stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Veteen piirretty viiva (elokuva)
Tuotanto > Ohjaajan ja tuottajien välinen riita

Elokuvaa Malickin kanssa suunnitelleet ja hänen paluutaan valmistelleet tuottajat Geisler ja Roberdeau kokivat ikävän yllätyksen muutamaa viikkoa ennen kuvausten käynnistymistä. Malick, joka oli vielä hetkeä aiemmin kysellyt tuottajilta neuvoja roolituksen suhteen, soitti heille Australiasta ja sanoi, että he eivät saisi tulla kuvauspaikalle. Syyksi Malick ilmoitti, että heidän liialliset vaatimuksensa tuotantoon osallistumisesta oli suututtanut 20th Century Foxin, joka oli jo lähettänyt paikalle omat miehensä.
Todellisuudessa Malick oli jo vuonna 1996, kun hän neuvotteli tuotannosta elokuvayhtiön kanssa, lisännyt sopimukseen kohdan, joka kielsi Geisleriä ja Roberdeauta osallistumasta kuvauksiin. Phoenix Picturesin Mike Medavoy asettui Malickin puolelle, koska Geislerillä ja Roberdeaulla oli takanaan useita epäonnistumisia. Myöhemmin kuvausten ollessa vielä kesken Entertainment Weekly -lehti sai kuvauspaikalta allekirjoittamattoman faksin, jossa tuottajaparin kerrottiin olevan ”petkuttajia ja vehkeilijöitä, joilla ei ole mitään tekemistä mr. Malickin kanssa”. Geisler ja Roberdeau olivat hämmentyneitä ja tunsivat itsensä petetyiksi. Varmaa syytä Malickin ja tuottajien välien rikkoutumiseen ei tiedetä, mutta on epäilty, että Malickin mielestä tuottajat antoivat heidän yhteisistä projekteistaan liikaa tietoja julkisuuteen.
Tuotanto > Kuvaukset

Kuvaukset käynnistyivät 23. kesäkuuta 1997 Dancer-vuorella, joka sijaitsee Port Douglasin kaupungin lähistöllä Queenslandissa ”Australian sarvessa”. Matka Los Angelesista kuvauspaikalle kesti noin 16 tuntia. Alue oli niin karua ja vuorelle rakennettu tie niin jyrkkä, etteivät tarvikkeita kuljettaneet rekat päässeet sinne. Näyttelijöitä, statisteja ja kuvausryhmän jäseniä oli yhteensä lähes 500, ja heidän kuljettamisensa tarvikkeineen vuoren juurella olevalle perusleirille kesti kaksi tuntia joka päivä. Tuottaja Grant Hill kuvaili logistisia ongelmia seuraavasti: ”Jokainen päivä on sotilasoperaatio. Meillä on mukana 500 ihmistä, jotka tarvitsevat vaatteita, ruokaa ja kuljetuksen. Me emme näe helppoa päivää.” Malick itsekin hämmästyi tuotannon suuruutta.
Tukikohtana toiminut 1 200 asukkaan pikkukaupunki Port Douglas tuntui jääneen tuotannon alle. Woody Harrelsonilla ja Sean Pennillä, joka oli ainoana näyttelijänä kuvauksissa koko niiden viisikuukautisen keston ajan, oli oma talo. Osa kuvausryhmästä asui rantahotellin bungaloweissa ja osa pienessä asuntolassa, muiden asuessa välillä teltoissa. Vapaa-aikana oli vähän tekemistä, ja suurin huvi olivat Pennin ja Harrelsonin toisilleen tekemät pilat. John C. Reilly kuvasi elämää yksinkertaisuudessaan houkuttelevaksi. Ben Chaplin piti kuvauksia ja niitä edeltävää sotilasharjoitusleiriä ainutlaatuisina ja kertoi niiden luoneen lujat siteet näyttelijöiden välille.
Kaikki eivät viihtyneet. Näyttelijä Elias Koteas kutsui kuvauksia omaksi sodakseen ja kuvauspaikkaa rintamaksi. Hänen mukaansa näyttelijät olivat ahdistuneita ja pelokkaita eristyksen ja outojen olojen vuoksi. Tämä lisäsi elokuvaan autenttisuutta. Hiukan ennen kuvausten alkua rooliin valittu Koteas ei ehtinyt mukaan harjoitusleirille, johon suurin osa näyttelijöistä osallistui. Hän tunsi jääneensä kuvauksissa ulkopuoliseksi. Samoin se, että Malick vaihtoi hänen roolinsa merkitystä ja painotusta usein, häiritsi näyttelijän keskittymistä. Jopa hänen roolinimensä kapteeni Stein vaihtui kapteeni Starosiksi.
Toiset, kuten Caviezel, Chaplin, Penn ja Mihok viihtyivät mainiosti ja pitivät kuvauksia erilaisuudessaan mahtavina. Malick suhtautui kaikkiin tasavertaisesti, ja suuttuessaan hän mieluimmin käänsi selkänsä eikä näyttänyt vihaansa. Caviezelin mukaan eräänä sadepäivänä Malick lopetti kuvaukset ja matkusti kuvausryhmän kanssa leiriin, jossa hän johdatti ryhmän sadetanssiin kanssaan.
Malick improvisoi kuvauksissa. Ilmeni, että hän hahmotteli useita erilaisia tarinankulkuja ja kuvautti valtavasti materiaalia. Hän kuvasi 100 päivää Australiassa, 23 päivää Guadalcanalilla ja kolme Yhdysvalloissa. Kuvaukset sujuivat täysin aikataulun mukaisesti, ja Malick pysyi budjetissa. Valmista filmiä kertyi yli 3 000 kilometriä.
Tuotanto > Jälkituotanto

Käsikirjoituksessa oli ollut 213 sivua ja siihen oli kuulunut yli 60 puheroolia, ja elokuvan pituudeksi oli suunniteltu noin kolmea tuntia. Jälkikäsittelyn ja leikkauksen kestoksi oli sovittu yhdeksän kuukautta. Malick sai myös oikeuden viimeiseen leikkaukseen.
Koko kuvausvaiheen mukana ollut raakaleikkaaja Leslie Jones ei kertomansa mukaan juuri keskustellut Malickin kanssa kuvausten aikana. Hänen leikkaamansa ensimmäisen version kesto oli viisi tuntia. Suunnitellun yhdeksän kuukauden sijasta jälkikäsittely kesti kolmetoista kuukautta, joista neljä käytettiin leikkaamiseen. Malick leikkasi elokuvaa viimeiseen saakka. Kuvausten aikana ohjaaja oli kuvannut kohtaukset sekä dialogin kanssa että ilman. Malick ei juuri pitänyt dialogeista ja jätti ne pois aina, kun se oli mahdollista.
Käsikirjoitus oli keskittynyt kuvaamaan sotamies Wittiä, korpraali Fifea ja kersantti Welshiä Guadalcanalin taistelussa. 20th Century Fox ehti jo mainostaa elokuvaa Fifen hahmolla, mutta kun ensimmäinen täyspitkä leikkausversio valmistui, Fife ei enää kuulunut päähenkilöihin. Myös kersantti Stormin osuus oli pienentynyt yhteen puhekohtaukseen.
Kesken jälkituotannon tuottajat Geisler ja Roberdeau kertoivat lehdistölle ongelmallisesta suhteestaan Malickin kanssa. Mike Medavoyn asianajajat syyttivät heitä sopimusrikkomuksesta, sillä sopimuksessa oli kielletty kertomasta elokuvasta tai sen teosta satunnaisia kommentteja enempää. Saadakseen säilyttää nimensä tuotannossa Geisler ja Roberdeau eivät saaneet antaa lisää haastatteluja, eivätkä he saaneet osallistua Oscar-seremoniaan.
Lehdistötilaisuuteen Malick joutui lähettämään keskeneräisen version, jonka pohjalta New Yorkin elokuvakriitikkojen yhdistys äänesti Malickin vuoden parhaaksi ohjaajaksi Steven Spielbergin edelle. Sean Penn oli vielä leikkausvaiheen lopussa apuna ja ehdotti viiden minuutin verran leikkauksia kerronnallisen toiston vähentämiseksi. Näiden leikkausten jälkeen elokuva sai lopullisen muotonsa.
Tulkinnat

James Jonesin tyttären Kaylie Jonesin mukaan alkuteoksen hengen mukaisesti elokuvassakaan taisteleminen ja sotiminen ei ole sankarillista, vaan pakonomaista, paniikinsekaista, säälimätöntä ja julmaa toimintaa, jota ohjaavat eläimelliset vaistot. Joutohetkinään ja jopa kiivaan toiminnan keskellä sotilaat joutuvat kohtaamaan omat tekonsa, joille he yrittävät etsiä syitä ja oikeutusta sisimmästään. He pohtivat omien tekojensa, heille tapahtuneiden asioiden ja toisten ihmisten merkitystä. Unenomaisten ja sanattomien muistikuvien kautta he käyvät läpi myös aiemman siviilielämän tapahtumia. Elokuva on pasifistinen, mutta perinteisestä poikkeavalla tavalla, sillä se pyrkii keskittymään sodan kauhujen kuvaamisen sijasta ihmisessä itsessään tapahtuvaan muutokseen.
David Davies kuvaa, että sotaelokuvalle tyypillisesti naisia on Veteen piirretyssä viivassa mukana vain vähän. Sotamies Wittin tunteman alkuasukasnaisen lisäksi elokuvassa esiintyy hänen äitinsä, jota Witt muistelee. Vaimo seuraa myös sotamies Belliä tämän muistoissa ja ajatuksissa. Muuten yhtymäkohtia perinteisiin sotaelokuviin on vähän, ja Veteen piirretty viiva välttää tavallisesti lajiin sidotut teemat, kuten yksilöllisesti erottuvien sotilaiden keskinäisen toveruuden kuvaamisen ja sankaruuden. Sen taistelut vaikuttavat päämääriltään merkityksettömiltä.
Antti Alanen kirjoittaa, että Terrence Malickin elokuvien luontosuhteessa on yhteyksiä Henry Thoreaun ja Walt Whitmanin perinteeseen. Nicholas T. Proferesin mukaan yksi Veteen piirretyn viivan teemoista on ihmisen ja luonnon sisäinen taistelu, mikä ilmenee symboleiden käytössä ja dialogissa, jota henkilöt käyvät sekä sisäisesti että keskenään. Elokuvassa luonto ja luonnonmukainen elämä muodostaa vastakohdan teknologiselle sodankäynnille. Useissa kohtauksissa ja kuvissa luonto pyrkii jatkamaan normaalia kiertokulkuaan sodasta huolimatta. Tuhoamiseen keskittyvät sotilaat ovat kaukana kotoaan. He eivät kuulu saaren maisemaan ja tutkiskelevat ympäristöään pelokkaan uteliaasti. Tämä näkyy selvästi kohtauksessa, jossa C-komppanian sotilaat marssivat jonossa ja odottavat hermostuneina taistelukosketusta. Vastaan kävelevä alkuasukas ohittaa heidät arkipäiväisesti eikä kiinnitä heihin mitään huomiota. Yksittäiset luontokappaleet joutuvat reagoimaan sotaan: käärme hätistelee kahta yhdysvaltalaissotilasta keskellä taistelua, ja normaalisti päivällä nukkuvat lepakot heräävät seuraamaan sotilaiden ahdinkoa. Wittin äänellä puhuvan Malickin mukaan myös ihminen on osa luontoa.
Vastaanotto

Veteen piirretty viiva sai ensi-iltansa 25. joulukuuta 1998 viidessä elokuvateatterissa, ja se tuotti avausviikonloppunaan 282 534 dollaria. Laajaan levitykseen elokuva päätyi 15. tammikuuta 1999, jolloin avausviikonlopun tuotto ylsi 9 765 762 dollariin. Yhteensä elokuvan bruttotuotto on Yhdysvalloissa 36 400 491 dollaria. Maailmanlaajuinen bruttotuotto oli toukokuuhun 2009 mennessä 98 126 565 dollaria.
Vastaanotto > Kriitikkojen mielipiteet

Samana vuonna ensi-iltansa saanut Steven Spielbergin elokuva Pelastakaa sotamies Ryan voitti Veteen piirretyn viivan palkintojen, ehdokkuuksien ja lipputulojen määrässä ja usein myös arvosteluissa. Pelastakaa sotamies Ryan on tarinaltaan perinteinen sotaelokuva, joka kertoo pienen partion odysseiasta vihollisrintaman takana. Elokuvat ovat tyyliltään ja sanomaltaan hyvin erilaisia. Washington Postin elokuvakriitikko Michael O’Sullivanin mukaan Veteen piirretty viiva on ”ajattelevan ihmisen Pelastakaa sotamies Ryan”, joka on kirjoitettu vähemmällä verellä, mutta suuremmalla määrällä kuvallista ja kirjallista runoutta.
Chicago Sun-Times -lehden tunnettu kriitikko Roger Ebert antoi elokuvalle kolme tähteä neljästä. Ebertin mukaan elokuva on hieno, mutta kärsii ristiriidasta, joka vallitsee ohjaajan runollisen näkemyksen ja realismiin pyrkivien näyttelijöiden välillä. Los Angeles Times -lehden kriitikko Kenneth Turan antoi sille neljä tähteä viidestä kehuen elokuvan kaunista kuvausta, mutta moittien sen kerronnallista hajanaisuutta. Ohjaaja Martin Scorsesen mielestä Veteen piirretty viiva on 1990-luvun parhaita elokuvia. Kriitikot ovat usein ylistäneet Hans Zimmerin musiikkia.
Suomessa ja Euroopassa yleensäkin elokuva sai paremman vastaanoton kuin kotimaassaan. Helsingin Sanomien kriitikon Helena Yläsen mukaan Veteen piirretty viiva on yksi sadasta kaikkien aikojen parhaasta elokuvasta.. Kalevan Pentti Kejosen mukaan elokuva on loistava ja hän haluaisi nähdä siitä täyspitkän alkuperäisversion. Turun Sanomien Tapani Maskula piti elokuvaa ilmeisenä klassikkona. Kriittisemmin elokuvaan suhtautui arvostelija Markku Soikkeli, jonka mukaan ”Veteen piirretty viiva on nimeään myöten vesitetty filosofinen sotaspektaakkeli. Intensiivisesti ja kirkkaasti kuvatut taistelukohtaukset ovat tunnetäyteisiä, jopa raivoisan surumielisiä, mutta kokonaisuutena elokuva on vieläkin epätasaisempi kuin Coppolan Ilmestyskirja. Nyt.”
The New York Timesin kriitikot valitsivat Veteen piirretyn viivan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Vastaanotto > Palkinnot

Veteen piirretty viiva voitti 17 elokuva-alan palkintoa, ja se oli ehdokkaana 26 palkintoon:
Vastaanotto > Palkinnot > Voitot

Berliinin elokuvajuhlien Kultainen karhu parhaasta ohjauksesta 1999.
Kunniamaininta John Tollille erinomaisesta kameratyöstä.
Kolmas sija Berliner Morgenpostin lukijoiden äänestyksessä parhaaksi elokuvaksi.
Kansainvälisen lehdistöseuran IPA:n Satelliitti-palkinnot:
Kultainen satelliitti parhaasta elokuvaohjauksesta, näytelmällisestä elokuvasta, kuvauksesta, sävellyksestä.
Special Achievement -palkinto erinomaisesta teeman soitosta.
Ehdokkuudet Kultainen satelliitti-palkintoon parhaasta käsikirjoituksesta romaanin pohjalta sekä parhaasta leikkauksesta.
Chicagon elokuvakriitikkojen liiton CFCA-palkinnot parhaasta ohjauksesta ja parhaasta kuvauksesta.
Myös ehdokkuudet parhaasta elokuvasta, parhaasta sivuosaroolista Nick Noltelle ja lupaavimmalle tulokkaalle Jim Caviezelille.
Australian elokuvakriitikkojen yhteisön FCCA-palkinto parhaasta ulkomaisesta elokuvasta.
Japanilainen Kinema Junpo -palkinto parhaasta ulkomaankielisestä elokuvasta.
New Yorkin elokuvakriitikkojen NYFCC-palkinto parhaasta ohjauksesta ja kuvauksesta.
Roolistaan sotamies Tellana Kirk Acevedolle myönnettiin latinoamerikkalainen mediataiteiden palkinto ALMA Award.
Yhdysvaltain kuvaajien liiton ASC-palkinto parhaasta kuvauksesta.
Australian elokuvan äänikillan ASSG-palkinto parhaasta ulkomailta rahoitetusta ääniraidasta.
Vastaanotto > Palkinnot > Ehdokkuudet

Seitsemän Yhdysvaltain elokuva-akatemian Oscar-ehdokkuutta, mutta ei voittanut yhtään. Ehdokkuudet olivat paras elokuva, ohjaus, käsikirjoitus, kuvaus, leikkaus, musiikki ja äänitys. Malick sai kolme ehdokkuutta, mutta ei osallistunut gaalailtaan.
Yhdysvaltain elokuvaleikkaajien Eddie-ehdokkuus parhaasta leikkauksesta.
Ehdokkuus Australian elokuvainstituutin parhaaksi ulkomaiseksi elokuvaksi.
Tanskan Bodil-elokuvajuhlien Bodil-ehdokkuus parhaasta amerikkalaisesta elokuvasta.
Brittiläisen kuvaajien liiton ehdokkuus parhaasta kuvauksesta.
Broadcast Film Critics Association - kriitikkojen valinta parhaaksi elokuvaksi.
Chlotrudis-ehdokkuus parhaasta kuvauksesta.
Ranskalainen César-ehdokkuus parhaasta ulkomaisesta elokuvasta.
Yhdysvaltain ohjaajien killan DGA-ehdokkuus Terrence Malickille parhaasta ohjauksesta.
History Channelin Harry-ehdokkuus historiallista tietoa levittävästä elokuvasta.
Yhdysvaltain äänileikkaajien Golden Reel-ehdokkuus parhaasta äänileikkauksesta.
Online-elokuvakriitikkojen OFCS-ehdokkuus parhaasta kuvauksesta ja ohjauksesta.
Poliittisen elokuvan yhteisön PFS-palkinnon ”peace”-ehdokkuus parhaasta rauhanasiaa ajavasta elokuvasta.
USC Scripter -ehdokkuus parhaasta käsikirjoituksesta englanninkielisen romaanin pohjalta James Jonesille ja Terrence Malickille.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Veteen piirretty viiva Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Veteen piirretty viiva Box Office Mojossa. (englanniksi)
Veteen piirretty viiva Rotten Tomatoesissa. (englanniksi)
Veteen piirretty viiva Metacriticissä. (englanniksi)
Guardian Unlimited/Peter Preston: The Way We War (englanniksi)
Mukana olleen statistin kotivideo Veteen piirretyn viivan kuvauksista Youtubessa
Elokuvaopas.com: Veteen piirretty viiva (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Terrence Malickin ohjaamat elokuvat |
| --- | --- |
 Julma maa (1973)  Onnellisten aika (1978)  Veteen piirretty viiva (1998)  The New World (2005)  The Tree of Life (2011)  To the Wonder (2012)  Knight of Cups (2015) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel 
Muut:  IdRef 
Robert Gibbin maalaus The Thin Red Line vuodelta 1881.
Japanilaisen 2. divisioonan kaatuneita Guadalcanalilla.
Tom Hanksia pyydettiin näyttelemään Veteen piirrettyyn viivaan, mutta hän oli sitoutunut toiseen sota­elokuvaan. Pelastakaa sotamies Ryanin tähti sai painaa jälkensä sementtiin 1998.
Leskiäidin tyttäret

| Leskiäidin tyttäret PMMP |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 15. marraskuuta 2006
 Formaatti: CD, LP
 Tuottaja(t): Jori Sjöroos
 Tyylilaji: poprock
 Levy-yhtiö: BMG
Listasijoitukset
  1. (2 viikkoa, viikko 47/2006)
PMMP:n muut julkaisut
| Kovemmat kädet 2005 | Leskiäidin tyttäret 2006 | Puuhevonen 2007 |
Singlet albumilta Leskiäidin tyttäret
 ”Henkilökohtaisesti” Julkaistu: 19. syyskuuta 2006  ”Tässä elämä on” Julkaistu: 2006  ”Joku raja” Julkaistu: 8. maaliskuuta 2007  ”Kesäkaverit” Julkaistu: 2007 (promo)  ”Kiitos” Julkaistu: 2007 (promo)
Leskiäidin tyttäret on PMMP:n kolmas studioalbumi, joka julkaistiin 15. marraskuuta 2006. Se myi julkaisupäivänään platinalevyyn oikeuttavat yli 30 000 kappaletta. Albumi pysyi Suomen virallisen listan ensimmäisellä sijalla kaksi viikkoa ja listan kärkituntumassa 11 viikkoa. Yhteensä se pysyi listalla 28 viikkoa. Albumi julkaistiin CD:n lisäksi myös vinyyliformaatissa.
Vuonna 2007 Leskiäidin tyttäret palkittiin Vuoden albumin ja Vuoden pop Emma-palkinnoilla. Sue-lehti valitsi albumin 2000-luvun ensikymmenen kahdeksanneksi parhaaksi kotimaiseksi albumiksi vuonna 2009.
Kappaleet

Joku raja – 4.57
Kiitos – 3.48
Kesäkaverit – 3.49
Henkilökohtaisesti – 3.49
Taiteilia – 3.36
Päät soittaa – 3.41
Onko sittenkään hyvä näin – 3.53
Tässä elämä on – 3.47
Kohkausrock – 5.02
Leskiäidin tyttäret – 5.02
Kokoonpano

Mira Luoti – laulu
Paula Vesala – laulu, viulu, piano, koskettimet
Mikko Virta – kitara, mandoliini, koskettimet
Juho Vehmanen – basso, koskettimet, taustalaulu
Heikki Kytölä – rummut, lyömäsoittimet, taustalaulu
Jori Sjöroos – koskettimet, kitara
Arvostelut

Desibeli.net:
Dome.fi: erittäin positiivinen
Metropoli.net:
Nyt.fi:
Soundi:
Kirjallisuutta

Dimery, Robert (toim.): 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.  ((1001 Albums You Must Hear Before You Die, 2006.) Suomalaisen laitoksen päätoimittaja Jake Nyman. Kääntäjät: Esa Kuloniemi ym)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36217-4
| n k PMMP |
| --- | --- |
 Mira Luoti  Paula Vesala  Jori Sjöroos Juho Vehmanen  Heikki Kytölä  Mikko Virta 
Studioalbumit:  Kuulkaas enot!  Kovemmat kädet  Leskiäidin tyttäret  Puuhevonen  Veden varaan  Rakkaudesta 
Singlet:  ”Rusketusraidat”  ”Niina”  ”Joutsenet”  ”Kesä -95”  ”Päiväkoti”  ”Oo siellä jossain mun”  ”Kumivirsi”  ”Pikkuveli”  ”Matkalaulu”  ”Henkilökohtaisesti”  ”Tässä elämä on”  ”Joku raja”  ”Kesäkaverit”  ”Kiitos”  ”Viimeinen valitusvirsi”  ”Lautturi”  ”Pariterapiaa”  ”Lapsuus loppui”  ”Heliumpallo”  ”Rakkaalleni”  ”Tytöt”  ”Pahvinaamari”  ”Valloittamaton” 
Kokoelmat:  2000-luku  Matkalaulu  Hitit 
Videoalbumit:  Kuulkaas live! 
Muuta:  Diskografia  Kappaleet 
| n k Vuoden albumin Emma-palkinto |
| --- | --- |
1990-luku:  Tuulten viemää – Kaija Koo (1993)  Villejä lupiineja – J. Karjalainen (1994)  Mielenrauhaa – Aki Sirkesalo (1995)  Electric Sauna – J. Karjalainen (1996)  Hyvää yötä ja huomenta – Don Huonot (1997)  Pulu – Ismo Alanko Säätiö (1998)  Mestarit Areenalla – Mestarit (1999) 
2000-luku:  Razorblade Romance – HIM (2000)  Into – The Rasmus (2001)  Rajaportti – Timo Rautiainen & Trio Niskalaukaus (2002)  Ei – Maija Vilkkumaa (2003)  Halo – Jonna Tervomaa (2004)  Kovemmat kädet – PMMP (2005)  Leskiäidin tyttäret – PMMP (2006)  Dark Passion Play – Nightwish (2007)  Maailmanloppua odotellessa – Egotrippi (2008)  Veden varaan – PMMP (2009) 
2010-luku:  Seili – Jenni Vartiainen (2010)  Kun valaistun – Chisu (2011)  Yhdestä puusta – Jukka Poika (2012)  Et ole yksin – J. Karjalainen (2013)  Kiitos ei ole kirosana – Haloo Helsinki! (2014)  En kommentoi – Antti Tuisku (2015)  Vesala – Vesala (2016)  Hulluuden highway – Haloo Helsinki! (2017)  Tapa poika – Pyhimys (2018)  Momentum 123 – Chisu (2019) 
2020-luku:  Draaman kaari viehättää – Behm (2020)  Viimeinen romantikko – Ellinoora (2021)  Vastustamaton – Gettomasa (2022)  Hyvikset ja pahikset – Kuumaa (2023)  Soittorasia – Pehmoaino (2024) 
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kovemmat kädet | Suomen virallisen listan ykkönen Viikko 47/2006 | Seuraaja: Puuhevonen |
Marko Jantunen

| Marko Jantunen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. helmikuuta 1971 (ikä 54) Lahti, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Jarna
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  178 cm
Paino:  85 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1990–2010
Seurat:  Hockey-Reipas (SML)   KalPa (SML)  TPS (SML)   Frölunda HC (SEL)   Saint John Flames (AHL)   Calgary Flames (NHL)   Färjestads BK (SEL)   Jokerit (SML)   Timrå IK (SEL)   Pelicans (SML)
NHL-varaus:  11. kierros 239. varaus, 1991 Calgary Flames
Marko Jantunen (s. 14. helmikuuta 1971 Lahti) on suomalainen päihdetyön ammattilainen, yrittäjä ja entinen jääkiekkohyökkääjä. Hän toimii Avominne klinikoilla asiakkuuspäällikkönä ja päihdeohjaajana sekä tekee ennaltaehkäisevää päihdetyötä kuten luennointi yrityksille ja kouluille ympäri Suomen.
Jääkiekkoilijana Jantunen pelasi suurimman osan urastaan Suomen SM-liigassa ja Ruotsin Elitserienissä. Niiden lisäksi Jantunen pelasi kolme ottelua NHL:ssä.
Jantunen tunnetaan taitavana luistelijana. Muun muassa jääkiekkomaajoukkueen päävalmentaja Jukka Jalonen totesi huippu-urheiluseminaarissa 2011 kiinnostuneensa luistelijoiden kaarteenjälkeisestä vauhdinotosta ja arvioi, että tätä ei Suomessa ole jääkiekon piirissä välttämättä osannut kuin Marko Jantunen, joka ”tuntui kuin lentävän siinä tilanteessa luistimilla”.
Jääkiekkoura > SM-liiga ja ulkomaat

Jantunen aloitti uransa Lahden Kiekkoreippaassa ja pelasi ensimmäisen SM-liigakautensa 1990–1991 samassa seurassa, jonka nimi oli kuitenkin vaihtunut Hockey-Reippaaksi. Hän siirtyi kaudeksi 1992–1993 KalPaan. Kauden 1993–1994 hän pelasi TPS:n riveissä voittaen SM-hopeaa sekä SM-liigan maalikuninkuuden 29 maalilla.
TPS-kauden jälkeen Jantunen pelasi kaksi kautta Elitserienin Västra Frölundassa, jossa hän voitti kaudella 1995–1996 Ruotsin-mestaruushopeaa sekä pudotuspelien maali- ja pistekuninkuuden. Syksyllä 1996 hän pääsi pelaamaan kolme NHL-ottelua Calgary Flamesissa. Seura oli varannut Jantusen jo vuonna 1991, kun hän pelasi Hockey-Reippaassa. NHL:n sijaan Jantunen pelasi suurimman osan kaudesta Calgaryn farmijoukkue Saint John Flamesissa AHL:ssä, joten Jantunen palasi Frölundaan kesken kauden. Kauden päätteeksi Jantunen pääsi edustamaan Suomea MM-kotikisoissa. Kaudeksi 1999–2000 Jantunen siirtyi Färjestads BK:hon, jossa hän voitti Ruotsin mestaruuden vuonna 2002 ja hopeaa vuosina 2001 ja 2003.
Kaudeksi 2003–2004 Jantunen siirtyi SM-liigassa pelanneeseen Jokereihin, jossa hän voitti SM-hopeaa vuonna 2005. Kaudeksi 2006–2007 Jantunen palasi kotikaupunkiinsa Lahteen ja Pelicansiin, jossa hän lopetti jääkiekkouransa kauden 2009–2010 jälkeen. Jantunen pelasi SM-liigassa yhteensä 520 ottelua, joissa hän teki pisteet 170+244=414.
Jääkiekkoura > Paluu kaukaloon

Jantusen nimi palasi jääkiekkouutisiin alkusyksyllä 2015, kun II-divisioonassa Etelälohkossa pelaava hollolalainen HC Giants ilmoitti Jantusen tehneen sopimuksen seuran kanssa. Jantunen tulee toimimaan pelaaja–valmentajan roolissa ja sopimus onkin osa Jantusen työkokeilua seurassa.
Yksityiselämä

Jantunen on kärsinyt päihdeongelmista, jotka vaikuttivat myös hänen pelaajaurallaan: Kaudella 2005–2006 hänen sopimuksensa Jokereiden kanssa purettiin liiallisen ja toistuvan alkoholin käytön takia. Kaudella 2008–2009 Lahden Pelicans laittoi hänet muutamaksi peliksi sivuun kurinpidollisten toimien takia. Syynä oli runsas alkoholinkäyttö.
Vuonna 2014 Päijät-Hämeen käräjäoikeus tuomitsi Jantusen kolmen kuukauden ehdolliseen vankeuteen rattijuopumuksista ja huumausaineen käyttörikoksista. Jantunen on julkisuudessa kertonut käyttäneensä kokaiinia ja amfetamiinia. Hän on ollut käyttämättä huumausaineita vuoden 2015 syyskuusta saakka käytyään katkaisuhoidossa.
Hoidon jälkeen Jantunen aloitti opinnot Pajulahden liikuntakeskuksessa ja valmistui liikuntaneuvojaksi vuonna 2018.  Nykyään Jantunen on koulutettu päihdetyön ammattilainen. Hän työskentelee Avominne-klinikoilla asiak­kuus­pääl­lik­kö­nä, tekee hoitoonohjauksia, kouluttaa sekä toimii henkilökohtaisena tukihenkilönä.
Markon tarinasta ilmestyi syyskuussa 2016 Marko Lempisen toimittama 328-sivuinen kirja Läpi Helvetin (Otava, 2016, ISBN 978-951-130-522-4 Jantusesta on tehty myös elokuva Laitapuolen hyökkääjä (2022).
Jantusella on kaksi poikaa, joista vanhempi, Jonne Jantunen on myös pelannut jääkiekkoa.  Markolla on myös toinen poika Jesse Jantunen.