stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Räntämäen rautatieasema

Räntämäen rautatieasema (lyh. Räm, ratakm 270+800) oli V luokan rautatieasema Turussa, Kärsämäen kaupunginosassa Turku–Toijala-radan varrella. Kärsämäellä oli ensin pysäkki, mutta Hellaksen makeistehdas toivoi 1920-luvulla, että pysäkki saisi asemaoikeudet, jotka se myöhemmin saikin.
Räntämäen asemarakennus on kooltaan pienehkö ja siinä asemamiehen asuinhuoneet sijaitsivat samassa rakennuksessa kuin itse asema. Asemarakennus on rakennettu 1939 ja siihen liittyvä ulkohuone eli kellarirakennus on tehty samana vuonna. Rakennukset on suunniteltu keskusjohtoisesti rautatiehallituksessa, ja ne on mahdollisesti suunnitellut Ungern tai Thure Hellström. Räntämäen asemalla on kulttuurihistoriallista arvoa osana Kärsämäen ja sen alueen teollisuushistoriaa ja sen julkisivut ja vesikaton perusmuoto on suojeltu.
Asema eli kukoistuskauttaan 1940-luvulla. Pääasiallisia lähteviä tavaroita olivat makeiset, jauhot ja kutomoteollisuustuotteet. Matkalippuja myytiin vuonna 1947 noin 1 000, vuonna 1963 enää 120 kappaletta kuukaudessa. Asema lakkautettiin 1. marraskuuta 1987.
Räntämäen asema paloi osittain heinäkuussa 2006 tuhopoltossa. Turku myi omistamansa asemarakennuksen toukokuussa 2007.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Räntämäen rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Sakari Ylikörkkö

Sakari Ylikörkkö (s. 21. heinäkuuta 1960) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen pikajuoksija. Hän edusti vuodesta 1982 lähtien Oulun Pyrintöä ja hänen valmentajanaan toimi Pentti Mankila. Kalevan kisoista Ylikörkkö saavutti pronssia 100 metrin juoksusta vuonna 1985. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 1987 jälkeen.
Safari-ralli 1998

|  Safari-ralli 1998 |
| --- | --- |
 3. osakilpailu 14 osakilpailusta kaudella 1998. 
Ajankohta:  28. helmikuuta – 2. maaliskuuta 1998
Pituus:  16 erikoiskoetta, 1 063,49 km


Palkintokoroke
Voittaja:   Richard Burns    Robert Reid  (Mitsubishi Ralliart)
Toinen:   Juha Kankkunen    Juha Repo  (Ford Motor Co)
Kolmas:   Ari Vatanen    Fred Gallagher  (Ford Motor Co)
Safari-ralli 1998 (viralliselta nimeltään 46. Safari Rally Kenya) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1998. Kilpailu järjestettiin 28. helmikuuta – 2. maaliskuuta 1998 Nairobissa. Kilpailu oli kauden kolmas ja sen kokonaispituus oli 1 063,49 kilometriä. Kilpailun voitti Richard Burns, jolle voitto oli ensimmäinen rallin MM-sarjassa.
Tulokset

| Sija | Kuljettaja | Kartanlukija | Auto | Aika | Ero |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Richard Burns |  Robert Reid | Mitsubishi Carisma GT Evo IV | 8:57.34 | 0.0 |  |
| 2. |  Juha Kankkunen |  Juha Repo | Ford Escort WRC | 9:07.01 | +9.27 |  |
| 3. |  Ari Vatanen |  Fred Gallagher | Ford Escort WRC | 9:07.26 | +9.52 |  |
| 4. |  Didier Auriol |  Denis Giraudet | Toyota Corolla WRC | 9:12.00 | +14.26 |  |
| 5. |  Harri Rovanperä |  Voitto Silander | Seat Ibiza GTI 16V Evo 2 | 11:03.12 | +2:05.38 |  |
| 6. |  Raimund Baumschlager |  Klaus Wicha | Volkswagen Golf Kit Car | 11:17.35 | +2:20.01 |  |
| 7. |  Luis Climent |  Alex Romaní | Mitsubishi Lancer Evo III | 11:25.37 | +2:28.03 |  |
| 8. |  Kris Rosenberger |  Per Carlsson | Volkswagen Golf Kit Car | 11:43.21 | +2:45.47 |  |
| 9. |  Marco Brighetti |  Abdul Sidi | Subaru Impreza 555 | 11:53.35 | +2:56.01 |  |
| 10. |  Karim Hirji |  Frank Nekusa | Toyota Celica GT-Four | 12:01.03 | +3:03.29 |  |
Lähde:
Safari-ralli 1999

|  Safari-ralli 1999 |
| --- | --- |
 3. osakilpailu 14 osakilpailusta kaudella 1999. 
Ajankohta:  25. – 28. helmikuuta 1999
Pituus:  13 erikoiskoetta, 1009,91 km


Palkintokoroke
Voittaja:   Colin McRae    Nicky Grist  (Ford Motor Co)
Toinen:   Didier Auriol    Denis Giraudet  (Toyota Castrol Team)
Kolmas:   Carlos Sainz    Luis Moya  (Toyota Castrol Team)
Colin McRaen Ford Focus WRC.
Safari-ralli 1999 (viralliselta nimeltään 47. 555 Safari Rally) oli rallin maailmanmestaruussarjan kilpailu kaudella 1999. Kilpailu ajettiin 25. – 28. helmikuuta 1999. Kilpailu oli kauden kolmas ja kilpailussa oli 13 erikoiskoetta, joiden yhteispituus oli 1 009,91 kilometriä.
Tommi Mäkinen tuli maaliin toisena, mutta hylättiin protestin vuoksi. Protestin mukaan Mäkinen sai katsojilta nostoapua renkaanvaihdossa perjantaina, mutta protesti asiasta tehtiin vasta kaksi päivää myöhemmin. Mäkinen myönsi tapahtuneen. Mahdollisuudet voittoon menivät kahdessa rengasrikossa.
Tulokset

| Sija> Yleiskilpailu | Kuljettaja> Yleiskilpailu | Kartanlukija> Yleiskilpailu | Auto> Yleiskilpailu | Aika> Yleiskilpailu | Ero> Yleiskilpailu | Yleiskilpailu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Colin McRae |  Nicky Grist | Ford Focus RS WRC 99 | 8:41.00,390 | 0.0 |  |
| 2. |  Didier Auriol |  Denis Giraudet | Toyota Corolla WRC | 8:56.00,050 | +14.26 |  |
| 3. |  Carlos Sainz |  Luis Moya | Toyota Corolla WRC | 8:59.00,460 | +18.07 |  |
| 4. |  Ian Duncan |  David Williamson | Toyota Corolla WRC | 9:05.00,350 | +23.56 |  |
| 5. |  Petter Solberg |  Fred Gallagher | Ford Focus RS WRC 99 | 9:26.00,280 | +44.49 |  |
| 6. |  Harri Rovanperä |  Risto Pietiläinen | SEAT Cordoba WRC | 9:40.00,080 | +58.29 |  |
Lähde:
STS-114

Lennon tunnus
STS-114 oli avaruussukkula Columbian onnettomuuden (lento STS-107) jälkeinen ensimmäinen avaruussukkulalento (lento tunnettu myös nimellä "Return to Flight"). Lento oli Kansainvälisen avaruusaseman tarviketäydennyslento. STS-114 laukaistiin 907 päivää Columbian tuhoutumisen jälkeen 26. heinäkuuta 2005 kello 14:39 UTC Kennedyn avaruuskeskuksesta Floridasta. Huonon sään vuoksi lento laskeutui Maahan 14 päivän päästä 9. elokuuta 2005 varalaskupaikkaan Edwards Air Force Baseen Kaliforniassa.
Lähdössä polttoainetankista irtosi odottamatta eristeaineen palasia aivan kuten Columbian onnettomuudessakin. 27. huhtikuuta 2005 Nasa ilmoitti lykkäävänsä seuraavia sukkulalentoja kunnes eristeaineen irtoaminen lähdössä saataisiin ratkaistua.
Miehistö

Eileen Collins (4. lento), Komentaja
James Kelly (2.), Pilotti
Soichi Noguchi (1.), Tehtäväspesialisti, JAXA
Stephen Robinson (3.), Tehtäväspesialisti
Andy Thomas (4.), Tehtäväspesialisti
Wendy Lawrence (4.), Tehtäväspesialisti
Charlie Camarda (1.), Tehtäväspesialisti
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
STS-114:n Nasan kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: STS-107 | Nasan avaruussukkulalennot | Seuraaja: STS-121 |
Sukkulan miehistö. Takarivissä vasemmalta: Robinson, Thomas, Camarda, Noguchi, eturivissä vasemmalta: Kelly, Lawrence, Collins.
Video: STS-114:n laukaisu
Elämän kevät

| Elämän kevät> The Yearling |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Clarence Brown
Käsikirjoittaja:  Paul Osborn
Perustuu:  Marjorie Kinnan Rawlingsin romaaniin
Tuottaja:  Sidney Franklin
Säveltäjä:  Herbert Stothart
Kuvaaja:  Charles Rosher Arthur E. Arling Leonard Smith
Leikkaaja:  Harold F. Kress
Tuotantosuunnittelija:  Cedric Gibbons
Pääosat:  Gregory Peck Jane Wyman Claude Jarman Jr.
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:  1946 1947 (Suomessa)
Kesto:  128 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elämän kevät (The Yearling) on Clarence Brownin ohjaama elokuva vuodelta 1946. Elokuvan käsikirjoituksen on tehnyt Paul Osborn Marjorie Kinnan Rawlingsin Pulitzer-palkitun romaanin The Yearling pohjalta. Se kertoo pojasta, joka ottaa lemmikikseen peuran. Pääosia elokuvassa näyttelevät Gregory Peck, Jane Wyman, Claude Jarman Jr., Chill Wills ja Forrest Tucker.
Elämän kevät sai parhaan lavastuksen Oscar-palkinnon (Cedric Gibbons, Paul Groesse, Edwin B. Willis) ja parhaan kuvauksen Oscar-palkinnon sekä myös useita ehdokkuuksia. Jarman Jr., jonka rooli oli hyvin merkittävä, sai erityisen ”nuorten Oscarin”.
Elokuvaa kuvattiin romaanin miljöössä Floridan syrjäseuduilla, osin paikoissa, jotka kirjailija Rawlings oli neuvonut. Alun perin MGM palkkasi elokuvan ohjaajaksi Victor Flemingin ja pojan vanhempia näyttelemään Anne Reveren ja Spencer Tracyn. He eivät kuitenkaan viihtyneet vuonna 1941 alkaneissa kuvauksissa Floridan kuumuudessa ja hyönteisten paljoudessa, eikä Tracy arvostanut elokuvan tarinaakaan. Hän lähti kuvauksista kesken kaiken ja tuotanto jouduttiin keskeyttämään, vaikka siihen oli sijoitettu jo runsaasti rahaa. Aikanaan MGM löysi uudeksi ohjaajaksi Brownin ja tuotanto pääsi alkamaan uudestaan vuonna 1945.
Tarinasta tehtiin vuonna 1994 televisioelokuva, jossa pääosia näyttelivät Peter Strauss, Jean Smart ja Wil Horneff Pennyn, Oryn ja Jody Baxterin osissa.
Juoni

Penny Baxter (Gregory Peck), entinen Etelävaltioiden sotilas, ja hänen vaimonsa Ora (Jane Wyman) elävät uudisasukkaina lähellä Floridan Lake Georgea vuonna 1878, jolloin Yhdysvaltain sisällissodan päättymisestä on 13 vuotta. 11-vuotias Jody (Claude Jarman Jr.) on heidän ainoa eloon jäänyt lapsensa. Pojalla on hieno suhde isäänsä. Äiti Ora, jota yhä vaivaavat perheen kolmen muun lapsen kuolemat, on synkkä ja kovasydäminen ja pelkää Jodyn kuolevan, jos hän ilmaisee tähän kiintymyksensä. Jody pitää äitiään kylmänä ja kohtuuttomana.
Ainoa lapsi Jody kaipaa lemmikkiä, jonka kanssa voisi leikkiä ja josta voisi huolehtia. Penny suhtautuu myötämielisesti, mutta Orasta ajatus eläimestä tuntuu vastenmieliseltä. Kun käärme eräänä päivänä puree Pennyä, he surmaavat peuranaaraan ja käyttävät sen elimiä myrkyn poistamiseen. Jody haluaa ottaa hoiviinsa peuran orvoksi jääneen vasan. Penny antaa luvan mutta varoittaa Jodya, että vasa on vapautettava, kun se on aikuinen.
Jody menee pyytämään, että hänen ystävänsä Fodder-Wing antaisi nimen vasalle, mutta saa kuulla, että tämä on juuri kuollut. Fodder-Wingin veli kuitenkin sanoo, että tämä oli aina sanonut, että jos tällä olisi peura, se saisi nimen Flag, kun sillä on sellainen heiluva valkoinen häntä.
Jody ja Flag ovat pian erottamattomat. Vuoden kuluttua Flag on aikuinen ja siitä tulee todellinen harmi kotona ja maatilalla, sillä se syö kaiken maissin, hävittää aidat ja tallaa tupakkasadon, jonka tuotoilla oli määrä rakentaa pihakaivo. Penny käskee Jodya viemään peuran metsään ja ampumaan sen. Jody lähtee viemään peuraa, mutta hänen rohkeutensa ei riitä sen ampumiseen. Hän käskee peuraa lähtemään pois ja olla palaamatta koskaan. Flag palaa kuitenkin takaisin. Lopulta Ora (jonka Jody uskoo aina vihanneen lemmikkiä) ottaa aseen ja ampuu, mutta vain haavoittaa peuraa. Penny käskee Jodyn päästämään peuran kärsimyksistä. Jody noudattaa isänsä määräystä, jotta lemmikkipeura ei joutuisi kärsimään.
Lemmikin menettäminen on Jodylle liian kova paikka, ja hän karkaa kotoa. Kolmen päivän kuluttua hänet löytää ystävällinen laivan kapteeni, joka palauttaa hänet kotiin. Hän ja Penny sopivat pian, ja Penny kertoo, että Ora on etsinyt häntä. Juuri ennen Jodyn nukkumaan menoa Ora tulee takaisin ja huomaa, että poika on palannut. Hän on hyvin onnellinen kun tajuaa, että pelko lapsen menettämisestä on nyt ohi. Hän rientää Jodyn huoneeseen ja osoittaa tätä kohtaan kaikki lämpimät tunteensa. Hän ei enää pelkää osoittaa rakkauttaan lapsilleen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Gregory Peck  | … |  Ezra ”Penny” Baxter   |
|   Jane Wyman  | … |  Orry Baxter   |
|   Claude Jarman Jr.  | … |  Jody   |
|   Chill Wills   | … |  Buck Forrester   |
|   Clem Bevans   | … |  Pa Forrester   |
|   Margaret Wycherly  | … |  Ma Forrester   |
|   Henry Travers   | … |  Mr. Boyles   |
|   Forrest Tucker  | … |  Lem Forrester   |
|   Donn Gift  | … |  Fodderwing   |
Aiheesta muualla

Elämän kevät Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Trailhead of the Yearling Trail.
Saho Harada

| Mitalit> Maa:   Japani.Naisten taitouinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Japani.Naisten taitouinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Japani.Naisten taitouinti. Olympialaiset  | Maa:   Japani> Naisten taitouinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ateena 2004 | joukkueohjelma |  |
|  Pronssia | Peking 2008 | pariuinti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Fukuoka 2001 | joukkueohjelma |  |
|  Hopeaa | Montreal 2005 | joukkueohjelma |  |
|  Hopeaa | Melbourne 2007 | yhdistetty vapaaohjelma |  |
|  Pronssia | Montreal 2005 | pariuinti |  |
|  Pronssia | Melbourne 2007 | tekninen yksinuinti |  |
|  Pronssia | Melbourne 2007 | tekninen pariuinti |  |
|  Pronssia | Melbourne 2007 | joukkueuinnin vapaakilpailu |  |
| Aasian kisat  | Aasian kisat  | Aasian kisat  |  |
|  Hopeaa | Doha 2006 | pariuinti |  |
|  Hopeaa | Doha 2006 | joukkueohjelma |  |
Saho Harada (jap. 原田早穂, Harada Saho, s. 5. marraskuuta 1982 Tokio) on japanilainen taitouimari ja kaksinkertainen olympiamitalisti. Pariuinnissa hänen parinsa on ollut Emiko Suzuki.
Harada voitti Ateenan olympialaisissa 2004 hopeaa joukkueohjelmassa. Pekingin olympialaisista 2008 Harada ja Suzuki voittivat pariuinnin pronssia. Harada on kahminut mitaleita myös MM-tasolta Japanin vahvan joukkuepanoksen siivittämänä.
Aiheesta muualla

Profiili 2008 olympialaisista (englanniksi)
Profiili www.mikihouse.co.jp (japaniksi)
Elämän harhateillä

| Elämän harhateillä> De Luxe Annie |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Roland West
Käsikirjoittaja:  Paul West
Perustuu:  Edward Clarkin näytelmään
Tuottaja:  Joseph Schenck Norma Talmadge
Pääosat:  Norma Talmadge Eugene O’Brien
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Norma Talmadge Film Corporation
Ensi-ilta:   19. toukokuuta 1918  11. syyskuuta 1922
Kesto:  72 minuuttia
Alkuperäiskieli:  mykkä (välitekstit englanniksi)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elämän harhateillä (engl. De Luxe Annie; myös Deluxe Annie) on Roland Westin ohjaama yhdysvaltalainen mykkä melodraamaelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1918. Elokuvan pääosissa ovat Norma Talmadge ja Eugene O’Brien. Elämän harhateillä -elokuvan tuotantoyhtiönä oli Norma Talmadge Film Corporation, ja sen levitti Select Pictures Corporation.
Elämän harhateillä perustuu Edward Clarkin samannimiseen näytelmään (1917), jonka pohjalta Paul West laati elokuvan käsikirjoituksen. Talmadge ja hänen puolisonsa Joseph Schenck olivat elokuvan tuottajina. Elokuva sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 19. toukokuuta vuonna 1918, ja Suomessa elokuva ilmestyi 11. syyskuuta vuonna 1922. Elämän harhateillä esitettiin Cineconin klassikkoelokuvajuhlilla 7. syyskuuta vuonna 2009 Los Angelesin Hollywoodissa. Elokuvan kopiota säilytetään Yhdysvaltain kongressin kirjaston elokuva-arkistossa.
Juoni

Julie Kendal (Norma Talmadge) menettää muistinsa kokonaan. Kun hän ei muista aviopuolisoaan tai ystäviään, hänestä tulee mestaririkollinen. Viimein Julien muisti palautuu, mutta hänen joutuu kohdata rikoksensa seuraukset.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Norma Talmadge  | … |  Julie Kendal (De Luxe Annie II)   |
|  Eugene O’Brien  | … |  Jimmy Fitzpatrick   |
|  Frank Mills  | … |  Walter Kendal   |
|  Edna Hunter  | … |  rouva Archer (De Luxe Annie I)   |
|  Fred R. Stanton  | … |  etsivä Cronin   |
|  Joseph Burke  | … |  Cyrus Monroe   |
|  Edwards Davis  | … |  tohtori Fernand Niblo   |
|  Harriet Jenkins  | … |  Janet Kendal   |
|  David Burns  | … |  Joe   |
Aiheesta muualla

Elämän harhateillä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Elämän harhateillä Elonet.
Elämän harhateillä AllMoviessa. (englanniksi)
Elämän harhateillä TCM Movie Databasessa (englanniksi)
Elämän harhateillä Silent eran sivustolla (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sahlene

Sahlene (2008)
Anna Cecilia Sahlin, myös Sahlene, Anna Sahlin ja Anna Sahlene (s. 11. toukokuuta 1976 Söderhamn) on ruotsalainen laulaja.
Hän aloitti uransa 11-vuotiaana TV-sarjassa Melukylän lapset ja seitsemän vuotta myöhemmin hän muutti Tukholmaan, jossa aloitti musiikkiuransa. Hän aloitti laulamisen bändissä Rhythm Avenue. Hänen ensimmäinen soolonsa The Little Voice julkaistiin vuonna 2000. Sahlene on edustanut Viroa Eurovision laulukilpailussa vuonna 2002 kappaleella "Runaway", joka saavutti suuren suosion Ruotsissa, Baltian maissa ja jopa Sveitsissä saakka. Hän sijoittui kappaleella jaetulle kolmannelle sijalle. Sahlene osallistui euroviisuihin jo aiemmin, tosin taustalaulajana Maltan Claudette Pacen esityksessä "Desire" vuonna 2000. Hän osallistui Ruotsin euroviisukarsintaan Melodifestivaleniin vuonna 2006 kappaleella "This Woman", mutta putosi ensimmäisessä semifinaalissa. Hän on toiminut Viron pisteidenlukijana Eurovision laulukilpailussa 2008.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu (englanniksi)
Sakari Ängeslevä

Sakari Ängeslevä (s. 9. joulukuuta 1945 Ylivieska) on suomalainen agronomi ja eläköitynyt virkamies, joka on saanut maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Ängeslevän vanhemmat olivat agrologi Veikko Matti Ängeslevä ja Anni Esteri Isomäki ja hänen puolisonsa vuodesta 1973 on maatalous- ja metsätieteiden kandidaatti Tarja Marjatta Rautanen. Ängeslevä tuli ylioppilaaksi Ylivieskan yhteiskoulusta 1964 ja valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta maanviljelystalouden alalta 1972. Hän oli maatalousharjoittelija Manitoban yliopiston koetilalla Kanadassa 1968–1969 ja McIntyre Ranching -yhtiön karjatilalla Albertassa Kanadassa 1969, samoin kuin EU-harjoittelija Schleswig-Holsteinin osavaltion elintarvike-, maatalous- ja metsäministeriössä ja sen alaisissa virastoissa Saksassa 1994 ja 1995.
Työuransa aikana Ängeslevä oli Maataloustuottajain Pohjois-Pohjanmaan liiton järjestöagronomi 1972–1974, Hämeen läänin maatalouskeskuksen suunnitteluagronomi 1974–1977 ja toiminnanjohtajan sijainen 1975–1977, Maatilahallituksen Ylivieskan maatalouspiirin maataloustoimiston ylimääräinen agronomi 1977–1979, Etelä-Pohjanmaan maaseutupiirin piiripäällikkö 1979–1992, maa- ja metsätalousministeriön Etelä-Pohjanmaan maaseutuelinkeinopiirin piiripäällikkö 1993–1997, Etelä-Pohjanmaan työvoima- ja elinkeinokeskuksen maaseutuosaston osastopäällikkö 1997–2009 ja Etelä-Pohjanmaan elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskuksen Maaseutu ja energia -yksikön päällikkö 2009–2010. Jäkäläosuuskunnan toimitusjohtajana hän työskenteli 1972–1974. Ängeslevällä oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä. Maanviljelysneuvoksen arvonimen hän sai 2001.
Sakari Ärilä

Sakari Ensio Ärilä (28. marraskuuta 1939 Hamina – 7. marraskuuta 2006 Espoo) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai liikenneneuvoksen arvonimen.
Ärilä valmistui autoinsinööriksi vuonna 1967 ja työskenteli sitten Kajaanissa ja useita vuosia Helsingin kaupungin liikennelaitoksella muun muassa varikon- ja liikennejaoksen päällikkönä sekä liikenne- ja toimistopäällikkönä. Varsinaisen elämäntyönsä hän teki kuitenkin Espoon omistaman Espoon Auto -yhtiön, aiemmin Paikallislinjat, toimitusjohtajana vuodesta 1979. Tässä tehtävässä hän vaikutti merkittävästi Suomen suurimpiin kuuluvan joukkoliikenneyrityksen toimintaan ja sen kehittymiseen. Espoon Autolla oli jo 1990-luvun alussa satoja työntekijöitä ja yli kaksisataa linja-autoa. Vuonna 1991 liikenneneuvoksen arvonimen saaneella Ärilällä oli myös useita asiantuntija- ja luottamustehtäviä.
Samuli Aaltonen

Samuli Aaltonen voi tarkoittaa seuraavia henkilöitä:
Samuli Aaltonen (s. 2000), suomalainen jääkiekkoilija
Samuli Aaltonen, suomalainen radiojuontaja ja -toimittaja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Samuli Aaltonen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Samlerhuset

Samlerhuset-konserni on Euroopan suurimpia keräilyrahoihin keskittyneitä yrityksiä. Samlerhuset-konsernin pääliiketoiminta on rahojen, mitaleiden sekä muiden keräilytuotteiden myynti. Konserni tekee yhteistyötä monien kansallisten rahapajojen ja keskuspankkien kanssa.
Samlerhuset perustettiin alkujaan Norjassa vuonna 1994, minkä jälkeen se on laajentunut huomattavasti. Nykyään Samlerhuset-konserni toimii 14 eri Euroopan maassa: Norjassa, Ruotsissa, Tanskassa, Puolassa, Unkarissa, Tšekissä, Slovakiassa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Irlannissa, Belgiassa, Latviassa, Liettuassa, Virossa ja Suomessa (Suomen Moneta). Konserni omistaa myös Norjan rahapajan sekä valtaosan Berliinissä järjestettävistä World Money Fair -rahamessuista.
Samuil Vainštein

Samuil Osipovitš Vainštein (1894 – 1942) oli venäjänjuutalainen shakinpelaaja, shakkitapahtumien organisoija, julkaisija ja toimittaja. Vainštein oli yksi niistä yhdestätoista venäläisestä pelaajasta, jotka jäivät ensimmäisen maailmansodan syttyessä 1914 Saksaan vangeiksi oltuaan tuolloin siellä turnauksessa. Vangit pelasivat keskenään useita turnauksia sodan aikana Saksassa.
Sodan päätyttyä Vainštein palasi Pietariin (Leningradiin). Hän oli tärkeä shakkimaailman vaikuttaja paitsi kärkipelaajana, myös yhdistystoiminnan moottorina ja lehtimiehenä. Hän oli yleisvenäläisen shakkiliiton johdossa jo vuonna 1924 ja vuodesta 1938 Leningradin shakkiklubin esimies. Vainštein puhui kaikkia Euroopan tärkeimpiä kieliä sujuvasti. Hän kuoli nälkään Leningradin piirityksen aikana 1942.
Dan Hibiki

| Dan Hibiki |
| --- | --- |
Pelisarja:  Street Fighter
Ensimmäinen peli:  Street Fighter Alpha: Warrior's Dreams (1995)
Ääninäyttelijä  (englanti):  Bob Papenbrook Ted Sroka
Ääninäyttelijä (japani):  Osamu Hosoi Kazuyuki Ishikawa Toshiyuki Kusuda
Lisää peliartikkeleitavideopelien teemasivulla
Dan Hibiki (jap. 火引 弾, Hibiki Dan) on japanilaisen pelitalon Capcomin Street Fighter -pelisarjassa esiintyvä kuvitteellinen hahmo. Hahmon ensiesiintyminen oli vuonna 1995 ilmestyneessä Street Fighter Alpha: Warrior's Dreamissä.
Hahmon syntymä

Dan Hibikin ensiesiintyminen oli vuonna 1995 ilmestyneessä Street Fighter Alpha -sarjan ensimmäisessä pelissä, Street Fighter Alpha: Warrior's Dreamissä. Hahmo oli alun perin Capcomin sisäpiirivitsi kilpailevan pelitalon SNK:n tappelupeleistä, joita syytettiin Street Fighterin matkimisesta. Capcomin Street Fighter II:n suunnaton suosio poiki Japanissa monia samankaltaisia tappelupelejä, joihin kuului vuonna 1992 ilmestynyt SNK:n Art of Fighting. Pelin protagonisti Ryo Sakazaki muistutti erehdyttävästi Street Fighter -sarjan päähahmoja: hahmolla oli Ryun vakavamielinen persoonallisuus ja Kenin vaaleat hiukset. Ryon nimen ääntäminen oli lähes sama kuin Ryulla ja hahmon taistelutyylin Kyokugenryu Karaten liikkeet olivat samankaltaisia kuin Ryulla ja Kenillä, esimerkiksi Ryon pitkänmatkan hyökkäys Kou'ou Ken oli samannäköinen kuin Ryun ja Kenin Hadōken-energiapallo. Ryo Sakazakin ja toisen Art of Fightingin hahmon Robert Garcian välinen hyväntahtoinen kilpailuhenkisyys muistutti Ryun ja Kenin pitkäaikaisesta ystävyydestä.
Vuonna 1992 ilmestyi Art of Fightingin vanavedessä Street Fighter II:n toinen versio Street Fighter II' – Champion Edition, jossa pelin hahmosuunnittelija Akiman teki Capcomin vastavedon piirtämällä Sagatin pitelemässä kiinni hävineen vastustajan päästä. Vastustajan kasvoja ei näytetty, mutta hahmolla oli Robertin tummanruskeat poninhäntähiukset ja yllään Ryon oranssi hihaton karategi ja musta t-paita. Capcom loi Akiman piirroksen pohjalta Dan Hibikin, joka oli Street Fighter Alpha: Warrior's Dreamsin piilotettu hahmo ja tuli säännöllisesti valittavaksi hahmoksi vuonna 1996 ilmestyneessä Street Fighter Alpha 2:ssa. Capcom teki tarkoituksellisesti Danistä ylimielisen ja itsevarman, mutta pelimekaanisesti koomisen heikon vitsihahmon. Danin kasvonpiirteet ja ponihäntähiukset ovat tismalleen samannäköiset kuin Robertilla ja hänellä on yllään Ryon vaatetus, mutta hahmon karategi on koomisesti värjätty vaaleanpunaiseksi, jonka sanotaan johtuvan siitä että se oli alun perin valkoinen mutta Dan laittoi sen pesuun punaisten kanssa minkä vuoksi siitä tuli vaaleanpunainen. Hahmon ylivilkas persoonallisuus ja liioiteltu kehonkieli on puolestaan lainattu Ryon pikkusiskolta ja Robertin tyttöystävältä Yuri Sakazakilta. Danin harjoittama taistelutekniikka Saikyō-ryū Karate (jap. サイキョウ流空手) ja sen liikkeet ovat parodia Art of Fightingin Kyokugenryu Karatesta. Saikyō-ryū tarkoittaa japaniksi "vahvinta tyyliä", mikä on parodia sanan kyokugenryu merkityksestä "äärimmäinen tyyli".