David Foster Wallace
Tuotanto > Teokset

Wallacen esikoisteos The Broom of the System ilmestyi 1987. Kyseessä oli toinen Amherst-opintojen lopputöistä, ensimmäinen käsitteli Richard Taylorin teesiä, jonka mukaan tulevaisuus on ennalta määrätty, ja Wallace halusi kumota sen. Broomista kirjoittamisen hän aloitti syksyllä 1984. Kirjoitustyön aikana hän pohti Ludwig Wittgensteinin ajatuksia kielestä. Hän sai Broomin arvosanaksi kiitettävä plus, kuten Tayloristakin. Myöhemmin hän vähätteli Broom-lopputyötään ja kuvaili sitä banaaliksi omaelämäkerraksi. Hän ymmärsi kuitenkin, että olisi tärkeää saada se julkaistuksi.
Wallacen asenteessa tapahtui vuoden 1991 tienoilla muutos. Hän käsittelee aihetta Harper’sin tilaamassa artikkelissa, jota Harper’s ei sittenkään halunnut, ja se julkaistiin Review of Contemporary Fictionissa 1993 nimellä ”E Unibus Pluram”. Siinä hän arvostelee aiemmin ihailemaansa Mark Leyneriä. Käytettyään itsekin kirjoituksissaan ironiaa Wallace tajuaa nyt sen vaarallisuuden. Sinänsä ironia ei hänen mukaansa ole mikään ongelma: se on heikkojen puolustautumista vahvoja vastaan. Jos siitä kuitenkin tulee tapa, se muuttuu vaaralliseksi. Lewis Hydea lainaten hän sanoo: ”Ironiaa voi käyttää vain hätätilassa. Pitkään käytettynä siitä tulee sellaisten ansaan jääneiden ääni, jotka ovat oppineet nauttimaan vankeudestaan.” Wallace oli ollut tunnettu pilailijana, parodikkona ja ilmaisultaan epäselvänä, mutta nyt hän korotti hyveiksi vilpittömyyden ja suoran puheen.
Wallacen pääteos Päättymätön riemu (Infinite Jest) ilmestyi 1996. Kirjoitustyöllä ei ole varsinaista aloitushetkeä, mutta jo kymmenen vuotta aiemmin 1986 hänellä oli osa tekstistä kirjoitettuna, ja kirjan nimen hän oli maininnut samana vuonna residenssihakemuksessaan. Teoksessa ei ole perinteistä juonta vaan vain sinne tänne risteileviä juonikuvioita. Kehyskertomuksessa on keskeisenä tappavan viihdyttävä spektaakkeli, elokuvatallenne Infinite Jest, jota ONANia (Organization of North American Nations) vastaan taisteleva terroristiryhmä tavoittelee. Juonella ei myöskään ole varsinaista loppua, vaan teksti valuu hiljalleen kohti kirjan loppua, jossa se häipyy elokuvamaisesti. Teos oli menestys jo heti ilmestyttyään, mikä on poikkeuksellista yli tuhatsivuiselle teokselle.
Päättymättömällä riemulla Wallace vakiinnutti asemansa yhtenä yhdysvaltalaisen nykykirjallisuuden merkkinimistä. Time-lehti valitsi teoksen vuosina 1923–2005 ilmestyneiden sadan parhaan englanninkielisen romaanin joukkoon.
Wallace kirjoitti myös useisiin lehtiin ja sai vuonna 1997 The Paris Review -kirjallisuuslehden myöntämän palkinnon Aga Khan Prize for Fiction novellistaan ”Vastenmielisten tyyppien lyhyitä haastatteluja n:o 6”, joka sai uuden numero n:o 20, kun se julkaistiin muokattuna esseekokoelmassa Brief Interviews with Hideous Men.
Matematiikka-aiheinen kokoelma Everything and More (2003) aiheutti Wallacelle enemmän työtä kuin hän oli odottanut. Hän arveli tekevänsä sen sivutyönä neljässä kuukaudessa, mutta todellisuudessa siihen kului yksitoista kuukautta päätoimisesti. Jo tarkistusvaiheissa siihen jouduttiin tekemään runsaasti muutoksia, ja ilmestyttyään se sai kritiikkiä: Science-lehden kriitikko kirjoittaa, että ”matemaatikot se saa korkeintaan hymähtelemään. Virheitä riittää”.
Wallace piti vuonna 2005 Kenyon Collegen humanististen aineiden opiskelijoille huomiota saaneen valmistujaispuheen, josta on sittemmin käytetty nimeä ”This is Water” ("Tämä on vettä"). Puhe on julkaistu suomeksi kokoelmassa Hauskaa, mutta ei koskaan enää. Puheen keskeinen teema on humanistisen koulutuksen merkitys ja humanistin tehtävä, vapaus ja mahdollisuus valita ”oletusarvojensa” (’default setting’, suomennoksessa: ”luontainen perusolemus”) vastaisesti se, mitä ja miten ajattelee – lyhyesti: ihmisen maailmasuhde ja hänen maailmassa olemisen tapansa.
The Pale King (2011) jäi Wallacelta kesken. Sen kokosi julkaisukuntoon kustannustoimittaja Michael Pietsch. Miikka Laihinen kuvaa lukukokemustaan yhdeksi lukuhistoriansa tahmeimmista, pitkäpiimäisimmistä ja sitä myöten turhauttavimmista. Kriittisen arvionsa päätteeksi Laihinen kuitenkin kysyy: ”Ehkä tylsyydellä on kokonaisuudessa sittenkin syvempi merkityksensä?”
Wallacen oma tennisura tyssäsi koulun jälkeen, ja hän pelasi tennistä yliopistoaikana enää harrastustasolla. Sen sijaan hän kirjoitti tenniksestä useita esseitä, jotka julkaistiin kokoelmana String Theory (2016, suom. Tennisesseet, 2021), ja käsitteli aihetta myös romaanissa Päättymätön riemu. Tennisesseiden Tracy Austin -esseessä hän pohtii Austinin elämäkerran kautta yleisesti urheilijoiden omaelämäkertojen naiiviutta. Hänen päätelmänsä on, että huippu-urheilijoille kliseet, esimerkiksi ”yksi pallo kerrallaan”, eivät ole latteuksia vaan tosiasioita. Ne, joilla on urheilullisen nerouden lahja, eivät osaa kirjoittaa neroudestaan, koska he ovat ”sokeita sille ja mykkiä puhumaan siitä – eivätkä suinkaan siksi, että sokeus ja mykkyys olisivat lahjan hinta, vaan koska ne ovat lahjan ydin”.