stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sigmund Freudin elämäkerta
Elämä > Lääkärinuran alku > Oma vastaanotto

Pariisin-matkansa jälkeen Freud aloitti yksityisvastaanoton. Kaupunginsairaalan lääkärit lähettivät hänelle hermotautipotilaita, ja hän jatkoi työskentelyä Theodor Meynertin aivoanatomian laboratoriossa. Pitkän kihlauksen ja laajan kirjeenvaihdon jälkeen hän avioitui Martha Bernaysin kanssa vuonna 1886. Heille syntyi kaikkiaan kuusi lasta, ja nuorimmasta tyttärestä Anna Freudista tuli psykoanalyytikko ja isänsä työn jatkaja.
Freud kehitteli kaiken aikaa omaa psykologista teoriaansa käyttäen avuksi potilasaineistoaan. Hän jatkoi hypnoottisen suggestion käyttöä mutta kokeili potilaiden hoitoon Wilhelm H. Erbin sähköhoitolaitetta, jolla neurasteniapotilaita oli yleensä hoidettu. Hän alkoi kuitenkin pitää ”sähköhoidon” vaikutusta suggestion tulosena, ja hän joutui selittämään kliinisiä havaintoja kokonaan uudenlaisilla käsitteillä (kuten tunteensiirrolla) ja oletuksilla (tiedostumattoman psyykkisen toiminnan vaikutuksella).
Freudin ajattelun kehittymistä voidaan seurata läheisesti laajasta kirjeenvaihdosta, jota hän kävi berliiniläisen lääkärin Wilhelm Fliessin kanssa 1887–1904. Fliessistä tuli Freudille tärkeä keskustelukumppani ja virikkeiden antaja ja ennen kaikkea tukija, sillä Wienissä Freudin ajatuksiin suhtauduttiin pitkään melko karsaasti eikä hän saanut asemaa Wienin yliopistosta.
Tutkiessaan afasiaa Freud toi kliiniseen kuvaan psykologista aineistoa. Tuohon aikaan vallinneen käsityksen mukaan psyykkiset tapahtumat johtuivat fyysisistä syistä. Erityisen kumoukselliselta vaikutti Freudin ajatus, että seksuaaliset ristiriidat vaikuttaisivat neuroosien syntyyn.
Elämä > Psykoanalyysin alku

Opettajansa ja tukijansa Josef Breuerin kanssa Freud valmisteli 1890-luvulla tutkielmaa Tutkielmia hysteriasta (1895), jossa kuvattiin Breuerin ja Freudin hoitamia naispotilaita. Psykoanalyysin katsotaan saaneen alkunsa tästä teoksesta. Kirjan varhaisin tapaus Breuerin potilas ”Anna O...” eli kirjailija ja ihmisoikeusaktivisti Bertha Pappenheim, on peräisin 1880-luvun alusta, ja tapauksen perusteella Freud piti Breueria psykoanalyysin todellisena isänä. Breuer hoiti Pappenheimin ”vaikeaa hermostollista yskää” ja muita hysteerisinä pidettyjä oireita kuten halvausta ja harhanäkyjä. Breuerin kirjasta saa sen vaikutelman, että ”katharsis-menetelmä” oli Pappenheimin ansiota. Breurerin mukaan Pappenheim kertoi hänelle ”itseaiheutetun hypnoosin” vallassa tarinoita, jotka helpottivat hänen oireitaan väliaikaisesti. Hoitomenetelmää voi nimittää katarttiseksi, sillä potilas pystyi kohtaamaan voimakkaita tunteita ja muistoja, joita hän ei kyennyt valvetilassa käsittelemään. Sen jälkeen Breuer alkoi hypnotisoida potilastaan ja havaitsi, että tämä pystyi hypnoosissa palauttamaan oireensa tilanteeseen, jota he pitivät oireen alkusyynä. Tämä tuki oletusta, että hysteeriset oireet palautuvat elämäntapahtumiin eivätkä niinkään fyysisiin syihin. Breuerin mukaan Pappenheimin oireet tulivat näin ”pois kerrotuiksi” tai ”pois puhutuiksi”. Hoitosuhteeseen ilmaantui kuitenkin voimakas ”eroottinen tunteensiirto”, joka pelästytti Breuerin lopettamaan hoidon.
Vajavaisuudestaan huolimatta Pappenheimin hoitoa on pidetty psykoanalyysin ”kantatapahtumana”. Nykyisten psykoanalyytikkojen mittapuiden mukaan monet varhaiset analyysit olivat virheellisiä, liian lyhyitä eikä potilaan patologian vakavuutta ymmärretty täydellisesti. Freud ja Breurer väittivät kirjassaan Tutkielmia hysteriasta, että Pappenheim olisi parantunut psykoanalyysin avulla. Väite ei pitänut paikkaansa, vaan potilas meni lopulta niin huonoon kuntoon, että joutui kuukausiksi sairaalahoitoon.
Pariisin-matkansa jälkeen Freud oli ryhtynyt käyttämään hypnoosia neuroosipotilaiden hoitoon. Kokemus ohjasi hänet kuitenkin vähitellen luopumaan hypnoosista ja keskittymään potilaiden kuuntelemiseen. Tämä johti ”vapaiden mielijohteiden menetelmään”. Freud vaati potilaita kertomaan kaiken, mitä näiden mielessä liikkui. Pelkkä kertominen ei kuitenkaan riittänyt parantumiseen, vaan kertomuksissa paljastuneita epämieluisia muistoja oli työstettävä (durcharbeiten) ja saatettava ne hyväksytyksi osaksi potilaan ajatusmaailmaa.
Freudin varhaiseen hoitotekniikkaan kuuluivat seuraavat perusmenetelmät: potilaan likeinen havainnointi, osuvat tulkinnat, vapaa mieleenjohtumien (päähänpistojen) kertominen valvetilassa sekä muistumien työstäminen. Menettelytavat olivat kuitenkin vielä haparoivia, ja Freudin ”terapeuttinen raivo” teki hänestä enemmänkin manipuloijan kuin kuuntelijan. Potilas oli hänelle väline: hän kyllä kuunteli potilaita, mutta hän koputteli heitä kuin sisätautilääkäri ja kuunteli, mitä kaiku vastasi.
Elämä > Psykoanalyysin alku > Viettelyteoria

Tutkielmia hysteriasta sai Itävallassa varsin nuivan vastaanoton, ja kun Freud esitelmöi huhtikuussa 1896 psykiatrien ja neurologien yhdistyksessä neuroosien seksuaalisesta etiologiasta ja esitteli niin kutsutun viettelyteorian, jonka mukaan neuroosien taustalla on aina todellista seksuaalista hyväksikäyttöä, hänen näkemyksensä torjuttiin. Tästä teoriasta hän luopui jo seuraavana vuonna mutta julkisti käsityksensä vasta vuonna 1905. Oli varsin ratkaisevaa, että Freud luopui viettelyteoriasta: nyt hän saattoi olettaa, että mielikuvituksen tuotteet vaikuttivat sielunelämässä yhtä voimakkaasti kuin todellisetkin tapahtumat.
Jotkut tutkijat, kuten Jeffrey Masson ja Alice Miller, ovat arvostelleet Freudia viettelyteorian hylkäämisestä: heidän mukaansa Freud antoi periksi halutessaan päästä vanhoillisten lääkäripiirien suosioon ja kielsi kokonaan sen, että lapsia käytettäisiin hyväksi. Freud ei kuitenkaan luopunut erikoisten teorioiden esittelystä myöhemminkään (esimerkiksi kuolemanvietti). Hän oli myös hyvin selvillä siitä, että lapsia tosiasiallisesti käytetään hyväksi.
Elämä > Psykoanalyysin alku > Neuroosien taustaa

Neuroosien seksuaalista etiologiaa pidetään Freudin keksintönä, mutta hän itse kertoi saaneensa innoituksen kolmelta tutkijalta, jotka eivät kernaasti tunnustaneet kunniaa omakseen: Josef Breuer, J.-M. Charcot ja Rudolf Chrobak. Nämä olivat aikaisemmin eri yhteyksissä maininneet nuorelle neurologille Freudille ”alkovien salaisuudet”, ja Freud itse oli kunnon porvarina torjunut tuollaiset ajatukset. Kliininen aineisto sai Freudin vakuuttumaan tuollaisesta teoriasta, mutta Breuerin, Charcot’n ja Chrobakin irralliset kokkapuheet palasivat hänen muistiinsa vasta myöhemmin. Freud lähti taistelemaan julkisesti teorian puolesta, jota sovinnaiset lääkärit eivät halunneet esittää julkisesti. Kokemukset juutalaisvastaisuudesta olivat valmistaneet Freudia tiettyyn itsenäisyyteen:
”Alkaessani 1873 opiskella yliopistossa koin heti alkuun muutamia tuntuvia pettymyksiä. Pahin oli kohtaamani vaatimus, että minun pitäisi tuntea itseni alempiarvoiseksi ja kansakuntaan kuulumattomaksi, koska olin juutalainen. – – yksi myöhempään nähden tärkeä seuraus tästä yliopistossa saamastani ensivaikutelmasta oli, kun niin varhain tuli osakseni olla oppositiossa ja ’taajan enemmistön’ pannaanjulistamana. Se valmisteli tiettyyn riippumattomuuteen arvostelun suhteen.”
Elämä > Ensimmäiset kirjat

Psykoanalyysin keskeisiin tapahtumiin kuuluivat myös Freudin itseanalyysi ja unien tulkinta. Jouduttuaan erilaisten neuroottisten ongelmien vaivaamaksi Freud pyrki 1890-luvulla perusteelliseen itsetutkisteluun ja tunteidensa jatkuvaan kirjaamiseen. Freud analysoi itseään vapaiden mieleenjohtumien menetelmällä ja käytti aineistona pääasiassa uniaan. Tässä Freud katsoi päässeensä yhä lähemmin perille unien vaikutuksesta ja toiminnasta, ja 1890-luvun lopulla hän laati laajan tutkielman Unien tulkinta, joka julkaistiin marraskuussa 1899 (nimiösivullaan vuosiluku 1900).
Ensi alkuun Unien tulkinnan vastaanotto oli laimea eikä kirjaa myyty paljonkaan. Freudin aiheenvalinta vaikutti omituiselta, sillä unia pidettiin toisarvoisina. Yhtä eriskummallisilta tuntuivat kaksi seuraavaa teosta, joissa tarkasteltiin virhesuorituksia eli ”freudilaisia lipsahduksia” ja vitsejä: Arkielämämme psykopatologiaa (1901) ja Vitsi ja sen yhteys piilotajuntaan (1905). Näissä kolmessa kirjassa Freudin huomio kohdistuu arkisiin ja tahattomiin elämänilmiöihin. ”Tarkoituksenihan on kerätä ja tieteellisesti arvostella jokapäiväisiä asioita.” Unien tulkinnassa Freud esitti, että uni on (tukahdutetun, torjutun) toiveen (verhoutunut) toteuma. Arkielämämme psykopatologiaa keskittyi osoittamaan virhesuoritusten mielekkyyttä, jota torjunta estää ihmisiä havaitsemasta. Vitsi-kirjassa Freud esitti, että vitsin tuottama mielihyvä perustuu psyykkisen energian säästymiseen.
Seuraava tärkeä julkaisu oli Freudin Kolme seksuaaliteoreettista tutkielmaa, jonka hän julkaisi vuonna 1905 ja jonka täydentämistä hän jatkoi vuoteen 1925 asti. Tutkielmat käsittelivät seksuaalisia poikkeavuuksia, lapsen seksuaalisuutta ja murrosiän psykoseksuaalista kehitystä ja koettivat järjestää niitä kokonaisuudeksi, jossa tiedostumattomilla seikoilla on osansa. Freudin esittämät seikat eivät taaskaan olleet hänen omia löytöjään, mutta uutta olivat yhteys, johon havainnot asetettiin, kokonaisuus, joka niistä muodostui, ja selitys, joka niille esitettiin.
Tärkeää edistysaskelta psykoanalyyttisen teorian kehitykselle merkitsi 1910-luvun alussa ilmestynyt Freudin menetelmäopillinen artikkelisarja, jossa vakiinnutettiin klassisen freudilaisen analyysin menettelytavat (muun muassa artikkelit ”Tunteensiirron dynamiikasta”, 1912; ”Hoidon aloittaminen”, 1913).
Elämä > Peruskäsitteet vakiintuvat

Psykoanalyyttinen teoria alkoi saada nykyisin tunnetun hahmonsa 1920-luvulla, kun Freud julkaisi kirjat Joukkopsykologia ja egoanalyysi (1921) ja Minä ja ”se” (1923). Näissä esitellään useita psykoanalyysin peruskäsitteitä, kuten kohteenvalinta, samastuminen ja yliminä (superego, das Über-Ich). Vaikka Joukkopsykologia nojaa paljolti Toteemiin ja tabuun, siinä on käsitelty myös joukkokäyttäytymisen psykologiaa, taustana ensimmäiseen maailmansodan järjettömyys. Kirjassa Minä ja ”se” tarkistetaan mielen rakennetta: vaikka kaikki torjuttu onkin tiedostumatonta, ei kaikki tiedostumaton ole torjuttua vaan myös osa minästä on tiedostumaton. Freudin mukaan minä (ego) on osa viettipohjaa (”se”, id) eikä sillä ole käytettävissään omaa energiaa. Minäpsykologiaksi nimitetty koulukunta (Anna Freud, Heinz Hartmann ynnä muut) ei ole seurannut tässä viettipohjapsykologiaa vaan on myöntänyt minälle omaa energiaa. Freudille minä oli surkea olio, joka joutuu palvelemaan kolmea herraa: ulkomaailmaa, viettipohjan libidoa ja yliminän ankaruutta.
1920-luvulla psykoanalyysi alkoi levitä yhä laajemmin yleiseen tietoisuuteen. Psykoanalyysi henkilöityi Freudiin, ja psykoanalyyttiset käsitykset levisivät pinnallisessa ja yksinkertaistetussa muodossa. Freud piti kohua enemmänkin surkuhupaisana kuin ilahduttavana.
Useimmat varhaisista psykoanalyytikoista olivat koulutukseltaan lääkäreitä, mutta joukossa oli myös maallikoita, kuten kirjallisuudentutkija Theodor Reik. Tämän amerikkalainen potilas teki Wienissä vuonna 1925 rikosilmoituksen, koska Reik oli hänen mukaansa syyllistynyt puoskarointiin eli oikeudettomaan lääkärintoimen harjoittamiseen. Oikeuskiistan jatkuessa Freud julkaisi vuonna 1926 kiistakirjan Maallikkoanalyysin kysymys ja asettui voimakkaasti puolustamaan maallikoiden oikeutta psykoanalyysin harjoittamiseen. Hän ei kuitenkaan saanut kantaansa hyväksytyksi psykoanalyytikoiden parissa, vaan näiden enemmistö asettui vastustamaan ei-lääkäreiden analyytikonoikeuksia. Amerikkalaiset analyytikot vastustivat maallikkoanalyysia jyrkimmin, eikä Freudin paheksunnalla ollut merkitystä. Freud halusi puolustaa psykoanalyysin asemaa itsenäisenä tieteenä, jotta lääketiede ei ”nielaisisi” sitä.
Freud palasi uskonnon ja yhteiskunnan kysymyksiin kirjoissaan Erään toivekuvitelman tulevaisuus (1927) ja Ahdistava kulttuurimme (1930). Edellinen teos suhtautuu valistusajan hengessä kielteisesti uskontoihin ja esittää, että uskonnot vastaavat avuttomuuden kokemuksiin, jotka juontuvat lapsuudesta. Jälkimmäinen teos sisältää politiikan psykoanalyyttisen teorian: yhteiskuntaelämä on kompromissimuodoste eikä siihen ole ratkaisua, vaan se tuottaa väistämättä tyytymättömyyttä ja ahdistusta.
Freudin työkykyä ja elämäniloa uhkasi suusyöpä, jota operoitiin ensimmäisen kerran 1923. Osa Freudin yläleuasta jouduttiin poistamaan. Leukaan soviteltiin useita proteeseja, mutta Freudin puhekyky ei ollut leikkausten jälkeen ennallaan. Anna Freud toimikin loppuvuosina usein julkisissa puhetilaisuuksissa isänsä sijaisena.
Elämä > Uran loppuvaiheet

Freud julkaisi 1930-luvulla viimeiset merkittävät teoreettiset kirjoituksensa. Niihin kuuluivat uusi johdantoluentojen sarja vuonna 1932 (Johdatus psykoanalyysiin) sekä esseet ”Konstruktiot analyysissa” ja ”Analyysin päättyminen ja päättymättömyys” viisi vuotta myöhemmin. Näissä julkaisuissa Freud viimeisteli niin sanotun klassisen analyysin teoriaa ja käytäntöä.
1930-luvun alussa fasistiset juutalaisvastaiset liikkeet alkoivat voimistua. Freudin teoksia oli mukana toukokuun 1933 suurissa kirjarovioissa. Juutalaiset psykoanalyytikot joutuivat lähtemään Saksasta ja siirtymään lähinnä Englantiin ja Yhdysvaltoihin, mutta Freud ei jaksanut uskoa, että Itävalta jou­tuisi natsien hallintaan.
Viimeisessä kirjassaan Mies nimeltä Mooses ja yksijumalinen uskonto (1939) Freud tarkastelee spekulatiivisesti Raamatun Mooseksen hahmoa. Freud oli omaksunut ajatuksen, että Mooses oli todellisuudessa egyptiläinen aatelinen. Hän itse nimitti kiistanalaista kirjaansa ”eräänlaiseksi historialliseksi romaaniksi”.
Itävalta liitettiin Saksaan maaliskuussa 1938, ja tämä johti välittömästi spontaaneihin juutalaisvainoihin. Pitkään epäröityään Freud suostui lähtemään maanpakoon. Ulkomaalaiset tukijat ryhtyivät Marie Bonaparten ja Ernest Jonesin johdolla auttamaan Freudin perhettä pois maasta. Anna Freud pidätettiin, ja hän oli joutua keskitysleirille.
Marie Bonaparte kuului Bonaparten aatelis-ja kuningassukuun ja oli naimisissa Kreikan kuninkaan Yrjö I:n pojan kanssa. Marie Bonapartella oli vaikutusvaltaa, joten hän pystyi hankkimaan Freudille sekä tämän perheelle passin ja viisumin. Freud matkusti perheineen Ranskaan 4. heinäkuuta vuonna 1938. Sieltä matka jatkui Pariisiin kautta Lontooseen, ja Freud pääsi ”kuolemaan vapaudessa”. Lontoossa hän lakkautti vihdoin vastaanottonsa, jonka oli perustanut huhtikuussa 1886. Syövästään huolimatta hän viimeisteli Mooses-kirjan painatuskuntoon ja ryhtyi saman tien valmistelemaan teosta Psykoanalyysin suuntaviivoja, jonka oli määrä esittää psykoanalyysin keskeiset perusteet. Vaikka kirja jäi Freudilta kesken, se sisältää yhteenvedon hänen käsityksistään ja ennakoi analyysitekniikan muutoksia. Syyskuussa 1939 syövästä kärsinyt Freud vetosi lääkäriystävänsä Max Schurin lupaukseen, ja tämä avusti Freudia päättämään elämänsä morfiinin avulla. Freudin tuhkat on haudattu Lontoossa sijaitsevaan Golders Green Crematoriumiin.
Koko elämänsä ajan Freud kävi laajaa kirjeenvaihtoa. Julkisuuteen on toimitettu kirjeenvaihto muun muassa nuoruudenystävän Eduard Silbersteinin kanssa, kollega Wilhelm Fliessille kirjoitetut kirjeet, kirjeenvaihto Anna Freudin, Karl Abrahamin, Oscar Pfisterin, Sándor Ferenczin, Albert Einsteinin, Carl Jungin, Arnold Zweigin, Ludwig Binswangerin, Georg Groddeckin ja Edoardo Weissin kanssa.
Kirjallisuutta

Appignanesi, Lisa & Forrester, John: Freud’s Women. London: Phoenix, 2005. ISBN 0-7538-1916-3. (englanniksi)
Freud, Ernst & Freud, Lucie & Grubrich-Simitis, Ilse: Sigmund Freud. Sein Leben in Bildern und Texten. Fünfte, korrigierte und revidierte Fassung. Frankfurt a. M.: Suhrkamp, 2006. ISBN 3-518-45756-X. (saksaksi)
Fried, Risto: Freud on the Acropolis. A Detective Story. Helsinki: Therapeia-säätiö, 2003. ISBN 952-5519-01-5. (englanniksi)
Geyskens, Tomas: Our Original Scenes. Freud’s Theory of Sexuality. Leuven: Leuven University Press, 2005. ISBN 90-5867-471-1. (englanniksi)
Illes, Peter: Wahrheitstheorien bei Sigmund Freud: Von der Korrespondenz zur Art Performance. Eine pragmatisch-ästhetische Untersuchung. Marburg: Tectum, 1996. ISBN 3-89608-919-6. (saksaksi)
Jones, Ernest: Sigmund Freud, Life and Work 1. The Young Freud, 1856–1900. London: Hogarth Press, 1953. (englanniksi)
Jones, Ernest: Sigmund Freud, Life and Work 2. Years of Maturity, 1901–1910. London: Hogarth Press, 1955. (englanniksi)
Jones, Ernest: Sigmund Freud, Life and Work 3. The Last Phase, 1911–1939. London: Hogarth Press, 1957. (englanniksi)
Royle, Nicholas: The Uncanny. Manchester: Manchester University Press, 2003. ISBN 0-7190-5560-1. (englanniksi)
Stafford-Clark, David: Mitä Freud todella sanoi.  (What Freud Really Said. An Introduction to His Life and Thought, 1965.)  Suomentanut Erkki Puranen. Helsinki:  WSOY, 1969.
Steinbock, Dan: Freudin naiskuva. Psykoanalyysi, naisellisuus ja feminismi.  Helsingissä:  Otava, 1985.  ISBN 951-1-08412-7
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Sigmund Freudin elämäkerta on Wikiaineistossa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sigmund Freudin elämäkerta Wikimedia Commonsissa
Petri Liukkonen: Sigmund Freud. Authors Calendar. (englanniksi)
Boeree, C. George: Sigmund Freud. (englanniksi)
Lontoon Freud-museo. (englanniksi)
Wienin Freud-museo. (saksaksi)
Příborin Freud-museo (Arkistoitu – Internet Archive). (tšekiksi)
Sigmund Freudin syntymäkoti Příborissa.
Wienin yliopisto noin vuonna 1900.
Freudin opettaja Ernst Wilhelm Ritter von Brücke (1819–1892).
Ranskalainen neurologi Jean-Martin Charcot opetti Freudia 1880-luvulla.
Bertha Pappenheim alias ”Anna O...” 22-vuotiaana.
Freudin työtoveri Josef Breuer.
Ryhmäkuva Clarkin yliopiston edustalla 1909. Edessä: Sigmund Freud, G. Stanley Hall, Carl Jung. Takana: Abraham A. Brill, Ernest Jones, Sándor Ferenczi.
Sigmund Freudin tuhkauurna Golders Green Crematoriumissa Lontoossa.
Jyrki Sinkkilä

| Jyrki Sinkkilä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1962 (ikä 62–63)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  maisema-arkkitehtuurin professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu (DI/arkkitehti 1988)
Instituutti:  Aalto-yliopisto
Aiheesta muualla
Jyrki Sinkkilä (aalto.fi)
Jyrki Sinkkilä (s. 1962) on suomalainen arkkitehti, joka toimii maisema-arkkitehtuurin professorina Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa.
Sinkkilä kiinnostui maisema-arkkitehtuurista opiskeluaikana puutarhataiteen historian teoreettisten kysymysten kautta ja teki diplomityönsä maisema-arkkitehtuurin alalta. Hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta arkkitehdiksi vuonna 1988.
1990-luvulla hän toimi vasta perustetussa maisema-arkkitehtuurin koulutusohjelmassa. 2000-luvun alkupuolen Sinkkilä työskenteli korkeakoulun ulkopuolella, kunnes aloitti maisema-arkkitehtuurin professorina 2005.
Teoksia

Jyrki Sinkkilä: Asuntomessujen viherrakentamisen kehittäminen. Helsinki: Osuuskunta Asuntomessut. 1986.
Jyrki Sinkkilä (toim.), Heta Timonen (toim.): Pihlajamäen maisemaselvitys. Helsingin kaupunkisuunnitteluvirasto. 2003. ISBN 952-473-048-0.
Jyrki Sinkkilä (toim.), Julia Donner (toim.), Meri Mannerla-Magnusson (toim.), Niina Alapeteri (kirj.): Unelma paremmasta maailmasta : moderni puutarha ja maisema Suomessa 1900-1970.  Helsinki : Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulu. 2016. ISBN 978-952-60-6882-4.
Erkki Mäkiö, Maarit Malinen, Petri Neuvonen, Jyrki Sinkkilä, Anna-Maija Tuunanen, Jukka Saarenpää: Kerrostalot : 1940-1960. Helsinki : Rakennustieto Oy. 2016, 2. painos. ISBN 978-952-267-117-2.
Jyrki Sinkkilä, Aapo Pihkala, Emilia Weckman: Maiseman tekijät : näkökulmia maisema-arkkitehtuuriin.   Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulu. Arkkitehtuurin laitos, Aalto-yliopisto. 2019. ISBN 9789526086460 (verkkoaineisto), ISBN 978-952-60-8645-3 (sidottu). (Teos esittelee 46 suomalaista maisema-arkkitehtiä suunnittelutöineen.)
Aiheesta muualla

Valomainokset, uhka vai mahdollisuus? (10.11.2014, tilaajille) (hs.fi)
Anna Takala (14.8.2019) Tukholman esikaupungeista haettiin mallia lähiöiden virkistämiseen 1960- ja 70-luvuilla, mutta nyt iso osa tuotoksista on purettu (is.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Sarianna Sipilä

| Sarianna Sipilä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  liikuntagerontologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Jyväskylän yliopisto  (FT 1996)
Instituutti:  Jyväskylän yliopisto
Aiheesta muualla
Kotisivu JyY:ssa
Sarianna Sipilä on suomalainen terveystieteilijä, filosofian tohtori ja Jyväskylän yliopiston liikuntagerontologia professori. Hän on tutkinut esimerkiksi lihaskunnon heikkenemistä ja sarkopeniaa iän funktiona sekä liikunnan ja muiden elintapojen vaikutusta fyysiseen toimintakykyyn. Sipilä johtaa varadekaanina kansainvälisesti korkeatasoiseksi arvioidun Jyväskylän yliopiston liikuntatieteellisen tiedekunnan tutkimustyötä.
Sipilä on valmistunut Jyväskylän yliopistosta filosofian tohtoriksi. Hänen englanninkielinen väitöskirjansa (1996) oli otsikoitu Physical training and skeletal muscle in elderly women : a study of muscle mass, composition, fiber charasteristics and isometric strength.
Aiheesta muualla

Sarianna Sipilä; hankkeet ja julkaisut JyY:n tutkimustietojärjestelmässä (converis.jyu.fi)
Sarianna Sipilän Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Sarianna Sipilä. University of Jyväskylä, Gerontology Research Centre. PhD (englanniksi) (researchgate.net)
Sarianna Sipilä. University of Jyväskylä (englanniksi) (publons.com)
Liikuntagerontologian professori Sarianna Sipilä: Turvallisesti liikkuen kohti hyvää vanhuutta (16 min videoluento / Juhlaluennot 15.5.2013. Uudet professorit esittäytyvät) (jyu.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus
Hannu Sinnemäki

Hannu Tapani Sinnemäki (s. 16. marraskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen tenori, kuoronjohtaja, säveltäjä ja sovittaja. Hannu Sinnemäen isä oli lapualainen rovasti Jussi Sinnemäki.
Sinnemäki suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon vuonna 1967 opiskeltuaan muun muassa psykologiaa ja musiikkitiedettä. Laulua hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa opettajinaan Matti Tuloisela ja Pekka Salomaa. Hän suoritti yksinlaulussa diplomin vuonna 1977. Sinnemäki opetti Pop & Jazz Konservatoriossa yksinlaulua ja säveltapailua vuosina 1975–1976. Vuonna 1976 hän aloitti tenorina laulamisen Suomen kansallisoopperan kuorossa. Sinnemäki toimi vuosina 1973–1982 Pohjalaisten Osakuntien Laulajien johdossa. Vuonna 1969 hän perusti Ellipsi-yhtyeen, jossa hän esitti itse säveltämiään laulelmia ja jota hän johti 1980-luvulle asti. Sinnemäki aloitti myös viihde- ja kansanlaulukuoro Torpparien johtamisen 1970-luvulla. Hän on lisäksi johtanut Suomen kansallisoopperan kuoron jäsenten Mieskuoro Operamentoa.
Työ säveltäjänä ja sovittajana

Sinnemäki on säveltäjänä itseoppinut. Hän sävelsi musiikin Rauni Mollbergin elokuvaan Maa on syntinen laulu (1973). Sinnemäen säveltämä on myös 28. marraskuuta 1997 Kansallisoopperan Alminsalissa Suomalaisen kamarioopperan toteuttamana kantaesitetty musikaalinomainen kansanooppera Silmänkääntäjä, joka perustuu Pietari Hannikaisen näytelmään. Oopperan ohjasi Timo Paavola. Käytetty orkesteri oli 11-henkinen ja Jyri Nissilän johtama. Roolien esittäjiin kuuluivat Jaakko Hietikko, Ilkka Hämäläinen, Katriina Kerppola ja Ulla Raisio.
Sinnemäki teki 1990-luvun alussa John Gayn Kerjäläisoopperasta sovituksen laulajille, kamarikokoonpanolle ja kansanmusiikin instrumenteille. Hän on tehnyt monia muitakin sovituksia kuoroille ja erilaisille kokoonpanoille. Hänen omiin sävellyksiinsä kuuluu suurimuotoisten teosten lisäksi runsaasti laulumusiikkia, jota edustavat laulelmat, modernisoidut kansanmusiikkiteokset ja viihdekuorolaulut. Sinnemäki sävelsi altolle ja kahdelle kitaralle laulusarjan Rakastetulleni etäisiltä vuorilta (1978) Oili Mäki-Tirkkosen sanoihin.
Aiheesta muualla

Hannu Sinnemäki Internet Movie Databasessa. (englanniksi)