stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lensahn
Historia

Varhaisin asiakirjamaininta Lensahnista on kauppakirjassa vuodelta 1222 muodossa Linsane. Nimen alkuperä on slaavilainen ja saksaksi käännettynä se tarkoittaa "Bewohner des unbebauten Neulandes" (vapaasti käännettynä "neitseellisen maan asukit"). Tiiligoottista kyläkirkkoa alettiin rakentaa 1245. Aikakirjojen mukaan Lensahnia piinasivat lukuisat ruttoepidemiat. Kääntyminen luterilaiseen  uskoon tapahtui 1542. Kolmikymmenvuotisen sodan aikana Lensahnin riesana olivat Johann Tillyn joukot. Suuresta Pohjan sodasta 1700–1721 Lensahn selvisi vähemmin vaurioin.
Euroopan hulluna vuotena 1848 lensahnilaiset nousivat tanskalaista hallintoa vastaan, Preussin–Itävallan sodan seurauksena parikymmentä vuotta myöhemmin Lensahn liitettiin muun Schleswigin ja Holsteinin mukana Preussin kuningaskuntaan.
Toisen maailmansodan jälkeen WILAG-niminen yhtiö valmisti Lensahnissa radiovastaanottimia. Yhtiön menestys jäi lyhytaikaiseksi. WILAGin tiloissa valmistettiin sittemmin muun muassa savukkeita. 1960-luvun puolivälistä alkaen tiloissa on toiminut kertakäyttöisiä terveydenhuollon tarvikkeita valmistava yhtiö Codan.
Kirjallisuutta

Stock, Uwe: Lensahn – Geschichte eines Dorfes. Chronik der Gemeinde Lensahn. Lensahn 2003.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lensahn Wikimedia Commonsissa
Kommunale Wappenrolle Schleswig-Holstein
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Lensahn
Käännös suomeksi
Charles Nungesser

| Charles Eugene Jules Marie Nungesser |
| --- | --- |
 Charles Nungesser
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1892 Valencia
Kuollut: 8. toukokuuta 1927   (katosi, kohtalo jäänyt epäselväksi)
Kansalaisuus:   Ranska
Ammatti:  lentäjä
Siviilisääty:  naimaton
Charles Eugene Jules Marie Nungesser (s. 15. maaliskuuta 1892 – katosi 8. toukokuuta 1927) oli ranskalainen lentäjä ja seikkailija, joka muistetaan parhaiten Charles Lindberghin kilpailijana.
Nungesser oli Ranskan kuuluisin lentäjä-ässä ja hänellä oli René Fonckin ja Georges Guynemerin jälkeen eniten ilmataisteluvoittoja ensimmäisessä maailmansodassa. Sodan jälkeen Nungesser katosi yrittäessään ensimmäistä välilaskutonta lentoa Atlantin valtameren yli Pariisista New Yorkiin yhdessä sota-aikaisen toverinsa François Colin kanssa. Heidän koneensa lähti Pariisista 8. toukokuuta 1927 ja nähtiin kerran Irlannin ilmatilassa, minkä jälkeen se katosi. On spekuloitu että lentokone olisi pudonnut joko Atlantin valtamereen, Newfoundlandiin tai Maineen. Kaksi viikkoa Nungesserin ja Colin katoamisen jälkeen Charles Lindberg onnistui tekemään saman lentomatkan Spirit of St. Louis -koneellaan.
Nungesserin ja Colin muistolle omistettu museo on Le Bourgetin lentokentällä Pariisissa, ja heille on omistettu myös Étretatissa sijaitseva muistomerkki.
Varhainen elämä

Charles Nungesser syntyi maaliskuussa 1892 Valenciassa. Lapsena hän oli hyvin kiinnostunut kilpaurheilusta. Opiskeltuaan École des Arts et Métiers -koulussa (jossa hän oli keskinkertainen oppilas) Nungesser matkusti Etelä-Amerikkaan, ensin Rio de Janeiroon etsimään setäänsä ja sen jälkeen Buenos Airesiin, missä hän työskenteli automekaanikkona ennen kuin ryhtyi ammattilaiskilpa-ajajaksi. Hänen kiinnostuksensa kilpa-ajoon johti Nungesserin pian lentokoneiden lentäjäksi. Lopulta Nungesser löysi kadonneen setänsä ja työskenteli hänen sokeriplantaasillaan.
Ensimmäinen maailmansota syttyy > Palvelu ratsuväessä

Kun ensimmäinen maailmansota syttyi heinäkuussa 1914, Nungesser palasi Ranskaan ja liittyi ratsuväkirykmenttiin. Eräällä partiointiretkellä hän ja muutamat muut sotilaat valtavasivat saksalaisen partioauton surmattuaan ensin sen matkustajat. Tämä teki vaikutuksen hänen esimiehiinsä, minkä ansiosta hänelle myönnettiin Medaille Militaire -kunniamerkki ja hänen siirtoanomuksensa ilmavoimiin hyväksyttiin.
Ensimmäinen maailmansota syttyy > Palvelu ilmavoimissa

Läpäistyään sotilaslentäjän koulutuksen Nungesser sijoitettiin lentomuodostelma VB106:een, missä hän pudotti ensimmäisen viholliskoneensa heinäkuussa 1915. Tästä hänelle myönnettiin Croix de Guerre -kunniamitali. Marraskuussa 1915 hän sai siirron lentomuodostelma N.65:een. Myöhemmin Nungesser liittyi Lafayette-lentueeseen, joka koostui yhdysvaltalaisista vapaaehtoisista. Vuoden 1916 lopussa hän oli saavuttanut 21 ilmataisteluvoittoa.
Ensimmäinen maailmansota syttyy > Kuriton persoonallisuus

Huolimatta ansioistaan taistelulentäjänä Nungesser oli arestirangaistuksen alaisena useita kertoja lennettyään ilman lupaa. Hän ei pitänyt tiukasta sotilaskurista ja meni Pariisiin nautiskelemaan alkoholista ja naisten seurasta niin usein kuin mahdollista. Hän oli johtava sotilaspilotti, jonka taistelutaidot saksalaisia vastaan olivat laajasti uutisoitu aihe Ranskassa. Nungesserin ulkonäkö ja persoonallisuus sekä hänen mielenkiintonsa kohteet (vaara, kauniit naiset, viini ja nopeat autot) tekivät hänestä stereotyyppisen taistelulentäjän ruumiillistuman. Vastakohtana epäsosiaalisena pidetylle René Fonckille Nungesser oli pidetty henkilö taistelutoveriensa keskuudessa. Tammikuussa 1916 hän joutui pahaan kolariin, jossa hänen molemmat jalkansa murtuivat. Hän ontui loukkaantumisten takia usein niin pahasti, että hänet piti auttaa ohjaamoon.
Elämä sodan jälkeen ja katoaminen > Työskentely elokuvateollisuuden parissa

Kun ensimmäinen maailmansota oli päättynyt marraskuussa 1918, Nungesser yritti perustaa lentokoulua, mutta hän ei saanut houkuteltua siihen tarpeeksi paljon oppilaita. Sodanjälkeinen taloudellinen taantuma oli jättänyt monia sotaveteraaneja työttömäksi, joten Nungesser päätti kokeilla mahdollisuuksiaan elokuvateollisuuden parissa Yhdysvalloissa, missä lentäjäsankarien teot olivat suosittu elokuvien aihe. Kun hän oli tekemässä The Dawn Patrol -elokuvaa, hän kiinnostui yrityksesta tehdä Atlantin ylittävä lento ja kertoi ystävilleen, että hänen seuraava matkansa tapahtuisi lentäen.
Elämä sodan jälkeen ja katoaminen > Katoaminen

François Coli, lentosuunnistaja joka oli tunnettu historiallisista lennoista Välimerellä, oli suunnitellut Atlantin ylittävää lentoa vuodesta 1923 lähtien yhdessä taistelutoverinsa Paul Tarasconin kanssa. Kun Tarascon joutui luopumaan lennosta loukkaannuttuaan kolarissa, Nungesser tuli hänen korvaajakseen. Nungesser ja Coli aloittivat lentonsa Le Bourgetin lentokentältä Pariisista 8. toukokuuta 1927 päämääränään New York. Heidän 160 hv moottorilla varustettu koneensa oli nimeltään Valkolintu (L'Oiseau Blanc) ja ohjaamon alapuolelle kylkiin oli maalattu kopio Nungesserin ensimmäisen maailmansodan aikana käyttämästä kuoleman vertauskuvasta. Lentäjät pitivät kuviota suojelevana maskottina.
Heidän koneensa nähtiin viimeisen kerran ylittämässä Irlantia ja kun he eivät koskaan saapuneet perille, oletettiin että he olivat pudonneet Atlantin valtamereen.
Kaksi viikkoa katoamisen jälkeen amerikkalainen lentäjä Charles Lindbergh onnistui yksinlennossaan New Yorkista Pariisiin ja sai sankarin vastaanoton ranskalaisilta, vaikka he surivat Nungesserin ja Colin katoamista. 
Vuosien saatossa on yritetty selvittää useita kertoja, mitä Nungesserille ja Colille tapahtui.
Useat uskovat lentokoneen syöksyneen Atlanttiin, mutta johtavana vaihtoehtoisena teoriana pidetään koneen putoamista Maineen.
Jäännöksiä koneesta ja lentäjien ruumiista ei ole kuitenkaan koskaan löydetty.
Charles Nungesser elokuvien hahmona

Ensimmäisen yhdysvaltalaisen ilmataisteluelokuvan The Dawn Patrol (1930) kohtauksissa Nungesser esitti itseään lentäen samanlaisella koneella kuin hän taisteli sodassa.
Elokuvasta tuli menestys lukuisten näyttävien ilmataistelukohtauksien ansiosta, mutta se kuvattiin neljä vuotta ennen ensi-iltaansa.
On esitetty huhuja että Nungesser olisi ollut yksi stuntlentäjistä joka olisi kuollut Hornan enkelit -elokuvan kuvauksissa, mutta ne väitteet eivät pidä paikkaansa.
1970-luvulla valmistui samanniminen ranskalainen elokuva (Les as des as), pääosassa Jean-Paul Belmondo, jonka kohtaukset esittivät tapahtumia Nungesserin elämästä.
Myös Kanadassa on tehty vuonna 1999 lastenelokuva Dead Aviators jossa Nungesserin ja Colin haamut esiintyvät.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nungesserin elämäkerta ja kuva hänen lentokoneestaan (englanniksi)
The French Ace C. Nungesser (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Charles Nungesser theaerodrome.com-sivustolla (englanniksi)
Dead Aviators-elokuva Internet Movie Database-sivustolla (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Charles Nungesser
Nungesserin Nieuport Ni 17 -lentokone. Hävittäjälentokoneen rungossa on sama sydämenmuotoinen kuoleman symboli, joka oli maalattu Valkolintu-koneeseen
Käännös suomeksi
Soidensuojelualue

Keväistä Martimoaapaa Tervolassa.
Soidensuojelualue on luonnonsuojelulailla suojeltu suo. Soidensuojelualueiden avulla pyritään säilyttämään suoluonnon monimuotoisuutta ja maisema-arvoja, tukemaan suoluonnon kestävää käyttöä sekä edistämään soiden tutkimusta ja tuntemusta. Hakkuut, ojitukset, rakentaminen ja kaikenlainen suoluontoa muuttava maankäyttö on kiellettyä soidensuojelualueilla. Sen sijaan esimerkiksi tiettyjen lajien metsästys voi joissain tapauksissa olla sallittua.
Soidensuojelualueet pyritään sijoittamaan niin, että ne kattavat koko suomalaisen suoluonnon kirjon. Suoluontotyypit ja soiden lajisto vaihtelevat Suomen eri osissa johtuen mm. ilmastosta ja topografisista tekijöistä. Esimerkiksi Itämeren rannikon maankohoama-alueille syntyvät suot ovat aivan erilaisia kuin Pohjois-Lapin palsasuot.
Jotta soidensuojelu olisi kustannustehokasta ja järkevää pitkällä aikavälillä, on soidensuojelualueet rajattava siten, että ne muodostavat hydrologisia eli vesitaloudellisia kokonaisuuksia. Suoluontotyypit ja suolajisto ovat riippuvaisia suon veden korkeudesta. Jos suo kuivuu, sen luontotyypit ja lajisto katoavat. Yksittäinen suo kerää vetensä usein laajalta alueelta ja muodostaa suoaltaan. Tämän vuoksi hakkuut tai ojitukset suon tietyssä osassa johtavat koko suon vesitalouden muuttumiseen, suon kuivumiseen ja suoluonnon katoamiseen.
Vuonna 2015 suojeltujen soiden verkosto kattoi 1,2 miljoonaa hehtaaria eli noin 13 prosenttia koko Suomen soiden pinta-alasta. Tässä laskelmassa ovat mukana kaikki suojelustatuksen saaneet suoalueet: suojelualueiksi on tulkittu luonnonpuistot, kansallispuistot, soidensuojelualueet, lehtojensuojelualueet, muut luonnonsuojelualueet, luonnonsuojelulailla suojellut luontotyypit, vanhojen metsien suojelualueet, erämaa-alueet, valtion retkeilyalueet, muut lakiin perustuvat suojelualueet, Metsähallituksen suojelumetsät sekä kansallis- ja luonnonpuistojen kehittämisohjelman, soidensuojeluohjelman, lehtojensuojeluohjelman, vanhojen metsien suojeluohjelman ja lintuvesiensuojeluohjelman kohteet.  Suojellusta suopinta-alasta vuonna 2022 noin 0,5 miljoonaa hehtaaria on Metsähallituksen eli valtion hallinnoimia soidensuojelualueita.
Suojellut suot painottuvat Pohjois-Suomeen sekä karuihin avosoihin.
Esimerkkejä soidensuojelualueista

Siikaneva, 7 km², Ruovesi
Isoneva, 6,7 km², Pomarkku
Teerisuo-Lososuo, 21 km², Kuhmo
Martimoaapa-Lumiaapa-Penikat, 124 km², Tervola
Lätäsenon–Hietajoen soidensuojelualue, 418 km², Enontekiö
Yllä mainituista soidensuojelualueista muualla:
Siikaneva, Isoneva, Teerisuo-Lososuo, Martimoaapa-Lumiaapa-Penikat.
Esimerkkejä soidensuojelualueista > Esimerkkejä muualta maailmasta

Muualta maailmalta esimerkkejä luonnonsuojelullisesti merkittävistä soista ovat monet mangrovemetsien ympäristössä sijaitsevat trooppiset mangrovesuot. Nämä alueet ovat tärkeitä hiilidioksidin vähentämisen ja sitä kautta ilmastonmuutoksen kannalta. Ne ovat merkityksellisiä myös myrskyjen ja niiden aiheuttaman eroosion estämisessä. Brasiliassa on laaja Pantanalin suomaa, josta osa on suojelualueella. Etelä-Afrikassa on Isimangalison luonnonpuisto, joka on suurelta osin suoaluetta ja kuuluu Unescon maailmanperintöluettoloon. Suoalueita sisältäviä kansallispuistoja ovat Biebrzan kansallispuisto Puolassa, Butrintin kansallispuisto Albaniassa, Evergladesin kansallispuisto Yhdysvalloissa ja Kakadun kansallispuisto Australiassa.
Soiden suojeluohjelmat

Suomessa 1960-luvulla tehtiin soiden aluejako ja tämän jälkeen suunniteltiin ensimmäiset alueelliset soiden suojeluohjelmat. Etelä-Suomen osalta syntyi soiden säilyyssuunnitelmia 1966. Pohjois-Suomen osalta vastaava suunnitelma tuotiin julki 1969. 1970-luvu alkupuolella Metsähallitus rauhoitti monia suoalueita, jotka oli määritelty aarnialueiksi, luonnonmetsiksi tai ojitusrauhoitusalueiksi. Valtakunnallinen soiden suojeluohjelman suunnitelman toi julki 1977 maa- ja metsätalousministeriön soidensuojelutyöryhmä. Hallitus päätti valtakunnallisen soiden suojeluojelman pääpiirteistä 1979. Soiden suojeluohjelmaan on tehty uusia maastokartoituksia vuoden 2014 tienoilla. Samoihin aikoihin on suunniteltu soiden suojeluun täydennysohjelma. Tämän jälkeen soiden suojeluohjelma on ajateltu toteuttaa kahdessa vaiheessa niin, että ensimmäisessä vaiheessa panostetaan ensisijaisesti tärkeimmin suojelun tarpeessa oleviin Etelä-Suomen suoalueisiin.
Irlannissa on eräänlainen soiden suojeluun liittyvää toimintaa edistävä neuvosto.
W68-ydinkärki

W68:n Mk3-ilmakehäänpaluulaite, jonka sisällä ydinkärki oli
W68-ydinkärki oli yhdysvaltalainen ydinase, jota käytettiin sukellusveneestä laukaistavien UGM-73 Poseidon C3 -ohjusten taistelukärkenä. Se kehitettiin 1960-luvun lopulla. Yli 5 200 W68-kärkeä valmistettiin, mikä on suurin lukumäärä kaikista Yhdysvaltain ydinkärkityypeistä. Jokainen Poseidon-ohjus pystyi kuljettamaan kärkiä enimmillään 14.
Historia

W68 suunniteltiin 1960-luvun lopulla. Keskeisenä suunnitteluperiaatteena oli MIRV eli usean ydinkärjen saaminen samaan ohjukseen, minkä takia yhden kärjen täytyi olla pienikokoinen. Mk3-ilmakehäänpaluulaitteessa ollut W68 oli pienin Yhdysvalloissa valmistettu ydinkärki. Yhteensä 5 250 W68-kärkeä rakennettiin vuosina 1970–1975. Kärjissä käytetyn LX-09-räjähdeaineen ikääntyminen aiheutti ongelmia, minkä takia 3 200 kärkeä rakennettiin uudelleen vuosina 1977–1983 ja loput poistettiin käytöstä. Viimeiset kärjet poistettiin käytöstä vuonna 1991 ja purettiin vuoteen 1995 mennessä.
Käännös suomeksi
Joulu Suomessa

Saaristolaisen joulupöytä Turun Luostarinmäen käsityömuseossa.
Joulu Suomessa alkaa Suomen juhlapäiville ominaisesti varsinaisen juhlapäivän aattona eli 24. joulukuuta. Varsinkin jouluaaton ilta on muodostunut jouluajan tärkeimmäksi juhlapäiväksi, ja nykyisin jouluaatto on useilla työpaikoilla palkallinen vapaapäivä. Jouluaika päättyy loppiaisena.
Juhlinta

Yleisiä joulukoristeita ovat kuusenoksat, joulukuusi, joulukranssit, olkipukit, himmeli, omenat, kynttilät, joulun pöytäliinat, joulukukat, ulkosoihdut, jäälyhdyt ja lyhteet. Merkittävä suomalainen joulukorttien kuvittaja oli Martta Wendelin (1893–1986).
Luonnon säästämisen vuoksi jotkut jättävät joulukuusen hankkimatta. Ennen lahjojen jakoa voidaan sytyttää kynttilöitä edesmenneiden muistoksi. Joulusaunassa käyminen on yleistä.
Suomalaiseen jouluateriaan yleensä kuuluvia ruokia ovat muun muassa erilaiset laatikot, yleensä porkkana-, lanttu- ja perunalaatikot sekä erilaiset kalaruoat kuten kylmäsavustettu lohi, graavilohi ja graavisiika. Jouluaattona syödään usein myös riisipuuroa.
Joulu on perinteisesti ollut perhejuhla, mutta 2000-luvulla joulun viettäminen yksin tai ystävien kanssa on yleistynyt.
Joulu taiteessa

Suomen Posti on julkaissut joulupostimerkkejä vuodesta 1973 lähtien.
Kirjallisuutta

Savikko, Sari: Joulukirja.  Somerniemi:  Amanita, 2010.  ISBN 952-5-33036-2
Hopsu-Neuvonen, Arja ym.: Martan joulukirja.  Helsinki:  Marttaliitto, 2004.  ISBN 952-9663-51-X
Karjalainen, Sirpa: On jouluaatto.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-23753-1
Lahtinen, Mysi: Joulu, sen historia, askareet ja herkut.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2884-9
Lehmusoksa, Ritva & Pietilä, Hanna: Joulu, joulu, armas aika.  Jyväskylä Helsinki:  Gummerus, 1994.  ISBN 951-20-4604-0
Linnilä, Kai & Utrio, Kaari: Suomalainen joulu.  Somerniemi:  Amanita, 2006.  ISBN 952-5330-18-4
Nirkko, Juha & Vento, Urpo (toim.): Joulu joutui. Juhlatietoa, kuvia ja kertomuksia.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1994.  ISBN 951-717-830-1
Aiheesta muualla

Joulu Ylen Elävässä arkistossa.
| n k Joulu |
| --- | --- |
 Pikkujoulu  Adventti  Lucian päivä  Jouluaatto  Tapaninpäivä  Viattomien lasten päivä  Uudenvuodenpäivä  Nuutinpäivä  Kynttilänpäivä 
Kristillinen joulu:  Itämaan tietäjät Kuninkaiden kumarrus  Paimenten kumarrus  Adventti  Gabriel  Jouluevankeliumi  Betlehem  Loppiainen  Herodes  Jeesus  Joosef  Maria  Betlehemin lastenmurha Pako Egyptiin  Jeesuksen syntymä  Jouluseimi  Betlehemin tähti 
Kansanperinne:  Joulumuori  Joulupukki  Korvatunturi  Lucia  Lumityttö  Pyhä Nikolaos  Pakkasukko  Tiernapojat  Tonttu 
Perinteet:  Adventtikynttilät  Adventtitähti Herrnhutin tähti  Jouluaamun jumalanpalvelus  Jouluelokuva  Jouluevankeliumi  Jouluhartaus  Jouluikkuna  Joulukalenteri  Joulukirkko  Joulukonsertit  Joulukoriste  Joulukortti  Joulukuusi  Joulukynttelikkö  Joululahja  Joululehti  Joululyhde  Joulumarkkinat  Joulumusiikki  Joulunäytelmä  Joulupaita  Joulupostimerkki  Joulupyramidi  Joulupöytä  Joulurauha  Joulurukous  Jouluseimi  Jouluseppele  Joulusukka  Joulutähti  Jouluvalot  Jouluvalvojaiset  Jouluyön messu  Mantelilahja  Nuuttipukki  Olkipukki  Tapanin tanssit  Tuomaanristi  Usko, toivo ja rakkaus 
Ruoka ja juoma:  Glögi  Hedelmäkakku  Kahvikakku  Lipeäkala  Joulukinkku  Jouluolut  Jouluruoka  Joulutorttu  Jouluvanukas  Julmust  Kaakaojuoma  Munatoti  Pavlova  Piparkakku  Riisipuuro  Smörgåsbord 
Musiikki:  Joululaulu Luettelo joululauluista  Laula kanssamme  Kauneimmat joululaulut  Maa on niin kaunis  Laulukirjat Piae Cantiones  Suuri joululaulukirja 
Eri maissa:  Alankomaat  Brasilia  Britannia  Islanti  Italia  Norja  Japani  Kanada  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  Suomi  Sveitsi  Tanska  Ukraina  Yhdysvallat 
Joulurauhan julistus tapahtuu perinteisesti Turussa.
Suomalainen joulupukki.
Jouluvaloilla koristeltu joulukuusi Oulun kaupungintalon edustalla.
Malente

| Malente |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Malente
 Koordinaatit: 54°10′N, 10°33′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Piirikunta:  Ostholstein
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  69,1 km²
Korkeus:  32 m
Väkiluku (2019):  10 864
 – Väestötiheys:  157 as./km²
Postinumero:  23714, 23717
Suuntanumero(t):  04523
 
 www.malente.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Malenten sijainti Ostholsteinin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Schleswig-Holsteinin osavaltiossa.
Malente on kunta Ostholsteinin piirikunnassa Schleswig-Holsteinin osavaltiossa pohjoisimmassa Saksassa. Lähellä Itämeren rantaa sijaitseva Malente tunnetaan kylpylä- ja virkistyskeskuksena. Etäisyys Hampurista on noin 80 kilometriä koilliseen ja Kielistä noin 30 kilometriä kaakkoon.
Maantiede

Malente kuuluu Holsteinische Schweiziin - Holsteinin Sveitsiin - joka on Holsteinin itäistä, kumpuilevaa aluetta. Se sai nykymuotonsa viimeisimmän jääkauden aikana. Malenten seutu on järvisyydeltään melko runsasta. Kunnan keskustan länsipuolella sijaitsee Dieksee-järvi, jonka pinta-ala on noin neljä neliökilometriä. Itäpuolella sijaitsee Kellersee, jonka pinta-ala on noin viisi ja puoli neliökilometriä. Järvet kuuluvat Holsteinische Seenplatten - Holsteinin järvitasangon - itäiseen osaan. Alueen järviä yhdistää Schwentine-joki, jonka pituus on noin 68 kilometriä. Joki virtaa Itämereen.
Malenten keskus on Bad Malente-Gremsmühlen, jonka osa-alueita ovat Neversfelde ja Rachut. Malenten alueella on lisäksi yhdeksän kyläkeskusta: Benz, Kreuzfeld, Krummsee, Malkwitz, Neukirchen, Nüchel, Sieversdorf, Söhren ja Timmdorf.
Historia

Malente mainitaan asiakirjoissa ensi kerran 1215. Se oli alkuaan vendien asuinpaikka, joka pysyi vähäpätöisenä kylänä aina 1800-luvun puoleenväliin saakka. Gremsmühlen Dieksee-järven rannalla sen sijaan menestyi paremmin retkeilykohteena ja vuonna 1280 käyttöönotetun myllynsä ansiosta. Molemmat kylät saivat rautatieyhteyden 1866, matkailu lisääntyi ja ne yhdistettiin. 1900-luvulla Malenten merkitys kylpyläkohteena lisääntyi edelleen.
Malenten historiallista arkkitehtuuria edustavat muun muassa Gut Rothensande, kartano jonka historia alkaa 1360-luvulta, ja Wasserturm Malente, eli Malenten vesitorni. 38-metrinen torni valmistui 1912.
Liikenne

Malenten rautatieasema sijaitsee rataosuudella Kiel–Lyypekki. Maantieliikenteen valtaväylä on Bundesstraße 76.
Aiheesta muualla

Bad Malente-Gremsmühlen, Schleswig-Holstein, Saksa — Sunrise, Sunset, and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Malente
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Käännös suomeksi
Äitienpäivänkunniamerkki

Opetusministeri Kustaa Vilkuna jakamassa äitien­päivän­kunnia­merkkejä touko­kuussa 1958.
Äitienpäivänkunniamerkki on äitienpäivänä annettava Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan mitali kultaristein. Se on myönnetty vuodesta 1946 saakka, ja sen myöntäjänä on tasavallan presidentti ritarikuntien esityksestä. Tasavallan presidentti itse luovuttaa ne äitienpäivänä Helsingissä Säätytalossa.
Kunniamerkin saajat ovat yleensä suurperheen äitejä, mutta vuoden 1997 jälkeen lasten lukumäärä ei ole ollut enää tärkeimpiä perusteita myöntämiselle. Merkin voivat saada myös muut lasten ja nuorten hyväksi merkittävää työtä tehneet kasvattajat. Kunniamerkin saajaksi voi esittää 40 vuotta täyttänyttä biologista äitiä, adoptioäitiä sekä sijaisäitiä. Ammatissaan kasvattajina toimiville kunniamerkkiä ei kuitenkaan myönnetä. Kerran sen on saanut mies; nykyisin merkki myönnetään vain naisille.
Kunniamerkkiä voivat ehdottaa lapset tai yhteisöt. Perheen tekemän hakemuksen puoltajiksi vaaditaan vähintään kaksi järjestöä tai yhteisöä. Vuoteen 1992 viralliset esitykset kunniamerkeistä teki ja juhlan järjesti Väestöliitto. Sen jälkeen esitysten tekeminen siirtyi lääninhallituksille, vuodesta 2010 aluehallintovirastoille. Hakuaika päättyy vuosittain marraskuussa. Juhlan järjestäminen on ollut vuodesta 1993 Mannerheimin lastensuojeluliiton vastuulla. Palkitsemisesta vastaa sosiaali- ja terveysministeriö. Kunniamerkkejä jaetaan vuosittain 30–40.
Vuodesta 2025 samaa Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan mitalia kultaristein aletaan jakaa myös ansioituneille isille isänpäivänä. Samana vuonna päättyy Vuoden isä -palkinnon jako.
Wiedenborstel

| Wiedenborstel |
| --- | --- |
 Wiedenborstel
 Koordinaatit: 54°3′N, 9°46′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Hallintopiiri:  Amt Kellinghusen-Land
Piirikunta:  Steinburg
Hallinto:  
 – Pormestari:  Dr. Heidi Lemmerbrock
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  4,68 km²
Korkeus:  46 m m
Väkiluku:  5
 – Väestötiheys:  1 as./km²
 
 kellinghusen.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Wiedenborstel on kunta Schleswig-Holsteinissa Saksassa. Se on asukasluvultaan Saksan pienin kunta, siellä on vain 5 asukasta . Kaikki kunnan asukkaat kuuluvat samaan perheeseen. Kunnan pinta-ala on 4,68 km². Kunnalla ei ole vaakunaa, mutta sillä on kylläkin oma pormestari. Kunta sijaitsee kohtalaisen lähellä Hampurin kaupunkia.
Eva Wrede

Eva Wrede ja ori Hampus vuonna 1956
Anna Eva Eleonora Wrede af Elimä (27. syyskuuta 1898 – 16. tammikuuta 1982) oli yksi merkittävimmistä suomalaisista ratsuhevos- ja ponikasvattajista. Wrede piti yli 60 vuoden ajan siittolaa sisarensa Helenan kanssa Rabbelugnin kartanossa Ummeljoella. Siittolassa syntyi lähes 250 varsaa. Eva Wrede tunnettiin myös kilparatsastajana. Wreden vanhemmat olivat vapaaherra Kasper Hjalmar Wrede ja Anna Sofia Ihre ruotsalaisesta aatelissuvusta numero 2043.