stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Kommunistisen Puolueen sotilasjärjestö
Toimintamuodot > Vakoilu

SKP piti sotilastiedustelua välttämättömänä osana työväen vapaustaistelua. Tietoja armeijan vahvuudesta, suunnitelmista ja sijainneista oli tarkoitus hyödyntää vallankumouksessa. Aselvelvollisten oloista saatuja tietoja hyödynnettiin myös propagandassa. Sotilasjärjestö välitti tiedot puolueen Neuvostoliitossa toimineelle johdolle, joka luovutti ne edelleen neuvostoviranomaisten käyttöön. Varusmiehet laativat raportteja sotilasjärjestön laatimien kaavakkeiden mallin mukaisesti. Järjestö sai ajoittain käsiinsä myös ylemmän tason salaisia asiakirjoja.
Toimintamuodot > Murhat

Sotilaslinjan sisäiset leikkaukset eli puoluemurhat olivat perusteellisesti suunniteltuja ja usein punaupseerien ammattimaisesti toteuttamia. Ne olivat Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun vastavakoilulta omaksuttu toimintamuoto Suomessa. Murhat tehtiin SKP:n puoluepäätöksillä, joilla pyrittiin poistamaan järjestöstä Suomen poliisiviranomaisten yhteysmiehiksi epäillyt petturit.
Viranomaisten suhtautuminen

Sotilastoiminta johti moniin pidätyksiin ja vankeustuomioihin. Sotilasjärjestön alueorganisaattoreista jäi vuosina 1925–1928 kiinni ainakin yhdeksän. Vuosina 1929–1930 pidätettiin esimerkiksi Käkisalmen, Turun ja Viipurin sotilaskomiteoiden kaikki jäsenet. Osa pidätetyistä paljasti kuulusteluissa tietoja, jotka johtivat uusiin kiinniottoihin. Sotilasjärjestö ilmeisesti teloitti Etsivän Keskuspoliisin kanssa yhteistyöhön ryhtyneen entisen työntekijänsä Kusti Hakkaraisen.
Sotilaspiirit ja suojeluskunnat antoivat asevelvollisista lausuntoja, joissa epäluotettaviksi määriteltiin muun muassa kaikki kommunistisiksi luokitelluissa järjestöissä toimineet.
Sotilasjärjestön yhteydenpitoa varuskuntiin vaikeuttivat muun muassa alokkaiden eristäminen, lomakiellot, kesäleirit sekä vuosina 1926–1927 lisääntynyt viranomaisvalvonta. Sotilasjärjestön piirissä työn vaikeutumista pidettiin osoituksena sen onnistumisesta. Nuorisoliittolaiset kävivät varusmieslomilla työväentaloilla ja kokouksissa kielloista huolimatta. Sotilaspoliisi pyrki estämään vierailut.
Etsivä Keskuspoliisi teki syksyllä 1927 ratsian sotilasjärjestön päämajaan, josta löydettiin muun muassa karttoja ja tiedusteluraportteja. Porvarillisen lehdistön tapausta koskenut uutisointi korosti sotilasvakoilun ja suomalaisen kommunismin erottamattomuutta. Vaatimukset lujista vastatoimenpiteistä loivat perustaa kampanjalle julkisen kommunistisen liikkeen kieltämiseksi.
Historia > 1920-luku

SKP:n suhdetta puna-armeijan suomalaisiin joukko-osastoihin ei määritelty tarkemmin niitä muodostettaessa tai sodan aikana. Käytännössä puolueella ei ollut juurikaan sananvaltaa armeijan asioihin. SKP hyväksyi venäläisten johtavan aseman osastoissa. Osa suomalaisista tosin kannatti osastojen ja puolueen tiiviimpää suhdetta. Kullervo Manner ja Kustaa Mikko Evä esittivät helmikuussa 1920 keskuskomiteassa sotilastoimintojen siirtämistä VKP:n suomalaisten järjestöjen keskustoimiston alaisuuteen.
Sotilastoiminnasta vastanneiden Rahjan veljesten johdolla organisaatio kytkettiin salakuljetukseen ja valuuttakeinotteluun. Salakuljettajille maksettiin sotilasjärjestön määräämien tariffien mukaan. Työstä vastasi Jalmari Kotiranta. Rahjojen väkivaltaisia johtamismetodeja ja korruptiota vastustamaan nousi oppositio, joka elokuussa 1920 hyökkäsi Kuusisen klubille murhaten muun muassa Jukka Rahjan. Oppositiolla oli yhteyksiä etenkin puna-armeijan Registrupiin, kun keskuskomitea asioi ensisijaisesti Tšekan kanssa.
Joulukuussa 1920 sotilasjärjestön sihteerinä työskenteli Jalo Kohonen, joka kannatti muun muassa suomalaisista joukko-osastoista ja muista vapaaehtoisista kootun armeijan muodostamista sekä punaisen jääkäriliikkeen synnyttämistä. Armeijan kokoamisella olisi painostettu Suomi rauhaan ja toisaalta innostettu suomalaisia kapinaan, jota joukot voisivat ryhtyä avustamaan. Keskuskomitean enemmistö asettui kuitenkin Kullervo Mannerin kannalle, jonka mukaan hyökkäys Suomeen ei sopinut tilanteeseen. Keskuskomitea suuntasi propagandansa rauhantekoon. SKP olisi halunnut osallistua rauhanneuvotteluihin, mutta neuvostohallitus torjui esityksen.
SKP lähetti keväällä 1920 pohjois-Suomeen sotilaskoulutuksen saaneita miehiä, jotka palasivat tai jäivät kiinni saamatta mitään aikaan. Loppuvuonna alueelle lähetettiin työntekijä lakkoliikettä järjestämään. Mahdollista yhteenottoa varten Venäjältä tuotiin aseita Suomen puolelle. Liikehdintää ei kuitenkaan syntynyt. Toimintaa jatkoi Aarne Väyrynen, jonka käyttöön toimitettiin lisää asekätköjä. Pohjolan punaisen sissipataljoonan helmikuun 1921 alussa toteuttama läskikapina ei ilmeisesti kuitenkaan perustunut puolueen (keskuskomitean) tarkkoihin suunnitelmiin. Taustalla saattoi olla itsenäisesti toiminut Eino Rahja omine verkostoineen ja tarkoituksena neuvostokarjalaan tunkeutuneiden valkoisten huomion kiinnittäminen toisaalle.
Venäjän sisällissodan päätyttyä SKP pyrki suuntaamaan toimintansa painopistettä neuvostovaltion puolustamisesta Suomeen. Lokakuussa 1923 keskuskomitean jaostot järjesteltiin uudestaan siten, että politbyroo ja orgbyroo korvattiin poliittisella, sotilas- sekä yhteys- ja talousjaostolla. Sotilasjaoston vastuualueeksi määriteltiin työ Suomen armeijassa ja suojeluskunnissa.
Suomen armeijan sisäisissä kiistoissa 1924–1925 sotilasjärjestö piti jääkäritaustaisia vaarallisempina kuin keisarikunnan armeijassa palvelleita, koska jääkäriupseereiden pelättiin valmistelevan hyökkäystä Neuvostoliittoon.
Organisaattorit > Yleisorganisaattorit

Ville Honkanen 19xx–1926
Kustaa Emil Heikkilä 1926–1927
Akseli Lindfors 1927–1928 (ilmeisesti)
Reino Lahtinen 1928–1929 (ilmeisesti)
Organisaattorit > Divisioonaorganisaattorit

Jalmari Eriksson
Kustaa Emil Heikkilä
Reino Lahtinen
Gunnar Laine (pidätettiin 10/1928)
Uuno Laurikainen
Akseli Lindfors (pidätettiin 1/1928)
Aarne Martelius
Juho Martelius (pidätettiin 10/1927)
Lauri Nalkki (pidätettiin 1/1926)
Urho Oras (pidätettiin 1/1926)
Seth Pakarinen (pidätettiin 6/1925)
Nestori Parkkari
Väinö Pelkonen (pidätettiin 4/1928)
Sulo Salonen (pidätettiin 4/1927)
Aarne Sippola
Harald Severi Vikström (pidätettiin 3/1928)
Suomen presidentin valinta 1973

Suomen presidentin valinta vuonna 1973 tapahtui eduskunnan säätämällä poikkeuslailla, joka jatkoi Urho Kekkosen vuonna 1968 alkanutta toimikautta vuoteen 1978 asti.
Poikkeuslaki > Poikkeuslakia vastaan äänestäneet kansanedustajat

| Kansanedustaja | Puolue |
| --- | --- |
Mikko Asunta: Kansallinen Kokoomus
Olavi Borg: Liberaalinen kansanpuolue
Georg C. Ehrnrooth: Ruotsalainen kansanpuolue
Juuso Häikiö: Kansallinen Kokoomus
Tuure Junnila: Kansallinen Kokoomus
Salme Katajavuori: Kansallinen Kokoomus
Eeva Kauppi: Kansallinen Kokoomus
J. Juhani Kortesalmi: Suomen Maaseudun Puolue
Gunnar Laatio: Kansallinen Kokoomus
Eero Lattula: Kansallinen Kokoomus
Rainer Lemström: Suomen Maaseudun Puolue
Olavi Lähteenmäki: Kansallinen Kokoomus
Timo Mäki: Kansallinen Kokoomus
Pentti Mäki-Hakola: Kansallinen Kokoomus
Olavi Nikkilä: Kansallinen Kokoomus
Victor Procopé: Ruotsalainen kansanpuolue
Kullervo Rainio: Kansallinen Kokoomus
Olavi Ronkainen: Suomen kristillinen liitto
Arvo Sainio: Suomen Maaseudun Puolue
Heikki Tuominen  : Kansallinen Kokoomus
Irma Toivanen: Liberaalinen kansanpuolue
Veikko Turunen: Suomen kristillinen liitto
Mikko Vainio: Suomen Maaseudun Puolue
Alli Vaittinen-Kuikka: Kansallinen Kokoomus
Tauno Vartia: Kansallinen Kokoomus
Veikko Vennamo: Suomen Maaseudun Puolue
Pekka Vennamo: Suomen Maaseudun Puolue
Raino Westerholm: Suomen kristillinen liitto
Vaikutukset puoluekarttaan

SMP:n hajoaminen ja SKYP:n perustaminen sattuivat aikaan, jolloin poikkeuslaki oli vireillä. Puolueet olivat poikkeuslain suhteen vastakkaisilla linjoilla. SMP oli poikkeuslakia vastaan ja puolueen presidenttiehdokkaaksi vuoden 1974 vaaleihin oli jo valittu Veikko Vennamo. SKYP puolestaan oli perustettu, kun sen kansanedustajat olivat joutuneet riitoihin Vennamon kanssa.
Erimielisyys poikkeuslaista johti myös Perustuslaillisen Kansanpuolueen perustamiseen myöhemmin 1973.
Jälkiarvointia

Tohtori Jukka Tarkan mukaan poikkeuslaki Urho Kekkosen virkakauden jatkamiseksi ei lopettanut kannunvalantaa Kekkosen seuraajasta, vaan päin vastoin kiihdytti sitä. Kekkosen jälkeistä presidenttiä koskevassa keskustelussa olivat olleet esillä etenkin pitkäaikainen ulkoministeri Ahti Karjalainen ja Suomen Pankin pääjohtaja Mauno Koivisto.
Silloinen Keskustapuolueen puheenjohtaja Johannes Virolainen pohti myöhemmin muistelmissaan Kekkosen virkakauden poikkeusmenettelyllä tapahtunutta pidentämistä: "Silloin emme me poikkeuslain ajajat kysyneet, oliko turvautuminen perustuslain muuttamiseen ja poikkeuslain säätämiseen oikea toimenpide vaiko ei. Tärkeintä oli että Urho Kekkonen jatkoi työtään maan johtajana. – – – Mutta jälkeenpäin on esitetty yhä uudestaan ja uudestaan kysymys: Oliko sittenkään perusteltua lähteä muuttamaan perustuslakia vain ehdokkaan esittämien syiden vuoksi? – – – oliko poikkeuslaki sittenkin erehdys ja olisiko päästy samaan tulokseen, Kekkosen toimikauden jatkumiseen hänen kolmannen kautensa päättymisen jälkeen normaaleja menettelytapoja käyttämällä, noudattamalla voimassaolevia perustuslakeja, kun kerran maassa ei vallinnut missään suhteessa kriisitilaa ja olot kehittyivät kaikissa suhteissa normaalisti. Tällainen kysymys on yhä tänään täysin oikeutettu."
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Poikkeuslaki presidentin valinnasta 1973 on Wikiaineistossa
Urho Kekkonen vuonna 1975.
Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto

Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto (SSSL) on 28.-29. joulukuuta 1907 Tampereella perustettu Suomen vanhin edelleen toimiva toimittajien ammatillis-aatteellinen etujärjestö. Nimensä mukaisesti se yhdistää mediassa ja viestinnässä työskenteleviä sosiaalidemokraattiset periaatteet hyväksyviä ihmisiä.
Liiton jäsenistö työskentelee pääasiassa ammattiyhdistyslehdissä, työväenlehtitaloissa ja sähköisessä mediassa. Sen puheenjohtaja on Jukka Halonen. Jäseniä liitossa oli vuoden 2022 alussa 241.
Liitto julkaisee vuosittain Mustemaalari-nimisen vuosikirjan ja jakaa joka toinen vuosi pidettävässä liittokokouksessaan Mustemaalari-palkinnon,  joka myönnetään viestinnän piirissä saavutetuista ansioista.
SSSL on SAK:n jäsen. Sillä on läheiset suhteet SDP:hen. Alan työehtosopimukset neuvottelee Suomen Journalistiliitto.
Kirjallisuutta

Jussi Raito. Työväen sanomalehdet ja sanomalehtimiehet. Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto 1907 - 1947. Lahti 1947.
Erkki Wiksten. "Sosialidemokraattisen lehdistön taipaleelta. Suomen Sosialidemokraattisen Sanomalehtimiesliiton ja T-lehdistön juhlajulkaisu." Helsinki 1968.
Sanan Vapaus: Suomen sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto ry:n 70-vuotisjuhlajulkaisu. Tampere 1978. ISBN 951-99160-0-8
Marjatta Pöllänen ym. "Vuosisata sitoutunutta journalismia. Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto SSSL ry 1907 - 2007." Turenki 2007. ISSN 0789-8819
Aiheesta muualla

SSSL:n kotisivut
| n k Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK |
| --- | --- |
Puheenjohtajat:  Hämäläinen (1969–1974)  Oivio (1974–1981)  Viinanen (1981–1990)  Ihalainen (1990–2009)  Lyly (2009–2016)  Eloranta (2016–) 
Jäsenliitot:  Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto Suomen Lentoemäntä- ja Stuerttiyhdistys  Ilmailualan Unioni  Julkisten ja hyvinvointialojen liitto Aliupseeriliitto  Rajaturvallisuusunioni  Tulliliitto  Vankilavirkailijain Liitto  Kaupanalan esimiesliitto  Palvelualojen ammattiliitto Pam  Paperiliitto  Posti- ja logistiikka-alan unioni  Rakennusliitto  Rautatiealan Unioni RAU  Suomen Elintarviketyöläisten Liitto  Suomen Huippu-urheilijoiden Unioni  Suomen Merimies-Unioni  Suomen Muusikkojen Liitto  Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto  Sähköalojen ammattiliitto  Teatteri- ja mediatyöntekijöiden liitto  Teollisuusliitto  Yleinen Lehtimiesliitto 
| n k Työväen Sivistysliiton jäsenjärjestöt |
| --- | --- |
Jäsenet:  Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT  Eläkkeensaajien Keskusliitto  Ensi- ja turvakotien liitto  Finlands Svenska Socialdemokrater  Hyvinvointilomat  Julkisten ja hyvinvointialojen liitto  Kotien Puolesta Keskusliitto  Nuorten Kotkien Keskusliitto NKK  Palvelualojen ammattiliitto Pam  Paperiliitto  Posti- ja logistiikka-alan unioni  Rautatiealan Unioni RAU  Demarinuoret  Sosialidemokraattiset Opiskelijat  Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö SAK  Suomen Merimies-Unioni  Suomen retkeilyliitto  Suomen Sosialidemokraattinen Puolue  Suomen Sosialidemokraattinen Sanomalehtimiesliitto  Suomen Työväen Musiikkiliitto  Suomen Työväentalojen liitto  Sähköalojen ammattiliitto  Teatteri- ja mediatyöntekijöiden liitto  Teollisuusliitto  Työväen Akatemian Kannatus  Työväen Arkiston Säätiö  Työväen Näyttämöiden Liitto  Työväen Urheiluliitto TUL  Vanhus- ja lähimmäispalvelun liitto
Suomen sisällissodan valkoisten ilmavoimat

Ilmavoimien päällikkö Carl Seber
Ilmavoimat oli valkoisen armeijan ilmatiedusteluun käytetty sotilasosasto. Ilmavoimien päällikkö oli 12. maaliskuuta 1918 alkaen ruotsalainen kapteeni John-Allan Hügerth. Hän oli suoraan yleisesikunnan päällikön alaisuudessa. Hänet syrjäytti myöhemmin saksalainen kapteeni Carl Seber, joka oli suoraan päämajoitusmestarin alaisuudessa.
Lento-osastot

Suomen sisällissodan lopussa valkoisen armeijan ilmavoimat oli jaettu Antrean, Lappeenrannan ja Tampereen osastoon sekä Uttiin perustettuun lentokouluun.
Toiminta Suomen sisällissodassa

Kolhon kentältä tehtiin tiedustelulentoja Muroleen rintamalle. Näiltä lennoilta saatiin esimerkiksi tieto vihollisen perääntymisestä Muroleen vahvoista taisteluasemista. Maaliskuun 19. lentotoiminta keskittyi Tampereen seudulle, jossa koneita käytettiin pienien pommien ja lentolehtisten pudottamiseen Tampereen kaupunkialueelle.
Maaliskuun lopulla Antreaan perustettiin lento-osasto, mutta sen kaluston heikon kunnon johdosta osaston ruotsalaiset lentäjät eivät uskaltautuneet niillä ilmaan. Antrean osaston saatua Viipurin suojeluskuntakapteeni K. Torikan avulla neljä suksilla varustettua Nieuport-konetta venäläisine lentäjineen pääsi tiedustelutoiminta Antrealtakin vaatimattomasti käyntiin.
Valkoisen armeijan ilmavoimien miehistö

Sodan syttyessä oli Suomeen Venäjän asevoimista tullut kaksi suomalaista sotilaslentäjää. Aliluutnantti Valfrid Nykänen jäi sodan alussa ollessaan matkalla kohti valkoisten joukkoja Hämeenkyrössä punaisten vangiksi ja murhattiin.  Luutnantti Väinö Mikkola joutui myös joutui myös punaisten vangiksi Helsingissä. Hän vapautui vasta saksalaisten huhtikuussa 1918 vallattua Helsingin.
Ilmavoimilla oli ainakin sodan alussa vain ulkomaalaisia ohjaajia, joista kahdeksan oli ruotsalaisia. Tähystäjinä toimivat kolme ruotsalaista, yksi tanskalainen ja yksi suomalainen, Arvi Pajunen. Antreassa oli osin pidätettyinä, osin lentäjinä neljä Venäjältä loikannutta sotilaslentäjää. Maaliskuun lopussa ilmavoimiin liittyi uusia lentäjiä, m.m. tanskalaisen lentäjäluutnantti Knut von Clausson-Kaasin ja Saksasta jääkärilentäjäluutnantti Bertel Efraim Mårtensonin. Mårtenson suoritti sodan aikana tiedustelulentoja Viipuriin ja Karjalankannakselle. Hänen asemapaikkansa oli sodan ajan Antrean lentoasema.
Ilmavoimien menetykset Suomen sisällissodassa

Valkoisen armeijan ilmavoimat menetti viisi miestä sodassa, joista 2 ruotsalaista lentäjää, 2 suomalaista tähystäjää (m.m. Sigurd Nylund) ja saksalainen lentäjäluutnantti von Bülow.
Kreivi Eric von Rosenin lahjoittama Suomen ilmavoimien ensimmäinen lentokone, N:o 1, Kreivi von Rosen.
Jääkärilentäjä luutnantti Bertel Mårtenson
Valkoisten Thulin typ D -lentokone tuhoutuneena Näsijärven jäällä
Suomen Helluntaiherätyksen historia

Thomas Ball Barratt.
Suomen Helluntaiherätyksen historia alkaa 1910-luvulta, jolloin helluntaiherätys tuli Suomeen lähinnä norjalaisen metodistipappi Thomas Ball Barrattin (1862–1940) vierailujen vaikutuksesta. Hän tuli Suomeen kumpulalaisten narvalaisten, erään lestadiolaisuuden suunnan kannattajien, kutsumana.
Helluntailaisuuden saapuminen Suomeen (1907–1919)

Helluntailiike sai alkunsa 1900-luvun alussa Yhdysvalloissa. Helluntailaisuuden läpimurto tapahtui vuonna 1906 Los Angelesissa. Tuolloin alkoi herätys, jonka tunnusomaisia piirteitä olivat kaste sekä kielillä puhuminen. Samana vuonna liike levisi  maailmanlaajuisesti. Helluntaiherätys saapui vuoden 1906 lopulla Pohjoismaihin metodistipastori Thomas Ball Barrattin toimesta. Vuoden 1907 alussa liike sai jalansijaa Ruotsissa sekä suorien yhdysvaltalaisten yhteyksien että Barrattin Oslossa toteuttaman toiminnan kautta. Liike levisi Ruotsissa erityisesti vapaakirkollisen jäsenistön keskuudessa.
Ensimmäiset tiedot helluntailiikkeestä Suomesta ovat vuodelta 1907. Ensimmäisiin helluntaiherätyksen edustajiin luetaan ruotsalaiset "saarnaajasisaret" Greta Andersson ja Anne Blom, jotka tulivat pienen ryhmän kanssa Etelä-Suomeen vuonna 1907. Vuoden 1908 alussa he siirtyivät ruotsinkieliselle Pohjanmaalle ja toimivat pääasiassa Vaasan seudulla. Anderssonin ja Blomin toiminta tapahtui pääasiassa vapaakirkollisten keskuudessa ja yli kymmenen ihmisen kerrottiin saaneen Pyhän Hengen kasteen. Blomin ja Anderssonin toiminta päättyi kuitenkin vuonna 1909 onnettomuuteen rukousviikolla, jolloin saarnaaja yritti kävellä vetten päällä ja hukkui.
Uudesta herätyksestä kiinnostuttiin myös muualla Suomessa. Helsingissä joukko lestadiolaisia kiinnostui Barrattin toiminnasta ja jotkut heistä tekivät matkoja Osloon tutustuakseen liikkeeseen. Alkuvaiheen helluntaiherätyksestä kiinnostuneita olivat muun muassa kumpulalaisten saarnaaja Johan Johansson, Sörnäisten yhteiskoulun johtajatar Hanna Castrén sekä Arno Fellman, joka kutsui Barrattin myös Suomeen.
Helluntailaisuuden saapuminen Suomeen (1907–1919) > Barrattin toiminta vuodesta 1911 lähtien

Helsingissä vaikuttaneet narvalaislestadiolaiset kutsuivat Barrattin Suomeen, mutta kesti syksyyn 1911 ennen kuin tämän oli mahdollista saapua. Barrattin ensimmäisen vierailun aikana järjestettiin kokouksia muun muassa Helsingissä, Kuopiossa, Viipurissa, Tampereella ja Turussa. Vuotta 1912 pidetään helluntailiikkeen lopullisena läpimurtona. Barratt teki kaksi matkaa Suomeen ja järjesti kokouksia muun muassa Tampereella, Pietarsaaressa ja Vaasassa. Hajananainen helluntaherätys sai vierailujen johdosta uutta inspiraatiota.
Barratt piti vuoden 1911 kokouksia muun muassa Helsingin Rauhanyhdistyksen rukoushuonessa sekä Johanneksenkirkossa. Barrattin kokouksissa kerrotaan ihmisten parantuneen, muun muassa Hilda Holm keuhkotaudista ja Lyydia Korpi. Saarnaaja Johan Johansson toimi useissa kokouksissa Barrattin tulkkina. Viipurissa kokouksia pidettiin O. Rosénin johtamassa ruotsinkielisessä metodistikirkossa ja Tampereella kokouksia pidettiin Puuvillatehtaan kirkossa.
Myös norjalainen Gerhard Olsen-Smidt työskenteli helluntaiherätyksen eteen vuoden 1911 lopusta lähtien. Entinen Pelastusarmeijan upseeri oli tutustunut Yhdysvalloissa helluntaiherätykseen ja kokenut henkikasteen, minkä vuoksi tämä oli jättänyt Pelastusarmeijan. Olsen-Smidt saapui Suomeen Barrattin kannustamana.
Helluntailaisuuden saapuminen Suomeen (1907–1919) > Ensimmäiset kasteet ja liikkeen vakiintuminen

Olsen-Smidtin ohjauksessa yhä useammat omaksuivat aikuiskasteen näkemyksen. Helluntaiherätyksen ensimmäiset kasteet järjestettiin vuonna 1912 helluntaiherätyksen kesäjuhlilla Lempäälässä vuonna 1912. Lempäälän juhlilla puhuivat Gerhard Olsen-Smidt, Pekka Brofeldt sekä yhdysvaltalainen pastrori J. H. King.
Aikuiskasteen myötä monet lestadiolaiset etääntyivät liikkeestä. Vielä vuonna 1912 Barratt kannatti ekumeniaa sekä lapsikastetta ja halusi helluntailaisen herätyksen pysyvän kirkkojen sisäisenä herätyksenä. Vuonna 1913 Lewi Pethrus kastoi Barrattin kuitenkin Tukholmassa. Kasteopetus jakoi liikettä, ja Helsingissä osoitteesssa Kolmas linja 8 entisistä baptisteista kokoontunut ryhmä piti kiinni aikuiskasteesta. He olivat nimellisesti edelleen baptisteja, vaikka eivät voineet henkikasteen koettuaan olla yhdessä muiden baptistien kanssa. Lahdessa pidettiin kaksi viikkoa kestänyt helluntaiherätyksen yhteinen raamattukurssi ja kesäjuhla 1914.
Vuonna 1912 alettiin julkaista norjalaisesta Korsets Seieristä suomennettua Ristin Voitto -lehteä, jonka ensimmäisenä julkaisijana toimi H. W. Sjöblom, maisteri Arno Fellman toimi suomentajana. Ensimmäisen vuoden ajan lehti painettiin Norjassa (numerot 1–6).
Helluntaiherätyksen ensimmäinen yhteinen laulukirja koottiin 1912. Herra tulee -laulukirjassa oli 35 norjan kielestä käännettyä laulua. Pekka Brofeltin ja Olsen-Smidtin kokoama Helluntailauluja ilmestyi jouluna 1912, siinä oli 152 laulua. 1918 ilmestyneessä toisessa painoksessa lauluja oli jo 214. Vuonna 1927 ilmestyi Herramme tulee -laulukirja Ristin Voitto -yhdistyksen kustannuksella.lähde?
Olsen-Smidt joutui poistumaan Suomesta vuonna 1914 maailmansodan syttymisen vuoksi ja helluntaiherätys jäi kokonaan kotimaisten johtajien käsiin. Herätys jatkui valitulla tiellä ja kokoontui yhteen kesäkokouksiin, joissa järjestettiin kasteita ja ehtoollisia. Toiminta sai vähitellen vakiintuneen muodon ja alkoi nousta uutena kristillisenä suuntana muiden vapaiden kirkkokuntien rinnalle. Liikkeen sisällä keskusteltiin tarpeesta paikallisseurakuntien perustamiseksi, sillä "universaaliin" kirkkoon kuulumista ei koettu riittävänä erityisesti kun ristiriidat vanhojen kirkkokuntien kanssa kävivät selvemmiksi. Vuonna 1915 Helsingin baptistiseurakunnasta eronneet jäsenet perustivat ensimmäisen helluntaiseurakunnan, Siloamin, jonka johtaja oli Albert Kervinen. Venäläisten kieltäessä helluntailaisten toiminnan sodan aikana 1915–1916, Siloamin jäsenet repivät Helluntailauluja-kirjastaan ensimmäisen lehden pois. Toinen helluntailainen ryhmä piti kokouksia Tarkk’ampujankadulla, sillä heidän saarnaajansa Gerhard Olsen-Smidt oli joutunut lähtemään sodan vuoksi ulkomaalaisena maasta pois ja hänen tilalleen tuli entinen lähetyssaarnaaja Vilho Pylkkänen. Gerhard Olsen-Smidt palasi Suomeen 22. marraskuuta 1919.
Helluntailaisuuden saapuminen Suomeen (1907–1919) > Jakautuminen seurakuntakäsityksen pohjalta

Helluntailaisten mielipiteitä jakanut ehtoolliskysymys ratkaistiin eräässä kastekokouksessa Betel-kirkossa Isolla Roobertinkadulla. Kokouksessa olivat muun muassa Olsen-Smidt ja Väinö Plafer, Eino I. Manninen, Vilho Pylkkänen ja useita muita. Olsen-Smidt kysyi: ”Emmekö tahdokin kulkea siinäkin Sanaan luottaen, että vain kastetuille uskoville kuuluu ehtoollinen?” Kädennostolla koko joukko hyväksyi esityksen. Tämä oli ensimmäinen julkinen tilaisuus, jossa asia tuli esille. Helluntailaiset jakaantuivat 1920 ehtoolliskysymyksen vuoksi helluntaiystäviin ja helluntaiseurakuntiin.