stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itä-Uudenmaan hyvinvointialue
Palvelut > Terveydenhuolto

Alueeltaan Itä-Uudenmaan hyvinvointialue kuuluu HUS-yhtymään. Alueella sijaitsee Porvoon sairaala.
Laboratoriopalvelut tuottaa HUS Diagnostiikkakeskus.
Palvelut > Pelastustoiminta

Pelastustoiminnan osalta Länsi-Uudenmaan hyvinvointialue vastaa Itä-Uudenmaan pelastuslaitoksen toimialuetta.
Aluevaltuusto

Ensimmäiset aluevaalit järjestettiin 23. tammikuuta 2022, ja aluevaltuustot aloittivat toimintansa maaliskuussa 2022. Vuoden 2021 elokuun väestötietojen perusteella Itä-Uudenmaan aluevaltuustoon valittiin 59 valtuutettua.
Äänioikeutettuja oli 79 429, ja äänestysprosentti 48,5.
| Kunta | äänioikeutetut | osuus % | paikat | osuus % |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Askola | 3 790 | 5,01 % | 6 | 10,17 % |
| Lapinjärvi | 2 125 | 2,68 % | 1 | 1,69 % |
| Loviisa | 12 267 | 15,48 % | 7 | 11,86 % |
| Myrskylä | 1 508 | 1,90 % | 2 | 3,39 % |
| Porvoo | 40 730 | 51,39 % | 27 | 45,76 % |
| Pukkila | 1 499 | 1,89 % | 1 | 1,69 % |
| Sipoo | 17 330 | 21,87 % | 15 | 25,42 % |
| Itä-Uudenmaan hyvinvointialue | 79 429 | 100,00 % | 59 | 100,00 % |
Lähteet:
Aiheesta muualla

Itä-Uudenmaan hyvinvointialueen verkkosivut
| n k Suomen hyvinvointialueet |
| --- | --- |
Hyvinvointialueet:  Etelä-Karjala  Etelä-Pohjanmaa  Etelä-Savo (Eloisa)  Itä-Uusimaa  Kainuu  Kanta-Häme  Keski-Pohjanmaa (Soite)  Keski-Suomi  Keski-Uusimaa  Kymenlaakso  Lappi  Länsi-Uusimaa  Pirkanmaa (Pirha)  Pohjanmaa  Pohjois-Karjala (Siun sote)  Pohjois-Pohjanmaa (Pohde)  Pohjois-Savo  Päijät-Häme  Satakunta (Sata)  Vantaa ja Kerava (VAKE)  Varsinais-Suomi (Varha) 
Muut alueet:  Ahvenanmaan maakunta  Helsingin kaupunki  HUS-yhtymä (erikoissairaanhoito Uudellamaalla) 
| n k Etelä-Suomen yhteistyöalue |
| --- | --- |
Hyvinvointialueet:  Etelä-Karjala  HUS-yhtymä  Itä-Uusimaa  Keski-Uusimaa  Kymenlaakso  Länsi-Uusimaa  Päijät-Häme  Vantaa ja Kerava (VAKE) 
Kartta Uudenmaan hyvinvointialueista. Itä-Uudenmaan hyvinvointialue keltaisella.
1774

| --- | --- |
Vuosisadat: 1500-luku · 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku
Vuosikymmenet: 1690-luku · 1700-luku · 1710-luku · 1720-luku · 1730-luku · 1740-luku 1750-luku · 1760-luku · 1770-luku · 1780-luku · 1790-luku · 1800-luku
Vuodet: 1690 · 1691 · 1692 · 1693 · 1694 · 1695 · 1696 · 1697 · 1698 · 1699 1700 · 1701 · 1702 · 1703 · 1704 · 1705 · 1706 · 1707 · 1708 · 1709 1710 · 1711 · 1712 · 1713 · 1714 · 1715 · 1716 · 1717 · 1718 · 1719 1720 · 1721 · 1722 · 1723 · 1724 · 1725 · 1726 · 1727 · 1728 · 1729 1730 · 1731 · 1732 · 1733 · 1734 · 1735 · 1736 · 1737 · 1738 · 1739 1740 · 1741 · 1742 · 1743 · 1744 · 1745 · 1746 · 1747 · 1748 · 1749 1750 · 1751 · 1752 · 1753 · 1754 · 1755 · 1756 · 1757 · 1758 · 1759 1760 · 1761 · 1762 · 1763 · 1764 · 1765 · 1766 · 1767 · 1768 · 1769 1770 · 1771 · 1772 · 1773 · 1774 · 1775 · 1776 · 1777 · 1778 · 1779 1780 · 1781 · 1782 · 1783 · 1784 · 1785 · 1786 · 1787 · 1788 · 1789 1790 · 1791 · 1792 · 1793 · 1794 · 1795 · 1796 · 1797 · 1798 · 1799 1800 · 1801 · 1802 · 1803 · 1804 · 1805 · 1806 · 1807 · 1808 · 1809
Tapahtumia

10. toukokuuta – Ludvig XVI:sta tulee Ranskan kuningas.
21. heinäkuuta – Venäjän ja osmanien valtakunnan välinen Kutšuk Kainardžin rauhansopimus allekirjoitettiin. Se päätti vuonna 1768 alkaneen Venäjän ja Turkin välisen sodan.
5. syyskuuta – 26. lokakuuta – Ensimmäinen mannermaakongressi Amerikassa
Tutkimusmatkailija James Cook löysi Niuen ja Norfolkinsaaren toisella eteläisen Tyynenmeren matkallaan.
Ruotsissa ja siihen kuuluneessa Suomessa lakattiin viettämästä pyhäpäivinä apostolien päiviä sekä kolmatta ja neljättä joulu-, pääsiäis- ja helluntaipäivää. Lisäksi kynttilänpäivä, mikkelinpäivä ja pyhäinmiestenpäivä siirtyivät sunnuntaihin..
Carl Wilhelm Scheele eristi kloorin ja mangaanin. Joseph Priestley eristi hapen, jonka Scheele oli kuitenkin löytänyt jo kaksi vuotta aikaisemmin.
Johann Wolfgang von Goethen romaani Nuoren Wertherin kärsimykset ilmestyi.
Kuolleita

5. tammikuuta – Zacharias Cygnaeus vanhin, suomalainen kirkkoherra (s. 1700)
9. tammikuuta – Jacques-François Blondel, ranskalainen arkkitehti (s. 1705)
28. tammikuuta – Antonio Galli da Bibiena, italialainen arkkitehti, kuvataiteilija ja sisustussuunnittelija (s. 1697)
13. helmikuuta – Charles Marie de La Condamine, ranskalainen luonnontieteilijä, matemaatikko ja löytöretkeilijä (s. 1701)
31. maaliskuuta – Johan Peter Falck, ruotsalainen kasvitieteilijä ja tutkimusmatkailija (s. 1733)
4. huhtikuuta – Oliver Goldsmith, irlantilainen kirjailija ja lääkäri (s. 1730)
10. toukokuuta – Ludvig XV, Ranskan kuningas (s. 1710)
23. toukokuuta – Gabriel Hagert, suomalainen hattupoliitikko ja Porvoon pormestari (s. 1706)
26. toukokuuta – Wilhelm Reinhard von Neipperg, itävaltalainen kreivi ja kenraali (s. 1684)
5. kesäkuuta – Lorentz Johan Göös, suomalainen eversti ja maaherra (s. 1710)
15. kesäkuuta – Karl Heinrich von Bogatzky, saksalainen hartauskirjailija ja virsirunoilija (s. 1690)
27. kesäkuuta – Samuel Gottlieb Gmelin, saksalainen lääkäri, kasvitieteilijä, ornitologi ja tutkimusmatkailija (s. 1744)
9. heinäkuuta – Anna Morandi Manzolini, italialainen anatomi ja vahakuvien tekijä (s. 1714)
11. heinäkuuta – William Johnson, brittiläinen upseeri ja diplomaatti (s. 1715)
11. elokuuta – Frederik Nannestad, norjalainen teologi ja piispa (s. 1693)
12. elokuuta – Daniel Helsingius, suomalainen Ruotsissa toiminut kuninkaallinen sihteeri ja poliittinen kirjailija (s. 1717)
25. elokuuta – Niccolò Jommelli, italialainen säveltäjä (s. 1714)
13. syyskuuta – Johan Deutsch, suomalainen kirkkoherra ja lääninrovasti (s. 1707)
21. syyskuuta – Lars Johan Ehrenmalm, suomalainen valtiopäivämies (s. 1688)
22. syyskuuta – Klemens XIV, paavi (s. 1705)
16. lokakuuta – Robert Fergusson, skotlantilainen runoilija (s. 1750)
21. lokakuuta – Mustafa III, Osmanien valtakunnan sulttaani (s. 1717)
14. joulukuuta – Anders Berch, ruotsalainen kansantaloustieteen professori (s. 1711)
16. joulukuuta – François Quesnay, ranskalainen taloustieteilijä ja lääkäri (s. 1694)
23. joulukuuta – Johan Justander, suomalainen tähtitieteilijä ja maanmittari (s. 1713)
Robert Murray Keith, brittiläinen diplomaatti
Tegbesu, Dahomeyn kuningas (s. 1740)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 1774 Wikimedia Commonsissa
Venäjän esihistoria

Koko entisen Neuvostoliiton alueelta on löydetty todisteita jo paleoliittisen ja neoliittisen kauden ihmisasutuksesta. Kun neoliittinen kausi vaihtui pronssikaudeksi, Venäjän Euroopan puoleiselle alueelle muodostui maataloushteisöjä, joista tunnetuimpiin kuului Tripoljen kulttuuri. Merkittävä käänne alueen historiassa oli ratsain liikkuneiden paimentolaisheimojen peräkkäiset aallot Etelä-Venäjälle.
Ensimmäiset asukkaat

Neandertalin ihmistyypin asukkaita liikkui Aasiassa ja Itä-Euroopan eteläosissa vähintään 100 000 vuotta sitten. Arkeologisia jäänteitä heistä ei ole paljon. Kymmenien tuhansien vuosien ajan ihmiset asuivat luolissa ja keräsivät elantonsa luonnosta tai metsästämällä pienriistaa tai jopa mammutteja. Neandertalin ihminen kuoli sukupuuttoon Itä-Euroopassa noin 40 000 vuotta sitten, jolloin nykyihminen alkoi levittäytyä pohjoiseen, seuraten jääkauden leudolla jaksolla sulavaa mannerjään reunaa. Nykyihmisen vanhimpia asuinpaikkoja on löydetty Krimiltä, Kaukasukselta ja Uralilta. Nykyihmiset asuivat luolissa, mutta he pystyttivät myös yksinkertaisia asuinrakennelmia. Metsästyksen ja keräilyn ohella he saivat elantonsa myös kalastuksella. He osasivat rakentaa metsästysvälineitä, kuten ongenkoukkuja ja harppuunoita, sekä veitsiä ja nuolia ja kirveitä. Nykyihminen osasi valmistaa myös taide-esineitä. Varhaisen kivikauden taidetta edustavat Kostjonkin kulttuurin aikaiset veistokset.
Jääkauden maksimin noin 20 000 vuotta sitten pakotti nykyihmisen vetäytymään etelään. Jäätikön sulaminen kesti 10 000 vuotta ja vähitellen ilmaston lämmetessä Eurooppa alkoi metsittyä, eläinkanta uudistua ja ihmiset levittäytyivät kohti pohjoista. Kulttuurikehitys alkoi nopeutua noin vuonna 5000 eaa. kun saviastioidden valmistus levisi Lähi-idästä. Kulttuurin kehityksen myötä alkoi nopeutua ihmisten jakautuminen erilaisiin kielellisiin ja etnisiin ryhmiin.
Kivikautiset kulttuurit

Eteläisen Venäjän ja Aasian aroilla eli indoiranilaisia kieliä puhuvia heimoja. Keski-Venäjällä asui suomalais-ugrilaisia kieliä puhuvaa väestöä ja pohjoisempana samojedikielten puhujia. Eri ryhmien eroavuuksista on saatu tietoa heiltä jääneiden esineiden ja keramiikan perusteella, sekä myöhemmässä vaiheessa tietoa ovat antaneet kielierot.
Noin 3000 eaa. Dnepr- ja Dnestrjokien välillä kehittyi Tripoljen kulttuuri, jolla oli omanlaisensa keramiikka, korkea maanviljelykulttuuri ja sen kylät oli suojattu paaluaitauksin. Dnepr ja Don jokien välillä taas kehittyi Dneprin-Donetskin kulttuuri, jolle oli ominaista erätalous ja karjanhoito. Sredni Stogin kulttuuri Volgajoen alajuoksulta Aasian aroille, tunnettiin hautakummuistaan. Tämä kulttuuri käytti Aasian aroilta tuotuja hevosia ja kuljetusvälineenä olivat hevosvaunut, elannokseen se hoiti muun muassa suuria karjalaumoja.
Keski-Venäjällä eläneiden suomalais-ugrilaisten kansojen elinalue ulottui vuoden 3000 eaa. tienoilla Volga- ja Okajokien välimailta Uralille itään ja lännessä Laatokalle ja Suomeen asti. Heidän elinalueensa muodosti kampakeraamisen kulttuurin alueen, jota pidetään suomalais-ugrilaiselle väestölle tunnusomaisena kultturina. Saviastiat koristeltiin kampaleimoilla ja he valmistivat kirveitä ja talttoja, jotka levisivät Itämeren rannoille asti.
Noin 2000 vuotta eaa. Itä-Euroopan alueella oli kieliryhmittäin eroavia kulttuureita, jotka alkoivat hitaasti eriytyä eri heimoiksi ja kansoiksi. Näihin aikoihin Itä-Eurooppaan alkoi saapua pronssista ja kuparista tehtyjä esineitä Lähi-idästä ja Balkanilta, ja pian näitä opittiin itsekin valmistamaan Uralilta ja Kaukasukselta saatavista malmeista. Tämä edistysaskel edisti myös kulttuurista kehittymistä.
Pronssikautiset kulttuurit

Nykyisen Iranin ja Turkestanin alueilla opittiin valamaan kuparia jo noin 4000 vuotta eaa. Metallinkäsittelytaito levisi hitaasti, Kaukasusvuorten kautta metallinvalutaito levisi eteläisen Venäjän alueella eläneiden kumpuhautakulttuurin asukkaiden tietoisuuteen, noin vuonna 2500 eaa. Kuparia opittiin pian kaivamaan itse, ja sitä saatiin eteläisen Uralin rinteiltä ja sitä tuotiin aina Altaivuorilta asti. Tämän kurgaanikulttuurin ihmiset saivat vaikutteita myös muilta suunnilta, ja todennäköisesti he omaksuivat lännestä myös polttohautauksen uurnissa. Idempänä Andronovon pronssikautisen kulttuurin vaikutusalue ulottui Araljärveltä Tienšanvuorille saakka. Kamajoen laakson suomalais-ugrilaiset kansat oppivat metallinvalutaidon sekä kurgaanikulttuurin heimoilta, että Uralin itäpuolisilta heimoilta. Metallinvalutaito levisi suomalais-ugrilaisten tietoisuuteen vaihtokaupan myötä ja noin 1500 eaa. metallia valettiin myös itse.
Volga- ja Okajokien välisellä alueella sijainnut Volosovon kulttuuri siirtyi pronssikauden aikana käyttämään maanviljelystä elinkeinonaan ja se tunnetaan nimellä Pozdjakovan kulttuuri. He viljelivät ohraa ja vehnää ja he pitivät myös karjaa. Erätalous säilyi Kamajoen laaksossa tärkeimpänä elinkeinona, mutta pronssikauden lopulla noin vuonna 800 eaa. väestö omaksui kaskiviljelyn taidon.
Vesireitit muodostivat merkittävän kulkuväylän, joita pitkin kulttuurien väliset vaikutteet levisivät Volgan keskijuoksulta Karjalaan ja Peipsijärven alueelle. Näitä reittejä käyttivät myös uudisasukkaat, joita vaelsi Laatokan ja Äänisen lähistölle. Maanviljelyksen ohella turkismetsästys alkoi muodostua tärkeäksi elinkeinoksi. Nahkoja käytettiin kauppatavarana muita hyödykkeitä vastaan. Kauemmas pohjoiseen metallien käyttö levisi hyvin hitaasti, erätalous pysyi saamelaisperäisten kansojen tärkeimpänä elinkeinona pitkään. Samalla ajanjaksolla Kamajoen heimokunnat omaksuivat vähitellen raudan käytön, ja rautakauden katsotaan alkaneen.
Palautetut alueet (Puola)

Puolan rajat vuoteen 1938 saakka ja vuodesta 1945 lähtien. Neuvostoliitolle menetetyt alueet harmaalla, Puolaan liitetyt alueet vaaleanpunaisella.
Puola Piast-sukuisen Bolesław III:n hallitessa (1102–1138). Puolan länsiraja oli tuolloin paikoitellen Oder-joella ja muutoinkin lähellä nykyistä Oder–Neisse-linjaa.
Puola-Liettua laajimmillaan Deulinon rauhan jälkeen vuonna 1619. Puolaan toisen maailmansodan jälkeen palautetut alueet kuuluivat tällöin jo saksalaisiin ruhtinaskuntiin.
Palautetut alueet (puol. Ziemie Odzyskane) on Puolassa käytetty nimitys niistä ennen Saksaan tai Danzigin vapaakaupunkiin kuuluneista, Oder–Neisse-linjan itäpuolella sijaitsevista alueista, jotka toisen maailmansodan jälkeen liitettiin Puolaan ja joista niissä asunut saksalaisväestö samaan aikaan karkotettiin. Niistä on käytetty myös nimityksiä Läntiset ja pohjoiset alueet (puol. Kresy Zachodnie). Palautetuiksi näitä alueita on sanottu, koska suurin osa niistä oli keskiajalla todella kuulunut Piast-dynastian hallitsemaan Puolaan, mutta liitetty saksalaisiin ruhtinaskuntiin ja samalla Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan jo satoja vuosia ennen kuin Preussi, Itävalta ja Venäjä 1700-luvun lopulla jakoivat Puolan keskenään
 Vuosisatojen kuluessa suurin osa näistä alueista oli  kuitenkin lähes täysin saksalaistuneet väestöltään ja myös kielellisesti.
Valtaosa näiden alueiden entisistä asukkaista joko pakeni alueelta sodan loppuvaiheessa tai karkotetiin Neuvostoliiton ja Puolan kommunististen viranomaisten toimesta sodan jälkeen, joskin muutamilla paikkakunnia on edelleen pieni saksalainen vähemmistö. Tilalle muutti puolalaisia varsinkin niiltä Puolan entisiltä itäisiltä alueita, jotka samaan aikaan liitettiin Neuvostoliittoon, mutta myös natsien sota-aikana pakkotyöhön määräämiä puolalaisia, Operaatio Veikselin yhteydessä pakkosiirrettyä ukrainalaisia sekä muita Puolaan sodan jälkeen asutettuja vähemmistöjä kuten Puolan kreikkalaisia ja makedonialaisia.
Virallisesti selitettiin, että alueen entinen saksalaisväestö oli nopeasti saatava karkotetuksi, jotta alueelle voitiin asuttaa Neuvostoliittoon liitettyjen alueiden puolalaisväestö. Tosiasiassa kuitenkin Puolaan liitetyt alueet jäivät pitkähköksi ajaksi selvästi harvemmin asutuiksi kuin ne olivat ennen olleet. Neuvostoliiton tukemina Puolan kansantasavallan viranomaiset, jotka johtivat uudelleenasutusta, hävittivät myös alueelta suuren määrän saksalaisen kulttuurin jäänteitä kuten historiallisia muistolaattoja rakennusten seinissä. Myös monet paikannimet muistettiin.
Itä-Saksa tunnusti Saksan ja Puolan välisen sodanjälkeisen rajan, Oder–Neisse-linjan vuonna 1950, Länsi-Saksa vuonna 1970, ja se vahvistettiin lopullisesti vuonna 1990 Puolan ja yhdistyneen Saksan välisellä rajasopimuksella.
Historia vuoteen 1945 > Pommeri

Pommeri tuli Puolan hallintaan vähitellen Bolesław I:n 900-luvulta alkaen sen jälkeen kun Mieszko I ensin oli valloittanut osan siitä. Mieszkon poika Bolesław I Urhea perusti Kolbergiin piispanistuimen vuosien 1000 ja 1007 välillä, ennen kuin hän jälleen menetti alueen. Puolan herttuat yrittivät myöhemminkin alistaa Pommerin slaavilaiset heimot valtaansa, mutta siinä onnistui vasta Bolesław III vuosina 1116–1121 käydyissä taisteluissa ja hänkin vain osittain. Vuosina 1124 ja 1128 alueelle tuli lähetyssaarnaajia, jotka menestyksellisesti käännyttivät asukkaita kristinuskoon. Bolesławin kuolemaan (1138) mennessä Puola oli kuitenkin menettänyt valtansa suurimmassa osassa Länsi-Pommeria. Pian tämän jälkeen Pommerin Griffin-sukuisen herttua Boguslav I:n aikana Pommeri liitettiin Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan. Myöhemmän Länsi-Pommerin itäisin osa, muun muassa Słupskin kaupunki, kuului 1200-luvulta lähtien Pomereliaan, joka liitettiin takaisin Puolaan, ja 1300- ja 1400-luvuilla se muodosti Słupskin herttuakunnan, joka hallitsijat olivat Puolan Jagello-dynastian vasalleja. Seuraavien vuosisatojen aikana Länsi-Pommeri saksalaistui yhä enemmän, joskin pieni polabilainen vähemmistö säilyi. Alueen alkuperäinen slaavilainen ja puolalainen väestö joutui saksalaisten tahoista syrjinnän alaiseksi; muun muassa kiellettiin ostamasta tavaroita slaaveilta ja puolalaisia, eikä heitä hyväksytty käsityöläiskiltojen jäseniksi. Paikallisen Griffin-dynastian hallitsema Pommerin herttuakunta oli olemassa 500 vuotta, kunnes Ruotsi ja Brandenburgin vaaliruhtinaskunta (myöhemmän Preussin edeltäjä) jakoivat sen 1600-luvulla keskenään. Pommerin provinssissa oli 1900-luvun alussa melkein 1,7 miljoonaa asukasta, joista vain 14 200 puhui äidinkielenään puolaa, varsinkin Länsi-Preussin provinssin rajan läheisyydessä, ja 300 henkeä kašubia. Monissa alueen kaupungeissa kuten Stettinissä ja Kołobrzegissä puolalainen vähemmistö joutui ankaran sorron alaiseksi sen jälkeen kun natsit nousivat Saksassa valtaan vuonna 1933.
Historia vuoteen 1945 > Pommeri > Gdańsk, Lębork ja Bytów

Pommerin itäisin osa, Pomerelian seutu, Gdańsk (Danzig) mukaan luettuna, kuului Puolaan sen ensimmäisen hallitsijan, Mieszko I:n ajoista lähtien. Puolan jouduttua hajaannustilaan sitä hallitsivat 1100- ja 1200-luvuilla Samboridit, jotka ainakin alkuvaiheessaan kiinteämmin sidoksissa Puolan kuningaskuntaan kuin Griffinit. Kępnon rauhansopimuksen (1282) viimeisen Samboridi-hallitsijan, Mestwin II:n kuoleman (1294) jälkeen aluetta hallitsivat jonkin aikaa Puolan kuninkaat, joskin sitä vaati itselleen myös Brandenburgin vaaliruhtinaskunta. Vuonna 1308 Saksalainen ritarikunta valloitti Danzigin ja liitti sen valtakuntaansa.
Useimmat seudun kaupungit liittyivät Preussin liittoon, joka vuonna 1454 alkoi kapinoida Saksalaisen ritarikunnan valtaa vastaan ja pyysi Puolan kuningas Kasimir IV Jagiellonia liittämään alueen Puolaan. Kuningas suostui pyyntöön ja allekirjoitti asiaa koskevan asiakirjan, mistä seurannut kolmetoistavuotinen sota (1454–1466) päättyi Puolan voittoon. Sodan lopettaneessa Thornin rauhassa alue liitettiin Puolaan. Siitä muodostettiin Pommerin voivodikunta, joka kuului Puolaan vuosina 1772 ja 1793 suoritettuihin Puolan jakoihin saakka. Pieni alue Pomerelian länsiosassa, Lauenburgin and Bütowin maa, luovutettiin Pommerin hallitsijoille puolalaisena läänityksenä, mutta liitettiin takaisin Puolaan vuonna 1637 ja muutettiin myöhemmin jälleen puolalaiseksi läänitykseksi, jollaisena se pysyi Puolan ensimmäiseen jakoon saakka. Tällöin alueen kaupunkilaisväestöstä kolme neljäsosaa oli saksaa puhuvia protestantteja.
Kun Puola vuonna 1918 jälleen itsenäistyi, siihen liitettiin suuri osa Pomereliaa, josta muodostui niin sanottu Puolan käytävä. Näin ollen tämä alue ei kuuluu Puolaan toisen maailmansodan jälkeen liitettyihin ns. palautettuihin alueisiin.
Historia vuoteen 1945 > Lubuszin maakunta ja Suur-Puolan osat

.
Mieszkon valtakuntaan kuului myös Oderin molemmin puolin sijainnut Lubuszin maakunta, joka lännessä ulottui Spree-jokeen saakka. Keskiaikaisen Puolan hajotessa Lubuszin maakunta kuului vaihdellen Suur-Puolaan ja Puolan sleesialaisiin maakuntiin. Puola menetti Lubuszin vuonna 1249, kun Sleesian herttua Bolesław II Rogatka myi alueen Brandenburgin Askania-sukuisille markkreiveille. Vuosina 1373-1415 Lubuszin maakunta kuului Böömin kruunun maihin.
Brandenburg valloitti Suur-Puolan herttua Przemysł:ltä Santokin rajalinnoituksen ja teki siitä Neumarkiksi nimitettyjen itäisten alueidensa keskuksen. Seuraavien vuosikymmenten aikana Brandenburg valloitti lisää alueita Suur-Puolan luoteisosista. Myöhemmin Puola valtasi Santokin useita kertoja lyhyeksi ajaksi takaisin. Vuonna 1368 kuningas Kasimir III Suuri sai valloitetuksi myös Wałczin kaupungin takaisin. Suur-Puolan menettämät alueet kuuluivat vuodesta 1373 lähtien Böömin kruunun maihin, kunnes vuonna 1402 ne Böömin Luxemburg-suvun ja Puolan Jagello-suvun välisestä sopimuksesta huolimatta myytiin Saksalaiselle ritarikunnalle. Ritarikunnan ja Puolan vuosina 1431–1435 keskenään käymän sodan aikana monet alueen kaupungit kuten Choszczno (Arnswalde), Drawno (Neuwedell) ja Złocieniec Falkenburg) kapinoivat ritarikuntaa vastaan voidakseen liittyä Puolaan. Puolan nykyinen Lubuszin voivodikunta käsittää suurimman osan Neumarkista eli Brandenburgin entisistä Oderin itäpuolisista alueista.
Vuonna 1668 Puola menetti Brandenburg-Preussille Suur-Puolassa sijainneen Czaplinekin kaupungin lähiympäristöineen. Puolan ensimmäisessä jaossa vuonna 1772 Preussi sai myös Suur-Puolan pohjoisosan, muun muassa Piłam ja Wałczin, ja toisessa jaossa vuonna 1793 loputkin alueesta kuten Międzyrzeczin and Wschowan. Napoleonin aikana Suur-Puolan alueet olivat osa Varsovan herttuakuntaa, mutta Wienin kongressissa vuonna 1815 Preussi sai ne takaisin, ja niistä tuli osa Poznańin suurherttuakuntaa, joka myöhemmin muutettiin Posenin provinssiksi.  Ensimmäisen maailmansodan jälkeen osa Posenin provinssista ja Länsi-Preussista liitettiin Puolan toisen tasavallan alueisiin. Sen Saksalle jääneistä alueista muodostetiin Posenin-Länsi-Preussin rajamaakunta (saks. Grenzmark Posen-Westpreußen.
Historia vuoteen 1945 > Sleesia

Sleesiassa asui vanhalla ajalla germaaneja, mutta heidän siirryttyään 300-luvulta lähtien pois sinne sijoittui slaaveja. Alue joutui 900-luvulla Puolalle, ja asukkaat käännytettiin kristinuskoon. Ala-Sleesia kuului keskiaikaisen Puolan tärkeimpiin alueisiin, ja Wrocław oli 1100-luvulla kirjoitetun Gesta principum Polonorum -kronikan mukaan yksi maan kolmesta suurimmasta kaupungista.
Sleesia jaettiin myöhemmin useiden ruhtinaiden kesken, jotka kaikki olivat Puolan vasalleja. Ensimmäiset saksalaiset uudisasukkaat saapuivat alueelle 1100-luvulta lähtien, ja 1200-luvulta, Henrik I Parrakkaan ajoista lähtien siirtolaisuus sai laajat mittasuhteet. Alue joutui 1300-luvulla Böömin alaisuuteen, ja vuodesta 1627 lähtien se kuului Itävallan Habsburgien valtakuntaan. Preussin Fredrik II Suuri valloitti suurimman osan Sleesiaa vuonna 1742. Osa Ylä-Sleesiaa liitettiin ensimmäisen maailmansodan kansanäänestyksen tuloksen mukaisesti Puolaan, mutta suurin osa Sleesiaa jäi Saksalle, kunnes sekin vuonna 1945 liitettiin Puolaan osana niin sanottuja palautettuja alueita.
Historia vuoteen 1945 > Warmia ja Masuria

Warmian ja Masurian alueilla asuivat alkujaan balttilaiset muinaispreussilaiset. Saksalainen ritarikunta valloitti maan 1200-ja 1300-luvuilla ja toi sinne kristinuskon. Läheisen Puolaan kuuluneen Masovian asukkaiden, masuurien,  sallittiin muuttaa alueelle, joka heistä sai nimen Masuria. Kun alueen kaupungit ryhtyivät kapinaan, Puolan kuningas Kasimir IV Jagiellonin valloitti alueen ja liitti sen Puolaan vuonna 1454. Thornin rauhassa vuonna 1466 silloisen Preussin länsiosa, Warmia liitettiin lopullisesti Puolaan, kun taas Itä-Preussi, johon kuului muun muassa Masuria, jäi ritarikunnalle Puolan alaisena läänitysalueena. Vuonna 1525 ritarikunnan suurmestari Albrekt Brandenburgilainen muutti ritarikuntavaltion maalliseksi Preussin herttuakunnaksi. Hän toi alueelle myös uskonpuhdistuksen, ja siitä tuli yksi luterilaisuuden johtavista alueista, kun taas Warmia pysyi yhtenä täydellisimmin katolisena Puolan alueista.
Vuodesta 1618 lähtien Preussin herttuakunnalla ja saksalaisella Brandenburgin vaaliruhtinaskunnalla oli yhteinen hallitsija. Puolan ylävalta Preussin herttuakunnassa päättyi vuonna 1658, kun Puolan kuningas tunnusti maan itsenäisyyden. Vuonna 1701 Brandenburgin ja Preussin hallitsija Fredrik I julistautui Preussin kuninkaaksi, mistä lähtien valtakunta tunnettiin Preussin kuningaskuntana. Myös Warmia liitettiin tähän valtakuntaan Puolan ensimmäisessä jaossa vuonna 1772. Vuodesta 1773 lähtien Warmia ja Marsuria yhdessä muodostivat Itä-Preussin maakunnan eteläisen osan.
Koko Warmia ja suurin osa Masuriaa jäivät Saksalle ensimmäisen maailmansodan ja Puolan itsenäistymisen jälkeenkin. Itä-Preussi, johon nämä alueet kuuluivat, jäi kuitenkin Puolan käytävän muusta Saksasta erottamaksi eksklaaviksi. Vuonna 1920 pidetyssä Itä-Preussin kansanäänestyksessä Veikselin itäpuoliset alueet kuten Marienwerder (Kwidyzyn), lähes koko Allenstein (Olsztyn) ja Oletzkon piirikunta päättivät kuulua Itä-Preussin provinssiin ja samalla Saksaan, Weimarin tasavaltaan. Mutta toisen maailmansodan Itä-Preussin koko eteläosa liitettiin Puolaan, pohjoisosa sen sijaan Neuvostoliittoon Kaliningradin alueena.