stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Cassia Riley

| Cassia Riley |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. lokakuuta 1980 (ikä 44) Los Angeles, Kalifornia
Ammatti:  malli   pornonäyttelijä
Pornonäyttelijä
Pituus:  163 cm
Paino:  45 kg
Aiheesta muualla
IMDb
Cassia Riley (s. 27. lokakuuta 1980, Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen malli ja pornonäyttelijä. Hänet valittiin huhtikuussa 2005 Penthouse-lehden Pet of the Monthiksi. Hän oli ehdolla myös vuoden 2006 Pet of the Yeariksi.
Aiheesta muualla

Cassia Riley Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Sivut IAFD:ssä (englanniksi)
Kamov Ka-52
Aiheesta muualla

Ka-52 HOKUM B / Alligator  (globalsecurity)
Ka-52 (Arkistoitu – Internet Archive)
Ka-136 (Arkistoitu – Internet Archive)
Kamov Ka-52
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nate Wiggins

Nathan ”Nate” Wiggins (s. 28. elokuuta 2003) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on kulmapuolustaja. Wiggins edustaa NFL-joukkue Baltimore Ravensia. Ennen NFL-uraansa hän pelasi Clemsonin yliopiston joukkueessa. Ravens varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 30. varausvuorolla vuoden 2024 NFL:n varaustilaisuudessa. Toukokuussa 2024 Wiggins teki Ravensin kanssa nelivuotisen ja yhteensä 12,8 miljoonan dollarin arvoisen tulokassopimuksen. Wiggins on pelannut 15 NFL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hänellä on yhteensä 33 taklausta, yksi aiheutettu rähmäys, 13 puolustettua heittoa, yksi syötönkatko ja yksi syötönkatkon palautuksesta tehty touchdown. Wiggins on pelannut kaksi NFL:n pudostuspelien ottelua. Näissä otteluissa hänellä on yhteensä kuusi taklausta ja yksi isku pelinrakentajaan.  Uran tilastot päivitetty kauden 2024 jälkeen.
Ristimäen siunauskappeli ja hautausmaa

Ristimäen siunauskappeli vuonna 2018
Ristimäen siunauskappeli ja hautausmaa  sijaitsevat Lempäälässä osoitteessa Sotavallantie 86. Kappeli on rakennettu vuonna 1972 ja peruskorjattu vuonna 2004. Kappelin on suunnitellut arkkitehti Pentti Turunen. Sinne mahtuu noin 120 henkilöä.
Ristimäen hautausmaa-aluetta laajennettiin vuonna 2003–2004. Alue on puistomaista mäntymetsää ja siellä sijaitsee muistolehto, metsähautausmaa ja uurna sukuhauta.
fi
Muistomerkkit > Tyhjän sylin muistokivi

Tyhjän sylin muistokivi on heitä varten, jotka surevat lapsettomuutta, keskenmenoa, raskauden keskeytystä tai lapsen kuolemaa. Teos on hankittu Lapsettomien yhdistys Simpukka ry aloitteesta ja muistokiven on suunnitellut Pekka Mäenpää ja toteuttanut Kiviliike Sairanen Oy. Muistokivi otettiin käyttöön 2013.
Muistomerkkit > Vakaumuksensa puolesta kaatuneiden muistomerkki

Teos on pystytetty paikalle, jossa sijaitsee punaisten joukkohauta. Paikalle on teloitettu ihmistä 400 ja noin 200 sodassa kaatunutta punaista.selvennä Muistomerkin pystytetty vuonna 1948 ja sen suunnittellut Jalmari Terho ja valmistanut Suomen Graniitti Oy:n kiviveistämö.
Tyhjän sylin muistokivi 2018
Vakaumuksensa puolesta kaatuneiden muistomerkki 2018
Jani Uotila

Jani Uotila (s. 1974) on suomalainen urheilutoimittaja ja -selostaja sekä käsikirjoittaja. Hän selosti vuosina 2003–2018 MTV:n kanavilla mäkihypyn maailmancupin osakilpailuita yhdessä olympiavoittaja Toni Niemisen kanssa. Aikaisemmin hän työskenteli Sport FM -radiokanavalla ja YLEn TV-urheilussa. Nykyään milloin? hän työskentelee MTV3-televisiokanavalla, missä muun muassa tekee juttuja Tulosruutu-urheilu-uutisohjelmaan sekä toimii Tulosruudun tuottajana. Uotila toimii myös Rabbit Films -tuotantoyhtiössä käsikirjoittajana.
Viktor Petrenko

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|   Viktor Petrenko |   Viktor Petrenko |   Viktor Petrenko |  |
Miesten taitoluistelu
Maa:   Neuvostoliitto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Calgary 1988 | yksinluistelu |  |
Maa:   IVY
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Albertville 1992 | yksinluistelu |  |
Viktor Petrenko (ukr. Віктор Петренко, s. 17. kesäkuuta 1969 Odessa) on ukrainalainen taitoluistelija, maailmanmestari ja olympiavoittaja. Hän edusti kilpaurallaan myös Neuvostoliittoa ja IVY:ä.
Olympialaisissa Petrenko voitti kultaa Albertvillessä 1992 ja pronssia Calgaryssa 1988. Lillehammerissa 1994 hän oli neljäs. Maailmanmestaruuden hän saavutti 1992 ja oli toinen 1990 ja 1991 sekä kolmas 1988.
Aiheesta muualla

Petrenko olympic.org:ssa
Miesten yksinluistelun olympiavoittajat
1908: Ulrich Salchow
– 1920: Gillis Grafström
– 1924: Gillis Grafström
– 1928: Gillis Grafström
– 1932: Karl Schäfer
– 1936: Karl Schäfer
– 1948: Dick Button
– 1952: Dick Button
– 1956: Hayes Alan Jenkins
– 1960: David Jenkins
– 1964: Manfred Schnelldorfer
– 1968: Wolfgang Schwarz
– 1972: Ondrej Nepela
– 1976: John Curry
– 1980: Robin Cousins
– 1984: Scott Hamilton
– 1988: Brian Boitano
– 1992: Viktor Petrenko
– 1994: Aleksei Urmanov
– 1998: Ilja Kulik
– 2002: Aleksei Jagudin
– 2006: Jevgeni Pljuštšenko
– 2010: Evan Lysacek
– 2014: Yuzuru Hanyū
– 2018: Yuzuru Hanyū
– 2022: Nathan Chen
Taitoluistelun maailmanmestaruuden voittaneet miehet
Miesten yksinluistelun Euroopan-mestarit
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Mark Howe

| Mark Howe |
| --- | --- |
 Mark Howe NHL Winter Classicin vuoden 2012 alumniottelussa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. toukokuuta 1955 (ikä 69) Detroit, Michigan
Kansalaisuus:   Yhdysvallat  Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  86 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1973–1995
Seurat:  WHA: Houston Aeros New England Whalers NHL: Hartford Whalers Philadelphia Flyers Detroit Red Wings
NHL-varaus:  25. varaus, 1974 Boston Bruins
Hockey Hall of Fame
 2011 
| Mitalit> Maa:  .Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  .Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:  .Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:  > Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Sapporo 1972 | jääkiekko |  |
Mark Howe (s. 28. toukokuuta 1955 Detroit) on yhdysvaltalainen jääkiekkoilija. Pelipaikaltaan hän oli puolustaja. Hän on legendaarisen Gordie Howen poika. Hän on eniten alivoimamaaleja NHL:n historiassa tehnyt puolustaja 28 alivoimamaalillaan.
Ura

Howe oli saavutti hopeaa vuoden 1972 talviolympialaisissa. Vuonna 1973 hän aloitti ammattilaisuransa WHA-liigassa Houston Aeros -joukkueessa. Howe valittiin WHA:n vuoden tulokkaaksi. Boston Bruins varasi hänet NHL:ään varaustilaisuuden 1974 toisella kierroksella numerolla 25. Howe pelasi Houstonissa vuoteen 1977 saakka, jolloin siirtyi New England Whalersiin. Whalers siirtyi NHL:ään vuonna 1979.
Vuonna 1982 Howe siirtyi Philadelphia Flyersiin, jossa pelasi seuraavat kymmenen kautta. Vuonna 1992 Howe siirtyi Detroit Red Wingsiin, jossa pelasi vielä kolme kautta ennen uransa lopettamista. Yhteensä Howen NHL-ura käsitti 929 ottelua, jossa hän teki197 maalia ja antoi 545 maalisyöttöä. Uransa parhaalla kaudella 1985–1986 Howe teki 24 maalia, antoi 58 maalisyöttöä, teki 7 alivoimamaalia sekä saavutti tehopörssiin lukeman +85.
Uran jälkeen

Aktiiviuransa jälkeen Howe on toiminut pelaajatarkkailijana Detroit Red Wingsille.
Vuonna 2011, 16 vuotta pelaajauransa päättymisen jälkeen, Howe valittiin Hockey Hall of Famen jäseneksi ja vuonna 2012 Philadelphia Flyers jäädytti hänen pelinumeronsa, numeron 2.
Aiheesta muualla

Legends of Hockey (englanniksi)
Mark Howe The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Philadelphia Flyers Legends: Mark Howe (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Wayne Gretzky | NHL Plus/Minus Awardin voittaja 1986 | Seuraaja: Wayne Gretzky |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Monacon lippu

Monacon lippu, sen suhteet ovat: 4:5 (tai 2:3); määritelty 4. huhtikuuta 1881
Monacon valtiollisessa lipussa,  on kaksi vaakasuoraa, yhtä suurta osaa, punainen yläpuolella ja valkoinen alapuolella. Lippu on samanlainen kuin Indonesian lippu paitsi että sen lyhyen ja pitkän sivun suhde 3:4, kun Indonesian lipussa se on 2:3. Monaco protestoi, kun Indonesia otti lähes samanlaisen lipun kuin Monacon lippu, mutta Indonesian lipun väitetään periytyvän vähintään yhtä kaukaa historiasta kuin Monacon lipun.
Punainen ja valkoinen ovat olleet perinteiset Grimaldien dynastian heraldiset värit, ainakin vuodesta 1339 lähtien. Lipun muoto on kuitenkin vaihdellut eri aikoina.
Monacon alkuperäinen lippu on samankaltainen kuin tämänhetkinen valtiolippu, vain vaakunan kannattajakuvat ovat hivenen erilaiset. Tätä alkuperäistä lippua käytettiin vuodesta 1297 aina 24. helmikuuta 1793 saakka ja uudelleen 30. toukokuuta 1814 ja 4. huhtikuuta 1881 välisenä aikana. Ranskan vallankumouksen aikana myös Monacon ruhtinaskunnassa, joka oli tällöin yhdistettynä Ranskaan, käytettiin trikoloria. Nykyinen kansallislippu, joka on hyvin yksinkertaistettu, otettiin käyttöön 4. huhtikuuta 1881.
Ruhtinaskunnan vaakunasta on johdettu myös toisenlainen vaakuna, jossa punainen ja valkoinen muodostavat ”salmiakkikuvion”. Tätä lippua on käytetty eritoten 1600-luvulla erilaisissa tilaisuuksissa, ja niin ollen eräänlaisena epävirallisena lippunakenen mukaan?. Nykyisinkin lippua käytetään edelleen epävirallisesti.
Valtiolippu

Monacon valtiolippu, joka muodostuu Monacon suuresta vaakunasta, joka on sijoitettu valkoisella pohjalla, on käytössä valtion virastoissa. Sitä käytetään ruhtinaan palatsissa kun ruhtinas on paikalla virantoimituksessa. Sitä käytetään myös ruhtinaan huvijahdin lippuna.
Lauri Kokkonen

Lauri Kokkonen (vas.) sekä kirjailijat Jorma Korpela, Heimo Lampi, Pentti Saarikoski, Simo Puupponen ja Veijo Meri Kuopiossa vuonna 1960.
Lauri Hermanni Kokkonen (9. elokuuta 1918 Pielavesi – 6. lokakuuta 1985 Oulu) oli suomalainen näytelmäkirjailija, lääninkouluneuvos, joka sai professorin arvonimen. Tunnetuimpia hänen näytelmistään ovat Ruskie neitsyt, Viimeiset kiusaukset ja Laahus.
Elämä

Kokkosen vanhemmat olivat maanviljelijä Aapeli Kokkonen ja emäntä Augusta Jauhiainen. Puoliso vuodesta 1942 oli Tyyne Ikonen. Lauri Kokkonen pääsi ylioppilaaksi Kiuruveden yhteiskoulusta 1954 ja valmistui kasvatustieteiden kandidaatiksi Jyväskylän kasvatusopillisesta korkeakoulusta 1956. Hän toimi kansakoulunopettajana muun muassa Kiuruvedellä sekä kansakouluntarkastajana Oulussa, jossa oli myös lääninhallituksen kouluosaston päällikkönä.
Lauri Kokkonen oli säveltäjä Joonas Kokkosen pikkuserkku. Heidän yhteistyönään sai vuonna 1975 ensi-iltansa ooppera Viimeiset kiusaukset, joka pohjautuu Lauri Kokkosen samannimiseen näytelmään.
Rovasti Urpo Kokkonen on Lauri Kokkosen veli.
Teoksia

Hopeinen kynttilänjalka 5-näytöksinen näytelmä. Jyväskylä 1960. Gummerus 124 sivua, kuvitettu.
Laahus. Komediaa tiistaina, keskiviikkona ja perjantaina Jyväskylä 1958. Gummerus. 137 sivua, kuvitettu. Käännetty ruotsiksi (Släpet).
Viimeiset kiusaukset Näytelmä. Neljätoista kohtausta. Jyväskylä 1960. Gummerus. 102 sivua. (Libretto Joonas Kokkosen oopperaan Viimeiset kiusaukset käännetty myös ruotsiksi, englanniksi ja saksaksi.)
Häähuone Kolminäytöksinen komedia. Jyväskylä 1961. Gummerus. 146 sivua, kuvitettu.
Kultakivet 1961. Kuunnelma.
Myrskylintu 1962. Näytelmä.
Päivän nimi 1963. Näytelmä.
Herodekset ratsailla 1965. Näytelmä.
Kenttäpostia Romaani. Helsinki 1966. Weilin&Göös.211 sivua.
Ruskie neitsyt Näytelmä 1969. Painettu Porvoossa 1973. WSOY.
Koska meitä käsketään. Näytelmä 1974.
Muuttolinnut 3-näytöksinen huvinäytelmä. Helsinki 1977. Suomen näytelmäkirjailijaliitto.
Hildan koulu 1980. Näytelmä.
Vaeltajat Näytelmä. Porvoo 1984. WSOY. 84 sivua.
Palkinnot ja tunnustukset

Tampereen näytelmäkilpailu (2. sija ja kunniamaininta) 1959
Valtion kirjallisuuspalkinto 1961
Oulun kaupungin tunnustuspalkinto 1977
Oulun läänin taidepalkinto 1977
Professori (tasavallan presidentin myöntämä arvonimi) 1978
Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton myöntämä kultainen kunniamerkki 1982
valtiolliset kunniamerkit: SL R I, VR 4 mk.
Aiheesta muualla

Lauri Kokkonen – Kirjasampo.fi
Hengellinen Kuukauslehti 12/2018. Johanna Sointula: Suomalainen oopperaklassikko syntyi hitaasti. (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz
Maltan lippu

Maltan kansallislippu, suhde 2:3.
Maltan kauppalaivaston lippu, suhde 2:3
Maltan lippu on Maltan kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Lippu on kaksivärinen, valkoinen on tankoa vasten ja punainen liehuu tuulessa. Lipussa on Yrjön risti tangon puoleisessa yläkulmassa.
Muinaisen pääkaupungin Mdinan vaakunavärit olivat punainen ja valkoinen. Niistä on tullut myös koko Maltan värit. Lipun punainen ja valkoinen ovat Johanniittain ritarikunnan tunnusvärejä.
Malta näytteli tärkeää roolia toisessa maailmansodassa, koska se oli akselivaltojen läheisyydessäselvennä. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitsija Yrjö  VI myönsi Maltalle Yrjön ristin osoitukseksi urheudesta. Tämän muistona kansallislipussa on em. hopeinen kunniamerkki.
Kauppalaivaston käyttämä lippu on erilainen kuin valtiolippu. Siinä on punaisella kentällä isokokoinen ja valkoinen Maltan risti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maltan lippu Wikimedia Commonsissa
Flags, symbols and their use Tiedotusosasto – Maltan hallitus. Arkistoitu 30.7.2012. Viitattu 2.5.2006. (englanniksi)
Euroopan liput
| --- | --- |
Valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Azerbaidžan  Armenia  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Islanti  Irlanti  Italia  Itävalta  Kroatia  Kreikka  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Yhdistynyt kuningaskunta Englanti  Skotlanti  Wales  Valko-Venäjä  Vatikaanivaltio  Venäjä  Viro 
Itsehallintoalueet:  Ahvenanmaa  Färsaaret  Gibraltar  Guernsey  Jersey  Mansaari 
Tunnustamattomat valtiot:  Abhasia  Artsakh  Kosovo  Transnistria  Pohjois-Kypros
Stig Anderson

| Stig Andersson> Stig Erik Leopold Andersson |
| --- | --- |
 Stig Anderson vuonna 1968
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. tammikuuta 1931 Hova, Ruotsi
Kuollut: 12. syyskuuta 1997 (66 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Muusikko
Taiteilijanimi:  Stikkan Anderson 
Tyylilajit:  pop, iskelmä
Levy-yhtiöt:  Polar 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Stig Andersonin patsas Hovassa.
Stig "Stikkan" Erik Leopold Anderson (25. tammikuuta 1931 Hova, Ruotsi – 12. syyskuuta 1997 Tukholma) oli ABBA-yhtyeen manageri ja Polar Music Prize -musiikkipalkinnon perustaja. Anderson kirjoitti sanat moniin Abban lauluihin, mm. Waterloohon ja Mamma Miaan, ja häntä kutsutaankin usein Abban "viidenneksi jäseneksi". Stig Anderson kuoli sydänkohtaukseen Tukholmassa vuonna 1997.
Keskivartalolihavuus

Keskivartalolihavuus
Keskivartalolihavuus eli vyötärö- tai omenalihavuus on etenkin rasvakudoksen kerääntymistä vatsaan tai vatsan sisällä olevien elinten ympärille. Näistä varsinkin sisäelinten ympärille kerääntynyt viskeraalirasva on terveysriski.
Keskivartalolihavuuden vastakohtana voidaan pitää päärynälihavuutta eli rasvan kertyminen reisiin, lanteille ja pakaroihin.
Keskivartalolihavuus on yleisempää miehillä, koska naisilla rasva kertyy useammin lanteille, reisiin ja pakaroihin.
Tutkimuksissa on havaittu, että sairauksien riski alkaa kasvaa, kun vyötärön ympärys on naisilla yli 80 cm ja miehillä yli 94 cm. Mitä paksummaksi vyötärö kasvaa, sitä enemmän sairauksien vaara suurenee. Kyse on vyötärölihavuudesta, kun naisen vyötärön ympärys ylittää 90 cm ja miehen 100 cm.
Vatsaontelon viskeraali- eli sisäelinrasvaan kertyy runsaasti tulehdussoluja, jotka erittävät sytokiineiksi kutsuttuja aineita. Sytokiinit ylläpitävät haitallista tulehdusreaktiota. Vatsaontelosta saapuva laskimoveri kulkeutuu porttilaskimon kautta maksaan, jossa sen sisältämät sytokiinit  ja runsaat rasvahapot aiheuttavat aineenvaihduntahäiriöitä. Tästä seuraa muun muassa maksan rasvoittumista. Sisäelinrasva käskyttää lisäksi aivojen immuunisoluja lisäämään tulehdusreaktiota, millä on kognitiivisia kykyjä heikentävää vaikutusta.
Vyötärötyypin lihavuuden on havaittu lisäävän kakkostyypin diabeteksen, korkean verenpaineen, unihäiriöiden, metabolisen oireyhtymän, sydänsairauksien, kuukautishäiriöiden, munasarjojen monirakkulaoireyhtymän, kihdin ja eräiden syöpien kuten kohtusyövän ja vaihdevuosien jälkeisen rintasyövän riskiä. Lisäksi on havaittu, että vyörärölihavuus heikentää hedelmällisyyttä.
Syyt

Statiinien käytön on havaittu aiheuttavan keskivartalolihavuutta samassa suhteessa kun se alentaa potilaiden LDL-tasoa.
Joskus keskivartalolihavuuden ajatellaan aiheutuvan oluenjuonnista. Vuonna 2003 julkaistun tutkimuksen mukaan niin sanotun kaljamahan ja oluen juonnin välillä ei kuitenkaan ole yhteyttä.
Aiheesta muualla

Vyötärölihavuus, Terveyskirjasto
Rob Pilatus

Rob Pilatus oikealla.
Robert ”Rob” Pilatus (8. kesäkuuta 1965 New York, USA – 2. huhtikuuta 1998 Frankfurt, Saksa) oli saksalainen esiintyjä, joka tunnetaan parhaiten Milli Vanilli -duon toisena jäsenenä.
Lapsuus ja nuoruus

Robert Pilatuksen äiti oli saksalainen striptease-tanssija ja isä amerikkalainen sotilas. Robert oli orpo ja vietti ensimmäiset elinvuotensa orpokodissa Baijerissa, Saksassa. Hänet adoptoitiin müncheniläiseen perheeseen. Hän karkasi kotoaan 15-vuotiaana ja elätti itseään muun muassa DJ-keikoilla, tarjoilijana ja mallina. Pilatus harrasti breakdancea, ja hän oli niin hyvä, että sai kutsun kansainvälisiin breakdancing-kisoihin New Yorkiin vuonna 1984. Yökerhossa ollessaan hän tapasi toisen eurooppalaisen nuoren miehen, ranskalaisen Fabrice Morvanin, josta tuli Robertin paras ystävä. He muuttivat yhdessä Müncheniin ja unelmoivat kuuluisuudesta.
Milli Vanilli ja sen loppu

1. tammikuuta 1988 Pilatus ja Morvan saivat kutsun tuottaja Frank Farianin studiolle, ja Farian lupasi tehdä heistä kuuluisia laulajia. Parin vuoden päästä he olivatkin maailmankuuluja, mutteivät laulajia sillä tuottaja ei antanut heidän laulaa. Huhut huijauksesta voimistuivat, ja 14. marraskuuta 1990 Farian paljasti julkisuuteen tiedon, että Pilatus ja Morvan ovat vain tanssijoita. Duo joutui palauttamaan Grammy-patsaansa ja kaikki syy laskettiin heidän harteilleen.
Alamäki, joka päättyi kuolemaan

Pilatus alkoi käyttää huumeita ja yritti tehdä itsemurhan 30. marraskuuta 1991 hyppäämällä The Le Mondrian -hotellin parvekkeelta Hollywoodissa. Hän pelastui ja joutui katkaisuhoitoon.
Pilatus ja Morvan yrittivät paluuta levyllään Rob&Fab-We can get it on vuonna 1993. Duo lauloi itse levyllä. Se floppasi täydellisesti.
Pilatus masentui, alkoholisoitui ja tuli riippuvaiseksi kokaiinista. Vuosina 1995–1996 Pilatus joutui poliisin kanssa tekemisiin jäätyään kiinni autovarkauden yrittämisestä, päällekarkauksista ja väkivaltaisesta käytöksestä. Hän joutui vankilaan kolmeksi ja katkaisuhoitoon kuudeksi kuukaudeksi.
Pilatus yritti ryhdistäytyä, ja syksyllä 1997 musiikkikanava VH1 teki Milli Vanillista dokumentin Behind the Music -dokumenttisarjan avausjaksoksi. Se jäi Pilatuksen viimeiseksi haastatteluksi. Hän palasi Saksaan työskentelemään Frank Farianille.
Robert Pilatus kuoli 2. huhtikuuta 1998 alkoholin ja masennuslääkkeiden yhteisvaikutukseen. Hänet löydettiin päivää myöhemmin kuolleena frankfurtilaisesta hotelli Arcadiasta. Hänet haudattiin Waldfriedhofiin, Müncheniin.
Simon van der Meer

| Simon van der Meer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. marraskuuta 1925 Haag, Alankomaat
Kuollut: 4. maaliskuuta 2011 (85 vuotta) Geneve, Sveitsi
Kansalaisuus:   Alankomaalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  CERN Philips
Tutkimusalue:  Fysiikka
Tunnetut työt:  Stokastinen jäähdytys
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1984)
Simon van der Meer (24. marraskuuta 1925 – 4. maaliskuuta 2011) oli hollantilainen fyysikko. Hänen keksimänsä stokastisen jäähdytyksen ansiosta oli mahdollista löytää W- ja Z-bosonit. Hiukkaset löydettiin CERNissä 500 GeV protoni-antiprotoni törmäyttimellä, hanketta johti Carlo Rubbia. Löydösten perusteella molemmille myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto vuonna 1984.
Van der Meer työskenteli Philipsillä vuoteen 1956 asti ja samana vuonna hän sai paikan CERNissä.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1991.
Aiheesta muualla

Biografia Nobel-säätiön sivuilla (englanniksi)
| n k Nobelin fysiikanpalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Röntgen  1902: Lorentz, Zeeman  1903: Becquerel, P. Curie, M. Curie  1904: Rayleigh  1905: Lenard  1906: Thomson  1907: Michelson  1908: Lippmann  1909: Marconi, Braun  1910: van der Waals  1911: Wien  1912: Dalén  1913: Onnes  1914: von Laue  1915: W. L. Bragg, W. H. Bragg  1917: Barkla  1918: Planck  1919: Stark  1920: Guillaume  1921: Einstein  1922: N. Bohr  1923: Millikan  1924: Siegbahn  1925: Franck, G. Hertz 
1926–1950:  1926: Perrin  1927: Compton, Wilson  1928: Richardson  1929: de Broglie  1930: Raman  1932: Heisenberg  1933: Schrödinger, Dirac  1935: Chadwick  1936: V. Hess, C. Anderson  1937: Davisson, Thomson  1938: Fermi  1939: Lawrence  1943: Stern  1944: Rabi  1945: Pauli  1946: Bridgman  1947: Appleton  1948:  Blackett  1949: Yukawa  1950: Powell 
1951–1975:  1951: Cockcroft, Walton  1952: Bloch, Purcell  1953: Zernike  1954: Born, Bothe  1955: Lamb, Kusch  1956: Shockley, Bardeen, Brattain  1957: Yang, Lee  1958: Tšerenkov, Frank, Tamm  1959: Segrè, Chamberlain  1960: Glaser  1961: Hofstadter, Mößbauer  1962: Landau  1963: Wigner, Goeppert-Mayer, Jensen  1964: Townes, Basov, Prohorov  1965: Tomonaga, Schwinger, Feynman  1966: Kastler  1967: Bethe  1968: Alvarez  1969: Gell-Mann  1970: Alfvén, Néel  1971: Gabor  1972: Bardeen, Cooper, Schrieffer  1973: Esaki, Giaever, Josephson  1974: Ryle, Hewish  1975: Bohr, Mottelson, Rainwater 
1976–2000:  1976: Richter, Ting  1977: P. Anderson, Mott, van Vleck  1978: Kapitsa, Penzias, Wilson  1979: Glashow, Salam, Weinberg  1980: Cronin, Fitch  1981: Bloembergen, Schawlow, Siegbahn  1982: Wilson  1983: Chandrasekhar, Fowler  1984: Rubbia, van der Meer  1985: von Klitzing  1986: Ruska, Binnig, Rohrer  1987: Bednorz, Müller  1988: Lederman, Schwartz, Steinberger  1989: Ramsey, Dehmelt, Paul  1990: Friedman, Kandall, Taylor  1991: de Gennes  1992: Charpak  1993: Hulse, Taylor  1994: Brockhouse, Shull  1995: Perl, Reines  1996: Lee, Osheroff, Richardson  1997: Chu, Cohen-Tannoudji, Phillips  1998: Laughlin, Störmer, Tsui  1999: ’t Hooft, Veltman  2000: Alfjorov, Kroemer, Kilby 
2001–:  2001: Cornell, Ketterle, Wieman  2002: Davis, Koshiba, Giacconi  2003: Abrikosov, Ginzburg, Leggett  2004: Gross, Politzer, Wilczek  2005: Glauber, Hall, Hänsch  2006: Mather, Smoot  2007: Fert, Grünberg  2008: Nambu, Kobayashi, Maskawa  2009: Kao, Boyle, Smith  2010: Geim, Novoselov  2011: Perlmutter, Schmidt, Riess  2012: Wineland, Haroche  2013: Englert, Higgs  2014: Akasaki, Amano, Nakamura  2015: Kajita, McDonald  2016: Thouless, Haldane, Kosterlitz  2017: Weiss, Barish, Thorne  2018: Ashkin, Mourou, Strickland  2019: Peebles, Mayor, Queloz  2020: Penrose, Genzel, Ghez  2021: Hasselmann, Manabe, Parisi  2022: Aspect, Clauser, Zeilinger  2023: Agostini, Krausz, L’Huillier  2024: Hopfield, Hinton 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Kroatia  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Yurok

| yurok> Tiedot |
| --- | --- |
Alue:  Luoteis-Kalifornia
Puhujia:  muutamia
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  algilaiset kielet
Kieliryhmä:  yurok
Kielikoodit
ISO 639-3:  yur
 Ohje 
Yurok on algilaiseen kielikuntaan kuuluva kieli, jota yurokit puhuivat Luoteis-Kaliforniassa. Kieli on lähes kuollut, sillä sitä ei käytetä päivittäiseen kommunikointiin. Sillä on kuitenkin muutamia syntyperäisiä, joskin iäkkäitä, puhujia.
Yurokin ja wiyotin kielten on joskus katsottu muodostavan yhdessä 'Ritwaniksi kutsutun kieliryhmän, nykyisin useimmat kielitieteilijät eivät kuitenkaan pidä näitä kahta sen läheisempänä sukulaisena toisiinsa kuin algonkin-kielten ryhmään (Campbell 1997:152).