Enso-Gutzeit
Metsäosaston laivasto-osasto

Vuonna 1920 perustettiin Saimaan vesistöä varten erityinen metsäosaston alainen laivasto-osasto, jonka tehtävänä oli kaikki puunkuljetus Saimaalla. Osaston pääpaikaksi tuli Laitaatsilta. Toiminnan johtajana oli liikennepäällikkö, jonka konttorissa oli kymmenkunta henkeä. Laivasto-osaston ensimmäisenä päällikkönä toimi vuosina 1920–1947 diplomi-insinööri Hugo Lakomaa. Suoraan metsäosaston alaisuuteen jäivät Pielisellä, Nuorajärvellä ja Koitereella sekä Puulavedellä ja Iisvedellä toimivat laivat. Tavallisimmin näillä järvillä oli yhdestä kolmeen hinaajaa tai varppauslaivaa ja joukko lotjia. Päijänteellä yhtiöllä oli kaksi hinaajaa ja kymmenkunta lotjaa ja sen ohella vuokrattuja hinaajia käytettiin tilapäisesti lauttojen kuljettamiseen. Kymijoessa uitto oli edelleen Kymin uittoyhdistyksen hoidossa. Epäsuorasti yhtiö oli vielä omaa aluskantaansa suurempi laivanvarustaja Pohjois-Karjalan ja Savon uittoyhdistysten osuuksien johdosta.
Laivasto-osaston perustamisen yhteydessä eräiden Saimaan alusten nimiä muutettiin yhtenäisyyden aikaansaamiseksi. Hinaajien nimissä ei tehty suurempaa muutosta, vaan vanhojen hinaajien nimet pysyivät suurelta osin samoina. Laivasto-osaston aikana yhtiön uusille ja uusituille hinaajille oli tapana antaa edelleen yhtiön johtohenkilöiden, metsä- ja laivasto-osaston toiminnassa mukana olleiden henkilöiden nimiä tai tuotantolaitosten tai paikkojen nimiä. Tervahöyryjen ja lotjien nimet muutettiin vuonna 1921. Tervahöyryille annettiin o-kirjaimeen päättyvät viisikirjaimiset miesten nimet, kuten Teuvo, Romeo ja Mikko. Lotjille annettiin naisten nimiä: rahtilotjille viisikirjaimiset a-päätteiset, esim. Elina, Lahja, Tekla, kettinkilotjille viisikirjaimiset i-päätteiset, esim. Helmi, Helvi, Katri. Asuntolotjien nimet muutettiin seitsenkirjaimisiksi a-päätteisiksi, esim. Rosalia, Natalia ja Eulalia. Yhtiön alusten nimet vastasivat, muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta, yleistä käytäntöä, jonka mukaan voima‑alukset saivat miesten nimet. Perässä kulkijoille, lotjille, annettiin naisten nimiä.
1922 yhtiö osti vaikeuksiin ajautuneen savonlinnalaisen Konetehdas Oy:n osakekannan; myöhemmin nimi muutettiin Lypsyniemen Konepajaksi. Konepajaa voitiin käyttää suurempiin laivojen korjaustöihin sekä uusien alusten rakentamiseen. Yhtiöllä oli konepajalle käyttöä erityisesti hinaajien korjauksissa ja alusten perusteellisissa uusimistöissä, ns. amiraaliremonteissa. Laitaatsiltaa korjattiin ja laajennettiin 1920-luvulla rakentamalla sinne ajanmukainen lotjaveistämö tarpeellisine rakennuksineen. Laivastoaseman nostotelakka oli tekniikaltaan korkeatasoinen. Laitaatsilta oli nimenomaan lotjaveistämö, ja 1920- ja 1930-luvulla siellä rakennettiin noin 130 erityyppistä puulotjaa. Vuonna 1920 yhtiön laivastoon laskettiin 30 hinaajaa, mutta vuosikymmenen puolivälissä niitä oli 10 enemmän. Toisaalta varppausalukset vähenivät kuudesta kahteen. Valtaosa aluksista toimi Saimaan vesistössä, missä hinaajia oli 20. Kaikki muutkin varsinaiset kuljetusalukset olivat Saimaan vesistössä paitsi Kotkan ja myöhemmin Uuraan satamaa, jossa sahatavaran siirtoon käytettäviä soimia ei kuitenkaan laskettu varsinaiseen aluskantaan. Kotkassa oli rekisteröitynä tavallisimmin viisi hinaajaa, ja lisäksi puolen tusinaa varppaajaa toimi väliväylillä ja muutamia hinaajia metsäosaston alaisuudessa eri järvillä.
Vuonna 1927 W. Gutzeit & Co:iin fuusioitiin sen suurimmat tytäryhtiöt, Pankakoski ja Enso, jolloin syntyi Enso-Gutzeit Osakeyhtiö. Seuraava suuri muutos tapahtui vuonna 1931, jolloin yhtiö sai määräysvallan Tornator Oy:ssä. Tornatorin sahat, lankarullatehdas, massa- ja paperiteollisuus Vuoksenlaaksossa olivat huomattavia puun kuluttajia. Yhtiöiden puunhankinta ja kuljetustoiminnot yhdistettiin, jolloin myös Tornatorin laivat liitettiin Enso-Gutzeitin laivasto-osastoon. Tällöin saatiin seitsemän hinaajaa ja neljä tervahöyryä sekä joukko lotjia.
Vuonna 1977 suoritetussa organisaatiomuutoksessa laivasto-osasto lakkautettiin. Se jaettiin kahteen osaan: vesikuljetukseen ja telakkaan. Vesikuljetustoimisto jäi metsäryhmän osaksi ja vuonna 1985 se yhdistettiin Vuoksenniskan puuterminaaliin. Laivoista huolehtinut Laitaatsillan telakka liitettiin konepajaryhmään eli Lypsyniemen konepajan alaisuuteen.
Yhtiöllä oli 1970-luvun lopussa 15 hinaajaa, joista 6 oli linjahinaajaa ja 9 muita hinaajia. Kuljetukset siirtyivät maanteille ja rautateille, ja laivasto-osastosta luovuttiin vuonna 1985.