stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Parakoimomenos
Historia ja tehtävät

Monet bysanttilaiset kirjailijat käyttivät arvonimeä virheellisesti jo sellaisista hovin huomattavista eunukkivirkamiehistä kuin Eufratasista keisari Konstantinus Suuren (hallitsi 324–337) ajalta, pahamaineisesta Krysafiuksesta keisari Theodosius II:n (hallitsi 408–450) ajalta sekä eräästä nimeltä tuntemattomasta eunukista keisari Maurikioksen (hallitsi 582–602) ajalta. Todennäköisesti arvonimi otettiin kuitenkin käyttöön vasta 600-luvulla keisari Leo IV:n (hallitsi 775–780) aikana, jolloin kronikoitsija Theofanes kirjasi muistiin kolme koubikoulariosta ja yhden parakoimomenoksen. Alun perin se oli vaatimaton arvonimi, joka annettiin koubikoulariokselle (latinan sanasta cubicularius), joka tarkoitti keisarin ”pyhän makuuhuoneen” (sacrum cubiculum) ulkopuolella nukkunutta eunukkipalvelijaa; tämän tehtävänä oli turvata keisarin rauhalliset yöunet. 600–700-lukujen sinetit osoittavat, että tehtävät oli usein yhdistetty muihin palatsin tehtäviin, kuten epi tes trapezesiin, ja sen haltijoilla voi olla myös jokin alhaisempi virka-arvo, vaikkapa ostiarios. Joskus Bysantin valtakunnassa oli samanaikaisesti useampi keisari, ja silloin oli myös useampi parakoimomenos, joka keisarille oma.
800-luvun puolivälistä lähtien parakoimomenoksen merkitys kasvoi ja ohitti nimellisesti merkittävämmän praipositoksen arvon, kunnes siitä tuli korkein tehtävä, se varattiin vain eunukeille ja viran haltija kohotettiin patrikioksen arvoon.
Parakoimonenokset olivat keisarin läheisiä neuvonantajia ja erityisesti heikkojen keisarien aikana he saivat paljon vaikutusvaltaa, esimerkkeinä Samonas, Josef Bringas ja Basileios Lekapenos. Basileios I (hallitsi 867–886) käytti parakoimomenin virkaansa syöstessään vallasta keisari Mikael III:n (hallitsi 842–867).
1000-luvulle mennessä parakoimomenos oli jo ottanut haltuunsa praipositoksen vanhat hallinnolliset tehtävät. Virka oli hyvin tärkeä vielä 1000-luvulla, mutta 1100-luvulla se menetti merkityksensä, koska siitä tuli enemmänkin titteli kuin tehtävä, ja arvonimi voitiin antaa muillekin kuin eunukeille.
Arvonimi säilyi Nikaian keisarikunnassa (1204–1261) ja myös Bysantissa Palaiologosten dynastian aikana, missä se jaettiin: parakoimōmenos tou koitōnos (kreik. παρακοιμώμενος τοῦ κοιτῶνος), koitōn (keisarin kamariherra) ja parakoimōmenos tēs sfendonēs (kreik. παρακοιμώμενος τῆς σφενδόνης), joka oli luottomies, ja hänen hallussaan oli sfendonēs eli keisarin henkilökohtainen sinettisormus, jolla sinetöitiin hänen kirjeenvaihtonsa. Molemmat arvonimet muutettiin 1300-luvun puolivälissä hoviarvonimiksi (sijat 17. ja 16.). Samalla palatsin eunukit menettivät oikeuden siihen, ja siitä tuli tärkeiden aatelismiesten ja virkamiesten kuten Aleksios Apokaukoksen arvonimi.
Pararosaniliini

| Pararosaniliini |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-[(4-aminofenyyli)-(4-iminosykloheksa-2,5-dien-1-ylideeni)metyyli]aniliini hydrokloridi
CAS-numero:  569-61-9
PubChem CID:  11293
SMILES:  C1=CC(=N)C=CC1=C(C2=CC=C(C=C2)N)C3=CC=C(C=C3)N.Cl 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C19H18ClN3
Moolimassa:  323,814 g/mol
Sulamispiste:  268–270 °C
Liukoisuus veteen:  3 g/l 
Pararosaniliini (C19H18ClN3) on magentaväriaine, joka on aniliinin johdos. Kiinteä pararosaniliini on väriltään vihreää. Paitsi väriaineena pararosaniliinia on käytetty myös akvaarioissa sen bakteereja vastustavien ominaisuuksien vuoksi.
Synteesi

Pararosaniliinia valmistetaan hapettamalla 4,4'-metyleenidianiliinin ja aniliinin reaktiotuotetta hapettimen ja katalyytin avulla.
Käyttö

Pararosaniliinia käytetään väriaineena. Lisäksi se tehoaa bakteereihin ja sieniin ja ainetta on käytetty muun muassa akvaariossa. Aine on kuitenkin syöpää aiheuttava, minkä vuoksi sen käyttö on vähentynyt.
Pararosaniliinia voidaan käyttää ilman rikkidioksidipitoisuuden määrittämiseen. Rikkidioksidi reagoi tetrakloromerkuraatti-ionien kanssa synnyttäen dikloorisulfiittimerkuraattiyhdisteen. Pararosaniliini ja liuokseen lisätty formaldehydi reagoivat dikloorisulfiittimerkuraatin kanssa, jolloin syntyy punainen pararosaniliinimetyylisulfonihappo. Hapon pitoisuus voidaan määrittää spektrofotometrisesti. Tämä menetelmä soveltuu rikkidioksidipitoisuuden määrittämiseen parhaiten silloin, kun sitä on ilmassa 0,01–5,00 ppm.
Pantterintaljainen

Vanha käsin kirjoitettu versio.
Pantterintaljainen tai Mies pantterintaljassa (georg. ვეფხისტყაოსანი, Vepkhist'q'aosani) ჯიქი ვეფხვი on Šota Rustavelin kirjoittama Georgian kansalliseepos. Teoksen kuningatar Tamarille omistetusta esipuheesta on päätelty, että se on kirjoitettu 1180-luvun ja 1200-luvun ensimmäisen vuosikymmenen välillä.
Mitä käännökseen tulee, georgian "ვეფხვი" (verpkhi) tarkoittaa tiikeriä eikä pantteria tai lumileopardia, ja näin myös useimmissa teoksen käännöksissä, joskaan ei englannissa.
Teos koostuu käsikirjoituksesta riippuen 1550–1700 säkeistöstä useassa kymmenessä kappaleessa. Erityisesti teoksen loppuosaa on pidetty jälkeenpäin tuotettuna ja arviot sen alkuperäisestä koosta vaihtelevat 1500 säkeistöstä 1550:een. Pantterintaljaisen tapahtumat keskittyvät kahden rakastavaisen parin, arabialaisten prinsessa Tinatinin ja prinssi Avtandilin sekä intialaisten prinsessa Nestan Daredžanin ja prinssi Tarielin, ympärille. Molemmat parit pääsevät naimisiin vasta miesten tekemien urotekojen jälkeen: Avtandilin täytyy löytää Tariel ja Tarielin täytyy löytää ja vapauttaa Nestan Daredžan. Sankariteot onnistuvat persialaisen prinssi Pridonin avulla. Eepoksen alkuperäistä käsikirjoitusta ei ole säilynyt. Tähän on useita syitä: Georgiaan kohdistuneiden ulkopuolisten hyökkäysten aiheuttaman tuhon lisäksi teosta on vainonnut papisto sen suhteellisen maallisen luonteen takia. Vanhin säilynyt todiste eepoksen olemassaolosta ovat kaksi 1400-luvulla kirkon seinälle kirjoitettua riviä.
Kuningas Rostevan ja Avtandil metsästämässä, Mamuka Tavakarašvilin piirros 1600-luvulta.
Alkuperä

Teoksen alkuperästä on kirjallisuudessa esitetty perinteisesti kolme erilaista teoriaa. Ensimmäisen mukaan Rustaveli loi teoksen alusta loppuun itse kuningatar Tamarin ylistykseksi. Toisen mukaan Rustaveli olisi perustanut Pantterintaljaisen jo olemassa olevaan kansanrunouteen. Kolmannen selityksen teoksensa alkuperälle antaa Rustaveli itse, väittäessään sen 16. säkeistössä:
»Persialainen alkujaan  on ollut tämä tarina.
Se helmen lailla viskattu  kädestä käteen orpona.
Nyt runoksi sen kiinnitin,  ja hyvän teon siten tein.
Järkeni ylväs raastaja,  hän minut siihen taivutti.»
Sen sijaan, että tarina olisi suoraan käännetty persiasta, säkeistö osoittaa ennemminkin persiankielisen kirjallisuuden suuren vaikutuksen teokseen. 1100-luvulla georgiaksi käännetty Visramiani, Ferdowsin klassikko Shāhnāmeh sekä Leila ja Majnun ovat yhdessä luoneet perustan Rustavelin eepokselle. Lisäksi suuri määrä yhtäläisyyksiä on löydettävissä aikaisempaan georgialaiseen eepokseen, Amirandaredžanianiin. Rustavelin merkittävänä vaikuttimena on pidetty Platonia, ja teoksessa näkyykin uusplatonilaisia elementtejä. Näiden on vuorostaan esitetty olevan peräisin Pseudo-Dionysios Areopagitalta, jota Rustaveli lainaakin eepoksessaan.
Painokset

Eepoksella on ollut merkittävä vaikutus georgian kielen kehitykseen. Ensimmäinen painettu versio Pantterintaljaisesta ilmestyi vuonna 1712 kuningas Vakhtang VI:n hallituskaudella. Kuningas yritti palauttaa teosta alkuperäiseen asuunsa ja kirjoitti siihen kommentaarin. Georgiaksi eepoksesta on ilmestynyt yhteensä yli 50 painosta, ja se on käännetty useille kielille. Säveltäjä Aleksi Matšavariani on sovittanut eepoksen baletiksi. Unkarilainen taidemaalari Mihály Zichy kuvitti eepoksen.
Suomeksi Pantterintaljainen on ilmestynyt vuonna 1990 Olavi Linnuksen kääntämänä englannista. Linnus kertoo koittaneensa luoda symbioosin šairin ja kalevalaisen runomitan välille; loppusointujen säilyttäminen suomenkielisessä versiossa osoittautui kuitenkin mahdottomaksi.
Kirjallisuutta

Rustaveli, Shota: Pantterintaljainen: Georgian kansallisrunoelma.  ((Vephistqaosani.) Marjory Scott Wardropin englanninnoksesta suomentanut ja runomittaan sepittänyt Olavi Linnus. Suomen itämaisen seuran suomenkielisiä julkaisuja n:o 22)  Helsinki:  Suomen itämainen seura, 1990.  ISBN 951-9380-13-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Teksti PDF-tiedostona georgiaksi (Arkistoitu – Internet Archive).
Englanninkielinen käännös.
Paratuberkuloosi

Paratuberkuloosi eli Johnen tauti on märehtijöillä esiintyvä kroonista suolistotulehdusta aiheuttava tauti, jonka aiheuttaja on mykobakteereihin kuuluva Mycobacterium avium subspecies paratubeculosis. Tartunta saadaan yleensä suun kautta, sillä infektoituneet eläimet erittävät bakteeria eritteissään eli virtsassa, ulosteessa, maidossa ja spermassa, jolloin taudinaiheuttaja saastuttaa muun muassa maaperää. Sikiö voi saada tartunnan myös istukan kautta emoltaan. Tartunnalle alttiimpia ovat nuoret eläimet, vaikkakin taudin kliiniset oireet puhkeavat usein vasta kahden vuoden iässä tai sen jälkeen.
Paratuberkuloosilla epäillään olevan yhteys ihmisten Crohnin tautiin, joka paratuberkuloosin tapaan aiheuttaa kroonista suolistotulehdusta.
Oireet

Paratuberkuloosin aiheuttaja Mycobacterium paratuberculosis kulkeutuu tartunnan saaneen eläimen suolistoon, jossa se hakeutuu etenkin ileumin Peyerin levyihin infektoiden makrofageja ja ympäröiviä imusolmukkeita. Tästä aiheutuu krooninen suolistotulehdus, jonka seurauksena ovat häiriöt ravintoaineiden käsittelyssä ja imeytymisessä suolistosta. Taudin tyypillisiä oireita ovat painon lasku hyvästä ruokahalusta huolimatta, maidontuotannon lasku, krooninen kokkareinen ripuli ja leuan alaisen kudoksen turvotus. Krooninen ripuli johtaa vähitellen eläimen kuihtumiseen ja lopulta kuolemaan. Tautiin ei ole hoitoa.
Löydökset

Ruumiinavauslöydökset vaihtelevat suuresti yksilöittäin, ja ne eivät välttämättä korreloi kliinisten oireiden kanssa, sillä rajujakin kliinisiä oireita osoittaneella eläimellä muutokset suoliston alueella voivat olla hyvin vähäiset. Tyypillisesti paratuberkuloosia sairastaneiden eläinten suolistossa voidaan erottaa infektoituneilla alueilla suoliston seinämän paksuuntumista sekä seinämän limakalvon rosoisuutta ja useita haavaumakeskuksia.
Parketointi

Parketointi (<ransk.) tarkoittaa listoitusta, joka laitetaan puun, vanerin tai vastaavan levyn taakse estämään vääntymistä. Parketoinnin tarkoituksena on tukea maalauspohjana käytettävää levyä.
Sanaa käytetään nykyisin myös parketin asentamisesta.
Parkanon vesitorni

| Parkanon vesitorni |
| --- | --- |
 Parkanon vesitorni
Sijainti:  Pahkala, Parkano
Koordinaatit:  62°00′27.09″N, 023°00′28″E
Rakennustyyppi:  vesitorni
Valmistumisvuosi:  1970
Suunnittelija:  Parkano Oy
Urakoitsija:  Parkano Oy
Omistaja:  Parkanon kunta
Runkorakenne:  teräs
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Parkanon vesitorni on teräksestä valmistettu vesitorni, joka hallitsee Parkanon kaupunkikuvaa 3-tien kupeessa. Vesitorni on valmistunut vuonna 1970 ja sillä on korkeutta noin 40 m. Sen vesitilavuus on 600 m3. Vesitornin vartena oleva teräsputki on halkaisijaltaan 2,6 metriä. Säiliöosa on kuusikulmainen vaakatasossa oleva pyöreistä putkista koottu rengassäiliö. Vesitorni on kokonaisuudessaan Parkano Oy:n valmistama suunnittelua ja rakentamista myöten.
Torni on mallikappale Parkano Oy:n 1960-luvun lopulla alkaneesta hankkeesta kehittää teräksestä valmistettu vesitorni sarjatuotantoon soveltuvaksi. Tuotannossa ylävesisäiliön tilavuus olisi ollut valittavissa 150–1 000 kuution väliltä. Kehittämistyötä tuki Sitra. Parkanon mallikappale jäi ainoaksi tällä menetelmällä rakennetuista vesitorneista. Hankkeen menestykseen vaikutti osaltaan konepajan siirtyminen uudelle omistajalle Rauma-Repolalle ja tornin vakioulkonäkö.
Betoni oli ollut hallitseva vesitornin rakennusmateriaali. Teräksisen vesitornin etuna nähtiin mahdollisuus valmistaa vesitornin osat hyvissä olosuhteissa konepajalla mahdollisimman suuriksi ja valmiiksi lohkoiksi, lyhyt rakennusaika rakennuspaikalla ja työmaalla tarvittavan rakennustyön pieni määrä: Parkanossa tarvittiin kaivinkonetta perustusten rakentamiseksi ja vinssi nostamaan vesitornin perustuksiin saranoitu varsi pystyyn ja kahtena lohkona paikalle kuljetettu ja työmaalla yhteen koottu säiliö yläilmoihin. Terästornin haittapuoli on korroosio.
Parkanon vesitorni on eristämätön, joten kovalla pakkasella vesi alkaa jäätyä ja käytettävissä oleva vesimäärä pienenee. Vesitornissa on pumput, jotka kierrättävät vettä koko ajan. Jää sulaa nopeasti, kun pakkanen lauhtuu. Kesällä vesitornin vesi lämpenee enemmän kuin eristetyssä betonisäiliössä ja saattaa pilaantua. Lämmöneristeen jättäminen pois tuo säästöä rakennuskustannuksiin, mutta kasvattaa käyttökustannuksia.
Vesitorni oli alun perin rusehtavan keltainen, mutta myöhemmin värin katsottiin olevan hieman ankea. Vesitorni maalattiin uudestaan männyn väreihin; rungon alaosa tummanruskeaksi, yläosa kermankeltaiseksi ja säiliöosa vihreäksi.
Paraisten kirkko

| Paraisten kirkko Pargas kyrka |
| --- | --- |

Sijainti:  Parainen
Koordinaatit:  60°18′04.3″N, 022°18′20.2″E
Seurakunta:  Paraisten seurakuntayhtymä
Rakentamisvuosi:  Agricola-kappeli ~1240- kirkko 1350-1400-luku
Materiaali:  harmaakivi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Paraisten kirkko (ruots. Pargas kyrka) on keskiaikainen kivikirkko, joka sijaitsee Paraisilla. Kivikirkon ensimmäinen osa Agricola-kappeli rakennettiin tiedettävästi 1240–1300-luvulla. Kappelin käydessä pieneksi päätettiin kappelin yhteyteen rakentaa varsinainen nykyinen harmaakivikirkko. Kirkko on oletettavasti rakennettu 1300-luvun aikana. Ensimmäiset kirjalliset merkinnät kirkon rakentamisesta ja olemassa olosta ovat ajoitettu 1300-luvun puolivälin paikkeille. Kirkkoon on tehty useaan otteeseen laajennuksia ja muutoksia. Näistä huolimatta kirkon alkuperäinen ilme on säilynyt pitkälti. Keskiaikaisista kivikirkoista väitellyt Markus Hiekkanen toteaa: "Sisätila on Suomen vaikuttavimpia, ja erityisesti huomio kiinnittyy  huolitellun tyylikkääseen holvaukseen kaikkine yksityiskohtineen." Kirkkosalin suurimmat muutokset liittyvät runsasta kirkkokansaa varten rakennettuihin lehtereihin. Vuosina 1685–1686 turkulainen Mårten Henriksson teki pohjoisseinälle naistenlehterin tilanahtautta helpottamaan. Viisi vuotta tämän jälkeen laajennettiin eteläseinän miestenlehteriä ja 1750–1752 rakennettiin koko länsipäädyn mittainen miestenlehteri, joka 1862 muokattiin urkuparveksi. Valon määrä suurehkojen lehterien alla kävi kuitenkin niin vähäiseksi, että seurakuntalaiset alkoivat vaatia valaistuksen parantamista. Kahden uuden ikkuna-aukon pohjoisseinälle tekemisestä oltiin yksimielisiä. Kuitenkin vasta vuonna 1819 kirkon lattiaa korjannut halikkolainen kirkkopuuseppä Israel Cairenius sai tehtäväkseen tehdä myös ikkuna-aukot ja suurentaa vanhoja ikkuna-aukkoja.
Alttarin edessä on Kuitian kartanon hauta, johon on haudattu Klaus Eriksson Fleming ja Erik Fleming (1517–1548) Museovirasto on määritellyt Paraisten kirkon ja sitä reunustavan Vanhan Malmin tiiviin asuinalueen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Agricola-kappeli

Suomenkielisen väestön määrä Paraisilla kasvoi voimakkaasti 30-vuotisen sodan aikana 1600-luvun alkupuolella. Keskiaikaisen perinteen mukainen, alttarin takana ollut sakaristo on 1689–1690 laajennettu suomenkielisen seurakunnan jumalanpalvelustilaksi. Per Brahen ja hänen puolisonsa Christina Catharina Stenbockin oletetaan olleen muutostöiden idean ja osin rahoituksenkin takana koska heidän vaakunansa on maalattu rakennuksen seinään. Tämä niin kutsuttu "Finska kyrkan" palveli suomenkielisen väestön jumalanpalvelustilana aina 1900-luvun ensimmäiselle vuosikymmenelle. Vuonna 1904 seurakunnan suomenkieliset pyysivät, että suomenkielisiä jumalanpalveluksia pidettäisiin joka viikko aiemman joka toisen viikon sijaan. Seurasi kiivas keskustelu, jonka aikana kappalainen Fredrik Gideon Nilsdorff ilmoitti mielipiteenään, että kahdesti kuussa, kuten tähänkin asti, riittää. 1906 päädyttiin nykytilaa ennakoivaan kokeiluun: suomenkielinen jumalanpalvelus alettiin pitää ruotsinkielisen palveluksen jälkeen joka sunnuntai. Järjestely herätti vastalauseita siitä, että suomenkielinen palvelusväki ei pääsisi enää kulkemaan isäntäväen kyydillä kirkkoon. Järjestely havaittiin kuitenkin hyväksi ja entinen "Finska kyrkan" sisustettiin hetken tyhjänä olon jälkeen kirkkomuseoksi ja se sai nimekseen Agricola-kappeli. Jumalanpalvelukset pidetään Paraisilla vieläkin siten, että ruotsinkielinen jumalanpalvelus on kello 10 ja suomenkielinen kello 12 paitsi kuukauden ensimmäisenä sunnuntaina jolloin järjestys on päinvastainen.
Punaisten kivi

Hautausmaalla on 1918 sisällissodassa vakaumuksensa vuoksi kuolleiden kolmen paraislaisen nimet. Muistomerkin juurelle on lisätty myöhemmin lisälaatta, jossa on 2. maailmansodan eri vaiheissa kuolleita punaisia. Muistomerkki oli vuosikymmeniä hoitamatta. Lisälaatta oli vielä 2000-luvun alussa miltei kokonaan sammalen ja heinikon peittämä. Viime vuosikymmenen loppupuolella eräät paikkakuntalaiset huomasivat asian tilan, asia otettiin esiin seurakuntayhtymän luottamuselimissä ja muistomerkki kaivettiin esiin. Lisälaatan nimikaiverruksissa näkyy vieläkin jäljet, joista voi päätellä sammalpeitteen reunan. Nykyään seurakunnat hoitavat muistomerkkiä.
Punaisten muistomerkki on erityismaininnan arvoinen siksi, että sen aktiivinen unohtaminen on merkillinen ilmiö Paraisilla. Paikkakunnalla on asetettu sujuva yhteiselo kiistojen edelle. Muistomerkissä mainitut henkilöt saivat surmansa muualla käydyissä taisteluissa. Ainoa 1918 tapahtumien aikana Paraisilla haavoittunut henkilö oli puhelinkeskusta hoitanut poliisi Walter Rohde, jota läpikulkumatkalla ollut punaisten partio ampui revolverilla kolmesti kohti päätä. Rohde jäi silti henkiin.
Paraislaisten poliittisen sopuisuuden luonteesta kertoo jotain se, että samainen Rohde oli 1907 auttanut venäläisittäin saksaa puhuneen, aluksi "tohtori Mülleriksi" esittäytyneen matkalaisen jäätä pitkin Tukholmaan matkalla olleeseen laivaan salamatkustajaksi. Rohde tiesi kyllä, että kyseessä oli pakomatkalla ollut Vladimir Iljitš Lenin. Vuoden 1918 melskeissä puolestaan Paraisten punaiset varoittivat valkoisia kun muualta saapui aggressiivisia punaisia. Näin valkoisille jäi aikaa piiloutua metsiin.
Paraisten kirkon peruskorjaus 2011

Paraisten kirkossa tehtiin vuonna 2011 laajahko peruskorjaus. Lämmitysjärjestelmä ja kaikki sähköjohdot uusittiin. Kirkon paloturvallisuuden kannalta ratkaiseva parannus on suuritehoisen sprinklerijärjestelmän asentaminen välikattoon. Samalla välikattoon on asennettu kolmeen tasoon käyntisillat, jotka helpottavat paitsi satunnaisia huoltotöitä, erityisesti sammutustoimia tulipalon sattuessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paraisten kirkko Wikimedia Commonsissa
Paraisten kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Keskiajan saaristomeri – Paraisten kirkko
Paraisten kirkko länsipääty
Paraisten kirkko punaisten kivi
Paraisten kirkon keskiaikainen kellotorni jonka puinen osa valmistui vuonna 1709
Paraisten sankarihaudat.
Papinsaari (Kemin piiri)

| Papinsaari Рабочеостровск, Rabotšeostrovsk |
| --- | --- |
 Papinsaaren satamaa.
 vaakuna
 Papinsaari
 Koordinaatit: 64°59′5″N, 34°45′8″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kemin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 103 km²
Väkiluku (2012):  2 400
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Papinsaaren kunta Kemin piirin kartalla.
Papinsaari eli Rabotšeostrovsk (ven. Рабочеостро́вск, suomeksi myös Vallankumoussaari) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Kemin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Vienanmeren Keminlahden rannalla 12 kilometriä Kemistä koilliseen. Asukkaita on 2 400 henkeä (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Papinsaaren kunnan pinta-ala on 1 103 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Kemin piirin Kuuseman, lännessä Kemin ja etelässä Belomorskin piirin Sosnavitsan kuntiin sekä idässä Vienanmeren kautta Arkangelin alueeseen. Pinta-alasta 74,5 % on vesialuetta ja 25,0 % metsää.
Seutu kuuluu Vienanmeren alankoon. Kunnan alueella virtaa Mäkijoki (ven. Mjagreka) ja joukko puroja. Vienanmerellä sijaitsee Kuzovasaarten rauhoitusalue. Suunnitteilla on kunnan alueelle ulottuvan Suijunjoen rauhoitusalueen perustaminen.
Papinsaaren taajaman lisäksi kuntaan kuuluu Kemin eteläpuolella sijaitseva Mjagrekan rautatieasema, jossa vuonna 2011 oli seitsemän rekisteröityä asukasta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 86 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 5 % valkovenäläisiä, 2 % suomalaisia ja 2 % karjalaisia.
Historia

Papinsaaren (ven. Popov Ostrov) työläisasutus syntyi arkangelilaisten kauppiaiden vuonna 1888 perustaman sahan ympärille. Vuodesta 1923 lähtien siellä toimi Solovetskin vankileirin Kemin siirtoleiri. Vuonna 1920 paikkakunta sai nimen Krasnyi Ostrov (”Punasaari”) ja vuonna 1924 Ostrov Oktjabrskoi Revoljutsii (”Lokakuun vallankumouksen saari”). Vuonna 1929 se nimettiin Rabotšeostroviksi, mutta toisen maailmansodan aikana sitä kutsuttiin jälleen nimellä Krasnyi Ostrov. Vuosina 1933–1991 Papinsaarella oli kaupunkimaisen taajaman status. Sen tärkein yritys oli Kemin saha, jossa 1980-luvun alussa työskenteli yli 1 300 henkeä. Nykyinen maalaiskunta on perustettu vuonna 2004.
Liikenne, talous ja palvelut

Papinsaaresta johtaa päällystetty maantie Kemiin. Taajamasta on linja-autoyhteys Kemin asemalle. Mjagrekan aseman kautta kulkee Muurmannin rata. Kemin asemalta haarautuu sivurata Kemin sahalle. Sahan pohjoispuolella on laivalaituri.
Kemin saha teki konkurssin ja lopetti toimintansa vuonna 2008, minkä seurauksena syntyi laajaa työttömyttä. Itävaltalaisen Binderholtzin kanssa on suunniteltu uuden puunjalostuslaitoksen perustamista. Nykyään Papinsaaressa toimii Kellesservis-niminen puunjalostusyritys, sääasema sekä kunnallistekniikan, kaupan ja matkailun palveluyrityksiä.
Taajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, lastenkoti, kulttuuritalo, kirjasto, yleinen sauna, posti, kaksi kahvilaa ja joukko kauppoja.
Kaupunkikuva ja matkailu

Papinsaaren taajama koostuu useasta osasta, joiden nimet ovat Korgorutšei, Taškaturka, Kedrorutšei, Ostrov Oktjabrskoi Revoljutsii ja Kem-Pristan. Rakennukset ovat etupäässä puutarhapalstojen ympäröimiä omakotitaloja sekä kaksi-kolmekerroksisia asuintaloja. Selkeää asemakaavaa ei ole. Palvelut sijaitsevat taajaman keskiosassa entisen sahan lähellä.
Papinsaaren sataman kautta kulkee 90 % Solovetskin luostarisaarella käyvistä matkailijoista. Matkailijoita houkuttelee myös Kuzovasaarten rauhoitusalue, jossa on muinaisia asuinpaikkoja, saamelaisten seitoja sekä Olešinsaaren jatulintarha. Papinsaaressa toimii Pritšal-niminen matkailukeskus, jossa on 188 majoituspaikkaa. Matkailua kehittämällä pyritään korvaamaan teollisten työpaikkojen menetystä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Papinsaaren kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Papinsaaren kunta Kemin piirin sivustolla (venäjäksi)
Papinsaari Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| n k Kemin piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Kuusema  Papinsaari  Vienan Kemi  Vääräkoski
Maxie Parks

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Montréal 1976 | 4×400 metriä |  |
Maxwell Lander (Maxie) Parks (s. 9. heinäkuuta 1951 Arkansas City, Arkansas, Yhdysvallat) on entinen yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Maxie Parks sijoittui Montréalin 1976 olympialaisissa viidenneksi 400 metrin juoksussa ajalla 45,24 s. Hän juoksi 4 × 400 metrin viestijuoksussa kultaa ajalla 2.58,65 voittaneessa Yhdysvaltain joukkueessa viimeisen osuuden.