Cord
Cord L-29

Cord L-29 oli ensimmäinen amerikkalainen etuvetoinen auto. Sen suunnittelijana oli Cornelius van Ranst, joka noudatti työssään kuuluisan kilpa-autojen suunnittelija Harry Millerin periaatteita. Taustoituksena autourheilusta kiinnostunut E. L. Cord oli ihaillut Millerin suunnitteleman etuvetoisen Junior 8 Specialin suorituskykyä – auton, jonka Van Ranst sekä Tommy Milton olivat toteuttaneet. Mallia L-29 valmistui vuosina 1929–1931 Auburnin tehtaalla, samoin kuin sittemmin myös sen seuraajamalleja 810 ja 812. Uutuusmalli käytti samaa Cord-konserniin kuuluvan Lycoming-moottorivalmistajan 298,6 kuutiotuuman 8-sylinteristä rivimoottoria kuin suurimmat Auburn-mallit, joskin voimalinja oli käännetty vastakkaiseksi: käsivalintainen vaihteisto oli moottorin etupuolella (välitykset 3+R ), mistä voima välittyi etuakselin tasauspyörästöön. Ratkaisun vuoksi L-29:n konepelti oli poikkeuksellisen pitkä, ja suunnittelija Alan H. Leamy soi sille Duesenberg-tyylisen, näyttävän jäähdytinsäleikön. Auto sai ensimmäisenä maailmassa X-muotoisen rungon. Kun myös L-29:n akseliväli oli huikeat 137,5 tuumaa, sen olemus oli sensaatiomaisen matala ja pitkä. Kori oli myynnissä tehdastekoisena joko sedan-mallisena tai Brougham-tyylisenä (ohjaamo ja matkustamo kuitenkin yhtenäistä katettua tilaa, ei aitoon Brougham- l. kaupunkiauton tyyliin avonaisella ohjaamolla – vaikkakin pehmustettu katto simuloi kaupunkiauton pehmeää kattoa), mutta sen sai myös alustana asiakkaan valitsemien korittajien luomuksia varten. Tehtaan avoautomalleina oli myynnissä niin 4-ovinen kuin 2-ovinen versio, jäljempi myös esiin käännettävällä anopinistuimella, US-engl.: rumble seat, tai UK-engl.: dicky-, dickie- tai dickey seat.
L-29:lle kohtalokkaaksi muodostui sen korkea, lähes 2 ½ US-tonnin paino verrattuna Lycoming-sivuventtiilimoottorin 125 hevosvoiman tehoon korkeahkolla 4 000/min kierrosluvulla. Automallin suorituskyky ei hurmannut: esimerkiksi huippunopeus jäi 80 mailiin tunnissa. Sen rakenteen vuoksi painopiste oli takana, minkä vuoksi vetävät etupyörät menettivät vetopitonsa liukkaita ylämäkiä noustessa. Auton ajokäytös oli häijy, ja lisäksi vetonivelet kuluivat vaihtokuntoon armottoman taajaan. Myyntiä jarrutti viimein myös lokakuun 1929 lopun raju pörssikurssien romahdus, mikä varoitti hyvien aikojen päättyneen. Lopullinen kohtalonisku oli kuitenkin L-29:n korkea hinta: valitusta versiosta riippuen hinnasto alkoi 3 095 – 3 295 yhdysvaltain dollarista, eli L-29 oli kalliimpi kuin etevämmät ja hienostuneemmat kilpailijansa. Myös kalliin loistoauton ostajakunta oli konservatiivinen, ja se vierasti uudenaikaisia ratkaisuja kuten etuvetoa. Cord vastasi laimeaan kiinnostukseen alentamalla L-29:n hintaa 800 dollarilla. Cord L-29 vedettiin markkinoilta alkuvuonna 1932, mutta viimeinen joulukuussa 1931 valmistettu Cord L-29 kuuluu menneen kaupaksi vasta syyskuussa 1933. Valmistusmääräksi jäi eri lähteiden mukaan 4 400,  4 429 – 5 010 kappaletta, joista 300 kappaleen arvioidaan olevan vielä ajokunnossa. Tulos ei ollut kauhistuttava kun kyseessä oli juuri ennen lama-ajan puhkeamista markkinoille tuotu, hintava loistoauto – mutta riittämätön L-29:n valmistamisen jatkamiseksi. Erotuksena myöhemmästä 810/812-mallista l. arkkunokka- tai coffin-nose Cordista vanhempi malli L-29 kuuluu kulkevan pitkänokka tai longnose-lempinimellä. Ainakin yksi, venäläis- (ukrainalais-) aatelismies ja muotoilija, kreivi Alexis de Sakhnoffskyn piirtämä, Hayes Body Company:n toteuttama ja mittavasti alkuperäisestä muokattu, vuosimallin 1929 L-29 Coupé vietiin Eurooppaan, missä se saavutti vuonna 1930 ensin Pariisissa kunniamitalin, ja sitten Monte_Carlossa viidennen kerran muotoilun ensimmäisen palkinnon. Edelliset de Sakhnoffskin samanlaiset neljä perättäistä palkintoa olivat tulleet vuosina 1926 ja 1927 Minerva-autoilla (kreivi oli tuolloin Brysselissä toimivan Vanden Plas-korittajan palveluksessa), 1928 Rolls_Royce -autolla ja 1929 Packard-autolla. Tämä Cord L-29 -auto oli (1987) sijoitettu Brooks Stevens -automuseoon.