Suomen kansanvaltuuskunta
Ulkopolitiikka > Valtiosopimus Neuvosto-Venäjän kanssa

Suomen kansanvaltuuskunta solmi maaliskuun alussa 1918 valtiosopimuksen Neuvosto-Venäjän kanssa. Venäjän neuvostohallituksen näkökulmasta sopimus saattoi loppuun Suomen itsenäisyyden tunnustamiseen liittyneen prosessin. Kyseessä oli tiettävästi historian ensimmäinen valtiosopimus kahden sosialistisen hallituksen välillä.
Sopimus valmisteltiin helmikuun lopulla Helsingissä toimineessa suomalais-venäläisessä sekakomiteassa, jonka puheenjohtajina olivat Gylling ja Aron Šeinman. Muina suomalaisedustajina olivat Tokoi, Arjanne, Edvard Valpas ja Juho Kirves sekä venäläisedustajina Alexander Schottmann, Vladimir Smirnov, Pavel Šiško ja S. Eljava. Rajakysymyksen osalta kansanvaltuuskunta käytti asiantuntijoina Väinö Voionmaata ja Karjalan liiton sihteeriä Iivo Härköstä. Lopullisissa sopimusneuvotteluissa Pietarissa 24.–28. helmikuuta kansanvaltuuskuntaa edustivat Gylling ja Tokoi sihteerinään Sulo Wuolijoki. Neuvosto-Venäjän valtuuskuntaa johti kansainvälisen oikeuden professori Mihail Reissner. Neuvostohallituksen johtaja Vladimir Lenin sekaantui neuvotteluihin muun muassa ehdottamalla, että Suomeen viitattaisiin sopimuksessa nimellä ”Suomen Sosialistinen Työväentasavalta”. Kansanvaltuuskunta moitti myöhemmin suomalaisia neuvottelijoita nimiehdotuksen hyväksymisestä, sillä Suomen valtion nimen ei katsottu kuuluvan muille. Sopimus allekirjoitettiin 1. ja 2. maaliskuuta välisenä yönä Pietarissa ja ratifioitiin uusilla allekirjoituksilla suomalaisten vaatimien korjausten jälkeen 9. maaliskuuta. Sopimuksen allekirjoittivat Suomen edustajina Gylling ja Tokoi, Venäjän edustajina Lenin, Trotski, Stalin ja Prošjan.
Sopimuksessa Venäjä luovutti punaiselle Suomelle Petsamon, jonka jo keisarillinen Venäjä oli vuonna 1864 luvannut Suomelle. Valmistelukomiteassa kansanvaltuuskunnan edustajat olivat tavoitelleet jopa koko Itä-Karjalan yhdistämistä Suomeen, mutta asia päätettiin lykätä tuonnemmaksi, jottei sopimuksen solmiminen viivästyisi. Lenin vaati sopimukseen kirjattavaksi, että Venäjän kansalaiset saisivat Suomessa täydet poliittiset oikeudet, mukaan lukien äänioikeus, ja Suomen kansalaiset saisivat vastaavat oikeudet Venäjällä. Kansanvaltuuskunta piti tätä mahdottomana vaatimuksena. Venäläiset taipuivat kompromissiin, jonka mukaan Venäjän kansalaiset saivat ainoastaan lupauksen ”mahdollisimman helpoista ehdoista” valtiollisten oikeuksien saamiseen Suomessa, minkä ajateltiin tarkoittavan yhden tai useamman vuoden pituista asumista maassa. Lisäksi Suomi joutui luovuttamaan Neuvosto-Venäjälle Inon linnakkeen Karjalankannaksella ja eksterritoriaalioikeudet neljään Suomen kautta kulkeneeseen lennätinlinjaan.
Kansanvaltuuskunta pyrki ottamaan valtiosopimuksesta irti kaiken mahdollisen propagandahyödyn, sillä sen katsottiin todistavan, että nimenomaan punaiset eivätkä valkoiset olivat Suomen itsenäisyyden ja vapauden asialla. Kun valkoisten puolelle levisi virheellinen ennakkotieto, että Neuvosto-Venäjä luovuttaisi sopimuksessa Suomelle jopa Vienan Karjalankin, joutui kenraali Mannerheim antamaan vastavetona julkisuuteen niin sanotun miekkavalansa.
Sopimuksen yhteydessä Neuvosto-Venäjä sitoutui kotiuttamaan Suomessa oleskelleet joukkonsa. Venäjän Itämeren-laivasto jäi vielä Helsinkiin odottamaan alustensa evakuointia ja kieltäytyi sitä odotellessa luovuttamasta Viaporin linnoitusta suomalaisille punaisille, vaikka sopimuksessa Neuvosto-Venäjä oli sitoutunut myös linnoitusten luovuttamiseen. Viaporia ei ehditty luovuttaa ennen Helsingin valtausta, mutta Viipurin linnoitus annettiin punaisille aivan sodan lopussa 20. huhtikuuta.