stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaitseväen pääesikunta
Pääesikunnan tehtävät

1) puolustusvoimain komentajan neuvonanto ja toiminnan tukeminen
2) puolustusvoiminnan toiminnan suunnittelu, kehittäminen ja järjestäminen
3) puolustusvoimain edustaminen Kaitseväen komentajan puolesta
4) puolustusvoimain koulutuksenjärjestäminen
5) puolustusvoimain sotilasoperaatioiden suunnitteleminen ja koordinointi
6) logistiikan järjestäminen ja valtion tarjoaman varustuksen jakaminen puolustusvoimissa
7) kansainvälisen puolustusyhteistyön koordinointi Virossa
8) puolustusvoimain varustuksen ja infrastruktuurin kehittäminen ja uusien hankintojen koordinointi
9) puolustusvoimain ja Kaitseliiton (Suojeluskuntajärjestön) toimintakykyjen määritteleminen
10) sotilastiedustelun ja kansalliseen turvallisuuteen liittyvän toiminnan järjesteleminen
11) valmiustasojen kehittäminen, liikekannallepanon valmisteleminen ja koordinointi
12) puolustusvoimain henkilöstöhallinnon järjestäminen ja koordinointi
13) puolustusvoimain viestintä- ja johtamisjärjestelmien järjestäminen ja koordinointi
14) puolustusvoimain, ml. pääesikunnan, budjetin laatiminen
15) puolustusvoimain sisäisen kontrollin ja tarkastuksen järjestäminen
16) puolustusasioiden hoitaminen sekä arkistoinnin järjestäminen ja koordinointi
17) valtionsalaisuuksien ja salaisen ulkomaan tiedustelua koskevan lainsäädännön asettamien tehtävien täyttäminen
18) puolustusvoimain strategisen viestin kehittäminen ja johtaminen
19) puolustusvoimain tiedotustyön kehittäminen ja johtaminen
20) siviili- ja puolustusvoimien yhteistyön johtaminen puolustusvoimissa sekä puolustusyhteistyön koordinointi Kaitseliitossa
21) pääesikunnan hankkeiden tarpeiden määritteleminen
22) pääesikunnan oikeudellisen palvelun ja puolustusvoimain oikeudellisen palvelun johtaminen
23) kyseissä asiakirjassa määriteltyjen osa-alueiden koordinoiminen yhdessä Kaitseliiton kanssa
24) Pohjois-Atlantin liiton (myöh. NATO) yleisasiakirjojen soveltaminen puolustusvoimissa
25) muut lakien ja asetusten määrittelemät tehtävät
Viron tasavallan pientä vaakunaa käytetään Kaitseväen pääesikunnan tunnuksena esimerkiksi palveluksessa olevien sotilaiden oikeassa hihassa yksikköä merkitsevän hihamerkin paikalla,
Kyllikki Valtonen

Kyllikki Anna-Liisa Valtonen (20. elokuuta 1923 Helsingin maalaiskunta – 28. maaliskuuta 2009) oli suomalainen opettaja, toimitussihteeri ja kirjailija.
Valtonen toimi opettajana Vaalimaalla ja Järvenpäässä. Hän tuli Suomen Lähetysseuran palvelukseen 1963 ja oli ensin kustannustoimittajana ja sitten Lähetyssanomien toimittajana ja vuodesta 1983 Lähetyssanomien toimitussihteerinä. Valtonen jäi eläkkeelle 1986.
Teoksia

Järvenpää on kotiseutuni: kotiseutuoppia kansakoulun kolmannelle luokalle; kirj. Kyllikki Valtonen, Laura Lehtikari, Irma Mattila. Järvenpään kauppala - Järvenpään kansakoulut, Järvenpää 1963
Lähetyskenttämme: Lounais-Afrikka, Tansania, Etiopia, Israel, Pakistan, Hongkong, Taiwan, Japani, Kenia. Suomen lähetysseura, Helsinki 1969, 2. korj. painos 1969
Postikortti-väritysvihko'; runot Elma Aaltonen ja Kyllikki Valtonen; kuvat Kirsti Pietilä. Suomen lähetysseura, Helsinki 1969
Sanaton vastalause: romaani. Suomen lähetysseura, Helsinki 1969
Toimitustöitä

Jumalan koulussa; toim. Kyllikki Valtonen. Suomen lähetysseuran vuosikirja 1980. Helsinki 1980
Kaikille kielille: Suomen lähetysseuran raamatunkäännöstyötä eri puolilla maailmaa; toim. Mirja Poutanen ja Kyllikki Valtonen. Suomen lähetysseuran julkaisu. Kirjaneliö, Helsinki 1983
Kadun sävelmä

| Kadun sävelmä> Tin Pan Alley |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Walter Lang
Käsikirjoittaja:   Robert Ellis  Helen Logan 
Perustuu:  Pamela Harrisin tarinaan
Tuottaja:  Kenneth Macgowan
Säveltäjä:  Alfred Newman
Kuvaaja:  Leon Shamroy
Leikkaaja:  Walter A. Thompson
Pääosat:   Alice Faye  Betty Grable  Jack Oakie  John Payne 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix
Ensi-ilta:   Yhdysvallat 22. marraskuuta 1940  New York City, New York  29. marraskuuta 1940  Suomi 10. toukokuuta 1942 
Kesto:  94 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kadun sävelmä (engl. Tin Pan Alley) on vuonna 1940 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen romanttinen musikaalidraamaelokuva, jonka ohjasi Walter Lang. Elokuvan pääosissa esiintyvät Alice Faye, Betty Grable, Jack Oakie ja John Payne. Kadun sävelmä kertoo vaudevillelaulajasiskoksista Katie ja Lily Blanesta (Faye ja Grable) ja lauluntekijöistä Harry Calhounista ja Francis ”Skeets” Harriganista ensimmäisen maailmansodan kynnyksellä.
Kadun sävelmä perustuu Pamela Harrisin kirjoittamaan Life is a Song -tarinaan, josta Robert Ellis ja Helen Logan laativat käsikirjoituksen. 20th Century Fox -studio tuotti elokuvan.
Kadun sävelmä sai kotimaan ensi-iltansa 22. marraskuuta 1940 New Yorkissa; maanlaajuinen ensi-ilta oli 29. marraskuuta 1940. Suomen ensi-illan elokuva sai 10. toukokuuta 1942.
Kadun sävelmä oli vuoden 1940 menestyneimpiä elokuvia ja 20th Century Foxin kolmanneksi menestynein. Alfred Newman voitti toisen Oscar-palkintonsa parhaasta musiikista vuonna 1941.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Alice Faye  | … |  Katie Blane   |
|  Betty Grable  | … |  Lily Blane   |
|  Jack Oakie  | … |  Harry Calhoun   |
|  John Payne  | … |  Francis ”Skeets” Harrigan   |
|  Allen Jenkins  | … |  Casey   |
|  Esther Ralston  | … |  Nora Bayes   |
|  Ben Carter  | … |  Poika   |
|  John Loder  | … |  Kapteeni Reginald "Reggie" Carstair   |
|  Elisha Cook Jr.  | … |  Joe Codd   |
|  Fred Keating  | … |  Harvey Raymond   |
Muuta

Tyrone Power ja Don Ameche olivat ehdolla elokuvan miespääosiin, mutta aikatauluristiriitojen takia roolit menivät Paynelle ja Oakielle.
Alice Fayesta ja Betty Grablesta tuli elinikäiset ystävät elokuvan kuvauksien aikana.
Aiheesta muualla

Tin Pan Alley. Turner Classic Movies. Arkistoitu 25.4.2022. Viitattu 6.7.2022. (englanniksi)
Linus Nirmal Gomes

Linus Nirmal Gomes (bengaliksi লিনাস নির্মল গোমেজ, Linas Nirmôl Gōmēj; 7. syyskuuta 1921 Boro Golla – 27. helmikuuta 2021) oli intialainen jesuiittoihin kuuluva roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 21. marraskuuta 1954 ja nimitettiin Baruipurin hiippakunnan ensimmäiseksi piispaksi 30. toukokuuta 1977. Gomesin konsekroi 19. marraskuuta Lawrence Trevor Picachy, jota avustivat Henry Sebastian D'Souza ja Michael Atul D'Rozario.
Gomes jäi eläkkeelle 31. lokakuuta 1995.
Kaksi pölkkypäätä

| Kaksi pölkkypäätä> Block-Heads |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John G. Blystone
Käsikirjoittaja:   Felix Adler  Charley Rogers  Harry Langdon  James Parrott  Arnold Belgard 
Tuottaja:   Hal Roach  Hal Roach Jr. 
Säveltäjä:  Marvin Hatley
Kuvaaja:  Art Lloyd
Leikkaaja:  Bert Jordan
Pääosat:   Stan Laurel  Oliver Hardy  Patricia Ellis  Minna Gombell  Billy Gilbert  James Finlayson 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:   1938-08-1919. elokuuta 1938 (Yhdysvallat)  1939-10-1515. lokakuuta 1939 (Suomi)  
Kesto:  57 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:   Kaksi tyrolilaista  (Swiss Miss, 1938) 
Seuraaja:   Muukalaislegioonan monnit  (The Flying Deuces, 1939) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaksi pölkkypäätä (engl. Block-Heads) on vuonna 1938 valmistunut Ohukainen ja Paksukainen -elokuva. Elokuvan ohjannut John G. Blystone kuoli äkillisesti kaksi viikkoa ennen elokuvan ensi-iltaa. Kaksi pölkkypäätä on osittain kaksikon lyhytelokuvan Ristiriitoja (1929) toisinto, ja sitä pidetään yhtenä kaksikon parhaista filmeistä.
Alun perin Mae Buschia kaavailtiin rouva Hardyn rooliin, mutta hänen sairastuttuaan roolin sai Minna Gombell. Filmin loppukohtausta ei toteutettu käsikirjoituksen mukaisesti, sillä tuottaja Hal Roach halveksi ideaa Stanin ja Hardyn irtileikatuista päistä naapurin seinällä. Riidat enteilivät koomikkokaksikon uran olevan loppumassa. Parhaiten myyvät Hollywoodin komediat alkoivat olla Cary Grantin ja Katherine Hepburnin tyylisiä draamoja.
Juoni

Ollie ja Stan ovat mukana ensimmäisen maailmansodan tiimellyksessä. Stan jää yksin vartioimaan juoksuhautaa muiden kiivetessä kukkulan yli, ja vielä 20 vuotta myöhemmin Stan pysyy uskollisesti vartiopaikallaan tietämättä sodan olevan päättynyt. Hänet löydetään kuitenkin sattumalta ja otetaan vastaan sankarina.
Samaan aikaan yksivuotishääpäiviä viettävä Ollie lähtee ostamaan vaimolleen (Minna Gombell) lahjaa ja huomaa Stanin kuvan sanomalehdessä. Ollie tapaa vanhan ystävänsä sotilaskodissa ja houkuttelee hänet luokseen lupaamalla täyden ja kuntouttavan ylläpidon. Tämä ei kuitenkaan toteudu, kun rouva Hardy ei hyväksy ajatusta ja lähtee ovet paukkuen. Kommellukset eivät jää suinkaan tähän, vaan kaverukset onnistuvat haastamaan riitaa monien vastaantulijoiden (muun muassa Jimmy Finlaysonin) kanssa sekä tuhoamaan autotallinsa ja oman kotinsa. Pian kuitenkin naapurinrouva Gilbert (Patricia Ellis) ryntää auttamaan poikia, ja väärinkäsitysten soppa saa jälleen lisää tulta alleen.
Filmin loppuosa koostuu Ristiriitoja-elokuvasta poimituista tilanteista, kuten lieden räjähtämisestä, naapurinrouvan vaatteiden kärähtämisestä sekä Stanin taikatemppumaisista kohelluksista. Lopussa kehittyy takaa-ajo, kun naapurin metsästäjämies Gilbert löytää vaimonsa epämääräisestä tilanteesta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Stan Laurel  | … |  Stan   |
|  Oliver Hardy  | … |  Ollie   |
|  Patricia Ellis  | … |  rouva Gilbert   |
|  Minna Gombell  | … |  rouva Hardy   |
|  Billy Gilbert  | … |  herra Gilbert   |
|  James Finlayson  | … |  Finn, vihainen herra   |
|  James C. Morton  | … |  portieeri James   |
|  Patsy Moran  | … |  Lulu   |
|  Harry Woods  | … |  äreä herra   |
|  George Sorel  | … |  ranskalainen lentäjä   |
Aiheesta muualla

Kaksi pölkkypäätä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Leo Brouwer

Leo Brouwer.
Leo Brouwer (s. 1. maaliskuuta 1939 Havanna, Kuuba) on kuubalainen kitaristi, säveltäjä ja kapellimestari, joka opiskeli 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa musiikkia Yhdysvalloissa Hartt School of Musicissä Connecticutin Hartfordissa ja Juilliard Schoolissa New Yorkissa.
Brouwerin varhaiset sävellykset sisältävät vaikutteita kuubalaisesta kansanmusiikkista, mutta 1960- ja 1970-lukujen aikana hän kiinnostui modernistisien säveltäjien kuten Luigi Nonon musiikista ja hän käytti musiikissaan muun muassa epädeterministisyyttä. Viime vuosina Brouwerin musiikissa on jälleen ilmennyt modaalisia ja tonaalisia piirteitä.  Hän sävellystuotantonsa koostuu suuresta joukosta musiikkia soolokitaralle, useita kitarakonserttoja ja musiikkia yli neljäänkymmeneen elokuvaan.
Aiheesta muualla

Leo Brouwer MusicWebissä
Leo Brouwer Elonetissä.
Leena Kuumola

Leena Kuumola (s. 1958) on suomalainen kuvataidekriitikko, jonka suomen- ja ruotsinkielisiä arvioita ja kolumneja ovat vuodesta 2006 alkaen julkaisseet Hufvudstadsbladet, Ny Tid, Taide, Mustekala ja Turun Sanomat.  Kuumola on kirjoittanut taiteesta myös näyttelykatalogehin sekä tehnyt opetus- ja käännöstöitä. Koulutukseltaan Kuumola on filosofian maisteri.
Vuosina 1992−2005 Kuumolalla oli oma taidegalleria, joka toimi aluksi Tukholmassa ja siirtyi vuonnna 1996 Helsinkiin Oksasenkatu 11:teen. Käsitteelliseen ja kokeelliseen taiteeseen keskittynyt Galleri Leena Kuumola tarjosi ajan taidemarkkinoista riippumattoman taiteen esityapaikan erityisesti vaihtoehtoisen taiteen tekijöille. Galleriassa esiteltiin monia marginaalisia taiteen muotoja, kuten käsite- ja tilataidetta ja ääni- ja valoteoksia sekä järjestettiin kokeellisen elokuvan näytöksiä, joissa esitettiin toisinaan myös äänitaidetta.
Kirjoituksia näyttelykatalogeissa

Ben af Schultén muotoilija = formgivare. Parus Verus, 2023.
Baroque. Ulla Maija Hänninen. Helsinki: Musta taide, 2019.
Senja Vellonen. Helsinki: Parvs, 2013.
Palkinnot ja tunnustukset

Suomen Kulttuurirahasto myönsi Kuumolalle vuonna 2014 E. J. Vehmas -palkinnon, joka jaetaan ansioituneelle taidekriitikolle.
Laulava kinkku

| Laulava kinkku Kumikameli |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Äänitetty : 1988
 Julkaistu: 1988
 Tyylilaji: humppa, progressiivinen rock
 Kesto: 03.34
 Levy-yhtiö: Discophon
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 11.
Kumikamelin muut singlet
| Horjuva holtiton matkustaja / Isän kädestä 1988 | Laulava kinkku 1988 | Vihonviimeinen lehmipoikalaulu / Keskonen RÄP 1989 |
Laulava kinkku on suomalaisen Kumikameli-yhtyeen vuonna 1988 julkaisema joulusingle.
Laulava kinkku äänitettiin Viidakkorumpu-studiossa syksyllä 1988. Kappaleet tehtiin levy-yhtiön vaatimuksesta mittatilaustyönä ja laulamaan piti tulla Topmost- ja Discophon-/Sonet-pomon Gugi Kokljuschkinin, mutta hän ei saapunut paikalle. Samalla nauhoitettiin demo seuraavan LP:n Nahkasuiden paluu materiaalista, josta levy-yhtiö ei pitänyt. Tämän jälkeen yhtyeen yhteistyö Discophon-levy-yhtiön kanssa päättyi.
Single julkaistiin 7" vinyylinä ja levyn puolet on nimetty perinteisten A- ja B-puolen sijaan Jorman puoleksi ja Riston puoleksi. Single nousi Suomen virallisen listan sijalle 11.
Kappaleiden tarinaa

”Jorman joulu” -kappale kertoo rikkaan perheen joulunvietosta ja Jorma-nimisestä pojasta, joka saa rekka-autollisen lahjoja ja jonka isä juhlii joulua päihtyneenä. ”Riston joulu” -kappale taas kertoo köyhän perheen Risto-nimisen pojan ja tämän yksinhuoltajaisän joulunvietosta. Köyhyydestä huolimatta Riston joulu vaikuttaisi onnellisemmalta, kun Jorma jää viettämään joulua kahdestaan äitinsä kanssa isän päätyessä putkaan.
Singlen etu- ja takakannessa on kuvattuna Jorma talon sisällä ja Risto ulkopuolella katsomassa toisiaan ikkunan läpi.
Kappaleet

Jorman puoli
”Jorman joulu” (Säv./san. Jarmo ”Toppo” Koponen, sov. Kumikameli)
Riston puoli
”Riston joulu” (Säv./san. Jarmo ”Toppo” Koponen, sov. Kumikameli)
Kokoonpano

Jarmo Koponen – laulu, basso, mandoliini
Petteri Kukkonen – kosketinsoittimet, haitari, laulu
Hannu Lajunen – rummut, laulu
Lesli Linka Glatter

| Lesli Linka Glatter |
| --- | --- |
 Lesli Linka Glatter vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1953 (ikä 70–71)
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  televisio-ohjaaja, tuottaja
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Mad Men Isänmaan puolesta
Lesli Linka Glatter (s. 1953) on yhdysvaltalainen televisio-ohjaaja. Hänet tunnetaan parhaiten työstään televisiosarjoissa Mad Men ja Isänmaan puolesta, joista hän on ollut ehdokkaana parhaan ohjauksen Emmy-palkinnon saajaksi kolme kertaa vuosina 2010, 2013 ja 2015.
Aiheesta muualla

Lesli Linka Glatter Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Lauri Heiskari

Lauri Heiskari (s. 8. syyskuuta 1983 Espoo) on suomalainen entinen lumilautailija. Hän keskittyy lumilautaelokuvien tekemiseen ja kutsukilpailuihin.
Heiskari löi itsensä läpi vuonna 2003 Defective Filmsin lumilautailuelokuvassa Video Gangs. Sen jälkeen hänellä on joka vuosi ollut oma osio alan elokuvayhtiöiden tuotoksissa. Tulokasvuotenaan Lauri oli myös ehdolla arvostetun Transworld Snowboarding -sivuston vuosittaisessa palkintogaalassa sarjassa Vuoden tulokas (2003). Heiskari kuuluu myös Trulli Clan -lumilautailutiimiin, josta julkaistiin dokumentti "Trulli Love" vuonna 2005.
Yksityiselämä

Heiskari kihlautui laulaja Anna Abreun kanssa elokuussa 2012. Naimisiin pari meni kesäkuussa 2013.
Lumilautailuelokuvat

Video Gangs (2003)
Promo Copy (2004)
Derelictica (2005)
Trulli Love Documentary (2005)
That (2006)
White Out (2007)
DC Mountain Lab 1,5 (2007)
Double Decade (2008)
Cheers (2010)
Euro Gap 3 (2010)
Good Look (2011)
Lauri Helanterä

Lauri Eskil Helanterä, vuoteen 1934 Helander (8. joulukuuta 1891 Hämeenlinna – 8. huhtikuuta 1962 Hämeenlinna) oli yritysjohtaja, pikaluistelija, luisteluvalmentaja ja Hämeenlinnan Tarmon pitkäaikainen aktiivi.
Henkilöhistoria

Helanterän vanhemmat olivat vaatturimestari Oskari Helander ja Maria Alice Sved ja puoliso vuodesta 1919 Alli Aurora Elo. Seiväshyppääjä Yrjö Helander oli hänen veljensä ja yhtiökumppaninsa. Helanterä kävi teollisuuskoulun Tampereella 1912 ja toimi  Huberilla työnjohtajana 1919–1921, kunnes perusti veljensä kanssa vesi- ja lämpöjohtoliikkeen ja ryhtyi sen toimitusjohtajaksi.
Pikaluistelun piirimestaruuksia Helanterällä oli useita, Suomen mestari hän oli 1923 ja 1925 ja ikämiesten Suomen mestari 1933, 1934, 1938 ja 1939. Helanterä oli Suomen Luisteluliiton valmentaja 1934–1948, pikaluistelun olympiavalmentaja hän oli talviolympialaisissa 1936 ja 1948. Hämeenlinnan Tarmon jäsenenä ja sihteerinä toiminut Helanterä oli seuran johtokunnan puheenjohtaja 1938–1952 ja sitten kunniapuheenjohtaja. Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsen hän oli vuodesta 1946.
Lauri Helanterän poika Aarne Helanterä oli myös urheilu-urallaan pikaluistelija ja kilpaili kansallisella kärkitasolla 1940-luvun lopulla.
Julkaisuja

Hämeenlinnan Tarmo 1903–1923, 1923 (Lauri Helander)
Poikien pikaluisteluopas: ohjeita aloitteleville, 1933 (Lauri Helander)
Tarmon tantereilta: Hämeenlinnan Tarmo 1903–1933, 1933,  Väinö Teivaala, Lauri Helanterä
Luisteluratojen rakentaminen ja hoito, 1947
Leena Larjanko

| Leena Larjanko> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1941 (ikä 82–83)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja, suomentaja
Lapset:  Saska Saarikoski
Leena Larjanko (s. 1941) on suomalainen toimittaja ja suomentaja. Larjanko oli 1960-luvun alussa suhteessa runoilija Pentti Saarikosken kanssa. Heidän poikansa on toimittaja Saska Saarikoski.
Teoksia

Suomalainen unikirja ; tekijät Anja Angel, Leena Larjanko. Tammi 1978, 4. painos 1981
Ruusuraportti : suomalaisen naisen eroottiset fantasiat ; tekijät Leena Larjanko, Ilse Rautio. WSOY 1982
Meri Lehtinen : Oletko lukossa - pura voimavirtasi : kehosi rakenne bioenergetiikan valossa ; toim. Leena Larjanko. Uuden ajan ihminen 5. WSOY 1983
Suuri suomalainen unikirja ; tekijät Anja Angel, Leena Larjanko. Tammi 1983, 17. painos 2002
Unien tulkitsija. Tammi 1986, 2. painos 1987
Suomennoksia

Cécile Arnaud : Välinpitämättömyyden taito : romaani. Tajo, Turku 1963 (alkuteos Le don d'indifférence)
René Guillot : Kolmen tytön salaisuus. Teinitär-kirjasto 1. Tajo, Turku 1964 (alkuteos Trois filles et un secret)
James Hadley Chase : Ei kiitetä rahasta : jännitysromaani. Salamasarja 134. Gummerus 1965, 2. painos 1971 (alkuteos Come easy - go easy)
Nell Dunn : Kukkinut ja kukoistanut : romaani, engl. alkuteoksesta Poor cow suom. Leena Larjanko. Otava 1969
Kyröskoski

Kyröskosken vesivoimalaitoksen patoluukut avattu koskinäytöstä varten 1. toukokuuta 2012.
Kyröskoski (ruots. Kyrofors) on 22 metrin putouskorkeudellaan yksi Suomen korkeimmista koskista. Se sijaitsee Hämeenkyrön kunnassa noin 40 kilometriä Tampereelta luoteeseen, valtatie 3:n varrella, ja sen ympärille on muodostunut samanniminen taajama. Kosken kautta Kokemäenjoen vesistön Ikaalisten reittiin kuuluva Kyrösjärvi laskee Pappilanjoen kautta Kirkkojärveen, ja edelleen Siuronkoskeen. Kyröskoski on valjastettu ja sen äärellä on toiminut useita vesimyllyjä sekä harjoitettu puunjalostusteollisuutta, raakapuun uittoa ja vesivoimatuotantoa 1870-luvulta lähtien (Hammarén & Co Aktiebolag, Oy Kyro Ab, Kyro Oyj, M-real Kyro ja Metsä Board Kyro). Voimalaitoksen omistaa Kyröskosken Voima Oy. Kosken arvellaan olevan yksi Kalevalassa mainituista kolmesta suuresta koskesta: ”Hämeen Hälläpyörä”. Muut kalevalaiset putoukset ovat Imatra ja "Kaatrakoski Karjalassa", joka perimätiedon mukaan tarkoittaa Lieksanjoen Pankakoskea. Nälkävuosien seurauksena kosken putouskorkeutta alennettiin 1800-luvun lopulla maanviljelysmaan lisäämiseksi Kyrösjärven ympäristössä.kenen mukaan?
Kyröskoski kuohuu nykyään avoimena neljä kertaa kesässä, kun sen patoluukut avataan. Koskinäytökset ovat vappupäivänä ja juhannuspäivänä sekä yhtenä sunnuntaina heinäkuussa ja elokuussa.
Kyröskoski kuvataiteessa

Kyröskoskella on merkittävä sija suomalaisessa kuvataiteessa ja kirjallisuuden maisemakuvauksissa. A. F. Skjöldebrand on tehnyt koskesta seepialaveerauksen jo 1799 matkallaan Suomen halki. Sittemmin Kyröskosken on piirtänyt Magnus von Wright, jonka piirros on julkaistu teoksessa Finland framställdt i teckningar. Tunnetuimmat Kyröskosken kuvaukset ovat kuitenkin Werner Holmbergin öljymaalaus vuodelta 1854 ja laveeraus vuodelta 1857.
Historiaa

Pappilanjoen vanhempi nimitys on ollut Kyrösjoki. Heti sen jälkeen, kun Koskenperkaustoimikunta perustettiin vuonna 1799, kääntyi Kyrösjärven asukkaista koottu toimikunta sen puoleen ja haki lupaa perata Kyröskoskea ja laskea järven vedenpintaa alemmaksi. Lupa myönnettiin hankkeelle, ja 23. heinäkuuta vuonna 1804 tuotiin Nokian kartanoon Kuninkaan Joenperkaustoimikunnalta hankittuja perkausvälineitä. Hanke voidaan katsoa alkaneeksi tästä päivästä alkaen. Perkaustyöt ovat ilmeisesti valmistuneet ennen kuin Suomen sota 1808–1809 käynnistyi. Seuraava vedenpinnan aleneminen tapahtui vuosina 1828–1831, kun ikaalislaiset isännät suorittivat joen perkauksia. Kummallakin kerralla on järven vedenpinta laskenut arviolta 2,0–2,5 metriä. Kolmas perkaushanke tapahtui vuosina 1865–1866. Silloin vedenpinta laski noin kaksi metriä. Tällä kertaa hankkeeseen osallistuivat ikaalislaiset, hämeenkyröläiset ja viljakkalalaiset talot yhdessä. Työt kestivät yhteensä noin kaksikymmentä tuhatta työpäivää ja maksoivat noin kymmenen tuhatta ruplaa.
Kyröskoski Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framställdt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Kyröskosken kuohuja 1800-luvun lopulla.
Jalkaväkirykmentti 50 (jatkosota)

| Jalkaväkirykmentti 50 |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1941 - 1944
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Lempinimi:  Vorna
Marssi:  Vornan marssi (säv. Ahti Sonninen, san. Sulo Hyvämäki)
Sodat ja taistelut:  Laatokan-Karjala, Syväri, Talin–Ihantalan, Lapin Sota
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  everstiluutnantti Yrjö Ilmari Nikolai Nahi eversti Matti Johannes Aho
Jalkaväkirykmentti 50 (JR 50) oli Suomen puolustusvoimien jatkosodan aikainen Keski-Pohjanmaan sotilaslääniin kuuluneen Sisä-Suomen suojeluskuntapiirin 18. - 22. kesäkuuta 1941 perustama jalkaväkirykmentti, joka kuului 11. divisioonaan.
JR50:n muistomerkki Äänekoskella Suolahden asemalla, josta rykmentti lähti jatkosotaan.
Perustaminen

Esikunta ja esikuntakomppania perustettiin Suolahdessa
I pataljoona (I/JR50),
II pataljoona (II/JR 50)
III pataljoona (III/JR 50)
13. komppania/JR 50, (13.K/JR 50) eli kranaatinheitinkomppania, perustettiin Karstulassa
14. komppania/JR 50, (14.K/JR 50) eli tykkikomppania, perustettiin Karstulassa
Kolonna/JR 50 (Kol./JR 50), perustettiin Karstulassa
Puolustusvoimien materiaalitilanne oli jatkosodan alkaessa huomattavasti parempi kuin talvisodan alussa, mutta aivan kaikilta osin ei rykmentin määrävahvuuksia saavutettu.
Komentajat

everstiluutnantti Yrjö Nahi 17. kesäkuuta - 20. heinäkuuta 1941
kapteeni Kaarlo Lehtisaari toimi jatkosodassa JR 50:n komentajana 17.12.1941 - 01.08.1942, haavoittui.
eversti Martti Johannes Aho 21. heinäkuuta 1941 - 29. kesäkuuta 1944 ja 1. syyskuuta - 1. joulukuuta 1944
eversti Ilmari Järvinen 2. heinäkuuta - 1. syyskuuta 1944 (eversti Ahon ollessa hoidettavana päähän osuneen sirpaleen vuoksi)
Keskittäminen

Perustamisen jälkeen rykmentti koottiin Suolahteen, josta se siirrettiin Pohjois-Karjalaan junakuljetuksin. Rykmentti purettiin junista Ahonkylässä ja Hammaslahden rautatieasemalla.