stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tšekki
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tšekki Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Tšekki Wikimatkoissa
Virallinen Tšekin portaali
| n k Euroopan valtiot |
| --- | --- | --- |
| Itsenäiset valtiot |  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia1  Azerbaidžan1  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia1  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan1  Kreikka  Kroatia  Kypros1  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki1  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaani  Venäjä1  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta  |  |
| Kiistanalaiset valtiot |  Abhasia1  Artsakh1  Etelä-Ossetia1  Katalonia  Kosovo  Pohjois-Kypros1  Transnistria  |  |
1Lasketaan kuuluvaksi myös Aasiaan.
| n k Euroopan unionin jäsenvaltiot |
| --- | --- | --- | --- |
|  |   Alankomaat   Belgia   Bulgaria   Espanja   Irlanti   Italia   Itävalta   Kreikka   Kroatia   Kypros   Latvia   Liettua   Luxemburg    Malta   Portugali   Puola   Ranska   Romania   Ruotsi   Saksa   Slovakia   Slovenia   Suomi   Tanska   Tšekki   Unkari   Viro  |   Alankomaat   Belgia   Bulgaria   Espanja   Irlanti   Italia   Itävalta   Kreikka   Kroatia   Kypros   Latvia   Liettua   Luxemburg    Malta   Portugali   Puola   Ranska   Romania   Ruotsi   Saksa   Slovakia   Slovenia   Suomi   Tanska   Tšekki   Unkari   Viro  |  |
| n k  Pohjois-Atlantin liitto |
| --- | --- | --- |
| Jäsenvaltiot |  Alankomaat   Albania   Belgia   Bulgaria   Espanja   Islanti   Italia   Kanada   Kreikka   Kroatia   Latvia   Liettua   Luxemburg   Montenegro  Norja   Pohjois-Makedonia   Portugali   Puola   Ranska   Romania   Ruotsi  Saksa   Slovakia   Slovenia   Suomi  Tanska   Tšekki   Turkki   Unkari   Viro   Yhdistynyt kuningaskunta  Yhdysvallat  |  |
| Rakenne |  Päämaja  Pääsihteeri  Supreme Headquarters Allied Powers Europe  Parlamentaarinen yleiskokous  Standardointisopimus  |  |
| Kahdenväliset suhteet |  Major non-NATO ally  Naton rauhankumppanuus  |  |
| Tunnukset |  Naton lippu  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska 2  BnF data 2  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Kroatia  Vatikaani 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  UK Parliament  Yle 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  Internet Encyclopedia of Ukraine  NARA  IdRef 
Tšekin kartta
Tšekki satelliittikuvassa syyskuussa 2003.
Neuvostoliittolainen panssarivaunu Prahassa Prahan kevään 40-vuotisjuhlissa.
Prahassa sijaitseva Wallensteinin palatsi, jossa toimii Tšekin senaatti. Taustalla näkyy Prahan linna.
Tšekin hallintoalueet
Škodan autotehdas sijaitsee Mladá Boleslavin kaupungissa.
D8-moottoritie johtaa Prahasta pohjoiseen kohti Saksan rajaa ja on osa E55-eurooppatietä.
Brno on Tšekin toiseksi suurin kaupunki.
Venceslaus Pyhän katedraali Olomoucissa.
Jääkiekko on Tšekin suosituimpia urheilulajeja, ja maan jääkiekkomaajoukkue onkin yksi maailman menestyneimpiä.
Matti Viherjuuri

Matti Viherjuuri vuonna 1971.
Matti Mauritsi Viherjuuri (19. toukokuuta 1912 Helsinki – 8. maaliskuuta 1987 Helsinki) oli suomalainen kamarineuvos ja mainostoimisto Markkinointi Viherjuuri Oy:n (sittemmin Evia Oyj) perustaja ja toimitusjohtaja.
Viherjuuren vanhemmat olivat päätoimittaja Leonard Maurits Viherjuuri ja Kaisu Aarnio. Hän pääsi ylioppilaaksi 1929 ja valmistui filosofian maisteriksi 1934.
Viherjuuri työskenteli aluksi Helsingin Sanomien toimittajana ja Kuusinen Oy:n mainospäällikkönä. Vuonna 1955 hän perusti yhdessä vaimonsa Kaija Viherjuuren kanssa Markkinointi Viherjuuri -nimisen mainostoimiston. Viherjuuri oli Markkinointi Viherjuuren toimitusjohtajana 1955–1971 sekä vuodesta 1972 yhtiön hallituksen puheenjohtajana.
Vuoden 1948 eduskuntavaaleja varten Viherjuuri suunnitteli Maalaisliitolle voimakkaat, kommunismin vastaiset teemat yhdessä puoluesihteeri Arvo Korsimon ja tiedotussihteeri Ahti Karjalaisen kanssa. Viherjuuri ideoi tunnetun iskulauseen: ”Valtioko isännäksi koteihimme? Ei – se on Maalaisliiton kanta!”
Viherjuuri oli Suomen Gastronomien Seuran puheenjohtaja 1951–1972 ja kunniapuheenjohtaja vuodesta 1972. Hän oli Chaîne des Rôtisseursin johtokunnan jäsen sekä Maailman luonnon säätiön WWF:n hallituksen jäsen vuodesta 1972 ja hallituksen puheenjohtaja vuodesta 1975. Hän oli myös Mainosgraafikot ry:n kunniajäsen. Viherjuuri sai kamarineuvoksen arvonimen 1973.
Viherjuuri julkaisi 1973 muistelmateoksen nimeltä Sitä se on. Hänen harrastuksiinsa kuului muun muassa gastronomia.
Teatteriohjaaja Mikko Viherjuuri on Matti Viherjuuren poika.
Teoksia

Pöytälaulu-kronikka Suomalaisen normaalilyseon riemujuhlassa Messuhallissa illalla 16 päivänä lokakuuta 1937 ; riemujuhlatoimikunnan käskystä ja sydämenkyllyydestä tehneet Norssin entiset oppilaat Sipuli, Turilas ja Juuri. Helsinki 1937 (nimimerkillä Juuri)
Kuusinen Oy : 1915–1945. Kuusinen, Helsinki 1945
Jokaisen miehen kirja ; toim. Matti Viherjuuri, Bruno Selin. Kivi, Helsinki 1946, 3. painos 1947
Vaasan mylly 1849–1949 : satavuotiaan kauppamyllyn vaiheita ; toimittaja: Matti Viherjuuri ; kirjoittajat K. O. Alho ym. Vaasan höyrymylly, Helsinki 1949
Finlanditalia : Tietoja Suomen ja Italian kaupasta / Notizie sulle relazioni commerciali finno-italiane ; toimituskunta  Mario Visetti, Mirko Urbano ja Matti Viherjuuri. Suomalais-italialainen kauppayhdistys, Helsinki 1965
Sitä se on. WSOY 1973
Finlandia gastronomica : a guide to Finnish food ; kirj. Matti Viherjuuri, Anna-Maija Tanttu, Juha Tanttu. Otava 1974, 2. painos 1975, 3. painos 1978, 4. painos 1981, 5. painos 1983
Finlandia gastronomica ; von Matti Viherjuuri, Anna-Maija Tanttu, Juha Tanttu. Otava 1979
Maailmansanoja Suomessa ; kirj. Jouko Vesikansa, Kaarina Karttunen, Matti Viherjuuri. Markkinointi Viherjuuri, Helsinki 1980
Japaniksi / Japanese words and habits / Nihongo fuingo kotoba to shūkan no tebiki ; suunnittelu Keijo Alho sekä Markkinointi Viherjuuresta Hannu Tolsa, Ari Ojapelto, Matti Viherjuuri. Finnair, Helsinki 1983
Suomennoksia

Jacques Carelman :  Kataloogillinen joita ei ole ; suom. Heikki Brotherus ja Matti Viherjuuri.  Markkinointi Viherjuuri, Helsinki 1970 (alkuteos Catalogue des objets introuvables)
Katynin joukkomurha

Katynin joukkohautoja. Saksalaisten ottama kuva vuodelta 1943.
Katynin joukkomurhan muistomerkki.
Katynin joukkomurha (puol. zbrodnia katyńska, Katynin rikos) oli Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun NKVD:n toteuttama puolalaisten joukkomurha, joka tapahtui vuonna 1940. Teloitetut olivat sotavangeiksi otettuja Puolan armeijan upseereita, korkeasti koulutettuja ammattilaisia kuten opettajia, lääkäreitä, professoreita, tutkijoita sekä poliiseja ja valtion virkamiehiä.
Puolan pakolaishallitus alkoi tiedustella Neuvostoliiton vangeiksi ottamien upseerien kohtaloa sen jälkeen, kun NL oli syksyllä 1939 hyökännyt Puolaan. Vuonna 1941 Neuvostoliitto ja Puola solmivat yhteistyösopimuksen, jonka mukaan upseereista oli tarkoitus kouluttaa Neuvostoliitossa uuden Puolan upseeriston ydin. Puolalaisupseerit kuitenkin olivat ja säilyivät kadoksissa Neuvostoliitossa, jonne heidät oli siirretty uudelleen koulutettaviksi, kunnes saksalaiset ilmoittivat julkisuuteen löytämistään joukkohaudoista huhtikuussa 1943. Saksan sotamenestyksen heikentyessä natsijohto ryhtyi käyttämään hautoja Neuvostoliiton vastaisessa propagandassa, osoittaakseen länsivalloille NL:n todellisen olemuksen. Haudat oli löydetty jo aikaisemmin vuonna 1942.
Joukkohaudat kaivettiin Katynin kylän metsään. Metsä on yksi kolmesta paikasta, joissa puolalaisuhrit ammuttiin ilman oikeudenkäyntiä. Uhrien määräksi arvioidaan 21 857; arvio perustuu Venäjän federaation presidentti Boris Jeltsinin Puolan presidentti Lech Wałęsalle 1990-luvun alussa luovuttamiin asiakirjoihin.
Katynin joukkomurhaa käsiteltiin Nürnbergin oikeudenkäynnissä venäläisen tutkimusaineiston pohjalta, mutta minkäänlaista selvyyttä asiassa ei saatu. Vakavia syytöksiä Neuvostoliittoa vastaan ei ole koskaan pystytty osoittamaan perättömiksi. Joukkomurha vaikeutti Neuvostoliiton suhteita Puolaan ja länteen vuodesta 1943 Neuvostoliiton kaatumiseen asti.
Hautojen löytyminen ja Neuvostoliiton peittely-yritys

13. huhtikuuta 1943 saksalaiset ilmoittivat puolalaisten upseerien joukkohautojen löytymisestä Katynista, Smolenskin läheltä. Heidät oli ilmoituksen mukaan surmattu alkuvuodesta 1940. Tutkimuksesta on sodanaikaisessa saksalaisessa Signal-lehdessä laaja kuvareportaasi. Natsipropaganda esitteli näyttävästi murhapaikan ja kutsui paikalle kansainvälisen patologian lääkärijoukon. Paikalla oli lääkäreitä Belgiasta, Bulgariasta, Tanskasta, Suomesta, Ranskasta, Italiasta, Kroatiasta, Alankomaista, Romaniasta, Ruotsista, Slovakiasta ja Unkarista. Suomea edusti professori Arno Saxén.
Neuvostoliitto syytti joukkomurhasta natsi-Saksaa. Lontoosta käsin toiminut Puolan pakolaishallitus reagoi löytöön voimakkaasti protestoiden ja vaatien Punaisen Ristin suorittamaa puolueetonta tutkimusta asiasta. Neuvostoliitto vastasi katkaisemalla suhteet pakolaishallitukseen pysyvästi.
Puolalaisten upseerien joukkomurha alettiin tuntea nimellä Katynin joukkomurha. Neuvostoliitossa tapausta pyrittiin peittelemään luomalla saksalaisten suorittamasta läheisen Hatynin kylän tuhoamisesta symboli natsien siviiliväestöön kohdistamille julmuuksille nimellä Hatynin joukkomurha. Neuvostoliitto esitteli Hatyniin rakentamaansa muistomerkkiä ulkomaisille vieraille peittääkseen Katynin tapauksen.
Muuta

Eräissä yhteyksissä on esitetty että Katynin teloitukset olivat kosto venäläisten vankien kohtelusta Puolan leireillä Puolan–Neuvosto-Venäjän sodan yhteydessä 1920.
Verityö eli surmaamiset toteutettiin kuulustelun ja henkilötietojen tarkistuksen jälkeen suurelta osin erityisessä äänieristetyssä teloitussellissä. Kuulusteluselliä sanottiin Punaiseksi selliksi ja Lenin-selliksi. Uhreja ammuttiin lähietäisyydeltä päähän, joko niskaan tai ohimoon saksalaisvalmisteisella 7,65 mm Walther-taskuaseella. Venäläisiä pistoolimalleja ei juurikaan käytetty, sillä ne eivät olleet yhtä toimintavarmoja ja ne olivat raskaampia käsitellä. Eräs merkittävimmistä teloittajista oli Vasili Blohin.
Katynin teloituksilla on myös yhteys talvisotaan: Venäjän tiedeakatemian historioitsija Natalia Lebedeva on esittänyt, että teloituksia Katynissa aikaistettiin, koska vankileireille haluttiin saada tilaa mahdollisia suomalaisia ja Baltian maista saatavia sotavankeja varten. Lebedeva oli tärkeässä asemassa Katyniin liittyviä neuvostodokumentteja tutkineessa komissiossa. Muun muassa Ostaškovin leirin johtaja Grigori Korytov mainitsi raportissaan vankileirien tyhjentämistä käsitelleestä NKVD:n kokouksesta, jonka kirjoitti ennen maaliskuun neljättä 1940, että huhun mukaan Ostaškovin vankileiri olisi mahdollisesti tyhjennettävä maaliskuun aikana, jotta sille voitaisiin sijoittaa suomalaisia.
Lebedeva uskoo myös, ettei tapauksessa ollut niinkään kyse etnisestä vihasta, vaan Puolaan kuuluneessa nykyisessä Länsi-Ukrainassa ja Valko-Venäjällä bolševikkien luokkavihollisina teloittama hyvin toimeentuleva väki oli puolalaista, kun taas ukrainalaiset ja valkovenäläiset köyhälistöä.
Katynin uhrien omaiset ovat nostaneet Strasbourgissa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimessa kanteen Venäjää vastaan. Heitä edustaa asianajaja Roman Nowosielski. Venäjällä jutun tutkinnasta luovuttiin 2004, koska sen katsottiin olevan vanhentunut. Puolalaiset puolestaan pitävät juttua rikoksena ihmisyyttä vastaan. Tämän rikostyypin syyteoikeus ei vanhene koskaan.
Puolan Wrocławissa, kansallismuseon ja Racławicen panoraaman läheisessä puistossa (Park Słowackiego) julkistettiin vuonna 2000 vaikuttava, kuvanveistäjä Tadeusz Tchórzewskin suunnittelema Katynin joukkomurhan muistomerkki.
Puolan presidentti Lech Kaczynski ja kymmeniä Puolan korkeimpia virkamiehiä kuoli lento-onnettomuudessa 10. huhtikuuta 2010 Länsi-Venäjällä, kun puolalainen delegaatio oli matkalla Katynin joukkomurhan 70-vuotismuistojuhlaan.
Marraskuussa 2010 Venäjän duuma antoi julkilausuman, jonka mukaan Stalin antoi henkilökohtaisesti määräyksen Katynin joukkomurhaan. Kommunistipuolue vastusti julkilausumaa ja väitti joukkomurhaa myytiksi. Duuman mukaan julkilausuma voi aloittaa uuden demokraattisiin arvoihin perustuvan suhteen Puolan kanssa. Puolan sejmin puhemies Grzegorz Schetyna kommentoi päätöksen olevan ”askel oikeaan suuntaan ja tärkeä merkki”. Päätös oli osa vuoden 2011 presidentti Dmitri Medvedevin de-stalinisointia, jonka tarkoituksena oli julkistaa Neuvostoliiton aikaisia ihmisoikeusrikkomuksia.
Kirjallisuutta

Johnsson, Peter: Stalinin murhat Katynissa: ja niiden historialliset jälkipelit 1940–2014.  ((Stalins mord i Katyn och dess historiska efterspel 1940–2010, 2010.) Suomentanut Kari Klemelä)  Sauvo:  Mansarda, 2014.  ISBN 978-952-5664-15-7
Best of Signal: Hitler's Wartime Picture Magazine, ISBN 0861241991, Bison Books 1984
Tekstejä Katynistä (Agricola-Suomen historiaverkko, julkaisuja 5.)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Katynin joukkomurha Wikimedia Commonsissa
Kimmo Rentola: Katyn: pieni suomalainen jälkikirjoitus  (Agricola-Suomen historiaverkko, julkaisuja 5.)
Natalie Lebedeva: Katyn: valtiollista vääristelyä ja totuuden etsintää (1940-2000)  (Agricola-Suomen historiaverkko, julkaisuja 5.)
Memorial Katyn
J. K. Zawodny: Death in the Forest: The Story of the Katyn Forest Massacre, University of Notre Dame Press 1962; (The Questia Online Library)
Polish deaths at Soviet hands – website about Katyn forest massacre
Mass Violence.org - The Katyn Massacres of 1940: sivu 2
Tekstejä Katynista. Agricolan julkaisusarjan 5. osa, 7.8.2017. Agricola – Suomen humanistiverkko.
Katynin joukkomurhan muistomerkki (Tadeusz Tchórzewski, 2000) Puolan Wroclawissa.
Tampereen teknillinen museo

Tampereen teknillinen museo oli tekniikan museo Tampereella. Museo perustettiin vuonna 1949. Nykyään toimintaa jatkaa Museokeskus Vapriikki, jonka hallussa museon tulipalolta säilynyt esineistö on.
Museon historia

Tampereen teknillisen museon taustalla oli keräilijän, kelloseppämestarisähköteknikko Juho Holmstén-Heiniön yksityinen tekninen kokoelma. Hän laittoi kokoelmansa esille liikkeensä yhteyteen vuonna 1883. Vuodesta 1915 lähtien Holmstén-Heiniön Tampereen Käsityö- ja tehdasyhdistykselle lahjoittama kokoelma oli esillä yhdistyksen toimitiloissa. Vuonna 1949 perustetun museon alkuvuosina kokoelmien keruussa painottuivat tekniset keksinnöt sekä teollisuuden voima- ja työstökoneet. Teknillinen museo toimi Frenckellin pannuhuoneessa vuodesta 1958 lähtien.
Tampereen kunnallinen museotoimi perustettiin vuonna 1969, Teknillinen museo tuli sen alaisuuteen. Toiminnan pääpaino siirtyi koneistuksesta ja tuotantoprosessin kuvaamisesta tuotteeseen. Museo oli vuodesta 1971 lähtien Itsenäisyydenkadulla. Museon viimeiseksi jääneenä toimintavuonna 1989 sen ajoneuvokokoelmaan kuului 26 autoa, 14 moottoripyörää, kuusi traktoria ja 15 polkupyörää. Kokoelman vanhin auto oli Silent Northern -henkilöauto vuodelta 1902.
Museo paloi vuonna 1989, ja palossa tuhoutui kaikkiaan noin 26 000 näyttelyesinettä, muun muassa tamperelaisten tekstiilitehtaiden näytekankaat, tamperelaisten kenkätehtaiden esittelykengät ja Amurin työläismuseokortteliin varatut konservoidut esineet.
Aiheesta muualla

Teknillinen museo, lyhyt dokumentti Tampereen teknillisestä museosta; 1962
| n k Perustiedot Wikidatassa: Tampereen teknillinen museo (Q23040318)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: museo, teknologiamuseo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Tampere
Suomen presidentinvaali 1925

Suomen presidentinvaalin 1925 voitti Maalaisliiton ehdokas, Viipurin läänin maaherra Lauri Kristian Relander. Vaalin suorittivat ensimmäistä kertaa erikseen valitut valitsijamiehet. Edelliskerralla vuonna 1919 presidentin oli valinnut eduskunta. Valitsijamiesten vaalit järjestettiin 15.–16. tammikuuta, ja presidentti valittiin 16. helmikuuta. Maalaisliitto asetti Relanderin ehdokkaakseen vain kolme päivää ennen varsinaista presidentinvaalia, joten hänet valittiin niin sanottuna mustana hevosena.
Vuoden 1925 valitsijamiesvaalien äänestysprosentti oli Suomen presidentinvaalien historian alhaisin, vain 39,7 %.
Tulokset > Valitsijamiesten vaalit

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| Äänestäneet (Äänestysaktiivisuus) | Äänestäneet (Äänestysaktiivisuus) | 624 177 (39,7 %) | 624 177 (39,7 %) | 624 177 (39,7 %) |  |
| Hylätyt äänet | Hylätyt äänet | 2 258 (0,4 %) | 2 258 (0,4 %) | 2 258 (0,4 %) |  |
| Puolue | Puolue | Äänet | Äänet | Valitsija- miehet |  |
| Puolue | Puolue | Lukumäärä | Osuus | Valitsija- miehet |  |
|  | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 165 091 | 26,55 % | 79 |  |
|  | Kansallinen Kokoomuspuolue | 141 240 | 22,71 % | 68 |  |
|  | Maalaisliitto | 123 932 | 19,93 % | 69 |  |
|  | Ruotsalainen kansanpuolue | 78 422 | 12,61 % | 35 |  |
|  | Kansallinen Edistyspuolue | 71 199 | 11,45 % | 33 |  |
|  | Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin vaaliliitot | 41 213 | 6,63 % | 16 |  |
|  | Muut | 822 | 0,13 % | 0 |  |
| Yhteensä | Yhteensä | 621 919 | 100 % | 300 |  |
 Lähde: Suomen Virallinen Tilasto
Valitsijamiehistä miehiä oli 281 ja naisia 19.
Tulokset > Valitsijamiesten suorittama vaali

| Ehdokas | Ehdokas | Puolue | Äänet> 1. kierros | Äänet> 2. kierros | Äänet> 3. kierros |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Lauri Kristian Relander | Maalaisliitto | 69 | 97 | 172 |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | Risto Ryti | Kansallinen Edistyspuolue | 33 | 104 | 109 |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | Hugo Suolahti | Kansallinen Kokoomuspuolue | 68 | 80 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | Väinö Tanner | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 78 | 2 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | Matti Väisänen | Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin vaaliliitot | 16 | 16 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | Karl Söderholm | Ruotsalainen kansanpuolue | 35 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | Väinö Voionmaa | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 1 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |

| hylätyt äänet | hylätyt äänet | hylätyt äänet | 0 | 1 | 19 |  |  |  |  |  |  |  |  |
| Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | 300 | 300 | 300 |  |  |  |  |  |  |  |  |

|  Lähde: Nohlen & Stöver |  Lähde: Nohlen & Stöver |  Lähde: Nohlen & Stöver |  Lähde: Nohlen & Stöver |  Lähde: Nohlen & Stöver |  Lähde: Nohlen & Stöver |  Lähde: Nohlen & Stöver |  Lähde: Nohlen & Stöver |  Lähde: Nohlen & Stöver |  Lähde: Nohlen & Stöver |  |  |  |  |
Vaalitoimitus

Valitsijamiehet kokoontuivat 16. helmikuuta 1925 silloisessa eduskunnan istuntosalissa Helsingin Heimolan talossa. Puheenjohtajana toimi pääministeri Lauri Ingman ja sihteerinä eduskunnan sihteeri Eino J. Ahla.
Ensimmäisellä kierroksella kaikki puolueet äänestivät omia ehdokkaitaan, joskin SDP:n valitsijamiehenä ollut Tanner äänesti itsensä sijasta Voionmaata. Toisella kierroksella sosiaalidemokraatit äänestivät Rytiä, jota he pitivät porvarillisista ehdokkaista vähiten oikeistolaisena, kun taas ruotsalaisten enemmistö eli 23 valitsijamiestä äänesti Relanderia ja muut 12 Suolahtea, joka jäi äänimäärässä kolmanneksi. Relanderia äänesti toisella kierroksella myös viisi edistyspuolueen valitsijamiestä, jotka olivat Vennolan kannattajia ja pitivät Rytin ehdokkuuteen takertumista virheenä. Tanner sai vielä kaksi ääntä. Kokoomus halusi estää Rytin valinnan, joten oman ehdokkaansa karsiuduttua sen oli mentävä Relanderin taakse. Kolmannella kierroksella myös RKP:n valitsijamiehet yhtä lukuun ottamatta äänestivät Relanderia, joka siten voitti 172 äänellä. Ryti sai edistyspuolueelta ja SDP:ltä 109 ääntä. Yksi edistyspuoluelainen äänesti Relanderia.
Kolmannella kierroksella hylättiin 18 äänestyslippua, joissa ei ollut kummankaan toisella kierroksella eniten ääniä saaneen ehdokkaan nimeä. Näistä 16 oli sosialistisen työväen ja pienviljelijäin (kommunistien) valitsijamiesten ääniä, sillä he olivat äänestäneet loppuun saakka omaa ehdokastaan Matti Väisästä. RKP:n Ernst Estlander oli äänestänyt tyhjää ja myös yksi sosiaalidemokraatti oli jättänyt äänestämättä Rytiä. Lisäksi sekä toisella että kolmannella kierroksella hylättiin yksi muu ääni, koska joku valitsijamiehistä oli kummallakin kerralla pannut kaksi äänestyslippua sisäkkäin.
Vaalin lopputuloksen ratkaisi pääasiassa RKP:n valitsijamiesten toiminta, sillä nämä auttoivat Relanderin kolmannelle kierrokselle Suolahden ohi ja äänestivät sitten hänet voittoon Rytiä vastaan. Valinnan teki erikoiseksi se, että RKP:ssä suhtauduttiin yleensä epäilyksellä Maalaisliittoon, jossa aitosuomalaisuudella oli paljon kannatusta. Georg Schaumanin mukaan RKP äänesti Relanderia, koska tämän vaimo Signe Relander oli suomenruotsalainen.
Radio vaaleissa

Ennen valtsijamiesvaaleja pitivät eri puolueiden (paitsi kommunistien) edustajat vaalipuheen Tampereen Radion välityksellä. Vaalin tuloksen välitti radiolla melkein heti sen tunnetuksi tulemisen jälkeen eduskuntatalolla Radiojoukkojen yleisradioasema.
Arthur Nikisch

Arthur Nikisch flyygelin ääressä vuonna 1906.
Artúr (Arthur) Nikisch (12. lokakuuta 1855 Mosonszentmiklós – 23. tammikuuta 1922 Leipzig) oli unkarilaissyntyinen saksalainen kapellimestari. Hän opiskeli Wienin konservatoriossa viulunsoittoa ja säveltämistä, ja hän oli myös taitava pianisti. Kapellimestarina hän oli kuitenkin itseoppinut, ja suurimmat vaikutteensa hän sai soittaessaan orkesterimuusikkona sellaisten kapellimestarien kuten Richard Wagner, Johannes Brahms, Franz Liszt, Giuseppe Verdi ja Anton Bruckner johdolla.
Nikischin vallankumouksellista johtamistyyliä kuvaa parhaiten Sir Adrian Boultin aikalaislausunto. Hän kertoi Nikischin johtaneen ”jännittävintä esitystä Brahmsin c-molli-sinfoniasta mitä koskaan olin kuullut”, kun hän tajusi, että ”koko osan aikana Nikischin käsi ei ollut noussut kertaakaan hänen kasvojaan korkeammalle”.
Arthur Nikisch on jäänyt äänentallennuksen historiaan ensimmäisenä kapellimestarina, joka on levyttänyt kokonaisen sinfonian (Beethovenin 5. sinfonia) kaupallisessa tarkoituksessa. Tämä virstanpylväs tehtiin vuonna 1913, ja orkesterina oli Berliinin filharmonikot. Hän on myös ensimmäinen kapellimestari jonka johtamista on tallennettu filmille – mutta mykkäfilmin aikaan. Filmistä käy kuitenkin selvästi ilmi hänen mieltymyksensä pitkään tahtipuikkoon ja sillä tehtyihin minimalistisiin liikkeisiin sekä vaikutelma hänen ”hypnoottisesta” katseestaan.
Nikischin tärkeimmät orkesterikiinnitykset

Leipzigin Gewandhausorkesteri 1895–1922
Berliinin filharmonikot 1895–1922
Arthur Nikischin levyttämät teokset

Beethoven, 5. sinfonia
Beethoven: Egmont-alkusoitto
Weber: Oberon-alkusoitto
Weber: Taika-ampuja-alkusoitto
Mozart: Figaron häät -alkusoitto
Berlioz: Rooman karnevaalit -alkusoitto
Liszt: Unkarilainen rapsodia nro 1 f-molli
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kirjallisuutta

Pfohl, Ferdinand: Arthur Nikisch: Sein Leben, seine Kunst, sein Wirken. Alster, Hamburg 1925.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC
Lintunen

Lintunen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Maritta Lintunen (s. 1961), kirjailija
Martti Lintunen (s. 1945), valokuvaaja, kirjailija ja toimittaja, Yrjö Lintusen poika
Pertti Lintunen (s. 1952), Imatran kaupunginjohtaja 2006–2017
Santeri Lintunen (s. 1993), jalkapalloilija
Taru Lintunen (s. 1956), liikuntapsykologian emeritaprofessori
Tiina Lintunen, historiantutkija ja tietokirjailija
Yrjö Lintunen (1917–1987), valokuvaaja
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.