stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Violent Pop
Kappaleet

Gun – 2.42
Over My Dead Body – 5.16
Died Enough for You – 3.16
Fever – 3.01
Timebomb – 3.15
Snake – 3.04
One Of Us – 3.07
Enemies with Benefits – 3.36
Love of Mine – 3.41
Feel Nothing – 3.43
Lanterns – 3.36
Kokoonpanot

Joel Hokka – laulu, kitara
Niko Moilanen – laulu
Joonas Porko – kitara, taustalaulu
Tommi Lalli – rummut
Olli Matela – bassokitara
Kokoonpanot > Vierailevat muusikot

Alex Mattson – lyömäsoittimet, samplet (kappaleessa ”Timebomb”)
GG6 – laulu (kappaleessa ”Snake”)
Singlet

”Over My Dead Body” (2018)
”Timebomb” (2019)
”Snake” (2019)
”Died Enough for You” (2019)
”Fever” (2020)
”Gun” (2020)
Arvostelut

Kaaoszine: 9-/10
Aiheesta muualla

Violent Pop Discogsissa (englanniksi)
Väinö Rankka

Väinö Rankka, sukunimi aik. Krank (5. elokuuta 1875 Tammela – 22. syyskuuta 1952 Janakkala) oli suomalainen rautatieinsinööri.
Rankan vanhemmat olivat Janakkalan kirkkoherra, rovasti Adolf Krank ja Kristina Sofia Hedström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1896 Jyväskylän lyseosta ja suoritti insinööritutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1901.
Rankka oli tie- ja vesirakennusten ylihallituksen palveluksessa ylimääräisenä insinöörinä vuodesta 1901, nuorempana insinöörinä vuodesta 1908 ja vanhempana insinöörinä vuodesta 1919. Viimeksi hän oli valtionrautateiden rakennusinsinöörinä ja 1. ratajakson päällikkönä 1924–1944.
Rautatierakennustyömailla muun muassa Pieksämäen-Savonlinnan ja Joensuun-Nurmeksen radoilla työskennellyt Rankka kehitti harjapohjaisen itsetyhjentyvän Ma-soravaunun havaittuaan, että tasapohjaisilta M- ja Mp-vaunuilta kesti noin tunnin verran purkaa vaunun soralasti miesvoimin ratapenkereelle. Harjapohjaisen soravaunun sivulaidat oli saranoitu yläreunoistaan ja kun laitojen lukitus avattiin soralasti työnsi sivulaidat ulospäin ja purkautui sitten ratapenkereelle. Pitkän sorajunan vanunujen purkamiseen tarvittiin enää kaksi miestä. Ma-soravaunujen rakentaminen alkoi 1912 ja niitä rakennettiin vuoteen 1927 mennessä 432 kappaletta.
Vuonna 1924 valmistuneen Aurejärven kirkon seinäratkaisu perustui Väinö Rankan kehittämään ja patentoimaan ratkaisuun.
Väinö Rankka oli naimisissa vuodesta 1902 Eva Elisabet Hirvosen kanssa.
Teoksia

Kisko kävelee. Insinöörin muistelmia rakentajavuosilta. WSOY 1949
Aiheesta muualla

Väinö Rankan kirjoittamia artikkeleita:
Työkertomus Uimaharjun rautatiesillasta, Tekniska föreningens i Finland förhandlingar, 01.07.1911, nro 7, s. 31. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Työkertomus Halin rautatiesillasta, Tekniska föreningens i Finland förhandlingar, 01.10.1911, nro 10, s. 46, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kallioleikkauksista rautatierakennuksilla, Teknillinen aikakauslehti, 01.06.1913, nro 6-7, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Varjotäpläkoi

| Varjotäpläkoi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Jäytäjäkoimaiset Gelechioidea
Heimo::  Pystykotelokoit Elachistidae
Alaheimo::  Täpläkoit Ethmiinae
Suku::  Ethmia
Laji::  terminella
Kaksiosainen nimi
 Ethmia terminella  Fletcher, 1938 
Synonyymit
 Tinea sexpunctella 
Katso myös
   Varjotäpläkoi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varjotäpläkoi (Ethmia terminella) on pystykotelokoihin kuuluva pikkuperhoslaji. Se on Suomessa uhanalainen ja luonnonsuojelulain nojalla rauhoitettu.
Koko ja ulkonäkö

Varjotäpläkoi on pieni ja kapeasiipinen, yleisväriltään vaalea perhonen. Etusiipien pohjaväri on valkoinen, mutta siiven etureuna on leveälti vaaleanharmaa, takareunasta kapeammin. Siiven keskiosassa on muutamia mustia täpliä ja ulkosyrjää reunustaa rivi pienempiä mustia pisteitä. Takasiivet ovat harmaat. Siipiväli on 17–20 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Suomessa lajin ainoat tunnetut elinpaikat ovat hyvin pienellä alueella Dragsfjärdissä, lounaissaaristossa, mutta esiintymisalueellaan laji on kuitenkin runsas. Lentoaika kesäkuun puolivälistä heinäkuun puoleen väliin.
Elinympäristö ja elintavat

Perhonen viihtyy joutomailla ja kedoilla. Perhoset lentävät pimeän tultua ja tulevat valolle, päivisin ne lepäävät. Toukka elää ravintokasvinsa kukinnoissa ohuen seitin suojissa ja koteloituu ravintokasvin varrelle tai maahan.
Vuoden 2010 uhanalaisarvioinnissa varjotäpläkoin uhanalaisuusluokaksi Suomessa arvioitiin äärimmäisen uhanalainen (CR). Suomessa laji on rauhoitettu luonnonsuojelulailla vuodesta 1989 alkaen ja perhosyksilön ohjeellinen korvaushinta on 1261 euroa.
Ravintokasvi

Toukka elää neidonkielellä (Echium vulgare).
Aiheesta muualla

lepiforum.eu[vanhentunut linkki] (saksaksi)
UK Lepidoptera[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Vsevolodo-Vilva

Vsevolodo-Vilva (ven. Всеволодо-Вильва) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Permin aluepiirin Aleksandrovskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Jaivan sivujoen Vilvan varrella 16 kilometriä Aleksandrovskista luoteeseen. Taajaman kautta kulkee Tšusovoin ja Solikamskin välinen rautatie. Asukkaita on 3500 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1811 perustetusta rautatehtaasta. Nimen toinen osa perustuu omistajan Vsevolod Vsevoložskin etunimeen. Vuonna 1888 suljetun rautatehtaan tilalle perustettiin metanolia valmistanut metsäkemiallinen tehdas. Vuonna 1930 perustettiin sovhoosi ja vuonna 1943 metsäteollisuuspiirin konttori. Kaupunkimaisen taajaman statuksen Vsevolodo-Vilva sai vuonna 1928.
Nykyään Vsevolodo-Vilvassa toimii kemian tehdas, metsäteollisuuspiiri, maatalousyritys, Bereznikin soodatehtaan kaivos ja metsänhankintayritys. Taajamassa on keskikoulu, lasten luomistyön keskus, kerhotalo, kirjasto ja sairaala. Nähtävyyksiin kuuluu tehtaanjohtajan talo, jossa vuonna 1916 asui kirjailija Boris Pasternak.
Aiheesta muualla

”Pasternakin talo” Vsevolodo-Vilvassa (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Vilho Rantanen (Vapaakirkko)

| Vilho Rantanen |
| --- | --- |
 Vilho Rantanen 1960-luvulla
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. helmikuuta 1899 Nurmo
Kuollut: 7. heinäkuuta 1978 (79 vuotta) Jyväskylä
Ammatti:  Vapaakirkon saarnaaja, sisälähetystyöntekijä, toimitussihteeri, päätoimittaja, kirjailija, runoilija
Vanhemmat:  Jaakko Rantamäki, myöh. Rantanen ja Sanna Rantamäki, Rantanen o.s. Kaataja
Puoliso:  Jenny Wilhelma Rantanen, o.s. Auer
Lapset:  Kari, Pentti, Paavo ja Anja
Kirjailija
Salanimi: Benjami Peltomäki, B. P-mäki, Markus Mäki, V. R., Pöytävieras, Päivämies
Aikakausi:  1928−1977
Tyylilajit:  runot, elämäkerrat, novellit, romaanit, lastenkirjat
Aiheet:  lopun aika, muistokirjoitukset, kristittyjen kohtalo, jutusteleva elämänfilosofia
Esikoisteos:  Ristinmerkki ja kihlasormus, 1928
Muuta tietoa
 Keskuskauppakamarin kultainen ansiomerkki 1975 Valtion taiteilijaeläke 1975 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vilho Einari Rantanen (16. helmikuuta 1899 Nurmo – 7. heinäkuuta 1978 Jyväskylä) oli suomalainen Vapaakirkon saarnaaja, sisälähetystyöntekijä, toimitussihteeri, päätoimittaja, kirjailija ja runoilija.
Vilho Rantanen 20-vuotiaana.
Perhe

Rantasen vanhemmat olivat Jaakko Matinpoika Rantamäki, myöhemmin Rantanen ja Sanna Salomonintytär Rantamäki, Rantanen o.s. Kaataja. Jaakko oli muiden nurmolaisten tavoin hankkinut viiden vuoden Amerikan-passin vuonna 1887 ja lähtenyt metsuriksi Texasiin. Amerikan dollareilla Sannan kanssa oli aloitettu yhteinen matka vuonna 1891. Hankitussa talossa oli leipomo ja kauppa. Sanna leipoi. Kun Vilho syntyi viidentenä lapsena vuonna 1899, Jaakko Rantamäki katseli tilavampaa asuntoa ja osti Pakkalan tilan Nurmon Kourasta. Hän palasi isiensä ammattiin maanviljelijäksi. Perheen sukunimi vaihtui Rantaseksi. Perheeseen syntyi yhdeksän lasta.
Toimitussihteeri Vilho Einar Rantanen ja hammaslääketieteen kandidaatti Jenny Wilhelma Auer solmivat vuonna 1927 avioliiton. Perheeseen syntyi neljä lasta: Kari 1929, Pentti 1931, Paavo 1934 ja Anja 1936. Lapsista Paavo Rantanen toimi muutamia kuukausia ulkoministerinä keväällä 1995.
Työ

Rantanen kävi Nurmonperän, myöhemmin Viitalaksi kutsutun kansakoulun. Kesällä 1914 Kouran rukoushuoneessa Rantanen tuli uskoon ja aloitti 16-vuotiaana Vapaakirkon saarnaajakoulun, josta hän valmistui vuonna 1918.
Rantanen kävi saarnaajakoulunsa Tampereella 1915−1918. Rantanen toimi Suomen Vapaakirkon pastorina ja saarnaajana. Vuosina 1919−1921 hän oli Etelä-Pohjanmaan Piirilähetyksen palveluksessa. CE-liiton matkasihteeriksi hänet siunattiin 1925 sekä CE-liiton liittohallituksen jäseneksi 1923. Näissä tehtävissä hän toimi vuoteen 1947 saakka eli liiton lakkauttamiseen asti.
Rantanen kiersi pitämässä kokouksia eri paikkakunnilla ja lisäksi kesäjuhlilla. Hän kävi myös Virossa paikallisen CE-liiton kutsumana ja Norjassa. Työskentely oli herätys- ja rakennustyötä ja Nuorten Todistus -lehden toimitustyötä.
Saarnoihin Rantasella kuului aina jokin kertomus, mikä teki ne eläviksi. Kuulijat eläytyivät, kun Vilho Rantanen ne kertoi. Rantasen kokoelmista löytyi kertomusnimikkeinä Kuopion takaa, Porin mummo, Jyväskylän äiti, Kyrön tyttö, Juoppo isä. Muita useammin Rantanen kertoi Suutari Antista puheissaan, lehdessään, liitti tarinan kertomuskirjoihinsa ja lopulta Rantasen viimeisenä teoksena vuonna 1977 julkaistiin teos Suutari Antti.
Rantasella oli nuoresta asti ollut haaveena Amerikan-matka. Hän lähti matkaan vuonna 1951 ja kirjoitti matkakirjeitä Nuorten Todistukseen.
Huomioita

Rantanen oli Suomen Vapaakirkon hallituksen varajäsen 1923−1926, ja hänestä tuli varsinainen jäsen kausiksi 1926−1951 ja 1957−1959. Hän toimi Suomen Vapaakirkon Nuoret ry:n hallituksen jäsenenä 1947−1963. Tehtäessä Hengellistä Laulukirjaa Rantanen kuului päätoimikuntaan sen jäsenenä 1972−1976. Sota-aikana hän oli Valtionlainajärjestön lääninasiamies 1941−1944. Samoin sota-aikana Rantanen oli Jyväskylän Suojeluskuntapiirin kenttäpappi. Hän oli Suomen kirjailijaliiton jäsen.
Ansioistaan Vilho Rantaselle myönnettiin vuonna 1975 Keskuskauppakamarin kultainen ansiomerkki 50 vuoden lehti- ja kirjallisuustyöstä. Samana vuonna hän sai valtion taiteilijaeläkkeen. Vilho Rantanen oli yksi Vapaakirkon lahjakkaimmista ja ahkerimmista työntekijöistä.
Windau

Windau voi viitata seuraaviin:
Ventspilsin kaupunki
Venta-jokeen
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Windau”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Waterphone

Waterphone on atonaalinen akustinen soitin, joka muodostuu ruostumattomasta teräksestä rakennetusta, vettä sisältävästä kaikukopasta ja siihen kiinnitetyistä pronssisista kielistä. Sitä soitetaan joko hankaamalla kieliä jousella tai rummuttamalla runkoa käsin. Veden liikuttelu kaikukopan sisällä muuttaa sointia. Soittimen ääni on rauhallisen soljuva ja "ambientmainen". Waterphonen on kehittänyt yhdysvaltalainen Richard Waters.
Sofija Gubaidulinan sävellys Am Rande des Abgrunds on sävelletty seitsemälle sellolle ja kahdelle waterphonelle.
Aiheesta muualla

Soittonäyte ja lähikuvaa YouTubessa, video 3 min.
Waterphone.com
Wendellin stoori

| Wendellin stoori> The Wendell Baker Story |
| --- | --- |

Ohjaaja:   Andrew Wilson  Luke Wilson 
Käsikirjoittaja:  Luke Wilson
Tuottaja:   David L. Bushell  Mark Johnson 
Säveltäjä:  Aaron Zigman
Kuvaaja:  Steve Mason
Pääosat:   Luke Wilson  Eva Mendes  Owen Wilson  Eddie Griffin  Kris Kristofferson  Harry Dean Stanton  Seymour Cassel  Will Ferrell 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  11. maaliskuuta 2005
Kesto:  99 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  8 milj. dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Wendellin stoori on Luke Wilsonin ja hänen veljensä Andrew Wilsonin ohjaama elokuva, joka esitettiin ensimmäisen kerran South by Southwest -elokuvafestivaaleilla 2005. Elokuvan käsikirjoitus on Luke Wilsonin, joka myös näyttelee elokuvan pääosassa. Muita elokuvan keskeisiä hahmoja esittävät Luken veli Owen Wilson, Eva Mendes, Eddie Griffin, Kris Kristofferson, Harry Dean Stanton, Seymour Cassel ja Will Ferrell.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Luke Wilson  | … |  Wendell Baker   |
|  Eva Mendes  | … |  Doreen   |
|  Owen Wilson  | … |  Neil King   |
|  Eddie Griffin  | … |  McTeague   |
|  Kris Kristofferson  | … |  L.R. Nasher   |
|  Harry Dean Stanton  | … |  Skip Summers   |
|  Seymour Cassel  | … |  Boyd Fullbright   |
|  Will Ferrell  | … |  Dave   |
|  Jacob Vargas  | … |  Reyes Morales   |
Watertown Privateers

| Watertown Privateers |
| --- | --- |

Perustettu:  2010
Entiset nimet:  1000 Islands Privateers 2010-2013 Watertown Privateers 2013-
Kaupunki:  Watertown, New York
Kotiareena:  Watertown Municipal Arena
Sarjataso:  FHL
Värit:                
Päävalmentaja:  Brad Zangs
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Watertown Privateers on yhdysvaltalainen jääkiekkoseura, joka on kotoisin Watertownista New Yorkista. 
Se pelaa FHL-liigaa.
Aiheesta muualla

Watertown Privateersin verkkosivut[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Virginiantammi

| Virginiantammi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Lahko::  Pyökkimäiset Fagales
Heimo::  Pyökkikasvit Fagaceae
Suku::  Tammet Quercus
Laji::  virginiana
luokitusjärjestelmä::  APG III
Kaksiosainen nimi
 Quercus virginiana  Mill., 1768 

Katso myös
   Virginiantammi Wikispeciesissä   Virginiantammi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Virginiantammi (Quercus virginiana) on tammien (Quercus) sukuun ja pyökkikasvien (Fagaceae) heimoon kuuluva ainavihanta tai puoliainavihanta puulaji. Se kasvaa luontaisena Pohjois-Amerikassa Yhdysvaltain kaakkois- ja eteläosissa ja Pohjois-Meksikossa. Laji on hyvin yleinen Yhdysvaltain kaakkoisrannikolla, ja se on valittu Georgian osavaltion puuksi. Austinissa, Texasissa kasvava kuuluisa vanha Treaty Oak on lajiltaan virginiantammi.
Lajista tunnistetaan kolme muunnosta, Quercus virginiana var. virginiana, Quercus virginiana var. fusiformis ja Quercus virginiana var. geminata, joiden eroavaisuudet ovat lehtien koossa, terhojen kehdon muodossa ja kasvuympäristössä. Muunnoksia pidetään joskus myös erillisinä lajeina.
Kuvaus

Virginiantammi on puu tai suuri pensas. Se kasvaa keskimäärin noin 15-metriseksi ja suurimmillaan noin 35 metriä korkeaksi. Runko kasvaa tavallisesti noin 90–120 senttimetriä leveäksi rinnankorkeusläpimitaltaan, mutta saattaa kasvaa noin kaksimetriseksikin. Latvus saattaa kasvaa jopa 46 metriä leveäksi, ja puu on usein latvukseltaan leveämpi kuin korkea. Puu voi muodostaa laajoja pensasmaisia juurakon avulla leviäviä kasvustoja. Itäessään siemenestä puu muodostaa maanalaisen alkeisvarren, joka saattaa olla mehevä ja mukulamainen.
Puun kaarna on tummanruskeaa ja halkeilee pieniksi levyiksi. Nuoret versot ovat kellertäviä tai harmaita ja hienokarvaisia tai tähtikarvaisia. Silmut ovat tummanruskeita tai punertavia ja muodoltaan puikeita tai lähes pyöreitä.
Lehdet ovat vastapuikeita, kiila-, tylppä- tai herttatyvisiä ja tylppä- tai suippokärkisiä. Lehtilapa on yleensä 3,5–9 senttimetriä pitkä ja 2–4 senttimetriä leveä. Lehdet ovat ehytlaitaisia tai epäsäännöllisen sahalaitaisia, usein reunoiltaan taakierteisiä. Ne ovat sulkasuonisia, ja niissä on 6–9 suoniparia. Lehdet ovat alapinnaltaan vahapintaisia ja tähtikarvaisia. Yläpinnaltaan ne ovat kiiltäviä, tummanvihreitä ja kaljuja tai harvan tähtikarvaisia. Lehtiruoti on tavallisesti 1–10 millimetriä pitkä. Laji on ainavihanta tai puoliainavihanta, ja yksittäiset lehdet säilyvät puussa noin vuoden. Ne putoavat pois uusien lehtien puhjetessa keväällä tai hieman aikaisemmin.
Virginiantammi on yksikotinen. Pienet hedekukat ja emikukat kasvavat erillisissä kukinnoissa samassa puuyksilössä. Kukinta tapahtuu lopputalvella tai alkukeväästä.
Hedelmä on maljamaisen kehdon ympäröimä pähkinä eli tammenterho. Terhot kasvavat yksittäin tai 2–3 terhon ryhmissä. Maljamainen kehto on 8–15 millimetriä pitkä, 8–15 millimetriä leveä ja vaaleanharmahtavien suomujen peittämä. Pähkinä on 15–20 millimetriä pitkä ja 8–15 mm leveä. Pähkinät ovat tummanruskeita tai mustia. Ne kypsyvät syyskuussa ja varisevat tavallisesti ennen joulukuuta. Useat eläimet käyttävät puun pähkinöitä ravinnokseen ja samalla levittävät siemeniä.
Levinneisyys

Virginiantammi kasvaa luontaisena Yhdysvaltain etelä- ja itäosissa merenpinnantasosta 200 metrin korkeuteen. Se on yksi Yhdysvaltain kaakkoisosien rannikkoalueiden yleisimmistä puulajeista. Sitä esiintyy Alabaman, Etelä-Carolinan, Floridan, Georgian, Louisianan, Mississippin, Pohjois-Carolinan, Texasin ja Virginian alueilla. Eristyneitä kantoja kasvaa lisäksi Oklahoman osavaltiossa sekä Meksikon pohjoisosien vuoristoissa.
Elinympäristö

Virginiantammi kasvaa avoimissa ainavihannissa metsissä ja pensastoalueilla. Laji viihtyy hiekkapitoisilla mailla ja kestää hyvin maaperän suolaisuutta. Se on hyvin tyypillinen merenranta-alueiden ja hiekkaisten vallisaarten puulaji. Virginiantammi kasvaa usein yhdessä muiden ainavihantien tammilajien kanssa, mutta saattaa kasvaa monenlaisissa sekametsissä monien muiden puulajien kanssa. Lajin tiedetään myös risteytyvän luonnossa useiden muiden tammilajien kanssa.
Lajin elinalueiden ilmasto on keskimäärin suhteellisen kostea. Vuoden keskimääräinen sadanta vaihtelee 810 millimetristä Texasissa 1650 millimetriin osissa Meksikonlahden rannikkoa. Puun levinneisyysalueen keskimääräinen kesälämpötila on 27 celsiusastetta ja talvilämpötila 2–16 celsiusastetta. Puu vahingoittuu herkästi pakkasessa.
Virginiantammi on hyvin altis tulelle. Pienetkin palot vahingoittavat herkästi varsinkin nuorten puiden ohutta kaarnaa, jolloin puut altistuvat hyönteisille ja sienille. Laji on myös altis useille sienitaudeille. Puun oksilla kasvaa usein päällyskasvina naavatillandsiaa (Tillandsia usneoides) sekä Phoradendron-suvun loiskasveja.
Käyttö

Virginiantammen puuaines on raskasta ja kestävää. Sitä on historiallisesti käytetty laajalti rakennusaineena, erityisesti laivojen rakentamisessa. Nykyisin puuta kuitenkin käytetään suhteellisen vähän.
Lajia käytetään nykyisin laajalti koristepuuna. Historiallisesti puun pähkinöistä on puristettu öljyä ja taimien maanalaisia alkeisvarsia on käytetty ravinnoksi perunan tavoin. Puuta on myös historiallisesti käytetty lääkekasvina, varsinkin punataudin parantamiseen.
Puun lehtiä.
Pähkinät eli terhot kasvavat yksittäin tai pienissä ryhmissä versojen kärjissä.
Virginiantammen oksilla kasvaa usein naavatillandsiaa.
William King Gregory

William King Gregory
William King Gregory (1876 – 1970) oli yhdysvaltalainen eläintieteilijä. Hän tutki etenkin nisäkkäiden hammasrakenteita, kädellisten ruumiinrakennetta ja paleontologiaa. Gregory osallistui evoluutioteorioiden kehittämiseen.
Gregory tutki ensin kaloja ja sammakkoeläimiä, ja kiinnostui pian evoluutiosta. Kun Afrikasta löytyi jäänteitä varhaisista ihmisistä, Gregory keskittyi etenkin ihmisen evoluutioon. Hän työskenteli luonnontietellisessä museossa  ja yliopistonlehtorina, ja tuli tunnetuksi myös tieteen havainnollistamisesta suurelle yleisölle. Yksi Gregoryn tunnetuimmista julkaisuista on The Origin and Evolution of the Human Dentitionvuodelta 1922.
Aiheesta muualla

Viking Fund Medal (Arkistoitu – Internet Archive)
Valokuva Luonnontieteen museo
Willem de Vos

| Willem de Vos |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. lokakuuta 1954 (ikä 69) Apeldoorn, Alankomaat
Kansalaisuus:  Hollanti
Ammatti:  mikrobiologian professori, akatemiaprofessori 2011–2015
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Groningenin yliopisto (Ph.D.)
Instituutti:  Wageningenin yliopisto, Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  mikro-organismien kuten bakteerien, arkeonien ja sienten molekylaarigenetiikka
Tunnetut työt:  "kehittynyt petrimalja" (miljonia mikrokammioita sisältävä mikrosiru, joka soveltuu hyvin pienten elollisten ainesmäärien samanaikaiseen viljelemiseen ja karakterisointiin; tämä keksintö soveltuu myös täysin uusien mikrobien eristämiseen ja viljelemiseen)
Palkinnot:  Spinoza-palkinto (2008, Alankomaiden korkein tieteellinen palkinto), Alankomaiden kuninkaallisen tiedeakatemian jäsen (2009-)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Willem de Vos (s. 30. lokakuuta 1954, Apeldoorn) on hollantilainen Wageningenin yliopiston mikrobiologian professori, joka on toiminut tutkimusprofessorina myös Helsingin yliopistossa. Hän oli Suomen Akatemian akatemiaprofessori kaudella 2011–2015.
Willem M. de Vos valmistui maisteriksi (biologia/biokemia) vuonna 1978 ja väitteli vuonna 1983 Groningenin yliopistosta. Molemmista tutkinnoistaan hän sai erinomaisen arvosanan. Osan väitöskirjatyöstään hän teki Max Plankin molekyyligenetiikan instituutissa Berliinissä. Tämän jälkeen hän oli tovin Englannissa, sitten käynnisti tutkimusryhmän ja eteni tutkimuspäälliköksi Alankomaiden meijerialan tutkimuslaitoksessa (Netherlands Institute for Dairy Research, nykyään NIZO Food Research) vuonna 1987. Hänet nimitettiin samana vuonna Wageningenin yliopiston bakteerigenetiikan osa-aikaiseksi professoriksi, ja vuonna 1994 mikrobiologian professoriksi. Hän on tämän professuurin rinnalla hoitanut moninaisia yliopiston ja tieteellisten laitosten johtotehtäviä. Vuodesta 2007 hänellä on ollut osa-aikainen tutkimusprofessuri Helsingin yliopistossa.
Vuonna 2008 hän sai NWO:n Spinoza-palkinnon uraauurtavasta työstään mikro-organismien kuten bakteerien merkityksestä ihmisruualle ja ihmisten terveydelle. Palkinto on Alankomaiden korkein tieteellinen palkinto. Vuodesta 2009 lähtien hän on ollut Alankomaiden kuninkaallisen tiedeakatemian jäsen.
Professori de Vos on erittäin tuottelias tiedemies, jolla on työhänsä liittyen erittäin laaja yhteistyöverkosto. Vuoteen 2008 mennessä hänellä oli 25 patenttia tai patentoitua sovellusta ja hän oli ohjannut jo noin 75 väitöskirjaopiskelijaa. Hänen julkaisuluetteloonsa sisältyi helmikuussa 2017 yli 710 tieteellistä artikkelia tai muuta nimikettä. Hän on osallistunut myös tieteen arvostetuimmissa lehdissä kuten Naturessa julkaisujen alkuperäisartikkelien laatimiseen.
William Kent

William Kent
William Kent (noin 1685 Bridlington, Yorkshire, Englanti – 12. huhtikuuta 1748) oli englantilainen arkkitehti, puutarhasuunnittelija, huonekalusuunnittelija ja taidemaalari. Hän edusti palladiolaista klassismia. Niin sanottu englantilainen puutarha on hänen kehittämänsä. Hänen maineikkaimpia suunnittelutöitä arkkitehtuurin alalla ovat Holkham Hall Norfolkissa ja The Horse Guards -kasarmirakennus Lontoon Whitehall-kadun varrella.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lyhyt elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive)
Esimerkkejä huonekalusuunnitelmista
Waterton Glacierin kansainvälinen rauhanpuisto

Rauhanpuiston sijainti
| --- | --- |
Sijainti:  Alberta, Kanada ja Montana, Yhdysvallat Kanada ja Yhdysvallat
Pinta-ala:  4 576,1 km2 
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  Waterton-Glacier International Peace Park 
Tyyppi:  Kansainvälinen puisto 
Perustettu:  1995
Luokitus:  International Dark Sky Park (d) (2017) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Rauhanpuisto Landsat 7:n satelliittikuvassa
Waterton Glacierin kansainvälinen rauhanpuisto on UNESCOn maailmanperintökohde, joka on muodostettu yhdistämällä Yhdysvalloissa sijaitseva Glacierin kansallispuisto ja Kanadassa oleva Waterton Lakesin kansallispuisto.
Puistojen yhdistäminen oli Albertan ja Montanan Rotary International -järjestön jäsenien ponnistusten lopputulos. Se oli ensimmäinen kansainvälinen rauhanpuisto, joka symboloi kahden valtion välistä rauhaa ja ystävyyttä, ja edelleen ainoa, joka on nimenomaan perustettu tuota tarkoitusta varten.