stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
E-duuriasteikko
Asteikon säveliä käyttäviä sointuja eri  sointuasteilla

| I | ii | iii | IV | V | vi | vii° |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| E Emaj7 Esus4 Esus2 | F♯m F♯m7 F♯sus2 F♯sus4 | G♯m G♯m7 G♯sus4 | A Amaj7 Asus2 | B B7 Bsus4 Bsus2 | C♯m C♯m7 C♯sus2 C♯sus4 | D♯m7♭5 D♯° |
E-duurin etumerkintä eri nuottiavaimilla > Neljällä yleisimmällä avaimella

Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. E-duurin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Tunnettuja teoksia E-duurissa

Antonio Vivaldi: Kevät, teossarjasta "Neljä vuodenaikaa"
Pjotr Tšaikovski: Marraskuu, teossarjasta "Vuodenajat"
Bruce Springsteen: Born to Run
Martine Aubry

Martine Aubry.
Martine Aubry (o.s. Delors, s. 8. elokuuta 1950) on ranskalainen poliitikko. Hän on toiminut Sosialistisen puolueen pääsihteerinä marraskuusta 2008 lähtien sekä Lillen pormestarina maaliskuusta 2001 lähtien.
Aubry syntyi Pariisissa. Hänen isänsä oli entinen valtiovarainministeri ja Euroopan komission puheenjohtaja Jacques Delors. Hän on valmistunut Institut d'Études Politiques de Paris'sta (Pariisin poliittisten tutkimusten instituutti).
Aubry liittyi sosialistipuolueeseen vuonna 1974 ja pääministeri Édith Cresson nimitti hänet työministeriksi vuonna 1991, mutta hän menetti paikkansa 1993, kun oikeistopuolue Rassemblement pour la République (RPR) voitti parlamenttivaalit. Lionel Jospin kuitenkin nimitti hänet sosiaaliministeriksi päästyään pääministeriksi vuonna 1997. Aubry jätti paikkansa hallituksessa vuonna 2001 asettuakseen ehdolle Lillen pormestariksi, johon virkaan hänet valittiinkin. Hän menetti paikkansa Ranskan kansalliskokouksessa vuoden 2002 vaaleissa, mutta pormestariksi hänet valittiin uudelleen maaliskuussa 2008.
Aubryn politiikkaan kuuluu erityisesti 35-tuntinen työviikko, joka tunnetaan Ranskassa Aubryn lakina.
21. marraskuuta 2008 hänet valittiin niukasti puolueensa uudeksi pääsihteeriksi. Vastaehdokas Ségolène Royal vaati heti seuraavana päivänä uusintalaskentaa ja harkitsi oikeustoimia asian ratkaisemiseksi. 25. marraskuuta puoluejohto kuitenkin hyväksyi Aubryn voiton.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Martine Aubry Wikimedia Commonsissa
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon hallinto

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon hallinnosta säädetään kirkkolaissa ja sen nojalla annetuissa säädöksissä. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon hallinnolliset perusyksiköt ovat piispallisen eli episkopaalisen järjestysmuodon johdosta seurakunta ja hiippakunta.
Episkopaalisuus

Suomen evankelis-luterilainen kirkko on episkopaalinen eli piispallinen kirkko, samoin kuin katolinen, ortodoksinen ja anglikaaninen kirkko. Piispallinen järjestysmuoto ei ole ollut luterilaisuudessa itsestään selvää. Saksan luterilaisissa maakirkoissa piispuus poistui reformaatiossa, koska piispat yleensä jäivät katolisen kirkon palvelukseen. Ruotsissa piispuus säilyi, koska reformaatio toteutettiin kuningasjohtoisesti. Näin katolisen kirkon piispoista tuli reformaatiossa luterilaisia piispoja ja katolisista papeista luterilaisia pappeja. Seurakuntaelämä jatkui vailla suurta murrosta katolisuudesta luterilaisuuteen. Piispallisuuden vastakohta on niin sanottu kongregationalistinen hallinto, joka korostaa seurakuntien suurta itsemääräämisoikeutta vailla ylätason hallintoa. Seurakuntien itsehallinnollisuutta edustavat monet niin sanotut vapaakirkot. Luterilaisen kirkon toinen hallinnon perusperiaate on niin kutsuttu synodaalinen hallinto, jolla tarkoitetaan edustuksellisia luottamuselimiä. Edustuksellinen ja piispajohtoinen hallintorakenne toimivat kirkossa rinnakkain. lähde?
Piispallinen hallinto vaikuttaa kirkossa siten, että erityisesti pappisvirka on johdettu piispallisesti. Piispan apuna toimii hiippakunnallinen toimielin nimeltään tuomiokapituli (latinan kielen domus capituli, lukukappaleen talo; talo, jossa luetaan Raamattua). Piispan perinteinen toimivalta on kolmitahoinen: niin sanottu evankeliumin opettamisen valta, vihkimysvalta ja tuomiovalta. Piispa on kirkon mukaan evankeliumin ylin opettaja, hän suorittaa kirkolliset vihkimistoimitukset, tärkeimpänä pappisvihkimys, ja käyttää seurakuntiin ja pappeihin nähden tuomio- ja kurinpitovaltaa. Tämä perinteinen toimivalta toteutuu kirkossa nykyään siten, että piispa ja tuomiokapituli päättävät papeiksi vihittävät henkilöt. Piispa yksin voi estää yksittäisen henkilön pappisvihkimyksen, sillä hän suorittaa vihkimyksen. Piispa on seurakuntien ja pappien ylin valvoja. Myös tuomiokapitulin tehtäviin kuuluu seurakuntien ja niiden toiminnan tukeminen ja valvonta. Tuomiokapituli käyttää pappeihin nähden kurinpitovaltaa ja hoitaa papiston henkilöstöhallinnon. Muilta osin piispan tuomiovalta ei ole enää käytössä Suomen luterilaisessa kirkossa. lähde?
Seurakunnat

Seurakuntaelämä on järjestetty seurakunnissa, jota johtaa pappina kirkkoherra. Kaikki seurakunnat kuuluvat johonkin hiippakuntaan. Seurakunnat ovat luterilaisessa kirkossa niin kutsuttuja parokiaaliseurakuntia, eli seurakunnan raja määritellään maantieteellisesti. Tietyllä alueella asuvat kirkon jäsenet kuuluvat alueensa seurakuntaan, eikä jäsen voi valita seurakuntaansa paitsi siinä tapauksessa, että samalla alueella on kaksi erikielistä seurakuntaa. Kirkkolaissa säädetään, että seurakuntajaon tulee noudattaa kuntajakoa siten, että kukin kunta on kokonaisuudessaan saman seurakunnan tai saman seurakuntayhtymän alueella. Tämä johtuu verotusteknisistä syistä. Mikäli saman kunnan alueella on monta seurakuntaa, niiden on muodostettava seurakuntayhtymä. Seurakunnan alueella voi olla myös kirkkolain ja -järjestyksen mukaisia kappeliseurakuntia tai seurakuntapiirejä. lähde?
Seurakunnan päätösvaltaa käyttää neljäksi vuodeksi kerrallaan vaaleilla valittu kirkkovaltuusto. Seurakunnan työtä johtaa kirkkovaltuuston valitsema  kirkkoneuvosto, joka valitaan kahden vuoden toimikaudeksi. Kirkkoherra on virkansa puolesta kirkkoneuvoston jäsen ja puheenjohtaja. Kirkkoherra edustaa siten piispallista hallintorakennetta edustuksellisen hallintojärjestelmän sisällä. lähde?
Seurakuntayhtymässä olevat seurakunnat ovat yhteistaloudessa. Seurakuntayhtymän päätösvaltaa käyttää vaaleilla neljäksi vuodeksi kerrallaan valittu yhteinen kirkkovaltuusto. Seurakuntayhtymän toimintaa johtaa yhteisen kirkkovaltuuston valitsema yhteinen kirkkoneuvosto. Seurakuntayhtymään kuuluvassa seurakunnassa on puolestaan vain yksi toimielin, nimeltään seurakuntaneuvosto. Kirkkoherra on virkansa puolesta seurakuntaneuvoston jäsen ja puheenjohtaja. Tuomiokapituli nimittää jonkun seurakuntayhtymään kuuluvan seurakunnan kirkkoherroista yhteisen kirkkoneuvoston puheenjohtajaksi. Piispallinen hallintorakenne kulkee tällä tavoin myös seurakuntayhtymässä. Myös seurakuntayhtymä kuuluu hiippakuntaan. Koska suomen luterilaisessa kirkossa on ruotsinkielisiä seurakuntia varten oma hiippakunta, Porvoon hiippakunta, kuuluvat ruotsinkieliset ja enemmistöltään ruotsinkieliset kaksikieliset seurakunnat Porvoon hiippakuntaan. Mikäli seurakuntayhtymässä on seurakuntia kahdesta eri hiippakunnasta, kuuluu seurakuntayhtymä siihen hiippakuntaan, johon seurakuntien jäsenten enemmistö kuuluu. Seurakunnat voivat perustaa seurakuntayhtymän myös vapaaehtoisesti. Muodostamisella ei tällöin ole muodollisia rajoituksia. lähde?
Kirkon hallinto on järjestetty siten, että seurakunnat ovat hyvin itsenäisiä. Erityisesti talousvalta on keskittynyt seurakunnille, koska kirkossa vain seurakunta kantaa jäsenmaksua eli kirkollisveroa. lähde?
Kirkolliskokous ja kirkkohallitus

Kirkon kolmannen perusyksikön muodostaa kirkolliskokous. Kirkolliskokouksessa kirkon edustajien rungon muodostavat 64 maallikkoa, 32 pappia sekä piispat. Edustajuus on siten järjestetty synodaalis-episkopaalisesti. Lisäksi kirkolliskokousedustajia ovat saamelaiskäräjien valitsema edustaja, kenttäpiispa ja valtioneuvoston nimeämä edustaja. Kirkolliskokous säätää kirkkolain sekä hyväksyy kirkkojärjestyksen ja kirkon vaalijärjestyksen. Esitys kirkkolaiksi ja kirkkojärjestykseksi on hyväksyttävä 3/4 enemmistöllä tullakseen voimaan. Lain voimaantulo vaatii lisäksi eduskunnan hyväksymisen. Kirkolliskokous hyväksyy myös kirkolliset kirjat, kuten katekismuksen, virsikirjat sekä messun ja pyhien toimitusten käsikirjat. Kirkolliskokous valitsee kirkkohallituksen sekä kirkkohallituksen johtavat viranhaltijat, kirkkoneuvokset. lähde?
Kirkkohallitus

Kirkkohallitus valmistelee asioita kirkolliskokoukselle sekä johtaa kirkon yhteistä taloutta. Kirkon keskushallinnon talous on järjestetty kirkon keskusrahaston kautta, jonka hallituksena toimii kirkkohallitus. Kirkon keskusrahasto kantaa seurakunnilta keskusrahastomaksua sekä eläkemaksuja, joilla kirkon keskusrahaston toiminta rahoitetaan. Suurimman osan kirkon keskusrahaston talousarviota vie kirkon eläkerahasto. lähde?
Talous

Suomen evankelis-luterilaisen kirkko on 2010-luvulla kerännyt seurakuntien jäseniltä vuosittain noin 900 miljoonan euron kirkollisverotulot. Keskimääräinen kirkollisveroprosentti on tuolla ajanjaksolla ollut noin 1,4 %. Kirkollisvero kerätään valtion- ja kunnallisveron yhteydessä. Kirkko korvaa Verohallinnolle valtiolle verojen keräämisestä aiheutuvat kulut.
Kirkon saama osuus valtion yhteisöverotuotosta poistettiin vuoden 2016 alussa, jolloin tuli voimaan laki valtionrahoituksesta evankelis-luterilaiselle kirkolle eräisiin yhteiskunnallisiin tehtäviin (430/2015). Valtionrahoituksen suuruus on laissa mainittu 114 miljoonaa euroa, joka kasvaa kuluttajahintaindeksin mukaan.
Seurakuntien toimintakulut olivat noin miljardi euroa vuonna 2013. Kaksi kolmasosaa toimintakuluista oli henkilöstökuluja. Diakonia-avustusten osuus toimintakuluista oli noin 0,8 %, lähetystyökulujen osuus noin 1,8 %.
Kirkon yhteiskunnalliset tehtävät

Suomen evankelis-luterilainen kirkko huolehtii useista yhteiskunnallisista tehtävistä osana toimintaansa. Laissa määritettyjä tehtäviä ovat hautaustoimi, väestörekisterin ylläpitoon liittyvät tehtävät sekä kulttuurihistoriallisesti arvokkaiden rakennusten ja irtaimiston ylläpito. Lakisääteisiä tehtäviä varten Suomen opetus- ja kulttuuriministeriö ohjaa kirkolle valtionrahoitusta. Lisäksi kirkon sosiaaliset palvelut, kuten diakonia sekä lapsi- ja nuorisotyö täydentävät muun yhteiskunnan palveluita.
Evankelisluterilaisella kirkolla on Suomen ortodoksisen kirkon ohella erityisasema, johon kuuluu julkisoikeudellinen asema ja oikeus kerätä kirkollisveroa jäseniltään. Valtio myös rahoittaa luterilaisten hautausmaiden ja vanhojen rakennusten ylläpitoa.
Arkkipiispantalo, arkkipiispan virka-asunto Turussa. Rakennus on vuodelta 1887, sen suunnittelivat arkkitehdit Jac. Ahrenberg, Sebastian Gripenberg ja Ludvig Isak Lindqvist.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon hiippakunnat.
Helsingin Etelärannassa sijaitseva Kirkon talo on evankelis-luterilaisen kirkon hallintorakennus. Kirkon talossa toimivat muun muassa Kirkkohallitus ja Kirkon ulkomaanapu.
E-molliasteikko

E-molliasteikon etumerkintä diskanttiavaimella
E-molliasteikko on e-sävelestä alkava asteikko, johon kuuluvat sävelet e, fis, g, a, h, c, d (tai dis) ja e. E-mollin rinnakkaissävellaji on G-duuri ja muunnossävellaji E-duuri. E-molli on käytetyimpiä asteikkoja populaarimusiikissa.
E-mollin säveliä käyttäviä sointuja eri  sointuasteilla

| i | ii° | III | iv | v | VI | VII |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Em | F♯° | G G+ | Am | B Bm | C | D D♯° |
| i | ii° | III+ | iv | V7 | VI | vii°7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Em(maj7) | F♯m7♭5 | Gmaj7♯5 | Am7 | B7 | Cmaj7 | D♯°7 |
E-mollin etumerkintä eri nuottiavaimilla > Neljällä yleisimmällä avaimella

Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. E-mollin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Tunnettuja teoksia E-mollissa

The Cranberries – "Zombie"
Metallica – "Nothing Else Matters"
Bon Jovi – "Livin' on a Prayer"
Rammstein – "Du hast"
Frédéric Chopin – Pianokonsertto no. 1
Ludvig van Beethoven – Pianosonaatti no. 27
Johann Sebastian Bach – Matteus-passio
Ais-molliasteikko

Ais-mollin etumerkinnät diskanttiavaimella
Luonnollisen mollin nouseva ja laskeva skaala
Melodisen mollin nouseva ja laskeva skaala
Harmonisen mollin nouseva ja laskeva skaala
Ais-molliasteikko on ais-sävelestä alkava sävelasteikko, jonka luonnolliseen variaatioon kuuluvat sävelet ais, his, cis, dis, eis, fis, gis ja ais. Ais-mollin rinnakkaissävellaji on Cis-duuri ja muunnossävellaji teoreettinen Ais-duuri. Koska kaikki sävelet ovat ylennettyjä, niin yleensä käytetään tämän enharmonista vastinetta, eli B-mollia.
Variaatioita

Melodinen molli: ais, his, cis, dis, eis, fisis, gisis
Harmoninen molli: ais, his, cis, dis, eis, fis, gisis, ais
Pentatoninen molli: ais, cis, dis, eis, gis, ais
Ais-mollin säveliä käyttäviä sointuja eri  sointuasteilla

| i | ii° | III | iv | v | VI | VII |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| A♯m A♯m7 A♯sus2 A♯sus4 A♯m(maj7) | B♯° B♯m7♭5  | C♯ C♯maj7 C♯sus2 C♯sus4 C♯+ C♯maj7♯5 | D♯m D♯m7 D♯sus2 D♯sus4 | E♯m E♯m7 E♯sus4 E♯ E♯7 | F♯ F♯maj7 F♯sus2 | G♯ G♯7 G♯sus2 G♯sus4 G𝄪° G𝄪°7 |
Ais-mollin etumerkintä eri nuottiavaimilla > Neljällä yleisimmällä avaimella

Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. Ais-mollin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Vanajan kartano

Vanajanlinnan päärakennuksen sisäänkäynti kesäkuussa 2023.
Vanajan kartano eli Äikäälä (ruots. Vanö gård)  on tila Hämeenlinnassa Katumajärven rannalla. Sigurd Frosteruksen suunnitteleman päärakennuksen, Vanajanlinnan, rakennutti 1920-luvulla tohtori Wilhelm Rosenlew metsästyslinnakseen. Rakennuksesta kaavailtiin sota-aikana tasavallan presidentin kesäasuntoa, mutta se päätyi saksalaiseen omistukseen ja joutui näin sodan jälkeen luovutetuksi Neuvostoliitolle osana niin kutsuttuja saksalaissaatavia. Neuvostoliitto myi Vanajanlinnan Yrjö Sirolan Säätiölle ja siinä toimi 1946–1994 Sirola-opisto.
Hämeenlinnan kaupunki osti Vanajanlinnan 1990-luvulla. Nykyään siinä toimii hotelli ja ravintola ja rakennus on vuokrattavissa erilaisiin tapahtumiin.
Varhaista historiaa

Äikäälän tilan historia ulottuu varhaiskeskiajalle saakka. Ensimmäinen asiakirjamaininta on vuodelta 1374, jolloin Äikäälän omistajaksi mainitaan Olle af Aeykaelum. Osan keskiajasta Äikäälä oli Harvialan rälssinä, ja yksi sen pitkäaikaisista omistajista oli katolinen kirkko, jolloin sen historia liittyy Vanajan piispankartanon historiaan. Koko Äikäälän historian aikana sen omistajat ovat varsin harvoin asuneet tilalla, ja se on ollut lampuotien eli koko tilan vuokraajien hallinnassa. Kartanon omistajiksi uudella ajalla mainitaan mm. seuraavat henkilöt:
Benkt Johan Görtzhagen  (1581–1591) Puoliso: Karin Björnsdotter Lejon
Nils Kijl. Rahastonhoitaja, ed. vävy   Puoliso: Anna Görtzhagen
Tuomas Beurraeus, käskynhaltija (–1635) Puoliso: Sofia Hansdotter Lejon
Edellisen perilliset (–1654)
Anna Beurraeus, ed. tytär (–1665)
Arvid Beurraeus, ed. veljenpoika (–1679)
Anders Boije, eversti, ed. sisarenpoika (–1727)
Perilliset (–1745)
Henrik Henrikinpoika Syvonius, Hämeenlinnan pormestari (–1750)
Nathanael Lignipaeus, kollega, ed. sisaren mies (–1766)
Perilliset (–1805)
Henrik Johan Stepanius, kruununvouti (–1842)
Karl August Daniels, vänrikki (–1859)
Johan Fredrik Lönnholtz, kunnallisneuvos ja perilliset (–1897)
Johanna Klotilda Klärich
Hjalmar Byman, maanmittari (–1910)
Stenij, professori (–1918)
Vanajanlinna > Rosenlewit

Varsinainen Vanajanlinnan historia alkaa vuodesta 1918, jolloin Äikäälän tilan osti Rosenlew-yhtymän pääosakas, lääketieteen ja kirurgian tohtori Carl Wilhelm Rosenlew, joka oli englantilaisen kulttuurin ihailija. Saadakseen vapaan hirvenmetsästysoikeuden tilalle Rosenlew laajensi sen pinta-alaa ostamalla 1922 määräalan Kidun tilasta sekä myöhemmin Kappolan tilan 1927. Kartanon kokonaispinta-alaksi tuli 501 hehtaaria. Rosenlewin alkuperäinen ajatus oli rakentaa hankkimalleen tilalle Katumajärven rantaan metsästyslinna, jossa itsenäistyneen valtion poliittinen ja taloudellinen eliitti voisi harrastaa hirvenkaatoja, fasaaninmetsästystä, rapujuhlia. Vieraiden joukossao oli marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim, presidentti Pehr Evind Svinhufvud, presidentti Risto Ryti ja makeistehtailija Karl Fazer.
Äikäälän rakennusten suunnittelun tohtori Rosenlew antoi arkkitehti Frosterus & Gripenbergin toimistolle ja siellä Sigurd Frosterukselle, jonka merkittävin arkkitehtoninen työ on Stockmannin tavaratalo Helsingissä. Vanajanlinnan rakennuksissa onkin monia yhteisiä piirteitä Stockmannin ja Frosteruksen muiden töiden kanssa, sekä punatiilen käytössä rakennusmateriaalina että arkkitehtonisessa tyylissä. Massiivinen päärakennus heijastelee barokin ja renessanssin ideoita, mutta siinä voi nähdä myös vaikutteita englantilaisesta kartanoarkkitehtuurista, koska Rosenlew ja Frosterus olivat englantilaisen kulttuurin ihailijoita. Brittiläinen arkkitehti Edvin Lutyens vaikutti Frosteruksen luovaan työhön. Kaikkea sävyttää pohjoismainen asioita yksinkertaistava ja selkeyttävä perusnäkemys.
Vanajanlinnassa oli Suomen ensimmäinen lämmitettävä sisäuima-allas. Uima-allas oli tehty marmorista.
Puutarhan suunnittelussa otettiin mallia Ranskan Versailles’n kuninkaanpalatsin puistosta, mutta siinä on käytetty myös englantilaisia vaikutteita.
Vanajanlinna > Rakentaminen

Päärakennuksen rakentaminen aloitettiin 1919, ja työ saatiin valmiiksi 1924. Rakennustöiden vaativan luonteen tähden niitä tehtiin vain kesällä, mikä pitkitti valmistumista. Koska paikka oli etäällä kulkuyhteyksistä ja rakennustarvikkeiden kuljettaminen vaikeaa, Vanajanlinnasta rakennettiin kapearaiteinen rautatie Harvialan seisakkeelle, joka on pääradalla Turengin ja Hämeenlinnan välillä. Rakentamisen urakoi helsinkiläinen rakennusliike Kreuger & Toll. Mestareina toimivat August Mattson ja Hilpi Kummila, joka myöhemmin perusti Hämeenlinnaan oman rakennusliikkeen ja teollisuuskonsernin.
Vanajan-Häme on punatiileen perustuvan niin sanotun hansa-arkkitehtuurin pohjoisin paikkakunta. Keskiaikaiset Hämeen vanha linna ja Hattulan Pyhän Ristin kirkko ovat tiiliarkkitehtuurin vanhimpia edustajia, mutta myös uudemmissa rakennuksissa, kuten Hämeenlinnan lyseossa sekä Vanantaan ja Sipilän kartanoissa, on käytetty punatiiltä. Syynä punatiilen yleisyyteen alueella on valmistamiseen sopivien saviesiintymien runsaus. Rosenlew rakennutti metsästysmajansa paikallisesta Leppäkosken tiilitehtaan punatiilestä. Muina rakennusaineina käytettiin mm. tammea, kotimaista ja ulkomaista marmoria sekä graniittia Leppävaarasta. Rakennuksen ruokasalin seinät ovat intialaista mahonkia; muutoin seinämateriaali on maalattua rappausta.
Koristeveistotyöt ovat Gunnar Finnen ja maalaukset Carl Slotten.
Vanajanlinna > Alueen muut rakennukset

Suomalaisesta perustyylistä poiketen kartanon rakennukset jakaantuvat selvästi päärakennukseen ja sitä ympäröivään herrasväen osuuteen sekä jonkin matkan päässä olevaan talousrakennusten alueeseen. Nämä kartanon päärakennuksen pohjoispuolelle suunnitellut rakennukset valmistuivat 1928. Alueella oli viisi henkilökunnan asuinrakennusta, vajarakennus käsityöläisten tarpeisiin, iso tallirakennus noin kahdenkymmenen hevosen käyttöön sekä navetta ja pieneläinsuoja. Kaikki talousrakennukset tehtiin punatiilestä, ja ne olivat malliltaan kartanon kokonaisuuteen sopivia. Osa talousrakennuksista on tuhoutunut, mutta esim. linnamaisesta tallirakennuksesta tehtiin Sirola-opiston aikana koulutus- ja majoitustiloja. Näihin tarkoituksiin tiloja voidaan käyttää edelleenkin. Uusin rakennelma on heti talouskartanon yhteyteen rakennettu golfkenttä, joka pystyy hyödyntämään olemassa olevia rakenteita.
Presidentit vai saksalaiset

Carl Wilhelm Rosenlew ajautui talousvaikeuksiin sotien keskellä, mutta hänellä oli myös korkeita tuloja vaativa elämäntyyli, jonka seurauksena hän velkaantui. Lisäksi sota-aika aiheutti omat ongelmansa niin työvoiman kuin ylläpitotarvikkeiden hankkimisessa. Myöskään valtakunnan poliittisella ja taloudellisella eliitillä ei ollut aikaa pitkiin metsästysrientoihin. Kartano joutui myyntiin 1941, ja sille ilmaantui kaksi halukasta ostajaa: tasavallan presidentti Risto Ryti halusi tilan presidentin kesäasunnoksi Naantalin Kultarannan sijaan, ja saksalainen asekauppias Willy Daugs puolestaan halusi sen asunnokseen. Myynti ulkomaalaiselle vaati tuolloisen lainsäädännön mukaan sisäministeriön hyväksynnän, ja sellaisen Daugs saikin, kun ministeriksi tuli kokoomuslainen Toivo Horelli. Myynti saksalaiselle Daugsille tapahtui salaa presidentti Rytiltä. Kaupan jälkeen kartanosta tuli Daugsin asunto. Ryti raivostui Horellin ratkaisusta. Raivoa lisäsi se, että Suomen valtion tarjous Vanajanlinnasta oli korkeampi kuin mitä Daugs maksoi kartanosta.
Moskovan välirauhanehtojen mukaan kaikki Suomessa ollut saksalainen omaisuus siirtyi Neuvostoliiton omaisuudeksi. Sopimus koski myös kaikkea yksityistä omaisuutta ja suomalaisia velkoja Saksalle. Näin Äikäälän kartano eli Vanajanlinna siirtyi muun suuren omaisuuden mukana Neuvostoliiton valtion omaisuudeksi. Paikan hallinnosta vastasi Neuvostoliiton Suomessa olevan omaisuuden hoitokunta (ks. Ulkomaalaisen omaisuuden hoitokunta). Paikallisten kertoman mukaan Neuvostoliiton suurlähetystö ja valvontakomissio käyttivät kartanoa vapaa-ajanviettopaikkanaan sodan jälkeisinä vuosina, mutta tästä ei kuitenkaan ole pitäviä todisteita. Hoitokunta huolehti tilan pelloista ja karjasta, mutta päärakennus jäi vähemmälle huomiolle ja alkoi rapistua.
Neuvostoliitto ja Sirola-säätiö

Kun kommunistien julkinen toiminta tuli sotien jälkeen mahdolliseksi, alkoi uudelleen myös aktiivinen opintotoiminta. Vuonna 1945 koulutustoimintaa varten perustettiin Yrjö Sirolan Säätiö, joka seuraavana vuonna vuokrasi Äikäälän kartanon Neuvostoliitolta Sirola-opistonsa majapaikaksi.
Ensimmäisinä Sirola-säätiön hallinnan vuosina tila oli monessa käytössä: se toimi juhlahuoneistona ja tanssitilana sekä puolueen jäsenten lomakotina. Kuitenkin 1950-luvulla opillista toimintaa vahvistettiin ja Vanajanlinnan tilat varattiin yksinomaan opistokäyttöön. Huonejärjestelyjä muutettiin ja edustustiloista remontoitiin opetustiloja.
Sirola-säätiö osti linnan Neuvostoliitolta vuonna 1956 tehdyllä kaupalla. Kauppaan kuuluivat kartanon rakennukset sekä yli 30 hehtaarin maa-alue. Kartanon valtavista peltomaista luovutettiin kaupan yhteydessä yli puolet rintamamiesten pientila- ja asutuskäyttöön ja loput päätyivät Vanajan kunnalle.
1990-luvun omistajavaihdokset

Kartanon ylläpitäminen tuli mahdottomaksi Sirola-säätiölle, kun sen taustalla olleet puolueet katosivat puoluekartalta 1990-luvun alussa. Samalla puolueiden epäonnistuneet sijoitukset tuottivat tappioita. Kun lisäksi kiinnostus puoluetyöhön romahti ja kurssilaisten saaminen vaikeutui, niin edessä oli radikaalit toimenpiteet kommunistisen eliitin kouluttaneen opiston toiminnan uudelleenjärjestämiseksi.
Sirola-opiston toiminta loppui Äikäälän kartanossa–Vanajanlinnassa 1994. Vuonna 1996 kiinteistön tultua myyntiin oli Hämeenlinnan kaupungilla etuosto-oikeus, jota se käytyjen neuvottelujen myötä päättikin käyttää. Kaupungin omistukseen siirtyi koko Sirola-säätiölle kuulunut maa-omaisuus ja sillä sijainneet rakennukset 10 miljoonan markan hinnasta. Rakennuksen irtaimiston kohtalosta sovittiin, että osa siitä siirtyi Hämeenlinnan kaupungille ja osa kiinteistöä vuokranneelle Vanajanlinna Oy:lle, jossa kaupunki oli osaomistajana 19 prosentin osuudella.
Vanajanlinna Oy:n liiketoiminnan Vasemmistoliitolta ja Hämeenlinnan kaupungilta tammikuussa 1998 ostivat Harri Pekka Vihma ja Mika Walkamo.