stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Indro Montanelli
Fasismin palveluksessa > Etiopian sotaretki

Montanelli osallistui aliluutnanttina Etiopian sotaretkeen 20. Eritrean pataljoonan komentajana. Tämä yksikkö ei nimestään huolimatta ollut pataljoona, vaan ainoastaan kourallinen askarisotilaita. Hänen sotatoimensa olivat pieniä kahakoita aivan alkuvaiheessa. Joulukuussa 1935 hän joutui sairaalaahoitoon tarkemmin määrittelemättömän ”trooppisen taudin” takia. Hänen päästyään sairaalasta hänet siirrettiin puolustusvoimien lehdistö- ja propagandatoimistoon, jossa hän teki ennestään tuttua työtä fasistisen La Nuova Eritrea -päivälehden toimittajana, kunnes palasi Italiaan kesällä 1936. Montanellin tuotteliaisuutta osoittaa se, että tämän lyhyen ajan tapahtumista hän tuli julkaisseeksi kolme kirjaa vuosina 1936–1938. Montanellin väitteen mukaan asteittainen irtaantuminen fasismista alkoi näinä vuosina Etiopian sodan aiheuttaman pettymyksen seurauksena. Väite on kyseenalaistettu, koska näyttöä Montanellin irtaantumisesta ennen kesää 1943 ei juuri ole löytynyt.
Fasismin palveluksessa > Espanjan sisällissodassa 1937

Sotakirjeenvaihtajan rooli tuntui sopivan Montanellille paremmin kuin upseerin, ja kesällä 1937 hän matkusti Espanjaan Il Messaggero -lehden kirjeenvaihtajana. Hänen Espanjan seikkailunsa jäi Etiopian retken tavoin lyhyeksi. Syy siihen oli hänen Santanderin taistelusta kirjoittamansa artikkeli, jossa Francon liittolaisina taistelevien italialaisten vapaaehtoisten (Corpo Truppe Volontari) suoritusta ei nostettu esiin erikoisen sankarillisena, mistä ärtyi italialaisarmeijan komentaja, kenraali Ettore Bastico. Kaiken lisäksi sotakirjeenvaihtaja Montanelli ei edes ollut tapahtumapaikan lähistöllä, vaan kirjoitti jutun Saint-Jean-de-Luzissa, rajan Ranskan puolella yli 200 kilometrin päässä Santanderista. Montanelli sai käskyn palata kotiin. Hän on jälkeenpäin väittänyt, että hän myös sai käskyn heti palauttaa lehdistökorttinsa ja fasistipuolueen jäsenkortin. Jälkimmäistä ei hänen mukaansa koskaan palautettu hänelle, eikä hän sitä takaisin pyytänytkään. Lehdistökortti sitä vastoin palautettiin aika pian. Montanellin väitteiden todenmukaisuus on kyseenalaistettu. Italian puolustusvoimien arkistoista ei Montanellin papereista ole löytynyt mitään mainintaa puolueesta erottamisesta, ja virallista lehdistökorttia Montanellilla ei vielä ollut 1937. Hänet rekisteröitiin ammattitoimittajana vasta 1940.
Fasismin palveluksessa > Kirjeenvaihtajana muilla sotanäyttämöillä

Montanellin erehdys Espanjassa ei itse asiassa tuottanut hänen uralleen suurta vahinkoa, koska hänellä oli mahtava suojelija, fasistihallituksen opetusministeri Giuseppe Bottai. Montanelli sai Italiaan palattuaan heti uuden tehtävän ulkomailla. Hänet lähetettiin Tallinnaan johtamaan sikäläistä Italian kulttuuri-instituuttia, joka järjesti kursseja Italian kielessä ja kulttuurissa Tallinnassa ja Tarton yliopistossa. Virossa hän myös kirjoitti valmiiksi Abessiniassa aloittamansa ensimmäisen kaunokirjallisen työnsä, lyhyen romaanin Giorno di festa (Milano 1939). Hän palasi Italiaan kesällä 1938, ja aloitti siellä 9. syyskuuta julkaistulla artikkelilla pitkän uransa Corriere della Sera -lehden toimittajana. Montanellista tuli Corrieren palveluksessa ahkera matkailija Euroopan sotanäyttämöillä, aluksi vaihtelevalla menestyksellä. Hän oli Tiranassa mutta lähti sieltä viikkoa ennen kun Italia hyökkäsi Albaniaan 7. huhtikuuta 1939. Hän menetti siten ensimmäisen mahdollisuuden kuvata sotatapahtumia lähietäisyydeltä.
Saksan aloittaessa toisen maailmansodan hyökkäämällä Puolaan Montanelli oli Berliinissä ja siinä mielessä tapahtumien keskipisteessä. Kuukautta myöhemmin hän saapui Helsinkiin, juuri ajoissa aloittaakseen uutisraportoinnin suomalaisten sankarillisesta vastarinnasta fasismin päävihollista Neuvostoliittoa vastaan. Montanellin talvisodasta kirjoittamat artikkelit varmistivat hänen asemansa Corrieren vakituisena sotakirjeenvaihtajana. Talvisodan päätyttyä Montanelli lähti Norjaan ja oli paikalla Saksan hyökätessä 9. huhtikuuta 1940. Seuraavat vuodet hän matkusti sotanäyttämöltä toiselle ja palasi myös Suomeen jatkosodan aikana. Lehtiartikkeleiden lisäksi Montanelli kirjoitti näinä vuosina kolme kirjaa sotanäyttämöistä, I cento giorni della Finlandia (1940), La lezione polacca (1942), ja Guerra nel fiordo (1942).
Montanelli ja Italian ensimmäinen tasavalta > Sodan loppu ja ideologian vaihto

Sodan loppuvaiheissa Montanelli joutui vaikeuksiin jäätyään syyskuussa 1943 uuden Salòn tasavallan puolelle rajaa Milanoon. Hän oli kesän aikana artikkeleissaan arvostellut Mussolinin hallintoa tämän vangitsemisen jälkeen. Jouduttuaan jo kerran pidätetyksi helmikuussa 1944 Montanelli katsoi uudessa tilanteessa, saksalaisten vapautettua Mussolinin, lopulta parhaaksi lähteä maanpakoon. Hänen pakonsa mahdollisti fasistien salaisen poliisin OVRA:n entinen agentti Luca Ostèria, joka oli siirtynyt saksalaisten palvelukseen. Corrieren omistajilta saamiensa lahjusten motivoimana Ostèria sai Gestapon paikallisen komentajan Theo Saevecken allekirjoittamaan väärennetyn siirtopäätöksen, jonka avulla Montanelli vapautettiin 1. elokuuta. Vain kaksi viikkoa myöhemmin, 14. elokuuta, hän saapui Sveitsiin. Siellä oleskelevat italialaiset pakolaiset suhtautuivat kuitenkin häneen varauksellisesti, pitäen häntä epäluotettavana ja hänen nopeaa muuttumistaan fasistista fasismin vastaiseksi epäuskottavana. Montanellille ei löytynyt paikkaa fasismin vastaisista järjestöistä. Hän puolustautui italiankielisessä Illustrazione Ticinese -lehdessä vuoden 1945 alussa julkaistulla kertomuksella Testamento di Antonio Bianchi, jonka hän myös liitti syyskuussa julkaisemaansa kirjaan Qui non riposano (Milano 1945). Kertomuksen päähenkilö Antonio Bianchi on maanpaossa elämänsä loppuvaihetta elävä mies, joka kuvailee muuttumistaan vakaumuksellisesta mutta samalla kriittisestä fasistista fasismin vastaiseksi, joka on menettänyt uskonsa vanhaan ideologiaansa. Montanelli muotoili tällä kertomuksella oman fasismin vastaisen linjan, jonka mukaan fasisimi oli pääasiassa epäonnistunut kokeilu, jota ei kuitenkaan pitäisi demonisoimalla täysin eristää Italian historiasta. Samalla hän ilmaisi Bianchin sanoilla toivomuksen, että voisi tästä lähtien jättäytyä poliittisen toiminnan ulkopuolelle, kriittiseksi tarkkailijaksi.
Montanelli ja Italian ensimmäinen tasavalta > Montanelli ensimmäisen tasavallan vaikuttajana

Montanelli palasi Italiaan 22. toukokuuta 1945 ja saman tien myös Corriere della Seran palvelukseen. Hän sai syyskuussa tehtäväkseen toimittaa lehden suosittua sunnuntailiitettä. Montanellin ja Corrieren uuden vastaavan toimittajan Mario Borsan yhteistyöstä ei kuitenkaan tullut mitään muuta kuin poliittisia erimielisyyksiä, eikä Montanelli saanut Borsan kesällä 1946 päättyneen valtakauden aikana kirjoittaa päivälehdessä muuta kuin elokuva-arvosteluja. Tilanne muuttui kuitenkin pian, kun Borsan seuraajat Guglielmo Emanuel (1946–1952) ja Mario Missiroli (1952–1961) antoivat Montanellille johtavan aseman. Hänestä tuli pian Corrieren tärkein ja vaikutusvaltaisin toimittaja, jolle annettiin tärkeimmät ulkomaan tehtävät. Hänen vuonna 1949 aloittamansa tunnettujen henkilöiden haastattelusarja Incontri, saavutti suuren kansansuosion, ja siitä tuli kymmenen vuotta myöhemmin myös televisio-ohjelma. Corrieren lisäksi hän kirjoitti artikkeleita myös Leo Longanesin johtamaan äärikonservatiiviseen viikkolehteen Il Borghese. Useimmiten nimimerkeillä Adolfo Coltano ja Antonio Siberia julkaistut poliittiset artikkelit edustivat linjaa, joka poikkeasi huomattavasti Corrieren virallisesta, suorastaan demokratian vastaisesta linjasta.
Montanellin vihan, tai ehkä pikemminkin pelon, kohteena olivat erityisesti kommunistit. Kesällä 1954 Montanelli kirjoitti useita kirjeitä, joiden vastaanottaja oli Yhdysvaltain Italian suurlähettiläs Clare Boothe Luce. Kirjeissä Montanelli esitti arvelun, että kommunistien vaalivoitto Italiassa saattaisi johtaa vallankaappaukseen. Myös kustantaja Arnoldo Mondadori sai johtamassaan viikkolehdessä Epoca samana vuonna Montanellin avoimen kirjeen, jossa tämä ehdotti julkista "oikeudenkäyntiä" Italian porvaristoa vastaan sen osoittamasta pelkuruudesta ja heikkoudesta kommunismin uhan edessä. Provokaatio herätti kiihkeän keskustelun Italian lehdistössä ja oli samalla osoitus siitä vaikutusvallasta, jonka Montanelli jo oli saavuttanut. Kenellekään ei tullut yllätyksenä, että Montanelli oli paikalla Budapestissa 1956 raportoimassa sieltä Unkarin kansannoususta ja Neuvostoliiton hyökkäyksestä. Montanelli kirjoitti tapahtumista myös näytelmän I sogni muoiono all’alba ('Unelmat kuolevat aamunkoitteessa', 1960), josta myöhemmin tehtiin saman niminen elokuva.
Montanelli ja Italian ensimmäinen tasavalta > Montanelli historioitsijana

Budapestin tapahtumat aloittivat tavallaan Montanellin uran historioitsijana. Samalla kun hän siirtyi asteittain kirjoittamaan yhä enemmän menneistä asioista, ajankohtaisia kuitenkaan koskaan sikseen jättämättä, hänen asenteensa vasemmistoa kohtaan muuttui vähemmän jyrkäksi. Määritellen itsensä poliittisesti lähinnä liberaalikonservatismin kannattajaksi Montanelli kuitenkin oli valmis keskustelemaan tärkeissä kysymyksissä myös vasemmiston edustajien kanssa, ainakin sellaisten jotka olivat hylänneet kommunismin sosialismin hyväksi. Käytännössä "vasemmisto" kuitenkin alkoi Montanellin ajatusmaailmassa jo politiikan keskikentältä, missä hänen suosikkipoliitikkonsa oli Italian tasavaltalaisen puolueen johtaja Ugo La Malfa. Montanellin ensimmäinen merkittävä omalla nimellä julkaistu Italian historiaa käsittelevä kirja oli vuonna 1957 painosta tullut Storia di Roma, joka käsitteli Rooman antiikin ajan historiaa. Sitä seurasi 1965 keskiajan Italiaa käsittelevä L'Italia dei secoli bui, ensimmäinen 22 kirjasta jotka muodostivat menestyksekkään sarjan Storia d'Italia, jonka viimeinen osa L'Italia dell'Ulivo: 1995–1997, ilmestyi yli 30 vuotta myöhemmin.
Historioitsijana Montanelli ei saanut koskaan historian professoreiden ja dosenttien arvostusta, koska ei noudattanut mitään alan paradigmaa, vaan kirjoitti omien sääntöjensä ja omintakeisen poliittisen vakaumuksensa ohjaamana. Tulokseksi on jäänyt teos, joka sisällöltään on suuressa määrin tekijänsä henkilökohtainen näkemys Italian historiasta. Se sisältää tyypillisiä piirteitä, joista on jopa käytetty nimeä ”montanellismi”. On esimerkiksi sanottu että Montanelli ei ollut fasisti vaan pikemminkin fasistin vastainen ja tietyssä mielessä myös Italian vastainen. Hän saavutti kuitenkin valtavan kansansuosion, koska kirjoitti historiasta tavalla, jota yksinkertainen maanviljelijäkin saattoi ymmärtää antaessaan anekdooteille ja suurten miesten pienille heikkouksille ja paheille paljon tilaa kirjojensa sivuilla.
Montanelli ja Italian ensimmäinen tasavalta > Keulakuva jättää laivansa

Montanelli oli 1960-luvulla Corriere della Seran tärkein toimittaja. Hänen menestyksekkäimpiin töihinsä kuuluvat vuosina 1963–1965 julkaistu, Italian eri alueita käsittelevä, pitkä artikkelisarja Italia sotto inchiesta ('Italia tutkimuksen alaisena'), ja Venetsian pelastamiseksi vuonna 1968 aloitettu, uusien teollisuusalueiden rakentamista vastaan suunnattu onnistunut kampanja. Samanaikaisesti alkanut voimakas ulkoparlamentaaristen vasemmistoliikkeiden toiminta oli asia, johon Montanelli suhtautui kriittisesti, mikä oli myös Corrieren virallinen asenne. Vasemmiston silmissä Montanellista tuli paitsi Corrieren myös taantumuksellisuuden keulakuva, vaikka hän itse asiassa näinä vuosina oli enemmänkin maltillisia uudistuksia kannattava konservatiivi, joka oli valmis myöntämään, että vuoden 1968 vasemmistolaisten mielenosoittajien vaatimukset eivät olleet täysin perusteettomia.
Montanelli ei toisaalta salannut vastenmielisyyttään Italian runsaslukuista "radical chic" -vasemmistoa kohtaan. Näistä itse asiassa yhteiskunnan eliittiin kuuluvista "kommunisteista", joiden vasemmistolaisuus hänen mielestään oli lähinnä trendikästä näyttelemistä, Montanellin arvostelun kohteeksi joutui ennen kaikkea toimittaja Camilla Cederna. Montanellin Corrieressa 21. maaliskuuta 1972 julkaisema loukkaavasävyinen avoin kirje Cedernalle herätti suurta huomiota ja vihastusta vasemmistolaisen älymystön keskuudessa. Tämä kirje päätti myös tavallaan Montanellin kolme vuosikymmentä kestäneen johtavan aseman Corrieressa. Lehden vastaavana toimittajana vuodesta 1968 ollut Giovanni Spadolini oli vähän aikaisemmin jättänyt tehtävänsä, ja hänen tilalleen lehden johtoon nimitettiin 15. maaliskuuta Piero Ottone. Tämä merkitsi lehden linjan tietoista kääntämistä liberaalimpaan suuntaan, mikä ei ollut Montanellin mieleen. Corrieren linjaan oli nyt hänen mielestään tullut paha kallistuma vasemmalle. Sen seurauksena Montanelli erosi lokakuussa 1973 Corriere della Serasta perustaakseen uuden sanomalehden. Hän vei mukanaan monta Corrieren johtavaa toimittajaa. Heistä yksi oli Mario Cervi, josta tuli Montanellin tärkein toinen kirjoittaja ja avustaja Storia d'Italia-teoksen tuotannossa.
Montanelli ja muuttuva Italia > Politiikan tekeminen pääasiana

Järjestettyään rahoituksen ilman suurempia vaikeuksia, Montanelli, hänen vanha ystävänsä Enzo Bettiza, ja heidän kannattajansa perustivat uuden sanomalehden, jonka ensimmäinen numero ilmestyi 25. kesäkuuta 1974 nimellä Il Giornale nuovo (vuodesta 1983 ainoastaan Il Giornale). Uusi lehti oli Montanellin itsensä tavoin poliittiselta linjaltaan sekularistinen ja jyrkästi kommunismin vastainen. Sisäpolitiikassa lehti vastusti niin sanottua historiallista kompromissia ja periaatteessa kaikkea muutakin, mikä olisi voinut avata kommunistipuolueelle oven maan hallitukseen. Ulkopolitiikassa Nato ja Israel nauttivat lehden varauksetonta kannatusta. On sanottu, että Montanelli ehkä vasta oman lehden johdossa kehittyi politiikasta usein kirjoittavasta lehtimiehestä täysipainoiseksi poliittiseksi toimittajaksi, joka pääkirjoituksissaan ei ainoastaan julkaissut kannanottoja ja kritiikkiä muiden tekemisiin, vaan ehdotti myös omia ratkaisuja ja poliittisia strategioita.
Montanellin kirjoitusten terävin kärki oli lähes aina suunnattu vasemmistoa kohti, mutta myös katolista kirkkoa vastaan sellaisissa kysymyksissä kuin esimerkiksi äänestykset avioerosta ja abortista. Vuoden 1976 vaalien lähestyessä, kommunistien suuren vaalivoiton näyttäessä täysin mahdolliselta, Montanelli kehotti kuitenkin lukijoitaan äänestämään kristillisdemokraatteja "pienemmän pahan" vaihtoehtona. Myös sosialistit olivat Montanellin ajatusmaailmassa liian vaarallisia, ja Enzo Bettizan liian avoimesti osoittama Bettino Craxin kannatus johti välirikkoon, jonka seurauksena Bettiza jätti lehden 1983.
Jyrkkä ja avoin vasemmistovastaisuus oli lyijyvuosien aikana toimittajalle vaarallinen asenne, ja se vei myös Montanellin hengenvaaralliseen tilanteeseen. Kun hän 2. kesäkuuta 1977 oli kävellen menossa toimitukseen, hän joutui Punaisten prikaatien väijytykseen. Prikaatien iskuryhmän tavoitteena oli Montanellin onneksi ainoastaan niin sanottu "gambizzazione" eli alaraajoihin ampuminen. Äänenvaimentimella varustetulla pistoolilla aseistautunut Franco Bonisoli ampui kolme luotia Montanellin oikeaan reiteen ja yhden takamukseen. Montanellilla oli ase taskussa, mutta hän ei yrittänyt saada sitä esille vaan keskittyi täysin hallittuun kaatumiseen saatuaan otteen vieressään olleesta aidasta.
Lindqvist

Lindqvist, Lindquist ja Lindkvist ovat sukunimiä. Tunnettuja henkilöitä ovat muun muassa:
Lindqvist

Agda Lindqvist (1860–1889), suomalainen taidemaalari
Aleksander Lindqvist (1858–1917), suomalainen kansankirjailija
Anki Lindqvist (1945–2007), suomalainen muusikko
Antti Lindqvist (1928–1991), suomalainen yritysjohtaja, kauppaneuvos
Antti Lindqvist (1953–2013), suomalainen elokuvakriitikko
Cecilia Lindqvist (1932–2021), ruotsalainen sinologi, kirjailija, valokuvaaja ja muusikko
Christian Lindqvist (s. 1949), suomalainen lääkäri ja kirurgian professori
Daniel Lindqvist (s. 1995), suomalainen koripalloilija
Fredrika Lovisa Lindqvist (1786–1841), suomalainen kirjailija
Glenn Lindqvist (s. 1976), suomalainen kymmenottelija
Gunnar Lindqvist (1898–1973), suomalainen jääkärivääpeli ja kansallissosialisti
Hans-Erik Lindqvist (s. 1954), suomalainen kaupunginjohtaja
Hemmi Lindqvist (1895–1979), suomalainen piirisihteeri ja SKDL:n kansanedustaja
Herman Lindqvist (1863–1932), ruotsalainen poliitikko ja ammattiyhdistysjohtaja
Herman Lindqvist (1868–1923), ruotsalainen taidemaalari
Herman Lindqvist (1878–1970), ruotsalainen urkuri
Herman Lindqvist (1886–1960), ruotsalainen juoksija
Herman Lindqvist (s. 1943), ruotsalainen kirjailija ja populäärihistorioitsija
Hilly Lindqvist (1889–1967), suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja
Hjalmar Lindqvist (1887–1966), suomalainen poliitikko ja kansanedustaja (SDP)
Inga Lindqvist, Inga Brogren (1915–2001), suomenruotsalainen kirjailija
Jenny Lindqvist (s. 1978), ruotsalainen jääkiekkoilija
J. V. Lindqvist, Johan Wilhelm Eloheimo (1847–1913), suomalainen pappi, toimittaja ja kirjailija
Johan Henrik Lindqvist (1743–1798), suomalainen matemaatikko ja tähtitieteilijä, Turun Akatemian professori
John Ajvide Lindqvist (s. 1968), ruotsalainen kauhukirjailija
Konsta Lindqvist (1877–1920), suomalainen kansanedustaja (SDP)
Linda Lindqvist (s. 1980), suomalainen jalkapalloilija
Linda Lindqvist (s. 1979), suomalainen keihäänheittäjä
Ludvig Isak Lindqvist (1827–1894), suomalainen arkkitehti
Maija-Liisa Lindqvist (s. 1951), suomalainen kansanedustaja (Suomen Keskusta)
Margit Lindqvist (1890–1967), suomenruotsalainen kirjailija
Martti Lindqvist (1945–2004), suomalainen teologi
Michael Lindqvist (s 1994), ruotsalainen jääkiekkoilija
Ossi V. Lindqvist (s. 1939), suomalainen professori, rehtori
Rafael Lindqvist (1867–1952), suomalainen toimittaja, kirjailija ja kääntäjä
Rasmus Lindqvist (s. 1979), suomalainen jääpalloilija
Reijo Lindqvist (s. 1938), suomalainen kaupunginjohtaja
Selim A. Lindqvist (1867–1939), suomalainen arkkitehti
Seppo Lindqvist (s. 1946), kuvataiteilija ja graafikko
Sune Lindqvist (1887–1976), ruotsalainen arkeologi, professori
Sven Lindqvist (1932–2019), ruotsalainen kirjailija
Torsten Lindqvist (1925–2002), ruotsalainen nykyaikainen viisiottelija
Viljo Lindqvist (1903–1944), suomalainen painija.
Lindkvist

Ulla Lindkvist (1939–2015), ruotsalainen suunnistaja
Viktor Lindkvist (1882–1928), suomalainen toimittaja
Lindquist

Fredrik Lindquist (s. 1973), Fredrik Bremberg, ruotsalainen jääkiekkoilija
Herman Lindquist (1869–1955), ruotsalainen liikemies
Leonard Leopold Lindquist, Leo Laukki  (1880–1938), suomalainen poliitikko ja valistusmies
Marita Lindquist (1918–2016), suomalainen lastenkirjailija, runoilija, kielenkääntäjä ja toimittaja
Rurik Lindquist (1870–1950), suomalainen taiteilija ja professori
Ulla-Carin Lindquist (1953–2004), ruotsalainen toimittaja ja kirjailija
Vic Lindquist (1908–1983), kanadalainen jääkiekkoilija.
Luettelo Bhutanin kaupungeista

Bhutanin kartta
Thimphu
Tämä on luettelo Bhutanissa sijaitsevista kaupungeista.
Chhukha
Damphu
Gasa Dzong
Geylegphug
Ha
Jakar
Lhuntshi
Mongar
Paro
Pemagatsel
Phuntsholing
Punakha
Samchi
Samdrup Jongkhar
Shemgang
Taga Dzong
Thimphu
Tashigang
Tongsa
Wangdiphodrang
Louis Vuitton

Vuonna 2008 avattu Louis Vuittonin liike Helsingin Pohjoisesplanadilla.
Luis Vuittonin logo
Louis Vuitton Malletier eli Louis Vuitton (lyhennettynä LV) on vuonna 1854 perustettu ranskalainen muotialan yritys. Se on saanut nimensä perustajansa Louis Vuittonin (1821–1892) mukaan. Vuitton oli ranskalainen laukkusuunnittelija, joka loi maineensa 23-vuotiaana valmistamalla ensimmäisenä ilmatiiviitä, kevyitä ja pinottavia tasakantisia matka-arkkuja yläluokalle Pariisissa. Siihen asti arkkujen kannet olivat aina olleet kaarevia, jotta sadevesi valuisi kannelta pois. Yritys valmistaa nykyään myös vaatteita, kenkiä ja muita asusteita.
Louis Vuittonin pääsuunnittelija on ranskalainen Nicolas Ghesquière. Liikkeitä on ympäri maailman 58 maassa yhteensä 460. Helsinkiin avattiin Suomen ensimmäinen Louis Vuitton -myymälä huhtikuussa 2008.
Historia

Vuonna 1854 avattiin ensimmäinen Louis Vuitton -myymälä Pariisiin, Rue Neuve des Capucines'lle. Liikkeen ykköstuote oli korkealuokkainen litteä matka-arkku, jonka sai matkalle helposti mukaan. Vuodesta 1888 Vuittonin matka-arkuissa oli beige-ruskea shakkiruutukuvio erotukseksi muista matka-arkuista. Kuvio on nimeltään Damier Canvas. Monogrammi "LV" lisättiin yrityksen tuotteisiin vasta perustajan kuoleman jälkeen vuonna 1896. Monogrammin kehitti Louis Vuittonin poika Georges. Tarkoituksena oli, että tuotteet erottuisivat kopioista.
Vuonna 1977 Louis Vuitton -yhtymän toimitusjohtajaksi nimitettiin Henri Racamier, joka oli tullut Vuittonien sukuun avioliiton kautta. Hän loi konseptin, jossa laukkuja myydään ainoastaan yhtymän omissa myymälöissä.
Tammikuussa 2010 syntyi Ruotsissa kohu siitä, kun sosialidemokraattien puheenjohtaja Mona Sahlin oli Svenska Dagbladet -lehden kuvassa ystävättäreltään 50-vuotislahjaksi saamansa vaaleanpunaisen Louis Vuitton Antigua Cabas -käsilaukun kanssa. 6 000 kruunun eli noin 600 euron arvoisen laukun pitäminen ei ollut arvostelijoiden mielestä sosialidemokraattien johtajalle sopivaa. Kriitikot pitivät laukkua "merkkinä työväenliikkeen alamäestä" ja jopa "uhkaavan sosiaalidemokraattien menestystä ensi syksyn vaaleissa".
LVMH

Louis Vuitton ja alkoholijuomavalmistaja Moët Hennessy yhdistyivät 1987 LVMH-konserniksi. Vuonna 2007 konsernin liikevaihto oli 3,5 miljardia euroa.
Arvostelua

Louis Vuitton käyttää tuotteidensa valmistajina laittomia maahantulijoita. Italialaisen tutkivan journalismin TV-ohjelman Reportin mukaan laittoman ja järjestäytymättömän työvoiman hyväksikäyttö on yleistä luksusmuotituotteiden alalla. Käytäntö on, että muotitalo suunnittelee tuotteen ja tekee siitä mallikappaleen, mutta sen valmistus on siirretty alihankkijoiden ketjulle, jonka viimeinen lenkki on halpa, laiton työvoima.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louis Vuitton Wikimedia Commonsissa
Louisvuitton.com (englanniksi)
Louis Vuitton Luggage (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Louis Hynes

| Louis Hynes> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Louis Oliver Hynes
Syntynyt: 9. lokakuuta 2001 (ikä 23) Oxford, Englanti
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2015–
Merkittävät roolit:  Klaus Baudelaire (Surkeiden sattumusten sarja)
Aiheesta muualla
IMDb
Louis Oliver Hynes (s. 9. lokakuuta 2001 Oxford) on englantilainen lapsinäyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten pääroolistaan Klaus Baudelairen roolissa Netflix-sarjassa Surkeiden sattumusten sarja, joka jatkui vuosina 2017–2019. Hän näytteli myös Vladia Hulu-sarjan The Great ensimmäisellä kaudella vuonna 2020.
Nuoruus ja yksityiselämä

Louis Hynes syntyi ja kasvoi Oxfordissa, Englannissa, keskimmäisenä kolmesta lapsen. Hynes soittaa bassokitaraa, kun hän ei näyttele. Hän asuu vanhempiensa Andrew ja Lisa Hynesin, vanhemman veljensä Milon ja nuoremman sisarensa Laran kanssa aivan Oxfordin ulkopuolella. Maaliskuussa 2020 hän ajeli päänsä livenä Instagramissa kerätäkseen rahaa The Trussell Trustille, brittiläiselle ruokapankkiverkostolle. 
Hynes seurusteli vuoden näyttelijä Amybeth McNultyn kanssa, ennen kuin pari erosi vuonna 2022.
Ura

Hynes aloitti uransa arvostetussa esityksessä Franzlin roolissa Intermezzossa, jonka on tuottanut Bruno Ravella Garsington Operassa. Hän näytteli Young Alaricia History Channelin sarjassa Barbarians Rising. Vuodesta 2017 vuoteen 2019 hän näytteli Klaus Baudelairea kolmella kaudella Netflixin mysteeridraamassa Surkeiden sattumusten sarja. Heinäkuussa 2017 hän esiintyi uudessa The Saint -sovituksessa, joka julkaistiin Netflixissä. Hän näytteli nuoren Simon Templarin roolia. Se kuvattiin vuonna 2013. Vuonna 2019 Louis oli ehdolla Young Artist Award -palkinnon saajaksi. Vuonna 2020 hän esiintyi Hulu-sarjassa The Great. Yhdessä The Great -sarjan pääosien kanssa hän oli ehdolla Screen Actors Guild Award -palkinnon saajaksi komediasarjan yhtyeen erinomaisesta suorituksesta vuonna 2021.
COVID-19-karanteenin aikana hän aloitti podcastin nimeltä ”Louis’ Lockdown Lowdown”. Vieraina ovat olleet Amybeth McNulty, Declan McKenna ja Elle Fanning.