stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jalokaasut
Historia > Helium

Helium (kreik. ἥλιος, helios eli aurinko) löydettiin ensiksi maapallon ulkopuolelta, kun tähtitieteilijät Pierre Janssen ja Joseph Lockyer sekä kemisti Edward Frankland vuonna 1868 havaitsivat auringon spektrissä tuntemattoman alkuaineen spektriviivan, jota ei ollut aiemmin tunnettu. Tämä viiva näkyy vain täydellisen auringonpimennyksen aikana, ja sen aallonpituus oli 587,49 nm. Viiva nimettiin D3:ksi, sillä D2 ja D1 ovat natriumin viivoja.
Ensimmäisen kerran maan päällä heliumia eristi William Ramsay 23. maaliskuuta 1895, kun hän käsitteli mineraalia nimeltä cleveiitti, joka koostuu pääosin uraanidioksidista (UO2), rikkihapolla, ja erotti syntyvästä kaasusta typen ja hapen, hän arveli löytävänsä argonia, mutta havaitsikin spektrissä kirkkaan keltaisen viivan, joka vastasi auringosta löytynyttä D3 spektriviivaa. Samana vuonna Per Teodor Cleve ja ruotsalainen Abraham Langlet eristivät heliumia niin paljon että pystyivät määrittämään atomipainon, he löysivät sitä itsenäisesti saman aikaisesti kun Ramsay.
Vuonna 1907 osoitettiin, että ydinreaktioissa syntyvät alfahiukkaset ovat heliumytimiä.
Historia > Neon

Neonin löysivät ensimmäisenä skottilainen kemisti William Ramsay ja englantilainen kemisti Morris Travers vuonna 1898. Se löytyi tutkimalla nesteytettyä ilmaa, melko pian kryptonin jälkeen. He eristivät höyrystyvän kaasun, ja spektroskopian avulla totesivat löytäneensä uuden jalokaasun. Neon on maailmankaikkeuden viidenneksi yleisin alkuaine vedyn, heliumin, hapen ja hiilen jälkeen. Vaikka neonia on runsaasti maailmankaikkeudessa, maapallon ilmakehässä sitä on vain 0,0018 %. Neon nimettiin kreikan kielen mukaan (kreik. νέον, neos eli uusi).
Historia > Argon

Argonin löysi brittiläinen kemisti Henry Cavendish vuonna 1785. Hän huomasi, että osa ilmasta oli reagoimatonta kaasua. Vuonna 1892 Lordi Rayleigh ja William Ramsay totesivat ilmasta eristetyn typen tiheyden olevan suurempi kuin ammoniakista synteettisesti valmistetun typen. Ramsay poisti ilmasta eristetystä kaasusta kaiken typen kuuman magnesiumin avulla, tehden siitä magnesiumnitridiä, ja jäljelle jäi kaasu, jonka spektrissä oli uusia punaisia ja vihreitä viivoja. Ilmakehä sisältää typen ja hapen jälkeen eniten argonia, jota on ilmassa 0,93 %. Argon on saanut nimensä kreikan kielestä (kreik. ἀργός eli inaktiivinen).
Historia > Krypton

Krypton löytyi vuonna 1898, kun William Ramsay ja Morris Traves argonin löydettyään päättelivät että seuraava alkuaine olisi piilossa jäljelle jääneessä seoksessa. He onnistuivat 30. toukokuuta 1898 eristämään sitä nesteytys- ja haihtumisprosesseilla noin 25 cm³. He testasivat sen spektrometrillä, ja totesivat kyseessä olevan uusi, ennen löytämätön, alkuaine. He nimesivät sen kreikan kielen mukaan kryptoniksi (kreik. κρυπτός, kryptos, eli piilotettua tai kätkettyä).
Historia > Ksenon

Ksenon löydettiin vuonna 1898. William Ramsay ja Morris Travers olivat aiemmin eristäneet neonin, argonin ja kryptonin nestemäisestä ilmasta ja miettivät sisältäisikö ilma vielä muita kaasuja. Varakas teollisuusmies Ludwig Mond antoi heidän käyttöönsä uuden koneen nestemäisen ilman käsittelyyn, ja he käyttivät sitä eristääkseen lisää harvinaista ksenonia. He erottivat yhä uudestaan raskaammat kaasut ja saivat lopuksi ksenonia niin paljon, että pystyivät tutkimaan sitä tyhjiöputkessa, jossa se antoi sinisen hehkun. He ymmärsivät löytäneensä vielä yhden jalokaasun. He nimesivät sen kreikan kielen mukaan ksenoniksi (kreik. ξένον, xenon eli outo). Myöhemmin, vuonna 1962, osoittautui, ettei ksenon ollutkaan niin inerttiä kuin muut jalokaasut.
Ksenon on jalokaasuista harvinaisin. Sitä on ilmakehässä noin yksi osa kahdestakymmenestä miljoonasta.  Laskennallisesti ksenonia pitäsi kuitenkin olla ilmakehässä 20 kertaa enemmän kuin on havaittu. Marsin ilmakehään verrattuna näyttäisi siltä, että 95 % ksenonista on hävinnyt jonnekin Maan syntymisen jälkeen, Ei tiedetä, onko se kätkeytynyt maaperään, sitoutunut veteen vai hävinnyt maapallolta.
Ksenonia eristetään nestemäisestä ilmasta kaupallisiin tarkoituksiin. Isotooppeja 133Xe ja 135Xe valmistetaan neutronisäteilyllä ilmajäähdytteisissä ydinreaktoreissa.
Historia > Radon

Vuonna 1899 Ernest Rutherford ja Robert B. Owens tekivät havainnon, jonka mukaan torium tuottaa radioaktiivista kaasua. Samana vuonna Pierre ja Marie Curie havaitsivat radiumista lähtevän radonia. Vuonna 1900 Friedrich Ernst Dorn havaitsi, että ampulleihin suljettu radium tuottaa kaasua. He olivat ensimmäisiä, jotka tekivät havaintoja radonista. Pian löydettiin pitkäikäinen isotooppi 222Rn, jonka puoliintumisaika on 3,8 vuorokautta. Se radon, jota Rutherford havaitsi, oli 220Rn, joka puoliintumisaika on vain 56 sekuntia.
Vuonna 1900 Rutherford huomasi että uusi kaasu on mahdollista saada liukenemaan veteen. Vuonna 1908 William Ramsay ja Robert Whytlaw-Grey keräsivät niin paljon kaasua, että pystyivät määrittämään sen ominaisuuksia. He ilmoittivat sen olevan raskain löydetty kaasu. Maapallon ilmakehässä olevat radonpitoisuudet ovat alhaisia johtuen sen isotooppien lyhyistä puoliintumisajoista.
Ensimmäiset radonin terveyshaitat tulivat ilmi, kun sitä louhittiin Yhdysvalloissa kylmän sodan aikana. Uraanikaivoksilla radonpitoisuudet olivat niin suuria, että ne olisivat edellyttäneet kunnollisen ilmastoinnin järjestämistä, jota myös turvallisuussäädökset edellyttivät. Kuitenkaan ei niiden toteutumista valvottu tai noudatettu kovinkaan tarkasti, ja suuret määrät kaivostyöläisiä sairastui keuhkosyöpään sekä muihin radonista aiheutuneisiin sairauksiin.
Radonin vaaroihin havahduttiin vuonna 1984, kun Stanley Watras, joka oli työntekijänä ydinvoimalassa, meni töihin ja säteilymittarit hälyttivät. Hän ei ollut ollut missään tekemisissä polttoainesauvojen kanssa, ja kun säteilyn lähdettä tutkittiin, mentiin lopuksi hänen kotiinsa, jonka kellarista mitattiin korkea radonpitoisuus, noin 100 000 Bq, mikä oli 1 100 kertaa korkeampi kuin hyväksytty taso. Nykyään asuntojen kellareissa mitataan säteilymääriä radoninmittauspurkeilla jos epäillään että asunnossa saattaisivat radonin määrät olla suositeltavaa korkeampia.
Historia > Oganesson

Ryhmän 18 viimeistä alkuainetta numero 118 (oganesson) pystyttiin valmistamaan kolmen atomin verran vuonna 2002. Oganessonilla on yksi tunnettu radioaktiivinen isotooppi,  294Og, jonka puoliintumisaika on 0,89 millisekuntia. Oganesson on kaikista raskain alkuaine, joka on onnistuttu valmistamaan.
Kemialliset ominaisuudet

Yleisesti ottaen jalokaasut eivät reagoi kemiallisesti mitenkään. Jalokaasuyhdisteitä on pystytty kyllä saamaan aikaiseksi raskaammilla jalokaasuilla, argonilla, kryptonilla, ksenonilla ja radonilla, joiden ylemmät orbitaalit voivat luovuttaa elektroneja. Ainoastaan kryptonin, ksenonin ja radonin tiedetään muodostavan stabiileja yhdisteitä. 1990–2000-lukujen vaihteessa Markku Räsäsen johtama tutkimusryhmä löysi ensimmäisenä maailmassa argonyhdisteen, joka oli –265 °C:n lämpötilassa esiintyvä, mutta erittäin epästabiili argonfluorohydridi (HArF) Yhtäkään vakaata helium- tai neonyhdistettä ei ole kyetty valmistamaan.
Ksenonia sisältäviä yhdisteitä on pystytty syntetisoimaan useita erilaisia. Syntetisoituja ksenonin fluorideja ovat esimerkiksi XeF2, XeF4 ja XeF6. Näissä fluori toimii hapettimena eli ksenon on osittain positiivisesti varautunut. Ksenondifluoridi on epästabiili, herkkä ilmalle ja kosteudelle. Kaikki ksenonfluoridit on suojattava kosteudelta, jotta vältetään ksenonitrioksidin muodostuminen. Se on väritön ja haihtumaton kiinteä aine, joka on vaarallisen räjähtävä kuivana. Sen liuos on vakaa heikko happo, mutta vahva hapettava aine. Ksenon itsessään ei ole myrkyllinen, mutta sen yhdisteet ovat erittäin myrkyllisiä, koska ne ovat voimakkaita hapettavia aineita.
Fysikaaliset- ja atomiominaisuudet

Jalokaasuilla on erittäin matalat sulamis- ja kiehumispisteet. Myös ryhmän raskaimmat aineet ovat normaaliolosuhteissa yksiatomisia kaasuja.
| Ominaisuus | Helium | Neon | Argon | Krypton | Ksenon | Radon |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Tiheys (g/dm3) | 0,17847 | 0,899 | 1,784 | 3,75 | 5,881 | 9,73 |
| Kiehumispiste (°C) | −268,93 |  −246,08 | −185,8 | −153,22 | −108 | −61,7 |
| Sulamispiste (°C) | −272,2* | −248,59 |  −189,3 | −157,36 | −111,7 | −71 |
| Höyrystymislämpö (kJ/mol) | 0,083 | 1,75 | 6,5 | 9,02 | 12.64 | 17 |
| Liukoisuus veteen 20 °C:ssa (cm3/kg) | 8,61 | 10,5 | 33,6 |  59,4 | 108,1 | 230 |
| Järjestysluku | 2 | 10 | 18 | 36 | 54 | 86 |
| Atomisäde (pm) | 31 | 38 | 71 | 88 | 108 | 120 |
| Ionisoitumisenergia (eV) | 24,587 | 21,565 | 15,759 | 13,999 | 12,129 | 10,747 |

* 25 bar paineessa.
Heliumin uhkaava väheneminen

Vuonna 1925 Yhdysvaltain hallitus äänesti strategisen kansallisen heliumvarauksen (National Helium Reserve, NHR) perustamisesta, ja sitä alettiin keräämään kansallisen heliumvarauksen varastoon vanhassa kaivoksessa Amarillossa, Texasissa, mahdollisen sodan varalta ilmalaivoissa käytettäväksi. Sellaista sotaa, jossa olisi tarvittu ilmalaivoja ei kuitenkaan koskaan tullut, mutta 1960 NASA alkoi Apollo-ohjelmassa käyttämään heliumia rakettipolttoaineen tekemisessä. Vuoteen 1995 mennessä varastoihin oli kerätty 800 miljardia litraa kaasua, ja kansallisen heliumvaraus oli velkaantunut 1,4 miljardin dollarin edestä. Järjestelmä päätettiin lopettaa vuonna 1996 ja suurin osa heliumista myytiin sen velkojen maksamiseksi.
Helium on vedyn jälkeen kaikista runsain alkuaine, sitä on 23 % maailmankaikkeuden alkuaineesta, mutta suurin osa siitä on keskittynyt tähtiin. Maapallolla sitä on tilavuusprosentteina on vain 5,2 miljoonasosaa (noin 0,0005 %) pääasiassa siksi, että suurin osa maapallon ilmakehässä olevasta heliumista pakenee avaruuteen sen inerttisyyden ja matalan massan vuoksi. Helium ei ole jakautunut ilmakehään tasaisesti, vaan sitä on eniten ilmakehässä heterosfäärissä. Melkein kaikki maan päällä oleva helium on radioaktiivisten, uraania ja toriumia sisältävien, mineraalien hajoamisen tulos.
Heliumia tuotetaan fraktiotislauksella eli jakotislauksella maakaasusta, jossa sitä saattaa olla jopa 7 %, mutta sitä ei ole tuotettu viime vuosina niin paljon. Yksi syy siihen, että öljy- ja maakaasuyritykset eivät ole halukkaita investoimaan heliumin erottelemiseen maakaasusta on se, ettei Yhdysvallat enää pidä sitä strategisena voimavarana. Tämä on johtanut sen pulaan maailmalla. Heliumista oli pulaa vuosina 2012–2013, koska joitakin isoja laitoksia oli pois käytöstä huoltojen vuoksi. On ennustettu, että nykyisillä käyttöasteilla kaikki helium tunnetuissa varannoissa kulutetaan vuoteen 2030 ja 2040 mennessä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Physics Today: A beachhead on the island of stability (englanniksi)
Atomifysiikan lukio-opetuksesta ja jalokaasujen tutkimisesta elektronispektroskopiaa käyttäen (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Ununoctium nykyisin Oganesson.
Säteilyturvakeskus: Radon
Ensimmäinen havainto heliumista oli auringosta löydetty keltainen 587,49 nm spektriviiva.
Neonilla, kuten kaikilla jalokaasuilla, on täysi elektronikuori. Jalokaasuilla on kahdeksan elektronia niiden uloimmassa kuoressa, paitsi heliumilla, jolla on kaksi.
Argonin spektri 400 nm–700 nm.
Radonin spektri
Radonin uloimmalla elektronikuorella on kahdeksan elektronia, ja se on siis täynnä.
Radoninmittauspurkki
15 kW ksenonlamppu IMAX-projektorista.
Lentokone laskeutuu Zürichin kansainväliselle lentokentälle jonka reunalla ovat kirkkaat valot.
The Spirit of Goodyear, Goodyearin jäykistämätön ilmalaiva.
Laskeutuminen CAT III -säätilassa.
Saturaatiosukeltaja työskentelee USS Monitorin hylyllä 70 m (230 ft) syvyydessä.
Nestemäistä heliumia käytetään jäähdyttämään suprajohtavia magneetteja magneettikuvauslaitteissa.
Luettelo pääkaupungeista väkiluvun mukaan

Peking, Kiina
New Delhi, Intia
Tokio, Japani
Manila, Filippiinit
Jakarta, Indonesia
Lontoo, Britannia
Lima, Peru
Berliini, Saksa
Kiova, Ukraina
Brasilia, Brasilia
Luanda, Angola
Pretoria, Etelä-Afrikka
Pariisi, Ranska
Taškent, Uzbekistan
Tukholma, Ruotsi
Bukarest Romania
Baku, Azerbaidžan
Budapest, Unkari
Varsova, Puola
Minsk, Valko-Venäjä
Kuwait City, Kuwait
Bryssels, Belgia
Ottawa, Ontario, Kanada
Jerusalem, Israel
Kingston, Jamaica
Washington D.C. Yhdysvallat
Asuncion, Paraguay
Riga, Latvia
Helsinki, Suomi
Vilna, Liettua
Tallinna, Viro
Nikosia, Kypros
Ateena, Kreikka
Tämä on luettelo pääkaupungeista väkiluvun mukaan. Merentakaisten alueiden ja kiistanalaisten alueiden pääkaupungit on kursivoitu. Väestötilastot koskevat vain virallista pääkaupunkialuetta, eivätkä ne sisällä metropolialueita. Luettelo sisältää myös itsehallinto-alueet.
Karoliinit (sotilaat)

Gustaf Cederström: Karoliinit kantamassa Kaarle XII:n ruumista. 1884.
Karoliinit (ruots. Karoliner), joiden nimitys tulee Kaarle XII:n latinankielisestä nimestä Caroluksesta, olivat Ruotsin armeijan sotilaita kuninkaiden Kaarle XI ja Kaarle XII kausilla (1676–1719). Karoliinit saivat alkunsa ruotujakolaitoksen pohjalta. Heillä oli pääasiallisesti siniset takit keltaisine takinkäänteineen.
Ruotujakolaitos ja karoliinien alkuperä

1680-luvulla perustettiin ruotujakolaitos, jonka takia sotilaat jaoteltiin Ruotsin armeijassa. Suomessa ruotsalaiseen ylhäisaateliin kuuluva Viipurin ja Savonlinnan läänin maaherra Carl von Falkenberg neuvotteli ruotujakolaitoksesta kaikkien Suomen läänien talonpoikien kanssa. Vuoden 1687 ohjesäännön mukaan karoliinit ottivat käyttöön yhtenäisen sinisen puvun, ja näin ollen karoliinit saivat univormut, joita he käyttivät suuren Pohjan sodan aikana. Kaarle XI:n myöhemmällä hallituskaudella pukuun lisättiin vielä koristuksia, ja sotilaat saivat lisäkoulutusta. Kaarle XI hoiti monia uudistuksia karoliiniarmeijassa henkilökohtaisesti ja oli hyvin tarkka armeijansa suhteen.
Karoliinien vaiheita

Ruotujakoisia rykmenttejä perustettiin 1600-luvun lopulta aina 1800-luvun alkupuolelle.
Kaarle XII:n Norjan sotaretken jäljiltä vuonna 1719 karoliiniarmeijasta jäi vain rippeet jäljelle.
Jalkaväki > Asepuku

Karoliinien jalkaväki on nykyään se, joka mielletään karoliineiksi sinisine takkeineen ja keltaisine takinkäänteineen. Puku tuli käyttöön vuoden 1687 ohjesäännön mukana, jossa määrättiin koko jalkaväelle sama asepuku. Hattustandardi oli karpuusi, mutta vuosien varrella monet vaihtoivat kolmikulmaiseen ”karoliinihattuun”. Univormuun kuului myös kaulahuivi, liivi, housut, sukat ja muita pienempiä koristeita. Yhtenäiseen asepukuun kuului matalat kengät pienillä soljilla. Kengät olivat oikealta ja vasemmalta puolelta samanlaisia, joten niitä pystyi käyttämään molemmissa jaloissa. Upseerit saivat saappaat, jotka näyttivät ratsuväensaappailta, mutta jotka oli suunniteltu enemmän jalkaväen tarpeisiin, ja jopa osa rivimiehistä sai käyttöönsä tällaiset. Sukat olivat pitkät, polviin asti ulottuvat ja neulottu villalangasta. Ne pidettiin ylhäällä hihnojen avulla. Ei ollut epätavallista, että sotilailla oli kaksi sukkaparia. Upseeriston asepuvut olivat parempilaatuisia ja lämpimämpiä.
Jalkaväki > Torpassa

Sotilaiden torpissa rivimiehet saivat yleensä keittiön, jota käytettiin myös olohuoneena ja makuuhuoneena. Mitä korkeampi sotilasarvo oli sitä enemmän sai tilaa, luutnantilla oli esimerkiksi neljä huonetta ja keittiö. Rivimiesten torpan tuli olla pellon vieressä, ja myös niittypalsta oli toivottavaa. Rivisotilaan tuli saada torppaansa myös lehmä, hevonen ja muutama lammas. Kun Kaarle XI oli Närkessä tarkastamassa joukkoja 1695, hän näki jokaisen torpan päällä punaisen kyltin. Kyltissä luki nimi, komppania, rykmentti jne. Kaarle XI:n mielestä se oli loistava ajatus, ja pian kaikissa karoliiniarmeijan torpissa oli vastaavanlaiset kyltit.
Jalkaväki > Taistelussa

Sotilaat oli jaettu komppanioihin, jotka koostuivat 150 samalta seudulta kotoisin olevasta miehestä.
Neljästä komppaniasta muodostui 600 sotilaan pataljoona, ja kaksi pataljoonaa muodosti 1 200 sotilaan rykmentin. Jokaisella komppanialla oli oma lippu, jota vänrikki kantoi. Taistelun aikana oli hyvin tärkeää tietää, missä komppanian lippu oli, sillä siitä tiesi komppanian sijainnin. Lipun menettäminen laski huomattavasti komppanian taistelutahtoa, ja pahimmassa tapauksessa komppania saatettiin jopa hajottaa.
Karoliiniarmeijan säännöt olivat hyvin tiukat. Esimerkiksi ruokavarkaudesta sai kovan rangaistuksen. Rosvous, joka oli aikaisemmin ollut jokapäiväistä sotilaiden parissa, kiellettiin nyt. Kieltoa ei tietenkään aina toteltu, mistä Narva ja Lemberg ovat loistavia esimerkkejä. Jumalan nimen väärinkäyttö oli yksi pahimpia rikoksia, ja siitä seurasi kuolemanrangaistus.
Sotilaan ruoka-annos armeijassa oli 625 grammaa kuivaa leipää, 850 grammaa voita tai sianlihaa (joskus kalaa), runsas 300 grammaa herneitä ja 2,5 litraa olutta päivässä. Armeijassa juotiin vain vastentahtoisesti vettä, sillä se oli usein likaista. Ensimmäistä kertaa kuului vakituiseen ruoka-annokseen herneitä.
Ratsuväki

Ratsastajien asepuvut olivat lähes samanlaiset kuin jalkaväen. Ratsuväki käytti kolmikulmaisia hattuja karpuusien sijaan. Ratsastajilla oli myös pitkävartiset kaulussaappaat, jotka muistuttivat jalkaväen upseeriston saappaita. Ero oli siinä, että kaulukset sopivat satulassa istumiseen. Ratsumiehillä on suurin piirtein sama periaate majoittumisessa kuin jalkaväelläkin. He eivät tosin omistaneet mitään, eivät edes asetta tai asepukua.
Ratsuväki > Hevoset

Karoliinihevoset olivat tunnettuja hyvästä kunnostaan. Useimmiten ne olivat suhteellisen pienikokoisia ja voimakkaita. Hevosia hoidettiin kahdesti päivässä. Ennen tulikastetta hevoset opetettiin sietämään laukauksia, tulta, trumpetteja ja rumpuja. Armeija tarvitsi paljon hevosia ja joskus hevosia saattoi olla yhtä paljon kuin miehiä. Hevosia ei käyttänyt pelkästään ratsuväki, vaan niitä käytettiin myös jalkaväen ja tykistön johtamisessa. Uusia hevosia tarvittiin jatkuvasti, sillä hevoset kärsivät taisteluista eniten, monia kuoli marssien aikana.
Ratsuväki > Taistelussa

Ratsuväki oli taistelussa karoliinien tärkein ase. Ratsastajat ratsastivat 120 miehen eskadroonissa kolmessa rivissä. Ratsastajat olivat niin lähellä toisiaan, että vasemmalla sivustalla olivat oikeat jalat vasemmanpuoleisen ratsastajan takana ja oikealla sivustalla toisin päin. Ratsuväki ei käyttänyt pistooleja tai muita tuliaseita hyökätessään, ainoastaan miekkoja. Keskellä ratsasti vänrikki lipun kanssa. Lippu oli suuntamerkki hyökkäykselle.
Ratsuväki > Tykistö

Tykistö käytti kolmea erilaista tykkimallia, kanuunoita, haupitseja ja mörssäreitä. Tykkien materiaali vaihteli raudan, pronssin ja eri metallien välillä.
Poltavan taistelun jälkeen 1709 tykistöä paransi pääasiassa Carl Cronstedt, esimerkiksi vetopuomin tykkien molemmilla puolilla marssin aikana. Toinen parannus olivat ”toimintahevoset” (actionhästar), jotka siirsivät tykistöä nopeasti. Vuonna 1712 otettiin käyttöön Christopher Polhemin suuntausruuvi. Toinen erittäin tärkeä henkilö oli Johan Siöblad, joka teki lukuisia parannuksia 1680- ja 1690-luvuilla.
Ratsuväki > Asepuku

Vuonna 1687 otettiin käyttöön yhteinen asepuku tykistölle. Jalkaväki ja ratsuväki käyttivät tuolloin sinisiä asepukuja, tykistön oli muuten samanlainen, mutta harmaa. Takki oli tummanharmaa sinisillä kauluksilla ja sinisillä kääntöhihoilla. Pukua käyttivät kaikki tykkimiehet, niin Ruotsista kuin muiltakin valtakunnan alueilta. Asuun kuului myös sininen kaulaliina, keltainen nahkaliivi, keltaiset nahasta valmistetut polvihousut, siniset pitkät sukat, mustat matalat kengät joissa oli tylpät kärjet ja musta huopahattu, jossa oli punainen hattunauha. Vuonna 1710 harmaa asepuku vaihdettiin siniseen.
Ratsuväki > Aseet

Aseina sotilailla oli lunttulukkomusketti tai piilukkomusketti ja komissiomiekka, joka oli otettu käyttöön vuonna 1685 jalkaväen sivuaseeksi ja edusti aikakautensa korkeinta tasoa. Aina vuoteen 1737, jolloin sen tuotanto lakkasi, sitä oli valmistettu osapuilleen 350 000. Tosiasia, että se 1700-luvun puolivälissä vähitellen poistettiin käytöstä, ei johtunut sen puutteista, vaan pikemminkin muotiseikoista. Fredrik Suuri oli nimittäin varustanut preussilaisen jalkaväkensä kaarevalla ja lyhytteräisellä sivuaseella, jota kutsuttiin hukariksi.
Yleiseksi muskettikaliiperiksi Ruotsissa tuli Kaarle Xl vuonna 1683 vahvistama 20 mm.
Suuren Pohjan sodan alussa käyttivät karoliinit vielä yleisesti lunttumusketteja, mikäli vuoden 1701 ohjesääntöön on luottaminen. Musketöörit kantoivat sen mukaan pääsääntöisesti lunttulukkomusketteja ja krenatöörit varustettiin piilukkoaseella ja pistimellä. Tukholman asekamarilla oli vuonna 1697 jalkaväelle 3 215 kappaletta ranskalaisia piilukkomusketteja, 12 649 kappaletta uusia lunttumusketteja ja 189 espanjalaista sieppolukkoa. Kun kuitenkin Södermanlandin rykmentti vuonna 1699 siirrettiin Pommeriin, jaettiin sille 800 muskettia “ranskalaisella puolipännilukolla. Sodan alkaessa sai Taalainmaan rykmentti pistimin varustetut piilukot ja vuonna 1701 Tallinnaan komennettu Upplannin, rykmentti samoin. Muissa joukko-osastoissa oli lunttumusketti edelleen yleisin. Esim: Porin rykmentillä, joka oli 1703 sijoitettu Riikaan, oli hallussaan 537 lunttu- ja ainoastaan kuusi piilukkomuskettia. Koko suuren Pohjan sodan aikana käytettiin Ruotsissa lunttutoimisia pyssyjä, kuitenkin etupäässä talonpoikaisnostoväen aseita. Näistä huomattava osa oli saksilaisilta saatua sotasaalista.
Suuren Pohjan sodan kestäessä vahvistettiin uusia piilukkomuskettimalleja pistimineen: 1701, 1704 ja 1716. Kuten kaikissa Ruotsin jalkaväenkivääreissä aina vuoteen 1799, oli näissäkin nimellinen kaliiperi 20 mm, mutta koska marginaali eri alihankkijoista johtuen oli väljä, oli jopa saman kiväärimallin aseissa melkoisia eroja. Nämä Kaarle XII:n aikaiset musketit eroavat toisistaan vain vähäisessä määrin ja noudattelevat pääpiirteissään vuoden 1696 mallia. Pistinkiinnityksissä on, kuten arvata saattaa, kuitenkin tiettyjä eroja. Pistimen pituus oli 76 cm.
Karoliinien musketeissa käytettävän ruutimäärän oli “Tusinakalleksikin” kutsuttu Kaarle XII itse vahvistanut 1 1/2 luodiksi (19,95 grammaa) ja kuulan painoksi 39,9 gr. Musketeilla ammuttavien “susihaulien” kooksi määriteltiin painon (6,65 gr) mukaan 10.25 mm.
Ratsuväki > Organisaatio

Skånen sodan aikana Kaarle XI uudelleenorganisoi ruotsalaisen kenttätykistön kahdesta suuremmasta komppaniasta neljään pienempään komppaniaan, joiden liikkuvuus oli huomattavasti parempi. Jokaiseen pienempään komppaniaan kuului 60 miestä. Kaksi niistä oli Tukholmassa, yksi Jönköpingissä ja yksi Göteborgissa. Suuren Pohjan sodan alkaessa Ruotsin armeijassa oli 1 784 tykkimiestä, vuonna 1714 vain 1 308.
Ratsuväki > Taistelussa

Suuren Pohjan sodan aikana Ruotsin armeija ei käyttänyt tykistöä merkittävästi luultavasti siksi, että tykistön siirtäminen vei paljon aikaa eikä se ollut johdon mieleen. Sodan loppupuolella tykistöä ruvettiin kuitenkin käyttämään enemmän. Gadebuschin taistelun aikana Ruotsin armeijan tykistöllä oli suuri merkitys voiton saavuttamisessa.
Karoliinien taktiikka

Karoliinien taktiikka oli erittäin hyökkäävä. Ratsuväen eskadroonien ansiosta, jotka olivat kiiloja, karoliinien taktiikasta tuli erittäin tehokas. Taktiikka oli paranneltu versio Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n taktiikasta. Taktiikka oli toisaalta myös huonompi, sillä Kaarle XII ei antanut kenenkään muun puuttua suunnitelmiinsa.
Karoliiniarmeija käytti peistä (pik), jonka suurin osa armeijoista oli jo hylännyt siihen aikaan. Peitset ehkäisivät miesten kyyristymistä vihollisen musketti- ja tykistötulen aikana. Karoliiniarmeija harjoitteli äärimmäisen harvoin puolustautumista taistelussa, sillä se oli lähes yksinomaan hyökkääjä. Karoliinien tuli marssia suoraan kohti vihollista ilman yhtäkään laukausta ennen kuin sotilaat näkivät kohteensa, tämän ansiosta sotilaat ampuivat harvoin ohi, mutta moni ehti kuolla ennen perille pääsyä. Kaarle XII oli valinnut osumatarkkuuden miesten henkien sijaan.