stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Demidov
Filantrooppien sukupolvi

Seuraava sukupolvi omistautui filantropialle. Akinfin pojista Prokofi Akinfijevitš Demidov (1710–1786) oli omalaatuinen persoona, harrastaja luonnontieteilijä, joka omisti 55 metallinjalostamoa ja Nikita Akinfijevitš Demidov (1724–1789) oli taiteiden ja tieteiden suosija, joka omisti kahdeksan metallinjalostamoa ja 12 000 maaorjaa.
Akinfin veljenpojasta Pavel Grigorijevitš Demidovista (1738–1821) tuli venäläisen koulutusjärjestelmän hyväntekijä.
Pavelin veljenpoika kreivi Nikolai Nikititš Demidov (1773–1828) oli diplomaatti Ranskassa ja Toscanassa, johti sukunsa kaivosteollisuutta menestyksekkäästi, rahoitti oman sotilasosastonsa keisari Aleksanteri I:n avuksi, rahoitti neljä siltaa Pietariin ja edisti runsaskätisesti tiede- ja taidekasvatusta pääasiassa Moskovassa. Hän keräsi merkittävän taidekokoelman Italiaan rakentamaansa Villa San Donatoon. Ansioistaan Toscanan silkkiteollisuuden rahoittajana hänelle myönnettiin San Donaton ruhtinaan arvonimi vuonna 1827. Demidov oli naimisissa paronitar Elizaveta Alexandrovna Stroganovan kanssa, joka oli Stroganov-suvun jäsen.
Nikolain vanhempi poika Pavel Nikolajevitš Demidov (1798–1840) perusti vuonna 1831 Venäjän tiedeakatemian vuosittain vuoteen 1865 asti jakaman Venäjän kirjallisuuspalkinnon. Hän asui koko lapsuutensa ja kävi koulunsa Pariisissa, menestyi upseerina keisari Aleksanteri I:n sodissa ja palkittiin saavutuksistaan hovijahtimestarin arvonimellä. Hän oli naimisissa Aurora Stjernvallin kanssa ja heillä oli Paul-niminen poika. Paulin eli kreivi Pavel Pavlovitš Demidovin, 2. San Donaton ruhtinaan (1839–1885) tytär hänen ensimmäisestä avioliitostaan ruhtinatar Elena (Hélène) Petrovna Trubetskajan (1853-1917) kanssa, prinsessa kreivitär Aurora Pavlovna Demidova (1873-1904), oli Jugoslavian prinssi Paulin äiti.
Nikolain nuorempi poika, Anatoli Nikolajevitš Demidov (1812–1870), oli tieteiden ja taiteiden suosija ja eli lähes koko elämänsä Ranskassa ja Italiassa. Hän peri San Donaton ruhtinaan arvonimen, jota ei koskaan tunnustettu Venäjällä ja nai vuonna 1840 keisari Napoleonin veljentyttären, Jérôme Bonaparten tyttären prinsessa Mathilden.
Suvun miespuolinen haara sammui, kun kreivi Pavel Pavlovitš Demidovin, 2. San Donaton ruhtinaan kaksi poikaa Elim Pavlovitš Demidov, 3. San Donaton ruhtinas (1868-maaliskuu 1943) ja Anatole Pavlovitš Demidov, 4. San Donaton ruhtinas (1874 – lokakuu 1943) kuolivat ilman miespuolista perillistä.
Suvun omistukset

Pavel Nikolajevitš Demidovilla oli vuodesta 1835 loistelias Demidovin uusbarokkipalatsi Pietarissa Bolšaja Morskaja -kadulla sekä Ivan Ivanovitš Demidovin (n. 1746–1820) ostama valtava uusklassistinen kaupunkipalatsi Gorohovskaja pereulokilla Moskovassa. Suvun jäsenillä oli laajoja taidekokoelmia sekä palatseja ja huviloita Ranskassa ja Italiassa. Pavel Nikolajevitš Demidov perusti yrityksensä työntekijöille eläkerahaston sekä useita sairaaloita, orpokoteja, sotilaiden leskien rahaston ja kouluja. Hän lahjoitti vaimolleen vuonna 1836 huomenlahjana satumaisen kalliita koruja, kuten Sancy-timantin ja valtavista helmistä tehdyn nelinkertaisen kaulanauhan.
Maaorjuuden lakkauttamisen jälkeen vuonna 1861 suvun varallisuus väheni merkittävästi. Sukupalatsi Pietarissa myytiin vuonna 1875 ja pääperijä kreivi Pavel Pavlovitš Demidov joutui myymään kaikki kiinteistönsä Ranskassa sekä suuren taidekokoelmansa Italiassa vuosina 1870–1880. Paulin äidin Aurora Demidovan pähkinänkokoisista helmistä tehdyt kaulanauhat olivat pankissa yrityksen miljoonan ruplan suuruisten (n. $17,2 miljoonaa, vuoden 2023 rahassa) velkojen panttina.
Demidovien liiketoiminta Nižni Tagilin kaupungissa pysyi vielä Paul Demidovin kuoleman jälkeen vuonna 1887 tehdyn perinnönjaon jälkeen suvun hallussa aina vuoteen 1917 asti.
Vuonna 2007 Demidovin suku myi Aurora Demidovan ja Paulin kaksoismuotokuvan Christie'sin huutokaupassa New Yorkissa. Karl Brjullovin Aurorasta vuonna 1837 maalaama muotokuva, joka oli alun perin kuulunut Paul Demidovin tyttärenpojalle prinssi Paulille, myytiin viimeksi Sothebyn huutokaupassa Lontoossa vuonna 2007.
Demidovit Suomessa

Viimeiselle ruhtinas Lopukhininille, kenraaliluutnantti Pavel Petrovitš Lopukhinille (1788–1873), jolla ei ollut laillista miespuolista jälkeläistä, annettiin vuonna 1873 oikeus luovuttaa perintötittelinsä kenraali Nikolai Petrovitš Demidoville (1836–1910), joka edusti Demidov-suvun toista haaraa. Hänestä tuli 1. ruhtinas Lopukhin-Demidov ja hänen jälkeläisiään ovat Suomeen vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen muuttaneet Demidovit.
Suomeen muuttanut eversti Aleksandr Nikolajevitš Demidoff, 2. ruhtinas Lopukhin-Demidov (1870–1937) osti vuonna 1917 Anttolassa sijaitsevan Anttolanhovin. Hänen poikansa oli Nikolai Alexandrovitš Demidov, 3. ruhtinas Lopukhin-Demidov (1904–1995), joka asui Yhdysvalloissa. Hänen veljensä oli Aleksander Aleksandrovich Demidoff (1905–1982) joka syntyi ja asui Suomessa. Hänen poikansa oli Yrjö Onni Johannes Demidov, 4. ruhtinas Lopukhin-Demidov (1936–2018). Hänen poikansa on Nikolai Alexander Paul Demidov, 5. ruhtinas Lopukhin-Demidov (1976–).
Alexandr Nikolajevitš Demidoffin nuorimman pojan Pjotr Alexandrovitš Demidovin (1916–1998) jälkeläiset käyttävät sukunimeä Tammipuu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Demidov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Tšekki 
Nikita Demidov (1656-1725)
Akinfi Demidov (1678-1745)
Nikita Akinfijevitš Demidov (1724–1789)
Prokofi Akinfijevitš Demidov (1710–1786)
Kreivi Nikolai Nikititš Demidov (1773–1828)
Demidovin palatsi, nyk. Italian suurlähetystö, Bolšaja Morskaja, 43 Pietari.
Tampere–Haapamäki-rata

Tampere–Haapamäki-rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus, joka kulkee Tampereelta Oriveden kautta Haapamäelle.
Henkilöliikenteen nykyiset asemat rataosuudella ovat Tampere, Orivesi, Orivesi keskusta, Juupajoki, Vilppula, Kolho ja Haapamäki. VR liikennöi osuudella taajamajunia.
Historia

Tampere–Haapamäki-rata valmistui vuonna 1882. Mänttäläinen tehtailija G. A. Serlachius sai muutettua jo sovitun ratalinjan Näsijärven länsipuolelta itäpuolelle. Rata kulki Vilppulan kautta läheltä Serlachiuksen tehtaita. Radasta muodostuikin tehtaille elämänlanka. Tehtaan liikennettä palveli ensin vuodesta 1897 kapearaiteinen Mäntän–Vilppulan rautatie ja vuodesta 1930 leveäraiteinen Mäntän rata.
Tampere–Haapamäki-rata oli valmistuessaan osa Helsingistä Pohjanmaalle johtavaa päärataa. Liikenne oli vilkasta vuoteen 1971 asti, jolloin valmistui Tampere–Parkano–Seinäjoki-oikorata. Vuonna 1977 valmistui oikorata Orivedeltä Jämsän kautta Jyväskylään, jolloin Tampereen ja Jyväskylän välinen liikenne siirtyi pääosin käyttämään uutta ratayhteyttä.
Nykytilanne

Rata on kaksiraiteinen ja sähköistetty Tampereelta Orivedelle. Osuus Orivedeltä Haapamäelle on yksiraiteinen ja sähköistämätön. Tampere on radan tärkein asema ja sieltä ovat yhteydet etelään Toijalan kautta Helsinkiin ja Turkuun, länteen Kokemäen kautta Poriin ja Raumalle sekä pohjoiseen Parkanon kautta Seinäjoelle. Haapamäeltä jatkuu rata niin ikään Seinäjoelle sekä myös Jyväskylään. Yhteys Parkanon kautta Poriin on lakkautettu, joskin kiskot ovat suurimmaksi osaksi edelleen paikoillaan. Orivedeltä haarautuu oikorata Jyväskylään ja Vilppulasta sivurata Mänttään.
Tampereelta Haapamäelle kulkee arkisin neljä henkilöjunaa vuorokaudessa, samoin Haapamäeltä Tampereelle. Junat jatkavat Haapamäeltä Keuruun tai Jyväskylään asemalle.
Rataosalla sattuneet onnettomuudet

Siitaman junaturma 1945
Kuvia

Tampere–Haapamäki-rata Vilppulan eteläpuolella.
Dm12-kiskobussi Vilppulassa.
Vilppulankosken rautatiesilta.
Kolhon rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tampere–Haapamäki-rata Wikimedia Commonsissa
Per Knut Aaland

| Per Knut Aaland |
| --- | --- |
 Per Knut Aaland Holmenkollenilla vuonna 1976.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. syyskuuta 1954 (ikä 70) Stryn
Kansalaisuus:   Norja
Uran tiedot
Laji:  maastohiihto
| Mitalit> Maa:   Norja.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Norja.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Norja.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Maa:   Norja> Miesten hiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Lake Placid 1980 | 4 × 10 km |  |
Per Knut Aaland (s. 5. syyskuuta 1954 Stryn) on norjalainen entinen hiihtäjä.
Aalandin ainoa arvokisamitali tuli 1980 Lake Placidin olympialaisista, missä hän hiihti kakkososuuden Norjan hopeaa saavuttaneessa viestijoukkueessa. Neljä vuotta aiemmin Innsbruckin olympialaisissa hän sijoittui kuudenneksi viidenkymmenen kilometrin kilpailussa. Ensiesiintymisensä hän oli tehnyt jo vuonna 1974, jolloin hän kilpaili nuorten maailmanmestaruuskilpailuissa.
Maailmancupin osakilpailuissa Aaland sijoittui parhaimmillaan kolme kertaa kakkossijalle.
Aaland sijoittui Salpausselän kisoissa parhaimmillaan 1979 15 kilometrillä viidenneksi ja kaksi vuotta myöhemmin 1981 50 kilometrillä kuudenneksi.
Aiheesta muualla

Per Knut Aaland Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja
Bence Horváth

| Bence Horváth> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. helmikuuta 2004 (ikä 20) Gheorgheni, Romania
Kansalaisuus:   Unkari
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  86 kg
Seura
Seura:  Jukurit
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  93
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2018–
Bence Horváth (s. 22. helmikuuta 2004 Gheorgheni, Romania) on unkarilainen jääkiekkoilija, joka edustaa SM-liigajoukkue Mikkelin Jukureita. Hän on pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Horváth pelaa pääasiassa seuran U20-joukkueessa, jonka kapteenina hän toimii.
Ura > Seuraura

Horváth syntyi Romaniassa, mutta kasvoi Unkarissa. Hän luisteli omien sanojensa mukaan ensimmäisen kerran kaksivuotiaana. Horváth pelasi kaudella 2018–2019 Fehérvár AV19:n organisaatiossa mm. monikansallista U18-ikäisten EBJL-juniorisarjaa, jonka mestaruuden hän voitti. Horváth muutti kaudeksi 2019–2020 vain 15-vuotiaana Suomeen ja siirtyi tryoutin kautta Kalevan Pallon C-nuoriin. Hän voitti tehoilla 13+39=52 C-nuorten SM-karsintojen syöttöpörssin ja sijoittui pistepörssissä toiseksi edellään vain KJT-Haukkojen Tuomas Uronen. Myös U16 SM-sarjassa Horváth oli KalPan paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 11+16=27. Hänet palkittiin kauden päätteeksi sarjan tehopelaajana Esa Keskinen -palkinnolla.
Kaudella 2020–2021 Horváth oli KalPan U18-joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 10+27=37. Kauden 2021–2022 hän pelasi suurimmaksi osaksi U18-joukkueessa, mutta Horváth pelasi osan kaudestaan myös U20-joukkueessa, jossa hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kesken kauden 2022–2023, marraskuussa 2022 Horváth jätti KalPan ja hän siirtyi Ruotsiin Växjö Lakersin J20-joukkueeseen.
Horváth palasi kaudeksi 2023–2024 Suomeen ja siirtyi Mikkelin Jukurien U20-joukkueeseen. Joukkuetta valmentaa hänelle KalPan C-nuorista tuttu Ville Jokinen. Horváth nimettiin Jukurien varakapteeniksi. Hän jakoi tehoilla 7+22=29 joukkueen sisäisen syöttöpörssin voiton Tuomas Hynnisen kanssa ja sisäisen pistepörssin kolmannen sijan Matti Butkovskiyn, Eetu Tiusasen ja Jiro Frilanderin kanssa. Kaudeksi 2024–2025 Horváth nimettiin Jukurien kapteeniksi. Hän teki SM-liigadebyyttinsä 25. lokakuuta 2024 entistä junioriseuraansa KalPaa vastaan. Horváth merkittiin Jukurien nelosketjun vasempaan laitaan Santeri Koskelan ja Viljam Sandvikin viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 4.45 minuuttia. Liigauransa avausmaalin Horváth teki neljännessä ottelussaan 21. joulukuuta 2024 Turun Palloseuraa vastaan. Antti Äikäs valitsi hänet ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi.
Ura > Maajoukkueura

Horváth edusti Unkaria Milanon olympiakisojen 2026 karsinnoissa. Yhteensä hän on pelannut yhdeksän A-maaottelua tehden kolme syöttöpistettä. Horváth teki A-maajoukkuedebyyttinsä 25. elokuuta 2024 Budapestissa pelatussa harjoitusottelussa Ukrainaa vastaan. Hän sai ottelussa myös syöttöpisteen Vilmos Gallón tekemään maaliin.
Horváth pelasi myös alle 20-vuotiaiden IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2023 ja 2024. Hän jakoi neljällä osullaan ensimmäisen turnauksen maalipörssin voiton Ranskan Emil Tavernierin ja Kazakstanin Roman Jermakin kanssa. Vuoden 2024 turnauksessa Horváth toimi Unkarin varakapteenina. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden IB-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2022, jolloin Horváth voitti kultaa ja oli nostmassa Unkaria IA-divisioonaan. Hän toimi joukkueen varakapteenina.
Liisa Räsänen

Liisa Räsänen (s. 1973) on suomalainen johtaja ja virkamies. Räsänen on Valtiokonttorin 14. pääjohtaja. Hän aloitti virassaan 23. helmikuuta 2024, ja viran toimikausi on viisi vuotta.
Räsänen on suorittanut vuonna 1998 valtiotieteen maisterin tutkinnon Helsingin yliopistossa, jossa hän opiskeli kansantaloustiedettä, tilastotiedettä, matematiikkaa ja ranskaa. Räsänen on suorittanut lisäksi vuonna 1999 tutkinnot Master of Arts in European Economic Studies College of Europessa Belgian Bruggessa ja vuonna 2022 Executive Master of Business Administration Aalto-yliopistossa.
Ennen nimitystään pääjohtajaksi Räsänen on toiminut Valtiokonttorin toimialajohtajana (v. 2022–2024), Patentti- ja rekisterihallituksen johtajana (v. 2015–2022) ja Viestintäviraston johtajana (v. 2013–2015). Tätä ennen hän on toiminut päällikkö- ja asiantuntijatehtävissä Viestintävirastossa (v. 2002–2012), Kilpailuvirastossa (v. 1999–2001) ja Euroopan komission talous- ja rahoitusasioiden pääosastolla (v. 1997–1998).
Räsänen toimii puheenjohtajana Kansantaloustieteen Alumnit Helsingin yliopistossa ry:ssä ja jäsenenä Valtiokonttorin neuvottelukunnassa ja Valtiontalouden tarkastusviraston neuvottelukunnassa.
Räsänen puhuu englantia, ranskaa, ruotsia ja saksaa.
Väinö Kolkkala

Väinö Kalle Kolkkala (29. kesäkuuta 1883 Loimaa, Suomen suuriruhtinaskunta – 28. toukokuuta 1952 Jyväskylä) oli suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkejä Kulo ja Väinö Kulo.
Kolkkalan vanhemmat olivat maanviljelijä Erland Kolkkala ja Emma Katariina Wiuko. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1903 ja tehtyään opintomatkan Berliiniin hän oli toimitussihteerinä Keski-Suomi-lehdessä 1913–1914, Kunnallisten Sanomain päätoimittajana Loimaalla 1916–1917 sekä päätoimittajana Keski-Savo-lehdessä 1917–1918 ja Itä-Savo-lehdessä 1918–1920. Kolkkala oli Maaseudun Sanomain paatoimittaja ja sittemmin toimitussihteeri vuosina 1920–1922, työskenteli lehtimiehenä Jyväskylässä 1927–1930 ja ryhtyi sitten vapaaksi toimittajaksi ja kirjailijaksi.
Kolkkala kirjoitti sanat Varsinaissuomalaisten lauluun nimimerkillä Väinö Kulo.
Kuvanveistäjä Aarre Aaltosen muovaama Väinö Kolkkalan muotokuva on pystytetty Kanta-Loimaan kirkon edustalle.
Teoksia

Lyyli, länsisuomalainen kyläkertomus 1914
Elämän murhe 1915
Rusthollari Warala, kyläkuvaus 1915
Katri Vuorenpää, kertomus  1916
Puhdasta jälkeä, palasia erään kylän historiasta 1916
Ihmisen osa, runokokoelma 1917
Kilven kanssa tai kilven päällä  1919
Naurun loppu, tutkintotuomari reserviluutnantti Ruislahden papereita sotavankileirielämästä 1919
Nuoren leskivaimon lankeemus 1919
Henrik Hyyryläisen elämä, edesmenneen toimittaja nimettömän kuvia ja kuvitelmia vanhasta linnasta ja pikkukaupungista  1922
Juupeliylioppilas, ylioppilaspakinoita vanhoilta hyviltä ajoilta 1923
Kuinka Kustaa ja Katri saivat toinen toisensa, historiallinen kertomus ilman murhia ja murha-aseita 1923
Sisäinen syyttäjä ja muita novelleja 1924
Tuomiojärven kavaljeeri, toimittaja J. Halavan muistiinpanoja 1924
Sannan ja Aaron elämänkamppailut, jutelma pienviljelijäväestön elämästä 1925
Kotitanhuvilta: vähäisiä piirrelmiä, novellikokoelma 1926
Maan suola, romaani 1926
On, on ja ei, ei, kronikka sanomalehtimieselämästä, kuulemiensa ja näkemiensä perusteella kokoonpannut sohvatoimittaja Pietari Kukkonen 1929
Huominen päivä parempi, asiakirja ihmiselämästä 1931
Kohtalon kourat, romaani 1934
Tuokio "Aamuttaren" toimituksessa, 1-näytöksinen ivailu  1936
Taipaleella tapaamiani, muistelmansirpaleita elämäni varrelta 1948
Aiheesta muualla

Kolkkala, Väinö Kalle Mikkelin kaupunginkirjasto - Etelä-Savon maakuntakirjasto. Viitattu 10.7.2013.[vanhentunut linkki]
Väinö Kolkkala : Joel Lehtonen. Muutamia persoonallisia muistoja, Aamulehti, 23.12.1934, nro 346, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Folke Johansson

Folke Anders Johansson (s. 13. maaliskuuta 1965) on suomalainen diplomi-insinööri ja patenttiasiamies, joka sai kuudentena Suomessa patenttineuvoksen arvonimen 22. marraskuuta 2024.
Johanssonin teollisoikeusura alkoi vuonna 1991 patenttikäsittelijänä suomalaisessa patenttitoimistossa. Vuonna 1995 hän siirtyi tietoliikennealalle.
Johansson aloitti työskentelyn vuonna 2010 Papula Oy:ssa patenttiosaston johtajana.
Joseph Greenberg

| Joseph Greenberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Joseph Harold Greenberg
Syntynyt: 28. toukokuuta 1915  Brooklyn 
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Melville J. Herskovits
Tutkimusalue:  Kielitiede
Joseph Harold Greenberg (28. toukokuuta 1915 Brooklyn, New York, Yhdysvallat – 7. maaliskuuta 2001 Stanford, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen antropologi ja kielitieteilijä. Hän tuli tunnetuksi 1950- ja 1960-luvuilla luomastaan afrikkalaisten kielten luokituksesta neljään kieliperheeseen sekä yleisesti ottaen kielen rakenteita ja eri kielten samankaltaisuuksia koskeneesta tutkimuksestaan.
Greenberg kehitteli teoriaa kielten yhteisestä alkuperästä ja alkoi tutkimuksensa antropologina jo tutuksi tulleelta Afrikan mantereelta. Hän julkaisi teoksen Languages of Africa vuonna 1963 ja lukuisat tieteilijät hyväksyivät teoksessa esitetyn jaottelun afrikkalaisten kielten neljästä kieliperheestä. Myöhemmin Greenberg teki samankaltaisen tutkimuksen Amerikassa, johon useat aikalaistieteilijät suhtautuivat puolestaan hyvinkin kriittisesti teoksen Language in the Americas ilmestyttyä. Myöhemmin esimerkiksi Stanfordin yliopiston geneetikko Luigi Cavalli-Sforza löysi Greenbergin teoriaa kolmesta amerikkalaisten alkuperäiskansojen kieliryhmästä tukevia todisteita. Hänen tutkimusryhmänsä totesi, että tiettyjen geenien samankaltaisuus heijasti myös kansanryhmien yhtenäisyyttä. Myöhemmin Greenberg työskenteli edelleen todistaakseen että kielet, joita hän kutsui euraasialaisiksi kieliksi englannista korean kieleen sisälsivät samankaltaisia juonteita.
Greenberg opiskeli antropologiaa Northwestern Universityssa, missä hän suoritti tohtoritutkinnon 1940. Sotien jälkeen hän opetti lyhyen aikaa Minnesotan yliopistossa, kunnes hänet nimitettiin professoriksi Columbian yliopiston. Stanfordin yliopisto palkkasi Greenbergin professoriksi vuonna 1962 ja hän toimi antropologian laitoksen johtajana 1971–1974. Greenberg nimitettiin Linguistic Society of American johtajaksi 1976. Hän sai useita tieteellisiä palkintoja ja tunnustuksia.
Yksityiselämä

Etniseltä taustaltaan Greenberg oli juutalainen.
Carpelan

| Carpelan |
| --- | --- |
 Carpelan-suvun vaakuna
Perustaja:  Påvel Karpelainen
Carpelan on suomalainen keskiaikainen aatelissuku, jonka kaksi haaraa on kohotettu vapaaherralliseen arvoon. Påvel Karpelainen (Paavali Karpalainen) Vehmaalta Varsinais-Suomesta sai vuonna 1407 rälssikirjeen Eerik Pommerilaiselta. Vuonna 1625, Ruotsin ritarihuoneen järjestäytyessä, hänen pojantyttärensä pojanpojan poika Lars Carpelan (1566–1648), introdusoitiin, aluksi aatelisena sukuna numero 1. Myöhemmin järjestysnumeroksi kuitenkin muutettiin 38. Kenraaliluutnantti Wilhelm Carpelan, yhdessä veljenpoikansa Karl Efraim Carpelanin kanssa korotettiin vuonna 1771 vapaaherroiksi ja introdusoitiin 1776 vapaaherrallisena sukuna numero 281. Suomen ritarihuoneen järjestäytyessä vuonna 1818 suku sai järjestysnumeron 19 vapaaherrojen joukossa. Myös Karl Efraim Carpelanin veljet Simon Vilhelm Carpelan ja Johan Fredrik Carpelan korotettiin vapaaherraksi vuonna 1790 ja introdusoitiin numerolla 310. Tämä haara on kuitenkin sammunut mieslinjaisesti.
Suvun jäseniä > Rälssi

Påvel Karpelain (1370–1420), suvun kantaisä, varusti kuninkaalle miehen ja hevosen
Thord Påvelsson Karpelain (1415–1488), sai kolme tytärtä, Annan poika jatkoi sukua
Anna Thordsdotter Karpelain (1460–1541), meni naimisiin lainlukija Mikael Reimarinpojan kanssa
Mikael Mikaelis Karpelain (1489–1560), isä Mikael Reimarinpoika, otti äitinsä nimen ja vaakunan, Taivassalon kirkkoherra
Matts Mikaelis Karpelain (1530–1592), Taivassalon kirkkoherra
Suvun jäseniä > Aatelisia

Lars Carpelan (1566–1648), Turun hovioikeuden asessori
Lars Larsson Carpelan († 1655), majuri
Karl Carpelan (n. 1648 – 1720), majuri, valtiopäivämies, Lars Larsson Carpelanin poika
Maximilian Carpelan († 1766), ratsumestari, kartanonomistaja, Karl Carpelanin poika
Wilhelm Maximilian Carpelan (1787–1830), taidemaalari ja -graafikko
Bert Carpelan (s. 1932), valokuvaaja ja valokuvakriitikko
Suvun jäseniä > Vapaaherroja

Wilhelm Carpelan (1700–1788), kenraaliluutnantti, Karl Carpelanin poika
Karl Efraim Carpelan (1732–1819), everstiluutnantti, Kuopion läänin vt. maaherra, Maximilian Carpelanin poika
Karl Johan Carpelan (1811–1893), Tammikuun valiokunnan jäsen, Karl Efraimin pojanpoika
Otto Maximilian Carpelan (1822–1891), korvetti Kalevalan kapteeni, Karl Efraim Carpelanin pojanpoika
Simon Vilhelm Carpelan (1733–1814), kenraalimajuri, Viaporin komendantti, Savon ja Karjalan läänin maaherra, Maximilian Carpelanin poika
Johan Fredrik Carpelan (1745–1808), kenraaliluutnantti, Göteborgin ja Bohusin läänin maaherra, Maximilian Carpelanin poika
Sofia Magdalena Carpelan († 1847), Johan Fredrik Carpelanin tytär, Adolf Edelsvärdin puoliso
Axel Carpelan (1858–1919), harrastelijamuusikko, Jean Sibeliuksen tukija
Rolf Carpelan (1864–1958), kapteeni ja toimitusjohtaja
Tor Carpelan (1867–1960), Helsingin yliopiston sihteeri, sukututkija ja valtiopäivämies
Tom Hjalmar Carpelan (1878–1957), juristi, virka- ja valtiopäivämies
Lars Erik Carpelan (1913–1987), suomalainen toimittaja
Henrik Carpelan (1921–2000), psykiatri, psykoanalyytikko ja ryhmäpsykoterapeutti
Bo Carpelan (1926–2011), suomenruotsalainen kirjailija
Suvun jäseniä > Suvun jäseniä aakkosjärjestyksessä

Axel Carpelan (1858–1919), harrastelijamuusikko, Jean Sibeliuksen tukija
Bert Carpelan (s. 1932), valokuvaaja ja valokuvakriitikko
Bo Carpelan (1926–2011), suomenruotsalainen kirjailija
Henrik Carpelan (1921–2000), psykiatri, psykoanalyytikko ja ryhmäpsykoterapeutti
Johan Fredrik Carpelan (1745–1808), kenraaliluutnantti, Göteborgin ja Bohusin läänin maaherra, Maximilian Carpelanin poika
Karl Carpelan (n. 1648 – 1720), majuri, valtiopäivämies, Lars Larsson Carpelanin poika
Karl Efraim Carpelan (1732–1819), everstiluutnantti, Kuopion läänin vt. maaherra, Maximilian Carpelanin poika
Karl Johan Carpelan (1811–1893), Tammikuun valiokunnan jäsen, Karl Efraimin pojanpoika
Lars Carpelan (1566–1648), Turun hovioikeuden asessori
Lars Erik Carpelan (1913–1987), suomalainen toimittaja
Lars Larsson Carpelan († 1655), majuri
Maximilian Carpelan († 1766), ratsumestari, kartanonomistaja, Karl Carpelanin poika
Otto Maximilian Carpelan (1822–1891), korvetti Kalevalan kapteeni, Karl Efraim Carpelanin pojanpoika
Rolf Carpelan (1864–1958), kapteeni ja toimitusjohtaja
Simon Vilhelm Carpelan (1733–1814), kenraalimajuri, Viaporin komendantti, Savon ja Karjalan läänin maaherra, Maximilian Carpelanin poika
Sofia Magdalena Carpelan († 1847), Johan Fredrik Carpelanin tytär, Adolf Edelsvärdin puoliso
Tom Hjalmar Carpelan (1878–1957), juristi, virka- ja valtiopäivämies
Tor Carpelan (1867–1960), Helsingin yliopiston sihteeri, sukututkija
Wilhelm Carpelan (1700–1788), kenraaliluutnantti, Karl Carpelanin poika
Wilhelm Maximilian Carpelan (1787–1830), taidemaalari ja -graafikko
Kuvitteellisia henkilöitä

Stig Carpelan, Tommi Korpelan esittämä kuvitteellinen hahmo televisiosarjassa Studio Julmahuvi
Kirjallisuutta

Mickwitz, Joachim: Aatelissuku Carpelan 600 vuotta. Turun maakuntamuseo 2007