stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amerikansuomalaiset
Muuttoliikkeen historia > Siirtolaisuuden suuri aalto > Määränpäät

Suomalaiset hakeutuivat usein keskenään samoille seuduille, joille syntyi pieniä ja suuria suomalaisyhteisöjä. Suomalaiset suosivat itärannikkoa ja pohjoisia osavaltioita, kuten Michigania, Minnesotaa, New Yorkia ja Massachusettsia. Myös länsirannikolle ja keskivaltioihin muutti suomalaisia. Etelään suomalaisia ei juurikaan muuttanut.
Vuonna 1900 Yhdysvalloissa asuneista 62 641 Suomessa syntyneestä siirtolaisesta 89 prosenttia asui joko Michiganissa, Minnesotassa, Massachusettsissa, New Yorkissa, New Jerseyssä, Ohiossa, Pennsylvaniassa, Wisconsinissa, Illinoisissa, Montanassa, Washingtonissa, Oregonissa tai Kaliforniassa. Vuonna 1930/1931 ensimmäisen ja toisen sukupolven amerikansuomalaisten (yhteensä 320 500 henkeä) asuinpaikkoina yleisimpiä olivat Michigan (23,2 %), Minnesota (18,9 %), New York (8,5 %), Massachusetts (8,4 %) ja Washington (6,9 %). Kanadansuomalaisista tuolloin asui Ontariossa 62,3 prosenttia ja Brittiläisessä Kolumbiassa 15,0 %.
Pohjois-Michiganin suomalaispaikkakunnista suurimpia olivat Calumet, Hancock, Marquette, Negaunee, Crystal Falls, Ishpeming ja Ironwood. Myös Detroitiin muutti tuhansia suomalaisia kaupungin autoteollisuuden kasvun myötä. Minnesotassa suomalaisia asui paljon Duluthissa, Minneapolisissa, Elyssä, Hibbingissä ja Virginiassa. Suomalaisten suosimia lännen kaivospaikkakuntia olivat Etelä-Dakotan Lead, Montanan Butte, Wyomingin Carbon, Idahon Mullan, Utahin Salt Lake City ja Coloradon Denver. Kalifornian suomalaiskeskuksia olivat San Francisco, Los Angeles, Fort Bragg ja Reedley. Oregonissa suomalaisia asettui etenkin Astoriaan ja Portlandiin ja Washingtonissa Aberdeeniin ja Seattleen. Itärannikolla suomalaisia oli eniten New Yorkin kaupungissa, etenkin Brooklynin Finntownissa ja Harlemissa. Massachusettsin suurin suomalaiskaupunki oli Fitchburg.
Muuttoliikkeen historia > Muuttoaallon hiipuminen

Vuonna 1921 Yhdysvalloissa säädettiin ensimmäinen siirtolaisten maahanmuuttolaki, jonka seurauksena siirtolaisia hyväksyttiin maahan kiintiöittäin lähtömaiden mukaan. Suomen vuosikiintiöksi määrättiin 3 921 tulijaa, ja vuoden 1924 laissa Suomen kiintiö alennettiin 471 henkilöön. Siirtolaisuus Yhdysvaltoihin tyrehtyi lopulta lähes kokonaan 1930-luvun laman johdosta. Kanadan-siirtolaisuus kuitenkin jatkui.
Muuttoliikkeen historia > Viimeinen suuri muuttoaalto

Viimeinen suuri suomalaisten muuttoaalto Pohjois-Amerikkaan koettiin toisen maailmansodan jälkeen 1940-luvun lopulla ja 1950-luvun alkuvuosina, ja pääasiallisena kohdemaana oli nyt Yhdysvaltain asemesta Kanada. Vuosien 1940 ja 1960 välillä Suomesta muutti Kanadaan noin 15 200 henkilöä, mutta Yhdysvaltoihin alle puolet tästä eli noin 6 300 henkilöä. Huippuvuonna 1951 Kanadaan muutti 5 210 ja Yhdysvaltoihin 289 henkeä.
Muuttoliikkeen historia > Uusimmat siirtolaiset

Suomalaisia on muuttanut 1900-luvun lopullakin Pohjois-Amerikkaan opiskelemaan, työskentelemään tai perustaakseen perheen. Suuren siirtolaisaallon muuttajista poiketen uudemmat muuttajat ovat usein korkeasti koulutettuja eri alojen ammattilaisia, kuten tutkijoita, liikemiehiä ja teknisiä asiantuntijoita. Myös paljon taiteilijoita ja urheilijoita, kuten jääkiekkoilijoita, on siirtynyt Suomesta Amerikkaan. Moni uudemmista siirtolaisista ei ole aikeissa jäädä Amerikkaan pysyvästi.
Muuttoliikkeen historia > Paluumuutto

Jotkut suomalaissiirtolaiset olivat suunnitelleet viettävänsä Amerikassa vain ne viisi vuotta, jotka ulkomaanpassi oli voimassa. Toiset suunnittelivat paluuta Suomeen rikastuttuaan. Jotkut muuttivat jäädäkseen. Jotkut palasivatkin Suomeen ja ostivat rahoillaan oman tilan. Neljä viidesosaa siirtolaisista jäi kuitenkin Amerikkaan pysyvästi ja kävi Suomessa enää vain vierailuilla.
Paluumuuttajien joukossa oli niin onnistujia kuin epäonnistujiakin. Muutama hyödynsi Amerikassa saamiaan kokemuksia ja perusti menestyvän yrityksen Suomessa. Esimerkiksi Abel Adams perusti Adams Filmi -elokuvayhtiön, John Nordberg suurehkon rakennusyhtiön ja John Wickström Vaasaan moottoritehtaan. Moni paluumuuttaja toimi Suomessa aktiivisesti politiikassa, kuten Oskari Tokoi, Yrjö Sirola ja Niilo Wälläri. Kulttuurivaikutteita Suomeen toi palatessaan muun muassa jazzmuusikko Tommy Tuomikoski. Myös Suomen ensimmäiset vapaamuurariloosit 1920-luvulla olivat siirtolaisten perustamia.
Eräs takaisinmuuttajaryhmä oli Yhdysvalloista Neuvostoliittoon 1920–1930-luvulla palanneet, joita arvioidaan olleen noin 5 000–12 000. Heidän motiivinsa olivat aatteellisia, ja Neuvostoliiton poliittinen johto tuki ”paluumuuttoa”. Joidenkin amerikansuomalaisten keskuudessa syntyi 1930-luvun alussa ”Karjalan kuume”, joka sai heidät muuttamaan Neuvostoliittoon 1920- ja 1930-luvulla ja perustamaan sinne useita suomalaiskommuuneja. Kommuuni Kylväjä perustettiin vuonna 1922 Rostovin lähelle Luoteis-Venäjälle. Itä-Karjalassa sijaitsivat ainakin Aunuksen Säde-kolhoosi, Hiilisuo Petroskoin lähellä ja Vonganperä Uhtualla. Monien lähtijöiden osaksi koituivat kuitenkin Stalinin puhdistukset 1930-luvun lopulla.
Elämä Amerikassa > Kotoutuminen ja amerikkalaistuminen

Suomalaissiirtolaiset muuttuivat uudessa kotimaassaan ennen pitkää enemmän tai vähemmän amerikkalaisiksi, jokainen omaan tahtiinsa. Jotkut pysyttelivät virallisesti ja kulttuurisestikin suomalaisina. Amerikansuomalaisten identiteetti muodostui kahdesta kulttuurista, joiden erilaisia tapoja ja perinteitä yhdisteltiin. Jo muutamassa vuosikymmenessä amerikansuomalainen kulttuuri oli alkanut selvästi erkaantua vanhan maan kulttuurista. Yksilön sopeutumiseen vaikutti paljon se, muuttiko siirtolainen suureen finntowniin muiden suomalaisten joukkoon vai asuiko hän omillaan keskellä paikallisten kulttuuria. Työelämään siirtyminen ja siellä englannin kielen opetteleminen edesauttoivat amerikkalaistumista.
Moni siirtolainen otti Yhdysvaltojen kansalaisuuden saadakseen äänestysoikeuden ja muut kansalaisuusoikeudet tai nauttiakseen halvemmista tullimaksuista matkustaessaan Suomeen ja takaisin. Yhdysvaltoja uutena kotimaanaan pitäville kansalaisuuden vaihto oli luonnollinen askel.
Elämä Amerikassa > Yhteisöt

Aikoinaan siirtolaisuus oli kollektiivista. Suomalaiset muuttivat asumaan yhteisille seuduille, tavallisesti Yhdysvaltojen pohjoisosiin. Oma väki huolehti maahan tulleiden kotouttamisesta. Myös Yhdysvaltoihin perustettiin muutamia utopistisia ihanneyhteisöjä. Työväenliikkeen osuustoiminta-aate synnytti Kaliforniaan osuusfarmin, joka perustettiin vuonna 1912 ja Georgiaan osuusfarmin vuonna 1921.
Suomalaisten kortteleita suurissa kylissä ja kaupungeissa kutsuttiin finntowneiksi, joita eri puolilla Yhdysvaltoja oli kymmeniä. Niissä oli suomalaisten ylläpitämiä palveluita, vähintään osuuskauppa, kirkko ja haali, mutta suuremmissa finntowneissa myös esimerkiksi suomalaisia saunoja ja ravintoloita.
Haalit olivat saleja tai seurantaloja, joissa amerikansuomalaiset järjestivät yhteisiä tapaamisia, kokouksia ja juhlia, vaalivat suomalaisia perinteitä, urheilivat, harjoittelivat, pitivät häitä ja tekivät politiikkaa. Haaleille kokoonnuttiin suurella joukolla etenkin juhla-aikoina, kuten jouluna ja juhannuksena. Suomalaissiirtolaisuuden alkuvuosina 1800-luvun lopulla haalit olivat etenkin raittiusseurojen käytössä. 1900-luvun alussa, kun amerikansuomalaisten uskonnollisuus alkoi hiipua, haaleista tuli enemmänkin amerikansuomalaisten yleisiä juhla- ja tapaamispaikkoja, jotka oli tarkoitettu vapaa-ajan huvitteluun. Myös sosialistit ottivat useita haaleja omaan käyttöönsä hankittuaan ensin enemmistön raittiusseuran jäsenistössä.
Elämä Amerikassa > Työ

Amerikansuomalaiset muuttivat uuteen kotimaahansa töitä tekemään. Suomalaismiehet aloittivat usein vaihtuvilla ruumiillisilla töillä ja pyrkivät säästämään rahaa oman pientilan ostoon. Työt olivat usein raskaita ja joskus myös vaarallisia. Miehet työskentelivät usein etenkin kaivoksissa ja tukkimetsissä, jotkut rautatien rakentajina. Länsirannikon pohjoisissa osissa moni työskenteli kalastajana tai kalanpakkaajana. Kaupunkeihin muuttaneet miehet ja naiset työskentelivät usein tehtaissa. Jotkut ryhtyivät kapakoitsijoiksi, räätäleiksi, suutareiksi tai kellosepiksi suomalaisyhteisöihin. Pieni osa työskenteli suomenkielisissä lehdissä. Suomalaisnaisten työt olivat yleensä sisätöitä, ja heitä toimi paljon kotiapulaisina sekä ravintola- ja majoituspalveluissa. Naimisissa olleet olivat usein kotirouvana. Ajan myötä jotkut amerikansuomalaiset nousivat yhteiskunnallisessa asemassaan ja saattoivat vaurastua, mutta tästä pääsi nauttimaan yleensä vasta siirtolaisten toinen sukupolvi.
Elämä Amerikassa > Uskonto

Koska Amerikassa oli uskonnonvapaus, suomalaissiirtolaisten uskonelämään syntyi hajaannusta. Suomalaisten luterilaisuus jakautui Amerikassa kolmeen pääsuuntaukseen: Suomi Synodiin, Kansalliskirkkoon ja lestadiolaisiin. Jotkut liittyivät amerikkalaisiin kristillisiin liikkeisiin. Moni suomalainen jättäytyi kokonaan kirkon ulkopuolelle. 1900-luvun alkupuolella kirkon piiriin kuului noin neljännes amerikansuomalaisista, ja monille heistä uskonto oli keskeinen asia elämässä. Moni suomalaiskirkko autioitui, kun amerikansuomalaisten toinen sukupolvi ei enää käynyt jumalanpalveluksissa.
Elämä Amerikassa > Järjestötoiminta

Kirkkoon liittyi läheisesti raittiustoiminta, joka oli hyvin näkyvässä osassa amerikansuomalaisessa elämässä 1900-luvun vaihteessa. Raittiusliikkeelle nähtiin tarvetta, koska suomalaiset joivat Amerikassa enemmän kuin muut siirtolaisryhmät, kapakoita oli tiheässä, ja joskus syntyi humalaisia puukkotappeluita kapakassa tai kadulla. Ensimmäinen suomalaisten oma raittiusseura Pohjantähti perustettiin vuonna 1885 Hancockin seudulla. Seuroja perustettiin pian lisää, ja vuonna 1888 perustettiin raittiusseurojen keskusjärjestö Suomalainen-Kansallis-Raittius-Weljeysseura-Amerikassa. Keskusjärjestöön liittyi kaikkiaan 161 raittiusseuraa, ja vuonna 1908 raittiusseuroja oli kaiken kaikkiaan 245. Raittiusseurat olivat parin vuosikymmenen ajan hyvin näkyvässä osassa amerikansuomalaisten vapaa-ajan vietossa. Raittiuden ja muiden kunnollisten elintapojen edistämisen ohella ne tarjosivat jäsenilleen monenlaisia harrastusmahdollisuuksia, ja niillä oli kirjastoja, haaleja ja ravintoloita. Suomalaisten raittiusliikkeet alkoivat 1910-luvulla kadota monelta paikkakunnalta, ja 1930-lukuun mennessä liike oli jo kutistunut melko pieneksi.
Työväen Imatra-aate syntyi vuonna 1890, kun New Yorkissa perustettiin ei-marxilainen Imatra-yhdistys. Imatra-aate alkoi levitä voimakkaammin 1900-luvun alkuvuosina, ja vuonna 1903 perustettiin Imatra-liitto, johon kuului parhaimmillaan 32 jäsenyhdistystä.
Amerikansuomalaiset naiset alkoivat perustaa naisyhdistyksiä vuodesta 1894 alkaen. Ensimmäiset niistä toimivat Astoriassa, San Franciscossa, New Yorkissa ja Calumetissa, mutta pian naisyhdistyksiä perustettiin moneen muuhunkin kaupunkiin. Naisyhdistykset julkaisivat naistenlehtiä, joita toimi yhteensä kolme, pitivät sunnuntaikoulua ja englanninkielistä koulua, perustivat kirjastoja sekä jakoivat sairas- ja hautausapua. Vuonna 1902 perustettu Kalevan Naiset pyrki ensisijaisesti vaalimaan suomalaista kulttuuria. Naisia toimi omien yhdistystensä lisäksi muiden suomalaisjärjestöjen, seurakuntien ja työväenyhdistysten erillisissä naisten toimikunnissa ja osastoissa.
Elämä Amerikassa > Suomalaisuuden vaaliminen ja koulut

Niin Suomi-Synodi kuin työväenliikekin pyrkivät vaalimaan ja säilyttämään suomalaisuutta siirtolaisten keskuudessa. Suomen kielen taitoa pyrittiin säilyttämään amerikansuomalaisten perustamien koulujen avulla, joista ensimmäinen perustettiin vuonna 1873 Calumetissa. Seurakunnat perustivat myös pyhäkouluja, ja kesäkouluja perustivat niiden lisäksi myös raittiusseurat ja työväenliike. Suomenkielinen Suomi-Opisto (myöhemmin Finlandia University) aloitti toimintansa vuonna 1896 ja Kansan Opisto vuonna 1903. Siirryttyään Kansalliskirkolta sosialistien haltuun Kansan Opisto muutti vuonna 1907 nimekseen Työväen Opisto.
Elämä Amerikassa > Politiikka

Vuonna 1920 arviolta noin 60 000 Suomessa syntyneellä miehellä ja naisella oli äänioikeus Yhdysvaltain vaaleissa. Suomalaissiirtolaiset kannattivat Yhdysvalloissa yleensä republikaanista puoluetta aina 1910-luvun lopulle asti. Sen jälkeen sosialistinen liike alkoi kasvattaa suosiotaan. On arvioitu, että vuosisadan alkupuolella joka neljäs amerikansuomalainen oli selvästi vasemmistolainen, mikä oli suurempi osuus kuin muissa siirtolaisryhmissä. Sosialistisen puolueen ohella kannatusta sai myös kommunistinen puolue. Vuonna 1929 alkaneen talouslaman seurauksena suomalaiset siirtyivät suurella joukolla republikaaneista demokraattien kannattajiksi.
Vasemmistolainen uskonnonvastainen toiminta herätti amerikansuomalaisissa jonkin verran suomalaiskansallismielistä ja oikeistolaista liikehdintää. Vuonna 1914 Michiganissa perustettiin Anti-Sosialisti Liitto, mutta se ei toiminut kovin pitkään.
Suomessa syntynyt Oscar Larson valittiin Minnesotasta vuonna 1920 kongressin edustajainhuoneeseen. Osavaltiotasolla pisimmälle on päässyt toisen polven amerikansuomalainen C. Elmer Anderson, josta tuli Minnesotan kuvernööri 1950-luvulla. Kommunisti Gus Hall, niin ikään toisen polven amerikansuomalainen, oli useasti puolueensa presidenttiehdokkaana. Joitain suomalaisia toimi pikkukaupunkien pormestareina.
Elämä Amerikassa > Suomalaiset sodassa

Amerikansuomalaisia osallistui kaikkiin Yhdysvaltain ja Kanadan käymiin sotiin 1860-luvulta alkaen sekä Suomen 1930- ja 1940-luvulla käymiin talvisotaan ja jatkosotaan. Yhdysvaltain sisällissodassa 1861–1865 Pohjoisvaltioiden puolella taisteli arvioiden mukaan noin sata suomalaista, joista nimeltä tunnetaan vähintään 24. Yhdysvaltain ja Espanjan välisessä sodassa 1898 oli mukana tiettävästi noin 300 tai ”muutama sata” suomalaista. He olivat vielä kaikki Suomessa syntyneitä, mutta ensimmäisessä maailmansodassa Yhdysvaltain joukoissa taisteli jo monia toisen polven amerikansuomalaisia. Maailmansotaan Euroopassa osallistui joitain tuhansia amerikansuomalaisia, ehkä jopa 11 000, ja heitä kuoli arviolta noin 700. Moni amerikansuomalainen sosialisti vastusti ensimmäistä maailmansotaa, ja kutsuntojen välttelystä vankilaan joutui yli 300 suomalaista. Sodan vastustajien vastapainoksi syntyi ”lojaalisuusliike”, joka vakuutti suomalaisten uskollisuutta uudelle isänmaalleen.
Suomen sisällissotaan ei amerikansuomalaisia ehtinyt huonojen matkustusmahdollisuuksien ja sodan lyhyyden vuoksi. Sotaa kyllä seurattiin tiiviisti amerikansuomalaisessa lehdistössä, ja sen aikana Amerikassa syntyi juopa punaisten ja valkoisten kannattajien välille. Noin 200 amerikansuomalaista sosialistia osallistui 1930-luvulla Espanjan sisällissotaan tasavaltalaisten joukoissa. Talvisodassa ja jatkosodassa taisteli satoja suomalaisia vapaaehtoisia. Talvisotaan lähti 370 vapaaehtoisen Amerikan Suomalainen Legioona. Sotien aikana Amerikassa järjestettiin myös useita raha- ja tavarakeräyksiä Suomen hyväksi, ja avustamista jatkettiin sotien jälkeenkin.
Toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain ja Kanadan joukoissa palveli suuri määrä toisen ja kolmannen polven amerikansuomalaisia sekä muutama ensimmäisenkin polven siirtolainen. Vaikka siirtolaisuus olikin pitkälti jo lakannut, taisteli myös Korean sodassa ja Vietnamin sodassa joitain ensimmäisen polven suomalaissiirtolaisia, kuten niin sanottuja asekätkijöitä. Heistä moni yleni upseereiksi Yhdysvaltain armeijassa.
Elämä Amerikassa > Vaikeudet

Suomalaismiehiä kuoli melko paljon kaivosonnettomuuksissa. Joissain yksittäisissä kaivosonnettomuuksissa kuoli jopa kymmeniä suomalaisia. Muita yleisiä kuolinsyitä olivat lapsikuolleisuus ja keuhkosairaudet. Yksinäisten miesten itsemurhia esiintyi suhteellisen paljon.
Suomalaissiirtolaiset käyttivät runsaasti alkoholia, mikä näkyi 1920-luvulla kieltolain aikaisissa rikostilastoissa. Vuoden 1923 tutkimuksessa sadastatuhannesta suomalaisesta joutui puolen vuoden aikana vankilaan 698 henkilöä, mikä oli enemmän kuin yhdessäkään toisessa siirtolaisryhmässä. Suomalaisista 70 prosenttia oli saanut tuomionsa juopumuksen takia ja kaikkiaan 88 prosenttia jonkin väkijuomalain kohdan rikkomisesta.
Juopottelunsa, tappelunhaluisuutensa ja huonon englanninkielen taitonsa johdosta suomalaiset kohtasivat Yhdysvalloissa ja Kanadassa usein vihaa ja syrjintää. Jotkut amerikkalaiset pitivät suomalaisia kaikista siirtolaisista alimpiarvoisina, intiaanien kaltaisina metsäläisinä. Jotkut halusivat rajoittaa suomalaisten maahantuloa, suomalaisia ei otettu joihinkin paikkoihin töihin, ja lehdet parjasivat suomalaisia niillä alueilla, joissa he muodostivat keskittymiä.
Kulttuuri > Kieli ja nimet

Amerikansuomalaisille alkoi kehittyä 1800-luvun lopulta oma kielimuoto, jota kutsutaan amerikansuomeksi tai fingliskaksi. Se on kieliopillisesti suomea, johon on sekoittunut uusia käsitteitä ja englantilaisperäisiä sanoja suomalaisittain äännettynä, kuten kaara (’auto’, car) tai paanari (’työtoveri’, partner). Amerikansuomea puhuivat ensimmäisen polven amerikansuomalaiset käyttökielenään 1950-luvulle asti, jonka jälkeen se alkoi hiljalleen kuihtua. Toisen polven amerikansuomalaiset puhuivat sitä enää vain kotioloissa ja omaksuivat käyttökielekseen englannin. Amerikansuomea puhutaan kuitenkin edelleen monin paikoin.
Moni amerikansuomalainen muutti vaikeasti ääntyvän tai kirjoitettavan suomalaisen nimensä kirjoitusmuotoa lyhyemmäksi tai vaihtoi nimensä kokonaan englanninkieliseksi joko äänteelliseltä pohjalta tai merkityksensä perusteella. Esimerkiksi Kiviarosta saattoi tulla Aro, Mäestä Mackey ja Kettusesta Fox.
Kulttuuri > Viihde

Amerikansuomalaisten teatterikulttuuri oli voimissaan 1900-luvun ensimmäiseltä vuosikymmeneltä 1940-luvulle. Haaleilla järjestetyillä näytelmillä oli tärkeä merkitys etenkin siirtolaisten yhdessäolon ja vapaa-ajan vieton kannalta. Aktiivisin teatteriharrastuksen suhteen oli maltillinen työväenliike, jonka näytelmissä oli yleensä mukana työväenliikkeen ideologiaa. Suomalaiset esittivät niin omia näytelmiään kuin suomeksi käännettyjäkin kappaleita. Muutama amerikansuomalainen naisnäyttelijä pääsi esiintymään myös Hollywood-elokuviin, ja heistä Marian Nixon sai jopa tähden Hollywood Walk of Famelle.
Myös musiikki oli suomalaissiirtolaisille tärkeää. Aluksi suosiossa olivat soittokunnat, orkesterit ja kuorot. Kevyen musiikin esittäjät, kuten kuplettimuusikot, nousivat suosioon 1910- ja 1920-luvuilla. Michiganissa perustettiin vuonna 1911 Amerikan Suomalainen Musiikkiyhdistys kaikkien suomalaisten laulajien ja soittajien yhdistämiseksi. Vuonna 1915 perustettiin Pennsylvaniassa Sibelius-Seura ja Massachusettsissa Idän Suomalainen Musiikkiliitto. Sen lisäksi omia musiikkiliittoja perustettiin myös Ohioon, Pennsylvaniaan ja Länsi-Virginiaan. Suomalaisten musiikkikilpailuja, etenkin viulunsoittokilpailuja, järjestettiin erityisen paljon 1920-luvulla. Myös suomenkielisiä levytyksiä julkaistiin melko paljon, eniten vuosina 1925–1930. Suomalaisten piirissä suosituimpia esiintyjiä ja levyttäjiä olivat esimerkiksi Hiski Salomaa, Arthur Kylander ja Viola Turpeinen.
Kulttuuri > Liikunta ja urheilu

Amerikansuomalaisten ensimmäiset urheiluseurat olivat luultavasti Finnish American Athletic Club ja Kaleva Athletic Club, jotka perustettiin New Yorkissa vuonna 1901. Vuosikymmenen kuluessa New Yorkiin perustettiin useita muitakin urheiluseuroja. Vuonna 1908 perustettu sosialistinen Idän Voimistelu- ja Urheiluliitto alkoi tehdä pesäeroa porvarillisen ja sosialistisen urheilun välille. Vuoden 1918 sodan jälkeen kahtiajako syveni, ja 1920-luvun alussa työläisurheilu jakautui sosialistiseen ja kommunistiseen osaan. Sosialistien ohella myös raittiusseurat alkoivat perustaa omia urheiluseurojaan, ja vuonna 1912 perustettiin raittiusliikkeen urheiluseurojen keskusjärjestö Idän Itsenäinen Voimisteluliitto. Amerikansuomalaisilla oli lisäksi useita itsenäisiä urheiluseuroja, jotka eivät kuuluneet sosialisteihin tai raittiusliikkeeseen. Kanadassa suomalainen urheilutoiminta käynnistyi toden teolla 1920-luvulla.
1900-luvun alkuvuosien suomalaiseen siirtolaisurheiluun kuului aluksi voimistelua ja köydenvetoa, myöhemmin myös yleisurheilua ja painia. Kilpailemisesta tuli suosittua 1910-luvulla. Menestyneimpiä Amerikassa asuneita mutta Suomea edustaneita urheilijoita olivat kestävyysjuoksun olympiavoittajat Hannes Kolehmainen ja Ville Ritola. Olympiavoittajat Jonni Myyrä, Albin Stenroos ja Armas Taipale muuttivat Yhdysvaltoihin olympiamenestyksensä jälkeen ja nyrkkeilijä Gunnar Bärlund Euroopan-mestaruutensa jälkeen. Yhdysvaltoja edustaneet amerikansuomalaiset eivät menestyneet olympialaisissa mainittavasti.
Amerikansuomalaisten kansainvälinen urheilumenestys jäi yhteen sukupolveen. Suomalaissiirtolaisten lapset eivät enää olleet kiinnostuneet kestävyysjuoksusta ja painista, vaan he harrastivat mieluummin amerikkalaisia joukkuepallopelejä. Toisen maailmansodan jälkeen monet amerikansuomalaiset menestyivät kylläkin hiihdossa Yhdysvaltain kansallisella tasolla. Monet ensimmäisen polven siirtolaiset tukivat vuosikymmenien ajan rahallisesti suomalaista olympiaurheilua ja Helsingin olympiastadionin rakentamista.
Kulttuuri > Lehdistö

Amerikansuomalainen lehdistö on historiansa aikana käsittänyt ainakin 360 sanomalehteä, aikakauslehteä sekä kevät- ja joululehden kaltaista vuotuisjulkaisua. Koska suomalaiset olivat siirtolaisiksi poikkeuksellisen lukutaitoisia, he myös tilasivat Amerikassa runsaasti paikallisia suomenkielisiä lehtiä. Ensimmäinen amerikansuomalainen sanomalehti oli Amerikan Suomalainen Lehti, joka ilmestyi lyhyen aikaa vuonna 1876. Pian suomenkielisiä lehtiä alkoi ilmestyä niin paljon, että niille ei riittänyt lukijoita, joten moni jäi lyhytikäiseksi. Aluksi lehdet ilmestyivät kerran viikossa, mutta 1900-luvun alussa moni alkoi ilmestyä tiheämmin. Tällöin Yhdysvalloissa ilmestyi samanaikaisesti jo 15 suomenkielistä sanomalehteä. Siirtolaislehdissä kerrottiin kansainvälisiä uutisia, Yhdysvaltain ja Suomen tapahtumia sekä erityisesti suomalaissiirtolaisten vaiheita Amerikassa. Lehdet kannattivat usein jotain tiettyä aatesuuntaa, kuten uskonnollista aatetta, raittiusliikettä tai työväenaatetta. Eniten lukijoita oli työväenlehdillä, joiden yhteislevikki nousi 1920-luvulla jopa 60 000:een. Myös kaupallisia tai oikeistolaisia lehtiä ilmestyi, ja myös pilalehdet olivat suosittuja. Lehtien nuortenpalstat alkoivat muuttua englanninkielisiksi 1920-luvulla.
Siirtolaislehtien levikit alkoivat laskea 1930-luvulla, ja 1950-luvulla moni lehti joutui lopettamaan. Vuonna 1967 Yhdysvaltain suomalaisten sanomalehtien yhteislevikki oli laskenut 20 000:een.
Floridan Lake Worthissa joka toinen viikko ilmestyvä Amerikan Uutiset on nykyään Yhdysvaltojen ainoa suomenkielinen sanomalehti. Hancockin Finlandia Universityn yhteydessä toimiva Finnish American Heritage Center julkaisee englanninkielistä kuukausilehteä Finnish American Reporter. Suomenruotsalaisilla on ruotsinkielinen aikakauslehti Est Elle & Norden USA. Vuonna 2014 lakkautetun Runeberg-seuran paikallisosastot ovat jatkaneet englanninkielisen Leading Star – Ledstjärnan -lehden julkaisemista.
Kulttuuri > Kirjallisuus

Amerikansuomalainen kirjallisuus oli vilkkaimmillaan ensimmäisen siirtolaissukupolven keskuudessa 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä. Suurin osa siitä oli sidoksissa amerikansuomalaisten järjestötoimintaan. Amerikansuomalainen kaunokirjallisuus alkoi hiipua 1930-luvun alussa, jolloin kirjallisuuden tuottamisen olisi pitänyt siirtyä toisen sukupolven tehtäväksi. Englanninkielistä kirjallisuutta siirtolaiset eivät juurikaan tuottaneet, vaikka 1920-luvulla ilmestyikin muutama englanninkielinen nuorisojulkaisu.