stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Augusto Pinochet
Vallankaappaus

Elokuun 22. päivä Chilen parlamentin alahuone kokoontui ja hyväksyi päätöslauselman, jossa kehotti tarvittaessa asevoimia poistamaan Allenden virastaan. Allendea parlamentti ei kuitenkaan voinut erottaa ilman tarpeellista enemmistöä senaatissa. Seuraavana päivänä Allende nimitti ystävänsä Pinochetin armeijan komentajaksi.
Kolme viikkoa parlamentin päätöslauselmasta 11. syyskuuta 1973 asevoimat syrjäyttivät Allenden. Maahan perustettiin sotilasjuntta, jossa Pinochet edusti armeijaa, amiraali José Toribio Merino laivastoa, kenraali Gustavo Leigh ilmavoimia ja kenraali César Mendoza karabinieerejä eli sotilaspoliisia. Juntta jätti Allendelle uhkavaatimuksen erota. Kun hän kieltäytyi, kapinalliset pommittivat presidentinpalatsiin linnoittautunutta Allendea ja hänen liittolaisiaan. Allende kuoli hyökkäyksessä, aiempien väitteiden mukaan hän teki itsemurhaan, mutta oikeuslääkärien maailmankonferenssi Soulissa 2014 päätyi johtopäätökseen, että itsemurha oli poissuljettu ajatus, mutta kuolema lavastettiin itsemurhaksi. Kaappauksessa kuoli myös yksi journalisti, viisi sotilasta ja loukkaantui kaksi. Kaappauksessa kuoli juntan mukaan alle sata ihmistä.
Kaapattuaan vallan sotilasjuntta julkaisi perustuslain pöytäkirjan. Pöytäkirja määritti maahan diktatorisen sotilaiden muodostaman junttahallituksen. Sotilasjuntta mitätöi välittömästi voimassa olleen demokratiaan pohjautuneen perustuslain, lopetti parlamentaariset hallintoelimet kuten kongressin, kielsi kaiken poliittisen aktivismin ja erikseen vasemmistopuolueet jotka olivat perustaneet Allenden yhtenäiskoalition. Lehdistönvapautta rajoitettiin.
Pian juntan päästyä valtaan Pinochet hankkiutui maan johtoon aluksi juntan puheenjohtajana ja 27. heinäkuuta 1974 presidentiksi julistettuna. Kenraali Leigh vastusti Pinochetia, jolloin hänet pantiin eläkkeelle ja ilmavoimia tuli edustamaan kenraali Fernando Matthei.
Muistelmissaan Pinochet sanoo olleensa vallankaappauksen kärkihahmo ja käyttäneensä asemaansa armeijan komentajana suunnitelmansa edistämiseen. Viime vuosina ajan muut korkeat sotilasvirkamiehet ovat sanoneet, että Pinochet oli alun perin varsin varovainen ja liittyi kaappaukseen vastentahtoisesti muutamaa päivää ennen suunnitelman toteuttamista.
Myöhemmät vuodet

Vuonna 1998 Pinochet matkusti Britanniaan hoitoon. Hänen ollessaan siellä espanjalainen tuomari Baltasar Garzón antoi hänestä kansainvälisen pidätysmääräyksen, ja hänet asetettiin kotiarestiin. Syytteisiin kuului 94 kidutustapausta. Chilen hallitus vastusti pidätystä ja luovutusta Espanjaan. Britannian ylähuone kävi 16 kuukauden mittaisen lakiteknisen väittelyn, kun Pinochet väitti olevansa syytesuojassa vieraana valtionpäämiehenä. Lontoosta käsin Pinochet antoi julkisen lausunnon.
Margaret Thatcher ja George H. W. Bush vetosivat Britannian hallitukseen, että se sallisi Pinochetin paluun kotimaahan. Myös paavi Johannes Paavali II:n väitettiin näin tehneen, mutta lausunto ei ollut paavin. Konservatiivipuolueen Thatcher nimitti Pinochetia yhdeksi Britannian parhaista ystävistä ja poliittiseksi liittolaiseksi ensimmäisessä puolueessaan pitämässään puheessa yhdeksään vuoteen. Lääketieteellisten tutkimusten jälkeen sisäministeri työväenpuolueen Jack Straw päätti, ettei Pinochetia voi terveyssyistä luovuttaa, ja Pinochet palasi 2. maaliskuuta 2000 Chileen. Amnesty International ja The Medical Foundation for the Care of Victims of Torture arvostelivat päätöstä jättää Pinochet luovuttamatta. Toisaalta jo Pinochetin kotiarestia ja ylähuoneen päätöstä marraskuussa 1999 siitä, ettei hän entisenä valtionpäämiehenä ollut syytteiltä suojassa, pidettiin Nürnbergin oikeudenkäynteihin verrattavana edistysaskeleena.
8. elokuuta 2000 Chilen korkein oikeus teki äänin 14–6 päätöksen poistaa Pinochetilta syytesuoja. Hän erosi senaattorin tehtävistä, kun sama korkein oikeus havaitsi heinäkuussa 2002 ettei häntä voi terveydentilansa vuoksi haastaa oikeudenkäyntiin ihmisoikeusrikkomuksista. Korkein oikeus kuitenkin katsoi 24. toukokuuta 2004 hänet kykeneväksi oikeudenkäyntiin, ja syytteet luettiin joulukuussa. Myöhemmin on tullut ilmi uusia tapauksia: vuonna 2004 todettiin Pinochetilla olevan salaisilla tileillä 27 miljoonan dollarin varat. Rahat Pinochet oli hankkinut presidenttikautensa jälkeen osin armeijan komentajana kavaltamalla rahaa aseostoista, osin kokaiinikaupalla Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. Marraskuussa 2006 Pinochet asetettiin kotiarestiin syytettynä kahden Allenden henkivartijan sieppauksesta 1973. Syytesuoja täytyy purkaa oikeuden päätöksellä erikseen jokaista syytettä varten ennen syytteiden nostamista.
91-vuotissyntymäpäivänään 2006 Pinochet otti poliittisen vastuun valtakaudellaan tehdyistä teoista, mutta katsoi toimineensa Chilen hyväksi ja pyrkineensä estämään sen hajoamisen. Osa chileläisistä katsoo Pinochetin pelastaneen vallankaappauksellaan maan kommunismilta.
Kuolema

3. joulukuuta 2006 Pinochet sai sydäninfarktin ja hänelle tehtiin sotilassairaalassa kaksi leikkausta sydämen verenkierron parantamiseksi. Pinochet kuoli 91-vuotiaana viikkoa myöhemmin 10. joulukuuta 2006 Santiagon sotilassairaalassa Chilessä, jossa hän oli hoidettavana leikkauksen jälkeen. Vielä edellisenä päivänä hänen ilmoitettiin olevan toipumassa leikkauksesta.
Presidentti Michelle Bachelet, jonka isä Alberto Bachelet kuoli vankilassa ja joka itsekin joutui kidutettavaksi, ei myöntänyt Pinochetille valtiopäämiehen valtiollisia hautajaisia eikä hänen vuokseen julistettu kansallista suruaikaa. Pinochet haudattiin kuitenkin sotilashautajaisin. Presidentti Bachelet ilmoitti, ettei aio osallistua Pinochetin hautajaisiin. Yli 60 000 ihmistä kävi hyvästelemässä Pinochetin sotilasakatemiassa, missä hänen arkkunsa oli näytteillä. Pinochetin ruumis tuhkattiin perheen toiveesta vandalismin pelossa. 
Pian Pinochetin kuoleman jälkeen Santiagon kaduille Plaza Italiaan kerääntyi tuhansia diktaattorin vastustajia juhlimaan. Alati kasvanut, rauhallisesti juhlinut kansa marssi Santiagon pääkatua Alamedaa (oikealta nimeltään Avenida Libertador Bernardo O´Higgins) pitkin aina presidentinpalatsin Monedan taakse, jossa mellakkapoliisi pyrki hajottamaan ihmisjoukon vesitykein ja kyynelkaasulla. Tämä toimenpide johti pian mellakoihin ja kasvavaan sekasortoon, jotka jatkuivat pitkalle yöhön.
24. joulukuuta chileläiset El Mercurio ja La Tercera julkaisivat Pinochetin poliittisen testamentin Mensaje a mis compatriotas.
Pinochetin valtakauden uhrit

Vuonna 2011 julkaistiin viimeisimmät luvut Pinochetin kaudella kidutetuista ja surmatuista. Raportin mukaan 40 018 ihmistä pidettiin poliittisina vankeina ja kidutettiin. Virallisten lukujen mukaan surmatuksi tai kadonneeksi listattiin 3065 ihmistä. Selviytyneille maksetaan korvauksena heidän elämänsä loppuun 260 dollaria kuukaudessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Augusto Pinochet 1915 – 2006 Yle Uutiset. 10.12.2006. Viitattu 15.8.2020.
Aunila, Seija: Pinochet luopui vallasta 1998 Yle Elävä Arkisto. 5.12.2006. Viitattu 15.8.2020.
Obituary: Augusto Pinochet BBC News. 10.12.2006. Viitattu 15.8.2020. (englanniksi)
Condor legacy haunts South America BBC News. 8.6.2005. Viitattu 15.8.2020. (englanniksi)
Pinochet's fraud immunity lifted BBC News. 19.8.2006. Viitattu 15.8.2020. (englanniksi)
Q&A: Pinochet and justice BBC News. 10.12.2006. Viitattu 15.8.2020. (englanniksi)
General Pinochet's dance with justice BBC News. 8.9.2006. Viitattu 15.8.2020. (englanniksi)
Coad, Malcom: Augusto Pinochet Obituary The Guardian. 11.12.2006. Viitattu 15.8.2020. (englanniksi)
Franklin, Jonathan: Pinochet 'sold cocaine to Europe and US' The Guardian. 11.6.2006. Viitattu 15.8.2020. (englanniksi)
Franklin, Jonathan: The Pinochet files The Guardian. 10.9.2003. Viitattu 15.8.2020. (englanniksi)
Epstein, Jack: Augusto Pinochet / Chilean leader's regime left thousands of 'disappeared' SF Gate. 10, 2006. Viitattu 15.8.2020. (englanniksi)
| n k  Chilen presidentit |
| --- | --- | --- |
|  Blanco Encalada  Freire  Pinto Díaz  Prieto  Bulnes  Montt Torres  Pérez  Errázuriz Zañartu  Pinto Garmendia  Santa María  Balmaceda  Montt Álvarez  Errázuriz Echaurren  Riesco  Montt Montt  Barros Luco  Sanfuentes  Alessandri Palma  Figueroa  Ibáñez del Campo  Montero  Aguirre Cerda  Ríos  González Videla  Alessandri Rodríguez  Frei Montalva  Allende  Pinochet  Aylwin  Frei Ruiz-Tagle  Lagos  Bachelet  Piñera  Bachelet  Piñera  Boric  |  Blanco Encalada  Freire  Pinto Díaz  Prieto  Bulnes  Montt Torres  Pérez  Errázuriz Zañartu  Pinto Garmendia  Santa María  Balmaceda  Montt Álvarez  Errázuriz Echaurren  Riesco  Montt Montt  Barros Luco  Sanfuentes  Alessandri Palma  Figueroa  Ibáñez del Campo  Montero  Aguirre Cerda  Ríos  González Videla  Alessandri Rodríguez  Frei Montalva  Allende  Pinochet  Aylwin  Frei Ruiz-Tagle  Lagos  Bachelet  Piñera  Bachelet  Piñera  Boric  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Yle 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Presidentinpalatsi La Moneda tulitusten aikana 11. syyskuuta.
Kaikkia vangittuja ei saatu mahtumaan vankiloihin, joten 40 000:tta pidettiin Estadio Nacionalilla. Vankeja kidutettiin velodromilla. Stadion julistettiin 2003 kansalliseksi muistomerkiksi.
Pinochet sotilasparaatissa vuonna 1982.
Pinochet vuonna 1995.
Pinochetin hautajaiset.
Pinochetin arkku.
Eugen Schmidt

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Eugen Schmidt vuonna 1896. |  Eugen Schmidt vuonna 1896. |  Eugen Schmidt vuonna 1896. |  |
Maa:   Tanska
Miesten köydenveto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Pariisi 1900 | köydenveto |  |
Eugen Stahl Schmidt (17. helmikuuta 1862 Kööpenhamina – 7. lokakuuta 1931 Aalborg) oli tanskalainen urheilija ja urheiluvaikuttaja. Hän voitti köydenvedon olympiakultaa vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa tanskalaisten ja ruotsalaisten muodostaman joukkueen jäsenenä. Lisäksi hän kilpaili vuoden 1896 kesäolympialaisissa Ateenassa yleisurheilussa (100 metrin juoksu) ja ammunnassa (200 metrin sotilaskivääri).
Tanskassa Schmidt vaikutti laajalti urheilun saralla. Hän oli mukana perustamassa useita urheiluseuroja ja urheilujärjestöjä, muun muassa Tanskan urheiluliittoa. Lisäksi hän julkaisi urheiluaiheista kirjallisuutta ja kirjoitti lehtiin.
Cadillac

| Cadillac Motor Car Division |
| --- | --- |

Perustettu:  1902
Avainhenkilöt:  Steve Carlisle
Kotipaikka:  Detroit, Michigan, Yhdysvallat
Toimiala:  autoteollisuus
Tuotteet:  henkilöautot
Omistaja:  General Motors
Kotisivu:  www.cadillac.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Cadillac Motor Car Division on yhdysvaltalainen luksusautomerkki, joka on osa General Motorsia. Sen päämarkkina-alue on Yhdysvallat, Kanada ja Kiina.
Historia > 1900–1940-luvut

Cadillac Motor Car Division aloitti autojen valmistuksen vuonna 1902, jolloin yritys perustettiin Henry Fordin toisen epäonnistuneen yrityksen jäljiltä. (Ford onnistui vasta kolmannella kerralla, jolloin hän perusti Ford Motor Companyn). Cadillacin takana oli Henry Martyn Leland (1843–1932), jonka omistama moottori- ja vaihteistotehdas oli toimittanut tuotteitaan muun muassa Oldsmobilelle. Kun Oldsdmobile ei halunnut ostaa Lelandin uutta moottoriratkaisua, tämä tarjosi sitä Henry Ford Companylle mutta ehdotti samalla kokonaan uuden yhtiön perustamista uudella moottorilla varustetulle autolle. Ehdotus otettiin vastaan lyhyellä miettimisajalla.
Tuotannon alkaessa Fordin viimeisin alusta yhdistettiin Lelandin yksisylinteriseen moottoriin. Uuden auton nimeksi tuli Cadillac, joka nimettiin Detroitin perustajan ranskalaisen tutkimusmatkailija Antoine de la Mothe Cadillacin mukaan. Cadillacin klassinen tunnus on muokattu de la Mothe Cadillac -suvun nelikenttäisestä vaakunasta. Sen ensimmäisessä ja neljännessä kentässä esiintyvät linnut ovat rastaita, ja toinen ja kolmas kenttä kuvaavat suvun laajoja viljelysmaita.
Leland esitteli ensimmäisen Cadillacin New Yorkin Auto Show’ssa, seuraavana vuonna. Sen yksisylinterinen moottori kehitti kymmenen hevosvoimaa, ja auton hinta oli 750 dollaria.
Ensimmäisen vuoden aikana Cadillacin tuotantolinjoilla valmistettiin lähes 2500 autoa, joka oli tuolla aikakaudella hyvä saavutus. Leland otti täyden johtajuuden Cadillacin johdossa, ja lujitti merkin mainetta amerikkalaisten laatuautojen joukossa. Kesällä 1909 uudelleen muotoutunut General Motors osti Cadillac Automobile Companyn 4,5 miljoonalla dollarilla. Autoalan johjtava pioneeri ja GM:n uudelleenorganisoija William C. Durant oli jo aiemmin ostanut Buickin ja Oldsmobilen, ja taivutti Lelandin myymään Cadillacin. Leland itse sai jäädä GM.n hallintoon, ja hänelle jäi vastuu tuotannosta.
Ensimmäinen V8-moottori asennettiin Cadillaceihin vuonna 1915. Toisen maailmansodan jälkeen Cadillac säilytti paikkansa amerikkalaisten loistoautojen kärjessä. Vaikka mallit olivat vuodelta 1942, Cadillac kilpaili menestyksekkäästi myyntilistoilla luksusautoja valmistavan Packardin kanssa Vuonna 1948 Cadillacin takalokasuojiin muotoiltiin evät, jotka olivat aluksi vain Cadillacin tuntomerkkinä mutta saivat myöhemmin aikaan ympäri maailmaa levinneen siipivillityksen. Silloinen media kutsui eviä "sivuperäsimiksi" sodanaikuisen hävittäjälentokoneen Lockheed P-38 Lightningin inspiroimana. Ostajat mieltyivät Cadillacin innovaatiseen muotoiluun ja vuonna 1950 merkin vuosimyynti ylitti 100 000 autoa.
Historia > 1950-luku

1950-luvun alussa Cadillacin suosio vahvistui entisestään ja muut luksusmerkit Packard, Lincoln ja Chrysler Imperial eivät edes yhdessä yltäneet lähellekään Cadillacien vuosittaisia myyntituloksia. Vuonna 1952 Korean sota pudotti amerikkalaisautojen valmistusmääriä, ja osa Cadillacin tuotantolinjoista valmisti M41 Walker Bulldog-panssarivaunuja. Myyntimäärien notkahdus oli kuitenkin hyvin pieni, ja lisäksi Cadillac lisäsi mallistoaan kahdella uutuudella. Vuonna 1952 esiteltiin 75-sarja, joka tarjosi myös 7-paikkaisen Limousine-korimallin. Vuotta myöhemmin Cadillac toi mallistonsa huipulle Eldoradon, joka kaikkinaisella hienostuneisuudellaan ja tyylikkyydellään lisäsi entisestään merkin arvostusta.
Vaikka Cadillac kasvatti myyntiään tasaiseen tahtiin, siihen kohdistui myös kritiikkiä. Vuonna 1957 malliston kalliimpaan Eldoradoon lisävarusteena saatava ilmajousitus ei vastannut odotuksia. Järjestelmä oli vuotoaltis ja asiakkaat halusivat mieluummin perinteisen jousituksen. Vuonna 1959 Cadillacit uusiutuivat lähes täysin ja tästä mallivuodesta tuli merkin tunnetuin. Pitkät ja nousevat "peräsiivet" tekivät 6 metriä pitkästä autosta koko 1950-luvun amerikkalaisuuden symbolin. Vuoden 1959 Cadillaceja myytiin 142 272 kappaletta.
Historia > 1960–1970-luvut

1960-luvulla amerikkalaisen autoteollisuuden siipivillitys alkoi hiipua ja vuosikymmenen puolessa välissä se oli ohi. Cadillac teki alkuvuosien aikana melko maltillisia uudistuksia, joihin sisältyivät jäähdytysritilän ja peräsiipien vuosittaiset muodonmuutokset. Vuonna 1961 Cadillac luopui paljon kritiikkiä saaneestaan ilmajousituksestaan ja vuonna 1953 tulleesta panoraamatuulilasistaan. Myös kromilistojen osuutta vähennettiin ja Cadillacien korit muuttuivat suoraviivaisempaan suuntaan. Merkin myynti säilyi hyvänä ja hintojen nousun olessa maltillista Cadillac tarjosi hyvän vastineen rahalle. Esimerkiksi vuonna 1965 rekisteröitiin lähes 200 000 Cadillacia.
Vuonna 1967 Cadillacin Eldorado-malli siirtyi etuvetoon, vuotta aiemmin esitellyn Oldsmobile Toronadon inspiroimana.
Vuonna 1972 Cadillac valmisti 267 000 autoa ja juhli samalla merkin 70-vuotista taivalta. Eräs tämän tuotantovuoden autoista - Cadillac Fleetwood Eldorado Coupe lahjoitettiin Neuvostoliiton presidentti Leonid Brezhneville Yhdysvaltain presidentti Richard Nixonin toivomuksesta. Vaikka Cadillac luopui osasta innovaatioitaan ja muuttui konservatiivisempaan suuntaan sen myynti nousi seuraavan vuoden aikana 300 000:n autoon. Cadillacien kehittynyt teknologia tavoitti ostajat myös vuonna 1975 ja General Motorsin lisääntyvät turvavarusteet kuten teräsvyörenkaat ja turvatyyny oli saatavilla Cadillacin huippumalleihin.
Saman vuoden puolivälissä Cadillac lanseerasi uuden Seville-mallin, joka oli ensimmäinen eurooppalaisen mittapuun mukaan tehty Cadillac. Se oli yli puoli metriä muita Cadillaceja lyhyempi ja sen 12 000:n dollarin perushintaan sisältyi lähes täydellinen vakiovarustus. Seville saavutti välittömästi suuren suosion ja sitä myytiin puolen vuoden aikana 16 355 kappaletta.
1970-luvun jälkipuolen energiakriisi jätti pysyvät jälkensä myös Cadillaciin. Vuonna 1977 merkki pienensi malliensa ulkomittoja huomattavasti ja autot kevenivät lähes 500 kilogrammaa. Samalla myös voimakkaiden V8-moottorien aika oli ohi. 5 700 cm³ - 7 000 cm³ moottorien tehot laskivat 180 - 215 hevosvoiman välille. Vuonna 1978 Cadillaciin oli saatavana ensimmäinen ajotietokone ja Oldsmobilen valmistama dieselmoottori.
Historia > 1980-luvusta eteenpäin

1980-luvun kiristyvien automarkkinoiden paineessa Cadillac ei kilpaillut pelkillä henkilöautoillaan vaan kasvatti tarjontaansa lanseeraamalla vuonna 1986 kaksipaikkaisen Allanté-mallin, jota valmistettiin vuoteen 1993. Vuonna 1999 Cadillac esitteli mallistonsa yläpäähän Cadillac Escaladen, joka oli merkin uusi aluevaltaus maasturien kategoriassa. Vuonna 2006 GM toi markkinoille uuden Cadillac BLSn, joka pohjautui teknisesti Saab 9-3:een. BLS valmistettiin Ruotsissa Saabin Trollhättanin tehtaalla koska Saab kuului General Motors –konserniin. BLS oli ulkomitoiltaan pienin Cadillac ja sitä oli saatavana sedanina ja farmarina. Auton menestys kuitenkin jäi vaatimattomaksi Euroopan markkinoilla ja sen valmistus Ruotsissa lopetettiin vuonna 2009.
Suomessa

Suomessa Cadillac on ollut huomattavasti kalliimpi kuin muut yhdysvaltalaiset autot. 1930-luvulla yhden Cadillacin hinnalla sai kaksi Buickia. Cadillaceja on ollut edustuskäytössä muun muassa valtioneuvostolla ja muutamilla suuryrityksillä, kuten Paraisten Kalkki Oy:llä ja Lapuan patruunatehdas Oy:llä. Suomeen on jälkikäteen tuotu vanhoja Cadillaceja muun muassa Ruotsista, jossa niitä on ollut esimerkiksi hovin käytössä.
Ensimmäisen kerran Cadillac hankittiin tasavallan presidentin virka-autoksi vuonna 1930 Lauri Kr. Relanderin kaudella. Toinen Cadillac tuli samaan käyttöön vuonna 1936 P. E. Svinhufvudin virkakaudella. Kumpaakin autoa käyttivät myös Kyösti Kallio, Risto Ryti ja Gustaf Mannerheim. Seuraavat kaksi Cadillacia ostettiin J. K. Paasikiven virkakaudella vuosina 1950 ja 1952. Urho Kekkosen pitkän kauden aikana presidentin virka-autoksi tuli kolme Cadillacia vuosina 1962, 1968 ja 1979. Toistaiseksi viimeinen presidentin virka-autoksi tullut Cadillac hankittiin Mauno Koiviston kaudella vuonna 1985.
Suomessa vanhojen Cadillac-autojen perinnettä tallentaa Cadillac Club of Finland.
Mallit > Nykyiset mallit

CT4
CT4-V
CT5
CT5-V
CT6
CT6-V
XT4
XT5
XT6
Escalade
Escalade ESV
Mallit > Tulevat mallit

Lyriq
Celestiq
Mallit > Entiset mallit

ATS
CTS
ELR
Calais
Catera
Cimarron
DeVille
DTS
Eldorado
Eldorado Brougham (1957-1958, 1959-1960)
Escalade EXT
Fleetwood
Northstar
Series 60
Series 61
Series 62
Series 65
Series 67
Series 70 (70 ja 75)
Series A
Series E
KM
Allanté
Seville
SRX
STS
V12 (myös: Series 80/85)
V16 (myös: Series 90, "Sixteen")
V63
XLR
Commercial Chassis (1931-1979)
Cadillac BLS
Cadillac BLS Wagon
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cadillac Wikimedia Commonsissa
Cadillac vendita automobile Turin University Study
The Cadillac Database (Arkistoitu – Internet Archive)
History and Picture Cadillac in Russian
Cadillac Tonneau 1903
Cadillac 1929
Cadillac 1959 - 1950-luvun amerikkalaisuuden symboli
Cadillac Eldorado vuodelta 1976.
Cadillac Escalade vuodelta 1999.
Mallivuoden 2021 Escalade.
Cadillac Lyriq.
Cadillac Eldorado.
Cadillac Seville.
The Talk

| The Talk |
| --- | --- |


Tyyli:  keskusteluohjelma
Kestoaika:  42 min
Luoja(t):  Sara Gilbert
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Verkko:   CBS
Esitetty:  18. lokakuuta 2010 –
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
The Talk on televisioyhtiö CBS:n esittämä yhdysvaltalainen keskusteluohjelma. Sitä on esitetty lokakuusta 2010 lähtien.
Ohjelman on luonut näyttelijä Sara Gilbert, joka oli myös yksi ohjelman keskustelijoista vuoden 2019 syksyyn asti. Hänen tilalleen tuli näyttelijä-laulaja Marie Osmond. Vuonna 2020 muut keskustelijat olivat televisiopersoona Sharon Osbourne, näyttelijä Sheryl Underwood, laulaja Eve sekä televisiopersoona ja näyttelijä Carrie Ann Inaba. Aiempia keskustelijoita ovat olleet muun muassa näyttelijät Leah Remini, Marissa Jaret Winokur, Aisha Tyler ja Holly Robinson Peete.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Mark Cerny

| Mark Cerny |
| --- | --- |
 Cerny vuonna 2018.
Henkilötiedot
Pelisuunnittelija
Tunnetuimmat työt:  Marble Madness PlayStation 4
Palkinnot
 IGDA Lifetime Achievement Award (2004)  AIAS Hall of Fame (2010) 
Mark Cerny on yhdysvaltalainen videopelien ja pelikonsolien kehittäjä ja suunnittelija. Hän aloitti vuonna 1982 Atarilla.
Ura

Atarilla Cerny suunnitteli ja ohjelmoi 1984 julkaistun pelin Marble Madness. Hän on työskennellyt muun muassa Segalle. Työskennellessään Segalle hän oppi japanin kielen, josta oli hyötyä PlayStationin kehityspaketin saamisessa Crystal Dynamicsille. Cernyn mukaan Shuhei Yoshida vaikutti siihen, että hän sai pääsyn PlayStationin kehityspakettiin vaikka se oli vastoin silloisia sääntöjä. Myöhemmin Yoshida oli vaikuttamassa, että Cerny otettiin mukaan PlayStation 4:n kehitykseen.
Vuonna 1994 Cerny nousi Universal Interactive Studiosin johtoon. Hän on ollut tuottamassa pelejä kuten Naughty Dogin Crash Bandicoot ja Insomniac Gamesin Spyro the Dragon. Vuonna 1998 hän perusti konsultaatioyrityksen Cerny Games.
Cerny on toiminut PlayStation 4 ja PlayStation 5 -konsolien pääsuunnittelijana.
Cernylle myönnettiin vuonna 2004 International Game Developers Associationin elämäntyöpalkinto ja hänet liitettiin Academy of Interactive Arts & Sciencesin Hall of Fameen vuonna 2010.
Aiheesta muualla

Profiili MobyGamesissä (englanniksi)
Mark Cerny Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Gazan kaista

Gazan kaista (arab. قطاع غزة‎, Qiṭāʿ Ġazza; hepr. ‏רצועת עזה‎, Retzu'at Aza) on 363 neliökilometrin kokoinen alue Egyptin ja Israelin rajalla Välimeren rannikolla. Se on ollut vuosina 1949–1956 Egyptin hallinnassa sekä vuosina 1956–1957 ja 1967–2005 Israelin hallinnassa. Alue kuuluu Länsirannan kanssa nimellisesti palestiinalaishallinnon alaisuuteen, mutta käytännössä sitä hallitsee islamistinen vastarintaliike Hamas. Alueella asuu 1 957 062 palestiinalaista (heinäkuun 2021 arvio). Alue on jaettu viiteen kuvernoraattiin.
Historia > Ennen kuuden päivän sotaa

Ennen vuotta 1948 alue kuului brittiläiseen Palestiinan mandaattialueeseen. Sitä ei liitetty tuolloin perustettuun Israelin valtioon. Gaza tuli 1949 Egyptin hallintaan Yhdistyneiden kansakuntien valvonnassa. Suezin kriisin aikana se oli Israelin miehittämä lokakuusta 1956 maaliskuuhun 1957.
Historia > Israelin miehitys

Israel miehitti Gazan uudelleen kuuden päivän sodassa vuonna 1967, jolloin siellä oli noin 400 000 Israelin alueelta siirtynyttä arabipakolaista ja Yhdistyneiden kansakuntien valvontajoukkoja. Tällöin tuhoutui alueen keskus, jo Vanhassa testamentissa mainittu kauppapaikka Gazan kaupunki (noin 120 000 asukasta). Egyptin ja Israelin solmiman 17. syyskuuta 1978 Camp Davidin rauhansopimuksen perusteella piti Israelin hallussaan pitämien Gazan ja Länsirannan tulevaisuudesta sopia palestiinalaisten, Israelin, Egyptin ja Jordanian kesken viiden vuoden siirtymäajoin, mutta ratkaisu lykkääntyi ja alue jäi aina vuoteen 2005 asti Israelin haltuun vallinnein ehdoin. Gazan kaistalla ja Egyptillä ei ollut yhteistä rajaa ennen syyskuuta 2005, jolloin Israel luovutti valvomansa niin kutsutun Philadelphia-käytävän Gazan rajalla Egyptin rajavalvontaviranomaisille.