Helmikuun vallankumous (Ranska)
Vallankumouksen kulku

Oppositio halusi järjestää joulukuussa 1847 Pariisissa reformijuhlan. Kauan harkittuaan hallitus päätti 21. helmikuuta 1848, että juhlille ei myönnetä lupaa. Tämä tapahtui vain päivää aikaisemmin, kuin juhlat oli aiottu järjestää. Edellisenä päivänä oli Lamartine pitänyt eräässä ravintolassa puheen, jossa oli tehnyt kuulijoille selväksi, että hallitus uhkasi kansalaisten perusoikeuksia. Hallitus halusi Lamartinen mukaan kieltää kokoukset ja juhlat, ja hän vaati laillisuutta. Hän päätti puheensa todeten, että puhumisen aika oli ohi ja nyt olisi toiminnan aika. Puhe ei aluksi herättänyt mitään huomiota, ja edustajain kamarin oppositio sen vasemmistosiipeä myöten yhtyi hallituksen kantaan kieltää reformijuhlat.
Seuraavana päivänä, 22. helmikuuta 1848, joukko ylioppilaita ja työläisiä kokoontui Pariisin kaduille. He lauloivat Marseljeesia ja huusivat iskulausetta "Eläköön reformi." Päivän kääntyessä kohti iltaa rakennettiin ensimmäiset katusulut.
Ludvig Filip oli perustanut hallintonsa turvaksi kansalliskaartin. Hän päätti lähettää sen aamupäivällä 23. helmikuuta tukahduttamaan edellispäivänä käynnistyneet mielenosoitukset. Kaartin kahdestatoista pariisilaislegioonasta yhdeksän ei totellut käskyä. Tieto järkytti kuningasta, ja hän ymmärsi, että jotain piti tehdä. Hän erotti epäsuositun pääministeri Guizotin. Guizot oli tunnettu yleisen äänioikeuden vastustajana. Uuden hallituksen muodostajaksi nimitettiin kreivi Louis Mathieu Molé. Uutista tervehdittiin ilolla erityisesti porvariston parissa. Vallankumouksen uhan katsottiin väistyneen ja uuden pääministerin uskottiin tekevän uudistuksia.
Yllättävä ja onneton tapahtuma kuitenkin kiihdytti vallankumousta. Rue des Capucinesilla oli joukko ihmisiä osoittamassa mieltään. Muuan sotilas menetti malttinsa ja laukaisi kiväärinsä kohti mielenosoittajia. Loput joukko-osaston miehet ampuivat yhteislaukauksen, ja 70 mielenosoittajaa haavoittui ja 50 kuoli. Uutinen joukkomurhasta kiiri pian ympäri Pariisia, samoin kuin huhut, jonka mukaan kuningas aikoo armeijoineen surmata loputkin mielenosoittajat. Seuraavana yönä kuolleita kannettiin soihtukulkueen valossa ympäri Pariisia ja kiihtynyt väkijoukko murtautui asevarastoihin.
Kreivi Molé ilmoitti nyt, että ei ole käytettävissä hallituksen muodostajaksi. Kuningas pyysi vanhan vastustajansa Thiersin puheilleen, ja Thiers lupasi yrittää hallituksen muodostamista. Samaan aikaan kuningas nimitti marsalkka Bugeaudin Pariisin komentajaksi, tehtävänään kukistaa kansannousu. Kello viisi aamulla joukot komennettiin liikkeelle. Ihmiset tervehtivät joukkoja huutamalla "Eläköön tasavalta" -huutoja. Kansa ei enää halunnut vaihtaa pääministeriä tai uudistaa perustuslakia, se halusi eroon kuninkaasta. Bugeaud jätti 24. helmikuuta kuninkaalle selvityksen, jossa totesi, että tilanne ei ole enää hallittavissa, sillä miehistö on loikannut tasavaltalaisten puolelle ja myös upseerit neuvottelivat avoimesti liittymisestään kapinallisiin.
Nyt, 24. helmikuuta, 1848 oli selvää, että hallitus oli hävinnyt. Porvarikuningas Ludvig Filip päätti vielä ottaa itse selvää tilanteesta. Hän nousi hevosensa selkään ja ratsasti ympäri Pariisia, missä ihmiset huusivat hänet nähtyään "eläköön reformi". Thiers, joka oli ollut mukana perustamassa heinäkuun monarkiaa, pesi kätensä ja totesi kuninkaalle, että mitään ei ole tehtävissä. Kuningas ei nähnyt enää mitään muuta vaihtoehtoa kuin luopua kruunusta. Hän siirsi kuninkuuden poikansa pojalle, Pariisin kreiville.
Kun tieto kuninkaan erosta saavutti väkijoukon, se riensi Marseljeesia laulaen kuninkaan linnaan, Tuileries’n palatsiin. Väkijoukko ryhtyi tuhoamaan palatsin sisustusta ja huonekaluja. Moni katkeroitunut työläinen osallistui innolla sen irtaimiston ryöstelyyn. Väkijoukon ryöstäessä kuninkaanpalatsia oli edustajainhuone kokoontunut Palais Bourboniin. Sen oli tehtävä tärkeitä päätöksiä. Istunnossa oli läsnä myös Orléansin herttuatar poikansa kanssa. Koska poika oli alaikäinen, piti pohtia holhoojahallitusta, mikä olisi tarkoittanut monarkian jatkoa.
Kyllästyttyään Tuileries’n ryöstelyyn väkijoukko siirtyi kohti edustajainkamaria. Siellä oli tehty juuri päätös uudesta, kansallisesta ja kansaan pohjautuvasta hallinnosta, joka palauttaisi järjestyksen ja vakauttaisi maan. Käytännössä tämä tarkoitti tasavallan muodostamista. Väkijoukko, joka oli aseistautunut, esiintyi Palais Borbonissa täynnä vihaa, ja tilanne oli lähellä riistäytyä käsistä. Tilanteen sai rauhoittumaan Lamartine, joka rauhallisella esiintymisellään sai väkijoukon rauhoittumaan. Palais Bourbonista Lamartine siirtyi väkijoukon kanssa Hotel de Villeen, Pariisin kaupungintalolle. Siellä tiedotettiin, että vallankumous on voittanut ja Ranska on nyt tasavalta. Oli nimitetty väliaikainen hallitus, jonka jäseniä olivat muun muassa sosialisti Louis Blanc, ulkoministerinä Lamartine, sisäministerinä Auguste Ledru-Rollin sekä työläinen Alexandre Albert.
Vallankumous tapahtui lähes yksinomaan Pariisissa. Maakunnissa ja Ranskan merentakaisilla alueilla oli rauhallista. Merkittävän osan vallankumouksessa olivat esittäneet Pariisin työläiset, jotka tällä kertaa eivät halunneet menettää otettaan asioista.