stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dubuquen sinfoniaorkesteri

Dubuquen sinfoniaorkesteri (engl. Dubuque Symphony Orchestra) on Dubuquessa, Iowassa toimiva yhdysvaltalainen orkesteri. Sen edeltäjät juontavat juurensa vuoteen 1903, mutta nykymuotoisena orkesteri perustettiin vuonna 1957 Dubuquen yliopiston suojelemana hankkeena. Ensimmäisenä kapellimestarina toimi Parvis Mahmoud, ja ensimmäinen konsertti pidettiin 11. joulukuuta 1957. Orkesterin alkuperäinen nimi oli University of Dubuque Symphony Orchestra, josta se muutettiin muotoon University Civic Orchestra. Nykyinen nimi päätettiin ottaa käyttöön vuonna 1963; nimenmuutos heijasti sitä, että orkesteri erotettiin kokonaan yliopiston hallinnosta.
Mahmoudia seurasi sinfoniaorkesterin musiikillisena johtajana ja kapellimestarina Nicholas Palmer vuonna 1986. Kaudella 1999–2000 Palmerille haettiin seuraajaa, jonka virkaan nimitettiin William Intriligator.
Braathens Regional Airways

| Braathens Regional Airways |
| --- | --- |
 IATA: DC  –  ICAO: BRX 
Kutsukoodi:  BRAATHENS
Perustettu:  1976 (nimellä Golden Air)
Laivaston koko:  13
Kohteiden määrä:  katso BRA Braathens Regional Airlines
Solmukohdat:  Bromman lentoasema
Kotipaikka:   Trollhättan, Ruotsi
Yhtiön sivut:  http://www.flygbra.se
Braathens Regional Airways AB (aiemmin Golden Air ja Braathens Regional) on ruotsalainen lentoyhtiö , jonka pääkonttori sijaitsee Trollhättanissa. Se operoi lentoja wet lease -palveluna sisaryhtiölleen BRA Braathens Regional Airlinesille useisiin kohteisiin Ruotsissa sekä lentää tilauslentoja.
Historia

Lentoyhtiö perustettiin syyskuussa 1976 nimellä Golden Air Flyg AB lentämään erilaisia tilauslentoja. Yhtiö on tämän jälkeen käynyt läpi useita muutoksia. Yhtiö oli pitkään muun muassa varustamoyhtiö Erik Thun AB:n omistuksessa.
Vuonna 2012 Braathens Aviation osti Golden Airin, ja yhtiön pääreitti Trollhättan - Bromma tuli Sverigeflyg-yhteenliittymän haltuun. Golden Air muutti nimensä Braathens Regionaliksi 1. tammikuuta 2013, mutta Bromman-reittiä operoitiin edelleen aiemmalla Sverigeflyg-markkinointinimellä.
Maaliskuussa 2016 Braathens Regional muutti nimensä Braathens Regional Airwaysiksi. Samalla yhtiö alkoi yhdessä sisaryhtiönsä Braathens Regional Aviationin kanssa liikennöidä toisen sisaryhtiönsä, virtuaalilentoyhtiö BRA Braathens Regional Airlinesin lentoja, jonka alle yhdistettiin aiemmin erillisillä markkinointinimillä Malmö Aviation ja Sverigeflyg lennetyt lennot.
Kohteet

Braathens Regional Airways ei operoi lentoja omalla nimellään. Sen sijaan se operoi lentoja sisaryhtiölleen BRA Braathens Regional Airlinesille.
Laivasto

| Konetyyppi | Määrä | Tilattu | Matkustajia | Huomautukset |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ATR 72-500 | 4 | 0 | 72 | operoi BRA Braathens Regional Airlinesin lentoja, vuokrattu Erik Thun AB:ltä  |
| ATR 72-600 | 9 | 1 | 72 | operoi BRA Braathens Regional Airlinesin lentoja, 5 tilausoptiota |
| Yhteensä | 13 | 0 |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Braathens Regional Airlines Wikimedia Commonsissa
Viralliset verkkosivut
Braathens Regionalin Saab 2000 Helsinki-Vantaalla vuonna 2017.
Dionýsios Solomós

| Dionýsios Solomós> Διονύσιος Σολωμός |
| --- | --- |
 Dionýsios Solomós.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. huhtikuuta 1798 Zákynthos, Ranskan Mer-Égée (nyk. Kreikka)
Kuollut: 9. helmikuuta 1857 (58 vuotta) Korfu, Jooniansaarten yhdysvallat (nyk. Kreikka)
Kirjailija
Pääteokset:  ”Ýmnos eis tin Eleftherían”
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Dionýsios Solomós (kreik. Διονύσιος Σολωμός, 8. huhtikuuta 1798 Zákynthos – 9. helmikuuta 1857 Korfu) oli kreikkalainen runoilija, jota pidetään Kreikan kansallisrunoilijana. Hänen tunnetuin runonsa on Kreikan ja Kyproksen kansallislauluna toimiva ”Ýmnos eis tin Eleftherían” (”Hymni vapaudelle”).
Elämä

Solomós syntyi Jooniansaariin kuuluvalla Zákynthoksen saarella vuonna 1798. Zákynthos oli tuolloin kuulunut pitkään Venetsialle, mutta siirtynyt juuri Ranskalle. Solomós oli aatelismies Nikólaos Solomóksen ja tämän palvelijattaren Angelikí Níklin avioton lapsi. Nikólaoksen vaimo Marnétta Kákni kuoli vuonna 1802. Isä Nikólaos nai palvelijattarensa vain päivää ennen kuolemaansa 27. helmikuuta 1807 tehdäkseen Dionýsioksesta ja tämän veljestä Dimítrioksesta lailliset perijänsä.
Solomós opiskeli ensin Zákynthoksella ja sitten Italiassa, ensin Venetsiassa ja Cremonassa ja sitten oikeustiedettä Pavian yliopistossa vuosina 1815–1817. Italiassa hän tutustui ranskalaiseen ja italialaiseen valistukseen ja alkoi kirjoittaa runoutta italian kielellä.
Solomós palasi Zákynthokselle vuonna 1818 saatuaan opintonsa päätökseen. Saari oli tuolloin Jooniansaarten kulttuurikeskuksia. Solomós alkoi kirjoittaa runoja myös nykykreikaksi. Tämä oli uraauurtavaa, sillä kansankielellä oli tuohon mennessä kirjoitettu vain vähän runoutta, ja myös vaikeaa, sillä Solomóksen kreikantaidot olivat vielä heikot. Solomós alkoi tutkia perinteisiä kreikkalaisia kansankielisiä lauluja sekä kreetalaista kirjallisuutta, joita piti parhaina lähteinä kansan käyttämään kieleen.
Solomós sai merkittävää kannustusta myöhemmin pääministeriksi nousseelta Spyrídon Trikoúpikselta, joka rohkaisi nuorukaista ”ottamaan paikan Kreikan Parnassokselta, joka oli vielä vailla omaa Danteaan”. Solomóksen ensimmäinen merkittävä runo oli ”Ýmnos eis tin Eleftherían” (”Hymni vapaudelle”). Se valmistui vuonna 1823 ja julkaistiin Kreikassa seuraavana vuonna ja Pariisissa vuonna 1825.
Vuonna 1828 Solomós päätyi veljensä Dimítrioksen kanssa kiistoihin perinnöstä ja muutti tämän vuoksi Korfulle, joka oli myös merkittävä kulttuurikeskus. Siellä hän opiskeli saksalaisen romantiikan filosofiaa ja runoutta. Solomóksen kypsimpänä kautena pidetään aikaa vuodesta 1833 lähtien. Samoihin aikoihin Solomós päätyi jälleen perintökiistoihin, tällä kertaa äitinsä ja tämän pojan eli velipuolensa Ioánnis Leontarákiksen kanssa, sillä Leontarákis väitti myös olevansa Solomóksen isän Nikólaoksen poika. Vuonna 1847 Solomós alkoi kirjoittaa jälleen italiaksi.
Solomóksen terveys alkoi heikentyä vuonna 1851. Hän kuoli Korfulla vuonna 1857. Hänen ruumiinsa siirrettiin Zákynthokselle vuonna 1865 ja haudattiin Zákynthoksen kaupunkiin.
Perintö

Solomósta pidetään ansioidensa vuoksi Kreikan kansallisrunoilijana.
Solomóksen kuva oli Kreikan 20 drakman kolikossa vuosina 1990–2001. Hänen mukaansa on nimetty Zákynthoksen kansainvälinen lentoasema ”Dionýsios Solomós”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dionýsios Solomós Wikimedia Commonsissa
Διονύσιος Σολωμός. Wikisource. (kreikaksi)
Dionýsios Solomóksen hauta Zákynthoksen kaupungissa.
Runon ”Ýmnos eis tin Eleftherían” kansilehti toisesta kreikankielisestä painoksesta vuonna 1825.
Dionýsios Solomóksen patsas Zákynthoksen kaupungissa.
Bandyliigakausi 2011–2012

| Bandyliiga 2011–2012 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  10
Mestari:  Kampparit
Toinen sija:  Narukerä
Kolmas sija:  HIFK
Paras maalintekijä:  Tomi Mustonen, Narukerä (33)
Suurin yleisömäärä:  3.734 (Kampparit-Narukerä)
  ← 2011 :  2013 → 
Jääpallon Suomen mestaruus kaudella 2011-2012 ratkaistiin kymmenen joukkueen kaksinkertaisen runkosarjan päätteeksi kahdeksan parhaan pudotuspeleillä. Mestaruus ratkesi Mikkelissä pelatussa loppuottelussa. Mestaruuden voitti Mikkelin Kampparit. Mestaruus oli Kamppareiden ensimmäinen. Ottelua seurasi 3 734 katsojaa.
Runkosarja

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Mikkelin Kampparit | 18 | 16 | 1 | 1 | 101-39 | 33 |
| Helsingin IFK | 18 | 11 | 4 | 3 | 86-51 | 26 |
| Porin Narukerä | 18 | 10 | 3 | 5 | 99-54 | 23 |
| Oulun Luistinseura | 18 | 9 | 4 | 5 | 111-81 | 22 |
| Porvoon Akilles | 18 | 7 | 2 | 9 | 80-91 | 16 |
| Botnia-69, Helsinki | 18 | 6 | 4 | 8 | 75-113 | 16 |
| Jyväskylän Seudun Palloseura | 18 | 6 | 3 | 9 | 71-83 | 15 |
| Lappeenrannan Veiterä | 18 | 5 | 2 | 11 | 76-105 | 12 |
| Warkauden Pallo -35 | 18 | 4 | 1 | 13 | 55-106 | 9 |
| Tornion Palloveikot | 18 | 4 | 0 | 14 | 76-107 | 8 |
Puolivälierät

Ottelusarjat aloitettiin paremmin sijoittuneen kotikentällä pois lukien Akilles-OLS, joka aloitettiin Porvoossa ja kaksi viimeistä ottelua pelattiin Oulussa.
| Joukkue #1 | Voitot | Joukkue #2 | Ottelu 1 | Ottelu 2 | Ottelu 3 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Mikkelin Kampparit | 2–0 | Botnia-69 | 10-3 | 7-1 | - |
| Helsingin IFK | 2–1 | Lappeenrannan Veiterä | 1-2 | 4-2 | 9-2 |
| Porin Narukerä | 2–0 | Jyväskylän Seudun Palloseura | 3-2 | 6-3 | - |
| Porvoon Akilles | 1–2 | Oulun Luistinseura | 3-2 | 3-6 | 4-5 |
Välierät

Aloitettiin Oulussa ja Helsingissä.
| Joukkue #1 | Voitot | Joukkue #2 | Ottelu 1 | Ottelu 2 | Ottelu 3 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Oulun Luistinseura | 0–2 | Mikkelin Kampparit | 1-5 | 1-6 | - |
| Helsingin IFK | 1–2 | Porin Narukerä | 7-4 ja. | 3-4 ja. | 2-4 |
Pronssiottelu

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| Helsingin IFK | 7–0 | Oulun Luistinseura |
Loppuottelu

10. maaliskuuta 2012 Mikkeli
| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| Mikkelin Kampparit | 6–2 | Porin Narukerä |
Lopulliset sijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
1.: Mikkelin Kampparit 
2.: Porin Narukerä
3.: Helsingin IFK
4.: Oulun Luistinseura
Suomen mestarit

Kamppareiden pelaajat kaudella 2011-2012: Joni Maaranen, Juho Tikka, Juha Mustalahti, Jarkko Honkanen, Nikke Tuhkanen, Jaakko Manninen, Santeri Laitinen, Tero Kumela, Marko Laitinen, Tuomas Liukkonen, Lasse Kyllönen, Kimmo Huotelin, Joonas Kakriainen, Mikko Hyvönen, Markus Hartikainen, Kimmo Kyllönen, Antti Laine, Alpo Kaartinen, Tomi Hauska, Janne Hauska, Jari Purovirta, Jani Kokko. Valmentaja: Antero Levänen
Edward Ward

Edward Henry Harold Ward (5. marraskuuta 1905 Bangor – 8. toukokuuta 1993 Lontoo) oli brittiläinen toimittaja ja sotakirjeenvaihtaja, joka raportoi BBC:lle muun muassa talvisodasta. Hän oli aatelistitteliltään 7. Bangorin varakreivi.
Ward opiskeli Harrow Schoolissa sekä Kuninkaallisessa sotilasakatemiassa, mutta päätyi sotilasuran sijasta toimittajaksi. Ward aloitti Reutersin Kauko-Idän kirjeenvaihtajana Kiinassa, kunnes vuonna 1937 siirtyi BBC:n radiokuuluttajaksi. Vuonna 1939 hänet lähetettiin Suomeen raportoimaan talvisodasta. Ward lähetti BBC:lle radioreportaaseja muun muassa Suomussalmen sekä Laatokan taisteluista ja raportoi maailmalle ensimmäisenä 13. maaliskuuta solmitusta rauhansopimuksesta.
Talvisodan päätyttyä Ward toimi kirjeenvaihtajana Belgiassa ja Ranskassa, kunnes pakeni natsien miehityksen alta Ateenaan ja sieltä edelleen Egyptiin. Ward raportoi aavikkosodasta, mutta jäi vangiksi Tobrukissa marraskuussa 1941. Ward oli saksalaisten vankina, kunnes amerikkalaisjoukot vapauttivat hänet Limburg-Weilburgin Hadamarissa sijainneelta upseerien vankileiriltä maaliskuussa 1945.
Toisen maailmansodan jälkeen Ward jatkoi BBC:n ulkomaankirjeenvaihtajana 1960-luvulle saakka raportoiden muun muassa Unkarin kansannousuta 1956.
Dorothy Howell

Dorothy Howell (25. helmikuuta 1898 – 12. tammikuuta 1982) oli brittiläinen säveltäjä.
Howell syntyi Birminghamissa. Hän oli paitsi säveltäjä, myös lahjakas pianisti ja sävelsi runsaasti musiikkia soittimelle. Hän sai tunnustusta jo vuonna 1919 sinfonisen runoelmansa Lamia ensiesityksellä.
Howellin kamarimusiikkikappale Phantasy pianolle ja viululle voitti vuoden 1921 Cobbett-palkinnon. Hän toimi vuosina 1924–1970 harmonian ja kontrapunktin professorina entisessä opinahjossaan Royal Academy of Musicissa.
Howellin tuotantoon kuuluvat edellä mainittujen teosten lisäksi muun muassa baletti Koong Shee (1923) sekä Three Divertisements orkesterille (1940, esitetty vasta 1950). Hän kuoli Malvernissa 83 vuoden iässä.
Dorothy Howard

Dorothy Alice Howard (o.s. Phimister; 4. helmikuuta 1929 Winnipeg – 1. maaliskuuta 2013 Winnipeg) oli kanadalainen oopperalaulaja, äänialaltaan mezzosopraano. Hänen opettajiensa joukossa olivat Doris Mills Lewis Winnipegissä, Marjorie Thomas Englannissa ja Maureen Forrester Torontossa.
Howard oli The Choristers -kamarikuoron jäsenenä vuosina 1958–1968. Hän aloitti vuonna 1969 opettamisen Saskatchewanin yliopistossa, jonka lauluohjelman johtaja hänestä tuli vuonna 1970. Howard opetti siellä vuoteen 1990 saakka, ja hänen oppilainaan olivat Kristine Anderson, Karen Jensen, Michelle Milenkovic, Barbara Milner, Janice Paterson ja Kevin Power.
Howard oli Saskatoonin sinfoniaorkesterin yleisin vieraileva artisti. Lisäksi hän esiintyi sellaisten orkesterien kuin Reginan sinfoniaorkesterin ja Winnipegin sinfoniaorkesterin kanssa. Hän oli Saskatoon Opera Associationin perustajien joukossa ja esiintyi siellä muun muassa Carmenin roolissa (1980). Hän esiintyi myös lukuisten kanadalaissäveltäjien teosten esityksissä ja sävelsi itse teoksen Celebrate Saskatchewan (1980).
Edward Vesterinen

| Edward Vesterinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 31. lokakuuta 2000 (ikä 23) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Pituus:  193 cm
Paino:  107 kg
Pelipaikka:  puolustuksen linjamies
Seura
Pelinumero:  96
Seura:  West Virginia Mountaineers
Sarja:  NCAA
Pelaajaura
Aik. seurat:  Helsinki Roosters
Pääsarjaura:  2017–
Edward Gabriel Vesterinen (s. 31. lokakuuta 2000 Helsinki) on suomalais-latvialainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan puolustuksen linjamies. Hän edustaa Länsi-Virginian yliopistoa Yhdysvaltojen yliopistosarjassa.
Suomessa Vesterinen on edustanut Helsinki Roostersia. SAJL valitsi vuonna 2017 Vesterisen Vuoden Nuoreksi. Hänet valittiin kaudella 2019 vuoden linjamieheksi.
Vesterinen sai vuoden 2020 kesällä neljän vuoden stipendin Länsi-Virginian yliopistoon, jossa lukuvuosi maksaa normaalisti noin 40 000 dollaria. Stipendi tarkoittaa ilmaista opiskelupaikkaa, ilmaista asumista, ruokailua sekä rahallista tukea, joka on noin 500 dollaria kuukaudessa.
Dorothy Livesay

Dorothy Livesay vuonna 1929.
Dorothy Livesay (12. lokakuuta 1909 Winnipeg, Manitoba – 29. joulukuuta 1996 Victoria, Brittiläinen Kolumbia) oli kanadalainen runoilija. Hän kirjoitti runoutensa lisäksi lyhyttä fiktiota, omaelämäkerran, kirjallisuuskritiikkiä ja journalismia. Hän tuli tunnetuksi kyvykkäänä kirjoittajana sekä julkisista ja poliittisista aiheista että henkilökohtaisista, intiimeistä tuntemuksista. Livesayn ensimmäinen julkaisu oli Green Pitcher (1928).
Livesay opiskeli Toronton yliopistossa ja Sorbonnessa. Hän vaikutti vasemmistolaisessa politiikassa 1930-luvulla. Hän voitti Governor General's Awardin teoksistaan Day and Night (1944) ja Poems for People (1947). Livesaylla oli opettajan koulutus ja hän työskenteli opetustehtävissä Pohjois-Rhodesiassa eli nykyisessä Sambiassa vuosina 1959–63. Hän toimi myös yliopiston nimikkokirjailijana. Hän oli tuottelias kirjoittaja, ja hän tunsi elinikäistä kiinnostusta naisten oikeuksia ja naistaiteilijan identiteettiä koskevia asioita kohtaan.
Livesayn runoista koostuva suuri kokoelma Collected Poems: The Two Seasons julkaistiin vuonna 1972. Myöhempään tuotantoon lukeutuu teos A Public and Private Voice: Essays on the Life and Work of Dorothy Livesay (1986). Livesaysta tehtiin Kanadan ritarikunnan upseeri vuonna 1987.
Eduard Vilden kirjallisuuspalkinto

Eduard Vilden kirjallisuuspalkinto on kirjailija Eduard Vilden mukaan nimetty virolainen kirjallisuuspalkinto, joka myönnetään vuosittain.
Palkitut

| --- | --- |
 1965 Rudolf Sirge: Maa ja rahvas  1966 Hando Runnel: Maa lapsed  1967 Mats Traat: Koputa kollasele aknale  1968 Ott Kool: Tähed allikas  1969 Väino Ilus: Tuulekülvid  1970 Veera Saar: Ukuaru  1971 Mats Traat: Tants aurukatla ümber  1973 Egon Rannet: Kivid ja leib  1975 Aimée Beekman: Kuradilill  1977 Jüri Tuulik: Meretagune asi  1978 Väino Ilus: Kinsli peremehed  1980 Mats Traat: Puud olid, puud olid hellad velled  1981 Kalju Saaber: Härgamisi  1982 Madde Kalda: Seitse tähte taeva Sõelas  1983 Lehte Hainsalu: Tere õhtust. Kuidas elate?  1984 Arvo Valton: Üksildased ajas  1985 Rein Põder: Hilised astrid  1986 Albert Uustulnd: Tuulte tallermaa  1988 Veera Saar: Kraakuvi mägi  1989 Hando Runnel: Laulud eestiaegsetele meestele  1990 Nikolai Baturin: Karu süda  1991 Valeria Ränik: Orb, Ellujäämine  1992 Kalju Saaber: Punaselageda saaga  1993 Leelo Tungal: Ainus kangelastegu on naeratus  1994 Endel Nirk: Siin maa peal  1995 Peeter Urm: Siinpool paradiisi, Provintsiarst  1996 Arno Kasemaa: Rannamännid :  1997 Veera Saar: Kodutee  1998 Lehte Hainsalu: Viis minutit enne vihma  1999 Ellen Niit: Paekivi laul  2000 Henn Mikelsaar: Ristiratast  2001 Nasta Pino: Vaikne on  2002 Mart Kivastik: Hinged lähevad  2003 Doris Kareva: Mandragora + Kersti Tormis – eripreemia luuleraamatu kujunduse eest  2004 Eeva Park: Lõks lõpmatuses  2005 Viiu Härm: Õhuaken  2006 Eia Uus: Kuu külm kuma  2007 Jan Kaus: Tema  2008 Andrus Kivirähk: Mees, kes teadis ussisõnu  2009 Rein Raud: Vend  2010 Tõnu Õnnepalu: Kevad ja suvi ja  2011 Mats Traat: Õelate lamp  2012 Indrek Hargla: Apteeker Melchior ja timuka tütar  2013 Livia Viitol: monograafia Eduard Vilde  2014 Elo-Maria Roots: Vaimude jaam  2015 Toomas Vint: Mõned kummalised naised  2016 Andrus Kivirähk: Oskar ja asjad  2017 Mihkel Mutt: Eesti ümberlõikaja  2018 Tõnu Õnnepalu: Valede kataloog. Inglise aed  2019 Martin Algus: Midagi tõelist  2020 Mart Kivastik: Taevatrepp  2021 Kristiina Ehin: Janu on kõikidel üks  2022 Tauno Vahter: Madis Jeffersoni 11 põgenemist  2023 Anu Raud: Kuue ruuduga aken 
Lähde
Palkintoa ei jaettu vuosina  1972, 1974, 1976, 1979 ja 1987.
Dwayne Bowe

| Dwayne Bowe |
| --- | --- |
 Dwayne Bowe vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. syyskuuta 1984 (ikä 40) Miami, Florida
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Pituus:  188 cm
Paino:  100 kg
Pelipaikka:  Laitahyökkääjä
Pelinumero:  82
Sarja:  NFL
Pelaajaura
Aik. seurat:  Kansas City Chiefs Cleveland Browns
NFL-varaus:  23. varaus, 2007 Kansas City Chiefs
Pääsarjaura:  2007–2015
Dwayne Lorenzo Bowe (s. 21. syyskuuta 1984 Miami, Florida) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän on edustanut NFL-liigassa pelaavia Kansas City Chiefsiä (2007-14) ja Cleveland Brownsia (2015). Bowe teki vuonna 2014 kahden vuoden sopimuksen Cleveland Brownsin kanssa, mutta Browns sanoi joukkueessa vaisusti esiintyneen Bowen sopimuksen irti maaliskuussa 2016.
Ennen ammattilaisuraansa Louisianan osavaltionyliopiston joukkueessa pelannut Bowe varattiin NFL:n vuoden 2007 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella, 23. pelaajana.
Dolores Ibárruri

| Dolores Ibárruri |
| --- | --- |
 Dolores Ibárruri vuonna 1978.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. joulukuuta 1895 Biskaja
Kuollut: 12. marraskuuta 1989 (93 vuotta) Madrid
Ammatti:  toimittaja
Poliitikko
Puolue:  PCE
Asema:  parlamentaarikko
 Nimikirjoitus
Isidora Dolores Ibárruri Gómez (9. joulukuuta 1895 Biskaja – 12. marraskuuta 1989 Madrid) oli Baskimaalta kotoisin ollut espanjalainen poliitikko, joka oli maan sisällissodan aikana yksi Espanjan toisen tasavallan johtohahmoista. Espanjan kommunistista puoluetta (PCE) edustanut Ibárruri oli parlamentin jäsen vuosina 1936–1939 ja uudelleen Francon diktatuurin päätyttyä 1977–1979
Elämä > Varhaiset vuodet

Köyhään kaivostyöläisen perheeseen syntynyt Ibárruri oli kouluaikoinaan lahjakas oppilas, mutta vanhemmilla ei ollut varaa kustantaa hänen haluamiaan opettajanopintoja ja niinpä Ibárruri työskenteli vaatetehtaalla. Vuonna 1916 hän avioitui ja perheeseen syntyi myöhemmin kuusi lasta, joista kuitenkin neljä kuoli jo nuorena lääkkeiden ja sairaanhoidon puutteen vuoksi. Ibárrurin aviomies oli ammattiyhdistysaktiivi ja hän kiinnostui myös itse sosialismista luettuaan Karl Marxin teoksia. Liityttyään Espanjan kommunistiseen puolueeseen, Ibárruri alkoi kirjoittamaan kaivostyöläisten lehteen nimimerkillä Pasionaria, joka tarkoittaa kärsimyskukkaa. Siitä tuli myöhemmin myös hänen lempinimensä.
Elämä > Nousu politiikan huipulle

1920-luvun aikana Ibárruri nousi nopeasti Baskimaan kommunistisen puolueen johtoon ja vuonna 1930 hänet valittiin PCE:n keskuskomiteaan. Vuotta myöhemmin Ibárruri valittiin Mundo Obrero -sanomalehden päätoimittajaksi. Syyskuussa 1931 hänet vangittiin vajaan puolentoista vuoden ajaksi poliittisen toimintansa vuoksi. Vapautumisensa jälkeen Ibárruri oli mukana myös kansainvälisessä toiminnassa osallistumalla Kominternin kongresseihin ja perustamalla kansainvälisen naisille suunnatun sodan ja fasismin vastaisen järjestön. Espanjan parlamenttiin hänet valittiin ensimmäistä kertaa vuoden 1936 vaaleissa. Parlamentissa hän toimi aktiivisesti muun muassa sosiaali- ja terveysasioiden sekä maareformin puolesta ja onnistui myös neuvottelemaan lukuisia poliittisa vankeja vapaaksi.
Elämä > Sisällissota ja pako Neuvostoliittoon

Espanjan sisällissodan alettua heinäkuussa 1936, Ibárrurista tuli tasavaltalaisten pääpropagandisti. Hänet muistetaan erityisesti 18. heinäkuuta pitämästään radiopuheesta, jonka Ibárruri päätti lausahdukseen ¡No pasarán!. Siitä tuli tasavaltalaisten tunnuslause, joka levisi nopeasti työväenliikkeen käyttöön myös muualle maailmaan. Vuonna 1937 Ibárruri oli Barcelonan toukokuuksi kutsuttujen tapahtumien yhteydessä aktiivisesti syrjäyttämässä pääministeri Francisco Largo Caballeroa ja nostamassa Juan Negríniä hänen tilalleen. Sisällissodan päätyttyä tasavaltalaisten tappioon Ibárruri pakeni perheineen Neuvostoliittoon. Hänen ainoa poikansa Ruben Ibárruri taisteli puna-armeijan riveissä ja kaatui Stalingradissa vuonna 1942. Toukokuussa 1944 hänet valittiin maanpaossa toimineen Espanjan kommunistisen puolueen pääsihteeriksi. Leninin kansainvälinen rauhanpalkinto Ibárruri myönnettiin vuonna 1964 ja Leninin kunniamerkki vuotta myöhemmin.
Elämä > Viimeiset vuodet

Ibárrurin välit Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen katkesivat 1968, jolloin hän tuomitsi kovin sanoin Tšekkoslovakian miehityksen. Tämän johdosta PCE jakaantui kahtia ja Neuvostoliitto ryhtyi tukemaan Enrique Listerin johtamaa Espanjan kommunistista työväenpuoluetta. Diktaattori Francon kuoleman jälkeen Ibárruri palasi Espanjaan vuonna 1977 ja saman vuoden parlamenttivaaleissa hänet valittiin jälleen kansanedustajaksi. Dolores Ibárruri kuoli keuhkokuumeeseen 93-vuotiaana marraskuussa 1989. Hänet on haudattu Madridiin La Almudenan hautausmaan viereiselle siviilihautausmaalle.
Muistaminen

Dolores Ibárrurin kunniaksi on pystytetty lukuisia muistomerkkejä myös Espanjan ulkopuolelle. Esimerkiksi Skotlannin Glasgowssa on La Passionaria -patsas, jonka jalustaan on kirjoitettu hänen kuuluisat Espanjan sisällissodan aikaiset sanansa; ”Parempi kuolla pystypäin, kuin elää koko ikänsä polvillaan.” Ukrainan Harkovassa puolestaan on Ibárrurin lempinimen mukaan nimetty silta.
Vuonna 1980 hän esiintyi suomalaisessa draamadokumentissa Espanjankävijät, joka kertoo sisällissodassa taistelleista suomalaisista vapaaehtoisista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dolores Ibárruri Wikimedia Commonsissa
La Passionaria -patsas Glasgowssa.