stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ludvig Filip I
Ura ulkomailla > Paluu Ranskaan

Napoleonin kärsittyä ratkaisevan tappion asettivat voittajavallat Ranskan kuninkaaksi Ludvig Filipin serkun Ludvig XVIII:n vuonna 1814. Ludvig Filipin ei vielä sallittu käyttää nimitystä "hänen kuninkaallinen korkeutensa", vasta Kaarle X myönsi hänelle tuon oikeuden. Uusi hallinto päätti palauttaa Ludvig Filipille ne suvun maatilat ja metsät, joita ei oltu myyty. Satapäiväisen keisarikunnan aikana vuonna 1815 hän oleskeli Isossa-Britanniassa toisin kuin muu hovi, joka siirtyi Gentiin.
Aikaa Napoleonin kukistumisesta heinäkuun vallankumoukseen kutsutaan Bourbon-restauraatioksi. Ludvig XVIII oli antanut vapaaehtoisesti perustuslain, jossa rajoitti omaa valtaansa ja säätänyt uskonnonvapauden. Tilanne ei miellyttänyt vanhaa kuninkaan itsevaltiuden aikaa kaipaavia eikä tasavaltalaisiakaan. Kuningas osasi luovia maltillisesti kahden ääripään välissä. Ulkovaltojen miehitysjoukot vedettiin Ranskasta pois ja rauhan palaaminen hyödytti maata. Talous kääntyi nousuun ja kulttuurielämä elpyi ja lähti kohti uutta kukoistusta.
Tyytymättömyys alkoi kasvaa Ranskassa erityisen vuoden 1824 jälkeen, jolloin äärikonservatiivinen Kaarle X tuli kuninkaaksi. Liikemiehenä toiminut ja äärimmäisen rikkaaksi mieheksi tullut Ludvig Filip alkoi kiinnostua politiikasta. Hän avasi palatsinsa salongit nuorille liberaaleille. Usein nähty vieras palatsin salongissa oli nuori Adolphe Thiers, joka julkaisi ystäviensä kanssa liberaalia Le National-nimistä sanomalehteä. Myös vanha juonittelija, Talleyrand tuki Thiersiä. Hänen salongeissaan vieraili myös nuoria menestyviä liikemiehiä ja taiteilijoita. Vaikka olikin säästäväinen mies, salonkiensa vieraita Ludvig Filip kestitsi avokätisesti. Hän kuunteli tarkasti heidän puheitaan, mutta varoi itse ottamasta kantaa varsinaisesti mihinkään. Kansan parissa alkoi kiertää lentolehtisiä joissa kerrottiin kuinka epäitsekäs isänmaanystävä ja vapaamielinen kansalainen Ludvig Filip olikaan.
Palattuaan Ranskaan Ludvig Filip ei hankkinut pojilleen kotiopettajia, kuten aatelisto yleensä oli tehnyt. Hän laittoi poikansa kouluun, jossa kävi enimmäkseen porvaristoon kuuluvien perheiden poikia.
Ranskan poliittisella kentällä oli hiljaista niin kauan, kun pääministerinä oli Joseph de Villèle joka osasi luovia konservatiivien ja liberaalien välillä. Vuonna 1829 pääministeriksi tuli kuningas Kaarle X:n mieleinen mies, äärikonservatiivinen ruhtinas Jules de Polignac. De Polignac joutui heti riitoihin edustajainkamarin kanssa ja kuningas määräsi uudet vaalit. Uusissa vaaleissa oppositio sai vaalivoiton.
Avioliitto

Marraskuussa 1809 hän vietti häitään Palermossa Maria Amalian, Napolin kuningas Ferdinand IV:n ja Itävallan arkkiherttuatar Maria Karoliinan tyttären ja Marie Antoinetten sisarentyttären kanssa.
Tie hallitsijaksi

Pelästynyt kuningas Kaarle X teki nyt ratkaisevan virheen, joka sai vallankumouksen, josta käytetään nimeä heinäkuun vallankumous, puhkeamaan. Heinäkuun 26. päivä vuonna 1830 kuningas julkaisi niin kutsutut heinäkuun ordonanssit. Uusi edustajakamari, joka ei ollut vielä edes kokoontunut, hajotettiin, painovapaus lakkautettiin sekä äänioikeutta rajoitettiin. Tämä tarkoitti kuninkaan tekemää vallankaappausta. Kuultuaan asiasta Ludvig Filip tajusi, että jotain merkittävää olisi tekeillä ja että kansalla olisi asioihin sanansa sanottavana.
Tapahtumat alkoivat vyöryä kohti vallankumousta 27. heinäkuuta vuonna 1830. Myymälät ja työhuoneet olivat suljettuina ja ihmisiä kerääntyi Pariisin kaduille ja puistoihin. Poliisi ryhtyi takavarikoimaan Le National-lehden painokoneita, sillä kielletyksi määrätty lehti oli ilmestynyt tuona päivänä. Adolphe Thiers julisti, että maan hallitus on nyt laiton ja kansa nousee sitä vastaan. Sanaa levitettiin ympäri Pariisia ja kaikkia kansankerrostumia edustavaa väkeä alkoi kerääntyä kaduille osoittamaan mieltään. Hallitus vastasi tähän ryhmittämällä joukkonsa hallintorakennusten ympärille.
Kansa alkoi rakentaa kaduille barrikadeja, niitä väitetään olleen lähes 4000, ja kaduilla taisteltiin hallintorakennusten hallinnasta. Kansalliskaarti oli asettunut vanhan intomielisen tasavaltalaisen, kenraali Lafayetten komentoon. Kuningas Kaarle X oleskeli yhä maaseutuasunnollaan, sillä pääministeri de Polignac vakuutti, että mitään vakavaa ei ole tapahtumassa. Nyt Talleyrand lähetti viestin maaseudulla oleskelevalle Ludvig Filipille, että hänen olisi syytä ottaa tilanne haltuunsa. Maanalaisessa piilopaikassaan oleskellut Thiers saapui henkilökohtaisesti tapaamaan Ludvig Filipiä ja kertoi, että oli tärkeää, että hän asettuisi johtamaan vallankumousta. Ludvig Philip ei kuitenkaan ollut henkilökohtaisesti paikalla, joten Thiers neuvotteli Ludvig Philipin vaimon Maria Amalian ja sisaren Adélaïden kanssa Ludvig Philipin mahdollisuudesta Ranskan kruunuun. Adélaïde, joka oli veljensä tärkein neuvonantaja kuolemaansa vuonna 1847 asti, myöntyi Thiersin suunnitelmiin veljensä puolesta ja lähti Pariisiin Thiersin kanssa.
Ludvig Filip noudatti kutsua. Heinäkuun 31. päivä vuonna 1830 vanha tasavaltalainen Lafayette ja Ludvig Filip seisoivat yhdessä kaupungintalon parvekkeella heiluttaen trikolorilippua ja syleillen toisiaan. Nyt myös Kaarle X ymmärsi, että hän on hävinnyt. Hän luopui vallasta pojanpoikansa Henri d'Artoisin hyväksi 2. elokuuta vuonna 1830.
Porvarikuningas > Syrjäyttäminen

1840-luvun lopulle tultaessa oli Ludvig Filipin hallinto menettänyt lähes kaiken kannatuksensa. Legitimistit eli perinteisen kuninkaanvallan kannattajat eivät olleet häntä koskaan kannattaneet, vaan pitäneet vallankaappaajana. Nuorison mielestä elämä Ranskassa oli tylsää ja sen parissa eli suoranainen Napoleon-kultti. Käsityöläiset olivat tyytymättömiä, sillä nouseva teollisuus halvempine tuotteineen vei heiltä työt. Köyhtyneitä käsityöläisiä alkoi siirtyä kaupunkeihin etsimään mitä tahansa työtä. Pariisin väkiluku kaksinkertaistui ja sen asunto-olot olivat kurjat.
Vuosina 1845 ja 1846 saatiin huonot sadot eikä vuoden 1847 vähän parempi sato korjannut asiaa. Elintarvikkeiden hinnat nousivat korkeiksi. Tämä nosti tyytymättömyyttä entisestään. Kuningas alkoi vanheta ja häntä pidettiin itsetyytyväisenä hölmöläisenä, jonka ministerit puuhailevat miten haluavat. Joulukuussa 1847 Ludvig Philip koki myös suuren henkilökohtaisen menetyksen, kun hänen sisarensa Adélaïde, joka oli ollut hänen tukensa ja neuvonantajansa lähes 40 vuotta, menehtyi 70-vuotiaana.
Vallankumous alkoi lopulta pikkuasiasta. Poliittiset kokoukset olivat kiellettyjä, mutta juhlia sai järjestää. Ylioppilaat olivat joulukuussa 1847 pyytäneet lupaa reformijuhlaan ja lupa juhlalle oli annettu. Päivää aikaisemmin kuin juhla olisi pidetty eli 21. helmikuuta vuonna 1848, juhlan järjestäminen kiellettiin.
Seuraavana päivänä eli 22. helmikuuta vuonna 1848 ylioppilaat mellakoivat Pariisin kaduilla ja työläiset liittyivät heihin. He lauloivat Marseljeesia ja rakensivat barrikadeja. Vallankumous oli alkanut. Ludvig Filip yritti rauhoitella vielä kansaa vaihtamalla pääministeriksi liberaalina tunnetun Louis Mathieu Molén.
Tapahtumat lähtivät vyörymään nopeasti; helmikuun 23. päivä muuan hermostunut sotilas ampui väkijoukkoon ja huhut levisivät, että tämä on suuremman verilöylyn alkua. Kaupungissa alkoivat katutaistelut eikä kuningas saanut muodostettua hallitusta. Seuraavana päivä armeija päätti lopettaa ampumisen.
Helmikuun 24. päivänä Ludvig Filip ei nähnyt enää muuta vaihtoehtoa kuin ilmoittaa luopuvansa kruunusta 10-vuotiaan pojanpoikansa, Pariisin kreivi Philippen hyväksi. Tämän suurta kansansuosiota nauttinut isä Ferdinand Filip oli kuollut jo vuonna 1842. Ludvig Filip pukeutui siviilipukuun, otti vuokra-ajurin ja poistui Pariisista kohti pohjoista. Maaliskuun 3. päivänä hän astui vaimonsa kanssa Le Havressa höyrylaivaan käyttäen nimeä herra ja rouva Smith. Kun Ranskan ranta loittoni pois näkyvistä, puhkesi ”rouva Smith” itkuun. Ludvig Filip asui perheineen kuolemaansa saakka Surreyssä, Isossa-Britanniassa. Hänet haudattiin Ranskaan Dreux’hön.
Pariisin kreivi Philippeä harkittiin lyhyen aikaa uudeksi kuninkaaksi, mutta sen sijaan perustettiinkin toinen tasavalta. Myöhemmin tasavallan presidentiksi valittiin Louis Napoleon Bonaparte, joka teki sittemmin vallankaappauksen ja julistautui elinikäiseksi presidentiksi ja keisariksi.
Yksityishenkilö

Ludvig Filipiä moitittiin rahan ahneudesta ja siitä, että hän kahmii maatiloja lapsilleen. Tuskin kukaan häntä ahneudesta moittineista tiesi, että piilossa julkisuudelta hän harjoitti merkittävää hyväntekeväisyyttä. Hän oli myös henkilönä rohkea eikä juurikaan pelästynyt useista kokemistaan murhayrityksistä. Kirjailija Victor Hugo piti Ludvig Filipistä. Hän kuvaili, että mies joka oli murhattavien listalla, ollut köyhä ja tehnyt töitä käsillään, sai historialta turhan kovan tuomion. Hän kiitti Ludvig Filipiä myös hänen hallituskaudellaan vallinneesta lehdistönvapaudesta ja armeliaisuudesta. Tiedettiin, että hän luki kaikki langetetut kuolemantuomiot ja jos vain suinkin löytyi jokin lieventävä asianhaara, hän muutti tuomion vankeudeksi. Kerran hän jopa pelasti tuomitun giljotiinin juurelta neuvottelemalla paikalla olleiden juristien kanssa. Hän yritti armahtaa jopa ne, jotka olivat yrittäneen murhata hänet.
Vaimonsa ja lastensa kanssa Ludvig Filipillä oli lämpimät välit. Hänen ei tiedetä koskaan käyneen muiden aatelismiesten tavoin oopperassa ja pitäneen yhteyttä oopperalaulajattariin ja balettitanssijattariin. Yksi hänen tyttäristään yritti luoda ennen varhaista poismenoaan uraa kuvataiteilijana ja yksi hänen pojistaan harrasti runoutta. Maria Amalia, Ranskan viimeinen kuningatar, oli miehelleen myös tärkeä neuvonantaja ja hän vaikutti vahvasti miehensä politiikkaan. Myös Adélaïde, Ludvig Filipin sisar, oli tärkeä henkilö kuninkaan elämässä. Adélaïde neuvoi veljeään kaikissa tärkeissä poliittisissa kysymyksissä ja kävi kirjeenvaihtoa diplomaattien ja poliitikkojen kanssa. Adélaïdia, joka oli veljensä lailla suunnattoman rikas, onkin kutsuttu aikansa vaikutusvaltaisimmaksi naiseksi Ranskassa.
Hallitsijana Ludvig Filip aiheutti hämmennystä kansalaisissaan. Ranskalaisten mielestä kuningas oli jotain, joka liikkui vaunuilla suuren saattueen ympäröimänä. Sekä kannattajien, että vastustajien oli vaikea suhtautua kuninkaaseen, joka liikkui tavallisessa puvussa vaimonsa kanssa ja kättelee ja puhuttelee kansalaisia kuin kuka tahansa varakas herra naapurista. Ranskalaisten mielestä kuninkaan olisi pitänyt käyttää julkisissa tilaisuuksissa kruunua, mutta tällaisesta seremoniallisuudesta Ludvig Filip halusi päästä eroon. Toisaalta hänellä oli myös halu hallita ja laajentaa valtaoikeuksiaan. Hallituskautensa loppupuolella, vanhana miehenä, hän ei enää oikein osannut reagoida kriiseihin, vaan lähinnä keskittyi kertomaan kuulijoilleen laajoja teoretisointeja siitä, miten asioiden tulisi olla. Hän myös kieltäytyi jääräpäisesti monista tarjotuista uudistuksista joilla olisi laajentanut kannatustaan, kuten yleisen äänioikeuden myöntämistä kaikille miehille.
Myöhemmin 1870-luvulla Napoleon III:n kaatumisen jälkeen vallanperimyksestä kiistelivät legitimistit ja orleanistit, joista ensimmäiset kannattivat kuninkaaksi Henri d’Artoisia eli Henrik V:tä ja jälkimmäiset Philippe d’Orléansia eli Ludvig Filip II:a. Tämä hallitsijasuvun osien ja monarkistien sisäinen kiista teki monarkian palauttamisen mahdottomaksi vuonna 1871, jolloin poliittinen ilmapiiri olisi ollut sille muuten myönteinen.
Lapset

Ludvig Filipille ja Maria Amalialle syntyi kymmenen lasta:
Ferdinand-Philippe (1810–1842), kruununprinssi, kuoli 32-vuotiaana ennen isäänsä
Louise (1812–1850), avioitui Belgian kuningas Leopold I:n kanssa, Belgian kuningatar
Marie (1813–1839), kuvanveistäjä ja piirtäjä
Louis (1814–1896), Nemoursin herttua
Françoise (1816–1818), kuoli 2-vuotiaana
Clémentine (1817–1907), avioitui kenraali ja prinssi August Ludwig Viktor von Sachsen-Saalfeld-Coburgin kanssa, heidän poikansa oli Bulgarian tsaari Ferdinand I
François (1818–1900), Joinvillen prinssi, vara-amiraali Ranskan laivastossa
Charles (1820–1828), kuoli 8-vuotiaana
Henri (1822–1897), Aumalen herttua, kenraali Ranskan armeijassa
Antoine (1824–1900), Montpensier’n herttua, avioitui infanta, Espanjan prinsessa María Luisa Fernandan kanssa, Espanjan kuningatar Isabella II:n lanko, ehdolla Espanjan kuninkaaksi
Maalauksia

Ranskaan palattuaan Ludvig Filip lähetti luottomaalarinsa François-Auguste Biardin Pohjolaan tekemään luonnoksia paikoista, joissa hän oli maanpakolaisaikana käynyt. Näistä luonnoksista Ludvig Filip teetti Biardilla kolme maalausta, joista kaksi päätyi kuninkaan vallastasyöksemisen jälkeen Versaillesin kokoelmiin. Kolmas huutokaupattiin ja se oli kateissa vuoteen 2014. Tuolloin Lapin yliopiston Arktisen keskuksen tiedetoimittaja Ari Laakso oli käymässä Pietarissa ja huomasi sikäläisen Arktisen ja antarktisen keskuksen johtajan työhuoneen seinällä taulun, joka myöhemmin paljastui Biardin kolmanneksi maalaukseksi.
Kunnianosoituksia > Ranskalaiset

Pyhän Hengen ritarikunta (1789)
Kunnialegioona (1816)
Pyhän Ludvigin sotilasritarikunta (1816)
Kunnianosoituksia > Ulkomaalaiset

Leopoldin ritarikunta (Belgia, 1833)
Elefanttiritarikunta (Tanska)
Vilhelmin sotilasritarikunta (Alankomaat, 1842)
Kultaisen taljan ritarikunta (Espanja)
Pyhän Januariuksen ritarikunta (Molempain Sisiliain kuningaskunta)
Pyhän Ferdinandin ja ansion ritarikunta (Molempain Sisiliain kuningaskunta)
Sukkanauharitarikunta (Iso-Britannia)
Kirjallisuutta

Tuula Kousa (toim.): Ranskan viimeisen kuninkaan retkikunta – La Recherche Lapissa. John Nurmisen säätiö, Helsinki 2014. ISBN 978-952-9745-41-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ranskan kuningas Lapissa. Yle.fi 18.11.2011 (paljon maalauskuvia)
Ranskan kuningas jätti jälkeensä pojan - sukua asuu edelleen Lapissa. Yle.fi 18.11.2011
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Kaarle X | Ranskalaisten kuningas | Seuraaja: – (toinen tasavalta) |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  SNAC 2  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Ludvig Filip, Chartresin herttua, Léon Cogniet’n maalaus.
Ludvig Filip Äijänkoskella. François-Auguste Biardin maalaus, 1840.
Kuningas Ludvig Filip I vannoo edustajainhuoneelle noudattavansa 9. elokuuta vuonna 1830 säädettyä perustuslakia.
Kaikki eivät vakuuttuneet kuninkaan porvarillisesta vaatimattomuudesta. Honoré Daumier esitti Ludvig Filipin ahneena Gargantuana, joka syö Ranskan tyhjäksi.
Ludvig Filip (kesk.), kuningatar Maria Amalia (oik.) ja heidän lapsensa, tuntemattoman taiteilijan maalaus 1830-luvulta.
Faijumin muumiomuotokuvat

Miehen muumiomuotokuva, Puškin-museo.
Faijumin muumiomuotokuviksi eli Fayum-maalauksiksi sanotaan melko realistisesti kuvattuja muotokuvia joita tehtiin Rooman valtakunnan alaisessa Egyptissä. Niitä tehtiin ensimmäisestä vuosisadasta alkaen kolmannen puoliväliin asti. Muumiomuotokuvat kertovat havainnollisesti myös roomalaisajan muodista, vaatteista, kampauksista ja koruista.
Vaikka roomalaiset harjoittivat polttohautausta, jatkoivat egyptiläiset muumiointia myös roomalaisvallan aikana. Muotokuvat oli kiinnitetty muumioitujen vainajien kasvojen päälle ruumiin ympärille kiedottuihin kangasnauhoihin. Lähes kaikki muumiomuotokuvat on sittemmin irrotettu muumioista.
Muumiomuotokuvat ovat parhaiten säilynyt osa antiikin ajan taulumaalauksesta. Niitä on löydetty Egyptin kaikista osista, mutta eniten Faijumin nekropolista. Muumiomuotokuvia tunnetaan tällä hetkellämilloin? noin 900 kappaletta. Egyptin kuuman ja kuivan ilmaston ansiosta maalaukset ovat säilyneet hyvin ja eivätkä niiden värit ole paljonkaan haalistuneet.
On oletettu, että Faijum-muotokuvat olisi maalattu jo henkilöiden eläessä ja ne olisivat olleet  esillä heidän kotonaan ennen kuolemaa ja muumioon liittämistä. Uudempi tutkimus kuitenkin arvelee, että muotokuvat maalattiin kuoleman jälkeen.
Maalausten tyyli

Muotokuvat esittävät yleensä yhtä henkilöä, jonka pää ja joskus hartiat tai osa rintakehää kuvataan. Henkilö kuvataan yleensä frontaalisti edestäpäin, kasvot hieman puoliprofiilin suuntaan kääntyneinä. Hahmojen yksiväristä taustaa on toisinaan kuvioitu. Henkilöt ovat sekä miehiä että naisia ja heidän ikänsä vaihtelee lapsesta vanhukseen. Rintakuvien maalaustyyli on lähempänä kreikkalais-roomalaista kuin egyptiläistä maalausta. Faijumin seudulle muutti Ptolemaiosten kaudella runsaasti kreikkalaisia, alun perin palveluksensa lopettaneita sotilaita.
Roomalaisten vaikutus näkyy muumiomuotokuvien maalaustyylissä ja realistisuudessa verrattuna esimerkiksi Tutankhamonin pitkälle tyyliteltyyn kuolinnaamioon. Muumiomuotokuvissa on anatomian tuntemusta ja taitavaa muotojen, kolmiulotteisuuden sekä valojen ja varjojen kuvausta. Ne eivät kuitenkaan kuvaa kohteitaan täysin realistisesti. Maalarit kuvasivat kasvoja tiettyjä malleja toistaen ja kaavamaisesti, vaikka hius- ja partatyylit vaihtelivat.
Materiaalit

Useimmat säilyneet muumiomuotokuvat on maalattu puulevyille. Pohjana on käytetty muun muassa tammea, lehmusta, seetriä, sypressiä ja viikunapuuta. Puu leikattiin ohuiksi suorakulmaisiksi paloiksi ja hiottiin tasaiseksi. Toisinaan muotokuvat maalattiin suoraan muumion ympärille kiedottuihin kangassuikaleisiin.
Puu pohjustettiin toisinaan kipsipohjusteella ja joskus maalauksen alle tehtiin luonnospiirustus.
Maalaukset ovat vaha- tai munatemperamaalauksia. Vahamaalauksissa huomiota kiinnittävät eloisten värien kontrastit ja suhteellisen leveät siveltimenvedot, mikä aiheuttaa 'impressionistisen' efektin. Temperamaalausten värit ovat liitumaisempia ja ne on maalattu hillitymmin tummia ja vaaleita valooriasteita käyttäen.. Toisinaan on lisätty myös lehtikultaa kuvaamaan koruja ja seppeleitä.
Taidehistoriallinen merkitys

Kreikkalaisen maljakkomaalauksen sekä Pompeijin ja Herculaneumin freskojen ohella muumiomuotokuvat ovat parhaiten säilyneitä antiikin ajan maalauksia. Antiikin aikaisten lähteiden mukaan taulumaalausta eli liikuteltavia maalauksia arvostettiin enemmän kuin seinämaalausta, mutta taulumaalauksia on säilynyt vähäisessä määrin. Muumiomuotokuvien ohella yksi harvinainen esimerkki on Septimius Severus -tondo, joka on myös Egyptistä, 200-luvulta. Sen oletetaan edustavan oman aikansa tyylin maakunnallista versiota, kuten Faijum-maalauksetkin.
Jotkut muumiomuotokuvien piirteet, etenkin kuvien frontaalisuus ja keskeisiin kasvonpiirteisiin keskittyminen muistuttaa paljon myöhempää ikonimaalausta. Muumiomuotokuvat ovat kuitenkin olleet vain pieni, joskin hyvin säilynyt osa kreikkalais-roomalaista maalausperinnettä, joka vaikutti myöhäisantiikin ja Bysantin taiteen taustalla.
Museokokoelmat

Faijum-muumiomuotokuvia on esimerkiksi British Museumissa, Royal Museum of Scotlandissa, Metropolitanissa New Yorkissa ja Louvressa. Myös Puškin-museon kokoelmissa on muumiomuotokuvia.
Useimmista muumiomuotokuvista ei kuitenkaan ole aikoinaan tallennettu tietoja löydön arkeologisesta kontekstista, mikä vähentää niiden antaman tiedon laatua ja aiheuttaa myös tulkintakiistoja.
Kuvia muumiomuotokuvista

Miehen (sotilaan) muotokuva, vuodelta 160-170. Windsor, Eton College, Myers Collection.
Pojan muotokuva, Puolan kansallismuseo Varsova.
Alinen muotokuva, tempera kankaalle, löytynyt Hawarasta Faijumista. Altes Museum Berliini.
Pojan muotokuva, Metropolitan.
Miehen muotokuva, Ny Carlsberg Glyptotek. Sama maalaus muumioon kiinnitettynä tässä.
Parrakkaan miehen muotokuva, muumioon kiinnitettynä. Royal Museum of Scotland, Edinburgh
Vanhan miehen muotokuva
Naisen muotokuva.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Faijumin muumiomuotokuvia Wikimedia Commonsissa
Muumiomuotokuvia lontoolaisen Petrie-museon sivuilla
Jacques-Edouard Berger foundation
Kasvia pitelevän miehen muotokuva, Musée des Beaux-Arts, Dijon.
Tutankhamonin kuolinnaamio.
Septimius Severus -tondo, Antikensammlung Berliini. Tondomuotokuva pohjois-afrikkalaissyntyisestä keisari Septimius Severuksesta perheineen.
Fiakkeri

Museoitu fiakkeri.
Fiakkeri Itävallan parlamentin edustalla.
Fiakkeri (ransk. fiacre) tarkoittaa osittain tai kokonaan katettuja hevosvetoisia ajurinvaunuja. Ensimmäiset fiakkerit olivat kuomullisia, mutta muuten avoimia, nelipyöräisiä vaunuja, joita veti kolme hevosta Pariisin mutaisilla kaduilla. Nimitys pohjautuu siihen, että ensimmäiset tällaiset vaunut alkoivat tarjota palvelujaan 1640-luvulla pariisilaisen majatalon Hôtel Saint-Fiacre edustalla. Se oli nimetty pyhän Fiacriuksen mukaan.
Pariisissa oli 1794 käytössä noin 800 fiakkeria ja 1800-luvulla niiden määrä oli yli 1 500. Fiakkereissa oli 1800-luvulla kokonaan katettu matkustamo ajurin istuessa täysin avoimella penkillään. Samalla vuosisadalla fiakkerin kaltaisia vaunuja käytettiin Englannissa ja Yhdysvalloissa, jossa niistä käytettiin nimitystä hackney. Wienissä fiakkerista käytettiin nimitystä Fiaker.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fiakkeri Wikimedia Commonsissa
Jarl Fahler

Jarl Fahler 1960-luvulla.
Jarl Ingmar Jungar Gunnarsson Fahler (27. joulukuuta 1925 Maarianhamina – 17. toukokuuta 1990) oli parapsykologi sekä hypnologi 1960-luvulta saakka. Fahler oli myös Suomen Hypnoosiyhdistyksen perustajajäseniä, ja hän muun muassa piti kouluissa hypnoosinäytöksiä. Fahler oli myös tunnettu parapsykologian tutkija, joka piti psi-ilmiöitä todellisina.
Elämä ja ura

Maarianhaminassa syntynyt Fahler vietti lapsuutensa itäisen Suomenlahden Tytärsaaressa ja kouluvuotensa Kotkassa ja Helsingissä. Hän osallistui jatkosotaan ilmatorjuntamiehenä ja pääsi sodan jälkeen ylioppilaaksi vuonna 1946. Valtiotieteen kandidaatin tutkinnon hän suoritti 1952, minkä jälkeen hän teki jatko-opintoja Helsingin ja Turun yliopistojen filosofisissa tiedekunnissa. Läpi 1950-luvun Fahler työskenteli Helsingin kaupunginviskaalin virastossa, Poliisilaitoksen passitoimiston ulkomaalaisosastolla ja sisäministeriön ulkomaalaistoimiston sihteerinä.
Vuosina 1949–1957 Fahler toimi Sällskapet för psykisk forskning -seuran puheenjohtajana. Vuonna 1957 hän tutustui parapsykologiseen tutkimukseen Alankomaiden Utrechtin yliopistossa ja eri korkeakouluissa Yhdysvalloissa.
Elämänkatsomukselliset teokset

Teoksissaan Harhan oivaltaminen ja Saatanaa haastattelemassa Fahler pyrki osoittamaan, että ihminen itsessään on paha ja itse vastuussa teoistaan. 
Uskonnolliset järjestöt ostivat Saatanaa haastattelemassa -teoksen lähes koko painoksen ja polttivat sen.lähde? Tämän vuoksi teosta ei ollut saatavissa kymmeniin vuosiin. Vasta Fahlerin kuoltua kuolinpesästä löytyi lukuisia kappaleita mainittua kirjaa. Harhan oivaltaminen oli myös kadoksissa lähes samalla tavoin, mutta tietoa sen hävittämisyrityksistä ei ole.
Teokset

Parapsykologia.  Helsinki:  Tammi, 1961.  2. uusittu painos: Hyvä tietää -sarja, Tammi 1969. 3. uusittu painos 1975, ISBN 951-30-3317-1. 4. painos 1983. ISBN 951-30-5768-2.
Harhan oivaltaminen, 1966   2.uusittu painos: Karatas-Seura ry 2019 ISBN 978-952-67239-5-2
Saatanaa haastattelemassa.  ((Samtal med Satan. Förlaga 1966.) Suom. Pirkko Talvio)  Helsinki:  Kobra-kirja, 1966.
Hypnoosi, Katsaus sielunelämän arvoitukselliseen maailmaan. Helsinki: Tammi, 1963
Hypnoosin tekniikka, 1968
Rentoutuminen suggestion avulla, 1966
Teokset > Tutkimuksia

H. H. J. Keil and Jarl Fahler, "Nina S. Kulagina: A strong Case for PK Involving Directly Observable Movements of Objects Recorded on Cine Film," Parapsychological Association Convention, New York, 1974.
Teokset > Artikkeleita

Tomorrow, Autumn 1958 (Volume 6, Number 4) 'Does Hypnosis Increase Psychic Powers?' by Jarl Fahler
Aiheesta muualla

Jarl Ingmar Fahler Encyclopedia.com
Suomen hypnoosiyhdistys ry.
Hypnoosin merkkihenkilöt ja merkitykselliset ilmiöt, Internet Archive
Jarl Fahler Ylen Elävässä arkistossa
Jarl Fahler parapsykologina