stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
F-117 Nighthawkin alasampuminen vuonna 1999
Pommituslento > Serbien ilmatorjunnan valmistautuminen

Jugoslavialainen everstiluutnantti Zoltán Dani komensi 250. ilmapuolustusohjusprikaatin 3. pataljoonaa. Sen varustukseen kuului S-125 Neva-M -ohjuksia (Nato nimi SA-3 GOA). Sen liikkuva järjestelmä käsitti P-18 -varhaisvaroitustutkan, joka pystyi käyttämään ennalta ohjelmoituja taajuuksia VHF A-kaistan alueella. Se paikansi kohteen aluksi azimutin ja etäisyyden perusteella. Paikannuksen jälkeen käytettiin S-125 -järjestelmän omaa Low Bow-ohjusohjausjärjestelmää. I-kaistan taajuusaluetta käyttävä Low Bow määritti kohteen sivusuunnan, etäisyyden, korkeuden ja nopeuden, jonka jälkeen se asetettiin seurantatilaan. Tämän jälkeen järjestelmä oli valmis laukaisemaan ohjuksen.
Ohjusjärjestelmän ongelma olivat vihollisen ilmavoimien tutkaan hakeutuvat ohjukset. Dani oli jo ennen ilmaiskujen alkamista kouluttanut miehistöään purkamaan järjestelmän 90 minuutissa välttyäkseen vastaiskulta, joita Nato toteutti etenkin F-16 ja Tornado-hävittäjistä. Tutkaa hän salli käytettävän vain 20 sekunnin ajan kerrallaan. Dani olisi myös halunnut muuttaa P-18 tutkaa siten, että se olisi voinut käyttää entistä matalampia taajuuksia ja näin mahdollisesti havainnut jopa Yhdysvaltojen häivehävittäjiä. Hän ei kuitenkaan saanut ennen ilmaiskujen alkamista päällystöltään lupaa muutosten tekemiseen. Joidenkin lähteiden mukaan Dani teki silti muutoksia tutkiin. Tätä väitettä on puolestaan kutsuttu joissakin lähteissä Danin valheeksi ja propagandaksi.
24. maaliskuuta Danin yksikkö sai käskyn ottaa asemat lähellä Šimanovcia Belgradin länsipuolella. Siirto osoittautui viisaaksi, sillä yksikön rauhanajan sijoituspaikkaa Jakovo pommitettiin Nato-operaation alkaessa rajusti. Dani sai myös käskyn neljän eri mahdollisen VHF-taajuuden käytöstä.
Pommituslento > Vega 31

27. maaliskuuta Yhdysvaltain ilmavoimien everstiluutnantti Dale Zelko lähti ilmaan F-117-häivehävittäjällään rekisterinumero 82-0806 ja kutsutunnuksella Vega 31. Lennon kohde oli pommituslento ilmatorjuntajärjestelmiä vastaan Belgradin eteläisellä esikaupunkialueella ja tehtävään osallistui kahdeksan lentokonetta. Säätä tuona yönä kuvailtiin haastavaksi. Iskua tukevien koneiden lentoonlähtöjä peruttiin. Kriittisesti peruttuihin lentoihin kuului tutkajärjestelmien vastaisia iskuja tehneitä F-16 ja Tornado-hävittäjiä. Elektronista sodankäyntiä tehneet Grumman EA-6B Prowler-koneet oli puolestaan annettu toiselle B-2 Spirit -pommikoneella tehtävän ilmaiskun suojaksi.
Ilmatorjuntatutkalla ollut everstiluutnantti Dani sai 250. prikaatin taistelukeskuksesta ilmassa olevista koneista. Hän määräsi P-18-tutkansa päälle matalimmalla mahdollisella VHF-taajuudella. Danin ilmatorjuntapatteri havaitsi heti neljä kohdetta 25–30 kilometrin päässä. He pystyivät tutkaheijasteen perusteella myös päättelemään, että kohteet olivat häivekoneita. Dani määräsi Low Brow tutkansa jäljittämään kohteita,. Niiden operaattorit saivat lyhyen havainnon, jonka he kadottivat nopeasti. Tämä toistui vielä toisen kerran, kunnes viimein he saivat tutkalukon yhteen kohteeseen. Dani päätti vastoin aikaisempaa tapaansa pitää tutkaa päällä yli 20 sekunttia, koska tietoa muista kuin häivekohteista ei ollut. Näin ollen tutkanvastainen ilmaisku vaikutti epätodennäköiseltä.
Vega 31 oli kello 20.40 paikallista aikaa valmistautunut pommien pudotukseen ja avaso koneensa pommiluukun. Samalla koneen tutkaprofiili oli kasvant. F-117 ei ollut omaa tutkavaroitusjärjestelmää. AEW&C-järjestelmä varoitti kaikkia koneita alueella S-125-ilmatorjuntajärjestelmän aktivoitumisesta, mutta everstiluutnantti Zelko oli keskittynyt pommiensa pudottamiseen, johon oli tarkoitus kulua aikaa vain muutama sekuntti. Pudotettu GBU-27 posui kohteeseensa, pommiluukut sulkeutuivat ja kone teki ennalta suunnitellun käännöksen vasemmalle paluumatkaa varten. Käännös nosti jälleen koneen tutkakuvaa. Maassa everstiluutnantti Dani antoi käskyn laukaista kaksi V-601P-tyyppistä ilmatorjuntaohjusta kolmen ja viiden sekunnin välein.
Ohjuksista toisena laukaistu räjähti ensimmäisenä, kuitenkin liian kaukana kohteestaan menetetttyään tutkaseurantansa. Low Bow-tutkan onnistui kuitenkin ohjata seuraavaaa ohjusta, joka räjähti ja tuhosi suurimman osan F-117-koneen vasemmasta siivestä. Kone alkoi pyöriä vasemmalle. Zelko kuvaili vaikeuksia laukaista heittoistuintaan voimakkaiden negatiivisten g-voimien takia.
Pommituslento > Koneen ja lentäjän kohtalo

Zelko ilmoitti laskeutuessaan laskuvarjollaan radiolla sijaintinsa uskoen jäävänsä maassa nopeasti kiinni. Hän laskeutui maahan pellolla Buđanovcissa lähellä vilkkaasti liikennöityä tietä. Tästä huolimatta serbit eivät löytäneet häntä ennen, kun Naton pelastusryhmä saapui helikopterein paikalle neljä tuntia myöhemmin poistuen onnistuneesti paikalta.
Itse lentokone iskeytyi maahan ylösalaisin ja lähes vaakasuorassa kulmassa. Sen osia pistettiin näytteille ilmailumuseossa Belgradissa. Näiytteillä on ollut esimerkiksi osa sen vasenta siipeä, ohjaamon kupu, heittoistuin, sekä ohjaajan kypärä ja radio. Museon edustajien mukaan kaikki pudonneen koneen osat eivät kuitenkaan päätyneet sen kokoelmiin, eikä museolla ole tietoa niiden kohtalosta. Museon mukaan sen hallussa olevia osia on käynyt tarkastelemassa kiinalaisia, venäläisiä ja yhdysvaltalaisia edustajia, joille koneen osia ei kuitenkaan ole luovutettu, eikä niiden hankintaan osoitettu erityistä mielenkiintoa ulkopuolisilta tahoilta.
Joidenkin asiantuntijoiden mukaan alasammutun F-117 koneen osia kuitenkin päätyi Kiinan käsiin. Serbia ja Kiina olivat tehneet sotilasyhteistyötä ja kiinalaisten agenttien on väitetty esimerkiksi ostaneen koneen osia paikallisilta maanviljeliöiltä, jotka ovat löytäneet niitä maastosta. Jotkin Serbialaiset sotilaslähteeet ovat vahvistaneet joidenkin osien päätyneen tätä kautta satunnaisille keräilijöille ja mahdollisesti edelleen ulkomaille. Kiinan on joskus väitetty käyttäneen tosista saatua tietoa esimerkiksi oman Chengdu J-20 -häivehävittäjänsä kehityksessä. Kiinalaiset lähteet ovat kiistäneet teorian F-117 koneen teknologian käytöstä.
Zoltán Dani ja Dale Zelko aloittivat kirjeenvaihdon sodan jälkeen ja järjestivät lopulta myös tapaamisia ystävysyen keskenään.
Vuoden 1999 tapaus jäi tiettävästi ainoaksi F-117 -koneen taistelumenetykseksi. Joidenkin tietojen mukaan kuitenkin myös toinen saman tyypin kone vahingoittui saman operaation aikana ilmatorjunnan takia niin pahasti, että se joutui luopumaan tehtävästään lennollaan huhtikuussa 1999. Yhdysvaltalaiset viranomaiset eivät kuitenkaan ole vahvistaneet tietoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta F-117 Nighthawkin alasampuminen vuonna 1999 Wikimedia Commonsissa
Serbian 250. ilmatorjuntaohjusprikaatin Isajev S-125.
Alasammutun F-117-koneen osia näytteillä lentomuseolla Belgradissa. Kuvissa heittoistuin, osa siipeä ja osa ohjaamoa.
Maili

Maili on eräs etäisyyden (tai pituuden) mittayksikkö. Mailin pituus on vaihdellut eri aikoina ja eri maissa.
Nykyinen brittiläisen yksikköjärjestelmän mukainen maili (engl. mile) on 1 609,344 metriä. Tämä maili vastaa 8 furlongia, 80 ketjua, 1 760 jaardia, 5 280 jalkaa tai 63 360 tuumaa. Yksikköä kutsutaan toisinaan maamailiksi erotukseksi merimailista.
Maamailista on johdettu myös nopeuden yksikkö maili tunnissa, jonka tunnus on mph tai MPH.
Yhdysvaltain survey mile on täsmälleen 6 336 / 3 937 kilometriä tai 5 280 Yhdysvaltain survey-jalkaa, eli noin 1 609,347 metriä. Yksi tavallinen maili on täsmälleen 0,999 998 survey-mailia.
Meripeninkulma eli merimaili on täsmälleen 1 852 metriä.
Norjassa ja Ruotsissa kymmenen kilometrin matkaa kutsutaan usein nimellä mil. Sen suomenkielinen vastine on peninkulma.
Etymologia

Sana maili juontuu roomalaisesta mittayksiköstä mille passus (latinaa, suom. ”tuhat askelparia”), joka oli pituudeltaan noin 1 480 metriä. Kuningatar Elisabet I antoi 1592 määräyksen (statute) jonka mukaan mailin pituus olisi tästälähin 8 furlongia (vakomittaa) eli 5 280 jalkaa (1 609 m). Tämä oli mailin virallinen määritelmä siihen saakka, kunnes se alettiin määrittää SI-mittojen kautta.
Valtiot joissa maili on käytössä

Amerikan Samoa,
Bahama
Belize,
Britannia
Brittiläiset Neitsytsaaret
Caymansaaret
Dominica
Falklandinsaaret
Grenada
Guam,
Liberia
Myanmar
Pohjois-Mariaanit,
Saint Helena
Saint Kitts ja Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent ja Grenadiinit,
Samoa,
Turks- ja Caicossaaret,
Yhdysvallat.
Yhdysvaltain Neitsytsaaret.
Jürgen Stroop

Jürgen Stroop johtamassa Varsovan gheton kansannousun kukistamista. Stroop kuvassa keskivasemmalla ylös katsomassa.
Jürgen Stroop (alkuaan Josef Stroop, 26. syyskuuta 1895 Detmold, Saksa – 6. maaliskuuta 1952 Varsova) oli SS-Gruppenführer ja Waffen-SS:n kenraaliluutnantti, joka palveli SS- ja poliisijohtajana Puolan alueella 1943–1944. Hän kukisti verisesti Varsovan ghetossa tapahtuneen kansannousun vuonna 1943. Stroop osallistui myös Ukrainassa partisaanien vastaisiin operaatioihin.
Nuoruus

Jürgen Stroop syntyi saksalaisessa Lippen ruhtinaskunnassa nimellä Josef Stroop. Hän otti vuonna 1941 etunimen Jürgen, koska Josef tuntui liian kristilliseltä ja jopa juutalaiselta. Stroopin isä työskenteli poliisivirkailijana Delmoldissa. Isänsä tavoin Josefia tuntui odottavan vaatimaton keskiluokkainen elämä. Hän osallistui vapaaehtoisena ensimmäiseen maailmansotaan. Vuoteen 1933 mennessä hän oli noussut maanmittaussihteerin tehtävään.
Eteneminen natsipuolueessa

Stroop liittyi NSDAP:n jäseneksi kesällä 1932 ja asettui ehdokasjäseneksi Detmoldin SS-ryhmään sekä natsien vaaliehdokkaaksi Lippen vapaavaltiossa 1933. Tällöin hän tapasi runsaasti natsien eturivin poliitikkoja, jotka pitivät alueella vaalipuheita. Maaliskuun 1933 alussa hän pääsi puolisotilaallisen SA-järjestön paikalliseksi johtajaksi. Tehtävässä hän pidätti suuren määrän alueen vasemmistolaisia ja ammattiyhdistysväkeä. Lippestä hän kokosi 33 juutalaista karjavaunussa Varsovan ghettoon.
1930-luvun loppuvuosina Stroop eteni urallaan nopeasti eri puolilla Saksaa. Vuonna 1939 hänet komennettiin miehitettyyn Puolaan johtamaan natsien tuhoamiskoneistoa.  Hänen sotilasarvonsa oli vuodesta 1942 alkaen SS-Brigadeführer.
Varsovan gheton tyhjentäminen

Heinäkuun 1942 lopusta lähtien junat kuljettivat päivittäin 5 000 juutalaista Varsovan “lastausasemalta” Treblinkaan. Varsovan ghettoon jäi silti vielä 50 000–70 000 asukasta, vaikka Heinrich Himmler oli kahdesti käskenyt likvidoida koko gheton. Asia oli Stroopin vastuulla. Hän oli aluksi 10 viikkoa Galitsia-Lvivin maakunnan SS-johtaja Fritz Katzmannin perehdytyksessä, jossa opeteltiin joukkomurhan suorittamista. Suunnitelmana oli tehdä ensin juutalaiset vaarattomiksi (jolloin passiiviset ihmiset voidaan ampua). Toinen vaihe olisi vastarinnan kukistaminen. Alueella syntyi Varsovan geton kansannousu. Huhtikuun puolivälissä 1943 Himmler antoi Stroopille määräyksen suuroperaation aloittamisesta. Ghettoa puolusti noin 600 henkeä hyvin vähäisellä aseistuksella. Sitkeän vastarinnan takia Stroop päätti sytyttää gheton palamaan ja ampua taloista ulos hyppäävät. Tulipalo roihusi yli kolme viikkoa. Stroop raportoi operaatiostaan ylpeänä ja laski tuhonneensa joukkoineen 56 065 juutalaista, vaikkakaan loppuselvittelyn tarkkaa uhrimäärää ei voitu laskea.
Tuomio

Sodan jälkeen Stroop joukui 8. toukokuuta 1945 amerikkalaisten joukkojen vangiksi ja hänet luovutettiin Puolaan tuomittavaksi. Erikoinen tilanne syntyi, kun Puolan kommunistijohtajat sijoittivat Stroopin selliin vapaustaistelija Kazimierz Moczarskin, koska hän oli vastustanut kommunistien valtaantuloa. Samaan koppiin sulkemisen ajateltiin pilaavan Moczarskin maineen. Tällöin Moczarski kirjasi Stroopin kertomuksen muistiin ja sai sen vuosikymmeniä myöhemmin julki kirjana. Stroopin syyllisyys kansanmurhaan kävi ilmi hänen omista tarkoista raporteistaan ja valokuvistaan.  Hänet tuomittiin syyllisenä sotarikoksiin ja teloitettiin Varsovassa 1952.
Kulttuuriperinnön palauttaminen

Kulttuuriomaisuuden palauttaminen eli repatriaatio tai restituutio tarkoittaa taiteen tai kulttuuriperinnön, yleensä vanhan tai ryöstetyn taideomaisuuden palauttamista sen alkuperämaahan tai entisille omistajille tai heidän perillisilleen. Kiistanalainen kulttuuriomaisuus on ryhmälle tai yhteisölle kuuluneita fyysisiä artefakteja, jotka toinen ryhmä on vienyt tavallisesti ryöstelyssä, olipa kyseessä sitten imperialismi, kolonialismi tai sota. Kiistellyt kohteet vaihtelevat laajalti veistoksista ja maalauksista muistomerkkeihin ja ihmisen jäännöksiin.
Kulttuuriperinnön ryöstämisen historiaa > Naramsinin steela

Sodanaikainen ja sotaa seuraava hävinneiden kansojen ryöstäminen on ollut yleistä jo muinaisista ajoista lähtien. Akkadin kuningas Naramsinin steela, joka on nyt esillä Pariisin Louvre-museossa, on varhaisimpia sodassa ryöstetyksi tiedettyjä taideteoksia. Elamilaiset ottivat Naramsinin vuonna 2250 eaa. lullubilaisia vastaan käymän voittoisan taistelun kunniaksi tehdyn steelan sotasaaliiksi noin tuhat vuotta myöhemmin ja siirsivät sen pääkaupunkiinsa Susaan, Iraniin. Sieltä ranskalaiset arkeologit löysivät sen vuonna 1898.
Kulttuuriperinnön ryöstämisen historiaa > Muinaiset kreikkalaiset ryöstäjinä

Palladion oli varhaisin ja ehkä länsimaisen historian merkittävin varastettu patsas. Aseistettua Pallas Athenea kuvaava pieni veistetty puinen patsas, jonka kahden kreikkalaisen sanottiin varastaneen ja salakuljettaneen Parthenonista, toimi Troijaa suojaavana talismaanina. Antiikissa uskottiin yleisesti, että Troijan valloitus oli mahdollista vain siksi, että kaupunki oli menettänyt suojaavan talismaaninsa. Tämä myytti kuvaa patsaiden pyhää merkitystä muinaisessa Kreikassa jumalien voimaa symboloivina ilmentyminä, joilla uskottiin usein olevan yliluonnollisia kykyjä. Myös voittoisien kreikkalaisten, kuten ryöstön ideoineen Odysseuksen, osaksi langennut myöhempi kärsimys kuvaa patsaiden pyhää luonnetta.
Kulttuuriperinnön ryöstämisen historiaa > Roomalaisten sotasaaliit

Roomalaisen myytin mukaan Rooman perustanut Romulus antoi ensimmäisenä voittajana vihollisen hallitsijalta otettuja saaliita Jupiter Feretriuksen temppeliin. Monissa Rooman myöhemmissä sodissa kerättiin veren värjäämiä haarniskoja ja aseita, jotka sijoitettiin temppeleihin kunnioituksen symboleina vihollisten jumalia kohtaan ja keinona saada heiltä suojelua. Rooman vallan levitessä kaikkialle aikaisemmin kreikkalaisten hallistemille alueille Italiassa, kreikkalaista taidetta ryöstettiin ja näytettiin Roomassa roomalaisvallan alla olevien alueiden voiton symboleina. Pyhiä esineitä kuitenkin uskotaan kohdellun kunnioittavasti Syrakusan kaatumisen jälkeen vuonna 211 järjestetyssä Marcus Claudius Marcelluksen voittokulkueessa, koska vaarana olivat kriitikkojen paheksunta ja negatiiviset sosiaaliset reaktiot.
Plinius vanhemman mukaan keisari Augustus oli siinä määrin häpeissään roomalaisten harjoittamasta kreikkalaisen taiteen ryöstämisestä, että palautti joitakin esineitä alkuperäisiin koteihinsa.
Kulttuuriperinnön ryöstämisen historiaa > Natsien ryöstely

Natsien harjoittama yksityisen ja julkisen taiteen omiminen Euroopassa ja Venäjällä on pahamaineisimpia sodanaikaisen taiteen ryöstämisen tapauksia. Ryöstäminen alkoi jo ennen toista maailmansotaa laittomilla takavarikoilla osana juutalaisten järjestelmällistä vainoa ja ne sisällytettiin natsirikoksiksi Nürnbergin oikeudenkäynneissä.  Toisen maailmansodan aikana Saksa ryösti Neuvostoliitossa 427 museota ja tuhosi 1 670 venäläistä ortodoksista kirkkoa, 237 katolista kirkkoa ja 532 synagogaa.
Yhdysvaltain armeijan sotilas tutkii saksalaista taideryöstösaalista, joka löydettiin Schloßkirchestä eteläsaksalaisessa Ellingenin kaupungissa 24. huhtikuuta 1945.
Saksalaiset kuljettavat Botticellin maalausta Pallas ja kentauri (1482) Uffizista piiloon San Leonardon kylään Italian Alpeilla.
Merkersin suolakaivoksesta löydetty saksalaisten ryöstösaalis, joka sisälsi taideteoksia ja Saksan keskuspankin Reichsbankin piilotettuja varoja.
Kulttuuriperinnön ryöstämisen historiaa > Irakin kansallisaarteiden ryöstäminen

Muinaisten artefaktien ryöstäminen Irakin kansallismuseosta Bagdadissa sodan puhkeamisen aikana vuonna 2003 oli hyvin tunnettu sota-ajan ryöstötapaus. Epävakaus ja kaoottinen sotatila loivat ryöstelylle otolliset olosuhteet.
Arkeologit ja tutkijat arvostelivat Yhdysvaltain armeijaa siitä, että he eivät turvanneet museota, jossa varastoidaan arvokkaita muinaisen Mesopotamian sivilisaation artefakteja. Sotaan johtaneiden kuukausien aikana tutkijat, taidevaikuttajat ja keräilijät tapasivat Pentagonin kanssa varmistaakseen, että Yhdysvaltain hallitus suojelee Irakin tärkeää arkeologista perintöä ja erityisesti Bagdadin kansallismuseota. Huhtikuun 8. päivästä, jolloin museo jäi tyhjilleen, huhtikuun 12. päivään, kun osa henkilöstöstä palasi, varastettiin arviolta 15 000 museoesinettä ja 5 000 sylinterin sinettiä. Lisäksi kansalliskirjastosta ryöstettiin tuhansia nuolenpäätauluja ja rakennus sytytettiin palamaan sisällään puoli miljoonaa kirjaa. Onneksi monet käsikirjoitukset ja kirjat säilyivät. Yhdysvaltain työryhmä pystyi palauttamaan noin puolet varastetuista esineistä inventoimalla puuttuvat esineet ja levittämällä niiden luetteloa, sekä ilmoittamalla, että ketään esineitä palauttavaa henkilöä ei rangaistaisi. Myös Irakin rikkaat arkeologiset kohteet ja kaivausten alueet ovat joutuneet laajalle levinneen ryöstön kohteeksi Irakin sodan aikana. Ryöstöjoukot kaivoivat valtavia kraattereita Irakin arkeologisten kohteiden ympärille, toisinaan jopa kaivinkoneilla. On arvioitu, että Irakissa 10 000–15 000 arkeologista kohdetta ryöstettiin. Irakissa oletetaan olevan myös paljon paljastamattomia aarteita.
Kolonialistinen kulttuurinen omiminen > Näkökulmia > Kolonialismi ja identiteetti

Arkeologia on varhain ollut tiiviisti mukana poliittisissa pyrkimyksissä ja kansallisten identiteettien rakentamisessa. Tämä varhainen suhde näkyi renessanssin aikana ja esi-italialaisten vastustaessa täysgoottilaista liikettä. 1800-luvun Euroopassa arkeologian ja siirtomaavallan suhde vahvistui sen muuttuessa institutionalisoituneeksi brittien ja ranskalaisten johtamaksi tutkimusalueeksi. Kolonialismi ja arkeologia tukivat toisiaan, koska tarve hankkia tietoa muinaisista esineistä tuki siirtomaavallan perustamisen ajatusta.
Arkeologiset löydöt muokkasivat asennetta, jolla eurooppalaiset kolonialistit samastuivat esineisiin ja muinaisiin ihmisiin, joiden tekemiä ne olivat. Egyptin tapauksessa siirtomaa-Euroopan tehtävä on tuoda muinaisen Egyptin kunnia ja loisto lähemmäksi Eurooppaa ja sisällyttää se maailmanhistoriaan, tai mieluummin vielä nähdä Egypti uudessa valossa Euroopan historian kautta. Arkeologisten löytöjen myötä muinainen Egypti hyväksyttiin länsimaiseen historialliseen kertomukseen antiikin Kreikan ja Rooman sivilisaatioiden rinnalle.
Siirtomaiden ryöstelyn seurauksena sisustetut museot ovat suurelta osin muokanneet kuvaa, jossa joku kansa näkee valtansa, vallassaan olevien ihmisten luonteen, maan maantieteen ja saavuttaa esi-isiltään periytyvän valtuutuksen niiden hallintaan. Eliot Colla kuvaa British Museumin egyptiläisen veistossalin rakennetta kokoonpanona, joka "muodostaa abstraktin kuvan maapallosta, jonka keskellä on Lontoo" ja rinnastaa sen ajatukseen sivilisaation kehittymisestä sen klassisesta alkuperästä, joka on peräisin Kreikasta ja Roomasta, päätyen Italian renessanssin kautta nykypäivän Lontooseen.
Kolonialistinen kulttuurinen omiminen > Näkökulmia > Kansallisuus ja identiteetti

Arkeologiaa on käytetty myös laillistamaan kansallisvaltio vastareaktiona ja vastarintana siirtomaiden sortamiselle. Esimerkiksi Egyptin nationalistit hyödynsivät muinaista historiaansa kehittämällä poliittisen ja ilmeikkään faraonismin kulttuurisena vastauksena Euroopan egyptomanialle.
On väitetty, että kolonisoiduissa valtioissa kansallismielistä arkeologiaa on hyödynnetty kolonialismin ja rasismin vastustamiseen kehityksen kustannuksella. Joissakin maanomistukseen liittyvissä konflikteissa arkeologiaa on käytetty vastakkainasettelun vahvistamiseksi rakentamalla kansallista myyttiä, kuten israelilaisen Masadan muinaisen linnoituksen yhteydessä. Arkeologian avulla on voitu perustella naapurikansojen alistamista, esimerkiksi Saddam Husseinin käyttäessä Mesopotamian upeaa menneisyyttä perustellakseen hyökkäystään Kuwaitiin vuonna 1990.
Joidenkin tutkijoiden mukaan nykyisillä postkolonialistisilla kansallisvaltioilla ei voi olla oikeutta muinaisista kulttuureista ryöstettyyn kulttuuriomaisuuteen sillä perusteella, että kulttuuri-identiteetit ovat konstruoituja ja jatkuvassa muutoksen tilassa. Tämän väitteen mukaan artefakteja olisi pidettävä yleisenä kulttuuriomaisuutena, eikä niitä tulisi jakaa keinotekoisesti luotujen kansallisvaltioiden kesken. Sitä vastoin ensyklopedisten museoiden toimintamalli tukee monimuotoisuutta, suvaitsevaisuutta ja monien kulttuurien arvostusta. Toisten tutkijoiden mukaan tämä päättely on jatkoa kolonialistiselle keskustelulle, jolla yritetään soveltaa siirtomaavaltioiden muinaista taidetta ja sisällyttää se länsimaisen historian kertomukseen.
Kolonialistinen kulttuurinen omiminen > Palauttamisvaatimuksia

Taiteen palauttamista ennakoivassa tapauksessa roomalaisen antiikin aikana Cicero syytti Verresia, senaatin jäsentä taideteosten laittomasta hyväksikäytöstä. Ciceron puhe vaikutti eurooppalaiseen valistukseen ja epäsuorasti taiteen palauttamista koskevaan nykykeskusteluun. Ciceron argumentoinnissa sotilaalliset ryöstöjaksot nähdään "oikeustapauksina", mikä ilmaisee tiettyjä oletuksia toisten kansojen kulttuuriperinnön omaksumisessa. Cicero erottaa taiteen julkiset ja yksityiset käyttötavat toisistaan, ja tekee eron sen välille, mikä on kussakin asiaankuuluvaa – hänen mukaansa taiteen ensisijainen tarkoitus on uskonnollinen ilmaus ja kunnioitus. Hän myös asettaa standardit keisarillisen ulkomaanhallinnon velvollisuuksille noudattaa eettistä säännöstöä valloitetun Kreikan ja Rooman taidekokoelman suhteen sotatilanteessa. Myöhemmin sekä Napoleonia että lordi Elginiä verrattiin Verresiin taiteen ryöstäjinä.
Wellington kielsi myös sotkemasta joukkojensa keskuudessa, koska hän uskoi, että se johti siihen, että sotilaallisesta velvollisuudesta puuttuu kurinalaisuus ja häiriötekijä. Hän katsoi myös, että paikallisten asukkaiden tuki oli tärkeä tauon Napoleonin käytännöistä.
Suuri yleinen kiinnostus taiteen palauttamiseen auttoi lisäämään Euroopan julkisten museoiden laajentumista ja käynnisti museoiden rahoittamia arkeologisia tutkimuksia. Taiteen ja kulttuurin palauttamisen käsite vauhdittui 1900-luvun viimeisten vuosikymmenien aikana ja alkoi osoittaa menestystä vuosisadan loppuun mennessä, kun keskeiset teokset luovutettiin takaisin kantajille.lähde?
Palauttamisen lakiperusta

Francis Lieber
Haagin rauhankonferenssi 1907.
Kulttuuriomaisuutta osoittava kilpi Itävallassa.
Vuonna 1863 Yhdysvaltain presidentti Abraham Lincoln kutsui saksalais-amerikkalaisen juristin ja poliittisen filosofin Francis Lieberin laatimaan lakia, jolla säännellään unionin sotilaiden toimintaa liittovaltion vankien, aseistamattomien joukkojen, vakoojien ja omaisuuden suhteen. Laaditut Yleiset määräykset nro 100 tai Lieber-koodi määrittelivät kulttuuriesineet lain nojalla suojatuksi kategoriaksi sodassa. Lieber-koodilla oli kauaskantoisia seurauksia, sillä Haagin yleissopimukset vuosina 1907 ja 1954 laadittiin sen pohjalta. Se on myös johtanut Yhdysvaltain joukkojen nykyisiin ja pysyviin sitoutumista koskeviin sääntöihin (ROE), joiden mukaan Yhdysvaltain joukkoja kehotetaan olemaan hyökkäämättä "kouluihin, museoihin, kansallisiin muistomerkkeihin ja muihin historiallisiin tai kulttuurikohteisiin, ellei niitä käytetä sotilaallisiin tarkoituksiin ja aiheuta uhkaa".