stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erik Malmberg

Erik Leo Johannes Malmberg.
Erik Leo Johannes Malmberg (23. huhtikuuta 1892 Helsinki – 13. elokuuta 1934) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti ja palveli valkoisten itäarmeijan Karjalan armeijakunnan esikunnassa sekä Itäarmeijan esikunnassa Viipurin valtauksen aikana Valkoisten päämajan yhdysupseeri ja tiedotusosaston päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän johti Suomen yleisesikunnan tiedustelutoimistoa vuosina 1921–1925 ja 1927–1934. Malmberg tunnettiin myös taitavana shakin pelaajana ja hän edustikin Suomea Pariisissa vuonna 1924 pidetyssä kansainvälisessä Shakkiturnauksessa.
Perhetaustat

Malmbergin vanhemmat olivat lehtori Emil Othniel Malmberg ja Aino Emma Wilhelmina Perenius. Hänen veljensä oli sittemmin suojeluskuntajärjestön komentajana pitkään toiminut jääkärikenraaliluutnantti Lauri Malmberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Anne Gustafssonin kanssa.
Opinnot

Malmberg kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Eteläsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1912–1915 Helsingin yliopistossa ja suoritti lääketieteen alkututkinnon vuonna 1914 ja hoiti opintojensa ohella lukuvuonna 1913–1914 eläin- ja kasviopin opettajan viransijaisuutta Helsingin reaalilyseossa.
Hän suoritti aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1920 ja sotakorkeakoulun erikoiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925 ja kävi Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1926–1927 sekä suoritti yleisesikunnan upseereille järjestetyn tähystäjäkurssin Ilmavoimissa vuonna 1929.
Jääkäriaktivisti

Malmberg otti osaa vuoden 1914 syksystä alkaen jääkäriliikkeen alkuvalmisteluihin ja oli mukana Eteläsuomalaisen osakunnan edustajana ylioppilasaktivistien ensimmäisissä kokouksissa. Hän oli myös perustamassa Helsinkiin niin sanottua Liisankadun toimistoa, joka keräsi Suomesta tiedustelutietoja Saksalle. Kyseisessä toimistossa hän toimi toimihenkilönä aina vuoden 1915 lopulle saakka. Kesällä 1915 hän matkusti Tukholmaan, missä hän otti yhteyttä Saksan meriesikuntaan, jolta hän sai toimeksiannon järjestää Helsinkiin jääkäriaktivistien tiedustelu- ja vakoilutoiminnan. Myöhemmin Liisankadun toimiston toiminnan paljastuttua hän matkusti uutena vuonna 1916 Ruotsiin Tukholmaan, missä hän liittyi aktivistien tiedustelutoimistoon, jolla oli läheiset suhteet Saksan yleisesikunnan tiedustelutoimistoon. Tiedustelutoimistossa työskentelivät muun muassa Isak Alfthan ja J. W. Snellman. Hän työskenteli tiedusteluun kytkeytyvissä toiminnoissa Tukholmassa ja Haaparannalla aina Suomen sisällissodan puhkeamiseen saakka.
Tukholmasta Malmberg komennettiin marraskuussa 1916 Charlottenburgiin, missä hän kävi pioneeri- ja sabotaasikurssin. Tätä edeltävänä aikana hän oli myös kirjoilla kesäkuun ja marraskuun välisen ajan vuonna 1916 Saksassa toimivan 27. Jääkäripataljoonan täydennysjoukossa.
Suomen sisällissota

Malmberg saapui Ruotsista Suomeen Tornioon 4. helmikuuta 1918 ja otti osaa sisällissodan puhjettua Tornion taisteluun, missä hän toimi pikakivääriosaston johtajana. Tornion valtauksen jälkeen Malmberg liittyi jääkäriluutnantti Vilho Suvirinteen johtamaan Kilpisjärven retkikuntaan. Kilpisjärven retkeltä palattuaan hänet komennettiin Päämajan yhdysupseeriksi ja tiedusteluosaston päälliköksi Karjalan armeijakunnan esikuntaan. Sotatoimien edistyttyä hänen sijoituspaikkanaan oli Viipurin operaation aikana Itäarmeijan esikunnassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Malmberg siirrettiin sisällissodan jälkeen 24. heinäkuuta 1918 alkaen toimistoupseeriksi Yleisesikunnan tiedustelutoimistoon. Hänestä tuli heinäkuussa 1918 yleisesikunnan tiedusteluosastoon perustetun ”Sektion Politik” -nimisen alaosaston päällikkö. Viron vapaussodan aikana hänet komennettiin yhdysupseeriksi Viron yleisesikuntaan 3. huhtikuuta – 18. joulukuuta 1919 väliseksi ajaksi. Sen jälkeen hän palasi Suomen yleisesikunnan tiedustelutoimiston eli toimisto V:n käyttöön, tehtävänään raporttien laatiminen tiedusteluaineiston pohjalta. Toimiston peitenimeksi vaihtui myöhemmin yleisesikunnan tilastotoimisto. Ensimmäisen tiedustelujohtajan Ragnar Heikelin saatua siirron rajakomendatiksi Petsamoon Malmberg ylennettiin hänen tilalleen 21. tammikuuta 1921. Hän johti tiedustelutoimistoa syyskuuhun 1925 saakka, jolloin Heikel palasi virkaan. Malmberg nimitettiin uudelleen toimiston johtoon Heikelin kuoltua marraskuussa 1927 lento-onnettomuudessa, ja hän jatkoi tehtävässä vuonna 1934 tapahtuneeseen omaan kuolemaansa asti. Toimisto V oli osa yleisesikunnan II osaston alaista tiedusteluorganisaatiota, mutta 1920-luvun aikana Neuvostoliittoon kohdistunut sotilastiedustelu keskitettiin kokonaan toimisto V:lle. Malmberg pyrki laajentamaan yleisesikunnan tiedustelun yhteistyötä ja tietojenvaihtoa muiden reunavaltioiden yleisesikuntien kanssa.
Malmbergin kuoltua hänen seuraajakseen tiedustelujohtajana tuli Erkki Puomi. Malmberg haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Malmberg toimi Yleisesikunnan kunnianeuvoston jäsenenä vuosina 1925 ja 1932 ja oli Suomen Shakkiaikakauslehden toimittajana vuosina 1924–1934.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Reservin vänrikki 12. huhtikuuta 1918  Reservin luutnantti 13. toukokuuta 1918  Reservin kapteeni 24. joulukuuta 1919  Kapteeni 1. heinäkuuta 1920  Majuri 16. toukokuuta 1925  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1928  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 23. joulukuuta 1927 |      |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan Punaisen Ristin 2. lk. mitali  Viron Kotkaristi ritarikunnan 3. lk. ansioristi  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 4. lk. kunniamerkki  Puolan Polonia Restitutan ritarikunnan 4. lk. kunniamerkki  Ruotsin miekkaritarikunnan 1. lk. ritarimerkki |
Michael Haneke

| Michael Haneke |
| --- | --- |
 Michael Haneke Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1942 (ikä 82) München, Saksa
Kansalaisuus:  Itävaltalainen
Ammatti:  elokuvaohjaaja, teatteriohjaaja, käsikirjoittaja
Puoliso:  Susanne Haneke (vih. 1983)
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Funny Games Pianonopettaja Kätketty Valkoinen nauha Rakkaus
Palkinnot
 Grand Prix  2001 Pianonopettaja  2012 Rakkaus  Prix de la mise en scène  2005 Kätketty  Kultainen palmu  2009 Valkoinen nauha  2012 Rakkaus  Parhaan kansainvälisen elokuvan Oscar  2012 Rakkaus 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Michael Haneke (s. 23. maaliskuuta 1942 München, Saksa) on itävaltalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hän aloitti 1970-luvulla television ja teatterin puolella ja siirtyi 1980-luvun lopulla elokuvien pariin. Suuremman yleisön tietoisuuteen Haneke tuli vuoden 1997 elokuvallaan Funny Games, josta hän on myöhemmin tehnyt myös yhdysvaltalaisen version. Haneke on lisäksi toiminut elokuvaohjauksen opettajana Wienissä. Haneke tunnetaan henkilönä, joka on useasti tuonut esiin vahvoja mielipiteitään nykyajan elokuvista, etenkin niiden väkivaltaisuudesta.
Nuoruus ja uran alku

Michael Haneke syntyi Münchenissä vuonna 1942. Hänen isänsä oli saksalainen ohjaaja-näyttelijä Fritz Haneke, ja äiti itävaltalainen näyttelijä Beatrix von Degenschild. Michael oli vielä lapsi, kun hänen vanhempansa erosivat. Haneken äiti työskenteli aktiivisesti teatterissa eikä nähnyt häntä kuin viikonloppuisin, jonka takia Haneke vietti ison osan elämänsä alusta tätinsä luona Itävallan Wiener Neustadtissa. Äiti-Beatrixin puoliso, Haneken isäpuoli, säveltäjä Alexander Steinbrecher opetti Hanekelle musiikkia – hän halusi pianistiksi, mutta Steinbrecher ehdotti, että hän suuntaisi jollekin toiselle alalle. Steinbrecher meni Haneken äidin kuoltua uusiin naimisiin – näyttelijä Christoph Waltzin äidin kanssa.
Haneke pyrki aluksi näyttelijäksi. Hän haki arvostettuun Max Reinhardt -seminaariin, mutta ei päässyt sisään. Haneke suoritti Neustadtissa loppuun lukion, jonka hän aikoi näyttelijänopin takia lopettaa kesken. Tämän jälkeen Haneke opiskeli Wienin yliopistossa draamaa, filosofiaa ja psykologiaa. Näihin aikoihin hän kirjoitti fiktiota sekä elokuvakritiikkiä. Haneken teksteissä tuli esiin hänen kiinnostus muun muassa elokuvaohjaajia Michelangelo Antoinionia ja Robert Bressonia kohtaan. Hän myös kirjoitti filosofiapainoitteista kirjallista kritiikkiä.
Haneke jätti yliopisto-opintonsa kesken ja pääsi töihin saksalaiselle tv-yhtiölle 1960-luvun lopulla. Hän työskenteli siellä muutaman vuoden dramaturgina, ja tuona aikana, hän muun muassa kirjoitti ensimmäisen käsikirjoituksensa nimeltään Wochenende (viikonloppu). Tekstistä pidettiin, mutta elokuva jäi kuitenkin tekemättä koska hän ei löytänyt sille tuottajaa. Käsikirjoitus toimi lopulta myöhemmin pohjana Haneken elokuvalle Funny Games.
Haneke ohjasi ensimmäisen näytelmänsä vuonna 1972. Teos oli Marguerite Durasin Des Journées entières dans les Arbes. Esityspaikkana oli badenbadenilainen teatteri. Vuonna 1974 Haneke ohjasi ensimmäisen televisioelokuvansa; ...Und was kommt danach? Se perustui James Saundersin näytelmään. Seuraavat vuodet Haneke jatkoi työskentelyä television ja teatterin parissa.
Haneke kirjoitti vuonna 1988 käsikirjoituksen Der siebente Kontinent. Televisioyhtiö Radio Bremenin hylättyä tekstin tuottaja Veit Heiduschka ehdotti hänelle sen toteuttamista teatterielokuvana. Teos sai seuraavana vuonna ensi-iltansa Cannesissa. Se sai huomionosoituksia eri eurooppalaisilla elokuvafestivaaleilla. Elokuva tunnetaan englanniksi nimellä The Seventh Continent ja suomeksi Seitsemäs manner. Se on Haneken filmografian ensimmäinen elokuva.
Haneke elokuvantekijänä > Tyyli > Ohjaus

Haneke ei ole niin sanottu stanislavskilainen ohjaaja tehdessään elokuvia. Hän ei yleensä harjoittele etukäteen aikuisnäyttelijöidensä kanssa eikä myöskään kerro lisätietoa hahmoista tai heidän motiiveistaan niitä esittäville näyttelijöille. Haneke on sanonut, että ihanteellisinta olisi jos ”Tarkovskin tyyliin” näyttelijöille ei annettaisi edes käsikirjoituksia vaan pelkästään teksti seuraavaksi esitettävästä kohtauksesta. Tämän avulla näyttelijä ei pystyisi luomaan koko tarinaa päässään, ja täten vältyttäisiin näyttelijän omalta tulkinnalta.
Haneke ei siis keskustele käsikirjoituksesta ennakkoon, mutta ennen kohtauksen kuvaamista hän kuvailee tarkasti, miten haluaa sen tehtävän, välillä osittain itse esittäen kohtauksen. Haneke lähestyy ohjauksiaan hyvin teknisesti, kuten ”sano tämä kovempaa, epäröi tässä kohdassa”.
Näyttelijä Naomi Watts kuvasi seuraavasti kokemustaan Haneken ohjauksen alaisena elokuvassa Funny Games: ”Hän on erittäin tarkka jokaisesta yksityiskohdasta; milloin ja miten liikuttaa vesilasia, milloin sanoa repliikkinsä. Se on hyvin vaikeaa ja tukalaa näyttelijälle, mutta luotan häneen ja hänen visioonsa”.
Haneke uskoo, että jos hahmot/näyttelijät eivät näytä teatreelisesti tunteitaan, katsojalle ja tämän mahdolliselle tunnereaktiolle jää enemmän tilaa.
Haneke elokuvantekijänä > Tyyli > Vaikutteet

Sekä Haneke itse että monet kriitikot ovat todeneet yhden ohjaajan suurimman vaikuttajan olevan ranskalainen ohjaaja-käsikirjoittaja Robert Bresson. Etenkin Haneken ensimmäisissä elokuvissa on nähty olevan samanlaisuuksia Bressonin ”malliteoriaan”, jonka mukaan ”näyttelijän ei kuulu yrittää näytellä luonnollisesti tai yksinkertaisesti, vaan sen sijasta, ei näytellä ollenkaan”. Bressonin tavoin Haneken 2000-lukua edeltävissä elokuvissa ei juurikaan nähty ”tähtinäyttelijöitä”. Yhteneväisyyksiä Bressonin kanssa on myös Haneken tapa käyttää vain diegeettistä musiikkia eli käytännössä sellaista, jonka lähde on itse tarinan sisällä (esimerkiksi radiomusiikki). Hänen mielestään tavanomainen elokuvamusiikki ei kuulu ”realistiseen elokuvaan”.
Bressonin lisäksi Haneke on sanonut ihailevansa Andrei Tarkovskin, Michelangelo Antonionin ja John Cassavetesin ”totuudenmukaisuutta”. Nykyaikaisista elokuvantekijöistä Hanekea puhuttelevat Dardennen veljekset, Abbas Kiarostami, Claire Denis ja Bruno Dumont.
Hanekeen eniten vaikuttaneita filosofeja ovat Blaise Pascal, Ludwig Wittgenstein, Friedrich Nietzsche ja Arthur Schopenhauer. Haneken mukaan Pascalin vaaka on tärkeä elementti hänen elokuvassa 71 katkelmaa erään sattuman kronologiasta.
Haneken lempikirjailija on saksalainen Thomas Mann. Haneke on myös kertonut pitävänsä ranskalaisesta Michel Houellebecqistä.
Haneke elokuvantekijänä > Kriittinen vastaanotto

Kriitikoiden keskuudessa Haneke on uransa aikana saanut niin positiivista kuin negatiivista palautetta. Häntä on kutsuttu esimerkiksi ”Euroopan tärkeimmäksi nykyajan elokuvantekijäksi”, mutta samalla myös muun muassa nimikkeillä ”liian akateeminen”, ”huumorintajuton" ja "saarnaava”.
Mietteitä

Michael Haneke on monesti kritisoinut nykyaikaisia Hollywood-elokuvia. Hänen mukaansa kyseiset elokuvat ”näkevät katsojansa vain pankkiautomaatteina, joiden ainoa tehtävä on sylkeä rahaa”. Liian moni elokuva Haneken mielestä antaa helppoja vastauksia.
Haneke on myös kritisoinut muita elokuvaohjaajia, etenkin siitä, miten he esittävät väkivaltaa elokuvissaan. Haneke ei esimerkiksi pidä Quentin Tarantinon tyylistä ”muuttaa inhottava väkivalta koomiseksi kulutustuotteeksi”. Haneke totesi kiinalaisen toimintaohjaajan John Woon olevan ”vaarallinen, vaastuuton ja tyhmä”, sen jälkeen kun hän oli verrannut elokuviensa väkivallan olevan yhtä tärkeää kuin Fred Astairen tanssiliikkeiden. Haneken mielestä Pier Paolo Pasolinin teos Sodoman 120 päivää on ”ainoa elokuva joka on pystynyt näyttämään väkivallan sellaisenaan kuin se oikeasti on”.
Haneke on tuonut esiin niin elokuvissaan kuin niiden ulkopuolella huolen siitä, kuinka nykyään todellisuus koetaan ruutujen takaa. Hänen mukaansa ihmiset eivät enää koe todellisuutta sellaisenaan, vaan sen sijasta ”kuvauksen todellisuudesta”. Haneke on sanonut esimerkiksi, että ”uutisten katsominen televisiosta on kuin nopea yhden aamun Louvressa vierailu. Näet paljon kuvia, mutta mikään näkemäsi ei jää tietoisuuteesi”.
Haneke mieltää myös esimerkiksi elokuvat Schindlerin lista ja Perikato ongelmallisksi. Hänen mukaansa historiallisista tragedioista ei kuuluisi luoda ”viihdettä”. Haneken mielestä ainoa ”vastuullinen elokuva” kyseisestä aiheesta on ranskalaisen Alais Resnaisin Yö ja usva.
Muuta

Michael Haneke on vuodesta 2002 toiminut elokuvaohjauksen opettajana Wienissä (Institut für Film und Fernsehen, Filmakademie Wien).
Palkinnot

Michael Haneke on palkittu elokuvantekijä. Huomionosoituksia on muun muassa Cannesin Kultainen palmu elokuvista Valkoinen nauha (2009) ja Rakkaus (2012), sekä Grand Prix elokuvasta Pianonopettaja (2001), ja Parhaan kansainvälisen elokuvan Oscar elokuvasta Rakkaus.
Vuonna 2013 Haneke sai Asturian ruhtinattaren palkinnon.
Yksityiselämä

Michael Hanekella on neljä lasta. Hänen vaimonsa on Susanne ”Susi” Haneke, joka on tehnyt cameoroolin vuoden 2007 Funny Games -elokuvassa.
Haneke syntyi Saksassa, mutta on asunut melkein koko elämänsä Itävallassa. Haneke on asunut myös Ranskassa ja puhuu ranskan kieltä.
Filmografia > Elokuvat

Seitsemäs manner (1989, Der siebente Kontinent)
Bennyn video (1992, Benny's Video)
71 katkelmaa erään sattuman kronologiasta (1994, 71 Fragmente einer Chronologie des Zufalls)
Funny Games (1997, Funny Games)
Tuntematon koodi (2000, Code inconnu: Récit incomplet de divers voyages)
Pianonopettaja (2001, La Pianiste)
Suden aika (2003, Le Temps du Loup)
Kätketty (2005, Caché)
Funny Games (2007, Funny Games U.S.)
Valkoinen nauha (2009, Das weiße Band – Eine deutsche Kindergeschichte)
Rakkaus (2012, Amour)
Happy End (2017, Happy End)
Filmografia > Televisioelokuvat

…und was kommt danach? (1974)
Sperrmüll (1975)
Drei Wege zum See (1976)
Variation - oder Daẞ es Utopien gibt, weiẞ ich selber! (1983)
Wer War Edgar Allan? (1984)
Fraulein - ein Deutsches Melodram (1985)
Nachfur für einen Mörder (1991)
Die Rebellion (1992)
Das Schloss (1996)
Filmografia > Muuta

Lemminge (1979, minisarja - jaksot: Arkadien ja Verletzungen)
Lumière et Compagnie (1995, dokumentti, osa: Vienne)
Tatort (1993, suom. Rikospaikalla, tv-sarja - jakso: Kesseltreiben)
Näytelmiä

Ganze Tage in den Bäumen (1972, Des Journées entières dans les Arbes, Marguerite Duras)
Der zerbrochne Krug (1975, Heinrich von Kleist)
Maria Magdalena (1977, Friedrich Hebbel)
Der Vater (1977, Fadren, August Strindberg)
Nacht der Tribaden (1980, Tribadernas natt, Per Olov Enquist)
Stella (1982, Johann Wolfgang von Goethe)
Krankheit der Jugend (1983, Ferdinand Bruckner)
Who's Afraid of Virginia Woolf? (1986, Edward Albee)
Quartett (1987, Heiner Müller)
Das Abendmahl (1988, Peter Sichrovsky)
Oopperaohjaukset > Wolfgang Amadeus Mozart

Don Giovanni (2006, Opéra Bastille, Ranska)
Così fan tutte (2013, Teatro Real, Espanja)
Aiheesta muualla

Sammlung Michael Haneke. Österreichisches Filmmuseum.
Michael Haneke - palkinnot
Michael Haneke dokumentti, 2009
Michael Haneke - Seitsemäs manner haastattelu, 2005
Money, Violence, and the Financialized Self in Michael Haneke’s Glaciation Trilogy - William H. Carter, Iowa State University
Michael Haneken ohjaamat elokuvat
| --- | --- |
1980-luku: Seitsemäs manner (1989)
1990-luku:  Bennyn video (1992)  71 katkelmaa erään sattuman kronologiasta (1994)  Funny Games (1997) 
2000-luku:  Pianonopettaja (2001)  Suden aika (2003)  Kätketty (2005)  Funny Games (2007)  Valkoinen nauha (2009) 
2010-luku:  Rakkaus (2012)  Happy End (2017) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Michael Haneke vaimonsa Susannen kanssa, 2013.
Majakkalaiva Kemi

| Kemi |
| --- | --- |
 Majakkalaiva Kemi Helsingin Hylkysaaren rannassa.
Tyyppi:  Majakkalaiva
Aiemmat nimet:  Äransgrund (1901–1921) Relandersgrund (1921–1926) Relanderinmatala (1927–1932) Rauma (1933–1955)
Omistaja:  Luotsi- ja majakkalaitos / Merenkulkuhallitus
Rakennustelakka:  Porin Konepaja, Pori
Tilattu:  1900
Luovutettu:  1901
Status:  Museolaivana vuodesta 1975.
Tekniset tiedot
Pituus:  31 m
Leveys:  6,9 m
Uppouma:  257 t
Lähteet:  
Kemi oli Suomen viimeinen käytössä ollut majakkalaiva. Se valmistui Porin Konepajalla vuonna 1901. Muiden majakkalaivojen tapaan aluksen nimi vaihteli sen sijaintipaikan mukaan. Aluksella ehti olla neljä eri nimeä ennen kuin se ristittiin Kemiksi: Äransgrund, Relandersgrund, Relanderinmatala ja Rauma. Nykyään Kemi on museolaivana Suomen merimuseossa Kotkassa.
Uutta tyyppiä edustava majakkalaiva

Luotsi- ja majakkalaitoksen ylihallitus tilasi uuden majakkalaivan 19.4.1900 Porin konepajalta. Valolaitteet, sumusireeni moottoreineen ja sähköllä toimiva valonheitin tilattiin pariisilaiselta Barbier & Benardin tehtaalta. Laivan rakentaminen kesti vajaan vuoden, ja se otettiin käyttöön keväällä 1901. Alus edusti uudenlaista majakkalaivatyyppiä. Vanhemmista majakkalaivoista poiketen siinä oli korkea sääkansi, jonka alla oli suojaiset työtilat. Uusinta uutta edusti myös kannen alle pitkin laivan ulkosivuja vedetyt lämpöjohdot, joissa kiertävän kuuman höyryn oli tarkoitus ehkäistä jääkuoren syntymistä laivalle. Kolmas tärkeä parannus oli oma höyrykäyttöinen kuljetuskoneisto. Koneiston lisäksi aluksessa oli varmuuden vuoksi myös purjeet: keulaharukseen nostettava halkaisijapurje sekä kaksi kolmikulmaista isopurjetta ilman puomeja. Uusi majakkalaiva oli kooltaan 31 metriä pitkä ja 6,9 metriä leveä, ja sen uppouma oli 257 tonnia. Kyseessä oli siihen asti suurin ja tehokkain majakkalaiva Suomessa.
Aluksessa oli skottilainen, kahden tulipesän höyrykattila sekä 180 hevosvoiman tehoinen kaksisylinterinen, pintalauhduttimella varustettu compound-tyyppinen höyrykone. Hiilisäiliöt oli sijoitettu konehuoneen molemmin puolin ja niiden tilavuus oli noin 25 tonnia.
Ylös sääkannelle oli sijoitettu alun perin puurakenteinen katettu ohjaamo, jossa on iso messinkinen ruoriratas, signaalilippukaappi sekä kirjoituspöytä tuoleineen. Ulkopuolelle oli sijoitettu konetelegrammi omaan pylvääseensä ja erillisessä telineessä voimakasääninen laivakello. Kompasseja oli kaksi: pääkompassi oli sijoitettu omaan erilliseen kaappiinsa ruorihytin katolle ja pienempi ohjauskompassi ruorin eteen.
Aluksessa oli kaksi mastoa, joiden huipussa oli asemapaikkatunnuksena toimivat, noin 180 senttimetrin läpimittaiset punaiset merkkipallot. Keulamastossa mastossa oli valaisinlaitteisto, joka oli kolmen diopterisen öljylampun ryhmä. Laitteiston punainen kiintovalo näkyi kuuden meripeninkulman päähän. Keulamaston kohdalla oli lamppuhuone, jonka keskikohdan läpi masto kulki. Maston valaisinlaitteisto voitiin laskea lamppuhuoneen sisään päivän ajaksi. Näin lamppujen lasit voitiin puhdistaa ja öljysäiliöt täyttää säältä suojassa.
Takamaston juurella oli isompi lamppu- eli aparaattihuone. Sinne oli asennettu kuulamoottorin pyörittämä kompressori, joka tuotti paineilmaa sumusireeniin. Sama moottori voitiin kytkeä generaattoriin. Tämä puolestaan antoi tarvittaessa virtaa yhdelle uutuudelle, peräkannelle asennetulle suuritehoiselle valokaarikäyttöiselle valonheittimelle. Valonheitintä käytettiin apuna pimeällä tapahtuvassa luotsinannossa. Kuten useimmat muutkin majakkalaivat, tämäkin alus toimi luotsivartiopaikkana. Muut valaisimet laivalla olivat öljylamppuja.
Laivaveneitä aluksella oli kolme: kaksi 22 jalan (noin kuuden ja puolen metrin) pituista isovenettä ja yksi 15 jalan jolla. Kaikki olivat soutuveneitä, joskin isoveneissä oli myös erillinen masto ja purjeet.
Vuodet 1901–1921: varamajakkalaiva Äransgrund

Nimeksi uudelle majakkalaivalle annettiin sen asemapaikan mukaan Äransgrund. Asemapaikalla aikaisemmin ollut vanhempi, samanniminen alus säilytti nimensä, joskin se sai nyt puolivirallisen nimen Gamla Äransgrund.
Ensimmäisinä toimintavuosina Äransgrund toimi varamajakkalaivana. Se oli käytössä asemapaikallaan Helsingin edustan Äransgrundetin matalikolla keväisin ja syksyisin, jolloin olosuhteet olivat liian rajut vanhalle, koneettomalle Äransgrundetille.
Kesäaikaan uusi Äransgrund tarvittaessa sijaisti muita majakkalaivoja. Kesällä 1902 alus siirtyi majakkalaiva Snipanin tilalle Merenkurkkuun. Tämän jälkeen se oli hiukan pohjoisempana Raahen edustalla Nahkiaisen majakkalaivan sijaisena. Tässä yhteydessä myös aluksen nimi vaihdettiin asemapaikan mukaan väliaikaisesti Nahkiaiseksi ja toinen maston merkkipalloista laskettiin alas. Kesällä 1903 alus oli ensin Koivistonsalmen suulla sijaistamassa peruskorjauksessa olevaa majakkalaiva Werkkomatalaa ja siirtyi sitten Perämerellä korvaamaan telakalle lähtevää Helsingkallanin majakkalaivaa. Seuraavat kesät Äransgrund vuorotteli vanhan Äransgrundin kanssa ollen keväisin ja syksyisin asemapaikalla ja kesät laiturissa toimettomana.
Vuonna 1912 Suomen luotsi- ja majakkalaitos venäläistettiin ja majakka-alukset siirrettiin Venäjän luotsiylihallinnon alaiseksi. Yhtenä toimenpiteenä oli maalata majakkalaivat venäläiseen asuun. Äransgrundkin sai punaiseen ulkosivuunsa valkoisen leveän vyön, johon aluksen nimi kirjoitettiin mustalla värillä kyrillisin kirjaimin.
Ensimmäisen maailmansodan syttyessä elokuussa 1914 majakkalaivat vedettiin satamiin. Äransgrund pysyi satamassa Suomen itsenäistymiseen saakka. Vuonna 1918 alus palasi asemapaikalleen uuden Merenkulkulaitoksen alaisuudessa. Aluksen nimi kirjoitettiin jälleen latinalaisin aakkosin laivan kylkiin. Venäläistämiskauden valkovyö oli paikallaan aina vuoteen 1923 asti, jolloin Äransgrund telakoitiin perusteellisesti mm. valolaitteiden uusintaa varten.