Mario Scelba
Scelba pääministerinä

De Gasperin valtakausi päättyi kun hänen kahdeksas hallituksensa 21. heinäkuuta 1953 hävisi parlamentin luottamusäänestyksen, vain viisi päivää muodostamisensa jälkeen. Scelba ei ollut tässä hallituksessa mukana, eikä myöskään seuraavassa, Giuseppe Pellan muodostamassa vähemmistöhallituksessa. Pellan hallitus kesti 155 päivää. Kun sitä seurannut Amintore Fanfanin ensimmäinen hallitus vain 22 päivää virassa oltuaan kärsi saman kohtalon kuin De Gasperin kahdeksas, presidentti Luigi Einaudi antoi Scelballe tehtäväksi hallituksen muodostamisen. Scelba muodosti kolmen puolueen hallituksen, johon kristillisdemokraattien lisäksi kuuluivat PSDI ja PLI. Scelban hallitusta tuki myös sen ulkopuolelle jättäytynyt PRI
Pääministerinä Scelban ensimmäinen päätös oli että hän myös hoitaa sisäministerin tehtävät voidakseen helpommin valvoa ja edelleen kehittää siinä virassa aikaisemmin aloittamiaan uudistuksia. Kansainvälisellä tasolla hän ajoi päättäväisesti De Gasperilta perimänsä Triesten ongelman ratkaisemista, päämäränä Triesten kaupungin palauttaminen Italian alaisuuteen. Tästä allekirjoitettiin neljän valtion sopimus Lontoossa 5. lokakuuta 1954, jonka mukaan ns. vyöhyke A eli Triesten maakunta liitettiin pysyvästi Italiaan 26. lokakuuta. Toinen Scelban pääministerikauden tärkeä linja oli se joka oli jo Ranskan ulkoministerin Robert Schumanin aloitteesta 1951 luonut Euroopan hiili- ja teräsyhteisön, johon myös Italia oli liittynyt ja joka aloitti toimintansa 1953. Italia isännöi Messinan kokousta 1955, johon osallistuivat yhteisön kuusi jäsenmaata. Messinassa päästiin yhteisymmärrykseen siitä miten toimintaa jatkettaisiin ja laajennettaisiin. Kun ratkaiseva askel otettiin, allekirjoittamalla Rooman sopimus 1957, Scelban aika pääministerinä oli kuitenkin jo päättynyt, ja se päättyi aika odottamattomalla tavalla.
Puoluejohtaja De Gasperin kuolema elokuussa 1954, avasi kentän kristillisdemokraattisen puolueen sisäiselle valtataistelulle. Vuoden 1955 suuri tapahtuma Italian sisäpolitiikassa oli uuden presidentin valinta. Kristillisdemokraattien puoluejohdon ehdokas, senaatin puhemies Cesare Merzagora kohtasi suurta puolueen sisäistä vastustusta, ja presidentiksi valittiin lopulta 67-vuotias Giovanni Gronchi, politiikan veteraani joka oli ollut paikalla jo Sturzon perustaessa PPI-puolueen 1919. Häntä tukivat myös sosialistit ja kommunistit. Tämä vasemmalta tullut tuki johtui siitä että Gronchi oli avoin laajennetulle yhteistyölle siihen suuntaan. Politiikan keskikentälle itsensä vankasti asettanut pääministeri Scelba joutui vaikeaan tilanteeseen. Protokollan mukaan uuden presidentin astuessa virkaan, pääministeri jättää hänelle hallituksensa muodollisen eronpyynnön, jonka presidentti yhtä muodollisesti hylkää, jos ei ole ilmiselvää että hallituksella ei ole enemmistön tukea parlamentissa. Scelba toimi odotusten mukaisesti, mutta presidentiltä ei kuitenkaan tullut odotettua vastausta, itse asiassa ei tullut mitään vastausta, mikä laukaisi todellisen hallituskriisin. Scelban yritys avata täysin lukkiutunut tilanne uusimalla hallitusta epäonnistui, mihin vaikutti ratkaisevasti hänen oman puoluejohtonsa ehdoton vaatimus että PRI olisi otettava mukaan uuteen hallitukseen. PRI:n vaatimuksena kuitenkin oli jokin tärkeimmistä ministerin salkuista, mihin Scelba ei nähnyt mitään mahdollisuutta suostua. PRI:n tästä syystä ilmoitettua että puolue aikoi jäädä uuden hallituksen ulkopuolelle, Scelba luovutti pelin ja erosi 6. heinäkuuta 1955, oltuaan pääministerinä lähes 17 kuukautta.