stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
T-80
Omasuojajärjestelmät

T-80:n uudemmissa versioissa on monipuoliset omasuojajärjestelmät. Arena on aktiivinen omasuojajärjestelmä, jonka avulla voidaan tuhota vaunua lähestyvät ohjukset ja singon ammukset. Järjestelmän tutka havaitsee lähestyvän pst-ohjuksen sen ollessa vähintään 50 metrin etäisyydellä ja laukaisee sitä kohti sirpaloituvan torjuntaheitteen, joka tuhoaa ohjuksen.
Štora-järjestelmä puolestaan havaitsee vaunuun kohdistuvan 0,6-1,1 mikrometrin aallonpituusalueen säteilyn (osa näkyvästä valosta ja lähi-infrapuna). Tätä aallonpituusaluetta käytetään yleisesti lasersädettä seuraavien sekä laservalaisuun hakeutuvien  ohjusten ohjausjärjestelmissä. Järjestelmä reagoi vaunuun kohdistuvaan lasersäteilyyn laukaisemalla aerosolisavuheitteen, joka pysäyttää 0,4-14 mikrometrin aallonpituusalueen säteilyn (koko näkyvän valon ja infrapuna-alue), ja näin estää vaunun valaisun ohjusta varten, sekä peittää sen kaikilta optisilta tähtäimiltä, myös lämpötähtäimiltä. Savujärjestelmä kattaa 360 astetta. Järjestelmä käsittää myös infrapunahäirintälaitteen, jolla voidaan häiritä panssarintorjuntaohjuksen seuraamista sen ampumalaitteelta, ja näin estää oikeiden ohjauskomentojen lähettämistä tällä tavoin ohjattaville ohjuksille. Häirintälaite kattaa 20° tornin molemmilla puolilla vaakasuunnassa ja 4° pystysuunnassa. Valmistajan mukaan osumistodennäköisyys pienenee neljännekseen alkuperäisestä järjestelmiä käytettäessä.
Uusimman T-80UM2-mallin runkoa on muokattu siten että miehistö ja ammukset sijaitsevat eri tilassa. Lisäksi vaunu on suunniteltu siten, että vihollisammuksen räjäyttäessä vaunun omat ammukset, sinkoutuvat nämä ulospäin ja jättävät näin miehistölle paremman mahdollisuuden selviytyä hengissä. Piirre on uusi venäläisissä vaunuissa, vaikka se on ollut standardi länsimaisissa vaunuissa jo pitkään. On epävarmaa, tulevatko Venäjällä tehdyt T-80:n jatkokehitelmät ikinä tuotantoon Venäjän siirtyessä T-90-vaunuun.
Aseistus

Pääase on automaattilataava 125 mm sileäputkinen panssarivaunukanuuna (2A46M), joka on sama kuin T-72:ssa. Tulinopeus on 6-8 laukausta minuutissa. Ammustyyppi voi olla panssariammus (AP), alikaliiperiammus (APDS), pyrstövakautettu alikaliiperiammus valojuovalla (APFSDS-T), ontelokranaatti (HEAT) sekä erityyppisiä sirpalekranaatteja valojuovalla tai ilman, mm. (HE-FRAG). Pst-ohjus on laserohjattava 9M119 Refleks (Nato: AT-11 Sniper), joka voidaan ampua 100-4 000 metrin päähän tai 5 kilometrin etäisyydelle ilma-alusta vastaan. Lisäksi yksi 7,62 mm (PKT) tykinputken suuntainen konekivääri ja yksi tornin katolla oleva 12,7 mm (NSVT) ilmatorjuntakonekivääri.
Aseistus > Mallit

T-80 Ensimmäinen malliT-80U.
T-80B Uusi keraaminen panssarointi
T-80BDM
T-80BK Johtovaunumalli edelliseen pohjautuen
T-80BV Reaktiivipanssarointi
T-80BV-2017
T-80U  Uusi torni. Uusi PST-ohjus ja kanuuna. Paranneltu GTD-1250 -moottori. Kontakt-reaktiivipanssarointi
T-80UD Kehitetty Neuvostoliitossa, valmistus alkoi vuonna 1988. Ukraina on sittemmin myynyt näitä vaunuja Pakistaniin
T-80UK, T-80UDK Komentovaunuversio jossa Štora-elektronisoptinen selvitymisjärjestelmä
T-80UM Venäläinen versio, jossa uusi Agava M1 -ampujan tähtäin ja ammunnanhallintajärjestelmä
T-80UM1 "Bars" (lumileopardi), venäläinen prototyyppi Arena-puolustusjärjestelmällä
T-80UM2 Tšornyi Orjol -prototyyppi, uusi torni, ja lataamisjärjestelmä, Droz-1-puolustusjärjestelmä
T-84 Oplot Ukrainalainen versio UD-mallista, ranskalainen ALIS-pimeänäkölaitteisto, Arena, Štora
BREM-80U Hinauspanssarivaunu
Aseistus > Valmistus

Vaunua käyttävät valmistajamaat Venäjä ja Ukraina. Venäjä ilmoitti luopuvansa T-80:n valmistuksesta 1992, tosin muutamia on tilattu valmistuksen pitämiseksi käynnissä vientitilaisuuksien saamiseksi. Venäjä päätti siirtyä tilauksissaan yhteen vaunumalliin ja halvempaan T-72:een ja sen seuraajaan T-90:een. Ukrainassa valmistetut vaunut ovat "80 % ukrainalaisia".
Joulukuussa 2023 ilmoittiin että että kaasuturbiinimoottorin GTD-1250 valmistus alkaa uudelleen Kalugassa tarkoituksena vauhdittaa T-80-vaunujen modernisointia T-80BVM-tasolle. Moottori on myös tarkoitus päivittää GTD-1400-tasolle ja mahdollisesti viimeistellä GTD-1500-moottori, jota ei ikinä laitettu tuotantoon Neuvostoliitossa.
Palveluhistoria > Neuvostoliitto

Neuvostoliiton romahtamiseen saakka vuonna 1991 T-80 oli maan parhaana pidetty taistelupanssarivaunu ja sitä käytti suurin osa taisteluvalmiista joukko-osastoista. TAE-sopimuksen asiakirjojen mukaan marraskuussa 1990 Uralin länsipuolelle oli sijoitettu yhteensä 4 874 vaunua. Suurin osa niistä oli käytössä Itä-Eurooppaan Natoa vastaan sijoitetuissa joukko-osastoissa. Tuotettujen vaunujen kokonaismäärä lienee ollut TAE-sopimuksen tietoja suurempi. Neuvostoliiton romahdettua miltei kaikki T-80 -vaunut jäivät Venäjän käsiin lukuun ottamatta Harkovan tehtaalla Ukrainassa olleita noin 350 vaunua ja alle sataa vaunua Valko-Venäjällä.
Palveluhistoria > Venäjä

T-80 sai kansainvälistä huomiota Venäjän perustuslaillinen kriisin aikana lokakuussa 1993, jolloin vaunua käytettiin Boris Jeltsinin ja tämän poliittisten vastustajien välillä. Kriisin aikana T-80-vaunut tulittivat Moskovan valkoista taloa.
Tšetšenian yrittäessä irrottautua Venäjästä 1990-luvulla T-80 -vaunuja käytettiin sitä vastaan. Vaunuja ei ollut virallisesti sijoitettu alueen sotilaspiirille, vaan ne otettiin käyttöön varastoilta ja niitä käyttivät miehistöt, joita ei ollut erikseen niiden ajamiseen koulutettu. 31. joulukuuta 1994 T-72 ja T-80 -vaunuilla varustetut yksiköt määrättiin etenemään Tšetšenian pääkaupunki Groznyihin. Hyökkäyksen tuloksena noin 70 % siihen osallistuneesta 200 vaunusta tuhottiin. Taistelujen aikana 1994-1995 tuhoutui vähintään 17 T-80B- ja T-80BV-vaunua. Tšetšeenit tähtäsivät usein RPG-7-singoillaan kevyesti suojattuun moottorin päällä olevaan panssarointiin, johon oli mahdollista osua korkeista taloista kaupunkitaistelujen aikana. Ammuksen oli näin mahdollista läpäistä moottorin kautta miehistön tiloihin ja ammuksiin, joihin osuminen käynnisti räjähdysten ketjureaktion joka huipentui usein tykkitornin irtoamiseen. Sodan jälkeen T-80 joutuikin kritiikin kohteeksi. Suojauksen ohella puhuttiin sen suuresta polttoaineen kulutuksesta ja kalliista moottorista. Puolustusministeri Pavel Gratsov väitti myöhemmin panssarivaunujen huonoa suunnittelua Tšetšenian sotien tappioiden yhdeksi pääsyyksi. Kritiikki oli yksi syy, minkä takia Venäjä päätti lopulta ryhtyä valmistamaan T-90-vaunuja T-80:n sijaan.
Hyökkäyssodassa Ukrainaan 2022 ukrainalaisjoukot ovat tuhonneet, vaurioittaneet tai ottaneet haltuunsa suuren määrän erityyppisiä venäläisjoukkojen T-80 -panssarivaunuja. Oryx-sivuston dokumentoimien aineistojen mukaan T-80 -panssarivaunut olivat T-72 -panssarivaunujen jälkeen eniten tuhottu panssarivaunutyyppiluokka lokakuun 20. päivään 2022 mennessä. Tällöin Ukrainan joukot olivat varmistetusti tuhonneet, vaurioittaneet tai ottaneet haltuunsa ainakin 304 T-80 -tyypin panssarivaunua (145 kpl T-80BV, 1 kpl T-80BVK, 86 kpl T-80U, 3 kpl T-80UK, 8 kpl T-80UE-1, 1 kpl T-80UM2, 54 kpl T-80BVM ja 6 tyypiltään epäselvää T-80:sta). 
Ainakin Ukrainan 93. mekanisoitu prikaati on hyödyntänyt venäläisiltä haltuunotettuja T-80 -panssarovaunuja taistelussaan Venäjän asevoimia vastaan.
Tekniset tiedot T-80U

Miehistö: 3
Taistelupaino: 46 000 kg
Pituus: 7,01 m
Suurin korkeus: 2,20 m
Suurin leveys: 3,60 m
Paine: 0,92 kg/cm²
Moottori: 1 250 hv turbiini
Toimintamatka: 335 km (600 km lisäpolttoainesäiliöillä)
Suurin nopeus tieajossa: 70 km/h
Suurin nopeus maastossa: 48 km/h
Pääase: 125 mm sileäputkinen / 9M119Refleks (AT11-Sniper) PST-ohjus
Käyttäjämaat

Etelä-Korea, 80 T-80U -vaunua.
Jemen, 80 T-80 -vaunua.
Kypros, 82 T-80U -vaunua.
Pakistan, 320 T-80UD -vaunua.
Ukraina, 165 T-80 -vaunua varastoituna. Etenkin Venäjän hyökkäyssodassa 2022- Ukraina sai haltuunsa runsaasti venäläisiä T-80-vaunuja, ja käytti niitä taistelussa venäläisiä vastaan.
Valko-Venäjä, 69 T-80 -vaunua
Venäjä, 550 T-80BV/U -vaunua käytössä, 3 000 T-80B/BV/U -vaunua varastoituna.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
T-80 Tank globalsecurity.org
FAS  (englanniksi)
Army technology  (englanniksi)
Army Guide T-80B
Army Guide T-80U
Neuvostoliiton T-80 -vaunu valokuvassa vuodelta 1987.
Venäläisiä T-80 -vaunuja paraatissa Punaisella torilla.
Punalakkitimali

| Punalakkitimali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttutimalit Pellorneidae
Suku::  Viheltäjätimalit Malacopteron
Laji::  magnum
Kaksiosainen nimi
 Malacopteron magnum  Eyton, 1839 
Alalajit
 M. m. magnum  M. m. saba 
Katso myös
   Punalakkitimali Wikispeciesissä   Punalakkitimali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punalakkitimali (Malacopteron magnum) on kerttutimaleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Punalakkitimali voi kasvaa 18–20 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Punalakkitimalin pää on väriltään lukuun ottamatta punaruskeaa päälakea ja mustaa niskaa. Rinta on harmaa ja vatsa on valkoinen harmain raidoin. Linnun selkä ja siivet ovat tumman ruskeat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Punalakkitimalia tavataan Thaimaasta, Malesiasta ja Sumatran sekä Borneon saarilta. Lajin elinympäristöä ovat alankojen ainavihannat kosteat metsät. Lintu liikkuu usein sekaparvissa metsien keskikerroksissa ja syö hyönteisiä. Punalakkitimalikantaa uhkaa metsien hakkuusta johtuva elinympäristön väheneminen ja se luokitellaan silmälläpidettäväksi lajiksi.
Punkaharjun vaakuna

Punkaharjun vaakuna (1954-2012)
Punkaharjun vaakuna oli Punkaharjun kunnan tunnus. Aiheen hirsi koroineen viittaa alueen luonnonkauniisiin harjuihin ja samalla kunnan nimeen. Kruunu symboloi vanhaa kruununpuistoa, joka nykyään tunnetaan Punkaharjun luonnonsuojelualueena.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä yläreunaltaan kuusikoroinen ja alareunaltaan aaltokoroinen hirsi, jonka yläpuolella kruunu, kaikki kultaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Punkaharjun kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 29. huhtikuuta 1954. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 9. elokuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 2013, kun Punkaharju ja Kerimäki liittyivät Savonlinnan kaupunkiin.
Pentti Punkari

Pentti Tuomas Punkari (s. 12. tammikuuta 1938 Ylistaro) on entinen suomalainen painija.
Punkari edusti Suomea olympialaisten kreikkalais-roomalaisessa painissa Roomassa 1960 alle 79 kilon sarjassa ja Tokiossa 1964 alle 87 kilon sarjassa. Hänen paras arvokisasaavutuksensa oli neljäs sija Helsingborgin MM-kisoissa 1963. Hän osallistui MM-kilpailuihin myös vuosina 1967 ja 1971. Hän voitti Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 1963.
Seuratasolla "Pena" Punkari edusti Vaasan Voima-Veikkoja, Ylistaron Kilpa-Veljiä, Hallan Visaa ja Kotkan Painimiehiä. Hän voitti yhteensä yhdeksän Suomen mestaruutta kreikkalais-roomalaisessa painissa ja vapaapainissa vuosina 1960–1970. Hän voitti viidesti poliisien Euroopan-mestaruuden.
Pentti Punkarin veli Viljo Punkari oli myös painin olympiaedustaja ja Suomen mestari.
Punameriahven

| Punameriahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Suku::  Epinephelus
Laji::  morio
Kaksiosainen nimi
 Epinephelus morio  (Valenciennes, 1828) 
Synonyymit
 Serranus morio Valenciennes, 1828  Serranus erythrogaster DeKay 1842  Serranus luridus Ranzani 1842  Serranus remotus Poey 1860  Serranus angustifrons Steindachner, 1864 
Katso myös
   Punameriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punameriahven (Epinephelus morio) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Punameriahven saavuttaa täysikasvuisena vähintään 90 senttimetrin pituuden. Pää ja ruumis ovat yleensä väritykseltään tumman punaruskea. Vatsa on vaaleampi. Kyljillä on toisinaan valkeita täpliä tai suuria valkeita laikkuja. Pään alueella on joitakin tummia pilkkuja. Evät ovat melko tummia. Selkäevän takaosan, peräevän ja pyrstöevän takareuna on valkoinen. Suupielet ovat oranssiset. Pyrstöevän takareuna on suorahko tai kovera, vaikkakin nuorilla, alle 15-senttisillä yksilöillä se on vielä kupera. Punameriahvenella on kylkiviivallaan 60–68 suomua. Selkäevässään lajilla on yksitoista piikkiruotoa ja 16–17 pehmeää ruotoa, peräevässään kolme piikkiruotoa ja 8–10 pehmeää ruotoa ja rintaevässään 16–18 pehmeää ruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Punameriahventa tavataan Atlantin valtamerellä alueella Pohjois-Carolinasta Brasilian eteläosiin (Meksikonlahden, Karibianmeren ja Bermudan alueet mukaan luettuna). Nuorena, 3–20-senttisenä se elää matalassa vedessä meriruohopohjilla ja rannikkojen riutoilla. Hieman suurempina, 20–40-senttisinä niitä tavataan kivisillä riutoilla 5–25 metrin syvyisissä vesissä. Tullessaan sukukypsiksi se siirtyy syvempiin, 50–300 metrin syvyisiin vesiin. Lajin ravintoa ovat erilaiset kalat ja äyriäiset. Punameriahven on hermafrodiitti; kukin yksilö syntyy naaraana ja sukupuoli vaihtuu koiraaksi yleensä 7. ja 14. ikävuoden välillä. Vaihdos voi ilmeisesti tapahtua jo kolmivuotiaana, mutta 2–6-vuotiaista yksilöistä suurin osa on silti naaraita. Täysikasvuisuuden laji saavuttaa keskimäärin 13-vuotiaana. Punameriahven voi saavuttaa sukukypsyyden 2–6-vuotiaana ja 40–60 senttimetrin mittaisina. Lisääntymiskausi kestää Yhdysvaltain rannikolla alueesta riippuen tammikuusta kesäkuuhun. Naaras voi kerralla tuottaa 24 300–5 735 700 mätimunaa. Punameriahventa pyydetään suuria määriä koko sen levinneisyyden alueella. Liikakalastus on lajin suurimpia uhkia ja sen kantojen arvioidaan vähentyneen maailmanlaajuisesti ainakin yli 30 prosentilla viimeisten noin 50 vuoden aikana.
Punameriahven Meksikonlahdelta.
Punanukkasimppu

| Punanukkasimppu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Simppukalat Scorpaeniformes
Heimo::  Nukkasimput Caracanthidae
Suku::  Caracanthus
Laji::  madagascariensis
Kaksiosainen nimi
 Caracanthus madagascariensis  (Guichenot, 1869) 
Katso myös
   Punanukkasimppu Wikispeciesissä   Punanukkasimppu Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Punanukkasimppu (Caracanthus madagascariensis) on nukkasimppuihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Intian valtamerestä.
Koko ja ulkonäkö

Punanukkasimppu voi kasvaa suurimmillaan noin 5 cm pitkäksi. Ruumiinmuodoltaan laji on soikea ja hieman litistynyt. Selkäevä on pitkä ja sen keskellä on lovi. Selkäevän ruodot ovat yhteydessä myrkkyrauhaseen. Punanukkasimppu on väriltään harmahtavan vaaleanpunainen ja ruumiissa on tummempaa punaista marmorikuviointia.
Levinneisyys ja elintavat

Punanukkasimppua tavataan Afrikan itärannikolta Chagossaarille. Kalan elinympäristöä ovat koralliriutat ja se piileskelee päivisin korallien joukossa. Lajin ravintoa ovat pienet äyriäiset ja kalat.
Punjon kartano

| Punjon kartano |
| --- | --- |
Sijainti:  Nuuksio, Espoo
Rakennustyyppi:  kartano
Valmistumisvuosi:  1967
Suunnittelija:  Heikki ja Kaija Sirén
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punjon kartano (ruots. Punjo gård) sijaitsee Nuuksiossa luoteisessa Espoossa Nuuksion Pitkäjärven itärannalla.
Punjon rälssiuudistila perustettiin 1775 ja se oli Espoon kartanon alainen lampuotitila vuoteen 1823. Tuolloin kruununvouti Gustav Ruth lunasti sen, ja siitä alkaen se on ollut säätyläisten omistuksessa. Nykyisen päärakennuksen edeltäjä oli arkkitehti Matti Finellin käsialaa vuodelta 1926. Punjoon kuuluu myös arkkitehti Oiva Kallion suunnittelema turvekattoinen hirsisauna vuodelta 1930 ja Laatokalta Jaakkimanvaaran saaristosta siirretty aitta.
Punainen katu

| Punainen katu> Scarlet Street |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Fritz Lang
Käsikirjoittaja:  Dudley Nichols
Tuottaja:   Fritz Lang  Walter Wanger 
Säveltäjä:  Hans J. Salter
Kuvaaja:  Milton R. Krasner
Leikkaaja:  Arthur Hilton
Tuotantosuunnittelija:  Alexander Golitzen
Pukusuunnittelija:  Travis Banton
Pääosat:   Edward G. Robinson  Joan Bennett  Dan Duryea 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:  28. joulukuuta 1945
Kesto:  103 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Scarlet Street
Punainen katu (Scarlet Street) on Fritz Langin ohjaama yhdysvaltalainen film noir -elokuva vuodelta 1945. Se perustuu Georges de la Fouchardièren romaaniin, josta Jean Renoir ohjasi aiemmin elokuvan Yöperhonen. Punaisen kadun pääosissa ovat Edward G. Robinson, Joan Bennett ja Dan Duryea.
Tuotanto ja vastaanotto

Punainen katu oli Langin, Bennettin ja Walter Wangerin yhteisyrityksen Diana Productionsin ensimmäinen elokuva. Lang sai elokuvan tekemiseen suhteellisen vapaat kädet, mikä oli harvinaista hänen Hollywood-urallaan. Lang ja käsikirjoittaja Dudley Nichols siirsivät elokuvan tapahtumapaikan Montmartresta Pariisista Greenwich Villageen New Yorkiin. Lang kuvasi elokuvaa 56 päivää heinäkuusta lokakuulle 1945. Punainen katu ylitti miljoonan dollarin budjettinsa reilulla 200 000 dollarilla.
Elokuva ajautui vaikeuksiin ennen julkistamistaan. Vaikka Hayesin koodistoa valvonut komitea hyväksyi elokuvan, niin National Legion of Decency -järjestö antoi sille arvosanan B, eli se oli järjestön mukaan osittain moraalisesti arveluttava. Tämän seurauksena New Yorkin, Atlantan ja Milwaukeen kaupungit eivät sallineet Punaisen kadun esittämistä teattereissaan.  Tuottaja Wanger lensi tammikuussa 1946 tapaamaan sensuuriviranomaisia ja sai luvan elokuvan esittämiseen vain muutamien pienten muutosten jälkeen. New Yorkissa elokuva sai lopulta ensi-iltansa 20. helmikuuta 1946.
Rooliluettelo

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Edward G. Robinson  | … |  Christopher Cross   |
|  Joan Bennett  | … |  Katherine (Kitty) March   |
|  Dan Duryea  | … |  Johnny Prince   |
|  Margaret Lindsay  | … |  Millie Ray   |
|  Jess Barker  | … |  David Janeway   |
|  Rosalind Ivan  | … |  Adele Cross   |
|  Arthur Loft  | … |  Dellarowe   |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Punainen katu Wikimedia Commonsissa
Punainen katu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Punainen katu Elonet.
Puntari

Puntari
Puntari on sauvamainen käsikäyttöinen vaaka, jonka toisessa päässä on koukku, johon punnittava esine ripustetaan, toisessa päässä kiinteä vastapaino ja välissä sauvaa pitkin siirrettävä, kädensijalla varustettu tukiterä. Punnittaessa tukiterä siirretään sauvaa pitkin siirretään sellaiseen kohtaan, että puntari on tasapainossa; tällöin puntariin merkitty asteikko näyttää punnittavan esineen painon tai itse asiassa massan.
Puntarin käyttö tavaran punnitsemiseen kaupankäynnissä on Suomessa nykyisin kielletty.  Aikaisemminkin, ainakin jo 1930-luvulla ja vielä vuonna 1992 annetun vakausasetuksen mukaan, puntarin käyttö oli pitkään ollut sallittu ainoastaan tori- ja siihen verrattavassa kaupassa sekä yksityisessä tavaranvaihdossa, mutta ei yleisissä myymälöissä.
Puimakone

Vanha suomalainen puimakone.
Puimakoneella puintia Suomessa vuonna 1942.
Käytöstä jäänyt puimakone Espanjassa vuonna 2006.
Puimakone on riihessä käsin varstoilla puimisen korvannut kone. Puimakoneen korvasi sittemmin leikkuupuimuri.
Pääosat

Puimakonetta käytettiin yleensä konevoimalla, ensi alkuun hevoskierrolla, sitten liikuteltavalla höyrykoneella (lokomobiili), jonka syrjäytti polttomoottori (maamoottori), ja loppuaikoina sähkömoottorilla tai hihnapyörällä varustetulla traktorilla. Voimansiirto tapahtuu lattahihnalla.  Puimakoneen pääosat ovat puintikela, varstakela, varstasilta, kohlimet sekä seulasto. Yleensä koneessa on myös lietso, kuljetinlaite eli elevaattori sekä vihneenkatkoja.
Toimintaperiaate

Toimintaperiaate on seuraava: puintikela ja varstat irrottavat jyvät leikatuissa korsissa kiinni olevista tähkistä, seulasto erottelee ne akanoista ja kuljetin siirtää ne säkityslaitteeseen. Jyvät voidaan myös ohjata vihneenkatkojaan, joka tarvittaessa voidaan ohittaakin. Kohlimet taas siirtävät puidut oljet pois koneesta, silppuriin tai olkilietsolle, ja viimeistään tällöin loputkin jyvät karisevat olkien seasta seulastolle. Puimakone erottaa akanat omaan kasaansa, samoin kuin oljet, jos puinnista halutaan puhdasta olkea. Ns. rajaiset seuloutuvat rajaisseulan kautta eri kasaan, josta ne voidaan syöttää uudelleen koneeseen — puhutaan rajaisten puinnista.
Varhaishistoria

Varstapuinti vaati paljon työväkeä, suurilla tiloilla puinnissa tarvittiin torppareiden ohella kausityöläisiä. Koneellistaminen sekä tehosti työtä että teki siitä paremmin ohjattavaa. Puimakone on vanha keksintö, alkujaan Skotlannissa 1700-luvulla kehitetty. Ensimmäisen patentin koneelle sai Andrew Meikle vuonna 1786. Meiklen koneessa vilja syötettiin vastakkaisiin suuntiin pyörivien telojen korokkeiden väliin, parannetussa mallissa pyörivän rummun ja sitä ympäröivän kengän väliin. Kengässä oli varstat eli kyseessä oli varstakelainen puimakone. Ruotsissa tämäntapaisia puimakoneita valmistettiin jo 1700-luvun lopussa, ehkä muutama tuotiin Suomeenkin.
Myöhemmin varstapuintikoneesta siirryttiin ns. nastakelaiseen koneeseen, jonka alun perin suunnitteli englantilainen Atkinson. Kuitenkin vasta amerikkalainen Turner esitteli vuonna 1831 tehokkaan nastapuimakoneen. Siinä sylinterissä ja valsseissa on varstojen asemesta luiset nastat. Vilja syötetään nastakelan ja -sillan väliin. Jyvät jäävät kuitenkin ruumenien sekaan, eli puinnos on puhdistettava erikseen. Mallin etuna oli, että voimanlähteeksi sopi sekä lihasvoima että hevoskierto.
Tulo Suomeen

Käsikäyttöisiä puimakoneita (ns. rosma, tappuri, rysky) oli käytössä Lounais-Suomessa 1800-luvun alkupuolella, Englannista ja Ruotsista hankittuina. Mustialan kartanoon ostettiin ensimmäinen puimakone vuonna 1840. Fiskarsin tekemiä puimakoneita oli esillä vuonna 1859 ja yleiseen käyttöön ne tulivat länsirannikon viljapelloilla 1800-luvun lopulla. Kotimaisia konevalmistajia olivat Högfors, Mathildedal ja Rosenlew.
Käsikäyttöisen puimakoneen käyttöaika oli historiallisesti lyhyt, suurimmat talot pyrkivät hankkimaan maaseppien valmistamia puisia tai rautaisia hevoskiertoja, joissa voimaa välitti muutaman metrin pituinen vaaka-asennossa pyörivä ratas remmin tai köyden välityksellä puimakoneeseen. Jos koneeseen liitettiin kohlijat ja viljanpuhdistaja eli viskuri, se asetettiin joko luuvaan tai lavalle riihen parsien tasalle ja viskuri koneen alle. Hevoskäyttöinen puimakone levisi Lounais-Suomeen, Etelä-Pohjanmaalle ja Karjalankannakselle 1800-luvulla, muualle vasta 1900-luvun alussa. Käsi- ja hevoskiertoisissa puimakoneissa käytettiin riihessä kuivattua viljaa.