stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Orkhomenos (Arkadia)
Historia

Orkhomenos on Arkadian vanhimpia kaupunkeja. Sen paikka on ollut asuttu jo esihistoriallisella ajalla. Antiikin ajalla kaupunkia kutsuttiin Arkadian Orkhomenokseksi erotukseksi Boiotian Orkhomenoksesta eli Minyalaisten Orkhomenoksesta. Kreikkalaisessa mytologiassa kaupungin perustaja oli Lykaonin poika Orkhomenos. Varhaisin maininta kaupungista on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se esiintyy yhtenä arkadialaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan.
Orkhomenos kukoisti erityisesti arkaaisella kaudella 600- ja 500-luvuilla eaa. Se oli Arkadian suurimpia kaupunkeja Mantineian ja Tegean ohella, ja kävi usein näiden kanssa sotia. Kaupunki löi omaa rahaa, mikä kertoo sen vauraudesta. Roomalaisella kaudella Orkhomenos hylättiin vähitellen. Pausaniaan vieraillessa 100-luvulla jaa. paikka oli jo paljolti raunioina. Seudulla oli kuitenkin jonkin verran asutusta vielä varhaiskristillisellä ja bysanttilaisella kaudella.
Orkhomenoksen arkeologiset kaivaukset aloitti vuonna 1913 École française d’Athènes eli Ranskan arkeologinen koulu. Vuosina 1973–1976 ja edelleen vuodesta 1980 kaivauksia ovat jatkaneet kreikkalaiset arkeologit. Arkeologinen alue on avoinna yleisölle.
Rakennukset ja löydökset

Esihistoriallisen ajan asutus on löydetty akropoliin juurelta nykyisen Katalýmatan alueelta, ja mykeneläisen kauden asutus ja samalta kaudelta oleva pyhäkkö Mýtikaksen alueelta lähempää nykyisen Orchomeńoksen kylän itäpuolella sijaitsevaa Palaiópyrgoksen kylää. Esihistorialliselta ajalta on löydetty myös tumulus-hautoja.
Akropoliilla sijaitsivat muun muassa antiikin aikaisen kaupungin agora, jonka ympäristöstä on tunnistettu muun muassa buleuterion, sekä Artemis Mesopolitikselle omistettu hekatompedon-temppeli ja linnoitusmuuria. Kukkulan rinteessä on myös hellenistisen kauden alkupuolella noin 300/200-lukujen eaa. taitteessa rakennettu teatteri, joka on kaupungin merkittävimpiä jäänteitä. Siihen mahtui noin 4 000 katsojaa. Sekä esihistorialliselta ajalta että antiikin ajalta on löydetty seudun vesistöjen kuivatukseen ja jokien uudelleenohjaukseen käytettyjä rakennelmia.
Kaupungin läheltä on löydetty arkaaisella kaudella rakennu silta. Nykyisten Orchoménoksen ja Palaiópyrgoksen kylien väliltä on löydetty antiikin aikaisen pyhäkön ja varhaiskristillisen basilikakirkon jäänteet. Läheisessä Kalpákissa ovat antiikin aikaisen linnoitusmuurin kivistä rakennetun keskiaikaisen tornin jäänteet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Orkhomenos Wikimedia Commonsissa
Piirros Orkhomenoksen lyömästä rahasta.
Sijoitusmenetelmä

Sijoitusmenetelmä eli muuttujanvaihto on integraalilaskennassa usein käytetty, yhdistetyn funktion derivoimissääntöön eli ketjusääntöön perustuva menetelmä annetun funktion integroimiseksi. Sijoitusmenetelmää käytettäessä ikään kuin sovelletaan ketjusääntöä takaperoisesti.
Yhden muuttujan vaihto > Johdanto

Annetun funktion integraalifunktion määrittäminen ei aina ole yksinkertainen tehtävä. Aina integraalifunktiota ei edes voi esittää alkeisfunktioiden avulla.  Joidenkin funktioiden, esimerkiksi polynomien,  eksponenttifunktion sekä sinin ja kosinin integraalifunktiot saadaan kuitenkin yksinkertaisesti soveltamalla derivoimissääntöjä takaperin.
Monissa tapauksissa integrointia voidaan tehostaa sopivilla apukeinoilla. Tärkeimpiä tällaisia apukeinoja ovat sijoitusmenetelmä eli muuttujanvaihto sekä osittaisintegrointi.
Oletetaan, että funktio f on määritelty välillä Δ ja että F on jokin sen integraalifunktio, toisin sanoen
Muuttujan vaihto voidaan suorittaa ottamalla käyttöön apufunktio  u\to f(U), joka täyttää seuraavat ehdot:
x on jatkuvasti derivoituva välillä δ'
x on aidosti monotoninen välillä δ', joten sillä on käänteisfunktio  x\to u(x)
x kuvaa välin δ' välille δ
Jos nämä ehdot täyttyvät, integraalissa
voidaan ottaa käyttöön uusi muuttuja sijoituksella x = x(u), missä funktio u -> x(u) täyttää edellä olevat ehdot.  Tällöin f(x) on korvattava lausekkeella f(x(t)) ja dx lausekkeella x'(t)dt).
Kun integrointi on suoritettu, on integraalifunktiota määritettäessä palautettava muuttuja x sijoittamalla u = u(x).
Uusi muuttuja u on valittava niin, että saatu funktio on helpommin integroitavissa kuin alkuperäinen funktio.
Kun sijoituksen avulla määritetään määrätty integraali, on myös integroimisrajat muutettava niin, että integroimisvälin ala- ja ylärajoiksi määritetään ne u:n arvot, jotka u saa alkuperäisen, x:n avulla määritellyn integroimisvälin ala- ja ylärajalla.
Yhden muuttujan vaihto > Määrätty integraali

Olkoon  \phi :[a,b]\to I differentioituva funktio, jolla on jatkuva derivaatta, kun  I\subseteq \mathbb {R}  on jokin väli. Oletetaan lisäksi, että  f:I\to \mathbb {R}  on jatkuva funktio. Silloin on
Käytettäessä lausekkeen  u=\phi (x) derivaatalle Leibnizin merkintää saadaan:
Käyttämällä heuristisesti infinitesimaaleja saadaan yhtälö
mistä näyttää seuraavan edellä oleva muunnoskaava. Täsmällisesti se voidaan todistaa tulkitsemalla se differentiaalimuotoja koskevaksi lauseeksi. Integrointia sijoitusmenetelmällä voidaankin käyttää perusteluna Leibnizin käyttöön ottamille derivaatan ja integraalin merkintätavoille.
Tämän lauseen avulla integraali voidaan usein muuttaa toiseksi integraaliksi, joka on helpommin laskettavissa. Kaava voidaankin lukea vasemmalta oikealle tai oikealta vasemmalle integraalin yksinkertaistamiseksi. Kun se luetaan vasemmalta oikealle, sitä sanotaan toisinaan u-sijoitukseksi tai w-sijoitukseksi. Silloin uusi muuttuja määritellään alkuperäisen muuttujan funktiona, joka esiintyy funktiossa, joka saadaan kertomalla yhdistetty funktio sisäfunktion derivaatalla. Oikealta vasemmalle kaavaa luetaan lähinnä korvattaessa alkuperäinen muuttuja jollakin uuden muuttujan trigonometrisella funktiolla ja alkuperäinen differentiaali trigonometrisen funktion differentiaalilla.
Yhden muuttujan vaihto > Todistus

Sijoitusmenettelyn perustana oleva lause voidaan johtaa analyysin peruslauseesta seuraavasti. Olkoot  f ja  \phi  kaksi funktiota, joista  f on jatkuva välillä  I ja  \phi  integroituva suljetulla välillä  [a,b]. Silloin myös funktio  f(\phi (x)\phi (x) on integroituva välillä [a, b]. Niinpä integraalit
ja
ovat molemmat olemassa, ja on vain osoitettava, että ne ovat yhtä suuret.
Koska  f on jatkuva, sillä on integraalifunktio  F. Yhdistetty funktio  Fo\phi  on silloin määritelty. Koska  \phi  on differentioituva, yhdistmällä ketjusääntö ja integraalifunktion määritelmä saadaan
Soveltamalla analyysin peruslausetta kahdesti saadaan:
mikä on juuri sijoitus- eli muuttujanvaihtosääntö.
Yhden muuttujan vaihto > Esimerkkejä > Esimerkki 1:

Tarkastellaan integraalia
Tehdään sijoitus  u=x^{2}+1, jolloin  du=2xdx, mikä merkitsee, että  \textstyle xdx={\frac {1}{2}}du.  Niinpä,
Koska alaraja  x=0 korvattiin alarajalla  u=1 ja yläraja  x=2 ylärajalla  2^{2}+1=5, muunnosta takaisin muuttujan  x sisältäväksi lausekkeeksi ei tarvita.
Vaihtoehtoisesti voidaan ensin käsitellä määräämätöntä integraalia eli integraalifunktiota  niin pitkälle kuin mahdollista ja ottaa reunaehdot huomioon vasta sen jälkeen. Tämä on käytännöllistä varsinkin, jos suoritettavia muuttujanvaihdoksia on useita.
Yhden muuttujan vaihto > Esimerkkejä > Esimerkki 2:

Integraalille
on käytettävä edellisen menetelmän muunnelmaa. Sijoitus  x=\sin u, josta seuraa  dx=\cos udu, on käyttökelpoinen, koska  {\sqrt {1-\sin ^{2}u}}=\cos(u). Saadaan siis
Tuloksena saatu integraali voidaan laskea joko osittaisintegroinnilla tai soveltamalla kaksinkertaisen kulman trigonometrisia funktioita koskevaa yhteyttä   2\cos ^{2}u=1+\cos(2u) ja tekemällä toinenkin muuttujanvaihto. Voidaan myös huomata, että integroitava funktio on yksikköympyrän ylempi oikeanpuoleinen neljännes, ja niinpä tämän funktion integraali välillä [0, 1] merkitsee geometrisesti yksikkökiekon neljänneksen pinta-alaa, joka on  \pi /4.
Yhden muuttujan vaihto > Integraalifunktio

Sijoitusmenetelmällä voidaan määrittään annetun funktion integraalifunktio eli antiderivaatta. Ensin valitaan muuttujaksi u jokin x:n funktio, minkä jälkeen johdetaan differentiaalille du lauseke dx:n avulla ja päinvastoin sekä suoritetaan muuttujanvaihto. Jos muodostetun u:n funktion integraalifunktio on määritettävissä, sellaiseksi saadaan toinen u:n funktio, joka lopuksi ilmaistaan jälleen x':n funktiona.
Edellä esimerkissä 1 käsitellylle funktiolle voidaan muuttujanvaihdolla määrittää integraalifunktio seuraavasti:
missä  C on mielivaltainen integroimisvakio.
Tässä tapauksessa ei ole integroimisrajoja, jotka olisi muunnettava, mutta viimeinen vaihe, jossa alkuperäinen muuttujanvaihto  u=x^{2}+1 suoritetaan käänteiseen suuntaan, on välttämätön. Kun määrätty integraali lasketaan sijoitusmenetelmällä, onkin ensin muodostettava integraalifunktio ja sitten muutettava integroimisrajat sen mukaisiksi. Sen sijaan pelkästään integraalifunktiota määritettäessä ei integroimisrajojen käsittelyä tarvita.
Tangenttifunktio voidaan myös integroida sijoitusmenetelmällä esittämällä se sinin ja kosinin avulla:
Suoritetaan sijoitus  u=\cos x, jolloin saadaan  du=-\sin x\,dx ja edelleen
Sovellus todennäköisyyslaskentaan

Muuttujanvaihdon avulla voidaan ratkaista seuraava toden­näköisyys­laskennassa tärkeä kysymys: Jos  X on satunnaismuuttuja, jonka tiheysfunktio  p_{X} tunnetaan, ja  Y=\phi (x) sen avulla määritelty toinen satunnaismuuttuja, mikä on  Y:n tiheysfunktio?
Vastauksen saamiseksi kannattaa ensin asettaa kysymys hieman toisin: millä todennäköisyydellä  Y saa arvon, joka kuuluu tiettyyn osajoukkoon  S.  Käytetään tälle todennäköisyydelle merkintä  P(Y\in S).  Jos  Y:n tiheysfunktio tunnetaan ja se on  p_{Y}, todennäköisyys on tietysti
Yleensä tätä tiheysfunktiota  p_{Y} ei kuitenkaan tunneta, vaan se juuri on määritettävä. Tehtävä voidaan ratkaista tarkastelemalla muuttujaa  X. Muuttujan  Y arvo kuuluu joukkoon  S, jos ja vain jos  X kuuluu joukkoon  \phi ^{-1}(S). Niinpä
Vaihtamalla muuttuja  x muuttujaan  y saadaan:
Yhdistämällä tämä ja ensimmäinen yhtälö saadaan
ja niinpä
Mikäli  X ja  Y voidaan esittää useamman keskenään riippumattoman satunnaismuuttujan avulla, toisin sanoen jos  p_{X}=p_{X}(x_{1},\ldots ,x_{n}) ja  y=\phi (x),  p_{Y} saadaan suorittamalla muuttujanvaihto useammalle muuttujalle. Tulos on
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Integration by substitution
Käännös suomeksi
Silikaattimineraali

Silikaattimineraalit eli silikaatit (< lat. silicium = pii) ovat laaja ja monimuotoinen ryhmä mineraaleja, jotka muodostavat 90 prosenttia maankuoresta ja joihin kuuluu yli 300 eri mineraalia. Kemiallisesti ne koostuvat silikaateista, jotka  ovat piin ja hapen muodostamia yhdisteitä (esimerkiksi SiO2 tai SiO4) ja sisältävät yleensä myös yhtä tai useampaa metallia sekä joskus lisäksi vetyä. Silikaattimineraalit muodostavat maankuoren merkittävimmät kivilajit.
Silikaattimineraalien kiderakenteen perustan muodostavat pii- ja happiatomien muodostamat SiO4-tetraedrit. Jokaisen tetraedrin keskipisteessä on piiatomi ja kussakin kärjessä happiatomi. Tetraedrit voivat olla erillään toisistaan tai ne voivat liittyä toisiinsa siten, että kahdella tetraedrillä on yksi yhteinen kärki ja siinä kummallekin tetraedrille yhteinen happiatomi. Yhteisten happiatomien välityksellä tetraedrit voivat muodostaa monimutkaisiakin rakenteita aina ketjuista renkaiksi ja verkoiksi. Jos vain osa happiatomeista on yhteisiä kahdelle tetraedrille, muodostuvalla rakenteella on negatiivinen sähkövaraus eli kyseessä on anioni. Tällöin sähkötasapainon vuoksi kiteessä on oltava myös positiivisia ioneja eli kationeja, jotka ovat yleensä metalli-ioneja.
Tetraedrien muodostamien rakenteiden perusteella silikaatit voidaan jaotella useiksi ryhmiksi ja niiden alaryhmiksi.
Silikaattien luokittelu > Jalosilikaatit

Jalosilikaatit eli nesosilikaatit eli ortosilikaatit sisältävät erillisiä SiO4-tetraedrejä eli SiO44--ioneja. Niiden rakenne on tiivis ja ne ovat siksi varsin raskaita mineraaleja.
fenakiittiryhmä: fenakiitti, willemiitti
oliviiniryhmä: forsteriitti, fayaliitti
granaattiryhmä: pyrooppi, almandiini, spessartiini, grossulaari, andradiitti, uvaroviitti, hydrogrossulaari
zirkoniryhmä: zirkoni, toriitti
Al2SiO5-ryhmä: andalusiitti, kyaniitti, sillimaniitti, dumortieriitti, topaasi, stauroliitti
humiittiryhmä
datoliitti
titaniitti
Silikaattien luokittelu > Sorosilikaatit

Sorosilikaatit sisältävät erillisiä kaksoistetraedrejä, jotka jakavat yhden happiatomin ja ovat muotoa Si2O76-.
hemimorfiitti
lawsoniitti
ilvaiitti
epidoottiryhmä: zoisiitti, klinozoisiitti, epidootti, allaniitti
vesuvianiitti
Silikaattien luokittelu > Rengassilikaatit

Rengas- eli syklosilikaatit koostuvat SixO3x-tetraedrien muodostamista renkaista, joissa on kussakin joko kolme, neljä tai kuusi piihappitetraedria. Jokainen piiatomi jakaa muiden piiatomien kanssa kaksi happiatomiaan.
aksiniitti
berylli
kordieriitti
turmaliiniryhmä
Silikaattien luokittelu > Ketjusilikaatit

Ketju- eli inosilikaatit koostuvat ketjuiksi järjestäytyneistä tetraedreistä, joiden atomit ovat sijoittuneet muotoon SiO3 tai Si4O11.
Silikaattien luokittelu > Ketjusilikaatit > Varsinaiset ketjusilikaatit

pyrokseeniryhmä
enstatiitti-ortoferrosiliittisarja: enstatiitti, bronziitti, hypersteeni, klinohypersteeni
pigeoniitti
diopsidi-hedenbergiittisarja: diopsidi, hedenbergiitti, johannseniitti, augiitti
natriumpyrokseenisarja: jadeiitti, omfasiitti, akmiitti
spodumeeniryhmä
pyroksenoidiryhmä: wollastoniitti, rodoniitti, pektoliitti
Silikaattien luokittelu > Ketjusilikaatit > Nauhasilikaatit

amfiboliryhmä
antofylliitti
cummingtoniittisarja: cummingtoniitti, gruneriitti
tremoliittisarja: tremoliitti, aktinoliitti
sarvivälke
sädekivi
natriumamfiboliryhmä: glaukofaani, riebeckiitti, krokidoliitti, asbesti, arfvedsoniitti
Silikaattien luokittelu > Verkkosilikaatit

Verkko- eli fyllosilikaatit koostuvat Si2O5-tetraedrien muodostamista verkoista. Verkkorakenne on vahva, mutta koska verkkojen väliset sidokset ovat heikkoja, lohkeavat mineraalit helposti asematason suunnassa.
serpentiiniryhmä
kaoliniittiryhmä
talkki
kiilleryhmä
kloriittiryhmä
Silikaattien luokittelu > Hohkasilikaatit

Hohka- eli tektosilikaateilla on kolmiulotteinen verkosto SiO4-tetraedreja, joissa jokainen happiatomi on kahden tetraedrin yhteisessä kärjessä ja sitoutunut suoraan kahteen piiatomiin. Hohkasilikaatteihin kuuluvat mineraalit muodostavat 75 prosenttia maankuoren aineesta, ja ne ovat tavallisesti varsin värittömiä, keveitä sekä kovia mineraaleja.
kvartsiryhmä
maasälpäryhmä
skapoliittiryhmä
zeoliittiryhmä
foidiryhmä
Silonäkinparta

| Silonäkinparta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Vaarantunut
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Näkinpartaislevät Charophyta
Luokka::  Charophyceae
Lahko::  Charales
Heimo::  Characeae
Suku::  Näkinparrat Chara
Laji::  braunii
Kaksiosainen nimi
 Chara braunii  C.C.Gmel. (1826) 
Katso myös
   Silonäkinparta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Silonäkinparta (Chara braunii) on näkinpartaisleviin kuuluva levälaji, joka elää lähinnä makeassa vedessä.
Silonäkinparta haarautuu muiden näkinpartalajien tapaan kortemaisesti. Se on väriltään vaaleanvihreä ja siitä puuttuvat muille suvun lajeille ominaiset kuorisolut.
Silonäkinpartaa kasvaa Ruotsin puolella Perämeren pohjoisosassa. Suomessa sitä on tavattu Kiiminkijoen ja Kokemäenjoen estuaareissa 1980- ja 1990-luvuilla. Suomenlahden Venäjälle kuuluvassa osassa sitä tavattiin 1960-1980-luvulla. 1940-luvulta on havaintoja Pohjasta, Pernajasta ja Porvoosta.
Silonäkinparta kasvaa matalassa vedessä rannan tuntumassa. Se kestää pieniä suolapitoisuuksia. Lajia uhkaa rehevöityminen ja mahdollisesti moottoriveneiden aiheuttamat pyörteet.
Laji on Suomen uhanalaisuusluokituksessa vaarantunut laji (VU).
Orestes (Euripides)

| Orestes> Ὀρέστης |
| --- | --- |
 Raivottaret vainoavat Orestesta. William-Adolphe Bouguereau, 1862.
Kirjoittaja:  Euripides
Alkuperäiskieli:  muinaiskreikka (klassinen)
Tyylilaji:  tragedia
Tapahtumapaikka ja -aika:  Argoksen palatsin edusta
Kantaesitys:  n. 408 eaa.
Kantaesityspaikka:  Dionysoksen teatteri, Ateena
Henkilöt
Henkilöt:  Elektra Helena Orestes Menelaos Tyndareus Pylades sanansaattaja Hermione fryygialainen eunukki Apollon
Kuoro:  Argoksen neitoja
Orestes (m.kreik. Ὀρέστης, Orestēs) on Euripideen kirjoittama antiikin kreikkalainen tragedia, joka seuraa Orestesta hänen murhattuaan äitinsä Klytaimnestran.
Historia

Euripideen Oresteen kantaesitys oli noin vuonna 408 eaa. Orestesta seuraavien näytelmien kronologiassa näytelmän tapahtumat sijoittuvat Euripideen Elektrassa, Sofokleen Elektrassa ja Aiskhyloksen Hautauhrintuojissa kuvattujen tapahtumien jälkeen, ja ennen Euripideen Andromakhessa kuvattuja tapahtumia. Näin Euripideen omassa tuotannossa tragedia muodostaa ikään kuin yhden osan ”trilogiassa” Elektran ja Andromakhen välissä, vaikkakaan näytelmiä ei ollut suunniteltu tällaiseksi kokonaisuudeksi. Tragediassa Euripides esittää hyvin erilaisen version myytistä, jota kuvaa myös Aiskhyloksen Eumenidit.
Sisältö

Näytelmän tapahtumat sijoittuvat Argoksen palatsin edustalle. Tragedia koostuu 1 629 runosäkeestä.
Sisältö > Tausta

Orestes surmasi Apollonin neuvosta äitinsä Klytaimnestran kostaakseen tämän tekemän isänsä Agamemnonin murhan. Vastoin Apollonin aiempaa ennustusta, Orestes joutui Erinysten eli kostottarien vainoamaksi äidinmurhan vuoksi, ja niin hän on nyt hulluuden partaalla. Ainoa, joka kykenee rauhoittamaan Orestesta, on hänen sisarensa Elektra. Asiaa monimutkaistaa se, että Argoksen johtavat poliitikot haluaisivat tuomita Oresteen kuolemaan murhan vuoksi. Oresteen ainoa toivo on setä Menelaos, joka on palannut kotiin Helenan kanssa oltuaan kymmenen vuotta sotimassa Troijassa ja tämän jälkeen vielä useita vuosia Egyptissä.
Sisältö > Juoni

Näytelmä alkaa sillä, että Elektra kertaa mainitut taustatapahtumat, jotka ovat johtaneet tähän hetkeen. Hän seisoo nukkuvan Oresteen vierellä. Hieman myöhemmin Helena astuu ulos palatsista sanoen haluavansa suorittaa uhritoimituksen sisarensa Klytaimnestran haudalla. Helenan poistuttua argoslaisten naisten muodostama kuoro astuu näyttämölle. Orestes, jota kostottaret yhä vainoavat, herää.
Menelaos saapuu palatsiin ja keskustelee Oresteen kanssa murhasta ja seuranneesta hulluudesta. Paikalle saapuu myös Tyndareus, Oresteen isoisä ja Menelaoksen appi, joka nuhtelee Orestesta. Tästä seuraa näiden kolmen välinen keskustelu, joka koskee ihmisten roolia jumalallisen ja luonnollisen oikeuden jakamisessa. Tyndareus esimerkiksi argumentoi, että lait ovat perustavanlaatuisia ihmiselämälle, mihin Menelaos vastaa, että minkään sokea totteleminen, jopa lakien, on tyypillistä vain orjille.
Tyndareus poistuu. Orestes anoo armoa Menelaokselta ja toivoo saavansa tämän myötätunnon, jota Tyndareukselta ei ollut tarjolla, jotta Menelaos puhuisi hänen puolestaan Argoksen miesten neuvostolle. Menelaos alkaa kuitenkin karttaa veljenpoikaansa, sillä hän ei halua heikentää entisestään horjuvaa valtaansa, sillä kreikkalaiset syyttävät häntä ja hänen vaimoaan Troijan sodasta.
Menelaoksen poistuttua paikalle saapuu Pylades, Oresteen elinikäinen ystävä sekä kumppani Klytaimnestran murhassa. He alkavat hahmotella suunnitelmaa, jossa syyttävät populistipoliitikkoja massojen manipuloinnista sellaisten tulosten saavuttamiseksi, jotka ovat valtion todellisten etujen vastaisia. Orestes ja Pylades poistuvat, jotta voivat esittää puolustuksensa neuvostossa, niin että Orestes ja Elektra välttyisivät kuolemaantuomiolta. Puolustus kuitenkin epäonnistuu. Neuvostossa tapahtuneet asiat kuvataan viestintuojan kautta: tämä antaa yksityiskohtaisen selonteon, joka sisältää muun muassa neljän eri puhujan puheenvuorot, mukaan lukien Orestes itse.
Kuolemaantuomion ollessa varma, Orestes, Elektra ja Pylades alkavat suunnitella kostoa Menelaokselle, joka on kääntänyt heille selkänsä. Suurimman kärsimyksen tuottamiseksi he suunnittelevat murhaavansa Helenan ja ottavansa tämän tyttären Hermionen panttivangiksi paetakseen. Helena kuitenkin katoaa. Orestes saa kiinni Helenan fryygialaisen orjan, joka yritti paeta, ja kysyy tältä, miksi hänen pitäisi säästää tämän henki. Orestes leppyy orjan puolustauduttua, että orjatkin valitsevat mieluummin päivänvalon kuin kuoleman siinä missä vapaatkin miehet. Menelaos saapuu paikalle, mikä johtaa pattitilanteeseen hänen sekä Oresteen, Elektran ja Pyladeen välillä, näiden onnistuttua sieppaamaan Hermionen.
Juuri ennen lisäverenvuodatusta Apollon-jumala saapuu paikalle ja korjaa kaiken. Hän selittää, että oli pelastanut Helenan sijoittaakseen tämän tähtien joukkoon. Menelaoksen tulee palata Spartaan, ja Oresteen mennä Ateenaan tuomittavaksi areiopagin neuvostossa. Lisäksi Oresteen pitäisi mennä naimisiin Hermionen kanssa ja Pyladeen Elektran kanssa. Lopulta Apollon kehottaa kuolevaisia iloitsemaan Rauhassa, joka on kaikista arvostetuin jumalista.
Tulkintoja

On sanottu, että Euripideelle tyypillinen tapa hyödyntää myyttivariantteja ja keksiä uusia hyvinkin erilaisia käänteitä saavuttaa huippunsa Oresteessa. Tämä näkyy muun muassa suunnitelmassa murhata Helena. Friedrich Nietzsche jopa sanoi, että ”myytti kuoli Euripideen väkivaltaisissa käsissä”. Samalla näytelmä kritisoi aikansa ateenalaista politiikkaa, joka näkyi käynnissä olleen peloponnesolaissodan huonossa hoidossa, ja kritisoi populistia kansanjohtajia. Näytelmän lopussa on Euripideelle tyypillinen deus ex machina -ratkaisu.
Aivan lopussa oleva tieto tulevista häistä sekä Rauha-jumalattaren mainitseminen muistuttavat enemmän Aristofaneen komedioiden loppua, erityisesti Rauha-komediaa, kuin tragediaa. Näytelmä onkin nähty tarkoituksellisena vastauksena Aristofaneelle, joka teki usein huumoria lainaamalla aineksia tragedioista komedioihinsa. Näytelmä on näin eräänlaista parakomediaa, siinä missä Aristofanes kirjoitti paratragediaa. Erään tulkinnan mukaan Euripideen tarkoituksena olisi ollut tragediamuodon ensisijaisuuden korostaminen nostamalla esiin tarkoituksellisia eroja komediamuotoon verrattuna.
Kirjallisuutta > Tekstilaitoksia ja käännöksiä

Euripides: Orestes. Teoksessa Euripidis fabulae.  (Vol. III (Helena, Phoenissae, Orestes, Bacchae, Iphigenia Aulidensis, Rhesus) Toim. James Diggle. Oxford Classical Texts)  Oxford University Press, 1994.  ISBN 978-0-19-814595-0  Kreikankielinen alkuteksti.
Euripides: Orestes. Teoksessa Euripides: Helen. Phoenician Women. Orestes.  (Edited and translated by David Kovacs. Loeb Classical Library 11)  Cambridge, MA:  Harvard University Press, 2002.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Porter, J. R.: Studies in Euripides' Orestes.  (Mnemosyne, Supplements)  Brill, 1994.  ISBN 9789004329249
Verrall, A. W.: Essays on Four Plays of Euripides.  Cambridge University Press, 2014.  ISBN 9781107683129
Wright, Matthew: Euripides: Orestes.  (Companions to Greek and Roman Tragedy)  Bloomsbury Academic, 2008.  ISBN 9780715637142
Aiheesta muualla

Εὐριπίδης: Ὀρέστης. Wikisource. (muinaiskreikaksi)
Euripides: Orestes. Wikisource. (englanniksi)
Euripides: Orestes. Perseus. (muinaiskreikaksi)
Euripides: Orestes. Perseus. (englanniksi)
Euripideen näytelmät
| --- | --- |
Säilyneet:  Alkestis · Andromakhe · Bakkhantit · Elektra · Foinikian naiset · Hekabe · Helena · Herakleen lapset · Herakles · Hippolytos · Ifigeneia Auliissa · Ifigeneia taurien mailla · Ion · Kyklooppi · Medeia · Orestes · Troijan naiset · Turvananojat · (Rhesos)
Kadonneita ja katkelmallisia:  Aiolos
Orestes ja Pylades. Roomalaisaikainen veistos, Louvre.