stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Silhuettiauto

NASCAR -luokan Chevrolet Monte Carlo. Putkirungon katteena on siviilimallia vain muistuttava kori; esimerkiksi valot ovat tarrat siinä kohtaa missä niiden kuuluisi olla
Peugeot 205 T16. B-ryhmän autoja tuli poikkeuksellisesti valmistaa 200 kappaletta luokittelua varten sekä evoluutiomallia 20. Alun perin etuvetoinen Peugeot 205 on kuitenkin B-ryhmän varustuksessaan keskimoottorinen ja nelivetoinen.
Ford Zakspeed Capri 1980-luvun alussa. Auto oli katumallia lähes 400 kiloa kevyempi ja tuotti parhaimmillaan 600 hevosvoimaa
Silhuettiautolla tarkoitetaan kilpa-autoa, joka muistuttaa ulkoisesti katukäyttöön tarkoitettua esikuvaansa, mutta eroaa tästä tekniikaltaan ja rakenteeltaan huomattavasti. Myös ulkonäön vastaavuus katuauton kanssa vaihtelee luokkakohtaisesti, lähes vakioautosta aina hyvin etäisesti esikuvaansa muistuttaviin esimerkiksi vanhat 5-ryhmän erikoisvakioautot. Muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta, kuten rallin B-ryhmä, silhuettiauton etu katuautoa aihiona käyttävään kilpa-autoon on, ettei säännöissä yleensä ole vaadittu minimimäärää ns. luokitteluautoille (engl.homoglation special). Tällaisia sarjoja ovat esimerkiksi NASCAR ja DTM. Näin ollen esimerkiksi Opel pystyi jälkimmäisessä käyttämään Astran silhuettiautossa V8-moottoria, vaikka sellaista ei ollut Opelin mallistossa tarjolla.
Silhuettiauton eduksi koituu näin suurempi hyöty kilpa-autoon käytetyistä kustannuksista. Kilpailumenestystä voidaan käyttää hyväksi markkinoinnissa, koska katsojat voivat nähdä tuttujen automallien kilpailevan, samalla kun autotehtaan ei tarvitse valmistaa tekniikaltaan identtisiä autoja katukäyttöön.
Moottoriurheilun maailmassa tunnetuin silhuettiauton tyyppi lienee ajoneuvo, jossa putkirunkoa peittävät siviilimallia etäisesti muistuttavat koripaneelit. Tekniikka kuitenkin on tehty vain kilpailukäyttöön ja jopa moottorin sijainti saattaa vaihtua katuautoon nähden. Koriosat on usein tehty teräksen sijaan kevyemmistä materiaaleista kuten lasikuidusta, hiilikuidusta tai Kevlarista. Joissain luokissa on vaadittu, että katto pilarit ja mahdollisesti paloseinä ovat alkuperäisestä autosta
Sardanapaloksen kuolema

Eugène Delacroix: Sardanapaloksen kuolema (1827).
Sardanapaloksen kuolema (ransk. La Mort de Sardanapale) on ranskalaisen Eugène Delacroix’n historiamaalaus vuodelta 1827. Se kuvaa muinaisen Assyrian myyttisen viimeisen kuninkaan Sardanapaloksen viimeisiä hetkiä.
Maalauksen innoittajana oli vuonna 1821 ilmestynyt englantilaisen George Byronin teos Sardanapalos. Maalaus kuitenkin esittää tapahtumat erilaisina: Byronin näytelmässä Sardanapalos tekee itsemurhan polttamalla itsensä roviolla yhdessä lempivaimonsa kanssa, mutta Delacroix’n maalauksessa itsemurhaan valmistautuva Sardanapalos makailee levollisesti vuoteella samalla kun palvelijat surmaavat hänen vaimonsa ja hevosensa sekä tuhoavat hänen aarteensa hänen silmiensä edessä. Taustalla oikealla linnoitus savuaa. Delacroix’n mukaan maalauksen oli tarkoitus tuomita Sardanapaloksen edustama hillittömän ylellinen elämä, mutta monet aikalaiset arvostelivat maalausta sen sisältämien julmuuksien ja irstailujen vuoksi. Sardanapaloksen rento asento maalauksessa antaa ymmärtää, että hän nauttii julmasta näytöksestä.
Sardanapaloksen kuolema kuuluu Louvren taidemuseon kokoelmiin Pariisissa. Maalauksen mitat ovat 392 x 496 senttimetriä. Vuonna 1844 maalattu pienempi versio teoksesta on Philadelphian taidemuseon kokoelmissa Yhdysvalloissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sardanapaloksen kuolema Wikimedia Commonsissa
Analyysia maalauksesta (englanniksi) Artble
Eero Haapalainen

| Eero Haapalainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. lokakuuta 1880 Kuopio, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 27. marraskuuta 1937 (57 vuotta) Petroskoi, Neuvostoliitto
Ammatti:  toimittaja, ammattiyhdistysmies, poliitikko
Puoliso:  Naimi Maria Eskola (1905–)
Muut tiedot
Järjestö:  SDP, SAJ
Eero Haapalainen (27. lokakuuta 1880 Kuopio – 27. marraskuuta 1937 Petroskoi) oli suomalainen sosiaalidemokraattinen poliitikko, toimittaja, Suomen Ammattijärjestön puheenjohtaja ja Suomen työväen punaisen kaartin ylipäällikkö Suomen sisällissodan aikana.
Lapsuus ja nuoruus

Eero Haapalainen syntyi 1880 Kuopiossa työläisperheeseen. Hänen isänsä Aaro Fredrik Haapalainen oli kirvesmies ja Miina-äiti (Wilhelmiina) kutoi kotona kangasta Minna Canthin kangaskauppaan. Haapalainen kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta vuonna 1901. Kouluvuosina hän ansaitsi rahaa rullatehtailija Saastamoisen vanhimman pojan yksityisopettajana historiassa ja matematiikassa. Vanhemmat toivoivat Haapalaisesta pappia, mutta jo hyvin nuorena hän liitti elämänsä työväenliikkeeseen. Hän luki lakitiedettä Helsingin yliopistossa vuosina 1901–1904, mutta varojen puutteessa loppututkinto jäi suorittamatta.
Haapalainen oli yksi niistä ikäpolvensa monista nuorista miehistä, joka uskoivat sosialismin ihanteisiin niin paljon, että olivat valmiita puolustamaan niitä asein. Hänen radikalismilleen on useita selityksiä. Ensiksikin työväenliikkeessä toimivat akateemiset nuoret olivat radikaaleja. Toiseksi vaikutteita tuli idästä venäläisiltä sekä Ruotsista, sikäläisen sosiaalidemokraattisen nuorisoliikkeen parista. Kolmanneksi oma merkityksensä lienee ollut myös henkilökohtaisilla ominaisuuksilla.
Vuosina 1903–1906 Haapalainen toimi Työmies-lehden toimittajana, Helsingin ammatillisen paikallisjärjestön sihteerinä vuonna 1906, ja viipurilaisen Työ-lehden päätoimittajana vuonna 1907.
Nuori vallankumouksellinen

Vuoden 1905 suurlakon aikana Eero Haapalainen kohosi näkyvälle paikalle yhtenä punakaartin järjestäjänä. Seuraavana vuonna hän oli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen edustajana Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen IV edustajakokouksessa Tukholmassa. Istunnossa esitettiin Haapalaisen laatima puheenvuoro ”Suomen sosialidemokraattisen työväenpuolueen näkökanta kysymyksessä valtion duumasta”. Samana vuonna Haapalainen osallistui Viaporin kapinaan toimien sosiaalidemokraattisen puolueen edustajana kapinaa valmistelleessa maanalaisessa komiteassa.
Haapalainen toimi vuosina 1905–1907 santarmilaitoksen salaisena ilmiantajana ja raportoi tuttavalleen, Suomen santarmihallituksen päällikölle Boris von Lühdelle sosiaalidemokraattista puoluetta ja punakaarteja koskeneista asioista.
Huhtikuussa 1907 Haapalainen valittiin Suomen ammattiyhdistyksen perustavassa kokouksessa järjestön ensimmäiseksi puheenjohtajaksi. Tehtävä oli päätoiminen. Hänen valintansa osoittaa, että hänet tunnettiin ammattiyhdistysmiehenä. Seitsemästä ehdokkaasta (muun muassa Yrjö Sirola, Emil Hytönen, Matti Paasivuori) hän sai eniten ääniä, 233 kappaletta. Lähinnä äänimäärässä oli K. Wartiainen, 25 ääntä, ja Lehokas, 20 ääntä. Haapalaisen puheenjohtajakaudella Suomen Ammattijärjestö oli kehittynyt aktiiviseksi taistelevaksi järjestöksi. Haapalainen toimi Suomen Ammattijärjestö -lehden päätoimittajana vuosina 1908–1918.
Keväällä 1911 Haapalainen erosi Ammattijärjestön puheenjohtajan tehtävistä, mutta hän jatkoi ammattiyhdistystoimintaa Sahateollisuuden Liiton asiamiehenä ja harjoitti laajaa ammattiyhdistysliikettä koskevaa julkaisutoimintaa. Vuonna 1911 Haapalaiselta ilmestyi kirja Osuustoiminta ja ammattiyhdistysliike, vuonna 1913 Työväenjärjestöt ja työantajaliitot ja vuonna 1917 Työehtosopimuksesta ja teollisuuslaillisuudesta. Hänen kirjojaan pidettiin ajankohtaisina. Haapalainen tavoitteli käytäntöä, jonka mukaan ammattiyhdistysliikkeen ensisijaisena tavoitteena tuli olla kollektiivisten työsopimusten aikaansaaminen yksilöllisten sijaan. Haapalainen keksi sanan ”työehtosopimus”, joka on nyt laajassa käytössä.
Sisällissota 1918

Haapalainen kuului jo vallankumouksen veteraaneihin, kun Suomi ajautui sisällissotaan 28. tammikuuta 1918. Hän oli Suomen työväen toimeenpanevan keskuskomitean puheenjohtaja ja Suomen kansanvaltuuskunnan jäsen sisä- ja sota-asioiden valtuutettuna. Sisällissodan taistelujen alkaessa Haapalainen määrättiin heti Suomen työväen punaisen kaartin ylipäälliköksi. Tässä tehtävässä hän toimi 30. tammikuuta − 20. maaliskuuta 1918 välisen ajan. Vaikka Haapalaisella ei ollut sotilaskoulutusta, hän halusi johtaa tapahtumia itse ohi esikuntien.
Punaisten voittojen muuttuessa jatkuviksi tappioiksi, koetettiin tilanne pelastaa järjestämällä punakaartin ylipäällikkyys uudelleen. Haapalainen teki tutustumismatkan Tampereelle, jossa sortui juopottelemaan ja riitautui Vilppulan rintaman ylipäällikön Erkki Karjalaisen kanssa. Hugo Salmela sai tarpeekseen juoppolalliksi ruvenneesta Haapalaisesta ja passitti tämän Helsinkiin.
»Tulooko Haapalainen tänne? Vaikka mitäs apua hänestä olisi, eihän se mies osaa muuta kuin haukkua.» 
(Pohjoisen rintaman päällikkö Hugo Salmela Haapalaisesta Tampereella 11. maaliskuuta 1918.)
Haapalainen erotettiin punakaartin ylipäällikkyydestä, mutta hän jatkoi vielä kansanvaltuutettuna, kunnes huhtikuussa Kansanvaltuuskunnan siirryttyä Viipuriin hänet erotettiin myös siitä toimesta. Juopumuksen, sopimattoman käytöksen ja aseen varomattoman käsittelyn vuoksi hänet lopulta pidätettiin ja 23. huhtikuuta Viipurin punainen sotaoikeus tuomitsi hänet menettämään palkkansa 25 päivältä ja lähetettäväksi rivisotilaana rintamalle. Päätös aiottiin julkaista punakaartin päiväkäskyssä, mitä ei kuitenkaan ehditty toteuttaa. Huhtikuun 25. päivänä 1918 useimmat kansanvaltuutetut sekä muut ylimmät päälliköt pakenivat Viipurista laivalla Pietariin. Haapalainen kieltäytyi Edvard Gyllingin tavoin lähtemästä ja jäi Viipuriin. Hän onnistui pakenemaan Pietariin moottoriveneellä toukokuussa 1918.
Neuvostoliitossa

Neuvosto-Venäjällä Haapalainen toimi monissa luottamustehtävissä, muun muassa vuonna 1918 Suomalaisen rykmentin sotilaskomissaarina, 1919–1920 punaupseerikoulun opettajana, 1920–1921 Karjalan Työkansan Kommuunin Vallankumousneuvoston teollisuusosaston metsätyösektorin johtajana, 1921–1924 Petroskoin opettajaseminaarin lehtorina, 1924–1929 Karellesin (sahateollisuus) palveluksessa. Päätyönsä ohella hän kirjoitti sanomalehtiin ja suomensi poliittista kirjallisuutta. Vuonna 1930 Haapalainen määrättiin Karjalan ASNT:n tieteellisen tutkimusinstituutin historian osaston johtajaksi. Haapalainen harjoitti laajaa julkaisutoimintaa: Suomen työväen ensimäinen nousu (1931), Kansalaissota Karjalassa (1932), Viaporin kapina 1906 (1935), Kommuuni Kylväjä (1935). Hän laati aapisen suomen kielellä, lukukirjan lapsille, lukuopin ynnä muuta. Haapalaisen johdolla historian osaston tutkijat keräsivät aineistoa laajaa teosta, Karjalan historiaa, varten.
Kuolema

Haapalainen kuoli Stalinin vainoissa. Hänet vangittiin 27. lokakuuta 1937 Petroskoissa syytettynä vastavallankumouksellisesta nationalistisesta toiminnasta. Haapalainen ei murtunut NKVD:n kuulusteluissa. Hän ei tunnustanut syytöstä oikeaksi ja Karjalan ASNT:n NKVD:n troikka tuomitsi hänet teloitettavaksi. Haapalainen ammuttiin 27. marraskuuta 1937 Petroskoissa. Hänet rehabilitoitiin täydellisesti syyttömänä 7. toukokuuta 1956.
Poliittisten vainojen uhrien muistopäivänä 30. lokakuuta 1994 Petroskoin Zarekan hautausmaalle siirrettiin Suolusmäen joukkoteloituspaikalta sorakuopasta löydetyt 38:n 27. marraskuuta 1937 teloitetun jäännökset. Yksi ammutuista oli Eero Haapalainen. Hänen jäännöksensä ovat poliittisten vainojen uhrien veljeshaudassa Zarekan hautausmaalla Petroskoissa. Myös Eero Haapalaisen vanhin poika Toivo Haapalainen, Petroskoin suksitehtaan yli-insinööri, menetti henkensä Stalinin vainoissa. Hänet vangittiin 29. kesäkuuta 1938 ja ammuttiin 21. syyskuuta 1938 Petroskoissa. Toivo Haapalainen rehabilitoitiin 1956 täydellisesti syyttömänä. Hänen haudastaan ei ole tietoa.
Eero Haapalaisen syntymäkaupungissa Kuopiossa kiinnitettiin 14. syyskuuta 1989 Minna Canthin katu 49:n seinään muistolaatta: ”Tässä korttelissa sijaitsi Punakaartin ylipäällikön Eero Haapalaisen 1880–1938 syntymäkoti”.
Teoksia

Miksi vaadin elantopalkkaa ja kysynnän ja tarjonnan laki; Robert Blatchfordin esityksestä oloihimme soveltanut Eero Haapalainen. Suomen metallityöntekijäin lentokirja n:o 2. Helsinki 1909
Olet voimaton yksin, voimakas liitossa. Suomen metallityöntekijäin lentokirja n:o 1. Helsinki 1909
Kirje sinulle raataja!: Suomen ammattijärjestön toimikunnalta. Helsinki 1911
Osuustoiminta ja ammattiyhdistysliike. Suomen ammattijärjestön julkaisu n:o 4. Helsinki 1911
Työväenjärjestöt ja työnantajaliitot. Suomen ammattijärjestön julkaisu n:o 5. Helsinki 1913
Työehtosopimuksesta ja teollisuusperustuslaillisuudesta. Suomen ammattijärjestön julkaisu n:o 6. Helsinki 1917
Neuvostovallan lasten aapinen: oppikirja työkouluja varten. Valtion kustannusliike, Moskova 1924
Työläisten ja talonpoikain aapiskirja. Valtion kustannusliike, Moskova 1924
Kollektiivinen talous ja millä tavalla sen järjestämme. Kirja, Leningrad 1930
Työläisen ja talonpojan aapinen Punainen raataja. Kirja, Leningrad 1930
Suomen työväen ensimäinen nousu: muistelmia ja katsauksia vallankumousvuoden 1905 tapauksiin Suomessa. Kirja, Leningrad 1931
Suomenkielen oppikirja: kouluja, kursseja ja itseopiskelua varten. Kirja, Leningrad 1931
Kommuuni Kylväjä; laatinut E. Haapalainen; Karjalan tieteellisen tutkimus-instituutin vallankumous-historiallinen sektsio. Kirja, Petroskoi 1935
Suomen punakaartilaisten osanotosta Viaporin kapinaan teoksessa V. N. Sokolov: Viapori: sotilaskapina v. 1906. Kirja, Petroskoi 1935
Neuvostoliiton nainen: selostus N-liiton naisten asemasta ja elämästä. Vapaus, Sudbury, Ontario ei julk. vuotta
Toimitustöitä

Ammattiyhdistysliike Saksassa, Englannissa, Tanskassa, Ruotsissa, Norjassa, Ranskassa, Yhdysvalloissa, Suomessa ja Kansainväliset työväenjärjestöt osa 1, Saksa; Suomen Ammattijärjestön järjestömuotokomitean toimeannosta toimittanut Eero Haapalainen. Suomen Ammattijärjestö, Kotka 1915
Ammattiyhdistysliike Saksassa, Englannissa, Tanskassa, Ruotsissa, Norjassa, Ranskassa, Yhdysvalloissa, Suomessa ja Kansainväliset työväenjärjestöt osa 2, Englanti. Suomen Ammattijärjestö, Kotka 1915
Ammattiyhdistysliike Saksassa, Englannissa, Tanskassa, Ruotsissa, Norjassa, Ranskassa, Yhdysvalloissa, Suomessa ja Kansainväliset työväenjärjestöt osa 3, Tanska, Ruotsi ja Norja. Suomen Ammattijärjestö, Kotka 1915
Ammattiyhdistysliike Saksassa, Englannissa, Tanskassa, Ruotsissa, Norjassa, Ranskassa, Yhdysvalloissa, Suomessa ja Kansainväliset työväenjärjestöt osa 4, Ranska, Yhdysvallat ja Kansainväliset työväenjarjestöt. Suomen Ammattijärjestö, Kotka 1915
Yhteisvoima: lukukirja vähälukutaitoisia varten. Kirja, Leningrad 1930, 2. uud. painos Kirja, Petroskoi 1932
Neuvosto-Karjalan vaiheista. Kirja, Leningrad 1933
Suomennoksia

Axel Danielson: Sosialidemokratia, sen synty ja kehitys vuoteen 1984. Sosialistin kirjapaino-osuuskunta, Turku 1908
Carl Legien: Saksan ammattiyhdistysliike. Savon työväen sanomalehti-osuuskunta, Kuopio 1910
William Clarke: Teollisuuden kehitys. Alex. Halonen, Tampere 1910
Kertomus kansainvälisestä ammattiyhdistysliikkeestä v. 1910: kansainvälisen Budapestissa v. 1911 pidetyn kokouksen kertomus: kansainvälisen sihteerin kertomus ja kansainvälisten kokousten päätökset; suomentanut E. Haapalainen. Helsinki 1912
S. I. Tshugunov: Kyläneuvostojen työ: kyläneuvostojen, niiden valiokuntien ja toimikuntien toimitsijoille. Kirja, Leningrad 1927
Imperialismin ajan luokkataistelujen historia: kolme lukua Drosdovin historiasta "Länsi-Europan ja Venäjän luokkataisteluliikkeen pääpiirteet XVIII-XX vuosisadalla"; suomentanut E. H. Kirja, Leningrad 1930
Kertomukset Talonpoika (Aleksander Jakovlev) ja Kolme valaskalaa (P. Romanov) teoksessa Talonpoika y. m. kertomuksia. Kirja, Leningrad 1930
V. Klishko: Karjalaiset "ihmeittentekijät"; suomentanut E. H. Kirja, Leningrad 1932
Aiheesta muualla

Haapalainen Kuopion kirjailijabiografiassa
Eino I. Parmanen : Eero Haapalainen, sortovuosien aikuisia surullisimpia hahmoja, Jääkäri-invaliidi, 01.01.1939, s. 89, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Siekkinen

Siekkinen on suomalainen sukunimi. Siekkinen-nimisiä henkilöitä:
Ari-Pekka Siekkinen (s. 1965), jääkiekkomaalivahti
Hannu Siekkinen (1952–2012), runoilija
Jani Siekkinen (s. 1987), biljardinpelaaja
Jani Siekkinen (s. 1997), jääkiekkoilija
Jennifer Siekkinen, endurokuljettaja
Johanna Siekkinen (s. 1976), iskelmälaulaja
Keijo Siekkinen (s. 1948), kirjailija
Mauri Siekkinen (s. 1959), pikajuoksija
Raija Siekkinen (1953–2004), kirjailija
Saija Siekkinen, puvustaja
Sinikka Siekkinen (s. 1943), radio- ja televisiotoimittaja
Taina Siekkinen (s. 1968), kilpakävelijä
Tommi Siekkinen (s. 1989), jalkapalloilija
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Siekkilä

| Siekkilä |
| --- | --- |

Kaupunki:  Mikkeli
Koordinaatit:  61.6958°N, 27.2405°E
Kaupunginosa nro:  21
Postinumero(t):  50120
Lähialueet:  Kalevankangas (koillisessa), Lehmuskylä (etelässä), Karkialampi (luoteessa)
Siekkilä on Mikkelin 21. kaupunginosa, joka sijaitsee Mikkelin ydinkeskustasta (torilta) linnuntietä 1,3–2,6 kilometriä länsiluoteeseen. Siekkilän rajan muodostaa pohjoisessa Siekkilänjoki ja etelässä Savilahdenkatu.
Vuonna 1972 valmistunut Siekkilän koulun rakennus oli peruskouluna vielä keväällä 2011, mutta koulu lopetettiin siellä kesällä 2011. Tämän jälkeen rakennuksessa toimi joitain vuosia toimintakeskus. Alueella on yhä Siekkilän palvelutalo.
Seiichi Itō

| Seiichi Itō |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1890 Takada, Fukuoka, Japani
Kuollut: 7. toukokuuta 1945 (54 vuotta) Tyynimeri
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Japani
Palvelusvuodet:  1911–1945
Komentajuudet:  Kiso 1933–1935 Mogami 1935–1936 Atago 1936 Haruna 1936–1938 Yamato 1945
Sotilasarvo:  amiraali
Seiichi Itō (jap. 伊藤 整一, Itō Seiichi, 26. heinäkuuta 1890 – 7. toukokuuta 1945) oli japanilainen vara-amiraali ja keisarillisen Japanin laivaston viimeisen sotatoimen operaatio Ten-Gōn päällikkö toisessa maailmansodassa.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Seiichi Itō syntyi Takadassa Fukuokan prefektuurissa Japanissa vuonna 1890. Hän valmistui keisarillisen Japanin laivastoakatemiasta Etajimassa vuonna 1911. Itō aloitti uransa keisarillisen Japanin laivaston palveluksessa panssariristeilijä Asolla (entinen Venäjän keisarikunnan laivaston Bayan) ja taistelulaiva Akilla.
Elämä > Ura laivastossa

Vuonna 1914 Itōsta tehtiin aliluutnantti ja vuonna 1917 hänet ylennettiin luutnantiksi. Vuonna 1927 hän osallistui Japanin laivaston vierailulle Yhdysvalloissa ja ylennettiin komentajaksi. Joulukuussa 1931 Itōsta tuli kapteeni ja hänet komennettiin laivastotukikohtaan Japanin miehittämässä Mantšukuon nukkevaltiossa.
Marraskuussa 1933 Itō komennettiin pois Mantšukuosta ja hänestä tehtiin Kuma-luokan risteilijä Kison kapteeni. Vuonna 1935 hän siirtyi Mogami-luokan risteilijä Mogamille. Toukokuussa 1936 Itō siirtyi Takao-luokan risteilijä Atagolle ja saman vuoden joulukuussa Kongō-luokan taistelulaiva Harunalle.
Marraskuussa 1938 Itō ylennettiin kontra-amiraaliksi ja nimitettiin Japanin 2. laivaston päälliköksi. Syyskuussa 1941 Itōsta siirtyi Japanin laivaston pääesikuntaan. Saman vuoden lokakuussa hänet ylennettiin vara-amiraaliksi.
Elämä > Toinen maailmansota

Japanin ja Yhdysvaltain välillä käyty Tyynenmeren sota alkoi 7. joulukuuta 1941 tehdystä hyökkäyksestä Pearl Harboriin. Toisessa maailmansodassa Itō työskenteli laivaston pääesikunnan päämajassa, kunnes hänet määrättiin joulukuussa 1944 Seton sisämerelle, jossa hän otti 2. laivaston komennon.
Talveen 1945 mennessä keisarillisen Japanin laivasto oli jo hävinnyt sodan Tyynenmeren hallinnasta. Japanilaiset laativat suunnitelman, jossa laivaston lippulaiva, Yamato-luokan taistelulaiva Yamato, lähtisi Okinawalle ja aloittaisi saarelle maihinnousun tehneiden yhdysvaltalaisten pommituksen, kunnes laiva olisi upotettu. Pääesikunnan ehdotuksesta Yamaton päälliköksi nimitettiin vara-amiraali Itō, ja 6. toukokuuta 1945 Yamato lähti Tokuyaman satamasta määränpäänään Okinawa.
Aamupäivällä 7. toukokuuta yhdysvaltalaiset sukellusveneet havaitsivat Yamaton, ja Task Force 58 lähetti lentokoneensa upottamaan taistelulaivan. Kahden tunnin mittaisen taistelun jälkeen raskaita vaurioita kokenut Yamato alkoi upota, ja Itō antoi kaikille miehistön jäsenille käskyn hylätä laiva. Itō oli päättänyt upota Yamaton kanssa ja jäi laivan komentosillalle, mutta ammusvarastoihin levinneen tulipalon seurauksena laiva räjähti ennen kuin se olisi voinut vajota veden alle. Operaatio Ten-Gōn tavoite epäonnistui, mutta Japanissa Itōlle annettiin postuumisti amiraalin arvonimi.
Sekasotku rantahotellissa

| Sekasotku rantahotellissa> The Rosebud Beach Hotel |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Harry Hurwitz
Käsikirjoittaja:  Harry Narunsky Irving Schwartz Thomas Rudolph Harry Hurwitz
Tuottaja:  Harry Hurwitz Irving Schwartz
Säveltäjä:  Jay Chattaway
Pääosat:  Peter Scolari Christopher Lee Colleen Camp Fran Drescher
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Big Lobby Company Almi Pictures Palm Beach Pictures
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:   Marraskuussa 1984
Kesto:  83 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sekasotku rantahotellissa (engl. The Rosebud Beach Hotel) on vuonna 1984 julkaistu Harry Hurwitzin ohjaama yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka pääosissa ovat Peter Scolari, Christopher Lee, Colleen Camp ja Fran Drescher. Sekasotku rantahotellissa sijoittuu Floridassa olevaan hotelliin. Komedia kuvattiin Miamissa, Floridassa.
Ohjaaja Hurwitz myös laati käsikirjoituksen elokuvaan Harry Narunsky, Irving Schwartz ja Thomas Rudolphin kanssa. Irving Schwartzin kanssa Hurwitz tuotti elokuvan. Elokuva sai ensi-iltansa kotimaassaan marraskuussa vuonna 1984. Sekasotku rantahotellissa on julkaistu videolle ja DVD:lle.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Peter Scolari  | … |  Elliot Garner   |
|  Christopher Lee  | … |  Herra Clifford King   |
|  Colleen Camp  | … |  Tracy King   |
|  Fran Drescher  | … |  Linda   |
|  Eddie Deezen  | … |  Sydney   |
|  Chuck McCann  | … |  Harold Dorfman   |
|  Hank Garrett  | … |  Mike Kramer   |
|  Hamilton Camp  | … |  "Matches" Monohan   |
|  Jonathan Schmock  | … |  Leonard   |
|  James Vallely  | … |  Dennis   |
|  Daniel Greene  | … |  Brad   |
|  Monique Gabrielle  | … |  Liza   |
|  Leila Chrystie  | … |  Fran Carlan   |
|  Connie Sawyer  | … |  Carlotta   |
|  Lia Nickson  | … |  Penelope   |
|  Robert O'Sullivan  | … |  Ackerman   |
Aiheesta muualla

Sekasotku rantahotellissa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Sekasotku rantahotellissa Elonet.
Sekasotku rantahotellissa AllMoviessa. (englanniksi)
Sekasotku rantahotellissa Christopher Leen kotisivuilla[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Second Sight

| Second Sight |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Free Radical Design
Julkaisija:  Codemasters
Jakelija:  Steam ja GOG.com
Säveltäjä:  Graeme Norgate
Julkaistu:  Nintendo GameCubeEU 3. syyskuuta 2004NA 21. syyskuuta 2004 PlayStation 2EU 3. syyskuuta 2004NA 21. syyskuuta 2004 XboxEU 3. syyskuuta 2004NA 21. syyskuuta 2004
Lajityyppi:  hiiviskelypeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Ikäluokitus:  ESRB: Teini-ikäisille  PEGI 16  USK 16 
Alusta:  Nintendo GameCube, PlayStation 2, Windows, Xbox
Jakelumuoto:  optinen levy
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
Second Sight  on Free Radical Designin kehittämä ja Codemastersin julkaisema hiiviskelypeli. Peli on julkaistu Nintendo GameCubelle, PlayStation 2:lle, Windowsille ja Xboxille vuonna 2004.
Vuonna 2018 THQ Nordic hankki pelin oikeudet omistukseensa.
Ääniraita

Pelin musiikin säveltänyt Graeme Norgate on julkaissut pelin ääniraidan digitaalisena latauksena.
Vastaanotto

Pelin Xbox-versio on saanut GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 7.5/10.
Aiheesta muualla

Second Sight MobyGamesissa (englanniksi)