stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venlafaksiini

| --- | --- |


Venlafaksiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(RS)-1-[2-dimetyyliamino-1-(4-metoksifenyyli)-etyyli]sykloheksan-1-oli
Tunnisteet
CAS-numero: 93413-69-5
ATC-koodi: N06AX16
PubChem CID: 5656
DrugBank: APRD00125
Kemialliset tiedot
Kaava: C17H27NO2 
Moolimassa: 277,402 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 45 %
Metabolia: maksan kautta
Puoliintumisaika: 5 ± 2 tuntia (alkutuote); 11 ± 2 tuntia (aktiivinen metaboliitti)
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Lupatiedot:  US
Raskauskategoria:  C
Reseptiluokitus:  reseptivalmiste (FI)  
Antotapa: suun kautta
Venlafaksiini (Suomessa mm. kauppanimellä Efexor, Yhdysvalloissa Effexor) on serotoniinin ja noradrenaliinin takaisinoton estäjien (SNRI) ryhmään kuuluva masennuslääke. Venflafaksiini lisää myös dopamiinin määrää aivokuorella.
Suomessa venlafaksiinia myydään tuotenimillä Venlafaxin ja Efexor, ulkomailla nimen kirjoitusasu on usein Effexor. Lääkkeen toi markkinoille alun perin Wyeth vuonna 1993, mutta nykyisin lääkkeestä on liikkeellä eri lääkeyhtiöiden valmisteita. Venlafaksiini oli Yhdysvalloissa kuudenneksi määrätyin masennuslääke 17,2 miljoonalla reseptimääräyksellä vuonna 2006. Lääkkeen patentti umpeutui Yhdysvalloissa 2008,  Euroopassa patentti oli voimassa vuoteen 2017.
Käyttö

Venlafaksiinia käytetään masennuksen, ahdistuneisuushäiriöiden, sosiaalisten tilanteiden pelon sekä neuropaattisen kivun hoitoon. Lääkettä määrätään yleisesti vasta, jos SSRI-tyypin masennuslääkkeistä ei ole saatu merkittävää hyötyä.
Venlafaksiinia käytetään yleensä kerran päivässä otettavana depottablettina. Suositeltu aloitusannos on 75 mg / vrk ja annosta lisätään tarvittaessa jopa 375 milligrammaan vuorokaudessa, mikäli lääkettä käytetään masennuksen hoitoon. Muiden sairauksien hoidossa maksimiannos on yleensä 225 mg / vrk.
Venlafaksiinin vaikutusmekanismi ja rakenne on hyvin lähellä tramadolia. Venlafaksiini saattaa vaikuttaa kipuun opioidireseptoriin kohdistuvien vaikutusten kautta. Venlafaksiini vaikuttaa epäsuorasti opioidireseptoreihin sekä α2-adrenergiseen reseptoriin, ja sen osoitettiin lisäävän kipukynnystä hiirillä. Nämä kivun hyödyt kumottiin opioidiantagonistilla naloksonilla, mikä tuki opioidimekanismia.
Vaikutusmekanismi

Venlafaksiinin hoitovaikutuksen arvellaan perustuvan siihen, että se estää serotoniinin ja noradrenaliinin takaisinottoa. Lisäksi venlafaksiinilla on hieman dopaminergista vaikutusta. Suhteelliset vaikutukset serotonenergisiin, noradrenergisiin ja dopaminergisiin toimintoihin riippuvat annoksen määrästä. Serotonergiset vaikutukset korostuvat pienillä annoksilla, kun taas vaikutukset noradrenergisiin ja osittain dopaminergisiin toimintoihin ilmenevät vasta suuremmilla annoksilla.
Venlafaksiini metaboloituu CYP2D6- ja CYP3A4-entsyymien välityksellä.
Haittavaikutukset

Venlafaksiinilla hoidettujen potilaiden itsemurhariski on yhdessä tutkimuksessa todettu olevan yli puolitoistakertainen verrattuna potilaisiin, jotka eivät syö masennuslääkkeitä.
Erityisesti alle 25-vuotiailla venlafaksiinin on huomattu kasvattavan itsetuhoisen käyttäytymisen riskiä. Venlafaksiinia ei tulisi määrätä lapsille ja teini-ikäisille, koska sen tehoa ja turvallisuutta näissä ikäryhmissä ei ole osoitettu. Venlafaksiinin käytöstä ei ole todettu selkeää hyötyä hoidettaessa alle 12-vuotiaita lapsia.
SSRI-lääkkeistä poiketen venlafaksiini saattaa nostaa verenpainetta, jos annos on yli 200 milligrammaa vuorokaudessa. Tämän takia potilaan verenpaine tulisi mitata ennen annoksen suurentamista ja sen jälkeen.
Lääkitys on lopetettava asteittain annosta pienentämällä muutaman viikon tai kuukauden kuluessa, jotta mahdolliset vieroitusoireet jäisivät mahdollisimman vähäisiksi. Lääkkeen käytön lopettaminen äkillisesti voi aiheuttaa muun muassa huimausta, parestesioita, ahdistuneisuutta sekä sähköiskun kaltaisia tuntemuksia.
Eri lääketehtaiden venlafaksiinivalmisteita. Venlafaksiini tuli alun perin markkinoille tuotenimellä Efexor, mutta nykyään sitä valmistavat monet eri lääkeyritykset.
Karhupuisto

Karhupuisto, Helsinki
Karhupuisto (ruots. Björnparken) on noin 3 000 neliömetrin suuruinen kolmion muotoinen puisto Helsingissä. Se sijaitsee Torkkelinmäen osa-alueella Kallion kaupunginosassa.
Puiston kesäinen kohokohta on suuri ja värikäs kukkaistutus. Karhupuiston kummit huolehtivat kaupungin puisto-osaston kanssa puiston kukkaistutuksista, nurmesta sekä lehmuksista. Puistossa on suurehko hiekkakenttä, jossa voi pelata muun muassa petankkia. Karhupuisto tunnetaankin muun muassa Valtio-opillisen petankkiklubin kotikenttänä. Puistossa järjestetään myös tapahtumia.
Karhupuistossa sijaitsee kaksi tyyppikioskia. Puisessa lippakioskissa toimii nykyisin kesäkahvila. Toinen rakennus on moderni teräsrakenteinen grillikioski.
Karhupuiston länsilaidalla Viidennellä Linjalla on raitiolinjapysäkki ja Bussipysäkki (linjat 23/N), itälaidalla Fleminginkadulla bussipysäkki (73, 74, 502) ja taksiasema. Puiston vieressä Fleminginkadun toisella puolella sijaitsee Kallion kirjasto. Puisto rajoittuu pohjoisessa Agricolankatuun. Helsingin keskuspelastusasema on Karhupuiston vieressä.
Nimi

Karhupuisto on saanut nimensä siellä sijaitsevan, kuvanveistäjä Jussi Mäntysen veistoksen Mesikämmen muurahaispesällä mukaan. Punagraniittinen teos paljastettiin vuonna 1931.
Puiston aiemmat, vuonna 1901 käyttöön otetut ja vuonna 1928 virallistetut nimet olivat Agricolan puistikko – Agricolaskvären. Nimiksi vaihdettiin Karhupuisto – Björnparken vuonna 1956. Nimenmuutoksella pyrittiin välttämään sekaantumista Eirassa sijaitsevaan Agricolan kirkkoon ja sen vieressä olevaan puistoon (nykyisin Tehtaanpuisto).
Populaarikulttuurissa

Karhupuisto mainitaan useissa Sir Elwoodin hiljaisten värien lauluissa. Puisto esiintyi myös useasti televisiossa Ylen draamasarjassa Kotikatu. Laulaja Aarne Tenkanen levytti vuonna 1996 kappaleen ”Karhupuiston boogie woogie”.
Puisto mainitaan Maustetytön vuoden 2023 laulussa "Ei niin kovin suuri city."
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Helsingin kaupungin rakennusvirasto: Karhupuisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Mesikämmen muurahaispesällä (Arkistoitu – Internet Archive)
Karhupuiston lippakioskin kotisivut
Kansanlähetysopisto

| Kansanlähetysopisto |
| --- | --- |

Sijainti:  Hausjärvi
Koordinaatit:  60.816715°N, 24.778452°E
Tyyppi:  kristillinen kansanopisto
Perustettu:  2001
Sitoutuneisuus:  Suomen Evankelisluterilainen Kansanlähetys
Rehtori:  Niilo Räsänen
Aiheesta muualla
Sivusto
Kansanlähetysopisto on Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen omistama oppilaitos, joka keskittyy Raamatun opettamiseen.
Opistossa voi opiskella raamattulinjalla, apologialinjalla, nuorisotyölinjalla, kansainvälisyyslinjalla, palvelutyölinjalla, verkkoraamattulinjalla ja lähetyslinjalla. Raamattulinjan opinnoissa luodaan yleiskuva koko Raamatusta ja perehdytään lähetystyöhön ja kristinuskoon liittyviin kysymyksiin. Apologialinjalla opiskellaan apologiaa eli kristillisen uskon puolustamista. Nuorisotyölinjalla annetaan valmiuksia toimia vastuunkantajana kristillisessä nuorisotyössä. Nuorisotyölinja osallistuu myös valtakunnallisten nuorisotapahtumien suunnitteluun ja toteuttamiseen. Kansainvälisyyslinjalaiset syventyvät muutamasta kuukaudesta lähes vuoteen kestävällä ulkomaan opiskelujaksollaan vieraisiin kulttuureihin ja lähetystyöhön. Linjojen lisäksi opisto tarjoaa useita lyhytkursseja ja tapahtumia.
Opetusministeriön myöntämä kansanopiston ylläpitämislupa tuli voimaan 1.1.2001.
Aiheesta muualla

Kansanlähetysopisto
| n k Viides herätysliike |
| --- | --- |
Järjestöt:  Helsingin Raamattukoulu  Kansan Raamattuseura  Lähetysyhdistys Kylväjä  Sanansaattajat  Suomen Evankelisluterilainen Kansanlähetys  Suomen Raamattuopisto  Opko 
Henkilöt:  Heino  Lehtinen  Junkkaala  Kankainen  Karilas  Laitakari  Muroma  Mäkelä  Nummela  Nyman  Saarnivaara  Sares  Saunaluoma  Tiilikainen  Väisänen 
Koulutus ja media:  Kairosmaja  Kansanlähetysopisto  Vivamo  Revontulikappeli  Savonlinnan kansanopisto  Perussanoma Elämä  Perusta  Seurakuntalainen  Karas-Sana Sana  Kustannus Uusi Tie Uusi Tie-lehti  Donkki  Nuotta 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Kansanlähetyspäivät  Sanan suvipäivät  Kesäsanoma  Viisikielinen 
Evankelikalismi
| n k Suomen kristilliset opistot |
| --- | --- |
Ev. Lut. kirkko:  STEP-koulutus Jaakkiman kristillinen opisto  Kristliga Folkhögskolan i Nykarleby  Lapuan kristillinen opisto  Partaharju  Seurakuntaopisto 
Lestadiolaisuus:  Kalajoen Kristillinen Opisto  Jämsän kristillinen kansanopisto  Ranuan kristillinen kansanopisto  Reisjärven kristillinen opisto 
Herännäisyys:  Kainuun opisto  Jyväskylän kristillinen opisto  Lapuan kristillinen opisto  Lieksan kristillinen opisto  Linnasmäen opisto  Portaanpään kristillinen opisto  Raudaskylän Kristillinen Opisto  Valkealan opisto 
Evankelisuus:  Evangeliska folkhögskolan i Svenskfinland  Helsingin Evankelinen Opisto  Karkun evankelinen opisto  Karstulan evankelinen opisto  Kauhajoen evankelinen opisto  Kiteen evankelinen kansanopisto  Loimaan evankelinen kansanopisto  Muurlan Opisto  Perheniemen evankelinen opisto 
Viides herätysliike:  Kansanlähetysopisto  Savonlinnan kansanopisto  Suomen Raamattuopisto 
Muut:  Eurajoen kristillinen opisto  Fria kristliga folkhögskolan  Iso Kirja  Suomen teologinen opisto  Valamon opisto
Butyraatit

Natriumbutyraatin kemiallinen rakenne
Butyraatit (C4H7O2−) ovat voihapon suoloja ja estereitä.
Butyraatit vaikuttavat paksusuolen epiteelisolujen läpäisevyyteen, millä on suolistosyöpää ehkäisevää vaikutusta.
Butyraatteja pidetään myös aivojen ja suoliston keskinäisriipuvuuden kannalta tärkeimpänä aineenvaihduntatuotteena.
Butyraatteja

Betahydroksibutyraatti C4H8O3, CAS-numero 300-85-6
Metyylibutyraatti C5H10O2, CAS-numero 623-42-7
Etyylibutyraatti C6H12O2, CAS-numero 105-54-4
Propyylibutyraatti C7H14O2, CAS-numero 105-66-8
Butyylibutyraatti C8H16O2, CAS-numero 109-21-7
Pentyylibutyraatti C9H18O2, CAS-numero 540-18-1
Heksyylibutyraatti C10H20O2, CAS-numero 2639-63-6
Heptyylibutyraatti C11H22O2, CAS-numero 5870-93-9
Oktyylibutyraatti C12H24O2, CAS-numero 110-39-4
Nonyylibutyraatti C13H26O2, CAS-numero 2639-64-7
Dekyylibutyraatti C14H28O2, CAS-numero 5454-09-1
Bentsyylibutyraatti C11H14O2, CAS-numero 103-37-7
Natriumbutyraatti C4H7NaO2, CAS-numero 156-54-7
Markku Komonen

Suomen suurlähetystö Washingtonissa.
Markku Urmas Johannes Komonen (s. 14. elokuuta 1945 Lappeenranta) on suomalainen arkkitehti ja arkkitehtuurin professori. Hänellä on ollut toimisto Mikko Heikkisen kanssa vuodesta 1974. Sen tunnetuimpiin töihin kuuluu Suomen Washingtonin suurlähetystö.
Komonen valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1974 ja on työskennellyt Arkkitehtitoimisto Heikkinen-Komonen Oy:ssä vuodesta 1974. Sivutoimenaan hän on työskennellyt Arkkitehti-lehden päätoimittajana 1977–1980 ja Suomen rakennustaiteen museon näyttelyosaston päällikkönä 1978–?.
Teoksia (Heikkinen-Komonen)

Lappeenrannan seurakuntakeskus (1978).
Tiedekeskus Heureka (1988). Vuoden teräsrakenne 1989, Vuoden betonirakenne 1988.
Itäkeskuksen laajennus ("Sarana") (1992).
Rovaniemen lentoasema (1992). Vuoden teräsrakenne 2002.
European Film College, Ebeltoft, Tanska (1993). Mies van der Rohe -palkintoehdokkuus
Juminkeko kulttuurikeskus, (1999). Puurakennepalkinto 2000, kunniamaininta.
Suomen suurlähetystö, Washington DC, Yhdysvallat (2000).
Max Planck -tutkimusinstituutti, Dresden, Saksa (2001). Vuoden betonirakenne -kunniamaininta 2001.
Stakesin ja Senaatti-kiinteistöjen toimitilat (2002), Helsinki. Vuoden betonirakenne 2002.
Ensisuoja tsunamin uhreille (2005).
Hämeenlinnan maakunta-arkiston uudisrakennus (2009). Vuoden betonirakenne 2009.
Asunto Oy Helsingin Flooranaukio ja Kiinteistö Oy Lontoonkuja (2011), Helsinki. Asuinkerrostalokortteli. Vuoden betonirakenne 2011.
Aiheesta muualla

http://www.heikkinen-komonen.fi/komonen_e.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.iuav.it/Facolta/facolt--di2/WORKSHOP-A/WORKSHOP-22/Komonen-Ma/Komonen-cv/index.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Marxist-Feministerna

Marxist-Feministerna (MF-gruppen) oli ruotsinkielinen marxilainen feministiryhmä, joka perustettiin Helsingissä 1973. Vielä 1980-luvun alussa toimineen ryhmittymän esikuvina olivat Ruotsissa toimineet useat ”sisarjärjestöt”, kuten Grupp 8. MF-ryhmä oli osa niin sanottua uutta naisliikettä tai toisen aallon feminismiä, joka oli syntynyt 1960-luvun radikaaliliikkeiden, kuten opiskelijaliikkeen ja Vietnamin sodan vastainen liike. Uuden naisliikkeen osaksi lasketaan Suomessa MF-ryhmän lisäksi Puna-akat-ryhmä, Naisasialiitto Unioni vuodesta 1975 alkaen sekä toisinaan myös Suomen naisten demokraattinen liitto.
MF:n aktiiveihin lukeutuivat muun muassa kirjailijat Carita Nyström, joka oli ollut mukana Vietnamin sodan vastaisessa liikkeessä ja Birgitta Boucht. MF:ssä toimivat myös sisarukset Annlis ja Gerd Söderholm, joiden asunnossa Mechelininkadulla MF-ryhmä useimmiten kokoontui. Annlis Söderholm perehtyi lastenlääkärinä muun muassa insestiin ja lapsiin kohdistuneisiin pahoinpitelyihin. Gerd Söderholm toimi vuosikymmeniä myös rauhanliikkeessä.
MF koostui suurimmaksi osaksi ruotsinkielisistä SKDL:n naisista, joista monien tausta oli suomenruotsalaisessa keskiluokassa. Mukana oli myös vuosien 1974–1976 kolme Vallankumoukselliset kommunistit/Revolutionära kommunisterna (VK/RK) -järjestön naisaktiivia, heidän joukossaan Margherita (Lolo) von Wright, joka tunnettiin syyskuusta 1979 lähtien tyttönimellään Zilliacus. VK/RK toimi vuosina 1974–1979 – jolloin MF-ryhmäkin oli aktiivisimmillaan – ja sympatisoi trotskilaisia ajatuksia. VK/RK:n edeltäjänä oli toiminut ”Punikkiryhmät/Röda grupper”.
MF-ryhmän toiminnassa korostuivat sekä feministiset että sosialistiset teemat. Ryhmä käsitteli naisten asemaa yhteiskunnassa eri tavoin ja etenkin alkuaikoina ryhmässä luettiin marxilaisia klassikoita. Vuonna 1975 ryhmä alkoi toimia pienryhminä, eräänlaisina tiedostamisryhmä, joissa käsiteltiin erityisesti henkilökohtaiseen elämään liittyviä kysymyksiä ja etsittiin niiden poliittisia merkityksiä. Ryhmä toimi myös julkisesti esimerkiksi järjestämällä näyttelyn naisten työssäkäynnin historiasta sekä pitämällä feminismiä käsitteleviä luentoja ja opintopiirejä.
Kun MF-feministitoiminta laajeni ja uusia feministiryhmiä perustettiin, ryhmät perustivat vuonna 1976 yhteistyöryhmän, joka tunnettiin nimellä Feministit-Feministerna (F-F). Ryhmä julkaisi yhteistä lehteä, jonka ensimmäinen numero julkaistiin naistenpäivänä 1977 nimellä Nyt mentiin – Nu går vi ja vuodesta 1978 alkaen säännöllisesti ilmestyneen lehden nimi oli Aikanainen – Kvinnotid. MF-ryhmän naiset osallistuivat aktiivisesti lehden toimittamiseen ja muuhun feministien yhteistoimintaan.
Axel Weber

Axel Weber 2014.
Axel Alfred Weber (8. maaliskuuta 1957 Kusel, Rheinland-Pfalz, Saksan liittotasavalta) on Saksan keskuspankin pääjohtaja 30. huhtikuuta 2011 asti. Hän astui tehtävään 30. huhtikuuta 2004, ja hänen kautensa olisi kestänyt vuoteen 2012.
Weberin sanotaan lähteneen pankista ovet paukkuen, sillä hän ei mielestään saanut riittävästi tukea liittokansleri Angela Merkeliltä. Virallisesti syyksi ilmoitetaan henkilökohtaiset syyt. Aiemmin häntä pidettiin vahvana ehdokkaana Euroopan keskuspankin EKP:n seuraavaksi johtajaksi. Hänen arveltiin siirtyvän Saksan suurimman yksityispankin Deutsche Bankin palvelukseen. Weber on kannattanut vahvaa euroa ja alhaista inflaatiota ja arvostellut EKP:n politiikkaa tukea vaikeuksiin joutuneita euromaita näiden velkakirjoja ostamalla.
Hän on ollut vuodesta 2012 UBS AG:n ja vuodesta 2014 UBS Group AG:n hallitusten puheenjohtaja.
Vatja

| Vatja |
| --- | --- |
Oma nimi:  vad̕d̕a ceeli
Tiedot
Alue:   Venäjä (Inkeri)   Viro
Puhujia:  6–10 (2011)   16 (2021)
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  ei kirjakieltä
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  uralilaiset kielet
Kieliryhmä:  suomalais-ugrilaiset kielet itämerensuomalaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  vot
ISO 639-3:  vot
 Ohje 
Vatja (vatjaksi vaďďa tšeeli, maatšeeli) on kieli, joka kuuluu uralilaisen kielikunnan suomalais-ugrilaisen haaran itämerensuomalaiseen haaraan. Vatjan kieltä puhuvat vatjalaiset. Vatja luokitellaan omaksi kielekseen, vaikka Paul Ariste on pitänyt sitä viron kielen murteena.
Vatjalaisten kansalliseepos on yhteinen inkerikkojen kanssa, ja sen nimi on Pääskölintu – päivälintu. Teoksen on laatinut Arvo Survo.
Nimen alkuperä

Vanhan teorian mukaan vatja-sana on samaa alkuperää kuin vaaja. Usein on väitetty, että vatja-nimi viittasi alun perin johonkin itämerensuomalaiseen kauppa- tai eräjärjestöön, jonka tunnus oli puunuija tai kiilakuvio. Jorma Koivulehto on kuitenkin hylännyt teorian ja katsonut vatjan olleen alun perin maastosana. Samaan sanaan perustuu myös joidenkin saamelaisten itsestään käyttämä nimitys vuowjoš sekä Itä-Virossa sijainneen muinaisen maakunnan nimi Vaiga. Vatjalaisista on merkintöjä venäläisissä kronikoissa jo 1000-luvulta alkaen, jolloin heistä on käytetty nimitystä водь (vod') sekä чудь (tšud' eli tšuudi). Nykyvenäjäksi vatjan kieli on водский язык (vodskij jazyk) ja vatjalainen водский (vodskij) (adj:na) / вожанин|вожанка (vožanin|vožanka) (subst:na). Venäjällä paikallishallinnon eri yksiköihin kuuluvia vatjalaisia nimitettiin eri nimillä, eivätkä aikoinaan tšuudeiksi kutsutut länsivatjalaiset päässeet väestönlaskennassa vatjalaisten ryhmään vielä Neuvostoliitossakaan.lähde?
Nykytilanne

Vatja on äärimmäisen uhanalainen kieli. Vatjalaiset ovat aina olleet suhteellisen pieni kansa, eikä heitä arvioida olleen 1800-luvullakaan enempää kuin 5 000. Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan vatjankielisiä oli 62. Vuonna 1998 vatjaa äidinkielenään puhuvia ihmisiä oli enää 30–40, ja he asuivat Inkerissä kolmessa kylässä Laukaanjoen alajuoksulla. Kaikki puhujat ovat hyvin iäkkäitä ihmisiä, eikä kieli siirry enää lapsille, joten on suuri uhka, että kieli sammuu kokonaan lähivuosina.lähde?
Vielä ennen toista maailmansotaa vatjaa puhuttiin neljässä kylässä Laukaanjoen suulla Inkerinmaan luoteisosassa silloisessa Neuvostoliitossa. Alue on nykyisin hallinnollisesti osa Kingiseppin piiriä, joka on osa Leningradin oblastia. Vatjan kielelle ei kehitetty omaa kirjakieltä tuolloin, kun kieltä vielä käytettiin arkisessa vuorovaikutuksessa kyläyhteisöissä. Kun Neuvostoliitossa 1930-luvulla useille vähemmistökielille luotiin omat kirjakielet, vatjankielisten opetuksessa käytettiin sen lähisukukieltä ja osin samoilla alueilla puhuttua inkeroista. Nykyään vatjaksi on tarjolla yksittäisiä opetusmateriaaleja, mutta käyttäjiä niillä on hyvin vähän.
1990-luvulta alkaen Tarton yliopiston tutkija Heinike Heinsoo on järjestänyt vatjan kielen kursseja Inkerinmaalla. Hän on laatinut myös vatjan kielen oppikirjan. Se on julkaistu vuonna 2015, ja sen nimi on Vaďďa sõnakopittõja.
Vuoden 2002 väestölaskennan mukaan vatjaa osasi Venäjällä peräti 774 ihmistä. Se poikkeaa voimakkaasti aiemmin esitetyistä luvuista. Vuonna 2010 vatjan puhujia ilmoitettiin olevan alle 70 henkeä, joista pieni osa asuu Virossa. Vuonna 2009 professori Karl Pajusalu totesi, että suurin osa vatjan kielen aktivisteista ei tule vatjalaisperheistä, vaan heidän vatjalaisjuurensa ovat tätä kauempana tai heillä ei ole niitä laisinkaan.
Arvo Survo totesi vuonna 2021, että vatjaa puhuu äidinkielenään enää vain neljä ihmistä, ja noin sata osaa kieltä. Saman vuoden Venäjän väestönlaskennassa äidinkielisiä puhujia oli 16.
Murteet

Vatja jakautuu kolmeen päämurteeseen ja useaan eri alamurteeseen:
Itävatja (Kaprion alueen kylissä)
Länsivatja (Laukaanjoen suun kylissä)
Mäen vatja
Oron vatja
Vainpuolen vatja
kreevini (Bauskassa, kaupunki Latviassa).
Vuonna 1848 tehdyn arvion mukaan vatjan kielen 5 298 puhujasta länsivatjaa puhui 3 453 henkilöä (65 %), itävatjaa 1 695 (35 %) ja kukkosin vatjaa 150 henkilöä (3 %). Murteista on elossa enää länsivatjan Vainpuolen murre. Latviassa Bauskan lähellä puhutun kreviinin puhujista viimeiset tiedot ovat vuodelta 1846. Itävatja oli sammumaisillaan jo 1900-luvun alussa, mutta se säilyi Ikäpäivösin (Itšäpäivän) kylässä vielä 1960-luvulle asti, kunnes viimeinen puhuja kuoli. Myös länsivatjan Oron ja Mäen murteet sammuivat 1960-luvulla.
Kukkosin kylässä puhuttua itämerensuomalaista kielimuotoa on aiemmin pidetty vatjan murteena, mutta nykykäsityksen mukaan se on pikemminkin oma itämerensuomalainen kielimuotonsa.
Ominaispiirteet

Vatjassa on monia piirteitä, jotka erottavat sen muista itämerensuomalaisista kielistä. Huomiota herättävin ominaisuus on k:n muuttuminen etuvokaalin edellä palato-alveolaariseksi afrikaataksi tš /ʧ/, esimerkiksi tšentšä 'kenkä', mätši 'mäki', retši 'reki' ja tšeeli 'kieli'. Sama muutos on havaittavissa myös muissa kielissä, kuten venäjässä (четыре, vrt. liettuassa keturi 'neljä'), ruotsissa (köpa [ʧø:pa] (nykyään suomenruotsalainen ääntämys) ja italiassa (centro [ʧɛntro]).lähde?
Vatjan astevaihtelu on muita itämerensuomalaisia kieliä laajempaa, ja se koskee klusiilien lisäksi myös klusiiliyhtymiä, affrikaattoja ja kahden s:n yhtymää, esimerkiksi idgõn 'itken', pezäD 'pesät', laizgaD 'laiskat', püsüD 'pyssyt', redžeD 'reet' ja mädžē 'mäen'.lähde?
Länsivatjassa ovat h ja k kadonneet sanan lopusta, mutta itävatjassa ne ovat säilyneet, esimerkiksi annaɢ 'anna', kasõɢ 'kaste' ja pereh 'perhe'. Myös ensimmäisen persoonan pääte -n on kadonnut ja loppuvokaali on pidentynyt, esimerkiksi annā 'annan' ja johsī 'juoksin'.lähde?
Kaikki nasaaliäänteet ovat kadonneet klusiilin edeltä painottomassa tavussa, esimerkiksi paratan 'parannan' ja suurõpi 'suurempi'.lähde?
Vatjan kielen tutkimushistoria

Vatjaa on tutkittu yli 200 vuotta. Tieteellisen keskustelun piiriin vatjalaisten olemassaolo tuli jo 1700-luvun lopussa. Ensimmäisen vatjan kieliopin kuvauksen julkaisi August Ahlqvist vuonna 1856. Seuraavan vatjan kieliopin julkaisi Paul Ariste vuonna 1948. Nämä kuvaukset perustuvat jo aiemmin sammuneeseen aluemurteeseen.
Vatjalaisen Dmitri Tsvetkovin (1890–1930) vuonna 1924 laatima vatjan oppikirjan käsikirjoitus perustuu vielä viime vuosikymmeninä puhuttuun Joenperän kylän murteeseen. Kieliopin laatineen Svetkovin kerrotaan olleen harvoja akateemista tutkintoa tavoitelleita vatjalaisia. Käsikirjoitukseen liittyy traaginen tarina. Vatjan kielen tutkiminen jäi Svetkovilta kesken, sillä hän päätyi epäonnisen rakkausjutun takia itsemurhaan. Menetys oli vatjan kielen näkökulmasta suuri siksikin, että Svetkov oli laatinut noin 20 000 sanalippua omasta kielimuodostaan. Aineistoja on sittemmin hyödynnetty vatjan kieltä koskevissa julkaisuissa.
Vatjan kielen säilymistä on hankaloittanut myös se, ettei sillä koskaan ole ollut varsinaista kirjakieltä.
Vatjan kielen tutkimushistoria > Kielenmuistomerkit

Lauri Kettunen tutki myös vatjaa ja nauhoitti vatjalaisten puhetta vahalieriöille. Hän tallensi vatjaa vuosina 1915, 1923 ja 1932. Suomen kielen nauhoitearkistossa on Kettusen äänittämiä vatjaa sisältäviä vahalieriöitä yhteensä 50. Näytteitä niistä on kuunneltavissa Kotimaisten kielten keskuksen verkkosivuilla. Kotimaisten kielten keskuksessa on monenlaista vatjan kieleen ja vatjalaisiin liittyvää aineistoa – nauhoitteita on yhteensä satakunta, uusimmat 1990-luvulla nauhoitettuja. Tietoja vatjalaisista on myös yksittäisten tutkijoiden henkilöarkistoissa, muun muassa Helmi Helmisellä ja Elvi Erämetsällä. Äänitteiden, sanasto- ja nimikokoelmien lisäksi Kotimaisten kielten keskuksen arkistossa on vatjalaisia koskevaa käsikirjoitusaineistoa. Laina Syrjäsen 1930-luvun käsikirjoituksessa kuvataan vatjalaisten leivänvalmistusta ja siihen liittyvää sanastoa. Arkistoituna on myös suomen kielen professori Paavo Siron käsikirjoitus Vatjalaisten teurastustapoja vuodelta 1932. Molemmat kuvaukset on laadittu haastatellen Grigori Kuzminia, joka oli kotoisin Kattilan pitäjästä. Käsikirjoitukset sisältävät sanaston lisäksi tietoja muun muassa vatjalaisten uskomuksista.