stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Virginian siirtokunta

Virginian siirtokunta (engl. Colony of Virginia) oli Englannin ja myöhemmin Britannian siirtokunta Pohjois-Amerikassa vuodesta 1607 vuoteen 1776, jolloin se ja kaksitoista muuta brittiläistä siirtokuntaa julistautuivat itsenäisiksi, perustaen Yhdysvallat. Virginiasta tuli tämän jälkeen osavaltio. Virginian siirtokunta oli brittiläisten ensimmäinen onnistunut pohjoisamerikkalainen siirtokunta Newfoundlandin ja Roanoken siirtokuntien epäonnistumisien jälkeen.
Siirtokunta oli Virginia Company -yhtiön perustama.
Käännös suomeksi
St. Louis Blues (kappale)

| ”St>  Louis Blues” |
| --- | --- |
 Nuottijulkaisun kansilehti vuodelta 1914.
Säveltäjä:  W. C. Handy
Sanoittaja:  W. C. Handy
Julkaistu:  1914
Kieli:  Englanti
Tyylilaji:  Blues
St. Louis Blues on W. C. Handyn säveltämä ja sanoittama blueskappale vuodelta 1914. Se on yksi blues- ja jazzmusiikin tunnetuimmista ja useimmin soitetuista kappaleista ja joidenkin lähteiden mukaan yksi kaikkien aikojen levytetyimmistä kappaleista.
Säveltäjällä oli vaikeuksia saada julkaisuyhtiöitä hyväksymään kappaletta ja julkaisi sen lopulta itse vuonna 1914. Ensimmäinen levytys tehtiin joulukuussa 1915, ja 1910-luvun loppupuolella kappale löi lopulta itsensä läpi New Yorkissa. Sen ovat levyttäneet muun muassa Ethel Waters, Bessie Smith, Louis Armstrong, Original Dixieland Jazz Band, Benny Goodman ja Art Tatum.
Sävellyksessä esiintyvät bluesille tyypilliset rakenteet kuten 12 tahdin blueskaavan ja alennetun terssin käyttö. Handy on sanonut pyrkineensä yhdistämään sävellyksessä ragtime- ja spirituaaliperinteitä. Kappaleen nimeä on käytetty muun muassa useiden elokuvien, mukaan lukien Handyn elämäkertaelokuvan, nimenä. Jääkiekkojoukkue St. Louis Blues on myös nimetty kappaleen mukaan.
Historia > Synty

»”Olin neljäkymmentä kun ’St. Louis Blues’ sävellettiin, ja siitä lähtien elämäni on... pyörinyt tuon sävellyksen ympärillä.”» 
(W. C. Handy)
W. C. Handy oli yksi ensimmäisistä joka alkoi julkaista bluesmusiikkia, ja häntä kutsutaankin ”bluesin isäksi”. Hän julkaisi ensimmäisen oman sävellyksensä Memphisissä vuonna 1909; kyseessä oli kampanjalaulu paikalliselle poliitikolle Edward H. Crumpille, nimeltään ”Mr. Crump”. Kappaleesta tuli tunnettu kaupungin ympäristössä, ja vuonna 1912 Handy päätti julkaista sen uusilla sanoilla, nimellä ”Memphis Blues”. Tästä versiosta tuli todella suosittu, mutta säveltäjä oli jo ehtinyt myymään oikeudet sävellykseen viidelläkymmenellä dollarilla. Handy otti tavoitteekseen säveltää hitti, joka korvaisi ”Memphis Bluesin” menettämisen.
Vuonna 1913 Handy julkaisi instrumentaalin ”Jogo Blues”, joka ei vaikean sovituksensa takia kuitenkaan saavuttanut suurta suosiota. Melodia sävellykseen tuli Handyn tuntemalta saarnamieheltä. Vuotta myöhemmin sama melodia päätyi ”St. Louis Bluesin” kertosäkeeseen.
Inspiraatio ”St. Louis Bluesiin” tuli säveltäjän mukaan hänen St. Louisin kadulla tapaamaltaan mustalta naiselta, joka valitteli miehensä poissaoloa: ”Ma man’s got a heart like a rock cast in de sea.” (”Mieheni sydän on kuin mereen paiskattu kivi.”) Handy kirjoitti tarinan naisesta, joka mies on lähtenyt toisen naisen matkaan. Toinen nainen kuvataan vamppina, joka vietteli miehen koruillaan, puutereillaan ja ”kaupasta ostetuilla hiuksillaan”.
Kappaleen sävellyspaikka oli Memphisin Beale Streetillä sijaitseva, ympäri vuorokauden auki ollut baari nimeltä Pwee. Baari tunnettiin monien Memphisin afroamerikkalaisten muusikoiden kantapaikkana, ja monet muutkin Handyn sävellyksistä syntyivät siellä. Handy kirjoitti sanat paikallisella mustien käyttämällä murteella, vaikka tiesikin sen mahdollisesti loukkaavan osaa kuulijoista. Valinnan pohjalla oli Handyn mielipide, että jotkut murresanat ovat musikaalisempia ja ilmaisukykyisempiä kuin puhdas englanti. Nykyjulkaisuissa sanat ovat kuitenkin lähempänä englannin kirjakieltä.
Historia > Suosio

Musiikkinäytteet
Näyte Original Dixieland Jazz Bandin levytyksestä vuodelta 1921.
Näyte Bessie Smithin levytyksestä vuodelta 1925.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Handy tarjosi ”St. Louis Bluesia” useille kustantajille, mutta kukaan ei suostunut julkaisemaan kappaletta. Syyskuussa 1914 säveltäjä päätyi yhteistyökumppaninsa Harry Pacen kanssa lopulta julkaisemaan kappaleen itse. Sävellys ei kuitenkaan aluksi saavuttanut paljoakaan suosiota. Vasta vuonna 1916, kun Handy ja Pace muuttivat julkaisuyhtiönsä Memphisistä New Yorkiin, alkoi suuri yleisö huomata kappaleen mahdollisuudet. Blueslaulaja Ethel Waters kuuli lähes tuntemattoman Charles Andersonin laulavan kappaletta New Yorkissa, hankki Handyltä kappaleen oikeudet ja alkoi esittää sitä Broadwayllä. Myös vaudeville-esiintyjä Sophie Tucker otti kappaleen ohjelmistoonsa. Ensimmäisen levytyksen teki Columbia Recordsin vakituinen orkesteri, Charles A. Princen johtama Prince’s Band, joulukuussa 1915. Tämä instrumentaaliversio nousi listoilla neljännelle sijalle vuonna 1916. Vuonna 1918 näyttelijä Gilda Gray aloitti shimmy-tanssibuumin New Yorkissa esittelemällä tanssin ”St. Louis Bluesin” tahtiin Winter Garden -teatterissa.
Blueslaulaja Marion Harrisin versio nousi listaykköseksi vuonna 1920. Seuraavana vuonna neworleansilainen jazzin pioneeriyhtye Original Dixieland Jazz Band levytti ensimmäisen jazzversion laulaja Al Bernardin kanssa, ja kappaleesta tuli nopeasti yksi genren standardeista – se oli jazzmusiikin äänitetyin kappale yli 20 vuoden ajan, kunnes Hoagy Carmichaelin ”Stardust” ohitti sen. ”St. Louis Blues” on edelleen yksi soitetuimmista blues- ja jazzkappaleista ja joidenkin lähteiden mukaan yksi kaikkien aikojen levytetyimmistä kappaleista. Jazzkriitikko Brian Peerless on antanut kappaleelle lisänimen ”jazzsoittajan Hamlet”.
Yhden pysyvintä suosiota nauttineista versioista äänittivät ”bluesin keisarinna” Bessie Smith ja nuori Louis Armstrong vuonna 1925. Smithin laulun ja Armstrongin kornetin välinen hidas duetto on inspiroinut lukuisia senjälkeisiä esittäjiä eri tyyleillä; muun muassa Janis Joplin on sanonut ottaneensa vaikutteita Smithin tulkinnasta. Tämä versio palkittiin Grammy Hall of Fame Awardilla vuonna 1993. Armstrong äänitti oman yhtyeensä kanssa uuden version kappaleesta vuonna 1929, ja tämäkin versio päätyi Grammy Hall of Fameen vuonna 2008.
Kappale oli osa Broadway-näytelmää George White’s Scandals of 1926, joka esitettiin taisteluna blueskappaleiden ja klassisen musiikin välillä.
Pianovirtuoosi Art Tatum levytti vuonna 1933 pianosooloversion kappaleesta. Benny Goodman julkaisi hittiversion vuonna 1939, ja Earl Hines teki vuonna 1940 suositun boogie woogie -sovituksen ”Boogie Woogie on St. Louis Blues”.
Historia > Maailmalla

Kappale soitettiin Ison-Britannian prinssi Georgen ja kreikkalaisen prinsessa Marinan häissä vuonna 1934. Sen sanotaan olevan kuningatar Elisabet II:n suosikkilauluja. Kun Italia valloitti Etiopian 1930-luvulla, Etiopian armeija otti ”St. Louis Bluesin” tunnuslaulukseen.
Toisen maailmansodan aikana jazzin soittaminen kiellettiin natsi-Saksassa Yhdysvaltojen liityttyä sotaan. Paikalliset muusikot jatkoivat kuitenkin kappaleen soittamista eri nimillä. Ranskassa se tunnettiin nimellä ”La Tristesse de Saint Louis” (”Saint Louisin suru”), missä ”Saint Louisin” saattoi katsoa viittaavan joko pyhään Ludvigiin, St. Louisin kaupunkiin tai jopa kappaleen tunnetuksi tehneeseen Louis Armstrongiin. Itävallassa kappaleen salanimi oli ”Sauerkraut” (”Hapankaali”).
Elokuva

Kappale on antanut nimen useille elokuville. Bessie Smith esiintyi vuonna 1929 16-minuuttisessa lyhytelokuvassa nimeltä St. Louis Blues, jossa Handy vastasi musiikista ja auttoi käsikirjoituksen laatimisessa. Elokuvan taustabändissä oli jäseniä Fletcher Hendersonin yhtyeestä ja W. C. Handyn kuoro. Toisen samannimisen elokuvan ohjasi Raoul Walsh vuonna 1939; elokuvan tarina ei kuitenkaan liittynyt laulun sanoihin.
Vuonna 1958 julkaistiin Handyn elämäkertaelokuva, myös nimeltään St. Louis Blues. Pääosaa esitti Nat King Cole ja muissa rooleissa nähtiin jazzin suuria nimiä kuten Pearl Bailey, Cab Calloway, Ella Fitzgerald ja Barney Bigard.
Sävellys

Handy on sanonut halunneensa yhdistää kappaleessa ragtime-musiikin synkoopin käytön spirituaaliperinteen mukaiseen melodiaan.
Kappaleen rakenne on A-A-B-C, missä A- ja C-osiot perustuvat 12 tahdin blueskaavaan G-duurissa, ja välissä on 16 tahdin B-osio g-mollissa. B-osiossa käytetään Kuubasta peräisin olevaa habanera-rytmiä, jonka juuret ovat tangossa ja afrikkalaisessa tangana-musiikissa; Handy oli tutustunut musiikkityyliin vuosisadan vaihteessa kiertäessään Kuubassa minstrel-ryhmänsä kanssa. Tangomusiikki oli kappaleen säveltämisen aikaan muodissa, ja Handyn mukaan hän sävelsi ”tangoalkusoiton” hämätäkseen tanssijoita ennen bluessäkeistöön siirtymistä.
Melodiassa esiintyvät tärkeässä osassa bluesille tyypilliset intervallit, alennettu terssi ja septimi (ns. ”blue note”). Kappaleen laaja suosio perustuu osaltaan siihen, että se soveltuu soitettavaksi lähes millä tempolla tahansa.
Sävellys > Harmoninen rakenne

Kappaleen A- ja C-osio ovat hieman erilaisia variaatioita 12 tahdin blueskaavasta. Säkeistö eli A-osio sisältää enemmän sointumuutoksia siirtyen toisessa tahdissa subdominanttiin ja palaten yhdeksännen tahdin dominantista toonikaan subdominantin kautta. A-osiossa käytetään myös viimeisessä tahdissa dominanttia lopetussointuna. B-osio eli kertosäe sen sijaan pysyttelee ensimmäiset neljä tahtia toonikasoinnussa ja palaa 11. tahdissa dominantista suoraan toonikasointuun. Kaikki kolme käytettyä sointua voidaan soittaa dominanttiseptimisointuina.
B-osiossa siirrytään A-osan duuriasteikon muunnossävellajiin. Osiossa sointukierto kulkee toonikasta subdominantin kautta dominanttiin, ja seuraavaan osioon siirrytään kadenssilla i-II-V. Toonika ja subdominantti soitetaan mollisointuina ja dominanttisointuaste dominanttiseptimisointuna.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta St. Louis Blues on Wikiaineistossa (englanniksi)
W. C. Handy vuonna 1941. Kuvannut Carl Van Vechten.
Bessie Smith (1929)
Säkeistön tahdit 5–8 esimerkkinä alennetun terssin käytöstä. Toisen tahdin kolmannella iskulla noustaan G-duuriasteikkoon kuuluvan h:n sijasta b-nuottiin, mistä syntyvä dissonanssi puretaan palaamalla kolmannen tahdin alussa toonikaan.
Amy Acker

| Amy Acker |
| --- | --- |
 Amy Acker vuonna 2012.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. joulukuuta 1976 (ikä 48) Dallas, Texas, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
amyacker.com
IMDb
Elonet
Amy Louise Acker (s. 5. joulukuuta 1976 Dallas, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan kenties parhaiten roolistaan Winifred ”Fred” Burklena televisiosarjassa Angel (1999–2004), jossa Acker oli mukana sarjan toisen tuotantokauden lopusta lähtien. Hän sai työstään sarjassa Saturn-palkinnon parhaasta naissivuosasta. Acker on esiintynyt myös esimerkiksi televisiosarjoissa Alias (2005–2006), Ensisilmäyksellä (2006) ja Dollhouse (2009–2010).
Aikoinaan Acker harrasti esimerkiksi balettia ja modernia tanssia, mutta hänelle tehty polvileikkaus päätti hänen tanssijanuransa. Acker on ollut vuodesta 2003 lähtien naimisissa näyttelijä James Carpinellon kanssa, ja heillä on vuonna 2005 syntynyt poika sekä 2006 syntynyt tytär.
Roolit > Elokuvat

The Accident (2001) ... Nina
Groom Lake (2002) ... Kate
Ota kiinni jos saat (2002) ... Miggy Acker
The Novice (2004) ... Jill
Mr. Dramatic (2005) ... Jodi
Roolit > Televisio

Wishbone (1995–1997) ... useita roolihenkilöitä
To Serve and Protect (1999) (minisarja) ... Melissa Jorgensen
Special Unit 2 (2001) ... Nancy
Return to the Batcave: The Misadventures of Adam and Burt (2003) ... Kathy Kersh
Angel (2001–2004) (70 jaksossa) ... Winifred ”Fred” Burkle / Illyria
Supernatural (2005) ... Andrea Barr
Justice League Unlimited (2005–2006) (4 jaksossa – ääninäyttelijänä) ... Metsästäjätär
Ensisilmäyksellä (2006) ... Penelope
Alias (2005–2006) (12 jaksossa) ... Kelly Peyton
Drive (2007) (3 jaksossa) ... Kathryn Tully
Dollhouse (2009–2010) ... Claire Saunders
Olipa kerran (2012) ... Astrid/Nova
Kohde (2012–) ... Samantha ”Sam” Groves / Root
S.H.I.E.L.D. Agentit (2014) (1 jakso) ... Audrey Nathan
The Gifted (2017–2019) ... Caitlin Strucker
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amy Acker Wikimedia Commonsissa
Viralliset kotisivut
Amy Acker Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Elonet 
Muut:  IdRef 
Acker puolisonsa James Carpinellon kanssa vuonna 2005.
Globetel

Globetel Oy on vuonna 1997 perustettu suomalainen telekommunikaatioalan yritys. Globetelillä on asiakkaita yli 200 000 (vuonna 2021). Globetel tarjoaa ulkomaanpuhelupalveluita, toimii virtuaalioperaattorina Telian verkossa ja myy matkapuhelin- ja laiteliittymiä kuluttajille ja yrityksille. Aiemmin yritys tarjosi myös kaukopuheluita, mutta sittemmin ne poistuivat sen palveluvalikoimasta. Globetel toimii Helsingissä eikä sillä ole mitään tekemistä suuren yhdysvaltalaisen kaimansa GlobeTel Communications Corporationin kanssa. lähde?
Globetel tarjosi Suomen halvimmat minuuttihinnoitellut puhelut ennen Moi Mobiilin tuloa. Globetelin liittymät on suunnattu käyttäjille, jotka arvostavat pieniä hintoja eivätkä käytä juurikaan Internet-yhteyttä puhelimessaan tai joille riittää hitaampikin nopeus. lähde?
Aiheesta muualla

Globetelin verkkosivut
Markku Tuokko

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Markku Tuokko 1970-luvun lopulla. |  Markku Tuokko 1970-luvun lopulla. |  Markku Tuokko 1970-luvun lopulla. |  |
Maa:   Suomi
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Praha 1978 | kiekonheitto |  |
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Kultaa | Rooma 1975 | kiekonheitto |  |
|  Hopeaa | Meksiko City 1979 | kiekonheitto |  |
Markku Martti Tuokko (24. kesäkuuta 1951 Nurmo – 20. helmikuuta 2015 Lohja) oli suomalainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä.
Tuokko voitti EM-hopeaa kiekonheitossa Prahassa 1978 tuloksella 64,90. Moskovan olympialaisissa 1980 hän oli yhdeksäs; Montrealissa 1976 hän ei selvinnyt karsinnoista. EM-hallikisoissa Wienissä 1979 Tuokko oli kuulantyönnössä neljäs.
Kiekon Suomen mestaruuden Markku Tuokko voitti viisi kertaa (1977 ja 1979–1982). Tuokko voitti kiekonheiton Ruotsi-ottelussa vuosina 1977 ja 1976. Hän heitti kiekossa ennätyksensä 68,12 Fresnossa 5. toukokuuta 1979. Se säilyi Suomen ennätyksenä aina vuoteen 2001, jolloin Timo Tompuri heitti 69,62. Kuulantyönnössä Tuokon paras tulos oli 18. elokuuta 1979 työnnetty 20,03.
Tuokko jäi vuonna 1977 kiinni dopingin käytöstä Euroopan Cupin loppukilpailussa (13.–14.8.), missä hän alun perin voitti kiekonheiton. Kuitenkin Tuokko sai kilpailla Euroopan edustajana maailmancupissa (2.–4.9.) ja oli kiekonheitossa neljäs. Hänelle langetettiin IAAF:lta elinikäinen kilpailukielto, joka SUL:n anomuksesta päättyi 13.8.1978 kaksi viikkoa ennen EM-kilpailuja.
Seuratasolla Tuokko edusti Lohjan Urheilijoita, Tampereen Pyrintöä ja Kangasalan Kisaa.
Lena Micko

| Lena Micko |
| --- | --- |

Ruotsin julkishallintoministeri
 Löfvenin II ja III hallitus 1. lokakuuta 2019 – 30. marraskuuta 2021  
Edeltäjä:  Ardalan Shekarabi
Seuraaja:  Ida Karkiainen
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. kesäkuuta 1955 (ikä 69)  Uumaja, Ruotsi
Tiedot
Puolue:  sosiaalidemokraatit
Eva-Lena Micko (s. 18. kesäkuuta 1955 Uumaja) on ruotsalainen sosiaalidemokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi Ruotsin julkishallintoministerinä vuosina 2019–21.
Elämä ja ura

Micko on syntynyt vuonna 1955 Uumajassa. Hänen isänsä Axel oli töissä armeijassa ja äitinsä Britt kotirouva. Micko valmistui ylioppilaaksi Linköpingin katedraalikoulun humanistiselta linjalta vuonna 1974. Sen jälkeen hän opiskeli ranskaa Linköpingin yliopistossa vuosina 1974–75. Hän on työskennellyt Linköpingin kunnan hallinnossa eri tehtävissä ja osallistunut paikallispolitiikkaan ollen muun muassa Linköpingin kunnanhallituksen puheenjohtaja vuosina 2001–06 sekä 2014–15. Vuosina 2015–19 hän oli Ruotsin kuntien ja alueiden työnantajaliiton SKL:n puheenjohtaja. Lokakuussa 2019 hänet valittiin Ruotsin julkishallintoministeriksi.
Micko asuu Linköpingissä. Hän on naimisissa ja hänellä on kaksi aikuista lasta sekä kaksi bonuslasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lena Micko Wikimedia Commonsissa
Lena Micko Ruotsin valtiopäivien sivuilla (ruotsiksi)
Lauttajärvi

Lauttajärvi voi tarkoittaa seuraavia:
Järvet

Lauttajärvi, Multialla
Lauttajärvi, Mänttä-Vilppulan Piilin kylässä
Lauttajärvi, Orivedellä
Lauttajärvi, Sulkavalla
Lauttajärvi, Suomussalmella
Lauttajärvi, Tampereen Kämmenniemessä ja Terälahdella
Lauttajärvi, Töysässä
Lauttajärvi, Virtain Korpiskylässä
Ala-Lauttajärvi, Orivedellä
Iso Lauttajärvi, Soinissa
Sukunimenä

Apsa Lauttajärvi (1875–1930), suomalainen opettaja, toimittaja ja maanviljelijä
Josua Järvinen, ent. Lauttajärvi (1871–1948), kansakoulunopettaja ja SDP:n kansanedustaja
Väinämö Lauttajärvi (1882–1938), kansakoulunopettaja ja kotiseuturunoilija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Lauttajärvi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Vetlanda BK

| Vetlanda BK |
| --- | --- |

Koko nimi:  Vetlanda BK
Perustettu:  1945
Kaupunki:  Vetlanda
Kenttä:  Sapa Arena
Värit:           
Sarja:  Elitserien
Mestaruudet:  3 (1986, 1991, 1992)
Vetlanda Bandyklubb on jääpalloseura Vetlandasta, Ruotsista. Seuran edustusjoukkue pelaa Ruotsin pääsarjassa Elitserienissä.
Historia

Vetlanda BK perustettiin vuonna 1945. Ruotsin pääsarjatasolle se nousi ensimmäisen kerran kaudeksi 1961. Ruotsinmestaruus loppuotteluun se on selviytynyt seitsemän kertaa ja voittanut mestaruuden kolmesti. Seuran suurin menestyskausi osui 1980-90 luvun vaihteeseen. Vetlanda on ollut pääsarjassa yhtäjaksoisesti viimeksi kaudesta 2000-2001 lähtien. Seuran kotihalli on vuonna 2011 valmistunut Sapa Arena.
Saavutukset

3 mestaruutta: 1986, 1991, 1992
4 hopeaa:  1988, 1989, 1994, 1995
Kansainvälisiä saavutuksia:
maailmancupin voitto 1988, 1993
Euroopan cupin voitto 1991
Entisiä pelaajia

| --- | --- |
  Jonas Claesson   Aleksandr Drjagin   Björn Einarsson   Anders Freijd   Kenth Hultqvist   Stefan Helm   Gert Johansson   Patrik Johansson   Stefan Johansson   Denis In-Fa-Lin :   Sergei In-Fa-Lin   Dag Klingborg   Sami Laakkonen   Per Lennartsson   Jonny Ljung   Samuli Niskanen   Patrick Sandell   Leo Segerman   Stefan Sjöblad   Pontus Sundelius
Aiheesta muualla

Vetlanda BK, virallinen sivu
Kullen Fans (Arkistoitu – Internet Archive), kannattajaryhmän sivu
Seura SvenskaFans-sivustolla
Elitserien 2024–2025
Bollnäs GoIF/BF
Broberg/Söderhamn Bandy
Edsbyns IF
Frillesås BK
Gripen Trollhättan
Hammarby IF, Tukholma
Ljusdals BK
Sandvikens AIK
IK Sirius, Uppsala
Vetlanda BK
IFK Vänersborg
Villa Lidköping BK
Västerås SK
Åby/Tjureda IF
Friisiläinen käsipallo kesäolympialaisissa 1928

Friisiläinen käsipallo järjestettiin epävirallisena näytöslajina vuoden 1928 kesäolympialaisissa 11. heinäkuuta Amsterdamin olympiastadionilla. Tämä oli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa kerta kun laji oli mukana olympialaisten ohjelmassa. Vastakkain pelasivat Friesland ja Pohjois-Hollanti. Erotuomarina toimi C. van der Meulen
Joukkueet

| --- | --- |
 Friesland I. Jongsma  H. Jepma  R. Terpstra :  Pohjois-Hollanti G. van der Meulen  R. Wijngaarden  SJ. Harkema
Frans Kärki

Frans Kärki vuonna 1952
Frans Johannes Kärki (11. helmikuuta 1884 Vesilahti – 4. helmikuuta 1965 Tampere) oli suomalainen Laihian kappalainen, rovasti ja Maalaisliiton kansanedustaja.
Kärjen vanhemmat olivat maanviljelijä  August Kärki (1851-1928)  ja Johanna Vilhelmiina Friiari (1855-1936). Hän pääsi ylioppilaaksi 1906 ja suoritti teologian erotutkinnon 1910. Kärki vihittiin papiksi 1911, ja hän suoritti pastoraalitutkinnon 1914. Kärki toimi ylimääräisenä pappina Vårdössä, Lemlandissa ja Lumparlandissa 1911–1912, Ähtävällä 1912, Laihialla 1912–1915, Vaasan Palosaarella 1915–1916, Isossakyrössä 1916–1917 sekä Töysässä ja Lehtimäellä 1917–1926. Hän oli Laihian kappalaisena vuosina 1926–1954 ja sai rovastin arvon 1944. Kärki tunnettiin myös raittiuspuhujana.
Opintojensa ja papinvirkansa ohessa sekä vielä eläkevuosinaan Kärki teki suuren työn kansanperinteen kerääjänä. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistossa on Kärjen keräämää aineistoa kaikkiaan yli 15 000 yksikköä. Hän teki keruumatkoja Satakunnassa, Hämeessä ja Etelä-Pohjanmaalla, opiskeluvuosinaan Inkerinmaalla ja 1930-luvuilla Ruotsin ja Norjan metsäsuomalaisalueilla. Talvi- ja jatkosodan aikana hän keräsi karjalaisen siirtoväen perinnetietoa.
Kärki oli Maalaisliiton kansanedustajana 1919–1927 Vaasan läänin eteläistä vaalipiiristä. Eduskuntakaudellaan hän kuului talousvaliokuntaan, toimitusvaliokuntaan ja pankkivaliokuntaan.
Vuonna 1911 Kärki avioitui Ester Salome Kurvisen (1883-1952) kanssa. Heille syntyivät lapset  Usko 1912, Lahja 1913 (myöh. Oittinen), Armo 1914, Toivo 1915, Rauha 1918 (myöh. Ester Carlenius), Voitto 1921, Ilo (myöh. Ilmari) 1925.  Esterin kuoltua Kärki avioitui 1952 Sanni Eliisa Pohjaslahden (1905-1993) kanssa. Kärjen päästyä eläkkeelle vuonna 1954 he asettuivat Tampereelle, josta käsin Kärki jatkoi kansanperinteenkeruutyötään polkupyörällä liikkuen.
Elämäkertakirjassaan Toivo Kärki muistelee isäänsä varsin laajasti.