stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lydia Koidula
Teokset > Suomennetut runot

Lähde: Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta (Arkistoitu – Internet Archive)
"Eestin multa ja eestiläinen sydän", "Laulun pakko", "Miksi itket?", "Synnyinmaalle ennen kuolemaa", "Tarina" teoksessa Eestin runotar: virolaisen lyriikan antologia (toim. Elsa Haavio, WSOY,1940)
"Ehtoolla", "Isänmaan hautaus", "Vapauden kuolleista nouseminen" Paavo Cajander, Runoelmia, Kirja, 1914
"Miks' sä itket kukkaseni?" "Äidin sydän" teoksessa Kansanvalistusseuran kalenteri
"Oi, hautaan vapautes!" teoksessa Viron päivä: ohjelmavihkonen heimokansamme vapaustaistelun avustamiseksi toimeenpantavia iltamia varten (Edistysseurojen kustannus, 1919)
"Syksy" teoksessa Iltalaulu (WSOY, 1971)
"Äidin sydän", suom. Kaarle Krohn (Kansanvalistusseuran kalenteri 1890, 1889), julkaistu useissa laulukirjoissa, ja toisen kerran Hilja Haahti (Koti-lehti 4, 1922), julkaistu muun muassa teoksissa Elämäni runot (Otava, 2009 ISBN 978-951-1-23575-0) ja Äideistä parhain: runoja äidille (toim. Tuula Simola Otava, 1997 ISBN 951-1-14668-8)
Teokset > Suomentamattomia teoksia

Teoksiin ei ole otettu mukaan antologioita ja muita yhteiskokoelmia.
Emajõe ööbik (H. Laakmann 1867)
Fr. R. Kreutzwaldi ja L. Koidula kirjavahetus 1867–1873 (Eesti Riiklik Kirjastus, 1962)
Ilus oled, emapind (Tormikiri 2002)
Kaks juttu (Eesti Kirjanduse Seltsi Koolikirjanduse toimkond 1923)
Kogutud luuletused (Eesti kirjanduse selts 1925)
Koidula ja Almbergi kirjavahetus (Eesti kirjanduse selts 1925)
Koidula kirjad omakseile (1926)
Kolm juttu ja "Säärane mulk" (Eesti Kirjastus 1944)
Kreutzwaldi ja Koidula kirjavahetus 1–2 (Eesti kirjanduse selts 1910v1911)
Luuletused (Eesti Raamat 1969)
Luuletusi (Tallinna Riiklik Tarbekunsti Instituut 1948)
Lydia Koidula (1967)
Meil aia-äärne tänavas (Eesti riiklik kirjastus 1957)
Minu armsa taadile F.J. Wiedemann 16-maks Septembriks 1880 (H. Laakmann 1880)
Mu isamaa on minu arm (Eesti Raamat 1978)
Näidendid (Ilukirjandus ja Kunst 1946)
Saaremaa onupoeg (ensiesitys Vanemuinen teatterissa 24.6.1870)
Särane Mul’k, ehk, Sada wakka tangusoola (1872)
Teosed 1–2 (Eesti riiklik kirjastus 1957)
Waino-Lilled (Ch. Assafrey 1866)
Valik luulet (Ilukirjandus ja Kunst 1948)
Valitud laulud (ERK 1934)
Valitud luuletused (1949)
Väike luuleraamat (Eesti Raamat 1967)
Kirjeenvaihto julkaistu neljänä niteenä
Koidulaan liittyvää kirjallisuutta

Aino Kallas, Tähdenlento (Otava, 1915) elämäkertaromaani
Arthur Adson, Lauluisa ja kirjaneitsi (1931) näytelmä
Hella Vuolijoki-Murrik, Koidula (Eesti Haridusliidu Kirjastus, 1932) näytelmä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää luettavaa aiheesta Lydia Koidula on Wikiaineistossa
Vapaasti ladattavia Lydia Koidulan e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Eesti biograafiline andmebaas ISIK (Arkistoitu – Internet Archive) (nimet, salanimet, teokset)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Ote Koidulan kirjoittamasta sikermästä Suomen silta sadan kruunun setelissä: Silla otsa ühendatud, Kandes ühte isamaad, Tõe templiks pühendatud... Nägu – millal tõeks saad?!
Koiyökkönen

| Koiyökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Hypenodinae
Suku::  Hypenodes
Laji::  humidalis
Kaksiosainen nimi
 Hypenodes humidalis  (Doubleday, 1850) 
Synonyymit
 Hypenodes turfosalis 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koiyökkönen (Hypenodes humidalis) on pieni, yökkösiin kuuluva perhoslaji. Se on Suomen pienin yökköslaji.
Koko ja ulkonäkö

Varsin pieni, väriltään tasaisen vaaleanharmaa perhonen. Etusiiven poikki kulkee vinottain kaksi ohutta valkoista, sisäreunastaan tummalla varjostunutta viirua. Toinen viiruista päättyy siiven kärkeen, toinen munuaistäplään siiven keskivaiheilla. Takasiivet ovat leveät ja etusiipiä tummemman harmaat. Siipiväli 14–15 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Koiyökköstä tavataan Keski- ja Pohjois-Euroopasta Venäjän poikki Siperiaan. Suomessa lajia tavataan koko maassa, joskin se on etelässä yleisempi. Perhoset lentävät heinäkuun alusta elokuun lopulle.
Elinympäristö ja elintavat

Koiyökkönen elää soilla, etenkin rämeillä, sekä suoniityillä. Esiintymät ovat tavallisesti hyvin paikoittaisia, mutta perhosia saattaa olla elinpaikalla erittäin runsaasti. Perhoset lentelevät alkuillasta ennen auringonlaskua ja lämpiminä iltoina vielä auringonlaskun jälkeenkin. Perhoset tulevat sekä valolle että syötille. Pieni toukka talvehtii.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasvia luonnossa ei tunneta. Kasvatuksessa se on syönyt ainakin rahkasammalia (Sphagnum) sekä kurjenjalkaa (Potentilla palustris). Koiyökkösen toukka syö myös saroja (Carex) ja piippoja (Luzula).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Koiyökkönen (Hypenodes humidalis)
Perhostutkijainseura: Koiyökkönen (Hypenodes humidalis) (Arkistoitu – Internet Archive)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q217792  BioLib: 53190  BOLD: 88485  CoL: 943KS  EoL: 558666  EUNIS: 309297  Fauna Europaea: 446794  Fauna Europaea (new): 478a0c1e-a669-4ab4-a391-7a4929f61933  GBIF: 1799708  iNaturalist: 483562  IRMNG: 10917640  ITIS: 941062  LepIndex: 291399  LoB: 3965  MaBENA: HypenHumid  NBN: MM0001Z100DMN711  NCBI: 753346  Observation.org: 9807  Open Tree of Life: 522964  Laji.fi: MX.62292
Albert Becker

Albert Becker.
Albert Ernst Anton Becker (13. kesäkuuta 1834 Quedlinburg, Saksa – 10. tammikuuta 1899 Berliini, Saksa) oli saksalainen viulisti ja ennen kaikkea säveltäjä. Hän opiskeli Quedlinburgissa Hermann Bönicken ja 1853–1856 Berliinissä Siegfried Dehnin oppilaana. Vuodet 1858–1869 Becker työskenteli Potsdamissa ja Ohlaussa (nykyisin Oława) Sleesiassa ennen kuin asettui Berliiniin. Vuonna 1881 hänet nimitettiin Berliinin Schwarwenka-konservatorion sävellyksen opettajaksi, ja 1891 hän alkoi johtaa Berliner Domchor -kuoroa. Preussin kuninkaalliseen taideakatemiaan hänet nimitettiin 1892.
Beckerin elinaikana hänen sävellyksistään julkaistiin pääasiassa laulumusiikkia. Sinfonioita hän sävelsi kolme, joista toinen (g-molli-sinfonia vuofelta 1859) voitti palkinnon Wienissä 1861. Hänen kamarimusiikkituotantoonsa kuuluvat muun muassa pianokvartetto d-molli op. 19, pianosonaatti f-molli op. 40 ja pianokvintetto op 49. Hänen ensimmäisiä menestyksiään olivat Julius Wolffin (1834–1910) tekstiin sävelletyt laulut Rattenfänger ja Wilder Jäger vuodelta 1877. Beckerin parhaana sävellyksenä pidetään b-molli-messua, ja kehuttuja ovat myös oratorio Selig aus Gnade op. 61 (1890) ja Reformationskantate op. 28 (1882). Saksassa hänen pienimuotoisia liturgisia teoksiaan esitetään nykyäänkin.
Albert Becker oli säveltäjä Günter Raphaelin isoisä.
Oppilaita

Karl Ekman
Johan Halvorsen
Oskar Merikanto
Jean Sibelius
Bassetti

Bassetti (ransk. ja eng. Basset) on matalaraajainen pienriistan metsästykseen jalostettu ajokoira, jonka juuret ovat Ranskassa. Sana bas tarkoittaa matalaa, mikä onkin tämän ryhmän roduille ominaista.
Erään teorian mukaan bassettien rotutyyppi polveutuu hubertuksenajokoirasta. Pennell-Elmhurst puolestaan uskoi sen olleen englanninkettukoiran ja turnspitin välinen risteytys. 1500-luvun lopulla Jacques du Fouilloux mainitsi basset-rotutyypin, kuvaillen sitä "mäyräkoiraksi" ja määritellen sen alkuperäalueiksi Artois'n ja Flanderin. Hänen mukaansa oli olemassa kaksi eri variaatiota: käyräraajainen lyhytkarvainen sekä suoraraajainen, useimmiten karkeakarvainen. Näistä ensiksi mainittu työskenteli paremmin maan alla ja jälkimmäinen paremmin maan tasolla.
Pariisin vuoden 1863 koiranäyttelyssä jaettiin katalogia, jossa mainittiin mm. seuraavat basset-rodut:
Baden basset (vastasi nykyistä dachsbrackea)
Burgos basset
Hungarian basset
Illyrian basset
St Domingo basset
Sen mukaan bassetit olivat levinneet Bretagnesta Budapestiin ja Schwarzwaldilta Balkaniin asti.
George Johnston määritteli teoksessaan The Basset Hound vuodelta 1968 eri bassettien alkuperäisalueet:
Karkeakarvainen: Luoteis-Ranska (bretagnenbassetti ja basset griffon vendeen)
Sileäkarvainen: Pohjois-Ranska (ardennienbassetti, normandianbassetti ja artoisinbassetti) ja Etelä-Ranska (gascognenbassetti ja saintongenbassetti); jotkin sileäkarvaiset Ranskan-Saksan väliseltä rajalta Vogeeseilta ja Schwarzwaldilta
Hän mainitsi myös samankaltaiset rodut mäyräkoiran, pienisveitsinajokoiran ja dreeverin.
Tunnuspiirteet

Bassetti on pienikokoinenlähde? ja voi rodusta riippuen saavuttaa enimmillään noin 40 cm säkäkorkeuden. Sen tunnistaa helposti pitkästä selästä ja lyhyistä raajoista. Karvapeite on lyhyt, kova ja tiheä, yleensä sileä mutta voi rodusta riippuen olla myös karkea. Ranskalaiset bassetit luokitellaan karvapeitteen laadun ja värin perusteella, minkä vuoksi bretagnenbassetti ja gascognenbassetti tunnetaan ranskaksi nimillä "fawn bretagnenbassetti" ja "sininen gascognenbassetti". Karkeakarvaisia bassetteja kutsutaan "griffonibasseteiksi" erotuksena sileäkarvaisiin.
Bassetit

Bassetteihin kuuluvat basset artésien normand, basset hound, bretagnenbassetti, gascognenbassetti ja petit basset griffon vendéen sekä sukupuuttoon kuolleista roduista artoisinbassetti, ardennienbassetti ja saintongenbassetti. Ranskalaiset itse eivät luokittele grand basset griffon vendéeniä mukaan, sillä korkeampiraajaisena se ei muistuta tyypillistä bassettia vaan ennemminkin pientä griffonia.
Ardennienbassetti
Basset artésien normand
Basset hound
Bretagnenbassetti
Gascognenbassetti
Petit basset griffon vendéen
Muita bassetteja

Ranskalaiset kutsuvat myös dreeveriä nimellä "ruotsinbassetti" (Basset suédois) ja alppimaidenajokoiraa nimellä "alppibassetti" (Basset des Alpes), koska nämä täyttävät alkuperämaistaan ja alkuperäisistä nimistään huolimatta tyypillisen matalaraajaisen, pitkärunkoisen ajokoiran tunnusmerkit. Samaan dachsbracke-kategoriaan menevät lisäksi westfaleninajokoira ja sukupuuttoon kuollut strellufinajokoira.
Alppimaidenajokoira
Dreeveri
Westfaleninajokoira
Käännös suomeksi
Belenos

Belenos (vaihtoehtoisia nimiä Belenus, Belinus, Belinu, Bellinus, Belus, Beli) eli "loistava" oli kelttiläisen mytologian valon jumala, jota palvottiin Galliassa, Britanniassa ja nykyisen Italian sekä Itävallan alueilla. Hänelle rakennettuja pyhäkköjä oli Skotlannista aina Adrianmerelle asti. Belenos tarkoittaa loistavaa ja hänet yhdistetään tuleen ja parantamiseen. Belenos oli myös lampaiden ja karjan suojelija. Roomalaisena aikana hänet yhdistettiin Apolloon. Hänen vaimonsa oli Belisama.
Kelttien kevätjuhla Beltane on saattanut alun perin liittyä Belenoksen palvontamenoihin.
Kokemäen rautatieasema

Kokemäen rautatieasema (lyh. Kki, entiseltä nimeltään Peipohjan rautatieasema, lyh. Pej, ratakm 284+442) on Suomen rataverkolla sijaitseva rautatieasema, joka sijaitsee Kokemäen kaupungissa Satakunnassa. Asemalla pysähtyvät kaikki Tampereen ja Porin välillä kulkevat InterCity ja Pendolino-junat. Kaikki matkustajajunat käyttävät yleensä raidetta 1. Raiteet 2 ja 3 eivät normaalisti ole matkustajajunien käytössä. Aiemmin oli Peipohjan lisäksi erikseen vielä Kokemäen asema lähempänä keskustaa, kolme kilometriä Peipohjasta Tampereen suuntaan, mutta se lakkautettiin vuonna 1984, jolloin Peipohjan aseman nimi muutettiin Kokemäen asemaksi. Vanha Kokemäen asemarakennus on purettu.
Historia

Asema avattiin vuonna 1895, kun rataosa Tampere–Pori valmistui. Peipohjassa oli jo rautatien tullessa paikkakunnalle huomattava maanteiden risteys, josta lähtivät tiet Poriin, Huittisiin ja Köyliöön. Asemarakennus rakennettiin Oulun radan aseman tyyppipiirustusten mukaan ja alueelle tehtiin myös kaksipaikkainen veturitalli, johon liittyi kahdeksankulmainen tiilinen vesitorni. Rautatie Kokemäeltä (silloisesta Peipohjasta) Raumalle avattiin liikenteelle 16. elokuuta 1897. Rautatieaseman ansiosta Peipohjasta alkoi kehittyä merkittävä asemakylä, johon perustettiin pari vuotta myöhemmin oma kansakoulukin. Asemarakennusta laajennettiin vuonna 1907. 1900-luvun alkupuolella Peipohjasta suunniteltiin uusia ratoja sekä Uuteenkaupunkiin että Loimaan kautta Helsinkiin. Pei­pohjan–Uuden­kaupungin rata­hanke haudattiin, kun Helsingistä päätettiin rakentaa rantarata Turkuun, joka oli tällöin myös Uudenkaupungin radan luontaisempi suunta. Sen sijaan Helsingin rata säilyi suunnitelmissa, koska sitä pidettiin tärkeänä pääkaupungin elintarvikehuollon kannalta; toisena vaihtoehtona radan pohjoiseksi päätepisteeksi oli Riste. Helsingin–Peipohjan rata poistui suunnitelmista 1930-luvulla linja-autoliikenteen kasvaessa voimakkaasti.
Nykyinen asemarakennus valmistui vuonna 1918 kansalaissodan aikana poltetun vanhan aseman tilalle.Asemarakennuksen suunnitteli arkkitehti Thure Hellström. Rakennus vaurioitui vuonna 1929 sattuneessa tulipalossa, jonka jälkeen se korjattiin nykyiseen ulkoasuunsa. Samaan aikaan veturitallia laajennettiin yhdellä lisäpaikalla. Peipohjasta tuli Valtionrautateiden risteysasema vuonna 1950, jolloin Rauman rata siirtyi Rauman kaupungilta VR:n omistukseen. Rautatieristeyksen myötä Peipohjan taajaman asukasluku oli vuonna 1960 kasvanut yli tuhannen henkilön, kun Kokemäen keskustaajamassa Tulkkilassa oli samana vuonna noin 2 000 asukasta. Peipohjan asukasluku kasvoi vielä 1970- ja 1980-luvuilla, vaikka aseman liikenteellinen merkitys alkoi vähentyä.
Henkilöliikenne Raumalle päättyi vuonna 1988. Samana vuonna Kokemäen asemaravintola lopetti toimintansa. Rauman radalla on edelleen vilkas tavaraliikenne. Kokemäen rautatieasemaa on uusittu viimeksi vuonna 1997, jolloin on tehty uudet korkeammat matkustajalaiturit. Aseman alkuperäisistä rakennuksista on säilynyt tavarasuoja sekä laajennettu veturitalli. Museovirasto on luokitellut Kokemäen asema-alueen valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi. Veturitallia ollaan kunnostamassa Museoviraston entisöintiavustuksen turvin ja asemapäällikön asuinrakennus on muutettu tilausravintolaksi. Lisäksi asemarakennukseen rakennetaan asuntoja.
Kokemäen vanha rautatieasema

Kokemäen rautatieasema otettiin käyttöön Peipohjan aseman alaisena laiturivaihteena junaliikenteen alkaessa Tampereen ja Porin välillä vuonna 1895. Lähelle Kokemäen kirkonkylää Tulkkilaa sijoitetulle liikennepaikalle rakennettiin odotussuoja ja neljä vuotta myöhemmin sivuraide. Alkuperäinen pysäkkirakennus poltettiin kansalaissodan aikana, ja sen tilalle valmistui Thure Hellströmin laatimien Suupohjan radan V luokan piirustusten mukainen asemarakennus, tosin alkuperäisten piirustusten peilikuvana. Vaikka Kokemäen asema sijaitsi aivan kirkonkylän tuntumassa, se jäi risteysasemana toimineen Peipohjan varjoon. Kokemäen asema muutettiin miehittämättömäksi liikennepaikaksi vuonna 1969, henkilöliikenne lopetettiin vuonna 1983 ja liikennepaikka lakkautettiin sekä kohtausraide purettiin vuonna 1984. Asemarakennus purettiin vuonna 1985.
Aiheesta muualla

Peipohjan asema video (coyotefilm.fi)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kokemäen rautatieasema (Q11872137)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema, risteysasema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kokemäki
sijainti: Peipohja
koordinaatit: 61°15′16″N 22°18′12″E﻿ / ﻿61.2544°N 22.3033°E﻿ / 61.2544; 22.3033
James Beattie

Tohtori James Beattie
James Beattie (25. lokakuuta 1735 Laurencekirk, Mearns, Skotlanti – 18. elokuuta 1803 Aberdeen) oli skotlantilainen oppinut ja kirjailija.
Beattie syntyi kauppiaan ja pienviljelijän perheeseen. Hän sai koulutuksen Aberdeenin yliopistossa. Hän sai vuonna 1760 nimityksen moraalifilosofian professoriksi läheisen ystävänsä Robert Arbuthnot of Haddon ansiosta. Seuraavana vuonna hän julkaisi runoteoksen The Judgment of Paris (1765), joka herätti huomiota. Eniten mainetta hän on kuitenkin saanut kahdella muulla teoksellaan.
Merkittävä oli hänen esseensä Essay on the Nature and Immutability of Truth (1770), joka oli tarkoitettu vastaukseksi David Humelle ja joka oli heti suuri menestys. Sen ansiosta hänet esiteltiin kuninkaalle, hän sai 200 punnan eläkkeen ja  LL.D:n arvon Oxfordin yliopistosta . Varsinaisesti hänen maineensa perustuu runoon The Minstrel, jonka ensimmäinen kirja ilmestyi 1771 ja toinen 1774. Samuel Johnson lausui siitä kiitoksen. Se sisältää paljon kaunista ja kuvailevaa tekstiä.
Beattie oli merkittävä orjuuden vastustamisen hahmo, etenkin teoksillaan Essay on the Nature and Immutability of Truth ja Elements of Moral Science.
Beattie joutui kohtaamaan paljon henkilökohtaisia suruja, kun hänen vaimonsa ja kaksi lupaavaa poikaansa kuolivat. Suru mursi hänen oman henkisen ja fyysisen terveytensä.
Teokset

Original Poems and Translations, 1760
The Judgement of Paris, 1765
Poems on Several Subjects, 1766
An Essay on the Nature and Immutability of Truth, 1770 Teos Google-booksissa
The Minstrel; or, The Progress of Genius, 1771–1772, kaksi osaa
Essays, on the nature and immutability of truth in opposition to sophistry and scepticism. On poetry and music as they affect the mind. On laughter and ludicrous composition. On the utility of classical learning, 1776
Poems on several occasions, 1776
Essays on Poetry, 1778
Scoticisms, Arranged in Alphabetical Order, Designed to Correct Improprieties of Speech and Writing, 1779;
Dissertations Moral and Critical, 1783
The Evidence of the Christian Religion Briefly and Plainly Stated, 1786, 2 vols.
The theory of language. Part I. Of the origin and general nature of speech. Part II. Of universal grammar, 1788
Elements of Moral Science, 1790–1793, kaksi osaa, faksimilep., 1975, Scholars' Facsimiles & Reprints, ISBN 9780820111674.
The Poetical Works of James Beattie, 1831, toim. A. Dyce
The poetical works of Beattie, Blair, and Falconer, 1868, toim. Charles Cowden Clarke
James Beattie's Day-Book, 1773–1778, 1948, toim. R. S. Walker
James Beattie's Diary, 1948, toim. R. S. Walker
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta James Beattie Wikimedia Commonsissa
English poetry 1579–1830[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
James Heath, James Beattien muotokuva.
Belial

Puupiirros Belialista ja hänen seuraajistaan vuodelta 1473.
Belial tai Beliar ("epäpyhä" tai "arvoton") on demoni, paha henki ja pimeyden prinssi, joka mainitaan Raamatussa. Vanhassa testamentissa pahoja ja syntisiä miehiä kutsutaan Belialin miehiksi. Joissakin Raamatun kohdissa nimi Belial viittaa Saatanaan.
Vicki Baum

| Vicki Baum |
| --- | --- |
 Vicki Baum
Henkilötiedot
Syntynyt: 1888
Kuollut: 1960 (71–72 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: saksa
Tuotannon kieli: saksa, englanti
Pääteokset:  Loistohotelli
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vicki Baum noin vuonna 1930
Hedwig "Vicki" Baum (1888 Wien, Itävalta – 1960 Hollywood, Yhdysvallat) oli itävaltalainen kirjailija.
Baum toimi journalistina Berliinissä, ennen kuin hän sai mainetta romaanilla Naisyliopplas (1929). Hän oli juutalainen ja muutti Hollywoodiin, kun Loistohotellia alettiin kuvata. Hän sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden 1938, jolloin hän alkoi kirjoittaa englanniksi. Hänen kirjansa olivat kiellettyjä Hitlerin aikaisessa Saksassa.
Baum syntyi juutalaiseen perheeseen Wienissä. Hän opiskeli konservatoriossa ja soitti alun perin harppua orkesterissa. Hän oli 31-vuotias ensimmäisen kirjansa Frühe Schattenin ilmestyessä.lähde? Myöhempiä teoksia ovat Menschen im Hotel (1929, suom. Loistohotelli), jonka pohjalta tehtiin elokuva Grand Hotel (1932).
Baum oli kahdesti naimisissa. Hän työskenteli ensimmäisessä maailmansodassa sairaanhoitajana.lähde?
Baum kuoli Hollywoodissa Los Angelesissa leukemiaan 72 vuoden ikäisenä. Muistelmateoksen Marion ja minä (2005) mukaan suomenjuutalainen viihdelaulaja Marion Rung sai nimensä Baumin romaanista.lähde?
Suomennetut teokset

Naisylioppilas: romaani (Stud. Chem. Helene Willfüer). suom. Joel Lehtonen. Helsinki: Otava, 1930
Uimaopettaja Urban Hell (Hell in Frauensee). suom. Unto Koskela. Helsinki: Otava, 1931
Loistohotelli: romaani (Menschen im Hotel). suom. Clara Borenius. Helsinki: Otava, 1931
Suuri loppuunmyynti: romaani (Der grosse Ausverkauf). suomentanut Kersti Bergroth. Helsinki: Otava, 1939. – Ota mukaan 33
Odota minua (Hotel Berlin). suom. Olavi Salas. Helsinki: Tammi, 1947
Padot murtuvat (Mortgage in life). suom. Olavi Salas. Helsinki: Tammi, 1948. – Aikamme suosittuja 1
Marion elää (Marion Lebt). suom. Aira Aalto. Helsinki: Karhu, 1948
Väliverho nousee (Der grosse Pause). suom. Sole Uexküll. Helsinki: Tammi, 1949. – Terhosarja 6
Kohtalonlento: romaani (Schicksalsflug). suom. Olli Nuorto. Jyväskylä: Gummerus, 1950
Päätön enkeli: romaani (Headless angel). suom. Olli Nuorto. Jyväskylä: Gummerus, 1951
Varokaa kaurista: romaani (Danger from deer). suom. Olli Nuorto. Jyväskylä: Gummerus, 1952
Tiburon: romaani (Flut und Flamme). suom. Mario Talaskivi. Helsinki: Otava, 1958
Ballerina: romaani (Theme for ballet). suom. Martta Eskelinen. Helsinki: Otava, 1960
Päivä sinua varten (Rendezvous in Paris). suom. Oili Suominen. Jyväskylä: Gummerus, 1976. ISBN 951-20-1286-3
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Vicki Baum Wikisitaateissa
Petri Liukkonen, Vicki Baum, Authors' Calendar (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Vicki Baumin muistolaatta Berliinissä.
Klooripromatsiini

| --- | --- |


Klooripromatsiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
3-(2-kloori-10H-fenitiatsin-10-yyli)-N,N-dimetyyli-propan-1-amiini
Tunnisteet
CAS-numero: 50-53-3
ATC-koodi: N05AA01
PubChem CID: 2726
DrugBank: APRD00482
Kemialliset tiedot
Kaava: C17H19N2ClS 
Moolimassa: 318,86 g/mol
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: oraalinen, 30–50 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 16–30 h
Ekskreetio: biliaarinen ja renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  C – vain jos hyödyt äidille ovat suuremmat kuin haitat sikiölle
Reseptiluokitus:  Reseptilääke
Antotapa: Oraalinen, intramuskulaarinen, intravenoosinen
Klooripromatsiinia mainostettiin 1960-luvun alussa seuraavasti: Kun potilas taistelee ”niitä” vastaan – THORAZINE lopettaa nopeasti hänen riehumisensa. Thorazine tehoaa erityisen hyvin harhaluulojen tai hallusinaatioiden laukaisemiin psykoosijaksoihin. Thorazinen antipsykoottisen ja väsyttävän vaikutuksen yhdistelmällä on hoidon alkuvaiheessa sekä psyykkisesti että fyysisesti rauhoittavaa vaikutusta. Hyökkäävä tai itsetuhoinen käytös saadaan nopeasti hallintaan. Kun hoito jatkuu, alkuperäinen rauhoittava vaikutus häviää vähitellen. Antipsykoottinen vaikutus kuitenkin jatkuu, mikä auttaa hälventämään tai muuttamaan harhaluuloja, hallusinaatioita ja sekavuutta pitäen potilaan  rauhallisena ja helposti lähestyttävänä.
Klooripromatsiini (alun perin kauppanimellä Largactil, Suomessa: Klorproman; muualla: Klorazin Klotsin, Psykozin, Psylactil ja Yhdysvalloissa Thorazine) on fentiatsiineihin kuuluva tyypillinen eli ensimmäisen polven neurolepti. Klooripromatsiini korvasi insuliinishokkien käytön psykoosipotilaiden hoidossa.
Klooripromatsiinia on käytetty myös nukutusaineena sekä syöpäpotilaiden voimakkaisiin kipuihin, pahoinvointiin, itsepintaiseen hikkaan ja alkoholismiin.