stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rodolphe Meyer de Schauensee

Meyer de Schauensee, 1974
Rodolphe Meyer de Schauensee (4. tammikuuta 1901 Rooma – 24. huhtikuuta 1984) oli yhdysvaltalainen lintutieteilijä.
Hänen vanhempansa olivat sveitsiläinen paroni Frederick Meyer de Schauensee ja Matilda Toland.
Hän muutti perheensä mukana Italiasta Yhdysvaltoihin 1913. Hän toimi Luonnontieteiden akatemian (The Academy of Natural Sciences) lintuosaston intendenttinä Philadelphiassa lähes 50 vuotta. Hän tuli tunnetuksi erityisesti työstään Etelä-Amerikan linnuston tutkimisessa ja teki paljon töitä yhdessä ystävänsä James Bondin kanssa. Hän laajensi akatemian linnunnahkojen kokoelmaa ja otti osaa keräysmatkoille Brasiliaan, Thaimaahan, Burmaan, eteläiseen Afrikkaan, Itä-Intiaan ja Guatemalaan. Hän myös palkkasi keräilijöitä hankkimaan nahkoja eri puolita maailmaa. Hänen aikanaan museon kokoelma karttui 80 000 nahasta 170 000:een.
Hän kuvaili ja nimesi lukuisia uusia lintulajeja, muun muassa perunkypärähokko (Pauxi unicornis). Hänen kunniakseen on nimetty ainakin viherlakkitangara (Tangara meyerdeschauenseei).
Hänen vaimonsa oli Williamina W. Wentz ja heillä oli kaksostyttäret Maude ja Maxine.
Teoksia

The Birds of the Republic of Colombia (1948-1952)
The Birds of Colombia (1964)
A Guide to the Birds of South America (1970)
A Guide to the Birds of Venezuela, yhdessä William H. Phelps Jr kanssa (1978)
The Birds of China (1984).
Rapid City

| Rapid City |
| --- | --- |
 Rapid Cityn keskustaa.
 Rapid Cityn sijainti Penningtonin piirikunnan kartalla.
 Rapid City
 Koordinaatit: 44°05′N, 103°14′W 
Valtio:   Yhdysvallat
Osavaltio:  Etelä-Dakota
Piirikunta:  Pennington
Perustettu:  1876
Väkiluku (2010):  67 956
 – Metropolialue:  126 382
 
 www.rcgov.org 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rapid City on kaupunki Yhdysvaltojen Etelä-Dakotan osavaltiossa Mustien kukkuloiden juurella. Kaupunki on perustettu vuonna 1876 ja sen talouden kulmakiven muodostaa nykyisin turismi. Lähistöllä sijaitsee useita kansallispuistoja ja Mount Rushmore. Rapid Cityn asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 67 956 ja suuremman metropolialueen 126 382.
Maantiede

Rapid City sijaitsee Etelä-Dakotan osavaltion länsiosassa Penningtonin piirikunnassa Mustien kukkuloiden juurella. Kaupungin läpi virtaa Rapid Creek-joki. Lännessä kohoavien kukkuloiden lisäksi muilla ilmansuunnilla aukeaa preeria. Jonkin matkan päässä kaupungista sijaitsevat esimerkiksi Wind Caven ja Badlandsin kansallispuistot sekä Mount Rushmore.
Historia

Hieman ennen eurooppalaisten siirtolaisten saapumista alueelle Mustien kukkuloiden seutua asuttivat lakotat ja heidän liittolaisensa. Liittovaltion kanssa solmittujen sopimusten mukaisesti alue kuului intiaaneille, mutta vuonna 1874 kukkuloiden alueelta löytyi kultaa. Alueelle alkoi tulvia siirtolaisia. Rapid City perustettiin vuonna 1876 ja paikkaa mainostettiin porttina Mustille kukkuloille. Kaupungista alettiin myydä tarvikkeita kukkuloille matkaaville kaivosmiehille ja alueelle saapuville siirtolaisille. Vuoteen 1900 mennessä paikasta oli kasvanut merkittävä lähialueen kaupan keskus.
Autoliikenteen yleistymisen myötä Mustat kukkulat alkkoivat houkutella kasvavia määriä turisteja. Alueen nähtävyyksiin kuului esimerkiksi Mount Rushmore, jonka valmistamisen Gutzon Borglum aloitti poikansa Lincoln Borglumin kanssa vuonna 1927. Veistos valmistui lopulta vuonna 1938. Turismin avulla Rapid City selvisi suuresta 1930-luvun lamasta, mutta turismi koki vakvan iskun, kun polttoainetta alettiin säännöstellä toisen maailmansodan aikana.  Toisaalta taloudellinen piristysruiske oli Ellsworthin ilmatukikohdan perustaminen, jonka mukana kaupunkiin muutti monia sotilasperheitä. Seurannut rakennusbuumi kesti 1950-luvulle saakka, mutta hidastui seuraavalla vuosikymmenellä. 9. kesäkuuta 1972 kaupunkiin iski tuhoisa tulva, jossa menetti henkensä 200 henkilöä. Tulvan vahinkojen korjaamisen yhteydessä joen ranta tyhjennettiin ja muutettiin puistoksi.
Talous

Rapid City on oman alueensa kaupan, kulttuurin, liikenteen, koulutuksen ja terveydenhuollon keskus. Talouden kulmakiven muodostaa matkailu. Lähistöllä sijaitsevat monet maan tunnetuimmista kansallispuistoista. Matkailijoita kaupungissa palvelevat hotellit ja ravintolat. Huomattava vaikutus kaupungin taloudelle on edelleen myös Ellsworthin ilmatukikohdalla. Rapid Cityssä on myös monia ympäröivälle maaseudulle kohdistettuja palveluja ja teollisuutta.
Kotitalouksien keskimääräiset vuosittaiset ansiot Rapid Cityssä aikavälillä 2013–2017 olivat 48 895 Yhdysvaltain dollaria ja henkilöä kohden 28 643 dollaria. 16,3 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella.
Väestö

Rapid Cityn asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 67 956 ja vuoden 2017 arvion mukaan 74 421. Suuremman metropolialueen asukasluku oli vuonna 2010 126 382. Kaupungin asukkaista 79,7 % oli taustaltaan valkoisia (latinot pois lukien 77,2 %), 1,2 % afroamerikkalaisia, 11,4 % intiaaneja, 5 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 1,5 % aasialaisia. 4,3 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 2,4 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rapid City Wikimedia Commonsissa
Näkymä kohti kaupunkia.
Näkymä Rapid Cityyn vuonna 1912.
S/S Lokki

S/S Lokki Kuopion satamassa, 1993
S/S Lokki on vuonna 1913 rakennettu suomalainen sisävesihöyrylaiva. Laiva toimi ammattiliikenteessä matkustaja-aluksena vuoteen 1971 asti. Samana vuonna laiva muutettiin halkokäyttöisestä öljykäyttöiseksi. Laiva upposi Laitaatsillan telakalla vuonna 1997, eikä se ole sen jälkeen ollut liikenteessä.
Laiva nostettiin maalle loppuvuodesta 2005, ja sitä kunnostaa sen nykyinen omistaja. Laivasta on purettu kaikki puurakenteet ja seinät. Aluksen runko, höyrykone ja kattila on korjattu Billnäsissä, kansirakenteet ja sähköt ym. rakennettiin Helsingissä Hietalahdessa. Alus valmistui 2016 ja 2017 rekisteröitiin kaupalliseksi matkustaja alukseksi kotimaa 2 alueelle.
Tekniset tiedot

Rakennuspaikka: Alhström telakka, Varkaus
Rakennusvuosi: 1913
Pituus: 23,95 m
Leveys: 6,10 m
Syväys: 2.00 m
Vetoisuus: 99,09 brt
Koneen tyyppi: Compound-höyrykone
Koneen teho: 129 ihv
Nopeus: 9,5 solmua
Kattila: 10 kp, 53 m²
Polttoaine: puu
Omistaja: Yksityinen henkilö
Entiset omistajat: Kasurilan Höyrywenhe Oy 1913–1916, Itä-Kuopion Höyrywenhe Oy 1916–, Pohjois-Kallaveden Höyrylaiva Oy, Kuopio –1971, Auto-Prima R.W. Stellberg Ky, Helsinki 1971–?, Roll laivat ?–1993, Kuopion Roll Risteilyt Oy 1993–2006, Parasteam Finland Oy 2006–2007,
Kotisatama: Helsinki
Matkustajia: 50 h
Varusteet: 12+8 makuupaikkaa, 2 salonkia, ruokasali
Aluksen höyrykattilan tuubien uusimiseen on museovirasto vuonna 2014 myöntänyt 9 000 euroa.
Alus kuuluu Museoviraston perinnelaivarekisteriin ja se on Suomen Höyrypursiseuran alusrekisterissä.
Aiheesta muualla

Itä-Savo, 15.10.2007
Länsi-Uusimaa 27.09.2008[vanhentunut linkki]
Kuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuva aluksesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Savonlinnan vesien matkustajalaivoja (Arkistoitu – Internet Archive)
Sisävesihöyrylaivoja (Arkistoitu – Internet Archive)
Uutinen uppoamisesta
S/S Leppävirta

S/S Leppävirta Lappeenrannan satamassa 30.4.2016
S/S Leppävirta Lappeenrannan satamassa 23.8.2012
S/S Leppävirta (entinen S/S Leppävirta II) on suomalainen Leppävirran Höyrylaiva Oy:n omistama sisävesimatkustajaliikenteeseen tarkoitettu höyryalus. Alus on rakennettu Varkaudessa vuonna 1904 ja viimeksi risteilyliikenteessä se oli Kuopion Roll Risteilyt Oy:n käytössä kesällä 2002. Tämän jälkeen alus upposi talvisäilytyksen aikana.
Alus oli korjattavana Laitaatsillan telakalla Savonlinnassa. Leppävirran kunta aloitti aluksen kunnostamisen, mutta luopui kalliina pitämästään aluksesta 2005 myymällä sen anjalankoskelaiselle Tuomo Saloselle, joka rekisteröi laivan uudelleen perustetun Leppävirran Höyrylaiva Osakeyhtiön nimiin. Salonen omistaa yhtiön  yhdessä poikiensa Juhan, Vesan ja Tuomaksen kanssa. Leppävirran Höyrylaiva Oy jatkoi aloitettua kunnostusta perinnelaivayhdistyksen telakalla Lappeenrannassa.
S/S Leppävirran kunnostus valmistui heinäkuun lopussa 2009. Runko on hiekkapuhallettu ja maalattu. Kaikki puuosat on uusittu laivapuuseppä Harri Kääriän johdolla, Kansien seinät ootrasi rakennusarkkitehti, erikoismaalari Kaisa Luukkainen. Aluksen kunnostuksen suunnitteli sisustusarkkitehti Timo Mikkonen historiaa ja höyrylaivojen perinteitä kunnioittaen. Sisustus ja kalustus uusittiin vanhanajan tunnelma säilyttäen. Suurin muutos on 0-tasolle, peräosaan, rakennettu saunaosasto. Höyrykone huoltokunnostettiin. Kattilahuone hiljennettiin purkamalla vanha aggregaatti ja sijoittamalla uusi 45 kVA agregaatti aivan laivan perään, potkuriakselin päälle.
S/S Leppävirta palasi liikenteeseen oopperalaulaja Matti Salmisen "Salminen Saimaalla" -kiertueella. S/S Leppävirta ja Salminen viivähtivät kuudella Saimaan tanssilavalla.
Kesä 2010 oli S/S Leppävirran ensimmäinen paluunjälkeinen risteilykausi. Tilausristeilyjä tehdään Lappeenrannasta.
Aluksen tiedot

Aikaisemmat nimet: S/S Leppävirta II
Rakennuspaikka: Paul Wahl & Co., Varkauden konepaja, Varkaus
Rakennusvuosi: 1904
Pituus: 26,85 metriä
Leveys: 6,7 m
Syväys: 1,68 m (Suurin syväys 2,34 m)
Vetoisuus: 161 brt
Bruttopaino: 139 t
Nettopaino: 124 t
Koneen tyyppi: Compound-höyrykone
Koneen teho: 95 kw, 129 ihv
Nopeus: 9 solmua (16,7 km/h)
Polttoaine: Kevyt polttoöljy
Omistaja: Leppävirran Höyrylaiva Oy, 2005–
Entiset omistajat: Leppävirran kunta 1982–2005, Saimaan Laivamatkat Oy 1967–1982, Leppävirran Höyrylaiva Oy 1904–1967
Käyttäjä: Leppävirran Höyrylaiva Oy
Kotisatama: Leppävirta
Liikennöinti: Yksityiskäytössä/ tilausristeilyjä. Ennen: Risteilyjä Kallavedellä, reittiliikenteessä Leppävirralta Savonlinnaan ja Varkauden kautta Kuopioon.
Liikennealue: Kotimaa I (entinen sisäliikenne)
Matkustajia: 80, joista yläkannella yhtä aikaa max. 40 henkilöä.
Minimimiehitys: Päällikkö, konemies sekä kaksi kansimiestä (4 henkeä)
Alus ei kuulu perinnelaivarekisteriin
Aiheesta muualla

Onnettomuustutkintakeskus: C 5/1997 M R (Arkistoitu – Internet Archive)
Pirtinniemen laivatelakka ja konepaja Varkauden kaupungin www-sivut. Arkistoitu 22.7.2014. Viitattu 16.7.2014.
Varustamoyhtiön historiaa
Suunnistuksen Euroopan-mestaruuskilpailut 2021

Suunnistuksen Euroopan-mestaruuskilpailut 2021 järjestettiin 13.–16. toukokuuta Sveitsin Neuchâtelissa. Sekä miehet että naiset kilpailivat sprintissä ja pudotussprintissä, ja lisäksi ohjelmaan kuului sekajoukkueiden sprinttiviesti. Sveitsi voitti sprinttiviestin, Ruotsin Tove Alexandersson naisten sprintin ja pudotussprintin ja Emil Svensk miesten sprintin sekä Sveitsin Matthias Kyburz miesten pudotussprintin.
Euroopan-mestaruuskilpailut oli alun perin tarkoitus järjestää Venäjällä, mutta kilpailut peruttiin rahoitusvaikeuksien vuoksi. Suunnistuksen vuoden 2021 maailmancupin ensimmäinen tapahtuma sai peruutuksen seurauksena myös EM-kilpailun aseman.
Ringling Bros. and Barnum & Bailey Circus

Ringling Bros and Barnum & Bailey sirkuksen mainosjuliste, johon on kuvattu Ringlingin veljekset sekä P. T. Barnum ja James Anthony Bailey.
Ringling Bros. and Barnum & Bailey Circus on toukokuussa 2017 toimintansa lopettanut yhdysvaltalainen sirkusyhtiö, joka tunnetaan myös nimellä The Greatest Show on Earth. Yhtiö syntyi vuonna 1919, kun P. T. Barnumin ja James Anthony Baileyn vuonna 1881 perustama Barnum & Bailey Circus yhdistettiin Ringlingin veljesten vuonna 1884 perustettuun sirkukseen. Ringlingin veljekset olivat ostaneet Barnum & Baileyn jo Baileyn kuoltua vuonna 1906, mutta sirkukset toimivat erikseen, kunnes ne yhdistettiin vuonna 1919.
Vuoteen 1956 asti sirkus toimi perinteisenä sirkusseurueena purettavine ja siirrettävine telttoineen ja junakuljetuksineen, mutta sen jälkeen se on esiintynyt kiinteillä esiintymispaikoilla, kuten urheilustadioneilla. Vuonna 1967 Ringlingin veljekset myivät sirkuksensa veljeksille Irvin ja Israel Feld, jotka puolestaan myivät sen vuonna 1971 leluyritys Mattelille, kunnes ostivat sen takaisin itselleen vuonna 1982. Vuonna 1984 sirkus tuli osaksi kansainvälistä Feld Entertainment -viihdeyritystä, jonka pääkonttori on Floridassa.
Vedoten laskeviin yleisömääriin ja korkeisiin käyttökustannuksiin Feld Entertainment ilmoitti tammikuussa 2017, että sirkuksen toiminta lopetetaan toukokuussa 146 toimintavuoden jälkeen. Kävijämäärät lähtivät nopeaan laskuun, kun sirkus luopui eläinten käytöstä esityksissään eläinsuojelujärjestöjen painostuksesta. Emoyhtiö Feld Entertainment jatkaa toimintaansa ja tuottaa muun muassa Disney on Ice -esityksiä.
Viimeinen näytös pidettiin 21. toukokuuta 2017 New Yorkissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ringling Bros. and Barnum & Bailey Circus Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ringling Bros. and Barnum & Bailey Circus
Käännös suomeksi
Saimi Öhrlund

Saimi Öhrlund (naimisissa Tiainen, 21. joulukuuta 1889 Hämeenlinna – 18. maaliskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen kirjailija.
Öhrlundin isä oli kauppias N. Öhrlund ja hän oli naimisissa prokuristi Väinö Tiaisen kanssa. Öhrlund oli 1912–1914 ilmestyneen Kyllikki-aikakauslehden vastaava toimittaja.
Teoksia

Mustat varjot. Tekijä, Helsinki 1913
Sisarukset. Tekijä, Helsinki 1914
Syyspilviä : runoja. Tekijä, Helsinki 1915
Yölepakko. Tekijä, Helsinki 1915
Rentukoita. Väinö Tiainen, Helsinki 1916
Viimeinen säde. Väinö Tiainen, Helsinki 1917
Henkimaa : 3-näytöksinen näytelmä. 1923
Orjan laulu. Tekijä, Helsinki 1924
Vallankumouspakolaiset : 3-näytöksinen näytelmä. 1927
Hamppiniemeläiset. Kirja, Helsinki 1930
Perillisiä etsitään : 1-näytöksinen näytelmä ; kirjoittanut S. Ö. Pienviljelijäin liitto, Helsinki 1934
Kurjen sulka. Tekijä, Helsinki 1946
Robin Szolkowy

Robin Szolkowy yhdessä parinsa kanssa vuonna 2010
Robin Szolkowy (s. 14. heinäkuuta 1979 Greifswald, DDR) on saksalainen pariluistelija.
Ura

Entisen luisteluparinsa Aliona Savchenkon kanssa he voittivat urallaan kaksi olympiapronssia (2010, 2014), viisi maailmanmestaruutta (2008, 2009, 2011, 2012, 2014), neljä euroopanmestaruutta (2007, 2008, 2009, 2011), neljä Grand Prix Finalia (2007, 2010, 2011, 2013) ja kahdeksan Saksan mestaruutta (2004–2009, 2011, 2014). Hän eläköityi taitoluistelusta vuonna 2014.
Yksityiselämä

Hänen äitinsä on saksalainen ja isänsä tansanialainen. Vuonna 2014 hän meni naimisiin sveitsiläissyntyisen Romy Bornin kanssa. Parin ensimmäinen lapsi syntyi syyskuussa 2015.
Aiheesta muualla

Isuresults.com: Aliona Savchenko / Robin Szolkowy
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Reserviupseeri

Suomessa reserviupseeri on henkilö, joka on suorittanut reserviupseerikurssin asevelvollisena.
Ammattiupseerit ovat suorittaneet (reserviupseeri- tai aliupseerikurssin lisäksi) kadettiupseerin tutkinnon tai opistoupseerin tutkinnon (ja lisäksi ainakin aliupseerikurssin).
Suuri osa reserviupseereista käy kurssin Reserviupseerikoulussa. Maavoimissa erillisiä reserviupseerikursseja järjestetään lisäksi Panssarikoulussa, Urheilukoulussa, Utin jääkärirykmentissä ja Lääkintäkoulussa. Merivoimien reserviupseerikurssit pidetään Merisotakoulussa Helsingissä. Ilmavoimissa kurssit järjestää Ilmavoimien reserviupseerikoulu. Osa merivoimien ja ilmavoimien reserviupseereista koulutetaan kuitenkin Haminan Reserviupseerikoulussa.
Suomessa on joitakin satoja reserviläisiä, jotka ovat suorittaneet varusmiespalveluksensa jälkeen reservissä täydennyskurssin aliupseerista upseeriksi.
Upseerin jäädessä eläkkeelle tai erotessa muuten puolustusvoimien palveluksesta hänestä ei tule reserviupseeria, vaan evp-upseeri (eronnut vakinaisesta palveluksesta), joka on reservissä muiden reserviläisten tapaan.
Reserviupseereiden sotilasarvot vaihtelevat maa- ja ilmavoimissa vänrikistä everstiluutnanttiin ja merivoimissa vastaavasti aliluutnantista komentajaan. Ylennyksiin vaikuttaa muun muassa osallistuminen kertausharjoituksiin.
Suomalaisen reserviupseeriuden historiaa

Suomen armeijassa reserviupseerius syntyi sisällissodan aikana keväällä 1918. Ylipäällikkö Mannerheim ylensi joitain suojeluskuntajoukkojen päälliköitä reservin luutnantin arvoon. Myöhemmin määrättiin reserviupseeriksi ja vakinaisen väen upseeriksi ylennettävien sotilaskoulutuksellisista vaatimuksista.
Upseerikoulutusta varten perustettiin Päämajan reserviupseerikoulu, PRUK. Koulun nimestä huolimatta ylipäällikkö ylensi 118 kurssin hyväksytysti suorittanutta 26. huhtikuuta 1918 aktiivivänrikeiksi.
Sisällissodan aikana ylennettiin ja nimitettiin joitain satoja henkilöitä reserviupseerin arvoihin vänrikistä majuriin. Reserviarvo ilmaistiin horjuvilla termeillä. Käytössä oli muun muassa "vara"-etuliite, joka tarkoitti samaa kuin "reservin". Esimerkiksi varavänrikki tarkoitti reservivänrikkiä.
Toisen maailmansodan aikana (etenkin talvisodassa) suomalaiset reserviupseerit kärsivät raskaita tappioita. Esimerkiksi talvisodassa reserviupseerien tappiot olivat suhteessa suurimmat verrattuna muihin sotilasryhmiin. Mannerheim kirjoittaakin päiväkäskyssään nro 34:
»...mutta tahdon erikoisesti painostaa reserviupseereiden uhrautuvaa uljautta, heidän velvollisuudentuntoaan ja etevyyttä, millä he ovat täyttäneet tehtävän, joka ei alkuaan ollut heidän.»
Suuria tappioita on perusteltu useilla asioilla, mm. edestä johtamisen periaatteella.
Ruotsi

Ruotsissa reserviupseereilla on pidempi koulutus. He ovat ensin varusmiehenä suorittaneet joukkueenjohtajakurssin ja varusmiespalveluksen jälkeen erillisen puolivuotisen reserviupseerikurssin sekä olleet vuoden työharjoittelussa. Ruotsalainen reserviupseeri vastaa siis suunnilleen Suomen määräaikaista reserviupseeria.
Raekallio Corp.

Raekallio Corp. on itsenäinen helsinkiläinen tanssiryhmä, joka tuottaa ja esittää suomalaisen koreografin ja ohjaajan Valtteri Raekallion tanssiteoksia. Raekallio Corp. tuottaa poikkitaiteellisia, immersiivisiä ja paikkasidonnaisia näyttämöteoksia sekä tanssielokuvia, joista suurin osa on suunniteltu kansainvälisesti kiertäviksi teoksiksi. Raekallion on sanottu olevan immersiivisten tanssiteosten suunnannäyttäjä Suomessa.
Ryhmä tuottaa valtaosan omista teoksistaan itse ja on saanut tunnustusta suurteoksistaan, joiden on sanottu olevan immersiivisiä, inklusiivisia ja jopa suuruudenhulluja. Tuotannoissa yhdistyvät tanssi, esittävä taide ja nykykirjallisuus.
Raekallion on sanottu olevan yksi rajun, fyysisen ja liikelähtöisen nykytanssin kannattajista. Omaa taiteen tekemistä  hän kutsuu fyysiseksi mielen teatteriksi.
Raekallio Corp:n viimeaikaisiin kiertueteoksiin lukeutuvat Muistikuvia (2019), Oneiron (2018), Esitys (2016) ja Harjoitus rakkaudesta (2015).
Suomen tiede- ja kulttuuriministeri Hanna Kosonen palkitsi Raekallio Corp:n vuonna 2019 Suomi-palkinnolla. Palkintoa myöntäessään ministeri Kosonen ylisti Raekallio Corp:ia ryhmän immersiivisistä, moniaistisista tuotannoista, jotka johdattelevat yleisönsä passiivisesta katsojan roolista toimijaksi. Suomi-palkinto on vuosittain jaettava 21,625 euron palkinto, jota on myönnetty vuodesta 1993 suomalaisille taiteilijoille ja ryhmille eri taiteenaloilla.
Vuonna 2018 Valtteri Raekallio valittiin Aerowaves Twenty 18 -listalle Harjoitus rakkaudesta -teoksellaan. Aerowaves on eurooppalainen tanssiverkosto, joka promotoi nousevia koreografeja ja auttaa heitä kiertämään Euroopassa.
Historia

Valtteri Raekallio perusti tanssiryhmä Raekallio Corp:n vuonna 2013. Ryhmän ensimmäinen teos, Mihin valo katoaa?, sai ensi-iltansa vuonna 2013 maanalaisessa pommisuojassa Helsingissä.
Raekallio aloitti tanssimisen Suomen Kansallisoopperan balettikoulussa vuonna 1989 ja valmistui tanssijaksi Kansallisoopperan balettioppilaitoksesta 2001. Hän oli kiinnitettynä Helsinki Dance Companyyn vuosina 2006–2013, missä hän tanssi mm. Linda Kapetanean & Jozef Fručekin, Anton Lachkyn, Kenneth Kvarnströmin, Andonis Foniadakiksen, Ikuyo Kurodan ja Jyrki Karttusen teoksissa. Freelance-tanssijana Raekallio on esiintynyt  monien muiden lisäksi mm. neljässätoista Tommi Kitin teoksessa vuosina 2001-2010.
Valtteri Raekallio on esiintynyt lähes sadassa tuotannossa neljässäkymmenessä eri maassa ja tanssinut nykytanssiteoksissa, ooppera- ja teatterituotannoissa sekä tanssielokuvissa. Hän on myös kansainvälisesti tunnustettu opettaja, jolla on suuri kysyntä yliopistoissa ja erilaisten tanssityöpajojen vetäjänä. Hän vastaanotti Helsingin vuoden taiteilija -palkinnon vuonna 2019. Raekalliolle myönnettiin viisivuotinen valtion taiteilija-apuraha vuosiksi 2017-2021.
Taiteellinen työskentely

Raekallio Corp. on tuottanut ja esittänyt 12 Valtteri Raekallion teosta ja 6 tanssielokuvaa Lumikinos Productions -tuotantoyhtiön kanssa.
Taiteellinen työskentely > Immenrsiiviset ja paikkasidonnaiset teokset

Uraanilamppu (2021) – Uraanilamppu on tanssia ja tekstiä risteyttävä visionäärinen esitys, joka paljastaa, keitä olemme ja mitä todella tahdomme, kun emme enää tahdo mitään. Uraanilamppu perustuu filosofi ja terapeutti Harry Salmenniemen rakastettuihin ja hoivaaviin novelleihin.
Kehys (2020) – Kehys – Frame on Helsingin Töölössä sijaitsevaan Taidekoti Kirpilään rakentuva kaksiosainen paikkasidonnainen teos, jossa museon vanhaa säilyttävä aikakäsitys käy vuoropuhelua elävän esitys- ja tanssitaiteen sekä uuden kirjallisuuden kanssa. Kehys-teos yhdistää kahden tanssijan herkän ja virtuoosisen liikekielen kirjailija Jaakko Yli-Juonikkaan kuvia kumartamattomaan tekstiin.
Yleisö (2018) – Yleisö on koreografi Valtteri Raekallion tanssiryhmän ja runoilija Eino Santasen immersiivinen yhteisteos. Esitys törmäyttää rajun virtuoottisen nykytanssin, intensiivisen liverunouden ja kokonaisvaltaisen visuaalisen suunnittelun. Teos asettaa näytteille sosiaalisen median muokkaaman ja raha- ja teknologiafetissien riivaaman minäkuvan.
Neuromaani (2016) – Nykytanssin, teatterin, kuunnelman, liveroolipelin sekä kuvataideinstallaation välimaastoon sijoittuva immersiivinen esitys toteutettiin käytöstä poistetussa Marian sairaalassa Helsingissä. Neuromaani oli Helsingin Juhlaviikkojen tilausteos ja se toteutettiin yhteistuotantona Zodiak Uuden tanssin keskuksen kanssa.
Novelleja unohdetuista huoneista (2015) – Muodoltaan tanssiesityksen ja esitystaiteen välimaastoon sijoittuva teos luo Lamminahon sikalan taloon ja sen pihapiiriin sen kuviteltujen asukkaiden mahdollisen historian.
Edustaja (2014) – Valtteri Raekallion Edustaja on immersiivinen ja poikkitaiteellinen nykytanssiteos, joka pohjautuu Eino Santasen runokokoelmaan. Teos yhdistää tanssia, teatteria, runoutta ja installaatiotaidetta. Se vie katsojan vaellukselle identiteetin rakentumisen, representaation ja sosiaalisen minuuden tiloihin.
Mihin valo katoaa? (2013) – Maanalainen matka tiedostamattomaan muistojen ja unien huoneissa. Fyysistä mielen teatteria helsinkiläisessä pommisuojassa.
Taiteellinen työskentely > Näyttämöteokset

Muistikuvia (2019) – Muistikuvia on autofiktiivinen esityshybridi, jossa lapsuus, kuviteltu yhteinen historia, toteutumattomat tulevaisuudet ja oman kuolevaisuuden kohtaaminen muodostavat kehyksen kolmen taiteilijan vuoropuhelulle.
Oneiron (2018) – Oneiron perustuu Laura Lindstedtin Finlandia-palkittuun romaaniin. Teos yhdistää paikkasidonnaisen esitystaiteen, radiokuunnelman, virtuoottisen tanssin ja yhteisöllisen illallisen yhdeksi kokoillan kokemukseksi, joka tutkii romaanin maailmaa useista näkökulmista ja vie katsojan huiman fyysiselle, moniaistilliselle kokemusmatkalle.
Frigid (2017) – Frigid on kahden koreografin (Valtteri Raekallio ja Jarkko Mandelin) sekä yhden näyttelijä/stunt-koordinaattorin (Oula Kitti) esitys toveruudesta, veljellisestä rakkaudesta ja luottamuksesta, joka yltää jopa järjettömään.
Esitys (2016) – Esitys nyrjäyttää esiintyjien ja katsojien suhteen sekä törmäyttää nykytanssiesityksen ja kokeellisen esitystaiteen kyseenalaistaen esitystilanteen valta-asetelmia.
Harjoitus rakkaudesta (2015) – Kaksi esiintyjää näyttämöllä riisuvat siteet silmiltään, löytävät tiensä yhteen ja riistäytyvät jälleen irti toisistaan. Intensiivisen fyysinen duetto liikkuu viettelyn ja turhautumisen välimaastossa, rakkauden ja väkivallan herkässä rajapinnassa.