stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
MZ (Zschopau)

| MZ Motorrad- und Zweiradwerk GmbH |
| --- | --- |
Perustettu:  1906
Kotipaikka:   Zschopau, Saksa
Tuotteet:  Moottoripyörät
Kotisivu:  muz.de
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
MZ ETZ 250 (1981)
MZ RT 125 (2000)
MZ Skorpion (2001)
MZ on saksalainen moottoripyörämerkki, jota valmistaa MZ Motorrad- und Zweiradwerk GmbH Zschopaussa. Merkin juuret ovat DKW:ssä, jonka pohjalta Industrieverband Fahrzeugbau (IFA) jatkoi moottoripyörävalmistusta Saksan demokraattisessa tasavallassa. Tehtaan nimeksi tuli 1956 VEB Motorradwerk Zschopau.
MZ-moottoripyörät edustivat 1960-luvulla kaksitahtitekniikan huippua kilpaurheilussa, mutta suunnittelija Walter Kaadenin salaisuudet joutuivat kilpailijoiden käsiin, kun tehtaan kilpa-ajaja Ernst Degner loikkasi länteen 1961 ja siirtyi Suzukin palvelukseen .
Saksan jälleenyhdistyttyä yhtiö meni konkurssiin 1991, minkä jälkeen ETZ-mallisto ja MZ-tuotemerkki myytiin turkkilaiselle Kanunille. Vanhan yhtiön jatkajaksi perustettiin Motorrad- und Zweiradwerk, joka 1992–1998 valmisti moottoripyöriä nimellä MuZ. Nykyään MZ-brändi on jälleen tehtaan hallinnassa ja tuotannossa on 125-kuutioinen RT ja 660–1 000 cm³ S-mallisto (Skorpion).
9. kesäkuuta 2008 Motor Cycle News -lehti ilmoitti MZ:n aikovan lopettaa tuotannon vuoden lopussa. Yhtiön tukijat lopettivat toimintansa vuosia jatkuneen taloudellisen tappion jälkeen. 12. joulukuuta 2008 MZ:n tehtaan ovet Zschopaussa sulkeutuivat viimeistä kertaa.
Moottoripyörämalleja

SM 125
SX 125
RT 125
TS 150
ETZ 250
Baghira
Skorpion
1000S
Nelitahtisissa 125-kuutioisissa SM-, SX- ja RT-malleissa käytetään samaa nestejäähdytteistä, neliventtiilistä DOHC-moottoria. Tehoa siinä on 11 kW (15 hv), joka on suurin sallittu määrä kevytmoottoripyörille Suomessa.
Aiheesta muualla

Tehtaan viralliset sivut
Suomalainen merkkikerho (Arkistoitu – Internet Archive)
Marko Tervaportti

Marko Sakari Tervaportti (s. 12. heinäkuuta 1969 Helsinki) on Helsingin katolisen hiippakunnan viestintäjohtaja ja Katolisen hiippakuntalehti Fideksen päätoimittaja.
Hän kirjoitti ylioppilaaksi Lauttasaaren yhteiskoulusta 1988 ja opiskeli sen jälkeen matematiikkaa, germanistiikkaa ja filosofiaa Helsingin yliopistossa sekä Paavillisessa Angelicum-yliopistossa Roomassa. Hän on työskennellyt muun muassa Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan koulutuspoliittisena sihteerinä sekä suunnittelijana opetusministeriön rahoittamassa Opetusaineistot verkossa -projektissa Helsingin yliopiston opiskelijakirjastossa. Hänen luottamustoimiinsa ovat kuuluneet muun muassa Helsingin yliopiston konsistorin jäsenyys, Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan hallituksen jäsenyys (kansainväliset asiat), Kokoomuksen opiskelijaliitto Tuhatkunnan liittohallituksen jäsenyys ja eurooppalaisen Erasmus Student Network -lehden päätoimittajan virka.
Tervaportti on toiminut vuoden 2001 elokuusta alkaen Helsingin katolisen hiippakunnan Fides-lehden päätoimittaja sekä Katolisen tiedotuskeskuksen tiedottajana. Vuodesta 2004 alkaen Tervaportti on toiminut myös Katolisen tiedotuskeskuksen johtajana. Helsingin hiippakunnan organisaation uudistuessa keväällä 2018 Tervaportista tuli hiippakunnan viestintäjohtaja, samalla hän jatkaa hiippakuntalehden päätoimittajana.
Fides-lehden toukokuun 2006 artikkelissa ”Usko koetuksella?” Tervaportti tuomitsee Da Vinci -koodi -kirjan siteeraten uskonopin kongregaation sihteerin, arkkipiispa Angelo Amaton lausuntoa, joka vaati elokuvaa boikottiin ja sanoo että kristittyjen pitäisi olla aktiivisempia ”vihaa ja loukkauksia” vastaan. Tervaportti pitää myös suomeksi käännetyn Juudaksen evankeliumin markkinointia sensaatiohakuisena ja arvostelee saksalaisella musiikkikanavalla esitettyä Popetown-sarjaa.
Tervaportti valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta keväällä 2008. Hän on naimisissa urkuri-cembalisti Pilvi Listo-Tervaportin kanssa. Perhe asuu Helsingin Kalliossa.
Maaret

| Maaret |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  20. heinäkuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Marketta, Maarit, Margit, Reeta, Reetta
Vastineita eri kielissä:  Margareth, Margarete, Margherita, Margret, Marguerite
Nimen alkuperä:  Margareta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maaret on suomalainen naisen etunimi, Margareta-nimen muunnelma. Maaretin nimipäivää juhlitaan suomenkielisessä kalenterissa 20. heinäkuuta. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi oli Suomessa annettu noin 4 540 henkilölle.
Tunnettuja Maareteja

Maaret Castrén (s. 1959), suomalainen kunnallispoliitikko
Maaret Kallio (s. 1977), psykoterapeutti ja tietokirjailija
Maaret Pajunoja (s. 1990), maastohiihtäjä
Maaret Pyhäjärvi, ohjelmistotestaaja, ohjelmistoalan kouluttaja, tapahtumajärjestäjä ja puhuja
Tuija Maaret Pykäläinen (s. 1955), Vihreiden ent. kansanedustaja
Kuvitteellisia Maareteja

Maaret, Valentin Vaalan elokuvassa Maaret – tunturien tyttö
Mark Wakefield

Mark Wakefield on Taprootin manageri. Hän toimi Linkin Parkin laulajana vuosina 1996–1998. Hän tapasi Mike Shinodan, ja liittyi hänen yhtyeeseensä, jonka nimi oli silloin SuperXero. He muuttivat yhtyeen nimen Xeroksi ja äänittivät demon. Wakefield erosi yhtyeestä, mutta hän on silti kirjoittanut joitain Linkin Parkin debyyttilevyn Hybrid Theory kappaleita, kuten kappaleet "Crawling", "Runaway", "A Place for My Head" ja "Forgotten". Wakefieldin korvasi yhtyeessä Chester Bennington.
Wakefield on tehnyt System of a Downin albumin Toxicity kansikuvan.
Nukkeruusu

| Nukkeruusu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Rosoideae
Suku::  Ruusut Rosa
Laji::  nitida
Kaksiosainen nimi
 Rosa nitida  Willd. 
Katso myös
   Nukkeruusu Wikispeciesissä   Nukkeruusu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nukkeruusu (Rosa nitida) on Pohjois-Amerikassa luonnonvaraisena kasvava ruusulaji, jota on 1800-luvun alkupuolelta lähtien käytetty myös koristepensaana. Nukkeruusu on saanut tieteellisen nimensä kiiltävistä lehdistään. Nitidus tarkoittaa latinaksi loistavaa. Englannin kielessä nukkeruususta käytetään myös nimeä shining rose.
Ulkonäkö ja koko

Nukkeruusu kasvaa noin 60–90 cm korkeaksi pensaaksi. Se kasvattaa useita ohuita, punertavia versoja. Versoissa ja oksissa on runsaasti piikkejä. Lehdet ovat tummanvihreät, kiiltävät, sahalaitaiset, suippokärkiset. Nukkeruusu kukkii kesä–syyskuussa, Suomessa kesä–elokuussa. Kukissa on viisi vaaleanpunaista terälehteä. Heteet ovat kellanruskeat, emi vihertävä. Kukkien halkaisija on noin 5 cm. Kukat ovat pääasiassa yksittäin tai pieninä ryppäinä. Kukan tuoksu on mieto, miellyttävä, perustuoksuna ruusuntuoksu. Kiulukat ovat punaisia ja pyöreitä. Syksyllä lehdet värittyvät punertavan ruskeiksi.
Levinneisyys

Nukkeruusu kasvaa luonnonvaraisena Pohjois-Amerikan koillisosassa, Yhdysvaltain Connecticutista pohjoiseen Newfoundlandiin ja Quebeciin. Sen kasvuympäristönä ovat suot ja lampien reunat. Nukkeruusu on Yhdysvalloissa suojeltu. Connecticutissa sen uskotaan kadonneen. New Yorkin osavaltiossa se on uhanalainen.
Käyttö ruusujen jalostuksessa

Nukkeruusun ja hansaruusun risteytyksenä on kehitetty ruusulajike keijunruusu (Rosa ’Dart’s Defender’).
Käyttö koristepensaana

Nukkeruusua käytetään koristepensaana yksittäin, ryhmissä, matalana aidanteena tai rinneistutuksissa. Se viihtyy aurinkoisessa tai puolivarjoisessa paikassa, tuoreessa tai kosteassa maaperässä. Lajike menestyy Suomessa kasvuvyöhykkeillä I–V.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Nukkeruusun (Rosa nitida) levinneisyys Suomessa
Luxorin obeliski

Luxorin obeliski, taustalla Champs-Élysées-puistokatu.
Obeliskin huippu ja kullattu kärki.
Obeliskin jalustassa olevat kuvat havainnollistavat sen pystyttämisessä käytettyjä menetelmiä.
Luxorin obeliski on Egyptin Luxorista tuotu obeliski Pariisin Place de la Concorde -aukiolla. Punagraniittinen obeliski on 22,83 metriä korkea ja painaa 227 tonnia. Se on alkuperäiseltä iältään Pariisin vanhin muistomerkki ja sijaitsee niin sanotulla Axe historique -kaupunkiakselilla.
Historia

Kyseessä on alkujaan toinen kahdesta Ramses II:n aikana 1200-luvulla eaa. pystytetystä obeliskista, jotka sijaitsivat Luxorin temppelin edustalla. Ne olivat suurimmat Ramses II:n aikana pystytetyt obeliskit. Obeliskin kyljessä olevat hieroglyfit kuvaavat Ramses II:n ja Ramses III:n valtakausia.
Ranskan kuningas Kaarle X halusi Pariisiin egyptiläisen obeliskin ja pyysi kuuluisaa egyptologia Jean-François Champollionia tiedustelemaan mahdollisuuksia sellaisen hankkimiseen. Vuonna 1830 Egyptin hallitsija Muhammad Ali tarjosi Ranskalle Luxorin obeliskeja. Kuljetuksen kalleuden vuoksi Ranska päätti ottaa niistä vain toisen, jonka sijoituspaikaksi valittiin Pariisin Place de la Concorde. Obeliskin kuljetus Luxorista Pariisiin annettiin insinööri Apollinaire Lebas’n tehtäväksi. Obeliskin kuljettamiseksi suunniteltiin erityinen Luxor-niminen alus, joka kuitenkin juuttui paluumatkalla syksyllä 1831 Niilin suistoon yli vuoden ajaksi. Vuonna 1833 Luxor hinattiin Aleksandriasta Välimerta ja Seineä pitkin Pariisiin Sphinx-nimisellä höyrylaivalla, mikä kesti lähes vuoden. Obeliski paljastettiin lopulta nykyisellä paikallaan aukion keskellä 25. lokakuuta 1836. Paljastustilaisuuteen osallistui noin 200 000 ihmistä.
Obeliskin jalustaan on kaiverrettu kuvallinen selostus sen pystyttämisessä käytetyistä menetelmistä. Place de la Concordelle rakennettiin 1830-luvulla myös arkkitehti Jacques Ignace Hittorffin suunnittelemat kaksi suurta suihkulähdettä ja kahdeksan Ranskan kaupunkeja edustavaa kivimuistomerkkiä, jotka ympäröivät symmetrisesti obeliskia. Vastalahjana Luxorin obeliskista Ranskan kuningas Ludvig Filip I lahjoitti myöhemmin Egyptille suuren kellon, joka sijaitsee nykyäänkin Kairossa Muhammed Alin moskeijan kellotornissa. Ranskalla oli edelleen virallisesti oikeus myös Luxoriin jääneeseen toiseen obeliskiin, kunnes Ranskan presidentti François Mitterrand symbolisesti ilmoitti Ranskan luopuvan siitä.
Luxorin obeliskin alkuperäinen kärki on luultavasti varastettu 500-luvulla eaa. Egyptologi Christiane Desroches Noblecourtin aloitteesta Ranskan viranomaiset sijoittivat vuonna 1998 obeliskin huipulle uuden kullatun kärjen.
Obeliskin kunnon arvellaan kärsineen ilmansaasteiden vuoksi Pariisin sijoittamisen jälkeen enemmän kahdessa vuosisadassa kuin sitä edeltäneiden yli kolmen tuhannen vuoden aikana Egyptissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luxorin obeliski Wikimedia Commonsissa
L'obélisque de la Concorde (ranskaksi) Egyptos.net
Nukketeatteri Sampo

Nukketeatteri Sampo on vuonna 1977 perustettu helsinkiläinen nukketeatteri. Nukketeatteri Sampo on Helsingin ainoa valtion teatteri- ja orkesterilakiin kuuluva ammattinukketeatteri. Teatteria johtaa Iivo Baric.
Nukketeatteri Sampon tunnusmerkiksi on muodostunut elävän musiikin käyttö: esityksissä soittavat ammattimuusikot. Nukketeatteri Sampon perustivat Maija Baric, Bojan Baric ja Anneli Forss (sittemmin Petris-Forsell). Maija Baric, joka kouluttautui nukketeatteriin Prahan Musiikki- ja Teatteriakatemiassa, myös johti teatteria aina vuoteen 2014 asti. Esityksiä teatterissa on vuosittain 200–300. Näytöksiä oli vuoteen 2012 mennessä kertynyt lähes 10 000 ja katsojia yli miljoona. Nukketeatteri Sampo on tehnyt useita tuotantoja yhteistyössä Yleisradion kanssa. Teatteri (sen avainhenkilöt) on palkittu useasti taiteellisesta työstään ja lastenkulttuurin edistämisestä.
Nukketeatteri Sampo järjestää myös nukketeatteriin liittyvää koulutusta lapsille ja aikuisille ja muuta taidekasvatustoimintaa. Teatteri esiintyy kotinäyttämönsä lisäksi säännöllisesti myös pääkaupunkiseudun kulttuuritaloissa ja muualla lähialueella. Esityksiä voi tilata päiväkoteihin, kouluihin ja monenlaisiin tilaisuuksiin.
Teatterissa työskentelee päätoimisesti kuusi henkilöä ja lisäksi lukuisia freelancereita.
Historia ja toimitilat

Toimintansa alkuvuosina tuolloin Maija Baricin johtama Nukketeatteri Sampo toimi esimerkiksi nykyisen KOM-teatterin tiloissa Kapteeninkadulla. Näytöksiä sillä oli vuoteen 2012 mennessä kertynyt lähes 10 000 ja katsojia yli miljoona. Esitykset ovat tyypillisesti ikärajattomia – joskin pienille lapsille suositellaan kestoltaan lyhyempiä teoksia – ja niissä on elävä musiikki.
Nukketeatteri Sampo toimi vuosina 1992–2015 Puotilan ostoskeskuksessa. Vuoden 2016 alussa teatteri palasi juurilleen Helsingin keskustaan ja toimii nykyään Erottajalla (Erottajankatu 7, sisäpiha). Tilassa, joka tunnetaan myös Diana-näyttämönä, ovat aiemmin toimineet muun muassa Unga Teatern ja Klockriketeatern. Uuteen teatteritilaan tehtiin mittava remontti ja se toimii monipuolisena lastenteatteri- ja nukketeatterikeskuksena. Teatterin aulagalleriassa toimii Sampon Satumainen kahvila. Nukketeatteri Sampolla on myös Ritarikadulla Kruununhaassa toimistotila ja puoti, josta voi ostaa lippuja teatterin esityksiin ja teatterin julkaisemia tuotteita.
Nukkeja ja näytelmiä

Nukketeatterissa esitetään muun muassa pääsiäis- ja joulunäytelmiä. Joulunalusajan ohjelmiston kuuluvat Yllätyslahja ystävälle (esitetty jo vuodesta 1992 saakka), Joulu tulla jollottaa ja Ihana joulu -nukketeatteriesitykset. Myös esitys Joen laulu oli hyvin suosittu. Joka vuosi tulee yleensä kaksi uutta esitystä ensi-iltaan. Kevään 2016 ensi-ilta oli Prinsessa Ruusunen. Keväällä 2017 ensi-illassa oli Leonardon lentävät apinat. Nukketeatteri Sampossa esitetään myös aikuisten nukketeatteria ja nähdään kotimaisia ja ulkomaisia vierailuesityksiä. Keväällä 2016 alkoivat Sampo Soikoon! -musiikkiklubit, joita järjestetään silloin tällöin perjantai-iltaisin ja Sampon Sunnuntait -lastenklubit sunnuntai-iltapäivisin muutamia kertoja kauden aikana.
Teatterissa on esillä esityksistä tuttuja nukkeja, joista varmasti kuuluisimmat ovat Tohelo ja Torvelo ja Duppaduulix. Ne esiintyvät myös ohjelmissa, levyillä ja kirjoissa. Aulagalleriasta löytyy teatterin eri esityksissä esiintyneistä nukeista koottu monipuolinen nukkenäyttely.
Esityksiä on vuosittain 200–300, joista yli puolet Erottajankadulla. Yleisöä on vuosittain noin 25 000. Nukketeatteri on tehnyt useita tuotantoja yhteistyössä Yleisradion kanssa.
Tunnustukset

Teatteri (sen avainhenkilöt) on palkittu useasti taiteellisesta työstään ja lastenkulttuurin edistämisestä. Maija Baric ja kuvittaja Kristiina Louhi palkittiin valtion tiedonjulkistamispalkinnolla (1997) Nukketeatteria!-teoksesta. Teos on käännetty ainakin kymmenelle eri kielelle. Pieni pääsiäislevy on Varhaisiän musiikinopettajien suosittelemaa aineistoa pikkulasten musiikkikasvatukseen. Cd-levyä, sen kappaleita kuten muitakin nukketeatterin musiikkijulkaisuja käytetään laajalti musiikkileikkikouluissa.  Maija Baric sai keväällä 2016 ensimmäistä kertaa jaetun Suomen Assitej-palkinnon mittavasta elämäntyöstä lastenteatterin ja -kulttuurin parissa.
Julkaisuja

Nukketeatteri Sampo ja sen tekijäkaarti on julkaissut esimerkiksi useita kirjoja ja CD-levyjä. Julkaisuihin kuuluu esimerkiksi kahdeksan kirjaa, cd-muodossa laululevyjä, musiikkisatuja ja onnittelulevyjä, joulukalenteriaiheinen DVD-levy (yhdessä YLE:n kanssa) ja Maija Baricin yhdessä Camilla Mickwitzin kanssa suunnittelema pöytäteatteripaketti ja siihen liittyvä, nukketeatterinäytelmiä sisältävä Esitys alkaa! -kirja. Lisäksi nukketeatteri myy muun muassa nukketeatteriohjelmistoa ja -hahmoja esitteleviä postikortteja. Tuotteita voi tilata myös verkkokaupan kautta.
Julkaistuja kirjoja ovat:
Maija Baric ja Matti Westerlund: Tohelon ja Torvelon joulukuu, Lasten Keskus (2001)
Maija Baric ja Matti Westerlund: Tohelon ja Torvelon pääsiäinen, Lasten Keskus (2001)
Maija Baric ja Matti Westerlund: Tohelon ja Torvelon nukketeatterissa ja Duppaduulixin, Lasten Keskus (2007)
Maija Baric ja Matti Westerlund: Ihana joulu, Lasten Keskus (1998)
Lauluja! (nuottikirja, 2005))
Nukketeatteria! MLL (1996)
Puppet theatre! Nukketeatteri Sampo (2004)
Haltioitumisen hetkiä - Moments of inspiration (valokuvateos, 2002)
Julkaistuja musiikkilevyjä (cd) ovat:
Hyvän tuulen lauluja (2014)
Lauluhyrrä (2013)
Missä ilo asustaa? (2002)
Oi lumoa Oi valoa! (2001)
Pieni pääsiäislevy (2001)
Tohelon ja Torvelon toivotut (1998)
Unta ja unelmia (2004)
Satumaisia säveliä (kokoelmalevy musiikkia 20 vuoden ajalta, 2017)
Julkaistuja musiikkisatuja (cd) ovat:
Ihana joulu (1998)
Joen laulu (2010)
Lurpukka ja sininen takki (2009)
Törön ja Viuhun seikkailut (2008)
Aiheesta muualla

Nukketeatteri Sampon kotisivut (nukketeatterisampo.fi)
Nukketeatteri Sampo (suomenteatterit.fi)
Teatterin vanhat toimitilat Puotilan ostoskeskuksessa.
Magnus Londen

Magnus Londen [lon'deːn] (s. 1968) on suomenruotsalainen toimittaja ja tietokirjailija. Koulutukseltaan hän on valtiotieteiden kandidaatti.
Londenille myönnettiin vuonna 2012 Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto ”monipuolisesta tuotannosta sekä eri kanavien innovatiivisesta käytöstä journalistisessa työssä”.
Keväällä 2012 Londen toteutti reaaliaikaisen Suomen sisällissodan ”uusraportoinnin” sosiaalisen median Twitter-palvelussa. Hän kirjoitti Hufvudstadsbladetin ja Arbetarnas Notisbladin vuonna 1918 julkaistujen sanomalehtiartikkeleiden pohjalta kuvitteellista reportaasia Helsingin sotatapahtumista sekä valkoisena että punaisena toimittajana. Valkoisten puolella olleen toimittajahahmon materiaali perustui Hufvudstadsbladetiin ja punaisia kannattavan toimittajan Arbetarnas Notisbladiin. Mediatapahtuma koostui lähes tuhannesta suomeksi ja ruotsiksi julkaistusta twiitistä ja Tiedonjulkistamisen neuvottelukunta kiittikin Londenia sisällissodan tapahtumien tuomisesta "elävänä uuden sukupolven tietoisuuteen".
Vuonna 2007 Londen toimitti yhdessä Joakim Enegrenin ja Ant Simonsin kanssa vanhoja suomalaisia matkailujulisteita esittelevän kuvateoksen. Teos sai alkunsa hänen omasta julistekeräilyharrastuksestaan, ja on saanut jatkoa hänen vetämästään julisteiden ja postikorttien verkkokaupasta Come to Finland Publishing. Kirja on julkaistu suomeksi, ruotsiksi, englanniksi, saksaksi ja ranskaksi.
Vuodesta 2005 Londen on vetänyt Eftersnack-keskusteluohjelmaa Yle Radio Vega -radiokanavalla ja Yle Fem -televisiokanavalla (suom. Jälkivääntö). Londen on lisäksi ollut Hufvudstadsbladetin kolumnisti ja saksalaisen, Pohjoismaiden ulkoilmaelämään erikoistuneen Norr-aikakauslehden osakas ja avustaja.
Teoksia

Londen, Magnus (1998). Maan ääriin: kertomuksia Siperian matkoilta. Helsinki: Like.
Londen, Magnus, Sundell, Maria & Lehdonmäki, Ilkka (red.) (1999). Människans rättigheter: ett undervisningspaket om de mänskliga rättigheterna. Helsingfors: Amnesty International, Finlädska sektionen
Londen, Magnus & Backström, Nico (2000). Etelään!: seuramatkailun syvin olemus. Helsinki: Tammi.
Londen, Magnus, Mård, Anders & Parland, Milena (2003).  S:t Petersburg: metropolen runt hörnet. Rimbo: Fischer & Co.
Mård, Anders & Londen, Magnus (2005). Tillbaka till Viborg. Helsingfors: Söderströms.
Londen, Magnus, Enegren, Joakim & Simons, Ant (toim.) (2007). Come to Finland: julisteita & matkoja 1851-1965. Helsinki: Edita.
Londen, Magnus. (2010). Över daggstänkta berg: finlandssvensk scouting 1910-2010. Helsingfors: Söderström.
Marko Terviö

Marko Terviö on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee mikrotaloustieteen professorina Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulussa. Aiemmin Terviö on toiminut muun muassa apulaisprofessorina Kalifornian yliopiston (Berkeley) Haas Business Schoolissa.
Terviö on koulutukseltaan taloustieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Massachusetts Institute of Technologysta vuonna 2003 otsikolla "Studies of talent markets". Terviön väitöskirjaohjaajina toimivat Bengt Holmström ja David Autor.
Terviö sai vuonna 2012 Suomalaisen Tiedeakatemian Jutikkala-palkinnon.
Aiheesta muualla

Terviön tutkimukset IDEASissa
Terviön kotisivu
Margit Lilius

Lilius enonsa Toivo Niskasen kanssa vuonna 1917.
Margit Lilius (1940-luvun lopulta alkaen Mustapa, 10. heinäkuuta 1899 Helsinki – 2. maaliskuuta 1991 Oitti) oli suomalainen balettitanssija, jota pidetään Suomen ensimmäisenä klassisena ballerinana.
Margit Lilius syntyi Suomen ensimmäiseen tanssijasukuun: hänen enonsa oli miesten tanssin uranuurtaja Toivo Niskanen ja tätinsä tanssipedagogi Hilma Liiman. Margit Lilius sai oppia molemmilta, pääsi enonsa avulla koskettamaan Anna Pavlovaa ja esitti klassista varvastanssia ensimmäisenä suomalaisena Toivo Niskasen järjestämässä näytännössä vuonna 1917. Niskanen sai tytölle oppilaspaikan Pietarin Mariinski-teatterin balettikouluun, mutta tyttö ei halunnut jättää perhettään.
Lilius oli alusta asti mukana Suomalaisen oopperan vuonna 1922 perustetussa baletissa ja sai jo seuraavana vuonna tehtäväkseen Joutsenlammen roolin Odette-Odile. Vuonna 1926 Margit Lilius pääsi Milanon La Scalan tunnetuimman pedagogin Enrico Cecchettin oppilaaksi, mutta joutui palaamaan Suomeen hoitamaan emännyyttä miehensä Lauri Järvisen suvun maatilalla Hausjärven Oitissa. Sen ohella hän opetti tanssia ja esiintyi taas oopperan baletissa, mutta lopetti vuonna 1935 kun koko baletti oli lopetusuhan alla. Margit Lilius lähti Olga Preobrazhenskajan oppiin Pariisiin, mutta vietti sotavuodet Oitissa. Hän muutti sotien jälkeen Yhdysvaltoihin sinne aiemmin muuttaneen poikansa luo ja antoi hyväntekeväisyysesityksiä Suomen jälleenrakentamisen hyväksi.
Yhdysvalloissa Lilius solmi toisen avioliittonsa Antti Mustapään kanssa, mutta mies kuoli jo 1952. Margit Lilius käytti kuitenkin loppuelämänsä nimeä Margit Mustapa tai Lilius-Mustapa. Hän esiintyi viimeisen kerran Seattlessa vuonna 1952 pohjoismaisen festivaalin 25 000 hengen yleisölle. Hän asui yksin jäätyään Kalifornian Santa Barbarassa ja kiinnostui teosofiasta Happy Valley -kouluyhteisössä Ojaissa, jossa hän myös opetti. Yhä toimivan yhteisön perustajiin kuuluivat Annie Besant, Aldous Huxley ja Krishnamurti. Margit Mustapa vietti aikaa myös tyttärensä hoitamalla Oitin maatilalla, jossa hän kuoli 1991.
Luettelo Oulun Kärppien palkituista pelaajista

Luetteloon Oulun Kärppien palkituista pelaajista on koottu kaikki palkinnot, jotka Oulun Kärppien pelaajat ovat voittaneet jääkiekon SM-liigassa. Vanhin palkinto, jota vieläkin jaetaan on Raimo Kilpiö -palkinto, joka annettiin ensimmäisen kerran kaudella 1953–1954.
Ensimmäisinä Kärppien pelaajina SM-liigassa palkittiin kaudella 1977–1978 pistepörssin voittanut Henry Saleva ja Markku Kiimalainen, joka voitti SM-liigan maalipörssin ja oli SM-liigan paras tulokas.
Merkkien selitys

m=maalivahti, p=puolustaja, h=hyökkääjä
Manarin lento-onnettomuus 1979

| Manarin lento-onnettomuus 1979 |
| --- | --- |
 Onnettomuuskoneen kaltainen GAF Nomad.
Yhteenveto
Päivämäärä:  23. joulukuuta 1979
Onnettomuustyyppi:  maahansyöksy
Tapahtumapaikka:  Manarin lentoasema, Manari, Papua-Uusi-Guinea
Lähtöpaikka:  Jacksonsin kansainvälinen lentoasema, Port Moresby, Papua-Uusi-Guinea
Määränpää:  Manarin lentoasema, Manari, Papua-Uusi-Guinea
Kuolleita:  16
Loukkaantuneita:  0
Eloonjääneitä:  0
Lentokone
Konetyyppi:  GAF N22B Nomad
Lentoyhtiö:  Douglas Airways
Rekisteritunnus:  P2-DNL
Matkustajia:  14
Miehistöä:  2
Manarin lento-onnettomuus 1979 tapahtui 23. joulukuuta 1979, kun reittilennolla Papua-Uuden-Guinean Port Moresbystä Manariin ollut Douglas Airwaysin GAF N22B Nomad syöksyi maahan Manarin lentoasemalla. Lennolla oli 14 matkustajaa ja kaksi miehistön jäsentä, ja kaikki kuolivat onnettomuudessa. Se on pahin GAF Nomadille sattunut onnettomuus.
Kone ehti Manariin laskeutuessaan jo koskettaa maata, mutta lentäjä teki sen jälkeen ylösvedon. Kone kallistui vasemmalle ja alkoi syöksyä jyrkästi alaspäin, kunnes osui lopulta kiitotien viereiseen rinteeseen.