stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ionivahvuus
Ionivahvuuden vaikutuksia > Vaikutus aktiivisuuskertoimiin

Laimeissa liuoksissa, joissa ionivahvuus on alle 1 mol/l, ionien aktiivisuuskertoimet pienenevät liuoksen ionivahvuuden kasvaessa. Tämä johtuu siitä, että suuremmassa ionivahvuudessa positiivisen kationin ympärille muodostuu negatiivisten ionien muodostama ympäristö ja negatiivisten anionien ympärille muodostuu positiivinen ympäristö. Ympäröidyt kationit ja anionit vuorovaikuttavat tällöin vähemmän keskenään. Esimerkiksi H+-ionille aktiivisuuskerroin ionivahvuuden ollessa 0,001 mol/l on 0,967 ja aktiivisuuskerroin ionivahvuudessa 0,1 mol/l on 0,83. Laimeissa liuoksissa ionivahvuuden vaikutusta aktiivisuuskertoimiin voidaan arvioida Debye–Hückel-lain perusteella. Debye–Hückel-laki on muotoa
missä A on lämpötilasta riippuva kokeellinen parametri, z on ionin varausluku ja I on liuoksen ionivahvuus.
Yksi ionivahvuuden kasvamisesta aiheutuvan aktiivisuuskertoimien pienenemisen seuraus on esimerkiksi suolojen liukoisuuden kasvu ionivahvuuden kasvaessa, mikäli liuokseen lisätään toista suolaa, jonka anioni eikä kationi ole sama kuin jo aiemmin liuotetun ioniyhdisteen.
Kun ionivahvuus on yli 1 mol/l ionien aktiivisuuskertoimet lähtevät kasvamaan ionivahvuuden kasvaessa. Tämä johtuu muun muassa repulsiovuorovaikutusten suuremmasta roolista. Tällöin Debye–Hückel-laki ei sellaisenaan päde ja on kehitetty niin kutsuttu laajennettu Debye–Hückel-laki, joka on muotoa
missä B ja C ovat yksiköttömiä suureita.
Niin kutsuttu kineettinen suolaefekti on inertin suolan vaikutus ionien välisten reaktioiden reaktionopeuteen. Kineettisen suolaefektin vaikutusta voidaan kuvata yhtälöllä
missä k0 on reaktion nopeusvakio ilman inertin suolan lisäystä.
Diatsokarbonyyliyhdisteet

Esimerkkejä diatsokarbonyyliyhdisteistä. Diatsoketoni vasemmalla ja diatsoesteri oikealla
Diatsokarbonyyliyhdisteet ovat orgaanisia yhdisteitä, joissa on diatsoryhmä liittyneenä karbonyyliryhmän läheiseen hiiliatomiin, useimmiten viereiseen hiiliatomiin eli α-asemaan karbonyyliryhmään nähden. Tyypillisimpiä diatsokarbonyyliyhdisteitä ovat diatsoketonit ja diatsoesterit esimerkiksi etyylidiatsoasetaatti. Diatsokarbonyyliyhdisteet ovat suhteellisen reaktiivisia ja niitä käytetään lähtöaineina ja välituotteina useissa orgaanisen kemian synteeseissä. Lisäksi diatsokarbonyyliyhdisteitä hyödynnetään valmistettaessa integroituja virtapiirejä.
Rakenne

Diatsokarbonyyliyhdisteet ovat hieman muita alifaattisia diatsoyhdisteitä stabiilimpia. Tämä johtuu siitä, että diatsoryhmä kykenee luovuttamaan elektroneja karbonyyliryhmällä ja diatsoyhdisteillä on kolme eri resonanssimuotoa. Nämä resonanssimuodot stabiloivat diatsokarbonyyliyhdisteitä. Resonanssi luo diatsokarbonyyliyhdisteisiin kaksoissidoksen luonnetta ja yhdisteistä tunnetaankin E- ja Z-isomeerit ja vallitseva konformaatio riippuu olosuhteista. Esimerkiksi liuoksissa monosubstituoidut diatsoketonit, joissa diatsoryhmään sitoutunut hiiliatomi on sitoutunut lisäksi protoniin ja yhteen orgaaniseen ryhmään, esiintyvät pääasiassa Z-isomeereina ja disubstituoidut diatsoketonit esiintyvät E-isomeereina. Eri konformaatio vaikuttaa diatsokarbonyyliyhdisteiden reaktioiden mekanismeihin.
Valmistus

Diatsokarbonyyliyhdisteiden valmistamiseen on useita tapoja. Niitä voidaan valmistaa diatsotiointireaktiolla natriumnitriitin hapon läsnä ollessa α-aminokarbonyyliyhdisteitä, happokloridien ja diatsometaanin, trimetyylisilyylidiatsometaanin tai N-isosyanotrifenyyli-iminofosforaanin välisellä reaktiolla tai atsoryhmän siirtoreaktio eli Bamford–Stevens-reaktio, jossa ketonit tai diketonit reagoivat atsoryhmän siirtävän reagenssin kuten tosyyliatsidin, mesyyliatsidin tai p-asetamidobentseenisulfonyyliatsidin kanssa.
Reaktioita

Muiden diatsoyhdisteiden tavoin diatsokarbonyyliyhdisteet hajoavat suhteellisen helposti kuumennettaessa vapauttaen typpikaasua ja karbokationin. Muodostuva välivaihe voi reagoida nukleofiilien kuten kloridi-ionien kanssa muodostaen kloorattuja ketoneja tai veden kanssa muodostaen karboksyylihappoja. Jälkimmäisessä tapauksessa katalyyttinä käytetään hopeaoksidia ja reaktiota kutsutaan Arndt–Eistert-reaktioksi.
Wolff-toisiintumisissa diatsokarbonyyliyhdisteet toisiintuvat keteeneiksi vapauttaen typpikaasua. tämä on yksi käytetyimmistä tavoista valmistaa keteenejä. Myös Wolff-toisiintumisessa voidaan käyttää katalyyttinä hopeaoksidia. Wolff-toisiintumisissa Z-diatsokarbonyyliyhdisteet reagoivat yhtäaikaismekanismilla, mutta E-isomeereista muodostuu ensin välivaiheena karbeeni.
Kuumennettaessa diatsokarbonyyliyhdisteitä ne hajoavat asyylikarbeeneiksi tai siirtymämetallisuolojen läsnä ollessa asyylikarbenoideja. Nämä reagoivat karbeenien tavoin esimerkiksi alkeenien kanssa muodostaen syklopropyylijohdannaisia.
Diatsokarbonyyliyhdisteet voidaan polymeroida ja reaktioiden initiaattoreina käytetään yleensä siirtymämetalleja. Polymeerin perusrunkona on hiilivetyketju, josta haarautuu lähtöaineesta riippuen joko ketoni- tai esteriryhmiä.
Diatsoketonien resonanssimuodot
Diatsoyhdisteet

Diatsoyhdisteiden yleinen rakenne
Diatsoyhdisteet ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden rakenne sisältää diatsoryhmän. Diatsoyhdisteiden rakennetta voidaan kuvata yleisellä kaavalla R=N+=N-. Hiileen sitoutumaton typpiatomi voi olla sitoutuneena esimerkiksi nitro-, amino-, hydroksyyli-, sulfonyyli- tai halogeeniryhmään. Diatsoyhdisteet ovat usein melko pysymättömiä ja hyvin reaktiivisia. Niitä käytetään muun muassa väriaineteollisuuden välituotteina.
Ominaisuudet ja valmistus > Alifaattiset diatsoyhdisteet

Alifaattiset diatsoyhdisteet ovat suhteellisen pysymättömiä ja saattavat reagoida hyvin voimakkaasti jopa räjähdysmäisesti. Tunnetuin ja käytetyin ryhmän yhdisteistä on diatsometaani. Diatsokarbonyyliyhdisteet ovat hieman pysyvämpiä. Alifaattisten diatsoyhdisteiden rakenteesta oli epäselvyyttä 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa. Epäselvyys koski sitä sisältävätkö diatsoyhdisteet syklisen diatsiriinirakenteen vai ovatko ne avoketjuisia. Vuonna 1911 Johannes Thiele esitti, että alifaattiset diatsoyhdisteet ovat avoketjuisia. Alifaattisilla diatsoyhdisteillä on useita resonanssimuotoja. Tyypillisin tapa valmistaa alifaattisia diatsoyhdisteitä on niin kutsuttu diatsoryhmän siirtoreaktio, jossa areenisulfonyyliatsidit reagoivat happamia vetyjä sisältävien orgaanisten yhdisteiden kanssa.
Ominaisuudet ja valmistus > Aromaattiset diatsoyhdisteet

Aromaattisista diatsoyhdisteistä tärkeimmät ovat diatsoniumsuolat, jotka reagoivat muun muassa atsokykennällä, joka on tärkeä reaktio valmistettaessa atsoväriaineita. Diatsoniumryhmä irtoaa helposti muodostaen typpikaasua ja muodostuva fenyylikationi reagoi helposti nukleofiilien kanssa nukleofiilisella aromaattisella substituutiolla. Tällainen on esimerkiksi Sandmeyer-reaktio. Aromaattisia diatsoyhdisteitä valmistetaan aniliinijohdannaisten ja typpihapokkeen välisellä reaktiolla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Diatsoyhdisteet Wikimedia Commonsissa
Diatsoyhdisteiden resonanssimuotoja
Inkojen mytologia

Inkojen mytologia perustui heidän hallitsemansa alueen varhaisemmille uskomuksille. Inkoilla oli monipuolinen tarusto, joka kertoo meille inkojen ajatusmaailmasta ja uskonnosta. Inkojen kosmologia oli jaettu yliseen maailmaan, tähän maailmaan ja aliseen maailmaan.
Sapa Inca Pachacutin aikana inkavaltiossa tuli vallitsevaksi valtionuskonnoksi inkojen uskonto, jossa keskeisenä oli auringon palvonta. Alistettujen heimojen paikalliset jumalat julistettiin inkajumalien valvonnan alaisiksi. Inkojen tärkeimmät jumalat olivat luojajumala Viracocha ja auringon jumala Inti. Tärkeitä olivat erilaiset elämän taitekohtiin liittyvät riitit sekä sukuyhteisöjen yhdessä suorittamat hedelmällisyysriitit. Kaikkialla valtakunnassa oli pyhiä paikkoja (huaca), jotka olivat tavallisesti kivisiä rakennelmia tai lähteitä. Valtionuskonnon kulmakivenä oli uskomus siihen, että inkojen kuninkaat Sapa Incat olivat jumalallista syntyperää, auringon jumala Intin jälkeläisiä. Uskonto ja valtio liittyivät siten erottamattomasti toisiinsa.
Kosmologia

Inkojen kosmologiassa on paljon yhteistä Andien alueen uskonnoille. Siihen kuuluivat kaksinaisuuden ja vastavuoroisuuden periaatteet. Maailman katsottiin olevan useiden vastakkaisten voimien, kuten valon ja pimeyden, kostean ja kuivan ja miehen ja naisen, välisessä tasapainossa. Maailmantilassa tapahtuvat muutokset olivat suoraa seurausta vastakkaisten voimien epätasapainosta. Andien alueen uskontojen keskeisin tehtävä oli hahmottaa kosmoksen perusjaon ja ylläpitää niiden tasapainoa.
Inkat jakoivat maailmankaikkeuden yliseen maailmaan (hanaq pacha), tähän maailmaan (kay pacha) ja aliseen maailmaan (ukhu pacha). Nykykäsitystä inkojen kosmologiasta on sekoittanut espanjalaisten kronikoitsijoiden tekemät viittauksen kristillisiin uskomuksiin. Inkojen käsityksen mukaan tavallinen kansa meni kuoleman jälkeen aliseen maailmaan ja yläluokka yliseen maailmaan. Kummassakin paikassa elämä jatkui pitkälti samalla tavalla kuin tässä maailmassa.
Jumalat

Inkojen tärkeimpiä jumalia olivat luojajumala Viracocha, aurinkojumala Inti, ukkosjumala Illapa ja maanäitijumalatar Pachamama.
Viracocha loi muut jumalat, ihmiset ja eläimet. Jumalalla ei varsinaisesti ollut omaa nimeään, mutta espanjalaiset kutsuivat sitä Viracochaksi yhden sen tittelin mukaan. Viracochan uskotaan luoneen ihmisyyden Tiwanakussa Titacacajärvellä. Tämän jälkeen se kulki Andeilla, teki ihmeitä ja opetti ihmisiä elämään. Luomisen jälkeen Viracochalla ei ollut enää aktiivista toimintaa ihmisten parissa, ja hän antoi luomustensa hallinnan muille jumalille.
Auringonjumala Inti oli Viracochan tärkein palvelija. Sen uskottiin olevan inkojen jumalallinen esi-isä, ja inkat kutsuivatkin itseään termillä intip churin, ”auringon lapset”. Aurinkoa pidettiin miehisenä, ja sitä esitti ihmiskasvoinen kultainen kiekko, josta lähti säteitä. Auringon uskottiin suojelevan satoa.
Ukkosjumalan Illapan uskottiin hallitsevan säätä, ja inkat rukoilivat siltä turvaa kuivuudelta. Maanäitijumala Pachamamaa palvottiin sadon hedelmällisyyden ja suojelun takia. Sen kultin yksityiskohdista ei ole paljoakaan tiedossa, mutta sillä näyttäisi olleen paljon yhtäläisyyksiä muun maailman maanäitikultteihin. Kuun nimi oli Mama Killa, jonka uskottiin olevan jumalatar ja auringon puoliso. Tyyntämerta inka palvoivat jumalana nimeltä Mama Qucha.
Inkat hyväksyivät valloittamiensa alueiden paikallisetkin jumalat, mutta määräsivät niiden väestöt palvomaan myös auringonjumalaa. Intin temppeleitä pystytettiin joka puolille valtakuntaa; näistä merkittävin oli Cuscon Coricancha. Viracochan merkitys kasvoi Pachacutin hallintoaikana Intiin nähden. Kuuta palvottiin lähinnä rannikolla, missä se valaisi öisin kalastusta ja taikayrttien keräilyä.
Kuningasta palvottiin auringonjumalan poikana. Kuninkaan vastustaminen katsottiin siis myös jumalaa vastaan rikkomiseksi. Toinen inkahallitsijan vanhemmista oli Kuu.
Pyhät paikat ja uskonnolliset hahmot

Maalaisilla oli pieniä varjelijapatsaita (cenopa) ja pyhiä paikkoja (huaca). Huacat olivat useimmiten pyhiä kivenlohkareita, joissa asui henki.
Pappeja oli paljon, ja heitä pelättiin. Johtava pappi oli inkakuninkaan sukulainen ja toimi Cuscon päätemppelissä muiden ylipappien tapaan. Heitä avustivat ”aurinkoneitsyet”, nuoret naiset joita kerättiin joka puolelta valtakuntaa. Alimmat papit viljelivät maaseudulla maata kuten tavallinenkin väki. Papit palvelivat temppeleissä ja huascoissa sekä toimivat joskus ennustajina.
Rituaalit

Inkojen tärkein uskonnollinen juhla oli auringonjumalan juhla Intiraymi, jota vietettiin Cuscossa talvipäivänseisauksena kesäkuussa.
Rituaalit > Rukoilu

Inkat rukoilivat sekä hiljaa että ääneen. Jotkin rukoukset olivat saaneet tietyn muodon, ja vanhemmat opettivat niitä lapsilleen. Rukoukset suunnattiin joko virallisille jumalille tai sitten lukuisille huacille.
Rituaalit > Riitit

Inkojen rituaaleihin kuului rukoilun lisäksi erilaisia riittejä, kuten paastoamista, syntien tunnustamista ja katumusharjoituksia. Paastoja oli eri tasoisia. Kevyellä paastolla luovuttiin suolasta, chilistä tai tehtiin joitain muita pieniä muutoksia ruokavalioon. Laajemmassa paastossa jätettiin chicha-juoma, liha ja seksuaaliset suhteet.
Syntejä inkauskonnossa tunnustettiin ääneen huacojen papeille tai papittareille. Inkojen luokkaan kuuluneet tunnustivat tekonsa hiljaa auringonjumalalle. Synniksi katsottiin esimerkiksi lainrikkominen, uskonnollisten menojen epäonnistuminen ja tottelemattomuus inkaa kohtaan. Hallitsijan sairastumisen uskottiin johtuvan alamaistensa synneistä. Jos synnit olivat vakavia niistä saatettiin määrätä katumusharjoituksia, kuten paastoamista tai koko yön rukoilua. Kaikista vakavimmissa tapauksissa synnintekijää saatettiin ruoskia.
Rituaalit > Uhraaminen

Inkat uhraasivat usealla eri tavalla ja useaan eri tarkoitukseen. Yleisimmin uhrattiin laamoja, marsuja, ruokaa tai chichaa. Laamoja valittiin värinsä, turkin jälkien ja villan perusteella tietylle jumalalle tai tiettyyn tarkoitukseen. Ruokaa ja juomaa uhrattiin usein kuolleille tai huacoille.
Juhlavimmat uhrit olivat ihmisuhreja, joita tarjottiin vain erityisen merkittävissä tilanteissa. Uhrit olivat usein joko alle kymmenenvuotiaita poika tai alle 16-vuotiaita tyttöjä, joita pidettiin fyysisesti täydellisinä. Uhrit juotettiin humalaan, kävelytettiin useita kertoja kulttikohteen ympäri ja lopulta tapettiin joko kuristamalla tai leikkaamalla kurkku auki tai sydän irti. Joskus uhrit haudattiin elävältä. Verta valutettiin kulttiesineelle, ja uhrin ruumis haudattiin pyhäkön lähelle kulta- ja hopeaesineiden kanssa. Ihmisuhreja annettiin itu-seremoniassa, joka pidettiin luonnonmullistuksen aiheuttaman hätätilan takia, ja capac ucha -seremoniassa, joka järjestettiin uuden hallitsijan valtaannousun ja hallitsijan sairauden tai kuoleman jälkeen sekä silloin, kun hallitsija henkilökohtaisesti johti joukkoja sotaan.
Inkojen luojajumala Viracocha.
Diatsometaani

| Diatsometaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  334-88-3
PubChem CID:  9550
SMILES:  C=[N+]=[N-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CH2N2
Moolimassa:  42,046 g/mol
Sulamispiste:  -145 °C
Kiehumispiste:  -23 °C
Tiheys:  1,45 g/cm3 (neste)
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Diatsometaani (CH2N2) on yksinkertaisin diatsoyhdisteisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä metyloivana reagenssina ja karbeenien reaktioissa. Diatsometaani on kuitenkin hyvin myrkyllistä ja räjähdysherkkää, mikä rajoittaa sen käytettävyyttä teollisessa mittakaavassa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa diatsometaani on keltaista kaasua, joka on ilmaa raskaampaa. Yhdiste on dipolaarinen ja sillä on kolme resonanssimuotoa. Diatsometaani liukenee poolittomiin orgaanisiin liuottimiin kuten dietyylieetteriin, dioksaaniin ja kloroformiin. Nämäkään liuokset eivät ole kovin stabiileja, vaan hajoavat hitaasti. Veden kanssa diatsometaani reagoi muodostaen typpikaasua ja metanolia. Diatsometaani reagoi karboksyylihappojen, fenolien, alkoholien, ja amidien kanssa metyloiden ne. Yhdiste voi myös reagoida 1,3-dipolaarisilla sykloadditioilla muodostaen heterosyklisiä yhdisteitä tai valon vaikutuksesta se voi hajota typeksi ja metyleenikarbeeniksi. Alla on esitetty muutamia diatsometaanin reaktioita.
Diatsometaani on sekä kaasuna, nesteytettynä että liuoksina erittain myrkyllistä ja äärimmäisen räjähdysherkkää. Se voi räjähtää pienimmästäkin tärähdyksestä ja joutuessaan kosketuksiin terävien reunojen kanssa, esimerkiksi silloin kuin lasisessa reaktioastiassa on halkeama. Yhdiste ärsyttää hyvin voimakkaasti silmiä, hengitysteitä ja ihoa. Yhdisteelle altistumisesta oireina voivat olla hengityksen vaikeutuminen, pääkipu, huonovointisuus ja tajuttomuus. Aineelle altistuneelle joudutaan usein antamaan tekohengitystä. Diatsometaani voi aiheuttaa keuhkopöhön. Koska diatsometaani on voimakkaasti metyloiva aine on se hyvin todennäköisesti myös karsinogeeninen yhdiste.
Valmistus ja käyttö

Diatsometaani valmistetaan sen suuren myrkyllisyyden ja räjähdysherkkyyden vuoksi käyttöpaikalla ja juuri ennen sen käyttämistä. Ensimmäisen kerran sitä valmistettiin voimakkaan emäksen läsnä ollessa hydratsiinin ja trikloorimetaanin välisellä reaktiolla. Nykyään käytetään muita menetelmiä. Niistä käytetyimpiä ovat N-nitroso-N-metyyliurean, N-metyyli-N′-nitro-N-nitrosoguanidiinin tai N-nitroso-N-metyyli-4-tolueenisulfonamidin reaktio hydroksidien kanssa eetteri- tai dioksaaniliuoksessa.
Diatsometaanin käyttö teollisessa mittakaavassa vaatii erityisjärjestelyjä turvallisuuden takaamiseksi, minkä vuoksi sen käyttö suurissa määrin on vähäistä. Sen sijaan laboratorio-olosuhteissa se on hyvin yleinen reagenssi muun muassa esterien valmistuksessa, erityisesti vaikeasti esteröityvien karboksyylihappojen tapauksessa ja diatsokarbonyyliyhdisteiden muodostamisessa happoklorideista. Diatsometaania käytetään usein myös metyleenikarbeenin lähteenä reaktioissa esimerkiksi ketonien hiiliketjun pidentämiseen ja syklopropaanijohdannaisten muodostamiseen alkeeneista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Diatsometaani Wikimedia Commonsissa
Diatsometaanin valmistusta laboratoriossa
Intianlootus

| Intianlootus |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Proteales
Heimo::  Lootuskasvit Nelumbonaceae
Suku::  Lootukset Nelumbo
Laji::  nucifera
Kaksiosainen nimi
 Nelumbo nucifera  Gaertn. 
Katso myös
   Intianlootus Wikispeciesissä   Intianlootus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Intianlootuksen hedelmöivä kukkapohjus.
Intianlootus (Nelumbo nucifera) on tunnettu Aasiassa kasvava vesikasvilaji, joka kuuluu lootuskasvien heimoon. Intianlootus on toinen reliktisen heimon sisältämästä, vain kahdesta jäljellä olevasta lajista, toinen on pohjoisamerikkalainen amerikanlootus (Nelumbo lutea). Lootukset on ulkonäkönsä perusteella aiemmin sijoitettu jopa samaan sukuun lumpeiden (Nymphaea) kanssa, vaikka nykyisen taksonomian mukaan ne kuuluvat eri lahkoihinkin, lootukset Proteales-lahkoon ja lumpeet Nymphaeales-lahkoon.
Ulkonäkö

Intianlootuksella on suuret kilpimäiset, vettähylkivät lehdet. Lootuksenkukat ovat suuret, punertavat ja kovakuoriaispölytteiset. Spiraalimaisesti sijaitsevia terälehtiä on 22–30, keltaisia heteitä on 200–300. Hedelmät ovat pähkinämäiset ja ne kehittyvät laajentuneeseen kukkapohjukseen uponneena.
Levinneisyys

Intianlootuksen luontainen levinneisyysalue kattaa Etelä- ja Kaakkois-Aasian, Iranista Koreaan ja Pohjois-Australiaan ulottavan alueen. Se sisältää muun muassa Intian, Etelä-Kiinan ja Indokiinan.
Hyötykäyttö

Intianlootus on merkittävä hyötykasvi. Esimerkiksi sen juurta ja siemeniä käytetään ravintona aasialaisissa keittiöissä. Intianlootus on myös suosittu laji kasvitieteellisissä puutarhoissa. Suomessa lootuksen voi nähdä ainakin Helsingin yliopiston kasvitieteellisen puutarhan kasvihuoneen lummehuoneessa, missä se kasvaa muun muassa parananjättilumpeen (Victoria cruziana) kanssa.
Lisäksi intianlootus on suosittu koristekasvi. Sen kuivattuja kukkapohjuksia käytetään kukka-asetelmissa.
Intianlootus on Intian ja Vietnamin kansalliskukka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Intianlootus Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q16528  Wikispecies: Nelumbo nucifera  AoFP: 1902  APA: 2693  APNI: 78507  ARKive: nelumbo-nucifera  BOLD: 367679  CoL: 465R5  Ecocrop: 2359  EoL: 596454  EPPO: NELNU  EUNIS: 175321  FNA: 200007079  FoAO2: Nelumbo nucifera  FoC: 200007079  GBIF: 2882449  GRIN: 25110  iNaturalist: 82814  IPNI: 605422-1  IRMNG: 11009483  ITIS: 18400  MoBotPF: 282911  NAS: 244  NatureServe: 2.138373  NCBI: 4432  NTFlora: 3977  NZOR: 55dc20bd-299f-46d9-a21d-547284abaf99  Observation.org: 135964  OBIS: 1600092  Open Tree of Life: 532288  PalDat: Nelumbo_nucifera  PfaF: Nelumbo nucifera  PFI: 984  Plant List: kew-2384945  PLANTS: NENU2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:605422-1  RHS: 11438  Tropicos: 22600041  VASCAN: 28811  WFO: wfo-0000382378
Irbene

Irbenen radioteleskooppi.
Alueen hylättyjä rakennuksia.
Irbene on Neuvostoliiton hylätty sotilastukikohta nykyisessä Latviassa, Ventspilsin kunnassa. Sotilaallisiin tarkoituksiin vuonna 1971 rakennettu suurikokoinen radioteleskooppi on nykyisin Ventspils International Radio Astronomy Center -niminen tiedekeskus. Irbene sijaitsee tien P124 lähistöllä.
Radioteleskooppi rakennettiin seuraamaan länsivaltojen sotilassignaaleja. Sen lautasantenni on 32-metrinen. Tutka-aseman ympärillä oleva Neuvostoliiton armeijan entinen tutkikohta tyhjeni vuonna 1991. Alue käsittää lähes 20 hylättyä betonielementtirakennusta. Niiden alueella pääsi aikaisemmin kulkemaan vapaasti, mutta nykyisin alue on suljettu ja se aiotaan purkaa.
Ioota

Ioota (isona kirjaimena Ι, pienenä ι, m.kreik. ιώτα, iōta, kreik. γιώτα, gióta) on kreikkalaisen kirjaimiston yhdeksäs kirjain. Sen äännearvo oli muinaiskreikassa lyhyt [i] tai pitkä [i:] ja nykykreikassa aina lyhyt [i]. Kreikkalaisissa numeroissa iootan lukuarvo on 10.
Latinalaisessa kirjaimistossa iootaa vastaa kirjain I/i ja kyrillisessä kirjaimistossa kirjain И/и. Suomen kieleen ioota translitteroidaan muinaiskreikasta i, pitkänä mahdollisesti myös ī, ja nykykreikasta aina i.
Muoto ja sen historia

Iota on kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta  (jod).
Ioota oli käytössä kaikissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa. Alun perin se muistutti usein enemmän kulmikasta latinalaisen kirjaimiston S-kirjainta tai Z-kirjainta tai siinä oli vielä useampia kulmia. Kulmikas muoto esiintyi pisimpään muun muassa Korintin, Arkadian, Aitolian, Epeiroksen ja Kreetan sekä doorilaisten Kykladien polisten (Melos, Thera) kirjaimistoissa. Muissa kirjaimistoissa kirjain kehittyi aiemmin pystyviivaksi.
Epigrafisissa lähteissä iootasta esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Muinaiskreikassa iootaa ei äännetä pitkien vokaalien ᾱ (pitkä alfa), η (eeta) ja ω (oomega) jälkeen. Tällöin se kirjoitetaan yleensä pitkän vokaalin alle iota subscriptumina, joissakin tapauksissa kuitenkin näkyviin iota adscriptumina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ioota Wikimedia Commonsissa
Interlaken

| Interlaken |
| --- | --- |

 vaakuna

 Koordinaatit: 46°41′0″N, 7°51′20″E 
Valtio:  Sveitsi
Kantoni:  Bern
Hallintoalue (Verwaltungskreis):  Interlaken-Oberhasli
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  4,27 km²
Korkeus:  558–1 579 m
Väkiluku (joulukuu 2018)  (vakinaiset asukkaat):  5 610
 – Väestötiheys:  1 314 as./km²
 
 www.interlaken-gemeinde.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Interlaken (aikaisemmin Aarmühle) on vajaan 6 000 asukkaan kaupunki Sveitsissä, Bernin kantonissa. Alppilaaksossa maan keskiosassa sijaitseva kaupunki on tunnettu matkailukohde. Aarejoki virtaa kaupungin läpi.
Sijainti

Interlaken sijaitsee kahden järven välissä: itäpuolella on Brienzjärvi ja länsipuolella Thuninjärvi. Kunta on saanut nimensäkin sijainnistaan (lat. inter lacus = järvien välissä). Nykyinen nimi otettiin kuitenkin käyttöön vasta vuonna 1891, jolloin se korvasi vanhan nimen, Aarmühlen. Interlaken muodostaa yhteisen taajama-alueen naapurikuntiensa Unterseenin ja Matten bei Interlakenin kanssa.
Talous

Aikaisemmin Interlaken tunnettiin tekstiili- ja kellotuotannostaan, mutta nykyään matkailu on Interlakenin ja lähiseudun tärkein tulonlähde. Interlaken sijaitsee keskellä Bernin ylämaata, jonne matkailijoita vetää muun muassa läheisyydessä sijaitseva Jungfrau, yli 4 000 metrin korkuinen vuori.