stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lapväärtinjoen vesistö

| Lapväärtinjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 37) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjanmaa, Etelä-Pohjanmaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Lapväärtinjoen vesistö (37)
Vesistöjako:  Lapväärtinjoen alao. alue (37.01), Lapväärtinjoen kesk. alue (37.02), Isojoen valuma-alue (37.03), Karijoen valuma-alue (37.04), Heikkilänjoen valuma−alue (37.05), Kärjenjoen valuma-alue (37.06)
Laskujoki:  Lapväärtinjoki
Laskupaikka:  Lapväärtti, Lappsfjärdsfjärden, Selkämeri 
Koordinaatit:  62°13′08″N, 21°25′59″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  1 098,05 km²  
Järvisyys:  0,2 % 
Alueen pituus:  50 km  
Alueen leveys:  40 km  
Pääuoma:  noin 75 km
Keskiylivirtaama:  164 m³/s  lähde?
Keskivirtaama:  12,8 m³/s  lähde?
Keskialivirtaama:  1 m³/s  lähde?
 fiJoki laskee Selkämereen Lappsfjärdsfjärdenissä Lapväärtissä. 
Lapväärtinjoen vesistö (vesistöaluetunnus 37) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Isojoki laskee Selkämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 1098,05 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 0,2 %.
Vesistöalueen toisessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Lapväärtinjoen alaosan alue (37.01)
Lapväärtinjoen keskiosan alue (37.02)
Kärjenjoen valuma-alue (37.06)
Karijoen valuma-alue (37.04)
Isojoen valuma-alue (37.03)
Heikkilänjoen valuma-alue (37.05)
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Lapväärtinjoen vesistö, vesi.fi
Lapiorauskut

| Lapiorauskut |
| --- | --- |
 Viuhkalapiorausku (Platyrhina sinensis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Sähkörauskukalat Torpediniformes
Heimo::  Lapiorauskut Platyrhinidae  Jordan, 1923
Suvut
 Platyrhina  Platyrhinoidis 
Katso myös
   Lapiorauskut Wikispeciesissä   Lapiorauskut Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lapiorauskut (Platyrhinidae) on sähkörauskukaloihin kuuluva rustokalaheimo. Heimon lajeja elää Tyynessämeressä. Heimon lajit luettiin aiemmin kuuluviksi kitararauskuihin.
Lajit ja anatomia

Lapiorauskuihin kuuluu kaksi sukua ja neljä tai viisi lajia. Heimon lajit voivat kasvaa 30–90 cm pitkiksi. Ruumis on litteä ja kiekko on puoliympyrän muotoinen tai kolmiomainen. Lapiorauskujen pitkähkö pyrstö kapenee pyrstöevää kohden ja siinä on kaksi melko kookasta selkäevää.  Heimon kalojen selkäpuolen ja pyrstön ihossa on piikkejä.
Levinneisyys ja elintavat

Lapiorauskuja tavataan Tyynessämeressä lähellä Pohjois-Amerikan ja Aasian rannikkoa lauhkeissa ja lämpimissä vesissä. Ne elävät pehmeillä pohjilla aina 160 metrin syvyyteen merenpinnasta. Heimon lajien ravintoa ovat äyriäiset, nilviäiset ja madot. Lapiorauskut ovat ovovivipaarisia eli naaras synnyttää kuoriutuneet poikaset.
Lance Larson

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Lance Larson Rooman olympialaisissa 1960. |  Lance Larson Rooman olympialaisissa 1960. |  Lance Larson Rooman olympialaisissa 1960. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | 4×100 m sekauinti |  |
|  Hopeaa | Rooma 1960 | 100 m vapaauinti |  |
Lance Melvin Larson (3. heinäkuuta 1940 Monterey Park, Kalifornia – 19. tammikuuta 2024 Orange, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kilpauimari, joka voitti olympiakultaa viestissä vuonna 1960.
Larson taisteli Rooman olympialaisissa 1960 tiukasti 100 metrin vapaauinnin voitosta australialaisen John Devittin kanssa. Maalituomareista kolme katsoi Larsonin voittaneen ja muut kolme Devittin. Kaikki ajanottajat saivat Larsonille paremman ajan, ja sähköajanoton mukaan Larsonin loppuaika oli 55,1 ja Devittin 55,2. Päätuomari julisti kuitenkin Devittin voittajaksi ja Larsonin kakkoseksi, ja molemmille merkittiin ajaksi 55,2. Larson voitti olympiakultaa 4 × 100 metrin sekauintiviestissä, jonka loppukilpailussa hän ui kolmannen eli perhosuintiosuuden ja Yhdysvallat teki maailmanennätyksen 4.05,4.
Larson ui 100 metrin perhosuinnin ensimmäisenä alle minuutin. Hän teki vuonna 1960 maailmanennätykset 59,0 ja 58,7.
Gunnar Landtman

| Gunnar Landtman |
| --- | --- |
 Gunnar Landtman Papuassa 1910-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. toukokuuta 1878 Helsinki
Kuollut: 30. lokakuuta 1940 Helsinki
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Edvard Westermarck
Oppilaat:  Arne Runeberg
Tutkimusalue:  antropologia, sosiologia
Tunnetut työt:  The Kiwai Papuans of British New Guinea (1927)
Gunnar Landtman (6. toukokuuta 1878 Helsinki – 30. lokakuuta 1940 Helsinki) oli suomenruotsalainen filosofi sekä sosiologian ja filosofian professori.
Ura

Filosofina Landtman oli Edvard Westermarckin oppilas. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1905 tutkimuksellaan The Origin of Priesthood ja jatkoi opintojaan Lontoossa, Cambridgessä ja Oxfordissa. Hän toimi sosiologian dosenttina Helsingin yliopistossa vuosina 1910–1927 ja henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina vuosina 1927–1940; käytännöllisen filosofian vt. professuuria hän hoiti vuosina 1916–1921. Vuosina 1922–1924 hän oli eduskunnassa ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana; puolueen keskushallituksen jäsenenä hän oli 1920–1926.
Landtman oli Suomen ensimmäisiä yhteiskunta-antropologeja. Hänen oppilaistaan voidaan mainita Arne Runeberg.
Landtmanin poika oli lastenlääkäri, professori Bernhard Landtman.
Papuassa

Landtmanin merkittävin matka oli matka Papua-Uuteen-Guineaan vuosina 1910–1912, kun lähetystyö oli muuttamassa alkuasukasyhteiskuntaa ja sen tapoja. Landtman saapui Flyjoen suistoon. Aluksi papualaiset kummeksuivat outoa miestä, mutta pian hän voitti heidän luottamuksensa ja oppi heidän kielensä. Huolimatta ranta-asukkaiden arvaamattomuudesta hän selviytyi hyvin kaikista vaikeuksista. Landtman talletti papualaisilta noin 500 satua ja muuta tarinaa sekä tutki heidän kieliään, joita pienellä alueella puhuttiin useita. Landtman huomasi, kuinka papualaiset tarinat muistuttivat suomalaisia kansantarinoita.
Teoksia

The Origin of Priesthood (1905)
Papualaisten parissa: Oleskelultani Uuden Guinean alkuasukkaiden keskuudessa (1914)
Samhällsklassernas uppkomst (1916)
Kulturens ursprungsformer (1918)
Finlands väg till oavhängighet (1919)
Johdatus filosofiseen ajatteluun.  ((Inledning till det filosofiska tänkandet, 1920.) Suomentanut A. A. Koskenjaakko. Sivistys ja tiede 25)  Porvoo:  WSOY, 1921.
Immanuel Kant: Hans liv och filosofi (1922)
Naturfolkens diktning och dess betydelse (1925)
The Kiwai Papuans of British New Guinea (1927)
Satumaa ja sen asukkaat: Kiwai-papualaiset Uuden-Guinean jättiläissaarella (1932)
Det rättas värde (1937)
The Origin of Inequality of the Social Classes (1938)
Kirjallisuutta

Ahmajärvi, Jouni: Ihmisluonto, yhteiskuntaevoluutio ja rauhanomaisen kehityksen mahdollisuudet. Gunnar Landtman maailmansotien välisen ajan sosiologina ja osallistuvana intellektuellina. (Arkistoitu – Internet Archive) Väitöskirja. Oulun yliopisto, Aate- ja oppihistoria. Oulu, 2017.
Gothóni, René: ”Landtman, Gunnar (1878–1940)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 720–721.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Lahdentausta, Heli – Parpola, Marjatta – Vainonen, Pilvi – Varjola, Pirjo: Satumaa ja sen asukkaat: Gunnar Landtman Papua-Uudessa-Guineassa 1910–1912.  (Kulttuurien museon näyttelyjulkaisu 1)  Helsinki:  Museovirasto, 2001.  ISBN 951-616-068-9
Lawrence, David – Varjola, Pirjo: Gunnar Landtman in Papua: 1910 to 1912.  Canberra:  The Australian National University Press, 2010.  ISBN 978-1-921666-12-4  Teoksen verkkoversio.
Vilenius, Merja: Mieli, evoluutio ja yli-inhimilliset toimijat Gunnar Landtmanin uskontoantropologiassa.  Helsinki:  Books on Demand, 2011.  ISBN 978-952-498-523-9
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Gunnar Landtmanin e-kirjoja Projekti Lönnrotissa.
.aspx Gunnar Landtman Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Landtman, Gunnar hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajat 1922–1924 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (25):  Anderson  Bengs  von Born  Broända  Bäck  Colliander  Estlander  A. Furuhjelm  R. Furuhjelm  Helenelund  Hästbacka  Inborr  Jeppson  Jern  Kulenius  Landtman  Lindberg  Mickels  Miemois  Roos  Sandblom  Schauman  von Wright  Åkerblom  Österholm 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef 
Landtmanin kokoamia esineitä Papuasta.
Lapuanjoen vesistö

| Lapuanjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 44) |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjanmaa, Etelä-Pohjanmaa, Pirkanmaa
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Lapuanjoen vesistö (44)
Vesistöjako:  Lapuanjoen alao. alue (44.01), Lapuanjoen kesk. alue (44.02), Lapuanjoen yläo. alue (44.03), Kuortaneenjärven alue (44.04), Alavudenjärven alue (44.05), Kauhavanjoen valuma-alue (44.06), Kätkänjoen valuma-alue (44.07), Töysänjoen valuma-alue (44.08), Nurmonjoen valuma-alue (44.09)
Laskujoki:  Lapuanjoki
Laskupaikka:  Uusikaarlepyy, Alörsfjärden, Perämeri
Koordinaatit:  63°34′23″N, 22°28′55″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  4 122,05 km²  
Järvisyys:  2,92 % 
Alueen pituus:  145 km  
Alueen leveys:  50 km  
Pääuoma:  noin 150 km
Keskiylivirtaama:  191,6 m³/s  
Keskivirtaama:  30,2 m³/s  
Keskialivirtaama:  3,3 m³/s  
 fiJoki laskee Perämereen Alörsfjärdeniin Uudessakaarlepyyssä. 
Lapuanjoen vesistö (vesistöaluetunnus 44) on Suomen päävesistöalue, jonka laskujoki Lapuanjoki laskee Perämereen. Vesistöalueen pinta-ala on 4 122,05 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 2,92 %.
Vesistöalueen toisessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Lapuanjoen alaosan alue (44.01)
Lapuanjoen keskiosan alue (44.02)
Kauhavanjoen valuma-alue (44.06)
Lapuanjoen yläosan alue (44.03)
Nurmonjoen valuma-alue (44.09)
Kuortaneenjärven alue (44.04)
Alavudenjärven alue (44.05)
Kätkänjoen valuma-alue (44.07)
Töysänjoen valuma-alue (44.08)
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Lapuanjoen vesistö, vesi.fi
Christine Laser

| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Itä-Saksa> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Montréal 1976 | viisiottelu |  |
Christine Laser (o.s. Bodner, s. 19. maaliskuuta 1951 Mattstedt, Thüringen, Saksan demokraattinen tasavalta) on entinen itäsaksalainen yleisurheilun moniottelija ja olympiamitalisti. Hän osallistui viisiottelijana kolmiin olympialaisiin.
Laser, tuolloiselta nimeltään Bodner, sijoittui Münchenissä 1972 viisiottelussa neljänneksi tuloksella 4 671 pistettä. Hän oli kultamitalisti Mary Petersiä parempi kolmessa osalajissa mutta hävisi tälle selvästi kuulantyönnössä ja korkeushypyssä. Vuonna 1974 hän avioitui aitajuoksija Jürgen Laserin kanssa.
Montréalin 1976 olympialaisissa Christine Laser oli tasaisessa kilpailussa neljän lajin jälkeen viidentenä juostuaan 100 metrin aidat aikaan 13,55 s, työnnettyään kuulaa 14,29 m, sekä hypättyään korkeutta 178 cm ja pituutta 627 cm. Päätöslajissa, 200 metrin juoksussa hän sai loppuajan 23,48 s. Hänen loppupisteensä olivat 4 745. Hänen maannaisensa Siegrun Siegl sai samat pisteet, mutta koska Siegl oli ollut Laseria parempi kolmessa osalajissa ja Laser Siegliä parempi vain kahdessa (kuulantyöntö ja korkeushyppy), sai Siegl kultaa ja Laser hopeaa. Kolmas itäsaksalainen Burglinde Pollak hävisi kärkikaksikolle vain viisi pistettä.
Laser oli mukana vielä Moskovan 1980 olympialaisissa mutta jätti ensimmäisenä päivänä ottelunsa kesken.
Lapinvero

Lapinvero tarkoitti osittain tarinoista, osittain historiallisista lähteistä tunnettua lappalaisten verottamista ja ryöstelyä esihistoriallisena ja varhais-historiallisena aikana, jolloin Lapiksi kutsutut Fennoskandian sisämaa-alueet olivat vielä eteläisten rannikkoseutujen kansojen ja -heimojen (maanviljelijöiden), ja myöhemmin valtioiden keskenään jakamaa eränkäynti- ja verotusaluetta. Lappalaisten kanssa käytiin myös paljon kauppaa. Lappalaisilta saatiin ennen kaikkea turkiksia, jotka olivat kysyttyjä ja arvokkaita Euroopan markkinoilla ja kauempanakin. Lappalaiset taas saivat muun muassa suolaa, metalliesineitä ja kankaita.
Perinteisen näkemyksen mukaan lapinverotus oli usein raskas taakka lappalaisille, joille tehtiin väkivaltaa, jos nämä eivät maksaneet vaadittua määrää. Tarinoissa eri lapinkävijäryhmät saattoivat joskus verottaa toistensa lappalaiskyliä, jolloin verotus-oikeuksista syntyi kiistaa ja taisteluja. Osa nykytutkijoista katsoo, että lapinverossa oli alun perin kysymys kuitenkin rituaalisesta lahjojen vaihdosta, joka tunnetaan nykyisinkin joidenkin luonnonkansojen parissa, myös näiden kansojen suhteissa muihin kansoihin. Lahjojen vaihdossa oli kunnia antaa toiselle runsaasti ja yltäkylläisesti (kuten vieraanvaraisuudessa), ja se erosi siten omaa tuottoa tavoittelevasta kaupankäynnistä.
Sanan merkitys 1600-luvun lopulla

Vuonna 1673 Ruotsin kruunu halusi suosia Lapin asuttamista ja antoi julistuksen, joka takasi Lappiin muuttaville uudisasukkaille ikuisen vapautuksen sotaväenotoista, viidentoista vuoden vapautuksen veroista ja tämänkin jälkeen alhaisemman verotuksen. Tuon alhaisemman veron nimi oli myös lapinvero.
Aiheesta muualla

(Arkistoitu – Internet Archive) Tarja Nahkiaisoja: ASUTUS JA MAANKÄYTTÖ
INARISSA JA UTSJOELLA 1700-LUVUN PUOLIVÄLISTÄ VUOTEEN 1925 (Oikeusministeriön julkaisu 2006)
Ionicus

Ionicus (m.kreik. Ἰωνικός, Iōnikos, ”joonialainen”) on runojalka ja metron, joka on peräisin antiikin kreikkalaisesta metriikasta. Se koostuu kahdesta pitkästä ja kahdesta lyhyestä tavusta. Metron on saanut nimensä siitä, että sitä käytettiin alun perin joonialaisilla alueilla, mahdollisesti Kybelelle omistetuissa kulttilauluissa.
Metronia esiintyy kahdessa muodossa. Niiden kaavat ovat ( = lyhyt tavu,  = pitkä tavu):
Ionicus a minore eli ”pienempi ionicus”
Ionicus a maiore eli ”suurempi ionicus”
Lyyrisessä runoudessa ionicusta käytettiin niin kutsutussa joonialaisessa säkeessä.
Intianpihta

| Intianpihta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Pinophyta
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Pihdat Abies
Sektio::  Pseudopicea
Alasektio::  Delavayianae
Laji::  spectabilis
Kaksiosainen nimi
 Abies spectabilis  (D. Don) Spach, 1841 
Synonyymit
 Pinus spectabilis D. Don, 1825  Pinus webbiana Wall ex D. Don, 1828  Abies webbiana (Wall ex D. Don) Lindl., 1833  Picea webbiana (Wall ex D. Don) Loudon, 1838  Abies webbiana var. brevifolia A. Henry, 1909  Abies spectabilis var. brevifolia (A. Henry) Rehd., 1919  Abies spectabilis var. langtangensis Silba, 1990 
Katso myös
   Intianpihta Wikispeciesissä   Intianpihta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Intianpihta (Abies spectabilis) on mäntykasvien heimon pihtojen sukuun kuuluva havupuulaji. Se on keskisen ja eteläisen Aasian vuorilla kasvava suurikokoinen ainavihanta puu. Lajin piirteisiin kuuluvat vanhemmiten tasalatvaisen leveä latvus, kasvuversoissa lanttopäiset litteät neulaset ja aluksi väritykseltään violetinsinertävät pystyt kävyt. Intianpihdan kanta on jatkuvasti supistunut kun metsiä on hakattu ja muunnettu maatalouskäyttöön, ja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on määritellyt lajin silmälläpidettäväksi.
Nimet

Intianpihdan tieteellisen nimen latinankielinen lajimääre spectabilis tarkoittaa loistavaa tai suurenmoista.
Kuvaus

Intianpihta on suurikokoinen ainavihanta puu. Se kasvaa tavallisesti noin 40–50 metriä korkeaksi, ja voi tulla rungon rinnankorkeusläpimitaltaan 1,5–2,5 metriä paksuksi.
Intianpihta eroaa lähisukuisista aasialaisista pihtalajeista suuremmilla, yleensä yli 10 senttimetriä pitkillä kävyillään, joiden peitinsuomut eivät näy käpysuomujen takaa, sekä monirivisen kampamaisesti asettuneilla neulasillaan.
Kuvaus > Varsi

Intianpihta on yleensä yksirunkoinen ja rungoltaan pylväsmäisen suora ja liereä. Latvuksen muoto vaihtelee pylväsmäisestä leveän kartiomaiseen ja vanhoilla puilla tasalatvaiseen. Rungon harmahtava kuori on nuorilla puilla sileää, mutta vanhemmiten paksu uurteinen kaarna halkeilee levyiksi. Rungosta haarautuvat suuret oksat ovat latvassa kohenevia ja alempana alaspäin kaartuvia. Oksanhaarat voivat olla vaakasuuntaisia tai kohenevia. Jäykät ja väriltään kellertävän tai harmaan ruskeat versorangat ovat johtoversoissa paksuja ja sivuttaisissa versoissa solakoita. Versorangan pinta on kohoumien ja uurteiden peittämä sekä erityisesti uurteista ruskeakarvainen. Lehtiarvet ovat puikeita. Suuret, noin 10 millimetriä pitkät ja kahdeksan millimetriä leveät pihkaiset kasvusilmut voivat olla munanmuotoisia tai lähes pallomaisia. Silmua peittävät ruskeat kolmiomaiset silmusuomut, jotka pysyvät verson tyvessä useita vuosia.
Kuvaus > Neulaset

Neulasiksi kutsutut lehdet ovat litteitä ja muodoltaan tasasoukkia. Lehtiasento on kierteinen, mutta neulaset usein asettuvat kasvuversoissa kampamaisen monirivisesti. Käpyjä tuottavien versojen neulaset ovat yläviistoja. Tasasoukat neulaset ovat tavallisesti 2,5–6 senttimetriä pitkiä ja 2,2–3,5 millimetriä leveitä. Neulasen laidat ovat hieman taakäänteisiä, ja kärki on yleensä kasvuversoissa lanttopäinen sekä käpyjä tuottavissa versoissa tylppä. Neulasen väritys on tumman kiiltävän vihreä yläpinnaltaan, vaalean härmäisen vihreä laidoistaan ja keskisuonen kohdalta, sekä valkojuovainen alapinnaltaan. Ilmarakoja on lähinnä neulasen alapinnalla kahdessa keskisuonen erottamassa valkoisessa ilmarakojuovassa.
Kuvaus > Kukinnot

Intianpihta on yksikotinen, mikä tarkoittaa samaan puuhun kehittyvän sekä hede- että emikukintoja. Kukinnot kehittyvät versoihin sivuttaisesti hankasilmuista. Tiheässä kasvavat hedekukinnot eli hedekävyt ovat yleensä riippuvia ja noin kolmesta neljään senttimetriä pitkiä. Hedekävyt koostuvat keltaisesta rangasta ja siihen kierteisesti asettuvista purppuraisen sinertävistä hedelehdistä.
Emikukinnot eli kävyt ovat pystyjä, lähes perättömiä ja muodoltaan leveän lieriömäisiä sekä typäkkäkärkisiä. Kierteisesti rankaan asettuneista käpysuomuista ja peitinsuomuista koostuva käpy on tavallisimmin 10–17 senttimetriä pitkä ja 4–7 senttimetriä leveä. Aluksi väritykseltään violetinsininen käpy muuttuu kypsyessään ensin harmaansiniseksi ja lopulta tumman purppuraisen ruskeaksi. Ohuet käpysuomut ovat muodoltaan kiilatyvisen viuhkamaisia. Suurimmat, kävyn keskiosissa sijaitsevat käpysuomut ovat 1,5–2,5 senttimetriä pitkiä ja 3–3,5 senttimetriä leveitä. Käpysuomu on perällinen, pinnaltaan hienokarvaisen sileä, mutta kevyesti uurteinen sekä ulkolaidaltaan ehyt ja aaltoileva tai taakäänteinen. Peitinsuomut jäävät yleensä piiloon käpysuomujen taakse, mutta niiden kärjet saattavat olla näkyviä erityisesti kävyn tyvellä. 1,5–2 senttimetriä pitkät peitinsuomut ovat muodoltaan lusikkamaisia, laidoiltaan hienosahaisia ja kärjestään otapäisiä. Kävyn pysty ranka pysyy puussa käpysuomujen karistua; paljastuva ranka on kapean kartiomainen ja väriltään tumman sinertävän ruskea.
Siivelliset siemenet ovat kiilatyvisiä, noin 10 millimetriä pitkiä ja viisi millimetriä leveitä. Siemenen kiilatyvisen pitkänpyöreä lenninsiipi on noin 12 millimetriä pitkä ja viisi millimetriä leveä.
Neulaset ovat lanttopäisen tasasoukkia.
Käpyjä ja niiden rankoja puun latvassa.
Käpyjä piirroskuvassa.
Puusta tulee vanhemmiten tasalatvainen.
Luokittelu

Intianpihta on mäntykasvien heimon (Pinaceae) pihtojen sukuun (Abies) kuuluva havupuulaji. Pihtojen suvun sisällä laji on luokiteltu suvun aasialaiseen sektioon Pseudopicea ja sen alasektioon Delavayianae. Vuonna 2018 julkaistun molekyylibiologisen tutkimuksen mukaan intianpihdan lähin sukulaislaji on kuitenkin pindrowpihta (Abies pindrow), joka on tyypillisesti sijoitettu erilliseen pihtojen suvun sektioon Momi. Intianpihta risteytyy usein luonnossa pindrowpihdan kanssa.
Levinneisyys

Intianpihtaa esiintyy luonnonvaraisena keskisessä ja eteläisessä Aasiassa Himalajan, Hindukušin ja Karakorumin vuoristoissa. Lajin luontaiset kasvupaikat sijaitsevat Afganistanin, Pakistanin, Nepalin, Kiinan Tiibetin ja Intian Kashmirin alueilla.
Elinympäristö

Intianpihta on korkeiden ylänköalueiden puu. Sen luontaiset kasvualueet sijaitsevat 1 600–4 000 metrin korkeudella merenpinnan yläpuolella. Yleisimmin puu kasvaa 2 600–3 800 metrin korkeudessa pohjois- tai koillisrinteessä. Ilmastollisesti puun kasvualueet ovat viileän kosteaa monsuunimetsää, jolla suuri osa vuotuisesta sadannasta tulee lumena. Intianpihta suosii hyvin vettä läpäisevää maaperää ja kasvaa tyypillisesti kivisellä maalla.
Intianpihta voi muodostaa lajipuhtaita metsiköitä etenkin korkealla lähellä puurajaa, mutta alempana se kasvaa usein monilajisissa havumetsissä. Näiden metsien muita havupuulajeja ovat himalajankuusi (Picea smithiana), kyynelmänty (Pinus wallichiana), himalajanhemlokki (Tsuga dumosa) ja katajalaji Juniperus wallichiana. Toinen samoilla vuoristoalueilla kasvava pihtalaji pindrowpihta kasvaa yleensä selvästi intianpihtaa alempana.
Uhat ja suojelu

Intianpihdan kannan on arvioitu olleen jatkuvassa laskussa vuoden 2010 arvioinnissa, jonka perusteella Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) on määritellyt lajin silmälläpidettäväksi. Intiapihtametsiä on laajalti hakattu ja muunnettu maatalouskäyttöön varsinkin alavammilla kasvupaikoilla, ja lajin uskotaan kokonaan kadonneen Nepalin itäosista 1990-luvun jälkeen. Osa intianpihdan kasvupaikoista Intiassa ja Nepalissa sijaitsevat nykyisin luonnonsuojelualueilla.
Merkitys ihmiselle

Intianpihta on merkittävä talouspuu luontaisella elinalueellaan. Sitä on käytetty puurakentamisessa erityisesti sisärakenteisiin, kuten lattioihin, sisäkattoihin ja portaisiin. Puusta on valmistettu myös kattopäreitä ja puulaatikoita, joita on käytetty teen pakkaamiseen. Lisäksi puun kävyistä on paikallisesti valmistettu värjäysainetta.
Intianpihtaa kasvatetaan myös koristepuuna puutarhoissa ja puistoissa erityisesti Englannissa, jonne laji tuotiin jo vuonna 1822.
Intianpihtametsää Nepalissa, etualalla kelottunut puu.
Lapsang souchong

| Lapsang souchong |
| --- | --- |

Tyyppi:  maustettu musta tee
Muut nimet:  kiin. 正山小种
Alkuperä:  Fujianin maakunta Kiinassa tai Taiwan
Kuvaus:  havupuiden savulla maustettua mustaa teetä
Mustan teen laatuluokittelua teekasvin lehtien mukaan. Kuvan tapauksessa souchong tarkoitti viidettä teelehteä kärkisilmusta lukien.
Lapsang souchong -teejuoma on voimakkaan ja savuisen makuista teetä.
Lapsang souchong (yksink.: 正山小种; perint.: 正山小種; pinyin: Zhèngshān xiǎozhǒng; myös yksink.: 立山小种; perint.: 立山小種; Jyutping: Laap6saan1 siu2zung2) on savustettu musta tee, jota valmistetaan erityisesti Fujianin maakunnassa Kaakkois-Kiinassa ja Taiwanissa. Nimen oletetaan olevan pelkistetty muoto kiinalaisesta Zhengshan xiaozhong -teestä, jonka tyypin teet hallitsivat mustan teen markkinoita ennen 1800-luvun puoliväliä ja joita valmistettiin Fujianissa.