stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tostig Godwininpoika
Toinen maanpako 1065 > Tostig etsii liittolaisia ja yrittää paluuta kesällä 1066

Pääsiäisen jälkeisenä torstaina hieman Halleyn komeetan ilmestymisen jälkeen Tostig rantautui Wightsaarelle, missä hänellä oli maaomaisuutta. Tätä ennen hän oli käynyt Normandiassa hakemassa itselleen tukea Vilhelm-herttualta, jolla kuitenkin oli jo pitkälle menevät omat suunnitelmat maihinnousuun Englannissa ja joka ei kaivannut tasapainotonta erotettua jaarlia rinnalleen. Niin Tostig jatkoi yksinäistä purjehdustaan.
Tostig oli valinnut tulonsa Wightsaarelle erityisen liikuttavista syistä. Juuri täällä hän oli isänsä kanssa noussut maihin palatessaan edellisen kerran maanpaosta. Tällöin Harald oli liittynyt heihin Irlannista ja perhe oli yhdistänyt voimansa ja marssinut voitokkaasti rannikkoa pitkin Lontooseen. Matkalla heidät oli toivotettu tervetulleiksi joka satamassa. Tostig oli kuvitellut saman toistuvan, kohtaavansa joka puolella iloisia kansanjoukkoja sekä sankarillista juhlintaa. Väki keräsi hänelle rahaa ja ruokaa, mutta ei juhliakseen häntä vaan päästäkseen hänestä eroon.
Thanetissa Tostigiin liittyi hänen luutnanttinsa Copsi, tuttu jo Walesin sotaretkeltä. Tostig eteni satamakaupungista toiseen: Pevensey, Hastings, Romney, Dover ja Sandwitch. Harald oli Lontoossa saadessaan tiedon tapahtuneesta. Hänen laivastonsa ei ollut valmiina, joten hän marssi Kentin kautta seurueensa kanssa Sandwitchiin. Kun Tostig kuuli Haraldin olevan tulossa, hän otti käyttöönsä muutaman paikallisen laivan miehistöineen – osan vapaaehtoisesti, osan pakolla – ja pakeni jälleen merille.
Seuraavaksi Tostig mainitaan Lindseyssä Mercian rannikolla, missä hän nousi maihin polttaen ja hävittäen. Pohjoiset jaarlit Morkere ja Edwin ryhtyivät taisteluun häntä vastaan ja ajoivat Tostigin kesäkuussa 1066 pakoon. Useimmat hänen merimiehistään pakenivat, ja kuudestakymmenestä laivasta jäljelle jäi vain 12 pientä alusta, ilmeisesti kalastajaveneiden kokoa. Tällä joukolla Tostig jatkoi pohjoiseen ja pyysi turvapaikkaa Skotlannin kuninkaalta Malcolmilta.
Tostig oli pyytänyt jo aiemmin apua serkultaan Tanskan kuninkaalta Sveniltä, joka oli valmis antamaan Tostigille paikan hovistaan ja tekemään hänestä tanskalaisen jaarlin. Samoin Flanderin kreivi oli valmis ottamaan Tostigin luokseen. Koska Tostig kuitenkin tavoitteli Northumbriaa takaisin itselleen, hän hylkäsi tarjoukset ja suuntasi Skotlannista Norjaan kuningas Haraldin luo.
Toinen maanpako 1065 > Tostig Norjassa Harald Ankaran luona

Kun Tostig tuli Oslonnuonoon 1066, oli Norjan kuningas Harald ensimmäisen kerran elämässään viettänyt kaksi kesää ilman taisteluita. Toisin kuin Normandian herttuan, ei Norjan viikinkikuninkaan tarvinnut oikeuttaa sotaa millään eikä piitata paavin vastalauseista. Ja toisin kuin Normandian normanneilla, Norjan viikingeillä oli sotalaivasto valmiina ja toimettomana odottamassa.
Tostig pyysi ensin apua saadakseen itselleen Englannin kruunun, mutta tarjosi lopulta kruunua Haraldille, mikäli norjalaiset auttaisivat Tostigin takaisin Northumbrian jaarliksi.
Tostigin onnistui vakuuttaa Norjan kuningas hankkeen eduista, sillä Harald ei tuntenut Englannin oloja ja luultavasti hän myös tarvitsi ulkomaisen sodan saadakseen kapinoivien omien vasalliensa kiinnostuksen pois kotimaan asioista.
Harald kutsui miehet kokoon, varusti laivansa ja otti mukaan toisen vaimonsa, Novgorodin Elisabetin sekä poikansa Olavin ja kaksi tytärtään. Matka suuntautui Orkneysaarten kautta Skotlantiin. Sieltä Harald ja Tostig hyökkäsivät Northumbriaan jopa yli 300 laivan voimalla.
Paluu ja kuolema 1066 > Kohti Fulfordin taistelua

Harald rantautui Northumbriaan syyskuussa 1066, poltti Scarboroughin maan tasalle ja purjehti jokea pitkin Riccalin kohdalle, noin 15 kilometrin päähän Yorkista.
Maahantunkeutujia vastaan asettuneet pohjoiset jaarlit Mercian Edwin ja hänen pikkuveljensä Northumbrian Morkere olivat varsin nuoria, Edwin vain kahdeksantoista. Harald Ankaran joukkojen määräksi on arvioitu jopa 10 000 miestä, eikä puolustajista kummallakaan ollut taistelukokemusta näin suuresta yhteenotosta, ei myöskään heidän joukoillaan. Harald puolestaan oli sotinut jo ennen veljesten syntymää. Armeijat kohtasivat toisensa 20. syyskuuta. Tässä Fulfordin taistelussa Haraldin ja Tostigin joukot löivät täydellisesti jaarlien johtamat englantilaiset.
Paluu ja kuolema 1066 > York antautuu

Fulfordin voiton jälkeen Harald ja Tostig jatkoivat Northumbrian pääkaupunkiin Yorkiin, joka antautui englantilaisen armeijan paettua paikalta. Armeijan Harald jätti kaupungin ulkopuolelle ja marssi sisään vain henkivartiostonsa kanssa, sillä hän halusi saada haltuunsa kaupungin, ei savuavia raunioita. Harald vaati panttivankeja, mihin hänellä oli oikeus, ja vangeiksi otettiin Tostigin neuvosta kaupungin vaikutusvaltaisimpien miesten pojat. Tostigia kukaan ei toivottanut tervetulleeksi, ja samana iltana valloittajat poistuivat ja palasivat Riccalliin.
Harald juhli voittoaan ja ehkä ajatteli, että englantilaiset oli lyöty yhdessä päivässä. Turvatakseen asemansa Harald vaati 500 panttivankia lisää, ei pelkästään kaupungista, vaan koko maakunnasta. Panttivangit oli määrä luovuttaa maanantaina 25. syyskuuta Stamford Bridgessä kymmenisen kilometrin päässä Yorkista. Norjalaisten leiristä Riccallista sinne oli matkaa liki kaksikymmentä kilometriä.
Kyseisenä aamuna Harald otti kaksi kolmasosaa joukoistaan mukaansa Stamford Bridgeen ja jätti loput vahtimaan laivoja. Tostig seurasi Haraldin mukana, ja lähtiessään noutamaan panttivankeja itsevarmat ja kevyesti aseistetut norjalaiset olivat ”hilpeällä tuulella”.
Stamford Bridgessä norjalaiset näkivät joukon marssivan tietä pitkin Yorkista ja vasta kun tulijat olivat lähietäisyydellä Harald Ankara huomasi, ettei kyseessä olleet panttivangit, vaan Englannin kuninkaan armeija. Norjan Harald lähetti kolme ratsumiestä hakemaan laivoille jääneitä miehiä ja päätti jäädä taistelemaan apujoukkojen tuloa odottaessaan.
Paluu ja kuolema 1066 > Stamford Bridgen taistelu 25. syyskuuta 1066

Ennen kuin varsinainen taistelu alkoi, englantilaisten joukosta erkani yksinäinen ratsastaja, ratsasti eteenpäin ja huusi: ”Onko jaarli Tostig joukossanne?” Kun Tostig astui esiin englantilainen jatkoi: ”Veljesi lähettää sinulle terveisensä ja tarjoaa sinulle rauhaa ja koko Northumbrian”. Tostig vastasi, että tilanne oli toinen viime talven jälkeen, ja jos tarjous olisi tullut silloin, moni mies olisi saanut pitää henkensä. Sitten Tostig puolestaan kysyi, mitä hänen veljelleen Norjan Haraldille olisi tarjolla rauhaa vastaan. Tähän englantilainen vastasi: ”Kuusi jalkaa maata”.
Salaperäinen englantilainen oli itse kuningas Harald. Tostig hylkäsi tarjouksen ja Stamford Bridgen taistelu alkoi. Norjan kuninkaan kaaduttua Harald Godwininpoika uudisti Tostigille tarjouksensa rauhasta. Samalla hetkellä kuitenkin Riccallista tulleet apujoukot saapuivat paikalle, ja norjalaiset hyökkäsivät uudelleen ja myös Tostig sai surmansa.
Taistelun jälkeen Harald etsitytti veljensä ruumiin ja hautasi sen Yorkin muurien sisälle, Tostigin entiseen hallintokaupunkiin.
Arvio Tostig Godwininpojan luonteesta ja merkityksestä > Luonne

David Howarthin mukaan kaikki viittaa siihen, että 1060-luvulle tultaessa Tostig oli henkisesti todella tasapainoton ja että hänen luonteensa oli muuttunut. Hän oli ollut lumoava nuori mies, josta kaikki pitivät, kuningatar Edithin suosikkiveli, hurskaan kuninkaan metsästystoveri, mies jota jopa kriittinen Vita Ædwardi ihaili. Tostigia on kuvailtu urheaksi mieheksi, jolle oli anteliaasti annettu älyä ja taitavuutta. Häntä verrattiin yleisesti näiden ominaisuuksien mukaan veljeensä Haraldiin. Molemmat olivat erityisen komeita ja urheilullisia, voimiltaan tasavertaiset. Jaarlina hänestä oli kuitenkin yllättäen tullut sulkeutunut, uskomattoman julma ja dominoiva, jopa murhanhimoinen. Syytettynä tästä hän oli kääntänyt syytteet veljeään vastaan. Lopulta hän uskoi kaikkien olevan salaliitossa itseään vastaan: hänen omat thaaninsa, jaarlikuntansa ihmiset, veljensä Harald, hovi, muut jaarlit ja vihdoin itse kuningas Edvard. Miesseurassa hän oli maineestaan mustasukkainen. Hän punnitsi tarkoin mielessään tapahtumia, mutta päätöksen tehtyään hän toimi keskustelematta miestensä kanssa. Joskus näytti siltä kuin hän ei olisi tehnyt mitään suunnitelmia, jotta hänen vastustajansa eivät olisi osanneet olla varuillaan. Myös tässä tunteidensa ja aikomustensa salailussa hän oli veljensä Haraldin kaltainen.
Arvio Tostig Godwininpojan luonteesta ja merkityksestä > Tostigin vaikutus

G. M. Trevelyanin mukaan kuningas Edvardin ja Haraldin välillä vallitsi tasapainotila, joka ehkäisi kokonaan kansakunnan yhtenäistämiseen ja lujittamiseen tähtäävät pyrkimykset. Kansakunnan yhtenäistämiseen viitaten Trevelyanin arvio Tostigista on tyly: ”Se seikka, että kaksi hänen (Haraldin) veljistään, Svein ja Tostig, olivat tyhjäntoimittajia, jotka olivat osoittautuneet kelvottomiksi julkisiin luottamustoimiin, oli osaltaan ollut ehkäisemässä koko saaren yhdistämistä Godwinin suvun valtikan alaiseksi valtakunnaksi”. Howarth arvelee Tostigin olleen henkisesti sairas ja tasapainoton mies, joka näytti olevan tuomittu tapattamaan itsensä.
Arvion tekemistä Tostigista vaikeuttaa ymmärrettävästi aikalaislähteiden niukkuus sekä Vilhelm Valloittajan sotapropagandan antama kuva vastustajastaan. Vilhelm tarvitsi syyn ja paavin hyväksynnän hyökkäykseensä Englantiin. Vastustajaa mustamaalattiin systemaattisesti ennen hyökkäystä, mutta myös sen jälkeen. Esimerkiksi Tostigin mittava maaomaisuus jaettiin luostareille sekä normannivalloittajien kesken..
Kiistaton tosiasia on, että Haraldin tehtävä Englannin puolustamisessa vaikeutui kahden lähes yhtäaikaisen hyökkäyksen vuoksi. Haraldin toimia ja pientä epäröintiä ennen Hastingsin taistelua on myöhemmin kritisoitu. On mahdollista, että tuhansien norjalaisten surmaaminen ja veljensä lähettäminen kuolemaan vaikutti hänen tuleviin arvioihinsa. 14. lokakuuta 1066 hän kohtasi vain puolen armeijansa kanssa Vilhelm Valloittajan joukot ja hävisi.
Vaihtoehtoinen näkemys Tostig Godwininpojasta

Frank Barlowin mukaan kuningas Edvard Tunnustajan elämästä kertova Vita Ædwardi Regis voidaan tulkita siten, että Tostig on sankari ja myös mahdollinen kruununperijä ennen Northumbrian kapinaa 1065. Vaikka Tostigin omat joukot olivat jääneet kapinallisten käsiin, olisi hänen veljillään Haraldilla, Gyrthillä ja Leofwinellä ollut tarpeeksi voimaa kapinallisia vastustamaan. Harald kuitenkin kieltäytyi täyttämästä kuninkaan käskyä eikä suostunut pelastamaan veljeään. Tätä petturuutta Tostig ei koskaan antanut anteeksi.
Barlow myös esittää kysymyksen, oliko kuningatar Edith nähnyt juuri veljessään Tostigissa kruununperijän. Poitiersin William on katsonut sekä Edithin että Tostigin taistelleen veljeään Haraldia vastaan, ja Barlow pitää juuri ja juuri mahdollisena, että Tostigin ajaminen maanpakoon olisi Haraldin salajuoni veljensä syrjäyttämiseksi. Marjorie Chibnallin mukaan kysymys vallanperimyksestä ratkaistiin asein jo vuonna 1065, jolloin ”Haraldin pettynyt veli” Tostig ajettiin maanpakoon.
Vita Ædwardi Regis on mahdollisesti kirjoitettu tasoittamaan Edithin tietä miehensä vallanperijäksi. Mikäli Edithin tarkoitus olisi ollut luovuttaa valta veljelleen Tostigille, suunnitelma raukesi Haraldin epäonnistuttua puolustamaan Tostigia Northumbrian kapinallisia vastaan.
Kaavio Tostigin sukulaisuussuhteista.
Tostigin vaimo Judith.
Kuningas Edvard Tunnustaja, Tostigin tukija ja lanko.
Northumbria (keltainen) 1060-luvulla. Aiempaan Northumbrian kuningaskuntaan kuulunut pohjoinen (keltamusta) alue oli Skotlannin hallinnassa.
Vuonna 1061 kuollut paavi Nikolaus II.
Mustasukkaiset veljekset Harald ja Tostig tappelevat kuninkaan edessä. Propagandakuva 1300-luvulta, jossa rauhallinen ja pyhimysmäinen kuningas Edvard Tunnustaja seuraa nuorukaisten taistelua.
Normandian herttua Vilhelm, jolta Tostig turhaan pyysi apua. Myöhemmät tapahtumat osoittivat, että omalla toiminnallaan Tostig tasoitti Vilhelmin tietä Englannin kuninkaaksi.
Harald Ankara, ainoa Tostigin liittolainen ja tukija, joka omista itsekkäistä syistään ryhtyi sotaan Tostigin veljeä kuningas Haraldia vastaan.
Stamford Bridgen taistelussa viimeisenä viikinkikuninkaana pidetty Harald Ankara kuolee ja norjalaiset jatkavat taistelua Tostigin johdolla.
Vihreä konfederaatio (Vanuatu)

| Vihreä konfederaatio> Vanuatu Grin Konfederesen Green Confederation Confédération des Verts Vanuatu |
| --- | --- |
  
  
Perustettu:  2000
Johtaja:  Moana Carcasses Kalosil (kunniapuheenjohtaja)
Puheenjohtaja:  Jean Yves Malsungai
Ideologia:  vihreä liike regionalismi
Poliittinen kirjo:  keskusta-vasemmisto
Parlamentti:  1 / 52
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihreä konfederaatio (eng. Green Confederation, ran. Confédération des Verts Vanuatu, bislama Vanuatu Grin Konfederesen) on Vanuatulla toimiva poliittinen puolue.
Vihreiden perustivat Père Gerard Leymang, Vincent Boulekone ja Paul Telukluk vuonna 2000. Boulekone ja Telukluk vaikuttivat alkujaan UMP-puoluessaa.
Huolimatta siitä, että Moana Carcasses Kalosil jätti puolueen puheenjohtajuuden, hän on voimakas taustavaikuttaja ja puolueen kasvot. Hän toimii puolueensa kunniapuheenjohtaja.
Vuoden 2020 vaaleissa puolue menetti kannatustaan ja sai parlamenttiin vain yhden edustajan.
Tuomo Mäkelä

| Tuomo Mäkelä |
| --- | --- |
 Tuomo Mäkelä ja Begonia 1960-luvun alussa
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. helmikuuta 1931 Kiikka
Kuollut: 30. joulukuuta 2010 (79 vuotta) Sastamala
Raviohjastaja
Voittosumma:  1 961 066 € (v.1977 lähtien)
Starttien määrä:  9 554 (v.1977 lähtien)
Voittoja:  2 612
1000. voitto:  1972
2000. voitto:  1983
Tuomo ”Tommi” Mäkelä (20. helmikuuta 1931 Kiikka – 30. joulukuuta 2010 Sastamala) oli suomalainen raviohjastaja ja -valmentaja sekä hevosenomistaja ja hevoskasvattaja. Häntä kutsuttiin myös lempinimellä ”Kiikan Maestro”. Mäkelä ohjasti kilpaa seitsemällä eri vuosikymmenellä vuosien 1949 ja 2003 välillä. Suomen Hippos on palkinnut hänet Raviurheilijan kultaisella ansiomerkillä numero yksi.
Tuomo Mäkelä oli ensimmäinen suomalainen moderni ammattivalmentaja ja lajin edelläkävijä, jota useat myöhemmät ravivalmentajat pitävät esikuvanaan ja oppi-isänään. Hän aloitti lämminveristen valmentamisen ensimmäisenä Suomessa, välittömästi kun ne olivat saaneet kilpailuluvan Suomen Hippoksen edeltäjältä Suomen Ravirenkaalta vuonna 1959. Kotimaan lisäksi Mäkelä kilpaili säännöllisesti myös ulkomailla, aluksi Neuvostoliitossa 1950- ja 1960-luvuilla ja myöhemmin muun muassa Ruotsissa ja Ranskassa. Hänet tunnettiin sinisestä ajopuvustaan, jonka selässä oli iso keltainen M-kirjain.
Uran alkuvaiheet

Kiimajärven kylässä entisessä Kiikan pitäjässä syntynyt Tuomo Mäkelä asui koko ikänsä kotitilallaan, joka oli kuulunut hänen suvulleen jo 1500-luvulta saakka. Mäkelä ohjasti ensimmäistä kertaa totoraveissa vuonna 1949 Tampereen Hippoksella, jossa hän ajoi omaa kasvattiaan nimeltä Katariina. Mäkelä harrasti nuorempana myös yleisurheilua, jossa on kertonut menestyneensä parhaiten korkeushypyssä. Armeija-aikanaan hän palveli tunnetun ratsastajan Kaarlo Anttisen tallipoikana Ypäjän Hevoshuoltokoulussa.
Mäkelän ensimmäinen huippuhevonen oli suomenhevonen Veto. Sillä hän kilpaili useita kertoja myös lämminverisiä vastaan, muun muassa Moskovassa vuonna 1957 sekä Kokkolassa, jossa ori tasoituksen turvin kukisti kaksi Bodenista saapunutta ruotsalaista lämminveristä. Veto oli Suomen nopein ori vuosina 1957, 1958 ja 1959. Sitä ei kuitenkaan hyväksytty kantakirjaan, joten Veto ei voinut osallistua kuninkuuskilpailuun, mutta Sato-Satun Mäkelä ajoi voittoon ravikuningatarkilpailussa vuosina 1960 ja 1962.
Suomen ensimmäiset lämminveriset

Lämminveriset saivat kilpailuoikeuden Ravirenkaalta vuonna 1959, mutta Mäkelä oli hankkinut ensimmäiset talliinsa jo vuotta aikaisemmin. Begonia- ja Kuga-nimiset orlovtammat olivat saapuneet Ypäjällä toimivalle Valtion hevossiittolalle lahjoituksena Neuvostoliitosta. Kielteisesti lämminverisiin suhtautunut siittolan johtokunta ei kuitenkaan halunnut pitää niitä, vaan myi hevoset Mäkelälle. Begonia oli lämminveristen ensimmäisenä kilpailuvuotena 1960 Suomen nopein kilometriajallaan 1.27,7.
Heinäkuussa 1960 tamma Tamara voitti Mäkelän ohjastamana ensimmäisen suomalaisille lämminverisille tarkoitetun ravilähdön Käpylän raviradalla Helsingissä. Presidentti Urho Kekkonen oli saanut Tamaran emän lahjana Neuvostoliiton johtajalta Nikita Hruštšovilta, ja sen synnyttämä varsa päätyi myöhemmin Mäkelän omistukseen. Hän voitti tammalla myös ensimmäisen lämminveristen Suomen mestaruuden vuonna 1962.
Kolmas Tuomo Mäkelän 1960-luvun alkuvuosien huippulämminverinen oli niin ikään venäläissukuinen Limit, joka juoksi vuonna 1963 Käpylässä kilometriajan 1.18,8. Tulos olisi hyväksytty kaksivuotiaiden Euroopan ennätykseksi, mikäli lähdössä olisi maksettu rahapalkinnot. Myöhemmin samana syksynä Limit juoksi Käpylässä hyväksytyn Pohjoismaiden ennätyksen 1.21,5. Mäkelä on myöhemmin kertonut pitäneensä Ruotsiin myymäänsä Limitiä kaikkien aikojen parhaana hevosenaan.
Tuomo Mäkelä tunnettiin myös kovana kauppamiehenä, joka 1960-luvulla osti runsaasti hevosia Neuvostoliitosta ja myi niistä useita myöhemmin muun muassa Ruotsiin. Tunnetuin näistä oli Limitin ohella Pulemjot, joka siirtyi länsinaapuriin vuonna 1967. Ori voitti vuoden kuluttua Ruotsin merkittävimpiin ravikilpailuihin kuuluvan kansainvälisen Åby Stora Prisin.
Myöhempiä menestyshevosia

1970-luvulla Mäkelän menestyshevosia olivat lämminverisistä muun muassa Rasluka, Frances Min, Mynttorg, Flight Boy sekä Meadow Musial ja suomenhevosista vuoden 1976 derbyvoittaja Vekku-Lento. Rasluka ja Frances Min voittivat muun muassa Mäkelän kotiradalla Porissa kilpaillun Kultaloimen peräkkäisinä vuosina 1972 ja 1973. Mynttorg puolestaan paransi kaksi kertaa absoluuttista Suomen ennätystä sekä voitti kansainvälisen Tuoppi-ajon ja Orivaltikan Forssan Pilvenmäellä. Myöhemmin Länsi-Saksaan myyty Meadow Musial puolestaan voitti Seinäjoki-ajon vuonna 1979. Mäkelän suurimmaksi menestykseksi ulkomailla muodostui Norjan Jarsbergissä saavutettu Jarlsberg Grand Prixin ykköstila Flight Boylla vuonna 1976.
Joulukuussa 1977 Mäkelän talleilla Kiikassa sattui suuri tulipalo, joka vaati 12 hevosen hengen. Ainoastaan kolme tallin 15 hevosesta pelastettiin. Onnettomuudessa kuolivat muun muassa Flight Boy ja Vekku-Lento. 1970- ja 1980-luvuilla Mäkelä toimi Kiikassa sijainneen kotipaikkansa lisäksi valmentajana myös Helsingissä Vermon raviradalla, jonka ensimmäisiä ratavalmentajia hän oli vuodesta 1978 lähtien.
Tuomo Mäkelän tunnetuimmat 1980-luvun hevoset olivat suomenhevonen Suikku, joka voitti ikäluokkansa Kriteriumin vuonna 1982 sekä Yhdysvalloista ostettu lämminverinen Dennison Hanover. Suikusta on tullut myöhemmin Vokkerin, Vieterin ja Hilun ohella yksi neljästä merkittävimmistä suomenhevosten periyttäjistä, joista valtaosa nykypäivän juoksijoista polveutuu. Dennison Hanover voitti St. Michel -ajon vuonna 1986 ja juoksi sekä karsinnassa että finalissa kilometriajan 1.12,4, joka oli uusi Suomen ennätys. Dennison Hanoverilla Mäkelä osallistui Tukholmassa vuonna 1987 yhtena maailman merkittävimmistä ravikilpailuista pidettävään Elitloppettiin, mutta ei selviytynyt karsintalähdöstä finaaliin. Samana vuonna Dennison Hanover sijoittui toiseksi Pariisissa Vincennesin raviradalla juostussa Prix du Luxembourgissa.
Mäkelän viimeisiä menestyshevosia olivat 1990-luvun jälkipuoliskolla kilpailleet suomenhevoset Vistari ja Niko-Vokker. Vistarilla hän voitti muun muassa Kuninkuusravien yhteydessä kilpailtavan Pikkukunkun sekä Tawastjernan ja Fabritiuksen muistoajot.
Muita saavutuksia

Viimeisen kerran Tuomo Mäkelä ajoi kilpaa 72-vuotiaana Porin raviradalla joulukuussa 2003. Valmentajana hän jatkoi vuoteen 2010 saakka. Yhteensä Mäkelä saavutti urallaan 2 612 voittoa. Lukema ei ole kuitenkaan täysin tarkka, sillä Suomen Hippoksen tietokonejärjestelmä otettiin käyttöön vuonna 1977, ja sitä ennen saavutetut voitot eivät välttämättä näy tilastoissa.
Suomen ajajaliigan Mäkelä voitti kahdesti, vuosina 1972 ja 1976. Hän oli ensimmäinen vuoden aikana sata voittoa saavuttanut suomalainen raviohjastaja ja ensimmäinen jäsen niin sanotussa Tuhannen voiton klubissa. Tuomo Mäkelä kuoli 79-vuotiaana joulukuussa 2010 vaikean sairauden uuvuttamana kotonaan Sastamalan Kiimajärvellä.
Suurkilpailuvoittoja

| --- | --- |
 Ravikuningatar – Sato-Satu (1960, 1962)  Lämminveristen Suomen Mestaruus – Tamara (1962)  Suurmestaruus – Ukor (1966), Frances Min (1973)  Kultaloimi – Rasluka (1972), Frances Min (1973)  Tuoppi-ajo – Mynttorg (1975)  Jarlsberg Grand Prix – Flight Boy (1976)  St. Leger – Flight Boy (1976, 1977)  Suomenhevosten Derby – Vekku-Lento (1976)  Tammer-ajo – Meadow Musial (1978)  Seinäjoki-ajo – Meadow Musial (1979) :  Auran-ajo – Emcora Nibs (1979)  Metsämäki-Stayer – Emcora Nibs (1979)  Suomenhevosten Kriterium – Suikku (1982)  St. Michel – Dennison Hanover (1986)  Mallasjuoma-ajo – Dennison Hanover (1987)  Pohjola Grand Prix – Dennison Hanover (1987)  Tawastjernan Muistoajo – Vistari (1996)  Pikkukunkku – Vistari (1996)  L. Fabritius -muistoajo – Vistari (1997)  Alopaeuksen Muistoajo – Niko-Vokker (1997) 
Limit ja Tuomo Mäkelä epävirallisessa Euroopan-ennätysjuoksussaan Käpylän raviradalla 14.7.1963.
Toivo Pohjala (vas.) ja Tuomo Mäkelä sekä venäläiset orlovtammat Tamara ja Kuga.
Uusaristotelismi

Uusaristotelismilla viitataan aristotelismin päivitettyihin muotoihin myöhemmässä filosofiassa, keskiajan filosofiasta nykyajan filosofiaan.
Etiikassa ja poliittisessa filosofiassa termiä ”uusaristotelismi” on käytetty ennen kaikkea 1900-luvulla uudelleen heränneistä hyve-etiikan muodoista, jotka korostavat käytännöllistä järkeä moraalisten sääntöjen ja velvollisuusetiikan sijaan. Uusaristoteelisesta hyve-etiikasta ovat kirjoittaneet muun muassa Alasdair MacIntyre, G. E. M. Anscombe, Philippa Foot ja Rosalind Hursthouse.
Metafysiikassa uusaristoteelisena voidaan pitää uusskolastiikan (uustomismi, analyyttinen tomismi) muotoja.
Uus Ilm

Uus Ilm (suom. Uusi Maailma) oli 1909–1989 Yhdysvalloissa New Yorkissa ilmestynyt sosialistinen ja myöhemmin kommunistinen sanomalehti. Vielä 1930-luvulla sanomalehdellä oli vähän tilaajia, enemmistö painoksista jaettiin ilmaisena. Toisen maailmansodan aikana Uus Ilm kannatti Neuvostoliiton linjaa. Lehti heijasti elämää Virossa Neuvostoliiton näkökulmasta ja käsitteli marxismia ja Yhdysvaltojen virolaisten työväen ongelmia
Sanomalehdellä oli kymmenkunta toimittajaa, muun muassa Mihkel Nukk vuosina 1933-1938, 1940-1944 ja 1947-1989 .
Lehden ilmestyminen loppui vuonna 1989 Amerikan virolaisten kiinnostuksen hiipumisen ja Neuvostoliiton avun pysähtymisen vuoksi.