stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maan säteilytasapaino
Pilvisyyden vaikutus

Pilvisyys vähentää Maan pintaan tulevan suoran auringonsäteilyn määrää, mutta toisaalta lisää ilmakehän vastasäteilyn määrää. Näin ollen täysin pilvisenä päivänä lämpötilan vaihtelut ovat melko tasaisia verrattuna pilvettömään päivään. Kirkkaalla ilmalla noin 80 % Auringon säteilystä saavuttaa Maan pinnan. Ilmakehä sirottaa pois 5–6 % ja ilma ja pöly imevät 14–15 %. Pilvisenä päivänä Maan pinnalle saapuu vain 0–45 % suorasta Auringon säteilystä, koska pilvistä heijastuu pois 30–60 % ja pilviin imeytyy 5–20 %. Pilvisenä päivänä 80 % Auringon säteilystä saattaa olla hajasäteilyä, mutta kirkkaana vain 20 %. Toisen arvion mukaan hajasäteily on kirkkaalla 30 %, puolipilvisellä 70 % ja täysin pilvisellä 100 %. Tämä tasoittaa huomattavasti vuorokautista lämpötilanvaihtelua.
Maa lämmittää ilmakehää

Maa lämmittää ilmakehää alhaalta päin, koska ilmakehä lämpiää suoraan sen läpi kulkevan auringonsäteilyn vaikutuksesta erittäin vähän. Näin napaseudulla Aurinko voi paistaa kirkkaasti, mutta lumen pinnassa on –60 °C. Monesti Auringon maanpintaa lämmittävä vaikutus luo ilmakehään epävakaisuutta. Muun muassa suuri vesihöyrypitoisuus lisää ilmakehän lämpiävyyttä.
Kasvihuoneilmiö

Maa säteilee ulos säteilymäärän, joka vastaa sen keskimääräistä säteilylämpötilaa, joka on noin –20 °C. Mutta Maan keskilämpötila on noin 15 °C, koska kasvihuonekaasut kuten hiilidioksidi, metaani, otsoni, vesihöyry, halokarbonit ja eräät muut lämmittävät sitä. Ihmisen hiilidioksidi- ja muiden kaasupäästöjen aiheuttama kasvihuoneilmiö on kasvattanut Maan sieppaamaa Auringon säteilyä 2,4 W/m², mikä on noin 1 % auringon Maahan saapuvasta säteilystä.
Ilmakehän absorptio riippuu sen sisältämistä kaasuista. Lyhytaaltoista UV-säteilyä imee otsoni, pitkäaaltoista infrapunasäteilyä taas vesihöyry ja hiilidioksidi.
Kun Auringon säteilystä 50 % on infrapunaa, siitä suurin osa absorboituu alemman ilmekehän kasvihuonekaasuihin jota ovat hiilidioksidi, vesihöyry jne. ilmekehän imemästä säteilystä noin 60 % saapuu maan pinnalle, mikä lämmittää maata yli 30 C.
Vaihtelu

Vuorokauden aikana Auringon lähettämä tulosäteily on huipussaan keskipäivällä tai kesäajan mukaan klo 13, mutta lämpötilahuippu on kello 15-16 tai tämän jälkeen.
Vuoden aikana päiväntasaajalla lähellä Librevillen–Singaporen leveyksillä Auringon tulosäteily vaihtelee pienissä rajoissa suunnilleen 3500–4000 j cm-2 päivää kohden. Säteilyssä näkyy huiput maaliskuun alussa ja syyskuun lopussa. Helsingin–Anchorangen leveyksillä säteilee kesällä melkein 4 500 J Cm-2 päivässä, mutta pimeimpinä talvikuukausina auringon säteily pienenee nollaan.
Lämmön siirtyminen leveysasteiden välillä

Maahan imeytyy vain osa siihen osuneesta Auringon säteilystä. Päiväntasaajalle imeytyy vuosittain keskimäärin noin 300 W/m², mutta se säteilee ulos vain noin 234 W/m². Näin ollen suuri määrä säteilyä kulkee pois konvektion mukana. Runsaasti lämpösäteilyä sitoutuu ilmaan ja meriin. Tällöin tuulet ja merivirrat kuljettavat niihin sitoutunutta Auringon säteilyenergiaa navoille päin lämmittäen korkeampia leveysasteita.
Navoilla on liian vähän auringon säteilyä suhteessa lämpöön ja päiväntasaajalla toisin päin. Pohjoisnavalle saapuu vain 55 W/m² vuodessa, mutta sieltä säteilee pitkäaaltoista säteilyä ulos noin 145 W/m². Etelänapa imee 55 W/m² ja säteilee ulos 170 W/m². Noin 35. pohjoisella leveysasteella sekä Maahan imeytynyt säteily että ulossäteily ovat samoja, noin 215 W/m². Joidenkin tietojen mukaan tasapainoleveysaste olisi 36–37 astetta.
Helsingin leveysasteilla eli 60 pohjoisella leveydellä Maahan saapuu noin 140 W/m² ja säteilee ulos 210 W/m2. Pohjois-Afrikan yllä lämpötila on noin 35 °C ja Etelänavalla noin -50 °C. Lämmön kuljetus tuulten ja merivirtojen avulla on voimakkainta 30–50 leveysasteiden tienoilla. Jos tasoittavia ilmavirtauksia ja meren virtauksia ei olisi, napaseuduilla olisi 25 °C kylmempää kuin nyt, päiväntasaajan seudulla sitä vastoin 15 °C lämpimämpää.
Säteilytasapainot eri ympäristöissä

Joissain lähteissä ilmoitetaan säteily esimerkiksi yksikkönä 1 cal/cm2. Radiatiivinen lämpövuo eli Maan pinnan säteilytase R on tase pintaan imeytyneestä lyhytaaltoisesta säteilystä ja pinnan ulos säteilemästä säteilystä. LE on haihtumiseen kulunut latentti lämpö, eli tuli L:stä ja E:stä. L on veden haihduttamiseen kulunut latentti lämpö massayksikköä kohti E on haihtumisvauhti. P on lämmön siirtyminen pinnasta ilmakehään ilman virtauksen turbulenssiin liittyen. Fo on lämmön siirtyminen johonkin paikkaan sivusta.
Säteilytasapainot eri ympäristöissä > Säteilytasapaino eri tyyppisille ympäristöille

Koko Maan pinnan säteilyenergiasta 84 % eli 66–79 kcal/cm2/v menee haihduttamiseen. Merissä haihduttamiseen menee 90 %, mutta maalla vain 54 % eli 27–50 kcal/cm2/v. Kuivimmilla alueilla haihtuminen vie vain 15–20 % pinnan säteilyenergiasta. Trooppisessa sademetsässä säteilytasapaino R on 83 cal/cm2/v ja haihduttamiseen kuluva L 64 cal/cm2/v näiden erotus H on 19. H/L on 0,3 eli haihtumisen osuus lämmön siirtymisessä pinnasta pois on suuri, koska kosteutta on paljon. Albedo a=10. Hieman kuivemmalla savannillakin R=49, L=30 ja H=19 ja a=25 ja H/L=0.6. Aavikolla todellinen haihtuminen on vähäistä. R on 53 L=6 H=47 a=35 %. H/L = 8.0. Merissä suurin osa, noin 90 % meriin imeytyvästä lämmöstä mennee haihtumiseen, ja näin ollen meret ovat hitaita lämpiämään ja viilenemään.
Säteilytasapainot eri ympäristöissä > Säteilytasapaino eri leveyksille

Maan säteilyvyöhykkeet
Vyöhyke. leveysaste
Päiväntasaajavyöhyke 0–10 positiivinen säteilytase, pienet vuodenaikavaihtelut
Tropiikki 10–25 vuodenaikavaihteluja, mutta suuri säteily
Subtropiikki 25–35
Keskileveydet 35–55 vuodenaikavaihtelut voimistuvat, säteilytase negatiivinen viim 40. leveyspiiristä lähtien
Subarktinen 55–60
Arktinen 60–75 kesä ja
Napavyöhyke 75–90 puolen vuoden kaamosyö ja valoisa vuorottelevat
Taulukossa käytetty yksikkönä kcal/cm2, joka on 69.75 W/cm2.
Päiväntasaajalla maanpinnalle absorboituu 50 % kokonaissäteilystä, mutta 60 leveysasteella vain 30 %, koska ilmakehä imee osan säteilystä pois. Kun Aurinko paistaa Suomessa matalampaan, auringon säteet joutuvat kulkemaan pidemmän matkan ja ilmakehä imee säteilyä enemmän.
| Leveysaste | Maa | Maa | Maa | Meri | Meri | Meri | Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ° | R  kcal/cm2 | LE | P | R | LE | P | Fo | R | LE | P | Fo |
| 0-10 N | 79 | 57 | 22 | 124 | 104 | 7 | 13 | 114 | 93 | 10 | 11 |
| 20-30 N | 64 | 19 | 45 | 111 | 109 | 7 | -5 | 94 | 75 | 21 | -2 |
| 40-50 N | 45 | 25 | 20 | 64 | 67 | 16 | -19 | 54 | 45 | 18 | -9 |
| 60-70 N | 22 | 16 | 6 | 23 | 31 | 22 | -30 | 22 | 20 | 11 | -9 |
| Koko Maa | 50 | 27 | 23 | 91 | 82 | 9 | 0 | 79 | 66 | 13 | 0 |
Aiheesta muualla

The Earth's Radiation Energy Balance
Joint Research Centre (JRC): Solar radiation and photovoltaic electricity potential country and regional maps for Europe (englanniksi)
Maasta ulos lähtevä säteily
Auringon energia virtaa maahan ja kulkee siellä eri teitä pitkin ja säteilee takaisin avaruuteen. arvot PW =1015 watt.
Pilvet lisäävät maan albedoa, koska heijastavat Auringon säteilyä pois.
Maan säteilytaloutta ja kasvihuoneilmiötä esittävä kaavio
Hanhiperä

| Hanhiperä |
| --- | --- |
 Hanhiperäntietä
Kaupunki:  Jyväskylä
Suuralue:  Keltinmäki-Myllyjärvi
Kaupunginosa nro:  36
Väkiluku:  6 (31.12.2021)
Hanhiperä on Jyväskylän 36. kaupunginosa sekä tilastollinen pienalue Keltinmäen-Myllyjärven suuralueella, Valkeamäen tilastoalueella. Hanhiperä on harvaan asuttua aluetta, jossa oli vuoden 2021 lopussa vain 6 asukasta.
Pohjoisessa Hanhiperä rajoittuu Valkeamäkeen, idässä Keltinmäkeen ja sen Mustalammen asuinalueeseen, etelässä Taka-Keljoon sekä lännessä Vesankaan (Perälän alueeseen) ja Muurameen.  Hanhiperän päätie on Hanhiperäntie, joka yhdistää alueen muuhun Jyväskylään sekä Keuruuntiehen (valtatie 18).
Luonto ja ympäristö

Hanhiperä on keskustaan verrattuna melko korkeaa aluetta, sillä siellä on monta yli 200 metrin korkuista mäkeä. Hanhiperän ja Taka-Keljon virallisten kaupunginosien rajalla sijaitsee noin 249 metrin korkuinen Pirttimäki, joka on varsinaisen Jyväskylän korkein kohta. Vuonna 2009 kuntaliitoksessa Jyväskylän korkeimmaksi kohdaksi tuli kuitenkin Korpilahden Moksin Uutelanmäki. Hanhiperän alueella kulkee myös kaupungin ylläpitämiä ulkoilu- ja hiihtoreittejä. Reitit ovat yhteydessä Ladun majaan.
Alueella on kolme järveä: Hanhijärvi, Soidenlampi ja Salmijärvi. Hanhiperä on luultavasti nimetty Hanhijärven mukaan.
Historiaa

Hanhiperä on vanhastaan kuulunut Keljon rekisterikylään. Perinteisesti Hanhiperää on pidetty Taka-Keljon osana; Hanhiperällä on tarkoitettu sen pohjoisosaa eli Keljon kylän luoteiskolkkaa. Myös nykyistä Valkeamäen aluetta on epävirallisesti pidetty Taka-Keljon osana, vaikka virallisesti se kuuluikin Jyväskylän rekisterikylään.
Alue oli asumatonta takamaata 1800-luvun alkuun saakka, jolloin isojaon yhteydessä alueelle alettiin perustaa uudistiloja. Ensimmäinen tila oli vuonna 1805 Sysmälästä eli Sysmäläisestä erotettu Pirttimäen tila. Vuonna 1815 perustettiin Hanhikankaan ja Hanhimäen uudistilat. Myöhemmät tilat syntyivät joko näiden talojen lohkomisesta tai torppina, esimerkiksi Hanhimäen tilan alueen myöhempiä taloja olivat ainakin Lintula, Hanhiaho, Ylä-Hanhimäki, Hanhinotko, Koivula ja Ahola. Perälän taloista Perälä on erotettu Pirttimäestä, Viimala puolestaan Hanhikankaasta.
Hanhiperä siirrettiin Jyväskylän maalaiskunnasta kaupunkiin vuoden 1965 alueliitoksessa lähes koko Keljon kylän mukana. Perälän alue jäi kuitenkin osaksi maalaiskuntaa. 1980-luvun loppupuolella sinne alkoi kehittyä omakotiasutusta. Asutus ylettyy osittain myös Vesangan kylän ja Muuramen alueille. Nykyään Keljon puoleinen Perälä kuuluu Vesangan kaupunginosaan.
Valkeamäen rakennuttamista asuinalueeksi on suunniteltu 1980-luvulta lähtien. Vuoden 1998 kaavasuunnitelmassa Hanhiperästä suunniteltiin pientaloaluetta, jonne olisi tullut tie Mustalammelta, kun taas Valkeamäki olisi jäänyt vielä rakentamattomaksi. Lopulta vuonna 2011 alueelle hyväksyttiin osayleiskaava. Asuinalueen suunniteltu väkiluku on noin 8 000, joka saattaa nousta, jos rakentamista jatketaan vielä Hanhiperän suuntaan. Suunnitelmaa on kuitenkin vastustettu, sillä asuinalueen rakentaminen haittaisi paikallista luontoa soineen ja metsineen. Alueella elää myös liito-oravia.
Elinkeinoja

Hanhiperä oli vanhastaan maaseutua, mutta nykyään vain yhdellä alueen talolla on peltoja. Hanhikankaan tilalla oli ainakin vielä 1990-luvulla lehmiä; tuolloin Hanhikangas oli yksi kahdesta silloisen kaupungin alueella toimineista maidontuottajista (toinen oli Keljonkankaan Sulkula).
1900-luvun alkupuolella alueella toimi myös savotoita. 1940- ja 1950-lukujen aikana Hanhiperällä ja Laajavuorella kaadettiin tervaksia, jotka kuljetettiin Ruokkeen rautatieseisakkeelle, josta puut vietiin Kuohun tervatehtaalle.
Koulupiirit

Hanhiperällä ja Valkeamäellä ei ole koskaan ollut erillistä koulua, vaan alueilta käytiin Taka-Keljon koulussa. Koulu perustettiin vuonna 1920 ja lakkautettiin vuonna 1967. Nykyään alue kuuluu Keltinmäen koulupiiriin.
Keljon kylän rajat. Hanhiperä on kartalla näkyvä taloryhmä Taka-Keljon pohjoispuolella rajan ja Keltinmäen lähellä.
Harjavallan vanha kaupungintalo

| Harjavallan vanha kaupungintalo |
| --- | --- |

Osoite:  Satakunnantie 110
Sijainti:  Harjavalta
Koordinaatit:  61.314755°N, 022.140992°E
Valmistumisvuosi:  1959
Suunnittelija:  Jussi Lappi-Seppälä ja Iikka Martas
Julkisivumateriaali:  tiili
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harjavallan vanha kaupungintalo eli Yhteisötalo on Arkkitehtuuritoimisto Lappi-Seppälä & Martaksen suunnittelema vuonna 1959 valmistunut hallintorakennus Harjavallassa. Alun perin se oli kunnantalo, vuosina 1968–1976 kauppalantalo ja vuosina 1977–2023 kaupungintalo. Nykyään se on kaupungin yhdistys- ja järjestötalo, jossa toimii muun muassa kaupungin arkisto. Myös kaupunginvaltuuston kokoukset pidetään edelleen siellä. Rakennus on suojeltu.
Satakunnantien eli Nakkilaan johtavan Yhdystie 2453:n varrella sijaitseva rakennus korvasi valmistuessaan ahtaaksi käyneen Harjavallankadulla toimineen kunnantalon. Samaan kokonaisuuteen kuuluvat myös vieressä sijaitsevat kunnan virkailijoille rakennetut asuintalot. Rakennukseen ei ole tehty suuria muutostöitä ja se on edelleen alkuperäisessä asussaan.
Kaupungintalon sisätiloissa on kuvanveistäjä Uno Aron patsaat Harkinta ja Työhönlähtö sekä pronssireliefi Onnellinen perhe, jotka ovat kaikki paljastettu vuonna 1959. Rakennuksen edustalla on suihkulähde sitä ympäröivine istutuksineen.
Harjavallan uusi kaupungintalo on vuonna 2009 valmistunut entinen Satakunnan Osuuspankin talo, jonka kaupunki osti vuonna 2022. Se otettiin käyttöön vuonna 2023.
Frans Hannula

| Frans Hannula |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1855 Nakkila
Kuollut: 1. huhtikuuta 1914 (59 vuotta) Turku
Ammatti:  lähetyssaarnaaja, kirjailija
Vanhemmat:  Johan Tuomas Hannula ja Karoliina Vilhelmiina Seppä
Puoliso:  Emma Matilda Kenni
Lapset:  Franz Edward (Edvard), Toivo Verner ja Laina Salome
Kirjailija
Aikakausi:  1898–1914
Aiheet:  uskonnolliset teemat, henkilökuvaus
Esikoisteos:  Ondongan Malakias (1898)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Frans Willehard Hannula (4. maaliskuuta 1855 Nakkila – 1. huhtikuuta 1914 Turku) oli suomalainen herätyssaarnaaja ja Ambomaalla Saksan Lounais-Afrikassa toiminut lähetyssaarnaaja.
Elämäkerta

Hannulan vanhemmat olivat talollinen Johan Tuomas Hannula ja Karoliina Vilhelmiina Seppä. Hän kävi Hämeenlinnan normaalilyseota vuodesta 1876, mutta vaihtoi sitten 1880 Suomen Lähetysseuran lähetyskouluun, josta hänet vihittiin lähetyssaarnaajaksi 1886. Lähetyskoulussa hänen suurimpana innoittajanaan oli Pietari Kurvinen, jonka kanssa hän kiersi kesän 1884 kestäneillä puhujamatkoilla koko Lounais-Suomen.
Hannula toimi Oniipan lähetysaseman johtajana Ambomaalla 1886–1894 ja Suomen Lähetysseuran matkapuhujana kotimaassa 1894–1914. Suomeen palattuaan Hannula asui aluksi Kiikassa ja vuodesta 1897 Tyrväällä, jolloin hän vaikutti lähinnä Satakunnassa ja Hämeessä.
Opiskellessaan Suomen Lähetysseuran lähetyskoulussa Hannula oli tutustunut Johannes Bäckiin, josta myöhemmin tuli evankelisen liikkeen johtohahmo. Hannulasta ja Bäckistä tuli toistensa hyvät ystävät. Hannulan ollessa Afrikassa evankelisessa liikkeessä puhkesi sisäinen välienselvittely, joka kärjistyi hänen palattuaan Suomeen. Kiistassa Hannula ja Tyrvään silloisena kirkkoherrana toiminut Bäck ajautuivat eri leireihin.
Vuodesta 1901 Turussa asunut Hannula toimi herätyssaarnaajana varsinkin Lounais-Suomessa (Hannulan herätys). Hänen ansioistaan Turkuun rakennettiin 1906 Frithiof Strandellin suunnittelema jugendtyylinen Betel-kirkko. Siellä Hannulan aikana järjestettyihin nuoriso- ja lähetysjuhliin saattoi kokoontua kerralla parituhattakin osanottajaa Turun seudulta. Hannula osallistui 1900-luvun alussa myös Vesilahdella pidettyihin lähetysjuhliin, jotka nekin saattoivat kerätä jopa tuhat osanottajaa.
Frans Hannula oli naimisissa vuodesta 1886 Huittisista kotoisin olleen Emma Matilda Kennin (k. 1939) kanssa.
Teoksia

Ondongan Malakias.  Suomen Lähetysseura 1898
Jumalan rakkauden ylistys.   Suomen Lähetysseura 1913
Uskollinen kuolemaan asti.  Suomen Lähetysseura 1914
Herra vie perille.  Suomen Lähetysseura 1955 (kirjoitukset koottu Elämän kevät, Kirkollisia sanomia ja Herättäjä-lehdistä sekä Frans Hannulan kirjasista "Jumalan rakkauden ylistys" ja    "Uskollinen kuolemaan asti")
Armosta olette autuaat, valittuja kirjoituksia Hannulan Afrikan-vuosilta ja myöhemmältä ajalta, toimittanut Timo Junkkaala. Kirjaneliö, Helsinki 1981
Aiheesta muualla

Hannu Pietilä: Hannulan aika: kuvaus vuosisadan alun herätyksestä (3.painos). Omakustanne, 1985. ISBN 951-99615-7-7.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Vatikaani 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Hantsavitšy

| Hantsavitšy, Gantsevitši (Ганцавічы, Ганцевичи) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Hantsavitšy, Gantsevitši
 Koordinaatit: 52°45′39″N, 26°25′33″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Brestin alue
Korkeus:  150–180 m
Väkiluku (10/2009):  13 894
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 gantsevichi.brest-region.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hantsavitšy (valkoven.  Ганцавічы) eli Gantsevitši (ven.  Ганцевичи) on pieni kaupunki Brestin alueen itäosissa Valko-Venäjällä ja nimi viittaa myös kaupungin mukaan nimettyyn hallintopiiriin. Kaupungin asukasluku oli 13 894 lokakuun 2009 väestönlaskennassa. Koko hallinnollisessa piirissä asui tuolloin 31 170 ihmistä.
Liikenne

Kantatie P13 yhdistää Hantsavitšyn etelässä itä-länsisuuntaiseen M10-valtatiehen ja Luninetsiin. Hantsavitšystä pohjoiseen mentäessä P13 tuo yhteyden P43-kantatielle. Tätä kautta päästään eteenpäin kohti lähintä suurempaa kaupunkia, eli linnuntietä 50 kilometrin päässä luoteessa sijaitsevaa Baranavitšya. Koillisesta löytyvään Minskiin on linnuntietä liki 150 kilometriä.
Rautatieasema Gantsevitši sijaitsee keskustan tuntumassa; kaupungin kautta kulkee päivittäin useita henkilöliikenteen junia. Hallintopiirissä on muitakin Valko-Venäjän rautateiden Baranavitšy–Luninets-rataosuuden seisakkeita tai asemia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hantsavitšy Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kuvaus kaupungista (englanniksi) (bycity.org)
Hieman pitempi kuvaus (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (garady.org)
Tietoa kaupungista ja hallintopiiristä (venäjäksi) (dorogiby.info)
Hantsavitšystä matkailuviranomaisen silmin (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (belarustourism.by)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (bycity.org)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi), (englanniksi) tai (puolaksi)
Neuvostoliiton aikaista 1:200 000 topografikarttaa alueesta (venäjäksi)
Kuvia kaupungista (englanniksi), (puolaksi) ja (venäjäksi) (radzima.org)
Valokuvia kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (globus.tut.by)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (brestrw.by)
Pekka Haavisto

| Pekka Haavisto |
| --- | --- |
 Haavisto vuonna 2023.
Suomen ulkoministeri
 Rinteen hallitus 6.6.2019–10.12.2019 Marinin hallitus 10.12.2019–20.6.2023  
Edeltäjä:  Timo Soini
Seuraaja:  Elina Valtonen
Vihreiden puheenjohtaja
 1993–1995  
Edeltäjä:  Pekka Sauri
Seuraaja:  Tuija Brax
 3.11.2018–15.6.2019  
Edeltäjä:  Touko Aalto
Seuraaja:  Maria Ohisalo
Kehitysministeri
 Kataisen hallitus 17.10.2013–24.6.2014 Stubbin hallitus 24.6.2014–26.9.2014  
Edeltäjä:  Heidi Hautala
Seuraaja:  Sirpa Paatero
Ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri
 Lipposen I hallitus 13.4.1995–14.4.1999  
Edeltäjä:  Sirpa Pietikäinen
Seuraaja:  Satu Hassi
Kansanedustaja
 21.3.1987–23.3.1995 21.3.2007–  
Ryhmä/puolue:  Vihreä eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Helsingin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1958 (ikä 66) Helsinki
Ammatti:  kansanedustaja
Puoliso:  Nexar Antonio Flores
Tiedot
Puolue:  Vihreä liitto
Koulutus:  ylioppilas (1976)
Tutkinnot:  Munkkivuoren lukio
Uskonto:  evankelis-luterilainen
Aiheesta muualla
www.pekkahaavisto.com
Pekka Olavi Haavisto (s. 23. maaliskuuta 1958 Helsinki) on suomalainen poliitikko, joka toimi Suomen ulkoministerinä vuosina 2019–2023. Haavisto on toiminut Vihreän liiton kansanedustajana vuosina 1987–1995 ja uudelleen vuodesta 2007 sekä puolueensa puheenjohtajana vuosina 1993–1995 ja 2018–2019. Hän oli ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri Lipposen I hallituksessa vuosina 1995–1999, kehitys- ja omistajaohjausministeri Kataisen ja Stubbin hallituksissa 2013–2014 sekä ulkoministeri Rinteen ja Marinin hallituksissa 2019–2023.
Haavisto oli Vihreän liiton ehdokkaana Suomen presidentinvaaleissa vuonna 2012, jolloin hän oli Sauli Niinistön vastaehdokkaana toisella kierroksella, sekä uudestaan vuonna 2018, jolloin hän sai jälleen ehdokkaista toiseksi eniten ääniä, mutta Niinistö valittiin jo ensimmäisellä kierroksella. Vuoden 2024 presidentinvaaleissa Haavisto oli valitsijayhdistyksen ehdokas. Tällöin hän eteni toiselle kierrokselle, jossa hän sai 48,4 prosenttia äänistä ja hävisi Alexander Stubbille.
Haavisto oli vihreiden puheenjohtaja vuosina 1993–1995. Vuosina 2000–2006 Haavisto toimi Euroopan vihreän puolueen puheenjohtajana. Hän johti vihreiden eduskuntaryhmää vuosina 1987–1988, 1993 ja 2011–2013. Haavisto toimi Euroopan rauhaninstituutin puheenjohtajana vuosina 2016–2019. Marraskuussa 2018 hänet valittiin jälleen vihreiden puheenjohtajaksi johtamaan puolue vuoden 2019 eduskuntavaaleihin. Lisäksi Haavisto on toiminut erilaisissa kansainvälisissä asiantuntijatehtävissä, kuten Yhdistyneiden kansakuntien erityisasiantuntijana Darfurin kriisissä.
Tausta

Haaviston isä oli Munkkivuoren yhteiskoulun rehtori Jouko Haavisto, äiti Anja Haavisto työskenteli saman koulun kemian opettajana.
Pekka Haavisto kirjoitti ylioppilaaksi Munkkivuoren yhteiskoulusta vuonna 1976 ja aloitti sen jälkeen valtiotieteiden opinnot Helsingin yliopistossa. Opinnot jäivät kuitenkin kesken vajaan vuoden jälkeen. Myöhemmin Haavisto suoritti vielä erinäisiä yleisopintoja. Yhteensä hän on suorittanut 56 opintopistettä, joista viimeisimmät vuonna 2000. Haavisto suoritti siviilipalveluksensa vuonna 1985 Tampereen yliopistollisessa sairaalassa.
Koijärvi-liikkeessä toiminut Haavisto oli vuosina 1976–1978 Köynnös-lehden päätoimittaja, 1979–1982 Komposti-lehden päätoimittaja, 1982–1987 Suomi-lehden päätoimittaja ja vuonna 1983 Vihreän Langan ja Hälläpyörän päätoimittaja.
Toimiessaan Köynnös-lehdessä Haavisto kirjoitti erilaisista yhteiskunnallisista aiheista, kuten kylmän sodan aikaisesta itsesensuurista, asevoimien merkityksestä sekä puolustusvoimista.
Politiikka

Haavisto oli vihreiden eduskuntaryhmän ensimmäinen ryhmäsihteeri 1983. Ensimmäisissä  eduskuntavaaleissaan vuonna 1987 esiintyminen Yleisradion suuressa vaalikeskustelussa nosti Pekka Haaviston eduskuntaan. Hän sai ennen vaalikeskustelua päättyneessä ennakkoäänestyksessä toista sataa ääntä, mutta varsinaisena äänestyspäivänä 7 891 ääntä. Hän oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1988–1992 ja 2005–2008.
Haavisto putosi eduskunnasta vuoden 1995 vaaleissa. Hänestä tuli kuitenkin ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri Lipposen ensimmäiseen hallitukseen vuosiksi 1995–1999, mikä teki hänestä maailman toisen ja Suomen ja Länsi-Euroopan ensimmäisen vihreän ministerin. Haavisto pyrki eduskuntaan vuoden 1999 vaaleissa, mutta jäi varaedustajaksi Anni Sinnemäen tullessa valituksi.
Vuoden 2007 vaaleissa Haavisto palasi eduskuntaan noin 5 400 äänellä. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa hän sai 7 470 ääntä. Hän jatkoi eduskunnassa vuoden 2015 vaalien jälkeen keräten vihreiden suurimman äänisaaliin valtakunnallisesti – 14 204 ääntä. Haavisto oli myös vaalien kahdeksanneksi eniten ääniä kerännyt ehdokas.
Marraskuussa 2018 Haavisto valittiin uudestaan Vihreän liiton puheenjohtajaksi. Hän asettui ehdolle vuoden 2019 eduskuntavaaleissa ja uusi kansanedustajapaikkansa 20 163 äänellä. Haaviston äänisaalis oli koko maan ehdokkaista neljänneksi suurin. Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Haavisto sai 8 036 ääntä.
Haavisto on eduskunnan työelämä- ja tasa-arvovaliokunnan varapuheenjohtaja vuodesta 2015. Hän on ollut jäsen myös ulkoasiainvaliokunnassa vuosi a1991–1994 2007–2013 ja vuodesta 2014 alkaen, puolustusvaliokunnassa (2007–2013 ja 2015), suuressa valiokunnassa (2007–2008 ja 2011), lakivaliokunnassa (1991–1992) ja sivistysvaliokunnassa (1987–1990).