Harvey Milk
Perintö > Politiikka

Poliittisella urallaan Harvey Milk yritti parantaa hallinnon reagointikykyä kansalaisten ongelmiin, edistää homojen oikeuksia ja korostaa kaupunginosien merkitystä kaupungille. Jokaisen kampanjansa alussa Milk lisäsi julkiseen filosofiaansa uuden poliittisen kysymyksen. Vuoden 1973 kampanjan aikana hän keskittyi ensimmäiseen kysymykseen: hänen etujaan ei pienen liikeyrityksen omistajana otettu huomioon San Franciscossa, kaupungin kosiskelemien suuryritysten hallitsemassa kaupungissa, koska suuri talousinstituutio ei edustanut häntä. Vaikka hän ei piilottanut homouttaan, siitä ei tullut merkittävää kysymystä ennen Kalifornian edustajainhuoneen vaaleja vuonna 1976. Asia nousi esiin kaupunginvaltuuston vaaleissa Rick Stokesia vastaan käydyn kampanjan aikana, sillä se oli osa hänen yksilönvapauksia koskevia aatteitaan.
Milk uskoi vahvasti, että kaupunginosat vahvistivat yhteisöllisyyttä ja loivat kokemuksen elämästä pikkukaupungissa, ja että Castron tulisi tuottaa palveluita kaikille asukkailleen. Hän vastusti peruskoulun sulkemista; vaikka suurimmalla osalla Castrossa asuvista homoista ei ollut lapsia, Milk näki kaupunginosansa paikkana, jonne kaikki voisivat olla tervetulleita. Hän käski avustajiaan keskittymään katujen kuoppien täyttämiseen ja kehui, että viidenteen kaupunginosaan oli asennettu 50 uutta stop-merkkiä. San Franciscon asukkaiden suurin valituksen aihe olivat koirien ulosteet, joten Milk asetti etusijalle asetuksen, joka teki jätösten korjaamisen pakolliseksi. Randy Shilts huomautti, että ”jotkut voisivat väittää, että Harvey oli sosialisti tai että hän noudatti jotakin muuta ideologiaa, mutta todellisuudessa Harveyn poliittinen filosofia ei ollut koskaan monimutkaisempi kuin kysymys koirien jätöksistä; hallinnon tulisi vastata ihmisten perustarpeisiin.”
Tutkija Karen Fossin mielestä Milkillä oli suuri vaikutus San Franciscon politiikkaan siksi, että hän oli aivan erilainen kuin kaikki muut kaupungin poliitikot. Foss kirjoittaa: ”Milk sattui olemaan todella innostunut, karismaattinen hahmo, joka rakasti draamaa ja jolla ei ollut mitään menetettävää ... Naurun, takaiskujen, itsensä ylittämisen ja sisäpiiriläisen/ulkopuolisen asemansa avulla Milk onnistui luomaan ilmapiirin, jossa voitiin keskustella asioista. Hänellä oli myös keino tuoda yhteen vaalipiirinsä eri äänestäjäryhmien erimieliset äänet.” Milk oli ollut innostava puhuja jo aloittaessaan kampanjoinnin vuonna 1973, ja kaupunginvaltuutettuna hänen puhujantaitonsa ainoastaan kehittyivät. Hänen tunnetuimpia puheenaiheitaan alettiin nimittää ”toivo-puheeksi” (engl. Hope Speech), josta tuli koko hänen poliittisen uransa peruspuhe. Se alkoi vitsillä siitä, että homojen syytettiin värväävän riveihinsä vaikutuksille alttiita nuoria: ”Nimeni on Harvey Milk – ja haluan värvätä sinut”. Hänen ystävänsä ja avustajansa pitivät parhaana puheen versiota, jonka hän piti lähellä kuolemaansa ja jonka lopetus oli tehokkain:
»Ja nuoret homot Pennsylvanian Altoonassa ja Minnesotan Richmondissa jotka ovat tulossa ulos kaapista ja kuulevat Anita Bryantin ja hänen tarinansa televisiossa. Ainoa asia, jota he voivat odottaa innolla, on toivo. Ja heille täytyy antaa toivoa. Toivoa paremmasta maailmasta, paremmasta huomisesta, paremmasta paikasta jos paineet kotona ovat liian suuret. Toivoa siitä, että kaikki päättyy vielä hyvin. Ilman toivoa eivät vain homot vaan myös mustat, vanhukset, vammaiset, kaikki ulkopuoliset, kaikki me ulkopuoliset luovutamme. Ja jos autatte valitsemaan keskuskomiteaan ja muihin virkoihin enemmän homoja, se näyttää vihreän valon kaikille, jotka tuntevat itsensä sorretuiksi, vihreän valon siirtyä eteenpäin. Se tarkoittaa toivoa kansakunnalle, joka on luovuttanut, koska jos homo voi menestyä, ovet ovat avoinna kaikille.»
Elämänsä viimeisinä vuosina Milk painotti, että homojen tulisi olla näkyvämmässä asemassa, jotta heihin kohdistuva syrjintä ja väkivalta saataisiin loppumaan. Vaikka Milk ei ollut kertonut äidilleen homoudestaan ennen tämän kuolemaa useita vuosia aiemmin, Milk kehotti muita tekemään niin nauhalla, jolla hän ennusti tulevansa salamurhatuksi:
»En voi estää ketään vihastumasta tai turhautumasta. Voin vain toivoa, että he muuntavat vihansa ja turhautumisensa joksikin positiiviseksi, niin että kaksi, kolme, neljä, viisi sataa astuu esiin, niin että homot lääkärit astuvat esiin, homot asianajajat, homot pankkiirit, homot arkkitehdit ... Toivon, että jokainen ammatissa toimiva homo sanoo: ”jo riittää”, tulee esiin ja kertoo kaikille, käyttää merkkiä, antaa maailman tietää. Ehkä se auttaa.»
Milkin salamurha ja hänen poliittisen uransa ovat kuitenkin kietoutuneet yhteen, osittain siksi, että hänet surmattiin suosionsa huipulla. Historioitsija Neil Miller kirjoittaa: ”Kukaan muu nykyajan yhdysvaltalainen homoliikkeen johtaja ei ole saavuttanut eläessään samaa asemaa kuin Milk saavutti kuollessaan.” Hänen perinnöstään on tullut moniselitteinen; Randy Shilts päättää kirjoittamansa elämäkerran toteamalla, että Milkin menestys, murha ja Whiten tuomion väistämätön epäoikeudenmukaisuus edustivat kaikkien homojen kokemusta. Milkin elämä oli ”homoseksuaalisen kokemuksen vertauskuva Yhdysvalloissa”. Frances FitzGeraldin mukaan Milkin legenda ei ole pysynyt voimissaan, koska kukaan ei kyennyt ottamaan hänen paikkaansa hänen kuolemansa jälkeisinä vuosina: ”Castro piti häntä marttyyrina, mutta ymmärsi hänen marttyyriutensa tarkoittavan loppua eikä alkua. Hän oli kuollut, ja hänen mukanaan myös suuri osa Castron optimismista, idealismista ja kunnianhimosta vaikuttivat kuolleen. Castro ei kyennyt löytämään hänen paikalleen ketään johon kiintyä, eikä mahdollisesti halunnutkaan ketään.” Milkin kuoleman 20-vuotispäivänä historioitsija John D'Emilio sanoi, että ”Perintö, josta luulen että hän haluaisi tulla muistetuksi, oli tarve elää oma elämänsä kaikkina aikoina rehellisesti.” Koska Milkin poliittinen ura oli niin lyhyt, Cleve Jonesin mielestä hänen kuolemansa oli sitä tärkeämpi: ”Hänen murhansa ja reaktio siihen tekivät homojen ja lesbojen osallistumisen poliittiseen prosessiin pysyväksi ja kiistattomaksi.”