stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gustaf Svanljung

Gustaf Svanljung (16. lokakuuta 1864 Vaasa – 1934) oli suomalainen Vaasassa asunut kauppias, laivanvarustaja ja teollisuuden harjoittaja.
Svanljungin vanhemmat olivat oikeusneuvosmies Johan Kristian Svanljung ja Sofia Lundman. Hän kävi neljä vuotta Vaasan reaalilyseota mutta siirtyi sitten kaupan alalle. Svanljung avasi 1889 tupakkakaupan Turussa ja siirsi sen 1890 Vaasaan. Vuonna 1920 hän osti liiketoimintaa varten talon Vaasasta Raastuvankatu 18:sta ja liike toimi täällä vuoteen 1970 saakka.
Svanljung laajensi liiketoimiaan muillekin aloille. Hän vei ulkomaille puutavaraa, puolukoita ja jäkälää, toi maahan muun muassa lannoitteita ja toimi maatalouskoneiden, polkupyörien, meijerikoneiden ja kivihiili- ja koksikaupan edustajana. Svanljung harjoitti laivanselvitys- ja huolintatoimintaa ja oli suurin omistaja 1917–1929 toimineessa Vasa Fartygs Ab:ssa (Vaasan Laiva Oy) jolla oli telakka Vaasan Palosaaressa ja kolme omaa purjealusta Bergö, Sandö ja Nordö. Tällä telakalla Svanljung rakennutti viisi purjelaivaa. Hän oli mukana perustamassa useita teollisuusyrityksiä muun muassa Vaasan Pitsitehtaan ja Alavudella sahaustoimintaa harjoittaneen Oy Svanljungin Tehtaat-yhtiön.
Svanljung oli kuusi vuotta Vaasan kaupunginhallituksen jäsenenä ja oli 1917 perustamassa Vaasan Kauppakamariyhdistystä. Hän toimi Vaasan kauppakamarin varapuheenjohtajana ja puheenjohtajana vuoteen 1934 saakka. Svanljung lahjoitti testamentissaan 8 miljoonaa markkaa Gustaf Svanljungin säätiölle jonka tarkoituksena oli tukea kaupankäyntiä, teollisuutta ja maataloutta Vaasan läänissä osuustoimintaa lukuun ottamatta. Säätiön säännöt vahvistettiin 1938. Vuonna 1959 säätiöön liitettiin Gustaf Svanljungin nuoremman sisaren leskirouva Jenny Helanderin testamenttaama omaisuus erillisenä rahastona.
Gustaf Svanljungin veljiä olivat asianajaja John Svanljung (1861–1932) ja rehtori, professori ja valtiopäivämies Knut Svanljung (1867–1936).
Niilo Ferdinand Spolander

Niilo (Nils) Ferdinand Spolander (21. huhtikuuta 1843 Oulu – 30. marraskuuta 1904 Jyväskylä) oli suomalainen opettaja ja sanomalehtien toimittaja.
Spolanderin vanhemmat olivat maanviljelijä ja kauppakirjuri Nils Ferdinand Spolander ja Anna Katarina Lindberg. Hän pääsi ylioppilaaksi Vaasan lukiosta vuonna 1862, opiskeli Helsingin yliopiston historiallis-kielitieteellisessä tiedekunnassa ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi vuonna 1869.
Spolander työskenteli opettajana Oulun alkeisoppilaitoksessa vuosina 1866–1868, Porvoon lyseossa vuosina 1870–1875 ja Kokkolan alkeiskoulun uskonnon, latinan ja ruotsin kielen opettajana vuosina 1875–1887. Hän toimi myös Kokkolan alkeiskoulun rehtorina ja kaupungin kansakoulujen tarkastajana. Vuodesta 1887 aina kuolemaansa saakka Spolander työskenteli Jyväskylän tyttökoulun uskonnon ja ruotsin kielen opettajana.
Spolander oli katsomuksiltaan uskonnollinen ja suomenmielinen. Hän julkaisi ja toimitti Kokkolan Lehteä vuosina 1884–1887 ja työskenteli jyväskyläläisen Suomalaisen toimittajana vuosina 1889–1891. Spolander edusti Kokkolan rovastikuntaa vuoden 1886 kirkolliskokouksessa ja toimi Jyväskylässä kirkkoneuvoston jäsenenä ja kirkonisännöitsijänä sekä työväenyhdistyksen esimiehenä. Hän suomensi muutamia teoksia ja toimitti ruotsin kielen harjoituskirjan.
Kirill Prigoda

| Mitalit> Maa:  Neutraalit urheilijat B.MM-kilpailut (lyhyt rata)  | Mitalit> Maa:  Neutraalit urheilijat B.MM-kilpailut (lyhyt rata)  | Mitalit> Maa:  Neutraalit urheilijat B.MM-kilpailut (lyhyt rata)  | Maa:  Neutraalit urheilijat B>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Budapest 2024 | 4×100 m sekauintiviesti |  |
|  Kultaa | Budapest 2024 | sekajoukkueiden 4×50 m sekauintiviesti |  |
|  Kultaa | Budapest 2024 | sekajoukkueiden 4×100 m sekauintiviesti |  |
|  Hopeaa | Budapest 2024 | 50 m rintauinti |  |
|  Hopeaa | Budapest 2024 | 100 m rintauinti |  |
|  Hopeaa | Budapest 2024 | 200 m rintauinti |  |
Maa:   Venäjä
Miesten uinti
| MM-kilpailut (pitkä rata)  | MM-kilpailut (pitkä rata)  | MM-kilpailut (pitkä rata)  |  |
|  Pronssia | Budapest 2017 | 100 m rintauinti |  |
|  Pronssia | Budapest 2017 | 4×100 m sekauintiviesti |  |
|  Pronssia | Gwangju 2019 | 4×100 m sekauintiviesti |  |
| MM-kilpailut (lyhyt rata)  | MM-kilpailut (lyhyt rata)  | MM-kilpailut (lyhyt rata)  |  |
|  Kultaa | Windsor 2016 | 4×50 m vapaauintiviesti |  |
|  Kultaa | Windsor 2016 | 4×50 m sekauintiviesti |  |
|  Kultaa | Windsor 2016 | 4×100 m sekauintiviesti |  |
|  Kultaa | Hangzhou 2018 | 200 m rintauinti |  |
|  Kultaa | Hangzhou 2018 | 4×50 m sekauintiviesti |  |
|  Hopeaa | Hangzhou 2018 | 4×100 m sekauintiviesti |  |
|  Pronssia | Doha 2014 | 200 m rintauinti |  |
| EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  | EM-kilpailut (pitkä rata)  |  |
|  Hopeaa | Glasgow 2018 | 4×100 m sekauintiviesti |  |
|  Hopeaa | Budapest 2020 | 4×100 m sekauintiviesti |  |
| EM-kilpailut (lyhyt rata)  | EM-kilpailut (lyhyt rata)  | EM-kilpailut (lyhyt rata)  |  |
|  Kultaa | Kööpenhamina 2017 | 200 m rintauinti |  |
|  Kultaa | Kööpenhamina 2017 | 4×50 m sekauintiviesti |  |
|  Hopeaa | Kööpenhamina 2017 | 50 m rintauinti |  |
|  Pronssia | Kööpenhamina 2017 | 100 m rintauinti |  |
Kirill Gennadjevitš Prigoda (ven. Кирилл Геннадьевич Пригода, s. 29. joulukuuta 1995 Pietari) on venäläinen uimari, maailman- ja euroopanmestari, joka on erikoistunut rintauintiin.
Elämä ja urheilu-ura

Prigoda on pitänyt hallussaan miesten lyhyen radan maailmanennätystä 200 metrin rintauinnissa joulukuusta 2018 lähtien. Hän on saavuttanut urallaan Venäjän edustajana pitkän radan MM-kilpailuista kolme pronssimitalia ja lyhyen radan MM-kilpailuista seitsemän mitalia joista viisi kultaista. EM-kilpailuista Prigoda on saavuttanut pitkällä radalla kaksi hopeamitalia ja lyhyellä radalla neljä mitalia joista kaksi kultaista. Rio de Janeiron kesäolympialaisissa 2016 Prigoda sijoittui miesten 100 metrin rintauinnissa 20:nneksi. Tokion kesäolympialaisissa 2020 hän sijoittui miesten 200 metrin rintauinnissa yhdeksänneksi, 100 metrin rintauinnissa 11:nneksi ja 4×100 metrin sekajoukkueiden sekauintiviestissä seitsemänneksi.
Progoda kilpaili Neutraalien urheilijoiden joukkueessa Budapestin lyhyen radan MM-kilpailuissa 2024. Hän saavutti kolme viestikultaa sekä hopeaa kaikilla kolmella rintauintimatkalla.
Prigodan vanhemmat ovat menestyneitä uimareita: isä Gennadi Prigoda voitti urallaan muun muassa neljä olympiamitalia ja äiti Jelena Volkova maailmanmestaruuden.
Aiheesta muualla

Kirill Prigoda Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Robert Junnelius

Robert Junnelius 1890-luvulla
Robert Alexander Junnelius (12. joulukuuta 1843 Oulu – 24. joulukuuta 1900 Pori) oli suomalainen apteekkari ja valtiopäivämies.
Junneliuksen vanhemmat olivat kauppias Erik Junnelius ja Kristina Damlin. Junnelius kävi Oulussa yläalkeiskoulun ja tuli apteekkioppilaaksi Turkuun  1862, farmaseutiksi hän valmistui 1867 ja proviisoriksi 1872. Palveltuaan apteekeissa Mikkelissä ja Turussa Junnelius osti Porista apteekin 1876, jota hän piti vuoteen 1890. Hän oli Porissa myös Vaasan Osake-Pankin haarakonttorin johtaja 1891. Kunnallisneuvoksen arvon Junnelius sai 1892. Hän oli Porin kaupunginvaltuuston jäsen 1877–1890, toimien myös valtuuston puheenjohtajana. Junnelius oli porvarissäädyssä Porin edustaja valtiopäivillä 1885 ja 1891. Hänet valittiin tehtävään myös valtiopäiville 1894, mutta hän kieltäytyi siitä terveyteensä vedoten.
Carl Rudolf Christer Schulman

Carl Rudolf Christer Schulman (18. syyskuuta 1853 Hamina – 2. helmikuuta 1935 Nastola) oli suomalainen sotilas ja valtiopäivämies.
Schulmanin vanhemmat olivat kenraali Alexander Leonard Carl Schulman ja Pauline Glansenstjerna ja puoliso vuodesta 1897 Selma Karolina Rosina Margareta Borgström. Schulman tuli ylippilaaksi Helsingissä ja suoritti upseerintutkinnon Pietarissa 1876. Hän toimi Savonlinnan reservikomppanian päällikkönä vuodesta 1889 ja erosi armeijasta 1899 everstiluutnanttina.
Schulman oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1882, 1885, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906.
Christian Ruuttu

| Christian Ruuttu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. helmikuuta 1964 (ikä 60) Lappeenranta
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Krisu
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  91 kg
Seura
Seura:  Los Angeles Kings
Sarja:  NHL
Tehtävä:  Euroopan pelaajatarkkailun päällikkö
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1982–1999
Seurat:  Ässät (SML) HIFK (SML) Buffalo Sabres (NHL) Chicago Blackhawks (NHL) Vancouver Canucks (NHL) Västra Frölunda HC (SEL) Grasshopper Zürich (NLB) Espoo Blues	(SML)
NHL-varaus:  134. varaus, 1983 Buffalo Sabres
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tšekkoslovakia 1992 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Italia 1994 | jääkiekko |  |
| Alle 20-v. MM-kilpailut  | Alle 20-v. MM-kilpailut  | Alle 20-v. MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Ruotsi 1984 | jääkiekko |  |
Christian Ruuttu (s. 20. helmikuuta 1964 Lappeenranta) on entinen jääkiekkoilija ja Espoon Bluesin entinen toiminnanjohtaja.
Peliuransa jälkeen Ruuttu toimi kykyjenetsijänä Phoenix Coyotesin palveluksessa vuosina 2004–2011, minkä jälkeen hän siirtyi Los Angeles Kingsin organisaatioon. Ruuttu työskentelee Kingsin Euroopan scoutingin päällikkönä. Kun Kings voitti Stanley Cupin NHL-kauden 2011–2012 päätteeksi, myös Ruuttu sai Stanley Cup -sormuksen.
Pelaajana Christian Ruuttu tunnettiin hyvänä syöttelijänä, jolla oli oivallinen pelinäkemys. Taidollisen osaamisen lisäksi hänestä löytyi kaukalokamppailuja pelkäämätöntä taistelijaluonnetta.
Ruuttu valittiin vuonna 2003 Suomen jääkiekkoleijonaksi numero 134.
Seuraura > Juniorivuodet ja SM-liiga

Ruuttu muutti jo pikkupoikana isänsä työn perässä Poriin ja pelasi koko junioriuransa vaihto-oppilasvuotta lukuun ottamatta Porin Ässissä.
Ruutun ura alkoi Ässissä SM-liigassa 1982. Hänestä tuli Veli-Pekka Ketolan "manttellinperijä" joukkueen ykköskentällisen keskushyökkääjänä. Laitahyökkääjinään hänellä oli yleensä Arto Javanainen ja Kari Makkonen. Ässissä hän pelasi kaudet 1982–1985 ja teki 105 ottelussa 47 maalia.
Kauden 1985–1986 Ruuttu kiekkoili HIFK:ssa. Hänet valittiin tuona kautena SM-liigan All Stars -hyökkääjäksi, ja siirtyi seuraavaksi kaudeksi NHL:ään.
Seuraura > NHL

NHL-seura Buffalo Sabres varasi Ruutun seitsemännellä kierroksella numerolla 134 vuoden 1983 varaustilaisuudessa. Ruuttu pelasi Buffalossa kaudet 1986–1992.
Nuori suomalainen sai "myllyttäjänä" tunnetun kookkaan laitahyökkääjän Mike Folignon heti ketjukaverikseen, kun NHL-ura oli aluillaan Buffalo Sabresissa vuonna 1986. "Ryminäpelistä" tunnettu nuori joukkue koki valmentajavaihdoksia, mutta kasvoi kuitenkin nopeasti liigan häntäpään joukosta yhdeksi NHL:n kärkiryhmistä.
Kesällä 1992 Ruuttu myytiin Winnipeg Jetsin kautta Chicago Blackhawksiin, jossa hän pelasi kaudet 1992–1994. Buffalo vaihtoi Ruutun Winnipegin Stephane Beauregardiin 15. kesäkuuta. Winnipeg puolestaan vaihtoi Ruutun uudestaan Beauregardiin 10. elokuuta Chicagosta, joka oli vaihtanut Dominik Hašekin Beauregardiin ja varausoikeuteen kolme päivää aikaisemmin. Kauppojen lopputuloksena Chicago sai Ruutun ja neljännen kierroksen varausoikeuden, Buffalo Hašekin ja Winnipeg ei mitään. Ruuttu pelasi HIFK:ssa kaudella 1994–1995 NHL:n työsulun ajan. Ruutun NHL-ura päättyi kauteen 1994–1995 Vancouver Canucksissa, jonne hän siirtyi kesken kauden Chicago Blackhawksista. NHL:ssä hän pelasi yhteensä 621 ottelua, joissa teki 134 maalia ja antoi 298 syöttöä.
Seuraura > Ruotsi ja Sveitsi

NHL-uran jälkeen Ruuttu pelasi Ruotsin Elitserienin Västra Frölundassa joukkueensa kapteenina 1995–1996 (32 ottelua, 13 maalia ja 25 syöttöä) sekä Grasshoppersissa Sveitsin B-liigassa kaudella 1996–1997 (42 ottelua, 31 maalia ja 40 syöttöä).
Seuraura > Paluu Suomeen

Ruuttu palasi Suomeen kaudeksi 1997–1998, jolloin hän voitti Suomen mestaruuden HIFK:ssa.
Ruutun ura päättyi 1998–1999 kauteen Espoo Bluesissa, jossa hän teki 45 ottelussa tehot 11+28=39.
Maajoukkueura

Christian Ruutulla on tilillään kaikkiaan 136 A-maaottelua ja 20 nuorten maaottelua. Hän voitti Suomen jääkiekkomaajoukkueessa kaksi MM-hopeaa vuosina 1992 sekä 1994 ja yhden Kanada-cupin pronssin.
Muuta

Ruutun poika Alexander Ruuttu on myös jääkiekkoilija. Christianin isä Kalevi Ruuttu loi pitkän uran jääpalloerotuomarina, ja isoisä Lauri Ruuttu pelasi jääpalloa Viipurin Susissa ja Helsingin Jalkapalloklubissa.
Kyläsaari (Helsinki)

| Kyläsaari> Byholmen |
| --- | --- |
 Näkymä kohti Hermannin rantapuistoa Kyläsaaren jätteenpolttolaitoksen eli nykyisen kierrätyskeskuksen neljännestä kerroksesta.
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Keskinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  21 (osa-alue 213)
Pinta-ala:  0,30 km² 
Väkiluku:  417 (31.12.2020)
Väestötiheys:  1 390 as./km²
Osa-alueet:  on itse osa Hermannin kaupunginosaa
Postinumero(t):  00580
Lähialueet:  Arabianranta, Hermanninmäki, Hermanninranta
Kyläsaari on Hermannin kaupungin­osaan kuuluva osa-alue Helsingissä. Se on saanut nimensä saman­nimisestä saaresta, joka sijaitsi samalla alueella Vanhan­kaupungin­lahden rannalla. Kyläsaaren pohjoispuolella sijaitsee Arabianranta ja eteläpuolella Hermanninranta. Pääkatu Hermannin rantatie erottaa Kyläsaaren Hermanninmäestä.
Kyläsaari on aina ollut pääasiassa teollisuusaluetta. 2010-luvulla osa-alueen pohjoisosaan lähelle Arabianrantaa rakennettiin kuitenkin uusia asuintaloja, ja vuonna 2019 Kyläsaaren väkiluku oli noin 450. Teollisuus poistuu alueelta 2020-luvun lopussa, ja noin 5 000 asukkaan asuinalueeksi Kyläsaari rakentuu vuosina 2029–2036.
Kyläsaari on Helsingin ruotsinkielisin osa-alue ja lisäksi kaupungin ainoa osa-alue, jossa enemmistö väestöstä puhuu äidinkielenään ruotsia. Väestöstä noin 80 % puhuu ruotsia. Tämä johtuu todennäköisesti osa-alueen ruotsinkielisestä Ammattikorkeakoulu Arcadasta.
Historia > Nimen alkuperä

Saaren nimi Byholmen oli käytössä jo 1600-luvulla. P. Klerckin kartassa vuodelta 1776 saaren nimi on Kråkholmen (Varissaari). Kuninkaallisessa merikartastossa 1791–1796 nimi on muodossa Krok-Holmen (Koukkusaari). P. S. von Schrarenbergin Helsingin ja Sipoon kartassa vuodelta 1835 saaren nimi on Stenholmen (Kivisaari). Sitä kutsuttiin 1800-luvulla myös Hemholmeniksi (suom. Kotisaari), mutta vuosisadan lopulla nimeksi vakiintui jälleen Byholmen. Suomenkielinen nimi Kyläsaari vahvistettiin vuonna 1909. Läheisessä Toukolan kaupunginosassa on Kotisaarenkatu, jossa sijainnut Kotisaaren leipomo, entinen Maanviljelijöiden maitokeskus, on saanut nimensä tästä paikannimestä.
Historia > 1900-luku

Kyläsaari oli aikanaan kallioinen ja puuston peittämä saari Vanhankaupunginlahdella. Alkuperäinen mantereen rantaviiva kulki likipitäen Hermannin rantatien kohdalla. Saari sijaitsi työväen asuttamien kaupunginosien lähellä, ja sitä käytettiin virkistysalueena uima- ja venerantoineen. Saareen rakennettiin puusilta, ja siellä järjestettiin retkiä ja juhlia. 1910-luvulla saareen perustettiin uimalaitos. Kyläsaaren ja sen eteläpuolella sijainneen Verkkosaaren välissä oli talvisin luistinrata.
Vuonna 1932 Kyläsaareen valmistui jätevedenpuhdistamo, ja 1940-luvulla saari liitettiin mantereeseen. 1960-luvun alussa alueelle rakennettiin Kyläsaaren jätteenpolttolaitos, joka kuitenkin lakkautettiin vuonna 1983 lähiympäristön asukkaiden vaatimuksesta ympäristöhaittojen vuoksi. Pääkaupunkiseudun Kierrätyskeskus aloitti toimintansa jätteenpolttolaitoksen rakennuksessa vuonna 1990.
Elokuvissa ja kirjoissa

Kyläsaaren ranta-alueella on osittain kuvattu Aki Kaurismäen elokuva Mies vailla menneisyyttä. Elokuvassa satamakonteista on rakennettu slummin tapainen kylä, jossa satamavartija tekee bisnestä vuokraamalla tyhjiä satamakontteja asunnoiksi. Kyläsaari esiintyy myös Joel Lehtosen romaanissa Rakastunut rampa, vuodelta 1922. Siinä kuvataan juhannuksen viettoa luonnonkauniissa Kyläsaaressa.
Karl Max Werner Schulman

Karl Max Werner (Verner) Schulman (2. tammikuuta 1869 Hauho – 1. syyskuuta 1901) oli suomalainen virka- ja valtiopäivämies.
Schulmanin vanhemmat olivat majuri Karl Leonard Schulman ja Lovisa Heliodora Forsman. Hämeenlinnan lyseosta ylioppilaaksi tullut Schulman suoritti kameraalitutkinnon 1890 ja toimi revisiokonttorin toisena reviisorina vuodesta 1897 ja vuoden 1900 lopusta lääkintöhallituksen v.t. reviisorina, oltuaan sitä ennen senaatin ylimääräinen kopisti. Hän hukkui purjehdusretkellä Pellingin ulkopuolella kahden muun henkilön kanssa, yksi pelastui.
Schulman oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä  1897, 1899 ja 1900.
Schulmanin veljiä olivat yliopettaja Otto Karl Hjalmar Schulman (k. 1934) ja arkkitehti Allan Schulman (k. 1937).
Eino Hietanen

Eino Kalervo Hietanen (25. tammikuuta 1910 Uusikirkko – 14. elokuuta 1969) oli suomalainen insinööri, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Hietasen vanhemmat olivat kauppias, talousneuvos Juho Hietanen ja Sanni Siilin ja puoliso vuodesta 1936 sairaanhoitaja Terttu Marjatta Viljanen. Hietanen tuli ylioppilaaksi Helsingin maanviljelyslyseosta 1931, opiskeli matematiikkaa Helsingin yliopistossa 1932–1933 ja valmistui insinööriksi Tampereen teknillisestä opistosta 1936. Hän oli Oy Sähkökonttorin myynti-insinööri 1936–1938, Sähkö Oy AEG:n myyjä ja myyntipäällikkö 1938–1945, Sähkömies Oy:n perustaja, toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1945 ja Sähköliikkeiden Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1945 ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1950. Hietanen oli myös Suomen AEG Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1956, AFA Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1959, Akku Oy:n toimitusjohtaja vuodesta 1950 ja Kaapeliteollisuus Oy:n toimitusjohtaja ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1961. Hänellä oli lisäksi sähköalan ja muita luottamustehtäviä. Sotilasarvoltaan Hietanen oli reservin kapteeniluutnantti (1944). Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen 1967.
Käymäläseura Huussi

Käymäläseura Huussi ry (engl. Global Dry Toilet Association of Finland) oli vuonna 2002 perustettu suomalainen yhdistys, jonka tavoitteena oli "jakaa tietoa ekologisesta sanitaatiosta ja edistää kuivakäymälöiden käyttöä". Yhdistys teki muun muassa kehitysyhteistyötä ja pyrki edistämään kuivakäymälöiden vientiä.
Yhdistyksen mukaan kuivakäymälöiden etu on muun muassa se, että maapallon vesivarojen ennustetaan muuttuvan niukoiksi, jolloin wc:n eli vesivessan sijasta käytettävät kuivakäymälät säästävät vettä.
Yhdistys järjesti Suomessa kansainvälisiä kuivakäymäläalan konferensseja kolmen vuoden välein. Ensimmäinen konferenssi järjestettiin vuonna 2003 Tampereella. Vuonna 2018 järjestettiin järjestyksessään kuudes konferenssi.
Käymäläseura Huussi ry ajautui konkurssiin vuonna 2024. Konkurssin taustalla oli vuonna 2023 paljastunut kehitys­yhteistyö­hankerahojen epäilty väärinkäyttö. Poliisi aloitti väärinkäytöstä tutkinnan, josta epäiltiin yhdistyksen työntekijää.
Vuoden Huussiteko

Seura jakoi vuosittain palkinnon nimeltään Vuoden Huussiteko. Palkinnonsaajalle annettiin Kultainen Talikko saavutuksistaan.
Palkinnon saajina on ollut esimerkiksi akateemisia tutkijoita. Vuonna 2010 palkinnon sai professori Tuula Tuhkanen Tampereen teknilliseltä yliopistolta. Vuonna 2011 palkinnon sai maatalous- ja metsätieteiden tohtori Helvi Heinonen-Tanski ja Suomen ympäristökeskuksen johtava asiantuntija diplomi-insinööri Erkki Santala. Vuoden 2012 palkinnon sai Raini Kiukas, joka on yksi Käymäläseuran perustajajäsenistä ja kuivakäymälöitä myyvän DT-keskuksen omistaja. 2013 Vuoden huussiteosta palkinto myönnettiin ympäristöjärjestö Dodo ry:n kaupunkiviljelypuutarha Kääntöpöydälle.
Aiheesta muualla

Käymäläseura Huussin kotisivut[vanhentunut linkki]
Francis Lorenzo

| Francis Lorenzo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Francisco Lorenzo Torres
Syntynyt: 24. syyskuuta 1960 (ikä 64)  Pontevedra, Espanja
Aiheesta muualla
IMDb
Francisco Lorenzo Torres on espanjalainen näyttelijä, joka syntyi Pontevedrassa 24. syyskuuta 1960. Hän on psykogian maisteri. Näyttelijä uransa hän aloitti tekemällä teatteria ja myöhemmin siirtyi myös televisioon ja elokuviin. Tällä hetkellä hän esittää komisaaria televisiosarjassa  Águila Roja. Hänen veljensä on tuottaja José Manuel Lorenzo.
Liitteet

Francis Lorenzo Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tietoa Lorenzosta Espanjan television sivuilta.
Panamanviirumuuranen

| Panamanviirumuuranen |
| --- | --- |
 Panamanviirumuuraskoiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Puumuurat Thamnophilidae
Suku::  Muuraset Myrmotherula
Laji::  pacifica
Kaksiosainen nimi
 Myrmotherula pacifica  Hellmayr, 1911 
Katso myös
   Panamanviirumuuranen Wikispeciesissä   Panamanviirumuuranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Panamanviirumuuranen (Myrmotherula pacifica) on puumuurien heimoon kuuluva varpuslintu.
Panamanviirumuurasnaaras.
Panamanviirumuurasta tavataan Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Panamassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 824 000 km2. Lajia on kuvattu melko yleiseksi ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Panamanviirumuuranen (Myrmotherula pacifica)
iNaturalist: Panamanviirumuuranen (Myrmotherula pacifica)
ITIS: Myrmotherula pacifica (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Myrmotherula pacifica, Pacific antwren (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Myrmotherula pacifica (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1270996  Wikispecies: Myrmotherula pacifica  Avibase: 9E1460BD88280DBA  BirdLife: 22729067  BOLD: 97979  BOW: pacant  CoL: 45CZT  eBird: pacant  GBIF: 2490172  iNaturalist: 62540  ITIS: 726103  IUCN: 22729067  NCBI: 722577  Neotropical: pacant  Observation.org: 157305  Open Tree of Life: 893949  Xeno-canto: Myrmotherula-pacifica
Liisa Karhilo

Liisa Kyllikki Karhilo (o.s. Karttunen; 9. syyskuuta 1930 Pori – 4. toukokuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen pianisti ja pianopedagogi.
Karhilo oli Martti Paavolan oppilaana Sibelius-Akatemiassa, josta hän sai diplominsa vuonna 1953. Lisäksi hän suoritti opintoja Wienissä Bruno Seidlhoferin, Rio de Janeirossa Hans Grafin, Moskovassa Jakov Zakin ja New Yorkissa Louis Persingerin oppilaana. Pari vuotta Karhilo vietti ranskalaisen Nadia Boulangerin opissa. Vuonna 1975 hän suoritti musiikkipedagogiikassa maisterin tutkinnon Columbian yliopistossa. Kamarimusiikin opetusta hän sai Juilliard Schoolissa.
Karhilo piti ensimmäisen pianoresitaalinsa Helsingissä vuonna 1954. Hän esiintyi myös muun muassa Filippiineillä, Yhdysvalloissa, Rio de Janeirossa, Milanossa, Firenzessä ja monien eurooppalaisten radioasemien lähetyksissä. Hän teki esiintymisiä myös orkesterin solistina. Karhilo esitti ja levytti usein uusia suomalaisia sävellyksiä. Hän oli naimisissa suurlähettiläs, alivaltiosihteeri Aarno Karhilon kanssa ja asui yli kolmen vuosikymmenen ajan monissa maissa eri puolilla maailmaa.
Karhilo opetti pianonsoittoa ja pianopedagogiikkaa Sibelius-Akatemiassa. Hän pääsi vuonna 1990 Länsi-Helsingin musiikkiopiston lehtoriksi. Hän myös julkaisi opetusteoksia pianolle. Karhilo äänitti musiikkia Finnlevylle, ja Yhdysvalloissa hänen levytyksiään kustansi Musical Heritage Society. Hän kuoli 67-vuotiaana lyhyehköstä sairaudesta kärsittyään.