stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäjän keisarikunnan historia
Aleksanteri II:n valtakausi > Aleksanterin ulkopolitiikka > Ulkosuhteet

Krimin sodan jälkeen Venäjällä oltiin katkeria siitä, että sen vanha liittolainen Itävalta, oli tukenut sodassa Venäjän vihollisia, ja siksi Venäjä haki liittolaisia muualta. Kun Preussia johtanut Otto von Bismarck tuki Venäjää Puolan kysymyksessä, Venäjä tuki Preussia vastavuoroisesti Saksan yhdistymisessä. Tätä tukea on myöhemmin luonnehdittu Venäjän suurimmaksi ulkopoliittisesti virheeksi, sillä yhdistyneestä Saksasta tuli myöhemmin Venäjän vaarallisin vihollinen.
Itävallan heikennyttyä Venäjän katkeruus Habsburgeja kohtaan väheni, mikä mahdollisti kolmen keisarin liiton, jonka Saksan, Itävalta-Unkarin ja Venäjän keisarit solmivat 1873. Liiton katkaisi kuitenkin pian syntymisensä jälkeen Balkanin kriisi, jossa Venäjän ja Itävalta-Unkarin tavoitteet törmäsivät. Balkanin kriisi johti sotaan Venäjän ja Turkin välillä. Sodassa oli kyse siitä, että vuonna 1875 Bosniassa ja Hertsegovinassa kapinoitiin turkkilaisten valtaa vastaan ja kapina levisi sieltä koko Balkanille. Venäjällä tapahtumat vahvistivat panslavismiksi kutsuttua aatetta ja Balkanille lähetettiin taisteluihin vapaaehtoisia. Venäjän hallintoa panslavismi ei ohjannut, mutta vapaaehtoisten myötä se ajautui sotaan yhä tiukemmin. Lopulta Venäjä julisti sodan Turkille 1877, mutta sen todellisena vaikuttimena oli korjata vuonna 1856 Pariisin rauhassa koetut tappiot. Sota oli raskas, mutta Venäjälle voitollinen. San Stefanon rauhassa 1878 Venäjä sai alueita Kaukasukselta ja Bessarabiasta. Lisäksi Venäjän rinnalla sotineiden Romanian, Serbian ja Montenegron itsenäisyys tunnustettiin. Lisäksi Bulgarialle myönnettiin autonomia ja luotiin laaja Venäjän tukema Suur-Bulgaria. Myös Bosnialle ja Hertsegovinalle taattiin autonomia. Itävalta-Unkari ja Iso-Britannia eivät kuitenkaan voineet sallia Venäjän liian suurta laajentumista ja erityisesti liian suuren Venäjän suojeluksessa olevan Bulgarian luomista. Berliinin kongressissa Balkan jaettiin uudelleen 1878 ja Venäjä joutui sopimaan pienemmän Bulgarian perustamisesta. Itävalta-Unkari taas sai oikeuden miehittää Bosnian ja Hertsegovinan.
1870-luvulta lähtien Venäjän ulkopolitiikkaa ohjasi se tieto, että Manner-Euroopan suurvallaksi oli kohonnut Saksa ja että Itävalta-Unkari oli epäluotettava liittolainen. Venäjällä pelättiin Saksan ja Itävalta-Unkarin mahdollista liittoa kolmen keisarin sopimuksen rauettua Balkanin kriisiin. Näitä pelkoja lievittääkseen Saksan valtakunnankansleri Otto von Bismarck solmi Venäjän keisarin kanssa vuonna 1887 jälleenvakuutussopimuksen, mutta tätä ei voitu pitää maiden välisen ystävyyden takeena, sillä Venäjällä tiedostettiin, että Saksalle Itävalta-Unkari oli sitä itseään todennäköisempi liittolainen. Saksan ja Venäjän välit viilenivät heti seuraavana vuonna 1888, kun Venäjä kääntyi lainaa saadakseen Saksan valtiopankin puoleen, mutta Bismarck määräsi pyynnön torjuttavaksi. Sitten keisarin rahaministerit kääntyivät lainaa saadakseen Ranskan puoleen, mistä laina saatiin. Seurauksena oli Ranskan ja Venäjän välinen liitto.
Uudistusten paine > Tsarismin vastustus

Aleksanteri II:n murha ei saanut maan hallitusta suomaan minkäänlaisia myönnytyksiä. Valtaan noussut Aleksanteri III jatkoi itsevaltaisena hallitsijana, eikä hän hyväksynyt neuvoa-antavaa edustuslaitosta. Hänen isänsä surmanneen Narodnaja voljan salamurhaajia jahdattiin säälimättä ja heidän johtohenkilönsä teloitettiin. Aleksanteri III:n aikana maahan muodostettiin salainen poliisiosasto, ohrana, joka valvoi alamaisten ajatuksia. Apunaan sillä oli valtiollinen poliisi, eli santarmisto. Näiden urkkijat pyrkivät saamaan selville mahdolliset vallankumoukselliset aatteet. Vallankumoukselliset liikkeet tukahdutettiin. Tsaarin neuvonantaja Konstantin Pobedonostsev halusi pelastaa tsaarin valtaistuimen ja oikeaoppisen kirkon. Hän kannatti sensuuria, yliopistojen valvontaa ja poliisin valtuuksien laajentamista. Pobedonostsev aloitti venäläistämispolitiikan tunnuslauseella "yksi uskonto, yksi kieli, yksi laki". Tsaarin vastustajat joutuivat Siperian karkotuspaikkoihin tai pakenivat länteen. Venäläisiä vallankumouksellisia asui Aleksanteri III:n valtakaudella suurkaupungeissa eri puolilla Eurooppaa. Uudessa tsaarin murhayrityksessä vuonna 1887 yksi salaliittolaisena hirtetyistä oli Aleksandr Uljanov, jonka veli Vladimir Lenin tuli myöhemmin vaikuttamaan Venäjän historiaan.
Uudistusten paine > Teollistuminen

Aleksanteri III:n valtakauden toinen merkittävä piirre oli Venäjän teollistuminen. Kehityksen takana oli rahaministeri Sergei Witte, joka oli hallinnon ainoa kyvykäs mies. Venäjältä puuttui teollistumista edistävä keskiluokka, mutta se korvattiin valtionkapitalismilla, mikä tarkoitti sitä, että valtio järjesti nykyaikaistamiseen tarvittavat varat ja suunnittelun. Siihen tarvittiin ulkomaista pääomaa, ja suuria lainoja saatiin Ranskasta. Witten ansiosta maan infrastruktuuria kehitettiin teollisuuden tarpeita varten, ja parantuneet yhteydet hyödyttivät myös asevoimia. 1900-luvulle tultaessa rataverkko kattoi koko Euroopan puoleisen Venäjän. Parantuneita yhteyksiä pitkin vilja ja raaka-aineet saatiin nopeammin perille maan eteläosista tuotantolaitoksiin. Merkittävin ratahanke oli Siperian rata, joka edesauttoi myös Siperian uudisasutusta. Teollisuuden kehityksen ansiosta Moskovasta tuli tekstiiliteollisuuden, Pietarista koneteollisuuden, Bakusta öljyteollisuuden ja Uralista kaivosteollisuuden keskus.
Teollisuus kasvoi nopeasti, mutta valtaosaltaan Venäjä oli maatalousmaa. Maatalous kasvoi paljon teollisuutta hitaammin. Maanviljelijät pitäytyivät edelleen vanhoissa käytännöissään. Maatalouden kehitystä hidasti raskas verotus ja koneiden kalleus. Vilja oli maan merkittävin vientitavara, josta saatiin tarpeeksi tuloja lainojen maksuun. Viljaa oli myytävä huonoinakin vuosina, maatalous siis kustansi Venäjän teollistumisen. Teollisuuden kasvu oli merkittävää, mutta talouskasvua rajoitti nopea väestönkasvu, sillä lisätuotos syötiin.
Teollistuminen vaikutti osaltaan vanhojen säätyrajojen murtumiseen, eivätkä vanhat vallanpitäjät halunneet luopua vaikutusvallastaan tai varallisuudestaan alempisäätyisten vuoksi. Talonpojat taas olivat edelleen sidoksissa kyläyhteisöihinsä, jotka säätelivät maiden jakoa. Heidän näkökulmansa ei kuitenkaan riittänyt vaatimaan valtiollisia uudistuksia. Osa aatelisista mukautui tilanteeseen, mutta osa vajosi yhteiskunnan pohjalle. Tyytymättömyys kasvoi koko 1890-luvun ajan. Väki vaati parempia työoloja, mikä näkyi lakkoina, mutta kun alkoi näyttää siltä, että vanha järjestelmä ei saa muutosta aikaan, valveutuneimmat alkoivat jo vaatia muutoksia valtiotasolta. 1900-luvun taitteessa alkoi syntyä organisoituja oppositioliikkeitä. Ensimmäisten poliittisten puolueiden perustajat olivat työläisiä, sillä aatelisto ja varakas porvaristo olivat poliittisesti arkoja.
Kohti vallankumousta > Nikolai II:n valtaannousu

Aleksanteri III kuoli vuonna 1894. Hänen jälkeensä keisariksi tuli hänen poikansa  Nikolai II. Nikolai piti tiukasti kiinni itsevaltaisesta hallintotavasta. Nikolai ei ollut voimakas hallitsija ja hänen pyrkimystään rajattoman itsevaltiuden säilyttämisestä tuki keisarin ympärillä ollut hännystelijäjoukko, sekä hänen puolisonsa Aleksandra. Liian pätevät ministerit erotettiin, sillä ne saivat Nikolain tuntemaan oman kyvyttömyytensä, sen sijaan keisaria myötäilevät ministerit pääsivät etenemään urallaan ja vaikuttamaan politiikkaan. Yksi keisarin suosikeista oli häntä puoltanut Vjatšeslav von Plehwe, joka eteni poliisidepartementin päälliköstä valtiosihteeriksi ja sisäministeriksi.
Kohti vallankumousta > Ensimmäinen vallankumous

Port Arthurin kukistuminen tammikuussa 1905 aiheutti valtakunnan toisella laidalla Pietarissa sen kipinän, joka sai maan yhteiskunnalliset ongelmat purkautumaan. Suuri joukko mielenosoittajia marssi osoittamaan mieltään Pietarin talvipalatsiin, jossa he luulivat Nikolain olevan. Vartijat avasivat tulen, ja suuri joukko mielenosoittajia ammuttiin. Verisunnuntain tapahtumat ovat osin edelleen hämärän peitossa. Tapaus aiheutti sen, että kansan luottamus keisariin järkkyi ja mellakat ja lakot levisivät ympäri maan vallankumouksellisiksi liikkeiksi. Elokuussa 1905 keisari ilmoitti tilanteen rauhoittamiseksi perustavansa neuvoa-antavan duuman (niin sanottu Bulyginin duuma), mutta se ei riittänyt rauhoittamaan kansaa, jonka mielestä itsevaltiuden aika oli ohi. Maan työväestö alkoi perustaa neuvostoja johtamaan lakkoa. Lokakuussa lakkoon meni koko Pietari.
Kun tilanne Venäjällä oli sisäpoliittisesti räjähdysherkkä, käytiin samaan aikaan rauhanneuvotteluja Japanin vastaisen sodan päättämiseksi. Venäjän edustajana rauhanneuvotteluissa oli Sergei Witte. Neuvottelujen välittäjänä oli Yhdysvaltain presidentti Theodore Roosevelt. Japani vaati Venäjältä sotakorvauksia ja alueluovutuksia, mutta Witte ei taipunut näihin vaatimuksiin. Myös Yhdysvallat oli huolestunut Japanin liiasta voimistumisesta, Japani joutui tulemaan vastaan vaatimuksissaan. Venäjä luovutti Japanille Sahalinin saaren eteläpuoliskon ja maksoi vain sotavankien ylläpitokulut. Japanin haltuun jäi myös Port Arthur. Venäjä selvisi näin ollen sodan tappioista suhteellisen vähällä.
Pietariin palattuaan Witte suostui maan hallituksen johtoon sillä ehdolla, että keisari lupaisi maalle perustuslain ja pääministerin johtaman hallituksen. Näiden vaatimusten johdosta keisari taipui lokakuun manifestiin, jossa julistettiin kansalaisvapaudet ja luvattiin, että duuma osallistuisi lakien säätämiseen. Ulkopolitiikka jäi keisarin valtaan ja maasta muodostui osittain perustuslaillinen monarkia. Ajan myötä ilmeni, että Nikolai II ei vilpittömästi halunnut alistua valtansa rajoittamiseen. Lokakuun manifesti rauhoitti tilanteen hetkeksi ja se salli poliittisten puolueiden muodostumisen. Keisari ei suinkaan osoittanut Wittelle kiitollisuuttaan tilanteen rauhoittamisesta, vaan erotti hänet. Witte oli yksinkertaisesti toimessaan liian pätevä.
Ensimmäiset vaalit pidettiin keväällä 1906. Varhaisten puolueiden rajat olivat epämääräiset. Oikeisto ei vielä järjestäytynyt puolueiksi, vasemmiston monet ryhmät taas toimivat vain harvoin lain sallimissa rajoissa. Liberaalit jakaantuivat konstitutionaalisiksi demokraateiksi eli kadeteiksi ja lokakuulaisiksi. Oppositio voitti vaalit, ja kadetit saivat eniten paikkoja. Ensimmäinen duuma pysyi koossa vain 73 päivää. Se esitti hallitukselle liian radikaaleja uudistuksia, kuten poliittisen armahduksen ja yleisen äänioikeuden. Nikolai julisti nämä uudistukset mahdottomiksi hyväksyä.
Sota ja vallankumous > Kohti sotaa

Kaukoidässä koetun sotatappion jälkeen Venäjällä ei ollut enää varaa samankaltaisiin virhearviointeihin. Japanin kanssa päästiin sopuun maiden välisistä etupiireistä, Xinhai-vallankumouksen jälkeen Venäjä salli Japanin liittää Korean niemimaa alueisiinsa, kun taas Japani hyväksyi Venäjän aikeet Ulko-Mongolian alistamiseksi. Brittien kanssa saatiin sovituksi, että Afganistan jäisi maiden väliseksi puskurivyöhykkeeksi ja Persia jaettiin kahtia suurvaltojen etupiireihin ja väliin jätettiin puolueeton vyöhyke. Tuloksena oli Ranskan, Britannian ja Venäjän muodostama kolmoisentente, kun Venäjä liittyi Ranskan ja Ison-Britannian aiemmin solmimaan sopimukseen. Sopimus muodosti vastavoiman Saksan, Itävalta-Unkarin ja Italian solmimalle Kolmiliitolle.
Vuoden 1905 nöyryytyksen välittömimpiä seurauksia oli, että Venäjä kiinnostui uudelleen Balkanista. Vuonna 1908 Itävalta-Unkari ryhtyi laajentamaan vaikutusvaltaansa Balkanilla ja liitti alueisiinsa Bosnia-Hertsegovinan, joka oli ollut sen miehittämä jo vuodesta 1878. Venäjän ulkoministeri Aleksandr Izvolski antoi tähän suostumuksensa, kun Itävalta-Unkari lupasi vastineeksi Venäjälle Turkin salmet, mutta muut suurvallat eivät antaneet lupaa niiden valtaamiseen. Pietarissa kuohutti Bosnian serbien kohtalo. Venäjä joutui kuitenkin hyväksymään Itävallan aluelaajennoksen, kun Saksa asettui tukemaan Itävaltaa.
Venäjällä reagoitiin Itävalta-Unkarin aluelaajennokseen ja maassa alettiin välittömästi kehittää maan sotavoimia. Suureksi ohjelmaksi kutsuttu uudelleenaseistuskampanja oli mahdollista 1909 alkaneen taloudellisen nousukauden myötä. Venäjän sotavoimat saatiin Itävallan tasolle, mutta ei Saksan veroiseksi. Mikään maa ei kuitenkaan ollut varautunut pitkään sotaan. Itävallan liitettyä Bosnian ja Hertsegovinan alueisiinsa olot Balkanilla alkoivat muuttua yhä jännittyneemmiksi. Esimakua tulevasta saatiin, kun ensimmäinen Balkanin sota syttyi 1912. Sodassa Balkanin liittoon kuuluneet Serbia, Kreikka, Montenegro ja Bulgaria kukistivat Turkin osmanit, mutta tämän jälkeen liittolaiset alkoivat sotia keskenään. Venäjä antoi tukensa Serbialle, Itävalta-Unkari taas ei hyväksynyt Serbian mahdollista laajenemista ja antoi tukensa Bulgarialle. Saksa taas oli liittoutunut Osmanien kanssa, ja Venäjällä pelättiin Turkin salmien hallinnan luisumista saksalaisille. Monimutkaiset liittolaissuhteet suurvaltojen ja pienempien valtioiden välillä tekivät tilanteesta hyvin epävakaan.
Alex Newhook

| Alex Newhook |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. tammikuuta 2001 (ikä 24) St. John’s, NL, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  178 cm
Paino:  86 kg
Seura
Seura:  Montreal Canadiens
Sarja:  NHL
Pelinumero:  15
Pelaajaura
Pääsarjaura:  (–)
Aik. seurat:  Colorado Avalanche (NHL)
NHL-varaus:  16. varaus, 2019 Colorado Avalanche
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | Colorado Avalanche | 2022  |
Alex Newhook (s. 28. tammikuuta 2001 St. John’s, Newfoundland ja Labrador, Kanada) on kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-seura Montreal Canadiensin organisaatiossa. Newhook on pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Colorado Avalanche varasi hänet ensimmäisellä kierroksella 16. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2019.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:  Kanada.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Kanada.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Kanada.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:  Kanada> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Kanada 2021 | jääkiekko |  |
Newhook pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2021, jolloin hän voitti hopeaa. Välieräottelussa Venäjää vastaan Newhook teki Kanadan 5–0-voittoon päättyneen ottelun voittomaaliksi jääneen avausmaalin vain 59 sekunnin pelin jälkeen. Hänen osumansa vei joukkueen finaaliin. Newhook pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2019, jolloin hän jakoi tehoilla 5+5=10 Kanadan sisäisen pistepörssin voiton Peyton Krebsin kanssa. Valmennus valitsi hänet joukkueensa turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta.
Newhook edusti myös Canada Blackin joukkuetta World U-17 Hockey Challengessa vuonna 2017. Hän edusti myös Canada Westin joukkuetta World Junior A Challengessa vuonna 2018, jolloin Newhook voitti pronssia. Hän oli neljällä osumallaan joukkueensa paras syöttäjä.
Pelityyli

Jatkoaika.com -verkkolehden toimittaja Lassi Alasen mukaan Newhook kuuluu varausikäluokkansa parhaisiin luistelijoihin. Alasen mukaan hänen ensimmäiset potkunsa ovat todella terävät, ja hänen huippunopeutensa on erittäin korkea. Alasen mukaan Newhook on taitava mailankäsittelijä ja pystyy kontrolloimaan kiekkoa myös täydessä vauhdissa. Alasen mukaan hän on luistelunsa ja kiekollisten taitojensa turvin tasaviisikoin todella vaarallinen suorissa hyökkäyksissä ja Newhook useimmiten kuljettaa kiekon onnistuneesti keskialueen yli. Alasen mukaan Newhook on enemmän pelintekijä kuin laukoja, mistä kertoo myös maalien ja syöttöpisteiden suhde kahden edelliskauden ajalta. Alasen mukaan hänellä on arsenaalissaan useita eri syöttövariaatioita, ja Newhook pystyy tekemään luovia syöttöjä myös täydestä vauhdista. Alasen mukaan hän on peliälynsä ja luistelunopeutensa ansiosta kohtuullinen myös puolustussuuntaan ja Newhook tekee jäällä ollessaan kovasti töitä molempiin suuntiin. Hän ei Alasen mukaan 179-senttisenä ja 86-kiloisena ole kuitenkaan kentän isokokoisin pelaaja, mutta Newhookin koko ei ole myöskään millään tasolla ollut hidaste.
Muuta

Alexin pikkusisko Abigail "Abby" Newhook pelaa kaudella 2021–2022 hyökkääjänä Boston Collegen yliopistojoukkueessa. Alex Newhook on maininnut esikuvakseen myös Newfoundlandin saarelta kotoisin olevan NHL-pelaajan Daniel Clearyn.
Walt Disney Studios

| The Walt Disney Studios |
| --- | --- |

Perustettu:  1923
Kotipaikka:  Burbank, Kalifornia, Yhdysvallat
Tuotteet:  Elokuvat
Emoyhtiö:  The Walt Disney Company
Tytäryhtiöt:  Walt Disney Studios Motion Pictures Walt Disney Animation Studios Disney Music Group Walt Disney Pictures Disney Theatrical Group Pixar Animation Studios Marvel Studios Lucasfilm 20th Century Studios Searchlight Pictures Blue Sky Studios
Kotisivu:  www.waltdisneystudios.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
The Walt Disney Studios on yhdysvaltalainen elokuva- ja viihdestudio, joka on yksi The Walt Disney Companyn liiketoimintayksiköistä. The Walt Disney Studios omistaa merkittäviä elokuvatuotantoyhtiöitä. Näitä ovat Walt Disney Studios Motion Pictures, Walt Disney Animation Studios, Disney Music Group, Walt Disney Pictures, Disney Theatrical Group, Pixar Animation Studios, Marvel Studios, Lucasfilm, 20th Century Studios, Searchlight Pictures ja Blue Sky Studios. Walt Disney Studios Motion Pictures jakaa ja markkinoi studioiden tuottamia elokuvia.
Vuonna 2019 Walt Disney Studios tienasi kalenterivuotena 13,2 miljardia dollaria, joka on ennätysmäärä maailmanlaajuisissa lipputuloissa.
Walt Disney Studios on Motion Picture Associationin (MPA) jäsen.
Anu Ubaud

Anu Ubaud on suomalainen journalisti ja viestintäalan yrittäjä.
Elämä

Ubaud valmistui yhteiskuntatieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 2010. Vuosina 2009–2016 hän toimi Sanoma-konsernissa eri tehtävissä, muun muassa Cosmopolitanin, Me Naisten ja Meidän perheen toimituksissa. Ubaud toimi projektijohtajana viestintäyritys Erassa vuosina 2016–2017.
Ubaud toimitti tekstit vuonna 2017 ilmestyneeseen teokseen Suuria unelmia.
Joulukuussa 2017 Ubaud siirtyi Helsingin Sanomiin toimituspäälliköksi.
Helsingin Sanomien toimituksen uudistuessa syyskuussa 2019 Ubaud nousi lehden toiseksi päätoimittajaksi. Hänen vastuualueenaan olivat lehden hyvinvointi-, tiede-, feature- ja kulttuuritoimitukset sekä Nyt-liite ja Lasten uutiset. Vuonna 2022 Ubaud siirtyi Helsingin Sanomista perustamaan vastuullisuuteen ja brändiviestintään keskittyvää startupia.
Näkemyksiä

Vuoden 2019 lokakuussa Journalisti-lehden haastattelussa aloitettuaan päätoimittajana Ubaud kertoi, että Helsingin Sanomissa ollaan tarkkana ettei tehdä sisältömarkkinointiyhteistyötä Kiinan kansantasavallan kanssa. Syyskuussa 2020 Ubaudin kirjoittamassa Helsingin Sanomien pääkirjoituksessa Ubaudin mielestä Kiinalle on vaikea olla vihainen, sillä se on asettanut hiilineutraaliuden ilmastotavoitteekseen vuoteen 2060.
Yksityiselämä

Ubaud on kolmen lapsen äiti.
Aiheesta muualla

Anu Ubaud Twitterissä
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Julian Assange

| Julian Assange |
| --- | --- |
 Julian Assange vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. heinäkuuta 1971 (ikä 53) Townsville, Queensland, Australia
Kansalaisuus:  Australia
Ammatti:  Wikileaksin tiedottaja ja päätoimittaja
Siviilisääty:  eronnut
Lapset:  Daniel Assange
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Julian Paul Assange (alkuperäinen nimi Julian Paul Hawkins) (əˈsɑːnʒ) (s. 3. heinäkuuta 1971 Townsville, Queensland, Australia) on australialainen julkaisija ja internetaktivisti. Assange tunnetaan parhaiten toiminnastaan vuonna 2006 perustamansa Wikileaks-sivuston tiedottajana ja päätoimittajana. Wikileaks on julkaissut viranomaisten ja yritysten salaisiksi tarkoitettuja asiakirjoja. Ecuador myönsi hänelle turvapaikan mutta perui sen 11. huhtikuuta 2019. Brittiläinen tuomari kielsi Julian Assangen luovuttamisen Yhdysvaltoihin 4. tammikuuta 2021, ja Meksikon presidentti tarjosi hänelle samana päivänä poliittista turvapaikkaa.
Assange on opiskellut fysiikkaa ja matematiikkaa sekä toiminut tietokoneohjelmoijana.
Assangen Wikileaks-sivusto julkaisi tuhansia Hillary Clintonin sähköposteja vapaasti saataville vuonna 2016.
Ruotsalainen syyttäjä kuuli Assangea Ecuadorin suurlähetystössä Lontoossa 14. marraskuuta 2016 alkaen usean päivän ajan. Kuulemisen syynä olivat Assangeen Ruotsissa kohdistuneet seksuaalirikosepäilyt.
Suur-Lontoon poliisi pidätti Assangen Ecuadorin suurlähetystöstä 11. huhtikuuta 2019 sen jälkeen kun Ecuador oli perunut turvapaikan.
Assangella on Aspergerin oireyhtymä.
Lapsuus

Julian Paul Hawkins syntyi  3. heinäkuuta 1971 Townsvillessä Queenslandissa,  visuaalitaiteilija Christine Ann Hawkinsin ja (s. 1951), sodanvastaisen aktivistin ja rakentajan John Shiptonin pojaksi. Pari erosi ennen kuin Julian syntyi.
Vuonna 1979 Assangen äiti, Christine, meni uudelleen naimisiin New Age -liikkeeseen kuuluvan muusikon  Richard Brett Assangen kanssa.Julian omaksui Richardin sukunimen Assange. Christine ja Richard saivat lapsen, mutta pari erosi vuonna 1982. Erosta seurasi katkera huoltajuusriita Assangen velipuolesta. Lopulta äiti piilotteli molempia lapsia viiden vuoden ajan. Lapsuutensa aikana Assange muutti useita kertoja. Muuttojen seurauksena Assangen koulutie oli katkeilevaa ja hän oli välillä kotiopetuksessakin.
Hakkerointi

Vuonna 1987, ollessaan 16-vuotias, Assange alkoi harrastaa hakkerointia pseudonyymillä Mendax (latinassa splendide mendax tarkoittaa ylevästi uskomatonta, peräisin Horatiukselta). Hän ja kaksi muuta hakkeria muodostivat International Subversives -nimisen hakkeriryhmän. Assange kirjoitti säännöt, joiden mukaan hakkeri ei saa rikkoa hakkeroimiaan järjestelmiä tai muuttaa niiden tietoja.
Assange jäi kiinni vuonna 1991 hakkeroinnista sen jälkeen, kun hänen Melbournessa sijaitsevaan kotiinsa oli tehty kotietsintä. Assange oli tunkeutunut muun muassa erään australialaisen yliopiston ja Nortel-nimisen australialaisen operaattorin palvelimille. Tekoa pidettiin kuitenkin vähäisenä, koska Assange ei ollut aiheuttanut vahinkoa, joten hän selvisi 2 100 Australian dollarin sakoilla.
Lapset

Vuonna 1989 Assange sai Daniel-nimisen pojan yhdessä tyttöystävänsä kanssa. Vuoden 1991 kotietsinnän jälkeen tyttöystävä erosi Assangesta ja vei lapsen mukanaan. Assange ja tyttöystävä saivat sovittua huoltajuusriitansa vasta 1999. Assange perusti yhdessä äitinsä kanssa aktivistiryhmän vaatimaan Australiaan keskustietokantaa, jonne koottaisiin muuten huonosti saatavilla olevia huoltajuuteen liittyviä tietoja.
Huoltajuusriidoista huolimatta Daniel Assange sanoo arvostavansa isänsä tapaa kasvattaa: ”Älyllisissä kysymyksissä hän ei koskaan kohdellut minua kuin lasta, vaan puhui niin kuin todella haluaisi minun ymmärtävän asiat. Luulen että se auttoi minua tajuamaan todellisuuden luonnetta.” Daniel sanoo isänsä maailmankuvan kulminoituvan Wikileaksiin: ”Hän on aina ollut kiinnostunut poliittisesta aktivismista yleensä, mutta myös tieteistä ja filosofiasta ja tiedon etsimisestä, ja ajatuksesta, että tämän tiedon pitäisi olla kaikkien ulottuvilla.”
Assangella on hänen Ecuadorin Lontoon suurlähetystössä oleskelunsa aikana syntyneet Gabriel ja Max-nimiset lapset hänen eteläafrikkalaisen asianajajansa Stella Morriksen kanssa. He kihlautuivat vuonna 2017. Lapset ovat Ison-Britannian kansalaisia.