stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Novotšerkassk
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Novotšerkassk Wikimedia Commonsissa
Hallinnollinen keskus: Donin Rostov

Aksai |
Azov |
Bataisk |
Belaja Kalitva |
Donetsk |
Gukovo |
Kamensk-Šahtinski |
Novotšerkassk |
Novošahtinsk |
Konstantinovsk |
Krasnyi Sulin |
Millerovo |
Morozovsk |
Proletarsk |
Salsk |
Semikarakorsk |
Šahty |
Taganrog |
Tsimljansk |
Volgodonsk |
Zernograd |
Zverevo
Rostovin alue
Jaakko Nousiainen

Jaakko Ilmari Nousiainen (20. joulukuuta 1931 Pälkjärvi – 24. maaliskuuta 2022 Turku) oli suomalainen valtio-opin professori. Hän toimi vuosina 1994–1997 Turun yliopiston kanslerina.
Nousiainen kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1950. Valtiotieteen tohtoriksi hän väitteli Helsingin yliopistossa vuonna 1959. Väitöskirjassaan hän tutki kommunismin kannatusta Kuopion läänissä. Kommunismin kannatuksen perustaa analysoidessaan Nousiainen erotti toisistaan korpikommunismin ja teollisten kaupunkiseutujen kommunismin.
Vuodesta 1953 vuoteen 1960 Nousiainen työskenteli Suomen tietotoimistossa. Vuosina 1961–1963 hän toimi Jyväskylän kasvatusopillisen korkeakoulun yhteiskuntatieteiden apulaisprofessorina. Sieltä hän siirtyi vuonna 1963 Turun yliopiston vasta perustettuun valtio-opin professorin virkaan. Tässä tehtävässä Nousiainen toimi vuoteen 1993. Viimeiset virkavuotensa Turun yliopistossa Nousiainen toimi yliopiston kanslerina vuosina 1994–1997.
Turkuun siirryttyään Nousiainen suuntautui tutkimustoiminnassaan erityisesti Suomen valtiollisten laitosten tutkimiseen. Siltä alueelta hän seuraavan kolmenkymmenen vuoden aikana julkaisi useita kirjoja ja artikkeleita. Nousiainen on ollut keskeinen toimija politiikan tutkimuksen niin sanotun Turun koulukunnan kehittymisessä. Koulukunta on profiloitunut voimakkaasti poliittisten instituutioiden tutkimukseen ja poliittisten järjestelmien vertailevaan tutkimukseen.
Vuosina 1967–1968 ja 1972–1973 Nousiainen toimi Turun yliopiston yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan dekaanina, yliopiston vararehtorina hän toimi vuosina 1975–1978, yliopiston valtuuston puheenjohtajana vuosina 1985–1988 ja yliopiston kanslerina vuosina 1994–1997. Politiikan tutkijoiden eurooppalaisen järjestön, European Consortium for Political Researchin hallituksen jäsen hän oli vuosina 1982–1985 ja Turun Yliopistosäätiön hallituksen jäsen vuosina 1989–1997.
Valtio-opin professorinvirassa Nousiainen huolehti tarmokkaasti uusien tutkijasukupolvien kouluttamisesta. Hänen ohjauksessaan valtiotieteen tohtoriksi Turun yliopistosta valmistuivat Pekka Väänänen (1971), Voitto Helander (1971), Hannu Nurmi (1974), Pertti Laulajainen (1979), Esko Antola (1980), Heikki Paloheimo (1981), Jyrki Käkönen (1985), Matti Wiberg (1988) ja Eero Murto (1994). Yli puolet Nousiaisen kouluttamista tohtoreista sijoittui myöhemmin professorin virkoihin eri yliopistoihin.
Julkaisuja

Presidentin valta: Hallitsijanvallan ja parlamentarismin välinen jännite Suomessa 1919–2009. Helsinki: WSOY 2009 (yhdessä Pekka Hallbergin, Tuomo Martikaisen ja Päivi Tiikkaisen kanssa)
Eduskunnan muuttuva asema: Suomen eduskunta, osa 2. Helsinki: Edita 2006 (Antero Jyrängin kanssa)
Suomen hallitusmuodon toimivuus: Valtiotieteilijän näkökulma. Politiikka 1/1995
Politiikan huipulla. Helsinki: WSOY 1992.
Suomen presidentit valtiollisina johtajina: K. J. Ståhlbergistä Mauno Koivistoon. Porvoo-Helsinki-Juva 1985
Eduskunnan järjestys- ja työmuodot: Valiokuntalaitos, suuri valiokunta, täysistunto. Teoksessa Suomen kansanedustuslaitoksen historia. Osa 10. Helsinki 1977.
Valtioneuvoston järjestysmuoto ja sisäinen toiminta: Valtioneuvoston historia 1917–1966, III. Helsinki 1975, s. 217–390.
Eduskunta aloitevallan käyttäjänä. Helsinki: WSOY 1961.
Suomen poliittinen järjestelmä. Helsinki: WSOY 1959, kymmenes uudistettu laitos 1998.
Puolueet puntarissa. Helsinki: Kirjayhtymä 1959.
Kommunismi Kuopion läänissä, 1956
Aiheesta muualla

Nousiainen, Jaakko hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Jaakko Nousiaisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Northrop F-89 Scorpion

| Northrop F-89 Scorpion |
| --- | --- |
 Northrop F-89 Scorpion -hävittäjien muodostelma Goose Bay:ssa.
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  Northrop
Suunnittelija:  Jack Northrop
Miehistö:  2 (lentäjä sekä tutka/aseupseeri)
Ensilento:  16. elokuuta 1948
Valmistus lopetettu:  ei tietoa, käyttö lopetettu 1969
Valmistusmäärä:  yli 350 
Mitat
Pituus:  16,41 m
Kärkiväli:  18,18 m
Korkeus:  5,36 m
Siipipinta-ala:  52.21 m²
Nopeus:  1 024 km/h
Lentomatka:  4 128 (2 800 mi.) km
Tyhjäpaino:  11 428 kg
Voimanlähde
Koneisto:  2x Allison J-35-A-35 turbojet
Teho:  3 266 kg kukin (7 200 lb)
Aseistus
Aseistus:  70 mm Mighty Mouse -rakettikasetit (yht. max. 104 rakettia) tai/sekä 3x AIM-4 Falcon ilmataisteluohjukset, sijainti siipien kärjissä olevissa asesäiliöissä tai siipien alla, taikka AIR-2 Genie, ohjaamaton ydinaseraketti
Northrop F-89 Scorpion on yhdysvaltalainen Hävittäjälentokone eli suihkuhävittäjä.
Konetyypin ensilento oli 16. elokuuta 1948. Siinä on kaksi Allison J-35 A-35-tyyppistä jälkipoltolla varustettua suihkumoottoria, teholtaan 3 266 kg kumpikin. Ne antoivat koneelle 1 024 km/h maksiminopeuden. Koneen saavuttama enimmäiskorkeus oli 14 995 metriä, ja toimintaetäisyys oli 4 184 km. Nousukyky oli 1 600 metriä minuutissa.
F-89:ää käytettiin jokasään torjuntahävittäjänä, sekä yöhävittäjänä. Se korvasi sekä F-82 Twin Mustangin että P-61 Black Widowin näissä käyttötarkoituksissa. F-89 Scorpion oli viimeisiä suorasiipisiä suihkuhävittäjiä. Northrop F-89 Scorpion vedettiin rintamapalveluksesta vuodesta 1959 lukien, sekä lentävän kansalliskaartin, ANG:n palveluksesta vuonna 1969.
Kone tuli tunnetuksi sen ampuman AIR-2 Genie –atomiraketin vuoksi. Tämän aseen testaus eli ydinkoe toteutettiin Nevadan autiomaassa, koodinimellä "Plumbbob - Shot John". Ydinräjäytyksen tuhovoima oli noin 1,5 kT. Ydinraketti räjäytettiin noin 4 300 metrin päässä sen ampuneesta koneesta, 6 100 metrin korkeudessa.
Kaikkiaan noin 350 lentokonetta muunnettiin D-tyypistä J-tyypiksi, joka pystyi laukaisemaan AIR-2 Genien. D-mallit saattoivat kantaa Mighty Mouse -raketteja jopa 104 kappaletta. Mighty Mouse oli ohjaamaton ilmasta ilmaan ammuttava ilmataisteluase.
Muu avioniikka (D-muunnos): Hughes E-6 -tulenjohtojärjestelmä sekä APG-40-tutkajärjestelmä.
Esittelyssä näytteillä Douglas AIR-2 Genie -atomiraketin laukaissut kone.
Koneen mitat: (tiedot D-versiosta)

Pituus 16,41 m
Siipien kärkiväli 18,18 m
Korkeus 5,36 m
Tyhjäpaino 11 428 kg
Enimmäispaino lentoonlähdössä 19 160 kg
Miehistö: 2 (ohjaaja + ase- ja tutkaoperaattori)
Aseistus

Enintään 104 kpl 2,75 tuuman (70 mm) Mighty Mouse -ilmataisteluraketteja, sijainti siivenkärkien alla erillisissä rakettipodeissa
Vaihtoehtoisesti: 3 kpl AIM-4 Falcon -ohjusta sekä 27 kpl Mighty Mouse -raketteja
J-versiossa enintään 2 kpl Douglas AIR-2 Genie -ilmataisteluraketteja ydinkärjellä W25 varustettuna (1.5 kT)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Northrop F-89 Scorpion Wikimedia Commonsissa
Jehovan todistajat Suomessa

Jehovan todistajat on Suomen kolmanneksi suurin rekisteröitynyt uskonnollinen yhdyskunta kansankirkkojen eli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ja ortodoksisen kirkon jälkeen. Siinä on noin 18 286 jäsentä (2015).
Historia

Vuonna 1906 entisen Pelastusarmeijan kapteenin August Lundborgin vaimo, Ebba Lundborg matkusti Ruotsista Suomeen levittämään Charles Taze Russellin oppeja. Suunnilleen samoihin aikoihin Suomeen saapui yhdysvaltalaisia miehiä jotka toivat mukanaan Vartiotorni-seuran julkaisuja.
Ensimmäisiä suomalaisia Raamatuntutkijoihin liittyneistä oli Kaarlo Harteva. Hän sai ystävältään Emil Östermanilta Russelin "Jumalallinen aikakausien suunnitelma" -kirjan, jonka Harteva käänsi suomeksi Östermanin taloudellisen tuen turvin. He alkoivat yhdessä levittää kirjaa, pitää luentoja ja kulkea talosta taloon kertomassa sanomaansa. Luennot vetivät väkeä usein salin täydeltä. Kansainvälisten raamatuntutkijain työ Suomessa alkoi virallisesti vuonna 1910 ja vakiintui hiljalleen.
Liikkeen leviäminen

Sota-aikana Jehovan todistajat kiellettiin, koska nämä kieltäytyivät asepalvelusta.
Jehovan todistajien toiminta sallittiin Suomessa sodan jälkeen vuonna 1946 uudestaan. Tällöin liikkeen jäsenmäärä alkoi nopeasti kasvaa. Vuonna 1960 oli 6732 todistajaa, vuonna 1970 9 506 todistajaa. Vuoden 1975 pettymys aiheutti sen, että liikkeen kasvu oli hidasta 80-luvulla. 70- ja 80-luvuilla pidettiin Suomessa suuria konventteja. Jäsenmäärän kasvu oli taas 90-luvulla vauhdikasta. 
Vuonna 1990 oli 12 157 todistajaa, vuonna 2000 18 492 todistajaa. Tämän jälkeen kasvu hidastui ja todistajien luku on hieman laskenut.
Toiminta Suomessa

Tilastokeskuksen vuonna 2015 tehdyn tutkimuksen mukaan Suomessa oli 18 286  Jehovan todistajaa. Määrä on laskenut vuodesta 2013 jolloin liikkeeseen kuului 18 697 jäsentä ja vuodesta 2009, jolloin liikkeeseen kuului 19 142 jäsentä. Jehovan todistajat eivät itse tilastoi "hyvän uutisen julistajiksi" hyväksymiään henkilöitä sen mukaan ovatko he kastettuja vai kastamattomia. Tilastoa pidetään vain saarnaamistyöhön osallistuvista.
Vuonna 2013 Jehovan todistajat (kastamattomat ja kastetut) käyttivät yhteensä 3 072 671 tuntia saarnaamistoimintaan. Vuoden aikana kastettiin yhteensä 299 uutta Jehovan todistajaa. Tämä tarkoittaa sitä, että yhtä kastettua kohtaan tehtiin noin 10 276 tuntia saarnaamistyötä. Vuonna 2016 Jehovan todistajilla oli yhteensä 300 seurakuntaa Suomessa..
Aiheesta muualla

Uskonnot Suomessa: Jehovan todistajat (Arkistoitu – Internet Archive) Kirkon tutkimuskeskus ja Usva ry.
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jehovan todistajat Suomessa Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Liikkeen virallista tiedotusta

Jehovan todistajien verkkosivut
Historiamme[vanhentunut linkki]
Aiheesta muualla > Kriittistä tarkastelua

JOHANNEKSENPOIKA.FI - Tietoa Vartiotorniseurasta ja Jehovan todistajista
| n k  Uskonto Suomessa |
| --- | --- |
Alueittain:  Etelä-Karjala Lappeenranta  Etelä-Pohjanmaa Seinäjoki  Etelä-Savo Mikkeli  Kainuu Kajaani  Kanta-Häme Hämeenlinna  Keski-Pohjanmaa Kokkola  Keski-Suomi Jyväskylä  Kymenlaakso Kouvola  Lappi Rovaniemi  Pirkanmaa Tampere  Pohjanmaa Vaasa  Pietarsaari  Pohjois-Karjala Joensuu  Pohjois-Pohjanmaa Oulu  Pohjois-Savo Kuopio  Päijät-Häme Lahti  Satakunta Pori  Uusimaa Helsinki  Espoo  Vantaa  Varsinais-Suomi Turku 
Kristinusko:  Historia  Protestantismi Luterilaisuus Evankelis-luterilaisuus  Baptismi  Metodismi  Vapaakirkollisuus  Adventismi  Helluntaiherätys  Evankelioimisliike  Uuskarsimaattisuus  Ekumeenisuus  Sitoutumaton  Anglikaanisuus  Katolisuus  Ortodoksisuus  Jehovan todistajat  Mormonismi 
Muut uskonnot:  Bahai-usko  Buddhalaisuus  Esoteerisuus Uuspakanuus  Vapaamuurarit  Islam  Juutalaisuus  Sikhiläisyys  Skientologia  Uskonnottomuus 
Mytologia:  Saamelainen muinaisusko  Suomalainen muinaisusko 
Vartiotorni - joulukuu 1912
Jehovan todistajien kokous Messuhallissa 1947.
Jehovan todistajien määrän kehitys 1960-2015.
Jehovan todistajien konventtisali Varkaudessa
Oiva Nummelin

Oiva Jalmari Nummelin (15. syyskuuta 1903 – 3. marraskuuta 1981) oli suomalainen kontrabasisti. Hän sai director musicesin arvonimen.
Nummelin oli muun muassa John Rosenbergerin oppilaana. Hän soitti Helsingin kaupunginorkesterissa vuosina 1932–1966, vuodesta 1939 äänenjohtajana. Nummelin opetti Sibelius-Akatemiassa vuosina 1956–1970 ja teki opetustyötä myös muissa musiikkioppilaitoksissa. Hänen oppilaisiinsa lukeutui aikanaan huomattava enemmistö Suomen keskeisistä kontrabasisteista. Suomen kontrabassoklubi rakentui perustamisvaiheessaan Nummelinin oppilaiden ympärille; Nummelinia on luonnehdittu Suomen kontrabassonsoiton isäksi, ja hänet valittiin jo järjestön perustamiskokouksessa vuonna 1976 sen kunniajäseneksi. Nummelin kuoli vuonna 1981, ja Teppo Hauta-aho sävelsi hänelle samana vuonna teoksen Oiva Nummelinin muistolle viidelle kontrabassolle.
Nummelinin johdolla opiskelivat muiden muassa Teppo Hauta-aho, Jorma Katrama, Antti Hytti ja Häkä Virtanen.
Novgorodin rautatieasema

| Novgorodin rautatieasema,   вокзал Великий Новгород |
| --- | --- |
 Novgorpodin rautatieasema
Perustiedot
Sijainti:  58°31′36.3″N, 031°15′04.0″E
Osoite:  Октябрьская ул. 5, 173005, В.Новгород, (Oktjbrskaja Ul. 5, 173005 V. Novgorod) 
Kunta:  Novgorod
Valtio:  Venäjä
Etäisyydet:  (Kesken, etäisyyden noin) Pietari: Moskovan asema noin 180 km, Vitebskin asema noin 180 km, Pavlovsk _ km, Pihkova 257 km, Minsk 777 km; Tšudovo 74 km, Tver 439  km, Moskova 606 km; Petroskoi 389 km, Murmansk 1507 km
Avattu:  1871
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  Moskova, Tver, Minsk, Pihkova, Petroskoi, Murmansk 
Taajamajunat:  Pietari, Pavlovsk, Tšudovo
Vaihtoyhteydet:  Linja-autoasema lähellä lounaassa saman kadun varrella (Oktjbrskaja Ul. 1). Linja-autoja Pietariin/-sta kulkee useammin kuin junia.
Pysäköinti:  Aseman edustalla
Asemarakennus
Rakennettu:  1953
Lipunmyynti:  kyllä
 Novgorodin asema laiturilta
Novgorodin rautatieasema (ven.  Железнодорожный вокзал "Великий Новгород") on Novgorodin kaupungissa (Veliki Novgorod) sijaitseva rautatieasema. Asema kuuluu Venäjän rautateiden asemaverkostoon. Rautatieasema löytyy kantakaupungista, runsas kilometri hallinnollisesta keskuksesta ja noin 1,5 kilometriä kaupungin historiallisesta keskuksesta (kreml) länsiluoteeseen. Rautatiesaseman lounaispuolella sijaitsee kaupungin linja-autoasema.
Liikenne

Pietariin kulkee päivittäin muutama, yleensä paikallisliikenteen aikataulusta löytyvä henkilöjuna (matka-aika runsas 3 tuntia) ja Moskovaan yksi pikajuna (yö/aamujuna, runsas 7 tuntia).
Pietari (Moskovan asema tai Vitebskin asema),
Moskova (Leningradin asema)
Useita muillekin asemille matkaavia henkilöjunia liikennöi Novgorodiin. Nämä ovat tyypillisesti kauttakulkuliikennettä, jolloin Novgorod ei ole junien pääteasema. Liikenne on tyypillisesti säännöllistä, muttei välttämättä päivittäistä:
Harkova
Kaliningrad
Luga
Minsk
Murmansk
Petroskoi
Pihkova
Velikije Luki
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Novgorod Wikimedia Commonsissa
Venäjän rautateiden matkustajaliikenteen sivut, sis. aikatauluhaku (venäjäksi) (rzd.ru)
Kaukoliikenteen junia Novgododiin (englanniksi) (poezda.net)
Rautatiekarttaa Pihkovan ja lähialueiden osalta parovoz.com. Arkistoitu 4.12.2012. Viitattu 29.8.2011. (englanniksi), (venäjäksi) (parovoz.com)
Notocacteae

| Notocacteae |
| --- | --- |
 Parodia werneri -kuulakaktus.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Notocacteae  Buxb.
Katso myös
   Notocacteae Wikispeciesissä   Notocacteae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Notocacteae on kaktuskasvien alaheimoon Cactoideae kuuluva tribus.
Tuntomerkit

Tribuksen kasvit ovat enimmäkseen yksivartisia, harvoin puu- tai pensasmaisia. Varsi on niveletön, enimmäkseen pallomainen, uurteinen tai kyhmyinen. Kukat kehittyvät kasvin villakarvojen peittämään kärkeen ja ovat pieniä tai keskikokoisia, päivällä kukkivia, säteittäisiä tai vastakohtaisia. Kukkapohjuksessa on pieniä suomuja ja sukasten tai karvojen muodostamia tupsuja. Hedelmätyyppi on tavallisesti kuiva, harvoin marjamainen, ja avautuva tai avautumaton. Siemenet ovat pieniä tai keskikokoisia ja muodoltaan vaihtelevia; arpi ja siitereikä ovat toistensa yhteydessä. Siemenessä on usein uloke (strofioli), ja joissakin on limainen vaippa.
Levinneisyys

Tribus kasvaa Etelä-Amerikan eteläosassa.
Suvut

Tribuksessa on seuraavat yhdeksän sukua:
Austrocactus
Blossfeldia
Cintia
Copiapoa (synonyymi: Pilocopiapoa) – vahakaktukset
Eriosyce (synonyymit: Chilenia, Chileniopsis, Horridocactus, Islaya, Neochilenia, Neoporteria, Pyrrhocactus, Reicheocactus, Rodentiophila, Thelocephala) – suppilokaktukset
Eulychnia (synonyymi: Philippicereus)
Frailea
Neowerdermannia
Parodia (synonyymit: Brasilicactus, Brasiliparodia Echinocactus subg. Notocactus, Eriocactus, Notocactus, Wigginsia) – kuulakaktukset
Mussulo

Näkymä Mussuloon
Mussulo kunta Luandan makunnassa ja on hiekkainen kapea niemimaa Angolassa lähellä Luandaa. Niemimaa on noin 35 kilometriä pitkä rannan suunnassa, ja sen pohjoisosa sijaitsee noin 10 kilometriä lounaaseen Luandasta. Niemimaata peittävät mangrovet, marskimaat ja vuorovesitasangot. Alueella on havaittu yli 60 eri merilintulajia.
Nukketeatteri Vihreä Omena

Nukkeja vuonna 1977 Vihreän Omenan seinällä.
Nukketeatteri Vihreä Omena oli suomalainen nukketeatteri. Teatteri perustettiin Helsingissä 1971, ja sen toiminta päättyi joulukuussa 2004 taloudellisiin vaikeuksiin. Teatterin taiteellinen johtaja oli 1975–1995 Sirppa Sivori-Asp. Näyttelijä Petra Frey kirjoitti teatterille näytelmiä.
Teatterilla oli vuosittain 300–350 esitystä.
Teatterin perustajiin kuuluivat Ritva Laatto, Sirppa Sivori-Asp, Lea Wallin ja Kirsi Aropaltio. Ensimmäinen näytelmä oli Intiaanisatuja. Teatteri sai 1979 oman teatteritilan Kallion kaupunginosasta osoitteesta Eläintarhan huvila 7. Vihreä Omena teki 1970-luvulta lähtien joulukalenteri-ohjelmia TV1:n Lasten ruutuun.
Diskografia

Omppu: lauluja ja loruja lapsille, Finlandia 1976
Kirjallisuutta

Nukketeatteria suomalaisilla näyttämöillä, Helsinki: Like, 2009. ISBN 978-952-01-0297-5
Sannaliina Nikula, Nukketeatteri Vihreä Omena on satuteatterin uranuurtaja, Taito  89(1996) : 4, s. 38-39
Paula Paavolainen, Teatteri Suomessa, osa 8 : Vihreän Omenan pienet hedelmät. Teatteri 40 (1984) : 1, s. 18-19.
Mirva Veijalainen, 20 vuotta täysillä. Lastentarha 55(1992) : 1, s. 50-51
.
North American F-100 Super Sabre

| F-100 Super Sabre |
| --- | --- |
 F-100D Super Sabre
Tyyppi:  hävittäjäpommittaja
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  North American Aviation
Ensilento:  24. maaliskuuta 1953
Esitelty:  1956
Valmistusmäärä:  2 300 
F-100D Super Sabre laukaisee raketteja Etelä-Vietnamissa v. 1967
North American F-100 Super Sabre (lempinimi: Hun eli Hunni) oli yhdysvaltalaisen North American Aviationin kehittämä hävittäjäpommittaja, joka syntyi jatkokehittelyn tuloksena saman yhtuön F-86 Sabresta. Käyttöönotto tapahtui syyskuussa 1954. Kokeilukone YF-100A saavutti uuden nopeusennätyksen: 1 215,3 km/h, jonka teki Frank K. "Pete" Everest. Koneesta kehiteltiin edeltäjäänsä pidempi, kookkaampi ja virtaviivaisempi. Siipien nuolikulma oli 45 astetta. Voimalaite oli edellistä tehokkaampi, lisäksi siinä oli jälkipoltto.
Edeltäjänsä tavoin F-86 Sabre, F-100 Super Sabrekin kykeni kuljettamaan taktisia ydinaseita. Kone oli edeltäjäänsä n. 300 km/h nopeampi, sen D-muunnoksen huippunopeus oli 1 390km/h (Mach 1.17). C-versio kykeni 1 485 km/t huippunopeuteen, eli 1,3 Machiin. Se olikin ensimmäinen vaakalennossa äänen nopeuden ylittänyt amerikkalaisvalmisteinen sotilaskone.
F-100 Super Sabre oli ensimmäinen niin kutsutun Century-sarjan hävittäjä. Myöhemmät Century-sarjan hävittäjät olivat McDonnell F-101 Voodoo, Convair F-102 Delta Dagger, Lockheed F-104 Starfighter, Republic F-105 Thunderchief ja Convair F-106 Delta Dart.
Käyttöhistoria

Konetyyppi aloitti niin kutsutun Century Series-hävittäjien eli satalukuisten sarjan, joiden mallinumero ylitti 100:n ja kykeni operoimaan vielä 15 200 metrissä ja sen toimintamatka oli 3 210 km. F-100:aa käytettiin myös Vietnamin sodassa, ja se osallistui useisiinkin aseellisiin yhteenottoihin monella mantereella. Malli oli alun perin tarkoitettu ilmaherruushävittäjäksi, mutta se toimi muissa rooleissa kohtalaisella menestyksellä, kuten rynnäkkökoneena. Vietnamin sodassa sen pääasiallisin vastustaja oli MiG-17. Tyypin käyttö oli laajaa, ylittäen P-51 Mustangin lentotuntimäärät toisessa maailmansodassa ja useita kymmeniä koneita tuhoutui sotavuotta kohden: kaikkiaan 242 konetta menetettiin Vietnamissa, joista osa tuhottiin maasotatoimien aikana. Erityisesti Wild Weasel -ilmatoimintataktiikka ja taistelutoimissa kohdattu ilmatorjuntatuli toi suuria tappioita vuosina 1964–1971.
Lopullinen käyttöönotto tapahtui vuonna 1956, sillä A-version koneet jouduttiin poistamaan käytöstä ja korjaamaan niissä ilmenneet vakavat rakenteelliset viat. Koneen ensilento tapahtui 1953, jonka jälkeen F-100A teki nopeuslennon maailmanennätyksen vielä samana vuonna: 1 275 km/h. Voimanlähteenä oli Pratt & Whitney J57 -suihkumoottori, jonka antoteho oli 16 000 naulaa. D-tyyppiä valmistettiin 1 274 kappaletta. Etualalla on koko nokan laajuinen, ovaalinmuotoinen ilmanottoaukko, joka tekee koneesta varsin uniikin. F-100 oli huomattavasti F-86:ta kookkaampi, lisäksi on huomattava myös "pyöreänokkainen" F-86D "Sabre Dog".
Konetyyppi kärsi lukuisasti menetyksistä onnettomuuksissa. Nämä johtivat osaltaan uudelleen modifiointiin, koska kone todettiin epävakaaksi. Koneen siipipinta-alaa lisättiin, sekä korkeusvakainta pidennettiin. Myös voimalaitteessa oli ongelmia.  Arviolta 25 % eli joka neljäs kone menetettiin lento-onnettomuuksissa. Tämän hävittäjäkoneen päätyyppejä olivat C sekä D, ja viimeisin versio oli F. Siipiprofiilina edelleen nuolimuotoinen alataso. Voidaan olettaa konetyyppiin liittyvien suuntavakauden ongelmien liittyneen siihen, että siivet ja korkeusvakaimet olivat lähes samassa tasossa. Omalle aikakaudelleen, hieman harvinaislaatuisesti olivat korkeusperäsimet alhaalla rungon takana.
Super Sabret palvelivat aina vuoteen 1979 saakka Yhdysvaltain lentävässä kansalliskaartissa. Muita konetyypin käyttäjämaita olivat olleet Taiwan, Tanska, Saksa, Ranska, Englanti sekä Turkki. Turkki oli konetyypin viimeinen käyttäjämaa, se päästi omat Super Sabrensa eläkkeelle vasta v. 1982. F-100 Super Sabren maksimi pommilasti oli 3 190 kg, mikä oli jokseenkin puolet F-105 Thunderchiefin, sekä A-7 Corsair II:n vastaavasta kuljetuskyvystä. Suunniteltu seuraaja North American F-107 Ultra Sabre ei koskaan toteutunut. Koneita valmistui 1956 kolme kappaletta ja  kehitysohjelma peruutettiin vuotta myöhemmin.
Vastaavia verrokkeja samalta aikakaudelta käyttötarkoituksen mukaan

McDonnell F-4 Phantom II
LTV A-7 Corsair II
Republic F-105 Thunderchief
MiG-19
Dassault Mystère
Hawker Hunter
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&015.09000015,09 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&011.081000011,81 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.09500004,95 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&035.077000035,77 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&09525.&&&&009 525 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Pratt & Whittney J57-P21 -suihkumoottori; &&&&&&&&&&&&&045.&&&&0045 kN kuivana, &&&&&&&&&&&&&071.&&&&0071 kN jälkipolttimella
Suoritusarvot
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&01390.&&&&001 390 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&03210.&&&&003 210 km
Lakikorkeus: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”.15 200 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&081.028000081,28 m/s
Aseistus
4 × 20 mm tykkiä
6 ripustuspistettä ulkopuoliselle aseistukselle: raketteja, pommeja ja ohjuksia max. 3 402 kg