Kivijalasta harjahirteen: Kustaa Vilkunan yhteiskunnallinen ajattelu ja toiminta
Tutkimuksen rakenne > I osa

Osa I käsittää yhdeksän lukua. Se alkaa Vilkunan kotitalon ja Nivalan kunnan vaiheiden tarkastelusta luvussa 1 Talon perustaminen.  Luvun lopulla käsitellään erityisesti Kustaan isää August Wilkunaa eli Vilku-Kustia. Seuraava luku käsittelee Kustaa Vilkunan ”välitöntä kokemuspiiriä” ja hänen yhteiskunnallisen asenteensa kehittymistä, johon vaikutti hänen setänsä, toimittaja ja kirjailija Kyösti Vilkunan ”tinkimätön yksilöllisyyden tavoittelu”.
Luvussa 3 Körttiheitot veljekset perinteen kantajina tarkastellaan Kustaa Vilkunan hakeutumista opintojen pariin ja suhtautumista uskontoon sekä vallinneisiin poliittisiin virtauksiin, kuten heimoaatteeseen. Luvun otsikko viittaa herännäisyyden suureen merkitykseen kotitalossa ja Nivalassa sekä Kustaan ja hänen veljensä Joosen kummankin omista syistään tapahtuneeseen irtiottoon liikkeestä.
Luku  4 Irtautuminen Nivalasta käsittelee Vilkunan opintoja Helsingin yliopistossa, osakuntaelämää sekä  häneen erityisesti vaikuttaneita opettajia, kansatieteilijä U. T. Sireliusta ja arkeologian professori A. M. Tallgrenia. Näiden vaikutuksesta Vilkuna kehittää oman näkökulmansa kansatieteeseen.  Opiskelijoiden joukosta merkittävään asemaan nousevat Urho Kekkonen ja Kaarlo ”Kalle” Hillilä aluksi kokeneempina opastajina ylioppilaselämään, myöhemmin lähiystävinä.  Tehtyään sanastonkeruuta kotiseudullaan Nivalassa ja oltuaan aktiivisesti mukana sitä organisoivassa toiminnassa, Suomalaisen Kirjallisuuden Seurassa ja Suomen kielen sanakirjaosakeyhtiössä, Vilkuna sai työpaikan yhtiötä seuranneen Sanakirjasäätiön palveluksessa ryhtyen stipendin turvin keräämään Nivalan kansankielen sanastoa. Stipendiaatin työpaikasta kotiseudulla käytettiin nimitystä ’’keruuasema’’.   Sanakirjasäätiö oli myöhemmin yksi taustaorganisaatio, kun nykyinen Kotimaisten kielten tutkimuskeskus (Kotus) perustettiin.
Luvun lopulla käsitellään Vilkunan vuonna 1927 solmimaa avioliittoa Liisa Virkkusen kanssa erityisesti sukuyhteyksien kannalta. Lapsuudenkodissa Kustaasta oli toivottu pappia. Avioliiton myötä hänen piiriinsä tuli Virkkusen pappissuvun lisäksi toinen pappissuku Simelius (Simojoki) sekä Karilaan suku. Nämä yhteydet helpottivat elämäkerran kirjoittajan mukaan Helsinkiin asettumista.
Luku 5 Sopeutuminen Helsinkiin  kuvaa Vilkunan kehittymistä kirjoittajana mm. lukuisten jo opiskeluaikana kirjoitettujen erityisesti kansatieteellisten artikkelien myötä sekä hänen kontaktiverkkonsa kasvua. Näitä Herlin luonnehtii matkaksi ’’kohti talonpoikaiseliittiä’’.
Luvussa 6 käsitellään Suomen joutumista sotaan ja valtionjohdon valmisteluja valtion keskitetyn tiedotustoiminnan (ajan kielellä propagandan) käynnistämiseksi sekä sensuurin käyttöön ottamiseksi. Asepalveluksesta käsivamman takia vapautettu Vilkuna määrättiin nostomiehenä Erillisen Sotasensuuriviraston palvelukseen ja jatkosodan alkaessa viraston päälliköksi.
Tutkimuksen ensimmäisen osan päättävä luku 7 tarkastelee jatkosodan etenemistä sotatapahtumien, mielialojen ja sensuurin linjamuutosten kannalta. Vilkunan johtama sensuurivirasto tasapainotteli valtion johdon liikkumatilan ja lehdistön sananvapauden ristipaineessa.
Sensuuriviraston roolia ja linjauksia esiteltiin lehtien päätoimittajille 31. toukokuuta 1941. Valtioneuvoston kanslian alaisuuteen perustettiin 22. kesäkuuta 1941 Valtion tiedoituslaitos, jonka osaksi Sensuurivirasto myöhemmin liitettiin. Loppuvuodesta 1941 tiedotustoiminnan resursseja jo supistettiin, kun sota näytti pitkittyvän. Säästöohjelman laati Vilkuna.
Vilkuna nimitettiin Valtion tiedotuslaitoksen johtajaksi ja sensuuria tuli puolestaan johtamaan Lauri Posti. 
Huhtikuun alussa 1942 päätoimittajia kehotettiin lopettamaan Saksan, tärkeän liittolaisen, arvostelu. Heinäkuussa Itä-Karjalaa koskevaa sensuuria tiukennettiin.
Vilkuna syrjäytettiin ylipäällikkö Mannerheimin vaatimuksesta Valtion tiedotuslaitoksen johtajan paikalta, kun sensuuri oli keväällä 1944 sallinut lehtien julkaista Turun ja Pietarsaaren pommituksissa kuolleiden nimet. Lehmuksen ja Lehtisen (2021) mukaan kyseessä oli pitemmän aikaa kasvaneen tyytymättömyyden ”viimeinen pisara”.  Virallisesti ero astui voimaan 3. huhtikuuta 1944. Tehtävässä Vilkunaa seurasi Heikki Kekoni.