Ahaltekhevonen
Historia

Ahaltekhevosen kaltaisia hevosia kasvatettiin Kaukasiassa ja Keski-Aasiassa jo huomattavasti ennen ajanlaskun alkua. Kevyt, mutta kookas ratsuhevosrotu kehittyi alueen nomadiheimojen ylivertaiseksi ratsuksi, joka oli hyvin haluttu kaikkialla maailmassa. Ahalteket ovat näistä muodostettu suljettu kantakirja.
Valtaapitävien kulttuurien ja kansojen vaihtuessa alueella hevosten nimitys on vaihdellut. Viimeisin alueen hevosista käytetty nimitys on turkmeenihevonen. Esimerkiksi ennen ajanlaskun alkua hallinneet parthialaiset olivat kuuluisia näistä kultaisista hevosistaan. Parthialaisten pääkaupungin Nisan jäänteet sijaitsevat aivan Turkmenistanin pääkaupungin Ashkabadin kupeessa.
Tukrmeenihevoset olivat kunkin perheen ja heimon ylpeys, mistä kielivät vanhat turkmeenisanonnat kuten kun heräät aamulla, tervehdi ensin isääsi, sitten hevostasi. Hevosten alkuperä tunnettiin tarkoin, ja hevosten jalostusta voisi kuvailla sananparrella, jota vieläkin käytetään Venäjällä, vapaasti suomennettuna: hevosen täytyy olla puhdasrotuinen ja ratsastuskisojen voittaja, vaikka alun perin menestystä mitattiin erilaisten kilpailuiden lisäksi etenkin myös kamppailussa elämästä ja kuolemasta.
Venäjän viimeiset valloitukset tapahtuivat 1800-luvun lopussa, kun se otti hallintaansa Keski-Aasian maat. Vaikka Venäjällä oli perinteisesti arvostettu alueen hevosia, taivaallisia argamakeja, maa kohdisti voimatoimet hevoskantaan, joka oli mahdollistanut väestön tehokkaan vastarinnan.
Perinteistä kasvatusta ahaltekien syntysijoilla ja edelleenkin jäljellä olevien muiden turkmeenihevosten osalta, esimerkiksi Iranin puolella, harjoittavat yksityiset kasvattajat ilman varsinaista kantakirjaa, vaikka hevosten alkuperä tunnetaan melko tarkasti ja hevosten jalostuslinjojen suhteen ollaan varsin tarkkoja.
Venäjän valloittamalla alueella tilanne alkoi nopeasti muuttua, ja turkmeenihevoskantaa tutkittiin tiiviisti jo 1800-luvulta asti. N. A. Kuropatkinin perustama ensimmäinen yksityinen ahaltek-siittola Zakaspiiski perustettiin vuonna 1897 ja se kansallistettiin vuonna 1912 keisari Nikolai II:n päätöksellä. Siittola pyrki hankkimaan alueen parhaita hevosia ja kirjasi niiden polveutumisen.
Venäjän 1917 vallankumousten jälkeen vuonna 1922 muodostetussa Neuvostoliitossa hevoskasvatus alkoi siirtyä valtionsiittoloihin, mikä vuosikymmenten mittaan lopetti lopulta lähes kokonaan aiemman yksityiseen kasvatukseen perustuneen hevosjalostuksen alueella.
K. I. Gorelovin, G. S. Neelovin ja A. M. Bogševskin 1926–1928 tekemä tutkimusretki oli tärkeimpiä selvityksiä, jonka pohjalta alusta asti suljettuna toiminut varsinainen ahaltekkantakirja aloitti toimintansa 1931. Ensimmäisen kerran kantakirja julkaistiin kirjallisessa muodossa vuonna 1941.
K. I. Gorelov perusti ensimmäisen Turkmenistanin ulkopuolisen siittolan Lugovskoin Kazakhstaniin. Myöhemmin siittoloita perustettiin muuallekin Neuvostoliittoon, muun muassa Dagestanin ja Venäjän alueelle. 2000-luvulle tultaessa tunnettuja ahalteksiittoloita oli jo niin Euroopassa kuin Pohjois-Amerikassa.
Neuvostoliitossa alkoivat 1930-luvulla hevosjalostuskokeilut, joissa ahaltekhevoseen risteytettiin englannintäysiveristä. Rodun puhtaana säilymisestä huolestuneet ratsastivat sekalaisella hevosjoukolla vuonna 1935 Turkmenistanin Ashkabadista Moskovaan 4 800 km:n matkan 84 päivässä. Vaativa matka, yli 300 km vedettömine aavikon ylityksineen todisti käytännössä puhdasrotuisten ahaltekhevosten suorituskyvyn paremmuuden. Ratsastus kiinnitti huomion rodun tukalaan asemaan ja vakuutti päättäjät kantakirjan tärkeydestä, minkä ansiosta risteytyskokeiluista luovuttiin.
Vaikka ympäröivissä maissa, kuten Iranissa, on vielä jäljellä turkmeenihevosia, ahaltekhevosten kantakirja on ainoa todistetusti olemassa oleva, suljettu sekä tieteellisesti ja järjestämällisesti hallinnoitu kantakirja. Suljettu kantakirja tarkoittaa, että vain puhdasveriset yksilöt hyväksytään kantakirjaan. Vaikka alkuperäiseen ahaltekhevosten kantakirjaan on otettu joitakin hevosia, joilla on suvussaan englannintäysiveristä, näitä on sittemmin myös poistettu kantakirjasta (siirretty ahaltekristeytysten kirjaan, josta ei oteta hevosia pääkantakirjaan), ja nykyisin englannintäysiverisen osuus ahaltekhevosessa on enimmilläänkin yksittäisen prosentin luokkaa.
Neuvostoliitossa hevosten asema heikkeni 1950-luvulla maatalouden ja liikenteen koneistumisen myötä, ja ahaltekejäkin teurastettiin suurin määrin lihanjalostussuunnitelmien toteuttamiseksi. Jälleen rodun kasvatus jatkui erityisesti yksittäisten aktiivisten kasvattajien, kuten ensin Terskin siittolassa ja sittemmin Dagestan-siittolassa toimineen Vladimir Shamborantin, ansiosta. Ahaltekien menestyminen kilparatsastuksessa vahvisti rodun asemaa, mutta 1970-luvulle tultaessa jäljellä oli silti enää vain kolmisen sataa hevosta. Vuonna 1973 kantakirja siirtyi Turkmenistanista valtiolliselle hevosjalostusorganisaatiolle VNIIK:ille, ja hevosten alkuperä alettiin testata järjestelmällisesti verikokeilla. Neuvostovaltioiden itsenäistymistä 1990-luvulla seuranneen taloudellisen sekaannuksen myötä monet valtionsiittolat ajautuivat taloudelliseen ahdinkoon, ja hevoskasvatuksessa tapahtui uusi romahdus. Tässä vaiheessa ahaltekejä oli kuitenkin alettu kasvattaa myös muualla maailmassa, kuten Euroopassa ja Yhdysvalloissa.
Ahaltekhevosen suljetussa kantakirjassa on nykyään noin 3 500 hevosta, joiden alkuperä varmistetaan muun muassa rutiininomaisesti ISAG-sertifioiduin DNA-kokein. Rotu on hajaantunut ympäri maailmaa. Eniten ahaltekhevosia on entisen Neuvostoliiton alueella, Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Lisäksi kantakirjaamattomia ja DNA-tutkimattomia hevosia on Turkmenistanissa noin 3 000 ja jonkin verran myös muissa Keski-Aasian maissa, kuten Iranissa.
Perimätutkimusten perusteella ahaltekhevosten vähäinen lukumäärä ei ole vaikuttanut sen perimän monimuotoisuuteen, vaikka rodun yhtenäisyys näkyy esimerkiksi kesyhevosten polveutumista koskevissa DNA-tutkimuksissa ja lihassolututkimusten yhdenmukaisuutena.