Oopperan historia
Romantiikan ooppera > Ranska > Opéra lyrique

Romantiikan aikana Opéra Comiquesta kehittyi uusi tyylilaji 1800-luvun loppupuolella, joka sai nimensä Pariisin vuonna 1851 perustetun Théâtre Lyriquen mukaan. Lyyrinen ooppera oli muodoltaan ja mittakaavaltaan perinteisen ranskalaisen koomisen oopperan ja Grand opéran välimuoto, joiden aiheet olivat yleensä romanttisia. Lyyrisen oopperan perinteessä pyrittiin yhdistämään wagneriaaninen jatkuva melodia perinteiseen ranskalaiseen oopperaan. Opéra lyrique'in keskeisimmät säveltäjät olivat Charles Gounod, Jules Massenet ja Léo Delibes.lähde?
Charles Gounodin todellinen läpimurto useamman menestyneen teoksen jälkeen oli Faust (1859), josta se hienojen melodioiden ja värikkään orkestroinnin ansiosta tuli yksi maailman eniten esitetystä oopperoista: vuoteen 1934 mennessä sitä oli esitetty jo 2000 kertaa. Vaikka Gounodia arvosteltiin välillä rankastikin hänen uuden tyylinsä vuoksi, pian muutkin ranskalaiset säveltäjät alkoivat säveltää samaan tyyliin.lähde?
Georges Bizet oli ranskalaisen oopperan seuraava merkittävä uudistaja tuoden siihen rohkeampaa harmonioiden käyttöä ja rytmistä vapautta. Nuorena hän opiskeli muun muassa Gounod’n johdolla ja hänen teoksissaan onkin selvästi kuultavissa tämän vaikutus Verdi ja Meyerbeer vaikutteiden lisäksi. Bizet’n varhaistuotannon parhaimpana teoksena pidetään oopperaa Les pêcheurs de perles (Helmenkalastajat, 1863). Säveltäjän suurimmaksi menestykseksi muodostui kuitenkin Carmen (1875), joka on nykyisin yksi maailman esitetyimmistä oopperoista kautta aikain. Aikanaan Carmenia pidettiin kuitenkin fiaskona ja moraalittomana muun muassa sen voimakkaan ja itsenäisen naispäähenkilön ja sen ”realistisen” aiheen käsittelyn vuoksi. Carmen on melodiikaltaan runsas, eloisan rytmikäs ooppera, johon Bizet lisäsi eksoottista väriä espanjalaisesta kansanmusiikista muun muassa kuuluisien habanera- ja seguedilla-jaksojen avulla. Bizet’n eksotismia jatkoi Léo Delibes, joka sävelsi pääasiassa yksinäytöksisiä opera comiqueita ja operetteja. Vakavamman oopperansa Lakmé (1883) hän sijoitti Intiaan ja sen päähenkilönä on bramiini-prinsessa, joka rakastuu englantilaiseen upseeriin.lähde?
Teddy Björkman, Berliner Staatskapelle, joht. Simon Pergament-Parmet
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Bizet’n kuoleman jälkeen ranskalaisen oopperan keskeiseksi säveltäjäksi nousi Jules Massenet, jonka läpimurtoteos Le roi de Lahorre (Lahorren kuningas, 1877) oli aikanaan ennätyksellisen kallis oopperaproduktio. Manon (1884) on Puccinin samanaiheista oopperaa kevyempi ja sisältää paljon kaunista musiikkia. Massenet oli viimeinen tuottelias ranskalainen oopperasäveltäjä, joka uransa aikana sävelsi 26 oopperaa muiden sävellystöiden lisäksi, jotka sisältävät muun muassa oratorioita, kantaatteja ja baletteja. Massenet onnistui myös aikaisempia ranskalaisia oopperasäveltäjiä paremmin sulattamaan wagnerilaiset elementit osaksi omaa persoonallista tyyliään, jonka keskeisiä piirteitä olivat kauniit, laajakaariset melodiat, yksinkertainen mutta ilmaisuvoimainen orkestrointi ja harmonioiden käyttö. Massenet’n kuoleman jälkeen hänen teoksensa jäivät kuitenkin nopeasti unohduksiin tullakseen uudelleenlöydetyksi vasta yli puoli vuosisataa myöhemmin.lähde?