Slovakian tasavalta (1939–1945)
Vuodet 1939–1944 > Valtiollinen elämä

Kun valtiopäivät julisti Slovakian itsenäiseksi, oli mielessä kansakunnan selviytyminen. Maan geopoliittinen asema oli itsenäisyysjulistuksen hetkellä hankala. Myöhemmin sen asema helpottui, sillä se oli kaukana sotanäyttämöistä. Poliitikoilla oli ratkaistavanaan myös sisäpoliittisia ongelmia. Ensimmäisen ryhmittymän mukaan valtion piti vaalia slovakkien perinteitä ja suojella kansakuntaa. Toinen ryhmittymä halusi noudattaa samanlaista kansallissosialismia kuin Saksassa. Ongelmana oli sovittaa päämäärät yhteen: kuinka vaalia slovakialaisuutta ja ottaa käyttöön mahdollisimman vähän kansallissosialismia ilman, että Saksaa ärsytetään?
Slovakia ajautui heti itsenäistyttyään Unkarin kanssa lyhyeen rajasotaan. Unkari vaati siltä lisää alueita, ja sen armeija hyökkäsi maahan 23. maaliskuuta 1939. Slovakia teki vastahyökkäyksen 27. maaliskuuta. Huolimatta lupauksistaan suojella Slovakiaa Saksa tuki Unkaria. Slovakia joutui luovuttamaan lisää alueitaa Unkarille.
Uudelle valtiolle kirjoitettiin perustuslaki 21. heinäkuuta 1939. Maasta tuli tasavalta ja presidentiksi Tiso. Pääministeriksi tuli Tuka. Tiso nimitti Tukan virkaan siksi, että pelkäsi Saksan muuten puuttuvan asioihin. Ranska ja Iso-Britannia päättivät olla puuttumatta asioihin ja nimittivät Bratislavaan konsulit. Tämä tarkoitti uuden valtion de facto tunnustamista. Slovakia lähetti konsulin Lontooseen. Kaikkiaan 28 valtiota antoi Slovakialle de facto tai de jure -tunnustuksen.
Toinen maailmansota alkoi 1. syyskuuta 1939, kun Saksa hyökkäsi Puolaan. Myös Slovakian armeija osallistui hyökkäykseen. Sen armeija valtasi 25 Puolalle vuosina 1918 ja 1938 menetettyä kylää. Oli selvää, että Saksa ei sallinut Slovakian pysyvän sodan ulkopuolella.
Maassa vallitsi yksipuoluejärjestelmä ja johtajaperiaate. Maan hallitsevassa puolueessa oli kaksi vallasta kilpailevaa suuntausta: Ensimmäistä johti presidentti Jozef Tiso, ja hän halusi maan olevan sisäisesti vakaa, kansallinen, uskonnollinen ja korporatiivisesti ohjattu ja harjoittavan itsenäistä ulkopolitiikkaa. Toinen suuntaus, johon kuuluivat pääministeri Tuka ja sisäasiainministeri Alexander Mach, halusi maasta kansallissosialistisemman ja tekevän tiivistä yhteistyötä Saksan kanssa. Saksa halusi Slovakian olevan sen talouteen integroitu mallivaltio ja tukikohtana tuleville hyökkäyksille itään. Valtapuolueen puolisotilaallinen osasto Hlinka-kaarti oli Tukan merkittävimpiä kannattajia.
Tammikuussa 1940 Tuka yritti erottaa Ďurčanskýn ulko- ja puolustusministerin viroista onnistumatta siinä. Slovakian hallituksen linjariidat tulivat näin julkisuuteen. Saman vuoden heinäkuussa Hitler pyysi Tison neuvotteluihin Salzburgiin. Hän teki selväksi, että Ďurčanský ja tämän tukijat piti erottaa kaikista viroistaan ja tilalle piti tulla Tukan kannattajia. Ulkoministerin tehtävä annettiin Tukalle, joka jatkoi samalla myös pääministerinä. Tapaus teki Slovakian poliitikoille selväksi kaksi asiaa: Ensiksi ne, jotka olivat pitäneet itsenäisyyttä mahdollisuutena maan kehittämiseen, saivat huomata maan riippuvuuden Saksasta. Toinen ryhmä, jota innoitti kansallissosialismi, oli sitä mieltä, että Slovakian on syytä tehdä tiiviimpää yhteistyötä Saksan kanssa ja sai rohkeutta ajaa omaa asiaansa.
Tapahtuman seurauksena Slovakiassa otettiin käyttöön kansallissosialistinen johtajaperiaate. Tiso sai arvonimen Vodca (johtaja), mutta hän jatkoi entiseen tyyliinsä. Hän torjui Tukan esittämän kritiikin, mutta otti kuitenkin Slovakiassa käyttöön kansallissosialistisia tunnuksia ja käytäntöjä, joita Tiso ei olisi halunnut maahan.
Pian tämän jälkeen Saksa kuitenkin lopetti Tukan ja Machin tukemisen. Se halusi pitää Slovakian näyteikkunana maailmalle siitä, kuinka Saksalla voi olla hyvät suhteet pikkuvaltioihin. Saksa myös laskelmoi, että suositun Tison syrjäyttäminen aiheuttaisi tilanteen, johon sen olisi pakko puuttua. Tämä oli luonnollisesti pettymys radikaalimpaa kansallissosialistista linjaa halunneille, kuten Hlinka-kaartin edustajille. Vuonna 1943 saksalaiset raportoivat kotimaahansa, että Tuka on menettänyt asemansa ja tullut "Tison leluksi."
Slovakia liittyi kolmen vallan sopimukseen marraskuussa 1940 ja Saksan hyökkäykseen Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941. Puolustusministeri Ferdinand Čatlošin komentamat slovakkijoukot tulivat hyökkäykseen mukaan neljä päivää saksalaisten jälkeen. Joukkojen vahvuus oli 45 000, mutta saksalaisten edetessä yhä syvemmälle Neuvostoliittoon slovakialaisilla alkoi olla huoltovaikeuksia. Elokuussa 1941 joukot palautettiin takaisin uudelleenjärjestelyä varten. Ne jaettiin kahdeksi joukoksi, 1. Slovakian (liikkuvaksi) jalkaväkidivisioonaksi ja 2. Slovakian (turvallisuus)jalkaväkidivisioonaksi.
On oletettu, että Slovakia olisi julistanut sodan Isolle-Britannialle ja Yhdysvalloille. Tällainen ilmoitus nähtiin Saksan lehdissä joulukuussa vuonna 1941. Mitään tällaista ei kuitenkaan löydy Slovakian arkistoista, vaan ilmoitus perustui Saksan olettamukseen.
Yhdysvallat, Neuvostoliitto ja Iso-Britannia tunnustivat vuonna 1941 Lontoossa olleen Tšekkoslovakian pakolaishallituksen ainoaksi lailliseksi tšekkien ja slovakkien hallitukseksi. Tämä tarkoitti sitä, että liittoutuneiden voittaessa ei itsenäistä Slovakiaa hyväksyttäisi.
Diktatuurivaltioille on ominaista järjestää suuria paraateja sekä muita joukkokouksia, joissa osoitetaan hallinnon ja kansan kuuluvan yhteen. Tällaisia seremoniatilaisuuksia on vuodessa useampia ja niihin on kansalaisten pakko osallistua. Slovakiassa ei menetelty näin. Suurin valtiollinen juhlapäivä oli Slovakian itsenäisyyspäivä. Päivän tapahtumiin osallistuminen oli pakollista vain armeijan palveluksessa oleville ja Hlinka-kaartin jäsenille. Muut juhlapäivät olivat perinteisiä uskonnollisia juhlapäiviä.