stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Santasaari
Historia

Pohja-Suomen laamanni Hartikka Jopsson lahjoitti Turun tuomiokirkolle Santasaaren kaksi tilaa vuonna 1486. Piispa Maunu lahjoitti nämä tilat vuonna 1497 Måns Frillelle palkkioksi tämän vaivoista ja menetyksistä Venäjän sodan  aikana. Frille puolestaan palautti ne vuonna 1508 takaisin tuomiokirkolle. Uskonpuhdistuksen seurauksena ne siirtyivät kruunun omistukseen. Juhana-herttua lahjoitti tilat vuonna 1557 Jören Jönssonille, mutta tämä herttuan tekemä läänitys todettiin pätemättömäksi. Vuonna 1563 tilat lahjoitettiin Klaus Kristerinpoika Hornille. Vuonna 1683 ne peruutettiin jälleen kruunulle, mutta myönnettiin kuitenkin Gustav Hornin perikunnalle elinikäisläänitykseksi. 1690-luvulle tultaessa toinen tiloista oli jäänyt asumattomaksi ja näin yhdistetyistä tiloista muodostettiin rustholli numero 14. Perimätiedon mukaan kartano rakennettiin isovihan jälkeen uudelleen vanhan kivijalan päälle samanlaiseksi kuin edellinen päärakennus. Tila ostettiin perinnöksi vuonna 1756.
Suomen sodassa Santasaaren edustalla käytiin Sandön meritaistelu venäläisten ja ruotsalaisten välillä.
Autonomian ajan alussa Sandön ratsutilan omisti ratsutilallinen Kristian Kavander. Tällä ei ollut omia lapsia. Palvelusväkeä oli neljä renkiä ja kolme piikaa. Näitten lisäksi tilalla asui omissa talouksissaan syytinkiläisenä vanhaisäntä sekä kaksi entisen rakuunan perhettä, torppari sekä toisen torpparin leski. Kavanderin kuoltua hänen leskensä myi vuonna 1816 tilan laivanrakennusmestari Karl Gustaf Wichtmanille. Tämä vuokrasi tilan viljelysmaat lampuodille, joka asui kartanon entisessä syytinkitalossa. Wichtman itse asui perheineen kartanossa. Kun entiset rakuunantorpat muutettiin päivätyöläisten torpiksi, kasvoi torppien määrä neljään. Vuonna 1820 Wichtman kuoli. Hänen leskensä Justina asui tilalla kuolemaansa vuonna 1853 saakka. Tuona vuonna kartanon osti salaneuvos Karl August Ramsay, joka myös muutti asumaan Sandön kartanoon. Tällöin kartanon väkimäärä alkoi kasvaa, sillä rengin ja piian lisäksi talossa oli töissä kaksi muonamiestä. Torppien lukumäärä kohosi viiteen, ja ne olivat nimeltään Rösund, Brudholm, Nöjes, Norrdahl sekä Dahl. Paikan väkiluku kohosi Wichtmanin ajan 30 hengestä vuoteen 1860 mennessä 48 henkeen. Ramsayn kuoltua tämän perikunta vuokrasi kartanoa Karl Lindroosille, joka osti kartanon vuonna 1865.
Toisen maailmansodan jälkeen Sandön alueelle muodostettiin siirtoväelle kuusi uutta tilaa. Näistä viisi oli kalastustiloja.
Sandön asukkaat tekivät vuonna 1965 esityksen alueensa liittämisestä Kemiöön. Tämä toteutettiin samassa yhteydessä, kun Karunan kunta sitä lukuun ottamatta yhdistyi Sauvon kuntaan 1. tammikuuta 1969.
Giulio Saraudi

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Giulio Saraudi |  Giulio Saraudi |  Giulio Saraudi |  |
Maa:   Italia
Miesten nyrkkeily
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Rooma 1960 | 81 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Belgrad 1961 | 81 kg |  |
|  Pronssia | Luzern 1959 | 81 kg |  |
Giulio Saraudi (3. heinäkuuta 1938 Civitavecchia – 20. huhtikuuta 2005 Civitavecchia) oli italialainen nyrkkeilijä ja olympiamitalisti.
Saraudi saavutti Rooman 1960 olympialaisissa pronssia raskaassa keskisarjassa eli alle 81-kiloisissa. Hän hävisi välierissä puolalaiselle Zbigniew Pietrzykowskille.
EM-kilpailuissa Saraudi saavutti pronssia Luzernissa 1959  sekä voitti kultaa Belgradissa 1961.
Saraaveden alue

Saraaveden alue (vesistöaluetunnus 14.32) on Leppäveden–Kynsiveden alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 78,37 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 17,32 %. Vesistön alueen alarajana on Kuhankosken voimalaitos, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 17 135,02 neliökilometriä ja sen järvisyys on 16,96 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Leppäveden alueeseen (14.31).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat viisi aluetta tai valuma-aluetta :
Saraaveden lähialue (14.321)
Vuojärven valuma-alue (14.322)
Asemalammen valuma-alue (14.323)
Mataroisen valuma-alue (14.324)
Hirvijoen valuma-alue (14.325)
Rihei Sano

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Syntymäaika: 21. syyskuuta 1912
Syntymäpaikka: Shizuoka, Japani
Kuolinaika: 26. maaliskuuta 1992 (79 vuotta)
Pelipaikka: Maalivahti
Maajoukkue
| 1936 | Japani | 2 (0) |
Rihei Sano (jap. 佐野 理平; 21. syyskuuta 1912 Shizuoka, Japani – 26. maaliskuuta 1992) oli japanilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti.
Jalkapallomaajoukkue

Sano osallistui muun muassa kesäolympialaisiin 1936.
Tilastot

| Japanin maajoukkueessa> Vuodet | Japanin maajoukkueessa> ottelut | Japanin maajoukkueessa> maalit |
| --- | --- | --- |
| 1936 | 2 | 0 |
| Yhteensä | 2 | 0 |
Aiheesta muualla

National Football Teams
Japan National Football Team Database
Japanin joukkue – Jalkapallo kesäolympialaisissa 1936
Fuwa |
Horie |
S. Kamo |
T. Kamo |
Kawamoto |
Kim |
Matsunaga |
Nishimura |
Oita |
Sano |
Sasano |
Y. Suzuki |
Takahashi |
Takenokoshi |
Takeuchi |
Tatsuhara |
Ukon |
Valmentaja S. Suzuki
Ulkomaankirjeenvaihtaja (elokuva)

| Ulkomaankirjeenvaihtaja> Foreign Correspondent |
| --- | --- |
 Alkuperäinen elokuvajuliste
Ohjaaja:  Alfred Hitchcock
Käsikirjoittaja:  Charles Bennett Joan Harrison
Tuottaja:  Walter Wanger
Säveltäjä:  Alfred Newman
Kuvaaja:  Rudolph Maté
Leikkaaja:  Dorothy Spencer
Tuotantosuunnittelija:  Alexander Golitzen
Lavastaja:  Alexander Golitzen
Pääosat:  Joel McCrea Laraine Day Herbert Marshall George Sanders Albert Basserman
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Walter Wanger Productions United Artists
Levittäjä:  United Artists Netflix
Ensi-ilta:  16. elokuuta 1940 21. maaliskuuta 1952 (Suomi)
Kesto:  120 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ulkomaankirjeenvaihtaja on Alfred Hitchcockin ohjaama elokuva vuodelta 1940. Se kertoo amerikkalaisesta toimittajasta, joka lähetetään Eurooppaan ulkomaankirjeenvaihtajaksi juuri ennen toisen maailmansodan puhkeamista vuonna 1939.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Joel McCrea  | … |  Johnny Jones / Huntley Haverstock   |
|  Laraine Day  | … |  Carol Fisher   |
|  Herbert Marshall  | … |  Stephen Fisher   |
|  George Sanders  | … |  Scott ffolliott   |
|  Albert Bassermann  | … |  Van Meer   |
|  Robert Benchley  | … |  Stebbins   |
|  Edmund Gwenn  | … |  Rowley   |
|  Eduardo Ciannelli  | … |  Krug   |
|  Harry Davenport  | … |  Powers   |
|  Martin Kosleck  | … |  kulkuri   |
|  Frances Carson  | … |  rouva Appleby   |
|  Ian Wolfe  | … |  Stiles   |
|  Charles Wagenheim  | … |  salamurhaaja   |
|  Eddie Conrad  | … |  latvialainen   |
|  Charles Halton  | … |  Bradley   |
|  Barbara Pepper  | … |  Dorine   |
|  Emory Parnell  | … |  kapteeni John Martin   |
|  Roy Gordon  | … |  Brood   |
|  Gertrude W. Hoffmann  | … |  rouva Benson   |
|  Marten Lamont  | … |  lentokoneen kapteeni   |
|  Barry Bernard  | … |  stuertti   |
|  Holmes Herbert  | … |  komissaari Folliptt   |
|  Leonard Mudie  | … |  McKenna   |
|  John Burton  | … |  englantilainen kuuluttaja   |
Näyttelijät > Hitchcockin cameorooli

Hitchcockin cameorooli on noin 11 minuuttia elokuvan alun jälkeen. Hitchcock kävelee kadulla sanomalehteä lukien, kun Joel McCrea poistuu hotellista.
Tuotanto > Käsikirjoitus

Itsenäinen tuottaja Walter Wanger oli hankkinut vuonna 1936 oikeudet ulkomaankirjeenvaihtaja Vincent Sheeanin muistelmiin Personal History. Siitä oli John Howard Lawson muokannut ensimmäisen käsikirjoituksen, joka oli dramaturgisesti uskottava. Vuonna 1938 käsikirjoitusta saattoivat ajan tasalle muun muassa Budd Schulberg ja Harold Clurman. Tässä versiossa tapahtumat oli sijoitettu natsi-Saksaan, ja versio oli saanut vaikutteita myös Espanjan sisällissodasta. Ohjaajaksi Wanger palkkasi William Dieterlen. Wanger ei saanut kuitenkaan rahoittajien tukea, sillä Bank of America kieltäytyi rahoittamasta elokuvaa, joka saattaisi kyseenalaistaa Yhdysvaltojen puolueettomuuden. Wanger joutuikin rahoittamaan elokuvan itse ilman pankkien tukea.
Saksan hyökkäys Puolaan 1. syyskuuta 1939 sai Wangerin muuttamaan käsikirjoitusta uudelleen. Wanger palkkasi The March of Time -uutiselokuvasarjan tekijät John Layn ja John Meehanin parantamaan käsikirjoitusta ja suunnitteli pääosiin Claudette Colbertia ja Charles Boyer'ta. Wanger oli tuhlannut pelkkään käsikirjoitukseen jo 140 000 dollaria, eikä kuvausten alkamisesta tai ensi-iltapäivämäärästä ollut vielä tietoakaan. Syyskuussa Wanger ilmoitti David O. Selznickille halukkuudestaan lainata Personal Historyn ohjausta varten Hitchcockia. Selznickille tämä sopi hyvin, sillä hän oli täystyöllistetty Tuulen viemään ja Hitchcockin vielä kuvausvaiheessa olevan Rebekan vuoksi eikä hänen tarvinnut aloittaa uuden elokuvan tuotantoa heti.
Lainaussopimus oli tyypillinen tuon ajan Hollywoodille. Wanger sai käyttää Hitchcockia vain Personal Historyn tekemiseen, markkinoinnissa Hitchcockin nimen yhteydessä oli mainittava ”David O. Selznickin ystävällisellä suostumuksella” ja Selznick sai tarvittaessa Hitchcockin takaisin Rebekan lisäkuvauksiin. Lainaussumma oli 5 000 dollaria viikossa (Selznick sai 100 prosentin voiton, sillä Hitchcockin palkka oli 2 500 dollaria), ja lisäksi Hitchcockin mahdolliset bonukset oli maksettava myös Selznickille sataprosenttisina. Hitchcock aloitti Wangerilla Rebekan kuvausten jälkeen 27. marraskuuta 1939.
Wangerilla ei ollut jouluun 1939 mennessä vieläkään kuvauskelpoista käsikirjoitusta. Pääasiallinen syy oli Wangerin halu pitää käsikirjoitus mahdollisimman ajantasaisena, jotta käsikirjoituksessa näkyisivät tuoreimmat toisen maailmansodan tapahtumat. Helmikuussa 1940 Hitchcock ehdotti Wangerille, että käsikirjoitusta tekemään palkattaisiin Charles Bennett, joka oli käsikirjoittanut viisi Hitchcockin elokuvaa Englannissa. Wanger suostui, ja helmikuun aikana Hitchcock, Bennett ja Joan Harrison kirjoittivat käsikirjoituksen kokonaan uudestaan. Vincent Sheeanin muistelmista – ja aikaisemmista käsikirjoituksista – oli jäljellä enää vain nimi ja alkutilanne hollantilaisessa tuulimyllyssä. Käsikirjoitus nojautui monessa suhteessa 39 askelta -elokuvaan ja sen pohjalla olevaan romaaniin, joista mukaan tuli muun muassa takaa-ajokohtauksia. Viimeisen silauksen käsikirjoitukselle antoi James Hilton, joka hioi vuoropuhelua.
Tuotanto > Tuotannonsuunnittelu

Hitchcock hankki Ulkomaankirjeenvaihtajan tuotannonsuunnittelijaksi William Cameron Menziesin, joka oli juuri saanut Oscarin Tuulen viemää -elokuvasta. Kuvauksesta vastasi Rudolp Maté, jonka puolalais-unkarilainen tausta sopi hyvin elokuvan aiheeseen. Lavastuksesta vastasi Alexander Golitzen. Menzies, Maté ja Golitzen tapasivat Hitchcockin päivittäin ennen kuvausten alkua, sillä Ulkomaankirjeenvaihtajaan kuului lähes sata kolmiseinäistä lavastetta ja sen lisäksi vielä amsterdamilainen tori, Waterloon rautatieasema, hollantilaisen tuulimyllyn kolmikerroksinen sisätila ja mereen syöksyvä lentokone sisätiloineen. Wanger oli myös muuten hyvin sallivainen tuottaja. Hitchcockilla oli näet viimeinen sana roolijaossa, tuotannonsuunnittelussa, kameroissa ja leikkauksessa.
Hitchcock olisi halunnut miespääosaan Gary Cooperin, joka kuitenkin kieltäytyi, koska Ulkomaankirjeenvaihtaja oli jännityselokuva. Myöhemmin Cooper on sanonut katuneensa kieltäytymistään. Naispääosaan Hitchcock oli ensin ajatellut Joan Fontainea, joka oli ollut Rebekan pääosassa. Selznick ei kuitenkaan suostunut lainaamaan Fontainea Wangerille. Heidän sijastaan Hitchcock joutui tyytymään Joel McCreaan ja Laraine Dayhin.
Tuotanto > Kuvaukset

Ulkomaankirjeenvaihtaja kuvattiin 18. maaliskuuta – 29. toukokuuta 1940 välisenä aikana. Kuvausten suurimpia ongelmia oli Wangerin vaatimus käsikirjoituksen päivittämisessä vastaamaan maailmansodan tapahtumia Euroopassa. Hitchcock myötäili näennäisesti Wangerin vaatimuksia mutta kuvasi siitä huolimatta tekemättä muutoksia käsikirjoitukseen.
Walter Wangerin teki vaikutuksen Hitchcockin kyky käyttää hyväkseen varsin mammuttimaisiksi paisuneita lavasteita. Esimerkiksi sateista Amsterdamin torikohtausta varten vesi johdettiin Coloradojoesta.
Tuotanto > Jälkituotanto

Kuvausten jälkeen Hitchcock matkusti kesäkuussa 1940 Englantiin ja yritti turhaan ylipuhua äitinsä muuttamaan Yhdysvaltoihin. Palattuaan Hitchcock kertoi Wangerille, kuinka kaikki Englannissa puhuivat mahdollisista pommituksista. Wanger halusi periaatteensa mukaisesti muuttaa elokuvan lopun vastaamaan maailman tapahtumia. Koska elokuvan ensi-iltaan oli vajaa kuukausi, uutta loppua kutsuttiin kirjoittamaan Ben Hecht, joka tunnettiin nopeasta työskentelytavastaan.
Hecht kirjoitti uuden lopun päivässä. Uusi loppu noudatti tiukasti tuotantokoodia, jonka mukaan Saksaa ei saanut mainita eikä Yhdysvaltoja saanut vaatia liittymään sotaan. Kohtaus kuvattiin 5. heinäkuuta 1940. Dramaturgisesti uusi loppu ei sovi lainkaan elokuvaan, jonka tapahtumat sijoittuvat noin kahden viikon ajalle juuri ennen Britannian sodanjulistusta Saksalle 3. syyskuuta 1939.
Vastaanotto > Ensi-ilta ja aikalaisvastaanotto

Ulkomaankirjeenvaihtajan ensi-ilta Yhdysvalloissa oli 16. elokuuta 1940, ja se sai kriitikoilta innostuneen vastaanoton.  New York Timesin Bosley Crowther piti tarinaa jokseenkin epäuskottavana ja, vaikka Hitchcock hänen mukaansa kykenikin kertomaan tarinan sortumatta absurdiuteen, Ulkomaankirjeenvaihtajassa Hitchcock oli vaarallisen lähellä naurettavuutta. Crowther toteaa kuitenkin, että vain Hitchcock saattoi keittää kokoon tällaisen elokuvan ja myös onnistua siinä. Näyttelijät olivat Crowtherin mielestä hyviä Robert Benchleyä lukuun ottamatta. Kuvauksellisesti Crowther oli erityisen vaikuttunut tuulimyllykohtauksesta.
Vastaanotto > Ehdokkuudet

| Palkinto | Kategoria | Ehdokas | Lopputulos | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Oscar-palkinto | Elokuva | Walter Wanger Productions | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Miessivuosa | Albert Basserman | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Alkuperäinen käsikirjoitus | Charles Bennett ja Joan Harrison | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Mustavalkokuvaus | Rudolph Maté | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Lavastus (mustavalkoinen elokuva) | Alexander Golitzen | Ehdokkuus |  |
| Oscar-palkinto | Erikoistehosteet | Paul Eagler ja Thomas T. Moulton | Ehdokkuus |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
1 000 kuvaa Ulkomaankirjeenvaihtajasta Alfred Hitchcock Wikissä (englanniksi)
Sardinianpika

| Sardinianpika |
| --- | --- |
 Sardinianpikan luuranko ja sen perusteella tehty rekonstruktio.
Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jäniseläimet Lagomorpha
Heimo::  †Prolagidae
Suku::  †Prolagus
Laji::  sardus
Kaksiosainen nimi
 † Prolagus sardus  (Wagner, 1832) 
Katso myös
   Sardinianpika Wikispeciesissä   Sardinianpika Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sardinianpika eli sardinianpiiskujänis (Prolagus sardus) kuuluu jäniseläinten lahkon sukupuuttoon kuolleeseen Prolagidae-heimoon. Sardinianpika oli ainoa historiallisena aikana elänyt laji heimossa ja sen Prolagus-suvussa. "Korsikanpika" (Prolagus corsicanus) katsotaan nykyään olleen virheellisesti määritelty sen lajiseksi.selvennä
Sardinianpika eli luonnonvaraisena Välimeren saarilla Sardiniassa ja Korsikassa. Se kuitenkin hävisi 1700–1800-lukujen vaihteessa. Varhaiset sardinialaiset kirjailijat kuvailivat sitä hännättömäksi jättiläiskaniksi ja sen uskotaan olleen muinaisen sardinialaisen Nuragici-kansan suurta herkkua.
Jotkut uskovat, että sardinianpikoja elää yhä Sardinian "villissä" sisämaassa, ja toiset taas uskovat sen kadonneen jo paljon tieteellisesti arvioitua aiemmin. Tästä pikasta on ajoittaisia havaintoja, mutta yhtäkään niistä ei ole pystytty varmentamaan.
Sarehole

Sareholen mylly vuonna 2006.
Moseleyn suota.
Sarehole oli Englannissa muutamia kilometrejä Birminghamin eteläpuolella sijainnut kylä, joka on nykyään osa Birminghamin esikaupunkia Hall Greeniä. Kylä kuului alun perin Worcestershiren kreivikuntaan, kunnes alue liitettiin Birminghamin kaupunkiin vuonna 1911.
Colejoen varressa sijaitseva vanha Sarehole Mill on nykyään museokohde. Höyrykoneen kehittäjän James Wattin kumppani Matthew Boulton teki myllyssä kokeita vuosina 1756–1761. Myllyyn asennettiin höyrykone vesivoiman täydennykseksi vuonna 1850, mutta vuonna 1919 myllyn toiminta lakkautettiin kannattamattomana.
Kirjailija J. R. R. Tolkien asui Sareholen kylässä neljä lapsuusvuottaan 1896–1900. Myöhemmin hän kuvaili niitä elämänsä pisimmältä vaikuttaneeksi ja muovaavimmaksi kaudeksi. Englantilainen maaseutu teki aiemmin Etelä-Afrikassa ja Birminghamin teollisuuskaupungissa asuneeseen lapseen pysyvän ja syvän vaikutuksen. Tolkienin päästyä vuoden 1900 syksyllä Birminghamin King Edward's Schooliin perhe joutui kuitenkin muuttamaan lähemmäs kaupungin keskustaa. Muistot Sareholesta toimivat yhtenä innoituksena Hobitissa ja Tarussa sormusten herrasta esiintyvälle idylliselle Konnulle, hobittien kotimaalle. Sareholen tuntumassa sijainnut Moseleyn suo puolestaan innoitti Tolkienia hänen kirjoittaessaan Vanhasta metsästä, jonka halki Frodo Reppuli kumppaneineen joutuu kulkemaan Sormusten herran alkupuolella. Nykyään suo on luonnonsuojelualue.
NRP Santa Luzia (P594)

| NRP Santa Luzia |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Laskettu vesille:  17. tammikuuta 1957
Palveluskäyttöön:  24. lokakuuta 1958
Tekniset tiedot
Uppouma:  357 t
Pituus:  52,9 m
Leveys:  7,04 m
Syväys:  3,1 m
Koneteho:  2 × Pielstick-dieselmoottoria, 3 500 bhp
Nopeus:  19 solmua
Miehistöä:  62
Aseistus
Aseistus:  1 × 40 mm tykki 3 × Oerlikon 20 mm -tykki 2 × Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheitin 4 × syvyyspomminheitintä
NRP Santa Luzia (runkonumero P594) oli Portugalin laivaston Maio-luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeitelta Lissabonista. Alus laskettiin vesille 17. tammikuuta 1957 ja otettiin palvelukseen 24. lokakuuta 1958.
Palvelus

Alus on poistettu palveluksesta.
Santorínin tulivuorenpurkaus

Santorínin kaldera panoraamakuvassa.
Santorínin tulivuorenpurkaus (myös Theran tulivuorenpurkaus) tapahtui Santorínin saarella Egeanmerellä noin vuonna 1627–1600 eaa. Purkaus romahdutti Santorínin kalderan pohjoispuolen, jolloin Thirasían ja Aspronísin saaret erkaantuivat pääsaaresta Thírasta eli Therasta. Purkauksen seurauksena syntynyt tsunami saavutti jopa 150 metrin korkeuden, ja saapuessaan Kreetalle 110 kilometrin päähän se oli arviolta noin 40 metrin korkuinen.
Purkaus on ajoitettu radiohiiliajoituksella. Aiemmin purkaus ajoitettiin noin vuoteen 1500–1450 eaa., toisin sanoen samoihin aikoihin Kreetan minolaisen kulttuurin kokeman tuhon kanssa. Purkauksen ajoituksen muuttuminen on merkinnyt suurta muutosta minolaisten kausien ajoituskehikkoon. Aiemmin purkauksen uskottiin vaikuttaneen merkittävästi kulttuurin tuhoutumiseen, mutta uuden ajoituksen mukaan se on voinut aiheuttaa Kreetalla korkeintaan suuria vahinkoja.
Santorínilla purkaus tai jo sitä edeltäneet maanjäristykset tuhosivat Akrotírin nimellä nykyisin tunnetun minolaiseen kulttuuriin kytkeytyneen kaupungin. Tuhka levisi ympäri maapalloa, ja sitä on löydetty muun muassa pohjoisnavalta. Purkauksen voimakkuus vastasi 6 000 megatonnin vetypommia. Saaren asukkaat luultavasti pakenivat ennen räjähdystä: ilmeisesti tulivuori antoi merkkejä heräämisestään sitä ennen. Syntyneeseen räjähdyskuoppaan virtasi meri.
Yhteys kirjallisiin kertomuksiin > Santoríni ja Atlantis

Useat tutkijat ovat arvelleet, että Platonin kertomukset mereen vajonneesta Atlantiksesta tämän dialogeissa Timaios ja Kritias viittaisivat minolaisen kulttuurin tuhoon ja Santorínin purkaukseen. Platonin mukaan egyptiläinen pappi oli kertonut Solonille Atlantiksen tuhoutuneen 9 000 vuotta aikaisemmin. Tällainen teoria edellyttää kuitenkin, että Atlantis olisi ollut paljon pienempi kuin Platonin teokset antavat ymmärtää ja että myös sen tuhosta Soloniin kulunut aika olisi ollut vain noin 900 eikä 9 000 vuotta.
Yhteys kirjallisiin kertomuksiin > Santoríni ja Raamattu

Toisinaan on arveltu, että myös Toisen Mooseksen kirjan kertomusten Egyptin pimeydestä yhtenä vitsauksista ja Kaislameren ylityksestä viittaisivat Santorínin purkauksen aiheuttamaan savupilveen ja tsunamiin. Asiaa on käsitellyt muun muassa englantilainen kirjailija ja freelance-tutkija Graham Phillips vuonna 1998 julkaistussa popularistisessa kirjassaan Act of God. Phillipsin mukaan tutkimus tukee käsitystä, että purkaus tapahtui todennäköisimmin vasta vuonna 1365 eaa. faarao Amenhotep III:n aikana. Phillips päättelee edelleen, että purkaus johti suoraan muun muassa egyptiläisten palvonnan kohteen vaihtumiseen, joskin lyhytaikaisesti, monoteistiseen Aton-jumalaan sekä Raamatussa kuvattuun israelilaisten pakoon Egyptistä. Phillips jättää lukijan oman harkinnan varaan sen, oliko itse tulivuorenpurkaus luonnonilmiö vai osoitus Jumalan tahdosta. Phillipsin näkemystä vastaan on esitetty voimakasta kritiikkiä, ja hänen arvioitaan on kutsuttu pseudotieteeksi.
Sarissa

Makedonialainen falangi
Sarissa eli sarisa (kreik. σάρισα) oli 4–7 metriä pitkä keihäs, jota käytettiin antiikin Kreikan ja Makedonian falangeissa. Sarissa oli tehty kovasta saarnipuusta ja se oli joskus jopa yli 6 metriä pitkä, joten sitä piti käsitellä kahdella kädellä. Sarissan kannassa oli pronssinen vastapaino, joka helpotti aseen pitämistä suorassa.
Sarissan otti käyttöön Makedonian kuningas Filippos II, ja sitä käytettiin aina 100-luvulle eaa. asti.
Sarissalla torjuttiin muun muassa hyökkääviä ratsuväkijoukkoja. Suojausmuodostelmassa oli kaksi riviä. Eturivi oli keihäät pystyssä valmiina vastaanottamaan ratsuväen hyökkäys ja suojaamassa takariviä. Takarivin sotilailla oli sarissa ojossa vihollisia kohti, ja he saattoivat lyödä vastustajansa hevosen selästä turvallisesti eturivin takaa keihään pituuden ansiosta.
Sanfordinmaki

| Sanfordinmaki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Heimo::  Makit Lemuridae
Suku::  Ruskomakit Eulemur
Laji::  sanfordi
Kaksiosainen nimi
 Eulemur sanfordi  (Archbold, 1932) 
Synonyymit
 Eulemur fulvus sanfordi (Archbold, 1932)  Lemur fulvus sanfordi 
 Sanfordinmakin levinneisyys
Katso myös
   Sanfordinmaki Wikispeciesissä   Sanfordinmaki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sanfordinmaki (Eulemur sanfordi) on Madagaskarin saarella elävä puoliapinalaji. Se luokiteltiin aiemmin ruskomakin (Eulemur fulvus) alalajiksi. Sanfordinmaki on nimetty amerikkalaisen biologin ja American Museum of Natural Historyn kuraattorin Leonard Cutler Sanfordin mukaan.
Koko ja ulkonäkö

Sanfordinmaki on keskikokoinen makilaji. Sen pään ja ruumiin yhteispituus on 38–40 senttiä ja hännän pituus on 50–55 senttiä. Paino on 1,8–2,5 kiloa. Sanfordinmakin molemmat sukupuolet ovat väritykseltään tummanruskeita, ja niiden vatsapuoli on muuta ruumista vaaleampi ja hännänpää tummempi. Naaraat ovat värisävyltään enemmän punaruskeita ja koiraat enemmän harmaanruskeita. Näkyvimmät erot sukupuolten välillä ovat kuitenkin koiraan kermanharmaa parta ja silmiinpistävät korvatupsut, jotka molemmat puuttuvat naaraalta. Lisäksi koiraan kuono ja nenänvarsi ovat mustat, kun taas naaraalla naama ja koko pää on kokonaan harmaa. Sanfordinmakinaaraita on usein vaikea erottaa valko-otsamakinaaraista. Molemmilla sukupuolilla on isot perärauhaset. Häntä on pitkä ja tuuhea.