stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urho Somersalmi
Elokuvaura

Somersalmi oli mukana kotimaisessa elokuvatuotannossa alusta lähtien: vuonna 1913 hän teki ensimmäisen pienen filmiroolinsa Teuvo Puron Sylvissä, ensimmäisessä suomalaisessa näytelmäelokuvassa. Ensimmäisen merkittävän elokuvaroolinsa Somersalmi sai Mauritz Stillerin ruotsalaisessa Juhani Aho -filmatisoinnissa Juha, jossa hän sai näyteltäväkseen Shemeikan osan. Tämän jälkeen Somersalmi näytteli pääosia ruotsalaisissa tuotannoissa Hänen englantilainen rouvansa (1927) ja Charlotta Löwensköldin tarina (1930), sekä suomalaisissa elokuvissa Tukkijoella (1928), Työn sankarilaulu (1929, kadonnut), Juhla meren rannalla (1929, kadonnut), Tukkipojan morsian (1931) ja Oi, aika vanha, kultainen...! (1942). Merkittäviin sivuosiin lukeutuvat Somersalmen myös teatterissa näyttelemä Karjamaan Köysti Pohjalaisten vuoden 1936 elokuvaversiossa, sekä isoisän rooli elokuvassa Pimeänpirtin hävitys (1947). Hänen viimeiseksi osakseen jäi Väinämöisen rooli Aleksandr Ptuškon ohjaamassa suomalais-neuvostoliittolaisessa yhteistuotannossa Sampo (1959).
Kuolema

Urho Somersalmi löi vaimoaan Suomen Näyttelijäliitolta lahjaksi saamallaan kirveellä otsaan ja iski tätä puukolla kahdesti rintaan 12. huhtikuuta 1962 niin, että vaimo kuoli. Somersalmi surmasi sen jälkeen itsensä hirttäytymällä. Syyksi on arveltu pitkäaikaisen masennuksen aiheuttamaa mielenhäiriötä. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Filmografia

Sylvi (1913)
Juha (Ruotsi, 1921)
Hänen englantilainen rouvansa (Ruotsi, 1927)
Tukkijoella (1928)
Työn sankarilaulu (1929, kadonnut)
Juhla meren rannalla (1929, kadonnut)
Charlotte Löwenskiöldin tarina (Ruotsi, 1930)
Tukkipojan morsian (1931)
Pohjalaisia (1936)
Karmankolon kuningas (1938)
Jääkärin morsian (1938)
Simo Hurtta (1940, kadonnut)
Oi, aika vanha, kultainen...! (1942)
Avioliittoyhtiö (1942)
Vaivaisukon morsian (1944)
Pimeänpirtin hävitys (1947)
Vuonna 2000 (1950, lyhytfilmi)
Risti ja liekki (1957)
Sampo (Neuvostoliitto/Suomi, 1959)
Aiheesta muualla

Kansallisbiografia
Urho Somersalmi Elonetissä.
Urho Somersalmi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Antero Nikkanen

Aarne Antero Nikkanen (1. kesäkuuta 1946 Mikkeli – 31. maaliskuuta 2008 Mikkeli) oli suomalainen jalkapalloilija ja jääpalloilija.
Keskikentällä jalkapalloa pelannut Nikkanen edusti lähes koko uransa ajan vuosina 1962–1977 Mikkelin Palloilijoita mestaruussarjassa ja 1. divisioonassa. Lisäksi Nikkanen pelasi Myllykosken Pallossa 1978. Hän voitti MP:ssa Suomen Cupin 1970 ja 1971. SM-hopeaa Nikkanen saavutti vuosina 1970 ja 1972. Kaikkiaan Nikkanen pelasi 12 kauden aikana 261 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 19 maalia. Hän pelasi jalkapallomaajoukkueessa vuosina 1968–1974 yhteensä 10 maaottelua. Euroopan Cup-voittajien Cupissa Nikkanen pelasi vuonna 1971 turkkilaista joukkuetta vastaan (tasapeli ja häviö) ja vuonna 1972 Carl Zeiss Jenan joukkuetta vastaan (häviö ja voitto).
Nikkanen pelasi myös jääpalloa MP:ssa ja Mikkelin Kamppareissa. Hän saavutti SM-kultaa vuonna 1968, hopeaa vuonna 1969 ja pronssia vuonna 1970. Hän edusti jääpallomaajoukkuetta yhdessä A- ja kahdessa B-maaottelussa.
Nikkanen oli ammatiltaan vahtimestari ja hänen kotikuntansa oli Mikkeli.
Sotilaskarkuruus Suomessa

Sotilaskarkuri tarkoittaa Suomessa sotilasta, joka on ollut luvatta poissa joukko-osastostaan 5 vuorokautta niin, että poissaolo on aiheuttanut olennaista haittaa. Sotilaskarkuruutta pidetään yleisesti vakavana rikkomuksena, varsinkin sodan aikana, mutta rangaistukset voivat vaihdella laajasti; kurinpitorangaistuksesta aina yhden vuoden, sota-aikana jopa neljän vuoden vankeuteen. Suomessa kuolemanrangaistus on poistettu lainsäädännöstä.
Joskus termiä rintamakarkuri voidaan käyttää myös poliittisessa kontekstissa kuvamaan ryhmäpäätöksestä livennyttä henkilöä.
Sotilaskarkuruus Suomessa toisessa maailmansodassa

Yhteensä karkuruus- ja pakoilurikoksiin syyllistyi Suomessa noin 31 000–35 000 miestä, joista arviolta runsas puolet oli varsinaisia karkureita. Karkuruus painottui sekä absoluuttisesti että reserviläisten määriin suhteutettuna selvästi Varsinais-Suomeen, Satakuntaan, Itä-Hämeeseen ja Pohjois-Uudellemaalle. Karkuruus painottui maaseudulle ja tiettyihin kuntiin;  jossain pitäjässä karkureita saattoi olla paljon, kun taas naapuripitäjässä ei lainkaan. Kuntakohtaisesti suurin suhteellinen karkureiden osuus oli Kolarissa, 7,8 %.
Kirjallisuutta

Esko Salminen: Propaganda rintamajoukoissa 1941-1944. Otava 1976, ISBN 951-1-02303-9
Kulomaa, Jukka: Käpykaartiin? 1941–1944: Sotilaskarkuruus Suomen armeijassa jatkosodan aikana.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Painatuskeskus, 1995.  ISBN 951-37-1754-2
Lars Stenström: Krigsvägar. Finlandssvenska fältförband 1939-44. 2006 ISBN 951-52-2430-6
Helge Smedjebacka, Jääkärikenraalin elämä. F. U. Fagernäs 1894-1980 (Generalen från Terjärv). Suomentanut Matti Kettunen. Helsinki : Suomen klassikkokustannus, 2002 ISBN 951-98931-0-5
Juutilainen, Antti: Rinta rinnan: Suomenruotalaisten joukkojen sotatiet 1939–1944.  Helsinki:  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-21913-4 .
Matts Andersen, Flykten västerut. Sahlgren Förlag 1987. ISBN 951-96012-0-1
Sorsan III hallitus

Pääministeri Sorsa vuonna 1983 Davosin huippukokouksessa.
Sorsan III hallitus oli Suomen tasavallan 62. hallitus, jonka muodostivat SDP, Keskusta, RKP ja SKDL. Hallitus toimi 19. helmikuuta 1982 – 6. toukokuuta 1983. Sorsan III hallitus oli ensimmäinen enemmistöhallitus, joka kaatui hallituskriisin seurauksiin kesken kauden ilman, että presidentti olisi hajottanut hallituksen.
SKDL erosi hallituksesta joulukuussa 1982, ja samalla pääministeri Kalevi Sorsa jätti hallituksensa eroilmoituksen presidentille. Uusi hallitus muodostettiin heti edellisen hallituksen kaatumisen jälkeen nimellä Sorsan IIIb hallitus. SKDL:n tilalle hallitukseen tuli LKP.
Hallituksen muodostaminen

Edellisen pääministerin Mauno Koiviston tultua valituksi uudeksi tasavallan presidentiksi SDP:n puheenjohtaja ja kaksinkertainen pääministeri Kalevi Sorsa ei aluksi ollut halukas ryhtymään uuden hallituksen johtoon. Tällä hän pyrki torjumaan väitteet siitä, että SDP olisi presidentinvaalin jälkeen kaapannut itselleen valtakunnan avainpaikat varmistaakseen menestyksensä vuoden kuluttua pidettävissä eduskuntavaaleissa. Puoluesihteeri Erkki Liikanen laski, että oikein pelaamalla puolue pystyisi hyödyntämään Mauno Koiviston saaman 43 prosentin kannatuksen saadakseen eduskuntaan määrävähemmistön eli vähintään 67 kansanedustajaa. Keskustapuolue puolestaan oli sekavassa tilassa presidentinvaalissa kärsimänsä tappion jälkeen. Puoluetta johtanut K-linja oli kokenut vaalin edellä nöyryytyksen Ahti Karjalaisen hävittyä presidenttiehdokkuuden Keskustan kenttäväen tukemalle Johannes Virolaiselle. SKDL:n sisäinen kriisi oli pahentunut entisestään vähemmistökommunistien eli taistolaisten presidentinvaalissa harjoittaman äänestyskäyttäytymisen vuoksi.
SDP ilmoitti Keskustalle, että se voisi hyväksyä uuden hallituksen pääministeriksi valtiovarainministeri Ahti Pekkalan tai sisäministeri Eino Uusitalon, jotka kumpikin olivat kiinnostuneita tehtävästä. Keskustan puheenjohtaja ja ulkoministeri Paavo Väyrynen ajoi kuitenkin puoluehallituksessa läpi päätöksen siitä, että puolue ei ota pääministerin eikä ulkoministerin paikkaa. Tässä tilanteessa Sorsa päätti itse ryhtyä pääministeriksi ja ulkoministeriksi hän nosti RKP:n puheenjohtaja Pär Stenbäckin. Koiviston hallituksen sosialidemokraattisista ministereistä vain toinen valtiovarainministeri Mauno Forsman jatkoi uudessa hallituksessa, samoin keskustalaisista ministereistä vain valtiovarainministeri Ahti Pekkala sekä maa- ja metsätalousministeri Taisto Tähkämaa pääsivät mukaan Sorsan hallitukseen. Entisissä ministerintehtävissään jatkoivat lisäksi työministeri Jouko Kajanoja (SKDL), opetusministeri Kalevi Kivistö (SKDL), ulkomaankauppaministeri Esko Rekola (amm.) ja oikeusministeri Christoffer Taxell (RKP).
Hallituksessa ehti sen lyhyehköksi jääneellä toimikaudella tapahtua kuusi ministerinvaihdosta. Sosiaali- ja terveysministeri Jacob Söderman siirtyi heinäkuun alussa 1982 Uudenmaan läänin maaherraksi ja uudeksi ministeriksi tuli apulaisprofessori Vappu Taipale. Toinen valtiovarainministeri Mauno Forsman siirtyi syyskuussa 1982 Raha-automaattiyhdistyksen toimitusjohtajaksi ja hänen seuraajakseen nimitettiin kansanedustaja Jermu Laine.
Hallituskriisi ja SKDL:n eroaminen

Joulukuussa 1982 SKDL:n eduskuntaryhmä äänesti Eduskunnan budjettikäsittelyssä puolustusvoimien hankintamäärärahojen korottamista vastaan. Pääministeri Kalevi Sorsa ilmoitti samalla hallituksensa eroamisesta ja uusi hallitus muodostettiin. Se jatkoi nimellä Sorsan IIIb hallitus.
SKDL:n ministerit Kalevi Kivistö, Jouko Kajanoja ja Jarmo Wahlström olivat itse poissa äänestyksestä, sillä he olisivat muuten joutuneet äänestämään eduskuntaryhmänsä kanssa itseään vastaan. Esitys puolustusmäärärahojen korotuksesta oli ollut valtioneuvoston yksimielinen päätös. Muut hallituskumppanit olisivat kuitenkin sallineet SKDL:n jatkaa hallituksessa, mikäli puolueen eduskuntaryhmä olisi äänestänyt tyhjää.
Pääministeri Sorsan mukaan hallituksen eroon päädyttiin, koska SKDL:n ministerit eivät itse suostuneet eroamaan vapaaehtoisesti hallituksesta.
SKDL:n puheenjohtaja Kivistön näkemyksen mukaan asiassa ei ollut kyse pelkästään puolustusmäärärahoista, vaan pitkin syyskautta tehdyistä ratkaisuissa, ja puolustusmäärärahoista oli käyty Kivistön mukaan pitkä keskustelu eduskuntaryhmän sisällä..
Hallituskriisi ei ollut ensimmäinen Sorsan III hallituksen aikana, sillä samana vuonna 1982 devalvaatiopäätöksessä SKDL oli äänestänyt tyhjää.
SKDL:n kolme ministeriä korvattiin sosiaalidemokraateilla, ja ammattiministeri Esko Rekola LKP:n edustaja Arne Bernerilla.
Max Jakobsonin tulkinnan mukaan SKDL oli 1980-luvulle tultaessa muuttunut puolueeksi muiden joukossa, eikä sille enää tarvinnut myöntää erivapauksia, kuten Urho Kekkosen presidenttikaudella oli tehty.
Kokoonpano

| Salkku | Ministeri | Ministeri | Aloitti tehtävässä | Lopetti tehtävässä | Puolue |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pääministeri |   | Kalevi Sorsa | 19.2.1982 | 6.5.1983 | Sosiaalidemokraatit |
| Valtiovarainministeri, pääministerin sijainen |   | Ahti Pekkala | 19.2.1982 | 6.5.1983 | Keskusta |
| Ministeri valtiovarainministeriössä |   | Mauno Forsman | 19.2.1982 | 15.9.1982 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri valtiovarainministeriössä |   | Jermu Laine | 15.9.1982 | 6.5.1983 | Sosiaalidemokraatit |
| Ulkoasiainministeri |   | Pär Stenbäck | 19.2.1982 | 6.5.1983 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Ministeri ulkoasiainministeriössä, ministeri kauppa- ja teollisuusministeriössä |   | Esko Rekola | 19.2.1982 | 31.12.1982 | Ammattiministeri |
| Ministeri ulkoasiainministeriössä, ministeri kauppa- ja teollisuusministeriössä |   | Arne Berner | 31.12.1982 | 6.5.1983 | Liberaalit |
| Oikeusministeri |   | Christoffer Taxell | 19.2.1982 | 6.5.1983 | Ruotsalainen kansanpuolue |
| Sisäasiainministeri, ministeri kauppa- ja teollisuusministeriössä |   | Matti Ahde | 19.2.1982 | 6.5.1983 | Sosiaalidemokraatit |
| Puolustusministeri |   | Juhani Saukkonen | 19.2.1982 | 6.5.1983 | Keskusta |
| Opetusministeri |   | Kalevi Kivistö | 19.2.1982 | 31.12.1982 | SKDL |
| Opetusministeri |   | Kaarina Suonio | 31.12.1982 | 6.5.1983 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri opetusministeriössä |   | Kaarina Suonio | 19.2.1982 | 31.12.1982 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri opetusministeriössä |   | Arvo Salo | 31.12.1982 | 6.5.1983 | Sosiaalidemokraatit |
| Maa- ja metsätalousministeri |   | Taisto Tähkämaa | 19.2.1982 | 6.5.1983 | Keskusta |
| Liikenneministeri |   | Jarmo Wahlström | 19.2.1982 | 31.12.1982 | SKDL |
| Liikenneministeri |   | Reino Breilin | 31.12.1982 | 6.5.1983 | Sosiaalidemokraatit |
| Kauppa- ja teollisuusministeri |   | Esko Ollila | 19.2.1982 | 6.5.1983 | Keskusta |
| Sosiaali- ja terveysministeri |   | Jacob Söderman | 19.2.1982 | 30.6.1982 | Sosiaalidemokraatit |
| Sosiaali- ja terveysministeri |   | Vappu Taipale | 1.7.1982 | 6.5.1983 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä |   | Matti Ahde | 19.2.1982 | 6.5.1983 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä |   | Marjatta Väänänen | 19.2.1982 | 6.5.1983 | Keskusta |
| Työvoimaministeri |   | Jouko Kajanoja | 19.2.1982 | 31.12.1982 | SKDL |
| Työvoimaministeri |   | Veikko Helle | 31.12.1982 | 6.5.1983 | Sosiaalidemokraatit |
| Ministeri valtioneuvoston kansliassa, ministeri sisäministeriössä |   | Mikko Jokela | 19.2.1982 | 6.5.1983 | Keskusta |
Robert Southey

| Robert Southey |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. elokuuta 1774 Wine Street, Bristol, Englanti
Kuollut: 21. maaliskuuta 1843 Lontoo
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Kirjallinen suuntaus: Romantiikka
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Robert Southey (1774 Bristol, Englanti – 21. maaliskuuta 1843 Keswick, Cumberland, Englanti) oli englantilainen kirjailija.
Southey oli nuorena utopistinen vallankumouksellinen mutta hän muuttui myöhemmin asenteiltaan konservatiiviksi. Hän oli järvikoulun runoilija ja poeta laureatus 30 vuotta vuodesta 1813 alkaen. Hän julkaisi runoja ja runoelmia sekä elämäkertoja, kuten Life of Nelson. Lisäksi hän kirjoitti lehtiartikkeleita ja teki käännöksiä.
Suomennettuja runoja

Koski, suom. Kirsi Kunnas, teoksessa: Kuka on nähnyt tuulen? Helsinki: WSOY 2010 ISBN 978-951-0-36461-1
Erämaan yö, (ei suomentajaa) teoksessa: Maailmankirjallisuuden kultainen kirja: Englantilaisen kirjallisuuden kultainen kirja, toim. Eino Railo, WSOY 1933 (Romanttinen eepos Thalaba on päivätty vuonna 1801.)
Oikeuslääkäri

Oikeuslääkäri on oikeuslääketieteeseen erikoistunut erikoislääkäri. Oikeuslääkärin tehtäviin kuuluu oikeuslääketieteelliset kuolemansyyn selvitykset ja ruumiinavaukset silloin, kun kuoleman ei tiedetä johtuneen sairaudesta, tai sen epäillään johtuneen rikoksesta. Oikeuslääkärin tehtäviin kuuluvat myös kuolemansyyn selvittämisen ohjaus, valvonta sekä muut oikeuslääketieteen asiantuntijatehtävät. Näitä ovat esimerkiksi kuolintodistusten tarkistaminen ja oikeudessa todistaminen.
Sosiaalinen sukupuoli

Sosiaalinen sukupuoli on sukupuolentutkimuksen ja sosiologian käsite, joka tarkoittaa biologisten piirteiden ulkopuolelle jääviä sukupuolen ilmiöitä.kenen mukaan? Asettelulla on yhteyksiä sosiaaliseen konstruktionismiin.
Feministisessä ajattelussa sosiaalinen sukupuoli voi tarkoittaa:
sukupuolirooleja, naiseuden ja mieheyden sosiaalista konstruoitumista
sitä sukupuolta, jonka ulkopuoliset olettavat henkilöstä tämän nähdessään
sukupuolen toteuttamista muun muassa pukeutumisen ja käytöksen keinoin
yksilön sukupuoli-identiteettiä.
Yksilön kannalta sosiaalinen sukupuoli on yhteisön kokemus ja tulkinta yksilön sukupuolesta. Sen piiriin kuuluvat muun muassa käsitykset siitä, mikä on miehekästä ja mikä naisellista.
Terminologia

Antropologi Margaret Mead teki tunnetuksi erottelun biologiseen ja sosiaaliseen sukupuoleen kirjassaan Sukupuoli ja luonne kolmessa primitiivisessä yhteiskunnassa (1935), joka käsitteli miesten ja naisten sukupuolinormeja varhaiskantaisissa yhteisöissä. Ajatusta kehitti edelleen Simone de Beauvoir kirjassaan Toinen sukupuoli (1949), jonka mukaan naisen ”toiseus” määritellään suhteessa miesnormiin.lähde?
Jako biologiseen ja sosiaaliseen sukupuoleen tuli tärkeäksi 1960-luvulla alkaneelle toisen aallon feminismille, joka perusti tasa-arvovaatimuksensa siihen, etteivät ihmisen henkiset ominaisuudet ole biologinen kohtalo ja että naisten patriarkaalinen sortaminen on kulttuurin ilmiö, joka ei riipu sukupuolen biologisista ominaisuuksista.lähde?
Ajatus henkisten ja biologisten ominaisuuksien keskinäisestä riippumattomuudesta oli esitetty jo aiempina vuosisatoina. Vaikka synnyttämisen ja kodinhoidon katsottiin luonnostaan lankeavan naisten tehtäväksi, naishallitsijan asemaa voitiin perustella ajatuksella, jonka mukaan  kuolevaisessa ruumiissa asui kuolematon kuningassielu, joka ei tuntenut ruumiillisia rajoitteita. Näin puolustettiin muun muassa 1500-luvulla Englantia hallinneen kuningatar Elisabet I:n oikeutta asemaansa.
Termiä sosiaalinen sukupuoli käytetään vastineena englannin kielen sanalle gender (lat. genus), joka on perinteisesti viitannut kieliopilliseen sukuun, kuten ranskan maskuliinisiin le-sanoihin ja feminiinisiin la-sanoihin. Gender-sana tuli yleiseen käyttöön englanninkielisissä maissa 1980-luvulla. Varsinkin Yhdysvaltojen puhekielessä gender vastaa nykyisin yhä useammin suomen kielen sanaa sukupuoli, koska sana sex viittaa sukupuolen lisäksi seksiin.lähde?
Sex ja gender -jaottelun arvostelua

Vaikka jako biologiseen ja sosiaaliseen sukupuoleen on yhä tavallinen sukupuolentutkimuksessa ja feministisessä ajattelussa, sitä on arvosteltu paljon feminismin 1980-luvulla alkaneen kolmannen aallon piirissä, joka alkoi nähdä perinteiset vastakkainasettelut — kuten järki/tunne, valkoinen/musta, normaali/vammainen tai nuori/vanha — vallan diskursseina. Sex−gender-erottelua arvosteltiin myös siksi, että käsitteet eivät arvostelijoiden mukaan toimi keskinäisessä vuorovaikutuksessa vaan sosiaalinen sukupuoli määritellään biologisen sukupuolen kautta. Myös gender-sanan semantiikka nähtiin ongelmallisena. Belgialainen Luce Irigaray kirjoitti sukupuolen genderistä suhteessa ranskan kielioppiin, mutta kysymystä ei nähty samalla tavalla olennaisena englannin kielen kannalta. Samoihin aikoihin kiinnitettiin huomiota siihen, että gender-sanaa oli alettu puhekielessä käyttää sanan sex sijaan sukupuoleen viitattaessa.
Juridinen sukupuoli

Juridinen sukupuoli on useimmissa maailman maissa joko mies tai nainen, mutta myös kolmas sukupuolen määritelmä on joissain valtioissa käytössä.
Ihmisen sukupuoli oletetaan yleensä olevan ristiriidaton juridisesti määritellyn (eli syntymässä anatomian perusteella määritetyn) sukupuolen suhteen, ja transsukupuolisuus ei ole enää määritelty psyykkiseksi häiriöksi uudessa ICD-11 -tautiluokituksessa.
Kirjallisuutta

Salomäki, Vesa-Matti: Biologisen sukupuolen rakentaminen: Ruumis ja sosiaalinen sukupuoli antiikista nykypäivään.  (Väitöskirja)  Turku:  Turun yliopisto, 2011.  ISBN 978-951-29-4494-1  Teoksen verkkoversio (PDF).
Hyyppä, Markku T.: Sukupuolten kirjo: Seksi, aivot, roolit.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1995.  ISBN 951-570-262-3
Saresma, Tuija et al. (toim.): Käsikirja sukupuoleen.  Tampere:  Vastapaino, 2010.  ISBN 978-951-768-247-3
Sipilä, Petri: Sukupuolitettu ihminen – kokonainen etiikka: Onko sukupuoli oikein?  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto)  Helsinki:  Gaudeamus, 1998.  ISBN 951-662-727-7
Sotilasnimi

Sotilasnimi on sotilaalle annettu lisänimi. Suomessa se oli Ruotsin vallan aikana yleensä vierasperäinen, mutta Suomen suuriruhtinaskunnassa siirryttiin suomenkielisiin sotilasnimiin.
Vierasperäiset sotilasnimet ovat olleet Suomessa käytössä jo keskiajalla. Näiden varhaisten sotilasnimien vaikutus nykyiseen suomalaiseen nimistöön on kuitenkin vähäinen. 1600-luvun lopulla Ruotsissa otettiin käyttöön ruotujakolaitos, jonka yhteydessä annetut sotilasnimet ovat vaikuttaneet voimakkaammin suomalaiseen nimistöön, sillä monet niistä ovat jääneet käyttöön sukuniminä. Ruotujakolaitoksen alkuaikoina merkittiin katselmusrulliin muun muassa kansanomaisia liikanimiä ja ammattinimiä, mutta 1700-luvun alun jälkeen koko Ruotsissa kehittyi yhtenäinen sotilasnimien antamiskäytäntö. Tähän vaikutti pyrkimys yhtenäiseen ruotsinkieliseen valtakuntaan.
Sotilasnimet muistuttivat aluksi yleisesti säätyläisten nimiä. Aatelisnimien antaminen kiellettiin 1752, mutta niitä matkittiin sen jälkeenkin. 1700-luvun puolessa välissä yleisimpiä sotilasnimiä olivat kaksiosaiset nimet, jotka mukailivat aatelis- ja porvarisnimiä. 1700-luvun lopulla yleistyivät lyhyet nimet, niin sanotut tyypilliset sotilasnimet. 1800-luvun puolivälissä ruotujakolaitosta uudistettiin Suomessa ja sotilasnimiksi annettiin suomenkielisiä nimiä. Ne muistuttivat tyyliltään ja sisällöltään ruotsalaisia tyypillisiä sotilasnimiä.
Ruodun uusi sotamies saattoi saada edellisen sotamiehen sotilasnimen sellaisenaan tai vähän muutettuna.
1860-luvulla ruotujakolaitos lakkautettiin, mutta sotilasnimet jäivät elämään. Osa Suomen nykyisistä ruotsinkielisistä sukunimistä on alkujaan sotilasnimiä. Myöhemmin sotilasnimiä on käännetty myös suomeen, jolloin tulokseksi on saatu sukunimi, jota tuskin muuten esiintyisi. Sotilasnimi on voinut siirtyä sotilaalta myös sotilastorpalle ja sitä kautta paikannimeksi. Tällaiset paikannimet ovat yleensä mukautuneet suomen kieleen.
Vänrikki Stoolin tarinoissa taisteluun osallistunut sivullinen saa sotilasnimen sekä varusteet komppanian urhoollisimmalta taistelussa kaatuneelta, sotamies Stoltilta.
»
Sen pyssy ja nuttu ja rensseli sen

 nyt tänne te toimittakaa;

 nimen hältä ja sankarikalleuden

 perinnäksehen tää nyt saa.
 
 (...)

 Kas nyt olet oiva ja täys sotilas

 olennolta ja katsannolt',

 olt myös sotaveljemme arvoltas,
ja viidestoist' olet, Stolt.»
Esimerkkejä

Esimerkkejä sotilasnimistä:
Keskiajalla käytettyjä sotilasnimiä:
 Ryting, Posse, Utmark
Ruotsinkielisiä kaksiosaisia säätyläisnimiä mukailleet nimet. Yleisiä jälkiosia:
 -man, -berg, -ström, -felt, -qwist, -gren, -dal
Tyypilliset sotilasnimet:
kasvikunnan aiheet:
 Roos, Blom, Ek, Björk, Lindh
eläinkunnan aiheet:
 Falck, Björn, Rehn, Svan, Örn
muut luontoaiheet:
 Sten, West, Winter
värit:
Grön, Bruun
Sotilaan ominaisuudet:
Lång, Flick, Frisk, Rask, Skön, Stolt, Lustig, Tapper
Sotilaan varusteet ja muut sotilastermit:
Borg, Ståhl, Hammar, Pihl, Skants, Svärd, Hjelm
suffiksilliset muukalaistetut sivistyneistön nimien tyyppiset nimet (harvinaisia): 
 Hulten, Järwelin, Wendell, Willenius, Hujander, myös -ing-päätteisiä kuten Nordling, Velling
1800-luvun puolenvälin suomalaiset nimet:
 Luoti, Kuula, Samo, Voima, Niemi, Saari, Lahti
Uuden sotilaan muutettuna perimiä nimiä:
 Willing→Willman, Häkkinen→Häckman, Walström→Ström→Forsström, Kask→Rask, Listig→Lustig
Asuinpaikasta tai ruotutalonpojan nimestä johdettuja nimiä:
 Hirvelä→Hirvi, Tikkala→Ticka, Rantala→Randalindu, Salmenoja→Sund, Sonnilahti→Oxman
Mukaillen tai kääntämällä suomalaistettuja sotilasnimiä:
 Nöjd→Tyytyväinen, Hertz→Sydänheimo, Tjeder→Teiro
Paikannimiksi siirtyneet mukautetut sotilasnimet:
 Risku, Vikki, Viiperi, Pistooli, Översti
Aiheesta muualla

Vihtori Simonen : Kun Tirrosesta tehtiin Larm ja Pasasesta Sabel. Suomen miesten Ruotsinvallan aikuisia sotilasnimiä ja niitten perut nykyisessä sukunimistössämme, Hakkapeliitta, 01.12.1936, nro 48, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Suomen sotahistoria |
| --- | --- |
 Luettelo Suomen sodista  Suomen aluemuutokset 
 Asemies  Asevelvollisuuden historia  Hakkapeliitat  Hevosasevelvollisuus Suomessa  Huovi  Linnaleiri  Ratsupalvelus  Ratsutila  Ruotujakolaitos  Sotilasnimi  Sotilastorppa  Säteriratsutila  Upseerikoulutuksen historia
Pitcairninkerttunen

| Pitcairninkerttunen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kerttuset Acrocephalidae
Suku::  Ruokokerttuset Acrocephalus
Laji::  vaughani
Kaksiosainen nimi
 Acrocephalus vaughani  (Sharpe, 1900) 
Katso myös
   Pitcairninkerttunen Wikispeciesissä   Pitcairninkerttunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pitcairninkerttunen (Acrocephalus vaughani) on ruokokerttusten sukuun kuuluva varpuslintu, joka elää kotoperäisenä vain Pitcairnin saariryhmään kuuluvalla Pitcairnilla eteläisellä Tyynellämerellä. Richard Bowdler Sharpe kuvaili lajin holotyypin vuonna 1900.