stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Svanetian kansannousu

Svanetian kansannousu oli vuonna 1921 tapahtunut epäonnistunut kapina vastaperustettua bolševikkihallintoa vastaan Georgiassa.
Kansannousu sai alkunsa Svanetiassa, Länsi-Georgian vuoristoprovinssissa, pian sen jälkeen, kun puna-armeija oli hyökännyt Georgiaan ja Georgian sosialistinen neuvostotasavalta oli perustettu (helmi–maaliskuussa 1921). Ensimmäiset levottomuudet paikallisten keskuudessa syntyivät jo toukokuussa 1921 ja kehittyivät nopeasti aseelliseksi kapinaksi maan erittäin epäsuosittua bolševikkihallitusta, Georgian vallankumouskomiteaa vastaan. Mosostr Dadeškelianin, Nestor Gardapkhadzen ja Bidzina Pirvelin johtamat sissijoukot riisuivat Svanetian puna-armeijan yksiköt aseista syyskuussa ja käynnistivät valmistelut marssille Kutaisiin, Georgian toiseksi suurimpaan kaupunkiin. Vallankumouskomitea, joka joutui kohtaamaan maanlaajuisen kansannousun ja sisällissodan mahdollisuuden, määräsi 7. lokakuuta 1921 muodostettavaksi erikoisia rangaistuserillisosastoja kamppailemaan "poliittisiksi maantierosvoiksi" leimattuja taistelijoita vastaan. 15. marraskuuta 1921 neuvostovirkamiehet raportoivat Svanetian kapinallisten määräksi 1 600, ja että heidän toimiaan koordinoi Georgian kansallisdemokraattinen puolue, jolla oli yhteyksiä Tbilisissä päämajaansa pitävään menševikkijärjestöön.
Taistelu Svanetiassa jatkui kuuden kuukauden ajan, mutta neuvostojoukot onnistuivat estämään kapinan leviämisen viereisille alueille. Vuoden 1921 joulukuun loppuun mennessä uudet puna-armeijan vahvistusjoukot murskasivat kapinan. Kansannousun johtajat teloitettiin ja alueella käynnistettiin rankkoja sortotoimenpiteitä. Svanetian kapinan epäonnistuminen pakotti Georgian tärkeimmät oppositiopuolueet lähempään yhteistyöhön keskenään. Yhteistyö kulminoitui lopulta yleiseen neuvostovastaiseen kapinaan elokuussa 1924.
Käännös suomeksi
Klemens von Metternich

Klemens Lothar Wenzel von Metternich 42-vuotiaana Wienin kongressin aikoihin, Thomas Lawrence maalaus, n. vuodelta 1815.
Klemens Wenzel Nepomuk Lothar von Metternich-Winneburg zu Beilstein, tunnettiin myös nimellä ruhtinas von Metternich (15. toukokuuta 1773 Koblenz, Trierin vaaliruhtinaskunta, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta – 11. kesäkuuta 1859 Wien, Itävallan keisarikunta) oli Itävallan ulkoministeri vuosina 1809–1821 ja sen jälkeen valtiokanslerin virassa vuodesta 1821 alkaen. Metternich oli Wienin kongressin keskeinen hahmo.
Tasapainoperiaate sai Metternichin tukemaan vapausliikkeiden kukistamista yhteisvoimin niin sanotun interventiopolitiikan avulla. Metternich kannatti myös Venäjän, Itävallan ja Preussin välistä pyhää allianssia ja yhteistyötä Preussin kanssa.
Metternich vahvisti Itävallan asemaa johtavana eurooppalaisena valtiona. Pyhän allianssin avulla ja lukuisilla suurvaltakonferensseilla hän pyrki ylläpitämään Euroopan valtioiden voimatasapainoa. Hän oli taantumuksen keskushahmo ja vastusti kaikkia liberaaleja pyrkimyksiä. Hän joutui eroamaan vuoden 1848 vallankumouksen pakottamana.
Suku ja koulutus

Klemens von Metternichin juuret olivat reininmaalaisessa aatelistossa. Hänen vanhempansa olivat diplomaatti, kreivi Franz Georg Karl von Metternich-Winneburg (1746–1818) ja kreivitär Maria Beatrix Aloisa von Kageneck (1755–1828). Hänellä oli vanhempi sisar Pauline Kunigunde Waldburga (1772–1855), joka nai Württembergin herttua Ferdinand Frederik Augustin. Lapsuutensa ja nuoruutensa Metternich vietti Reininmaalla ja Moselin seuduilla ja oli kiintynyt seutuun koko elämänsä. Pojan syntyessä isä oli Itävallan Alankomaiden hallituksen johtaja. Metternichin äiti oli kiinnostunut ranskalaisesta kulttuurista. Poika oppi puhumaan sujuvasti sekä ranskaa että saksaa, ja monesti vielä aikuisenakin Metternich puhui monissa tilanteissa mieluummin ranskaa kuin saksaa.
Alkuopetuksensa Metternich sai aatelispojalle tavanomaisesti kotona protestanttisen opintojenohjaaja Johann Frederick Simonin johdolla, johon akateemisten aineitten ohella kuului myös uiminen ja hevosmiestaidot. Vuonna 1788 hän kirjautui Strassbourgin yliopistoon aikomuksenaan opiskella lakia ja suoritti tutkinnon samana vuonna. Ranskan vallankumouksen vuoksi jatko-opinnot keskeytyivät vuonna 1789. Nuori Metternich joutui todistamaan vallankumouksen aiheuttamia mellakoita. Hän näki kuinka väkijoukko valtasi kaupungintalon, mikä oli hänen mielestään humalaisen roskaväen riehumista. Hänen mielestään valtaajat eivät voineet mitenkään edustaa kansaa.
Näkemästään järkyttynyt Metternich päätti jatkaa lakiopintojaan Mainzin yliopistossa. Tässä vaiheessa hän uskoi vallankumouksen olevan nopeasti ohi ja vanhan järjestyksen pian palaavan. Mainzissa hän kuunteli järkyttyneenä ranskalaisten emigranttien kertomuksia vallankumouksellisten riehumisesta ja aateliston murhista. Pian hänen elämänsä muuttuisi. Vuonna 1792 isä kutsui hänet luokseen Itävallan Alankomaihin, missä hänen onnistui tämän suhteilla päästä diplomaattipiireihin. Isossa-Britanniassa hän vietti lyhyen ajan vuonna 1794, jolloin kirjoitti vetoomuksen kaikkien saksalaisten aseistamisesta. Tällä välin hänen isänsä oli siirtynyt Itävallan Alankomaista Wieniin pakoon eteneviä ranskalaisia joukkoja.
Klemens von Metternich solmi avioliiton vuonna 1795 kreivitär Eleonore von Kaunitzin kanssa, joka oli Itävallan entisen kanslerin, Wenzel Anton von Kaunitzin lapsenlapsi. Morsian oli rikas ja tasoitti 21-vuotiaan Metternichin tietä Wienin ylhäisimpiin seurapiireihin. Avioliiton 19-vuotiaan von Kaunitzin kanssa järjesti Metternichin äiti.
Diplomaattina ja ministerinä > Wienin kongressi

Napoleon luopui vallasta tappioiden jälkeen 25. tammikuuta 1814. Euroopan valtiot, mukaan lukien tappion kärsinyt Ranska, kokoontuivat Wieniin miettimään Euroopan tulevaisuutta. Tarkoituksena oli estää vallankumoukset ja suursodat. Itävallan keisari Frans I, jota seuraelämä ei kiinnostanut, jäi sivuun. Kokouksen tosiasiallinen johtaja oli Metternich. Hän antoi määräyksen, että vieraita pitää viihdyttää maksoi mitä maksoi. Vieraille järjestettiin teatteriesityksiä, oopperaa ja tanssiaisia. Wienin kongressia kutsuttiinkin myöhemmin ”tanssivaksi kongressiksi”.
Kongressissa Metternich epäili erityisesti Venäjän keisari Aleksanteri I:n pyrkimyksiä. Keisarin Puolaa koskeneet suunnitelmat olivat hänestä huolestuttavia. Itävallalla ei ollut mitään aikomuksia luopua Puolan jaossa saamistaan alueista, vaikka saisi korvauksia Italiasta. Preussi esitti Saksin liittämistä itseensä, mikä oli järkytys, sillä kaikki tiesivät Preussin kuningas Fredrik Wilhelm III:n olevan keisarin ohjailtavana. Ranskan ulkoministeri Talleyrand huomautti, että Preussista oli tuleva vaarallinen sotilasvaltio, jota on vaikea hillitä.
Kongressin aikana Metternich kohtasi uuden rakastajattaren, naimisissa olevan venäläisen ruhtinatar Catherine Bagrationin, joka asui hänen edellisen rakastajattarensa naapurina. Suhteesta ruhtinatar Bagrationin kanssa syntyi syyskuussa 1810 tytär Marie-Clementine, jonka isyyden Metternich tunnusti kuten myös teki ruhtinattaren aviomieskin. Bagrationin epäiltiin olleen Venäjän hovin palveluksessa tehtävänään taivuttaa Metternich Venäjän etujen ajajaksi. Seurapiirit käyttivät Bagrationista nimitystä ”alaston enkeli”.
Kongressissa Metternich esitti ideansa, että Preussi ja Itävalta liittoutuisivat ja hoitaisivat Saksan länsirajojen puolustamisen. Mukaan pitäisi saada myös Baijeri. Hän halusi perustaa myös Italian ja Saksan federaatiot, joiden johtajana olisi Itävalta. Ranskaa hän piti vastapainona Venäjälle. Ison-Britannian ulkoministeri Castlereagh päätyi tukemaan ajatusta. Ranska sai näin ollen kevyet rauhanehdot ja sen kuninkaaksi asetettiin Ludvig XVIII. Metternich ei tätä halunnut, vaan hänen mielestään Ranskan sijaishallitsijaksi olisi pitänyt asettaa keisarinna Marie-Louise.
Itävallan salainen poliisi oli saanut Metternichiltä määräyksen vakoilla ulkomaiden hallitsijoiden vapaa-aikaa ja säilyneiden dokumenttien perusteella erityisesti Venäjän keisari Aleksanteri I on nauttinut elämästään. Metternich piti keisaria epäluotettavana ja huomasi tämän vaihtaneen aikaisemman jakobiiniaatteensa uskonnolliseen mystiikkaan. Pian Aleksanteri I teki poliittisen aloitteen, jota Metternich piti itselleen hyödyllisenä.
Diplomaattina ja ministerinä > Vuosi 1848

Vuoden 1848 alussa Metternichin vastustaminen oli edennyt jo yhteiskunnan ylimmille portaille, aina keisarilliseen palatsiin saakka. Arkkiherttuatar Sofia (jonka pojasta tuli seuraava keisari Franz Joosef) juonitteli häntä vastaan levittämällä huhua, että hän oli vanhuudenhöperö. Nuorison mielestä Itävallan valtakunnankansleri nitisti julmasti kaiken sen, mikä oli jalointa ihmisten ajatuksissa. Yleisesti Metternichiä pidettiin miehenä joka käytti säälimättömästi valtaa pitääkseen Itävallan koossa.
Ranskassa oli vuonna 1848 helmikuun vallankumous, kuningas Ludvig Filip I pakeni maasta ja maa julistettiin tasavallaksi. Itävallassa kumous alkoi maaliskuun 13. päivä. Itävallan maapäivien oli määrä kokoontua tuolloin. Wienin kadut alkoivat täyttyä kaikkia säätyjä edustaneista kansalaisista jotka huusivat ”Alas Metternich!”. Hänen asuntoaan vartioineet sotilaat avasivat tulen väkijoukkoon ja useita ihmisiä kuoli.
Vaikeasti sairas, kehitysvammainen keisari Ferdinand I totesi Metternichille, ettei halua nähdä kansalaisiaan ammuttavan, mihin Metternich totesi, että kansalle ei saa antaa periksi. Keisarin luo saapunut porvarien lähetystö vaati Metternichin erottamista. Pienen empimisen jälkeen Metternich pyysi eroa, mihin myönnyttiin. Hänen käskettiin poistua perheineen Itävallasta heti, sillä hallitus ei voinut turvata heidän koskemattomuuttaan.
Viimeiset vuodet

Metternich löysi turvapaikan kolmannen vaimonsa Melanian, vanhimman poikansa 19-vuotiaan Richard Klemensin sekä alle kymmenvuotiaitten Melanie Marien, Paul Klemensin ja Lothar Stefanin kanssa Isosta-Britanniasta. Siellä hän oli vakiovieras salongeissa, missä hän esitelmöi näkemyksiään maailmasta ja politiikasta. Vuosien 1789 ja 1848 vallankumoukset olivat hänen mukaansa aiheuttaneet vain pelkkää tuhoa rakentamatta mitään uutta tilalle. Metternichin ystäväpiiriin kuului Britanniassa Wellingtonin herttua.
Isosta-Britanniasta Metternich siirtyi Belgiaan ja Itävaltaan Metternich pääsi palaamaan vuonna 1851, missä hän kuoli kahdeksan vuotta myöhemmin. Hän oli yrittänyt antaa viimeiseen saakka neuvojaan hallitukselle, mutta niitä ei enää otettu vastaan.
Arvioita elämäntyöstä

Metternich asetti tavoitteekseen vallankumousten estämisen ja Euroopan suurvaltojen voimatasapainon. Pyhän allianssin ja jääräpäisen uudistusten vastustamisen vuoksi häntä pidetään äärikonservatiivina. 1800-luvulla Benjamin Disraeli taas piti Metternichiä ainoana tapaamanaan filosofivaltiomiehenä.
Yhdysvaltalainen poliitikko Henry Kissinger käsitteli vuonna 1957 ilmestyneessä ensimmäisessä kirjassaan Metternichin elämäntyötä Euroopan kestävän rauhan hyväksi. Teoksessaan hän vertaa Napoleonia Hitleriin. Kissingerin mukaan Metternich onnistui yhdessä Ison-Britannian ulkoministerin Castlereaghin kanssa luomaan järjestelmän, joka takasi Euroopalle rauhan aina vuoteen 1914 asti, jolloin alkoi ensimmäinen maailmansota. Ainoa merkittävä konflikti tuona aikana oli vuosien 1870-1871 välinen Preussin-Ranskan sota, joka kesti kymmenen kuukautta. Kissingerin mukaan eurooppalaiset nauttivat tuona aikana luonnollisesta, rauhallisesta kehityksestä, joka hyödytti myös tavallista kansaa. Katastrofaaliset maailmansodat ovat Kissingerin mukaan vieneet Euroopalta elämänvoiman. Vaikka Metternich päättäväisesti vastusti vapauspyrkimyksiä ja nationalismia, oli Kissingerin mielestä Metternichin toiminta järkevää. Hänen mielestään ”valistuneet konservatiivit” olivat parempia johtajia kuin jakobiinit puhumattakaan myöhemmistä vallankumouksellisista. Nationalismi taas johtaisi repiviin sotiin ja vainoihin.
Metternich kuvasi itse toimintaansa näin: Milloin kaikki horjuu, ... milloin koko yhteiskunnan olemassaolo on pelissä, on ennen kaikkea välttämätöntä, että on jotakin pysyvää, mihin etsivä liittyy, mistä etsivä löytää turvapaikan. Täten hän selitti pyrkimystään muuttaa yhteiskunnallisia oloja hitaasti. Koska yhteiskunnat eivät Metternichin mukaan kestä järistyksiä, tulee kansan odotukset täyttää taitavalla talouspolitiikalla. Maan vaurautta olisi kartutettava ja syntynyttä ylijäämää jaettava jokaiselle säätynsä mukaan.
Kirjallisuutta

Grimberg, Carl: Kansojen historia, osa 18, Teollisuuden läpimurto. Helsinki: WSOY 1983 ISBN 951-0-09746-2
Grimberg, Carl: Kansojen historia, osa 19, Kansallisuusliikkeet. Helsinki: WSOY 1983 1984 ISBN 951-0-09747-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Klemens von Metternich Wikimedia Commonsissa
britishmuseum.org: Prince Klemens von Metternich
http://www.rheinische-geschichte.lvr.de/Persoenlichkeiten/clemens-wenzel-fuerst-von-metternich-winneburg/DE-2086/lido/57c94daf7c4df5.10113364
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef 
Klemens Metternichin syntymäkoti Koblenzissa
Kreivi Klemens Metternich 35-vuotiaana, François Gérard 1808
Napoleon I:n ja Marie Louisen häät 2. huhtikuuta 1810 Louvren palatsin kappelissa, Georges Rouget 1810
Eurooppa vuonna 1812 Napoleonin voittojen jälkeen
Kuuluisa tapaaminen Napoleon I:n ja  Klemens von Metternichin välillä Dresdenissä 1813.
Metternich, Arthur Wellesley, Talleyrand ja muita eurooppalaisia diplomaatteja Wienin kongressissa vuonna 1815.
Ruhtinatar Dorothea von Lieven (1785–1857)
Euroopan rajat Wienin kongressin 1815 jälkeen.
Klemens von Metternichin Staatskanzlei toimisto vuonna 1829
Klemens von Metternich yli 65-vuotiaana n. 1835-1840
Klemens von Metternich 82-vuotiaana valokuvattuna vuonna 1855.
Kreivitär Eleonore von Kaunitz (1775–1825)
Suoniemi

| Suoniemi> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Nokia |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°26′28″N, 023°12′54″E
Lääni:  Turun ja Porin lääni
Kuntanumero:  779
Hallinnollinen keskus:  Siuro
Perustettu:  1868
Liitetty:  1973
– liitoskunnat:  Nokia Suoniemi
– syntynyt kunta:  Nokia
Pinta-ala:   km²   (1.1.1972)
– maa:  88,9 km²
Väkiluku:  1 544   (31.12.1972)
– väestötiheys:  17,76 as./km²
Suoniemi on Turun ja Porin läänissä sijainnut entinen Suomen kunta. Se oli Karkun (Sastamalan) kappeliseurakunta vuodesta 1670 lähtien. Alkujaan Suoniemi oli osa suurta Sastamalan kirkkopitäjää; kunta perustettiin 1868. Runsas sata vuotta myöhemmin, 1973, se liitettiin silloiseen Nokian kauppalaan. Yhdessä kuntaliitoksen kanssa Suoniemen seurakunta, joka oli itsenäistynyt Karkusta vuonna 1908, lakkautettiin ja yhdistettiin Nokian seurakuntaan. Kuntaliitos merkitsi samalla läänin vaihdosta Turun ja Porin läänistä Hämeen lääniin, mitä Suoniemen kunta oli anonut jo muutamaa vuotta aiemmin. Jo vuotta ennen kuntaliitosta siirrettiin Tyrisevän kylä Karkun kuntaan. Nykyään alue kuuluu kokonaisuudessaan Pirkanmaan maakuntaan.
Suoniemen vaakunan suunnitteli Gustaf von Numers ja se vahvistettiin vuonna 1955.
Suoniemen naapurikunnat olivat Hämeenkyrö, Karkku, Mouhijärvi, Nokia ja Tottijärvi.
Maantiede

Entinen Suoniemen kunta sijaitsee Kokemäenjoen vesistöön kuuluvan Kuloveden molemmin puolin. Muita järviä Suoniemellä on vain muutamia. Pinnanmuodoiltaan Suoniemen maasto on hyvin epätasaista ja korkeuserot ovat monin paikoin suuria. Korkeimmat kallioiden huiput ulottuvat yli 160 metrin korkeudelle merenpinnasta ja yli sata metriä Kuloveden pinnan yläpuolelle. Kunnan nimestä huolimatta sen alueella on hyvin vähän soita.
Sarkolan kylässä Kuloveteen Sarkolanlahden pohjukkaan laskee etelästä Vesilahden Suonojärvestä alkunsa saava Sarkolanjoki, yläjuoksulla Lanajoki. Kuloveden pohjoispuolella Suoniemen ja samalla Turun ja Porin läänin itärajana olivat Siuronkoski ja Jokisjärvi, joita myöten Ikaalisten reitin vedet purkautuvat Kuloveteen. Muutamaa kilometriä lännempänä on Tampere–Pori-radan alittava Sadanleukaluunsalmi, johon laskee luoteesta entisen Mouhijärven puolelta tuleva vesireitti Tupurlanjärveä, Otamussalmea ja Piikkilänjärveä myöten.
Suoniemen alueella on erikoinen luonnonnähtävyys, luonnonmuistomerkiksi rauhoitettu, ontoksi kovertunut siirtolohkare Pirunpesänkivi. Kansantarinat väittävät paholaisen asustaneen kiven onkalossa. Kivi sijaitsee lähellä Sarkolan kylää Kuloveteen pistävässä niemessä vuoren rinteellä.
Historiaa

Vanhaan Sastamalan pitäjään kuulunut Suoniemi on ikivanhaa kulttuurialuetta, josta on löydetty merkkejä sekä kivi- että rautakauden asutuksesta. Sarkola oli vanhan Sastamalan itäosan suurin kylä, kunnes sen 14 taloa joutuivat 1700-luvun lopulla tehdyn isonjaon myötä hajalleen. Vanhan Sarkolan kylän paikalle on pystytetty muistokivi. Kauniaisten kartanon maalla Kuloveden pohjoispuolella sijaitsevaan Murhaketoon liittyy tarina isonvihan aikaisesta kahakasta.
Suoniemen seurakunta oli Karkun kappelina ainakin jo 1600-luvun lopulta lähtien. Ensimmäinen kirkko rakennettiin vuonna 1683, mutta se tuhoutui salaman sytyttämässä tulipalossa vuonna 1799. Nykyinen Suoniemen puukirkko on vuodelta 1803, ja se korjattiin perusteellisesti 1900-luvun alussa. Kirkossa on Bror Axel Thulén rakentamat, täysin alkuperäisinä säilyneet 12-äänikertaiset urut vuodelta 1903. Suoniemen seurakunta itsenäistyi Karkusta vuonna 1908, mutta ensimmäinen oma kirkkoherra saatiin vasta vuonna 1942.
Kulovesi jakoi Suoniemen kunnan kahteen toisistaan täysin erillään olleeseen osaan. Kunnan hallintokeskus sijaitsi suurimmassa taajamassa Siurossa vesistön pohjoispuolella, missä olivat myös kunnassa olleet teollisuuslaitokset. Kirkko ja pappila olivat puolestaan vesistön eteläpuolella ja sielläkin etäällä paitsi toisistaan, myös suurimmasta asutuskeskittymästä, vierekkäisistä Sarkolan ja Vahalahden kylistä.
Suoniemen suurimmat maatilat olivat vesistön pohjoispuolella sijaitsevat Kuljun ja Kauniaisten kartanot, jotka muodostuivat vuonna 1641 Ruotsin kuningattaren Kristiinan eversti Helmut Wrangelille lahjoittamista ja yhteen liitetyistä tiloista. Muut tämän alueen maatilat ovat olleet pääosin kartanoiden entisiä torppia. Kuljun kartanon on vuodesta 1894 lähtien omistanut Elvingin ja Kauniaisen vuodesta 1896 lähtien Rosenlewin suku; molemmat kartanot kuuluivat aikoinaan Mellinin suvulle. Kuljun 1700-luvun lopulta oleva päärakennus korjattiin perusteellisesti vuonna 1917 arkkitehti Birger Federleyn piirustusten mukaan. Myös Kauniaisten päärakennus on 1700-luvulta. Kummassakin kartanossa on laaja puisto. Kuljun kartanon maalla sijainneessa Rajalan torpassa aloitti vuonna 1873 toimintansa Suoniemen ensimmäinen kansakoulu. Tämän ns. Rajalan koulun rakennus on edelleen olemassa − tosin ränsistyneenä ja huonokuntoisena −, vaikka itse koulu lakkautettiin jo kymmeniä vuosia sitten. Suoniemellä oli enimmillään, 1950-luvulla, toiminnassa yhtä aikaa viisi kansakoulua.
Suoniemelle asutettiin viime sotien jälkeen Pyhäjärven (Vpl) siirtoväkeä.
Suoniemeläinen opettaja, kotiseutuneuvos Eero Järventausta keräsi kotikunnastaan suuren määrän sananparsia ja muuta kansanperinnettä.
Kyliä

Kauniainen, Kulju, Mauri, Pakkala, Ruolahti, Sarkola, Suoniemi, Tyrisevä, Urmia, Vahalahti
Vuosien 1960 ja 1970 taajamarajausten mukaan osa pääosin Nokialla sijainneesta Siuron taajamasta (565 asukasta) ulottui Suoniemen puolelle.
Väestö

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty Suoniemen väestönkehitys kymmenen vuoden välein vuosina 1880–1970.
| Suoniemen väestönkehitys 1880–1970 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1880 | 1880 |    | 1 340 | 1 340 |
| 1890 | 1890 |    | 1 546 | 1 546 |
| 1900 | 1900 |    | 1 874 | 1 874 |
| 1910 | 1910 |    | 2 076 | 2 076 |
| 1920 | 1920 |    | 2 085 | 2 085 |
| 1930 | 1930 |    | 1 990 | 1 990 |
| 1940 | 1940 |    | 1 761 | 1 761 |
| 1950 | 1950 |    | 2 429 | 2 429 |
| 1960 | 1960 |    | 2 127 | 2 127 |
| 1970 | 1970 |    | 1 673 | 1 673 |
Lähde: Tilastokeskus.
Liikenneyhteydet

Suoniemen hajanaisuudesta johtuen kunnan sisäiset liikenneolot olivat hankalat; vesistön eri puoliskojen välinen maantieliikenne oli hoidettava naapurikuntien kautta. Sen sijaan yhteydet kunnan eri osista muualle olivat hyvät. Vesistön pohjoispuolella kulkivat Tampereen ja Porin välinen rautatie ja valtatie 11, aiemmin myös Tampereen ja Turun välinen valtatie 9. Viimeksi mainittu siirrettiin kulkemaan vesistön eteläpuolitse 1960-luvun alussa, mikä paransi tuntuvasti sikäläisiä liikenneoloja. Tämä tie muutettiin myöhemmin kantatie 41:ksi, nykyisin se on valtatie 12.
Suoniemen rautatieasema oli kunnan luoteiskulmalla Urmian kylässä, lisäksi radalla olivat kunnan alueella Kuloveden laiturivaihde sekä Kesäniemen, Leukaluitten, Myrrän ja Aatamin seisakkeet. Nykyisin kaikilta näiltä on henkilöliikenne lakkautettu, viimeisimmäksi Suoniemen asemalta ja Leukaluitten seisakkeelta 1989. Kunnan eri osien välistä liikennettä välitti 1900-luvun alkupuoliskolla pieni matkustajahöyrylaiva, joka liikennöi myös Karkun puolelle Kutalaan ja tilauksesta Vammalaan saakka.
Suoniemeen meni ennen Tampereelta bussilinja 78.
Suoniemellä syntyneitä tai siellä vaikuttaneita merkkihenkilöitä

Carl-Martin Bergroth (1892–1986), sotilas, yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Tuomas Mattila (1932–2023), näyttelijä
Finn Mattsson (s. 1926), yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuuseuvos
Markus Mattsson (s. 1957), jääkiekkomaalivahti, yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
A. Aijal Uppala (1897–1984), teologi
Kirjallisuutta

Järventausta, Eero: Kansan kertomaa Suoniemeltä. Tyrvään seudun Museo- ja Kotiseutuyhdistyksen julkaisuja XLVIII, 1974, Vammala.
Järventausta, Eero: Suoniemen kouluista. Tyrvään seudun Museo- ja Kotiseutuyhdistyksen julkaisuja XLIX, 1974, Vammala.
Järventausta, Eero (toim.): Suoniemen sananparsia. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1974, Helsinki.
Oja, Aulis (toim.): Karkun ja Suoniemen kuvauksia vuosilta 1749−1801. Tyrvään seudun Museo- ja Kotiseutuyhdistyksen julkaisuja XXVII, 1955, Vammala.
Rancken, J. Oskar I.: Sastamala (lyhentäen suomentanut Väinö Selander). Tyrvään seudun Museo- ja Kotiseutuyhdistyksen julkaisuja XXXIII, 1963, Vammala.
Piilonen, Juhani: Sastamalan historia 2. Sastamalan historiatoimikunta 2007, Vammala. ISBN 978-951-97691-5-8.
Piilonen, Juhani: Sastamalan historia 3. Sastamalan historiatoimikunta 1997, Vammala.
Salo, Unto: Sastamalan historia 1,1 – Esihistoria. Sastamalan historiatoimikunta 2004, Vammala. ISBN 951-97691-2-9.
Salo, Unto: Sastamalan historia 1,2 – Esihistorian liiteosa. Sastamalan historiatoimikunta 2004, Vammala. ISBN 951-97691-3-7.
| n k Pirkanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Akaa  Hämeenkyrö  Ikaalinen  Juupajoki  Kangasala  Kihniö  Kuhmoinen  Lempäälä  Mänttä-Vilppula  Nokia  Orivesi  Parkano  Pirkkala  Punkalaidun  Pälkäne  Ruovesi  Sastamala  Tampere  Urjala  Valkeakoski  Vesilahti  Virrat  Ylöjärvi 
Entiset kunnat:  Aitolahti  Akaa  Eräjärvi  Ikaalisten epäitsenäinen kauppala  Ikaalisten maalaiskunta  Karkku  Keikyä  Kiikka  Kiikoinen  Kuhmalahti  Kuru  Kylmäkoski  Luopioinen  Längelmäki (osa)  Messukylä  Mouhijärvi  Mänttä  Pohjaslahti  Sahalahti  Suodenniemi  Suoniemi  Sääksmäki  Teisko  Toijala  Tottijärvi  Tyrväntö (osa)  Tyrvää  Vammala  Viiala  Viljakkala  Vilppula  Äetsä 
Kartta Nokian kuntaliitoksista, entisen Suoniemen alue oranssilla. Tyrisevän alue liitettiin Suoniemestä Karkkuun vuonna 1972, Suoniemen yhdistyessä Nokiaan 1973.
Svarog

Svarog (puol. Swaróg, ven. Сварог) on slaavilaisen mytologian jumala. Svarogia pidetään yleensä auringon ja tulen jumalana. Svarog oli alun perin yksi slaavien tärkeimmistä jumalista, mutta sittemmin hänen merkityksensä väheni ja esimerkiksi Venäjällä Svarogin sijan otti Perun. Joidenkin tulkintojen mukaan tulen jumala Svarogič oli Svarogin poika. Toisten mielestä nämä kaksi nimeä viittaavat samaan jumalaan.
Slaavilaiseen mytologiaan perustuvissa uuspakanallisissa uskonnoissa Svarog on usein luoja ja ylijumala ja pyhän kolminaisuuden Triglavin osa. Nimen etymologian on arveltu viittaavan sanskritin sanaan svarga (taivas) tai slaavilaiseen sananjuureen svar (kirkas).