Michał Kleofas Ogiński
Tuotanto > Kirjallinen tuotanto

Ogińskin muistelmat Mémoires de Michel Oginski sur la Pologne et les Polonais depuis 1788-1815 (Pariisi, 1826, 2 nidettä) ovat historiallisesti kiinnostava ja tärkeä teos erityisesti vuosien 1794-1798 kuvaajana. Ne pohjautuvat Ogińskin vuodesta 1790 järjestelmällisesti tallentamiin muistiinpanoihin ja kirjeiden kopioihin, joita hän säilytti uskottujen miesten hallussa ja pankkiholveissa eri puolilla Eurooppaa. Tosin hän menetti 500 sivua muistiinpanoja Lontoon- ja Haagin-ajoiltaan sekä jonkin verran tärkeää materiaalia kesäkuulta 1794, jolloin hän kärsi joukkoineen tappioita sotaretkellään. Hän kokosi ja järjesteli arkistonsa viimeisinä vuosinaan Zalesiessa ja kirjoitti muistelmansa arkistojen pohjalta muutettuaan Firenzeen. Hänen sihteerinsä Leonard Chodzko valvoi muistelmien julkaisuprosessia Pariisissa.
Muistelmat sisältävät useita puhtaasti historiallisia katsauksia, kuten kuvauksen Puolan tilanteesta 1700-luvulla, Liettuan historiaa sekä katsauksen puolalaisjoukkojen osallistumiseen vuoden 1812 tapahtumiin. Muistelmat saivat ilmestyessään vuonna 1826 lukuisia myönteisiä arvioita ranskalaisissa, italialaisissa ja sveitsiläisissä lehdissä. Andrzej Zaluskin mukaan Ogińskin tyyli pyrki pitäytymään faktoissa, eikä hän muista aikansa muistelmakirjailijoista poiketen juurikaan spekuloi kuvaamiensa historiallisten hahmojen luonteenpiirteillä. Muistelmat keskittyvät lähinnä ajan poliittisiin ja historiallisiin tapahtumiin; musiikkia niissä ei käsitellä lainkaan. Ogińskin myöhemmät kriitikot, etunenässä J. Wuillaume pamfletissaan Scheda po Hetmanie Wielkim Litewskim Oginskim (Vilna, 1935), ovat kuvanneet muistelmia viileämmin Ogińskin oman toiminnan ”itseoikeuttamisen yritykseksi”. Andrzej Zaluski puolestaan on kuvannut jyrkintä Ogiński-kritiikkiä epäoikeutetuksi.
Arkistoissa on säilynyt myös muistelmien jatko-osaksi kirjoitettua julkaisematonta materiaalia, jonka Ogiński on nimennyt epäloogisesti Havaintoja Puolan tapahtumista marraskuun lopun jälkeen 1830. Nimestään huolimatta materiaali sisältää muistiinpanoja jo vuodesta 1815 lähtien, johon varsinaiset julkaistut muistelmat loppuivat. Koska muistiinpanoja ei tarkoitettu julkaistaviksi, Ogiński käyttää niissä muistelmiinsa verrattuna huomattavasti suorempaa kieltä tapahtumista ja henkilöistä. Julkaisemattomat muistiinpanot sisältävät materiaalia enimmäkseen Liettuan, Valko-Venäjän ja Pietarin tapahtumista tuolta ajalta, joita kirjoittaja itse oli näkemässä, sekä kommentteja Puolan kansannousuun vuosina 1830-1831, josta hänellä tosin ei ollut ensi käden tietoa.
Muistelmiensa lisäksi Ogiński kirjoitti myös musiikillisia kirjeitä, joista osa julkaistiin puolaksi nimellä Listy o Muzyce (1956) ja joita on säilynyt myös puolalaisissa, venäläisissä ja valkovenäläisissä arkistoissa. Hänen säilyneet kirjeensä ja päiväkirjansa kertovat tiiviistä kanssakäymisestä 1700-luvun lopun ja 1800-luvun alun taidepiirien kanssa, ja niissä vilahtelee useita ajan kuuluisia nimiä, kuten säveltäjät Maria Szymanowska ja Karol Kurpiński.
Julkaistut musiikilliset kirjeet oli osoitettu ”ystävälle Firenzessä”. Kyseisen ystävän on arveltu olleen kuvitteellinen tai sitten hän on arkistoinut ystäviensä kanssa käytyä kirjeenvaihtoa musiikkiasioista kyseisen otsakkeen alle. Hän oli säilyttänyt kopiot viidestä kirjeestään, jotka käännettiin ranskan kielestä puolaksi 1955, Amelia-tytärtä varten, mutta ei mitä ilmeisimmin tarkoittanut niitä julkaistavaksi. Ensimmäinen, lyhyt kirje kuvailee Ogińskin sävellysmetodeja. Toisessa kirjeessään hän kuvailee F-duuri-poloneesiinsa liitettyjä anekdootteja. Kolmas kirje kuvailee Euroopan kansojen musiikillisia erityispiirteitä yleensä ja myös turkkilaista musiikkia. Aiemmin aihetta ei ollut juurikaan käsitelty kirjallisesti. Neljäs kirje käsittelee laulettua musiikkia, säveltäjiä ja esittäjiä. Ogiński oli voinut henkilökohtaisesti kuunnella useita aikansa suurimpia nimiä. Viides kirje keskittyy instrumentaalimusiikkiin, ja siinä käsitellään muun muassa pianon varhaista kehitystä sekä soittimen esimuotoja, joista ei ole todennäköisesti edes säilynyt esimerkkejä museoissa. Ogińskin pianonsoiton opettajista suurimpia nimiä olivat Muzio Clementi ja Louis Adam, mutta hän ei koskaan päässyt henkilökohtaisesti kuuntelemaan Chopinia. Ogiński oli Maria Szymanowskan hyvä ystävä – tämä esittikin paljon hänen poloneesejaan. Viulunsoitossa hän sai myös opetusta useilta ajan suurilta nimiltä, kuten Jarnovicilta, Giovanni Battista Viottilta vuonna 1797, Pierre Baillot’lta Pariisissa vuonna 1810 ja Charles Philippe Lafontilta Pietarissa 1811. Hän kuvailee myös viulun jousen kehitystä yksityiskohtaisesti. Paganinia hän piti suurena viulistina, mutta kertoi tämän konserteissaan keskittyvän liiaksi teknisiin temppuihin. Ogiński ei juurikaan arvioi kirjeissä omaa musiikkiaan.