Ilves
Kanta ja suojelu > Kanta

Ilves on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan elinvoimainen. Ilveskannan koosta erityisesti Aasian maista ei ole saatavilla täysin luotettavaa tietoa, joten lajin populaation maailmanlaajuisesta koosta ei ole kuin arvioita. Vuonna 2003 Venäjällä arvioitiin olevan 22 500 ilvestä ja Mongoliassa 10 000 ilvestä. Kiinassa vuonna 2009 oli noin 27 000 ilvestä.
Euroopassa oli vuosien 2012–2016 arvion mukaan 8 000 – 9 000. Lukuihin ei lasketa Venäjän eikä Valko-Venäjän kantaa. Euroopan ilvekset jaetaan yhteentoista osapopulaatioon. Euroopan komission verkkosivujen mukaan populaatioiden koot ovat seuraavat:
Skandinavia (Norja ja Ruotsi): 1 300 – 1 800
Karjala (Suomi): 2 500
Baltia (Viro, Latvia, Liettua, Puola ja Ukraina): 1 200 – 1 600
Böömi–Baijeri–Itävalta (Tšekki, Saksa ja Itävalta): 60–80
Karpaatit (Romania, Slovakia, Puola, Ukraina, Tšekki, Unkari, Serbia ja Bulgaria): 2 100 – 2 400
Alpit (Sveitsi, Slovenia, Italia, Itävalta ja Ranska): 163
Jura (Ranska ja Sveitsi): 140
Vogeesit–Pfälzerwald (Ranska ja Saksa): 1–3
Dinaarinen (Slovenia, Kroatia ja Bosnia ja Hersegovina): 130
Harz (Saksa): 46
Balkan (Albania, Pohjois-Makedonia, Serbia): 20–40
Euroopassa ilveksen kanta on suhteellisen vakaa, mutta kannan tilanne vaihtelee silti huomattavasti Euroopan eri osissa. Skandinavian, Karjalan, Baltian ja Karpaattien osapopulaatiot ovat elinvoimaisia ja luonnonvaraisia. Muut populaatiot ovat varsin pieniä, ja Balkanin luonnonvarainen kanta on suuressa vaarassa. Monet osapopulaatioista on 1900- ja 2000-luvulla palautusistutettuja ja edelleen varsin pieniä. Juravuoriston yksilöt ovat vuosina 1974–1975 Sveitsiin istutettujen ilvesten jälkeläisiä. Vogeeseille ilveksiä istutettiin puolestaan 1980-luvulla. Sieltä ne levisivät Saksan puolelle Pfälzerwaldiin, mutta osapopulaatio on sittemmin lähes tuhoutunut. Alpeille ilveksiä tuotiin uudestaan 1970-luvulla ja Harzvuoristoon 2000-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä.
Luonnonvarakeskus arvio syksyllä 2021 Suomen ilveskannaksi 2 155 – 2 280 yli vuoden ikäistä yksilöä. Suomalaiset ilvekset kuuluvat Karjalan osapopulaatioon, joka käytännössä jatkuu Suomesta Karjalan kautta Venäjälle ja aina Uralvuoristolle asti.
Suomen kanta on pienentynyt vuoden 2014 tasosta, jolloin se oli suurimmillaan, noin 2 800 yksilöä. Siihen asti kanta kasvoi ja oli noussut yhdeksi Euroopan maiden vahvimmista. Runsastumisen taustalla ovat olleet vuonna 1962 tapahtunut osittainen rauhoitus ja vuonna 1968 koko Suomessa ilveksen metsästyksen muuttuminen erikoisluvanvaraiseksi, ilvesten vaeltaminen Venäjältä ja Ruotsista, metsästyksen väheneminen ja jossain määrin myös ravintoeläinten, kuten valkohäntäpeuran ja metsäkauriin, runsastuminen. Lisäksi 1980-luvulla Hämeen Pirkanmaalle siirtoistutettiin muutamia ilveksiä Itä-Suomesta.
Venäjällä ilveksen kannan uskotaan olevan joillain alueilla vakaa, mutta joillain myös vähenemään päin. Kiinassa laji on listattu vaarantuneeksi, mutta esimerkiksi Sisä-Mongolian kannan uskotaan olevan vahvistumassa. Armeniassa ilveksen ajatellaan olevan yleinen ja Azerbaidžanin kannan vakaan. Iranin kannan on ehdotettu olevan vaarantunut, ja Kirgisiassa laji on luetteloitu silmälläpidettäväksi. Tadžikistanissa ilves on harvinainen ja Uzbekistanissa vaarantunut. Nepalin kanta on heikkenemässä, ja laji vaarantunut. Pakistanissakin yksilömäärä on vähenemässä.