stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mitä kuuluu, Marja-Leena?
Vastaanotto

Pertti Ström nimitti kappaleen ”kuukauden kotimaiseksi a-puoleksi” Soundin 7. numerossa 1978. Hänen mukaansa kappale kuulosti aluksi ”teatterikoululaisten Juice-imitaatiolta” ja myöhemmin ”Hector-imitoinnilta”; ”Jos joku ei tahallaan ole pihistänyt Harman juttuja, niin sitten Heikki on itse kyhäillyt nämä ruokatunnillaan”. Joka tapauksessa hän piti kappaletta mukavana, ”puolinostalgisena poppina”.
Kappale sijoittui 55. sijalle Rumban Suomirockin parhaat biisit -kriitikkoäänestyksessä vuonna 1998.
Versiot

Lauluyhtye Jokerit versioi kappaletta vuonna 1978 albumilla Ykköshitit 1.
Moisio (muinaissuomalainen suurtila)

Hämeenlinnan Varikkoniemestä löytyneen ristiretkiaikaisen kaksihuoneisen hirsirakennuksen pienoismalli.
Moisio on muinaissuomalainen suurtila, jollaisia oli Suomessa ainakin rautakaudella niin sanottuna ristiretkiaikana.
Moisioita tunnetaan erityisesti Varsinais-Suomesta. Nousiaisten moisio on toistaiseksi ainoa kohde, josta on tehty runsaita arkeologisia löytöjä.
Moisio-nimisillä paikoilla on usein myös yhteys keskiaikaisten kirkkojen paikkoihin. Ainakin Mynämäellä, Nousiaisissa, Paimiossa ja Lohjalla kirkko on rakennettu pitäjän ainoan Moisio-nimisen talon maalle. Tästä on päätelty, että lounaisrannikon kirkkojen paikat olivat saaneet alkunsa näille ristiretkiaikaisille suurtiloille perustetuista saarnahuoneista.
Ruotsin vallan voimistuessa 1200-luvun lopulla ja 1300-luvulla Moisiot joutuivat kruunun tai kirkon omistukseen. Tämä on nähty osoituksena vallanvaihdosta yhteiskunnassa. Tällaisia kruunun tai kirkon omistamia taloja on ollut Liedossa, Piikkiössä, Uskelassa, Nousiaisissa ja Mynämäellä. Vallanvaihdon seurauksena tuskin kukaan suomalaisista suurtalonpojista pääsi nousemaan myöhemmin uuden Ruotsin vallan aatelissäätyyn. Tästä huolimatta 1300-luvulla Hyvälempi- ja Mielivalta-nimiset henkilöt esiintyvät aatelisvaltakirjoissa, mutta suomalaiset nimet katoavat myöhemmin.
Keskiajalla Moisio-nimellä tunnetut suurtilat eivät enää monissa tapauksissa koostuneet laajoista tiluksista tai kartanolääneistä, vaan ne olivat vauraita vertaistensa joukossa. Moisioiden isännät eivät välttämättä pystyneet tarjoamaan varustettua ratsua kuninkaan palvelukseen, eivätkä täten voineet nousta Ruotsin vallan aikana Alsnön säännön mukaisesti vapaasäätyyn.
Moisiot muualla

Suomen sanalla moisio on etymologinen vastine viron sanaan mõis (paikannimissä myös genetiivimuodossa mõisa). Myös virossa moisioita lienee ollut jo esihistoriallisella ajalla, mutta sana viittaa nykyään pääasiassa aateliskauden baltiansaksalaisiin kartanoihin. Sanalla moisio on etymologiset vastineet myös liivin, vatjan ja inkeroisen kielissä. Lisäksi sana on virosta lainattu latvian kieleen (muiža ’kartano’) ja joidenkin arveluiden mukaan venäjään (мы́за).
Aiheesta muualla

Piispankirkko ja pakanakalmisto, Suomen Kuvalehti, 13.12.1930, nro 50, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Raidi

Raidi tai hyökkäysretki (engl. raid, ylläkkö) on eräs tehtävätyyppi videopeleissä, joista varsinkin massiivisen monen pelaajan verkkopeleissä. Tarkoituksena on käyttää erittäin suurta joukkoa (pelaajia) EPH-vastuksen nujertamiseksi. Raidit ovat tulleet tunnetuksi varsinkin erittäin suositun World of Warcraft -roolipelin kautta.
Móchlos (saari)

Móchloksen saari, etualalla Móchloksen kylä.
| --- | --- |
Muut nimet:  Móchlou (Μόχλου), Ágios Nikólaos (Άγιος Νικόλαος)
Sijainti:  35°11′15″N, 25°54′24″E, Siteía Lasíthi, Kreeta Kreikka
Saariryhmä:  Kreetan saaret
Merialue:  Kreetanmeri, Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,06 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Móchlos (kreik. Μόχλος, myös Móchlou, Μόχλου) eli Ágios Nikólaos (Άγιος Νικόλαος) on Kreikan saari, joka kuuluu Kreetan saariin, sekä saarella sijaitseva minolaisaikaisen asutuksen arkeologinen kohde. Saari sijaitsee Kreetanmeressä Kreetan pohjoisrannikon ja Móchloksen kylän edustalla lähellä Mirampéllonlahden koilliskulmaa. Saaren pinta-ala on noin 0,06 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Móchlos kuuluu Siteían kuntaan, Lasíthin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen.
Historia

Móchlos tunnetaan ennen kaikkea minolaisaikaisen, pronssikautisen asutuksen ja hautausmaan arkeologisena kohteena. Asutus kukoisti varhaisminolaisella kaudella (EM) eli noin 3100–2100 eaa. Saari oli vielä tuolloin niemi, joka oli yhteydessä Kreetan pääsaareen, sillä merenpinta oli nykyistä alempana. Paikka asutettiin alun perin jo neoliittisen kauden lopulla tai varhaisminolaisella kaudella I (EM I). Asutus oli alussa pienikokoinen, mutta laajeni huomattavasti kaudella EM II. Kaudella EM III asutus oli yksi minolaisen kulttuurin merkittävimpiä. Se oli alueen maanviljelyn keskus sekä merkittävä satama- ja kauppapaikka, johon tuotiin muun muassa obsidiaania Mílokselta.
Asutuksen koon arvellaan olleen suurimmillaan noin 500 henkeä. Asutus taantui ja pieneni keskiminolaisella kaudella (MM). Kauden lopussa niin kutsutulla uudella palatsikaudella paikka otettiin uudelleen käyttöön, mutta asutus ei koskaan saavuttanut aikaisempaa kokoaan. On mahdollista, että tässä vaiheessa alueelle tuli uusia asuttajia Messarán tasangolta eteläiseltä Kreetalta.
Asutus tuhoutui mahdollisesti hyökkäyksen aiheuttamassa tulipalossa myöhäisminolaisen kauden (LM) alussa LM IB -kaudella. Alue asutettiin uudelleen vielä myöhäisminolaisen kauden lopulla, Kreetan mykeneläisellä kaudella LM III. Asutus säilyi kaudelle LM IIIC eli noin ajalle 1200–1100 eaa. saakka.
Antiikin aikana saarella on ollut jonkinlainen linnoitus, joka tehtiin ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Nykyisin saaren etelärannalla on pieni Pyhälle Nikolaokselle (Ágios Nikólaos) omistettu kirkko, josta saari on saanut toisen nimensä.
Minolaisen kohteen löysi amerikkalainen arkeologi R. B. Seager vuonna 1907. Alueen tutkimuksia ja kaivauksia suoritettiin heti tämän jälkeen sekä vuonna 1955, 1970-luvulla ja vuosina 1989–1994.
Löydökset

Minolaisen asutuksen arkeologinen alue on pääasiassa saaren eteläpäässä eli Móchloksen kylän puolella. Nykyisin näkyvissä olevat rauniot ovat pääosin peräisin kaudelta LM I. Asutuksessa oli kadut ja kortteleita, ja talot oli rakennettu rinteeseen useaan tasoon. Taloissa oli kahdesta kolmeen kerrosta.
Asutukseen liittyi laaja hautausmaa, jonka käyttö on myös alkanut jo kaudella EM I. Se säilyi käytössä MM-kaudelle saakka. Sieltä on löydetty myös erityisen hienoja hautoja ja hautalöytöjä, mikä kertoo yhteiskuntaluokkien olemassaolosta. Haudoista on löydetty muun muassa kultakoruja ja keramiikkaa. Hautausmaa sijaitsee saaren länsiosassa. Rakennus- ja hautalöytöjä on tehty myös Kreetan pääsaaren puolelta Móchloksen kylän ympäristöstä.
Paikan esinelöydöt ovat Iraklionin arkeologisessa museossa ja Ágios Nikólaoksen arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Móchlos Wikimedia Commonsissa
Kreetan saaret
| --- | --- |
Pääsaari:  Kreeta
Alisaariryhmät:   Dionysadit Dragonáda  Gianysáda  Paximáda 
Muut pienemmät saaret:   Aféntis Christós  Ágioi Pántes  Ágioi Theódoroi  Ágios Nikólaos  Ágria Gramvoúsa  Agriómandra  Chrysí  Día  Elafonísi  Elása  Fotiá  Gávdos  Gavdopoúla  Gkrántes Paximádi  Prasonísi  Savoúra  Ímeri Gramvoúsa  Kárga  Kolokythiá  Konída  Koufonísi  Kymó  Kyriamádi  Lazaréta  Léon  Loutró  Makronísi  Makrouló  Mármaros  Mikronísi, Iraklion  Mikronísi, Lasíthi  Móchlos  Palaiósouda  Paximádia Megálo Paximádi  Mikró Paximádi  Pontikonísi  Pseíra  Síderos  Soúda  Spinalónga  Strongyló  muita saaria 
Móchloksen minolaisen asutuksen raunioita.
Raunioita sekä Pyhän Nikolaoksen (Ágios Nikólaos) kirkko.
Mojarat

| Mojarat |
| --- | --- |
 Eucinostomus-suvun laji
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Välskärikalat Acanthuriformes
Heimo::  Mojarat  Gerreidae  Bleeker, 1857
Suvut
 Deckertichthys  Diapterus  Eucinostomus  Eugerres  Gerres  Parequula  Pentaprion  Ulaema 
Katso myös
   Mojarat Wikispeciesissä   Mojarat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mojarat (Gerreidae) on välskärikalojen lahkoon kuuluva kalaheimo, joka elää trooppisissa merissä.
Lajit ja anatomia

Mojaroiden heimo jaetaan kahdeksaan sukuun, joissa lajeja on yhteensä noin 40. Lajeja ovat esimerkiksi hopeamojara (Eucinostomus argenteus) ja keltaevämojara (Gerres cinereus). Mojarat ovat pienehköjä kaloja, suurin laji Gerres filamentosus voi kasvaa 35 cm:n pituuteen. Mojarat ne ovat litteähköjä kaloja, ja niiden ruumis on usein korkeahko. Väriltään ne ovat hopeanharmaita, ja tummemmat suomut voivat muodostaa laikkuja ja raitoja. Selkäevä on etuosastaan korkeampi, ja siinä on pieni lovi. Pyrstöevä on voimakkaasti haarautunut. Kalat voivat työntää leukojaan eteenpäin, ja niiden hampaat ovat pienikokoiset.</ref>
Levinneisyys ja elintavat

Mojaralajeja tavataan lämpimistä ja lauhkean lämpimistä meristä esimerkiksi Karibianmerestä, Afrikan länsirannikolta sekä Intian ja Australian rannikkoseuduilta. Ne elävät usein lähellä rannikkoa jokien suistoissa ja osa myös makeissa vesissä. Tyypillisesti mojarat elävät lähellä hiekka- tai mutapohjaa, meriheinää kasvavilla alueilla sekä mangrovekasvustojen joukossa. Mojaroiden ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet, kuten äyriäiset, simpukat ja muut nilviäiset sekä monisukasmadot. Ne voivat olla hyvin erikoistuneita tietynlaiseen ruokavalioon. Mojarat ovat hyviä ruokakaloja.
Raikas

Raikas on suomalainen miehen etunimi. Sen tarkoitus on ilmaista vanhempien lapselleen toivomia ominaisuuksia. Sen nimipäivänä oli suomalaisessa almanakassa 6. lokakuuta vuosina 1929–1949. Raikas on ollut Suomessa nimenä alle 300 henkilöllä. Suosituimmillaan se oli aikavälillä 1920–1939, jolloin sen sai 173–177 ihmistä.
Raikas tunnetaan myös sukunimenä. Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan se on ollut tässä käytössä 71 suomalaisella (mukana vain ne, jotka eivät ole kuolleet aiemmin kuin 1964–1968). Tunnettuja Raikas-nimisiä henkilöitä ovat:
Pirkko Raikas (1924–1998), viestijuoksija ja pituushyppääjä
Teppo Raikas (1883–1916), näyttelijä, elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja
Yrjö Raikas (1888–1962), yrittäjä ja äärioikeistolainen poliitikko.
Raikasta käytetään fiktiivisen henkilön nimenä ("Dödö", oikealta nimeltään Raikas Poikolainen) Matti Yrjänä Joensuun romaanissa Harjunpää ja kiusantekijät.
Pirkko Raikas

Anja Pirkko Raikas (10. marraskuuta 1924 Viipuri – 30. marraskuuta 1998) oli suomalainen yleisurheilija, joka voitti Suomen-mestaruuksia viestijuoksussa ja pituushypyssä. Hän edusti Helsingin Naisurheilijoita.
Raikas voitti pituushypyssä SM-kilpailuissa kultaa vuonna 1947 uransa parhaalla tuloksella 521 cm ja saavutti pronssia vuonna 1952 sekä sijoittui neljänneksi vuonna 1950 ja viidenneksi vuosina 1945, 1948 ja 1956. Hän saavutti 400 metrin juoksussa SM-hopeaa vuonna 1957, jolloin laji oli ensi kertaa SM-kilpailujen ohjelmassa, ja sijoittui neljänneksi vuonna 1958 sekä sijoittui 200 metrin juoksussa viidenneksi vuonna 1953. Hän voitti Suomen-mestaruuden 4 × 100 metrin viestijuoksussa Helsingin Naisurheilijoiden joukkueessa vuosina 1951, 1956, 1957, 1958 ja 1959 sekä saavutti SM-hopeaa vuosina 1954 ja 1955. Hän saavutti SM-hopeaa myös 3 × 800 metrin viestijuoksussa vuonna 1955.
Raikkaan ennätys pituushypyssä on 521 cm vuodelta 1947, 200 metrin juoksussa 27,6 s vuodelta 1953 ja 400 metrin juoksussa 63,3 s vuodelta 1957.
Mittelbau-Dora

Nordhausenissa sijainneen saksalaisen orjatyöleirin vallanneen yhdysvaltalaisdivisioonan löytämiä kuolleita työläisiä makaa epätasaisissa riveissä parakkien pohjalla.
Mittelbau-Dora eli Dora oli natsien keskitysleiri, joka perustettiin 28. elokuuta 1943 lähelle Nordhausenia tarjoamaan työvoimaa V2-ohjusten tuotannolle Kohnsteinissa.
Mittelbau-Dora koostui lopulta yli 40 leiristä. Aktiivikäyttönsä 18 kuukauden aikana Doran kautta kulki noin 60 000 vankia 21 eri kansallisuudesta. Useimmat olivat venäläisiä, puolalaisia ja ranskalaisia. Arviolta 20 000 heistä sai surmansa Mittelbau-Dorassa. Edellä mainittu lukema sisältää sodanaikaisissa ilmapommituksissa sekä vuoden 1945 kuolemanmarsseissa menehtyneet (natsien virallisissa asiakirjoissa kuolleeksi oli listattu 12 000 vankia).lähde?
Toiminta

Hitlerin annettua Heinrich Himmlerille 22. elokuuta 1943 määräyksen käyttää keskitysleirityöläisiä A-4-tuotantoon 107 vankia saapui Nordhauseniin Buchenwaldista 28. elokuuta 1943, ja heitä seurasi 1 223 vankia 2. syyskuuta. Peenemündeestä tulleet työläiset lähtivät matkaan 13. lokakuuta 1943.
SS:n hallinto määräsi alun perin ”Block 17/3 Buchenwaldina” tunnetun Doran erotettavaksi poliittisesti Buchenwaldista syyskuun lopussa 1944, minkä jälkeen Doran oli tarkoitus toimia keskitysleiri Mittelbaun keskuksena. Leiri aloitti toimintansa tosiasiallisesti 1. marraskuuta 1944 monia eri kansallisuuksia edustaneiden 32 471 Mittelbaun vangin myötä. SS käytti Boelcke Kasernea, entistä Nordhausenin kaupungissa sijainnutta kasarmia, toivottomina pidettyjen vankien loppusijoituspaikkana.
Kohnsteinin tunneleita käytettiin majoitustiloina siihen saakka, kunnes työläiset saivat Doran valmiiksi 31. joulukuuta 1943 alle kilometrin päähän B-tunnelin eteläisestä sisäänkäynnistä. Maanalaiset vankien majoitustilat (”makuutunnelit”) purettiin toukokuussa 1944.
Kohnsteinin kokonaisuudessaan 20 kilometrin pituinen tunnelijärjestelmä, jossa tunnelikorkeus oli enimmillään 30 metriä ja jonka pinta-ala oli 250 000 neliömetriä, oli yksi suurimmista saksalaisten rakentamista tunnelikokonaisuuksista. Järjestelmä koostui kahdesta rinnakkaisesta 1,8 kilometrin mittaisesta tunnelista (A ja B), joita yhdisti alkupisteessä 17 ja myöhemmin 46 poikittaistunnelia.
Henkilökunta ja viralliset vierailut

Doran komendantti oli majuri Otto Förschner. Richard Baer, alkuperäisen Auschwitzin leirin viimeinen komendantti, tuli hänen tilalleen Doran johtajaksi helmikuussa 1945.
Albert Speer vieraili Dorassa 10. joulukuuta 1943. Wernher von Braun kävi puolestaan Nordhausenin tehtaalla tammikuussa 1944. Hän palasi saman vuoden toukokuussa tapaamiseen Walter Dornbergerin ja Arthur Rudolphin kanssa. Albin Sawatzki puhui tuolloin tarpeesta löytää orjatyövoimaksi 1 800 ammattitaitoista ranskalaistyöläistä lisää.
Vankien olosuhteet

Vaikka suurin osa vangeista oli miehiä, Dora Mittelbaussa ja Groß Wertherin alaleirillä säilytettiin myös joitakin naisia. Ainoastaan yhden Doran vartijan tiedetään olleen nainen. Hän oli Lagerführerin Erna Petermann. Sukupuolesta riippumatta kaikkia vankeja kohdeltiin äärimmäisen julmalla tavalla, minkä seurauksena oli sairauksia, vammoja ja kuolemantapauksia. Vankeihin säännönmukaisesti kohdistettuihin julmuuksiin lukeutuivat muun muassa raa’at hakkaamiset, jotka saattoivat vammauttaa uhrit pysyvästi tai vääristää heidän ulkomuotonsa, tarkoitukselliset lähes kuoliaaksi nälkiinnyttämiset, fyysinen ja henkinen kidutus sekä mitä pienimpien verukkaiden perusteella suoritetut teloitukset.
Royal Air Forcen pommittajat polttivat suuren osan Nordhausenin kaupungista 2. huhtikuuta 1945 kahdella yöllisellä hyökkäyksellä, jotka tappoivat 1 500 sairasta vankia Boelcke Kasernessa. Seuraavana päivänä vangit alkoivat lähteä pois Dorasta Harzungenin alaleirille.
Vapautus ja sodanjälkeinen aika

Yhdysvaltain 104. jalkaväkidivisioona vapautti Mittelbau Doran 11. huhtikuuta 1945 John M. Galionen löydettyä leirin edellisenä päivänä. Siihen mennessä useimmat vangit oli jo lähetetty kuolemanmarsseille Bergen-Belsenin ja Sachsenhausenin keskitysleireille sekä Lübecker Buchtiin. Natsit jättivät jälkeensä vain sairaita tai kuolemaisillaan olevia vankeja. Feddenin komissio tutki olosuhteita kesäkuussa 1945.
Vuonna 1947 Mittelbau-Doraa koskeneessa Dachaun sotarikosoikeudenkäynnissä 15 Doran SS-vartijaa ja kapoa saivat tuomion. Yksi heistä teloitettiin. Myös Essenissä pidettiin aiheeseen liittyvä oikeudenkäynti vuosina 1959–1961. Tuomioistuin käsitteli muun muassa kysymystä Nordhausenin tiedemiesten vastuusta.
Mittelbau-Doran keskitysleirimuistomerkki käyttää entistä krematoriorakennusta museona. Se on toinen kahdesta yhä vahingoittumattomana säilyneestä rakennuksesta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mittelbau Overview (englanniksi)
John M. Galione, Mittelbau-Doran löytäjä (englanniksi)
Artikkeli, joka pohjautuu 21. toukokuuta 1945 julkaistuun Life-lehden numeroon (saksaksi)
Muistomerkki Mittelbau-Dorassa.
Modernistinen arkkitehtuuri

Modernistinen arkkitehtuuri on 1900-luvun alusta lähtien vaikuttanut arkkitehtuurin tyylisuuntaus, jossa käytettiin minimalistista koristelua ja puhtaita geometrisia linjoja sekä muodon alistamista käyttötarkoitukselle ja rationaalisuutta.
Historia

Modernistinen arkkitehtuuri sai alkunsa teollisen vallankumouksen (1820–1870) myötä, kun kehitettiin uusia rakennusmateriaaleja ja rakennustekniikoita. Lasi, rauta, teräs, sinkki ja betoni tekivät uudenlaisen arkkitehtuurin mahdolliseksi. Raudasta pystyttiin valmistamaan rakennukselle kantava runko, lasiruuduista voitiin valmistaa seinät, ja betonin avulla pystyttiin toteuttamaan monenlaisia uusia muotoja. Betonin lujuutta pystyttiin lisäämään teräskehikolla, jolloin saatiin teräsbetonia.
Jotkut kutsuvat pilvenpiirtäjiä Chicagoon suunnitellutta Louis Sullivania ensimmäiseksi moderniksi arkkitehdiksi. Wieniläinen Otto Wagner kirjoitti vuonna 1896 kirjan Moderne Architektur, jossa hän ohjeisti oppilaitaan nykyaikaiseen arkkitehtuuriin.
Modernistiseen arkkitehtuuriin kuuluu useita arkkitehtuurin tyylejä, kuten ekspressionismi, konstruktivismi, Bauhaus, De Stijl, funktionalismi, International Style, strukturalismi, formalismi, high-tech, brutalismi ja orgaaninen arkkitehtuuri. Modernistista arkkitehtuuria seurasi 1960-luvulla syntynyt postmoderni arkkitehtuuri, jonka syntyyn vaikutti kyllästyminen modernismin keskeisiin ajatuksiin.
Huomattavimpia modernistisia arkkitehteja olivat esimerkiksi Adolf Loos, Frank Lloyd Wright, Peter Behrens, Ludwig Mies van der Rohe, Le Corbusier, Louis Kahn, Alvar Aalto ja Kenzō Tange.
Esimerkkejä

Einstein-torni, Potsdam, Saksa, Erich Mendelsohn 1920, ekspressionismi
Kansantalo Rusakov,  Moskova, Konstantin Melnikov 1928, konstruktivismi
Bauhaus-museo Tel Avivissa, Bauhaus
Rietveld-Schröder-talo, Utrecht, Alankomaat, Gerrit Rietveld 1924, De Stijl
Tennispalatsi Helsingissä, Helge Lundström 1937, funktionalismi
Yhdistyneiden kansakuntien päämaja, New York, Le Corbusier, Oscar Niemeyer, Wallace Harrison ym. 1952, International Style
Orpokoti Amsterdamissa, Aldo van Eyck 1960, strukturalismi
Balfron Tower Lontoossa, 1967, brutalismi
Sydneyn oopperatalo, Jørn Utzon 1973, orgaaninen arkkitehtuuri
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Modernistinen arkkitehtuuri Wikimedia Commonsissa
Tapani Rainio

Tapani Rainio (s. 11. helmikuuta 1948) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Keskikentällä pelannut Rainio aloitti uransa Turun Teräksessä 1964. Hän siirtyi Turun Palloseuraan 1965. Rainio pelasi seurassa vuoteen 1972 asti ja voitti kolme Suomen mestaruutta vuosina 1968, 1971 ja 1972. TPS:n jälkeen hän pelasi vielä vuosina 1973–1979 alemmilla sarjatasoilla Turun Pyrkivässä, Hirvensalon Heitossa, Turun Teräksessä ja ruotsalaisessa Ålberga GIF:ssa. Kaikkiaan Rainio pelasi seitsemän mestaruussarjakauden aikana 111 ottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Rainio pelasi Suomen maajoukkueessa yhden maaottelun 1971.
Misenum

| Misenum |
| --- | --- |
 Keisarikultin pyhäkön (Sacello degli Augustali) rauniot.
Sijainti
 Misenum
Koordinaatit:  40°47′10″N, 14°5′5″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Miseno, Bacoli, Napoli, Campania
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta
Alue:  Campania, Italia
Aiheesta muualla
  Misenum Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Misenum (lat.; m.kreik. Μισηνόν, Misēnon) oli antiikin aikainen kaupunki samannimisellä niemellä Campaniassa Italiassa. Se tunnetaan erityisesti Rooman valtakunnan tärkeimpänä laivastotukikohtana. Misenum sijaitsi nykyisen Misenon kaupungin paikalla.
Maantiede

Misenumin kaupunki sijaitsi Tyrrhenanmereen työntyneellä Misenumin niemellä (Misenum promontorium, myös Miseni promontorium; m.kreik. τὸ Μισηνὸν ἄκρον, to Misēnon akron, nyk. Capo di Miseno) samannimisen luonnonsataman (Portus Misenus) rannalla.
Misenumin niemi muodosti Cumaenlahden (Cumanus sinus, nyk. Napolinlahti) luoteislaidan. Sen kärki työntyy pitkälti lahteen ja huipentuu suhteellisen korkeaan, jyrkkärinteiseen ja pyramidimaiseen kukkulaan, jonka ainoastaan kapea ja matala kannas yhdistää muuhun niemeen. Kukkulan korkeus on 167 metriä merenpinnasta laskettuna. Sen pohjoispuolella niemen sekä Baulin ja Baiaen rannikoiden väliin jäi Misenumin luonnonsatamalahti, ulompi satama. Se yhdistyi suurikokoiseen, sisempänä satamana toimineeseen altaaseen, nykynimeltään Lago Miseno (aiemmin myös Mare Morto), kapean kanavan välityksellä. On todennäköistä, että Misenumin niemi on alun perin muodostanut suuren, kauan sitten sammuneen kraaterin laidan, nykyisen Monte di Procida -vuoren muodostaessa toisen laidan, kun taas Lago Miseno on ollut tulivuoren keskus.
Misenumista pohjoiseen sijaitsi jo mainittujen Baulin ja Baiaen lisäksi Cumae, koilliseen Puteoli ja itään Neapolis.
Rakennukset ja löydökset > Kaupunki

Varsinaisesta Misenumin kaupungista on tehty vain vähän löytöjä. Ne ovat pääosin nykyisen Misenon satamanakin (Porto di Miseno) toimivan antiikin aikaisen satamalahden eteläpuolella eli satamalahden ja kukkulan välissä. Niihin lukeutuvat muun muassa roomalaisen teatterin ja kylpylän sekä upseerien asunnoiksi tulkittujen talojen rauniot.
Teatterin läheltä on löydetty keisarikultille omistettu rakennus, nykynimeltään Sacello degli Augustali, joka ajoittuu Juliusten-Claudiusten hallitsijasuvun ajalle ja uusittiin 100-luvulla jaa. Siitä on parhaiten säilynyt rakennuksen takaosan kolme holvattua huonetta, joista keskimmäinen oli varsinainen pyhäkkö. Sen julkisivussa oli neljä marmoripylvästä. Raunioista on löydetty pronssinen Nervan ratsastajapatsas, suurikokoiset Vespasianuksen ja Tituksen patsaat sekä jumalten patsaita.
Kaupungin ympäristöstä on löydetty useita hautoja, jotka piirtokirjoitusten perusteella ovat olleet meriupseerien ja -sotilaiden hautoja. Piirtokirjoituksista on saatu paljon tietoa Rooman laivaston organisoinnista.