Aitosuomalaisuus
Aitosuomalainen ideologia ja tavoitteet

1920-luvulla syntynyttä uutta suomalaista kansallisuusliikettä alettiin kutsua aitosuomalaisuudeksi. Aitosuomalaiset ottivat tavoitteekseen hyvin kehittyneen ja riippumattoman suomalaisen kansalliskulttuurin ja voimakkaan kansallisen valtion luominen. Heidän mukaansa Suomesta saattoi tulla elinvoimainen vain terveen kansallisen sivistyksen, itsetunnon ja ylpeyden elähdyttävän vaikutuksen avulla ja jos kansa arvosti itseään ja samasti itsensä kansallisen valtion kanssa. Aitosuomalaisten mukaan Suomessa vallinnut eheyden puute johtui kansallistunteen heikkoudesta, joka erotti toisistaan suuret joukot ja sivistyneistön. Heidän mielestään vahva kansallistunne olisi voinut yhdistää kaikki suomalaiset, myös sosialistit, itsenäisyyden aatteen taakse, jolloin sisällissodalta olisi vältytty.
Aitosuomalaiset syyttivät porvaristoa siitä, etteivät nämä olleet ryhtyneet hankkimaan maalle itsenäisyyttä ennen kuin Venäjän yhteiskunnallinen mullistus oli uhannut heidän etuoikeuksiaan. Vanhemmassa porvaristossa aitosuomalaiset aiheuttivatkin ärtymystä, ja moni vanhemman sukupolven johtava poliitikko ei koskaan voinut hyväksyä aitosuomalaisuutta.
Aitosuomalaiset pitivät suomenruotsalaisen väestön vahvaa asemaa yhtenä suurimmista esteistä aidon suomalaisen kulttuurin ja todella kansallisen valtion tulevaisuuden tiellä. Siksi he ottivatkin päätavoitteekseen suomenruotsalaisten vaikutuksen rajoittamisen kansallisessa elämässä. He halusivat suomalaistaa armeijan, yliopiston ja virkamiehistön. He osoittivat erityisesti Helsingin yliopistoa, jossa ruotsinkieliset professorit pitivät hallussaan oppituoleja, joiden haltijan oletettiin luennoivan suomeksi.
Koska kielilakeja oli vaikea muuttaa, aitosuomalaiset keskittyivät suurimmaksi osaksi koulu- ja nimityspolitiikan muuttamiseen. He tavoittelivat puhtaasti suomalaisen kansallisen valtionyliopiston perustamista. He kiinnittivät huomiota siihen, että oppikouluja kävi ruotsinkielisestä nuorisosta paljon suurempi osa kuin suomenkielisestä: esimerkiksi vuosina 1920–1921 ruotsinkielisten oppilaiden kokonaisosuus oli peräti 28 prosenttia, paljon suurempi kuin ruotsinkielisten osuus maan väestöstä. Ruotsinkielisten ylisuuri osuus koulutuksessa piti aitosuomalaisten mukaan yllä ruotsinkielisten asemaa virkamiehistössä ja vahvisti Suomen kaksikielisyyttä. Aitosuomalaiset halusivat korjata asian lopettamalla valtionavun joiltain ruotsinkielisiltä kouluilta ja lisäksi supistamalla ruotsin opiskelua ja tekemällä ruotsista vapaaehtoisen. Kun Suomeen olisi tämän myötä syntynyt ruotsia osaamaton sivistyneistö, kielilakejakin olisi pakko jossain vaiheessa muuttaa ja ruotsin kielen osaamisen vaatimus poistaa virkamiehiltä. Aitosuomalaiset halusivat myös taata suomenkielisen opetuksen suomalaisvähemmistön lapsille ruotsinkielisillä alueilla.
Aitosuomalaiset halusivat suomalaistaa virkakoneiston. Heidän mukaansa vain suomenkieliset olisivat sopivia palvelemaan suomalaisseuduilla virkamiehinä ja opettajina. Aitosuomalaiset halusivat myös korvata puolustusvoimien ja diplomaattiedustustojen tärkeitä paikkoja hallitsevat ruotsinkieliset suomenkielisillä, sillä he epäilivät ruotsinkielisten uskollisuutta koko valtiokansalle. He vaativat että suomenkielisissä armeijan yksiköissä saisi olla vain suomenkielisiä upseereita ja että upseeriston kieliosuudet olisi pikaisesti tasattava väestösuhteiden mukaiseksi suosimalla suomenkielisiä hakijoita upseerikouluissa.
Aitosuomalaisten tavoitteena oli kielilainsäädännön uudistaminen siten, että suomen kielestä tulisi ainoa pääkieli ja ruotsi alennettaisiin paikallisen vähemmistökielen asemaan. Ruotsinkielisen vähemmistökansallisuuden oikeus olemassa oloon kuitenkin tunnustettiin ja sen kansallisia ja sivistyksellisiä päämääriä kohtaan esitettiin myötätuntoa.
Kansainvälisyyden aitosuomalaiset näkivät herkästi kansallisten pyrkimysten vastaisena. Euroopan kansojen välistä yhteistyötä ei vastustettu kunhan se ei kieltäisi eri kansojen omaa olemusta. Liike kertoi tavoitteekseen Suomen ulkoisen aseman lujittamisen.
Vuoden 1930 jälkeen aitosuomalaiset alkoivat puhua heimoaatteesta ja Suur-Suomesta. Aitosuomalainen-lehti julisti, että Itä-Karjala kuuluu Suomelle ja julkaisi vuonna 1932 kartan, jossa Suomea ympäröivät ”suomalaisalueet” oli korostettu omalla värillään.