stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liivinranta
Nykytilanne

Nykyisin alueen asukkaista vain pieni vähemmistö on liiviläisiä. Suurin keskittymä heitä on Kolkan kylässä, jossa vuonna 1995 asui 53 liiviläistä. Liivinranta on tarkoitettu kulttuurihistorialliseksi suojelualueeksi, mutta Latvian hallitus on harkinnut alueen muuttamista kansallispuistoksi. Liivinrannasta on tullut melko suosittu matkailukohde, mutta kulttuurisuojelualueena sinne ei saa rakentaa ravintoloita, hotelleja tai muita palveluita, jotka saattaisivat vaikuttaa liiviläiseen kulttuuriperimään tai aiheuttaa ulkopuolisten (muiden kuin liiviläisten) muuttoa alueelle. Käytännössä tavoitteet eivät kuitenkaan ole toteutuneet ja alueelle on esimerkiksi rakennettu useita uusrikkaiden kesäasuntoja.
Alueeseen kuuluvat kylät ovat:
| --- | --- |
 Ūžkilā (Jaunciems)  Kūolka (Kolka)  Kūoštrõg (Košrags)  Īra (Lielirbe)  Lūžkilā (Lūžņa)  Irē (Mazirbe) :  Mustānum (Melnsils)  Pizā (Miķeļtornis)  Pitrõg (Pitrags)  Sǟnag (Saunags)  Sīkrõg (Sīkrags)  Vaid (Vaide) 
Hiekkarantaa Mazirbessä
Liberaalinen Kansanpuolue

| Liberaalinen Kansanpuolue (vuodesta 2001 Liberaalit) |
| --- | --- |
Perustettu:  1965
Lakkautettu:  2011 (puolueena)
Ideologia:  Porvarillisuus, Sosiaaliliberalismi
Poliittinen kirjo:  Keskusta, Keskusta-oikeisto
Äänenkannattaja:  Polttopiste Uusi Polttopiste (1973–1979)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Liberaalinen Kansanpuolue (LKP; vuodesta 2001 Liberaalit) oli vuosina 1965–2011 toiminut suomalainen liberalistinen puolue.
LKP perustettiin vuonna 1965 yhdistämällä Suomen Kansanpuolue ja Vapaamielisten liitto. Se oli varsinkin 1970-luvulla mukana useissa hallituksissa ja vuosikymmenen lopulle saakka sen kannatus valtakunnallisissa vaaleissa pysyi melko tasaisesti noin viidessä prosentissa. LKP:llä oli kansanedustajia vuosina 1965–1983, 1990–1995 ja 2003. Vuosina 1982–1986 LKP oli Keskustapuolueen jäsenjärjestö. Palattuaan itsenäiseksi se kuitenkin jäi kääpiöpuolueeksi eikä onnistunut enää saavuttamaan entistä asemaansa.
Puolue poistettiin puoluerekisteristä ensimmäisen kerran vuonna 1999 sen jäätyä ilman paikkoja kaksissa eduskuntavaaleissa, mutta se palasi rekisteriin kolmen vuoden kuluttua muutettuaan sitä ennen nimensä muotoon Liberaalit ry. Vuoden 2007 eduskuntavaaleissa Liberaalit sai vain 0,1 % äänistä ja se poistettiin puoluerekisteristä toistamiseen. Keväällä 2011 Liberaalit ry päätti jättää pyrkimättä takaisin puoluerekisteriin ja muuttaa toimintansa ajatushautomoksi.
LKP oli Liberal International -järjestön jäsen vuoteen 1982 asti ja uudelleen 1990-luvulla. 1990-luvulla LKP kuului myös Euroopan liberaalidemokraattiseen puolueeseen.
Historia

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
Vaalimenestys
Eduskuntavaalit
| Vuosi | Edustajat | Äänet | Äänet |
| 1966 | 9 / 200 | 153 259 | 6,47 % |
| 1970 | 8 / 200 | 150 823 | 5,95 % |
| 1972 | 7 / 200 | 132 955 | 5,16 % |
| 1975 | 9 / 200 | 119 534 | 4,35 % |
| 1979 | 4 / 200 | 106 560 | 3,68 % |
| 1987 | 0 | 27 824 | 0,97 % |
| 1991 | 1 / 200 | 21 210 | 0,78 % |
| 1995 | 0 | 16 247 | 0,58 % |
| 1999 | 0 | 5 194 | 0,19 % |
| 2003 | 0 | 8 776 | 0,31 % |
| 2007 | 0 | 3 171 | 0,11 % |
Kunnallisvaalit
| Vuosi | Valtuutetut | Äänet | Äänet |
| 1968 | 309 | 123 793 | 5,45 % |
| 1972 | 304 | 129 736 | 5,19 % |
| 1976 | 328 | 127 750 | 4,76 % |
| 1980 | 203 | 88 086 | 3,21 % |
| 1988 | 62 | 29 339 | 1,12 % |
| 1992 | 49 | 26 334 | 0,99 % |
| 1996 | 25 | 8 766 | 0,37 % |
| 2004 | 1 | 1 016 | 0,04 % |
Presidentinvaalit
| Vuosi | Valitsija- miehet | Äänet | Äänet |
| 1968 | 9 | 102 737 | 5,04 % |
| 1978 | 8 | 71 232 | 2,9 % |
| 1982 | 1 | 56 070 | 1,8 % |
Europarlamenttivaalit
| Vuosi | Mepit | Äänet | Äänet |
| 1996 | 0 | 8 305 | 0,37 % |
| 2004 | 0 | 3 558 | 0,21 % |
Suomen ensimmäinen liberalismin nimissä esiintynyt puolue oli 1880-luvulla toiminut ruotsinkielinen Liberaalinen puolue, jonka aktiiveista suurin osa siirtyi pian Ruotsalaiseen puolueeseen.
LKP:n varhaisin edeltäjä oli 1890-luvulla Suomalaisesta puolueesta irtaututunut Nuorsuomalainen Puolue, joka oli varsin pitkälle aatteeltaan liberaali. Enemmistö Nuorsuomalainen Puolueen jäsenistä perusti vuonna 1918 Kansanpuolueen enemmistön ja vanhasuomalaisten pienen tasavaltalaissiiven kanssa Kansallisen Edistyspuolueen, joka toimi vuodet 1918–1951. Vuonna 1951 Edistyspuolueen toiminta lopetettiin ja sen enemmistö liittyi yhdessä Itsenäisen Keskiluokan kanssa Suomen Kansanpuolueeseen ja vähemmistö perusti Vapaamielisten Liiton, joka oli Liberal International -järjestön jäsen. Puolueet yhdistyivät 29. joulukuuta 1965 ja muodostivat Liberaalisen Kansanpuolueen.lähde?
Liberaalisen Kansanpuolueen katsomuksellinen perusta oli sen sääntöjen mukaan sosiaalinen liberalismi pitkälle 1990-luvulle saakka, jolloin ”sosiaalinen” pudotettiin pois ja termi lyhennettiin yksinkertaisesti liberalismiksi. Perustamisjulistuksessaan Liberaalinen Kansanpuolue asemoi itsensä ei-konservatiiviseksi, ei-sosialistiseksi puolueeksi.lähde?
Liberaalinen Kansanpuolue omaksui alusta alkaen selkeästi liberaalimman katsomuksen kuin Suomen Kansanpuolueella oli. Liberaalisen Kansanpuolueen käynnistyminen ja ensimmäinen vuosikymmen ajoittuu niin kutsuttujen suurten ikäluokkien tuloon äänioikeutetuiksi. Kulttuuriradikalismin aallossa Liberaalinen kansanpuolue olikin menestyksensä aikoina paitsi nuorten, myös Kansanpuolueelta sekä Vapaamielisten liitolta periytyneen vapaamielisen ja keskiluokkaisen porvariston puolue.lähde?
Vuoden 1968 presidentinvaalissa LKP ei asettanut omaa ehdokasta. Puolueen valitsijamiehet äänestivät Keskustan ehdokasta, istuvaa presidenttiä Urho Kekkosta.
Historia > 1970- ja 1980-luku

LKP oli 1970-luvulla mukana viidessä hallituksessa, vuodet 1972–1979 käytännössä yhtäjaksoisesti (Liinamaan virkamieshallitusta lukuun ottamatta). Lisäksi puolueen entinen varapuheenjohtaja Teuvo Aura oli vuosikymmenen alussa kahden virkamieshallituksen pääministerinä.
Eduskunnan äänestäessä poikkeuslaista Urho Kekkosen vuonna 1974 päättyvän virkakauden pidentämiseksi neljällä vuodella LKP:n rivit hajosivat. Puolueen kansanedustajista Olavi Borg ja Irma Toivanen äänestivät lakiesitystä vastaan, muut viisi sen hyväksymisen puolesta.
Vuoden 1978 presidentinvaalissa puolue tuki Urho Kekkosta. Vuoden 1982 presidentinvaalissa LKP asetti ehdokkaakseen sitoutumattoman Helvi Sipilän, joka oli Suomen presidentinvaalien historian ensimmäinen naisehdokas. Ennen Sipilän valintaa LKP:n varapuheenjohtaja Paavo Nikula ehdotti, että LKP asettuisi tukemaan vaalissa SDP:n ehdokasta, pääministeri Mauno Koivistoa, mutta muu puolueväki torjui ehdotuksen jyrkästi. Asettamalla presidentinvaaliin naisehdokkaan liberaalit kaavailivat keräävänsä etenkin naisistuneen toimihenkilökunnan ääniä.
Vaaleissa 1979 LKP menetti yli puolet kansanedustajistaan. Tappio ajoi puolueen talouden kriisiin. Tilannetta pahensivat epäonnistuneet kiinteistökaupat. Vuonna 1982 LKP liittyi Keskustapuolueen jäsenjärjestöksi. Yhteistyöllä pyrittiin poliittisten keskiryhmien kiinteämpään yhteistyöhön. Keskusta takasi LKP:n velat.lähde? Puoluejohdon ajama liitos herätti myös vastustusta puolueen riveissä. Monet pitivät sitä virheenä, joka sinetöi LKP:n kohtalon puolueena. Liberaalit menettivät äänestäjät keskustalle ja arvoiltaan liberaalimpaan suuntaan siirtyneelle kokoomukselle. Monet puolueaktiivit siirtyivät myös vihreisiin. Puolue oli hallituksessa viimeisen kerran vuoden 1983 eduskuntavaalien alla muutaman kuukauden ajan, kun Sorsan III hallitusta täydennettiin SKDL:n ministerien eron jälkeen yhdellä LKP:n ministerillä enemmistön säilyttämiseksi eduskunnassa. Kevään eduskuntavaaleissa Keskustaan liittynyt LKP putosi kokonaan pois eduskunnasta.
Keskustaan liittymisen jälkeen LKP:stä erosi Seppo Westerlundin johdolla ryhmä nimeltä Edistysliitto. LKP erosi Keskustapuolueesta 1986.
Historia > 1990-luku

Urpo Leppänen muodosti LKP:n yhden hengen eduskuntaryhmän helmikuussa 1990. Leppäsen Vapaat demokraatit -ryhmittymä liittyi samalla LKP:n osastoksi. Leppästä ei valittu eduskuntaan maaliskuun 1991 vaaleissa, mutta LKP:n listoilta valittiin kansanedustajaksi sitoutumaton Tuulikki Ukkola. Vuoden 1991 jälkeen puolueen listoilta ei ole valittu kansanedustajia. Keskustasta loikannut Seppo Kanerva tosin muodosti liberaalien eduskuntaryhmän tammikuusta maaliskuuhun vuonna 2003.
1990-luvun alussa liberaalisesti ajatteleva nuoriso ei yleensä enää valinnut Liberaalista Kansanpuoluetta, vaan se ryhmittyi muihin puolueisiin, kuten vuonna 1994 perustettuun Nuorsuomalaisiin tai vihreisiin. Myös vuosina 1989–1991 toiminut Uudistuspuolue Liberaalit sai hetkellisesti annoksen aktiivista väkeä. 1993 syntyi myös Suomen Liberaalidemokraatit. LKP:n kannatus putosi prosentin kymmenyksiin ja puolue vaihtoi virallisen aatekuvauksensa sosiaaliliberaalista liberaaliksi.lähde?
Marraskuussa 1998 perustettiin Olavi Borgin johtama LKP:n ja Nuorsuomalaisten neuvottelukunta, jonka tehtävänä oli puolueiden yhteistyön selvittäminen. Tammikuussa 1999 LKP sopi yhdistymisestä Nuorsuomalaisten kanssa. Puolueiden jäsenille tehdyssä tiedustelussa hanketta tuki lähes 90 prosenttia vastanneista. Esisopimuksista huolimatta hanke ei lopulta toteutunut.lähde?
Historia > 2000-luku ja toiminnan päättyminen puolueena

Pudottuaan vuoden 1999 eduskuntavaalien tuloksena puoluerekisteristä järjestö keräsi 5 000 kannattajakorttia ja se merkittiin takaisin 12. huhtikuuta 2002. Liberaalit putosi rekisteristä jälleen vuoden 2007 vaalien jälkeen.
LKP lyhensi nimensä muotoon Liberaalit 26.–27. helmikuuta 2000 pidetyssä puoluekokouksessa. Samalla uudistettiin puolueen säännöt. Puoluevaltuusto lakkautettiin ja sen tehtävät siirrettiin puoluekokoukselle. Liberaalit osallistui vuoden 2000 kunnallisvaaleihin 22 kunnassa. Puolue asetti oman ehdokaslistansa Kemissä ja Korpilahdella. Muissa kunnissa liberaalit olivat sitoutumattomien, keskustan, kokoomuksen, RKP:n tai perussuomalaisten listoilla.
Liberaaleilla oli tunnetuksi tulleita ehdokkaita vuoden 2003 eduskuntavaaleissa. Näitä oli muun muassa SMP:n entinen puoluesihteeri Urpo Leppänen sekä kolme muusikkoa Frederik, SDP:n listoilta Porvoon kaupunginvaltuustoon valittu Remu Aaltonen sekä Wallu Valpio.lähde?
Puheenjohtaja Ilkka Innamaan ja uuden hallituksen johdolla puolueen linjaa uudistettiin klassisen liberalismin mukaiseksi.lähde?
Liberaalit osallistui kunnallisvaaleihin 2008 kolmella paikkakunnalla, mutta puolue ei asettanut yhtään omaa listaa. Liberaalien seitsemän ehdokasta olivat Helsingissä RKP:n listoilla sekä Jyväskylässä ja Kiimingissä kokoomuksen listoilla. Ehdokkaat saivat yhteensä 298 ääntä eikä ketään valittu valtuustoon.
| Liberaalit ry |
| --- | --- |

Perustettu:  1965
Toimiala:  poliittinen ajatushautomo
Puheenjohtaja:  Jouni Flemming
Jäsenlehti:  Polttopiste
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Liberaalit osallistui eduskuntavaaleihin 2011 viidessä vaalipiirissä kahdeksan ehdokkaan voimin, mutta puolue ei asettanut yhtään omaa listaa, vaan ehdokkaat olivat ehdolla Piraattipuolueen listoilla. Tämä johtui siitä, että puolue oli pudonnut rekisteröityjen puolueiden joukosta edellisten eduskuntavaalien jälkeen jäätyään kahdesti peräkkäin ilman kansanedustajia. Yhteensä Liberaalien ehdokkaat keräsivät valtakunnallisesti 909 ääntä, eikä ketään heistä valittu eduskuntaan.
Syksyllä 2011 Liberaalien puheenjohtaja Jouni Flemming oli käynnistämässä Kansallisen Edistyspuolueen toimintaa.
Vuonna 2016 puolueeksi rekisteröitynyt Viskipuolue halusi vaihtaa nimekseen Liberaalipuolue, mutta Patentti- ja rekisterihallitus (PRH) ei hyväksynyt tätä nimeä, sillä se muistutti liikaa Suomen Liberaalinen Puolue ry:n ja Liberaalit ry:n nimiä. Puolue otti tämän jälkeen nimekseen Liberaalipuolue – Vapaus valita, minkä PRH hyväksyi.
Organisaatio

Puolueen jäseniä olivat henkilöt suoraan ja puoluekokouksissa henkilöjäsenet ovat suoraan äänioikeutettuja. Tämä oli poikkeuksellista suomalaisessa puoluejärjestörakenteessa, jossa yleensä jäsenet kuuluvat puolueeseen puolueosaston kautta, ja jäsenten päätäntävaltaa puoluekokouksissa käytetään vain edustuksellisesti ja välillisesti puolueosaston valtuuttaman puoluekokousedustajan kautta. Vuodesta 1990 käytössä ollutta järjestelmää perustellaan jäsenten yksilöllisyydellä sekä järjestöbyrokratian ja laumasieluisuuden vastaisuudella.lähde?
Puolueen nuorisojärjestö oli aiemmin Liberaalinen Nuorisoliitto (Liberaalinuoret), jonka puolue katsoi myöhemmin eronneen maksamattomien jäsenmaksujen takia. Puolueen naisjärjestö oli vuodesta 1951 toiminut Suomen Liberaalinaiset.lähde?
2000-luvun alussa puolueella oli noin 3 000 jäsentä. Vuonna 1970 jäseniä oli 18 000 ja vuonna 1978 noin 20 400.
LKP:n pää-äänenkannattaja oli aikakauslehti Polttopiste, joka oli ollut aiemmin Suomen Kansanpuolueen lehti. Vuosina 1973–1979 lehden nimenä oli Uusi Polttopiste, minkä jälkeen palattiin aiempaan nimeen. Lehti ilmestyi vuoteen 2002.
| --- | --- |
 Puheenjohtajat 1965–1968 Mikko Juva  1968–1978 Pekka Tarjanne  1978–1982 Jaakko Itälä  1982–1984 Arne Berner  1984–1990 Kyösti Lallukka  1990–1992 Kaarina Koivistoinen  1992–1993 Kalle Määttä  1993–1995 Tuulikki Ukkola  1995–1997 Pekka Rytilä  1997–2000 Altti Majava  2000–2001 Oili Korkeamäki  2001–2005 Tomi Riihimäki  2005–2008 Ilkka Innamaa  2008–2011 Kimmo Eriksson  2011–        Jouni Flemming :  Puoluesihteerit 1965–1968 Helge Halsti  1968–1975 Juha Sipilä  1975–1984 Kalevi Viljanen  1984–1988 Jari P. Havia  1988–1992 Altti Leutonen  1992–2000 Kaarina Talola  2000 Marjut Palomäki  2000–2004 Kimmo Eriksson  2004–2005 Ilkka Innamaa  2005–2009 Mika Mustalahti  2009–2011 Jari Metsälä  2011– Milla Louhi
Organisaatio > Paikallisjärjestöt

Etelä-Hämeen liberaalit
Helsingin Liberaalit
Keski-Suomen liberaalit
Uudenmaan liberaalit
Varsinais-Suomen liberaalit
Liberaalien tavoiteohjelma 2000-luvulla

Liberaalien tavoiteohjelma tähtäsi etenkin yksilönvapauden ja markkinatalouden edistämiseen. Puolueen tavoiteohjelma erottui muiden suomalaisten puolueiden ohjelmista klassisen liberaalina, yksilönvapautta puolustavana. Ohjelman mukaan liberaalit halusivat toteuttaa julkiset palvelut palveluseteleillä, joilla ne voi ostaa haluamastaan paikasta. Puolue keventäisi verotusta ja tekisi alle 1 000 euron kuukausitulot verottomiksi. Mikäli tulot jäävät tämän alle, tulonsaaja olisi saanut osan hyvitystä, mikä toimii perustulona (negatiivinen tulovero).lähde?
Samaa sukupuolta oleville pareille puolue kannatti siviiliavioliiton sekä perheensisäisen adoption sallimista. Kaikkein uskontokuntien etuoikeudet olisi poistettu (myös kirkollisverot), samoin liikkeiden aukioloaikojen rajoitukset, työnmarkkinoiden sopimusvapauden rajoitukset (mm. työehtosopimuksen yleissitovuus), elinkeinolupien myöntämismonopolit (apteekit ja taksit: korkeintaan pätevyysvaatimuksia, ei määräsääntelyä). Valtionyhtiöt olisi tullut yksityistää Yleisradiota myöten. Samalla televisiolupamaksu olisi poistettu. Yhdistymisvapaus olisi tullut toteutettaa esimerkiksi lakkauttamalla ylioppilaskuntien pakkojäsenyys.lähde?
Liberaalit halusivat perustaa perustuslakituomioistuimen. Vaaleissa puolue kannatti siirtymistä siirtoäänivaaliin (STV) siten, että äänestäjät voisivat asettaa ehdokkaita paremmuusjärjestykseen puolueiden tai vaalipiirirajojen rajoittamatta. Läänit olisi pitänyt puolueen mukaan lakkauttaa ja byrokratiaa keventää kaikilla tasoilla. Liberaalit halusivat edistää ihmisoikeuksia, demokratiaa ja markkinataloutta kehitysmaissa sekä lisätä vapaakauppaa ja vapaata liikkuvuutta yli rajojen. Pakolaisten määrää Suomessa olisi tullut lisätä samalla huolehtien siitä, että tulijoiden sopeutumista suomalaiseen yhteiskuntaan edesautetaan. Liberaalit halusivat, että valtio olisi rahoituksellaan varmistanut jokaiselle yksityisen sairausvakuutuksen, joka olisi korvannut hoidon potilaan itse valitsemassa terveyskeskuksessa, lääkäriasemalla tai sairaalassa enimmäishintojen mukaan.lähde?
Ympäristönsuojelussa olisi puolueen mukaan pitänyt ottaa käyttöön päästömaksut ja haittakorvaukset. Päästömaksutuloilla olisi kevennetty tuloverotusta.
Aiheesta muualla

Liberaalien ohjelmat (Pohtiva – poliittisten ohjelmien tietovaranto)
Liiketoimintamalli

Liiketoimintamalli on sellainen kuvaus materiaalisista ja kognitiivisista liiketoiminnan menestystekijöistä sekä niiden välisistä riippuvuussuhteista, joka on toimialan ja yrityksen  kehitysvaiheen kannalta relevantti liiketoiminnan kehittämiseksi.
Liiketoimintamalli ja strategia

Liiketoimintamallilla on keskeinen rooli strategian toimeenpanon onnistumisessa. Useiden tutkimusten mukaan yritykset kokevat suurimmaksi haasteekseen juuri strategian käytäntöön viemisen. Liiketoimintamallilla voidaan hahmottaa ne keskeiset elementit, joiden avulla strategia voidaan toteuttaa käytännössä.
Liiketoimintamallin elementit

Liiketoimintamallin ytimen muodostaa asiakaslupaus. Muita keskeisiä elementtejä ovat asiakkuusstrategian osatekijät: asiakaskohderyhmät, kohderyhmille suunnatut tuotteet ja palvelut sekä tapa toimia (jakelu- ja palvelumallit) eri asiakaskohderyhmien kanssa. Lisäksi liiketoimintamalliin olennaisina kuuluvat sisäiset voimavarat: henkiset ja fyysiset resurssit, organisaatiorakenne sekä johtamismalli. Asiakkuusstrategian ja voimavarojen keskinäisen tasapainon tarkastelu on erittäin tärkeää, jotta yritys pystyy lunastamaan antamansa lupaukset. Strategiset tavoitteet, ansaintamallit ja kustannusrakenne luovat raamit toiminnalle.
Liiketoimintamalli-käsitteen historia

Liiketoimintamalli-käsite nousi voimakkaasti esille 1990-luvulla internet-huuman myötä. Liiketoimintamallin nähtiin olevan ratkaisun kaikkeen ja sen uskottiin tekevän strategian tarpeettomaksi. Tosiasiassa liiketoimintamalli-käsitettä on eri lähteissä käsitelty hyvin eri sisältöisenä. On tärkeää tarkistaa, mitä liiketoimintamallilla missäkin yhteyksissä tarkoitetaan. Usein liiketoimintamallista puhuttaessa tarkoitetaan sen yhtä osa-aluetta. Tyypillistä on esimerkiksi, että ansaintamallista, johtamismallista tai asiakaslupauksesta puhuttaessa käytetään termiä liiketoimintamalli, vaikka kyseessä on vain yksi osa-alue siitä.
Liiketoimintamalli ja liiketoimintasuunnitelma

Liiketoimintamalli on tapa kuvata yrityksen liiketoiminnan keskeiset menestystekijät ja niiden väliset suhteet. Liiketoimintamallin pohjalta voidaan laatia tarkemmat yksityiskohtaiset suunnitelmat ja laskelmat liiketoimintasuunnitelman muotoon.
Paul Samuelson

| Paul Samuelson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. toukokuuta 1915
Kuollut: 13. joulukuuta 2009 (94 vuotta)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Chicagon yliopisto Harvardin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Joseph Schumpeter ja Wassily Leontief
Instituutti:  MIT
Oppilaat:  Robert Merton
Tutkimusalue:  Makrotaloustiede
Palkinnot:   Nobelin taloustieteen palkinto
 Nimikirjoitus
Paul Anthony Samuelson (15. toukokuuta 1915 Gary, Indiana, Yhdysvallat – 13. joulukuuta 2009 Belmont, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen ekonomisti, joka tutkimustyössään käsitteli useita taloustieteen aloja. Samuelson sai taloustieteen Nobel-palkinnon vuonna 1970 ”tieteellisestä työstä, jolla hän on kehittänyt staattista ja dynaamista taloudellista teoriaa ja aktiivisesti myötävaikuttanut taloustieteellisen analyysin tason parantumiseen”.
Elämä

Samuelson syntyi siirtolaisperheeseen, jonka vanhemmat olivat taustaltaan puolanjuutalaisia. Hän aloitti opiskelunsa Chicagon yliopistossa ja suoritti siellä alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1935. Tohtorintutkintonsa Samuelson suoritti Harvardin yliopistossa vuonna 1941 matemaattista taloustiedettä edustavalla tutkimuksella The Foundations of Economic Analysis (julkaistu 1947).
Paul Samuelson oli Massachusettsin teknillisen korkeakoulun, Massachusetts Institute of Technologyn eli MIT:n, emeritusprofessori, joka teki merkittävää tutkimusta esimerkiksi:
hyvinvoinnin taloustieteessä, jossa hän esitteli niin kutsutun Lindahl-Bowen-Samuelson ehdot, joita käytetään määrittämään lisääkö tietty toiminto taloudellista hyvinvointia;
julkisen sektorin taloustieteessä, jossa hänen merkittävin tutkimuksensa keskittyy resurssien optimaalisen allokaation teoriaan tilanteessa, jossa on sekä julkisia että yksityisiä hyödykkeitä
kansainvälisessä taloustieteessä, jossa hän on vaikuttanut kahden laajasti käytetyn kansainvälistä kauppaa kuvaavan teoreettisen mallin kehittämiseen.
Samuelson sovelsi matemaattisen taloustieteen lähestymistapaa muun muassa ulkomaankaupan, kuluttajan käyttäytymisen, talouden tasapainon ja suhdannevaihtelujen tutkimukseen. Ulkomaankaupan alalla hän osoitti, että kansainvälinen vapaakauppa vaikuttaa tasoittavasti sekä hyödykkeiden hintoihin että tuotannontekijöiden hintoihin. Mikrotaloustieteessä Samuelson loi niin sanotun paljastettujen preferenssien teorian, jonka avulla hyötyteoriaa voidaan empiirisesti tutkia, vaikka rajahyötyjä ei voida täsmällisesti mitata. Vertaileva taloustieteellinen tilastointi taas pohjautuu kassiseen taloustieteeseen, mutta sen tarkastelutavan kehittäminen puuttui. Samuelson oli merkittävästi kehittämässä sitä, ja onnistui ensimmäisenä yhdistämään tilastojen niin sanotut kerroin- ja kiihdytinvaikutukset.
Samuelson kirjoitti William Nordhausin kanssa taloustieteen perusoppikirjan Economics, jonka ensimmäinen painos ilmestyi 1948. Kirjaa on käytetty laajasti yli 30 vuoden ajan. Se on Yhdysvalloissa myydyin akateeminen oppikirja.
Samuelson ei kyennyt matemaattisen tilastoinnin erikoistuntijanakaan havaitsemaan Neuvostoliiton tilastoinnin ja talousohjauksen puutteita. Vielä vuonna 1989, kun neuvostotalous oli romahtamassa, hänen Economics-kirjassaan väitettiin, että Neuvostoliiton keskussuunnittelujärjestelmä todistaa keskussuunnittelun toimivan ja jopa menestyvän.
Samuelson kuoli joulukuussa 2009 lyhyen sairauden jälkeen 94-vuotiaana.
Nimikkoprofessuuri

Samuelsonin nimikkoprofessuuria MIT:ssä hoitaa suomalainen Bengt Holmström. Samuelsonin oppilaita ja työtovereita olivat muun muassa Paul Krugman ja Joseph Stiglitz.
Sitaatteja

»the Soviet economy is proof that, contrary to what many skeptics had earlier believed, a socialist command economy can function and even thrive.» 
(Samuelson ja William Nordhaus, 1989)
»Mitä mustaa nuorta auttaa tietää, että työnantajan pitäisi maksaa hänelle 2 dollaria tunnissa, jos juuri se seikka estää häntä saamasta työtä?"»
Teokset

Economics (William Nordhausin kanssa) McGraw-Hill, 2001, ISBN 0-07-112496-9