stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sándor Petőfi
Elämä

Petőfin vanhemmat kuuluivat Unkarin Alföldiin 1700-luvulla muuttaneeseen luterilaiseen slovakkivähemmistöön. Isä István Petrovics oli teurastaja ja krouvari, äiti Mária Hrúz oli ennen naimisiin menoaan työskennellyt pappilan piikana ja kertoman mukaan oppinut unkarin kieltä vasta aikuisiällä. Pojan etunimi merkittiin kirkonkirjoihin latinalaisessa muodossa Alexander, koska kirkonkirjat siihen aikaan pidettiin latinaksi.
Nuoren Petőfin koulunkäynti katkeili ja opinnot jäivät kesken, eikä taloudelliseen ahdinkoon joutunut isä kyennyt häntä tukemaan. Vuonna 1839 hän värväytyi armeijaan, mutta joutui terveyssyistä pian eroamaan. 1840-luvun alussa hän yritti jatkaa opintojaan ja työskenteli välillä näyttelijänä erinäisissä seurueissa. Samalla hän tutustui aikansa kulttuuripiireihin, ystävystyi esimerkiksi kirjailija Mór Jókain ja runoilija János Aranyn kanssa, ja alkoi saavuttaa mainetta romanttis-isänmaallisena runoilijana. Slovakkilaisen Petrovics-nimen hän vaihtoi unkarilaiseen Petőfiin (molemmat merkitsevät ’Pietarinpoikaa’); ensimmäinen runo uudella nimellä ilmestyi 1842.
Vuonna 1844 Petőfi sai julkaistuksi siihenastiset runonsa kokoelmana (Petőfi versei 1842–1844). Hänestä kehittyi nuoren, edistyksellisen älymystön johtohahmo, ja hänen perustamansa kirjailijaryhmä Tízek Társasága (’Kymmenen seura’) pyrki luomaan uuden, isänmaallis-romanttisen mutta aitoon kansankieleen nojaavan tyylin. Vuonna 1846 hän tutustui Júlia Szendreyhin, josta tuli hänen suuri rakkautensa ja lopulta 1847 hänen puolisonsa ja jolle hän kirjoitti useita kuuluisia rakkausrunoja. Avioliitosta syntyi 1849 poika Zoltán.
Kun 15. maaliskuuta 1848 Budapestissa puhkesi vallankumous, Petőfi kuului sen johtohahmoihin, ja hänen runostaan "Kansallislaulu" (Nemzeti dal) tuli vallankumouksen epävirallinen hymni. Syksyllä 1848 Petőfi liittyi vallankumousarmeijaan ja taisteli sen joukoissa, kunnes katosi taistelussa Segesvárin (rom. Sighişoara) ja Fehéregyházan (rom. Albeşti) välisessä laaksossa 31. heinäkuuta 1849.
Jälkimaine

Petőfin ruumista ei ole löydetty, ja hänen kuolemansa yksityiskohdat ovat hämärän peitossa. Se on antanut aihetta monenlaisiin salaliittoteorioihin, muun muassa oletukseen, että Segesvárin taistelun voittaneet venäläiset joukot olisivat vieneet Petőfin sotavankina Venäjälle. Vuonna 1989 unkarilainen liikemies Ferenc Morvai ja hänen rahoittamansa kiistelty tutkija István Kiszelly väittivät löytäneensä Petőfin haudan Etelä-Siperian Burjatiasta Barguzinista. Puolueettoman DNA-tutkimuksen mukaan haudasta kaivetut luut olivat naisen, mutta se ei estänyt Morvaita järjestämästä juhlallisia julkisia hautajaisia väitetyille Petőfin jäännöksille Budapestissa kesällä 2015.
Petőfi on Unkarin tunnustettu kansallisrunoilija, jonka jälkimainetta vaalivat lukuisat muistomerkit ja instituutiot. Unkarin kansallinen kirjallisuusmuseo, Petőfi Irodalmi Múzeum, joka toimii myös tutkimuskeskuksena, on nimetty hänen mukaansa. Vuonna 2023 vietettiin hänen syntymänsä 200-vuotisjuhlavuotta. Sen kunniaksi valmistui vuoden 2024 alussa julkistettu, Unkarin historian kallein ja valtion avokätisesti tukema mutta myös propagandistiseksi ja historiaa vääristeleväksi kritisoitu elokuvatuotanto Most vagy soha! (’Nyt tai ei koskaan!’, ohjaus Balázs Lóth), joka kertoo, Petőfi keskushenkilönään, vuoden 1848 vallankumouksen alkuvaiheista.
Petőfin runoutta käännettiin suomeksi jo 1800-luvulla, ja etenkin Otto Mannisen käännökset ovat sittemmin tehneet sitä Suomessa tunnetuksi ja suosituksi.
Suomennetut teokset

Lähde:
Veriviholliset: tekiän elämäkerran kanssa, Hagelberg, 1879
Runoja: ynnä Petöfin elämäkerta, WSOY, 1892
Papurikko ja Valakka; Ukkovaari: kaksi novellia; suom. Meri Sulju, Karisto, 1909
Runoja 1; suom. Otto Manninen, WSOY, 1922
Runoja 2, suom. Otto Manninen, WSOY, 1923
Petöfin runoja 1, suom. Otto Manninen, WSOY, 1922
Petöfin runoja 2, suom. Otto Manninen, WSOY, 1924
János sankari, suom. Otto Manninen, WSOY, 1926
Runoja, suom. Otto Manninen, WSOY, 1956 (tekijänimellä Sándor Petőfi)
Petöfiä suomeksi; toim. Aulis J. Joki, Hannu Launonen & László Keresztes, Helsingin yliopisto, 1974 Sarja: Publicationes Instituti Hungarici Universitatis Helsingiensis 3
Runoja, suom. Otto Manninen, WSOY, 2001; 4., laajennettu p.; ISBN 951-0-25019-8 proosakatkelmat suomentanut ja jälkilauseen kirjoittanut Hannu Launonen
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sándor Petőfi Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Sándor Petőfi on Wikiaineistossa
Vapaasti ladattavia Sándor Petőfin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta
Petri Liukkonen: Sándor Petõfi (1823-1849?) Pegasos. Authors' Calendar. Viitattu 26.5.2013. (englanniksi)
Sándor Petőfi Unkarin vapauden laulaja, Hakkapeliitta, 4.4.1939, nro 14–15, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Nouhak Phoumsavanh

| Nouhak Phoumsavanh> Laosin presidentti |
| --- | --- |
 25. marraskuuta 1992 – 24. helmikuuta 1998  
Edeltäjä:  Kaysone Phomvihane
Seuraaja:  Khamtai Siphandon
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. huhtikuuta 1910
Kuollut: 9. syyskuuta 2008 (98 vuotta)
Nouhak Phoumsavanh (9. huhtikuuta 1910 Mukdahan, Siam– 9. syyskuuta 2008 Vientiane, Laos) oli laosilainen poliitikko. Hän oli Laosin kansan vallankumouspuolueen kakkosmies 1950-luvulta 1990-luvulle Kaysone Phomvihanen jälkeen ja toimi puolueen puheenjohtajana ja Laosin presidenttinä vuosina 1992–1998.  Hän oli aiemmin toiminut maansa varapääministerinä Kaysone Phomvihanen ollessa pääministerinä.
Phoumsavanh oli perustamassa Laon vallankumouksellista liikettä (Pathet Lao) 1940 maan ollessa Ranskan siirtomaa. Liike nousi valtaan 1975 Pohjois-Vietnamin tuella. Nouhak nimitettiin tämän jälkeen varapääministeriksi. Vuonna 1989 hänet valittiin kansankokoukseen ja sen puhemieheksi. Hän johti komiteaa, joka kirjoitti uuden perustuslain, jossa presidentti sai laajat valtaoikeuden aseman oltua aiemmin seremoniallinen. Kun perustuslaki otettiin käyttöön 1991  Kaysone Phomvihane  valittiin tähän tehtävään.
Phoumsavanh, Kaysone Phomvihane ja Khamtai Siphandon kuuluivat kommunistisen Pathet Laon ydinryhmään. Heitä kutsuttiin "rautakolmioksi". Kaysone kuoli 21. marraskuuta 1992, ja 25. marraskuuta Phoumsavanhista tuli presidentti ja Siphandonista puoluejohtaja
Nouhakin kuoleman jälkeen hänen hautajaisiaan valmistelemaan nimitettiin 26-jäseninen komitea johdossaan presidentti Choummaly Sayasone ja maahan julistettiin viiden päivän suruaika. Nouhak Phoumsavanhille järjestettiin polttohautajaiset Vientianessa 14. syyskuuta 2008.
Pesäpallon miesten Suomen Cup 1989

Pesäpallon Suomen Cup järjestettiin miehille toistaiseksi viimeisen kerran kesällä 1989. Kilpailun voitti Suomensarjassa pelannut Haapajärven Kiilat. Mestaruussarjalaisia kilpailu ei suuremmin kiinnostanut ja niinpä Cup lakkautettiin. Naiset jatkoivat cupin pelaamista vielä kesään 1992 saakka.
1. kierros

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 | Huom! |
| --- | --- | --- | --- |
| MOPS-88 |   1–28 | Iin Urheilijat |  |
| Ruukin Into  | 5–1 | Raahen Vesa |  |
| Letku-Weikot |   0–20 | Tipasojan Isku |  |
| Nurmeksen Sepot | 10–8   | Maaningan Mahti |  |
| Sievin Sisu  | 6–3 | Ylivieskan Kuula |  |
| Toholammin Urheilijat  | 7–6 | Kinnulan Kimmot |  |
| Virtasalmen Urheilijat  | 19–2   | Parikkalan Urheilijat |  |
| Pesä Ysit, Lappeenranta |   0–17 | Kotkan Into |  |
| Lohjan Maila-Miehet |   9–23 | Riihimäen Pallonlyöjät |  |
| Ykköset, Helsinki (ps) |  –  | Vihdin Pallo | Ykköset luovutti |
| Janakkalan Jana | 5–7 | Ylöjärven Pallo | 18 vuoroparia |
| Forssan Alku  | 7–5 | Mynämäen Vesa |  |
| Saarijärven Pullistus | 3–4 | Virtain Urheilijat |  |
| Soinin Sisu  | 14–7   | Alajärven Ankkurit |  |
2. kierros

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 | Huom! |
| --- | --- | --- | --- |
| Iin Urheilijat |   2–12 | Ruukin Into  |  |
| Tipasojan Isku | 6–2 | Maaningan Mahti |  |
| Sievin Sisu | 4–7 | Tyrnävän Tempaus |  |
| Toholammin Urheilijat  | 11–8   | Pattijoen Urheilijat |  |
| Kotkan Into | 18–4   | Virtasalmen Urheilijat |  |
| Riihimäen Pallonlyöjät | 10–2   | Vihdin Pallo |  |
| Ylöjärven Pallo |   1–20 | Mansen Pesäpallo |  |
| Forssan Alku | 6–7 | Tammelan Pallopeliitat |  |
| Munakan Urheilijat |   1–17 | Vähänkyrön Viesti |  |
| Teuvan Rivakka |   6–22 | Koskenkorvan Urheilijat |  |
| Virtain Urheilijat | 4–6 | Soinin Sisu  |  |
3. kierros

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 | Huom! |
| --- | --- | --- | --- |
| Ruukin Into | 3–6 | Muhoksen Pallo-Salamat  |  |
| Tipasojan Isku |   6–16 | Haapajärven Kiilat |  |
| Toholammin Urheilijat |  –  | Tyrnävän Tempaus | luovutus |
| Kotkan Into | 11–8   | Jyväskylän Kiri (ss) |  |
| Riihimäen Pallonlyöjät (mk) |   4–13 | Ykköset, Helsinki |  |
| Mansen Pesäpallo | 26–13 | Tammelan Pallopeliitat |  |
| Vähänkyrön Viesti |   1–10 | Koskenkorvan Urheilijat |  |
| Soinin Sisu | 2–6 | Vetelin Urheilijat  |  |
4. kierros

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 | Huom! |
| --- | --- | --- | --- |
| Toholammin Urheilijat | 1–6 | Ykköset, Helsinki |  |
| Vetelin Urheilijat  | 6–1 | Muhoksen Pallo-Salamat |  |
| Haapajärven Kiilat |  –  | Mansen Pesäpallo | Manse luovutti |
| Kotkan Into |   2–26 | Koskenkorvan Urheilijat |  |
Välierä

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 | Huom! |
| --- | --- | --- | --- |
| Vetelin Urheilijat |   2–13 | Haapajärven Kiilat |  |
| Koskenkorvan Urheilijat | 4–3 | Ykköset, Helsinki |  |
Loppuottelu

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 | Huom! |
| --- | --- | --- | --- |
| Haapajärven Kiilat | 7–6 | Koskenkorvan Urheilijat | 10 vuoroparia |
Cup-mestarit 1989: Ilkka Autio, Rauno Flink, Kari Haapakoski, Juha Honkala, Vesa Jaakonaho, Kari Jyrkkä, Juha Kalajanniska, Vesa Laitila, Tauno Naukkarinen, Anssi Rajala ja Jari Saaranen.
Väinö Petrelius

Väinö Armas Petrelius (4. helmikuuta 1897 Helsinki –  13. helmikuuta 1918 Helsinki)  oli suomalainen hilfsgruppenführer Saksan armeijassa. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkojen komentajana Länsi-Uudellamaalla ja joutui lopulta punaisten teloittamaksi Helsingissä.
Perhe ja koulutus

Petreliuksen vanhemmat olivat arkkitehti Albert Petrelius ja Agnes Maria Rönnqvist. Hän kävi kuusi luokkaa Helsingin suomalaista lyseota.
Jääkärikausi

Petrelius liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 15. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin 8. joulukuuta 1916 alkaen pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin räjäytyskursseille Berliiniin ja Kieliin. Kurssien jälkeen hänet komennettiin keväällä vuonna 1917 suorittamaan erikoistehtäviä Ruotsiin ja Suomeen. Tällä matkallaan hänet pidätettiin Ruotsin ja Suomen rajalla. Myöhemmin hän oleskeli Ruotsissa viranomaisten sikäläisten valvonnassa Luulajassa ja Upsalassa. Hänen vapauduttua hän jatkoi valmisteluja alkuperäisen tehtävänsä suorittamiseksi.
Marraskuussa hänet komennettiin Ruotsista Suomeen, missä hänen tuli osallistua suojeluskuntajoukkojen kouluttamiseen. Suomeen (Turkuun) hän saapui purjeveneellä Ahvenanmaan kautta 8. joulukuuta 1917 yhdessä jääkäri Paavo Talvelan ja gruppenführer Paul Walleniuksen kanssa. Turusta hänet määrättiin 28. joulukuuta 1917 opettajaksi Vimpelin sotakouluun. Sotakoulussa hän toimi opettajana Pokelan komppaniassa.
Suomen sisällissota

Petrelius matkusti kurssien päätyttyä 18. tammikuuta 1918 Helsinkiin, jossa hänen tehtävänään oli kouluttaa paikallisia suojeluskuntajoukkoja. Sisällissodan taistelutoimien alettua Helsingin suojeluskunnat päättivät olla ryhtymättä aseelliseen toimintaan punakaarteja vastaa. Tästä huolimatta Petrelius kokosi sata miehisen joukon Kulosaareen, josta hän läksi 27. tammikuuta 1918 aamulla joukkoineen kohti Sipoota, jossa hänen joukkoihinsa yhtyi Sipoon paikalliset suojeluskuntajoukot. Näin muodostetun niin sanotun Vihreän pataljoonan komentajana hän johdatti joukkonsa hyökkäykseen Keravan taistelussa.
Huonosti suunniteltu Keravan valtausyritys jäi häneltä kumminkin haaveeksi ja muistona taistelusta hän sai myös haavoja. Epäonnistuneen Keravan valtauksen jälkeen Petrelius vetäytyi takaisin Sipooseen, missä hän järjesti joukkonsa paikkakunnan puolustukseen. Sipoosta Petrelius johdatti joukkonsa edelleen taisteluihin Martinkylään ja Nikkilään, jonka jälkeen hän suuntasi joukkoineen edelleen Porvooseen, josta hän jatkoi edelleen Pellingin saaristoon. Pellingin taisteluissa Petrelius toimi taisteluiden johtajana. Pellingistä hän kumminkin joutui huonon sotamenestyksen päätteeksi murtautumaan punaisten linjojen läpi, jonka jälkeen hän hajotti joukkonsa.
Murtautumisen jälkeen hän jatkoi 12. helmikuuta 1918 matkaansa muutamien Vihreän pataljoonan esikunnan jäsenten kanssa Helsinkiin, missä hän järjesteli apujoukkoja hajaantuneille joukoillensa. Näissä puuhissa hän joutui kumminkin punaisten vangiksi ja hänet ammuttiin 13. helmikuuta 1918 yhdessä kolmen seuralaisensa kanssa. (Tosin virkatodistuksen mukaan hänen kuolinajakseen on merkitty 20. helmikuuta 1918) Hänet haudattiin Helsingin uudelle hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 11. marraskuuta 1916 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Aiheesta muualla

Helsingin tuntemattoman 21-vuotiaan sankarin murhasta pian 100 vuotta. Juha-Pekka Tikka, Verkkouutiset 1.6.2017.
M. G. K:n miehiä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdella vuoden 1916 rintamaoloissa. (havainnekuva)
Piaggio P.108

| Piaggio P> 108 |
| --- | --- |

Tyyppi:  pommikone
Piaggio P.108
Piaggio P.108 oli italialainen raskas nelimoottorinen pommikone, jota Regia Aeronautica ja Luftwaffe käyttivät toisessa maailmansodassa.
Konetyyppiä valmistettiin kaikkina versioinaan yhteensä 163 kappaletta, joista 24 kappaletta pommituskäyttöön. Lisäksi joitakin sen muunnoksia käytettiin kuljetustehtäviin. Varsinainen pommitusmuunnos oli P.108B.
Piaggio P.108:n puolustusaseistus käsitti seitsemän konekivääriä. Tähtimoottorit olivat 1 500 hevosvoiman tehoisia ja 18-sylinteriset. Huippunopeus oli 430 km/h ja enimmäispommikuorma oli 3 500 kg. Konetyypin lakikorkeus oli 8 500 metriä ja toimintasäde peräti 3 520 km.
Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta

Karjalan autonominen sosialistinen neuvostotasavalta (ven. Каре́льская Автоно́мная Сове́тская Социалисти́ческая Респу́блика, Karelskaja Avtonomnaja Sovetskaja Sotsialistitšeskaja Respublika) eli Karjalan ASNT, yleiskielessä Itä-Karjala, Venäjän Karjala ja Neuvosto-Karjala, oli Venäjän neuvostotasavaltaan kuulunut itsehallinnollinen alue Neuvostoliitossa vuosina 1920–1940 ja 1956–1991.
Vuosina 1940–1956 alueella oli täysivaltainen neuvostotasavalta nimeltään Karjalais-suomalainen sosialistinen neuvostotasavalta.
Työkommuuni

Vuonna 1917 Venäjästä itsenäistynyt Suomi lupasi luopua vaatimuksistaan suomalais-ugrilaisten kansojen, ennen kaikkea karjalaisten asuttamaan Itä-Karjalaan, jos bolševistinen Venäjä järjestää alueelle kansallisen hallinnon. Ennen kuin Venäjän ja Suomen väliset Tarton rauhanneuvottelut alkoivat, lakia säätänyt yleisvenäläinen toimeenpaneva keskuskomitea päätti antaa asetuksen Karjalan työkommuunin perustamisesta Aunuksen ja Arkangelin kuvernementtien karjalaisten asuttamalle seudulle kesäkuussa 1920.
Kulttuuriautonominen valtiomuodostuma sopi bolsevikkien kansallisuuspolitiikkaan pienten kansojen itsemääräämisoikeudesta, mistä ne kuitenkin luopuisivat "liittymällä vapaaehtoisesti suurempaan neuvostovaltioon turvallisuuden ja suuruuden ekonomian vuoksi". Käytännössä päätöksellä kuitenkin pyrittiin parantamaan Venäjän neuvotteluasemia ja torjumaan väitettyä Suur-Suomi-aatetta sekä antaa kuva siitä, että Venäjä ei sorra Itä-Karjalan väestöä.
Vaikka Karjalan työkansan kommuuni olikin osaksi Venäjän keskushallinnon ohjauksessa, se kuitenkin oli ensimmäinen nimenomaan Itä-Karjalan käsittänyt hallintoyksikkö Venäjän historiassa. Suomen kieli sai venäjän ohella virallisen kielen aseman kommuunissa ja alueen kouluissa opetusta annettiin suomeksi, jolla myös karjalaisväestön kulttuuritasoa kehitettiin.
Ennen heinäkuussa 1920 Petroskoissa pidettyä työtätekevien karjalaisten yleiskarjalaista edustajakokousta järjesti Venäjä Itä-Karjalassa luotettavuudeltaan epäselväksi jääneen kansanäänestyksen, jonka mukaan asukkaista 88,3 % halusi jäädä Venäjän yhteyteen sekä 10,8 % toivoi itsenäisyyttä ja vain 0,9 % halusi liittymistä Suomeen. Edustajakokouksen sekä yleisvenäläisen toimeenpanevan keskuskomitean ja Venäjän hallituksen päätöksellä kommuunin alueeksi määriteltiin 21 Aunuksen kuvernementin Petroskoin, Aunuksen ja Poventsan kihlakunnista 21 kuntaa, 2 yhteisöäselvennä ja 1 kyläselvennä; Arkangelin kuvernementin Kemin kihlakunnasta 19 kuntaa sekä Petroskoin, Aunuksen ja Kemin kaupungit. Kommuunissa asui runsaat 144 000 asukasta, joista noin 60 % oli karjalaisia ja 37 % venäläisiä pinta-alan ollessa 115 186 km².
Suomalaisia punaisia oli Suomen sisällissodan myötä paennut Venäjälle yli 10 000 henkeä. Heistä monet nousivat johtaville paikoille Itä-Karjalassa, kuten Edvard Gylling. Hänestä tuli Itä-Karjalan vallankumouskomitean puheenjohtaja, käytännössä pääministeri. Muita keskeisiä suomalaisia olivat  Jaakko Mäki ja Kustaa Rovio. Vuoden 1918 jälkeen Suomen rajanaapurina idässä oli suomalaisten emigranttikommunistien johtama niin sanottu punainen Suomi, vaikka suomalaisia olikin tasavallan väestöstä vain muutama prosentti. Kansalaissodan hävinneistä punaisista tuli toisella puolen rajaa sankareita ja voittajia.
Itä-Karjalan asema oli vielä vuosina 1921–1922 epävakaa, koska karjalaisten kansannousu, johon myös vapaaehtoiset Suomesta eli heimosoturit osallistuivat, oli epäonnistunut.
Vuonna 1922 Aunuksen kuvernementista liitettiin Puudožin kihlakunta, jolloin kommuunin pinta-ala kasvoi 144 600 km²:iin ja asukasluku yli 200 000:n. Samalla venäläiset tulivat enemmistöksi.
Autonominen neuvostotasavalta

Neuvostoliiton perustamisen jälkeen Karjalan Työkommuunin nimi muutettiin Karjalan autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi heinäkuussa 1923, ja hallituksen virallinen nimi muuttui kansankomissaarien neuvostoksi.
Vuonna 1924 Itä-Karjalaan liitettiin Lotinapellon kihlakunnasta Latvan pitäjä ja suurin osa Soutjärven pitäjästä. Näissä oli 12 000 asukasta, joista 9 000 vepsäläisiä.
Autonominen neuvostotasavalta > Suomalaiskansallinen politiikka

1930-luvun alussa vähintään 15 000 suomalaista loikkasi maahan aatteellisista syistä, mutta muuttoon vaikuttivat myös lamavuodet ja työttömyys.
Koska karjalan kirjakieltä ei ollut, vaihtoehtona oli venäläistyminen, ja siksi Itä-Karjalan hallitus pyrki tietoisesti juurruttamaan suomen kieltä. Käytännössä suomalaisten kommunistien kansallisuuspolitiikka painotti suomen kieltä ja suomalaisuutta karjalan kielen ja karjalaisen kulttuurin sijaan. Osana suomalaiskansallista ohjelmaa perustettiin vuonna 1925 neljästä komppaniasta koostunut Karjalan jääkäripataljoona, jonka ensimmäisenä komentajana toimi Ahvenanmaalta kotoisin ollut Eyolf Mattsson. Vuonna 1931 pataljoona laajennettiin Karjalan jääkäriprikaatiksi, joka lakkautettiin vuonna 1935. Alkeis- ja keskikouluja rakennettiin runsaasti eri puolille Neuvosto-Karjalaa. Vuonna 1932 ensimmäisen asteen kouluja oli 512 ja oppilaita 39 065. Suomenkielisiä kouluista oli 279 ja oppilaista 17 949. Suomenkieliset oppilaat olivat karjalaisia. Toisen asteen kouluissa, joita oli vuonna 1932 yhdeksän, opiskeli 4 523 oppilasta, joista karjalaisia oli 963.
Yhdysvalloista ja Kanadasta muutti neuvostotasavaltaan 1920–1930-luvulla noin 5 000–12 000 amerikansuomalaista ja kanadansuomalaista. Tästä luvusta noin 7 000 saapui maahan 1930-luvun alussa. Heidän motiivinsa olivat aatteellisia, ja Neuvostoliiton poliittinen johto tuki muuttoa. Amerikansuomalaisten perustamia kolhooseja olivat muun muassa Hiilisuo lähellä Petroskoita, Säde Aunuksessa ja Vonganperä Uhtualla. Pääosa amerikansuomalaista työskenteli Petroskoin piirissä. Moderneihin työtapoihin ja koneisiin tottuneita amerikansuomalaisia pidettiin välttämättömänä apuvoimana takapajuiseksi jääneen tasavallan modernisoinnissa. Säde oli Neuvosto-Karjalan suurimpia ylpeydenaiheita, koska sen tuotantoluvut olivat Neuvostoliiton parhaita.
Autonominen neuvostotasavalta > Suomalaisten ja karjalaisten vainoaminen > Vainojen taustaa

Ilmapiiri alkoi muuttua uhkaavaksi jo 1920-luvun viimeisinä vuosina. Vuonna 1932 Leningradin puoluejohtaja Sergei Kirov muistutti lähettämässään selvityksessä Neuvosto-Karjalan innokkaita suomalaistajia siitä, ettei toistaiseksi ollut ratkaistu, minne amerikansuomalaiset maahanmuuttajat sijoitettaisiin. Selvityksen olivat allekirjoittaneet venäläiset Leningradin OGPU:n päällikkö Medved ja Leningradin sotilasläänin vallankumousneuvoston jäsen Slavin. Sotilaallisista ja turvallisuuspoliittisista syistä amerikansuomalaisia ei voinut heidän mielestään sijoittaa suureen osaan Karjalan piireistä. Kustaa Rovio protestoi esitettyjä rajoituksia vastaan ja kääntyi asiassa suoraan Stalinin puoleen, koska hän oletti noudattavansa Stalinin antamia ohjeita. Stalinin politiikka perustui kuitenkin puhtaasti neuvostovaltion turvallisuuden varmistamiseen: vuoden 1930 tammikuun julistuksesta lähtien itsenäisten talonpoikien eli kulakkien tuhoamiseen yhteiskuntaluokkana, vuosina 1933-34 rautaista kuria tavoitteleviin puoluepuhdistuksiin ja vuosina 1937-38 koko neuvostovaltion yhtenäistämiseen venäläisten hallitseman kommunistisen puolueen päätöksillä. Stalinin linjauksilla oli Neuvosto-Karjalan suomalaisten kannalta murheelliset seuraukset.
Hysteeriseksi ilmapiiri tiivistyi 1930-luvun puolivälissä sen jälkeen, kun Kirov oli murhattu Leningradissa. Suomalaisiin – samoin kuin muihin Neuvostoliiton vähemmistökansallisuuksiin – luotettiin yhä vähemmän ja vähemmän. Neuvostoliiton salainen poliisi NKVD povasi sotaa ja tahtoi karkottaa vähemmistöt neuvostotasavallan raja-alueilta. Päämäärää edistettiin niin, että tšekistit ja muut turvallisuusviranomaiset levittivät uhkaavia huhuja, joissa oli totuutta vain nimeksi. Huhuissa esimerkiksi ”Suomen ohranan” agentit parveilivat Karjalan asutuskeskuksissa ja metsissä. Kirovin tilalle tuli Andrei Ždanov, joka lähetti Karjalaan puhdistusta suorittamaan apulaisensa Mihail Tšudovin ja latvialaissyntyisen Irglisin.
Ennen Stalinin vainoja yli puolet Neuvostoliittoon asettuneista Suomen kansalaisista tai entisistä kansalaisista asui Karjalassa. Vaikkei suomalaisten osuus tasavallan koko väestöstä ollut suuren suuri, heidän roolinsa poliittisessa elämässä, taloudessa, tieteessä ja kulttuurissa oli johtava.