stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Intia
Kirjallisuutta

Grönblom, Rolf: Intian uskonnot. Elämänkatsomus ja yhteiskunta.  Suomentanut Itkonen, Mirja. Espoo:  Schildt, 2001.  ISBN 951-50-1212-0
Hämeenniemi, Eero: Missä sade leikkii. Matkalla eteläisessä Intiassa.  Helsinki:  Basam Books, 2004.  ISBN 952-5534-07-3
Hämeenniemi, Eero: Norsuilla etuajo-oikeus. Matkalla Etelä-Aasiassa.  Helsinki:  Basam Books, 2005.  ISBN 952-5534-34-0
Miettinen, Jukka O.: Intia. Kaupunkeja, kulttuureja, historiaa.  (2. uudistettu painos)  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16234-9
Nieminen, Tommi: Vastaus on Intia.  Helsinki:  HS-kirjat, 2015.  ISBN 978-952-5557-68-8
Sen, Amartya: Moniääninen Intia. Kirjoituksia historiasta, kulttuurista ja identiteetistä.  (The Argumentative Indian. Writings on Indian History, Culture and Identity, 2005)  Suomentanut Räikkä, Juha & Meretoja, Hanna. Helsinki:  Basam Books, 2007.  ISBN 978-952-5534-51-1
Tamminen, Tapio & Zenger, Mikko: Moderni Intia. Ristiriitojen suurvalta.  Tampere:  Vastapaino, 1998.  ISBN 951-768-023-6
Tenhunen, Sirpa & Säävälä, Minna: Muuttuva Intia.  Helsinki:  Edita, 2007.  ISBN 978-951-37-4697-1
Omdurmanin taistelu

Omdurmanin taistelu käytiin 2. syyskuuta 1898. Taistelussa britit löivät sudanilaiset kapinalliset ja valtasivat Sudanin takaisin. Taistelu oli osa Sudanin sotaa.
Taustaa

Vuonna 1884 sudanilaiset ryhtyivät kapinaan brittejä vastaan mahdi Muhammad Ahmadin johdolla. Seuraavana vuonna britit menettivät Khartumin. 1890-luvun alussa brittihallitus päätti vallata Sudanin takaisin. Syynä oli hallituksen huolestuneisuus siitä, että ranskalaiset tai italialaiset kiinnostuisivat tästä Afrikan kolkasta. Lisäksi se toivoi säilyttävänsä valtansa Niilillä.
Sotaretken johtoon valittiin kenraalimajuri Horatio Kitchener, joka valmistautui hyökkäykseen huolellisesti egyptiläisten joukkojen kanssa. Vuosikymmen aiemmin olivat sudanilaiset kapinalliset tuhonneet täydellisesti brittiläisen 10 000 miehen egyptiläisen armeijan El Obiedissa. Kitchener lähti 1896 etenemään Niiliä ylöspäin tykkiveneiden tukemana. Hän oli tätä ennen rakennuttanut rautatien (Sudan Military Railway) Wadi Halfasta Atbaraan varusteiden kuljettamista varten. Tykkiensä lisäksi hänellä oli 20 konekivääriä. Hänen armeijansa koostui noin puoliksi brittien vakituisista sotilaista ja puoliksi brittien kouluttamista egyptiläisistä. Kahden vuoden taistelujen jälkeen kapinallisten komentajat khalifa Abdallahi ibn Muhammad ja Osman Digna päättivät vetää joukkonsa Omdurmaniin, lähelle Niiliä ja aivan lähelle pääkaupunki Khartumia.
Taistelu

Aamulla 2. syyskuuta 1898 Kitchenerin noin 26 000 miehen armeija kohtasi 40 000 khalifa Abdullahin sudanilaista. Edellisenä päivänä brittien ratsuväki oli jo ottanut yhteen sudanilaisten kanssa ja britit nukkuivat yönsä piikkipensaiden ympäröimässä linnoitetussa leirissä zaribassa. Kitchener odotti hyökkäystä jo aamun koittaessa ja hälytti miehensä jo kello 4.30. Hänen ratsuväkensä lähti zaribasta ja näki piakkoin sudanilaisten joukot, jotka etenivät kohti leiriä. Kun sudanilaiset tulivat 2,6 kilometrin päähän zaribasta brittien tykistö avasi tulen. Tuleen yhtyivät pian myös tykkiveneet. Ammuksina ammuttiin kranaatteja, jotka räjähtivät vihollisen yläpuolella levittäen sirpaleita joka suuntaan. Taistelussa ollut Winston Churchill muisteli myöhemmin keskitystä: "Jotkut räjähtivät ilmassa, jotkut heidän kasvoilleen... miehet jatkoivat eteenpäin kuolemaan Allahin pyhän asian puolesta...se oli kauhea näky, koska he eivät olleet lainkaan vahingoittaneet meitä..."
Kun sudanilaiset pääsivät 1 800 metriin, britit avasivat tulen Lee-Metford-makasiinikivääreillä ja Martini-Henry-kivääreillä. Vähän ajan päästä Maxim-konekiväärit aloittivat tulituksensa. Moni ase kuumeni liikaa tulituksen intensiivisyyden vuoksi. Sudanilaiset jatkoivat eteenpäin, mutta yksikään heistä ei päässyt zaribaan asti, vaan he kaatuivat usean sadan metrin päähän. Englantilais-egyptiläisten joukkojen tappiot olivat noin 60 miestä, kun taas sudanilaisia kaatui tuhansia.
Taistelu > Lopullinen hyökkäys

Torjuttuaan hyökkäyksen Kitchener siirsi sotilaansa zaribasta ja aloitti etenemisen kohti Omdurmania. Khalifan täydennysjoukot tekivät kaksi uutta hyökkäystä brittejä vastaan, mutta ne torjuttiin. Samaan aikaan Kitchener aloitti brittiarmeijan historian viimeisen ratsuväkihyökkäyksen. Saatuaan ratkaisun teknisesti, hän päätti lopettaa taistelun perinteisemmällä tavalla.
21. ulaanirykmentti lähti liikkeelle, Churchill heidän joukossaan. Eräässä kuivuneessa joenuomassa rykmentti yllätettiin. Hyökkäys oli kestänyt 30 sekuntia, ja jo silloin britit joutuivat laskeutumaan lähitaisteluun. Sudanilaiset saivat yliotteen ylivoimallaan ja eloonjääneet britit vetäytyivät.
Ratsuväkihyökkäyksen tappio ei kuitenkaan ollut ratkaiseva. Taistelu oli voitettu ja Kitchener marssi Omdurmaniin ja sen jälkeen Khartumiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Omdurmanin taistelu Wikimedia Commonsissa
Mahdin kameliratsastajia
Brittien univormujen suhteen virheellinen kuva (punaisen sijasta sotilaat käyttivät jo khakiunivormuja), mutta silti se antaa käsityksen anglo-egyptiläisen armeijan valtavasta tulivoimasta Omdurmanin taistelussa.
Filippiinien–Yhdysvaltain sota

Filippiinien–Yhdysvaltain sota oli Espanjan vastaisen sodan jälkeen syttynyt sota Yhdysvaltojen ja itsenäiseksi Espanjasta julistautuneen Filippiinien välillä. Espanjan vastaisen sodan jäljiltä amerikkalaisjoukot hallitsivat pääkaupunki Manilaa filippiiniläisten hallitessa muuta maata. Filippiiniläisille oli luvattu itsenäisyys, jota amerikkalaiset eivät kuitenkaan nyt aikoneet luovuttaa. Yhteenotot osapuolten välillä alkoivat helmikuussa 1899 ja filippiiniläiset turvautuivat pian sissisotaan paremmin aseistautuneita amerikkalaisia vastaan. Amerikkalaiset julistivat kapinaksi kutsumansa sodan virallisesti loppuneeksi vuonna 1902, mutta todellisuudessa vastarinta jatkui vielä vuosia tämän jälkeen. Filippiinit itsenäistyi lopullisesti vasta vuonna 1946.
Tausta

Espanjalaiset olivat saapuneet Filippiineille 1500-luvulla ja he olivat tehneet alueesta siirtomaansa. Filippiineillä esiintyi siirtomaahallinnon vastustusta jo siirtomaa-ajan alusta lähtien. Vuonna 1892 joukko filippiiniläisiä oli perustanut järjestön nimeltä Katipunan, jonka tarkoituksena oli saavuttaa itsenäinen Filippiinien valtio tarvittaessa vaikka väkivalloin. Järjestön kapina Espanjaa vastaan vuonna 1896 tunnetaan filippiiniläisessä historiankirjoituksessa nimellä Filippiinien vallankumous. Ensimmäinen kapinayritys epäonnistui, mutta Katipunan jäsenen Emilio Aguinaldon johtamilla joukoilla oli enemmän menestystä espanjalaisten joutuessa sotimaan samaan aikaan kapinallisia vastaan Kuubassa. Aguinaldo syrjäytti Katipunanin perustajan Andrés Bonifacion vuonna 1897 nousten liikkeen johtoon ja vallankumoushallituksen presidentiksi. Samalla liikkeen vaatimukset vähenivät. Nyt vaadittiin itsenäisyyden sijaan vain jesuiittojen lähtöä maasta. Kun Espanja oli nyt ajautunut sotaan myös Yhdysvaltoja vastaan haluttiin nopea ratkaisu Filippiineillä. He suostuivat Katipunanin vaatimuksiin, mikäli Aguinaldo suostuisi lähtemään maasta.
Aguinaldo lähti Espanjan kanssa tehdyn sopimuksen mukaisesti laivalla Hongkongiin joulukuussa 1897. Hongkongissa häneen ottivat yhteyttä amerikkalaiset, jotka halusivat yhteistyötä filippiiniläisten kanssa sodassaan Espanjaa vastaan. Amerikkalainen laivaston komentaja George Dewey lupasi Filippiineille itsenäisyyden, jos filippiiniläiset auttaisivat amerikkalaisjoukkoja. Aguinaldo palasikin Filippiineille toukokuussa 1898 johtaakseen sotaa espanjalaisia vastaan. Kesäkuussa samana vuonna hän julisti Filippiinit itsenäiseksi ja syyskuussa laadittiin maan perustuslaki. Espanja solmi rauhan Yhdysvaltojen kanssa elokuussa 1898 sillä ehdolla, ettei sen tarvitsisi antautua entisille siirtomailleen. Filippiineillä espanjalainen kuvernööri Fermín Jáudenes olikin tehnyt amerikkalaisten kanssa sopimuksen, jolla he järjestivät muodollisen näytöstaistelun joukkojensa välillä, minkä jälkeen Manila antautui filippiiniläisten kapinallisten sijaan amerikkalaisjoukoille 13. elokuuta.
Sota

Filippiiniläiset hallitsivat nyt suurinta osaa Filippiineistä, mutta pääkaupunki Manila oli amerikkalaisjoukkojen käsissä. Amerikkalaiset eivät aikoneet aikaisemmista lupauksistaan huolimatta poistua ja sota osapuolten välillä tuli näin väistämättömäksi. Amerikkalaiset olivat varautuneet sodan syttymiseen etukäteen ja Manilaan oli lähetetty lisäjoukkoja syksyn 1898 aikana. Sota osapuolten välillä alkoi laukaustenvaihdolla Manilassa 4. helmikuuta 1899. Amerikkalaisia joukkoja oli sodan alkaessa noin 40 000 ja huipussaan 74 000. Heistä noin 60 % oli varsinaisia sotilaita. Filippiiniläisten riveissä oli 80 000–100 000 miestä ja kymmeniätuhansia heitä eri tavoin auttaneita.
Amerikkalaisilla oli selvästi filippiiniläisiä parempi aseistus ja filippiiniläiset turvautuivatkin pian sissisotaan amerikkalaisia vastaan. Aguinaldon johtamat joukot vetäytyivät vuorille amerikkalaisjoukkojen vallatessa Luzonin tasangon vuoden loppuun mennessä. Amerikkalaisia johtanut kenraali Elwell Otis vakuutteli julkisuudessa amerikkalaisjoukkojen kukistavan filippiiniläiset nopeasti ja kutsui sotaa vähättelevästi kapinaksi. Häntä komentajana seurasi kenraali Arthur MacArthur joulukuussa 1900. Filippiinien viidakot osoittautuivat amerikkalaisille vieraaksi taisteluympäristöksi. Aguinaldon joukot nauttivat myös laajaa suosiota tavallisen kansan keskuudessa. Amerikkalaiset turvautuivat kiivaan sissisodan edessä julmuuksiin. Kenraali J. Franklin Bell alkoi perustaa keskitysleirejä siviileille näiden erottamiseksi kapinallisista. Amerikkalainen kenraali Jacob F. Smith joutui puolestaan lopulta sotaoikeuteen saakka hänen aloitettuaan säälimättömän kostohyökkäyksen Samarin saarella vuonna 1901 sissien surmattua amerikkalaisia. Sotaoikeuden myötä hänet pakotettiin eläkkeelle. Yhdysvalloissa tuolloin oppositiossa ollut demokraattinen puolue syytti kilpailijaansa republikaanipuoluetta imperialismista.
Aguinaldo jäi amerikkalaisjoukkojen vangiksi vuonna 1901 ja hän allekirjoitti antautumismääräyksen. Sota Filippiineillä loppui virallisesti vuonna 1902. Todellisuudessa taistelut jatkuivat vielä antautumismääräyksen jälkeenkin. Simeón Ola johti sissejä vuoteen 1903 saakka ja Macario Sakay johti omia joukkojaan Batangasissa Manilan eteläpuolella vuoteen 1906 saakka. Mindanaolla taistelut hellittivät vasta vuonna 1916.
Seuraukset

Sodan jäljiltä noin 20 000 filippiiniläistä sotilasta oli saanut surmansa. Heidän lisäkseen noin 200 000 filippiiniläistä siviiliä kuoli taisteluissa, tai esimerkiksi nälkään ja tauteihin. Amerikkalaisia kuoli suorissa yhteenotoissa 1 500, mutta esimerkiksi tautien takia heidän kokonaistappionsa olivat 4 300.
Yhdysvallat alkoi vuodesta 1901 amerikkalaistaa Filippiinejä. Englannista tehtiin virallinen kieli ja maan koulujärjestelmä rakennettiin amerikkalaisen mallin mukaan. Amerikkalaiset olivat myös perustaneet Filippiinien liittämistä Yhdysvaltoihin kannattaneen Liittopuolueen (Partido Federal, myöhemmin Kansallinen edistyspuolue) ja Kansallispuolue (Partido Nacionalista) kiellettiin. Sen toiminta sallittiin jälleen vuonna 1907, jolloin se voitti vaalit ja hallitsi maan politiikkaa vuoteen 1946 saakka.
Amerikkalaiset lupailivat itsenäisyyttä Filippiineille ensimmäisen kerran vuonna 1916 ja vuonna 1933 solmittiin Tydings–McDuffie-sopimus, jonka mukaan Filippiinit itsenäistyisivät kymmenen vuoden ylimenokauden jälkeen. Hieman myöhemmin itsenäistymispäiväksi suunniteltiin heinäkuun neljättä 1946. Japani miehitti Filippiinit toisen maailmansodan aikana ja he julistivat kanssaan yhteistyötä tehneen hallituksen itsenäiseksi vuonna 1943. Amerikkalaiset palasivat Filippiineille vuonna 1944 ja maa saavutti lopulta itsenäisyytensä 4. heinäkuuta 1946. Nykyisin Filippiinien itsenäisyyspäivää vietetään tosin 12. kesäkuuta vuoden 1898 itsenäisyysjulistuksen mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filippiinien–Yhdysvaltain sota Wikimedia Commonsissa
Filippiiniläisiä Katipunan-liikkeen taistelijoita vuodelta 1898.
Amerikkalaissotilaita ja M1897-tykki Manilan seuduilla vuoden 1899 paikkeilla.
"Tappakaa kaikki yli kymmenenvuotiaat", kenraali Jacob Smithin julmuuksia piirroksessa New York Journal-American -lehdestä vuodelta 1902.
Antautuvia filippiiniläisiä vuonna 1900.
George Orwell

| George Orwell |
| --- | --- |
 George Orwell vuonna 1933.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Eric Arthur Blair
Syntynyt: 25. kesäkuuta 1903 Motihari, Bengali, Brittiläinen Intia
Kuollut: 21. tammikuuta 1950 (46 vuotta) Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Kansalaisuus:  Iso-Britannia
Ammatti:  kirjailija, lehtimies
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Eric Arthur Blair (25. kesäkuuta 1903 Motihari, Bengali, Brittiläinen Intia – 21. tammikuuta 1950 Lontoo, Britannia), kirjailijanimeltään George Orwell, oli brittiläinen kirjailija ja toimittaja. Hänen kirjoistaan tunnetuimpia ovat Espanjan sisällissotaa kuvaava reportaasi Katalonia, Katalonia, neuvostokommunismia vertauskuvallisesti kritisoiva Eläinten vallankumous ja antitotalitaristinen dystopiakuvaus Vuonna 1984.
Poliittiset mielipiteet

Orwellin näkemykset olivat lähinnä sosiaalidemokraattisia. Orwell itse kirjoitti kannattavansa ”demokraattista sosialismia”, mutta ei koskaan määritellyt termiä tarkemmin. Hän ruoti kirjallisia motiivejaan seuraavasti:
»Rauhallisina aikoina olisin kirjoittanut kuviokkaita tai vain kuvailevia kirjoja ja poliittiset kiintymykseni olisivat jääneet miltei huomaamatta. Todellisuudessa minusta on pakotettu esiin eräänlainen pamflettien kirjoittaja. (...) Espanjan sota ja muut vuosien 1936–37 tapahtumat käänsivät vaakakupit ja sen jälkeen tiesin paikkani. Jokainen rivi vakavaa tekstiä jonka olen kirjoittanut vuoden 1936 jälkeen on kirjoitettu suoranaisesti tai välillisesti totalitarismia vastaan ja demokraattisen sosialismin puolesta, sellaisena kuin minä sen ymmärrän. (...) Ja luodessani katseeni työhöni, näen että joka kerta kun minulta puuttui poliittinen päämäärä kirjoitin elottomia kirjoja ja annoin petkuttaa itseni punerviin jaksoihin, sisällyksettömiin lauseisiin, koristeellisiin adjektiiveihin ja yleiseen humpuukiin.» 
(George Orwell esseessään Miksi kirjoitan (1946).)
Orwell oli Britannian tiedustelupalvelun seurannassa 1920-luvulta lähtien, koska epäiltiin hänen olleen kommunisti. Viimeistään Espanjan sisällissodan kokemukset saivat Orwellin vakuuttuneeksi kommunismin tuhoisuudesta myös vasemmistolaisuudelle (”kommunistinen puolue on nykyään vastavallankumouksellinen voima”) ja tekivät hänestä neuvostokommunismin tiukan vastustajan. 1949 Orwell listasi Britannian ulkoministeriön kommunisminvastaista propagandaa tekevälle osastolle kommunisteiksi ja Neuvostoliiton myötäilijöiksi epäilemiään kulttuurihenkilöitä, joiden kanssa tehtävää yhteistyötä ministeriön tulisi välttää. Listalla oli 38 henkilöä, muiden muassa Charles Chaplin, Michael Redgrave ja E. H. Carr. Orwell tunsi kuitenkin aina solidaarisuutta Katalonian vallankumouksen anarkistista alkuvaihetta kohtaan, eikä vallankumouksellinen väkivaltaromantiikka ollut hänelle täysin vierasta. Esimerkiksi toisen maailmansodan alussa, natsien hyökkäysvaiheen aikana kirjoitetussa pitkässä esseessään The Lion and the Unicorn (”Leijona ja yksisarvinen”) hän näki kommunisteista riippumattoman mutta vasemmistososialistisen, ehkä verisenkin vallankumouksen Englannissa väistämättömänä, jopa toivottavana.
Orwell arvosteli nationalismia - joka hänelle oli eri asia kuin isänmaallisuus - siitä, että se hänen mielestään teki ihmiset epäkriittisiksi oman maansa ulkopolitiikkaa kohtaan. Orwell esimerkiksi kirjoitti, että ”nationalisti ei vain jätä tuomitsematta oman puolensa tekemiä hirmutekoja, vaan hänellä on myös huomattava kyky olla edes kuulematta niistä”. Toisen maailmansodan aikana hän toimi kodinturvajoukoissa (Home Guard) ja yritti päästä myös rintamalle, mutta pahenevan keuhkotuberkuloosinsa vuoksi häntä ei hyväksytty armeijaan. Sodan aikana hän puolusti näkyvästi kirjailija P. G. Wodehousea jota syytettiin maanpetoksellisesta yhteistyöstä natsien kanssa.
Orwell arvosteli jyrkästi kuuluisassa esseessään Politics and the English Language kielen käyttämistä poliittisena välineenä ja todellisuuden naamioimista kiertoilmaisuin.
Tuotanto

Down and Out in Paris and London (reportaasi, suom. Puilla paljailla Pariisissa ja Lontoossa, 1933)
Burmese Days (romaani, 1934). Suomennos: Päivät Burmassa, suom. Joni Kärki. Oppian, 2021. ISBN 9789518777031
A Clergyman's Daughter (romaani, 1935)
Keep the Aspidistra Flying (romaani, suom. Eläköön tuonenkielo, 1936)
The Road to Wigan Pier (reportaasi, suom. Tie Wiganin aallonmurtajalle, 1937)
Homage to Catalonia (sotareportaasi, 1938, suom. Katalonia, Katalonia.  (Suomentanut Taisto Nieminen)  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1974, 2. painos 1991.  ISBN 951-0-06531-5 )
Coming Up For Air (romaani, 1939, suom. Henkeä haukkoen. Suomentanut Tuomas Kilpi. Helsinki: Oppian, 2022. ISBN 978-951-877-777-2)
Animal Farm (romaani, suom. Eläinten vallankumous, 1945)
Nineteen-Eighty-Four (romaani, suom. Vuonna 1984, 1949)
Orwellin laajaa esseetuotantoa arvostetaan englanninkielisessä maailmassa erittäin paljon, ja sitä on julkaistu eri kokoelmina. Suomeksi on ilmestynyt:
Kun ammuin norsun ja muita esseitä . (Valikoima kokoelmasta The collected essays, journalism and letters of George Orwell 1–4 . Valinnut ja suomentanut Jukka Kemppinen) Helsinki: WSOY, 1984. ISBN 951-0-12670-5
Sisältö: Miksi kirjoitan, Hirttäminen, Kiplingin kuoltua, The Road to Wigan Pierin päiväkirja, Kun ammuin norsun, Muistoja kirjakaupasta, Kirje Rayner Heppenstallille, Marrakeš, Valaan vatsassa, Elämänkertaa; Wells, Hitler ja maailmanvaltio; Mark Twain – laillistettu velmuilija, Runous ja mikrofoni, Sota-ajan päiväkirjasta, Englantilaisen keittiön puolustus, Kuppi kuumaa teetä, Kuten haluan, 'The Moon under Water', Nuoruutta ja kosmetiikkaa, Vastaiskuja, Partisan Review'n Lontoon kirje, P.G. Wodehousen puolustukseksi, Nationalismista, Kosto on karvas, Nenämme alla, Kirjallisuusarvostelijan tunnustuksia, Kuinka köyhät kuolevat, Armas aika, Conradin paikka ja asema Englannin kirjallisuudessa.
Sinä ja atomipommi. (Esseitä, artikkeleita ja kritiikkejä 1940-luvulta) Suomentanut Timo Hännikäinen. Kiuas Kustannus, 2021. ISBN 9789527197295
Fascism and Democracy (esseekokoelma, suom. Fasismista ja demokratiasta.) Suomentanut Risto Mikkonen. Basam Books, 2024. ISBN 9789523794658
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The National Archivesin Orwell-seuranta-aineisto (englanniksi)
New discoveries: George Orwell’s time in Stuttgart (Arkistoitu – Internet Archive)
George Orwell: Politics and the English Language
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Felix

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
| Felix |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  6. syyskuuta
– ruotsinkielinen:  6. syyskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Feliks, Feeliks
Vastineita eri kielissä:  Félix, Feliksas
Nimen alkuperä:  latinalainen, onnekas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Felix on miehen etunimi, joka johtuu latinan "onnekasta" merkitsevästä sanasta felix. Nimi on ollut muun muassa kolmella paavilla ja kahdella vastapaavilla. Felix on käytössä myös sukunimenä. Nimen naispuolinen vastine on Felicia.
Suomessa nimi Felix on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 3 026 miehelle sekä muutamalle naisellekin. Nimen muunnos Feliks on annettu 1 966:lle ja Feeliks 377 miehelle. Felixin nimipäivä on ruotsinkielisen ja vuodesta 2020 lähtien myös suomenkielisen kalenterin mukaan 6. syyskuuta.
Felix-nimiset paavit ja vastapaavit

Felix I, paavi 269–274
Felix II, vastapaavi 355–365
Felix III, paavi 483–492
Felix IV, paavi 526–530
Felix V, vastapaavi 1439–1449
Muita tunnettuja Felix-, Feliks- ja Feeliks-nimisiä > Felix sukunimenä

Allyson Felix (s. 1985), yhdysvaltalainen pikajuoksija
Ana Dulce Félix (s. 1982), portugalilainen kestävyysjuoksija
Antonio Carlos Félix (s. 1957), brasilialainen katolinen piispa
António Félix da Costa (s. 1991), portugalilainen moottoriurheilija
Bulla Felix (k. 207), roomalainen maantierosvo
Elisabeth Félix, Elisa Rachel (1820–1858), ranskalainen näyttelijä
Francisco Félix de Souza (1754–1849), brasilialaissyntyinen portugalilainen kauppias, siirtomaavirkamies ja orjakauppias
Jan Brzák-Felix (1912–1988), tšekkoslovakialainen ratameloja, olympiavoittaja ja maailmanmestari
João Félix (s. 1999), portugalilainen jalkapalloilija
José Manuel Mourinho Félix (1938–2017), portugalilainen jalkapalloilija ja valmentaja
Julie Felix (1938–2020), yhdysvaltalainen folklaulaja ja lauluntekijä
Kelvin Edward Felix (1933–2024), dominicalainen katolinen arkkipiispa
Kurt Felix (s. 1988), grenadalainen yleisurheilun moniottelija
Léon Pierre Félix (1869–1940), ranskalainen taidemaalari
Marcus Minucius Felix (k. noin 250), roomalainen kristitty apologeetta
María Félix (1914–2002), meksikolainen elokuvanäyttelijä
Paola Felix (s. 1950), sveitsiläinen iskelmälaulaja ja uutistoimittaja
Sylviane Félix (s. 1977), ranskalainen pikajuoksija
Muita tunnettuja Felix-, Feliks- ja Feeliks-nimisiä > Kuvitteellisia Felixejä

Felix-kissa, animaatiohahmo
Felix, jänis Annette Langenin lastenkirjasarjassa ja animaatiosarjassa Rakkain terveisin Felix
Felix, televisiosarjassa Felix ja Ottilia
Felix Faust, superroisto DC Comicsin sarjakuvissa
Felix Krull, televisiosarjassa Huijari Felix Krullin tunnustukset
Felix Leiter, CIA:n agentti James Bond -kirjoissa ja -elokuvissa
Feliks Tienhaara, päähenkilö Mika Waltarin romaanissa Feliks onnellinen
Nimen muita merkityksiä

Felix, hurrikaani Atlantilla vuonna 2007
Felix, ruotsalaisen elintarvikeyhtiön Procordia Food AB:n tuotemerkki
Felix Abba Oy Ab, suomalainen elintarvikeyhtiö, joka kuuluu norjalaiseen Orkla-konserniin
Felix-palkinto, European Film Award-elokuvapalkinnon nimi 1988–1997
Operaatio Felix, saksalaisten sotasuunnitelma Gibraltarin valloittamiseksi toisen maailmansodan aikana
Felix, Oulussa 1874 rakennettu purjealus
Pitäjänuutiset

| Pitäjänuutiset |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  paikallislehti
Julkaisija:  Savo-Karjalan Media Oy, osa Keskisuomalainen -konsernia.
Levikki:  5 132 (LT 2013), 4 524 (tilaajat) 
Perustettu:  1956
Päätoimittaja:  Lasse Laitinen
Kotikunta:  Mäntyharju (Asematie 4, 52700 Mäntyharju)
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  tabloid
Ilmestymistiheys:  torstaisin
Aiheesta muualla
pitajanuutiset.fi
Pitäjänuutiset on torstaisin ilmestyvä, puolueeton, Mäntyharjun paikallislehti. Lehden perustivat Aili ja Yrjö Rasi vuonna 1956. Nykyisin lehden omistaa Keskisuomalainen-konserni.
Päätoimittajana lehdessä ovat toimineet Yrjö Rasi, Pauli Markkanen, Matti Ämmälä (1998–2002), Minna Seppä (2002–2005), Kimmo Hämäläinen (2005–2011) ja Timo Ruotsalainen (2011-2017).lähde? Nykyinen päätoimittaja on Lasse Laitinen.
Lehdellä on toimitus Mäntyharjulla.
Lehteä tilataan pääasiassa Mäntyharjulla ja Pertunmaalla. Muualla asuvia tilaajia on noin 2 500, mitä selittää muun muassa suuri kesäasukkaiden määrä.
Aiheesta muualla

Pitäjänuutisten kotisivut
Santavuoren taistelu

Santavuoren taistelu oli nuijasodan viimeinen ja suurin taistelu, joka käytiin 24. helmikuuta 1597 Etelä-Pohjanmaalla Kurikan ja Ilmajoen välillä sijaitsevalla Santavuorella. Suomen käskynhaltija Klaus Fleming voitti taistelussa pääasiassa Pohjois-Pohjanmaalta tulleet kapinalliset talonpojat eli nuijamiehet. Kapinallisten tappio Santavuoressa päätti lopullisesti nuijasodan.