stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksandr Radištšev
Valistusaatteen vaikutus Radištševiin

Radištšev ulkomainen koulutus vaikutti hänen suhtautumiseensa venäläiseen yhteiskuntaan, ja palattuaan Venäjälle hän suunnitteli valistuksen ideoiden, esimerkiksi luonnonoikeuden ja yhteiskuntasopimuksen, sisällyttämistä venäläisiin olosuhteisiin. Hän palveli vuodesta 1771 lähtien 9. luokan virkamiehenä eli nimineuvoksena senaatissa, jonka töykeässä ilmapiirissä hän ei viihtynyt pitkää. Sen jälkeen hän työskenteli vuosina 1772-1775 pääkirjanpitäjänä ja yleisenä syyttäjänä kenraali Jakov Brucen päämajassa ja hän erosi armeijan palveluksesta vuonna 1775 tutustuttuaan Pugatšovin kapinan yksityiskohtiin maaorjien oloista. Vuodesta 1777 lähtien hän työskenteli kauppakollegiossa kreivi Aleksandr Vorontsovin alaisuudessa ja vuodesta 1780 alkaen Pietarin tullilaitoksessa, jossa hän eteni päällikön asemaan vuoteen 1790 mennessä.
Katariina II:n valtionhallinnossa hän luonnosteli oikeudellisia pöytäkirjoja, mutta samalla hän kannatti vallankumouksellisia, esimerkiksi George Washingtonia, ja kehui Ranskan vallankumouksen ensi vaiheita.lähde?
Hän tutustui venäläiseen vapaamuurari Nikolai Novikoviin, joka esitti satiirisesssa viikkojulkaisussa Truten (ven. Трутень, Kuhnuri) ensimmäisen kerran kritiikkiä yleistä hallintoa vastaan, erityisesti maaorjuutta kohtaan. Novikovin terävä satiiri ja suuttumus inspiroivat jo korkeaksi virkamieheksi noussutta Radištševia kirjoittamaan tunnetuimman teoksensa Matka Pietarista Moskovaan (ven. Путешествие из Петербурга в Москву, Putešestvie iz Peterburga v Moskvu, 1790), jossa hän noudattaa Novikovin kovaa ja kiihkeää tyyliä. Hän oli myös erityisen kriittinen maaorjuutta ja itsevaltiuden aiheuttamia henkilökohtaisen vapauden rajoituksia kohtaan.lähde?
Väitetään myös, että hän olisi julkaissut tulevasta teoksestaan otteen jo vuonna 1771 Nikolai Novikovin aikakauslehti "Taidemaalarissa" (ven. Живописец), jossa se painettiin nimettömänä. Kuitenkin tämä aikakauslehti ilmestyi ensimmäisen kerran vasta vuonna 1772. [tarkistettava]
Radištšev julkaisi teoksensa Matka Pietarista Moskovaan (ven. Путешествие из Петербурга в Москву, Putešestvie iz Peterburga v Moskvu, 1790) omakustanteena kotiinsa vuonna 1789 perustamassaan kirjapainossa.
Vuonna 1789 hän oli liittynyt Obštšestvo druzei slovesnikh nauk'in jäseneksi (ven. Общество друзей словесных наук, Sanataiteen ystävien seura), jolla oli häneen suuri vaikutus.
Perintö

Radištševin viimeisinä vuosina hänen Moskovan asunnostaan tuli tiettyjen kirjallisuuspiirien keskus. Piireissä oli vallalla samanlaisia näkemyksiä kuin hänellä, ja niissä surtiin hänen kuolemaansa kaikkein suorasanaisimmin. Venäjän itsevaltius kuitenkin onnistui estämään kirjan Matka Pietarista Moskovaan julkaisemisen vuoteen 1905 asti, ja ennen julkaisua kirja kiersi ääriryhmien käsissä kopioina ja se käännettiin useille kielille. Kirja oli suuri bibliofiilinen harvinaisuus 1800-luvun alussa ja yhtä sen säilyneistä kappaleista oli säilytetty "Salaisessa toimistossa" (ven. тайной канцелярии) eli Katariina II:n sensuurissa. Aleksandr Puškinin onnistui myöhemmin hankkimaan tämän kappaleen henkilökohtaiseen omistukseensa. Kirjasta on myös säilynyt kappale, johon Katariina II on tehnyt omia kyynisiä huomautuksiaan.
Aleksandr Puškin kannatti Radištševin näkemyksiä, kirjoitti tämän oodia Vapaus (ven. Вольность, Volnost, 1781-1783) mukailevan oman samannimisen oodinsa "Vapaus" vuonna 1817 ja otti tehtäväkseen kirjoittaa tulenarkaan kirjaan jatkon, jota ei kuitenkaan julkaistu ja joka kohtasi jo alussa painostusta sensuurin taholta. Vielä vuonna 1836 sensuuri esti Puškinin Radištševista kirjoitttaman kriittisen artikkelin julkaisemisen Sovremennik-lehdessä. Artikkeli saatiin julkaistua vasta vuonna 1857. Puškin kirjoitti Radištševista lyhyen elämäkerran.
Vuosien 1905 ja 1917 vallankumousten jälkeen Radištšev otettiin mukaan radikaalin venäläisen kirjallisuuden kaanoniin ja häntä luettiin laajalti Venäjällä ja Euroopassa. Huolimatta Radištševin ideaalien ja neuvostotodellisuuden välisestä kuilusta Neuvostoliiton vallanpitäjät onnistuivat esittämään hänet ”materialistina ja henkilönä, joka taisteli aktiivisesti itsevaltaista tyranniaa vastaan, henkilönä, joka oli todellinen bolsevismin edelläkävijä”.
Näkemykset

Todellisena valistuksen lapsena Radištševilla oli näkemyksiä yksilönvapaudesta, humanismista ja isänmaallisuudesta. Radištševin uskonnolliset ja filosofiset näkemykset olivat aikaansa nähden varsin liberaaleja.lähde?
Suomennettu teos

Matka Pietarista Moskovaan (Putešestvie iz Peterburga v Moskvu, 1790). Suom. Johannes Remy, 2007. Gaudeamus Kirja. ISBN 978-952-495-008-4
Kirjailijan ensimmäinen vaimo, Anna Vasiljevna Rubanovskaja (1752-1783), 1780-luku
Matka Pietarista Moskovaan, kansilehti, julkaistu toukokuussa 1790
Käännös suomeksi
Merit Wager

| Merit Wager> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1946
Ammatti:  kansalaisaktivisti
Merit Barbara Wager (s. 1946) on suomalaissyntyinen Ruotsissa asuva julkisuudessa aktiivinen keskustelija, joka toimi Medborgarnas flyktingombudsman ('kansalaisten pakolaisasiamies') -järjestössä, joka on Mauricio Rojasin aloitteesta perustettu aatteellinen toimikunta. Toimikunta perustettiin 2002 ja lakkautettiin 2007, ja Wager oli pakolaisasiamiehen tehtävässä ainoa. Wager sai vuonna 2002 rahastonhoitaja Bancon palkinnon taistelussa humaanimman pakolaispolitiikan puolesta.
Wager oli 2006–2010 Svenska Dagbladetin pääkirjoitussivun kolumnisti.
Wager on kääntänyt ruotsiksi neljä Sinikka ja Tiina Nopolan Risto Räppääjä -kirjaa.
Teokset

Personliga meriter – en bok om civilkurage Storkamp Media, 1999 ISBN 952-5306-14-3
Berättelser inifrån Migrationsverket, 2012
Inte svart eller vitt utan svart och vit, 2014
Aiheesta muualla

Merit Wagerin blogi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Yhdysvallat  Ruotsi 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Merit Wager
Käännös suomeksi
Võro

| Võro |
| --- | --- |
Oma nimi:  Võro kiil
Muu nimi:  Võru
Tiedot
Alue:   Viro  Venäjä
Puhujia:  72 240 (2021)
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielenhuolto:  Võron instituutti
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  uralilaiset kielet
Kieliryhmä:  suomalais-ugrilaiset kielet suomalais-permiläiset kielet suomalais-volgalaiset kielet itämerensuomalaiset kielet
ISO 639-3:  vro
 Ohje 
Võron levinneisyysalue: Võrun maakunta ja setukaisten alue niiden historiallisten rajojen mukaan.
Võro eli võru on Kaakkois-Viron alueellinen alkuperäiskieli. Sitä on historiallisesti pidetty yhtenä viron etelämurteista, mutta nykyään se luetaan useimmiten omaksi kielekseen osana eteläviron kieliryhmää. Viron ja võron kielet muistuttavat kuitenkin toisiaan siinä määrin, että niiden puhujat ymmärtävät toisiaan, ja lisäksi lähes kaikki võrolaiset osaavat myös viroa. Võroa puhuu noin 70 000 ihmistä Võrun, Põlvan ja osittain myös Tarton ja Valgan maakunnissa. Võron puhujat eli võrolaiset ovat kansalliselta identiteetiltään virolaisia ja uskonnoltaan enimmäkseen luterilaisia.lähde?
Eteläviron murteiden tai kielten kehitys fennougristi Petri Kallion mukaan vironkielisessä puussa.
Võron puhujien levinneisyys vuoden 2021 väestölaskennan mukaan.
Vuoden 2021 väestönlaskennassa võroa sekä siihen väestönlaskennassa mukaan luettua setoa ilmoitti puhuvansa Virossa 97 320 henkeä, joista 72 240 ei puhunut setoa. Võron kielen viikkoa vietetään marraskuun ensimmäisellä viikolla.
Eteläviron kieltä, johon võro perustuu, kutsuttiin aikaisemmin myös Tarton kieleksi ja pohjoisviroa, johon viron kirjakieli perustuu, Tallinnan kieleksi. Võron kielelle on kehitetty kirjakieli, jota opetetaan sekä Tarton yliopistossa että 26:ssa Kaakkois-Viron koulussa.lähde? Joka toinen viikko ilmestyy võronkielinen sanomalehti Uma Leht. Vuonna 2004 Viroa edusti Eurovision laulukilpailussa Neiokõsõ võronkielisellä kappaleella ”Tii” (suom. tie).
Eteläviron (võro, seto, Mulgin murre ja Tarton murre sekä sammuneet Leivun murre, Lutsin murre ja Kraasnan murre) puhuma-alueet.
Võron kieli poikkeaa vain vähän seton kielestä, jotka puhuvat setukaiset Viron kaakkoisimmassa osassa Setumaan maakunnassa sekä sen Venäjän puolelle rajaa jääneessä osassa. Joskus puhutaankin võron-seton kielestä. Seton puhujat eroavat võron puhujista siten, että he ovat uskonnoltaan ortodokseja ja kansalliselta identiteetiltään setukaisia, eivät virolaisia.lähde?
Võron ISO 639-3- ja SIL-koodi on vro.
Võron puhujien osuus väestöstä kunnittain vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan, osassa kunnista ilmoitettu puhujien lukumäärä.
Historiaa

Võro on vanhan etelävirolaisen heimokielen jälkeläinen. Eräs varhaisimmista etelävirolaisen kielen kirjallisista muistomerkeistä on Uuden Testamentin käännös vuodelta 1686. Teoksen käänsivät Andreas Virginius (1640–1701) ja poikansa Adrian Virginius (1663–1706), ja sen koko nimi on Meije lssanda JEsusse Kristusse Wastne Testament.
Eteläviron asema alkoi heiketä 1880-luvun jälkeen, mutta kielen elvyttäminen alkoi 1980-luvun lopulla.
Vuonna 1995 Viron valtio perusti Võron instituutin, jonka tavoitteena on võron kielen ja kulttuurin kehittäminen ja tutkiminen. Vuonna 1998, jolloin kielen opetus oli vasta alkutekijöissään, jopa 85 prosenttia võrolaisista kannatti kielen opettamista koulussa. Vuonna 2007 julkaistun tutkimuksen mukaan 25 prosenttia võrolaisista kannatti kielen käyttöä kaikkien oppiaineiden opetuksessa.
Kirjallisuutta

Kalle Eller (1999): Võro-Seto language. Võro Instituut'. Võro.
Sulev Iva (2002): Võro-eesti synaraamat. Võro Instituudi Toimõndusõq 12. Võro Instituut'. Võro
Sulev Iva (2006): Võron kielen domeeneista. Olga Haurinen, Helena Sulkala (Toim.). Tutkielmia vähemmistökielistä Jäämereltä liivinrantaan. Vähemmistökielten tutkimus- ja koulutusverkoston raportti. (81–85). Oulu: Oulun Yliopisto.
Hella Keem (1997): Võru keel. Eesti teaduste akadeemia Emakeele selts. Tallinn.
Aune Valk (2000): Võrokeste identiteedist. Kadri Koreinik, Jan Rahman (toim.) A kiilt rahvas kynõlõs.. Võrokeste keelest, kommetest, identiteedist (s. 39–56). Võro Instituut'. Võro
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikipedia, vapaa tietosanakirja
Ukalaa suomenpuhujille (Santeri Junttila, Helsingin yliopisto)
Võro-viro-võro e-sanakirja (Võron instituutti)
Võronkielinen sanomalehti "Uma Leht"
Neiokõsõn võronkielisen kappaleen Tiin sanat
Lue ja kuuntele esimerkki võron kielestä
Katso ja kuuntele esimerkkejä võron kielestä (Wikitongues'in võronkieliset videot)
Võron kielen e-sanakirja
Võron kielen e-oppimisohjelma
Arthur Edward Waite

Arthur Edward Waite 1880-luvun alussa.
Arthur Edward Waite (2. lokakuuta 1857 — 19. toukokuuta 1942) oli okkultisti ja yksi Rider-Waite-Smith Tarot-pakan kehittäjistä.
A.E. Waite syntyi Yhdysvalloissa ja varttui Englannissa. Vuonna 1891 hän liittyi Hermetic Order of the Golden Dawn-järjestöön ja 1902 Societas Rosicruciana in Anglia-järjestöön. Golden Dawnia vaivasivat sisäiset riidat vuoteen 1914 saakka, jolloin Waite lähti järjestöstä. Vuotta myöhemmin hän perusti Fellowship of the Rosy Cross-järjestön, joka oli yksi monista Golden Dawnista syntyneistä järjestöistä.
Waite oli tuottelias okkulttisten tekstien kirjoittaja. Kirjoissaan hän käsitteli mm. ennustamista, ruusuristiläisyyttä, vapaamuurariutta, mustaa- ja seremoniallista magiaa, kabbalaa ja alkemiaa. Hän myös käänsi englanniksi ja kommentoi useita tärkeitä okkulttisia teoksia, mm. Eliphas Lévin teoksen Transcendental magic. Etenkin hänen työnsä Holy Grail-teoksen kanssa oli huomattavaa. Joitakin hänen teoksistaan, mm. Book of Ceremonial Magic, The Holy Kabbalah ja New Encyclopedia of Freemasonry painetaan edelleen.
Waite tunnetaan parhaiten yhtenä Rider-Waite-Smith Tarot-pakan tekijöistä. Lisäksi hän kehitti Pictorial Key to the Tarot-kortit, joka yhtenä ensimmäisistä esitti kaikki 78 korttia, aiemmin yleisen Major Arcanan 22:n kortin sijaan. Korttipakan kuvitti Golden Dawnin jäsen Pamela Colman Smith, ja se julkaistiin ensi kerran vuonna 1910.
Aiheesta muualla

Arthur Waiten teoksia - www.sacred-texts.com
Short Biography
The Masonic Career of A.E. Waite
Genealogy and links
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Välimeri

| Välimeri |
| --- | --- |
 Välimeri tummansinisellä.
Sijainti:  Eurooppa Afrikka Lähi-itä
Vesialue:  2 500 000 km2
Saaria:  yli 3300
Suurin syvyys:  5 267 m
Keskisyvyys:  1 500 m
Välimeri on Atlantista itään työntyvä, Euroopan, Aasian ja Afrikan välissä sijaitseva meri. Välimeren yhdistää Atlanttiin kapea Gibraltarinsalmi. Välimeri on syvimmillään yli viisi kilometriä syvä. Sen alueella vallitsee välimerenilmasto, jossa kesä on pitkä, kuuma ja aurinkoinen, ja talvi lauha, pilvinen, sateinen ja tuulinen. Välimeressä on useita saaria ja saariryhmiä.
Välimeri on ollut merkittävä kulkureitti muinaisista ajoista alkaen. Sen rannoilla ovat kehittyneet monet merkittävät kulttuurit.
Maantiede > Osat

Välimeri on sisämeri, joka leviää Atlantista itään. Sen pituus lännestä itään Gibraltarinsalmesta, Turkin rannikolle İskenderuninlahteen on noin 4 000 kilometriä, ja sen keskimääräinen leveys Kroatian etelärannikolta Libyaan on noin 800 kilometriä. Koko Välimeren pinta-ala on Marmaranmeri mukaan luettuna noin 2 510 000 neliökilometriä. Välimeren erottaa Atlantista kapeimmasta kohtaa noin 13 kilometriä leveä Gibraltarinsalmi. Atlantin ja Välimeren läntisimmän altaan Alboráninmeren erottava kynnys on noin 320 metrin syvyydessä. Välimerestä on lisäksi yhteys Mustaanmereen, Dardanellien, Marmaranmeren ja Bosporinsalmen kautta sekä Punaiseenmereen Suezin kanavan kautta.
Välimeri voidaan jakaa itäiseen ja läntiseen altaaseen, jotka Sisiliansalmi ja Messinansalmi erottavat toisistaan. Lisäksi Otrantonsalmi erottaa Adrianmeren itäisestä altaasta. Läntinen allas voidaan jakaa kolmeen erilliseen mereen. Alboráninmeri on Gibraltarista itään Espanjan ja Marokon välissä, ja Algerian allas sen itäpuolella Algerian rannikolta Ranskan rannikolle sekä Sardinian ja Korsikan länsirannoille. Tyrrhenanmeri puolestaan on Sardinian sekä Korsikan ja Italian välissä. Itäisessä altaassa puolestaan on kaksi suurta allasta, Italian ja Kreikan eteläpuolella oleva Joonianmeri sekä Anatolian eteläpuolella oleva Levantinmeri, jonka Kreetan länsiosasta Libyan Kyrenaikaan kulkeva selänne erottaa Joonianmerestä. Egeanmeri puolestaan on Kreikan ja Turkin välissä oleva meri, jossa on lukuisia saaria. Sen erottaa Levantinmerestä Kreetan saari. Itäisen Välimeren luoteista osaa Adrianmerta puolestaan reunustavat Italia lännessä, Slovenia, Kroatia, Bosnia ja Hertsegovina ja Montenegro pohjoisessa sekä Albania idässä.
Saaret ja niemet jakavat Välimeren useisiin altaisiin, joita ovat (myötäpäivään) Alboránin-, Baleaarien-, Ligurian-, Tyrrhenan-, Joonian-, Adrian- ja Egeanmeri. Aluetta Kreetan ja Libyan välillä nimitetään Libyanmereksi. Golfe du Lion on huomattava lahti Euroopan puoleisella rannalla Baleaarien- ja Ligurianmeren välissä, ja se ulottuu Espanjan Kataloniasta Ranskan Rivieralle. Libyan edustalla on vastaavasti Syrtinlahti ja Tunisian edustalla sen jatkeena Gabèsinlahti.
Välimeren syvin kohta on Kalypson syvänne, joka sijaitsee Joonianmeressä Peloponnesoksen niemimaan lounaispuolella. Sen syvyys on 5 267 metriä.
Maantiede > Rannikkovaltiot

Välimeren rannikkovaltiot ovat myötäpäivään tarkasteltuna: Espanja, Ranska, Monaco, Italia, Slovenia, Kroatia, Bosnia ja Hertsegovina, Montenegro, Albania, Kreikka, Turkki, Syyria, Libanon, Israel, Egypti, Libya, Tunisia, Algeria ja Marokko. Välimeren saarivaltioita ovat Malta ja Kypros. Lisäksi Välimeren rannikolla sijaitsevat Ison-Britannian hallinnassa oleva Gibraltar Atlantin ja Välimeren yhtymäkohdassa Espanjan ympäröimänä sekä Gazan kaista Israelin ja Egyptin välissä sekä Espanjan Ceuta ja Melilla Marokon ympäröiminä.lähde?
Maantiede > Saaret

Välimeressä on useita saaria ja saariryhmiä. Italian edustalla sijaitsevat suurimmat yksittäiset saaret Sisilia ja Sardinia sekä neljänneksi suurin saari Korsika. Kypros on pinta-alaltaan Välimeren kolmanneksi suurin saari Välimeren itäosassa. Espanjalle kuuluvaan autonomiseen Baleaarien saariryhmään kuuluvat muun muassa Mallorca, Menorca ja Ibiza. Kreikan saaristossa suurimmat saaret ovat Kreeta, Euboia, Lesbos ja Ródos. Kroatian edustalla on hyvin laaja 718 saaresta koostuva saaristo, jonka yhteenlaskettu pinta-ala on noin 3 300 neliökilometriä.
Geologia

Maapallon geologiassa eräänlainen Välimeren edeltäjä oli Afrikan ja Euroopan välinen liitukauden Tethysmeri, jonka tiedetään olleen olemassa noin 140–30 miljoonaa vuotta sitten. Välimeri kuivui mioseenikauden lopulla noin 6,5–5,1 miljoonaa vuotta sitten useita kertoja Gibraltarinsalmen välillä sulkeutuessa ja täyttyi sen jälleen avautuessa, kun Afrikan laatta työntyi Euraasian laattaa vasten. Kuivina kausina kuten Messinian suolakriisin aikana Välimeri oli aroa tai suola-aavikkoa. Viimeksi mannerliikunnot yhdistivät Välimeren noin 5,33 miljoonaa vuotta sitten taas Atlantin valtamereen.
Aina kun salmi sulkeutui, koko Välimeren 3,7 miljoonaa kuutiokilometriä vettä haihtui noin tuhannessa vuodessa ja satoi muualla nostaen maapallon merenpintaa 12 metrillä. Kuivuneen Välimeren altaan täyttyminen oli luonnonmullistus. Gibraltarinsalmen vesiputouksesta virtasi vettä Välimereen niin nopeasti, että sen pinta eräiden arvioiden mukaan nousi yli 10 metriä päivässä.
Hydrologia

Välimereen virtaa suhteellisen vähän merkittäviä jokia, koska sitä ympäröivät monelta suunnalta vuoristot, Sierra Nevada eteläisessä Espanjassa, Pyreneet, Alpit, Dinaariset Alpit, Taurusvuoret, Libanoninvuoret, Aurèsvuoret, Atlasvuoret ja Rif, ja sen eteläpuolella Pohjois-Afrikkaa hallitsee Saharan autiomaa. Suurimmat Välimereen virtaavat joet ovat Ebro Espanjassa, Rhône Ranskassa, Po Italiassa ja Niili Egyptissä.
Koska Välimereen virtaa vain muutamia suuria jokia, siitä haihtuu enemmän vettä kuin sinne virtaa tai sataa. Haihtuvan veden takia Välimeri on suolaisempi kuin Atlantti. Välimeren suolapitoisuus on 39 ppt (3,9 %), kun Atlantissa se on 36 ppt. Tämän seurauksena Välimereen on jatkuva pintaveden virtaus Atlantista. Gibraltarinsalmen jälkeen virtaus jatkuu Afrikan pohjoisrannikkoa pitkin itään. Se on suurimmillaan kesällä, jolloin Välimerestä haihtuvan veden määrä on myös suurimmillaan. Atlantista tulevan veden virtaus heikkenee itään päin mentäessä, mutta se on edelleen tuntuva Sisiliansalmessa ja jopa Levantin rannikolla. Atlantin lisäksi Välimeri saa jonkun verran vettä Mustastamerestä Bosporinsalmen, Marmaranmeren ja Dardanellien kautta. Kesäisin Välimeren pintavedestä tulee voimakkaan haihtumisen takia entistä suolaisempaa ja näin myös tihempää. Tihentynyt pintavesi uppoaa ja ylimääräinen pohjavesi virtaa takaisin Atlanttiin.
Ilmasto

Välimeren ympäristö on maapallolla laajin alue, jossa vallitsee subtrooppinen talvisateiden ilmasto, josta tämän vuoksi käytetäänkin myös nimitystä välimerenilmasto. Tällaisessa ilmastossa kesä on pitkä, kuuma ja aurinkoinen. Talvi on lauha, pilvinen, sateinen ja tuulinen. Vuotuisen sadannan vaihtelu on Välimeren rannoilla suurta. Tunisian Gabèsista Egyptiin ulottuvalla alueella sataa harvoin yli 250 millimetriä vuodesta, kun taas Dalmatian rannikolla Kroatiassa sataa paikoin jopa 2 500 millimetriä vuodessa. Suurimmat sateet tulevatkin vuoristoisilla rannikkoalueilla.
Välimereen puhaltavat tuulet joutuvat usein pujahtamaan merelle vuoristojen solien halki. Voimakkaat tuulet aiheuttavat kesäisin entistä voimakkaampaa haihduntaa. Välimeren alueen vuoristotuulia ovat Rhônen laaksosta puhaltava kuiva ja kylmä luoteistuuli mistral, Triesten alueelta tuleva voimakas koillistuuli bora ja kylmä itäinen levante. Saharan ja Arabian alueelta puhaltavat puolestaan kuivat kaakkoistuulet sirocco ja khamsin.
Luonto ja luonnonsuojelu > Monimuotoisuus

Luonnon monimuotoisuus Välimeressä on harvinaisen runsasta: kaikkiaan siellä arvioidaan elävän yli 17 000 eliölajia eli 7,5 % kaikista merialueista meressä, jonka pinta-ala on 0,7 % maailman meripinta-alasta. Välimeren alue lasketaankin yhdeksi maailman luonnon monimuotoisuuskeskuksiksi.
Välimeren monimuotoisuuteen vaikuttaa myös sen korkea kotoperäisten lajien määrä. Biomaantieteellisesti Välimeren lajistosta 55–77 prosenttia on atlanttisia, 3–10 prosenttia pantrooppisia, 5 prosenttia Punaisestamerestä tulleita lajeja ja 20–30 prosenttia kotoperäisiä. Kotoperäisyysaste vaihtelee eliöryhmittäin, esimerkiksi pesivistä merilinnuista noin 90 prosenttia on kotoperäisiä ja meritupista noin 50 prosenttia, sienieläimistä noin 46 prosenttia, polyyppieläimistä noin 27 prosenttia ja kymmenjalkaisista noin 18 prosenttia.
Luonto ja luonnonsuojelu > Elinympäristöt

Tyypillisimmät Välimeren elinympäristöistä ovat rantavyöhykkeellä, Lithophyllum byssoides -korallilevän muodostamat kasvustot lasku- ja nousuveden välisellä vyöhykkeellä, Posidonia oceanica -meriheinäniityt ja Cystoseira-suvun ruskolevien muodostamat metsät pysyvästi meren peitossa olevilla alueilla sekä vielä niiden alapuolella koralliyhdyskunnat.
Posidonia oceanica -niittyjä pidetään Välimeren merkittävimpänä ekosysteeminä. Niitä on suurimmassa osassa ranta-alueita, mutta laajimmat niityt ovat Vähä-Syrtissä Tunisiassa, Hyèresin lähellä Ranskassa, Korsikan itärannikolla ja Sardinian ja Sisilian länsirannikoilla. Välimerellä kasvaa muidenkin meriheinien muodostamia niittyjä. Lithophyllum byssoides -kasvustot ovat erityisen yleisiä läntisen Välimeren pohjois- ja keskiosissa sekä Adrianmeressä. Useat Cystoseira-suvun ruskolevät puolestaan muodostavat laajoja metsiä, jotka ovat huomattavan monimuotoisia. Posidonia oceanica -niittyjen jälkeen Välimeren toiseksi merkittävimpiä monimuotoisuuskeskuksia ovat koralliyhdyskunnat.
Avomeren elinympäristöt sijaitsevat aluevesien ulkopuolella, ja Välimeren altaasta se muodostaa noin 2,5 miljoonan neliökilometrin alueen. Avomerellä elää useita merieläimiä, ja siellä on muutamia tuottoisia alueita, joissa on esimerkiksi pyörteitä tai tapahtuu kumpuamista.
Syvänmeren alueella on monia erilaisia elinympäristöjä. Merenpinnan alaiset kanjonit ovat monien lajien, kuten kalojen ja rissondelfiinin ja kaskelotin, lisääntymis- ja ruokailualueita. Kanjoneissa elää myös monia kotoperäisiä polttiaiseläimiä ja monisukasmatoja. Syvänmeren kohoumat ovat samoin useiden kala- ja valaslajien ruokailualueita. Niissä on usein runsaslukuinen eläinlajisto.
Luonto ja luonnonsuojelu > Eläinlajisto

Fishbase-tietokannassa on listattuna 749 Välimeressä elävää kalalajia. Meressä elää vakituisesti kahdeksan valaslajia, lisäksi kahdentoista lajin valaita nähdään vierailijoina. Kilpikonnalajeja on kaksi, liemikilpikonna ja valekarettikilpikonna ja yksi vierailija, äärimmäisen uhanalainen merinahkakilpikonna. Lisäksi Välimeressä elää yksi hyljelaji munkkihylje.
Välimeressä elää noin 200 korallilajia. Ne eivät muodosta suuria riuttoja kuten Punaisenmeren tai Australian lähivesien korallit, vaikka merenpohjassa on jäänteitä aikaisempien geologisten kausien koralliriutoista. Kivikorallit Cladocora caespitosa ja Oculina patagonica muodostavat kuitenkin useiden metrien laajuisia yhdyskuntia.
Nilviäislajeja on noin kaksi tuhatta. Lukumäärä kasvaa sekä uusien lajien tunnistamisen että vieraslajien saapumisen myötä.