stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
E. W. Kenyon
Ura ja elämä > E. W. Kenyon julistajana länsirannikon kaupungeissa 1924–1930

Vuoden 1923 jälkeen Kenyon piti evankelisia kokouksia San Josessa, Oaklandissa, Berkeleyssä ja monessa muussa länsirannikon kaupungissa. Hänestä kehittyi taitava puhuja ja Raamatun opettaja.
Aimee Semple McPherson kutsui Kenyonin puhumaan Angelus Templeen useita kertoja.
1926 Kenyon toimi itsenäisen Baptistikirkon pastorina Pasadenassa Kaliforniassa, sieltä hän siirtyi Los Angeles ja perusti sinne kirkon, jonka jäsenmäärä kasvoi suureksi.
Ura ja elämä > E. W. Kenyon Seattlessa 1931–1948

Kenyon muutti Seattleen 1931, ja perusti sinne New Covenant Baptist -kirkon. Saman vuoden aikana hän aloitti julkaisutoimintansa ja alkoi käyttää radiota oman julistuksensa levittämisessä. Hänen radiosaarnaohjelmansa tunnettiin nimellä Kenyon's Church of Air. Monet Kenyonin kirjat on kirjoitettu radiosaarnojen käsikirjoituksien pohjalta.
Kenyon kuoli 80-vuotiaana, 19. maaliskuuta 1948. Kenyon oli toiminut pitkän uransa aikana useissa metodisti- ja baptistiseurakunnissa, opettanut menestysteologiaa useissa perustamissaan raamattukouluissa, julkaissut Kenyon's Herald of Life -lehteä, julkaissut useita kirjoja ja tuottanut radio-ohjelmia.
Tudor Arghezi

| Tudor Arghezi> Ion Nae Theodorescu |
| --- | --- |
 Tudor Arghezi
Henkilötiedot
Syntynyt: 1880 Bukarest, Romania
Kuollut: 1967 (86–87 vuotta) Bukarest, Romania
Kansalaisuus:  Romania
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: romania
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tudor Arghezi, oik. Ion Nae Theodorescu (1880 Bukarest, Romania – 1967 Bukarest, Romania) oli romanialainen kirjailija. Kierreltyään ja toimittuaan eri ammateissa hän asui 1899–1904 munkkina Cernican luostarissa ja piispankirkon diakonina Bukarestissa.
Arghezi sai vaikutteita Alexandru Macedonskilta ja julkaisi esikoisrunonsa 1896. Hän opiskeli teologiaa Sveitsissä 1905–1910 mutta luopui papintyöstä. Hän joutui Saksan miehittäessä Romaniaa vankilaan 1918 mutta sai seuraavana vuonna armahduksen. Esikoiskokoelmansa Cuvinte potrivite hän julkaisi 1927. Hän kuvaa ortodoksimunkkien elämää satiirisessa valossa 1930 ilmestyneessä teoksessaan Icoane de lemn. Vuosina 1947–1955 hän ei julkaissut mitään ennen kuin julkaisi 1955 runokokoelman 1907, jossa hän käsittelee 1900-luvun alun kuuluisaa talonpoikaiskapinaa. Häntä arvostettiin ennen kuolemaansa Romanian kansallisrunoilijana.
Tudor Arghezi noin 1963 Bufteassa elokuvastudiolla.
Suomennettuja runoja

Aale Tynnin suomentamia runoja on seuraavissa julkaisuissa:
Parnasso 1973; nro 2
Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, Helsinki: WSOY 1974 ISBN 951-0-06216-2 ja WSOY 2004 ISBN 951-0-29121-8
Hänen kätensä (Mîna lui)
Mysteeriopsalmi (Psalmul de Taină)
Testamentti (Testament)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tudor Arghezi Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Armeijan siviilivalvonta

Armeijan siviilivalvonta on eräs sotatieteiden ja politiikan tutkimuksen doktriini, jonka mukaan maan strategisen päätöksenteon perimmäinen vastuu on poliittisen johdon käsissä eikä armeijan upseereiden. Samuel P. Huntingtonin Soldier and the State -kirjoitusta mukaillen eräs kirjoittaja on tiivistänyt siviilikomennon ideaalin seuraavasti: ”pätevän ammattilaisarmeijan asianmukainen alistaminen siviiliviranomaisen määrittelemille poliittisille tarkoitusperille”.
Aiheesta muualla

von Clausewitz, Carl. On War — Volume One .
1832 German language edition available on the internet at the Clausewitz Homepage (Arkistoitu – Internet Archive)
1874 English language translation by Colonel J.J. Graham downloadable here from Project Gutenberg.
1982 Penguin Classics paperback version, ISBN 0-14-044427-0.
Desch, Michael C. Civilian Control of the Military : The Changing Security Environment Johns Hopkins University Press, 2001. ISBN 0-8018-6059-8
Feaver, Peter D. Armed Servants : Agency, Oversight, and Civil-Military Relations. Harvard University Press, 2005 ISBN 0-674-01761-7
Finer, Samel E. The Man on Horseback: The Role of the Military in Politics. Transaction Publishers, 2002. ISBN 0-7658-0922-2
Huntington, Samuel P. - Soldier and the State: The Theory and Politics of Civil-Military Relations. Belknap Press, 1981 edition. ISBN 0-674-81736-2
Janowitz, Morris - The Professional Soldier. Free Press, 1964, ISBN 0029161800.
Keskenkasvuinen

"Keskenkasvuinen" (ven. Подро́сток, Podrostok, 'Teini-ikäinen') on Fjodor Dostojevskin vuonna 1875 ilmestynyt romaani.
Keskenkasvuinen on kehityskertomus ja sukupolviromaani. Mistä nuoriso saa arvomaailmansa mallit, kun vanhempien sukupolvi käyttäytyy moraalittomasti? Tämä on yksi Dostojevskin romaanin liikkeellepanevista kysymyksistä. Romaani ilmestyi ensin jatkokertomuksena Otetšestvennyje zapiski (”Isänmaallisia kirjoituksia”) -lehdessä ja yhtenä niteenä Pietarissa vuonna 1876.
Juoni

Romaanin minä-kertojana on avioliiton ulkopuolella syntynyt nuori mies, juuri ja juuri teini-ikäinen 19-vuotias Arkadi Dolgoruki, jonka biologinen isä Andrei Versilov on aatelinen tilanomistaja ja laillinen isä Makar Dolgoruki Versilovin kartanon palveluskunnan entinen jäsen. Arkadin äiti Sofia  Dolgoruka elää Versilovin kanssa tämän tehtyä perhejärjestelystä sopimuksen Makarin kanssa. Makar on pyhiinvaeltaja ja Versilov puolestaan huikentelevainen naistenmies, jonka avioton perhe elää hänen ailahtelevan luonteensa armoilla. Nämä taustat selviävät lukijalle romaanin alussa ja takautumien kautta. Varsinaiset tapahtumat sijoittuvat Pietariin, jonne Arkadi saapuu astuakseen virkaan. Tämän muodollisen syyn ohella hän aikoo selvittää välinsä Versilovin kanssa.
Arkadin aikomus on kieltäytyä yliopisto-opinnoista ja virkaurasta. Sen sijaan hänellä on "ideaksi" kutsumansa suunnitelma: hän haluaa "tulla Rothschildiksi" eli rikastua, joka on vain väline sille että voi saavuttaa itsenäisyyden ja vapauden. Ylpeän Arkadin stigma on hänen isättömyytensä, aviottomuutensa ja varattomuutensa, se että hänen aatelinen isänsä ei ole tunnustanut häntä. Tästä häpeästä hän aikoo päästä rahan ja vallan avulla. Sen jälkeen hän uskoo saavuttavansa lopullisen voiton nöyryytyksistä ja osoituksen vapaudestaan luopumalla rikkauksistaan.
Romaanin monitasoinen juoni kuljettaa isää ja poikaa kohti väistämätöntä konfliktia, joka kuitenkin ratkeaa anteeksiantoon ja sovintoon. Arkadi nöyrtyy ja on valmis ottamaan vastuun äidistään ja sisarestaan. Arkadin muutokseen vaikuttanut henkilö on hänen laillinen isänsä Makar Dolgoruki. Romaanin loppupuolella Makar kuolee mutta ehtii antaa Versiloville anteeksiannon merkkinä ikonin. Versilov ottaa lahjan vastaan, jutta rikkoo ikonin myöhemmin. Hän ei myöskään solmi avioliittoa Arkadin äidin kanssa, vaikka Makarin kuolema tekisi avioliiton mahdolliseksi.
Henkilöt

Arkadi Makarovitš Dolgoruki, ylpeä ja varaton, 19-vuotias nuori mies
Andrei Petrovitš Versilov, aatelinen maanomistaja, Arkadin ja Lisan biologinen isänsä, huikentelevainen naistenmies
Sofia Andrejevna Dolgoruka, Arkadin ja Lisan äiti, Versilovin jalkavaimo
Makar Ivanovitš Dolgoruki, Arkadin laillinen isä, Versilovin entinen puutarhuri, vanhurskas pyhiinvaeltaja
Lisa Dolgorukaja, Arkadin sisar, ruhtinas Sergei Sokolskin morsian
Tatjana Pavlovna Prutkova, maanomistaja, Versilovin kaukainen sukulainen, Arkadin "täti"
ruhtinas Nikolai Ivanovitš Sokolski, Katerina Ahmakovan isä. Arkadi toimii kerran sihteerinä ruhtinaan talossa ja hänestä tulee tälle läheinen henkilö. Ruhtinas on tarinan avainhenkilö tyttärensä kirjoittamassa kirjeessä.
Katerina Nikolajevna Ahmakova, ruhtinas Sokolskin tytär, kenraali Ahmakovin nuori leski. Paroni Björingin myöhempi morsian. Yksi romaanin keskeisistä hahmoista.
ruhtinas Sergei Sokolski, ruhtinas Nikolai Sokolskin kaima. Ruhtinaiden edustaja, jotka hän haastaa oikeuteen Versilovien perinnön vuoksi. Lisa Dolgorukin sulhanen.
Anna Andrejevna Versilova, Versilovin tytär avioliitosta ​​Fanariotovan kanssa.
Andrei Andrejevitš Versilov, Versilovin poika avioliitosta ​​Fanariotovan kanssa.
Tušar, moskovalaisen sisäoppilaitoksen omistaja, jossa Arkadi opiskeli.
Lambert, Arkadin "toveri" Tušarin täysihoitolassa, avoimesti roisto ja rosvo.
Darja Onisimovna (Nastasia Jegorovna), itsemurhan tehneen tytön, Oljan äiti. Romaanin kolmannessa osassa häntä kutsutaan virheellisesti Nastasja Jegorovnaksi, ehkä kirjailijan ja kustantajien huolimattomuuden vuoksi.
Kraft, Dergatševin piirin jäsen, ideologinen itsemurhaaja
Analyysi

Makar Dolgoruki on Dostojevskin tuotannon merkittävin talonpoikaishahmo. Narodnikkilaisuus oli levinnyt intelligentsian pariin romaanin kirjoitusajankohtana, ja Makar Dolgoruki on katsottu osoitukseksi Dostojevskin kiinnostuksesta aiheeseen. Makar Dolgoruki on hurskas mies, jonka pyyteettömyys ja anteeksianto asettuvat romaanin aatelistaustaisten henkilöhahmojen itsekkyyden ja juonittelun vastakohdaksi. Hän on Versilovin vastapari, joka romaanin aatemaailmassa edustaa talonpoikaista, ortodoksista Venäjään, kun taas Versilov, 1840-luvun idealisti ja Kristuksen kieltävä aatelisliberaali, edustaa eurooppalaista Venäjää.
Suomennokset

Keskenkasvuinen. Suom. 1964
Keskenkasvuinen. 1-2. Suom. Ida Pekari. Otava, 1979. ISBN 9511051393, ISBN 9511051385
Keskenkasvuinen (ven. Подро́сток, Podrostok) ensimmäinen painos, tammikuu 1876 Pietari
Käännös suomeksi
Antti Arnkil

Antti Arnkil (s. 1975 Vantaa) on suomalainen kustannustoimittaja ja kirjailija. Hän työskenteli vuosina 2008–2015 Otavalla, kunnes siirtyi Siltalalle.
Arnkil on opiskellut filosofiaa ja kirjallisuutta. Hän on toiminut Nuoren Voiman Liitossa, muun muassa Nuori Voima -lehden päätoimittajana (2006–2007). Arnkil on työskennellyt myös kustannustoimittajana WSOY:n kotimaisen kirjallisuuden osastolla (2001–2005), avustanut useita kulttuurilehtiä ja ollut niin&näin -lehden toimitusneuvostossa.
Arnkil on julkaissut kritiikkejä, esseitä, kolumneja ja muita kirjoituksia useissa kulttuurilehdissä ja kokoomateoksissa. Vuonna 2011 hän voitti toisen palkinnon Parnasson juhlavuoden esseekilpailussa. Arnkilin esikoisteos Lauantaiesseet ilmestyi syyskuussa 2014. Kirja oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Vuonna 2020 Arnkil sai Alvar Renqvist -palkinnon työstään kustannustoimittajana.
Teokset

Arnkil, Antti & Sinivaara, Olli (toim.): Kirjoituksia Väinö Linnasta.  Helsinki:  Teos, 2006.  ISBN 951-851-071-7
Lauantaiesseet.  Helsinki:  Siltala, 2014.  ISBN 978-952-234-218-8
Raittilan linja.  Helsinki:  Siltala, 2016.  ISBN 978-952-234-349-9
Sunnuntaiesseet.  Helsinki:  Siltala, 2019.  ISBN 978-952-234-609-4
Seurauksia. Helsinki: Siltala, 2024. ISBN 978-952-388-298-0.
Armazi (jumala)

Armazi (georg. არმაზი) oli keskiaikaisten georgialaisten kronikoiden mukaan Kartlin (klassisten lähteiden Iberian) muinaisten georgialaisten esikristillisen pantheonin pääjumala.
Georgian kirjallisessa perinteessä Kartlin ensimmäisen kuninkaan Parnavaz I:n (jonka sanotaan hallinneen noin vuosina 299–234 eaa.) kerrotaan kohottaneen Armazin jumalankuvan vuorelle pääkaupungissaan ja rakentaneen samannimisen linnoituksen. 800- ja 900-lukujen hagiografinen teos "Ninon elämä" kuvaa Armazin patsasta "pronssiseksi mieheksi; hänen vartaloonsa oli kiinnitetty kultainen ketjuhaarniska, hänen päässään oli vahva kypärä; silmiksi hänelle oli laitettu smaragdit ja beryllit, käsissään hän piteli salaman tavoin kiiltävää sapelia, ja se kääntyi hänen käsissään". Saman kertomuksen mukaan sen kohde, 300-luvun georgialaisten kastaja Pyhä Nino, todisti patsaan vihkimiseksi pidettyä suurta juhlaa, ja kun hän alkoi rukoilla, salama poltti idolin Jeesuksen armosta.
Georgialaisia keskiaikaisia aikakirjoja ja paikannimeä Armazi lukuun ottamatta aikalaislähteitä esikristillisistä georgialaisista jumalista ei ole. Nimellä "Armazi" voi kuitenkin olla yhteys Iranin ja/tai Anatolian kulttuureihin. Nykyiset tutkijat eivät ole yksimielisiä Armazin alkuperästä. Se saattoi olla yhteydessä zarathustralaisuuden pääjumalaan Ahura Mazdaan, ja arkeologiset todisteet viittaavatkin zarathustralaisuuden levinneen muinaiseen Georgiaan. Toisaalta georgialainen historioitsija Giorgi Melikišvili on ehdottanut vakuuttavaa teoriaa, jonka mukaan Armazi oli heettiläisen mytologian Kuun jumalan Arman paikallinen variantti. Akateemikko Ivane Džavakhišvili on aiemmin osoittanut, että varhaiset georgialaiset kunnioittivat Kuuta pääjumalanaan, ja Kuun kultti myöhemmin yhdistyi kristityn Pyhän Yrjön kultin kanssa. Pyhää Yrjöä on pidetty Georgian suojeluspyhimyksenä keskiajalta saakka. Niinpä Armazi saattoi olla synkreettinen jumala, joka edusti paikallisten georgialaisten, iranilaisten ja anatolialaisten elementtien yhdistelmää.
Aiheesta muualla

Mariam Gvelesiani: To Interrelations of Georgian Armaz, Armenian Aramazd and Iranian Ahuramazda.[vanhentunut linkki]
Kenttälinkki

Kenttälinkki on suomenkielinen nimitys alkujaan suomen kielessä suuntaradioksi kutsutulle radiojärjestelmälle, jota käytetään puolustusvoimien taistelevissa joukoissa siirrettävänä radioasemana. Suomen puolustusvoimien ensimmäinen alkujaan suuntaradioksi kutsuttu kenttälinkki oli FM 12/800, jonka tunnukseksi myöhemmin tuli FM 4 T. Kenttäradiolinkissä on radiolähetin ja radiovastaanotin, jotka kutusttiin suomen puhekielellä Sakuksi ja puhekanavat yhteen yksillä taajuuksilla lähetettäviksi muuttava kanavointilaite, jota kutsuttiin suomen puhekielellä Seijaksi.
Suomen puolustusvoimissa nimitys suuntaradio muuttui linkkiradioksi 1970-luvun alkupuolella, kun maassa otettiin käyttöön L. M. Ericssonin valmistama kevyt kenttälinkkiradiojärjestelmä PL-70, portable link, 1970.
Suuntaradio tarkoittaa radiolähetin-radiovastaanotinta, jossa on suuntaava antenni päinvastoin kuin monissa muissa kenttäradioissa, mm. monissa puheradioissa ja ennen kaikkea sähkötysradiossa, joissa on usein ympäri säteilevä antenni. Ensimmäisten linkkiradioiasemien suunta-antennit ovat olleet jagi-tyyppisiä, samalla periaatteella toimivia kuin jo vuosia Suomen analogisen PAL-televisiojärjestelmän TV-2:n antennit.
Kenttälinkit Suomessa > FM 12/800

Laite oli Telefunkenin valmistama. Sen kehitystyö alkoi Siemensin ja Telefunkenin yhteistyönä 1954 ja sarjavalmistus alkoi 1959. Suomen puolustusvoimissa otettiin käyttöön 20 järjestelmää 1960. Järjestelmää oli käytössä monissa muissa maissa, muun muassa Saksan liittotasavallassa, joka oli valmistajamaa, Ranskassa, Tanskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Sakun lähetystehoa kyettiin säätämään ja se saattoi vaihdella 1 W:n - 10 W:n välillä. Radio-osan taajuusalue oli 610 MHz - 960 MHz ja kanavaväli 1 MHz.
Kenttälinkit Suomessa > FM 12/800 > Radiolinkki FM 12 / 800 - suurtaajuusosa ja vahvistinosa

Radiossa oli suurtajuusosa UHF-alueella, jossa oli 100 MHz:n modulaattori 6AK5W:ä kaksi, lähetinoskillaattori 2C39B, esivahvistin 2C39B, päätevahvistin 2C39B, vastaanotinoskillaattori 2C39B ja koeistusoskillaattori 6AK5W. Radion vahvistinosassa oli viisitoista välitaajuusvahvistinta 6AK5W, neljä vastaanottimen kantoaaltokaistan vahvistinta 6AK5W, kaksi pilotlaite I:ä ja kaksi pilotlaite II:a, tyyppiä 6AK5W, lähettimen vahvistimia neljä 6AK5W sekä kaksi huoltopuhelintulovahvistinta ja kaksi huoltopuhelinlähtöävahvistinta 6A6W.
Kenttälinkit Suomessa > Kanavointilaitteet V4/12 I ja V4/12 II

Jo 1950-luvulla transistoroitu kanavointilaite V4/12 I kykeni yhdistämään neljä kanavaa ja tarvittaessa viidennen, myös huoltopuhelinkanavayhteyden. Jos järjestelmään lisättiin kanavointilatie V4/12 II, niin päästiin 12 kanavan kokonaismäärään. Radiolinkin järjestelmäarvo oli V4/12 I:llä nelikanavaisena 172 dB sekä V4/12 I:llä ja V4/12 II:lla kaksitoistakanavaisena 159 dB. Tätä vähäisemmillä arvoilla vaimennuksista johtuen ei radiolinkki toiminut.
Puhelinkanavien siirto kanavointilaitteelle saatettiin tehdä parikaapelilla tai nelikierrekaapelilla. Kaapelietäisyydet olivat noin 10 kilometriä parikaapelilla ja 19 km saksalaisella kenttäkaukokaapelilla. Lisäksi huoltopuhelinkanava voitiin jakaa huoltopuhelimen ja Hellscriber-kaukokirjoittimen kanssa, mitä ominaisuutta ei juuri koskaan käytetty Suomen puolustusvoimissa.
Kenttälinkit Suomessa > Antenni

Antenneina käytettiin kahta heijastajalla varustettua yhdeksänkierteistä vaakatasoista helix-antennia rinnakkain, kierukka-antennia, joiden antennivahvistus vaihteli 12,5 dBi:stä 18,5 dBi:hin. Putkiristikkomasto SP-3, jolla kierukka-antennit saatiin toimintakorkeuteensa oli massaltaan varusteineen 300 kg. Antennit oli vaiheistettu yhteen kytkemällä. Rakenne olisi mahdollistanut antennien kytkemisen sitenkin, että lähettämisessä olisi käytetty yhtä ja vastaanottamisessa toista antennia, mutta tätä ei toteutettu radioasemilla laitteistojen kytkennässä.
Antennimastot SP-3 -järjestelmässä olivat kolmipaarteisia putkiristikkomastoja, joiden paarreväli oli 30 cm. Antennimasto koostui viidestä osasta ja sen korkeudeksi muodostui 20 metriä. Kahden maston osian yhdistämällä saatiin tätä pidempiäkin mastoja. Tavanomaisen 20 metriä korkean maston rakentamiseen meni noin 20 minuuttia. 1960-luvulla oli jo teleskooppimastoja, joita ei tarvinnut rakentaa pystytettäessä osista, mutta niitä ei silloin vielä pidetty luotettavina. 1970-luvulla Suomen puolustusvoimissa käytössä olleet linkkiradioaemat olivat teleskooppimastoilla varustetut.
FM 12 / 800 -ryhmän vahvuus oli 1 + 7. Siihen kuului ryhmänjohtaja, autonkuljettaja, asentaja ja viisi muuta viestimiestä. Mastonpystytyksen ja käyttökuntoonlaiton lisäksi viestiasema tarvitsee toisen päivystysvuoron ympärivuorokautista toimintaa varten. Näin ollen osa radioaseman henkiökunnasta on lepovuorossa ympärivuorokautisen toiminnan vuoksi.
Kenttälinkit Suomessa > Sähkövoimakoneet

Koska kenttälinkkiä ajatellaan yleensä siirrettäväksi kerran vuorokaudessa sotatoimien kehittymisen mukaan, lähinnä taistelevan aselajin, jalkaväen, pataljoonan esikuntien komentopaikkojen siirron mukaan, pitää järjestelmällä olla itsenäinen yleisestä sähköverkosta riippumaton sähkönsyöttö, koska asema voidaan joutua perustamaan korkealle paikalle, jossa ei ole yleistä sähköverkkoa tai sellainen on vaurioitunut käyttökelvottomaksi.
FM 12/800:n sähkövoimakoneina käytettiin Auto Diesels, Norma T 300, 220 VAC/1,7 KVA:n voimakonetta, mutta myös suomalaisia Hyrygen koneita ja neuvostoliittolaisia. Radion energiantarve oli 110 VAC / 350 VA tai 220 VAC / 350 VA ja kanavointilaitteen 110 VAC / 37 VA, 220 VAC / 37 VA tai 24 VDC / 11 W.
VA tarkoittaa volttiampeeria tehon yksikkönä, josta pitää vähentää voimakoneissa loissähköteho, jotta vaihtovirta on vertailukelpoista tehomielessä. Monissa sähkövoimakoneissa 1 VA = 0,8 W, joten loistehoon hukkaantuu 20% sähkövirran tehollisesta arvosta. V AC tarkoittaa vaihtovirtavoltteja ja V DC tasavirtavoltteja. 24 VDC voi tarkoittaa kuorma-auton 24 voltin sähköjärjestelmästä tasavirrasta otettua 24 V:n tasavirtaa. Kuorma-autoissa 24 volttia voidaan tuottaa kytkemällä kaksi 12 voltin akkuasarjaan. Tätä menetelmää on käytetty myös aggregaattien sähkökatkosten poistamiseen radioilta liittämällä varavirtalähteeksi akusto.
PL-70

PL-70, josta käytetään myös merkintä FM 4 E, oli L. M. Ericsson Oy Suomen, Ruotsin Ericsson radio systemsin ja Norjan As Elektrisk bureun valmistama kenttäradiolinkki. Ruotsin puolustusvoimissa järjestelmän nimi oli RL 430, joka otettiin käyttöön 1974. Suomeen PL-70:iä hankittiin runsaat sata, mikä tarjosi mahdollisuuden niiden välillä runsaaseen 50:een linkkiyhteyteen. Linkkiä käytettiin mm. jalkaväkiprikaati 1980:n viestikomppanian viestiosasto-1:ssä jalkaväkiprikaatin esikunnissa sekä viestiosasto-2:n ja viestiosasto-3:n yhteyksiin prikaatin jalkaväkipataljoonien komentopaikoilla. Linkin taajuusalue oli 430 MHz - 470 MHz, mikä 1981 alkaen osui päällekkäin NMT-450 -matkapuhelinjärjestelmän kanssa. Näin ollen osa järjestelmän kanavista jäi käyttämättä siksi, että ei olisi häiritty matkapuhelinliikennettä. Toisaalta matkapuhelinliikenne oli kuultavissa PL-70:llä selväkielisenä matkapuhelinkehityksen alkuaikoina.
Kun FM 12 / 800:n kanavaväli oli 1 MHz eli 1000 kHz, oli PL-70:n väli vain neljäsosa tästä, 250 kHz.
Näyteradiot

Suomessa FM 12 / 800 on Museo Militariassa. Saksan liittotasavallassa FM 12 / 800 on mm. Museum für Zivil- und Wehrtechnik:ssä Uffenheimssa.
Lähteitä: Viestiupseeriyhdistyksen julkaisemat Viestimies -kirjat.
Marcel Arland

| Marcel Arland |
| --- | --- |
 Marcel Arland
Henkilötiedot
Syntynyt: 1899 Varennes-sur-Amance (Haute-Marne, Ranska
Kuollut: 1986 (86–87 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Muuta tietoa
 Ranskan akatemian jäsen 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marcel Arland (1899 Varennes-sur-Amance, Haute-Marne, Ranska – 1986 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija ja kriitikko. Hän oli Ranskan akatemian jäsen
Arland oli mukana dadaistien ja surrealistien toiminnassa. Hän oli Nouvelle Revue Françaisen päätoimittaja ja vuodesta 1968 Ranskan akatemian jäsen. Arland sai Goncourt-palkinnon vuonna 1929 ilmestyneestä teoksesta L'Orde.
Suomennettu tuotanto

Arlandin novelleja sisältyy antologiaan Varjo tai kevyt valo, suom. ja toim. Mirja Bolgar WSOY 1980 ISBN 951-0-10165-6
Hän itkee
Koivut
Manaus
Tiet
Turvapaikka
Untako vai? Sittenkin...
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marcel Arland Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Matias Keskinen

Taiteen reunoilla
Suuntaukset
Art brut | Fantastinen realismi | Graffiti | ITE-taide | Kansantaide | Naivismi | Outsider-taide | Primitivismi | Visionaarinen taide
Tekijöitä Suomesta
Aleksanteri Ahola-Valo | Andreas Alariesto | Annukka Grönlund | Martti Innanen | Einari Junttila | Arto Ali-Eskola | Edvin Hevonkoski | Enni Id | Aleksandra Ionowa | Alice Kaira | Matias Keskinen | Nikolai Lehto | Jussi Löf | Kalervo Palsa | Matti Rutanen | Veijo Rönkkönen | Ilmari Salminen | Olli Seppänen | Kaarina Staudinger-Loppukaarre | Vihtori Storck | Ilkka Juhani Takalo-Eskola | Heikki Tuomela | Ensio Tuppurainen | Sigurd Wettenhovi-Aspa
Tekijöitä ulkomailta
William Blake | Aleksanteri Ahola-Valo | Banksy | Jean-Michel Basquiat | Hieronymus Bosch | Salvador Dalí | Jean Dubuffet  | Max Ernst | H. R. Giger | Alex Grey | Keith Haring | Edward Hicks | Frida Kahlo | Theodor Kittelsen | Mati Klarwein | Paul Kondas | Séraphine Louis | Gustave Moreau | Grandma Moses | Niko Pirosmani | Maria Primatšenko | Henri Rousseau
Matias Keskinen (22. tammikuuta 1922 Petäjävesi – 3. elokuuta 1997 Vuolijoki) oli suomalainen kansantaiteilija, valokuvaaja, elokuvantekijä ja kuvanveistäjä. Hänen tunnetuin teoksensa oli presidentti Urho Kekkosen päätä esittänyt 20 tonnin painoinen ja kolme metriä korkea betonipatsas, joka rikkoontui vuonna 1989 kun sitä oltiin siirtämässä pois Oulun Rotuaarilla pidetystä näyttelystä. Keskinen valmisti myös useita Kekkosta esittäviä pienoispatsaita.