stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Einar Vihma
Varhaisempi sotilasura

Einar Wichmann syntyi Kuopiossa ja hänen vanhempansa olivat pastori Henrik August Wichmann ja Matilda Sofia Saxbäck. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion lyseosta vuonna 1912 ja aloitti insinööriopinnot Teknillisessä korkeakoulussa samana vuonna. Hyvin edenneet opinnot kuitenkin katkesivat Wichmannin lähtiessä jääkärikoulutukseen Saksaan. Hän liittyi Jääkäripataljoona 27:ään 7. lokakuuta 1915. Keväällä 1916 hänet komennettiin eräiden muiden jääkärien mukana Suomeen värväystehtäviin, hänestä tuli niin sanottu etappijääkäri. Vihma oli mukana Simon kahakassa pidättäjien hyökätessä Simon Maaninkajärven metsäsaunalle majoittuneiden, ilmiannettujen jääkärien kimppuun. Kahakan alkaessa hän oli vartiokierroksella havaitessaan hyökkääjät, joten Wichmann ei jäänyt saarroksiin kämppään, vaan pääsi pakenemaan.
Wichmann palasi Saksaan jääkäripataljoonaan huhtikuussa 1917, mutta jo saman vuoden lokakuussa hänet lähetettiin takaisin Suomeen. Saksassa hän sai erikoiskoulutusta Polangenin komennuskunnassa ja saavutti hilfsgruppenführerin arvon. Jääkärien paluu Suomeen alkoi etukomennuskuntien (saks. Vorkommando) lähettämisellä. Wichmann kuului Saksan keisarikunnan laivaston sukellusveneellä SM UC 57 Suomeen tulleeseen joukkoon. Suomessa hän toimi suojeluskuntalaisten kouluttajana Kuopiossa ja johti kersanttikoulua tammikuussa 1918. Kuopion suojeluskunnan mukana hän osallistui useisiin sisällissodan taisteluihin, kuten Varkauden ja Viipurin valtauksiin. Vuoden 1918 aikana Wichmann ylennettiin luutnantiksi ja nimitettiin komppanianpäälliköksi.
Wichmann ylennettiin vuonna 1919 kapteeniksi, 1922 majuriksi, 1927 everstiluutnantiksi ja 1933 everstiksi. Hän toimi 1933–1936 Kadettikoulun johtajana ja 1936–1939 Suomen Valkoisen Kaartin komentajana. Hän opiskeli 1926 sotakorkeakoulun 1. kurssilla, mutta ei tehnyt diplomityötä koskaan valmiiksi. Loppuarvostelussa hän sijoittui kurssinsa kolmanneksi viimeiseksi. Wichmann suomensi sukunimensä Vihmaksi vuonna 1936.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodassa Vihmasta tuli ensin 1. prikaatin ja sitten everstin arvoisena 10. divisioonan kolmas komentaja everstien Kauppila ja Aarne Blick jälkeen. Vihma siirrettiin 9. tammikuuta 1940 alkaen 7. divisioonan komentajaksi, missä tehtävässä hän toimi sodan loppuun saakka. Välirauhan aikana hän komensi Helsingin sotilaslääniä. Jatkosodassa hän komensi ensin 12. divisioonaa ja 18. joulukuuta 1941 lähtien 6. divisioonaa. 12. lokakuuta 1941 hänet nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi.
Vihma johti joukkojaan edestä itsekin aseistettuna, mikä teki hänestä miestensä keskuudessa legendan. Hänen kerrotaan jopa joutuneen kerran itse mottiin johtaessaan hyökkäystä.
Talvi- ja jatkosota > 12. divisioonan Saunojankankaan vankisurmat

Jatkosodassa elokuussa 1941 Vihman komentama 12. divisioonan joukot työntyivät nopeasti kohti Terijokea, jolloin suuria vihollisosastoja jäi mottiin Länsi- ja Keski-Kannakselle. Raskaiden taisteluiden ja marssin jälkeen osa Jalkaväkirykmentti 46:n I pataljoonaa asettui 4. syyskuuta Terijoen Saunojankankaalle. Mukana tuotiin vangiksi otettuja neuvostosotilaita. Päivän mittaan omille linjoille pyrkiviä neuvostojoukkoja hyökkäsi kahteen otteeseen suomalaisjoukkoja kohti, jotka torjuivat hyökkäykset vaivoin. Tällöin puolustusta johtanut rykmentin tiedustelu-upseeri kapteeni Ahonen määräsi vangit ammuttavaksi heti. Kaksi konepistoolimiestä toteutti käskyn ja surmasi yhteensä 46-57 sotavankia. Rykmentinkomentaja raportoi asiasta Vihmalle, joka hyväksyi täysin Ahosen toiminnan.
Sodan jälkeen asiasta nostettiin oikeudessa kanne. Kenttäoikeudessa rykmentinkomentaja väitti, että divisioonankomentaja Vihma oli syyskuun 1941 alussa käskenyt teloittaa kaikki selustaan jääneet vihollisen upseerit, politrukit eli poliittiset upseerit ja merisotilaat. Asia oli epäselvä, sillä etulinjassa Vihma antoi suullisia käskyjä. Syyksi käskyyn arveltiin 1. syyskuuta tapahtunutta Vihman esikuntapäällikön haavoittumista ja usean miehen kaatumista sotavankina olleen merisotilaan paetessa vangitsijoiltaan. Juttu päätyi korkeimpaan oikeuteen, joka tuomitsi kapteeni Ahosen 46 kuolemantuottamuksesta.selvennä Tuomiossaan oikeus otti huomioon Vihman antaman surmaamiskäskyn rangaistusta alentavana seikkana.
Talvi- ja jatkosota > 6. divisioona ja Kajaanin Alkon ryöstö

Vihman komentama 6. divisioona ryösti vuonna 1942 Kajaanin läpi kulkiessaan viinakaupan. Joukot oli sijoitettuna Kajaanin tuntumaan uudelleen järjestelyä varten (vanhemmat ikäluokat kotiutettiin) ja lakkautettiin JR 54 sekä muodostettiin 12 Pr. ja alussa viinaa hankittiin Nurmeksesta ja sittemmin humaltuneet miehet ryöstivät Kajaanin alkon. Alkusyy tapahtumiin saattoi olla Vihman puheesta "kohta teistä moni kuolee". Suunnitteilla oli suomalaisten hyökkäys Muurmannin radalle ja Vienanmerelle Belomorskiin, jossa mm. 12 prikaati olisi ollut keskeisessä asemassa. Operaatiota suunnittelivat Airo, Raappana sekä Lagus. Rangaistuksena ankarana tunnettu kenraali määräsi jopa 10 vuotta kuritushuonetta, jota sotaylioikeus myöhemmin kuitenkin lievensi. Vihman kerrotaan vaatineen kerran jopa kuolemanrangaistusta. Vihman rangaistusmenettelyt olisivat johtaneet sodan päätyttyä oikeuteen, mutta toimista luovuttiin hänen kuoltuaan. Viinakaupan ryöstöön osallistuivat lähinnä JR 54 miehet ja siinä yhteydessä mukiloitiin yksi pataljoonan komentaja, Solmu Salonmies, jonka pataljoonan miehet olivat pääosassa viinakaupan murrossa.lähde?
Talvi- ja jatkosota > Talin-Ihantalan taistelu

Einar Vihma oli Talin–Ihantalan taisteluiden kenties keskeisin rintamakomentaja. Hänen johtamansa 6. divisioona siirrettiin Itä-Karjalasta Ihantalan suunnalle suomalaisten puolustusasemien romahdettua ensin Valkeasaaressa ja sen jälkeen Kuuterselässä, jolloin huomattavia suomalaisosastoja pakeni lähes kaaosmaisessa tilanteessa. Tutkimusten mukaan noin kolmasosa joukoista hajosi, pakeni, siirtyi rintamakarkureiksi tai menetti kosketuksensa joukko-osastoonsa.lähde?
Yleisesikunnan päällikön kenraali Heinrichsin käskyllä 20. kesäkuuta 1944 vaadittiin rintamakomentajia puuttumaan tarvittaessa kovalla kädellä karkuruuteen ja pakoiluun. Vihma oli teroittanut alaisilleen upseerien velvollisuutta hillitä asein epäjärjestystä jo 15. kesäkuuta 1944  Sotapäiväkirjojen perusteella Vihma käski 29. kesäkuuta 1944 komentajia "estämään karkuritapaukset mahdollisesti ankaraakin väkivaltaa käyttäen" ja kertomaan miehistölle että 20 karkuria oli ammuttu.lähde?
Pyöräkankaan taistelussa Ihantalassa 3. heinäkuuta Vihma kiersi kentällä ja koetti palauttaa kovin ottein järjestyksen. Silminnäkijä kertoo nähneensä Vihman, joka juuri oli ampunut kaksi karkuria. Samana päivänä Jalkaväkirykmentti 35:n komentajan eversti S. E. Laaksosen eteen tuotiin viisi karkuria ja heidän mukanaan mahdollisesti Vihman käsky ampua joukosta ainakin muutama mies. Laaksonen määräsi komppanianpäällikkö Sulo Harrolan huolehtimaan käskyn toimeenpanosta. Virallisen ilmoituksen mukaan sotamiehet Reino Kulmanen ja Kaarlo Mäkilä kieltäytyivät palaamasta linjoille, jolloin Harrola kokosi teloitusryhmän ampumaan miehet. Tapaus johti oikeuskäsittelyyn sodan jälkeen. Sotaylioikeus piti tapausta lainvastaisena, mutta vapautti Laaksosen ja Harrolan vastuusta, koska he olivat totelleet divisioonan käskyä. Korkein oikeus vahvisti päätöksen.lähde?
Ihantalan taistelussa vastaiskuissa pahoin kulutetun Ruben Laguksen johtaman panssaridivisioonan puolustus oli murtumaisillaan, kun Vihman 6. divisioonan kärkiosat ehättivät sen avuksi. Vihman vastuulle tuli pääosa 6. divisioonaa, JR 12, saksalainen rynnäkkötykkiprikaati, osia panssaridivisioonasta.
Ihantalassa tilanne oli vielä 4. heinäkuuta 1944 äärimmäisen kriittinen. Rintama kuitenkin vakiintui perääntymisvaiheen jälkeen, koska sotivien osapuolten voimasuhteet alkoivat tasoittua. Venäläisille ei myönnetty enää täydennyksiä ja jo olevia yksikköjä, myös valioyksikköjä alettiin siirtää viimeistään heinäkuun puolivälissä pois muille rintamille.
Ihantalan taistelussa Einar Vihma nousi keskeiseksi rintamakomentajaksi. Mannerheim kirjoitti myöhemmin muistelmissaan:
»Viimeinen Itä-Karjalasta siirretyistä yksiköistä eli 6. divisioona, komentajanaan urhea kenraalimajuri Vihma, joka näissä taisteluissa kaatui sankarina, saapui paikalle ajoissa ehtiäkseen vakauttaa puolustuksen Ihantalan luona.»
Talvi- ja jatkosota > Kaatuminen

Kenraalimajuri Einar August Vihma kaatui 5. elokuuta 1944 neuvostoliittolaisten kranaatinheitinkeskityksessä Ihantalan kirkonmäellä yhdessä esikuntapäällikkö Gösta Palkaman kanssa. Vihma oli tulossa seuraamaan kenttäoperaatioita ja hänen vaatimuksesta mukana seurasi useita korkeita upseereita. Ihantalan ratkaisevat taistelut oli tuolloin jo käyty, joten varsinaista syytä eturintamalla olemiseen ei ollut. Vihman toimintaa tutkinut sotahistorian professori Martti Turtola katsoo kaatumisen johtuneen Vihman kiivaasta ja varomattomasta, suorastaan vaaroja hakevasta luonteesta. Kuolema ilmeisesti säästi Vihman jo hankkeilla olleilta oikeustoimilta hänen rangaistusmenetelmiensä vuoksi.lähde tarkemmin? Hän oli viimeinen rintamalla kaatunut Saksan-jääkäri.
Vihman hautajaiset olivat myös erikoiset, sillä Kuopion kirkkoherra kieltäytyi aluksi siunaamasta kirkosta 30-luvulla eronnutta kenraalimajuria sankarihautaan, siitäkin huolimatta että Vihma oli pappissukua. Ongelman kantauduttua marsalkka Mannerheimin tietoon hän puuttui asiaan ja Vihma laskettiin sankarihautaan.
Einar Vihman muistolaatta on Kuopiossa Puistokadun ja Tulliportinkadun kulmassa sijaitsevan vanhan kasarmirakennuksen seinässä. Vihman on otaksuttu olleen osittaisena esikuvana Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -romaanin jääkärieversti Ilmari Salpakarille. Vihman tavoin myös Salpakari on jääkäriksi ryhtyvä papin poika, jolta puuttuu uskonnollinen vakaumus. Samoin kuin Vihma, myös Salpakari kaatuu Ihantalan taistelussa, minkä lisäksi myös romaaniin sisältyvä maininta Salpakarin joukoissa teloitetusta kahdesta sotilaasta vaikuttaisi viittaavan Vihmaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 6. helmikuuta 1916  Luutnantti 11. helmikuuta 1918   Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 6. joulukuuta 1922  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1927  Eversti 6. joulukuuta 1933  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 8. maaliskuuta 1927  Kenraalimajuri 18. joulukuuta 1941 |        |  Mannerheim-risti 2. lk.  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 1. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun komentajamerkki  Vapaudenristi 3. lk.  Suojeluskuntain rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan 1. lk. Rautaristi  Saksan 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Vihma jääkäriaikanaan.
Musiikkia elokuvasta Levoton Tuhkimo

| Musiikkia elokuvasta Levoton Tuhkimo Dingo, MAC |
| --- | --- | --- |

Soundtrack-albumin tiedot
 Äänitetty : 1981–1986
 Julkaistu: 29. marraskuuta 2024
 Formaatti: LP, digitaalinen
 Tyylilaji: suomirock
 Levy-yhtiö: Warner Music Finland
Dingon muut julkaisut
| Autiotalon aarteet 2017 | Musiikkia elokuvasta Levoton Tuhkimo 2024 |   |
Musiikkia elokuvasta Levoton Tuhkimo on 29. marraskuuta 2024 julkaistu soundtrack-albumi. Se sisältää kappaleita Dingon uran alkuvaiheista kertovasta elokuvasta Levoton Tuhkimo. Se sisältää myös yhden MAC:n kappaleen, joka on Dingoa edeltävä yhtye.
Albumi julkaistiin fyysisenä tallenteena vain vinyylilevynä.
Kappaleet > A-puoli

MAC: Suomi itkee
Nahkatakkinen tyttö
Levoton Tuhkimo
Sinä ja minä
Lakatut varpaankynnet
Jokainen aamu
Kappaleet > B-puoli

Valkoiset tiikerit
Aino
Kreivin sormus
Autiotalo
Kirjoitan
Apinatarhaan
Panarabialaiset värit

Useiden Lähi-idän arabivaltioiden liput pohjautuvat kuvan arabien kansannousun lippuun vuodelta 1916.
Panarabialaiset värit ovat punainen, musta, valkoinen ja vihreä. Värien merkityksille on useita toisistaan poikkeavia selityksiä, mutta niiden katsotaan pohjautuvan arabien kansannousun lippuun vuodelta 1916. Tuolloin värejä käytettiin ensimmäisen kerran yhdessä virallisemmassa yhteydessä.
Yhden selityksen mukaan värit viittaisivat islamin alkuajan kalifaatteihin. Tämän tulkinnan mukaan musta symboloi Rashidunin ja Abbasidien kalifaattia. Vihreä merkitsee Fatimidien kalifaattia ja valkoinen edustaa Umaijadien kalifaattia. Punainen väri tarkoittaa ilmeisesti Hashemitien kalifaattia. Väreillä on myös islamissa tärkeä merkitys. Vihreä voi viitata esimerkiksi Paratiisin puutarhoihin ja hedelmällisyyteen. Koraanit ovat usein vihreitä. Mustaa väriä on käytetty monesti surun symbolina kuin myös jihadistien sotasymbolina.
Toisen tulkinnan mukaan värit viittaavat Osmanien valtakunnan vastaiseen taisteluun. Tässä tulkinnassa musta symboloisi yön pimeyttä, vihreä toivoa, valkoinen tietoisuutta ja punainen marttyyrien verta. 1500-luvulla eläneen irakilaisen runoilijan Safi ad-Din al-Hillin runoissa samat värit esiintyvät niin ikään. Al-Hilli runoilee:
Malline:Runolainaus
Jotkut historioitsijat uskovat, että arabien kansannousun lipun olisi suunnitellut brittiläinen diplomaatti ja poliitikko Mark Sykes. Toisaalta panarabialaiset värit esiintyivät jossain muodossa jo aiemmin itsenäisyysmielisten nuorten arabien kirjallisuusklubeissa ja arabinuorten yhteisöissä.
Käytössä olevia lippuja panarabialaisissa väreissä

Egypti
Irak
Jordania
Kuwait
Libya
Palestiina
Sudan
Syyria
Yhdistyneet arabiemiirikunnat
Jemen
Petri Bryk

Petri Bryk 1950-luvulla.
Petri Baldur Bryk (13. joulukuuta 1913 Sortavala – 25. heinäkuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen toimitusjohtaja, keksijä, metallurgi, diplomi-insinööri ja vuorineuvos.
Elämä > Koulutus ja työ

Petri Brykin isä oli wieninjuutalainen kirjailija, taidemaalari ja hyönteistutkija Felix Bryk ja äiti Aino Mäkinen. Petri Bryk syntyi Sortavalassa, jossa hän kävi koulunsa ensimmäiset vuodet. Sieltä hänen perheensä muutti Tukholmaan, missä hän alkoi käydä klassillista lyseota. Perheen palattua pian Suomeen hän jatkoi koulunkäyntiään ja kirjoitti ylioppilaaksi 1932 Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta. Ainon ja Felixin lapsista Beato, myöhemmin Kelopuu, toimi Silta ja Satama Oy:n toimitusjohtajana ja vuorineuvos Petri Bryk Outokummun toimitusjohtajana. Sisar Ruth käytti keramiikkataiteilijana nimeä Rut Bryk. Kansallisia taiteilijanimiä ovat myös hänen miehensä ja tyttärensä, Tapio Wirkkala ja Maaria Wirkkala.
Outokumpu Oyj:n palvelukseen hän tuli vuonna 1938 ja toimi yrityksessä aina vuoteen 1972 asti. Brykistä tuli Outokummun päämetallurgi 1947, johtokunnan jäsen 1949 ja toimitusjohtaja Eero Mäkisen kuoltua 1953 Outokumpu Oyj:n toimitusjohtaja. Outokummussa hänen suurimpana ansionaan voidaan pitää vuosina 1945–1949 kehitettyä kuparin liekkisulatusmenetelmää.
Elämä > Palkinnot

Petri Bryk oli ensimmäinen suomalainen ja eurooppalainen metallurgi, jolle The American Institute of Mining, Metallurgical and Petroleum Engineers (AIME) myönsi arvostetun James Douglas -kultamitalin 1975.
Vuorineuvos 1957.
Filosofian kunniatohtori Turku 1965.
Tekniikan kunniatohtori Helsinki 1966.
Suomen Kulttuurirahaston suurpalkinto yhdessä vuorineuvos Eero Mäkisen ja yli-insinööri John Ryselinin kanssa 1954.
Elämä > Jäsenyydet

Outokumpu Oy:n Säätiön hallitus alkaen 1953
Tekniikan Edistämissäätiön hallitus 1953, varapuheenjohtaja 1955, puheenjohtaja 1958
Teknillisen korkeakoulun neuvottelukunta alkaen 1953
Valtion teknillisen tutkimuslaitoksen hallitus alkaen 1953, varapuheenjohtaja 1958
Suomen Työnantajain Yleisen Ryhmän hallitus, työvaliokunta alkaen 1954
Teknillisten Tieteiden Akatemian hallitus alkaen 1957
Suomen Kulttuurirahaston hallintoneuvosto alkaen 1957
Suomen Luonnonvarain Tutkimussäätiön hallitus alkaen 1958
Suomen Metalliteollisuusyhdistyksen hallitus alkaen 1958
Suomen Teollisuusliiton hallitus alkaen 1958
Vuorikemia Oy:n johtokunta alkaen 1959
Rautaruukki Oy:n johtokunta 1960–1965, hallintoneuvoston varapuheenjohtaja alkaen 1965.
Aiheesta muualla

Bryk, Petri hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Vesikauhu

| Vesikauhu (rabies) |
| --- | --- |
 Halvaukseen edennyt vesikauhuinen koira
Luokitus
ICD-10:  A82
Tautitietokanta:  11148
MedlinePlus:  001334
Huom!:  Tämä artikkeli tarjoaa vain yleistä tietoa aiheesta. Wikipedia ei anna lääketieteellistä neuvontaa.
Vesikauhu (myös rabies, eläimillä raivotauti) on rabiesviruksen aiheuttama tappava virusinfektio. Rabiesvirus on lyssaviruksiin kuuluva RNA-virus, joka infektoi keskushermoston ja aiheuttaa aivotulehduksen. Rabiesvirus leviää infektoituneista eläimistä ihmisiin syljen välityksellä, yleensä pureman kautta. Yleisimpiä rabiesviruksen kantajia ovat koirat ja lepakot, mutta lähes kaikki nisäkkäät voivat kantaa virusta. Suurin osa ihmisten vesikauhutapauksista aiheutuu raivotautia sairastavan koiran puremasta. Vesikauhua esiintyy eri puolilla maailmaa, erityisesti Aasiassa ja Afrikassa aiheuttaen kymmeniä tuhansia kuolemia vuosittain. Suomi julistettiin rabiesvapaaksi maaksi vuonna 1991, ja Suomessa tapaukset ovat nykyään erittäin harvinaisia.
Vesikauhuun ei ole olemassa parantavaa hoitoa, mutta sitä voidaan ehkäistä rokotteilla. Altistuessaan rabiesvirukselle tulisi hakeutua lääkäriin, joka määrää sarjan rabiesrokotuksia viruksen leviämisen ehkäisemiseksi. Rokote on tärkeä saada mahdollisimman nopeasti altistumisesta, sillä oireiden alettua vesikauhu on kuolemaan johtava sairaus. Ajoissa annettu rokote estää rabiesvirusta pääsemästä keskushermostoon ja aiheuttamasta tulehdusta aivoissa. Rokottamattomilla ihmisillä ja eläimillä vesikauhu johtaa aina kuolemaan. Koirien rokottaminen on tehokas tapa ehkäistä vesikauhua ihmisillä, sillä koirat ovat usein läheisessä kontaktissa ihmisten kanssa.
Leviäminen

Vesikauhu siirtyy ihmiseen useimmissa tapauksissa sairaan eläimen pureman välityksellä. Myös muu kontakti sairaan eläimen sylkeen aiheuttaa tautiriskin, koska virus voi esimerkiksi joutua ihmisen elimistöön silmien limakalvojen kautta eläimen nuollessa ihmisen kasvoja. Suuri joukko lajeja, mukaan lukien esimerkiksi koirat, kissat, hevoset, ketut ja lepakot sekä muun muassa näätäeläimet voivat sairastua ja näin levittää tautia. Jyrsijät eivät kuitenkaan korkeamman ruumiinlämpönsä takia ole yhtä herkkiä raivotautivirukselle. Yleisimmin rabiesviruksen isäntäeliöt kuuluvat lahkoihin Carnivora tai Chiroptera. Raivotautisen eläimen syljessä elävä virus pääsee pureman synnyttämästä haavasta ihmisen vereen. Virus kulkeutuu uhrin hermoja pitkin aivoihin. Viruksen aiheuttamat oireet voivat ilmetä eri tavoin. Useimmiten rabies-infektio ilmenee raivokkaana tautimuotona, jonka oireisiin kuuluu aggressiivisuus, lihasjäykkyys, kouristelut, ärtyvyys, tajunnan häiriöt ja raivonpuuskat. Hermoston lamaantumisen seurauksena oireet voivat esiintyä myös paralyyttisena rabieksena, joka näkyy esimerkiksi apaattisuutena. Etenkin villieläimet voivat infektion saadessaan olla kesyn oloisia.
Tuskallisen ja lähes väistämättömän kuoleman aiheuttava vesikauhu on yksi maailman pelätyimpiä ja vaikeimpia sairauksia. Ennen oireiden puhkeamista tauti voidaan estää rokotteilla. Jo puhjenneesta vesikauhusta parantuminen on hyvin harvinaista, ja aikaisemmin oli vallalla sellainen käsitys, että se olisi jopa täysin mahdotonta, mutta vuonna 2004 Milwaukeessa Wisconsinissa 15-vuotias tyttö parani oireisesta vesikauhusta sen jälkeen, kun hänet oli nukutettu viikon kestäneen antiviraalisen lääkehoidon ajaksi. Tätä kokeellista Milwaukeen protokollaa on sittemmin kokeiltu 35 oireiseen vesikauhutapaukseen, joista viisi parani. Tutkijat ovat kuitenkin pohtineet, että rabiesviruksesta saattaa olla heikompia kantoja, joista voi parantua. Parantumisia ei siis varmuudella voida todeta Milwaukeen protokollan ansioksi.
Leviäminen > Taudinkuva

Nimensä vesikauhu on saanut siitä, että jokainen yritys juoda vettä tai muuta nestettä aiheuttaa nielun lihaksissa erittäin kivuliaan kouristuksen. Tähän on syynä nielun lihashermoston lamaantuminen, minkä takia nestemäinen ravinto voi joutua henkitorveen ja synnyttää voimakkaan oksennusrefleksin. Myös syljen nieleminen käy mahdottomaksi, mistä johtuu raivotautisille koirille tyypillinen ”vaahtosuu”. Raivotaudin itämisaika on tyypillisesti 2–3 kuukautta, mutta se voi vaihdella viikosta yhteen vuoteen riippuen tekijöistä, kuten viruskuormasta, viruksen tarttumiskohdasta ja viruksen etäisyydestä aivoihin tai selkäytimeen. Raivotaudin ensimmäisiä oireita ovat kipua ja epätavallista tai selittämätöntä pistelyä sisältävä kuume, sekä haavakohdassa esiintyvä pistely tai polttava tunne eli parestesia. Viruksen levitessä keskushermostoon kehittyy etenevä ja kuolemaan johtava aivojen ja selkäytimen tulehdus.
Leviäminen > Levinneisyys

Alueilla, joilla hygienia on huono, lääkintäpalvelut kaukana ja paljon eläimiä irrallaan, vesikauhu on vielä nykyäänkin melko merkittävä kuolinsyy. Vuosittain vesikauhuun kuolee maailmanlaajuisesti kymmeniä tuhansia ihmisiä, erityisesti Aasiassa ja Afrikassa. Tehokkaiden rokotteiden ja immunoglobuliinien olemassaolosta huolimatta niiden saatavuus on heikompaa Afrikassa ja Aasiassa kuin esimerkiksi Euroopassa. Tämä on myös yksi syy sille, miksi vesikauhun aiheuttamien kuolemien määrä on näillä alueilla korkea.
Viruksen leviämiseen eri lajien välillä on eniten vaikuttanut ihmisten aiheuttama infektiota kantavien eläinten liikkuminen. Yli 99 % ihmisen saamista tartunnoista on koiran aiheuttamia. Myös esimerkiksi luonnon pinnanmuodoilla on vaikutusta viruksen leviämiseen tai sen leviämisen estämisessä.
Aiheuttaja

Vesikauhua aiheuttava lyssaviruksiin kuuluva rabiesvirus on negatiivissäikeinen yksijuosteinen RNA-virus, joka kuuluu Rhabdoviridae perheeseen. Rabiesviruksen genomi on melko pieni, noin 12 kb ja se koodaa viittä eri proteiinia: glykoproteiinia, fosfoproteiinia, matriksiproteiinia, nukleoproteiinia ja polymeraasia. Näihin eri virusproteiineihin kohdistuu erisuuruinen valintapaine, jolla on vaikutusta viruksen mutatoitumiseen ja leviämiseen. Rabiesviruksen lisäksi maailmalla esiintyy myös muita rabiesviruksen kaltaisia lyssaviruksia, kuten australialainen lepakkolyssavirus, Duvenhagen virus ja Gannoruwan lepakkolyssavirus. Nämä virukset aiheuttavat myös vesikauhua, mutta ne eroavat patologialtaan rabiesviruksesta, joten nykyiset rabiesvirusta vastaan kehitetyt rokotteet eivät tehoa niihin.
Rokote

Vesikauhurokotteen kehittäminen oli nykyaikaisen tieteen suuria sankaritarinoita. Rokotteen kehitti 1880-luvun alkupuolella ranskalainen tiedemies Louis Pasteur. Ensimmäiset Pasteurin pelastamat potilaat olivat 9-vuotias elsassilainen pikkupoika Joseph Meister, joka joutui heinäkuussa 1885 raivotautisen koiran vaikeasti raatelemaksi, ja 15-vuotias paimenpoika Jean-Baptiste Jupille, joka oman henkensä vaarantaen pelasti saman vuoden lokakuussa joukon pienempiä lapsia raivotautisen koiran hyökkäykseltä ja joutui useita kertoja koiran puremaksi. Pojan rohkeus teki syvän vaikutuksen Pasteuriin, joka erityisesti mainitsi siitä esitelmässään Ranskan akatemialle.
Alkujaan Pasteur käytti rokotteen raaka-aineena kaniinin selkäydintä, jonka käyttöön liittyy monenlaisia riskejä, kuten muiden virustautien tarttuminen. Vesikauhurokotteet ovat sittemmin kehittyneet, mutta vielä 1970-luvulla vesikauhurokotekuuri oli käytettyjen menetelmien ja niihin liittyneiden komplikaatioiden vuoksi niin rankka kokemus, että sen läpi käytyään potilas todella tunsi selvinneensä tappavasta taudista. Vesikauhurokotetta ei kuitenkaan tuolloinkaan ollut koskaan syytä jättää antamatta, sillä kyseessä oli – ja on yhä – varsin selkeä valinta kuoleman ja elämän välillä: mikäli tauti puhkeaa, se johtaa melkein aina kuolemaan, mutta ajoissa annettu rokote auttaa aina.