Capitoliumin susi
Historia > Tekijä ja ajoitus

Romuluksen ja Remuksen legendasta peräisin olevaa naarassutta on pidetty Rooman kaupungin symbolina jo antiikin ajoista lähtien. Useat antiikin lähteet mainitsevat patsaat, joissa susi imettää kaksosia.  Livius mainitsee roomalaisessa historiassaan, että Palatinus-kukkulan juurelle pystytettiin tällainen patsas vuonna 295 eaa. Plinius vanhempi mainitsee puolestaan Forum Romanumin lähistöllä olleen naarassuden patsaan, joka oli kuin ”pronssiin valettu ihme, joka olisi ylittänyt Comitiumin, Attus Naviuksen lukiessa ennusmerkkejä”. Myös Cicero mainitsee naarassuden patsaan olleen eräs monista pyhistä esineistä Capitolium-kukkulalla, johon salama olisi iskenyt vuonna 65 eaa. ”Se oli kullattu patsas Capitoliumilla, joka kuvasi lasta imemässä suden nisiä”. Cicero mainitsee myös suden De Divinatione -teoksen luvuissa 1.20 ja 2.47.
Capitoliumin suden on ajalteltu laajalti olevan sama Ciceron mainitsemana veistos, koska sen käpälä on vahingoittunut, minkä uskottiin vastaavan vuoden 65 eaa. salamaniskua. 1700-luvun saksalainen taidehistorioitsija Johann Joachim Winckelmann ajatteli patsaan olleen etruskilaisen valmistajan tekemä 400-luvulta eaa, perustuen suden turkin tekotapaan.   Sen on arveltu myös olleen vejiläisen taiteilija Vulcanin tekemä, joka koristeli myös Juppiter Optimus Maximuksen temppelin, ja tämän jälkeen veistoksen on arveltu olleen tuntemattoman etruskilaisen taiteilijan työ noin vuosilta 480–470 eaa.  Winckelmann arvioi kaksosten renessanssin ajoilta olevan alkuperän olevan vuodelta 1471 tai myöhemmin.
1800-luvulla useat tutkijat kyseenalaistivat Winckelmannin ajatukset veistoksen ajoituksesta. Rooman arkeologisen instituutin sihteeri August Emil Braun ehdotti vuonna 1854, että suden käpälässä oleva vaurio olisi valuvika. Wilhelm Fröhner, joka toimii Louvre-museon konservoijana, totesi vuonna 1878, että Etruskisen kauden sijaan patsaan voidaan tyyliltään päätellä kuuluvan karolingisen taiteen kaudelle, ja vuonna 1885 Wilhelm von Bode totesi niin ikään, että hän ajatteli patsaan olevan luultavimmin peräisin keskiajalta. Nämä näkemykset kuitenkin hylättiin laajalti, ja ne unohtuivat 1900-luvulle tultaessa.
Vuonna 2006 italialainen taidehistorioitsija Anna Maria Carruba ja etruskologi Adriano La Regina kyseenalaistivat susipatsaan perinteisen ajoituksen valutekniikka-analyysin perusteella. Carruballe oli vuonna 1997 annettu tehtäväksi veistoksen entisöinti, jolloin hän pystyi tutkimaan sen valmistustapaa. Hän huomasi, että patsas oli valettu yhtenä kappaleena käyttämällä menetetyn vahan valutekniikkaa. Tätä tekniikkaa ei käytetty klassisen antiikin aikana; antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset pronssityöt valmistettiin tyypillisesti menetelmällä, jossa käytettiin useita eri kappaleita, joka tuotti korkealaatuisia valukappaleita, joilla oli pienempi riski mennä pilalle kuin kokonaisen veistoksen valamisessa yhdellä kertaa saattoi tapahtua. Yhdestä kappaleesta koostuvia valutöitä tehtiin kuitenkin laajalti keskiajalla sellaisten valujen yhteydessä, joihin tarvittiin suurta jäykkyyttä, kuten kelloihin ja tykkeihin. Carruba väittää Braunin tavoin, että suden käpälän vahinko oli seurausta virheestä muotin tekovaiheessa. Lisäksi Rooman kulttuuriperinnön johtaja La Regina väittää, että veistoksen taiteellinen tyyli muistuttaa enemmän karolingista- ja romaanista taidesuuntausta, kuin antiikin maailmaa.
Salenton yliopistossa tehtiin helmikuussa 2007 radiohiiliajoitus- ja termoluminesenssitutkimus kysymyksen ratkaisemiseksi. Tulokset paljastivat 95,4 prosentin tarkkuudella, että veistos valmistettiin 1000- ja 1100-lukujen välisenä aikana.