stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kanala (Kivennapa)
Aiheesta muualla

VirtuaaliKivennapa
Kivennavan kylät
Ahjärvi • Hartonen • Hiirelä • Holttila • Ikola • Jalkala • Joutselkä • Jäppinen • Kanala • Karvala • Kaukolempiälä • Kauksamo • Kekrola • Kivennavan kirkonkylä • Kontu • Korpikylä • Kotselkä • Lavola • Liikola • Lintula • Lipola • Miettilä • Multala • Mustapohja • Pamppala • Patrikki • Pihlainen • Polviselkä • Raivola • Rantakylä • Rasala • Riihisyrjä • Riihiö • Rontu • Räikylä • Saarenmaa • Seppälä • Siiranmäki • Soppikylä • Suurselkälä (Suurselkä) • Tammiselkä • Tirttula • Tonteri • Uupune • Vaittila • Vanhakylä • Vehmainen • Voipiala • Vuottaa • Ylentelä
Mikko Kamula

| Mikko Kamula> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. syyskuuta 1982 (ikä 42) Vaasa
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Esikoisteos:  Ikimetsien sydänmailla (2017)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mikko Kamula (s. 17. syyskuuta 1982) on Tampereella asuva suomalainen kirjailija. Hän on koulutukseltaan filosofian maisteri, pääaineenaan folkloristiikka.
Kamula kirjoittaa kuusiosaista Metsän kansa -romaanisarjaa, joka on tyylilajiltaan sekoitus historiallista proosaa ja fantasiakirjallisuutta. Hän ammentaa tarinoidensa aiheita suomalaisesta kansanperinteestä ja mytologiasta, joihin Kamula perehtyi yli kymmenen vuoden ajan ennen kirjasarjansa aloittamista. Kamulan esikoisteos Ikimetsien sydänmailla oli ehdolla Savonia-kirjallisuuspalkinnon saajaksi vuonna 2017.
Teokset

Metsän kansa -sarja
Ikimetsien sydänmailla. Helsinki: Gummerus, 2017. ISBN 978-951-24-0357-8.
Iso härkä. Helsinki: Gummerus, 2018. ISBN 978-951-24-0931-0.
Tuonela. Helsinki: Gummerus, 2019. ISBN 978-951-24-1443-7.
Kalevan pojat. Helsinki: Gummerus, 2022. ISBN 978-951-24-2131-2.
Metsän kansan tarinoita
Lemmenliekki. Helsinki: Gummerus, 2024. ISBN 978-951-24-4339-0.
Aiheesta muualla

Mikko Kamula Gummeruksen sivuilla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Kalliojärvi (kylä)

Kalliojärvi on kylä Nurmeksen Valtimolla, Pohjois-Karjalassa. Kylän asutus ja viljelykset sijaitsevat kolmen järven: Kalliojärven, Sorsajärven ja Pohjajärven ympärillä.
Kylällä sijaitseva Kalliojärvi on muodostunut järvenlaskun seurauksena. Se on lähes umpeenkasvava, rehevä lintujen suosima lintujärvi.
Historia

Kalliojärvi on aikoinaan kuulunut Karhunpään kylään. Sotien jälkeen Kalliojärvelle rakennettiin useita siirtoväen ja rintamamiesten asutustiloja. Väkiluvun kasvaessa kylästä muodostui Kalliojärven kylä. Siitä tuli elinvoimainen, maatalousvaltainen kylä. Parhaimmillaan kylällä oli kaksi kauppaa ja koulussa oli yli sata oppilasta. Nykyään kylä on osittain autioitunut ja väkimäärä vähentynyt.
Nähtävyydet

Kalliojärvi ja Sorsajärvi: kaksi lintujärveä. Kalliojärvi on matala, ruohikkoinen, rehevä järvi, jossa on avovettä vain siellä täällä. Se on muodostunut lintujärveksi järvenlaskun seurauksena. Järvi kuuluu valtakunnalliseen lintuvesien suojeluohjelmaan. Kalliojärven pesimälinnustoon ovat kuuluneet mm. mustakurkku-uikku, laulujoutsen ja pikkulokki. Kalliojärvellä on kaksi lintutornia, luontopolku ja kota.
Matkailuyrityksiä

Matkailutila Linnut ja Luonto (Arkistoitu – Internet Archive)
Nevalan Talo (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Valtimon kylät:Kalliojärvi (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjallisuutta

Valtimo: Kotiseututeos Karjalan ja Kainuun kauniista rajakunnasta (1994, ISBN 952-90-6060-2)
Pohjois-Karjalan Ympäristökeskus: Hottola Petri: Valtimon Kallio- ja Sorsajärven linnustoselvitys 1993. (1997)
Valtimon kylät
Elomäki
Haapakylä (kirkonkylä)
Halmejärvi
Hirsikangas
Kalliojärvi
Karhunpää
Koiravaara
Koppelo (Koppelojärvi)
Maanselkä
Nuolijärvi
Pajukoski
Puukari
Rasimäki
Rumo
Sivakkajoki
Puukari
Sivakkavaara
Verkkojoki
Ylä-Valtimo
Mauno Pekkala

| Mauno Pekkala |
| --- | --- |
 Pekkala vuonna 1938
Suomen pääministeri
 Pekkalan hallitus 26.3.1946–29.7.1948  
Edeltäjä:  Juho Kusti Paasikivi
Seuraaja:  Karl-August Fagerholm 
Suomen valtiovarainministeri
 Rytin I hallitus 1.12.1939–27.3.1940 Rytin II hallitus 27.3.1940–4.1.1941 Rangellin hallitus 4.1.1941–22.5.1942  
Edeltäjä:  Väinö Tanner
Seuraaja:  Väinö Tanner
Suomen maatalousministeri
 Tannerin hallitus 13.12.1926–17.12.1927  
Edeltäjä:  Kyösti Järvinen 
Seuraaja:  Sigurd Mattsson
Suomen puolustusministeri
 Paasikiven III hallitus 17.4.1945–26.3.1946 Pekkalan hallitus 26.3.1946–27.3.1946  
Edeltäjä:  Väinö Valve
Seuraaja:  Yrjö Kallinen
Salkuton ministeri, kansliaministeri
 Paasikiven II hallitus 17.11.1944–17.4.1945  
Kansanedustaja
 2.9.1927–30.6.1952  
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. tammikuuta 1890 Sysmä
Kuollut: 30. kesäkuuta 1952 (62 vuotta) Helsinki
Tiedot
Puolue:  SDP (1927–1945) SKDL (1945–1952) SYP (1946–1952)
Mauno Pekkala (27. tammikuuta 1890 Sysmä – 30. kesäkuuta 1952 Helsinki) oli suomalainen Metsähallituksen pääjohtaja ja vasemmistolainen poliitikko. Hän oli ainoa Suomen Kansan Demokraattista Liittoa (SKDL) edustanut Suomen pääministeri. Pekkalan hallitus istui 26. maaliskuuta 1946 – 29. heinäkuuta 1948. Ministeripäiviä hänelle kertyi kaikkiaan 2 625.
Henkilöhistoriaa

Mauno Pekkalan vanhemmat olivat metsätyönjohtaja Johan Oskari Pekkala ja Amanda Matilda Grönroos. Pekkala avioitui Hilma Elina Lörpyksen kanssa vuonna 1917. Heidän tyttärensä Eeva Elina Pekkala avioitui konsuli Henrik Johan Aminoffin kanssa.
Pekkala pääsi ylioppilaaksi 1909, suoritti metsänhoitajan tutkinnon 1913 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1921.
Pekkala oli Pellervo-seuran metsäosaston toimistossa konsulttina 1914–1917 ja sitten metsähallituksessa vt. metsänhoitajana 1917–1919, metsänmyyntiasiain esittelijänä 1919–1920, vt. yksityismetsien ylitarkastajana 1920–1921, metsäneuvoksena ja maankäyttöosaston päällikkönä 1921–1932 sekä vt. ylijohtajana 1928–1929 ja vuodesta 1932. Viimeksi Pekkala oli metsähallituksen pääjohtajana vuosina 1944–1952.
Pekkala toimi Metsätaloudellisen aikakauskirjan vastaavana toimittajana 1917–1921, Suomen metsänhoitoyhdistyksen sihteerinä 1919–1920, Suomen metsätieteellisen seuran varapuheenjohtajana 1925–1926 sekä puheenjohtajana 1926–1927, Pienviljelijäin liiton liittotoimikunnan jäsenenä ja puheenjohtajana vuodesta 1927 ja Keskusmetsäseura Tapion hallintoneuvoston ja johtokunnan jäsenenä sekä johtokunnan varapuheenjohtajana vuodesta 1928.
Poliittinen ura

Pekkala valittiin eduskuntaan vuoden 1927 vaaleissa Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) listoilta. Hän oli valittaessa Väinö Tannerin hallituksen maatalousministerinä. Hän nousi myös SDP:n puoluetoimikuntaan. Puolueessa Pekkala oli ennen sotia vahvasti Väinö Tannerin linjan kannattaja.
Poliittinen ura > Sota-aikana

Vuodet 1939–1942 Pekkala toimi valtiovarainministerinä kolmessa eri hallituksessa. Hän vastusti voimakkaasti jatkosotaa edeltänyttä armeijan liikekannellepanoa. Pekkala varoitti Helsingissä Neuvostoliiton tiedustelupäällikkönä toiminutta Jelisei Jelisejeviä Saksan hyökkäyksestä ja Suomen osallistumisesta siihen. Pekkala luovutti Jelisejeville tiedot presidentti Risto Rytin hallitukselle 31. toukokuuta 1941 esittämästä tilannekatsauksesta. Josif Stalin ei kuitenkaan uskonut Jelisejevin hänelle välittämiä tietoja tai pitänyt saksalaisten aiheuttamaa uhkaa tarpeeksi vakavana eikä siksi ryhtynyt tarvittaviin toimiin hyökkäyksen varalta.
Jatkosodan aikana hän kuitenkin riitautui puolueensa ja Tannerin kanssa Saksaan nojaavasta sotapolitiikasta, erosi hallituksesta ja siirtyi niin sanotun rauhanopposition linjoille. Tämän vuoksi häntä ei myöskään nostettu esiin sotasyyllisyysoikeudenkäynnissä, vaikka hän oli ollut puolueensa korkein ministeri jatkosodan alkaessa. Jatkosodan jälkeen Pekkala nousi esiin puolueensa sotavuosien politiikan arvostelijana ja hänestä tuli salkuton ministeri Paasikiven II hallitukseen. Kun SDP ei Pekkalan toiveiden mukaan tehnyt vuoden 1945 eduskuntavaaleissa vaaliliittoa SKDL:n kanssa, hän meni eduskuntaan SKDL:n eikä SDP:n ehdokkaana, mistä seurasi puoluetoimikunnasta ja lopulta koko SDP:stä erottaminen. Vaalien jälkeen hän tuli puolustusministeriksi Paasikiven III hallitukseen "sosialidemokraattina" vaikka liittyi pian SKDL:n jäseneksi. Tämä herätti pahaa verta vanhassa puolueessa.
Poliittinen ura > Pääministerinä

Paasikiven noustua presidentiksi Mauno Pekkalasta tuli pääministeri. Pekkala johti pääministerinä muun muassa Suomen valtuuskuntaa Pariisin rauhanneuvotteluissa vuosina 1946–1947 samoin kuin neuvoteltaessa YYA-sopimuksesta, jonka hän myös allekirjoitti Vjatšeslav Molotovin kanssa Moskovassa 6. huhtikuuta 1948. Jälkimmäisissä neuvotteluissa Pekkala jäi kuitenkin Urho Kekkosen ja J. O. Söderhjelmin varjoon. Keväällä 1948 hän johti ministerivaliokuntaa, joka tutki väitteitä kommunistien kaappaushankkeista.
Pekkala valittiin SKDL:n sisällä toimineen Sosialistisen Yhtenäisyyspuolueen puoluetoimikuntaan perustavassa kokouksessa 22. maaliskuuta 1946, ja hän uusi paikkansa vuosien 1947 ja 1951 puoluekokouksissa. Pekkala toimi SYP:n edustajana myös SKDL:n liittotoimikunnassa vuosina 1946–1952.
Pekkalan epäsäännölliset elämäntavat ja niin sanottu häilyväisyys herättivät kritiikkiä. Paheksuntaa herätti erityisesti se, että Pariisin rauhanneuvotteluissa hän oli puoluetoveriensa neuvosta antanut Suomen valtuuskunnan puheen etukäteen Molotovin tarkastettavaksi, ja siitä jouduttiin poistamaan aluepalautustoiveisiin viitanneet kohdat. Hän vältteli muulloinkin Neuvostoliiton edustajien ärsyttämistä.
Pekkalan hallitus toteutti kaudellaan useita merkittäviä lakeja. Se hoiti sotien aiheuttamat korvaus-, maahankinta- ja rauhansopimus- ja muut asiat ja käsitteli sotavuosina lykättyjä uudistuksia, kuten sosiaalisen lainsäädännön – varsinkin työlainsäädännön – kehittäminen, ja antoi esitykset työntekijän vuosilomalaista, työaikalaista, työtuomioistuimesta ja työehtosopimuslaista. Vuonna 1948 hallitus teki esityksen lapsilisästä. Lisäksi on arvioitukenen mukaan?, että Pekkalan, kuten myös sisäministeri Yrjö Leinon, maltillisuus ja verkkaisuus päätöksenteossa estivät kommunisteja johtamasta kehitystä Suomessa samaan suuntaan kuin kansandemokratioiksi kehittyneissä Itä-Euroopan maissa.
Pääministerikautensa jälkeen Pekkala oli SKDL:n ehdokas presidentinvaaleissa 1950, ja hän sai toiseksi eniten ääniä. Hän jatkoi kansanedustajana kuolemaansa asti. Myös Mauno Pekkalan vanhempi veli Eino Pekkala osallistui aktiivisesti politiikkaan ja oli oikeusministerinä veljensä johtamassa hallituksessa.
Julkaisuja

Sahaosuuskunnan käsikirja ; kirj. Mauno Pekkala, Vilho Rantala ja E. Veistola. Pellervon kirjasto n:o 37. Helsinki 1919
Julkaisuja > Kirjoituksia ja puheita

Tutkimuksia kruununmetsätorppien taloudesta Kurun, Parkanon ja Ikaalisten pitäjissä. Acta forestalia Fennica 17. Suomen metsätieteellinen seura, Helsinki 1920
Verollepano- ja jakotoimituksista Kuusamon, Kemijärven ja Kuolajärven knihtikontrahtipitäjissä : metsäpoliittinen tutkimus. Acta forestalia Fennica 21. Suomen metsätieteellinen seura, Helsinki 1922
Rovaniemen-Kemijärven rautatie ja sen taloudelliset edellytykset ; kirj. K. T. Jutila ja Mauno Pekkala. Rovaniemen-Kemijärven radan toimikunta, Helsinki 1925
Puhe pienviljelijäjuhlassa 1929. Pienviljelijäin liitto, Helsinki 1929
Pienviljelijät ja sosialidemokratia. Sos.-dem. Puolueen vaalikirjanen 1930, n:o 2. Helsinki 1930
Puhe Entisten sotilaiden toverikuntien Uudenmaan piirin syysjuhlassa Malmin työväentalolla 2.3.1945. Entisten sotilaiden toverikuntien Uudenmaan piirijärjestö, Helsinki 1945
Ulkopoliittinen tilannekatsaus. Suomen kansan demokraattinen liitto, Helsinki 1951
Lars Gabriel von Haartman valtio- ja metsätalousmiehenä. Metsätieteellisen tutkimuslaitoksen julkaisuja 40, 34. Helsinki 1952
Kirjallisuutta

Erkki Tuomioja, Eino ja Mauno Pekkala – Sosialidemokratian ja kommunismin välissä. Siltala 2025. ISBN 978-952-388-401-4
Kalottitasku

| Kalottitasku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Kivitaskut Oenanthe
Laji::  leucopyga
Kaksiosainen nimi
 Oenanthe leucopyga  (Brehm), 1855) 
Katso myös
   Kalottitasku Wikispeciesissä   Kalottitasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kalottitasku (Oenanthe leucopyga) on sieppojen heimoon kuuluva mustavalkoinen varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 17 cm, siipien kärkiväli 26,5–32 cm ja paino keskimäärin noin 30 g. Kalottitasku on kooltaan selvästi kivitaskua suurempi. Sen höyhenpuku on mustavalkoinen, otsa ja päälaki ovat valkoiset. Naaras on aavistuksen himmeämmän värinen kuin koiras.
Esiintyminen

Kalottitaskun esiintymisalue ulottuu Afrikan aavikkoalueen yli Mauritaniasta Egyptiin ja Arabian niemimaalle sekä paikoin Lähi-itään. Kaikkialla sen esiintymisessä on laajoja aukkoja. Lajin elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä. Se on enimmäkseen paikkalintu, eikä sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Kalottitaskun elinympäristöä ovat kaikkein karuimmat aavikot sekä alavilla mailla että vuoristossa jopa kolmen kilometrin korkeudelle. Sitä tavataan myös keitailla. Se on selväpiirteisesti mantereinen laji, sillä vain yhdessä kohtaa Marokossa sen esiintymisalue yltää alle 100 kilometrin päähän merenrannasta.
Lisääntyminen

Kalottitaskun pesä on kiven alla, kallionkolossa tai -halkeamssa, penkassa tai joskus rakennuksen seinässä. Naaras munii 3–5 munaa, joita se hautoo kaksi viikkoa. Molemmat emot huolehtivat poikasista, jotka jättävät pesän noin kahden viikon ikäisinä ja itsenäistyvät kolme viikkoa myöhemmin. Naaras on sukukypsä yksivuotiaana.
Ravinto

Laji on pääasiassa hyönteissyöjä, jolle kelpaavat myös muut selkärangattomat, pienet liskot ja kasvien osat.
munia Oenanthe leucopyga aegra
Renessanssin musiikki

Länsimaisen taidemusiikin
aikakaudet
Antiikki (–476)
Keskiaika (476–1400)
Renessanssi (1400–1600)
Barokki (1600–1750)
Galantti tyyli (1720–1775)
Klassismi (1770–1830)
Romantiikka (1815–1910)
1900-luku (1900–1999)
Nykymusiikki (uusin musiikki)
Renessanssimusiikki on taidemusiikkia, joka on sävelletty vuosina 1400–1600. Aikakauden alun määrittäminen on vaikeaa, koska 1400-luvulla ei tapahtunut yhtäkkistä musiikillisen ajattelun muutosta, vaan musiikki sai vuosisadan aikana hiljalleen yhä enemmän "renessanssimaisia" piirteitä.
Renessanssimusiikin merkittävin ero sitä edeltäneisiin musiikkityyleihin oli terssi-intervallin käytön lisääntyminen harmonian pohjana. Keskiajalla terssiä oli vielä pidetty riitasointuna, ja esimerkiksi gregoriaaninen kirkkomusiikki perustuu pääasiassa kvintteihin ja oktaaveihin pohjautuvaan harmoniaan. Renessanssimusiikki oli luonteeltaan modaalista eikä tonaalista, vaikka kauden loppuaikoina musiikkiin alkoi ilmaantua tonaalisia piirteitä. Jo 1100-luvulta asti käytössä ollut polyfonia muuttui monimutkaisemmaksi, ja eri äänien itsenäisyys lisääntyi 1400-luvulla.
Renessanssimusiikin keskeisimpiä kirkollisia sävellysmuotoja olivat messu ja motetti. Renessanssin aikana yleistyi myös maallisen musiikin säveltäminen, vaikka on mahdollista, että näennäinen maallisen musiikin määrän lisääntyminen johtuu vain painokoneen keksimisestä ja sen mahdollistamasta musiikin runsaammasta julkaisemisesta. Keskeisiä maallisen musiikin muotoja olivat frottola, chanson ja madrigaali.
Renessanssin muuttuessa 1600-luvulla hiljalleen barokiksi erityisesti madrigaaleja ryhdyttiin säveltämään voimakkaan maneerisella tyylillä. Sävellykset monimutkaistuivat, ja niissä saatettiin käyttää jopa hyvin voimakkaita kromaattisia kulkuja, kuten esimerkiksi Carlo Gesualdon sävellyksissä.
Humanismi ja sen vaikutus musiikkiin

Renessanssin aikana tieteen ja taiteen alueella syntyi ja vaikutti aatesuuntana humanismi, joka pyrki herättämään uudelleen antiikin ajan oppineisuuden. Siinä korostettiin ihmisten arvoa ja kykyä älyään käyttämällä parantaa elinolosuhteitaan. Hitaasti humanismi korvasi keskiaikaisen skolastiikan aikansa keskeisenä aatesuuntana.
Humanistien antiikin kulttuurin suuri ihailu heijastui myös renessanssin musiikkiin. Humanismin ihmistä ja yksilöä korostava asenne johti säveltäjien merkityksen nousuun, ja myös musiikissa nousivat esiin ensimmäiset juhlitut säveltäjämestarit samalla tavoin kuin Donatello tai Leonardo da Vinci kuvataiteen piirissä. Musiikin rakennetta pyrittiin selkeyttämään ottamalla esimerkkiä renessanssiarkkitehtuurin selkeälinjaisuudesta.
Renessanssin syntymiseen vaikuttaneita keskeisiä tekijöitä oli antiikin kreikan kirjallisuuden löytyminen uudelleen muun muassa Bysantin valtakunnan kukistumisen jälkeen Italiaan virranneiden pakolaisten mukana.selvennä Franchino Gaffurio (1451–1522) ja Heinrich Glarean (1488–1563) perehtyivät kreikkalaiseen musiikinteoriaan ja kirjoituksissaan muotoilivat sen pohjalta muutoksia keskiaikaiseen kirkkosävellajijärjestelmään. Toisin kun arkkitehtuurin ja kuvataiteen puolella, musiikissa ei kuitenkaan ollut käytettävissä suoria antiikinaikaisia esikuvia, joten teoreetikot joutuivat soveltamaan antiikin kreikkalaisten teorioita uusilla ja innovatiivisilla tavoilla.
Uudet sävellystekniikat ja muodot

1400-luvun merkittävin musiikillinen kehitys oli uuden konsonanssisen kontrapunktin kehittäminen, jossa keskiajalla käytettyjen puhtaiden kvinttien ja oktaavien lisäksi hyödynnettiin terssejä ja sekstejä ja jossa dissonansseja rajoitettiin tarkasti. Johannes Tinctoris kritisoi jyrkästi vuonna 1477 ilmestyneessä kirjassaan Liber de arte contrapuncti vanhojen säveltäjien teoksia, "joissa on enemmän dissonansseja kuin konsonansseja" ja esitti, ettei mitään ennen vuotta 1430 sävellettyä musiikkia ollut syytä kuunnella. Aikalaistensa käytännöistä hän johti dissonanssien käytölle tiukat säännöt, joissa niiden käyttö rajataan painottomille iskuille tahdeissa ja pidätyksiin. Vielä 1300-luvulla runsaasti käytettyjen rinnakkaisten kvintti- ja oktaavikulkujen käyttö kiellettiin.
Aina 1450-luvulle säveltäjät olivat luoneet moniäänisiä teoksia lisäämällä ääniä yksi kerrallaan tenorin ympärille. Uusien tiukkojen kontrapunktin sääntöjen takia tämä johti usein vaikeisiin ja epäluonnollisen kuuloisiin hyppyihin säestävissä äänissä. Vuosisadan puolenvälin jälkeen säveltäjät alkoivat säveltää kaikkia teoksen ääniä yhtä aikaa saadakseen jokaisesta äänestä luonnollisemmalta kuulostavan ja helposti esitettävän. Näin sävellyksissä siirryttiin tenorin ympärille rakennetusta kontrapunktista kohti suurempaa tasa-arvoisuutta moniäänisten teosten äänten välillä.
Kolmas merkittävä 1400-luvun musiikillinen innovaatio oli uusien musiikillisten tekstuurien kehittäminen. Imitatiivisessa kontrapunktissa äänet toistavat toistensa teemoja tai melodioita yleensä eri korkeuksilta. Tunnetuimpia imitatiivista kontrapunktia hyödyntäviä teostyyppejä on varsinkin barokin aikana yleinen fuuga ja renessanssin aikaan käytetty ricercar. Homofoniassa puolestaan kaikki äänet kulkevat samassa rytmissä siten, että alemmat äänet tukevat cantusta harmonisilla intervalleilla. Antiikin Kreikassa musiikki ja runous olivat käytännössä toistensa synonyymeja, mikä johti renessanssimusiikissa tekstin suurempaan huomioimiseen musiikin rytmissä ja melodiassa. Säveltäjät pyrkivät imitoimaan puheen luonnollista rytmiä ja välttämään tavujen luonnollisten painotusten vastaisia sävelkulkuja. Tämän tavoitteen saavuttamisessa erityisen keskeisiä olivat juuri imitatiivisen kontrapunktin ja homofonian tekniikat, joiden avulla kaikki moniäänisen teoksen äänet saattoivat edetä samalla rytmillä.
Uudet sävellystekniikat ja muodot > Cantus firmus -messu

Keskiajalla oli yleistä, että messun jaksoja sävellettiin yksittäisiksi teoksiksi, joiden välillä ei välttämättä ollut temaattista yhtenäisyyttä. 1400-luvun aikana säveltäjät alkoivat tuottaa kokonaisia messuja. Tämä polyfoninen messu kehittyi omaksi taidemuodokseen. Aluksi messun osia pyrittiin yhdistämään toisiinsa käyttäen samaa tyyliä. Tästä kehittyi pian käytäntö käyttää samaa musiikillista teemaa messun kaikissa osissa yleensä siten, että jokainen messun osa alkoi samalla melodisella motiivilla. Messuja, joissa käytetään tällaista yhteen sitovaa teemaa, kutsutaan mottomessuiksi.
Mottomessujen rinnalle kehittyi pian uusi tapa yhdistää jumalanpalveluksen osat toisiinsa. Siinä jokainen erillinen osa pohjautui samaan cantus firmukseen, jonka tavallisesti esitti tenor. Tämä cantus firmus kirjoitettiin tavallisesti pitkillä nuottiarvoilla ja usein käyttäen isorytmiikkaa kuten isorytmisissä moteteissa. Cantus firmus-melodioita lainattiin sekä kirkollisesta että maallisesta musiikista. Eräs hyvin yleisesti käytetty melodia oli ranskalainen kansanlaulu L'homme armé, jonka pohjalta cantus firmus messun sävelsivät ainakin Guillaume Du Fay, Johannes Ockeghem, Josquin Desprez ja Giovanni Pierluigi da Palestrina.
Kirkollinen musiikki > Flaamilainen koulukunta (1450–1520)

Pohjoisranskalaiset, alankomaalaiset ja flaamilaiset säveltäjät, jotka työskentelivät usein hoveissa ja kaupungeissa aina Italiaa, Itävaltaa ja Espanjaa myöten, hallitsivat eurooppalaista musiikkielämää 1400-luvun puolestavälistä aina 1520-luvulle asti.
Kirkollinen musiikki > Flaamilainen koulukunta (1450–1520) > Varhaiskausi

Säveltäjät Johannes Ockeghem ja Antoine Busnoys edustivat flaamilaisen koulukunnan varhaisempaa vaihetta. He käyttivät vielä monia keskiaikaisia sävellystekniikoita, kuten cantus firmus -rakenteita ja tenori-ääneen pohjautuvaa kontrapunktia, vaikka keksivät ja kehittivät jo monia renessanssimusiikin keskeisiä piirteitä: keskiajan musiikkia laajempi ääniala, äänien suurempi yhdenvertaisuus ja imitaation laajempi käyttö.
Kirkollinen musiikki > Flaamilainen koulukunta (1450–1520) > Myöhäiskausi

Flaamilaisen koulukunnan myöhäisemmän vaiheen säveltäjiin kuuluvat Jacob Obrecht, Heinrich Isaac ja ennen kaikkea Josquin Desprez. Flaamilaisen koulukunnan myöhäiskauden säveltäjien musiikissa on monia yhdistäviä piirteitä. Teosten rakenteen määritteli pääasiallisesti vokaaliteoksen teksti. Kaikki äänet olivat suurin piirtein yhtä merkittäviä, ja tenor-äänen aseman harmonian pohjana korvasi hitaasti basso eli harmonian alin ääni. Lainatut melodiat olivat edelleen yleisiä, mutta cantus firmus -tavasta poiketen melodia jaettiin usein eri äänten kesken.
Merkittävin flaamilaisen koulukunnan säveltäjistä oli Josquin Desprez (tai Des Prez), joka toimi elämänsä aikana useissa merkittävissä viroissa Ranskassa ja Italiassa. Ottavio Petrucci, polyfonisen musiikin ensimmäinen painaja, julkaisi kolme kirjaa Desprezin musiikkia ja otti jokaisesta myös uusintapainoksen aikana, jolloin kukaan muu säveltäjä ei saanut julkaistua enempää kuin yhden teoksen. Josquin Desprezin musiikkia, joka sisältää muun muassa 18 messua, yli 50 motettia ja 65 chansonia imitoitiin, kopioitiin ja uudelleentyöstettiin aina 1500-luvun lopulle asti.
Kirkollinen musiikki > Reformaation kirkollinen musiikki

Reformaatio alkoi teologisena kiistana ja kasvoi kapinaksi katolisen kirkon valtaa vastaan Pohjois- ja Keski-Euroopassa. Reformaation myötä varsinkin kirkkomusiikki sai uusia piirteitä. Jumalanpalveluksissa käytetty kieli muuttui latinasta kansankielelle.