stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yoshinori Ōsumi
Ura > Autofagosytoositutkimus

Ōsumista tuli vuonna 1988 apulaisprofessori, ja hän avasi myös oman pienen laboratorionsa. Hän päätti keskittyä siellä vakuoleissa tapahtuvaan proteiinien hajoamiseen. Ōsumi todisti, että hiivojen soluissa tapahtuu autofagosytoosia. Läpimurtotutkimus julkaistiin Journal of Cell Biology -lehdessä vuonna 1992. Ōsumi jatkoi seuraavaksi autofagosytoosiin liittyvien geenien tunnistamista, ja vuoden aikana hän löysi ensimmäiset autofagosytoosin keskeisimmät geenit. Hänen ryhmänsä tunnisti kaikkiaan 15 keskeistä geeniä.
Ōsumi siirtyi vuonna 1996 professoriksi Perusbiologian kansalliseen instituuttiin, missä hän jatkoi hiivatutkimustaan. Hän havaitsi, että autofagosytoosin proteiinit koostuivat kuudesta funktionaalisesta ryhmästä. Ōsumin laboratoriossa aloitettiin myös samaan aikaan nisäkkäiden autofagosytoositutkimukset, ja yksi hänen oppilaistaan tutki kasveja. Näiden avulla tutkijat pystyivät päättelemään, että autofagosytoosi on säilynyt kaikilla kehittyneimmillä aitotumaisilla eläimillä.
Ōsumista tuli 2009 Tokion teknillisen yliopiston professori. Siellä hän jatkoi soluelinten molekyylirakenteen tutkimusta autofagosytoosin aikana.
Tunnustukset ja merkitys

Ōsumi on palkittu useasti uransa aikana. Japanissa hän on saanut muun muassa 2005 Fujihara-tiedeakatemian Fujihara-palkinnon, 2006 Japanin akatemian palkinnon, 2009 Asahi-palkinnon ja 2012 Kyoto-palkinnon.
Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinnon Ōsumi sai vuonna 2016 autofagosytoositutkimuksistaan. Nobel-komitean mukaan Ōsumin löydökset ovat auttaneet ymmärtämään, miten solut kierrättävät ja kuinka tärkeä osa autofagosytoosi on nälkiintymiselle sopeutumisessa ja infektioon vastaamisessa.
Aiheesta muualla

Ohsumin laboratorioiden kotisivut (japaniksi)
| --- | --- |
1901–1925: 1901: Behring 1902: Ross  1903: Finsen  1904: Pavlov  1905: Koch  1906: Golgi, Ramón y Cajal  1907: Laveran  1908: Metšnikov, Ehrlich  1909: Kocher  1910: Kossel  1911: Gullstrand  1912: Carrel  1913: Richet 1914: Bárány  1919: Bordet  1920: Krogh  1922: Hill, Meyerhof  1923: Banting, Macleod 1924: Einthoven
1926–1950: 1926: Fibiger 1927: Wagner-Jauregg  1928: Nicolle  1929: Eijkman, Hopkins  1930: Landsteiner  1931: Warburg  1932: Sherrington, Adrian  1933: Morgan  1934: Whipple, Minot, Murphy  1935: Spemann  1936: Dale, Loewi  1937: Szent-Györgyi  1938: Heymans  1939: Domagk  1943: Dam, Doisy  1944: Erlanger, Gasser  1945: Fleming, Chain, Florey  1946: Muller  1947: C. Cori, G. Cori, Houssay  1948: Müller  1949: Hess, Moniz 1950: Kendall, Reichstein, Hench
1951–1975: 1951: Theiler 1952: Waksman  1953: Krebs, Lipmann  1954: Enders, Weller, Robbins  1955: Theorell  1956: Cournand, Forssmann, Richards  1957: Bovet  1958: Beadle, Tatum, Lederberg  1959: Ochoa, Kornberg  1960: Burnet, Medawar  1961: Békésy  1962: Crick, Watson, Wilkins  1963: Eccles, Hodgkin, Huxley  1964: Bloch, Lynen  1965: Jacob, Lwoff, Monod  1966: Rous, Huggins  1967: Granit, Hartline, Wald  1968: Holley, Khorana, Nirenberg  1969: Delbrück, Hershey, Luria  1970: Katz, Euler, Axelrod  1971: Sutherland  1972: Edelman, Porter  1973: Frisch, Lorenz, Tinbergen  1974: Claude, Duve, Palade  1975: Baltimore, Dulbecco, Temin
1976–2000: 1976: Blumberg, Gajdusek 1977: Guillemin, Schally, Yalow  1978: Arber, Nathans, Smith  1979: Cormack, Hounsfield  1980: Benacerraf, Dausset, Snell  1981: Sperry, Hubel, Wiesel  1982: Bergström, Samuelsson, Vane  1983: McClintock  1984: Jerne, Köhler, Milstein  1985: Brown, Goldstein  1986: Cohen, Levi-Montalcini  1987: Tonegawa  1988: Black, Elion, Hitchings  1989: Bishop, Varmus  1990: Murray, Thomas  1991: Neher, Sakmann  1992: Fischer, Krebs  1993: Roberts, Sharp  1994: Gilman, Rodbell  1995: Lewis, Nüsslein-Volhard, Wieschaus  1996: Doherty, Zinkernagel  1997: Prusiner  1998: Furchgott, Ignarro, Murad  1999: Blobel  2000: Carlsson, Greengard, Kandel
2001–: 2001: Hartwell, Hunt, Nurse 2002: Brenner, Horvitz, Sulston  2003: Lauterbur, Mansfield  2004: Axel, Buck  2005: Marshall, Warren 2006: Fire, Mello 2007: Capecchi, Evans, Smithies 2008: zur Hausen, Barré-Sinoussi, Montagnier 2009: Blackburn, Greider, Szostak 2010: Edwards 2011: Beutler, Hoffmann, Steinman 2012: Gurdon, Yamanaka 2013: Rothman, Schekman, Südhof 2014: O’Keefe, M.-B. Moser, E. Moser 2015: Campbell, Ōmura, Tu 2016: Ōsumi 2017: Hall, Rosbash, Young 2018: Allison, Honjo 2019: Kaelin, Ratcliffe, Semenza 2020: Alter, Houghton, Rice 2021: Julius, Patapoutian 2022: Pääbo 2023: Karikó, Weissman 2024: Ambros, Ruvkun
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID  Publons  ResearcherID
Jussi Roiko

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 24. huhtikuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Kokkola, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä/puolustaja
Pituus: 182 cm
Junioriseurat
1994–1999: GBK
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2000–2002 | GBK | 37 | (17) |
| 2002–2003 | OLS | 20 | (5) |
| 2003–2004 | GBK | 32 | (7) |
| 2005 | Enskede IK | 17 | (5) |
| 2006 | VPS | 14 | (1) |
| 2006 | → FC Kiisto (laina) | 1 | (1) |
| 2007–2008 | Jaro | 46 | (6) |
| 2009–2010 | KPV | 48 | (4) |
| 2011–2020 | GBK | 187 | (7) |
| 2022–2024 | No Stars | 28 | (3) |
| Yhteensä | Yhteensä | 430 | (56) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jussi Roiko (s. 24. huhtikuuta 1983 Kokkola) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä tai puolustaja.
Uransa aikana Roiko pelasi Gamlakarleby Bollklubbin, Oulun Luistinseuran, Enskede IK:n, Vaasan Palloseuran, FF Jaron ja Kokkolan Pallo-Veikkojen joukkueissa. Veikkausliigassa hän debytoi pelatessaan 16. toukokuuta 2007 Jaron riveissä ottelussa FC KooTeePeetä vastaan. Kaiken kaikkiaan hänellä on tilillään 60 ottelua Veikkausliigassa ja niissä hän on viimeistellyt seitsemän maalia.
Aiheesta muualla

Roiko kymppipaikka.fi-sivustolla[vanhentunut linkki]
Roikon pelaajakortti transfermarkt.co.uk-sivustolla
Roiko GBK:n kotisivuilla[vanhentunut linkki]
Ašurade

Miankalen niemimaa. Ašurade sijaitsi niemimaan kärjessä.
Ašurade tai Ašurada (pers. ‏آشوراده‎, Āšurāde) on paikannimi, joka on viitannut alkujaan kolmeen erilliseen saareen Iranissa Kaspianmeren kaakkoisrannikolla. Nykyisin saaret ovat merenpinnan alenemisen takia osa Miankalen niemimaata lähellä Bandar-e Torkamanin kaupunkia. 1800-luvulla venäläiset rakensivat Ašuradeen tukiohdan ja hallitsivat sitä käytännössä vuoteen 1921 saakka. Nykyisin Ašuradessa on pieni kalastajakylä ja rajavartioston henkilökuntaa.
Maantiede

Ašurade on aikanaan kolmesta erillisestä saaresta muodostunut alue Kaspianmeren koillisrannikolla Iranin Golestanin maakunnassa Bandar-e Torkamanin piirikunnassa (bakš). Saaret ovat Kaspianmeren merenpinnan alentuessa yhdistyneet osaksi Miankalen niemimaata. Erilliset saarensa se muodosti vielä 1800-luvun alkupuolella yhdistyen niemimaahan vuosisadan loppuun mennessä. Ašuraden vierestä kulkee vesireitti Gorganinlahdelle. Matkaa Bandar-e Torkamanin eli entiseen Bandar-e Šahiin mantereella idässä on noin kolme kilometriä, Bandar-e Gaziin etelässä noin 17 kilometriä ja Gorganin kaupunkiin noin 39 kilometriä.
Ašuradessa on pieni kylä, jonka asukkaat ovat pääasiassa kalastajia ja Iranin rajavartioston henkilöstöä.
Historia

Ašuraden nimi on todennäköisesti perua turkkilaisista kielistä ja se on muodostettu sanoista Ašur ja āde (saari). Nimi alkaa esiintyä historiallisissa lähteissä Persian Qajar-dynastian valtakaudella. Ašurade on joskus yhdistetty muihihn historiallisiin paikannimiin, kuten Nim-mardān ja Abaskun, mutta myöhemmin näitä yhteyksiä ei ole pidetty todennäköisenä.
Ašuraden sijainnilla Gorganinlahdella on ollut strategista merkitystä. 1800-lvulla siitä kiinnostui Venäjän keisarikunta. Venäjän laivaston Marko Voinovitš pyysi jo vuonna 1781 lupaa Agha Muhammad Khanilta lupaa perustaa paikalle kauppa-asema. Todellisuudessa paikalle tulleet venäläiset perustivat kuitenkin tykkien puolustaman linnoituksen. Venäläiset pidätettiin heille järjestetyissä kutsuissa ja heidät pakotettiin purkamaan linnoituksensa. Myöhemmin vuonna 1838 Qiat-niminen turkmeenipäällikkö aiheutti iranilaisille päänvaivaa ryöstellen aluetta ottaen orjia ja paeten keskushallintoa tarvittaessa merelle. Iranilaiset pyysivät tuekseen Venäjän laivaston aluksia. Auttamisen verukkeella venäläiset rakennuttivat huoltotukikohdaksi kutsumansa tukikohdan Ašuradeen.
Kysymys Ašuraden hallinnasta oli myöhemmin iranilaisten ja venäläisten kiistojen aihe. Venäläiset tunnustivat periaateessa iranilaisten oikeuden Ašuradeen, mutta kieltäytyivät silti lähtemästä tukikohdastaan. Iranilainen Gorganin kuvernööri ajoi aktiivisesti alueen palautusta, mikä sai venäläiset vaatimaan tämän eroa. Tilanteessa uhattiin myös voimatoimilla, mutta kuvernööri tuli lopulta erotetuksi Yhdistyneen kuningaskunnan lähettilään puututtua asiaan Teheranissa. Ašurade säilyi venäläisten käsissä aina vuoteen 1921 saakka, jolloin 13. helmikuuta solmittiin sopimus Persian ja Neuvosto-Venäjän välillä ja venäläiset palauttivat Ašuraden.
Venäläinen kartta vuodelta 1905. Ašurade on merkitty karttaan vielä kolmena erillisenä saarena.
Ossi Virta

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Ossi-Pekka Juhani Virta
Syntymäaika: 9. heinäkuuta 1988 (ikä 36)
Valmennusura
2005–2015:  KäPa (erilaisia tehtäviä juniorijoukkueissa)
2015: SJK Akatemia
2016–2021:  KTP (erilaisia tehtäviä)
2021:  KäPa
2022–2023: FC Haka (apuvalmentaja)
2023–2024:  HJK (apuvalmentaja)
2024:  HJK
2024:  HJK (apuvalmentaja)

Ossi-Pekka Juhani Virta (s. 9. heinäkuuta 1988) on suomalainen jalkapallovalmentaja. Hän on toimi kauden 2024 loppuun asti apuvalmentajana Veikkausliiga-joukkue HJK:ssa. Hän toimi myös lyhyesti HJK:n päävalmentajana keväällä 2024, kunnes joukkueen toinen valmentaja Ferran Sibila sai potkut ja Virta palasi apuvalmentajan tehtäviin.
Virran kasvattajaseura on Käpylän Pallo, jossa hän aloitti pelaamisen 4-vuotiaana vuonna 1992. Hän pelasi aikuisena Kakkosta KäPan edustusjoukkueessa. Virta on työskennellyt valmentajana vuodesta 2005 lähtien.
Valmentajaura

Virta toimi vuosina 2005-2015 helsinkiläisessä Käpylän Pallossa ensin juniorivalmentajana ja sittemmin junioripäällikkönä sekä valmennuspäällikkönä.
Virta toimi vuoden 2015 SJK Akatemian johtajana. Vuosina 2016-2021 hän työskenteli KTP:n organisaatiossa erilaisissa tehtävissä toimien hetken aikaa myös Ykkösessä pelaavan edustusjoukkueen päävalmentajana.
Virta työskenteli vuonna 2021 Kakkosessa pelaavan KäPan päävalmentajana. Hän toimi Veikkausliigassa pelaavan FC Hakan apuvalmentajana kausina 2022-2023. Vuonna 2022 Haka sijoittui Veikkausliigassa neljänneksi ja pääsi osallistumaan UEFAn Konferenssiliigan karsintoihin.
Kesällä 2023 Virta siirtyi Veikkausliiga-joukkue HJK:n apuvalmentajaksi 1,5 vuoden sopimuksella. HJK maksoi siirrosta siirtokorvauksen Hakalle
Kun syksyllä 2023 HJK:n uudeksi päävalmentajaksi alun perin palkattu Ferran Sibila, ei täyttänyt Veikkausliigan lisenssivaatimuksia eikä päässyt Ruotsin jalkapalloliiton UEFA Pro -valmentajakurssille, hänet alennettiin apuvalmentajaksi tammikuussa 2024 toimittuaan päävalmentajana 12 päivän ajan. Sibilan tilalle HJK:n päävalmentajaksi nousi Virta. Hänen päävalmentajasopimuksessa luki, että sopimus kestää "siihen asti, kunnes Sibila pääsee aloittamaan Uefa Pro -koulutuksen". Sibila sai kuitenkin potkut toukokuussa 2024 ja hänen tilalleen palkattiin Toni Korkeakunnas, jonka apuvalmentajaksi Virta palasi. Virta jätti HJK:n kauden 2024 päätteeksi.
Hill Side Golf

| Hill Side Golf> Kerhon tiedot |
| --- | --- |
Koordinaatit:  60.4294°N, 24.2032°E
Sijainti:  Jokikunta, Vihti
Reikiä:  36
Hill Course
Par:  72
Luokitus:  81.
Valley Course
Par:  71
Luokitus:  98.
Hill Side Golf on  Vihdin Jokikunnassa sijaitseva 36-reikäinen golfkeskus. Hill Side Golfilla on kaksi kenttää: Hill ja Valley. Lisäksi keskuksessa on 5-reikäinen par-3 kenttä sekä ravintola.
Brontoscorpio

| Brontoscorpio |
| --- | --- |
 Brontoscorpio pyydystämässä Hughmilleri meriskorpioneja. Lisäksi kuvassa on Hemiaspis limuloides molukkirapu.
 Siluurikausi – Devonikausi  Myöhäissiluuri–Varhaisdevoni 420–415 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N  ↓   
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hämähäkkieläimet Arachnida
Lahko::  Skorpionit Scorpiones
Suku::  †Brontoscorpio  Kjellesvig-Waering, 1972
Kaksiosainen nimi
 † Brontoscorpio anglicus  Kjellesvig-Waering, 1972 
Katso myös
   Brontoscorpio Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Brontoscorpio (nimen merkitys: ”ukkosskorpioni”) on sukupuuttoon kuollut skorpionisuku, joka eli myöhäisellä siluurikaudella ja varhaisella devonikaudella noin 420–415 miljoonaa vuotta sitten. Sukuun luetaan yksi laji, Brontoscorpio anglicus.
Ominaisuudet

Toisin kuin nykyiset skorpionit Brontoscorpio oli todennäköisesti merieläin, tai amfibinen. Se on suurin tunnettu skorpioni sekä hämähäkkieläin. Se tunnetaan vain muutamista huonosti säilyneistä fossiloituneista palasista, jotka löydettiin Worcestershirestä Englannista vuonna 1972. Niiden perusteella on kuitenkin voitu päätellä, että koko eläin oli suunnilleen metrin pituinen. Nykyisten skorpionien tavoin B. anglicus oli lihansyöjä.
Pihalla (vuoden 2017 elokuva)

| Pihalla |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Nils-Erik Ekblom
Käsikirjoittaja:  Nils-Erik Ekblom Tom Norrgrann
Tuottaja:  Marko S. Eronen Tom Norrgrann
Säveltäjä:  Karl Dumas Tom Norrgrann Santtu Ruuska
Kuvaaja:  Nils-Erik Ekblom
Leikkaaja:  Osku Tuominen Tommi Hietaniemi Nils-Erik Ekblom
Pääosat:  Mikko Kauppila Valtteri Lehtinen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Ten Thousand Hearts
Levittäjä:  Pirkanmaan elokuvakeskus
Ensi-ilta:  2017 / 2018
Kesto:  97 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pihalla on suomalainen indie-elokuva, joka on ohjaaja Nils-Erik Ekblomin esikoisohjaus. Elokuvan pääosissa näyttelevät Mikko Kauppila ja Valtteri Lehtinen. Elokuva kertoo lukioikäisestä Mikusta (es. Kauppila), joka rajujen kotibileiden jälkeen joutuu lähtemään vanhempiensa kanssa perheen mökille kesänviettoon. Mökkinaapuri Elias (es. Lehtinen) herättää Mikun kamppailuun seksuaali-identiteetistään ja lopulta parin välille syntyy kesäromanssi.
Elokuva esitettiin vuosien 2017–2018 aikana 16:lla eri elokuvafestivaalilla ympäri maailmaa, muun muassa Yhdysvalloissa, Australiassa, Etelä-Afrikassa, Ranskassa ja Kanadassa. Suomessa elokuva sai elokuvateatteriensi-iltansa 30. marraskuuta 2018.
Elokuvan esitysoikeudet on myyty yli 10 maahan, muun muassa Saksaan, Ranskaan, Yhdysvaltoihin, Britanniaan ja Ruotsiin. Elokuva oli lähellä saada jakelusopimus myös Kiinaan ja Taiwaniin, mutta elokuvasta internetissä levinnyt kiinaksi tekstitetty piraattiversio kariutti sopimuksen synnyn.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Mikko Kauppila  | … |  Miku   |
|  Valtteri Lehtinen  | … |  Elias   |
|  Sanna Majuri  | … |  Minna   |
|  Sami Huhtala  | … |  Jaakko   |
|  Amanda Virolainen  | … |  Sini   |
|  Mirja Oksanen  | … |  Veera   |
|  Kaisa Saarakkala  | … |  Sanna   |
|  Juho Keskitalo  | … |  Sebu   |
|  Ossi Ågren  | … |  Koivu   |
Arvostelut

Episodi:
Film-O-Holic.com:
Helsingin Sanomat:
Loukko:
Me Naiset:
Aiheesta muualla

Elokuvan traileri YouTubessa
Elokuvan Facebook-sivu
Lost In Music

Lost in Music -kaupunkifestivaali järjestetään vuosittain Music x Median yhteydessä. Suomen suurin showcase-festivaali levittyy lokakuussa ympäri Tamperetta ja esittelee tuoreita artisteja paitsi Musiikki & Median delegaateille, myös lipun ostaneille kuulijoille. Festivaali on järjestetty vuodesta 2007 alkaen.lähde? Tapahtuman promoottorina on aiemmin toiminut mm. Nem Agencyn Rowan Rafferty.
Vuonna 2020 tapahtuman promoottoriksi vaihtui Sunborn Liven Pietu Sepponen. Vuoden 2020 tapahtuma jouduttiin kuitenkin perumaan koronatilanteen vuoksi. Vuoden 2021 Lost in Musicin teemana oli Pohjoismaat. Alkuvuonna 2024 ilmoitettiin, että festivaalin taiteelliseksi johtajaksi oli vaihtunut Aki Roukala ja alkuvuonna 2025 taiteelliseksi johtajaksi vaihtui Lotta Savolainen.
Kauko Juhantalo

| Kauko Juhantalo |
| --- | --- |
 Kauko Juhantalo Turussa kesäkuussa 2009
Suomen kauppa- ja teollisuusministeri
 Ahon hallitus 26. huhtikuuta 1991 – 2. elokuuta 1992  
Edeltäjä:  Ilkka Suominen
Seuraaja:  Pekka Tuomisto
Kansanedustaja
 1979–1993, 1995–1999, 2003–2007, 2015–2019  
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. huhtikuuta 1942 Kankaanpää
Kuollut: 26. huhtikuuta 2020 (77 vuotta) Kankaanpää
Ammatti:  juristi
Puoliso:  Liisa Juhantalo (1967–2020)
Tiedot
Puolue:  Suomen Keskusta
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):  Suomi
Sotilasarvo:  yliluutnanti
Aiheesta muualla
Arkistoitu – Internet Archive
Kauko Johannes Juhantalo (28. huhtikuuta 1942 Kankaanpää – 26. huhtikuuta 2020 Kankaanpää) oli suomalainen keskustalainen poliitikko. Juhantalo valittiin kansanedustajaksi seitsemän kertaa ja hän toimi ministerinä 1991–1992. Koulutukseltaan Juhantalo oli oikeustieteen kandidaatti (1972) Turun yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta. Sotilasarvoltaan hän oli reservin yliluutnantti.
Juhantalolla oli Kankaanpäässä oma asianajotoimisto vuosina 1971–1993. Hän toimi myös grilliyrittäjänä ja maanviljelijänä. Ravimiehenäkin tunnettu Juhantalo oli Suomen Hippoksen hallituksen puheenjohtajana vuosina 1987–1993.
Juhantalo toimi myös kankaanpääläisen Vatajankosken Sähkö Oy:n hallituksen puheenjohtajana.
Juhantalo tuomittiin 1993 valtakunnanoikeudessa vuoden ehdolliseen vankeuteen lahjusten vaatimisesta ministerinä ollessaan. Tämän jälkeen hänet myös erotettiin eduskunnasta.
Ura

Juhantalo toimi kansanedustajana Turun ja Porin läänin pohjoisesta vaalipiiristä ajalla 24. maaliskuuta 1979 – 3. joulukuuta 1993 ja 24. maaliskuuta 1995 – 23. maaliskuuta 1999. Turun ja Porin läänin pohjoisen vaalipiirin seuraajasta Satakunnan vaalipiiristä hän oli kansanedustajana 19. maaliskuuta 2003 lähtien vuoden 2007 eduskuntavaaleihin saakka. Juhantalon ansioiksi luetaan Kankaanpään kuntoutuskeskuksen olemassaolo sekä vaikuttaminen taidekoulun ja varuskunnan säilymiseen Kankaanpäässä. Juhantalo toimi kauppa- ja teollisuusministerinä 1991–1992 sekä keskustan eduskuntaryhmän puheenjohtajana vaalikaudet 1983–1987 ja 1987–1991.
Juhantalo toimi Kankaanpään kaupunginvaltuuston puheenjohtajana vuosina 1981–1992 ja kaupunginhallituksen puheenjohtajana vuosina 2001–2008.
Ura > Tuomio valtakunnanoikeudessa

1991–1992 Kauko Juhantalo toimi kauppa- ja teollisuusministerinä Esko Ahon hallituksessa, jossa hän joutui SKOP-ryhmän kriisin vuoksi tekemisiin myös ryhmän suurimman yksittäisen riskikeskittymän, metalliteollisuuskonserni Tampellan rahoitusvaikeuksien kanssa. SKOP:n johtaja Christopher Wegelius oli tullut pyytämään valtion tukea Tampellan pelastamiseksi. Wegelius esitti muistelmissaan, että Kauko Juhantalo oli ministerin ominaisuudessa pyrkinyt yhdistämään Tampellan pelastamiseen tarvittavan valtion rahoitusratkaisun omien yhtiöidensä mahdolliseen rahoitukseen säästöpankkiryhmästä. Wegelius nimitti Juhantalon menettelyä koplaamiseksi.
Seurauksena oli paljon julkisuutta saanut oikeudenkäynti valtakunnanoikeudessa, joka kokoontui Säätytalossa. Syyttäjänä toimi eduskunnan oikeusasiamies Jacob Söderman.
Wegeliuksen todistuksen perusteella ja aihetodistein päädyttiin tuomitsemaan Juhantalo ehdolliseen vankeuteen lahjusten ehdottamisesta.
Tuomiosta äänestettiin. Enemmistön muodostivat Olavi Heinonen, Antti Suviranta, Kaarlo L. Ståhlberg, Veikko M. Hämäläinen, Kaarina Suonio, Mikko Jokela, Bengt Broms, Sakari Knuuttila ja Carl-Olaf Homén. Juhantalo tuomittiin yhden vuoden ehdolliseen vankeuteen. Vesa Majamaa ja Esko Kilpeläinen olisivat tuominneet kuuden kuukauden ehdottoman vankeusrangaistuksen. Edward Andersson olisi hylännyt toisen syytekohdan ja tuominnut toisesta vain kolmen kuukauden ehdollisen vankeusrangaistuksen.
Juhantalo erosi kauppa- ja teollisuusministerin tehtävästä heinäkuussa 1992, ja hänen seuraajakseen tuli Pekka Tuomisto. Juhantalon yrityksiä meni konkurssiin marraskuussa 1992.
Juhantalo ilmoitti oikeudenkäynnin päätyttyä, ettei hän aio itse erota eduskunnasta. Pääministeri Esko Aho ei vaatinut Juhantalon eroa, vaan jätti asian tämän omaan harkintaan. Marraskuun alussa Suomen Kristillisen Liiton kansanedustaja Eeva-Liisa Moilanen teki aloitteen Juhantalon erottamiseksi, ja aloitetta asettuivat ensimmäisinä tukemaan kansanedustajat Arja Alho (SDP), Tuulikki Ukkola (LKP) ja Päivi Varpasuo (Kok.). Joulukuun alussa Juhantalo erotettiin eduskunnasta äänin 134–41. Kyseessä oli ensimmäinen tällainen tapaus silloisen valtiopäiväjärjestyksen voimassaoloaikana. Juhantalon tilalle eduskuntaan nousi varasijalta aiemminkin kansanedustajana toiminut emäntä Saimi Ääri. Lisäksi kuusi kansanedustajaa pyysi eduskunnan perustuslakivaliokuntaa selvittämään oikeuskansleri Jorma S. Aallon toiminnan Juhantaloa koskeneessa prosessissa. Aalto oli katsonut esitutkinnan valmistuttua antamassaan lausunnossa, ettei hän aikonut nostaa syytettä Juhantaloa vastaan, koska tämä ei ollut hänen mielestään toiminut ”selvästi lainvastaisesti” vaan ainoastaan ”varomattomasti, sopimattomasti ja moitittavasti”. Perustuslakivaliokunta antoi Aallolle huomautuksen mutta ei pitänyt aiheellisena asettaa Aaltoa syytteeseen valtakunnanoikeudessa.
Tammikuussa 1994 Juhantalo erotettiin myös Suomen Asianajajaliitosta.
Ura > Paluu politiikkaan

Kauko Juhantalo palasi eduskuntaan vuoden 1995 eduskuntavaaleissa 6 580 äänellä. Vuoden 1999 vaaleissa Juhantalo ei tullut valituksi eduskuntaan. Vuoden 2003 vaaleissa hän sai 8 484 ääntä ja hänet valittiin eduskunnan puolustusvaliokunnan puheenjohtajaksi. Juhantalo ei päässyt eduskuntaan vuoden 2007 vaaleissa. Hän oli ehdolla myös vuoden 2009 europarlamenttivaaleissa. Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Juhantalo valittiin jälleen eduskuntaan 4 628 äänellä. Vaalien jälkeen hänet valittiin maa- ja metsätalousvaliokunnan puheenjohtajaksi. Juhantalo jätti eduskunnan vuoden 2019 eduskuntavaaleissa.
Yksityiselämä

Juhantalo oli naimisissa kuvataiteilija Liisa Juhantalon (o.s. Rekola) kanssa vuodesta 1967 kuolemaansa saakka. Heillä on neljä lasta.
Helena Virkki

| Helena Virkki> Kansanedustaja |
| --- | --- |
 6.4.1945 – 21.7.1948 22.07.1948 – 28.3.1954  
Ryhmä/puolue:  Kokoomus
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. helmikuuta 1884 Suursaari
Kuollut: 4. maaliskuuta 1968 (84 vuotta) Karkkila
Asuinpaikka:  Lapua, Vuoksela
Ammatti:  emäntä
Arvonimi: talousneuvos
Puoliso:  Teodor Virkki
Helena Virkki, o.s. Talsi, (22. helmikuuta 1884 Suursaari – 4. maaliskuuta 1968 Karkkila) oli suomalainen emäntä ja kokoomuslainen kansanedustaja (1945–1954). Hänelle myönnettiin talousneuvoksen arvonimi 1944.
Virkin vanhemmat olivat kalastaja Anton Talsi ja Maria Ulrika Mattson. Hänen puolisonsa oli vuodesta 1905 Teodor Virkki. Virkki kävi kansakoulun ja meijerikoulun 1902. Hän oli Humppilan meijerin harjoittelija 1901, meijerikkö ja meijerinhoitaja Lapualla 1902–1905, maatilan emäntä Vuokselassa 1905–1928 ja maanviljelijä 1928–1939. Sotien aikana 1940–1944 hän toimi Suomen Huollon työtupien ja vapaan huoltotyön tarkastajana. Sotien jälkeen hän joutui evakkoon, ja hän asettui asemaan Karkkilaan.
Virkki oli kansanedustaja Kymen läänin läntisestä vaalipiiristä 6. huhtikuuta 1945 – 21. heinäkuuta 1948 ja 22. heinäkuuta 1948 – 28. maaliskuuta 1954 sekä myös presidentin valitsijamies 1950 ja 1956.
Virkki oli luottamustoimissa muun muassa Marttaliiton puheenjohtaja ja Pohjoismaisen emäntäliiton puheenjohtaja. Marttaliiton ensimmäiseksi kunniapuheenjohtajaksi hänet valittiin 1953.
Tunnustukset

talousneuvos 1944
Suomen leijonan I luokan ansiomerkki 1951
Marttaliiton Suuri kultainen ansiomerkki.