stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Panssarilaiva Potemkin (elokuva)
Juoni

Elokuvan alussa Potjomkin on juuri saapunut Japanin-sodasta ja ankkuroitunut Odessan satamaan.
Ensimmäisessä jaksossa laivan miehistö saa pilaantunutta lihaa ruoakseen. Laivan lääkäri huomaa lihassa kuhisevat madot mutta kiistää niiden olemassaolon. Kapinamieli alkaa kyteä miehistön joukossa, ja matruusi Vakulintšuk puheillaan vain vahvistaa kapinan oikeutta.
Toisessa osassa miehistö kokoontuu takakannelle. Komentaja määrää summittaisesti osan vahdista ammuttavaksi. Toiset puolestaan joutuvat teloitusjoukkoihin. Ammuttavien joukko peitetään suurella valkoisella vaatteella tehtävän helpottamiseksi. Kun teloitusta ollaan juuri aloittamassa, Vakulintšuk vetoaa teloittajiin, etteivät he ampuisi veljiään. Teloittajat laskevat kiväärinsä, ja laivalla syntyy kapina. Vakulintšuk saa surmansa kapinan loppuvaiheessa.
Kolmannessa osassa kuvataan Odessan satamaa aamunkoitteessa. Kaupunkilaisia rientää satamaan suremaan laivalla kuollutta Vakulintšukia. Monet ihmiset itkevät, ja agitaattorit puhuvat. Purjeveneet vievät elintarvikkeita laivan matruuseille.
Neljännen osan alussa nähdään ehkä elokuvahistorian tunnetuin väliteksti: ”Äkkiä!” Sotilassaappaita ilmestyy kuvaan, ja verilöyly alkaa Odessan portailla. Ihmiset ryntäilevät paniikissa sinne tänne. Erästä äitiä ammutaan, ja hänen kuljettamansa lastenvaunut alkavat vieriä alas portaita. Pientä poikaa ammutaan, ja hänen äitinsä nousee uhmaamaan ampuvia sotilaita. Samoin panssarilaiva Potjomkin vastaa sotilaiden tuleen.
Viidennessä osassa Potjomkinin matruusit pohtivat, pitääkö heidän ruveta taistelemaan lähestyvää laivuetta vastaan. Kuitenkin laivueen lähestyessä sen matruusit siirtyvät Potjomkinin puolelle. Tämän jälkeen alus purjehtii voitokkaasti eskaaderin läpi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Aleksandr Antonov  | … |  matruusi Vakulintšuk   |
|  Vladimir Barski  | … |  komentaja Golikov   |
|  Grigori Aleksandrov  | … |  luutnantti Giljarovski   |
|  Aleksandr Levšin  | … |  pieni upseeri   |
|  Mihail Gomorov  | … |  matruusi   |
|  Beatrice Vitoldi  | … |  nainen lastenvaunujen kanssa   |
|  Julia Eisenstein  | … |  nainen, joka tuo ruokaa kapinoitsijoille   |
|  Konstantin Feldman   | … |  ylioppilas Feldman   |
|  Protopopov  | … |  vanha mies   |
|  Korobei  | … |  jalaton veteraani   |
|  Prokopenko  | … |  haavoittuneen Aban äiti   |
|  A. Glauberman  | … |  Aba   |
|  N. Poultsaseva  | … |  opettaja   |
|  Brodski  | … |  intellektuelli   |
|  Zerenin  | … |  opiskelija   |
|  Marusov  | … |  upseeri   |
|  Repnikova  | … |  nainen portailla   |
Tuotanto

Vuosi 1925 oli Venäjän ensimmäisen vallankumouksen 20-vuotisjuhlavuosi, ja saman vuoden maaliskuussa aloitettiin 1905-elokuvaprojekti, jonka ohjaajaksi Sergei Eisenstein nimitettiin. Panssarilaiva Potemkinin valmisteluaika oli hyvin lyhyt. Suunnitteluvaiheesta valmistumiseen oli aikaa vain yhdeksän kuukautta, sillä elokuvan oli tarkoitus olla valmiina ennen vuoden loppua. Käsikirjoitusta ei saatu valmiiksi ennen kuvauksia, vaan käsikirjoittaja Nina Agadžanova-Šutkon jatkoi työtä kuvausten edetessä. Käsikirjoitukseen vaikuttivat Agadžanova-Šutkonin ja Eisensteinin lisäksi myös muita Eisensteinin työtovereita. Hänen avustajansa ja myöhemmin itsekin elokuvaohjaajana toiminut Grigori Aleksandrov auttoi kuvaus- ja leikkausvaiheessa. Elokuvaaja Eduard Tissén vaikutuksesta elokuvaan syntyi esimerkiksi leijonapatsaskohtaus, jossa liike luotiin leikkauksien avulla.
Tuotanto > Kuvaukset

Kuvaukset alkoivat Leningradissa varhaiskeväällä, mutta sää ei suosinut kuvausryhmää. Kuvauksen viivästyivät, ja paineet elokuvan ympärillä kasvoivat. Viimein Leningradin asiantuntijat kehottivat kuvausryhmää siirtymään etelään kuvaamaan elokuvan yhtä sivujuonta. Kuvausryhmä matkusti Odessaan, missä Eisenstein kirjoitti itse lopullisen käsikirjoituksen. Leningradissa ei sen jälkeen kuvattu ollenkaan. Tuotantoporras tunsi levottomuutta, kun kuvausryhmä oli matkustanut Odessaan ja majoittunut siellä erääseen hotelliin. He pelkäsivät mahtipontisen elokuvan jäävän haaveeksi.
Alun perin Eisenstein aikoi kuvata 1905-elokuvaprojektissa laajalti vuoden 1905 tapahtumat, ja Potjomkinin kapina oli elokuvassa vain lyhyt jakso. Kuvauksissa tapahtui kuitenkin käänne, kun Eisenstein eräänä yönä meni yhteistyökumppaninsa Maksim Strauhin huoneistoon. Eisenstein oli lukenut ranskalaista Illustration-lehteä, jossa oli ollut piirros kuuluisasta kapinakohtauksesta Odessan portailla. Eisensteinistä kuva sisälsi kaikki syyt, miksi vuoden 1905 vallankumous oli tarpeellinen, ja halusi elokuvaan kohtauksen kyseisistä portaista. Eisenstein pohti myöhemmin kirjoituksissaan, kuinka yksi elementti tai episodi voi tihentää kaiken. Syömäkelvoton liha on kuva työläisten ja sotilaan epäinhimillisestä tilanteesta, kohtaus takakannella tsarismin julmuudesta, Vakulintšukin hautajaiset kokooma kaikista hautajaismenoista, joita järjestettiin mielenosoituksissa surmansa saaneiden vallankumouksellisten muistoksi. Odessan portailla tapahtuva verilöyly muistuttaa Bakussa ja Pietarissa tapahtuneita verisiä välikohtauksia sekä Tomskin teatterin paloa.
Panssarilaiva Potjomkinina toimi rantaan tuotu sisarlaiva 12 Apostolov, ja kuvauskulman piti koko ajan olla täysin oikea, ettei illuusio aavalla merellä seilaavasta Potjomkinista olisi rikkoutunut. Kuvausryhmä teki työtään vaarallisissa olosuhteissa, sillä laiva ja sitä ympäröivä merialue olivat miinoitettuja. Matoista lihaa kuvaavaan kohtaan ja muihin laivan nopeita liikkeitä vaativiin osiin käytettiin Komintern-risteilyalusta. Näyttelijät valittiin yleensä paikan päällä, ja esimerkiksi sevastopolilainen puutarhuri näytteli laivan pappia ja lämmittäjä laivan lääkäriä. Moskovalaisen Proletkult-teatterin jäsenet toimivat paitsi Eisensteinin assistentteina, myös valtaosassa elokuvan rooleissa.
Vastaanotto > Ensi-ilta

Elokuvan leikkaaminen kesti kaksi viikkoa, ja sinä aikana Eisenstein ja hänen assistenttinsa työskentelivät vuorokauden ympäri. Ennen varsinaista yleisöensi-iltaa oli tarkoitus järjestää erityisnäytös, jonka päivämääräksi oli kaavailtu 21. joulukuuta. Panssarilaiva Potemkinin leikkaustyö oli vielä kesken samana iltana kuin esityksen oli määrä olla Bolšoi-teatterissa. Viisiosainen elokuva oli kuvattu viiteen eri kelaan, ja sitä mukaa kuin tarvittavat leikkaukset ja välitekstit saatiin kelaan valmiiksi, se kuljetettiin elokuvateatteriin esitettäväksi. Kelojen esittämisen välissä oli tauko, sillä elokuva näytettiin vain yhden projektorin avulla. Viimeinen tauko venyi parinkymmenen minuutin mittaiseksi, kun Eisensteinia ja viimeistä elokuvakelaa kuljettanut moottoripyörä hajosi puolen kilometrin päässä elokuvateatterista. Bolšoi-teatterissa pidetyn kutsuvierasnäytöksen jälkeen ensimmäinen julkinen esitys tapahtui 18. tammikuuta 1926 Arbat-aukion Taide-elokuvateatterissa Moskovassa. Ulkomainen ensi-ilta tapahtui Berliinissä 29. huhtikuuta 1926, jonka esitykseen saksalainen Edmund Meisel sävelsi elokuvan musiikin.
Vastaanotto > Ensi-illan jälkeen

Ensimmäisten esitystensä jälkeen elokuvaa ei juuri levitetty Neuvostoliitossa, ja se uhkasi kadota kaikkien muiden tuotantojen sekaan, koska neuvostoelokuva ei ollut vielä saavuttanut arkkitehtuurin ja teatterin kaltaista suosiota. Runoilija Vladimir Majakovski puuttui asiaan, sillä hänen hyvä ystävänsä runoilija Nikolai Asejev oli osallistunut elokuvan välitekstien laatimiseen. Majakovskin vastapuolelle joutui Sovkinon levitysorganisaation johtaja Konstantin Švedtšikov. Hän oli poliitikko ja Vladimir Leninin ystävä, eikä hän ymmärtänyt elokuvista paljonkaan. Majakovski esitti Švedtšikoville jyrkän vaatimuksen elokuvan levittämisestä ulkomaille ja uhkasi Švedtšikovin päätyvän historian lehdille roistona. Majakovskin lisäksi myös muut taivuttelivat Švedtšikovia levittämään elokuvaa, ja jatkuvan painostuksen jälkeen Sovkino lopulta lähetti elokuvan Berliiniin. Siellä Panssarilaiva Potemkinista tuli valtava menestys, ja elokuva otettiin uudelleen Moskovan ohjelmistoon. Elokuvan suosio tuotti myös varjopuolen: suosiosta hullaantuneet Sovkinon edustajat myivät elokuvan alkuperäisnegatiivin Berliiniin, missä se myöhemmin hävisi kokonaan.
Elokuvan suosion myötä Saksan propagandaministeri Joseph Goebbels kehotti saksalaisia elokuvantekijöitä tekemään Panssarilaiva Potemkinista natsiversion. Eisenstein ei pitänyt ajatuksesta ja kirjoitti Goebbelsille halveksuvan kirjeen, jossa hän totesi, ettei kansallissosialistisessa realismissa ollut totuutta ja realismia.
Vuonna 1950 Mosfilm valmisti elokuvasta äänikopion, johon Nikolai Krjukov sävelsi musiikin ja E. Koškevits vastasi äänityksestä. Panssarilaiva Potemkin rekonstruoitiin uudelleen vuosina 1968 ja 1976. Vuoden 1976 kopiossa käytettiin Dmitri Šostakovitšin musiikkia, jonka esitti Leningradin filharmoninen orkesteri kapellimestari Jevgeni Mravinskiin johdolla. Elokuvan viimeisin restaurointi tehtiin vuonna 2011, jolloin elokuvaan lisättiin puuttuvia kohtauksia, kaikki 146 välitekstikorttia ja Meiselin alkuperäismusiikki.
117 elokuvahistorijoitsijaa ja -kriitikkoa 27 maasta äänesti vuonna 1958 Brysselin maailmannäyttelyssä Panssarilaiva Potemkinin ”kaikkien aikojen ja kaikkien kansojen parhaaksi elokuvaksi”. Sight & Sound -lehden kymmenen parhaan elokuvan listalla Panssarilaiva Potemkin on pysytellyt vuodesta 1952. Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Potemkin oli mukana  heistä 23:n listalla.
Vastaanotto > Sensuuri

Suomessa elokuvasensuuri suhtautui 1920- ja 1930-luvulla erityisen kriittisesti bolševistiseksi määriteltyyn neuvostopropagandaan, ja Panssarilaiva Potemkin kiellettiin ”bolševistisena” jo ennen sen maahantuontia. 1930-luvulla elokuvaa voitiin kuitenkin esittää Suomessa Projektio-elokuvakerhon näytöksissä, joissa se sai hyvän vastaanoton. Panssarilaiva Potemkin kiellettiin useissa maissa, ja esimerkiksi Italiassa sitä voitiin Suomen tavoin esittää vain elokuvakerhoissa 1930-luvulla. Suomessa elokuva vapautui kiellosta vuonna 1951. Valtion elokuvatarkastamo hyväksyi elokuvan vuoden 1950 ääniversion, ja Suomen-ensi-ilta oli tammikuussa 1952.
Viittauksia populaarikulttuurissa

”Odessan portaat” -kohtaus on innoittanut monia ohjaajia, ja siihen viitataan suoraan tai epäsuorasti lukuisissa elokuvissa tai sarjoissa. Viittaukset ovat usein joko kunnianosoituksia Eisensteinille tai parodioita.
Porraskohtaukseen viitataan muun muassa Alfred Hitchcockin elokuvassa Ulkomaankirjeenvaihtaja (1940), Akira Kurosawan elokuvassa Kätketty linnake (1958) ja Francis Ford Coppolan elokuvassa Kummisetä (1972). Woody Allen käyttää kohtausta parodiamielessä ainakin elokuvassa Sota ja rakkaus eli älkää ampuko Napoleonia (1975), samoin Terry Gilliam elokuvassaan Brazil – tämän hetken tuolla puolen (1985), jossa lastenvaunujen sijaan rappusia alas rymistelee pölynimuri.
Italialaisen Luciano Salcen elokuvassa Il secondo tragico Fantozzi (1976) elokuvakerhon jäsenet katsovat ”Serghei M. Einsteinin” elokuvaa La Corrazzata Kotiomkin (”Taistelulaiva Kotjomkin”) ja joutuvat myöhemmin toteuttamaan porraskohtauksen toistuvasti uudelleen.
Brian De Palman elokuvassa Lahjomattomat (1987) on pitkä, hidastettu kohtaus, jossa Kevin Costnerin näyttelemä sankari yrittää pysäyttää portaita alas vierivät lastenvaunut samalla kun gangsterit ampuvat häntä kohti. Lahjomattomien kohtaus on itsessään innoittanut useammankin parodian, muun muassa Jing Wongin elokuvassa Dou san (1989), Peter Segalin komediassa Mies ja alaston ase 33 1/3 – Viimeinen solvaus (1994) sekä saksalaisen Anno Saulin elokuvassa Kebab Connection (2004).
George Ratliffin ohjaustyössä Joshua (2007) nähdään ”Odessan portaat” -kohtauksen innoittama trillerimäinen kohtaus. Kauhuelokuvia ohjannut Eli Roth tekee rappuskohtaukselle kunniaa elokuvassaan Nation’s Pride (2009). Jacob Tierneyn elokuvassa The Trotsky on sitä parodioiva surrealistinen unikohtaus. Teddy Changin elokuvan Shi yue wei cheng (2009) porraskohtaus on sekin kunnianosoitus Eisensteinille. Aidot Odessan portaat nähdään ohimennen Liev Schreiberin ohjaamassa elokuvassa Kaikki valaistuu (2005).
Myös vaha-animaatiosarjan Late Lammas 5. tuotantokauden jaksossa ”Porsailta pääsy kielletty” (Turf Wars) vuodelta 2016 on lastenvaunukohtauksen innoittama kohtaus.
Aiheesta muualla

Battleship Potemkin Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Panssarilaiva Potemkin (elokuva) Wikimedia Commonsissa
Panssarilaiva Potemkin ladattavissa tai katsottavissa Internet Archive-sivustolla
Mykkäelokuvasivusto
Verilöyly Odessan portailla.
Panssarilaiva Potemkin (1925). Suomenkielinen tekstitys.
Odessan portaat 1800-luvun postikortissa.
Panssarilaiva Potemkinin englanninkielisen DVD-julkaisun kansi.
Tapani Mäki

Tapani Mäki
Tapani Mäki (s. 1968 Janakkala) on Jyväskylän kaupunginvaltuuston Kristillisdemokraattien valtuustoryhmän jäsen. Lisäksi hän on Jyväskylän kaupungin tarkastuslautakunnan ja Jyväskylän Paviljonkisäätiön hallituksen jäsen sekä nimetty kiinteistötoimitusten uskotuksi mieheksi.
Valtuustokaudella 2012–2017 Tapani Mäki oli Jyväskylän kaupunginhallituksen jäsen. Hän on ollut jäsenenä myös Keski-Suomen sairaanhoitopiirin tarkastuslautakunnassa sekä Sisä-Suomen poliisilaitoksen ja veteraaniasiain neuvottelukunnissa.lähde?
Mäki työskenteli politiikan saralla eduskunta-avustajana. Hän toimi ensin talousneuvos Kauko Tuupaisen avustajana, minkä jälkeen hänet valittiin Perussuomalaisten eduskuntaryhmän puheenjohtajana toimineen Toimi Kankaanniemen avustajaksi. Aiemmin Mäki on toiminut turvallisuusalalla muun muassa poliisihallinnon, pelastusalan ja yksityisen turvallisuusalan eri tehtävissä. Hän kuuluu Suomen Poliisijärjestöjen Liittoon.
Mäki on toiminut aikaisemmin Perussuomalaisten Keski-Suomen piiri ry:n sekä Jyväskylän Perussuomalaisten puheenjohtajana. Poliittisena vaikuttajana hänet tunnetaan muun muassa työntekijöiden puolestapuhujana ja maanhanmuuttokriittisyydestä. Erityisen tärkeää hänelle ovat yleinen turvallisuus sekä köyhien, sairaiden, lasten, eläkeläisten ja sotaveteraanien asiat.
Mäki erosi Perussuomalaisista heinäkuussa 2023 ja liittyi Kristillisdemokraattien jäseneksi. Mäen mukaan syy puolueen vaihtamiselle oli Perussuomalaisten politiikan muuttuminen oikeistolaisemmaksi ja puolueen jäsenten kytkökset äärioikeistoon.
Aiheesta muualla

Tapani Mäki ei lähde ehdolle eduskuntaan Keskisuomalainen. 8.1.2015.
Toimi Kankaanniemi valitsi eduskunta-avustajansa 27.5.2015.
Keski-Suomen perussuomalaiset: Pikakäännytys Ruotsista tuleville turvapaikanhakijoille Keskisuomalainen. 15.11.2015.
Anarkistit mukana poliisien mielenosoituksessa Helsingissä (Arkistoitu – Internet Archive) Ilta-Sanomat. 19.11.2014.
D. A. Pennebaker

| D>  A Pennebaker |
| --- | --- |
 Pennebaker New Yorkissa helmikuussa 2007.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Donn Alan Pennebaker
Syntynyt: 15. heinäkuuta 1925 Evanston, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 1. elokuuta 2019 (94 vuotta)
Ammatti:  dokumenttiohjaaja
Puoliso:  Chris Hegedus
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Älä katso taaksesi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Donn Alan "D. A." Pennebaker (15. heinäkuuta 1925 Evanston, Illinois, Yhdysvallat – 1. elokuuta 2019) oli yhdysvaltalainen dokumenttielokuvien tekijä ja cinéma véritén uranuurtajia. Hänen keskeisiä aiheitaan ovat esittävät taiteet, etenkin popmusiikki, ja politiikka.
Pennebakerin vanhemmat olivat Lucille Levick ja John Paul Pennebaker, joka oli mainosvalokuvaaja. 1960-luvun alussa Pennebaker, Richard Leacock ja Robert Drew perustivat tuotantoyrityksen Drew Associates. Vuonna 1963 Leacock ja Pennebaker erosivat siitä perustaakseen oman tuotantoyrityksen. Myöhemmin hän on työskennellyt usein vaimonsa Chris Hegedusin kanssa. Heidän yrityksensä Pennebaker Hegedus Films on tehnyt useita merkittäviä dokumentteja.
Selvästi käsivaralla tehtyjä dokumentteja on usein kutsuttu nimellä "Pennebaker-documentit". Niissä vältetään jälkiäänitettyä kerrontaa ja haastatteluja, ja sen sijaan ne kuvaavat yksinkertaisesti tapahtumia, mikä on tyypillistä cinéma vérité -tyylille, jota Pennebaker on ollut tekemässä Yhdysvalloissa suosituksi. Pennebaker kertoi tästä lähestymistavasta haastattelija G. Roy Levinille 1971: "Voi mennä tilanteeseen ja kuvata sitä mitä siinä näkee, mitä tapahtuu, mitä on tekeillä ja antaa sitten katsojien päättää, kertooko se siitä mitään. Mutta sitä ei tarvitse nimetä, ei tarvitse kerrontaa opastamaan katsojaan, jotta voisit olla varma ja ymmärtää, että siinä on opittavaa." Samassa haastattelussa Levinin kanssa Pennebaker jopa väittää, että Älä katso taaksesi, joka on hänen maineikas dokumenttinsa Bob Dylan Englannin-kiertueesta vuonna 1965, "ei minun kriteerieni mukaan ole lainkaan dokumentti." Sen sijaan hän yhä uudestaan sanoo, että hän ei tee dokumentteja vaan "kirjaa hetkiä", "sellaisia puolittaisia saippuaoopperoita" "musikaalimaista todellisuutta"
Pennebakerin dokumentti Kings of Pastry (2009) on esitetty useilla elokuvajuhlilla, kuten IDFAssa, Sheffield Doc/Festssa, DOX BOXissa, Berliinin elokuvajuhlilla ja Hot Docsissa.
Filmografia

Daybreak Express (1953)
Baby (1954)
Opening In Moscow (1959)
Breaking It Up at the Museum (1960)
Anatomy of Cindy Fink (1960)
Primary (1960)
Happy Mother’s Day (1963)
Jingle Bells (1964)
Campaign Manager (1964)
You’re Nobody Till Somebody Loves You (1964)
Lambert & Co. (1964)
A Stravinsky Portrait (1965)
Älä katso taaksesi (1967, kuvattu 1965), Bob Dylan
Monterey Pop (1968, kuvattu 1967)
Chiefs (1968)
Hickory Hill (1968)
Rainforest (1968)
Two American Audiences (1968)
Un Film Comme Les Autres (1968)
Sweet Toronto (1971, kuvattu 1969), The Plastic Ono Band
Company: Original Cast Album (1970)
Alice Cooper (1970)
Queen of Apollo (1970)
Company (1971)
Keep On Rockin' (1969) - aiheena Little Richard
Ziggy Stardust and the Spiders from Mars (1973), David Bowie
Kiivaina kaupungintalolla (1979)
DeLorean (1981), John DeLorean
Jimi Plays Monterey (1986), Jimi Hendrix
101 (1989), Depeche Mode
The War Room (1993)
Woodstock Diary (1994)
Moon over Broadway (1997)
Down from the Mountain (2000)
Elaine Stritch: At Liberty (2004), Elaine Stritchin muotokuva
Rebirth (ei esitetty)
Eat the Document (ei esitetty, kuvattu 1966)
Only the Strong Survive (2003)
Al Franken: God Spoke (2006) executive producer
Rock N Roll Music - Chuck Berrya käsittelevä elokuva
65 Revisited (2007) - tunnin mittainen dokumentti, joka liittyy Dont Look Back -dokumentin uuteen DVD-julkaisuun
Kings of Pastry (2009)
Kirjallisuutta

Aitken, Ian ed. Encyclopedia of the Documentary Film. Routledge (2005)
Dave Saunders, Direct Cinema: Observational Documentary and the Politics of the Sixties, London, Wallflower Press 2007
Pennebaker, D.A. "Interview with Donn Alan Pennebaker by G. Roy Levin." In Documentary Explorations: 15 Interviews with Film-makers, 221-70. Garden City, NY: Doubleday, 1971.
Jeanne Hall. "Don't You Ever Just Watch?: American Cinema Verite and Don't Look Back." In Documenting the Documentary: Close Readings of Documentary Film and Video, 223-37. Detroit: Wayne State UP, 1998.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
D. A. Pennebaker Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Pennebaker Hegedus Films
Q&A with D. A. Pennebaker, 2007 (Arkistoitu – Internet Archive)
English language podcast interview with D.A. Pennebaker and Chris Hegedus
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Portugali 
Taiteenala:  Emmy Awards  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Riku-Petteri Lehtonen

| Riku-Petteri Lehtonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. tammikuuta 1971 (ikä 53) Turku, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  oikea puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  187 cm
Paino:  102 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1995–2007
Seurat:  TPS (SML),   Blues (SML),   HIFK (SML),   SaiPa (SML),   ESC Moskitos Essen (DEL),   Leksands IF (Elit.),   HC Milano (Serie A)
Riku-Petteri Lehtonen (s. 19. tammikuuta 1971 Turku) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija.
Kaudella 2010–2011 Lehtonen toimi ensin SM-liigassa Turun Palloseuran apuvalmentajana, mutta päävalmentaja Heikki Leimeen erottamisen jälkeen hänet siirrettiin päävalmentajan tehtävään. Lehtosen aika TPS:n päävalmentajana jäi kolmen kuukauden mittaiseksi, sillä tammikuussa 2011, kahdeksan peräkkäisen tappion jälkeen, hänen tilalleen seuran päävalmentajaksi nimitettiin Jukka Koivu.
Maaliskuun 2011 lopulla, vajaat puoli vuotta ennen kauden 2011–2012 alkua, Lehtonen teki sopimuksen Pelicansin kanssa, jossa hän toimi Kai Suikkasen apuvalmentajana. Hän oli toiminut Suikkasen apuvalmentajana aiemmin TPS:ssä kausina 2008–2009 ja 2009–2010, joista jälkimmäisellä joukkue voitti Suomen mestaruuden.  Kahden Pelicansissa vietetyn kauden jälkeen, joista ensimmäisellä joukkue voitti SM-hopeaa, hän ja Suikkanen palasivat vuonna 2013 TPS:n valmentajiksi.
Lehtonen aloitti valmentajauransa vuonna 2007 TPS:n A-nuorten valmennustiimissä.
Sisu-Petteri Lehtonen
Pelaajaura

A-juniorivuodet Lehtonen pelasi Turun Palloseurassa. Tämän jälkeen Lehtonen kiersi 2-divisioonan kautta 1-divisioonan Kalajoen Junkkareihin. Kaudella 1995–1996 Lehtonen pääsi koittamaan Palloseuran riveissä SM-liigapelejä kuuden ottelun verran. Seuraavaksi kahdeksi kaudeksi Lehtonen sai vakituisen paikan TPS:n puolustuksesta ja hänet valittiinkin joukkueen kapteeniksi kaudelle 1997–1998.
Hannu Jortikan astuessa TPS-valmennukseen Lehtonen sai etsiä itselleen uuden työnantajan, koska TPS:n puolustus oli todella kovatasoinen kaudella 1998–1999 (esimerkiksi Peter Ahola, Aki Berg, Jouni Loponen, Marko Kiprusoff).
Ibn Khaldun

Ibn Khaldunin patsas Tunisiassa.
Ibn Khaldun (alk. Abu Zeid Ar-Rahman; 27. toukokuuta 1332 Tunis – 19. maaliskuuta 1406 Kairo) oli arabialainen historioitsija ja filosofi. Hänet voidaan lukea  sosiologian, historiografian ja taloustieteen varhaisiin edeltäjiin, vaikka hänen teoksiinsa harvoin nykyään viitataan.
Elämä ja ura

Ibn Khaldun syntyi Al-Andalusissa 700-luvulla asettuneeseen, mutta myöhemmin Tunisiin emigroituneeseen hadramautilaistaustaiseen arabiperheeseen. Hän koki itsensä etnisesti ja kulttuurisesti arabiksi. Tiedot perheen alkuperästä ovat ristiriitaisia niin Ibn Khaldunin oman elämäkerran kuin muiden tutkimusten kesken.
Perheen korkean aseman auttamana pojalle annettiin paras mahdollinen pohjoisafrikkalainen koulutus. Koulutukseen kuuluivat Koraani ja arabialainen kielitiede, joka mahdollisti Koraanin ja islamilaisen lain ymmärtämisen. Mystikko, matemaatikko ja filosofi Al Abli johdatti hänet matematiikkaan, logiikkaan ja filosofiaan, jolloin hän perehtyi Avicennan, Averroëksen, Razin ja al-Tusin teoksiin. On arvioitu, että Ibn Khaldun kykeni poikkeuksellisen kriittiseen ajatteluun, koska häntä ei koskaan pantu islamilaiseen madrasaan, joiden opetus oli  dogmaattista ulkoa opettelua. Myöhemmin Ibn Khaldun arvosteli koraanikoulujen antamaa opetusta siitä, että lapset eivät niissä aina oppineet yhtään mitään.
Aluksi Ibn Khaldun isänsä ja isoisänsä tavoin toimi hovimiehenä ja ministerinä. Hän palveli peräkkäin tunisialaisia Hafsideja, Bougien ja Fesin Merinidejä, Tlemeen Abd el Huadita, Grenadan ja Egyptin sulttaaneja. Eräässä vaiheessa hän toimi palkkasotilaana. Vuonna 1401 Ibn Khaldun tapasi tataari-mongolivalloittaja Timur Lenkin Damaskoksessa.