stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo enklaaveista ja eksklaaveista
Entisiä eksklaaveja ja enklaaveja > Eurooppa

| nimi | valtio | alue/valtio, jonka eksklaavi | alue/valtio, jonka enklaavi | alkoi | päättyi | huomautukset | lähteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hamina | Suomi |  | Vehkalahti | 1653 | 2002 | Vehkalahden kirkonkylä, alkuaan nimellä Vehkalahden Uusikaupunki (ruots. Veckelax Nystad) oli enklaavi, joka tuhottiin Suuressa Pohjan sodassa 1712 ja raunioille rakennettiin Haminan kaupunki (ruots. Fredrikshamn). |   |
| Itä-Preussi | Saksa | Saksa |  | 1919 | 1945 | Rajautui Liettuaan, Puolaan ja Itämereen. |  |
| Jyväskylä | Suomi |  | Jyväskylän maalaiskunta | 1868 | 1965 |  |  |
| Korpelan tila | Suomi | Toivakan kunta | Jyväskylän maalaiskunta | 1911 | 1940 | Yhtä aikaa sekä enklaavi että eksklaavi siitä lähtien, kun tila erehdyksessä vuonna 1911 liitettiin tuolloin perustettuun Toivakan kuntaan. |  |
| Kyyrölä | Suomi |  | Muolaa | 1890 | 1934 | Suomen ensimmäinen kuntaliitos. |   |
| Lieksa | Suomi |  | Pielisjärvi | 1936 | 1972 |  |  |
| Länsi-Berliini |  | Britannian, Ranskan ja Yhdysvaltojen miehittämä, käytännössä melkein kuin Saksan liittotasavaltaan kuuluva eksklaavi | Itä-Saksa | 1949 | 1990 |  |  |
| Mikkeli | Suomi |  | Mikkelin maalaiskunta | 1838 | 2000 |  |  |
| Nurmes | Suomi |  | Nurmeksen maalaiskunta | 1876 | 1972 |  |  |
| Ostheim vor der Rhön | Preussi/Saksa | Saksi-Weimar-Eisenach (1812–1920) Thüringen (1920–1945) | Baijeri | 1812 | 1945 | Nykyisin osa Baijerin osavaltiota. |  |
| Rovaniemi | Suomi |  | Rovaniemen maalaiskunta | 1929 | 2005 |  |  |
| Steinstücken |  | Länsi-Berliini | Saksan demokraattinen tasavalta | 1949 | 1971 | Länsi-Berliiniin kuulunut pieni erillinen alue. Vuodenvaihteessa 1971–1972 sinne johtanut tie ja kapea maa-alue sen molemmin puolin liitettiin Länsi-Berliiniin. |  |
| Verenahof | Baden/Saksa | Baden (1806–1871) Saksa (1871–1967) | Sveitsi | 1806 | 1967 | Alkujaan Badenin eksklaavi Schaffhausenin kantonin sisällä. Baden liittyi osaksi vasta perustettua Saksan keisarikuntaa vuonna 1871. Nykyisin Verenahof kuuluu sveitsiläiseen Büttenhardtin kuntaan. |  |
Cooch Beharin enklaavit ja eksklaavit (Intia oranssilla ja Bangladesh sinisellä, itä ylhäällä).
Espanjan eksklaavi Peñón de Vélez de la Gomera.
Baarle-Nassaun sijainti.
Northwest Anglen sijainti.
Liechtensteinin kunnat sijaitsevat eksklaaveina ja enklaaveina ympäri valtiota.
Australian pääkaupunkiterritorion ja siihen kuuluvan Jervis Bayn territorion sijainti Uuden Etelä-Walesin osavaltion sisällä Australiassa.
Ostheimin eksklaavi Preussissa/Saksassa 1812–1945.
Mutaa kuonoon, sanoo virtahepo

| Mutaa kuonoon, sanoo virtahepo> Io sto con gli ippopotami |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Italo Zingarelli
Käsikirjoittaja:   Barbara Alberti  Amedeo Pagani  Vincenzo Mannino  Italo Zingarelli 
Tuottaja:  Roberto Palaggi
Säveltäjä:  Walter Rizzati
Kuvaaja:  Ajace Parolin
Leikkaaja:  Claudio M. Cutry
Tuotantosuunnittelija:  Francesco Bronzi
Lavastaja:  Francesco Bronzi
Pääosat:   Terence Hill  Bud Spencer 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Denver Film Productions
Levittäjä:  Mokép Disney+
Ensi-ilta:  1979
Kesto:  108 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mutaa kuonoon, sanoo virtahepo (Io sto con gli ippopotami) on vuonna 1979 julkaistu seikkailuelokuva. Elokuvan on ohjannut Italo Zingarelli ja pääosissa ovat Terence Hill ja Bud Spencer.
Elokuva kertoo kahdesta kaveruksesta, Slimistä ja Tomista. Slim vastustaa jyrkästi eläimien metsästystä, kun taas Tom järjestää kiertoajeluita metsästäjille savannilla. Pian kuvioihin ilmestyy Jack Ormond -niminen metsästäjä, joka metsästää eläimiä ja on erittäin kiinnostunut alkuasukkaiden kylistä. Slim ja Tom eivät voi sietää Ormondin toimia, sillä hän metsästää eläimiä eläintarhaan ja niinpä kaksikko aikoo pysäyttää Ormondin toimet.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Terence Hill  | … |  Slim   |
|  Bud Spencer  | … |  Tom   |
|  Joe Bugner  | … |  Jack Hammer Ormond   |
|  May Dlamini  | … |  Mama Leone   |
|  Dawn Jürgens  | … |  Stella   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 elokuva saa yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Mustakiuru

| Mustakiuru |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kiurut Alaudidae
Suku::  Isokiurut, Melanocorypha
Laji::  yeltoniensis
Kaksiosainen nimi
 Melanocorypha yeltoniensis  (Forster, 1767) 

Katso myös
   Mustakiuru Wikispeciesissä   Mustakiuru Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustakiuru (Melanocorypha yeltoniensis) on suurikokoinen kiuru, joka kuuluu varpuslintuihin.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 18–20,5 cm. Juhlapukuinen koiras on helppo tunnistaa kokomustasta höyhenpuvusta ja tukevasta kellertävästä nokasta. Naaras ja nuori lintu ovat harmaita, siivet tummemman harmaat. Laulu muistuttaa kiurun laulua, ollen kuitenkin vivahteikkaampaa.
Sekä vanhoilla että nuorilla mustakiuruilla on täydellinen sulkasato loppukesällä ja alkusyksyllä.
Esiintyminen

Mustakiuru elää Kaakkois-Venäjällä ja Kazakstanissa. Kaakkois-Venäjän pesimäpopulaation koko on 4 000–7 000 paria. Sen kanta on elinvoimainen. Se on osittaismuuttaja, jonka pohjoiset populaatiot muuttavat hieman etelämmäksi tai lännemmäksi. Vanhat koiraat kuitenkin pysyvät enimmäkseen reviireillään läpi vuoden.
Mustakiuru on tavattu Suomessa toistaiseksi kahdesti: 24.3.1989 Joensuussa ja 8.4.1989 Korppoossa.
Elinympäristö

Arot ynnä muut kuivat ruohostoiset avomaat vesistöjen läheisyydessä.
Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan puutteellisesti. Pesä on maassa mättään suojassa. Munia on tavallisesti 4 tai 5. Muna painaa 4,34 g. Haudonta-aika on 15–16 päivää ja vain naaras hautoo.
Ravinto

Syö siemeniä ja lisääntymisaikana myös hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia eläimiä.
munia Melanocorypha yeltoniensis
Sara Mustonen

| Sara Mustonen |
| --- | --- |
 Sara Mustonen Italian Cerviniassa vuonna 1977.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Sara Kristiina Mustonen
Syntynyt: 23. joulukuuta 1962 Rovaniemi, Suomi
Kuollut: 12. syyskuuta 1979 (16 vuotta) Hintertux, Itävalta
Uran tiedot
Seura:  Ounasvaaran Hiihtoseura
Laji:  alppihiihto 
Sara Kristiina Mustonen (23. joulukuuta 1962 Rovaniemi – 12. syyskuuta 1979 Hintertux, Itävalta) oli suomalainen alppihiihtäjä. Hän on alppilajien nuorin suomenmestari vuoden 1977 pujottelun mestaruudellaan, jonka hän voitti 14-vuotiaana.
Mustonen saavutti vuosien 1975 ja 1979 välillä yhteensä 25 suomenmestaruusmitalia, joista kymmenen naisten sarjassa. Pujottelun suomenmestaruuden hän voitti 1977 ja 1978, suurpujottelun 1978 ja 1979 sekä syöksylaskun 1979. Hän edusti rovaniemeläistä Ounasvaaran Hiihtoseuraa ja kuului vuodesta 1976 Suomen Hiihtoliiton alppilajien olympia- ja MM-valmennettaviin.
Mustonen kilpaili viisivuotiaasta alkaen ja oli aina ikäluokkansa paras Suomessa. Juniorien vuoden 1973 EM-kisoissa Italian Trentossa hän laski erikoispujottelussa neljänneksi. Maaliskuussa 1976 hän ylsi sekä kaikkien kolmen alppilajin voittoon pohjoismaisissa Aku Ankka -loppukilpailuissa Duvedissa Åressa että ensimmäisiin SM-mitaleihinsa naisten sarjassa.
Mustonen oli vuonna 1978 Suomen ainoa naisedustaja Garmisch-Partenkirchenissä järjestetyissä alppihiihdon MM-kilpailuissa sijoittuen syöksylaskussa sijalle 40. ja suurpujottelussa sijalle 44. Pujottelussa hän keskeytti toisen laskunsa. Samana talvena hän saavutti kolmannen sijan Ruotsin avoimien mestaruuskisojen suurpujottelussa Jällivaaran Dundretissa. Hänet valittiin Urheilutoimittajien liiton vuotuisessa Vuoden urheilija -äänestyksessä Suomen parhaaksi alppihiihtäjäksi kahtena peräkkäisenä vuonna: 1977 ja 1978.
Mustonen kuoli tapaturmaisesti laskettuaan jäärailoon Suomen alppimaajoukkueen harjoitusalueella Itävallan Hintertuxissa syyskuussa 1979. Hän oli kuollessaan vain 16-vuotias.
Kirjallisuutta

Hiltula, Kari: ”Sara Mustonen ja Hintertuxin varjo”. Teoksessa Roiko-Jokela, Heikki & Sironen, Esa (toim.): Hevosten jäljillä. Suomen urheiluhistoriallisen seuran vuosikirja 2008, s. 77–107.  Helsinki:  Minerva Kustannus Oy, 2008.  ISBN 978-952-492-200-5
Mustonen, Saara: Sara.  Tampere: MC-Pilot Kustannus, 2002.  ISBN 952-464-019-8
Raevuori, Antero: Valkoinen sirkus: alppihiihdon tarina.  Helsinki: Werner Söderström Osakeyhtiö, 2004.  ISBN 951-0-29534-5
Teronen, Arto & Vuolle, Jouko: Urheilijat maineen poluilla: kiveen hakatut.  Helsinki: Kirjapaja, 2011.  ISBN 978-952-247-223-6
Aiheesta muualla

Berglund, Magnus (toim.): Kuolema Alpeilla MOT.  29.1.2009. Helsinki:  Yleisradio Oy. Viitattu 30.10.2023.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Mustapäästäinen

| Mustapäästäinen> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Soricomorpha
Heimo::  Päästäiset Soricidae
Alaheimo::  Varsinaiset päästäiset Soricinae
Tribus::  Soricini
Suku::  Sorex
Laji::  isodon
Kaksiosainen nimi
 Sorex isodon  Turov, 1924 
 Mustapäästäisen levinneisyys
Katso myös
   Mustapäästäinen Wikispeciesissä   Mustapäästäinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustapäästäinen eli korpipäästäinen (Sorex isodon) on lähinnä Pohjois-Aasiassa elävä päästäislaji. Lajia tavataan myös Suomessa, jossa se on rauhoitettu. Mustapäästäinen on läheistä sukua Kiinassa elävälle taigapäästäiselle (Sorex sinalis), jonka kanssa se luokiteltiin aiemmin samaan lajiin.
Ulkonäkö ja koko

Selkäpuoleltaan mustapäästäinen on hieman tummemman ruskea kuin tavallinen metsäpäästäinen, joskus lähes musta. Sen väri vaihtelee vuodenajoittain: Talvella sekä on miltei musta, kesällä tummanruskea. Vatsapuoli on vaaleampi, harmaanruskea kesällä, mutta jopa kellanruskea talvella. Selän ja vatsan väriraja on epäselvä. Muiden päästäisten tavoin mustapäästäiselläkin on pitkulainen kuono. Sen voi joskus tunnistaa voimakkaasta ominaishajustaan.
Mustapäästäinen voi kasvaa jopa 8 cm pitkäksi, lisäksi hännän pituus on noin viisi senttiä, joten se on toiseksi suurin Suomessa elävistä päästäislajeista. Yksilön paino vaihtelee 10 gramman molemmin puolin.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mustapäästäisen levinneisyysalue ulottuu Fennoskandiasta Venäjän ja Siperian poikki Kiinaan ja Sahalinille asti. Se elää metsissä ja jokilaaksoissa. Se suosii paksumultaisia alueita, josta löytyy kastematoja. Suomessa lajia esiintyy maan itä- ja keskiosissa. Sitä tavataan rämeillä ja puronvarsilla ryteiköissä, mutta myös kulttuuriympäristöissä.
Lisääntyminen ja elintavat

Mustapäästäisemo synnyttää kerralla 5–8 poikasta. Ne talvehtivat keskenkasvuisina, tulevat keväällä sukukypsiksi, lisääntyvät ja lopulta kuolevat noin puolitoistavuotiaina. Yksi kuolinsyy on hampaiden kuluminen loppuun. Ravintoon kuuluu kastematoja ja kärpäsentoukkia.
Mustakurkkurautiainen

| Mustakurkkurautiainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rautiaiset Prunellidae
Suku::  Rautiaiset Prunella
Laji::  atrogularis
Kaksiosainen nimi
 Prunella atrogularis  (Brandt, 1844) 

Katso myös
   Mustakurkkurautiainen Wikispeciesissä   Mustakurkkurautiainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustakurkkurautiainen (Prunella atrogularis) on pieni rautiainen, jota tavataan mantereisessa Aasiassa.
Koko ja ulkonäkö

Mustakurkkurautianen on 13,5–14 cm pituinen eli rautiaisen kokoinen. Myös olemukseltaan se muistuttaa rautiaista. Kesäpuvussa erottuvat selvästi musta kurkku ja poski, jotka syyspuvussa osittain peittyvät vaaleampien höyhentenkärkien alle. Selvästi havaittava valkoinen tai vaalea silmäkulmajuova. Alapuolelta se on vaaleampi kuin rautiainen. Sukupuolet ovat samannäköisiä.
Esiintyminen

Laji elää keskisessä Aasiassa Uralilta itään (alalaji huttoni) ja Luoteis-Venäjällä Uralin länsipuolella (nimialalaji atrogularis). Se on muuttolintu, joka talvehtii lähinnä Intiassa ja muualla Etelä-Aasiassa. Euroopassa mustakurkkurautiaista tavataan harvoin. Suomessa se on havaittu 6 kertaa vuoden 2006 loppuun mennessä. Ensi havainto tehtiin 19. lokakuuta 1987 Helsingissä.
Elinympäristö

Laji elää lisääntymisaikana pensaikoissa ja tiheissä kuusikoissa, muuttomatkoilla ja talvehtimisseuduilla erilaisissa pensaikoissa ja myös kulttuuriympäristössä.
Lisääntyminen

Kuppimainen pesä on tavallisesti matalalla nuoren kuusen tai katajan oksalla ja sinisiä munia on 3–5. Naaras hautoo noin 12 päivää. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka lähtevät pesästä 11–14 päivän ikäisinä. Emot ruokkivat poikasia maastossa vielä noin viikon ajan. Tavallisesti kaksi, joskus kolme pesyettä kesän aikana.
Ravinto

Ravintona se käyttää etupäässä hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia. Etenkin talvella se syö myös siemeniä.
Luettelo Kihniön julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Kihniön julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Kihniön kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Tämä luettelo on osa valtakunnallista Suomen julkisten taideteosten ja muistomerkkien luettelointia. Luettelossa on pysyvästi julkisilla paikoilla olevia taideteoksia, muistomerkkejä ja muistolaattoja sekä hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita. Luettelossa ei mainita rakennusten sisällä ja suljetuilla sisäpihoilla olevia julkisia teoksia eikä yksittäisten hautojen veistoksia. Teokset ovat luettelossa nimensä mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Sijaintipaikka on puiston, aukion, rakennuksen tai muun vastaavan nimi ja/tai katuosoite. Alue tarkoittaa kaupunginosaa/kunnanosaa, taajamaa, kylää, osa-aluetta tai asuinaluetta. Karttalinkki osoittaa teoksen sijaintipaikan kymmenien metrien tarkkuudella. Paljastusvuosi on teoksen julkistuksen tai paljastuksen vuosi sijaintipaikalla (suluissa on mainittu valmistumisvuosi, jos se poikkeaa huomattavasti paljastusvuodesta).
| Julkinen teos | Paikka | Alue | Kartalla | Tekijä | Paljastusvuosi | Kuva |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| J. J. Rothin muistokivi | Kihniön museon edessä | Keskusta | 62.2024°N, 23.1839°E |  | 1958 |  |
| Sankaripatsas | Kihniön kirkon sankarihauta-alue, Kuruntie 14 | Keskusta | 62.2034°N, 23.1839°E | Hietanen, UntoUnto Hietanen | 1953 |  |
| Vapaussodassa kaatuneiden muistomerkki | Kihniön kirkon sankarihauta-alue, Kuruntie 14 | Keskusta | 62.2033°N, 23.1837°E |  | 1923 |  |
Musiikkiterapia

Musiikkiterapia on tieteelliseen tutkimukseen perustuva kuntoutus- ja hoitomuoto, jossa musiikin eri elementtejä (rytmiä, harmoniaa, melodiaa, äänensävyä, dynamiikkaa ym.) käytetään vuorovaikutuksen keskeisenä välineenä yksilöllisesti asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi. Musiikkiterapia voi olla yksilö- tai ryhmäterapiaa sekä toteutua pääasiallisena hoitomuotona tai osana muita hoitomuotoja. Terapialla voidaan saavuttaa myönteisiä tuloksia fyysiseen, psyykkiseen ja sosiaaliseen toimintakykyyn vaikuttavien oireiden ja sairauksien hoidossa ja se soveltuu lapsille, nuorille, aikuisille ja vanhuksille.
Suomessa musiikkiterapian laajempi käyttö alkoi 1960-luvun alkupuolella ensin kokeiluina Nikkilän, Hesperian ja Lapinlahden psykiatrisissa sairaaloissa. Ensimmäinen musiikkiterapiakoulutus käynnistyi Sibelius-Akatemiassa 1972 (alan koulutusta annettiin jo 1960-luvulla Jyväskylän yliopistossa), ja Suomen musiikkiterapiayhdistys perustettiin 1973. Ennen vuotta 1994 alkaneen musiikkiterapeutin koulutuksen suorittaneille TEO myös myönsi aikoinaan oikeuden käyttää psykoterapeutin ammattinimikettä. Sen jälkeen Valvira (aiempi TEO) totesi vasta Oulun yliopiston järjestämän VET (vaativan erityistason) musiikkiterapiakoulutuksen vuosina 2007-2011 johtavan psykoterapeutin ammattiin ja ammattinimikkeeseen (psykodynaaminen yksilöpsykoterapia).  Useilla musiikkiterapeuteilla on Valvira-pätevyys myös muun terveydenhuollon ammatin kautta.
Musiikkiterapian Musiikkiterapian perinteisiä sovellusalueita ovat psykiatria ja kehitysvammaisten kuntoutus. Uudempia käyttöalueita ovat esimerkiksi kommunikaatiohäiriöt, oppimisvaikeudet, neurologiset ongelmat, päihteisiin, työuupumukseen ja kipuun liittyvät ongelmat.lähde?
Musiikkiterapian menetelmistä

Musiikkiterapiaistunto on aina luova prosessi, jossa asiakkaalta ei edellytetä musiikillisia taitoja. Musiikki on väline, ei itsetarkoitus. Musiikkiterapian menetelmiä ovat mm. musiikin kuuntelu, laulaminen, soittaminen, improvisointi, liikkuminen musiikin mukaan, laulujen tekeminen, musiikkimaalaus ja fysioakustinen hoito.
Musiikissa on paljon mahdollisuuksia. Musiikki aktivoi alitajuista, tiedostamatonta mielenmaisemaa. Sen keinoin voidaan sekä paljastaa että parantaa. Musiikin avulla voi käsitellä vaikeitakin asioita turvallisesti, symbolisen etäisyyden päässä. Musiikki saa aikaan vuorovaikutusta, se antaa esteettisiä kokemuksia ja tuottaa mielihyvää. Musiikilla on myös fysiologisia vaikutuksia. Sen avulla voidaan stimuloida tai rauhoittaa. Musiikkia käytetään hyväksi myös kivun hoidossa.
Missä musiikkiterapeutit toimivat?

Musiikkiterapeutteja työskentelee esimerkiksi erikoissairaanhoidossa, sosiaalihuollossa, kehitysvammayksiköissä, kouluissa, vanhustenhoidossa ja vankiloissa. Musiikkiterapeutteja toimii julkisen terveydenhuollon sekä yksityisten terveydenhuollon ja kasvatusalan yksiköiden viroissa. Suurin osa  musiikkiterapeuteista toimii julkisten tahojen yksityisinä palveluntuottajina.lähde?
Miten musiikkiterapiaan pääsee?

Musiikkiterapiaan pääsee julkisen terveydenhuollon kautta, yksityislääkärin lähetteellä tai olemalla yhteydessä suoraan terapeuttiin. Terapian aloittaminen edellyttää yleensä lääkärin lähetettä. Erikoissairaanhoidon yhteydessä asiakkaan terapiakustannukset ovat lähinnä nimelliset, esimerkiksi aikuisilla pieni omavastuuosuus sairaanhoitopiirien ostopalveluterapioissa tai omakustanneosuus Kelan nuorten kuntoutuspsykoterapiassa. Kelan vaativa lääkinnällinen kuntoutus on asiakkaalle maksutonta, samaten kuin yleensä lasten ja nuorten musiikkiterapia, joka toteutuu sairaanhoitopiirien ostopalveluterapioina. Yksityispuolella terapiapalvelun maksajana voi asiakkaan itsensä lisäksi olla esimerkiksi sosiaalitoimisto, mielenterveystoimisto, perheneuvola tai vakuutusyhtiö. Kela korvaa musiikkiterapiaa vaativana lääkinnällisenä kuntoutuksena alle 65-vuotiaille sekä nuorten kuntoutuspsykoterapiana 16–25-vuotiaille edellyttäen, että terapeutti on suorittanut hyväksytyn koulutuksen ja on tehnyt palveluntuottajasopimuksen Kelan kanssa.
Musiikkiterapiakoulutus

Musiikkiterapeutteja koulutetaan Roiha-instituutissa Jyväskylässä ja Tampereella. Ammattipätevyyden antavista opinnoista ja musiikkiterapian opiskelusta löytyy lisätietoa niin Roiha-instituutin kotisivuilta kuin Suomen musiikkiterapiayhdistyksen internetsivustolta. Kuka tahansa alasta kiinnostunut voi opiskella lyhyempiä, orientoivia jaksoja (3–50 op), ammatillisten opintojen laajuus taas on 185op sisältäen mm. koulutusterapia- ja työnohjausprosessit, kliinisiä opintoja, potilastyöharjoittelua sekä yliopistollisia opintoja. Musiikkiterapian maisteri- ja jatko-opintoja voi suorittaa Jyväskylän yliopiston musiikin, taiteen ja kulttuurin tutkimuksen laitoksella, jossa on myös musiikkiterapian professuuri (Jaakko Erkkilä). Musiikkiterapiaan liittyvä tutkimustoiminta on Suomessa vilkasta ja kansainvälisesti tasokasta. Tähän mennessä Suomessa on tehty musiikkiterapian useita väitöskirjoja sekä lisäksi runsaasti muita opinnäytetöitä. Myös Suomen Akatemian tukemia tutkimushankkeita on käynnissä.lähde?
Suomen musiikkiterapiayhdistys ry

Musiikkiterapeutteja ja eri koulutustahoja yhdistää Suomen musiikkiterapiayhdistys ry (SMTY), johon kuuluu noin 250 jäsentä. Yhdistykseen voi liittyä jäseneksi kuka tahansa alasta kiinnostunut henkilö tai yhteisö. Ammattilaisjäseneksi voi hakeutua musiikkiterapeutin ammatillisen koulutuksen suorittanut henkilö. SMTY tekee yhteistyötä kotimaisten ja ulkomaisten yhdistysten ja koulutustahojen sekä muiden tärkeiden sidosryhmien kuten Kelan, sosiaali- ja terveysministeriön ja eri viranomaistahojen kanssa. SMTY on myös SOSTE ry:n jäsen. Yhdistys järjestää vuosittain kaksi musiikkiterapiaseminaaria sekä pienimuotoisempia alueellisia neuvottelu- ja koulutustapaamisia. Yhdistys julkaisee jäsenlehteä, Musiikkiterapia-julkaisua sekä on mukana myös muussa alaa sivuavassa julkaisutoiminnassa.
Aiheesta muualla

Suomen musiikkiterapiayhdistys ry:n verkkosivu
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Alanne, Sami: Music psychotherapy with refugee survivors of torture: Interpretations of three clinical case studies.  (Diss. (musiikkikasvatuksen osasto). Studia musica, 44)  Helsinki:  Sibelius-Akatemia, 2010.  ISSN 0788-3757  ISBN 978-952-5531-87-9  Teoksen verkkoversio.
Bunt, Leslie – Stige, Brynjulf: Music Therapy: An Art Beyond Words.  (Second edition)  London:  Routledge, 2014.  ISBN 978-0-415-45068-3
Erkkilä, Jaakko & Kimmo Lehtonen (toim.): Musiikkiterapian monet kasvot.  Jyväskylä:  Suomen musiikkiterapiayhdistys, 1999.  ISBN 952-91-0827-3
Kaskinen, Mirja: Polkuja, portaita, pitkospuita: Askelia suomalaisen musiikkiterapian vuosikymmeniltä. Artikkeleita ja keskusteluja musiikkiterapian varhaisvuosista Suomessa.  Tampere:  Suomen musiikkiterapiayhdistys, 2007.  ISBN 978-951-98741-3-5
Lehikoinen, Petri: Parantava musiikki: Johdatus musiikkiterapian peruskysymyksiin.  Helsinki:  Musiikki Fazer, 1973.  ISBN 951-757-032-5
Lehtonen, Kimmo: Musiikki psyykkisen työskentelyn edistäjänä: Psykoanalyyttinen tutkimus musiikkiterapian kasvatuksellisista mahdollisuuksista.  (Diss. Turun yliopiston julkaisuja, C 56)  Turku:  Turun yliopisto, 1986.  ISBN 951-642-778-2
Levinge, Alison: The Music of Being: Music Therapy, Winnicott and the School of Object Relations.  London:  Jessica Kingsley Publishers, 2015.  ISBN 978-1-84905-576-5
Odell-Miller, Helen – Richards, Eleanor: Supervision of Music Therapy: A Theoretical and Practical Handbook.  London:  Routledge, 2009.  ISBN 978-0-415-41125-7
Punkanen, Marko: Improvisational music therapy and perception of emotions in music by people with depression.  (Diss. Jyväskylä studies in humanities, 153)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 2011.  ISSN 1459-4323  ISBN 978-951-39-4295-3  Teoksen verkkoversio.
Mustique

Mustique
| --- | --- |
Muut nimet:  Moustique (ransk.)
Sijainti:  Saint Vincent ja Grenadiinit 
Saariryhmä:  Pohjois-Grenadiinit
Korkein kohta:  32  m 
Pinta-ala:  5,7 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  500, lomasesonkina 1 300
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mustique karttakuvan keskellä.
Mustique [mʌˈstiːk] on yksityisomistuksessa oleva Pohjois-Grenadiinien saariryhmään kuuluva saari Saint Vincent ja Grenadiinien saarivaltiossa Karibianmerellä. Sen pinta-ala on 5,7 neliökilometriä, ja se sijaitsee valtion pääsaaresta Saint Vincentistä suoraan etelään. Saari on tunnettu etenkin Britannian kuningasperheen jäsenten ja muiden rikkaiden kuuluisuuksien aurinkolomapaikkana.