stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Thespiai
Historia

Thespiain seutu on asutettu viimeistään neoliittisella kaudella, ja se oli merkittävä kaupallinen keskus mykeneläisellä kaudella. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupunki sai nimensä Asopoksen tyttärestä Thespiasta tai Erekhtheuksen pojasta Thespioksesta. Kaupunki esiintyy Homeroksen Iliaan laivaluettelossa yhtenä boiotialaisista kaupungeista, jotka lähettivät laivoja Troijan sotaan.
Thespiai oli historiansa ajan Theban vihollinen, mikä paljolti määräsi sen historian kulun. Persialaissotien aikana vuonna 480 eaa. Thespiai oli Plataiain ohella ainoa boiotialainen kaupunki, joka oli muiden kreikkalaisten puolella persialaisia vastaan. Thermopylain taisteluun thespiailaisia osallistui 700. Kaikki kaatuivat 300 spartalaisen rinnalla. Persialaiset polttivat kaupungin, ja väestö vetäytyi Peloponnesokselle. Plataiain taisteluun Thespiai osallistui 1 800 miehellä. Sodan jälkeen kaupunki rakennettiin uudelleen Ateenan tuella. Miestappioita paikattiin hyväksymällä muukalaisia kansalaisiksi.
Peloponnesolaissodassa Thespiai taisteli Theban rinnalla ateenalaisia vastaan vuonna 424 eaa., sillä valtaa kaupungissa pitivät Theban tukemat oligarkit. Seuraavana vuonna Theba kuitenkin tuhosi Thespiain muurit syyttäen tätä ateenalaisten puolella olemisesta. Vuonna 414 eaa. kaupungin Ateenan tukemat demokraatit yrittivät kaapata vallan, mutta hävisivät Theban tultua oligarkkien apuun, minkä jälkeen demokraatit karkotettiin Ateenaan. Thespiai vapautui Theban vallasta vuonna 387 eaa. Vuosina 379–372 eaa., Korintin sodan aikaan ja sen jälkeen, kaupunki tarjoutui Spartan tukikohdaksi Thebaa vastaan, ja spartalaiset linnoittivat sen. Theba tuhosi kaupungin muurit vuonna 372 eaa. Leuktran taistelun jälkeen thespiailaiset ajettiin kokonaan pois Boiotiasta. Myöhemmin kaupunki rakennettiin uudelleen, ja se kukoisti vielä vuonna 146 eaa. alkaneella roomalaisella kaudella, jolloin se nautti vapaakaupungin (civitas libera et immunis) asemasta vuodesta 47 eaa. Kaupungin tiedetään olleen olemassa vielä 500-luvulla jaa.
Thespiain tärkein kultti oli Eroksen kultti. Lisäksi kaupungissa palvottiin muusia. Näihin liittyneet juhlat kaupungissa olivat Erotidia ja Museia (Mouseia), joita vietettiin Helikonilla joka viides vuosi.
Nykyinen Thespiéen kylä, joka aiemmin tunnettiin nimellä Erimókastro (Rimókastro), on ottanut nimensä kaupungista.
Rakennukset ja löydökset

Ainakin osa Thespiaista oli ympäröity muureilla, mutta muurit eivät kattaneet kaikkia keskeisiä rakennuksia. Muurein ympäröity alue sijaitsi noin kilometrin nykyisestä Thespiéen kylästä etelään. Kaupungin agoralla tiedetään olleen Hesiodoksen patsas. Lisäksi kaupungissa oli muun muassa Afrodite Melainikselle omistettu temppeli. Kaupungin alaisuudessa oli Muusien laakso pyhäkköineen. Siellä sijaitsi muun muassa muusien temppeli sekä teatteri. Delionin taistelussa (424 eaa.) kaatuneiden joukkohauta on löydetty.
Antiikin aikana kaupungin tunnetuin nähtävyys oli Praksiteleen veistämä Eros-veistos. Se oli osa veistoskokonaisuutta, johon kuuluivat myös se Afroditen patsas, johon perustuu Arlesin Afrodite, sekä Thespiaista kotoisin olleen tunnetun hetaira Frynen patsas. Kaupungissa oli myös Lysippoksen veistämä Eros-patsas.
Kaupungin alueelta on löydetty lukuisia veistoksia, hautakiviä ja piirtokirjoituksia. Nykyisen Thespiéen kylän ympäristössä on useita kirkkoja, joiden oletetaan olevan antiikin aikaisten temppelien paikalla, ja joissa on niiden osia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thespiai Wikimedia Commonsissa
Thespiain lyömä oboli, n. 431–424 eaa. Kuvituksessa boiotialainen kilpi sekä teksti ΘΕΣ(ΠΙΕΩΝ), Thes(pieōn), ”Thespiailaisten”, ja puolikuu.
Kantharos Thespiaista, mustakuviotekniikka, kirjoitusta boiotialaisella aakkostolla.
Puolisäännöllinen muuttuja

Puolisäännöllinen muuttuja on sykkiviin muuttujiin kuuluva tähti, jonka kirkkaus vaihtelee melko epäsäännöllisesti mutta kuitenkin jonkinlaisella jaksollisuudella. Jaksot ovat tyypillisesti noin 100–1 000 vuorokauden luokkaa. Kooltaan puolisäännölliset muuttujat ovat massiivisia jättiläisiä tai ylijättiläisiä.
Gerhard Thyben

Gerhard Thyben Liepājassa 22. joulukuuta 1944.
Gerhard "Gerd" Thyben (24. helmikuuta 1922 Kiel – 4. syyskuuta 2006 Cali) oli saksalainen lentäjä ja toisen maailmansodan aikainen hävittäjä-ässä. Hän lensi Messerschmitt Bf 109 ja Focke-Wulf Fw 190 -kalustolla 385 taistelulentoa ja saavutti 157 ilmavoittoa, joista suurimman osan itärintamalla. Thybenin pudotussuhdeselvennä oli 2.45.Thyben kuului myös Karjalankannaksen suurhyökkäyksen torjuntaan osallistuneeseen Lento-osasto Kuhlmeyhin, saavuttaen Suomessa 5. heinäkuuta 1944 mennessä 11 ilmavoittoa. Sodan jälkeen hän toimi ansiolentäjänä Argentiinassa ja Kolumbiassa.
Hävittäjälentäjä

Thyben liittyi Luftwaffeen vapaaehtoisena vuoden 1940 lopulla. Hänen koulutuksensa taistelulentäjäksi käsitti alkeiskoulutuksen Bücker Bü 131 ja 133 -koneilla, sekä jatkokoulutuksen Hävittäjälentokoulu 5:ssä Pariisissa, jossa oli kalustona Messerschmitt Bf 109 B ja D -koneet. Alikersantiksi ylennetty Thyben komennettiin vuoden 1942 lopulla rintamayksikköön, Ukrainaan tukeutuneeseen Hävittäjärykmentti 3:n kuudenteen lentueeseen (6./JG 3). Ensimmäisen ilmavoittonsa Thyben saavutti 26. helmikuuta 1943, ampuessaan alas Boston-pommikoneen.
7. toukokuuta 1945, lentäessään siirtolentoa Kuurinmaan motista Kieliin, lentokonemekaanikko Albert Mayers matkustajana koneensa takarungossa, Thyben saavutti JG 54:n viimeisen ilmavoiton toisessa maailmansodassa ampuessaan alas venäläisen Petljakov Pe-2:n. Petljakovin mukana sai surmansa kaksi Neuvostoliiton sankaria.
Thymiaterion

Gnathia-tyyliä edustava apulialainen thymiaterion, n. 350–325 eaa.
Thymiaterion (m.kreik. θυμιατήριον, thymiatērion, joon.kreik. θυμιητήριον, thymiētērion) on antiikin aikainen keraaminen suitsukeastia. Se tunnetaan vaasien muotona erityisesti kreikkalaisesta keramiikasta.
Thymiaterionia käytettiin suitsutukseen jumalten kulttimenoissa, hautajaisissa sekä hallitsijakultin yhteydessä. Sen nimi perustuu kreikan sanaan thymiaō (θυμιάω), ’suitsuttaa’. Roomassa thymiaterionia vastasi turibulum.
Thymiaterionissa on joko avoin tai rei'itetyllä kannella varustettu säiliö suitsukeainetta varten ja joskus korkea jalka. Thymiaterionit tehtiin savesta, pronssista tai jalometalleista.
Thymiaterion, n. 310–300 eaa.
Thymiaterion, 300-luku eaa.
Thymiaterion, 100-luku tai 1. vuosisata eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta thymiaterionit Wikimedia Commonsissa
Thule-seura

Thule-seuran logo
Thule-seura (saks. Thule-Gesellschaft), alun perin Studiengruppe für germanisches Altertum eli ”Germaanisen muinaisuuden tutkimusseura”, oli saksalainen esoteerinen seura. Se tunnetaan etenkin siitä, että se rahoitti Saksan työväenpuoluetta, josta myöhemmin tuli Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue (NSDAP). Kansallissosialistien johtajaksi kohonneen Adolf Hitlerin ei ole pystytty todistamaan olleen seuran jäsenenä. Miehet Hitlerin takana -kirjan mukaan ”Hitlerille oli myyty rotuhygienia-ajatus jo Thule-seurassa vuosisadan alussa”.
Thule-seuran perusti 17. elokuuta 1918 saksalainen okkultisti Rudolf von Sebottendorff salaseura Germanenordenin Münchenin-jaostoksi. Seuraan kuului 250 jäsentä Münchenistä ja 1 500 muualta Baijerista. Seuran päätavoitteena oli tutkia arjalaisten alkuperää, johon liittyivät muun muassa teoriat Ultima Thulesta ja Hyperboreasta.lähde?
Thule-seuraan kuuluivat myös Dietrich Eckart, josta tuli yksi kansallissosialismin johtohenkilöistä ja Hitlerin ystävä, sekä korkean aseman NSDAP:ssa saavuttanut Alfred Rosenberg.
Jäseniä

Dietrich Eckart
Rudolf von Sebottendorff
Alfred Rosenberg
Karl Harrer
Aiheesta muualla

Thule-seura (saksaksi)
Thule, Italia (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
HMS Thunderer (1872)

| HMS Thunderer |
| --- | --- |
 HMS Thunderer

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pembroken telakka
Kölinlasku:  26. kesäkuuta 1869
Laskettu vesille:  25. maaliskuuta 1872
Palveluskäyttöön:  26. toukokuuta 1877
Loppuvaihe:  romutettu 1909
Tekniset tiedot
Uppouma:  9 180 t (standardi) 13 000 t (kuormattu)
Pituus:  94 m (kokonaispituus)
Leveys:  18,97 m
Syväys:  8,38 m
Koneteho:  6 270 ihp
Nopeus:  14 solmua
Miehistöä:  410
Aseistus
Aseistus:  4 × 12" 38 ton MLR -tykkiä
HMS Thunderer oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1872 vesillelaskettu Devastation-luokan ironcladtaistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Pembroken telakalta ja sen köli laskettiin 26. kesäkuuta 1869. Alus laskettiin vesille 25. maaliskuuta 1872 ja se valmistui 26. toukokuuta 1877.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta ja se myytiin romutettavaksi heinäkuussa 1909 Inverkeithingiin T. W. Wardille.
Pertti Tiainen

Pertti Pellervo Tiainen (s. 15. marraskuuta 1954 Sysmä) on entinen suomalainen kestävyysjuoksija. Parhaiten hän menestyi maratonilla.
Ateenan EM-kisoissa 1982 Tiainen sijoittui maratonilla neljänneksi ajalla 2.16.27. Helsingin MM-kisoissa 1983 hän juoksi ennätysajallaan 2.12.11 sijalle 14. Hänen aikansa on edelleen nopein suomalaisen arvokilpailuiden maratonilla juoksema aika. Los Angelesin olympialaisissa Tiaisen sijoitus oli 27. Vuonna 1981 hän voitti viimeiseksi jääneen maratonin Pohjoismaiden-mestaruuskilpailun, joka oli samalla SM-kilpailu.
Aiheesta muualla

Pertti Tiainen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics
Anne-Joseph Théroigne de Méricourt

| Anne-Joseph Théroigne de Méricourt |
| --- | --- |
 Anne-Joseph Théroigne de Méricourt
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. elokuuta 1762 Marcourt, Rendeux, Liègen ruhtinaspiispakunta
Kuollut: 8. kesäkuuta 1817 (54 vuotta) Pariisi
Siviilisääty:  naimaton
Muut tiedot
Lempinimet:  ”Vapauden amatsoni”
Anne-Joseph Théroigne de Méricourt (13. elokuuta 1762 Marcourt, Rendeux, Liègen ruhtinaspiispakunta – 8. kesäkuuta 1817 Pariisi, Ranska) oli Ranskassa 1700-luvun lopulla vaikuttanut belgialaissyntyinen feministi ja vallankumouksellinen. Hänen elämästään tiedetään hyvin vähän, mutta kirjallisuus kuvaa hänet huomiota herättävästi pukeutuneena naisena, joka taisteli maansa vapauden puolesta kuin mies.
Elämänsä aikana Méricourt kuului moniin vallankumouksellisiin seuroihin. Hän ei kuitenkaan saanut miespuolisten vallankumouksellisten hyväksyntää sukupuolensa vuoksi ja hänen yrityksensä perustaa klubeja työväenluokan naisille epäonnistuivat. Vallankumouksen radikalisoiduttua Méricourt joutui vainon kohteeksi ja hänen jakobiineihin kuuluvat entiset ystävättärensä pahoinpitelivät hänet petturina. Tapauksen jälkeen Méricourt ei toipunut koskaan ennalleen. Hän kuoli Pitié-Salpêtrièren mielisairaalassa vuonna 1817.
Elämänvaiheet > Kurtisaaniksi maailmalle

Anne-Joseph syntyi nykyisen Belgian maaseudulla hyvin toimeentulevaan maanviljelijäperheeseen vuonna 1762. Hän muutti 14-vuotiaana Lontooseen, jossa asettui asumaan erään ranskalaisen naisen talouteen. Lontoossa Méricourt opiskeli musiikkia ja järjesti useita konsertteja. Vuonna 1784 hän matkusti Pariisiin, jossa otti käyttöönsä taiteilijanimen Madame de Campinados. Hänen ”hyväntekijänään” toiminut markiisi de Persan maksoi hänelle 5 000 frangin vuosittaisen korvauksen vastineeksi kurtisaanin työstä Pariisissa ja Lontoossa. Rakkaus musiikkiin veti Méricourtia puoleensa niin paljon, että hän lopetti työnsä kurtisaanina ja matkusti Italiaan jatkamaan musiikkiopintojaan. Méricourtin haaveena oli päästä laulamaan Genovan suurille näyttämöille, ja markiisi jatkoi hänen tukemistaan rahallisesti.
Elämänvaiheet > Mukaan Ranskan vallankumoukseen

Méricourt kuuli alkukesästä 1789 Ranskan säätyjen yleiskokouksesta ja palasi Pariisiin. Hän ei ollut unohtanut talonpoikaisjuuriaan, ja Ranskan vallankumouksen alettua Méricourt kokosi yhteen pariisilaisia eri ammattialojen naisia. Punaisessa takissaan ja miesten ratsastuspuvussaan hänestä tuli näkyvin naispuolinen vallankumouksellinen, joka tunnettiin liikanimellä ”Vapauden amatsoni”. Hän perusti naisille oman klubin, joka kannatti naisten äänivaltaa tulevassa tasavallassa, ja yllytti naisia liittymään miesten riveihin. Méricourt ei osallistunut Bastiljin valtaukseen, mutta hänen on väitetty johtaneen prostituoiduista ja Palais-Royalin kukkien myyjättäristä koottua aseistettua naisjoukkoa, joka uhkasi leikata ulkopuolisten naisten hiukset, jos nämä eivät liittyisi mukaan kapinallisiin. Lokakuussa 1789 hän seurasi naisten suuren mielenosoituksen saapumista Versailles’n palatsiin, mutta vastoin monia myöhempiä kuvauksia ei itse ollut mukana mielenosoituskulkueessa eikä paluukulkueessa. Loppuvuodesta 1789 Méricourt liittoutui vallankumouksellisen lehtimiehen Camille Desmoulinsin kanssa. Samalla hän perehtyi politiikkaan Versailles’n kansalliskokouksissa, mutta ei sukupuolensa vuoksi saanut miespuolisten vallankumouksellisten hyväksyntää. Lisäksi Méricourtin yritykset perustaa klubeja työväenluokan naisille epäonnistuivat.
Elämänvaiheet > Vankina

Méricourt palasi helmikuussa 1790 takaisin kotikaupunkiinsa Liègeen. Tammikuussa 1791 joukko ranskalaisia vastavallankumouksellisia emigrantteja sieppasi hänet Liègen lähellä sijainneesta majatalosta ja luovutti hänet Itävallan viranomaisille. Hänet vangittiin Itävallan valtakunnankansleri Wenzel Anton von Kaunitzin määräyksestä epäiltynä salamurhan suunnittelusta Ranskan kuningatarta Marie Antoinettea vastaan. Méricourt oli maaliskuusta elokuuhun 1791 vankina tirolilaisessa Kufsteinin linnoituksessa, jossa itävaltalaiset kuulustelivat häntä saadakseen hänet paljastamaan vallankumouksellisten salaisuudet. Sen jälkeen hänet tuotiin Wieniin Kaunitzin henkilökohtaiseen kuulusteluun. Keisari Leopold II kiinnostui Méricourtista liikkuneista tarinoista ja kutsui tämän luokseen. Méricourt teki keskusteluissa suuren vaikutuksen keisariin, joka vapautti hänet marraskuussa 1791 ja maksoi matkan Brysseliin.
Elämänvaiheet > Loppuelämä

Palattuaan Pariisiin vuonna 1792 Méricourt sai sankarin vastaanoton. Koko kevään ajan hän kampanjoi naisten oikeuksien puolesta ja sai kutsun jakobiiniklubille muodostamaan naisten omaa amatsoonien pataljoonaa. Elokuussa 1792 hän osallistui Tuileries’n palatsin valtaukseen, jossa kapinalliset tunkeutuivat kuningasperheen linnaan ja ajoivat Ludvig XVI:n perheineen pakoon. Tapahtuman aikana Méricourt oli pukeutunut kansalliskaartin univormuun. Ennen kapinallisten tunkeutumista Tuileries’hen hän piti linnan edessä kuuluisan puheensa, jossa hän yllytti vallankumouksellisia tuhoamaan ”kyykäärmeiden rodun”. Méricourtin on tässä yhteydessä väitetty olleen osallisena vihamiehensä, François Suleau -nimisen rojalistisen toimittajan lynkkaukseen tai jopa puukottaneen tämän henkilökohtaisesti, mutta se ei luultavasti pidä paikkaansa. Myöhemmin hän alkoi julkisesti vastustaa vallankumouksen nimissä tehtyjä veritöitä.
Méricourtin kiihkomieliset entiset ystävättäret väittivät hänen suosivan girondisteja, ja häntä syytettiin brissotismista. Méricourt yritti paeta Pariisista, mutta prostituoidut ja kaupustelijanaiset tunnistivat hänet kaupungin portilla ja estivät paon. Toukokuun 15. päivänä 1793 Méricourt riisuttiin alastomaksi ja ruoskittiin julkisesti kansalliskonventin edustalla Pariisissa, kunnes jakobiinijohtaja Jean-Paul Marat pelasti hänet. Méricourt ei toipunut tapahtumasta, vaan kadotti mielenterveytensä seuraavan vuoden aikana. Terrorin aikana hänestä tuli kansakunnan vihollinen monien muiden vallankumouksellisten tavoin, kun Yhteishyvän valiokunta teloitutti giljotiinilla tuhansia ihmisiä poliittisin perustein. Méricourt vangittiin heinäkuun lopulla 1794 epäilyttävien käsimerkkien tekemisestä julkisella paikalla ja vain kahta kuukautta myöhemmin hänet julistettiin mielisairaaksi. Hänet vapautettiin joulukuussa 1794 veljensä huostaan, joka toimitti hänet seuraavana vuonna Pariisin lähellä sijainneeseen hullujenhuoneeseen.
Méricourt vietti viimeiset vuotensa eri sairaaloissa Pariissa. Hän kuoli Pitié-Salpêtrièren mielisairaalassa vuonna 1817. Vaikka hänen yrityksiään tehdä naisista tasa-arvoisia uudessa tasavallassa ei ymmärretty oikealla tavalla, hän sai naiset tiedostamaan heidän omat kykynsä ja potentiaalinsa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anne-Joseph Théroigne de Méricourt Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Anne-Joseph Théroigne de Méricourt
U Thant

| U Thant ဦးသန့် |
| --- | --- |

Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteeri
 30. marraskuuta 1961 – 31. joulukuuta 1971  
Edeltäjä:  Dag Hammarskjöld
Seuraaja:  Kurt Waldheim
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. tammikuuta 1909  Pantanaw, Brittiläinen Intia
Kuollut: 25. marraskuuta 1974 (65 vuotta)  New York, Yhdysvallat
Puoliso:  Thein Tin
Tiedot
Uskonto:  theravada-buddhalaisuus
 Nimikirjoitus
Thant (burmaksi သန့်; 22. tammikuuta 1909 Pantanaw, Brittiläinen Intia, nyk. Myanmar – 25. marraskuuta 1974 New York, Yhdysvallat), yleisemmin U Thant (burmaksi ဦးသန့် [ʔú θa̰ɰ̃]), oli burmalainen diplomaatti, joka toimi Yhdistyneiden kansakuntien kolmantena pääsihteerinä.
Hänen "etunimensä" U ei ole nimi, vaan tarkoittaa kunnioitettavaa. Thant oli hänen ainoa nimensä burmalaisen perinteen mukaisesti. Burmassa hänet tunnettiin nimellä Pantanaw U Thant, jossa näkyy hänen kotikaupunkinsa Pantanaw.
Varhainen elämä

Thant syntyi Pantanawissa, silloisessa brittiläisessä Intiassa. Hän oli nelilapsiseen rikkaan kauppiaan ja maanomistajan perheen esikoinen. Thantin isä U Po Hnit oli peräisin suvusta, johon kuului sekä buddhalaisia että muslimeja ja hän oli ollut perustamassa Thuriya-nimistä burmankielisiä sanomalehteä Yangonissa. Kun U Po Hnit kuoli Thantin ollessa 14-vuotias, perheenjäsenten kesken alkoi suuri perintökiista. Thant opiskeli Yangonin yliopistossa historiaa ja toimi opettajana.
Virkamiespalvelus

Kun U Nu tuli juuri itsenäistyneen Burman ensimmäiseksi pääministeriksi, hän pyysi Thantia tiedottajakseen vuonna 1947. Thant ja Nu olivat tavanneet yliopistossa, joten he tunsivat toisensa opiskeluajoilta. Thantista tuli Burman lehdistöjohtaja 1947, radiojohtaja 1948 sekä tiedotusministeri ja pääministerin neuvonantaja vuosiksi 1951–1957. Hän osallistui myös Nun kanssa suureen Aasian ja Afrikan maiden väliseen konferenssiin Bandungissa, Indonesiassa vuonna 1955. Siinä luotiin Sitoutumattomien maiden liikkeen perusta. Thantista tuli Nun läheisin neuvonantaja hallituksessa. Vuosina 1957–1961 hän oli Burman edustajana YK:ssa ja alkoi ajaa muun muassa Algerian itsenäisyyssodan neuvotteluja.
YK:n pääsihteeri

Thantista tuli YK:n pääsihteerin sijainen 3. marraskuuta vuonna 1961, kun Dag Hammarskjöld kuoli lento-onnettomuudessa Nbolassa Pohjois-Rhodesiassa, yrittäessään neuvotella Kongon kriisin osapuolten kanssa. Hän vieraili Suomessa heinäkuulla 1962. Yleiskokous valitsi Thantin YK:n pääsihteeriksi 30. marraskuuta vuonna 1962. Ceylonin YK-valtuutettu perusteli Thantin valintaa seuraavasti:
»Iässä, jossa voima usein liittyy jylisevään ääneen ja nyrkinheristykseen, – – U Thant edustaa toisenlaista voimaa, hiljaisuuden ja arvokkuuden mahtia. Hänessä yhdistyy erinomaisella tavalla luja ihminen ja toisaalta neuvotteluun luottava diplomaatti.» 
(G. P. Malalasekera)
Thantin ensimmäistä kautta leimasi Kuuban ohjuskriisi lokakuussa 1962. Ohjuskriisi jännitti maailmanpoliittisen tilanteen äärimmilleen mutta ei sytyttänyt sotaa. Thantin roolina ydinsodan ehkäisyssä pidetään yhtenä YK:n hienoimmista saavutuksista.
YK:n turvallisuusneuvoston yksimielisestä suosituksesta Thant valittiin toiselle pääsihteerikaudelle 2. joulukuuta 1966. Kausi jatkui hänen eläkkeelle siirtymiseensä saakka 1971.
Thantin toisen kauden aikana YK laajeni voimakkaasti, kun siihen liittyi kymmeniä Aasian ja Afrikan maita. Samaan aikaan YK perusti monia uusia organisaatioita, kuten UNDP:n, UNCTAD:n ja UNEP:n.
Thant kritisoi voimakkaasti Etelä-Afrikan apartheidhallitusta. Hänen toiseen virkakauteensa sijoittuivat myös Kuuden päivän sota Arabimaiden ja Israelin välillä vuonna 1967, Prahan kevät vuonna 1968 ja Intia-Pakistanin sota, joka johti itsenäisen Bangladeshin valtion syntyyn vuonna 1971.
Häntä kritisoitiin Yhdysvalloissa ja Israelissa, kun hän suostui vetämään YK:n rauhanturvaajat pois Siinailta vuonna 1967 Egyptin presidentti Nasserin pyynnöstä. Thant oli matkustanut henkilökohtaisesti Kairoon käydäkseen viime hetken rauhanneuvotteluja Nasserin kanssa, joka suunnitteli sotaa Israelia vastaan.
Thantin hyvät suhteet Yhdysvaltoihin viilenivät, kun hän rupesi avoimesti kritisoimaan Vietnamin sotaa. Hän yritti neuvotella rauhasta Yhdysvaltojen ja Pohjois-Vietnamin välillä, mutta Yhdysvaltain hallinto esti tämän.
Thant osoitti mielenkiintoa myös ufokeskusteluja kohtaan ja kutsui vuonna 1967 yhdysvaltalaisen atomifyysikon tohtori James E. McDonaldin puhumaan YK:ssa ufoista.lähde?
Eläkkeelle

23. tammikuuta vuonna 1971 Thant ilmoitti jäävänsä eläkkeelle henkilökohtaisen syyn takia ja sanoi ettei hän Vietnamin tilanteen vuoksi pyri kolmannelle kaudelle. YK:n turvallisuusneuvosto etsi Thantille seuraajaa viikkokausien ajan, kunnes virkaan lopulta valittiin Itävallan uusi YK:n suurlähettiläs Kurt Waldheim 21. joulukuuta vuonna 1971 – vain 10 päivää ennen kuin Thantin toinen virkakausi päättyi.lähde?
Jäähyväispuheessaan YK:n yleiskokouksessa Thant ilmoitti olevansa nyt vapaa ja helpottunut työnsä loputtua. New York Times kirjoitti pääkirjoituksessaan joulukuussa 1971, että U Thant oli suuri rauhantekijä, jonka viisaita neuvoja tarvittaisiin vielä hänen eläkkeellejäämisensä jälkeenkin. Toisaalta, Thantia arvosteltiin siitä, ettei hän kyennyt pelastamaan järjestöä konkurssin partaalta ja lepsusta hallinnosta – hän ei erottanut epäpätevimpiäkään alaisiaan.
Kuolema

Thant kuoli keuhkosyöpään New Yorkissa 25. marraskuuta 1974. Burmaa hallitsi sotilasjuntta, jonka päämies, kenraali Ne Win oli kateellinen Thantille tämän kansainvälisen uran vaiheista ja suosiosta Burmassa. Ne Win kieltäytyi järjestämästä Thantille valtiollisia hautajaisia. Yksi syy juntan katkeruuteen oli Thantin suhde U Nun demokraattiseen hallitukseen, jonka Ne Win oli syrjäyttänyt 2. maaliskuuta 1962.
Kun Thantin arkku lennätettiin Yhdistyneiden kansakuntien päämajasta New Yorkista Yangoniin, kentällä ei ollut vastaanottoa eikä kunnianosoituksia.
Thantin hautajaiset järjestettiin 5. joulukuuta 1974. Kymmeniätuhansia ihmisiä oli kaduilla jonottamassa nähdäkseen hänen arkkunsa, joka oli nähtävänä urheilustadionilla ennen hautaustilaisuutta. Ryhmä opiskelijoita piiritti Thantin arkun ja hautasi sen Yangonin ylioppilastalon raunioihin; Ne Winin hallitus oli tuhonnut talon dynamiitilla vuonna 1962. 5.–11. joulukuuta Yangonin opiskelijat rakensivat raunioihin väliaikaisen mausoleumin Thantille ja pitivät sen luona hallituksen vastaisia puheita.
Aikaisin aamulla 11. joulukuuta hallituksen joukot hyökkäsivät yliopiston kampukselle ja ampuivat joitakin mielenosoittajia, jotka vartioivat Thantin arkkua. Arkku haudattiin Yangoniin Shwe Dagon kultaisen pagodin juurelle. Tämän välikohtauksen jälkeen rangoonilaiset osoittivat kaduilla mieltään hallitusta vastaan ja Yangoniin julistettiin hätätila. Tätä tapausta kutsutaan Burman historiassa U Thantin kriisiksi. Hätätila poistettiin 1. syyskuuta 1976.
U Thantin muistelmat View from the UN julkaistiin postuumisti vuonna 1978.
Kunnianosoituksia

U Thantin rauhanpalkinto annetaan eri järjestöille ja henkilöille ympäri maailmaa tunnustuksena rauhan edistämisestä.
Kuala Lumpurissa on katu Jalan U Thant nimetty Thantin mukaan.
Pieni saari Manhattanin East Riverissa on nimetty Thantin mukaan. Saari on YK:n päämajan vieressä.