stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paahde
Juoni

Jos kirjan lukee ajatuksella, se on kuin palapeli, joka ratkeaa vähitellen.
Kirja kertoo pojasta nimeltä Stanley Yelnats, jonka elämää varjostaa kirous. Kirouksen on aiheuttanut hänen isoisänsä isoisä, josta käytetään kirjassa nimitystä ”kelvoton-kurja-mätämuna-sikavaras-isoisoisoisä”. Kirouksen seurauksena sukulinja kirotusta henkilöstä alaspäin kohtaa jatkuvaa epäonnea. Esimerkiksi Stanleyn isoisän isä tienasi valtavan omaisuuden osakekaupoilla, mutta menetti koko omaisuutensa postivaunun ryöstössä.
Stanleyn päähän tippuvat taivaalta baseball-kengät, joiden hän uskoo tuovan ratkaisun hänen isänsä kokeiluun. Isä yrittää keksiä uusiokäyttöä lenkkitossuille. Stanleyn kulkiessa kotiin poliisi ajaa hänen ohitseen ja pidättää hänet epäiltynä kenkien varastamisesta. Kengät oli tarkoitus huutokaupata, sillä ne kuuluivat aiemmin Clyde Livingstonille, kuuluisalle baseball-pelaajalle. Tuomari pitää Stanleyn rikosta erityisen paheksuttavana, koska kengistä saatavilla rahoilla oli tarkoitus ostaa kodittomille ruokaa ja vaatteita.
Stanley saa valita, tuomitaanko hänet nuorisovankilaan vai Greenjärven leirille. Tuomion pituudeksi määrätään puolitoista vuotta. Stanley pitää leirille menoa hauskana ajatuksena, mutta aina ei käy niin kuin odottaisi. Leirillä häntä kohdellaan huonosti. Päivän tärkein tehtävä on aina kaivaa 1,5 metriä syvä ja leveä kuoppa lähistöllä sijaitsevaan kuivuneeseen järvenpohjaan. Leiri sijaitsee texasilaisella hiekka-aavikolla. Pian Stanleylle paljastuu, että kaivamisen perimmäisenä tarkoituksena on löytää Kate Barlow -nimisen rikollisen aavikolle hautaama aarre.
Vaikka Stanleyta kiusataan koulussa ja hänellä ei ole ystäviä, hän saa leirillä nopeasti uusia ystäviä. Zero vaikuttaa mielenkiintoiselta ja tuntuu tietävän jotakin Stanleyn ”varkaudesta”. Kirjassa nivoutuvat yhteen aika ennen järven kuivumista ja nykyaika.
Pian Zero karkaa leiriltä ja Stanley lähtee etsimään häntä. Poikien matka muuttuu yhä jännittävämmäksi ja pian he huomaavat kuinka mennyt aika vaikuttaa nykypäivään. He löytävät kukkulan, jossa kasvaa sipuleita ja josta Stanleyn isoisän isä löysi aikanaan turvan jouduttuaan Kate Barlowin ryöstön kohteeksi.
Kirjan lopussa Stanley ja Zero löytävät aarteen, jota he eivät joudu luovuttamaan rangaistusleirin pitäjille vaan saavat pitää sen, koska siinä lukee Stanley Yelnatsin nimi – nimi, joka on hänen suvussaan kulkenut isältä pojalle.
Ousia

Ousia (m.kreik. οὐσία) on antiikin filosofiasta peräisin oleva filosofinen termi, joka tarkoittaa olemusta. Termistä on keskusteltu kristillisessä teologiassa erityisesti kolminaisuusopin tulkintojen yhteydessä.
Kreikan kielen sana on feminiininen preesensin partisiippi sanasta εἶναι (einai, 'olla'). Ousia käännetään teologisesta viitekehyksestä riippuen latinaksi termillä essentia tai substantia.
Filosofia

Platon ja Aristoteles käyttivät termiä ousia ontologiassaan, ja termin filosofinen ja teologinen merkitys periytyy heiltä. Aristoteles käytti taksonomisessa luokittelussaan termiä hypostasis  tarkoittamaan yleistä olemassaoloa (todellisuutta), ja termiä ousia tarkoittamaan erityistä substanssia, olemusta, olevaa, henkilöä tai oliota.
Myöhemmin Martin Heidegger katsoi, että sanan ousia alkuperäinen merkitys oli kadonnut käännettäessä latinaan ja edelleen nykykieliin. Hänelle ousia tarkoitti olemista, ei substanssia; toisin sanoen se ei merkinnyt mitään oliota tai olevaa joka ”seisoi” (-stanssi) jonkun ”alla” (sub-). Ousian lisäksi Heidegger käytti ontologiassaan myös muita kreikankielisiä termejä, kuten parousia-apousia (läsnäolo-poissaolo) ja hypostasis (olemassaolo).
Teologia

Origenes käytti termiä ousia määritellessään Jumalan yhdeksi ousiaksi (suku, genus), vaikkakin kolmeksi hypostaasiksi (laji, species): Isä, Poika ja Pyhä henki. Antiokian kirkolliskokous tuomitsi termin homoousios (”samaa olemusta”) väärän käytön; kirkolliskokouksen mukaan tällaista edusti muun muassa Paavali Samosatalainen. Väärää ei ollut se, että Paavali viittasi termillä hypostaasin ykseyteen kolminaisuudessa, vaan se, että hän tarkoitti sillä yhteistä substanssia, josta sekä Isä että Poika saavat alkunsa tai jonka he jakavat.
Nikean ensimmäinen kirkolliskokous tuomitsi vuonna 325 areiolaisuuden, jonka mukaan Isä, Poika ja Pyhä henki ovat kolme eri olentoa, eivät sama olemus (ousia). Kirkolliskokous muotoili areiolaisuutta vastaan Nikean uskontunnustuksen. Sen mukaan Poika on samaa olemusta Isän kanssa (homoousios tō patri) ja Isän olemuksesta (ek tēs ousias tou patros). Kiista ei kuitenkaan asettunut tällä, ja monet itäisen kirkon edustajat hylkäsivät termin, koska se oli tuomittu aikaisemmin Paavali Samosatalaisen tapauksen yhteydessä. Myöhemmät keisarit Konstantinus II ja Valens tukivat areiolaisuutta, ja teologit kehittivät vaihtoehtoisia muotoiluja Isän ja Pojan väliselle suhteelle, kuten homoios (”samankaltainen”; tätä kannattivat ns. homoijit), homoiousios (”olemukseltaan samankaltainen”; tätä kannattivat ns. homoiousiaanit) ja anhomoios (”ei-samankaltainen”; tätä kannattivat ns. anhomoijit). Termi homoios sai monen kirkolliskokouksen ja keisarien tuen, ja muiden näkemysten kannattajat vaiennettiin. Termin homoiousios kannattajat liittyivät lopulta pääosin läntistä kirkkoa edustaneisiin termin homoousios kannattajiin ja hyväksyivät Nikean uskontunnustuksen.
Itäisessä kristillisyydessä ousian katsotaan yleensä olevan jotain, joka on olemassa itsessään ja jolla ei ole alkua jossain muussa ja joka ei tarvitse olemiseensa jotain muuta; hypostaasi puolestaan tarkoittaa todellisuutta tai olemassaoloa.
Aiheesta muualla

Beatrice, P. F.: The Word "Homoousios" from Hellenism to Christianity (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Bridge, James: Homoousion Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Long, Christopher P.: Toward a Dynamic Conception of Ousia: Rethinking an Aristotelian Legacy (englanniksi)
Schaff, Philip: Excursus on the Word Homousios, Seven Ecumenical Councils (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ousia
Käännös suomeksi
P-Diklooribentseeni

| p-Diklooribentseeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,4-diklooribentseeni
CAS-numero:  106-46-7
PubChem CID:  4685
SMILES:  C1=CC(=CC=C1Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H4Cl2
Moolimassa:  146,992 g/mol
Sulamispiste:  53,1 °C
Kiehumispiste:  147,5 °C
Tiheys:  1,248 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,0813 g/l (25 °C)
p-Diklooribentseeni eli 1,4-diklooribentseeni (C6H4Cl2) on bentseenin kloorattu johdannainen. Yhdistettä käytetään teollisuudessa liuottimena, orgaanisten synteesien lähtöaineena ja koimyrkkynä naftaleenin sijasta. p-Diklooribentseeni on o- ja m-diklooribentseenien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa p-diklooribentseeni on valkoisia voimakkaanhajuisia kiteitä. Yhdiste ei käytännöllisesti katsoen liukene veteen, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin ja bentseeniin. p-Diklooribentseeni on ärsyttävä yhdiste, joka hengitettynä aiheuttaa päänsärkyä, pahoinvointia ja hengenahdistusta. Se saattaa olla karsinogeeninen aine.
Valmistus ja käyttö

p-Diklooribentseeniä syntyy klooribentseenin valmistuksen sivutuotteena kloorattaessa bentseeniä. Sitä ja sen isomeerejä syntyy pääasiallisina tuotteina käytettäessä kahta ekvivalenttia klooria yhtä bentseeniekvivalenttia kohden. Katalyyttinä reaktiossa käytetään tyypillisesti rauta(III)kloridia ja rikkimonokloridia. Näin syntyy seos, joka sisältää noin 75 % p-diklooribentseeniä, 25 % o-diklooribentseeniä ja vain hyvin vähäisiä määriä m-isomeeriä. Näistä o-diklooribentseeni voidaan erottaa tislaamalla ja p-diklooribentseeni erotetaan m-diklooribentseenistä kiteyttämällä.
p-Diklooribentseeniä käytetään hajusteissa, liuottimena, desinfiointiaineena ja koiden karkotukseen. Kasvava käyttötarkoitus on lämpöä kestävien polyfenyleenisulfidipolymeerien valmistus. Yhdistettä käytetään väriaineiden, hyönteismyrkkyjen ja muiden kemikaalien tuotantoon ja siitä valmistetaan muun muassa 1,2,4-triklooribentseeniä ja 2,5-dikloorinitrobentseeniä.
Paatsjoen alaosan alue (Norjan tai Venäjän puolella)

Paatsjoen alaosan alue (Norjan tai Venäjän puolella) (vesistöaluetunnus 71.000N) on pääasiassa Suomessa sijaitsevan, mutta alajuoksulla myös Norjan ja Venäjän puolilla sijaitsevan, vesistöaluee se hallinnollinen osa, joka jää ulkomaille. Paatsjoki on vesistön laskujoki, joka laskee Barentsinmereen, ja sen vesistöalueen koko pinta-ala on 14512,34 neliökilometriä, josta 20,74 neliökilometriä kuuluu Norjan ja Venäjän puolelle. Vesitöalueenn järvisyys on 12,38 %.
Paatova

Paatova (ven. Ба́тово, Batovo) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Possatan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Ortesjoen rannalla 31 kilometriä Hatsinasta etelään ja 2,5 kilometriä Possatasta lounaaseen. Kylän ohi kulkee Pietarin ja Pihkovan välinen M20-valtatie. Asukkaita on 1500 henkeä (vuonna 2010). Paatova on kunnan toiseksi suurin asutuskeskus.
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. 1800-luvun alussa se kuului dekabristi Kondrati Rylejevin äidille ja myöhemmin Nabokovin suvulle. Kylän asukkaat olivat venäläisiä.
Nykyään Paatova koostuu toisen maailmansodan jälkeen rakennetuista omakotitaloista sekä viisikerroksisista kerrostaloista. Kylässä toimii Oredež-maatalousyrityksen suurkanala. Palveluja ovat lastentarha, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kirjasto, lääkärin vastaanotto, posti ja kauppa. Lähistöllä sijaitsee suuri puutarhapalsta-alue. Nähtävyyksiin kuuluvat Rylejevin syntymäkartanon jäännökset muistomerkkeineen.
P-Hydroksibentsaldehydi

| p-Hydroksibentsaldehydi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-hydroksibentsaldehydi
CAS-numero:  123-08-0
PubChem CID:  126
SMILES:  C1=CC(=CC=C1C=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H6O2
Moolimassa:  122,118 g/mol
Sulamispiste:  116 °C
Tiheys:  1,129 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 13,8 g/l (30,5 °C)
p-Hydroksibentsaldehydi eli 4-hydroksibentsaldehydi (C7H6O2) on aromaattisiin aldehydeihin ja fenoleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa aromiaineiden ja maatalouskemikaalien valmistamiseen sekä analyyttisen kemian reagenssina. p-Hydroksibentsaldehydin isomeereja ovat salisyylialdehydi ja  m-hydroksibentsaldehydi.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa p-hydroksibentsaldehydi on väritöntä tai kellertävää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetteriin. Aineen reaktiot ovat aromaattisille aldehydeile ja fenoleille tyypillisiä ja se esimerkiksi voidaan hapettaa karboksyylihapoksi ja se reagoi elektrofiilien kanssa elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla. Luonnossa p-hydroksibentsaldehydiä esiintyy useissa kasveissa pieniä määriä joko sellaisenaan tai glykosidina.
Valmistus ja käyttö

p-Hydroksibentsaldehydiä voidaan valmistaa fenolista ja kloroformista niin kutsutulla Reimer–Tiemann-reaktiolla, jossa muodostuu myös salisyylialdehydiä. Metanolin käyttö liuottimena parantaa p-hydroksibentsaldehydin saantoa. Yhdistettä voidaan valmistaa myös p-klooribentsaldehydin ja natriumhydroksidin välisellä reaktiolla. Ainetta käytetään maatalouskemikaalien kuten bromoksiniilin, lääkkeiden, hajuste- ja aromiaineiden, kuten anisaldehydin ja vadelmaketonin, valmistamiseen. Sitä käytetään myös apuaineena päällystettäessä metalleja sinkillä elektrolyyttisesti. Yhdistettä voidaan käyttää sikimihappopitoisuuden määrittämiseen.
Paattisten vaakuna

Paattisten vaakuna (1958–1972)
Paattisten vaakuna oli Paattisten kunnan tunnus. Vaikka vaakunan veneen keula viittaakin paatti-sanaan, ja sitä kautta kunnan nimeen, tiedetään, ettei kunta ollut saanut nimeänsä tästä yhteydestä. Sen sijaan Paattisten varikset oli paikkakuntalaisista käytetty nimitys, johon vaakunan varis viittaa.
Vaakunan selitys kuuluu ”kultakentässä esiintyöntyvä musta veneenkeula, jonka kokkapuulla seisoo siivet koholla musta, punavaruksinen varis.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Paattisten kunnanvaltuusto hyväksyi sen 7. maaliskuuta 1958. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 10. syyskuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1973, kun Paattinen yhdistyi Turun kaupunkiin.
Paastonkylä

Pokrovan kirkko.
Paastonkylä (ven. Дя́тлицы, Djatlitsy) on kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Kosteritsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Länsi-Inkerin ylängöllä lähellä Voiskovitsan ja Haisevaisin välistä maantietä.
Kylän lähellä on keskiaikaisia kurgaanihautoja. Se mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1499/1500 Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa Kaprion lääniin kuuluneen Djatlitsyn pogostan keskuksena. Vuonna 1771 rakennettu ortodoksikirkko on säilynyt raunioituneena.
Aiheesta muualla

Paastonkylä Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
P-Klooribentsotrifluoridi

| p-Klooribentsotrifluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-kloori-4-(trifluorimetyyli)bentseeni
CAS-numero:  98-56-6
PubChem CID:  7394
SMILES:  C1=CC(=CC=C1C(F)(F)F)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H4ClF3
Moolimassa:  180,552 g/mol
Sulamispiste:  -36 °C
Kiehumispiste:  139 °C
Tiheys:  1,338 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,0338 g/l (20 °C)
p-Klooribentsotrifluoridi eli 4-klooribentsotrifluoridi (C7H4ClF3) on halogenoitu aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää liuottimena, muiden yhdisteiden valmistuksen lähtöaineena ja dielektrisenä nesteenä. p-Klooribentsotrifluoridi on o- ja m-klooribentsotrifluoridien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa p-klooribentsotrifluoridi on väritöntä nestettä. Yhdiste on veteen liukenematonta ja liukenee muun muassa etanoliin, asetoniin ja dimetyylisulfoksidiin. p-Klooribentsotrifluoridi on lievästi myrkyllistä. Yhdiste ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä.
Valmistus ja käyttö

p-Klooribentsotrifluoridia valmistetaan fluoraamalla p-klooribentsotrikloridia vetyfluoridilla. Tärkein aineen käyttökohde on muiden kemikaalien valmistus ja esimerkiksi sen nitrattuja johdannaisia käytetään värien ja maatalouskemikaalien esimerkiksi trifluraliinin ja asifluorfeenin valmistukseen. Muita käyttökohteita ovat käyttö teollisuusliuottimena sekä dielektrisenä nesteenä.
P-Kloorianiliini

| p-Kloorianiliini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-kloorianiliini
CAS-numero:  106-47-8
PubChem CID:  7812
SMILES:  C1=CC(=CC=C1N)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H6NCl
Moolimassa:  127,568 g/mol
Sulamispiste:  72,5 °C
Kiehumispiste:  232 °C
Tiheys:  1,429 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 3,9 g/l (20 °C)
p-Kloorianiliini eli 4-kloorianiliini (C6H6NCl) on aniliinin kloorattuihin johdannaisiin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa väriaineiden, lääkkeiden ja maatalouskemikaalien valmistukseen. p-Kloorianiliini on o- ja m-kloorianiliinien isomeeri.
Ominaisuudet

p-Kloorianiliini on huoneenlämpötilassa valkoista tai hieman kellertävää kiteistä ainetta. Se liukenee hieman viileään veteen ja paremmin kuumaan. Erittäin hyvin yhdiste liukenee muun muassa etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin. Yhdiste on myrkyllistä ja ärsyttää ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Aineelle altistuminen voi johtaa methemoglobiinin muodostumiseen veressä.
Valmistus ja käyttö

p-Kloorianiliinia valmistetaan pelkistämällä p-kloorinitrobentseeniä vedyttämällä jalometallikatalyyttien tai jalometallien sulfidien ja oksidien muodostaman katalyytin läsnä ollessa.
p-Kloorianiliinia voidaan käyttää valmistettaessa muita orgaanisia yhdisteitä. Siitä saadaan muun muassa atsovärejä, maatalouskemikaaleja kuten hyönteismyrkkyjä ja lääkeaineita.
Siperianhernepensas

| Siperianhernepensas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Fabales
Heimo::  Hernekasvit Fabaceae
Suku::  Hernepensaat Caragana
Laji::  arborescens
Kaksiosainen nimi
 Caragana arborescens  Lam. 
Katso myös
   Siperianhernepensas Wikispeciesissä   Siperianhernepensas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Siperianhernepensas (Caragana arborescens) on hernepensaiden (Caragana) sukuun kuuluva laji, joka on kotoisin Aasiasta. Sitä käytetään koristepensaana.
Levinneisyys ja kasvupaikat

Siperianhernepensas kasvaa alkuperäisenä Aasian keskiosissa. Kasvupaikkoja ovat hiekkaiset ja soraiset jokirannat, rotkolaaksojen seinämät sekä kuivat ja harvat metsät. Laji on joskus viljelykarkulainen.
Kuvaus

Siperianhernepensas kasvaa 2–6 metriä korkeaksi pystyhaaraiseksi pensaaksi. Se on kesävihanta. Oksat ovat harmaanvihreät ja piikkiset. Lehdet ovat parilehdykkäisiä, lehtilavassa on 8–12 lehdykkää. Lehdykät ovat 10–30 mm pitkiä, soikeita, kärjestä ja tyvestä lyhytsuippuisia tai melkein pyöreitä ja otakärkisiä. Kukinta-aika on touko–kesäkuussa (heinäkuussa). Kukat ovat yksittäin tai 2–4 yhdessä. Kukkaperä on noin kaksi kertaa kukan pituinen. Teriö on 20 mm:n mittainen ja keltainen. Hedelmä on 3–6 cm pitkä, suippokärkinen ja monisiemeninen palko.
Käyttö

Siperianhernepensasta käytetään koristepensaana aita- ja suojapensaana joko leikattuna tai vapaasti kasvavana. Lajikkeita käytetään yksittäispensaana.
Suomessa siperianhernepensas on aitaorapihlajan jälkeen eniten käytetty pensasaitakasvi leikatuissa pensasaidoissa. Se menestyy vyöhykkeillä I–VII (VIII). Lajikkeet eivät ole yhtä kestäviä kuin laji. Uusiin versoihin ilmaantuu usein apilanhärmää (Erysiphe trifolii).
Lajikkeita

Caragana arborescens 'Lorbergii' – sulkahernepensas. Sulkahernepensaan lehdykät ovat vain 1–2 mm leveitä. Se on vartettu siperianhernepensaan runkoon.
Caragana arborescens 'Pendula' – riippahernepensas. Riippahernepensas on rento maanmyötäinen pensas tai vartettuna siperianhernepensaaseen riippuvahaarainen pieni puu.
Caragana arborescens 'Walkeri' – walkerinhernepensas. Walkerinhernepensas on sulkahernepensaan ja riippahernepensaan risteytys. Se on riippuvahaarainen pieni puu, jonka lehdykät ovat kapeita.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Siperianhernepensas (Caragana arborescens)
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Siperianhernepensas (Caragana arborescens)
Puutarha.net: Siperianhernepensas (Caragana arborescens)
Arboretum Mustila: Siperianhernepensas (Caragana arborescens)
ITIS: Caragana arborescens (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Caragana arborescens (englanniksi)
Flora of China: Caragana arborescens (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q162124  Wikispecies: Caragana arborescens  BioLib: 39912  Calflora: 1473  CoL: QZWK  Ecocrop: 12852  EoL: 703831  EPPO: CRAAR  EUNIS: 170788  FNA: 200011995  FoC: 200011995  GBIF: 2943190  GRIN: 8923  iNaturalist: 159827  IPA: 9925  IPNI: 483792-1  IRMNG: 11373171  ITIS: 26529  IUCN: 147642122  MichiganFlora: 1278  MoBotPF: 280588  NatureServe: 2.153131  NBN: NBNSYS0200003416  NCBI: 20484  NZOR: 3462be9e-ab6b-4527-8828-07ae2decdccd  Observation.org: 115854  Open Tree of Life: 110854  PFI: 11458  Plant List: ild-8707  PLANTS: CAAR18  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:483792-1  RHS: 3015  Tropicos: 13049161  uBio: 454465  VASCAN: 5699  WisFlora: 2870  WFO: wfo-0000213639  Laji.fi: MX.38955
Mauri Paavilainen

Mauri Paavilainen (s. 9. syyskuuta 1944) on suomalainen entinen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut vasenjalkainen Paavilainen edusti urallaan Valkeakosken Hakaa 1962–1973, Tampereen Ilvestä 1975 sekä Pallo-Seppoja 1974 ja 1976–1978. Hän voitti Hakassa Suomen mestaruuden 1965, hopeaa 1963 ja pronssia 1966 sekä Suomen Cupin 1963 ja 1969. Kaikkiaan Paavilainen pelasi 11 kauden aikana 201 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 31 maalia.
Paavilainen pelasi maajoukkueessa kolme A-maaottelua vuosina 1963–1969.
Oulun Wiikko-Sanomia

Oulun Wiikko-Sanomia oli suomalainen sanomalehti, joka ilmestyi Oulussa, ensin joitakin taukoja lukuun ottamatta 1829–1841 ja sitten 1852–1879.
Ensimmäinen ilmestymisjakso

Lehti oli seitsemästoista sanomalehti Suomessa, mutta vasta kolmas suomenkielinen. Sen perustaja ja ensimmäinen päätoimittaja vuoteen 1831 oli Pietari Ticklén, toinen perustaja ja Ticklénin jälkeen päätoimittaja vuoteen 1838 taas Simon Wilhelm Appelgren ja kolmas päätoimittaja Hans Nyman. Kaikki olivat triviaalikoulun opettajia. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 3. tammikuuta 1829 ja tilaajia lehti sai hetimmiten viitisen sataa.  Lehden kustantajana toimi koko sen ilmestymisen ajan Barckin kirjapaino ja -kauppa.
Aiheiltaan lehti jakaantui opetus- ja valistus-, tietoperäiseen, kielen huoltoon liittyvään ja viihteelliseen sisältöön. Viimeksi mainitun osuus kasvoi 1830-luvulla, mutta 1840-luvulla luonnontieteellisten asia-aineiston määrä lisääntyi. Jutut olivat kuudentyyppisiä: pääkirjoitukset, kotimaan uutiset, ulkomaan uutiset, asia-artikkelit, ajanvietejutut sekä kuulutus- ja ilmoitusasiat. Lehteä lukivat pääasiassa sivistyneistön jäsenet, vaikka se oli tarkoitettu myös talonpoikaiselle väelle.
Toinen ilmestymisjakso

Yli kymmenen vuoden tauon jälkeen lehti alkoi ilmestyä uudelleen marraskuussa 1852, uudella luvalla, mutta entisen nimen ja julkaisijan voimin. Lehti oli ensin yhä kaksipalstainen, mutta sen tekstisivun koko suureni 24 × 17 senttiin. Vuoden 1856 lopusta alkaen lehti oli kolmipalstainen ja sen tekstisivun koko oli 35 × 24 senttiä. Viikoittainen palstamillimetrimäärä oli 4200, ja kun lehti ilmestyi kerran viikossa nelisivuisena, vuosittainen sivumäärä oli 202–208.
Lehti sai luvan perusteella julkaista taloudellista hyötyä tarjoavia tietoja, torihintoja, tietoja maatiloista, köyhänhoitoon liittyviä kertomuksia, tilastollisia ja luonnonilmiöihin liittyviä tietoja sekä laivailmoituksia, maatalouteen liittyviä kertomuksia ulkomailta ja poliisin luvalla paikallista poliisia koskevia tietoja. Lehteä toimitti 1852–1853 Elias Lönnrot, hänen paikallinen apulaisensa oli pastori Robert Mellin. Vuodesta 1854 päätoimittajaksi tuli pastori Johan Bäckwall, sitten väliaikaisesti 1865 opettaja Robert Kranck ja hänen jälkeensä Mellin vuoden 1873 loppuun saakka. Viimeisinä vuosina lehdellä oli useita toimittajia, 1874–1874 opettaja Konrad Dahlström, 1876 Konrad Kivekäs, 1877–1878 Anton Oskar Forsman ja viimeisen vuoden Kaarlo Kramsu. Lehdellä oli myös runsaasti avustajia, esimerkiksi kaupunginlääkäri, kasvitieteilijä ja fennomaani Fredrik Nylander sekä Amerikkaan muuttanut maanmittari Alexander Leinonen, samoin peräti noin 140 kirjeenvaihtajaa ja useita lehdessä säännöllisesti tekstejään julkaisseita runoilijoita.
Kirjanpainaja ja -kauppias Christian Evert Barckin kuoltua 1855 hänen saman niminen poikansa alkoi lehden kustantajaksi.  Lehden tilaushinta oli Oulussa ensin yksi hopearupla, postitse toimitettuna lisämaksu 15 kopeekkaa. Vuonna 1862 hinnat olivat vastaavasti 4 markkaa ja lisämaksu 60 penniä. Levikki oli ensin 400–600 vuosikertaa ja 1860-luvun alussa 700 vuosikertaa. Vuodelta 1876 ilmoitettu painomäärä oli 1200.
Viimeiset vaiheet

Lehden viimeinen numero (52.) ilmestyi 17. joulukuuta 1879 (38. vuosikerta). Se oli tuolloin yksi neljästä Oulun sanomalehdestä, muut olivat ruotsinkielinen Uleåborgs Tidning (1877) sekä suomenkieliset Pohjois-Suomi (1876) ja Kaiku (1877), jolle Oulun Wiikko-Sanomia menetti lukijakuntaansa Kaiun radikaalimman suomalaisuusohjelman herättämän kiinnostuksen takia. Aiempi kilpailija Pohjan-Tähti oli sen sijaan ilmestynyt vain elokuusta 1866 toukokuuhun 1867. Sekä Uleåborgs Tidning että Pohjois-Suomi julkaisivat lakanneelle Oulun Wiikko-Sanomia -lehdelle muistokirjoituksen.
Aiheesta muualla

Historiallinen sanomalehtikirjasto 1771–1910: Oulun Wiikko-Sanomia 1829–1879
Sotasanomia sadan vuoden takaa. "Oulun Viikkosanomat" aikansa maailman peilinä, Hakkapeliitta, 13.10.1936, nro 41, s. 7, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot