssijaksi vuonna 1908. Hän aloitti elokuvauransa Bioramalla vuonna 1910 ja esitti sen jälkeen huimapäisiä sankarinrooleja noin kahdessakymmenessä Skandinavisk-russiske Handelshusin ja Filmfabriken Danmarkin elokuvassa.
Elokuvia

Lentävä sirkus, 1912
Kuoleman saari, 1913
Aiheesta muualla

Richard Jensen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Puhdistus

| Puhdistus |
| --- | --- |

Kirjailija:  Sofi Oksanen
Kieli:  suomi
Genre:  historiallinen romaani
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2008
Sivumäärä:  380
ISBN:  978-951-0-33973-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Puhdistus on Sofi Oksasen näytelmä ja romaani. Romaani ilmestyi huhtikuussa 2008, ja se on saanut vuoden 2008 Finlandia-palkinnon ja kymmenkunta muuta palkintoa. Teos kuvaa Viron historiaa 1930-luvulta 1990-luvulle henkilöidensä kautta. Yhdysvalloissa se ilmestyi 2010 Lola Rogersin kääntämänä nimellä Purge. Sen käännösoikeudet on heinäkuuhun 2012 mennessä myyty 41 kielelle, ja sitä on myyty Suomessa yli 200 000 kappaletta. Puhdistus oli myydyin kotimainen kaunokirjallinen teos Suomessa vuonna 2008.
Juoni

Puhdistuksen aikajana ulottuu kolmen sukupolven yli, 1930-luvulta 1990-luvulle. Teos alkaa vuodesta 1992. Tarinan keskeinen henkilö Aliide Truu asuu vastikään jälleen itsenäistyneen Viron maaseudulla. Hän tapaa pihallaan maahan lyyhistyneen nuoren Zaran, joka kertoo olevansa paossa väkivaltaista miestään. Tilanne tuo Aliidelle mieleen nuoruuden vaiheet, jotka vaikuttivat hänen lähimpiensä kohtaloon. Zaran tilanne kertoo, että vainot jatkuvat yhä mutta uusien aikojen tullen ovat vain saaneet uuden muodon.
Myöhemmin kertomuksessa palataan Aliiden nuoruuteen 1930-luvulle, koetaan sota ja sen seuraukset. Hänen rakkautensa kohde Hans on päätynyt sisarelle Ingelille. Kateus ja mustasukkaisuus jäytävät Aliiden mieltä ja saavat tekemään tekoja, joita hän ei edes kadu. Väärällä puolella ollutta Hansia piilotellaan, ettei hän jäisi kiinni. Aliide avioituu Martinin kanssa ja yrittää välttää kokemustensa muistoa ja niiden paljastumista. Martin on korkeassa asemassa Neuvosto-Viron paikallisessa hallinnossa. Kun tulee tieto, että sisar Ingel ja tämän tytär Linda karkotetaan, Aliide riemuitsee tiedosta, että näin hän saa kotitalonsa takaisin. Hän ottaa Hansin suojiinsa.
Karkotuspaikassa Vladivostokissa syntynyt Lindan tytär Zara on käynyt läpi saman kokemuksen kuin Aliide kaksi sukupolvea aiemmin. Ihmiskauppiaat ovat huijanneet hänet prostituoiduksi Saksaan. Hän pakenee mutta saa ihmiskauppiaat peräänsä. Pakomatkalla hän päätyy Aliiden pihalle.
Tausta ja tyyli

Näytelmä ja romaani pohjautuvat samaan aiheeseen Viron lähihistoriassa. Herätteensä näytelmälle Oksanen sai Bosnian sodasta mutta sijoitti tapahtumat maantieteellisesti lähemmäksi Viroon ja sovitti niihin sukunsa piirissä suullisena tarinana kulkeneita tapahtumia. Oksanen halusi kirjoittaa Viron osaksi eurooppalaista historiaa, kun Viron historia on tähän asti ollut Euroopalle Neuvostoliiton historiaa.
Romaanin henkilökuvausta on verrattu Helvi Hämäläisen tyyliin. Teoksen kehyksinä on kolme sukupolvea naisia ja Viron kaksi suurta jakoa. Tapahtumien aikajana alkaa 1900-luvun alusta ja kulkee läpi sukupolvien heijastaen Viron historiaa naisten tragedian kautta.
Versioita

Oksasen esikoisnäytelmä sai kantaesityksensä Mika Myllyahon ohjaamana Suomen kansallisteatterin Willensaunassa helmikuussa 2007. Se on sen jälkeen toteutettu Suomessa Tampereen Teatterissa, Lahden kaupunginteatterissa, Seinäjoen kaupunginteatterissa, Porin Teatterissa sekä Joensuun kaupunginteatterissa. Suomenruotsalainen kantaesitys toteutettiin Wasa Teaterin ja Åbo Svenska Teaterin yhteistyönä, ja se nähtiin molemmissa kaupungeissa. Tämän jälkeen esitys siirtyi Ruotsin-kiertueelle, joka toteutettiin yhteistyössä Riksteaternin kanssa.
Näytelmä sai Yhdysvaltojen-ensi-iltansa helmikuussa 2011 New Yorkissa LaMaMa-Experimental Theatre Clubissa. Sitä on esitetty lukudraamana muun muassa Yhdysvalloissa ja Saksassa. Virossa kantaesitys oli syyskuussa 2010.
Jüri Reinvere on säveltänyt teoksen pohjalta oopperan ja kirjoittanut siihen libreton. Oopperasta oli tarkoitus tulla Tallinnan kulttuuripääkaupunkivuoden päätapahtuma, mutta liian tiukka aikataulu ja hankkeelta puuttuva johto kariuttivat suunnitelmat, ja ooppera kantaesitettiin Suomen Kansallisoopperassa huhtikuussa 2012.
Romaanista tehtiin myös elokuva, jonka ohjasi Antti J. Jokinen, käsikirjoitti Marko Leino ja tuotti Markus Selin.
Yleisradio esitti Puhdistuksesta tehdyn kuunnelmasovituksen 21. elokuuta 2011 Viron 20-vuotisen itsenäisyyden kunniaksi.
Vastaanotto

Kirja on saanut palkintojen ohella lähes yksinomaan kiitosta:
Oksanen ei itse näe teoksensa erityisyyttä ja kommentoi kiitoksia:
Maanpuolustuskorkeakoulun dosentti Martti Turtola ei pidä joitakin tapahtumia uskottavina, vaikka muuten suhtautuu teokseen myönteisesti.
Virossa teos on aiemmin saanut runsaasti kiitosta ja Oksanen kansallissankarin kohtelun, mutta teoksen kansainvälinen menestys herätti syksyllä 2010 kysymyksiä sen vaikutuksesta Viron maineeseen. Toimittaja Piret Tali epäili kolumnissaan, että romaani ei olisi väkivallan vastainen vaan päinvastoin voisi lisätä sitä. Talin kolumnia kommentoitiin myönteisesti. Kirjailija Jaan Kaplinski ilmaisee pettymyksensä sanoin: "Elämä neuvosto-Virossa oli paljon enemmän kuin kauhutarina".
Kirja oli Ranskassa vuoden 2010 lokakuun viimeisellä viikolla myydyin kirja.
Palkinnot

Teokselle myönnettiin Finlandia-palkinto 2008 ja Runeberg-palkinto 2009, jolloin siitä tuli ensimmäinen teos, joka on saanut sekä Finlandian että Runeberg-palkinnon.
Oksaselle myönnettiin vuonna 2010 teoksesta Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto. Teos oli ehdolla kahden merkittävän ranskalaisen palkinnon saajaksi, Prix Femina étrangerin ja  Prix Médicis'n. ja sai Prix Femina étrangerin. Oksaselle myönnettiin myös Euroopan kirjallisuuspalkinto, joka vuonna 2010 myönnettiin neljännen kerran.
The European Book Prize, 2010
Le Prix du roman Fnac, 2010
Prix Femina, 2010
Pohjoismaiden Neuvoston kirjallisuuspalkinto, 2010
Runeberg-palkinto, 2009
Finlandia-palkinto, 2008
Varjo-Finlandia, 2008
Kalevi Jäntin palkinto, 2008
Waltari-palkinto, 2008
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon palkinto, 2008
Ehdokkuudet:
IMPAC Dublin -palkinto, 2011
Green Carnation Prize, 2011
Prix Médicis, 2010
Aiheesta muualla

Näytelmän esittely ja oikeudet, Näytelmät.fi.
Näytelmän esittely, Skenet.fi
Sofi Oksanen: Puhdistus. Ylen Elävä arkisto.
Mervi Kantokorpi: Voittaja saa kaiken. Helsingin Sanomat 5.4.2008.
Pähkinänsärkijä

| Pähkinänsärkijä |
| --- | --- |
 Lumihiutaleiden tanssi Pähkinänsärkijässä
Koreografi:  Lev Ivanov
Säveltäjä:  Pjotr Tšaikovski
Ensi-ilta:  18. joulukuuta 1892  Mariinski-teatteri, Pietari
Alkuperäinen seurue:  Keisarillinen baletti
Roolit:  Stanislava Belinskaya (Clara), Sergei Legat (Prinssi/Pähkinänsärkijä), Timofey Stukolkin (Drosselmeyer), Feliks Krzesinska (isä Silberhaus), Augusta Ogoleit (äiti Silberhaus), Vasili Stukolkin (Fritz-veli), Antonietta Dell'Era (Makeishaltijar) ja Pavel Gerdt (Prinssi Coqueluche).
Pähkinänsärkijä (ven. Щелку́нчик, Štšelkuntšik, engl. The Nutcracker) on Pjotr Tšaikovskin säveltämä balettiteos. Sen juoni perustuu E. T. A. Hoffmannin vuonna 1816 kirjoittamaan satuun Pähkinänsärkijä ja hiirikuningas. Tšaikovski sävelsi kolmannen ja viimeisen balettinsa Alexandre Dumas vanhemman laatimaan mukaelmaan Hoffmannin sadusta. Pähkinänsärkijän tapahtumat sijoittuvat jouluyöhön, ja siksi sitä esitetään erityisesti joulunajan ohjelmistoissa.
Historia

Baletin tilasi säveltäjältä Keisarillisten teatterien johtaja Ivan Vsevolovski, joka halusi lastentarinaan perustuvan kaksinäytöksisen baletin. Sävellystyö alkoi helmikuussa 1891 ja pääbalettimestari, koreografiksi valittu Marius Petipa antoi Tšaikovskille listan ohjeita tanssiosuuksien musiikkia varten.
Tšaikovski ei ollut kovin tyytyväinen baletin aihepiirin eikä itse teokseensa, vaikka musiikista tulikin hyvin suosittu. Pähkinänsärkijä on ensimmäisiä teoksia, jossa käytetään soittimena celestaa. Kantaesitys oli 6. joulukuuta (J: 18. joulukuuta) 1892 Pietarin Mariinski-teatterissa.
Koreografian teki balettimestari Lev Ivanov, mutta hänen täytyi seurata pääbalettimestari Marius Petipan laatimia pikkutarkkoja ohjeita ja suunnitelmia. Petipa itse ei voinut tehdä koreografioita oman tyttärensä kuoleman ja oman sairastumisensa vuoksi.[lähde? ] Ivanovin oma tyyli näkyy ensimmäisen näytöksen lopun lumihiutaleiden näyttävässä corps de ballet joukkokohtauksessa.kenen mukaan?  Teos ei ollut syntyaikanaan kovin menestynyt osittain hankalasti näyttämölle soveltuvan librettonsa johdosta.[lähde? ]
Ensi-illat

Moskovassa Pähkinänsärkijä sai ensi-iltansa Bolšoi-teatterissa vuonna 1919. Varhaisin ensi-ilta Venäjän ulkopuolella oli Prahan Kansallisteatterissa vuonna 1908. Nikolai Sergejevin versio sai ensi-iltansa Lontoossa Sadler’s Wells Balletissa vuonna 1934, Makeishaltijattaren roolissa tanssi Alicia Markova. Suomessa Alexander Saxelinin versio Pähkinänsärkijästä sai ensi-iltansa Suomalaisen Oopperan baletissa vuonna 1947, pääosassa Elsa Sylvestersson. Yhdysvalloissa George Balanchinen New York City Balletille tekemän version ensi-ilta oli vuonna 1954.
Muita kuuluisia tuotantoja ovat Rudolf Nurejevin vuonna 1963 tekemä uusintaversio Englannin kuninkaalliselle baletille, joka tehtiin vuonna 1988 myös Pariisin oopperan baletille. Vuonna 2012 Juri Burlaka ja Vasili Medvedev tekivät Berliinin Valtionbaletille alkuperäistä vuoden 1892 lavastusta ja puvustusta käyttävän Keisarillisen baletin tuotantoa mukailevan hieman modernisoidun version.
Baletin juoni

Baletti kertoo pienestä Klara-tytöstä ja tämän unesta. Klara saa perheensä joulujuhlassa kummiltaan, nukentekijä herra Drosselmeyeriltä lahjaksi puisen pähkinänsärkijänuken, jonka Fritz-veli kuitenkin kateellisena rikkoo. Klara näkee pähkinänsärkijästä unta.
Kellon lyödessä kaksitoista Klara herää ja huomaa että joulukuusi on kasvanut kattoon asti ja sen alla olevat lahjalelut ovat heränneet henkiin. Klara joutuu valtavien hiirien hyökkäyksen kohteeksi, Pähkinänsärkijä herää eloon ja tinasotilasarmeijan avulla puolustaa Klaraa. Hiirikuningas tappaa Pähkinänsärkijän, mutta Klaran kyyneleet herättävät sen henkiin.
Pähkinänsärkijä muuttuu prinssiksi, joka vie Klaran matkalle Lumen maahan katsomaan lumihiutaleiden tanssimista metsässä ja sitten Makeismaahan Makeishaltijattaren Confituremburgin palatsiin, jossa hänen kanssaan tanssii prinssi Coqueluche. Siellä maan asukkaat, jotka edustavat erilaisia makeisia ja juomia (suklaa, kahvi, tee, karamellitangot, marsipaani), esittävät vieraille tansseja, kunnes Klara herää joulukuusen alta pähkinänsärkijä-nukke sylissään.
Tunnetuimmat osat

Alkusoitto (Miniatyyrialkusoitto)
1. näytöksen lumihiutaleiden valssi
2. näytöksen johdantoLumihiutaleiden tanssi, Serbian Kansallisteatterin baletti, 2011-2012
Tanssit:
Marssi
Lumihiutaleiden tanssi (Valse des floçons de neige)
Espanjalainen tanssi (Danse Espagnole; Suklaa)
Arabialainen tanssi (Danse Arabe; Kahvi)
Kiinalainen tanssi (Danse Chinoise; Tee)
Venäläinen tanssi (Danse Russe Trépak; Karamellitangot)
Huilujen tanssi (Danse des Mirlitons; Marsipaani)Makeishaltijattaren ja prinssi  Coqueluchen pas de deux, Serbian Kansallisteatterin baletti, 2011-2012
Kukkaisvalssi (Valse des Fleurs)
Makeishaltijattaren tanssi (Danse de la Fée-Dragée)
Makeishaltijattaren ja prinssin loppuhuipennos (Grand pas de deux)
Loppusoitto
Loppusoiton fanfaari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pähkinänsärkijä Wikimedia Commonsissa
The Nutcracker, The Marius Petipa Society https://petipasociety.com/the-nutcracker/
The Nutcracker, TCHAIKOVSKY RESEARCH https://en.tchaikovsky-research.net/pages/The_Nutcracker
Pähkinänsärkijä 1892, Stanislava Belinskaja (Clara) ja oikealla Vasili Stukolkin (Fritz-veli).
Pähkinänsärkijä, Drosselmayer ja Klara, Serbian Kansallisteatterin baletti, 2011-2012
Riek Machar

Riek Machar
Riek Machar (s. 1953) on Etelä-Sudanin  varapresidentti (vuosina 2011–2013 ja uudelleen vuodesta 2020). Maan presidentti Salva Kiir erotti hänet virastaan vuonna 2013, mikä johti väkivaltaisuuksiin Kiirin ja Macharin kannattajien välillä. Machar nimitettiin vuonna 2016 uudelleen varapresidentiksi osana rauhansopimusta osapuolten välillä ja hän astui helmikuussa 2020 uudelleen virkaansa Etelä-Sudanin ensimmäisenä varapresidenttinä.
Elämäkerta

Riek Machar syntyi vuonna 1953 ja etniseltä taustaltaan hän on nueri. 1980-luvulla hän opiskeli Bradfordin yliopistossa filosofiaa ja strategista suunnittelua. Vuonna 1991 Machar meni naimisiin brittitaustaisen avustustyöntekijä Emma McCunen kanssa. McCune tuli tunnetuksi "sotaherran vaimona", mikä on viittaus Macharin merkittävään rooliin Sudanin kansan vapautusarmeijassa, joka taisteli ja saavutti lopulta Etelä-Sudanin itsenäisyyden Sudanista. Osapuolten välillä solmittiin rauhansopimus vuonna 2005 ja Etelä-Sudanin kansan vapautusliikkeen johtaja John Garangin kuoltua yllättäen Machar nimitettiin maan varapresidentiksi ja säilytti asemansa maan itsenäistyttyä vuonna 2011. Macharin nimityksen katsottiin tasapainottavan nuerien ja maan hallinnossa enemmistönä olevien dinkojen välejä. Hän tuki hallituksen joukkoja näiden taistellessa kapinallisjohtaja George Athoria vastaan, jonka Machar uutisoi kuolleen Sudanin vastaisella rajalla joulukuussa 2011. Kapinan tukahduttamisen aikana Macharia syytettiin julmuuksista.
Macharin kriitikot pitivät ajan myötä hänen valtaansa liian suurena ja maan presidentti Salva Kiir erotti hänet varapresidentin tehtävistään heinäkuussa 2013 ilman ilmoitettua syytä. Machar vastasi tähän ilmoittamalla haastavansa Kiirin ja Etelä-Sudanin kansanvapautusliikkeen tulevissa vuoden 2015 vaaleissa. Vielä tuolloin hän kehotti kannattajiaan pidättäytymään väkivallasta, sanoen Kiirin käyttävän sitä tekosyynä hätätilan julistamiseksi. Maan hallituksen joukkojen otettua yhteen kapinoineiden armeijan jäsenten kanssa pääkaupunki Jubassa, Kiir syytti Macharia vallankaappauksen suunnittelusta. Molemmat osapuolet ovat sittemmin ajoittain luvanneet lopettaa taistelut, jotka ovat tästä huolimatta edelleen jatkuneet.
26. huhtikuuta 2016 Machar palasi maan pääkaupunki Jubaan ja hänet nimitettiin maan varapresidentiksi osana rauhansopimusta, jonka tarkoituksena on päättää kaksi vuotta kestäneet taistelut.
Helmikuussa 2020 entinen kapinallisjohtaja Riek Machar vannoi virkavalansa Etelä-Sudanin ensimmäisenä varapresidenttinä sinetöiden kuusi vuotta aiemmin alkaneen sodan päättymisen. Samassa yhteydessä astui virkaansa myös kolme muuta varapresidenttiä, joista yksi oli maan "perustajaisän" John Garangin leski Rebecca Garang, Presidenttinä jatkoi maata sen itsenäistymisestä lähtien johtanut Salva Kiir. Uusi siirtymävaiheen yhtenäisyyshallitus aloitti myös toimintansa. Aikaisemmat sopimukset rauhasta olivat nopeasti kaatuneet. Vuonna 2011 itsenäistynyt Etelä-Sudan ajautui veriseen sisällissotaan sen jälkeen, kun presidentti Salva Kiir erotti joulukuussa 2013 Riek Macharin varapresidentin virasta. Etelä-Sudanin kaksi suurintra etnistä ryhmää dinkat ja nuerit alkoivat tämän jälkeeny hyökätä toisiaan vastaan. Sopimus siirtymävaiheen hallituksen luomisesta vuoden 2018 rauhansopimuksen mukaisesti oli aiemmin lykkääntynyt kahdesti ja helmikuu 2020 oli asetettu ehdoton takaraja.
Reykjavíkin taidemuseo

Hafnarhús
Kjarvalsstaðir
Ásmundarsafn
Reykjavíkin taidemuseo on museo, joka toimii kolmessa paikassa Reykjavíkissa, Islannissa. Museon suuri moderni rakennus Hafnarhús kaupungin keskustassa esittelee nykytaidetta. Kjarvalsstaðir on kiertävien modernin taiteen näyttelyiden paikka ja  Ásmundarsafn lähellä Laugardaluria on keskittynyt Ásmundur Sveinssonin veistoksiin.
Hafnarhúsin rakennus Reykjavíkin satamassa on peräisin 1910-luvulta, ja avattiin taidemuseona vuonna 2000.
Kjarvalsstaðir avattiin vuonna 1973. Sen suunnittelija oli islantilainen arkkitehti Hannes Kr. Davíðsson. Siellä on laaja kokoelma Jóhannes Sveinsson Kjarvalin maalauksia.
Revaz Dzodzuašvili

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Revaz Mikheilis dze Dzodzuašvili
Syntymäaika: 15. huhtikuuta 1945 (ikä 79)
Syntymäpaikka:  Kutaisi, Georgian SNT, Neuvostoliitto
Pelipaikka: päävalmentaja
Seura
Seura:  PFK Turan Tovuz
Junioriseurat
1963–1964:  Torpedo Kutaisi
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1964–1967   1968–1976 |  Torpedo Kutaisi    Tbilisin Dynamo | 67 (1)   234 (4) |
Maajoukkue
| 1969–1974 |  Neuvostoliitto | 49 (0) |
Valmennusura
1976   1977   1978   1979   1988–1989   1991–1993   1993–1995   1995  1998–1999   2000–2001   2001–2002   2002   2003   2005   2007   2008–2009   2010:  SKA Tbilisi    Lokomotiv Samtredia    Torpedo Kutaisi    FC Kolkheti Poti    Torpedo Kutaisi    Metalurg Rustavi    Tbilisin Dynamo    FK Temp Šepetivka    Latvian maajoukkue    Georgian maajoukkue    Torpedo Kutaisi    FK Uralin Elista    FK Alania Vladikavkaz    FK Dynamo Mahatškala    Olimpi Rustavi    FK Šahtjor Karaganda    PFK Turan Tovuz
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Revaz Mikheilis dze Dzodzuašvili (georg. რევაზ მიხეილის ძე ძოძუაშვილი; ven. Рева́з Миха́йлович Дзодзуашви́ли, Revaz Mihailovitš Dzodzuašvili; s. 15. huhtikuuta 1945 Kutaisi, Georgian SNT, Neuvostoliitto nykyään Imereti, Georgia) on georgialainen jalkapallovalmentaja ja entinen neuvostoliittolainen jalkapalloilija.
Hän pelasi 49 ottelua Neuvostoliiton jalkapallomaajoukkueessa ja on valmentanut muun muassa Latvian ja Georgian jalkapallomaajoukkueita.
Ritva Sievänen-Allen

Ritva Sievänen-Allen (29. heinäkuuta 1930 Mikkeli – 30. maaliskuuta 2009 Espoo) oli suomalainen kirjastonjohtaja ja professori. Hän oli Terveystieteiden keskuskirjaston kirjastonjohtaja 1967–1993 ja Tampereen yliopiston kirjastotieteen ja informatiikan vt. professori 1973–1977.
Sievänen-Allen suoritti filosofian maisterin tutkinnon Helsingin yliopistossa 1955, kirjastonhoitajaksi hän valmistui Yhteiskunnallisesta korkeakoulusta 1958, ja sen jälkeen hän opiskeli Yhdysvalloissa jossa hän suoritti Kalifornian yliopistossa Berkeleyssa master of library science -tutkinnon 1962. Hän väitteli Jyväskylän yliopistosta taidehistorian alan tutkimuksella 1989.
Sievänen-Allen oli Suomen tieteellisen kirjastoseuran puheenjohtaja ja toimi myös alan kansainvälisissä järjestöissä. Terveystieteiden keskuskirjasto luotiin paljolti hänen johdollaan ja hänen kehittämiensä suuntaviivojen perusteella. Jäätyään eläkkeelle hän kirjoitti useita kirjoja niiden lisäksi, joita hän oli aiemmin kirjoittanut ammatillisista aiheista.
Teokset

Mikkelin tyttökoulu kirjallisuudessa, Mikkelin kaupunginkirjasto – maakuntakirjasto, 2004.
Sydäntalven kevät, WSOY, 2000. (pohjana kirjeenvaihto kriitikko ja toimittaja Martti Terhon kanssa)
Suomalaisia vaikuttajanaisia : kohti vuotta 2000 / [toimittaneet] R S.-A. & Karmela Bélinki. WSOY, 1998
Pitkä matka Siperiaan / Hilma Kilkkinen ; toimittanut ja kehyskertomuksen laatinut R S.-A., Otava, 1997.
Tyttö venheessä : Elsa Enäjärvi-Haavion elämä 1901–1951, WSOY, 1993.
Kirjastotilan kehitys ja siihen vaikuttaneet tekijät Turun akatemiassa ja Keisarillisessa Aleksanterin yliopistossa ennen vuotta 1882, Lääketieteellinen keskuskirjasto, 1990
Avoin pohjakaava ja sen käyttöönotto Suomen kirjastoarkkitehtuurissa ennen vuotta 1940 : kuvaus kirjastorakentamisen kehityksestä, esimerkkeinä Tampereen ja Viipurin kaupunginkirjastot sekä Åbo akademin kirjasto, Jyväskylän yliopisto, 1989. (väitöskirja)
Lukija tieteellisessä kirjastossa : teemahaastattelu lääkäreiden informaationhankinnasta ja -käytöstä  Lääketieteellinen keskuskirjasto, 1987.
Johdatus kirjastotieteeseen ja informatiikkaan, Otava, 1978
Lääketieteellisen keskuskirjaston ensimmäinen vuosikymmen / R S.-A. & Irja-Liisa Öberg. Lääketieteellinen keskuskirjasto, 1976.
Arkkitehti Selim A. Lindqvist, Helsingin yliopiston taidehistorian laitoksen julkaisuja, ISSN 0357-4164; 3 [1973]
Rodolfo Cetoloni

Rodolfo Cetoloni vuonna 2019.
Rodolfo Cetoloni (s. 3. tammikuuta 1946) on italialainen fransiskaaneihin kuuluva roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Ferdinando Fulgencio Pasini 26. kesäkuuta 1973, ja hän sai 25. maaliskuuta 2000 nimityksen Montepulciano-Chiusi-Pienzan hiippakunnan piispaksi. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Silvano Piovanelli, jota avustivat Luciano Giovannetti ja Alberto Giglioli.
Cetoloni sai 28. toukokuuta 2013 uuden nimityksen Grosseton piispaksi.
Pyöräily kesäolympialaisissa 2020 – miesten joukkuetakaa-ajo

Miesten joukkuetakaa-ajo Tokion kesäolympialaisissa 2020 kilpaillaan 2.–4. elokuuta Izun velodromilla. Kilpailuun osallistuu kahdeksan joukkuetta.
Karsinnat

Kilpailuun osallistuu kahdeksan joukkuetta. Joukkueet valitaan UCIn olympiakarsintarankingin perusteella.
Karsinnat > Kilpailuun osallistuvat maat

| Karsintatapa | Maa | Pyöräilijät |
| --- | --- | --- |
| Ranking |  Australia |  |
| Ranking |  Iso-Britannia |  |
| Ranking |  Italia |  |
| Ranking |  Kanada |  |
| Ranking |  Saksa |  |
| Ranking |  Sveitsi |  |
| Ranking |  Tanska |  |
| Ranking |  Uusi-Seelanti |  |