Vapaakauppa
Sopimuksia vapaakaupasta > Euroopan unionin ja Yhdysvaltojen vapaakauppasopimusneuvottelut

Transatlanttiseen vapaakauppasopimukseen tähtäävissä neuvotteluissa on vuonna 2014 käynnissä niin sanottu neljäs kierros. Sopimusta on erityisesti kokoomuksessa kannatettu Suomen kannalta sillä, että se voi avata vientimarkkinoita Yhdysvaltoihin.
Toisaalta enemmistö suomalaisista EU-parlamentin jäsenistä on arvostellut sopimusta siitä, että siihen sisältyvä investointisuoja sekä suuryritysten ja valtioiden välinen välimieskäsittely uhkaavat kansallista demokratiaa ja saattavat tulla erittäin kaliiksi veronmaksajille. On olemassa todellinen riski, että sopimuksia käytetään häikäilemättä hyväksi kriisitilanteissa. Sen sijaan, että ne edistäisivät sopimusmaiden talouskasvua, jolla argumentilla sopimukset oikeutettiin, ne suojaavatkin vain yksityisen pääoman etua, valtiota ja veronmaksajia vastaan.
Sopimukseen sisältyvä investointisuoja tarkoittaa käytännössä sitä, että monikansallisille yhtiöille annetaan valta riitauttaa mikä tahansa vapaakauppasopimusmaassa tehty poliittinen ja demokraattinen päätös, esimerkiksi laki, jos yritys katsoo päätöksen loukkaavan yhtiön oikeutta voittoihin. Toisin sanoen monikansallinen yhtiö voi haastaa minkä tahansa valtion oikeuteen ja vaatia korvauksia, jos kyseisen maan käytänteet ja päätökset rajoittavat yhtiön voitontavoittelua.
Seuraamuksista on maailmalla jo kokemuksia, jopa valtioiden tasolla. Ruotsalainen energiayritys Vattenfall vaatii Saksalta satojen miljoonien eurojen korvauksia, koska Saksa on päättänyt luopua ydinvoimasta. Kanadalainen Gabriel Resources -yhtiö on esittänyt Romanian valtiolle 1,4 miljardin euron korvausvaatimuksen, mikäli valtio ei myönnä toimilupaa kultakaivoshankkeelle, joka maan viranomaisten käsityksen mukaan asettaisi Romanian alttiiksi ympäristökatastrofille. Tupakkayhtiö Phillip Morris vaatii Uruguaylta ja Australialta oikeudessa korvauksia varoitustekstien lisäämisestä tupakka-askeihin. ,
Argentiinassa ulkomaalaiset sijoittajat haastoivat valtion 40 kertaa oikeuteen vain, koska se oli joutunut tekemään sijoittajien intressien vastaisia taloudellisia uudistuksia maassa pelastaakseen kansantaloutensa. Argentiinan valtio joutui maksamaan miljoonien oikeudenkäyntikulujen lisäksi 980 miljoonan dollarin korvaukset sijoittajille. Kaikki tämä raha oli veronmaksajien rahaa joka virtasi yrityksille, tai ennemminkin niille kansainvälisille lakitoimistoille, jotka hoitivat prosessia yritysen ja valtion välillä.
Sopimus nykyisessä muodossaan voi siis tulla erittäin kalliiksi veronmaksajille ja johtaa huomattaviin varojen siirtoihin kansantaloudesta yksityisille yrityksille ilman sitä taloudellista vauhditusta, jota ulkomaisilla sijoituksilla yleensä pyritään saavuttamaan.
Myös geenimanipulaation leviäminen ja pakkoyksityistäminen ovat huolestuttaneet.
Myös itse sopimusta koskeva neuvottelu- ja päätöksentekoprosessia on pidetty huolestuttavana demokraattisen päätännän kannalta. On kysytty, miksi sopimukset neuvotellaan salassa ainoastaan yksityisen sektorin eturyhmiä konsultoiden. Samoin on kysytty, ajaako EU:n Komissio äänestäjien vai eturyhmien agendaa rajoittaessaan sopimuskäsittelyn avoimuutta ja sopimuksiin kohdistuvaa arvostelua.