stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emil Wikström
Teoksia > Julkisia veistoksia ja hautamuistomerkkejä

Gustav Fredrik Ahlgrenin muistomerkki 1888, Koukkuniemen vanhainkoti Tampere
Tukinuittaja 1890, kipsiveistoksesta on pystytetty pronssiset jälkivalokset Kotkaan 1952 ja Valkeakoskelle 1987
Kauppa, Teollisuus ja Säästäväisyys, Turun säästöpankin pankkirakennuksen julkisivuveistokset 1891
Fredrik Paciuksen muistomerkki 1895 Kaisaniemen puisto
Usko 1896 ja Luottamus 1897, Henkivakuutusyhtiö Suomen allegoriset veistokset
Elias Lönnrotin muistomerkki 1902
Säätytalon päätykolmio 1893–1903
Anders Joachim Kurténin muistomerkki 1907 Vaasa
Wladimir Jurveliuksen hautamuistomerkki 1907
Mikael Agricolan muistomerkki 1908
Graniittikarhu, Kansallismuseon edusta 1910
Aino-suihkukaivo 1912, pystytetty Uno Staudingerin Villa Johannan puutarhaan Laivurinkadulle Helsinkiin. Lahden kaupunki hankki veistoksen 1948 ja pystytti sen Fellmanin kartanon puistoon.
Pohjan neito 1913
Uno Staudingerin hautamuistomerkki 1913
Näsikallion suihkukaivo 1913
Lyhdynkantajat 1914
Zacharias Topeliuksen muistomerkki 1915
J. V. Snellmannin muistomerkki 1916
Vuoden 1918 sodassa kaatuneiden muistomerkki 1918 Nivala
Juho Lallukan hautamuistomerkki 1919
G. A. Serlachiuksen muistomerkki 1921
Eliel Aspelin-Haapkylän hautamuistomerkki 1921
Heinolan vapaudenmuistomerkki 1922
Pohjanmaan museon pronssiovet 1929
Oscar Rewellin hautamuistomerkki 1932
Sureva mies, suihkukaivoveistos 1935 Hietaniemen hautausmaa
Jaakko Gummeruksen hautamuistomerkki 1936 Tampereen hautausmaa
Serlachius-suvun hautamuistomerkki 1916–1937
Elämän alku 1939 ja Elämän loppu 1940, Alfred Kordelinin hautakappelin veistokset
Santeri Ivalon hautamuistomerkki 1942
Teoksia > Muita veistoksia

Axel Gallénin muotokuva 1886
Kalapoika 1888
Viattomuuden uni 1892
Tuonelan emäntä 1892
Invocation 1895
Ajanjumalan vanki 1897
Gustaf Adolf Serlachiusen muotokuva 1897
Ajattelija 1898
Taistelija 1899
Äiti ja lapsi 1900
Impiää 1903
Idea, Toteutus ja Kritiikki 1904, alun perin Turun taidemuseon ovenpäällyksiä varten aiotut kolme pronssireliefiä
Pensée 1905
Neljä kipsiin valettua karhua 1899, Pariisin maailman- näyttelypaviljonki 1900 (tuhoutuneet), Hvitträskin karhu 1906 edellisten pohjalta kiveen hakattu
Robert Kajanuksen muotokuva 1905–1914
Enkä minä 1906
Akseli Gallen-Kallela suksilla 1906
Ain yhä ajattelevi 1907–1908
Marjatta 1908–1926
Kuokkamies 1908
Mielikki 1912
Kuoleva tyttö 1914
Äiti ja lapsi 1912
Ovenkahvat, Ensi-sairaala 1913
Saunatyttö 1915, pienoisveistos
Victor Westerholmin muotokuva 1916
Aino 1916
Hevosenkesyttäjä 1919
Gösta Serlachiuksen muotokuva 1920
Seitsemän veljeksen pako Impivaarasta 1928
P. E. Svinhufvudin muotokuva 1928/1931
Carl Gustaf Emil Mannerheimin muotokuva 1933
Ensiaskeleet 1941
Teoksia > Kuvia teoksista

Kalapoika (Poika ja ahven), 1888, Mänttä.
Gustaf Fredrik Ahlgrenin rintakuva, 1888, Tampere.
Kalapoika, 1888 (2000), Valkeakoski.
Tukinuittaja 1890, Kotka, jälkivalos.
Tukinuittaja, 1890, Valkeakoski.
Teollisuus ja Säästäväisyys, kaksi osaa kolmiosaisesta veistossarjasta Kauppa, Teollisuus ja Säästäväisyys, 1891, Turku.
Kokko, hauki ja Ilmarinen, 1891 (1994), Valkeakoski.
Fredrik Paciuksen rintakuva, 1895, Helsinki.
Kokko, hauki ja Ilmarinen, 1900-luvun alku (1994), Toijala, Akaa.
Elias Lönnrotin muistomerkki 1902, Helsinki.
Säätytalon päätykolmio 1893–1903, Helsinki.
Vladimir ja Thyra Jurveliuksen hautamuistomerkki, 1907, Vilppulan hautausmaa.
Joachim Kurten'in rintakuva, 1908, Vaasa.
Kuokkamies, 1908 (1998), Valkeakoski,
Mikael Agricolan muistomerkki, 1908, Viipuri, valokset myös Turku, Lahti, Loviisa (Pernaja).
Karhu, 1910, Helsinki.
Näsikallion suihkukaivo, 1913, Tampere.
Lyhdynkantajat 1914, Helsinki.
Zachris Topeliuksen patsas, 1915, Vaasa.
J. V. Snellmannin muistomerkki 1916, Helsinki.
Vuoden 1918 sodassa kaatuneiden muistomerkki, 1918, Nivala.
G. A. Serlachiuksen muistomerkki, 1921, Mänttä.
G. A. Serlachiuksen muistomerkki, Vasemman puoleinen henkilöhahmo, 1921, Mänttä.
G. A. Serlachiuksen muistomerkki, Oikean puoleinen henkilöhahmo, 1921, Mänttä.
Vapaudenpatsas, 1922, Heinola.
Marjatta, 1929 (1999), Valkeakoski.
Pohjanmaan museon pronssiovet, 1930, Vaasa.
Mies hiljentyneenä ikuisuuden edessä, 1933, Helsinki.
Serlachius -suvun hautamuistomerkki, 1937, Mäntän hautausmaa.
Elämän alku, 1939, Rauma.
Kirjallisuutta

Lindgren, Liisa: ”Wikström, Emil (1864–1942)”, Suomen kansallisbiografia, osa 10, s. 521–524.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2007.  ISBN 978-951-746-451-2  / Teoksen verkkoversio.
Tossavainen, Mari: Emil Wikström: Kuvien veistäjä.  (Kirjokansi, 139)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2016.  ISSN 2323-7329  ISBN 978-952-222-824-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Emil Wikström Wikimedia Commonsissa
Visavuoren kotisivu.
Serlachiuksen Taidemuseo. (Arkistoitu – Internet Archive)
Wikström, Emil hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Visavuoren haltija 70-vuotias, Kansan kuvalehti, 07.04.1934, nro 14, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef
Aleksanteri Nevski

Pyhän Aleksanteri Nevalaisen ikoni.
Aleksanteri Nevski eli Pyhä Aleksanteri Nevalainen (ven. Алекса́ндр Яросла́вич Не́вский, Aleksandr Jaroslavitš Nevski,  kuuntele (ohje); 1219 Pereslavl-Zalesskin ruhtinaskunta – 1263 Gorodetsin ruhtinaskunta) oli pyhäksi korotettu Novgorodin ruhtinas sekä myöhemmin Vladimirin suuriruhtinas. Venäjällä häntä pidetään kansallissankarina, sillä hän torjui kahdesti Novgorodia lännestä uhanneet vieraat sotajoukot.
Aleksanteri Nevski
Syntyperä

Aleksanteri Nevski syntyi vuonna 1219 Vladimirin suuriruhtinaan Jaroslavin toiseksi vanhimpana poikana. Hänestä tuli vuonna 1236 Novgorodin ruhtinas. Ryhdyttyään yhteistyöhön mongolien kanssa Aleksanteri sai Kultaisen ordan kaanilta Vladimirin suuriruhtinaan arvon, joka oli aiemmin kuulunut hänen veljelleen, mongoleja vastaan kapinoineelle Andrei II:lle.
Perhe

Hänen vaimonsa oli vuodesta 1238 lähtien Polotskin ruhtinatar Aleksandra Brjatšislavna, joissakin tiedoissa nimellä ruhtinatar Vassa. On mahdollista että Aleksanteri Nevski oli naimissa kaksi kertaa, koska vaimon hautakivessä olevat vuosilukutiedot ovat ristiriitaiset. Toisaalta Vassa voi olla ruhtinatar Aleksandran nunna-nimi, mikäli hän teki luostarilupauksen jäätyään leskeksi. Hänet on haudattu tyttärensä Jevdokijan kanssa Vladimirin Jumalanäidin Ylösnousemuksen eli Uspenskin Kniaginin luostarin kirkkoon.
Heille syntyivät lapset:
Vasili (1245–1271 asti), Novgorodin ruhtinas;
Dmitri (1250–1294), Novgorodin ruhtinas 1260–1263, Pereslavlin ruhtinas, Vladimirin suuriruhtinas 1276–1281 ja 1283–1293;
Andrei (n. 1255–1304), Kostroman ruhtinas 1276–1293 ja 1296–1304, Vladimirin suuriruhtinas 1281–1284 ja 1292–1304, Novgorodin ruhtinas 1281–1285 ja 1292–1304, Gorodetskin ruhtinas 1264–1304;
Daniel (1261–1303), Moskovan ruhtinas 1263–1303, Danilovitš-dynastian perustaja;
Jevdokija, nai Smolenskin ruhtinas Konstantin Rostislavitšin.
Sankarimyytin synty

Lisänimen Nevski eli Nevalainen Aleksanteri on myöhemmin saanut hänen Nevajoen rannoilla ruotsalaisista, norjalaisista, suomalaisista ja hämäläisistä vuonna 1240 saavuttamastaan Nevan taistelun voitosta. Nimeä ei käytetty vielä Aleksanterin elinaikana. Kahta vuotta myöhemmin vuonna 1242 Aleksanteri löi saksalaisen kalparitarien hyökkäysarmeijan Peipsijärven jäällä.
Sergei Eisensteinin elokuva Aleksanteri Nevski, jonka huippukohdassa jää pettää raskaisiin rengaspanssareihin pukeutuneiden saksalaisritarien alla, ja Sergei Prokofjevin siihen säveltämä musiikki ovat edistäneet sankarimyytin syntymistä. Eisensteinin elokuva kuvattiin vuonna 1938, jolloin Neuvostoliitossa vallitsivat erittäin saksalaisvastaiset mielialat. Elokuva kuitenkin vedettiin pois levityksestä elokuussa 1939 natsien ja Neuvostoliiton hallituksen allekirjoitettua hyökkäämättömyyssopimuksen.
Pyhäksi julistaminen

Saksalaisten ritarien tappio tulkittiin pian oikeauskoisten voitoksi paavin johtamista hyökkäyshaluisista katolilaisista, ja Aleksanteri Nevski julistettiin jo Iivana Julman kauden alussa 1500-luvulla pyhäksi. Pietari Suuri kunnioitti pyhää soturia rakennuttamalla Aleksanteri Nevskin lavran paikalle, jolla ruhtinaan oli oletettu voittaneen ruotsalaiset vuonna 1240. Pietari suunnitteli myös Aleksanteri Nevskin kunniamerkin, jonka ensi kerran myönsi Katariina I vuonna 1725. Keisarinna Elisabet teetti hänen jäännöksilleen valtavan hopeisen pyhäinjäännösarkun, joka valmistettiin Pietarin rahapajassa vuosina 1750-1753. Josif Stalin otti Pietari Suuren suunnitteleman kunniamerkin uudelleen käyttöön heinäkuussa 1942 sen kunniaksi, että Peipsijärven taistelusta oli kulunut 700 vuotta.
Nykyinen suosio Venäjällä

Aleksanteri Nevski äänestettiin merkittävimmäksi Venäjään liittyväksi henkilöksi televisiokanava Rossijan Imja Rossija -äänestyksessä vuonna 2008. Äänestyksessä toiseksi sijoittui tsaari Nikolai II:n aikainen poliitikko Pjotr Stolypin, kolmanneksi äänestettiin neuvostodiktaattori Josif Stalin.
Muuta aiheeseen liittyvää

Suomenlinnaan, silloiseen Viaporiin, rakennettiin oma kirkko vuosina 1850–1854. Kirkko oli alun perin ortodoksinen Viaporin venäläisen varuskunnan kirkko, Pyhän Aleksanteri Nevalaisen muistolle pyhitetty.  Tampereella on pyhän Aleksanteri Nevalaisen ja pyhän Nikolaoksen kirkko.
Aiheesta muualla

http://www.ortodoksi.net/index.php/Aleksanteri_Nevski
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef
Joe E. Martin

Martin Muhammad Alin kanssa
Joe Elsby Martin, Sr. (1. helmikuuta 1916 - 14. syyskuuta 1996) oli yhdysvaltalainen nyrkkeilyvalmentaja, joka valmensi kahta nyrkkeilyn raskaansarjan mestaria, Muhammad Alia ja Jimmy Ellisia, sekä useita Golden Gloves -mestareita.
Poliisina työskennellyt Martin ohjasi 12-vuotiaan Cassius Clayn (myöhemmin nimeltään Muhammad Ali) nyrkkeilyn pariin, kun hänen polkupyöränsä varastettiin. Hän valmensi tätä seuraavat kuusi vuotta, mutta joutui sivuun, kun nuorukainen aloitti olympiavoittonsa jälkeen ammattilaisuransa. Clay neuvotteli sponsorisopimuksesta Reynolds Metals Companyn vastaavan varajohtajan Billy Reynoldsin kanssa, mutta neuvottelut katkesivat Clayn isän puututtua niihin. Reynolds oli ehdottanut, että Joe E. Martin voisi olla mukana hänen valmentamisessaan, jolloin poliiseja vihannut Cassius Clay Sr. ei voinut tätä hyväksyä. Clay teki lopulta sopimuksen Bill Favershamin johtaman sijoittajaryhmän kanssa ja hänen valmentajakseen nousi myöhemmin Angelo Dundee. He kuitenkin pysyivät läheisinä Martinin elämän loppuun asti.
Tokio

| Tokion metropoli 東京都 |
| --- | --- |
 Näkymiä Tokioon
 Lippu:  Symboli
 Tokion metropolin sijainti Japanissa
Valtio:  Japani
Alue:  Kantō
Kuntia:  62
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Shinjuku
 – kuvernööri:  Yuriko Koike
Pinta-ala:  2 194,05 km² (45.)
Väkiluku (1.4.2022):  13 995 469 (1.)
 – väestötiheys:  6 379 as./km²
Symbolit:  
 – puu:  Neidonhiuspuu
 – kukka:  Somei-Yoshino-kirsikka
 – lintu:  Naurulokki
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  JP-13
 
Prefektuurin internetsivut
Tokio (jap. 東京, Tōkyō, ”itäinen pääkaupunki”) on Japanin pääkaupunki ja suurin kaupunki.
Hallinnollisesti ”Tokio”-nimistä kaupunkia ei ole olemassa, vaan Tokion metropoli tai Tokion prefektuuri (jap. 東京都, Tōkyō-to) on yksi Japanin 47 prefektuurista. Se sijaitsee Kantōn alueella Japanin pääsaaren Honshūn keskiosassa Tyynenmeren ja Tokionlahden rannalla. Suur-Tokio on Japanin ja maailman suurin yhtenäinen metropolialue, ja se toimii Japanin politiikan, talouden ja kulttuurin keskuksena sekä Japanin keisarin asuinpaikkana.
Tokion prefektuuriin kuuluu kaupungin ydinalue, 23 erillisaluetta, joita kaikkia hallinnoidaan itsenäisinä kaupunkeina. Tämä alue muodosti ennen vuotta 1943 Tokion kaupungin (jap. 東京市, Tōkyō-shi). Lisäksi prefektuuriin kuuluu läntinen Taman alue, joka koostuu 30 kunnasta, sekä kaksi Tyynellämerellä sijaitsevaa saariryhmää, Izusaaret ja Ogasawarasaaret, jotka jakautuvat yhdeksään kuntaan. Tokion prefektuurin asukasluku on noin 13 995 469 (2022), erillisalueiden asukasluku 8 802 000 (2009) ja Suur-Tokion asukasluku noin 36 094 000 (2010). Suur-Tokiolla on myös maailman suurin kaupunkitalous, jonka arvo oli vuonna 2008 arviolta 1 479 miljardia dollaria.
Historia > Varhaishistoria

Vanhimmat jäljet ihmisasutuksesta Tokion alueella ovat Jōmon-kaudelta, joka kesti noin 10 000 eaa.–300 eaa. Jōmon-kauden kulttuurin jälkeensä jättämiä jätekumpuja löydettiin ensimmäiseksi Tokion Shinagawan alueelta. Jōmon-kautta seurannut Yayoi-kausi on saanut nimensä Tokion Bunkyōn erillisalueen Yayoin kaupunginosalta, josta kaivettiin esiin kaudelle tyypillistä keramiikkaa. Yayoi-kulttuuri sai kuitenkin alkunsa Japanin länsiosista.
Kirjoitetussa historiassa Tokion alue mainitaan ensimmäisen kerran 600-luvulla. Tällöin Japanin hallintojärjestelmää rakennettiin Kiinan mallin mukaiseksi, ja Tokion seutu tulee esiin ritsuryō-hallinnon yhteydessä. Tokio kuului tuohon aikaan Musashin provinssiin, jonka pääkaupungiksi korotettiin vuonna 645 nykyisen Tokion prefektuurin länsiosassa sijaitseva Fuchūn kaupunki. Samana vuonna perustettiin Tokion vanhin temppeli, Asakusan kaupunginosan Sensō-ji. Musashin provinssin 750-luvun lopulla valmistunut päätemppeli sijaitsi kuitenkin nykyisen Kokubunjin kaupungin alueella Fuchūn lähellä.
Tokion kaupungilla on juurensa Edon kylässä. Kylä mainitaan ensimmäisen kerran noin vuonna 1300 kirjoitetussa Kamakura-kauden kronikassa, ja sen nimen arvellaan olevan peräisin Heian-kauden loppupuolelta. Kylän perusti Edo-klaani, joka rakensi residenssinsä nykyisen keisarillisen palatsin alueelle. Klaani taantui 1400-luvulla, ja samurai Ōta Sukenaga rakennutti paikalle linnoituksen. Vallihautojen ja muurien rakennustyöt alkoivat vuonna 1457.
Historia > Edo-kausi

Vuonna 1590 Japanin mahtavin sotaherra Toyotomi Hideyoshi tarjosi vasallinsa Tokugawa Ieyasun hallittavaksi kahdeksaa provinssia Kantōn alueella. Ieyasu suostui ja rakensi linnan Edoon vuosina 1593–1636. Kun Ieyasu voitti Hideyoshin pojan Hideyorin Sekigaharan taistelussa vuonna 1600, hänestä tuli shōgun, ja vuoteen 1868 saakka Japania hallitsi Tokugawa-suku Edosta käsin.
Heti 1600-luvun alussa Ieyasu perusti Tōkaidō-kauppatien, joka yhdisti Edon ja keisarillisen pääkaupungin Kioton toisiinsa ja joka päättyi Edon Nihonbashi-sillalle. Tokugawa-shōgunaatin perustaminen ja sitä seurannut vakaa Edo-kausi merkitsivät kaupungille suurta vaurautta, japanilaisen kulttuurin renessanssia ja uuden kaupunkilaisluokan ja -kulttuurin syntyä. Uutta kaupunkilaisväestöä viihdyttivät Edossa sumō, kabuki ja punaisten lyhtyjen korttelit. Edon linnan valmistuttua vuonna 1637 kaupungin väkiluku oli kasvanut 150 000:een. Suuri Meireki-tulipalo vuonna 1657 surmasi kuitenkin yli 100 000 henkeä ja tuhosi kaksi kolmasosaa kaupungista, mukaan lukien Edon linnan.
Pienemmät palot tuhosivat kaupunkia 1600-luvun loppupuoliskolla, mutta se kasvoi voimakkaasti. 1700-luvun alkupuolen Kyōhō-uudistuksissa muun muassa kaupungin hallintoa uudistettiin, Edoon perustettiin kauppiaskiltoja, palosäännöksiä tiukennettiin ja vuonna 1722 kaupunkiin perustettiin ensimmäinen sairaala uudistuksiin liittyneen meyasubako-aloitelaatikon ansiosta. Vuosisadan loppuun mennessä Edo oli kasvanut jo yli miljoonan asukkaan suurkaupungiksi. Vuonna 1772 Meiwa-suurpalo ja kaksi myrskyä tuhosivat kaupunkia.
Kontaktit eristäytyneen Japanin ja ulkomaiden välillä lisääntyivät 1800-luvun alkupuolella, ja lopulta vuonna 1853 Yhdysvaltain laivaston kommodori Matthew Perry saapui laivoineen nykyisen Jokohaman lähelle Edon eteläpuolelle. Seuraavana vuonna allekirjoitettiin sopimus, jossa japanilaisia satamia avattiin ulkomaankaupalle; pian tämän jälkeen vuonna 1855 suuri Ansei-Edo-maanjäristys ja sitä seuranneet tulipalot tuhosivat valtaosan kaupungista. Avautuminen johti seuraavan vuosikymmenen aikana shōgunaatin kaatumiseen ja Meiji-restauraatioon: viimeinen shōgun Tokugawa Yoshinobu jätti Edon vuonna 1867 luovuttaen samalla vallan keisarille.
Väritetty panoraama Edoon vuodelta 1865 tai 1866. Felice Beato.
Maantiede ja aluejako

Tokion metropoli tai prefektuuri sijaitsee Honshūn saarella Kantōn alueen eteläosassa Tyynen valtameren rannalla. Metropoli rajautuu pohjoisessa Saitaman prefektuuriin, idässä Edogawa-jokeen ja Chiban prefektuuriin, etelässä Tokionlahteen, Tamagawa-jokeen ja Kanagawan prefektuuriin ja lännessä Yamanashin prefektuuriin. Suur-Tokion alueeseen kuuluvat metropolin lisäksi viereiset Kanagawan, Chiban ja Saitaman prefektuurit; näiden prefektuurien alueella sijaitsevat muun muassa Chiban, Kawasakin ja Jokohaman suurkaupungit. Tokion metropoli on pitkänomaisen muotoinen: itä–länsisuunnassa sen pituus on noin 90 kilometriä ja pohjois–eteläsuunnassa leveys noin 25 kilometriä (lukuun ottamatta ulkosaaria).
Tokion metropoli vastaa hallinnollisesti muita Japanin prefektuureja, mutta sille on annettu erityisnimitys (jap. 都, to, engl. metropolis, suom. metropoli). Metropoli muodostettiin vuonna 1943: sitä ennen Tokio oli oma kaupunkinsa (jap. 市, shi, ks. Tokion kaupunki), joka kuului Tokion prefektuuriin (jap. 東京府, Tōkyō-fu, lisämääre fu, ”urbaani prefektuuri”, on edelleen käytössä Kioton ja Osakan prefektuurien nimissä). Entinen Tokion kaupungin alue jakautuu erillisalueisiin (jap. 特別区, tokubetsuku, lyhyemmin jap. 区, ku), joita hallitaan itsenäisten kaupunkien tavoin ilman välitasoja. Tokion metropolin hallinto sijaitsee Shinjukun erillisalueella ja se hallinnoi Tokion keskustan pilvenpiirtäjien ja neonviidakkojen lisäksi itäisen Taman alueen vuoristoseutuja ja kaukaisia ulkosaaria.
Tokion prefektuurin alue voidaan nykyään jakaa maantieteellisesti ja hallinnollisesti kolmeen alueeseen: 23 erillisalueeseen, jotka muodostavat kaupungin keskustan, niiden länsipuolella sijaitsevaan Taman alueeseen ja Tokion prefektuuriin kuuluviin ulkosaariin.
Maantiede ja aluejako > Erillisalueet

23 erillisaluetta kattavat yhteensä 622 neliökilometrin suuruisen alueen. Ne sijaitsevat metropolin itäosassa Tokionlahden rannalla. Niiden alueella on noin 8,8 miljoonaa asukasta (vuonna 2009) ja niiden väestötiheys on keskimäärin 14 152 henkeä neliökilometrillä. Alueen väestö on ollut viime vuosina kasvussa. Erillisalueet toimivat itsenäisten kuntien tavoin muutamin poikkeuksin: metropolihallinto vastaa esimerkiksi erillisalueiden vesi- ja viemärihuollosta sekä palokuntapalveluista. Erillisalueet valitsevat omat pormestarinsa. Suuri osa Tokion talous- ja kauppatoiminnasta on keskittynyt alueelle ja siellä sijaitsee myös valtaosa kaupungin nähtävyyksistä.
Erillisalueet ovat seuraavat:
Adachi
Arakawa
Bunkyō
Chiyoda
Chūō
Edogawa
Itabashi
Katsushika
Kita
Kōtō
Meguro
Minato
Nakano
Nerima
Ōta
Setagaya
Shibuya
Shinagawa
Shinjuku
Suginami
Sumida
Toshima
Taitō
Maantiede ja aluejako > Taman alue

Taman alue sijaitsee erillisalueiden länsipuolella. Itäosastaan se liittyy saumattomasti Tokion kaupunkialueeseen, mutta länsiosa kohoaa korkealle vuorille ja siellä on järviä, jokia ja luonnonalueita. Alueen koko on 1 160 neliökilometriä ja siellä asuu yhteensä 4,16 miljoonaa ihmistä (vuonna 2009), joten sen väestötiheys on 3 586 asukasta neliökilometrillä.
Seuraavat kaupungit kuuluvat Taman alueeseen:
Akiruno
Akishima
Chōfu
Fuchū
Fussa
Hachiōji
Hamura
Higashikurume
Higashimurayama
Higashiyamato
Hino
Inagi
Kiyose
Kodaira
Koganei
Kokubunji
Komae
Kunitachi
Machida
Mitaka
Musashi-Murayama
Musashino
Nishitōkyō
Ōme
Tachikawa
Tama
Lisäksi alueen länsiosassa sijaitsee Nishi-Taman piirikunta, johon kuuluu kolme maaseutukaupunkia (jap. 町, machi), Hinode, Mizuho ja Okutama, ja yksi kyläkunta (jap. 村, mura), Hinohara. Piirikunnassa sijaitsee metropolin korkein vuori, Kumotori, joka kohoaa 2 017 metrin korkeuteen, ja metropolin suurin järvi, Okutamako.
Maantiede ja aluejako > Ulkosaaret

Tokion prefektuuriin kuuluu lisäksi kaksi Tyynenmeren saariryhmää, Izusaaret ja Ogasawarasaaret. Ne sijaitsevat Japanin pääsaaren Honshūn eteläpuolella maantieteellisesti erillään muusta prefektuurista. Saarten kokonaispinta-ala on noin 406 neliökilometriä ja asukasluku 28 000 henkeä (vuonna 2009), joten niiden keskimääräinen väestötiheys on 68 asukasta neliökilometrillä. Izusaaret sijaitsevat lähempänä Tokiota ja niihin kuuluvat Izu Ōshima, Toshima, Niijima, Shikinejima, Kōzushima, Miyakejima, Mikurajima, Hachijōjima ja Aogashima. Ogasawarasaaret sijaitsevat kauempana noin tuhannen kilometrin päässä Tokiosta ja niihin kuuluvat Chichijima ja Hahajima. Ogasawaran kylään kuuluu hallinnollisesti myös pieni Minamitorishiman saari, joka on Japanin eteläisin piste, ja Nishinotorishiman saari, joka on vuorostaan Japanin itäisin piste.
Saaret jakautuvat neljään alaprefektuuriin, kahteen maaseutukaupunkiin ja seitsemään kyläkuntaan:
| Alaprefektuuri | Kunta | Hallinnon tyyppi |
| --- | --- | --- |
| Hachijō | Hachijō | Maaseutukaupunki |
| Hachijō | Aogashima | Kyläkunta |
| Miyake | Miyake | Kyläkunta |
| Miyake | Mikurajima | Kyläkunta |
| Ōshima | Ōshima | Maaseutukaupunki |
| Ōshima | Toshima | Kyläkunta |
| Ōshima | Niijima | Kyläkunta |
| Ōshima | Kōzushima | Kyläkunta |
| Ogasawara | Ogasawara | Kyläkunta |
Maantiede ja aluejako > Ilmasto

Tokio sijaitsee lauhkealla ilmastovyöhykkeellä. Ilmasto on suhteellisen lempeä koko vuoden. Kesät ovat kuitenkin kuumia ja kosteita, ja sadekausi kestää kesäkuun loppupuolelta heinäkuun puoliväliin. Kesän kuumin kuukausi on elokuu, jolloin lämpötila ei usein yölläkään laske 25 celsiusasteen alapuolelle. Syksyllä, etenkin lokakuussa, Japanin rannikolle saapuu taifuuneja etelästä ja lämpötila laskee vähitellen. Ruska alkaa vuorilta Taman alueelta. Talvella joulu–helmikuussa lämpötila laskee huomattavasti ja lunta saattaa sataa ajoittain, vaikka keskustassa sitä harvoin kertyy maahan. Vuorilla idässä lunta voi sataa paljonkin. Tokion prefektuuriin kuuluvat Ogasawarasaaret sijaitsevat vuorostaan subtrooppisella vyöhykkeellä ja niiden alueella talvilämpötilatkin lähentelevät 20 astetta.