stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harjasorakas
Aiheesta muualla

Data from CBS Aphyllophorales database: Gloiodon strigosus[vanhentunut linkki] (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Gloiodon strigosus:  Wikidata: Q10433340  BioLib: 305393  CoL: 3GCBN  EoL: 134049  Fungorum: 101816  GBIF: 2552039  iNaturalist: 570888  IRMNG: 10724754  MycoBank: 101816  NatureServe: 2.1073398  NCBI: 139116  Open Tree of Life: 552038  Laji.fi: MX.205950 
Hydnum strigosum:  Wikidata: Q54366481  CoL: 3N28T  Fungorum: 216611  GBIF: 2552045  IRMNG: 11202100  MycoBank: 216611
G. H. Hardy

G. H. Hardy
Godfrey Harold Hardy (7. helmikuuta 1877 Cranleigh, Surrey – 1. joulukuuta 1947 Cambridge) oli englantilainen matemaatikko, joka kehitti lukuteoriaa ja matemaattista analyysiä. Hänet muistetaan myös matematiikan olemusta käsittelevän esseen Matemaatikon apologia (1940) kirjoittajana. Teos käsittelee myös luovuutta ja sen menettämisen tuskaa. Hardy valittiin Royal Societyn jäseneksi (FRS) vuonna 1910.
Elämäkerta

Hardy syntyi koulutettuun, mutta taloudellisesti vaatimattomaan perheeseen. Hänen isänsä oli tuohon aikaan pienen Cranleigh-yksityiskoulun kuvaamataidon opettaja ja taloudenhoitaja, äiti puolestaan Lincolnissa toimineen opettajanvalmistuslaitoksen vanhempi opettaja. Sekä isä ja äiti olivat lahjakkaita matematiikassa ja Hardy peri heidän taitonsa, osoittaen lahjakkuutensa jo lapsena. Hardyn kerrotaan muun muassa jakaneen ajankulukseen virsien numeroita tekijöiksi ja kirjoittaneen kaksivuotiaana miljoonien suuruisia lukuja.
Koulussa Hardy oli ujo, mutta menestyi siitä huolimatta hyvin ja hänestä tuli luokkansa priimus. Hardyn vahvuutena oli tuolloin erityisesti matematiikka, jonka avulla hän pyrki olemaan jossain selvästi muita luokkatovereitaan parempi. 12-vuotiaana Hardy sai stipendin Winchesterin yksityiskouluun, jota pidettiin Englannin arvostetuimpana matemaattisena kouluna. Matematiikan opetusta hän sai luokkansa ainoana oppilaana ja pärjäsi hyvin myös klassisissa aineissa. Hardy ei itse pitänyt koulustaan, vaikka nauttikin saamastaan opetuksesta. Valmistumisensa jälkeen Hardy ei enää koskaan vieraillut Winchesterissä.
Winchesteristä Hardyn tien ”olisi kuulunut” viedä Oxfordin yliopiston New Collegeen, mutta hän päätyikin sen sijaan Cambridgen yliopiston Trinity Collegeen vuonna 1896. Hän valmistui vuonna 1899 ja valittiin fellow’ksi 1900. Hardy toimi matematiikan luennoitsijana Trinityssä 1906–1919. Trinityssä Hardy ajautui ensi kertaa ongelmiin ateisminsa kanssa kieltäydyttyään periaatesyistä menemästä lainkaan kirkonmenoihin, jotka olivat Trinityssä pakollisia.
Vuonna 1914 Hardystä ja intialaisesta matemaatikosta Srinivasa Ramanujanista tuli läheiset yhteistyökumppanit, kun Hardy huomasi Ramanujanin matemaattiset kyvyt. Kun Paul Erdős kysyi Hardyltä haastattelussa, mikä tämän paras anti matematiikalle oli, Hardy vastasi sen olleen Ramanujanin löytäminen. Lukua 1729 kutsutaan myös Hardyn–Ramanujanin luvuksi heidän mukaansa.
Luonne

Hardya kuvattiin ”anti-narsistiksi”, joka ei suostunut tekemään itsestään isoa numeroa. Hän ei muun muassa sietänyt lainkaan, että hänestä otettiin valokuvia ja joidenkin arvioiden mukaan Hardysta on säilynyt vain viisi valokuvaa. Hardylla ei ollut myöskään kotonaan lainkaan peilejä, joiden edessä hän olisi siistiytynyt ennen työpäivän alkua. ”Anti-narsistisuudestaan” huolimatta Hardy tunnettiin itsepäisenä henkilönä, joka oli valmis puolustamaan aatettaan.lähde?
Hardy oli ateisti, mikä ajoi hänet ristiriitoihin uskonnollisen perheensä kanssa.
Mickey Hargitay

Mickey Hargitay vuonna 1964.
Mickey Hargitay alk. Miklós Hargitay, 6. tammikuuta 1926 Budapest – 14. syyskuuta 2006 Los Angeles) oli unkarilaissyntyinen amerikkalainen kehonrakentaja ja elokuvanäyttelijä.
Hargitay pakeni toisen maailmansodan jälkeen Unkarista Yhdysvaltoihin. Hän harrasti kehonrakennusta ja voitti NABBAn Mr. Universe -kilpailun vuonna 1955. Hän aloitti näyttelijänuransa Mae Westin showkiertueilla ja esiintyi vaimonsa Jayne Mansfieldin rinnalla elokuvassa Houkuttelevat huulet (Will Success Spoil Rock Hunter?, 1957). Pariskunta teki Italiassa elokuvan Herkules ja rakkauden kuningatar vuonna 1960. Hargitay näytteli sen jälkeen useissa italialaisissa viihde-elokuvissa. Hän vetäytyi julkisuudesta 1970-luvun alussa. Hargitayn tytär on televisionäyttelijä Mariska Hargitay.
Arnold Schwarzenegger esitti Hargitayta vuoden 1980 televisioelokuvassa The Jayne Mansfield Story.
Elokuvia

Herkules ja rakkauden kuningatar, 1960
La vendetta dei gladiatori, 1964
Aiheesta muualla

Muscle Memory: Mickey Hargitay (englanniksi)
Mickey Hargitay Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet
Kondensaattorimikrofoni

Suurikalvoinen Neumann U87 kondensaattorimikrofoni
Kondensaattorimikrofoni on eräs mikrofonityyppi.
Kondensaattorimikrofonissa on dynaamisen mikrofonin kalvon ja kelan sijasta kondensaattori, joka koostuu ohuen ohuesta metallisesta kalvosta, joka vastaanottaa ääniaallot, sekä rei'itetystä elektrodista. Kondensaattoriin synnytetään tasajännite ulkopuolisella jännitelähteellä, jonka jännite on useimmiten 48 V. Tähän käytetään usein niin kutsuttua phantom-jännitettä (engl. phantom power). Kun äänenpaine saa metallikalvon liikkumaan kauemmas ja lähemmäs elektrodista, kondensaattorin kapasitanssi ja sitä kautta sähkövaraus muuttuu. Tämä muutos tuottaa heikon signaalin, joka on liian pieni, jotta se voitaisiin sellaisenaan käyttää. Sen takia mikrofonissa itsessään − tai sitä hyvin lähellä signaalitiellä – täytyy olla esivahvistin, joka vahvistaa signaalia. Kondensaattorimikrofoni on mikrofoneista herkin ja poimii suurimmat ja pienimmät taajuudet melko vaivattomasti. Äänimittauksissa kondensaattorimikrofoni on suosittu, koska sillä on hyvin tasainen taajuusvaste. Suurikalvoiset kondensaattorimikrofonit ovat kaikkein herkimpiä, mutta toisaalta ne eivät kestä yhtä suuria äänenpaineita kuin pienemmät ilman pysyviä herkkyyden muutoksia. Pienikalvoiset kestävät suurempaa painetta ja jonkin verran iskujakin. Pienten mikrofonien taajuusvaste on mahdollista ulottaa pitkälle ultraäänialueelle, yli 100 kilohertsiin, mutta suurempien mikrofonien taajuusvaste kattaa yleensä vain audioalueen eli enintään 20 kilohertsiä.
Kirjallisuutta

Toivanen, Jarmo: Teknillinen akustiikka, "Mikrofonit", s. 186–260.  Espoo:  Otakustantamo, 1976.  ISBN 951-671-123-5
Erkki Harell

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Erkki Arvid Harell
Syntymäaika: 12. maaliskuuta 1930
Syntymäpaikka: Pori, Suomi 
Kuolinaika: 25. maaliskuuta 2014 (84 vuotta)
Pelipaikka: puolustaja
Lempinimi: Nyskä
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1949-1957 | RU-38 | - | (-) |
| 1958 | TPS | 7 | (0) |
| 1959 | PoPa | - | (-) |
| 1960-1962 | Karhut | - | (-) |
| 1963 | Pallo-Iirot | - | (-) |
| 1964-1965 | RU-38 | - | (-) |
| 1966-1969 | PiTU | - | (-) |
Maajoukkue
| 1957 |  Suomi | 8 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Erkki Harell (12. maaliskuuta 1930 Pori – 25. maaliskuuta 2014 Pori) oli suomalainen jalkapalloilija. Hän oli ensimmäinen Porissa jalkapallo-oppinsa saanut A-maajoukkuepelaaja.
Peliura

Puolustajana pelannut Harell edusti urallaan muun muassa Rosenlewin Urheilijoita,  Turun Palloseuraa, Porin Palloilijoita sekä Porin Karhuja. Ainoan Mestaruussarjakautensa hän pelasi TPS:ssä vuonna 1958. Lisäksi Harellille kertyi 15 kautta Suomensarjassa ja 5 kautta Maakuntasarjassa.
A-maajoukkueessa Harell esiintyi vuonna 1957 kahdeksan kertaa, muun muassa Neuvostoliittoa ja Puolaa vastaan pelatuissa MM-karsintaotteluissa. Hän onnistui nousemaan maajoukkueeseen, vaikka edusti tuolloin Suomen toiseksi korkeimman sarjatason seuraa.
A-maaottelut

| Päivä | Paikka | Vastustaja | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 5.7.1957 | Helsinki |  Puola | 1-3 |
| 27.7.1957 | Moskova |  Neuvostoliitto | 1-2 |
| 15.8.1957 | Helsinki |  Neuvostoliitto | 1-10 |
| 1.9.1957 | Helsinki |  Norja | 0-4 |
| 15.9.1957 | Helsinki |  Englanti (amatöörit) | 4-3 |
| 22.9.1957 | Solna |  Ruotsi | 1-5 |
| 13.10.1957 | Kööpenhamina |  Tanska | 0-3 |
| 3.11.1957 | Varsova |  Puola | 0-4 |
Harju (Sauvo)

Harju (ruots. Sådaböle) on kylä Sauvon kunnassa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee Sauvon koillisosassa noin kahdeksan kilometrin päässä keskustaajamasta.
Harjun kylä rajautuu Korpelan, Järvenkylän, Mariken, Isosilkkilän ja Vähäsilkkilän kyliin. Kylässä on vain muutama tila, ja kapea Harjuntie kulkee sen halki.
Historia

Harjun eli aiemmin Sådabölen kylä oli ruotsalaisen oikeuden kylä ja siis perustettu 1200–1300-lukujen aikana. Sådabölen yksinäistila päätyi keskiajan aikana Turun tuomiokirkon omistukseen. uskonpuhdistuksen yhteydessä tila siirtyi kruunulle ja annettiin vuonna 1576 Clas Åkessonille pantiksi. 1500-luvun loppuun mennessä tila palautui kruunulle, ja 1640-luvulla se toimi ratsutilana. 1680-luvulla siitä tehtiin rustholli numero 56.
Vuonna 1774 kylässä suoritettiin isojako. Tuolloin kylän yksinäistilalla oli kaksi erillistä talon tonttia ja kylätontin tuntumassa kohosi tuulimylly.
Komplementti (joukko-oppi)

Joukon A komplementti perusjoukossa U
Komplementti tai komplementtijoukko on joukko-oppiin liittyvä termi. Joukon A komplementti sisältää kaikki ne alkiot, jotka eivät kuulu joukkoon A. Komplementti otetaan perusjoukon suhteen. Joukon A komplementtia merkitään AC. Joskus käytetään myös merkintöjä A′, {\bar {A}}  sekä  \complement _{E}A (missä E on perusjoukko) tai  \complement A.
Muodollisesti komplementti määritellään seuraavasti:
Komplementti voidaan määritellä myös joukkoerotuksena perusjoukosta E:
Esimerkkejä

Jos perusjoukko on {0,1,2,3,4,5}, on {1,2,3}C = {0,4,5}.
Jos perusjoukkona on reaalilukujen joukko, on rationaalilukujen joukon komplementti irrationaalilukujen joukko.
Kirjallisuutta

Lipschutz, Seymour: Set Theory and Related Topics.  McGraw-Hill, 1964.  ISBN 0-07-037986-6
Kompleksometrinen indikaattori

Kompleksometrinen indikaattori eli metalli-ioni-indikaattori on väriaine, joka muuttaa väriään muodostaessaan kompleksin metalli-ionin kanssa. Tällaisia yhdisteitä käytetään analyyttisessä kemiassa indikaattoreina kompleksometrisissä titrauksissa.
Periaate

Kompleksometrinen indikaattori sitoutuu näytteen sisältämiin metalli-ioneihin muodostaen värillisen liuoksen. Kun näytettä titrataan kompleksinmuodostajalla, joka useimmiten on EDTA eli etyleenitetramiinietikkahappo, vapautuu indikaattori kompleksista metallin muodostaessa kelaatin EDTAn kanssa. Tämän vapautuneen indikaattorin väri on erilainen kuin metalliin sitoutuneen indikaattorin väri ja näin havaitaan titrauksen loppupiste.
Jotta indikaattori toimisi, täytyy sen metallikompleksin olla vesiliukoinen. Indikaattorin tulee myös sitoutua metalliin heikommin kuin EDTA, koska muulloin se ei vapaudu lisättäessä titrausliuosta eikä värinmuutosta havaita. Tämän vuoksi esimerkiksi eriokromimusta T ei sovellu kuparin, koboltin, kromin, nikkelin tai raudan suoraan kompleksometriseen titraukseen. Takaisintitrauksessa sitä kyllä voidaan käyttää. Indikaattorin olisi myös hyvä muodostaa kompleksi metallin kanssa suhteessa 1:1. Monien kompleksometristen indikaattorien väri muuttuu myös pH:n vaikutuksesta ja titraus suoritetaan pH-alueella, jossa sitoutuneen indikaattorin ja vapaan indikaattorin värit poikkeavat toisistaan riittävästi.
Kompleksometrisiä indikaattoreita

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Indikaattori | Väri vapaana | Väri sitoutuneena | Määritettävät alkuaineet  |

| Eriokromimusta T | Punainen, pH < 5,5 Sininen, pH 7–11 Oranssi, pH > 11,5 | Viininpunainen | Ca, Mg, Zn, Mn, Cd, Fe, Co, Al, Cu, Ni, Hg, Pt, Ba  |

| Mureksidi | Punavioletti, pH < 9,5   Violetti, pH 9–11  Sininen, pH > 11 | Oranssi (Cu), keltainen (Ni, Co), punainen (Ca) | Cu, Ni, Co, Ca  |

| Kalmagiitti | Punainen, pH <5  Sininen pH 7–9   Punaoranssi, pH> 11,4 | Viininpunainen | Samat kuin Eriokromi T:llä   |

| Ksylenolioranssi | Happamissa olosuhteissa keltainen, hyvin emäksisessä liuoksessa violetti | Punainen | Bi, Th, Zn, Cd, Co, Pb, Hg  |

| Pyrokatekolivioletti | Punainen, pH<1,5   Keltainen, pH 2–6   Violetti, pH 7   Sininen, pH < 10,6 | Sininen  | Bi, Th, Al, Cd, Fe. Co, Ni, Mn, Mg, Zn  |

| Kromatsuroli S | Sinivioletti | Oranssi | Al, Fe, Cu, Zn |

| HHSNNA | Sininen emäksisissä olosuhteissa | Viininpunainen | Ca |

| Tymolisininen | Harmaa, pH 10–12 | Sininen | Cd, Hg, Pb, Zn |

| Metyylisininen | Keltainen, pH 4–5 | Sininen  | Cd, Hg, Pb, Zn |

| Hydroksinaftolisininen | Sininen, pH 12–13 | Vaalean punainen | Ca |
Hannu ja Kerttu

Arthur Rackhamin piirros vuodelta 1909: Hannu ja Kerttu noidan ovella.
Hannu ja Kerttu (saks. Hänsel und Gretel) on saksalainen satu, joka julkaistiin kirjallisena ensimmäisen kerran Grimmin veljesten kokoelmassa Kinder- und Hausmärchen (1812). Myöhemmin Grimmit julkaisivat sadusta uusia, laajempia versioita. Satu kertoo neuvokkaista sisaruksista, jotka jouduttuaan hylätyiksi metsään pelastautuvat pahan noidan mökistä ja palaavat kotiin.
Perusjuoni

Köyhän puunhakkaajan perhe näkee nälkää, joten isä hylkää vaimonsa vaatimuksesta lapsensa Hannun ja Kertun metsään. Hannu yrittää merkitä reitin kivillä ja leivänmuruilla, mutta linnut syövät murut, eivätkä lapset enää löydä takaisin kotiin.
Vaelleltuaan metsässä lapset päätyvät leivästä ja kakusta tehdylle mökille. Kun he alkavat jyrsiä seiniä, mökissä asuva sokea noita-akka pyytää lapset sisään ruokailemaan ja yöpymään. Hän kuitenkin vangitsee Hannun häkkiin tarkoituksenaan lihottaa poikaa ja sitten syödä hänet. Kertun noita määrää tekemään taloustöitä.
Hannu yrittää hämätä sokeaa noitaa tarjoamalla tälle luunkappaleen sormensa sijasta kokeiltavaksi, mutta noita päättää kuitenkin jo laittaa Hannun pataan. Kerttu valmistaa uunin, mutta kun noita komentaa häntä uunin sisään tarkistamaan, onko uuni jo tarpeeksi kuuma, Kerttu teeskentelee ettei ymmärrä käskyä. Noita opastaa Kerttua menemällä itse uunin sisään, jolloin tämä sulkee uunin ja paistaa noidan kuoliaaksi.
Pelastuttuaan noidalta lapset ottavat noidan aarteet mukaansa ja palaavat kotiin joen yli ankan selässä. Leskeksi jäänyt isä toivottaa heidät tervetulleiksi takaisin.
Historia > Alkuperä

Grimmien mukaan heidän julkaisemansa ”Hannu ja Kerttu” pohjautuu hesseniläisiin tarinoihin. Tutkija Heinz Rölleken mukaan Grimmit kuulivat kertomuksen tuttavaltaan Dortchen Wildiltä.
”Hannu ja Kerttu” on prototyypillinen ”lapset ja ihmissyöjähirviö” -kansansatu, jolla on useita suullisia ja kirjallisia analogioita. Tarinan yhtenä esikuvana on nähty Marie-Catharine d’Aulnoyn kertomus ”Finette Cendron” (1697). Sen alkupuolella on pitkälti samanlainen juonenkulku kuin ”Hannussa ja Kertussakin”, joskin erilaiset henkilöhahmot.
1900-luvun lopulla luultiin jonkin aikaa, että satu olisi perustunut tositapaukseen 1600-luvulla. Kirjana julkaistu syntykertomus paljastui kuitenkin humoristi Hans Traxlerin sepittämäksi.
Historia > Grimmien versiot

”Hannu ja Kerttu” on Saksassa ja muualla maailmassa yksi Grimmin veljesten tunnetuimmista saduista. Grimmin veljesten vuosina 1812–1850 julkaisemissa erilaisissa versioissa sadun perusjuoni säilyi samana, mutta siihen lisättiin kuvauksia motiiveista sekä visuaalisia aineksia. Lasten vanhempien kuvaus laajeni, ja neljännestä painoksesta lähtien lasten äitiä kutsuttiin äitipuoleksi. Myös leivänmuruja syöneet linnut ilmestyivät tarinaan vasta sen myöhemmissä versioissa.
Historia > Muita versioita

Grimmien lisäksi sadusta julkaisivat Saksassa omia versioitaan esimerkiksi Ludwig Bechstein (1845) ja August Stöber (1842). Engelbert Humperdinckin ooppera aiheesta sai ensiesityksensä vuonna 1893.
Tulkintoja

Sadun ruokateema, mukaan lukien nälän ja ihmissyönnin uhka, on tulkittu historiallisesti viittauksina todellisiin nälänhätiin ja psykologisesti viittauksina puutteeseen ja oraaliseen tyydytykseen. Sadun toinen teema on sisarusten epäitsekäs suhde, jossa kumpikin saa vuorollaan auttaa toista. Vanhempien suhde lapsiinsa muuttui paljon sadun eri versioiden välillä. Jotkut ovat tulkinneet psykoanalyyttisesti noidan surmaamisen vieneen hengen myös ilkeältä äitipuolelta, jotka näin nähdään yhtenä ja samana hahmona.
Bruno Bettelheim esittää Hannu ja Kerttu -sadusta psykoanalyysiin vahvasti pohjautuvan analyysin. Bettelheimin mukaan sadussa äiti on keskeinen, kun taas isä on heikko ja varjomainen hahmo. Bettelheim kirjoittaa, että niin kauan kuin lapset uskovat noitiin eli antavat peloilleen ihmisen hahmon, heille on hyvä kertoa tarinoita, joissa lapset oman kekseliäisyytensä avulla pääsevät irti näistä vainoojistaan.
Elokuvasovituksia

Hannu ja Kerttu: Noitajahti (2013)
Kerttu ja Hannu (2020)
Piparkakkutalot

Satu on innostanut saksalaisia kotileipureita tekemään jouluisin noita-akan mökkejä, piparkakkutaloja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hannu ja Kerttu Wikimedia Commonsissa
Hannu ja Kerttu suomen kielellä perustuen Grimmin veljesten satuun
Seppo Hanski

| Seppo Hanski |
| --- | --- |
 Seppo Hanski vuonna 1965.
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. elokuuta 1942 Kemi
Kuollut: 1. helmikuuta 1995 (52 vuotta) Turku
Kansalaisuus:   Suomi
Lapset:  Anna, Pinja, Petra ja Janus
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Tyylilajit:  iskelmä
Soittimet:  saksofoni 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Seppo Severi Hanski (8. elokuuta 1942 Kemi – 1. helmikuuta 1995 Turku) oli suomalainen muusikko.
Varhaisvuodet

Seppo Hanski syntyi Kemissä ja vietti siellä neljä ensimmäistä elinvuottaan. Sitten perhe muutti Rovaniemelle. Seppo Hanski soitti vetopasuunaa 15-vuotiaana paikallisessa soittokunnassa. 1950-luvun lopulla hän hankki saksofonin ja pääsi esiintymään rovaniemeläiseen tanssiorkesteriin, jonka ohjelmistossa oli iskelmän lisäksi myös Hanskin mielimusiikkia, jazzia.
Seppo Hanski osallistui siihen aikaan usein paikallisiin iskelmälaulukilpailuihin. 1960-luvun alussa hän sijoittui toiseksi Rovaniemellä järjestetyssä kilpailussa esittämällään kappaleella "Night and Day". Kerrotaan, että hän olisi voittanut, ellei olisi ollut liiaksi jazz-laulajan maineessa.
Levytysuran alku ja sairastuminen

Vuoden 1965 alussa Hanski teki yhdessä Musiikki-Fazerilla työskennelleen Pekka Härkösen kanssa demonauhan, jonka hän toimitti Toivo Kärjelle. Kärki vakuuttui oitis tämän sentimentaalisen jazz-vaikutteisen saksofonisti-laulajan kyvyistä ja jo kohta valmistuikin Seppo Hanskin ensimmäinen single-levy, Toivo Kärjen tango "Anneli Anneli Anneli". Tangon suosio Suomessa oli silloin suurimmillaan ja siltä pohjalta Kärjen vanhan tangon "uudelleenlämmitys" Seppo Hanskin esittämänä oli ymmärrettävä ratkaisu ensilevynä. Levy oli syksyn myyntilistan 15. sijalla. Kuitenkin vasta toinen levy, israelilainen kansansävelmä "Dona Dona" Tuula Valkaman suomennoksena ja Heikki Laurilan twist-fox -sovituksena toi Seppo Hanskin suuren yleisön tietoisuuteen. Levy olikin sitten koko loppuvuoden ajan Suomen myydyin single-äänite.
Seuraavan vuoden aikana Seppo Hanski vielä levytti muutaman Toivo Kärjen tangon sekä mm. käännösiskelmät "Painan vain pääni" ja "Kun sydän rakastaa". Suurin menestys tuli kuitenkin vuonna 1967, silloin ilmestyi Tuula Valkaman suomennoksena italialaisiskelmä "Nessuno mi puo guidicare" suomeksi nimellä "Erehdyin kerran".
Kesken parhainta menestyskauttaan Seppo Hanski kuitenkin joutui vuosikausiksi vetäytymään pois estradeilta. Epäonnistunut nielurisaleikkaus ja sitä seurannut vääränlaisen laulutavan aiheuttama äänihuulten ylenmääräinen rasitus aiheuttivat sen, että äänihuuliin kasvoi kyhmyjä, ja Hanski menetti lauluäänensä. 1970-luvun alkupuolella Seppo Hanskilta ilmestyi ainoastaan muutama yksittäinen levytys ensin PSO:n ja myöhemmin Satsanga Oy:n kokoomaäänitteillä.
Uusi tuleminen

Vuonna 1977 ilmestyi Jukka Kuoppamäen johtaman Satsanga-yhtiön kustantamana Hanskin LP-albumi Ihmisten joukossa. Levyllä oli uutta, Seppo Hanskille varta vasten tehtyä ohjelmistoa, mm. Reino Lauanteen sävellykset ja sanoitukset "Ihmisten joukossa", jota pidetään eräänä Seppo Hanskin vahvimmista tulkinnoista, sekä "Muistojen kukka". Lisäksi levyllä oli tangoja ("Suutelen kättänne, madame" ja "Isabella") sekä kansanmusiikkia ("Annan ja Pentin laulu"). Myös 1960-luvulla suosioon nousseet kappaleet "Painan pääni" ja "Erehdyin" kerran olivat albumilla Unto Haapa-ahon uudelleen sovitettuina versioina. Muutoin levyn sovituspuolesta vastasi Pentti Lasanen. Vuonna 1978 Satsanga julkaisi myös kokoelma-albumin Parhaat, joka sisälsi pääasiassa Seppo Hanskin tunnetuinta ohjelmistoa vuosien varrelta. Satsangan levyillä Seppo Hanski teki myös uuden aluevaltauksen tanssimusiikin alalla, hän nimittäin levytti kolme Jukka Kuoppamäen säveltämää ja sanoittamaa perussuomalaista humppaa, "Kainuun tyttö", "Tanssi ja laula" ja "Kulkurin humppa".
Vuonna 1980 Seppo Hanski levytti JP-Musiikille. Kokoelmalevysarjaan Seppo Hanskin levyttämät kappaleet olivat "Koskaan et muuttua saa" ja jo kolmannen kerran hänen kestohittinsä "Erehdyin kerran", tällä kertaa 1980-luvun tyyliin sovitettuna. Niin ikään 1980-luvun alussa häneltä ilmestyi myös AAC-opiston kustantama lasten liikennekasetti. Kasetti sai hyvän vastaanoton, sitä myytiin yli 50 000 kappaletta. Kasetin saama menestys innosti häntä julkaisemaan vielä albumin Lapsuuteni joululaulut. Joululaululevyä myytiin levyinä ja kasetteina yli 100 000 kappaletta.
Musiikkiuran jälkeen

Seppo Hanski jätti musiikin päätyönään vuonna 1983 ja ryhtyi turkulaisen ohjelmatoimiston myyntipäälliköksi. Siitä lähtien hän kierteli saksofoneineen tanssipaikoilla enää viikonloppuisin. Hanskilla todettiin vuonna 1994 maksasyöpä ja hän kuoli sairauteensa 52-vuotiaana helmikuussa 1995.
Seppo Hanskin neljästä lapsesta kolme – Anna, Pinja ja Janus – ovat levyttäneitä muusikoita.
Diskografia > Albumit

Ihmisten joukossa (1977,  Satsanga)
Dona, dona (1996,  Fazer Records)
Erehdyin kerran – Kootut levytykset 1976–1980 (2014,  Rocket Records)
Aiheesta muualla

Seppo Hanski Pomuksen tietokannassa
Seppo Hanski Rocket Recordsin sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Seppo Hanskin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Konduktanssi

Konduktanssi (tunnus G) kuvaa johtimen kykyä johtaa sähkövirtaa. Tasavirtapiirissä konduktanssi vastaa resistanssin käänteisarvoa. Konduktanssin SI-järjestelmän mukainen yksikkö on siemens (tunnus S), joka vastaa ohmin käänteisarvoa (1 S = 1/Ω). Vaihtovirtapiirissä konduktanssi on admittanssin reaaliosa.
Ohmin laki voidaan ilmaista konduktanssin avulla muodossa
missä I on elementin läpi kulkeva virta, G on elementin konduktanssi ja V on jännite sen yli.
Konduktanssille käytetään joskus nimityksiä (sähkön)johtavuus tai johtokyky. Nämä voivat kuitenkin olla harhaanjohtavia nimityksiä, sillä niillä voidaan tarkoittaa myös konduktiivisuutta eli resistiivisyyden käänteisarvoa, joka on piirielementin sijaan materiaalin ominaisuus. Konduktiivisuuden yksikkö on siemens per metri (S/m).
Konduktanssi-käsitteen kehittäjä Lordi Kelvin ehdotti vuonna 1883 konduktanssin yksiköksi käänteistä ohmia, jolle hän antoi nimen ”mho”, eli ohm kirjoitettuna takaperin. Yksikön tunnuksena Lordi Kelvin käytti ℧-merkkiä, eli ylösalaisin kirjoitettua Ω-kirjainta. Vuonna 1971 SI-järjestelmään otettu siemens vastaa mho:ta (1 S = 1 ℧), joten kyseessä on nykyään vain vaihtoehtoinen merkintätapa. Mho ei kuitenkaan ole SI-järjestelmän yksikkö.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Tšekki
Komipermjakkien kirjallisuus

Venäjällä lähinnä Permin Komissa asuvien komipermjakkien kirjallisuus syntyi 1920–1930-luvuilla. Varsinkin alkuvaiheessa sen perustana oli kansanrunous, venäläisen kirjallisuuden mallit sekä komisyrjääneiltä saadut vaikutteet.