stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johannes XIV

| Johannes XIV |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Pietro Canepanova
Syntynyt: Pavia
Kuollut: 20. elokuuta 984 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  marras-joulukuu 983
Paavius päättyi:  20. elokuuta 984
Edeltäjä:  Benedictus VII
Seuraaja:  Johannes XV
Johannes XIV, syntymänimeltään Pietro Canepanova, (k. 20. elokuuta 984) oli paavina marras-joulukuulta 983 elokuun 20. päivään 984. Hän nousi paaviksi keisari Otto II:n suojattina. Keisarin kuoltua vastapaavi Bonifacius VII heitti Johannes XIV:n vankilaan, jossa hän kuoli joko nälkään tai myrkkyyn.
Johan Lewis & Korjaa Bois

Johan Lewis & Korjaa Bois oli suomalainen valenimillä esiintyneiden teatteriopiskelijoiden huumori-rock-yhtye, joka julkaisi yhden albumin Love Records -levymerkillä.
Kokoonpano

Johan Lewis (Kari Sorvali) – laulu
Tino Sandos (Matti Pellonpää) – huuliharppu, laulu, rummut
Ijan Kochta (Harri Hyttinen) – hanuri, soolokitara, laulu
Teddy-boy Daltton (Kari Väänänen) – kitara, laulu
Ronnie "Fox" Dahlberg (Arto af Hällström) – basso, laulu
Janos Wydek (Kalle Pursiainen) – rummut, laulu
Diskografia

Jätenauhaa.. eli rakkautta koko kansalle (1978)
Aiheesta muualla

Johan Lewis & Korjaa Boisin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Johan Lewis & Korjaa Bois -diskografia tekijätietoineen ja eri julkaisuineen verkkosivustolla Discogs.com (englanniksi)
Elaia

| Elaia> Ἐλαία.Sijainti |
| --- | --- |
 Elaia
Koordinaatit:  38°56′30″N, 27°03′19″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Aşağışakran, Aliağa, İzmir
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Aiolis
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elaia (m.kreik. Ἐλαία, myös Elaiea, Ἐλαιέα; lat. Elaea) eli Kidainis (m.kreik. Κιδαινίς, lat. Cidaenis) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Aioliissa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi lähellä nykyistä İzmirin maakunnan Aşağışakrania.
Maantiede

Elaian poliksen kaupunkikeskus sijaitsi Aioliissa Vähän-Aasian länsirannikolla lähellä Kaikos-joen (nyk. Bakırçay) suuta. Paikka oli noin 24 kilometriä lounaaseen saman joen varrella sisämaassa sijainneesta Pergamonista, jonka satamana Elaia toimi. Strabonin mukaan Elaia sijaitsi joen eteläpuolella 12 stadioninmitan eli vähän yli kahden kilometrin päässä siitä, ja 120 stadioninmitan päässä Pergamonista. Nykyisin kaupungin paikka on soisella alueella noin kolme kilometriä lounaaseen Zeytindağista.
Kaupunki oli rakennettu Elaianlahtena tunnetun luonnonsatamalahden rannalle. Strabon piti lahtea osana Adramyttioninlahtea, mutta tämä on virhe. Lahden toiseksi pääksi hän nimeää Hydran niemen ja toiseksi Harmatoksen niemen. Rannikko alueella on siirtynyt antiikin ajoista kauemmaksi, joten nykyisin kaupungin paikka on sisämaassa. Pitanen kaupunki sijaitsi samalla rannikolla joen toisella puolella.
Varsinainen kaupunki oli rakennettu tasangolle. Sen lähellä oli pieni kukkula, nykyiseltä nimeltään Maltepe, joka toimi kaupungin akropoliina eli linnavuorena. Sen korkeus on vain noin 20 metriä merenpinnasta laskettuna. Elaian kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä.
Historia

Elaian historiasta tiedetään vain vähän. Kreikkalaisen, Strabonin mainitseman perinteen mukaan sen perusti ateenalainen Menestheus miehineen Troijan sodan aikoihin. Tämä tekisi siitä Aioliin vanhimman kreikkalaiskaupungin. Strabon puhuu kaupungista aiolialaisena kaupunkina, mutta ei selitä, miten tämä olisi ollut mahdollista, jos perustajat tulivat Ateenasta. Elaia ei koskaan ollut Aioliin liiton jäsen, eikä esiinny Herodotoksen luettelossa Aioliin kaupungeista. Kaupungin kansalaisista käytettiin etnonyymejä Elaïtēs (Ἐλαΐτης) ja Elaiitēs (Ἐλαιίτης).
Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Elaia kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 454/453–421/420 eaa. Kaupunki löi omaa hopearahaa noin 460–400 eaa. ja pronssirahaa noin vuodesta 340 eaa. lähtien. Rahoissa esiintyy Menestheuksen pää ja nimi, mutta tämä ei vielä riitä todistamaan kaupungin alkuperää.
Elaian merkittävyys kasvoi hellenistisellä kaudella, kun se toimi Vähän-Aasian mahtikaupungin Pergamonin satamana. Kaupunki löi rahaa myös roomalaisella kaudella ajanlaskun alun tienoilta 200-luvulle jaa. saakka. Elaia kärsi tuhoja maanjäristyksessä keisari Trajanuksen aikana, samaan aikaan kuin Pitane. Varhaisella kristillisellä kaudella Elaia oli piispanistuin Efesoksen metropoliitan alaisuudessa.
Rakennukset ja löydökset

Kaupunki oli ympäröity muurilla, joka sulki sisälleen noin kuuden hehtaarin kokoisen alueen. Siitä on säilynyt joitakin jäänteitä, jotka osoittavat sen olleen paksuudeltaan noin kolme metriä. Muuri on ajoitettu noin vuoteen 234 eaa. Myös kaupungin sataman rakenteita, kuten merimuuria ja aallonmurtajaa, on säilynyt. Kaupungin hautausmaita on löydetty sen pohjois- ja eteläpuolelta.
Johannes XV

| Johannes XV |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Giovanni di Gallina Alba
Syntynyt: Rooma
Kuollut: 1. huhtikuuta 996 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  elokuu 985
Paavius päättyi:  1. huhtikuuta 996
Edeltäjä:  Johannes XIV
Seuraaja:  Gregorius V
Johannes XV, syntymänimeltään Giovanni di Gallina Alba, (k. 1. huhtikuuta 996)  oli paavina elokuusta 985 – maaliskuulle 996.
Hänen paaviutensa aikana nousi keskustelu maallisen ja kirkollisen vallan suhteesta, ennen kaikkea Ranskan kuninkaasta, joka syrjäytti Reimsin arkkipiispan.
Huomautus numeroinnista: Johannes XV oli viidestoista Johannes-niminen paavi ja kutsui itseään sellaiseksi. Myöhemmissä kirjoituksissa numerointi on horjahdellut erään vastapaavin takia.
Joe ja tulivuori

| Joe ja tulivuori> Joe Versus the Volcano |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Patrick Shanley
Käsikirjoittaja:  John Patrick Shanley
Tuottaja:  Frank Marshall Steven Spielberg
Säveltäjä:  Georges Delerue
Kuvaaja:  Stephen Goldblatt
Leikkaaja:  Richard Halsey
Lavastaja:  Tom Duffield
Pääosat:   Tom Hanks  Meg Ryan  Lloyd Bridges  Robert Stack  Abe Vigoda 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Amblin Entertainment  Warner Bros. 
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  1990
Kesto:  102 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Joe ja tulivuori (Joe Versus the Volcano) on vuonna 1990 ensi-iltansa saanut romanttinen fantasiakomedia. Elokuva on Kuuhullujen käsikirjoituksesta Oscar-palkitun John Patrick Shanleyn esikoisohjaus. Elokuvan pääosassa nähdään Tom Hanks ja Meg Ryan, joka tekee kolmoisroolin.
Juoni

Tylsään työhönsä kyllästynyt kuolemansairas mies saa mystiseltä miljonääriltä tarjouksen kuolla kunniakkaasti: hypätä aktiivisen tulivuoren kitaan Tyynenmeren saarella. Laivamatkalla saareen mies kohtaa erilaisia uhkia ja ihastuu aluksen viehättävään naiskapteeniin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tom Hanks  | … |  Joe Banks   |
|  Meg Ryan  | … |  DeDe / Angelica Graynamore / Patricia Graynamore   |
|  Lloyd Bridges  | … |  Samuel Harvey Graynamore   |
|  Robert Stack  | … |  Tohtori Ellison   |
|  Abe Vigoda  | … |  Waponi-päällikkö   |
|  Dan Hedaya  | … |  Frank Waturi   |
|  Barry McGovern  | … |  Laukkukauppias   |
|  Ossie Davis  | … |  Marshall   |
|  Amanda Plummer  | … |  Dagmar   |
Arvioita

Mikael Fränti piti Helsingin Sanomissa elokuvaa viehättävänä mutta ohjaukseltaan epämääräisen harhailevana fantasiakomediana, jossa Meg Ryan tekee nautittavan kolmoisroolin. Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen harmitteli elokuvan omaperäisten ideoiden kömpelöä ohjausta ja antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Joe ja tulivuori Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Joe ja tulivuori Elonet.
Hr. Ms. Johan Maurits van Nassau (K251)

| Hr>  Ms. Johan Maurits van Nassau |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Johan Maurits van Nassau

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  W. Simons and Company, Renfrew
Kölinlasku:  29. joulukuuta 1942
Laskettu vesille:  23. huhtikuuta 1943
Palveluskäyttöön:  25. heinäkuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  1960
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 397 t (standardi) 1 925 t (kuormattu)
Pituus:  91,85 m (kokonaispituus)
Leveys:  11,13 m
Syväys:  5,33 m
Koneteho:  5 500 ihp
Nopeus:  20,5 solmua
Aseistus
Aseistus:  2 x 4" Mk XXIII -tykkiä 2 x 20 mm Mk VIIA -ilmatorjuntatykkiä 1 x Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheitin 4 x syvyyspomminheitintä 150 x syvyyspommi
Hr. Ms. Johan Maurits van Nassau ex- HMS Ribble (runkonumero K251 ja JO1) oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston River-luokan fregatti.
Valmistus

Alus tilattiin W. Simons and Companylta Renfrew'stä. Sen köli laskettiin 29. joulukuuta 1942 ja alus laskettiin vesille 23. huhtikuuta 1943. Alus valmistui vielä samana vuonna 25. heinäkuuta, jolloin se luovutettiin Alankomaiden laivastolle.
Palvelus

Sotatoimien päätyttyä alus palveli sukellusveneidentorjunta ja tykistönkoululaivana. Alukselle asennettiin tehtävää varten 105 millimetrin tykit brittiläisten neljän tuuman tykkien tilalle. Alus poistettiin palveluksesta 1960 ja se romutettiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
naval-history.net aluksen suojaamat saattueet (englanniksi)
JFET

Sähkövirta (elektronit) source-elektrodilta drain-elektrodille n-kanava-JFET:issä vähenee, kun gate-elektrodille tuodaan negatiivista jännitettä suhteessa kanavan source-elektrodiin (VGS.)
Liitoskanavatransistori eli JFET tai JUGFET (engl. junction-gate field-effect transistor)
on yksinkertaisin kanavatransistori, joka perustuu yhteen tai useampaan liitokseen p- ja n-tyypin puolijohteiden välillä.
Käyttö

Kuten muitakin transistoreita, JFET:iä voi käyttää elektronisesti ohjattuna kytkimenä. Lisäksi sitä voi käyttää jänniteohjattuna vastuksena.
Rakenne

JFET:issä on kolme erityyppistä liitäntää: lähde (S, engl. source), nielu (D, engl. drain) ja hila (G, engl. gate). JFET muodostuu kahden puolijohderajapinnan välissä olevasta kanavasta, joka yhdistää lähteen ja nielun. Hila sen sijaan ei ole kosketuksissa suoraan kanavaan, vaan rajapinnan vastakkaisella puolella oleviin alueisiin.
Sekä kanava että sitä ympäröivien rajapintojen toisella puolella sijaitsevat kaksi muuta aluetta on seostettu siten, että kanava on sähköisesti vastakkaisen tyyppinen kuin kaksi muuta aluetta. JFET:it jaotellaan kahteen eri tyyppiin kanavan seostuksen mukaan: n-tyyppiin, jossa kanavan seostus on negatiivinen, ja p-tyyppiin, jossa kanavan seostus on positiivinen.
Periaatteessa lähde ja nielu ovat keskenään vaihdettavissa, jos se sopii paremmin kytkennän fyysiseen rakentamiseen, kunhan kytkentä myös muuttuu vastaamaan näiden elektrodien uusia merkityksiä.
Toiminta

Ilman hilajännitettä virta kulkee helposti pitkin kanavaa, kun tuodaan jännite-ero  V_{DS} lähteen ja nielun välille. Jännitteen  V_{DS} napaisuus on sellainen, että se laittaa hilan ja kanavan välisen p–n-liitoksen estosuuntaan ja näin leventää liitoksen tyhjennysaluetta (engl. depletion zone). JFET:iin syntyvä tyhjennysalue on sellainen alue, jossa ei ole liikkuvia varauksenkuljettajia ja se syntyy kanavan reunamille puolijohderajapinnalle.
Hilajännitettä  V_{G} kasvatettaessa tyhjennysalue levenee ja kanava kutistuu siinä kulkevan virran vähetessä.  Tyhjennysalue ei ole symmetrinen, vaan se on leveämpi kanavan päässä, joka on lähempänä nielua, koska hilan ja kanavan välinen estojännite on siellä korkein. Tällä tavalla hila ohjaa kanavan johtavuutta, aivan kuten MOSFET:issäkin. Toisin kuin MOSFET:it, JFET:it toimivat aina estovyöhyketilassa, eli ne ovat aina johtavia, jos hilalla ei ole jännitettä.
Piirrossymbolista

Riippuen kulttuurista, piirrosmerkit ovat joko kuten kuvissa oikealla, tai samanlaiset ilman ympyrää, tai niin että hila on keskellä kanavaa eikä lähteen tai nielun kohdalla (ympyrällä tai ilman).
Symmetristä versiota käytetään erityisesti kun kanava todellakin on symmetrinen, niin että lähde- ja nieluliitännät ovat keskenään vaihtokelpoisia.
Hilan nuolen kärjen suunta kertoo, miten päin liitoksen p–n-rajapinta on suhteessa kanavaan.
Sulkeakseen kanavan, tarvitaan noin kahden voltin takaperoinen (VGS) jännite suhteessa lähteeseen.
N-tyypin kanavalla vihje on siis, että hilan jännitteen pitää olla negatiivinen suhteessa lähteeseen.
P-tyypin kanavalla haetaan positiivista VGS:ää.
Vertailua muiden transistorien suhteen

JFET:in hila esiintyy pienenä virtakuormana joka johtuu hila-kanava-liitoksen estosuuntaisesta vuotovirrasta.
MOSFET:illa on etunaan erittäin pieni hilavirta (suuruudeltaan pikoampeereita) koska siinä on eristävä oksidikerros hilan ja kanavan välissä.
Toisaalta verrattaessa JFET:in hilavirtaa bipolaaritransistorin kantavirtaan, JFET:illä hilavirta on paljon pienempi ja sillä on myös suurempi transkonduktanssi kuin MOSFET:illä.
Siksi JFET:illä on saavutettu erinomaisia tuloksia vähäkohinaisissa vahvistimissa, korkeaimpendanssisissa operaatiovahvistimissa ja joskus myös yksinkertaisissa kytkinsovelluksissa.
JFET:in olemuksen ennusti Julius Lilienfeld jo niinkin aikaisin kuin 1925 ja sen toiminnan teoria tunnettiin kyllin hyvin jo 1930 luvun puolivälissä että sille voitiin myöntää patentti.
Aikakauden teknologia ei ollut kuitenkaan kyllin hyvä että olisi kyetty tuottamaan seostettuja puolijohteita kyllin suurella tarkkuudella vielä moniin vuosiin.
Vuonna 1947  Bell-laboratorion tutkijat John Bardeen, Walter Houser Brattain ja William Shockley yrittivät rakentaa JFET:iä, kun he rakensivatkin bipolaaritransistorin.
Ensimmäiset toimivat JFET:it tehtiin useita vuosia myöhemmin vaikka ne olikin keksitty ensiksi.
Matematiikka

Virta n-JFET:issä johtuu pienestä jännite-erosta lähteen ja nielun välillä: VDS ja se määräytyy kaavalla:
missä:
2a = kanavan paksuus
W = kanavan leveys
L = kanavan pituus
Q = elektronin varaus = 1.6 x 10-19 C
μ = elektronin liikkuvuus
Kyllästyneellä toiminta-alueella:
Lineaarisella toiminta-alueella:
Kirjallisuutta

Salste, Mikko; Porra, Veikko: Elektroniikka: sovelletun elektroniikan ja digitaalitekniikan perusteet.  Otaniemi:  Otakustantamo, 1973.  ISBN 951-671-053-0
Silvonen, Kimmo: Sähkötekniikka ja elektroniikka.  Helsinki:  Otatieto, 2003.  ISBN 951-672-335-7
Silvonen, Kimmo; Tiilikainen, Matti; Helenius Kari: Analogiaelektroniikka.  Helsinki:  Edita, 2004 (2002).  ISBN 951-37-3839-6
Aiheesta muualla

Physics 111 Laboratory -- JFET Circuits I (Arkistoitu – Internet Archive) (PDF)
Piirrosmerkki N-kanavaiselle JFET:lle
Piirrosmerkki P-kanavaiselle JFET:lle
Elektrogorsk

| Elektrogorsk Электрогорск |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Moskovan alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Elektrogorsk
 Koordinaatit: 55.8858°N, 38.7791°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Moskovan alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  39 km²
Väkiluku (2010)  ():  22 480
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.elgorsk-adm.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Elektrogorsk (ven. Электрого́рск) on kaupunki Moskovan alueella Venäjällä. Se sijaitsee 75 kilometriä Moskovasta itään Pavlovski Posadiin johtavan rautatien varrella (Elektrogorskin asema). Kaupungin eteläpuolelta kulkee Moskovan ja Ufan välinen M7-valtatie. Asukkaita on 22 480 henkeä (vuonna 2010).
Kaupunki on saanut alkunsa vuosina 1912–1914 rakennetun Venäjän ensimmäisen suuren turvevoimalan asuintaajamasta, jonka nimenä oli aluksi Elektroperedatša (”Sähköinen voimansiirto”). Vuonna 1946 taajamasta tuli kaupunki, ja se sai uuden nimen Elektrogorsk (”Sähkökaupunki”).
Nykyään kaupungissa on voimalaitoksen lisäksi mm. huonekalu- ja lääketeollisuutta, ydinvoimaturvallisuus- ja öljynjalostusinstituutti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elektrogorsk Wikimedia Commonsissa
Elektrogorskin kaupunkiportaali (venäjäksi)
Moskovan alueen kaupungit
Joe Tynanin kiusaukset

| Joe Tynanin kiusaukset> The Seduction of Joe Tynan |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jerry Schatzberg
Käsikirjoittaja:  Alan Alda
Tuottaja:  Martin Bregman
Säveltäjä:  Bill Conti
Kuvaaja:  Adam Holender
Leikkaaja:  Evan A. Lottman
Pääosat:  Alan Alda Barbara Harris Meryl Streep Rip Torn Melvyn Douglas
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:  17. elokuuta 1979
Kesto:  107 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  19 595 168 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Joe Tynanin kiusaukset (tv-esityksessä Joe Tynanin viettelykset, The Seduction of Joe Tynan) on vuonna 1979 ensi-iltansa saanut Jerry Schatzbergin ohjaama poliittinen draamaelokuva. Sen käsikirjoitti Alan Alda, joka myös näyttelee nimiroolia, yhdysvaltalaista senaattoria. Muissa pääosissa ovat Barbara Harris, Meryl Streep, Rip Torn ja Melvyn Douglas.
Juoni

New Yorkin osavaltiota edustava demokraattisenaattori joutuu ongelmiin, kun etelävaltioiden ihmisoikeustaistelijat vaativat häntä mukaan vastustamaan korkeimman oikeuden jäseneksi ehdolla olevaa vanhoillista rotuerottelun kannattajaa. Tynan joutuu poikkiteloin niin presidentin kuin vanhan kannattajakuntansa kanssa. Kampanja kuitenkin onnistuu ja Tynan nousee puolueensa uudeksi tähdeksi, jossa nähdään jopa presidenttiainesta. Sivujuonena on kolmiodraama Tynanin, hänen vaimonsa ja rakastajattarensa, työmarkkinajuristin Karen Traynorin kesken.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Alan Alda  | … |  Joe Tynan   |
|  Barbara Harris  | … |  Ellie Tynan   |
|  Meryl Streep  | … |  Karen Traynor   |
|  Rip Torn  | … |  senaattori Kittner   |
|  Melvyn Douglas  | … |  senaattori Birney   |
|  Charles Kimbrough  | … |  Francis   |
|  Carrie Nye  | … |  Aldena Kittner   |
|  Michael Higgins  | … |  senaattori Pardew   |
|  Blanche Baker  | … |  Janet   |
|  Chris Arnold  | … |  Jerry   |
|  Maureen Anderman  | … |  Joen sihteeri   |
|  John Badila  | … |  reportteri tv-ruudussa   |
|  Robert Christian  | … |  Arthur Briggs   |
|  Maurice Copeland  | … |  Edward Anderson   |
|  Lu Elrod  | … |  kongressiedustajanainen juhlissa   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano valitteli, ettei Alan Aldan käsikirjoittama elokuva nouse saippuasarjan tasolta kummemmaksi hyvistä näyttelijöistään huolimatta. Hän antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti Joe Tynanin kiusausten sisältävän hyviä ja vahvoja hetkiä, mutta olevan kokonaisuutena pinnallisempi ja siloitellumpi kuin Schatzbergin
1970-luvun alun elokuvat Paniikki piikkipuistossa (1971) ja Variksenpelätin (1973).
Aiheesta muualla

Joe Tynanin kiusaukset Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Joe Tynanin kiusaukset Elonet.
Johannes II

| Johannes II |
| --- | --- |
 Piirustus Johannes II:sta vuodelta 1879.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Mercurius
Syntynyt: 470 Rooma, Länsi-Rooman valtakunta
Kuollut: 8. toukokuuta 535 (64–65 vuotta) Rooma, Ostrogoottien valtakunta
Paavi
Paavius alkoi:  2. tammikuuta 533
Paavius päättyi:  8. toukokuuta 535
Edeltäjä:  Bonifatius II
Seuraaja:  Agapetus I
Johannes II (470 – 8. toukokuuta 535), syntymänimeltään Mercurius, oli paavina 2. tammikuuta 533 – 8. toukokuuta 535. Hän oli ensimmäinen, joka paaviksi vihkimisensä yhteydessä otti uuden nimen, sillä hänen syntymänimensä kunnioitti pakanallista jumalaa, Mercuriusta.
Johannes II:n aikaan simonia eli kirkollisten virkojen hankkiminen rahaa vastaan oli yleistä papiston piirissä. Senaatti antoi asetuksen, jossa kiellettiin paaviksi pyrkiminen rahan avulla. Määräyksen vahvisti Atalarik, ostrogoottien kuningas.
Helge Johansson

Helge Eugen Johansson (27. helmikuuta 1926 – 17. maaliskuuta 1990) oli suomalainen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä ja puolustajana pelannut Johansson edusti uransa ajan 1945–1958 Turun Palloseuraa mestaruussarjassa ja 1. divisioonassa. Hän voitti seurassa Suomen mestaruuden 1949. Kaikkiaan Johansson pelasi 11 kauden aikana 111 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 14 maalia.
Maajoukkueessa Johansson pelasi yhden maaottelun vuonna 1947.
Kari Mette Johansen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kari Mette Johansen Pekingin olympialaisissa 2008. |  Kari Mette Johansen Pekingin olympialaisissa 2008. |  Kari Mette Johansen Pekingin olympialaisissa 2008. |  |
Maa:   Norja
Naisten käsipallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Peking 2008 |  |  |
|  Kultaa | Lontoo 2012 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Brasilia 2011 |  |  |
|  Hopeaa | Ranska 2007 |  |  |
|  Pronssia | Kiina 2009 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Unkari 2004 |  |  |
|  Kultaa | Ruotsi 2006 |  |  |
|  Kultaa | Makedonia 2008 |  |  |
|  Kultaa | Tanska/Norja 2010 |  |  |
Kari Mette Johansen (s. 11. tammikuuta 1979 Fredrikstad) on norjalainen käsipalloilija. Hän pelasi Norjan maajoukkueessa 203 maaottelua ja teki niissä 493 maalia. Hän voitti olympiakultaa Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012,. maailmanmestaruuden Brasiliassa 2011 sekä Euroopan-mestaruuden Unkarissa 2004, Ruotsissa 2006, Makedoniassa 2008 sekä Tanskan ja Norjan yhdessä järjestämissä kisoissa 2010. Seuratasolla hän edusti Larvikia.
Joensuun Palloseura

Joensuun Palloseura eli JoPS on Joensuun vanhin jalkapalloseura. Seura on perustettu vuonna 1929 ja se on pelannut Suomen toiseksi korkeimmalla sarjatasolla yhteensä kuuden kauden ajan vuosien 1938 ja 1968 välillä. Vuodesta 2018 seuran edustusjoukkue on pelannut  Vitosen Itä-Suomen lohkossa.
Historiaa

JoPS:n lajeina ovat olleet jääpallo, pesäpallo (1929), jalkapallo ja verkkopallo (tennis). Jalkapallotoiminnan seura aloitti virallisesti vuonna 1930. Samana vuonna perustettiin Suomen Palloliiton Karjalan piiri.
JoPS oli 1940-luvulla Pohjois-Karjalan johtava jääpalloseura. Joukkue nousi mestaruussarjaan vuonna 1939 ja pysyi korkeimmalla sarjatasolla aina vuoteen 1949 saakka pääsemättä kuitenkaan kertaakaan mitaleille. Joukkueessa pelasi tuolloin maajoukkueeseenkin noussut maalivahti Kile Viitalahti. Jääpallotoiminnan kohokohtia olivat myös ruotsalaisseuroja vastaan pelatut kansainväliset ystävyysottelut niin Joensuussa kuin Ruotsissakin. 1950-luvun alussa JoPS menetti kaupungin ykkösseuran aseman Joensuun Maila-Pojille ja alkoi panostaa enemmän jalkapalloiluun.
JoPS hallitsi Pohjois-Karjalan jalkapalloilua aina 1970-luvulle saakka. Joukkue saavutti Palloliiton Joensuun piirin mestaruudet peräkkäin vuosina 1949-1956. Menestys jatkui nousulla Suomensarjaan eli toiseksi korkeimmalle sarjatasolle kaudeksi 1958. Seuraavana vuonna joukkue kuitenkin putosi takaisin maakuntasarjaan. Uudelleen joukkue nousi Suomensarjaan vuonna 1963. Vuoden 1964 kymmenes sija Suomensarjan itälohkossa ei kuitenkaan riittänyt sarjapaikan uusimiseen. Viimeisen kerran JoPS pistäytyi Suomensarjassa vuonna 1968 ”ranskalaisen visiitin” verran.
Vuoden 1970 sarjajärjestelmän uudistus sijoitti JoPS:n 3. divisioonaan. Joukkue nousi 2. divisioonaan kaudeksi 1973, mutta epäonnistui keräten vain neljä sarjapistettä. Seuran toiminnan hiivuttua JoPS yhdistyi JMP:n kanssa Karpaloksi lokakuussa 1973. JoPS tuli taas piirin toimintaan vuonna 1976 ja pelasi 1980-luvulla 3. divisioonassa. JoPS toimi 1. divisioonaan nousseen Karpalon sisarseurana, mutta molempien toiminta hiipui 1980-luvun loppupuolella Karpalon pudottua ykkösestä aina kolmoseen saakka.
Yli kymmenen vuoden hiljaiselon jälkeen JoPS nousi seuranimenä uudelleen esiin 2000-luvulla, jolloin seuran edustusjoukkue aloitti toimintansa uudelleen. Joukkue on pelannut kolmosta vuodesta 2002 lähtien.
Pesäpallo > Junioritoiminta

| Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Joukkue | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Mitalit | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Vuodet | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit> Yhteensä | Pesäpallon junioreiden SM-mitalit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
A-pojat: 
| A-pojat |  Kultaa | 1935, 1937 | 2 |  |
| A-pojat |  Hopeaa | 1934 | 1 |  |
| A-pojat |  Pronssia | 1933, 1936, 1938 | 3 |  |
| Yhteensä: | Yhteensä: | Yhteensä: | 6 |  |
Tunnettuja pelaajia

Raimo Kauppinen
Seppo Pelkonen
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut