Suomi 1980-luvulla
Arkkitehtuuri

Kahdeksankymmentäluvun nousukauden aikana Suomen arkkitehtuuri kehittyi entistä monimuotoisemmaksi, ja postmodernismi kukoisti vahvana. Tunnusomaista ajan postmodernille arkkitehtuurille oli materialismi, koristeellisuus ja monumentaalisuus. Myös regionalismi eli paikan hengen kunnioittaminen näkyi 1980-luvun arkkitehtuurissa. Arkadit, kulmatornit ja maamerkit palasivat katukuvaan. Suomeen nousi useita moderneja, varsin persoonallisen näköisiä rakennuksia, kuten Jyväskylän kaupunginteatteri (1982), Kuusankoskitalo (1985), Tampereen kaupungin pääkirjasto (1986), Itäkeskuksen maamerkki (1987), Mikkelin Mikaeli (1988), Espoon kulttuurikeskus (1989) ja tiedekeskus Heureka (1989).
Kauppakeskukset, joissa suurin osa liiketiloista avautuu sisätiloihin, olivat 1980-luvulla vielä uudehko asia Suomessa. 1980-luvulla valmistuneita ”uuden ajan kauppakeskuksia” ovat pääkaupunkiseudulla ainakin Itiksen läntisin osa Pasaasi (1984), Forum (1985), Galleria (1985), Malmintori (1987), Espoontori (1987) ja Isomyyri (1987). Pääkaupunkiseudun ulkopuolella avattiin Lappeenrannan IsoKristiina (1987), Tampereen Koskikeskus (1988), Turun Hansakortteli (1988) ja Porin Bepop (1989).
1980-luvulla alettiin aiempaa enemmän kiinnittää huomiota rakennusten esteettömyyteen. Tuolloin muun muassa alettiin velvoittaa hissin rakentamista nelikerroksisiin ja sitä korkeampiin asuinkerrostaloihin ja julkisissa tiloissa yleistyivät liikuntarajoitteisille soveltuvat WC:t.
Asuinkerrostalojen rakentaminen oli laskenut verrattuna 1970-lukuun, kun taas omakotitalojen ja varsinkin rivitalojen rakentaminen oli yleistynyt. Vuosittain rakennettiin keskimäärin noin 800 kerrostaloa, noin 2 600 rivi- tai paritaloa ja noin 15 000 omakotitaloa. 1980-luvulla rakennettiin enemmän rivitaloja kuin millään muulla vuosikymmenellä. 1980-luvun kerrostaloissa näkyy edellisten vuosikymmenien harmaaseen lähiörakentamiseen kyllästyminen: kerrostalojen koko pieneni ja ulkomuoto monipuolistui. Suurin osa kerrostaloista pystytettiin elementeistä, ja julkisivupintana käytettiin yleisesti tiililaattoja, klinkkerilaattoja tai väribetonia. Huoneistokohtaiset saunat alkoivat yleistyä kerrostaloissa. 1980-luvun pientalo on tyypillisesti tiili- tai lautaverhoiltu, ja siinä on yleensä tiilestä tai aaltopellistä valmistettu harjakatto, joskus aumakatto, kun taas erityisesti 1970-luvulla suosiossa olleiden tasakattojen suosio laski. Ajalle ominaisia olivat myös paksut, tummanruskeasta puusta valmistetut ja joskus koristeelliset ikkunapuitteet ja räystäslaudat. Persoonallisuuden korostaminen näkyy joissakin 1980-luvulla rakennetuissa asuintaloissa erkkereinä, torneina, monimuotoisina katoksina, vinoina seininä ja pyöreinä tai vaihtelevan kokoisina ikkunoina. Tummanpunaisen ja valkoisen ohella myös pastellisävyiset värit, kuten vaaleansininen ja -punainen, olivat ajalle tyypillisiä. 1980-luvun puolivälistä lähtien on rakennettu yleensä huomattavasti energiaa säästävämpiä ja asumismukavuudeltaan parempia taloja kuin aiemmin, esimerkiksi talojen seinissä alettiin suosia entistä paksumpia lämmöneristeitä. Myös koneellinen ilmanvaihto alkoi yleistyä 1980-luvulla.
1980-luvun keskeisiä arkkitehtejä olivat muun muassa Arto Sipinen, Raili ja Reima Pietilä, Antti Katajamäki, Sakari Aartelo ja Ilmo Valjakka. Arkkitehtikerho Oulun koulu erikoistui punatiilisiin rakennuksiin.
Arkkitehti Reima Pietilä voitti keväällä 1984 kilpailun Helsingin Meilahteen rakennettavasta uudesta tasavallan presidentin virka-asunnosta. Kilpailuun osallistui yli 200 suomalaista arkkitehtiä ja arkkitehtiopiskelijaa.