stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Remus Lupin
Henkilöhistoria > Nuoruus

Fenrir Harmaaselkä -niminen ihmissusi puri Lupinia tämän ollessa pieni poika, joten hän on joutunut kärsimään lähes koko elämänsä. Joka kuukausi täydenkuun aikaan Lupin muuttuu ihmissudeksi, ja voi pahimmassa tapauksessa hyökätä muiden kimppuun, ellei hän saa sudenmyrkkyjuomaa, joka tekee hänestä muodonmuutoksen ajaksi kesyn. Tylypahkan rehtori Albus Dumbledore tiesi asian ottaessaan Lupinin aikoinaan oppilaaksi Tylypahkaan, ja siksi tätä varten hankittiin Tylyahon liepeiltä oma erityinen turvapaikka, Rääkyvä Röttelö.
Lupin ei kertonut kenellekään (oppilaalle) kouluaikoinaan olevansa ihmissusi, mutta hänen ystävänsä Sirius Musta, Peter Piskuilan ja Harry Potterin isä, James Potter arvasivat sen. Nämä kouluttautuivat animaageiksi voidakseen pitää Lupinille seuraa muodonmuutosten aikaan, koska ihmissusi on vaarallinen vain ihmisille, ei eläimille tai eläinmuotoisille. James ja Sirius muuttuivat niin suuriksi eläimiksi, että he olisivat pystyneet pitämään suden kurissa, jos tämä olisi riehaantunut. Ystävysten lisäksi asiasta sai erään välikohtauksen takia tietää heidän vihollisensa Severus Kalkaros.
Lupin koki suuren menetyksen kun James ja Lily Potter murhattiin. Hän menetti kaikki ystävänsä: James ja Lily olivat poissa, Sirius vietiin Azkabanin vankilaan, koska hänen uskottiin murhanneen Piskuilanin. Niinpä Lupin eli monta vuotta yksinäisyydessä.
Henkilöhistoria > Opettajaksi

Lupin esiintyy ensimmäisen kerran teoksessa Harry Potter ja Azkabanin vanki, missä hän tulee opettamaan Tylypahkaan pimeyden voimilta suojautumista. Hän ajaa Tylypahkan pikajunaan tulleen ankeuttajan pois. Koulussa Lupin saa arvostusta oppilailta, vaikka hän sairastelee ajoittain. Lupin antaa myös Harrylle yksityistunteja Suojelius-loitsun harjoittelussa, jotta Harry pystyisi taistelemaan Tylypahkan mailla vaeltelevia ankeuttajia vastaan.
Henkilöhistoria > Totuus tulee ilmi

Lupin uskoo Siriuksen olevan syyllinen Jamesin ja Lilyn kavaltamiseen ja Peterin murhaan, mutta saa tietää totuuden, että Sirius on syytön ja elossa oleva Peter on syyllinen. Hän auttaa Siriusta selittämään totuuden Harrylle, Ronille ja Hermionelle Rääkyvässä röttelössä. Lupin on kuitenkin unohtanut ottaa taikalientä, joka estää hänen muuttumisensa vaaralliseksi sudeksi, ja muuttuu ihmissudeksi menettäen kontrollinsa tekoihinsa. 
Severus Kalkaros, joka on hirmuissaan Siriuksen paosta ja omasta Cornelius Toffeen lupaaman Merlinin ritarikunnan kunniamerkin menetyksestään, julkaisee Lupinin kuuhulluuden koko koululle. Lupin eroaa työstään tietäessään, että oppilaiden vanhemmat eivät pitäisi ihmissuden opettavan heidän lapsiaan.
Henkilöhistoria > Feeniksin kilta

Erottuaan työstään Lupin muuttaa asumaan Sirius Mustan luokse Kalmanhanaukio 12:n. Lupin liittyy uudelleen perustettuun Feeniksin kilta -organisaatioon ja on osana partiota, joka noutaa Harryn Likusteritie 4:stä Weasleyn perheen luo Kotikoloon.
Harry näkee nuoren Lupinin käyvän Tylypahkaa parhaiden ystäviensä kanssa Kalkaroksen muiston kautta. Muistossa Harry näkee oman isänsä kiusaavan kouluikäistä Kalkarosta. Lupin ei ota osaa kiusaamiseen ja antaa vain muutamia hyvin pieniä merkkejä siitä, ettei hyväksy Jamesin käytöstä. Harryn lähestyessä Lupinia Ajatuseulassa näkemään muistoon, Lupin kertoo katuvansa sitä, ettei koskaan uskaltanut sanoa ystävilleen heidän tekevän väärin.
Lupin osallistuu taisteluun Taikaministeriön Salaperäisyyksien osastolla, jossa hän kaksintaistelee ja päihittää Lucius Malfoyn.
Lupin pysyy aktiivisena Killassa loppuun asti. Hänen kuullaan usein antavan raportteja Pottervahti-radioasemalla salanimellä Romulus. Lupin osallistuu Tylypahkan taisteluun ja kuolee taistellessaan Antonin Dolohovin kanssa. Rowling on sanonut, että suunnitteli sekä Lupinin että Tonksin selviytyvän, mutta tappoi heidät sittenkin.
Lupin ilmestyy viimeisen kerran Harryn käyttäessä Elpymiskiveä tuodakseen vanhempansa, Siriuksen ja Lupinin takaisin lohduttamaan häntä. Lupin on pahoillaan, ettei Harry saanut ikinä tuntea isäänsä, mutta saa tietää miksi tämä kuoli: yrittäessään tehdä maailmasta paikan, jossa hänen poikansa voisi elää paremman elämän.
Henkilöhistoria > Lupin ja Tonks

Teoksessa Harry Potter ja puoliverinen prinssi Lupin alkaa seurustella toisen Feeniksin killan jäsenen, Nymfadora Tonksin kanssa. Teoksessa Harry Potter ja kuoleman varjelukset kerrotaan Lupinin ja Tonksin menneen naimisiin. Myöhemmin samassa kirjassa Lupin kertoo Harrylle, Ronille ja Hermionelle Tonksin olevan raskaana ja että hän on häpeissään siitä, että muutti Tonksin syrjityksi ja että hänen syntymätön lapsensakin voi olla ihmissusi. Siksi hän aikoo jättää Tonksin ja syntymättömän lapsensa. Tämän tuloksena Lupinin ja Harryn välille tulee riita. Lopulta Lupin tajuaa Harryn sanoissa piilleen totuuden ja palaa vaimonsa luokse ennen poikansa Teddy Lupinin syntymää. Poika on metamorfimaagi, kuten hänen äitinsäkin. Harry Potterista tulee Tedin kummisetä. Lupin ja Tonks kuolevat molemmat pian Tedin syntymän jälkeen Tylypahkan taistelussa. Rowlingin mukaan Ted vierailee paljon muiden kiltalaisten ja Harryn luona.
Lupin elokuvissa

Harry Potter -elokuvissa Lupinia näyttelee David Thewlis ja teini-ikäistä James Utechin.
Auli Toivanen

Auli Toivanen (s. 1. maaliskuuta 1938) on suomalainen sisätautiopin emeritaprofessori. Hän toimi Turun yliopiston sisätautiopin apulaisprofessorina vuodesta 1977 vuoteen 1988 ja professorina vuosina 1988–2001.
Toivanen ja hänen aviomiehensä professori Paavo Toivanen ovat keskittyneet tutkimustyössään kahteen aihepiiriin: valkosolujen erilaistumiseen ja bakteerien aiheuttamaan niveltulehdukseen. Heidän valkosolujen erilaistumista käsittelevä tutkimuksensa mahdollisti luuytimensiirtojen aloittamisen Turussa vuonna 1982.
Toivanen ja hänen puolisonsa Toivanen palkittiin vuonna 2004 Carol Nachman -palkinnolla. Palkinto myönnetään nivelreuman syntymekanismien selvittämiseen ja hoitoon liittyvästä tutkimuksesta. Palkinto on toiseksi arvostetuin lääketieteen alan palkinto Saksassa. Molemmille on myös myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki.
Veeti Kokko

Veeti Kokko (s. 24. heinäkuuta 2003) on suomalainen pesäpalloilija. Kokko on Superpesiksessä pelaavan Sotkamon Jymyn sopimuspelaaja, mutta pelaa kaudella 2025 lainasopimuksella Alajärven Ankkureissa. Kokon sopimus Sotkamon Jymyn kanssa on voimassa kauden 2027 loppuun saakka.
Kokko aloitti kauden 2024 lainasopimuksella Seinäjoen JymyJusseissa, mutta palasi 11 ottelun jälkeen takaisin Sotkamon Jymyyn. Kauden päätteeksi Kokko voitti Sotkamon Jymyn paidassa uransa ensimmäisen suomenmestaruuden.
Kokon kasvattajaseura on Ykköspesiksessä pelaava Oulun Lippo, josta hän siirtyi syksyllä 2023 Sotkamon Jymyyn. Kaudella 2024 Kokko valittiin Vuoden tulokkaaksi. Superpesiksessä Kokko on pelannut 31 runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän on lyönyt 3+33=36 juoksua, tuonut 9 juoksua ja kerännyt 90 kärkilyöntiä. Superpesiksen pudotuspeleissä Kokko on pelannut 3 ottelua, joissa hän on kerännyt 3 kärkilyöntiä.
Ykköspesiksessä Kokko on pelannut 31 runkosarjan ottelua, joissa hän on lyönyt 1+26=27 juoksua, tuonut 16 juoksua ja kerännyt 104 kärkilyöntiä. Ykköspesiksen pudotuspeleissä Kokko on pelannut 3 ottelua, joissa hän on lyönyt yhden juoksun, tuonut yhden juoksun ja kerännyt 8 kärkilyöntiä. Tilastot päivitetty 17.11.2024
René Weiler

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 13. syyskuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Winterthur, Sveitsi
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 180 cm
Seura
Seura: Servette
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1990–1993 | FC Winterthur |  |  |
| 1993–1994 | FC Aarau | 36 | (2) |
| 1994–1996 | Servette | 40 | (0) |
| 1996–1998 | FC Zürich | 35 | (5) |
| 1998–2001 | FC Winterthur |  |  |
Maajoukkue
| 1997 | Sveitsi | 1 | (0) |
Valmennusura
2001–2002: FC Winterthur (apuv.)
2006–2007: FC St. Gallen U21
2009–2011: FC Schaffhausen
2011–2014: FC Aarau
2014–2016: FC Nürnberg
2016–2017: RSC Anderlecht
2018–2019: FC Luzern
2019–2020: Al-Ahli
2022: Kashima Antlers
2023–: Servette

René Weiler (s. 13. syyskuuta 1973) on sveitsiläinen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Heinäkuusta 2023 lähtien hän on toiminut Servetten päävalmentajana.
Ura pelaajana

Weiler aloitti pelaajauransa FC Winterthurissa Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Hyvät esitykset poikivat puolustajalle siirron FC Aarauhun kesällä 1993. Weiler pelasi Aaraun paidassa pääsarjassa. Hän siirtyi jo yhden kauden jälkeen tuoreeseen mestarijoukkue Servetteen. Hän edusti myös FC Zürichiä kunnes palasi Winterthuriin, jossa lopetti uransa vuonna 2001.
Maajoukkuetasolla Weiler edusti Sveitsiä yhdessä A-maaottelussa vuonna 1997.
Ura valmentajana

Maaliskuussa 2001 Weilerista tuli FC Winterthurin apulaisvalmentaja. Hän toimi seuran väliaikaisena päävalmentaja kesä–heinäkuussa 2001 ja tammi–helmikuussa 2002. Hän liittyi FC St. Gallenin organisaatioon urheilutoimenjohtajaksi tammikuussa 2005 ja valmensi myös seuran reservijoukkuetta. Lokakuussa 2007 Weiler toimi hetken aikaa St. Gallenin päävalmentajana.
Kaudeksi 2009/10 Weiler siirtyi FC Schaffhausenin päävalmentajaksi. Joukkueen menestys Weilerin alaisuudessa jäi heikoksi ja kaudella 2010/11 seura vajosi putoamiskamppailuun Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Huhtikuussa 2011 Weiler siirtyi FC Aaraun päävalmentajaksi. Weiler luotsasi Aaraun Challenge Leaguen mestariksi kaudella 2012/13 ja seura nousi takaisin liigaan. Weilerin johdolla Aarau säilytti sarjapaikkansa, mutta valmentaja itse jätti seuran kauden 2013/14 päätteeksi.
Marraskuussa 2014 Weilerista tuli Saksan 2. Bundesliigassa pelaavan 1. FC Nürnbergin päävalmentaja. Nürnbergissä Weiler teki hyvää työtä nostamalla seuran kauden päätteeksi yhdeksänneksi. Kaudella 2015/16 Weiler johdatti seuransa sarjan kolmanneksi. Nousukarsinnoissa Nürnberg taipui Eintracht Frankfurtille yhteismaalein 2–1 ja näin sarjanousu jäi haaveeksi. Kauden jälkeen Weiler siirtyi belgialaisen RSC Anderlechtin päävalmentajaksi. Debyyttikaudellaan Weiler luotsasi RSC Anderlechtin Belgian liigan mestariksi kolmen vuoden tauon jälkeen. Eurooppa-liigassa Weiler luotsasi Anderlechtin lohkovaiheesta pudotuspeleihin ja belgialaiset raivasivat tiensä aina puolivälieriin saakka pudottamalla jatkosta Zenitin ja APOELin. Puolivälierissä Anderlecht taipui lopulta Manchester Unitedille jatkoaikatappiolla. Kauden päätteeksi Weiler valittiin vuoden parhaaksi jalkapallovalmentajaksi Belgiassa. Kausi 2017/18 lähti Anderlechtin osalta heikosti liikkeelle ja seurajohto erotti Weilerin tehtävistään syyskuun puolivälissä, kun joukkue oli liigassa sijalla 9.
Kesäkuussa 2018 Weilerista tuli sveitsiläisseura FC Luzernin päävalmentaja. Luzernin kausi ei sujunut odotusten mukaisesti, vaan joukkue juuttui liigan alempaan keskikastiin. Weiler sai potkut seurasta helmikuussa 2019 kolmen ottelun tappioputken jälkeen.
Elokuun lopussa 2019 Weilerista tuli egyptiläisen Al-Ahlin päävalmentaja. Hän luotsasi seuran tuplamestariksi Egyptissä kaudella 2019/20. Hän jätti tehtävänsä lokakuussa 2020 henkilökohtaisen syiden vuoksi.
Vuoden 2022 alussa Weilerista tuli Japanin liigan Kashima Antlersin päävalmentaja. Hän sai kuitenkin potkut tehtävistään jo elokuussa 2022.
Heinäkuun alussa 2023 Weiler aloitti Servetten päävalmentajana.
Meriitit > Valmentajana

Egyptin mestaruus: 2020
Egyptin cup: 2020
Belgian mestaruus: 2017
Sveitsin Challenge League: 2013
Belgian vuoden valmentaja: 2017
Filip V (Espanja)

| Filip V |
| --- | --- |
 Espanjan kuningas
 Filip V, Jean Rancin maalaama virallinen muotokuva vuodelta 1722.
Espanjan kuningas
Valtakausi:  16. marraskuuta 1700 – 15. tammikuuta 1724
Edeltäjä:  Kaarle II
Seuraaja:  Ludvig I
Valtakausi:  6. syyskuuta 1724 – 9. heinäkuuta 1746
Edeltäjä:  Ludvig I
Seuraaja:  Ferdinand VI

Syntynyt:  Philippe de France, Duc d'Anjou 19. joulukuuta 1683 Versailles'n palatsi, Ranska
Kuollut:  9. heinäkuuta 1746 El Escorial, Madrid, Espanja
Hautapaikka:  La Granjan kuninkaallisen palatsin Pyhän kolminaisuuden kirkko San Ildefonso, Segovia
Puoliso:  Maria Luisa Elisabet Farnese
Lapset:  Ludvig Filip Filip Ferdinand VI Kaarle III Francisco Marianne Victoria Filip  María Teresa Luis Antonio María Antonieta
Koko nimi:  Felipe de Borbón y Baviera
Suku:  Bourbon
Isä:  Ludvig
Äiti:  Maria Anna Viktoria
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Filip V (esp. Felipe, ransk. Philippe); (19. joulukuuta 1683 Versailles'n linna, Ranskan kuningaskunta – 9. heinäkuuta 1746 El Escorial, Madrid) oli Espanjan kuningas vuosina 1700–1746, lukuun ottamatta lyhyttä ajanjaksoa vuonna 1724. Hän oli Espanjan ensimmäinen Bourbon-sukuinen hallitsija.
Hänen valtaantulonsa johti vuosina 1701–1714 käytyyn Espanjan perimyssotaan, jonka päätteeksi hän sai pitää valtaistuimensa mutta Espanja menetti Espanjan Alankomaat sekä Napolin ja Sisilian kuningaskunnat.
Ludvig, Ranskan dauphin ja Baijerin prinsessa Maria Anna lapsineen: oik. punaisessa puvussa Louis, Burgundin herttua (1682-1712) Ludvig XV:n isä; etualalla Anjoun herttua Philippe de France, tuleva Espanjan kuningas Filip V (1683-1746) ja Charles, Berryn herttua (1686-1714) vauvana äitinsä  sylissä. Pierre Mignard 1687
Suku ja koulutus

Filip V oli Ranskan kruununprinssin, dauphin Ludvigin ja Baijerin prinsessa Maria Anna Cristina Viktorian (1660–1690) toiseksi vanhin poika ja Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n pojanpoika.
Philippe sai syntyessään Anjoun herttuan arvon. Hänet kastettiin vuonna 1687 ja hän sai kasvatuksensa valvojaksi vuonna 1689 Saint-Aignanin herttuan. Hän menetti äitinsä 7-vuotiaana.
Jo poikana häneen juurrutettiin tunne siitä, että hän oli riittämätön ja hän kärsi jo nuorena maanis-depressiivisistä kohtauksista. Tila paheni kun hän tuli keski-ikäiseksi.
Espanjan kruununperimys

Espanjan perimysongelma tuli ajankohtaiseksi 1600-luvun lopulla. Habsburg-sukuinen kuningas Kaarle II, lisänimeltään ”Noiduttu” (Hechizado), oli kivulloinen, rujo, terveydeltään hyvin heikko ja lisäksi lapseton. Jo ennen hänen kuolemaansa Euroopan suurvallat koettivat saada eri keinoin haltuunsa hänen kuningaskuntansa. Jos Espanja olisi joutunut Ranskalle ja Bourbon-suvulle, se olisi lisännyt jo ennestäänkin mahtavan Ludvig XIV:n suunnatonta vaikutusvaltaa. Mikäli Espanjan kruunu olisi siirtynyt Habsburgien itävaltalaiselle haaralle, se olisi merkinnyt Kaarle V:n valtakunnan uudelleenmuodostumista.
Lopulta Kaarle valitsi neuvonantajansa Portocarreron kardinaalin painostamana Ranskan Bourbonit. Hän teki 2. lokakuuta 1700 nuoresta Anjoun herttuasta perillisensä, joskin periaatteessa Espanjan kruununperillinen olisi ollut tämän isä kruununprinssi Ludvig, joka oli Kaarle II:n sisarenpoika. Mikäli Anjoun herttua kuolisi tai nousisi Ranskan valtaistuimelle, Espanjan kruunu periytyisi kruununprinssi Ludvigin kolmannelle pojalle Berryn herttualle, ja mikäli tämä ei jostain syystä voisi vastaanottaa kruunua, sen saisi arkkiherttua Kaarle, tuleva Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Kaarle VI.
Kaarle II kuoli 1. marraskuuta 1700 ja tieto saapui Ranskan Versailles’hin 9. marraskuuta. Ludvig XIV ilmoitti 16. marraskuuta hoville, että hän oli hyväksynyt Kaarle II:n testamentin. Ludvig XIV esitteli 17-vuotiaan pojanpoikansa, joka ei puhunut sanaakaan espanjaa, sanoilla ”Herrat, tässä teille on Espanjan kuningas!” Melkein kaikki muutkin Euroopan kuninkaalliset tunnustivat uuden hallitsijan, Itävaltaa ja keisarikuntaa lukuun ottamatta. Pariisin parlamentti vahvisti tunnustuskirjeellä 1. helmikuuta 1701 Filip V:n oikeuden myös Ranskan kruunuun. Päätös osoittautui merkittäväksi, kun Ranskan rojalistit Bourbonien päähaaran sammuttua 1880-luvulla kiistelivät Ranskan teoreettisesta kruununperimysjärjestyksestä.
Espanjaan saapuminen, kuningas

Philippe, Anjoun herttua lähti Versailles’n palatsista 4. joulukuuta ja saapui Madridiin 22. tammikuuta 1701. Helmikuussa 1701 Ludvig XIV lähetti Espanjan sijaishallituksen pyynnöstä joukkoja valtaamaan Espanjan Alankomaissa olevia rajalinnoituksia. Nämä linnoitukset oli rakennettu vuoden 1698 kahdenkeskisen sopimuksen mukaisesti. Ranskalaiset ottivat haltuunsa myös kaikki tärkeät ja keskeiset asemat Madridissa. Näin ollen Ludvig XIV ohjaili myös Filip V:n avioliittoa Savoijin prinsessa Maria Luisan kanssa. Hän myös lähetti Ursinsin prinsessan Marie Anne de La Trémoillen, joka oli madame de Maintenonin hyvä ystävä, toimimaan ”camarera mayor”in  eli pääkamarirouvan tehtävissä tuoreelle avioparille. Tämän kaiken jälkeen eurooppalaiset hovit pelkäsivät Espanjan muuttuvan Ranskan protektoraatiksi. Tämä johti Espanjan perimyssotaan.
Filip V:n vallassa säilymisen pelastivat James FitzJames Berwickin voitto Almanzan taistelussa vuonna 1707 ja Louis Joseph Vendômen voitto Brihuegan taistelussa vuonna 1710. Utrechtin rauhassa 1713 Filip V:n ja hänen jälkeläistensä oikeudet Espanjan kruunuun vahvistettiin. Kysymys Ranskan mahdollisesta kruunusta jäi avoimeksi. Filip V:n valtakunta pieneni Espanjan perimyssodan myötä melkoisesti. Hän menetti Gibraltarin ja Menorcan Englannille, Espanjan Alankomaat  sekä Napolin, Sisilian ja Sardinian kuningaskunnat. Espanja jäi kuitenkin Ranskan vaikutusvallan alaiseksi ja eritoten asiassa kunnostautui Jean Orry, joka toimi rahaministerinä ja loi voimakasta ranskalaismallista keskitettyä hallintoa. Eniten sodasta hyötyi kuitenkin Ranskan päävastustaja Englanti.
Viimeiset vuodet

Filipillä oli vähän läheisiä ystäviä; hänen tärkeimpiä kiinnostuksen kohteitaan olivat uskonto, metsästys ja musiikki. Hallituskautensa viimeisinä vuosina hän vaipui usein mielenhäiriöön, ja hänen puolisonsa Elisabet Farnese hallitsi suurelta osin julkisia asioita.
Hänellä oli poikkeava vuorokausirytmi ja hän otti ministereitään vastaan öisin. Filip vaipui toimettomuuden ja epäjohdonmukaisen käytöksen tilaan, josta hän nousi ennalta-arvaamattomaan yliaktiiviseksi. Hän sulkeutui huoneisiinsa, oli puhumaton, ei peseytynyt eikä pukeutunut.  Nykytutkimuksen mukaan Filip kärsi todennäköisesti kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä, joka on voinut olla perinnöllistä hänen äitinsä puolelta. Myös hänen pojallaan Ferdinand VI:llä oli samankaltaisia mielenterveysongelmia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filip V (Espanja) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Kaarle II | Espanjan kuningas 1700–1724 | Seuraaja: Ludvig I |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Ludvig I | Espanjan kuningas 1724–1746 | Seuraaja: Ferdinand VI |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia 2  3  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC 2  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Filip V 18-vuotiaana, Hyacinthe Rigaud, 1701.
Filip V metsästysasussa, Miguel Jacinto Meléndez, 1712.
Espanjan kuningas Filip V haarniskassa, Louis-Michel van Loo 1739
Utrechtin rauhassa 1713 menetetyt alueet
Ensimmäinen puoliso Maria Luisa Gabriella, Savoijin prinsessa, Miguel Jacinto Meléndez 1712
Filip V:n perhe: Vasemmalta Mariana Viktoria, Brasilian prinsessa; Barbara, Asturian ruhtinatar; Ferdinand, Asturian ruhtinas; kuningas Filip V; Infante Luis Antonio (tuleva Chinchónin kreivi); kuningatar Elisabet Farnese; Infante Filip (tuleva Parman herttua); Ranskan prinsessa (Ludvig XV:n tytär) Louise-Élisabeth; Infanta María Teresa Rafaela; Infanta María Antonia Fernanda; Maria Amalia, Molempain Sisiliain kuningatar; Kaarle III, Napolin ja Sisilian kuningas. Etualalla lapset: Napolin ja Sisilian prinsessa Maria Isabel Anna ja Bourbon-Parman Isabella (tulevan Parman herttuan tytär). Taiteilija Louis-Michel van Loo, 1742.
Toinen puoliso Parman prinsessa Elisabet Farnese, Ilario Spolverini 1715-1724
Filip V:n ja Elisabet Farnesen hauta La Granjan palatsin Pyhän kolminaisuuden kuninkaallisesssa kirkossa (la Real Colegiata de la Santísima Trinidad) San Ildefonso,  Segovia
La Granjan kuninkaallinen kesäpalatsi San Ildefonsossa Segoviassa
Tukholman lääni

| Tukholman lääni |
| --- | --- |
 vaakuna

Valtio:   Ruotsi
Maakunta:  Uplanti ja Södermanland
Maakäräjät:  Tukholman läänin maakäräjät
Pääkaupunki:  Tukholma
Perustamisvuosi:  1714 (1968)
Hallinto:  
 – Maaherra:  Chris Heister
Pinta-ala:  
 – Maa:  6 526,24 km²
Väkiluku:  2 091 473
 – Väestötiheys:  320,5 as./km²
Symbolit:  
 – Läänikirjain:  AB
 – Läänikoodi:  01
 
 Lääninhallituksen sivut 
 Tilastotietojen lähteenä Statistiska centralbyrån (SCB). Väkiluvun ajankohta 31.12.2011 ja maapinta-alan 1.1.2012. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tukholman lääni (ruots. Stockholms län) on yksi Ruotsin 21 läänistä. Se sijaitsee Ruotsin itärannikolla Itämeren rannalla. Läänin länsiosan jakaa kahtia Mälarenin vesistö. Läänin pohjoisosa kuuluu Uplannin ja eteläosa Södermanlandin historialliseen maakuntaan. Pohjoisessa Tukholman läänin rajanaapuri on Uppsalan lääni ja lounaassa Södermanlandin lääni. Läänillä on myös hieman maarajaa Suomen kanssa Märketin luodolla Ahvenanmaalla. Läänin pääkaupunki on Tukholma, joka on samalla koko Ruotsin pääkaupunki.
Valtiota läänissä edustaa Tukholman lääninhallitus. Seutuhallinnon osalta toimivaltainen on Tukholman alue. Valtiopäivävaaleissa lääni on jaettu Tukholman kunnan vaalipiiriin ja Tukholman läänin vaalipiiriin.
Vuonna 2007 läänissä oli 844,23 km² peltoa, joten saman ajankohdan maapinta-alaan vertaamalla saadaan peltojen osuudeksi 12,9 prosenttia läänin maapinta-alasta.
Läänijaon kehitys

Tukholman läänin ja Uppsalan läänin käsittänyt Uplannin lääni oli olemassa vuosina 1634–1640 ja 1655–1713. Näiden ajankohtien välissä vuosina 1641–1654 alue oli jaettuna kahteen lääniin. Vuonna 1714 tehtiin alueen uusi ja lopulliseksi jäänyt jako kahteen lääniin.
Tukholman kaupunki ei alun perin kuulunut Tukholman lääniin, vaan muodosti oman hallintoalueensa, jonka nimitys oli överståthållarämbetet. Vaikka Tukholma ei ollutkaan osa Tukholman lääniä, niin se oli silti sen pääkaupunki. Kaikkien muiden läänien pääkaupungit ovat kuuluneet lääniin. Vuoden 1968 alussa Tukholma yhdistettiin muun läänin kanssa. Ennen hallintoalueiden yhdistämistä Tukholman kaupungin läänikoodi oli 01 ja läänikirjain A. Tukholman läänin läänikoodi puolestaan oli 02 ja läänikirjain B. Liitoksen jälkeen läänikoodiksi otettiin Tukholman kaupungin läänikoodi 01 ja läänikirjaimeksi AB.
Vuoden 1952 kuntauudistus ei muuttanut läänin rajoja, mutta 1970-luvun kuntauudistus muutti. Vuonna 1971 Upplands-Bron kunta liitettiin Uppsalan läänistä Tukholman lääniin. Vastaavasti Tukholman läänistä liitettiin Uppsalan lääniin Knivstan kunta sekä osia nykyisistä Uppsalan ja Östhammarin kunnista pohjoisessa. Liitoksen myötä Östhammarin ja Öregrundin kaupungit vaihtoivat lääniä. Lännessä Tukholman lääniin ja Södertäljen kuntaan liitettiin aiemmin Södermanlandin läänissä sijainneet Enhörnan ja Hölön maalaiskunta sekä Taxingen seurakunta jaetusta Mariefredin kaupungista. Tämän jälkeen Tukholman läänin rajoja ei ole muutettu.