stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fuefuki

| Fuefuki (笛吹市) |
| --- | --- |
 Fuefukin hedelmätarhoja
 lippu:  symboli
 Fuefukin sijainti Yamanashin prefektuurissa
 Fuefuki
 Koordinaatit: 35°38′50″N, 138°38′23″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Chūbu, Kōshin’etsu
Prefektuuri:  Yamanashin prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  201,92 km²
Väkiluku (05/2020):  68 833
 – Väestötiheys:  340,9 as./km²
Symbolit:  
 – Puu:  Persikka
 – Kukka:  Ruusu
 – Lintu:  Japaninkaapusieppo
 
 https://www.city.fuefuki.yamanashi.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fuefuki (jap. 笛吹市, Fuefuki-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Chūbun tai Kōshin’etsun alueella Yamanashin prefektuurissa. Se sijaitsee sisämaassa prefektuurin keski- ja Kōfun altaan itäosassa. Kaupungin läpi virtaa Fuefukijoki, jolta se on saanut nimensä. Kaakossa kaupungin alue ulottuu Misakavuorille. Fuefukissa on 68 833 asukasta (toukokuussa 2020) ja sen pinta-ala on 201,92 neliökilometriä.
Fuefuki on kaupunkina suhteellisen nuori: se perustettiin vuonna 2004 liittämällä yhteen Ichinomiyan, Isawan, Kasugain, Misakan ja Yatsushiron maaseutukaupungit sekä Sakaigawan kyläkunta. Siihen yhdistettiin vielä Ashigawan kyläkunta vuonna 2006. Asutus alueella on kuitenkin vanhaa, ja se toimi Nara-kaudelta lähtien Kain provinssin keskuksena, jossa sijaitsivat Kain provinssitemppeli eli Kai Kokubun-ji ja provinssin hallintokeskus (kokufu). Siellä oli myös Takeda-klaanin tukikohta siihen saakka, kunnes klaani siirtyi vuonna 1519 Tsutsujigasakiin nykyisen Kōfun kaupungin alueelle. Sittemmin Edo-kaudella Isawa kehittyi liikenteen solmukohtana ja paikallisena hallintokeskuksena. Nykyisin tärkeä elinkeino on hedelmien, kuten kakien, viinirypäleiden ja persikoiden viljely: persikoita ja viinirypäleitä Fuefuki tuottaakin eniten Japanissa.
Fuefukin rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Kain provinssitemppelin jäänteiden lisäksi Ichinomiya Asama-jinjan ja Yamanashioka-jinjan šintolaiset pyhäköt sekä Jigen-jin buddhalainen temppeli, joka kukoisti aikoinaan Takeda-klaanin suojeluksessa. Matkailijoita kaupunkiin houkuttelevat Isawa-onsenin ja Kasugai-onsenin kuumat lähteet. Fuefukia palvelee JR Higashi-Nihonin Chūō-päälinja.
Kuvia

Ichinomiya Asama-jinja
Yamanashin prefektuurin museo
Kai Kokubun-ji
Isawa-onsenin rautatieasema
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fuefuki Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Georgi Beregovoi

| Georgi Beregovoi |
| --- | --- |
 Beregovoi neuvostoliittolaisessa postimerkissä vuonna 1968.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. huhtikuuta 1921 Fedorovka, Ukrainan neuvostotasavalta
Kuollut: 30. heinäkuuta 1995 (74 vuotta) Moskova, Venäjä
Ura
Sotilasarvo:  eversti
Lennot

 :  Sojuz 3
 
Georgi Beregovoi (ven. Георгий Тимофеевич Береговой; s. 15. huhtikuuta 1921 Fedorovka, Ukrainan neuvostotasavalta, Neuvostoliitto – 30. heinäkuuta 1995 Moskova, Venäjä) oli neuvostoliittolainen kosmonautti.
Georgi Beregovoi liittyi Neuvostoliiton ilmavoimiin vuonna 1941 ja lensi toisessa maailmansodassa 185 taistelulentoa Iljushin Il-2 -rynnäkkölentokoneella. Hänet palkittiin Neuvostoliiton sankarimitalilla.
Sodan jälkeen Beregovoi toimi 16 vuotta koelentäjänä ja yleni everstiksi. Hän oli Neuvostoliiton ilmavoimien koelento-osaston varapäällikkö. Vuonna 1962 hän haki kosmonauttikoulutukseen. Hän lensi avaruudessa vain kerran, Sojuz 3 -avaruusaluksella. Hän jäi toimeen kosmonauttien koulutuskeskukseen, jonka johtajaksi hän nousi vuonna 1972.
Beregovoin siirryttyä eläkkeelle hänet valittiin Ukrainan neuvostotasavallasta kansanedustajaksi Neuvostoliiton parlamenttiin.
Forest Whitaker

| Forest Whitaker |
| --- | --- |
 Forest Whitaker San Diegon Comic-Conissa vuonna 2017.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Forest Steven Whitaker
Syntynyt: 15. heinäkuuta 1961 (ikä 63) Longview, Texas, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja, tuottaja
Puoliso:  Keisha Whitaker (1996–2018)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1982–
Merkittävät roolit:   Platoon – nuoret sotilaat  Ghost Dog – samuraiden tapaan  Panic Room  Phone Booth  The Last King of Scotland  Rogue One: A Star Wars Story 
Palkinnot
 Cannesin paras miesnäyttelijä (1988)   Parhaan miespääosan Oscar (2006) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Forest Steven Whitaker (s. 15. heinäkuuta 1961 Longview, Texas) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hän aloitti elokuvauransa vuonna 1982 ja on näytellyt sen jälkeen säännöllisesti sekä televisiossa että elokuvissa. Parhaan miespääosan Oscarin hän sai elokuvasta The Last King of Scotland, missä hän näytteli Idi Aminia.
Nuoruus ja opiskelu

Whitaker syntyi Longview’ssä Texasissa. Hänen isänsä Forest Whitaker Jr. oli vakuutusmyyjä ja hänen äitinsä Laura Francis Smith erityisopettaja. Perhe muutti eteläiseen Kaliforniaan, kun Forest oli neljävuotias. Perheessä oli neljä lasta, ja Forest oli katraan toiseksi vanhin.
Forest Whitaker kävi Palisades High Schoolia, missä hän innostui laulamisesta ja näyttelemisestä. Hän pelasi koulussa myös amerikkalaista jalkapalloa ja sai jalkapallostipendin Kalifornian polytekniseen yliopistoon. Hän aloitti opintonsa vuonna 1979, mutta hänen jalkapallouransa päättyi selkävammaan. Tämän jälkeen Whitaker vaihtoi pääainetta ja pian vaihtoi myös opiskelemaan oopperaa Etelä-Kalifornian yliopistoon, mistä hän valmistui vuonna 1992. Whitaker kävi myös yliopiston draamakonservatoriota.
Ura

Whitaker löydettiin yliopiston konservatorion Kerjäläisoopperan tuotannosta. Hänen ensimmäinen elokuvaesiintymisensä oli pieni rooli nuorisoelokuvassa Kuumat kinkut (1982). Seuraavien vuosien aikana Whitaker vieraili muun muassa televisiosarjoissa Cagney & Lacey ja Hill Street Blues. Elokuvan Suuret setelit (1986) sivuroolissa Whitaker teki kriitikko Pauline Kaeliin mukaan ”lyhyen mutta sävähdyttävän suorituksen”. Whitakerin elokuvia olivat myös Platoon – nuoret sotilaat (1986) ja Hyvää huomenta, Vietnam (1987).
Whitaker palkittiin vuonna 1988 Cannesin elokuvajuhlien parhaan miesnäyttelijän palkinnolla elokuvasta Bird, missä Whitaker näytteli jazzmuusikko Charlie Parkeria. Tämän jälkeen hän näytteli muun muassa elokuvissa The Crying Game (1992), Pret-a-porter (1994) ja Ihmeiden aika (1996). Whitaker laajensi näyttelemisestä myös tuottajaksi ja ohjaajaksi. Hänen ohjauksiansa ovat muun muassa televisioelokuva Strapped (1993) ja Haku päällä (1995).
Whitakerin 2000-luvun alun elokuvia olivat Ghost Dog – samuraiden tapaan (2000), Panic Room (2002) ja Phone Booth (2002). Hän sai laajaa ylistystä roolistaan diktaattori Idi Aminina elokuvassa The Last King of Scotland (2006). Hän voitti siitä muun muassa Oscarin, Bafta-palkinnon, Golden Globen ja Screen Actors Guild -palkinnon.
Whitaker sai televisiosarjasta Teho-osasto Emmy-ehdokkuuden. Hän oli mukana vuosina 2006–2007 myös televisiosarjassa Shield – lain varjolla sekä oli päänäyttelijänä lyhyeksi jääneessä sarjassa Criminal Minds: Epäilyksen alla (2011).
Whitakerin rikosdraamoja ovat A Dark Truth (2012) ja The Last Stand (2013). Samana vuonna hän näytteli elokuvassa The Butler, missä hänen roolihahmonsa oli saanut inspiraation kahdeksan presidentin hovimestarina toimineesta Eugene Allenista. Nyrkkeilydraamassa Southpaw Whitaker näytteli vuonna 2015. Tähtien sota -elokuvassa Rogue One: A Star Wars Story (2016) Whitaker oli kapinallistaistelija Saw Gerrera ja sarjakuvafilmatisaatiossa Black Panther (2018) Wakandan vanhemmistoon kuulunut Zuri.
Whitaker palasi vuonna 2017 televisioon. Hän näytteli vuosina 2017–2018 sarjassa Empire, ja vuodesta 2019 hän on esittänyt mafiapomo Bumpy Johnsonia sarjassa Godfather of Harlem.
Yksityiselämä

Vuonna 1996 Whitaker meni naimisiin Keisha Whitakerin kanssa. Heillä on kaksi tytärtä. Lisäksi Forestilla on poika aiemmasta parisuhteesta ja Keishalla tytär. Forestin persoonallinen ulkonäkö johtuu hänen syntymästä saakka olleesta silmäviastaan. Hän on kasvissyöjä ja hänellä on ensimmäisen asteen musta vyö Kenpo- karatessa. Hän omistaa Taste of the Goddess -nimisen vegaaniravintolan Pohjois-Los Angelesissa.
Filmografia > Televisiosarjat

| Televisiosarjat> Vuosi | Televisiosarjat> Nimi | Televisiosarjat> Rooli | Televisiosarjat> Jaksot |
| --- | --- | --- | --- |
| 1983 | Cagney & Lacey | Night Manager | ”The Grandest Jewel Thief of Them All” |
| 1984 | Trapper John, M.D. | Lewis Jordan | ”School Nurse” |
| 1984 | Hill Street Blues | Floyd Green | ”Blues for Mr. Green” |
| 1985 | The Fall Guy | Friend | ”Spring Break” |
| 1985 | Diff’rent Strokes | Herman | ”Bully for Arnold” |
| 1985 | Jaettu maa | Cuffey | 6 jaksoa |
| 1986 | Hämmästyttävät tarinat | Jerry | ”Gather Ye Acorns” |
| 1986 | North and South, Book II | Cuffey | 6 jaksoa |
| 2002–2003 | Hämärän rajamailla | kertoja | 44 jaksoa |
| 2006–2007 | Teho-osasto | Curtis Ames | 6 jaksoa |
| 2006–2007 | Shield – lain varjolla | John Kavanaugh | 13 jaksoa |
| 2007–2009 | American Dad | Turlington (äänirooli) | 3 jaksoa |
| 2010 | Criminal Minds – FBI-tutkijat | Sam Cooper | ”The Fight” |
| 2011 | Criminal Minds: Epäilyksen alla | Sam Cooper | 13 jaksoa |
| 2017 | Star Wars Rebels | Saw Gerrera (äänirooli) | 4 jaksoa |
| 2022 | Andor | Saw Gerrera | 2 jaksoa |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Forest Whitaker Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Fuel for Life

| Fuel for Life Judas Priest |
| --- | --- | --- |

muut julkaisut
|   | Fuel for Life  |   |
Fuel for Life on Judas Priestin videojulkaisu, joka sisältää kymmenen promovideota vuosilta 1980–1986.
Kappaleet

Living After Midnight
Breaking The Law
Don't Go
Heading Out To The Highway
Hot Rockin'
You've Got Another Thing Comin'
Freewheel Burning
Love Bites
Locked In
Turbo Lover
Muusikot

Rob Halford: laulu
Glenn Tipton: kitara
K.K. Downing: kitara
Ian Hill: basso
Dave Holland: rummut
Aiheesta muualla

Fuel for Life Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Fuel for Life Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Judas Priest
| --- | --- |
Studioalbumit:   Rocka Rolla  Sad Wings of Destiny  Sin After Sin  Stained Class  Killing Machine  British Steel  Point of Entry  Screaming for Vengeance  Defenders of the Faith  Turbo  Ram It Down  Painkiller  Jugulator  Demolition  Angel of Retribution  Nostradamus  Redeemer of Souls  Firepower  Invincible Shield 
Konserttitallenteet:   Unleashed in the East  Priest...Live!  Live in London  ’98 Live Meltdown  A Touch of Evil: Live  British Steel - 30th Anniversary - Live  Battle cry    
Kokoelmat:   The Best of Judas Priest  Hero, Hero  The Collection (Judas Priest)  Genocide  Metal Works ’73–’93  Prisoners of Pain  The Best of Judas Priest: Living After Midnight  Metalogy  The Essential Judas Priest  Single Cuts  The Chosen Few  The Complete Albums Collection 
Videografia:   Live Vengeance ’82  Fuel for Life  Priest...Live!  Metal Works ’73–’93  British Steel  Live in London  Electric Eye  Rising in the East  Live Vengeance ’82  British Steel - 30th Anniversary DVD  Epitaph  Battle cry
Fairchild Semiconductor

| Fairchild Semiconductor |
| --- | --- |

ISIN:  US3037261035
Perustettu:  1957
Perustaja:  Gordon Moore, Robert Noyce, Julius Blank, Victor Grinich, Jean Hoerni, Eugene Kleiner, Jay Last, Sheldon Roberts
Toimiala:  puolijohdeteollisuus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fairchild Semiconductor on vuonna 1957 perustettu yhdysvaltalainen puolijohdeteollisuuden yritys. Yritys perustettiin aluksi nimellä Fairchild Camera and Instrument Corporation.
Yritys on yhdessä Texas Instrumentsin kanssa merkittävä mikropiirien kehityksen vaikuttajista. Yrityksen perustajat rahoittivat myöhemmin useita alan yrityksiä. Vaikka Fairchildin arvo ei ylittänyt 2,5 miljardia dollaria siitä seuranneiden muiden yritysten arvoksi on arvioitu yli kaksi triljoonaa dollaria.
Vuonna 1968 julkaistu artikkeli jäljitti 15 Piilaakson yritystä Fairchildiin ja vuonna 1986 jo 125 yrityksen "sukupuu" johti Fairchildiin.
Historia

Yrityksen perustivat Gordon Moore, Robert Noyce, Julius Blank, Victor Grinich, Jean Hoerni, Eugene Kleiner, Jay Last ja Sheldon Roberts.
Yrityksen perustajat lähtivät Shockley Semiconductorilta tyytymättöminä yrityksen johtamistapaan. Työntekijät myös halusivat keskittyä enemmän transistoriteknologiaan kuin William Shockleyn kehittämiin nelikerroksisiin PNPN-diodeihin. Arthur Rock auttoi perustajia keräämään 1,38 miljoonaa dollaria ja tutkimuskeskus Palo Altossa varustettiin viidessä kuukaudessa.
Yrityksen perustaminen ajoittui suosiolliseen aikaan, jolloin Yhdysvaltain armeija pyrki pienentämään ja parantamaan luotettavuutta ilmailussa käytettävään elektroniikkaan. Fairchildin perustajat arvioivat uuden tyyppisen transistorin vastaavan näihin tarpeisiin. Uusien transistorien myötä yritys kasvoi nopeasti liikevaihdossa, työntekijöiden määrässä sekä vaikutuksessa paikallisesti. Vuoden 1961 loppuun mennessä yritys oli merkittävä valmistaja.
Yhtiö kehitti uuden tyyppisen transistorin ja valmistustekniikkaa pian perustamisen jälkeen.
Yhtiö kehitti transistoriteknologian CDC 6600 -tietokoneeseen.
Yhtiö oli varhainen mikropiirin kehittäjä, joka kehitti käytännöllisen integroidun piirin Geoffrey Dummerin idean ja Jack Kilbyn prototyypin jälkeen.
Yritys vaikutti myös CMOS-tekniikan kehitykseen. Gordon Mooren vuonna 1965 kirjoittama artikkeli on tullut tunnetuksi Mooren lakina.
1960-luvun loppuun mennessä yhtiöstä oli tullut 150 miljoonan dollarin yritys jossa oli 30 000 työntekijää. Tilanne kuitenkin heikentyi tämän jälkeen osittain useiden virheiden ja haaskattujen tilaisuuksien johdosta. Lokakuussa 1967 yhtiö menetti markkinaosuutta Texas Instrumentsille ja tämän jälkeen Moore ja Noyce lähtivät perustamaan Intelin sekä monet muut perustajista olivat jo lähteneet. Vuonna 1968 yhtiön johtoon tuli Motorolalta johtajia, joiden alaisuudessa yhtiö panosti uusiin tekniikoihin kuten CCD-kuvakennoihin.
Yhtiö kehitti Fairchild F8 -mikroprosessorin, jota käytettiin Fairchild Channel F pelikonsolissa.
Aiheesta muualla

Robery Noyce and Fairchild Semiconductor, 1957–1968 (Arkistoitu – Internet Archive) (PDF) (englanniksi)
Fredrik af Chapman

| Fredrik af Chapman |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. syyskuuta 1721 Göteborg, Ruotsi
Kuollut: 19. elokuuta 1808 (86 vuotta) Karlskrona, Ruotsi
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  laivanrakentaja ja amiraali
Vuonna 1768 julkaistun Architectura Navalis Mercatoria -nimiösivu, Merihistoriallinen museo, Tukholma.
Fredrik Henrik af Chapman (9. syyskuuta 1721 Göteborg, Ruotsi – 19. elokuuta 1808 Karlskrona, Ruotsi) oli ruotsalainen laivanrakentaja ja amiraali, joka uudisti ruotsalaisen laivanrakennuksen. Hän oli myös ensimmäinen laivojensuunnittelija, joka otti tieteelliset periaatteet käyttöön laivojen suunnittelussa.
Lapsuus ja nuoruus

Af Chapmanin isä oli englantilainen laivastoupseeri Thomas Chapman (s. 1679 Yorkshiressä), joka muutti Ruotsiin 1715. Fredrik af Chapman lähti 15-vuotiaana Tukholmaan oppiakseen laivanrakennusta. Ollessaan vuonna 1741 vierailemassa englantilaisella telakalla hänet pidätettiin vakoilusta epäiltynä. Vapautumisensa jälkeen af Chapmanille tarjottiin työtä Englannin laivaston palveluksessa, mistä tämä kuitenkin kieltäytyi. Hän kuitenkin jäi työskentelemään kahden vuoden ajaksi Lontooseen telakalle laivapuusepäksi.
Ura laivojen parissa

Vuonna 1744 af Chapman palasi Göteborgiin jossa perusti telakan ystävänsä kanssa. Hän palasi myöhemmin ulkomaille jossa opiskeli vuosina 1752–1756. Hän palasi Ruotsiin vuonna 1757 ja hänet nimitettiin laivaston rakennusmestariksi. Venäjän keisarikunnan laivaston voima oli kasvanut Itämerellä ja varsinkin Suomenlahdella, kun venäläiset olivat ottaneet käyttöönsä matalalla kulkevia kaleerialuksia. Ruotsin laivaston rungon muodostivat kuitenkin syvällä uivat raskaat linjalaivat, jotka eivät voineet toimia kunnolla saaristossa. Af Chapman loi kokonaan uuden laivastostrategian, jossa avomerilaivaston rinnalle kehitettiin maajoukkojen kanssa yhdessä toimiva saaristolaivasto, jota kutsuttiin myös maavoimien laivastoksi. Augustin Ehrensvärd halusi hänen suunnittelevan matalakulkuisia aluksia Ruotsin laivastolle käytettäväksi Suomen saaristossa. Hän muutti Suomenlinnaan vuonna 1760. Siellä hän osallistui Suomenlinnan kehittämiseen ja suunnitteli kokonaan uusia laivatyyppejä, jotka oli suunniteltu toimimaan Ruotsin ja Suomen rannikoiden saaristossa.
Af Chapman suunnitteli Augustin Ehrensvärdin rakennuttaman saaristolaivastoon laivatyypit oleskellessaan Suomessa 1760–1764. Saaristolaivaston saaristofregattien neljä tyyppiä saivat nimet Suomen maakuntien mukaan: Uusimaa (Udema), Hämeenmaa (Hemmema), Turunmaa (Turuma) ja Pohjanmaa (Pojama).
Chapman aateloitiin vuonna 1772 af Chapmaniksi. Myöhemmin 1780-luvulla hän rakensi myös Ruotsin merilaivaston toimiessaan Karlskronan sotasataman johtajana vuosina 1781–1793. 
Hän järjesti uudestaan laivojen suunnittelun ja laivanrakennusprosessin jonka jälkeen telakka pystyi kolmen vuoden aikana rakentamaan yhteensä 20 uutta laivaa. Niistä 10 oli linjalaivoja ja 10 fregatteja.
Ruotsinsalmen II meritaistelun jälkeen 1791 af Chapman ylennettiin vara-amiraaliksi.
Hänen oivalluksiaan oli myös männyn käyttäminen laivojen rakennusmateriaalina tammen sijaan. Vaikka laivoista tuli näin lyhytikäisempiä, niitä oli edullisempi valmistaa eikä pohjoisessa ollut puutetta raaka-aineesta.
Af Chapman julkaisi useita laivanrakennukseen liittyviä kirjoja, joista kuuluisin on vuonna 1768 painettu Architectura Navalis Mercatoria. Sitä pidetään uraauurtavana klassikkona laivojenrakentamisesta. Hän oli koonnut siihen esimerkkejä laivoista ja veneistä sota-aluksiin sekä pieniin kalastusaluksiin. Osa aluksista oli af Chapmanin itsensä suunnittelemia, mutta myös muiden suunnittelemia oli. Kirja on kuuluisa alusten kuparipiirroksista, joita on yhteensä kuusikymmentäkaksi kappaletta. Kirja sisältää myös suuret määrät laskentataulukoita ja kaavoja laivojen suunnitteluun. Kirjasta on 1900-luvulla julkaistu useita uusintapainoksia.
Af Chapman kuoli 86-vuotiaana vuonna 1808.
Aiheesta muualla

Gardberg, C. J.: / Chapman, Fredrik af Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  22.4.1998. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Viitattu 18.11.2018.
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fredrik af Chapman Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Architectura Navalis Mercatoria Wikimedia Commonsissa
Fredrik Henrik af Chapmans ritningar i DigitaltMuseum Sjöhistoriska museet. Viitattu 18.11.2018. Chapmanin piirustuksia Tukholman Merihistoriallisen museon sivulla.
Fredrik Henry de Chapman: A treatise on ship-building, with explanations and demonstrations (englanniksi vuonna 1820 käännetty versio teoksesta Architectura Navalis Mercatoria. Kääntänyt Inman, James) Memory.loc.gov. Arkistoitu 3.3.2017. Viitattu 18.11.2018 (englanniksi).
Bruzelius, Lars: Fredrik Henrik af Chapman (1721-1808) The Maritime History Virtual Archives.  1.6.1999. Viitattu 18.11.2018 (ruotsiksi).
Kirjallisuutta

Harris, Daniel G.: F. H. Chapman : the first naval architect and his work.  London:  Conway Maritime Press cop., 1989.  ISBN 0-85177-486-5.
Fiat G.55

| Fiat G> 55 |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Italia
Fiat G.56
Fiat G.55 Centauro (Kentauri) oli italialainen, toisen maailmansodan aikainen yksimoottorinen, yksipaikkainen ja -tasoinen kokometallirakenteinen hävittäjälentokone. Fiat G.50:n seuraajaksi kehitetty kone edusti edeltäjäänsä verrattuna käytännössä kokonaan uutta sukupolvea lentokonesuunnittelussa. Suuri siipipinta-ala, tehokas moottori ja parantunut aseistus teki mahdolliseksi torjuntalennot yläkorkeuksissa liittoutuneiden pommikoneita vastaan. Kone oli niin ajanmukainen, että saksalaiset harkitsivat sen valmistuksen aloittamista Luftwaffen käyttöön. Korkeat valmistuskustannukset ja tarvittavan työvoiman määrä, joka oli saksalaisten omaa Messerschmitt Bf 109:ää huomattavasti suurempi, saivat saksalaiset kuitenkin luopumaan hankkeesta.
Kehitys

Vuonna 1942 Italian ilmavoimat (Regia Aeronautica), teki päätöksen käyttää tulevien hävittäjäkonetyyppiensä moottorina lisenssivalmistettua Daimler-Benz DB 605-moottoria. Lentokonevalmistajia kehotettiin varustamaan seuraavat tyyppinsä kyseisellä moottorilla. Tätä uusien tyyppien sarjaa, johon kuuluivat Giuseppe Gabriellin suunnittelema Fiat G.55, Macchin Macchi C.205 ja Capronin Reggiane Re.2005, kutsuttiin nimellä "Serie 5".
Fiat G.55:n prototyypin ensilento lennettiin 30. huhtikuuta 1942. Konsepti havaittiin hyväksi, ja koneesta valmistettiin vielä kaksi prototyyppiä, joista kolmatta (sarjanumero MM.493) kokeiltiin taisteluolosuhteissa maaliskuussa 1943. Italian ilmailuministeriö hyväksyi tyypin valmistuksen käyttöönsä, ja sarjavalmistus alkoi G.55/0-esisarjalla. Varsinaisia sarjakoneita, G55/I, ehdittiin toimittaa Italian ilmavoimille ennen syyskuussa 1943 tapahtunutta Italian irrottautumista sodasta vain 15 kappaletta. Tämän jälkeen koneita valmistettiin taistelua Saksan rinnalla jatkaneen Aeronautica Nazionale Repubblicanan käyttöön noin 300 kappaletta.
Sodan loputtua Fiat valmisti jäljelle jääneistä puolivalmisteista ja komponenteista 40 konetta tyyppimerkinnällä G.55A. Näistä osa oli Italian sodan jälkeen uudelleen perustettujen ilmavoimien, Aeronautica Militare Italianan käytössä, osa myytiin Argentiinaan ja Egyptiin vuonna 1948.
Käyttöhistoria

Rintamakäyttöön ensimmäiset G.55-koneet tulivat elokuun lopulla 1943, yksikkönä 353° Squadriglia (laivue)/20° Gruppo (rykmentti). Ne osallistuivat sodan viimeisinä viikkoina liittoutuneiden pommitushyökkäysten torjumiseen Rooman alueella. Aselevon jälkeen koneilla taisteli Aeronautica Nazionale Repubblicana:n riveissä 2° Gruppo da Caccia Terrestre (hävittäjärykmentti), johon kuului mm. Squadriglia Montefusco-Bonet. Sodan loppuvaiheessa ANR:n lentotoimintaa vaikeutti liittoutuneiden voimakkaat ilmaiskut pohjois-Italian lentokentille. Suurin osa G.55-koneista tuhoutui tai vaurioitui näissä hyökkäyksissä sekä taistellessaan liittoutuneiden materiaaliylivoimaa vastaan. Näistä syistä kaikki Fiat G.55-yksiköt varustettiin lopulta Messerschmitt Bf 109-kalustolla.
G.55-koneet osallistuivat Israelin itsenäisyyssotaan vuosina 1948–1949 ja eräiden tietojen mukaan vielä vuonna 1956 Suezin sotaan.
Museokoneita

Yhtään alkuperäistä Fiat G.55-konetta ei ole säilynyt, Italian ilmavoimien museossa (Vigna di Valle, Italia) on näytteillä Fiat G.59-koneesta (G.55:n uudempi versio) muunnettu museokone.
Versiot > Prototyypit

G.55, kolme kappaletta, ensimmäinen lensi 30. huhtikuuta 1942.
G.55A, Hispano-Suiza -tykeillä varustetun sodanjälkeisen version prototyyppi, ensilento 5. syyskuuta 1946.
G.55B, kaksipaikkaisen koulutuskoneen prototyyppi, ensilento 12. helmikuuta 1946.
G.55S, torpedopommittajan prototyyppi, yksi kappale rakennettiin vuonna 1944.
G.56, DB 603A -moottorilla varustettu, kaksi prototyyppiä, ensilennot toukokuussa 1944. Koneen huippunopeus oli 685 km/h.
Versiot > Tuotantoversiot

G.55/0, esisarja, rakennettiin 16 kappaletta.
G.55/I, tuotantosarja, rakennettiin 289 kappaletta.
G.55A, tuotantosarja, rakennettiin 39 kappaletta.
G.55B, tuotantosarja, rakennettiin 25 kappaletta.
Tekniset tiedot (G.55/I)

Lähde: [lähde? ]
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&09.03700009,37 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&011.085000011,85 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.01300003,13 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&021.011000021,11 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&02630.&&&&002 630 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&03718.&&&&003 718 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Fiat RA 1050 RC 58 Tifone -käännetty V12-moottori (lisenssivalmistettu Daimler-Benz DB 605A); &&&&&&&&&&&01100.&&&&001 100 kW (&&&&&&&&&&&01475.&&&&001 475 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0630.&&&&00630 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01200.&&&&001 200 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&012700.&&&&0012 700 m
Aseistus
3 × 20 mm Mauser MG 151/20-tykki, yksi rungossa ja kaksi siivissä
2 × 12,7 mm Breda-SAFAT konekivääri rungossa.
Kone voitiin varustaa kahdella 160 kg:n pommilla, niitä käytettiin kuitenkin vain harvoin.