stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jano (kappale)
Levytys

Kappale levytettiin Finnvoxin studiolla huhtikuun alussa 1985. Maijasen Marokon-reissulta matkamuistoksi ostamia savirumpuja kuullaan kappaleen introssa. Maijanen lisäsi ”savibongojen” kopautuksia rumpali Miri Miettisen soittaman rumpuraidan seuraksi. Kappaleen soolokitaristina toiminut Peter Lerche soittaa alun tulisen, flamenco-henkisen kitarasoolon akustisella kitarallaan, täysin improvisoimalla. Paven serkku Masa Maijanen soittaa kappaleessa bassoa ja on muistellut ”tuplanneensa” kappaleen bassoraidan legendaarisella Fender Stratocaster -sähkökitaralla. Masa Maijanen on epäillyt sen olevan koko uransa ainoa kappale, jolle on merkitty Gramexissa niin sanottu ”sivusoitinlisä”.
Vastaanotto ja musiikkivideo

Kun kappale oli äänitetty, Pave meni viemään viereisessä rakennuksessa, Pitäjänmäen Arinatie 6:ssa sijainneen EMI:n Suomen osaston toimitusjohtajalle Rolf Kronqvistille kappaleen C-kasetilla. Kappaleen kuunneltuaan Maijanen on kertonut Rolfin kuunnelleen kappaleen suu auki ja antaneen lopuksi aplodit.
Kappale julkaistiin singlenä toukokuussa ja nousi miltei samanlaisiin hittisfääreihin kuin Maijasen edellinen hitti ”Lähtisitkö”. Kappale oli Suomen jukeboxien kolmanneksi soitetuin single ja singlemyynnissä neljänneksi myydyin.
Kappaleesta tehtiin musiikkivideo, jonka käsikirjoittajana ja taiteellisena ohjaajana toimi valokuvaaja Kari ”Gogh” Riipinen. MusicTV-henkisellä videolla androgyyniksi muuntautunut Pave kierii lattialla ja heittää vanhan Noso-merkkisen kitaransa seinään. Video tehtiin hyvin pienellä budjetilla ja on hyvin olennainen ajan musiikkivideoille. Televisiossa video esitettiin kesäkuussa ja se herätti suurta huomiota Levyraadissa, sillä videolla vahvasti meikattu, Duran Duran -henkinen mallityttö pääsi huippumalliksi ohjaaja Riipisen muistelmien mukaan.
Kokoonpano ja tekijät

Pave Maijanen – laulu, komppikitara, savibongot
Masa Maijanen – basso, sähkökitara (intro; Fender Stratocaster)
Miri Miettinen – rummut
Peter Lerche – soolokitarat (akustinen, sähkö)
Jukka Hakoköngäs – kosketinsoittimet
Maija Paavonen – sävellys, sanoitus
Pave Maijanen – sovitus
Imudico – kustantaja
T. T. Oksala – äänitys (Finnvox-studioilla huhtikuun alussa 1985)
T. T. Oksala, Jimi Sumén ja Pave Maijanen – miksaus (Finnvox-studioilla)
Kari ”Gogh” Riipinen – singlen valokuvat, musiikkivideon käsikirjoitus ja taiteellinen ohjaus
Jason Lamy Chappuis

| Jason Lamy Chappuis |
| --- | --- |
 Jason Lamy Chappuis vuonna 2018.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. syyskuuta 1986 (ikä 38) Missoula, Montana, Yhdysvallat
Uran tiedot
Seura:  Bois d’Amont
Laji:  yhdistetty
Maailmancup
Kaudet:  2004–2015, 2017–2018
Voitot:  26
Palkintokorokkeella:  59
 Tietolaatikko päivitetty 25.1.2023 
| Mitalit> Maa:  Ranska.Yhdistetty. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Ranska.Yhdistetty. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  Ranska.Yhdistetty. Olympialaiset  | Maa:  Ranska> Yhdistetty. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Vancouver 2010 | normaalimäki + 10 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Oslo 2011 | suurmäki + 10 km |  |
|  Kultaa | Val di Fiemme 2013 | normaalimäki + 10 km |  |
|  Kultaa | Val di Fiemme 2013 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Val di Fiemme 2013 | parisprintti |  |
|  Kultaa | Falun 2015 | parisprintti |  |
|  Pronssia | Liberec 2009 | yhteislähtökilpailu |  |
|  Pronssia | Liberec 2009 | suurmäki + 10 km |  |
|  Pronssia | Val di Fiemme 2013 | suurmäki + 10 km |  |
|  Pronssia | Falun 2015 | normaalimäki + 10 km |  |
|  Pronssia | Falun 2015 | joukkuekilpailu |  |
| Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  | Nuorten MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Rovaniemi 2005 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Sollefteå 2003 | joukkuekilpailu |  |
Jason Lamy Chappuis (s. 9. syyskuuta 1986 Missoula, Montana, Yhdysvallat) on ranskalainen uransa lopettanut yhdistetyn hiihtäjä, olympiavoittaja, viisinkertainen maailmanmestari ja kolminkertainen maailmancupin kokonaisvoittaja. Hän edusti seuratasolla Bois d’Amont’ta.
Maaliskuussa 2015 Lamy Chappuis ilmoitti päättävänsä uransa kauden jälkeen. Toukokuussa 2017 hän ilmoitti tekevänsä paluun kilpaladuille ainakin olympiavuoden ajaksi. Lamy Chappuis lopetti urheilu-uransa toistamiseen keväällä 2018.
Arvokilpailut

Torinon olympialaisissa 2006 Lamy Chappuis oli sprintissä neljäs ja normaalikilpailussa 11:s. Joukkuekilpailussa Ranska oli viides. Sapporon MM-kilpailuissa 2007 hän sijoittui sprintissä seitsemänneksi. Liberecin MM-kilpailussa 2009 hän saavutti pronssia yhteislähtökilpailussa sekä suurmäen Gundersen-kilpailussa. Vancouverin olympialaisissa 2010 Lamy Chappuis voitti normaalimäen kilpailussa kultaa. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän voitti kultaa suurmäen Gundersen-kilpailussa ja oli normaalimäen vastaavassa kilpailussa viidestoista.
Val di Fiemmessä 2013 Lamy Chappuis voitti uransa toisen maailmanmestaruuden normaalimäen Gundersen-kilpailusta. Hän voitti kultaa myös normaalimäen joukkuekilpailusta yhdessä Ranskan joukkueen kanssa ja joukkuesprintistä parinaan Sébastien Lacroix. Suurmäen Gundersen-kilpailusta hän voitti pronssia. Sotšin olympialaisissa 2014 Lamy Chappuis sijoittui joukkuekilpailussa neljänneksi ja suurmäen Gundersen-kilpailussa seitsemänneksi. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän voitti kultaa parisprintissä ja saavutti pronssia sekä normaalimäen Gundersen-kilpailusta että joukkuekilpailusta. Suurmäen Gundersen-kilpailussa hän oli kuudes.
Maailmancup

Lamy Chappuis osallistui ensimmäisen kerran maailmancupiin kaudella 2003–2004, jolloin hän sijoittui parhaimmillaan Lahden sprintissä 23:nneksi. Seuraavalla kaudella hän oli 16. Kuusamon sprinttikilpailussa. Kaudella 2005–2006 tapahtui hänen läpimurtonsa maailman huipulle. Hyvänä mäkihyppääjänä tunnettu Lamy Chappuis voitti Sapporossa 19. maaliskuuta 2006 sprintin ja nousi kaudella yhteensä neljä kertaa palkintokorokkeelle. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa ja sprintticupissa viidenneksi.
Kaudella 2006–2007 Lamy Chappuis voitti normaalimatkan kilpailun Kuusamossa ja sprinttikisan Oslossa sekä sijoittui yhteensä kuusi kertaa palkinnoille. Kauden kokonaiskilpailussa hän oli toinen ja voitti sprintticupin. Kaudella 2007–2008 hän voitti sprinttikilpailut Schonachissa ja Seefeldissä sekä sijoittui kärkikolmikkoon yhteensä neljä kertaa. Sprintticupissa hän oli toinen ja kokonaiskilpailussa viides. Kaudella 2008–2009 hän sijoittui kaksi kertaa toiseksi ja neljä kertaa kolmanneksi. Cupin kokonaispisteissä hän oli viides. Lamy Chappuis voitti kauden 2009–2010 avauskilpailun Kuusamossa, Lillehammerin ensimmäisen osakilpailun, kaksi kilpailua Ramsaussa, Schonachin kilpailun ja kauden päättäneen Oslon kilpailun. Kokonaiskilpailun voiton hän varmisti kauden kolmanneksi viimeisessä osakilpailussa.
Kaudella 2010–2011 hän voitti Kuusamon avauskilpailun, Lillehammerin toisen kilpailun, Seefeldin avauskilpailun ja Chaux-Neuven toisen kilpailun. Toisen perättäisen kokonaisvoittonsa hän varmisti kauden toiseksi viimeisessä osakilpailussa. Kaudella 2011–2012 hän voitti Ramsaun toisen osakilpailun, Seefeldin molemmat osakilpailut, Val di Fiemmen ensimmäisen ja Klingenthalin toisen osakilpailun. Kokonaiskilpailun voiton hän varmisti kauden päätösosakilpailussa. Kaudella 2012–2013 hän voitti Kuusamon, Schonachin ja Oslon osakilpailut sekä sijoittui lisäksi kahdesti toiseksi. Maailmancupin kokonaispisteissä hän oli toinen. Kaudella 2013–2014 Lamy Chappuis voitti Lillehammerin ensimmäisen osakilpailun sekä Schonachin toisen osakilpailun. Kokonaiskilpailussa hän oli kuudes.
Kaudella 2014–2015 Lamy Chappuis voitti Ramsaun kilpailun ja sijoittui kolmanneksi Lillehammerin toisessa kilpailussa.
Muuta

Lamy Chappuisin serkku on mäkihyppääjä Ronan Lamy Chappuis.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jason Lamy Chappuis Wikimedia Commonsissa
Yhdistetyn maailmancupin kokonaiskilpailun voittajat
83–84: Tom Sandberg | 84–85: Geir Andersen | 85–86: Hermann Weinbuch | 86–87: Torbjørn Løkken | 87–88: Klaus Sulzenbacher | 88–89: Trond-Arne Bredesen | 89–90: Klaus Sulzenbacher | 90–91: Fred Børre Lundberg | 91–92: Fabrice Guy | 92–93: Kenji Ogiwara | 93–94: Kenji Ogiwara | 94–95: Kenji Ogiwara | 95–96: Knut Tore Apeland | 96–97: Samppa Lajunen | 97–98: Bjarte Engen Vik | 98–99: Bjarte Engen Vik | 99–00: Samppa Lajunen | 00–01: Felix Gottwald | 01–02: Ronny Ackermann | 02–03: Ronny Ackermann | 03–04: Hannu Manninen | 04–05: Hannu Manninen | 05–06: Hannu Manninen | 06–07: Hannu Manninen | 07–08: Ronny Ackermann | 08–09: Anssi Koivuranta | 09–10: Jason Lamy Chappuis | 10–11: Jason Lamy Chappuis | 11–12: Jason Lamy Chappuis | 12–13: Eric Frenzel | 13–14: Eric Frenzel | 14–15: Eric Frenzel | 15–16: Eric Frenzel | 16–17: Eric Frenzel | 17–18: Akito Watabe | 18–19: Jarl Magnus Riiber | 19–20: Jarl Magnus Riiber | 20–21: Jarl Magnus Riiber | 21–22: Jarl Magnus Riiber | 22–23: Johannes Lamparter
Yhdistetyn normaalikilpailun olympiavoittajat
John Madden (amerikkalaisen jalkapallon valmentaja)

John Madden vuonna 2007.
John Earl Madden (10. huhtikuuta 1936 Austin, Minnesota – 28. joulukuuta 2021 Pleasanton, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, valmentaja ja selostaja. Hänet kelpuutettiin Pro Football Hall of Fameen vuonna 2006.
Madden teki pelaajana Cal Polyssä erinomaisen uran, ja hänet varattiin vuonna 1958 NFL-joukkue Philadelphia Eaglesiin. Hänen pelaajauransa päättyi kuitenkin ennen ammattilaisuraa harjoitusleirillä tulleeseen polvivammaan. Madden alkoi tämän jälkeen tutkia pelivideoita Norm Van Brocklinin kanssa ja alkoi pitää pelin analysoinnista.
Maddenin valmennusura alkoi Allan Hancock Collegessa. Sieltä hän siirtyi San Diegon osavaltionyliopistoon, missä hän toimi vuodesta 1964 puolustuksen koordinaattorina. Madden liittyi vuonna 1967 AFL-sarjassa pelanneen Oakland Raidersin valmennusryhmään. Siellä hän oli aluksi tukimiesten valmentaja, mutta vuonna 1969 Maddenista tehtiin päävalmentaja. Raiders liittyi seuraavana vuonna muiden AFL-seurojen tapaan NFL-liigaan.
Madden valmensi Raidersia kymmenen kauden ajan. Tuona aikana seura voitti sen historian ensimmäisen Super Bowlin, kun se voitti Minnesota Vikingsin 11. Super Bowlissa. Maddenin voittoprosentti ei ollut millään kaudella alle 50 prosenttia, ja hän saavutti NFL-historian nuorimpana valmentajana sadan voiton rajapyykin. Madden valmensi kaikkiaan joukkueensa 103 voittoon 142 valmentamastaan ottelusta.
Madden lopetti valmennusuransa osittain lentopelkonsa takia. Hän toimi vuosina 1979–2019 peräti neljän eri kanavan urheilukommentaattorina. Hän aloitti CBS:llä, mutta siirtyi Foxille vuonna 1994. Viimeisinä vuosinaan hän työskenteli vielä ABC:lle ja NBC:lle.
Madden menehtyi yllättäen joulukuussa 2021 85 vuoden ikäisenä.
EA Sportsin Madden NFL -pelisarja on nimetty hänen mukaansa. Kesäkuussa 2022 EA julkaisi tiedon, että Madden tulee olemaan Madden NFL 23 –pelin kansikuvana.
John Badham

John Badham (s. 25. elokuuta 1939 Luton, Bedfordshire, Iso-Britannia) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja.
Elämäkerta

Badhamin ollessa vielä lapsi hänen perheensä muutti Britanniasta Yhdysvaltoihin Alabamaan. Hän valmistui Yalen yliopistosta ja aloitti ohjaajauransa vuonna 1969 televisioyhtiön palveluksessa. Kahden Emmy-ehdokkuuden jälkeen hän pääsi ohjaamaan ensimmäisen teatterilevitykseen päässeen elokuvansa The Bingo Long Traveling All-Stars & Motor Kings, joka valmistui vuonna 1976. Steven Spielberg oli alun perin kiinnostunut ohjaamaan elokuvan, mutta päätti jättää tehtävän ottamatta Tappajahain osoittauduttua menestykseksi.
Badhamin toinen teatterielokuva Saturday Night Fever (1977) oli John Travoltan läpimurto, ja toi tälle Oscar-ehdokkuuden. Elokuva keräsi maailmanlaajuisesti yli 200 miljoonan dollarin lipputulot. Aikaisemmin vain Tappajahai oli pystynyt yli 100 miljoonan dollarin tulokseen Yhdysvalloissa. Saturday Night Fever käytännössä aloitti diskovillityksen ja musikaalien uuden, lyhyen aikakauden. Elokuva sai vuonna 1983 Sylvester Stallonen ohjaaman jatko-osan.
Badham jatkoi kaupallisesti varmojen elokuvien ohjaajana useita vuosia. Tuloksena oli muun muassa Dracula (1979), Sininen salama (1983), Sotaleikit (1983), Kyttäyskeikka (1987) ja Rankka keikka (1991), jonka jälkeen Badham ei ole onnistunut ohjaamaan menestyselokuvaa lähes 15 vuoteen. Nykyään hän opettaa elokuva-alaa kalifornialaisessa opistossa.
Aiheesta muualla

John Badham Elonetissä.
John Badham Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
John Badhamin kotisivut (HTML) johnbadham.com. Viitattu 10.2.2017. (englanniksi)
Jeremy Kagan: Visual History with John Badham Directors Guild of America. Viitattu 10.2.2017. (englanniksi)
Juha Vuori (professori)

Juha Antero Vuori (s. 1976) on suomalainen politiikan tutkija, joka toimii valtio-opin yliopistonlehtorina Turun yliopistossa. Hän väitteli valtiotieteiden tohtoriksi Turun yliopistossa vuonna 2011. Vuosina 2016–2017 hän toimi kansainvälisen politiikan professorin Henri Vogtin sijaisena Turun yliopistossa.
Vuori kertoo tutkineensa turvallisuuspolitiikkaa, ydinaseita ja populaarikulttuurin politiikkaa. Hän on erikoistunut Kiinan tutkimukseen.
Julkaisut

Raisa Asikainen ja Juha Vuori (toim.): Kiinan yhteiskunta muutoksessa. Gaudeamus 2005.
Harto Hakovirta ja Juha Vuori (toim.): Tieteenteoriat ja kansainvälisten suhteiden oppialan kehitys: kairauksia, avauksia, koeviljelmiä. Turun yliopisto 2008.
Raisa Asikainen, Teemu Naarajärvi ja Juha Vuori (toim.): Pekingin kevät 1989: Tiananmen ja kiinalaisen aktivismin rajat. Gaudeamus 2009.
Juha Vuori: How to do Security with Words: A Grammar of Securitisation in the People’s Republic of China (väitöskirja). Turun yliopisto 2011. Saatavilla internetissä
Hiski Haukkala, Eero Palmujoki ja Juha Vuori (toim.): Maailma kansainvälisten suhteiden tutkimuksen haasteena: Juhlakirja professori Harto Hakovirran täyttäessä 70 vuotta. Valtiotieteellinen yhdistys 2011.
Lauri Paltemaa ja Juha Vuori: Kiinan kansantasavallan historia. Gaudeamus 2012.
Juha Vuori: Critical Security and Chinese Politics: The Anti-Falungong Campaign. Routledge 2014.
Mikael Mattlin, Lauri Paltemaa ja Juha Vuori: Kiinan poliittinen järjestelmä. Vastapaino 2022.
Aiheesta muualla

Tampereen yliopiston tutkimusportaali (Arkistoitu – Internet Archive)
ResearchGate
Google Scholar
John Kolehmainen

John Ilmari Kolehmainen (2. heinäkuuta 1910 Conneaut, Ohio, Yhdysvallat – 25. elokuuta 1995 Kanada) oli amerikansuomalainen historioitsija. Hän oli historian ja valtiotieteen professorina Heidelberg Collegessa Ohion Tiffinissä ja Fulbright-luennoitsijana Helsingin yliopistossa 1955–1956. Hänen elämäntyönsä oli suomalaissiirtolaisten vaiheiden tutkimus ja siihen liittyvän kiinnostuksen herättäminen. Kolehmainen oli 1940–1960-luvulla harvoja amerikansuomalaisten historiasta kiinnostuneita akateemisia tutkijoita Yhdysvalloissa, mutta hänen tutkimuksiaan arvosteltiin myöhemmin aiheen liiasta romantisoimisesta.
Kolehmaisen molemmat vanhemmat olivat suomalaisia siirtolaisia Viitasaarelta ja myös hänen vaimonsa oli sukujuuriltaan suomalainen. Kolehmainen opiskeli Case Western Reserve Universityssä Ohion Clevelandissä ja väitteli vuonna 1937 tohtoriksi aiheenaan Pohjois-Ohion suomalaisasutus. Hän julkaisi vuonna 1947 bibliografisen tutkimuksen amerikansuomalaisten historiasta, vuonna 1950 tutkimuksen Wisconsinin suomalaisten historiasta (yhdessä George W. Hillin kanssa), vuonna 1955 Raivaaja-lehden historiikin, vuonna 1973 tutkimuksen Kalevalasta ja vuonna 1985 sota-aikana toimineesta Amerikan ääni -radioasemasta. Kolehmainen edisti suomalaisten ja amerikkalaisten siirtolaisuuden tutkijoiden yhteistyötä ja auttoi Turun yliopiston aihetta käsitelleen suuren tutkimusprojektin käynnistämisessä 1970-luvulla.
Julkaisuja

A History of the Finns in the Western Reserve, 1937 (väitöskirja)
The Finns in America. A Bibliographical Guide to their History, 1947
Haven in the Woods. The Story of the Finns in Wisconsin, 1951
Sow the Golden Seed. A History of the Raivaaja Newspaper, 1956
The Finns in America. A Students' Guide to Localized History, 1968
Epic of the north : the story of Finland's Kalevala, 1973
Täällä Amerikka... the voice of America calling Finland, 1985
Järvenmäenlampi

| Järvenmäenlampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Iitti
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Taasianjoki
Järvinumero:  15.004.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  99,1 m
Rantaviiva:  0,76 km
Pinta-ala:  3,26 ha
Tilavuus:  187 550 m³
Keskisyvyys:  5,76 m
Suurin syvyys:  17,1 m
Valuma-alue:  Taasianjoen valuma-alue
Saaria:  ei saaria
Järvenmäenlampi on Iitissä, Kuukson ja Inginmaan kylien välissä sijaitseva lampi. Se sijaitsee aivan Iitin ja Kouvolan (vuoteen 2008 Elimäen ja Kuusankosken) rajan tuntumassa, Järvenmäen päällä metsän keskellä. Järvenmäenlampi sijaitsee huomattavasti lähempänä Kouvolaan kuuluvaa Korian taajamaa kuin Iitin kuntakeskusta Kausalaa. Lammelta on matkaa Korialle 5 kilometriä, Kouvolaan 10 kilometriä ja Kausalaan 10 kilometriä. Järvi kuuluu Taasianjoen vesistöön ja sen syvin kohta on 17,1 metriä.
Jukolan humppa

| ”Jukolan humppa” Eläkeläiset |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Humppasirkus
 B-puoli: ”Humppa-arvoitus”
 Julkaistu: 2006
 Formaatti: CDS
 Tekijä(t): Eläkeläiset
 Tyylilaji: humppa
 Kesto: 03.27
 Levy-yhtiö: Stupido
Eläkeläisten muut singlet
| ”Ja humppa soi” 2000 | ”Jukolan humppa” 2006 | ”Hulluna humpasta” 2010 |
Jukolan humppa on Eläkeläiset-yhtyeen vuonna 2006 julkaisema single.
Kappaleet

Jukolan humppa – 3.27 (alkup. Nightwish - Nemo)
Humppa-arvoitus – 3.12 (alkup. Nik Kershaw - The Riddle)
Juovakeltti

| Juovakeltti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kelttikalat Mugiliformes
Heimo::  Keltit Mugilidae
Suku::  Mugil
Laji::  cephalus
Kaksiosainen nimi
 Mugil cephalus  Linnaeus, 1758 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Juovakeltti (Mugil cephalus) on kelttikaloihin kuuluva kalalaji.
Juovakeltti on hopeanvärinen, pitkulainen kala, joka kasvaa noin puoli metriä pitkäksi.
Juovakelttejä elää sekä merivedessä, makeassa vedessä että murtovedessä.
Juovakelttejä tavataan laajoilla alueilla trooppisilla, subtrooppisilla ja lauhkeilla alueilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juovakeltti Wikimedia Commonsissa
Järvenpää-talo

Järvenpää-talo
Järvenpää-talo on Järvenpään kaupungin Pöytäalhon kaupunginosassa sijaitseva kulttuuri-, kokous- ja kongressikeskus. Siihen kuuluu yli 560-paikkainen Sibelius-sali, 163-paikkainen Juhani Aho -sali sekä 12 kokoustilaa, jotka ovat osin yhdistettävissä toisiinsa. Alakerran Kellariteatteri toimii Järvenpään Teatteri ry:n päänäyttämönä. Järvenpää-talon aulassa sijaitsee Galleria Järnätti, jonka näyttelyihin on vapaa pääsy. Kuvataiteilijoiden käyttöön taloon varattiin kaksi ateljeehuonetta.
Punatiilestä rakennettu Järvenpää-talo vihittiin käyttöön 13. helmikuuta 1987. Sen ovat suunnitelleet arkkitehdit Olavi Lipponen ja Erkki Karonen. Sisustussuunnittelusta vastasi professori Yrjö Kukkapuro ja akustiikan suunnittelusta arkkitehti Alpo Halme. Järvenpää-talon vieressä sijaitsevat Järvenpään kaupunginkirjasto ja taidemuseo sekä Järvenpään kaupungintalo.
Talon vihkiäiskonsertissa kuultiin muun muassa kantaesitys Joonas Kokkosen kotikaupungilleen omistamasta kamarimusiikkiteoksesta Il paesaggio (”Maisema”). Noin kahdeksan minuutin mittaisen teoksen soitti Järvenpään kamariorkesteri Jukka-Pekka Sarasteen johdolla.
John Alldis

John Trevor Alldis (10. elokuuta 1929 Ilford – 20. joulukuuta 2010) oli brittiläinen kuoronjohtaja ja kapellimestari. Hän tuli tunnetuksi muun muassa toiminnastaan John Alldis -kuoron johdossa.
Elämä ja ura > Varhaiset vaiheet

Alldis opiskeli Felstedin koulussa, Essexissä, ja pääsi kansalaispalveluksen jälkeen kuorostipendillä Cambridgen yliopiston King’s Collegeen, jossa häntä opetti Boris Ord. Alldis itse opetti vuosikymmenen ajan Guildford Schoolissa ja toimi musiikkijohtajana Pyhän Kolminaisuuden kirkossa, Kensingtonissa, kunnes perusti kuoronsa eräiden johtavien nykysäveltäjien tuella.
Elämä ja ura > Oma kuoro

Yleiseen tietoisuuteen 16-jäseninen John Alldis -kuoro tuli vuonna 1962 Alexander Goehrin A Little Cantata of Proverbs -teoksen kantaesityksellä. Nykyteoksia esitettiin myös yhdessä vanhan ohjelmiston rinnalla; toukokuun 1962 konsertissa Holy Trinity Churchissa esityksen ohjelmaan kuului Giovanni Pierluigi da Palestrinan musiikkia ja Malcolm Williamsonin Symphony for Voices -teos viiteen James McAuleyn runoon. Vuonna 1967 seurasi Edinburghin kansainvälisellä festivaalilla Igor Stravinskyn Requiem Canticlesin kantaesitys, jota varten kuoro harjoitteli Alldisin johdolla. Esityksen kuitenkin johti Pierre Boulez. Vuonna 1981 Alldisin kuoro kantaesitti Harrison Birtwistlen madrigaalin On the Sheer Threshold of the Night Bathin musiikkifestivaalilla.
Alldis teki kuoroineen yhteistyötä myös klassisen musiikin ulkopuolella Pink Floydin ja Duke Ellingtonin kanssa: Pink Floyd tarvitsi kuoroa Atom Heart Mother -albumia varten vuonna 1970, ja lokakuussa 1973 Westminster Abbeyssa kuoro osallistui Ellingtonin viimeisen levytyksen, Sacred Concertin tekemiseen.
Elämä ja ura > Muu toiminta

Alldis johti Guildhall School of Musicin kuoroa 1960-luvun puolestavälistä vuoteen 1979. Lontoon sinfoniaorkesteri kääntyi Alldisin puoleen vuonna 1966, ja tämä perusti orkesterin yhteyteen pysyvän kuoron. Alldis myös laati pantomiimimusiikkia ja johti orkesteria muun muassa vierailijana Manchesterin Halléssa.
Vuonna 1979 Alldis siirtyi Lontoon filharmonisen kuoron johtoon Frederic Jacksonin seuraajaksi. Vuosina 1971–1977 Alldis johti Tanskan radion kuoroa, vuosina 1978–1987 Kansasissa American Choral Symposiumia, vuosina 1989–1990 Israelissa Cameran Singersiä ja vuosina 1985–1998 Alankomaiden kamarikuoroa. Ranskassa Alldis perusti Groupe vocal de Francen, jonka johtajana toimi vuosina 1979–1983. Hän pääsi tekemään yhteistyötä muiden muassa Olivier Messiaenin ja Pierre Boulez'n kanssa.
1990-luvulla Alldis työskenteli Japanissa ja Kiinassa, joista jälkimmäisessä hän johti yhden maan ensimmäisistä Messias-oratorion esityksistä. Wimbledonin sinfoniaorkesteria Alldis johti vuodesta 1971, kunnes sai aivoverenkiertohäiriön vuonna 2004.
Elämä ja ura > Palkinnot ja kunnianosoitukset

Alldis sai kuorotyöstään Grammy-ehdokkuudet vuonna 1974 Adrian Boultin ja vuonna 1978 Georg Soltin kanssa. Vuonna 1994 hänestä tehtiin Ordre des Arts et des Lettres'n ritari.
Elämä ja ura > Yksityiselämä

Alldis meni vuonna 1960 naimisiin viulisti Ursula Masonin kanssa. Mason jäi leskeksi Alldisin kuollessa 81-vuotiaana keuhkokuumeeseen, ja häntä jäi kaipaamaan myös kaksi poikaa, joista toinen, Dominic, on jazzmuusikko.
John Peter Mark Jabalé

John Peter Mark Jabalé (s. 16. lokakuuta 1933 Aleksandria, Egypti) on brittiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänestä tuli benediktiini 29. syyskuuta 1953, ja hän sai pappisvihkimyksensä 13. heinäkuuta 1958. Hänet nimitettiin Menevian hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi 7. marraskuuta 2000, ja piispaksi konsekroinnin suoritti 7. joulukuuta Daniel Joseph Mullins, jota avustivat Edwin Regan ja Michael Ambrose Griffiths.
Jabalésta tuli 12. kesäkuuta 2001 Menevian piispa, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 16. lokakuuta 2008.