stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hypermedia

Hypermedia on laajennus termistä hyperteksti. Se sisältää tekstin lisäksi muuta mediaa, kuten kuvia, ääntä, videokuvaa ja animaatiota.  Hypermediadokumenteissa tiedostoihin voidaan viitata useasta eri kohdasta. Laajimmin levinnyt esimerkki hypermediasta on World Wide Web.
Hypermediassa tieto on tallennettu solmuihin, jotka yhdistyvät toisiinsa linkein. Yhdessä solmussa voi olla kuva tai tekstinosa. Linkit liittävät nämä eri osat toisiinsa kokonaisuudeksi. Koko hypertiedostoa voidaan selata, lukea ja käsitellä sekä lineaarisesti että assosiatiivisesti. Äänien ja videon tuottamista varten tarvittavat komennot sijoitetaan nekin solmuun. Kun käyttäjä navigoi tällaiseen solmuun, tietokone käynnistää esimerkiksi CD-soittimen, tulostaa muististaan digitoidun äänen tai käynnistää videolevysoittimen. Ääni- ja videoinformaatiota voidaan osoittaa ikonilla. Solmussa voi sijaita myös ohjelma, joka käynnistyy automaattisesti käyttäjän saapuessa solmuun.
Hyperpolarisaatio

Hyperpolarisaatio on hermosolun tapahtuma, jossa solukalvon ulko- ja sisäpuolien välinen jännite-ero on normaalia suurempi. Depolarisaation jälkeinen repolarisaatio voi aiheuttaa hyperpolarisaation palauttaessaan solukalvolle normaalia lepopotentiaalia sulkemalla natriumkanavat ja avaamalla kaliumioneille tien solusta ulos, jolloin solukalvon sisäpuolen varaus voi muuttua hetkellisesti normaalia negatiivisemmaksi. Normaalitilanteessa tavallinen lepopotentiaali palaa takaisin hyperpolarisaation jälkeen kaliumionien läpäisevyyden muuttuessa tavalliseksi. Inhibitoriset eli estävät hermoston välittäjäaineet voivat aiheuttaa hyperpolarisaatiota postsynaptisessa hermosolussa, jolloin aktiopotentiaalia ei synny siinä.
Hydroksinaftolisininen

| Hydroksinaftolisininen |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  63451-35-4
PubChem CID:  9576626
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C20H11N2O11S3Na3
Moolimassa:  620,488 g/mol
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen ja etanoliin
Hydroksinaftolisininen (C20H11N2O11S3Na3) on atsoväriaine, jota käytetään analyyttisessä kemiassa muun muassa kompleksometrisenä indikaattorina kompleksometrisissä titrauksissa.
Hydroksinaftolisinistä valmistetaan 4-amino-3-hydroksi-4-naftaleenisulfonihapon diatsoniumsuolan ja R-hapon natriumsuolan atsokytkentäreaktiolla.
Käyttö

Hydroksinaftolisinistä käytetään erityisesti maa-alkalimetallipitoisuuksien määrittämiseen. Se toimii indikaattorina erityisesti veden kovuuden eli veden sisältämän kalsium- ja magnesiumpitoisuuden määrityksessä. Hydroksinaftolisininen muodostaa metalli-ionien kanssa emäksisissä olosuhteissa punaisen kompleksin. Titratessa EDTA:lla hydroksinaftolisininen vapautuu ja liuoksen väri muuttuu siniseksi. Hydroksinaftolisinistä voidaan käyttää myös maa-alkalimetallien ja lantanoidien pitoisuuden määrittämiseen spektrofotometrisesti.
Hydroksyyliamiini-O-sulfonihappo

| Hydroksyyliamiini-O-sulfonihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  2950-43-8
PubChem CID:  76284
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  H3SNO4
Moolimassa:  113,04 g/mol
Sulamispiste:  210–211 °C (hajoaa)
Tiheys:  2,186 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Hydroksyyliamiini-O-sulfonihappo (H3SNO4) on epäorgaaninen molekyyliyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa hydroksyyliamiini-O-sulfonihappo on valkoista kiteistä ainetta. Rakenteeltaan yhdiste on kahtaisioni. Yhdiste liukenee veteen ja myös metanoliin, etanoliin tai diglyymiin. Aineen vesiliuokset hydrolysoituvat happamissa oloissa hydroksyyliammonium- ja vetysulfaatti-ioneiksi ja emäksisissä oloissa typeksi ja ammoniakiksi. Hydroksyyliamiini-O-sulfonihappo reagoi useiden orgaanisten yhdisteiden kanssa ja reaktio riippuu oloista. Se on happamissa oloissa nukleofiili ja emäksisissä oloissa elektrofiili.
Hydroksyyliamiini-O-sulfonihappoa valmistetaan kuumentamalla hydroksyyliammoniumsulfaattia oleumin tai klooririkkihapon kanssa.
Hydroksyyliamiini-O-sulfonihappoa käytetään reagenssina useissa eri reaktioissa orgaanisen kemian synteeseissä. Se reagoi esimerkiksi karbonyyliyhdisteiden kanssa muodostaen oloista riippuen esimerkiksi nitriilejä, oksiimeja, amideja tai diatsiridiineja. Amiinien kanssa hydroksyyliamiini-O-sulfonihappo reagoi hudratsiinijohdannaisiksi ja booriyhdisteiden toimiessa pelkistiminä se reagoi alkeenien kanssa amiineiksi. Hydroksyyliamiini-O-sulfonihappoa käytetään myös useiden heterosyklisten yhdisteiden synteeseihin.
Hymenochaetales

| Hymenochaetales |
| --- | --- |
 Satiinikääpä Japanista
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eukarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycotina
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Hymenochaetales  Oberw. 1977
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hymenochaetales on sienilahko, johon kuuluu lähinnä kääpiä ja niiden kaltaisia lajeja, joilla ei ole erityisiä näkyviä yhteistuntomerkkejä. Ne voidaan kuitenkin yhdistää yhdeksi kladiksi DNA-tutkimusten avulla. Lahkoon kuuluu Hymenochaetaceae-heimo, jonka edustajia on Suomessa kymmeniä. Joskus on myös muun muassa otaraspikat (Hyphodontia) sisältävä heimo Schizoporaceae luettu tähän heimoon, mutta esimerkiksi Tuomo Niemelä lukee 2016 ne Polyporales-lahkoon. Toisaalta on esitetty myös, että purppuranuijakas (Alloclavaria purpurea) kuuluu Hymenochaetales-lahkon Repetobasidiaceae-heimoon.
Suomessa tavattavia Hymenochaetales-lahkon kääpäsukuja ovat laajassa merkityksessä arinakäävät (Phellinus), kangaskäävät (Coltricia), kätkökäävät (Inonotopsis), kynsikäävät (Trichaptum), lepänkäävät (Inonotus) sekä vaahterankäävät (Oxyporus), joissa näyttäisi erottuvan omaksi suvukseen vielä kuorikäävät (Chaetoporus).
Huuto vapaudelle

| Huuto vapaudelle> Cry Freedom |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Richard Attenborough
Käsikirjoittaja:  John Briley
Tuottaja:  Richard Attenborough
Säveltäjä:  George Fenton
Kuvaaja:  Ronnie Taylor
Leikkaaja:  Lesley Walker
Tuotantosuunnittelija:  Stuart Craig
Pääosat:  Denzel Washington   Kevin Kline   Penelope Wilton
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Britannia
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:  1987
Kesto:  157 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, afrikaans, xhosa, zulu
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Huuto vapaudelle (Cry Freedom) on Richard Attenborough’n ohjaama historiallinen draamaelokuva vuodelta 1987. Se kertoo Etelä-Afrikan apartheid-politiikkaa vastustaneesta mustasta kansalaisaktivistista Steve Bikosta ja tätä tukeneesta valkoisesta päätoimittajasta Donald Woodsista. Steve Bikon roolia esittää elokuvassa Denzel Washington. Elokuva perustuu Woodsin kirjoittamiin teoksiin.
Elokuva toi ehdokkuuden kolmeen Oscar-palkintoon, joista merkittävin oli Denzel Washingtonin uran ensimmäinen ehdokkuus parhaasta miessivuosasta.
Roolitus

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kevin Kline  | … |  Donald Woods   |
|  Penelope Wilton  | … |  Wendy Woods   |
|  Denzel Washington  | … |  Steve Biko   |
|  Juanita Waterman  | … |  Ntsiki Biko, Steve Bikon puoliso   |
|  Kevin McNally  | … |  Ken, Daily Dispatch -sanomalehden valokuvaaja   |
|  Timothy West  | … |  kapteeni De Wet   |
|  John Hargreaves  | … |  Bruce Haigh, australialainen diplomaatti   |
|  John Thaw  | … |  Jimmy Kruger, oikeusministeri   |
|  Miles Anderson  | … |  Lemick   |
|  Mawa Makondo  | … |  Jason   |
|  Wabei Slyolwe  | … |  Tenjy   |
|  Tommy Buson  | … |  Tami   |
|  Jim Findley  | … |  Peter Jones   |
|  Alec McCowen  | … |  Britannian vt. korkea edustaja Lesothossa   |
|  Zakes Mokae  | … |  isä Kani   |
|  John Matshikiza  | … |  Mapetla   |
|  Ian Richardson  | … |  valtionsyyttäjä   |
|  Josette Simon  | … |  tohtori Mamphela Ramphele   |
|  Louis Mahoney  | … |  Lesothon valtion virkamies   |
|  Joseph Marcell  | … |  Moses, lesotholainen postivirkailija   |
|  Sophie Mgcina  | … |  Evalina, Woodsin perheen palvelija   |
|  Nick Tate  | … |  Ritchie, yksityislentäjä, joka lensi Woodsin perheen Lesothosta Botswanaan   |
|  Garick Hagon  | … |  McElrea, yksityinen lentäjä    |
|  Michael Turner  | … |  tuomari Boshoff   |
|  Graeme Taylor  | … |  Dillon Woods, Woodsin vanhin poika   |
|  Kate Hardie  | … |  Jane Woods, Woodsin vanhin tytär   |
|  Adam Stuart Walker  | … |  Duncan Woods, Woodsin poika    |
|  Hamish Stuart Walker  | … |  Gavin Woods, Woodsin poika    |
|  Spring Stuart Walker  | … |  Mary Woods, Woodsin tytär   |
|  Munyaradzi Kanaventi  | … |  Samora Biko   |
|  George Lovell  | … |  Nkosinathi Biko   |
Arvioita

Helsingin Sanomien Helena Ylänen kirjoitti elokuvan olevan Attenborough’lle tyypillinen, ehdottoman moraalinen kannanotto apartheidia vastaan ja näkökulmaltaan oikeamielinen, porvarillinen ja valkoinen, pahimmillaan jopa piinallisen ”pyhimysmäinen”.. Hänen mielestään Denzel Washington ei oikein vakuuta kansanjohtajan roolissaan. Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mutta piti sitä hieman ylipitkänä etenkin lehtimies Woodsin perheen pakomatkan osalta.
Cocco Bill

| Cocco Bill |
| --- | --- |
Luoja(t):  Benito Jacovitti
Ensi- esiintyminen:  28. maaliskuuta 1957  (Il Giorno dei Ragazzi)
Kustantaja:  Lehtimiehet Oy (Suomessa)
Henkilötiedot
Asuinpaikka:  ”Arizona, Colorado, Texas. Päättäkää itse!”   Ei vaikuista asuinpaikkaa.
Luonteenpiirteet:  salamannopea ampuja, lain puolustaja
Suhteet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cocco Bill on sarjakuvahahmo ja Villiä Länttä parodioiva sarjakuva, jonka loi italialainen Benito Jacovitti 28. marraskuuta 1957. Cocco Bill ilmestyi ensimmäisen kerran Il Giorno dei Ragazzi -lehdessä, joka oli sanomalehti Il Giornon lastenlehtiliite. Suomessa on julkaistu kymmenen Cocco Bill -sarjakuvalehteä vuosina 1975–1979.
Jacovittin tarinoille tunnusomaista on niiden absurdi päättömyys, tapahtumien runsaus ja vauhdikkuus sekä hullut yksityiskohdat. Maastossa lojuu joukoittain makkaranpätkiä, luita sekä pulskia matomaisia otuksia. Cocco Bill ei epäröi käyttää pistoolejaan, joiden rajoitteena ei ole määritelmä ”kuudestilaukeava”.
Cocco Billin hahmo ja maailma

Cocco Bill on cowboy, jolla on liipaisinsormet herkässä. Revolverinsa hän vetäisee pistoolikoteloista vauhdikkailla käänteillä ja ampuu sumeilematta vastustajat hengiltä. Hän puolustaa väsymättömästi lakia. Cocco Billin kumppanina on uskollinen hevonen Hölkky (italiaksi Trottalemme). Viskiä Cocco Bill ei juo, vaan tilaa aina saluunassa kamomillateetä. Tämän vuoksi Cocco Bill joutuu tavan takaa pilkanteon kohteeksi, mistä ärsyyntyneenä hän rankaisee pilkkaajaansa kovakouraisesti.
Sarjakuvasta löytyvät westerneille tyypilliset aiheet, kuten intiaanit, seriffit ja roistot. Westerneille vähemmän tyypilliseen tapaan tarinat ovat pullollaan absurdeja juonenkäänteitä ja outoja yksityiskohtia.
Juonenkäänteiden absurdiutta kuvaa seuraava esimerkki: Kertomuksen alussa Cocco Bill, Riwolli Rexi ja pienikokoinen apassi Kanansilmä kinastelevat siitä kuka saa nimetä kyseessä olevan sarjakuvatarinan. Cocco keksii ratkaisun: ”Koska kaikki haluamme tämän jutun heittäkäämme arpaa. Voittaja nimeää jutun. Okey?” ”Jos tulee klaava, voitan minä ja te häviätte, jos sen sijaan tulee kruunu, te häviätte ja minä voitan! Sovittu?” Kanansilmä kysyy: ”Kofkaf minä voitan?” Cocco vastaa: ”No, hm... Sinä voitat jos raha ei putoa alas! Ugh?” Kanansilmä: ”Ugh!” Raha heitetään ilmaan. Cocco Bill: ”Voi enkeli, se jäi ilmaan!”. (Cocco Bill - Kanansilmä ja silmättömät).
Outoja yksityiskohtia taas ovat joka puolella maassa lojuvat tai maasta törröttävät makkarat, lyijykynät, kädet tai jalat sekä luut. Pelästyneen henkilön tukka tyypillisesti lentää päästä, raivostunut henkilö saa hetkeksi torahampaat. Seinissä, maassa tai ihmisten vaatteissa saattaa lukea erilaisia huomautuksia, tai maassa makaavat toukkamaiset olennot kommentoivat tapahtumia. Ihmiset tekevät myös kummallisia asioita, kuten maalaavat harrastuksenaan hevosia tai kutovat saluunassa sukkaa.
Cocco Bill -tarinoiden, kuten muidenkin Jacovittin sarjakuvien, alati läsnä oleva osa on väkivaltaisuus. Toisaalta Cocco Billin väkivalta on aina anarkistisen huumorin sävyttämä osa juonta.
Cocco Bill -sarjakuvat Suomessa

Cocco Bill esiintyi Suomessa ensimmäisen kerran ”Seura”-lehdessä (numeroissa 50/60–23/62) nimellä ”Paukku-Pete”. Tarinat olivat alkuperäisen sarjan mukaisesta järjestyksestä ensimmäinen, kolmas ja neljäs. Kaksi ensimmäistä kantoivat yksinkertaista nimeä Paukku-Pete. Kolmannen nimi oli Paukku-Pete Kanadassa. Käytännössä kaikkia julkaistuja sivuja oli sormeiltu. Ensimmäisissä kahdessa tarinassa lähes kaikilla sivuilla ensimmäistä ja kolmatta strippiä oli kasvatettu korkeussuunnassa ja vastaavasti toista ja neljättä madallettu. Kolmannen tarinan sivuissa oli kahdenlaista ulkoasua: osa sivuista oli edellä mainitun kaltaisia, osa kapeita puolen sivun korkuisia kokonaisuuksia (valtaosa ruuduista oli leikelty noin kahden ruudun ja kuuden stripin torneiksi). Ensimmäinen tarina julkaistiin kokonaisuudessaan, mutta toisesta tarinasta oli jäänyt painamatta sivu 27. Viimeinen tarina sen sijaan loppui kesken, sillä Seurassa siitä nähtiin vain 14 sivun torso. Alkuperäisessä tarinassa olisi ollut yhtä monta sivua kuin kahdessa edellisessäkin eli 30 sivua.
Vuosina 1975–79 julkaistiin kymmenen Cocco Bill -sarjakuvalehteä. Lehtien kustantaja oli Lehtimiehet Oy. Lehtien numeroinnissa on hieman epätäsmällisyyttä. Lehdistä neljä sisältää pelkästään Cocco Bill -tarinoita. Muissa lehdissä on lisäksi vaihtelevan pituisia juttuja, joissa seikkailevat muun muassa Tarallino (myös nimellä Tilulilulei), Zorry Kid, Kanansilmä (italiaksi Occhio di Pollo), Kananjalka (italiaksi Gamba di Quaglia) sekä Roomeo ja Juulia. Cocco Bill -kertomuksissa on lukemattomia hahmoja, kuka esiintyen vain ohimennen ja ketkä useasti, kuten Kanansilmä tai kauheat Kuknass-veljekset (”seitsemän eriväristä jätkää”, palkkatappajia).
Sarjan päätoimittaja, suomentaja ja tekstaaja vaihtuivat välillä. Painolaatu ja asettelu eivät aina olleet tasalaatuisia. Esimerkiksi Cocco Bill ja Kanansilmä -albumissa sivut 11–40 (yhteensä albumissa on 50 sivua) sisältävät sarjakuvaa Jacovittin hahmosta Karolin Kananjalka. Muusta albumista poiketen kyseisiltä sivuilta puuttuvat sivumarginaalit kokonaan, ja painojälki on paikoitellen suttuista. Albumissa Kauniit, pahat ja rumat alkuperäinen tarina on julkaistu leveämmässä formaatissa ja suomennoksessa vain ensimmäinen sivu on poikittain (todennäköisesti sivukokonaisuuteen kuului kolme strippiä per sivu). Jäljelle jääneet ruudut on ryhmitelty uudelleen albumin muotoon. Joistakin lehdistä puuttui sivunumerointi.
Lehtimiehet Oy, joka julkaisi myös sellaisia lehtiä kuin Hymy, Jaana, Ratto ja Jallu, mainosti omia lehtiään joidenkin Cocco Bill -lehtien ruuduissa. Esimerkiksi aitauksessa on yksisilmäisiä (kaikilla silmälappu) apassikanoja: yhdellä on kädessä kyltti, jossa lukee ”Osta Ratto”, ja toinen kana istuu nojatuolissa lukemassa Ratto-lehteä. (CB – Kanansilmä ja silmättömät, s. [6]).
Koska ensimmäiset Cocco Bill -lehdet julkaistiin Suomessa yli 30 vuotta sitten melko heikkolaatuiselle paperille painettuina, on Jacovittin sarjakuvien löytäminen antikvaarisista kirjakaupoistakin vaikeaa. Edes Suomen kansallisbibliografiasta eli Fennica-tietokannasta ei löydy tietoja kaikista lehdistä.
Cocco Bill -sarjakuvat Suomessa > Benito Jacovitin muu tuotanto Suomessa

Ennen Cocco Billiä Jacovitti piirsi esimerkiksi sarjoja Pete lo sceriffo (1943), Pippo nel Texas (1943) ja Tex Revolver (1955), mutta Paukku-Pete on ensimmäisiä julkaistuja Cocco Billejä. Jacovittin piirroshahmo Pippo (Pippo, Pertica e Palla) on esiintynyt Yliveto-lehdessä (numeroissa 1/54–24/55). Mustanaamio-lehdessä on vuosina 2004–2005 julkaistu jotakin Jacovittin tuotantoa.
Cocco Bill -sarjakuvat Suomessa > Seurassa ilmestyneet Cocco Bill -tarinat

Paukku-Pete (Osa 1) [Cocco Bill #1: Cocco Bill], Seura 50/60–29/61
Paukku-Pete (Osa 2) [Cocco Bill #3: Cocco Bill e la revolución], Seura 30/61–7/62 (alkuperäinen sivu 27 puuttuu!)
Paukku-Pete Kanadassa [Cocco Bill #4: Cocco Bill in Canada], Seura 9/62–23/62 (vain 14 ensimmäistä sivua!)
Cocco Bill -sarjakuvat Suomessa > Lehtimiesten Cocco Bill -albumit

1/75 − Cocco Bill ja pormestarin juonet
2/75 − Cocco Bill ja junarosvot
3/75 − Cocco Bill  ja mäskiläiset
4/76 − Cocco Bill vastaan kaksi koplaa
2 [5]/75 (sic!) − Cocco Bill − Kanansilmä ja silmättömät
1/77 − Cocco Bill ja bää-bää-rosvot
2/77 − Cocco Bill − Kauniit pahat ja rumat
3/77 − Cocco Bill ja Kanansilmä
1/78 − Cocco Bill ja kummitukset
1/79 (10) − Cocco Bill − Pottumainen juttu
Cocco Bill -sarjakuvat Suomessa > Zum Teufelin Cocco Bill -kirjat

1 – Kamomillacowboy saapuu kaupunkiin (2011), sis.
Cocco Bill [Cocco Bill #1: Cocco Bill]
Cocco Bill ja apassit [Cocco Bill #2: Cocco Bill e gli Apaciones]
Cocco Bill ja vallankumous [Cocco Bill #3: Cocco Bill e la revolución]
Cocco Bill kasakkana [Cocco Bill #8: Il cosacco Cocco Bill]
Cocco Bill -sarjakuvat Suomessa > Uudelleenjulkaisu

Suomalainen Zum Teufel Kustannus julkaisi Cocco Bill -sarjakuvaa uudelleen vuonna 2011. Kustantamon ensimmäinen julkaisu on kovakantinen ja 127-sivuinen laitos Cocco Bill – Osa 1: Kamomillacowboy saapuu kaupunkiin. Kirjan ensimmäistä tarinaa ei ole nimetty, tai se on nimeltään vain ”Cocco Bill”. Kolme muuta tarinaa ovat Cocco Bill ja apassit vuodelta 1958, Cocco Bill ja vallankumous (1958–59) sekä Cocco Bill kasakkana (1961–62).
Kvaak.fi palkitsi Kamomillacowboy saapuu kaupunkiin -albumin alkuvuodesta 2012 Herra Koipeliini -palkinnolla.
Cocco Bill -animaatio

Vuonna 2002 julkaistiin Cocco Bill -animaatiosarja, jonka ohjasi Pierluigi De Mas ja  käsikirjoittivat Oscar Avogadro sekä Sergio Crivellaro. Sarjassa oli noin 50 osaa. Suomessa osa sarjasta on näytetty MTV3-kanavalla.
Cocco Bill tuotteissa

Benito Jacovitti myi Cocco Bill -hahmoaan muun muassa erilaisten elintarvikkeiden, kuten jäätelön, mainoksiin. On ollut myös mahdollista ostaa 8- tai 12-laukeava Cocco Bill -leikkirevolveri tai -kivääri.
Albumeja

Cocco Bill. Osa 1, Kamomillacowboy saapuu kaupunkiin.  (Suomentaneet Kirsi ja Saila Kinnunen)  Turku:  Zum Teufel, 2011.  ISBN 978-952-5754-31-5
Kirjallisuutta

Rytöhonka, Tapani: Banghetebadabangt, perkele! Cocco Bill ja sadun vimma. Ruudinsavu, 2003, nro 4, s. 11–15.
Aiheesta muualla

Jacovitti - Sito ufficiale – (www.jacovitti.it) (italiaksi)
Cocco Bill ja muuta – (coccobill.muuta.net) (englanniksi)
Lambiek comiclopedia / Jacovitti – (lambiek.net) (englanniksi)
Cocco Bill Site by Raizu : Wild West parody by Benito Jacovitti (Arkistoitu – Internet Archive) – (cocconen.mbnet.fi) (englanniksi) (suomeksi)
Cocco Bill – Kimmo Lakoman sarjakuvasivut – (sarjakuvat.eurocomics.info)
Jukka Laine: Tuhannen tuhatta kamomillaa, Kukkopilli palasi Suomeen, 9.11.2011 – (www.kvaak.fi) (suomeksi)
Crécyn taistelu

Crécyn taistelu oli yhteenotto Englannin kuningas Edvard III:n ja Ranskan kuningas Filip VI:n armeijoiden välillä satavuotisen sodan aikana 26. elokuuta 1346. Taistelu päättyi englantilaisten voittoon.
Tausta

Englanti ja Ranska sotivat 1300-luvulla kruununmaista Ranskassa. Englannin kuningas Edvard III rantautui keräämänsä armeijan mukana Normandian Saint-Vaast-la-Houguessa vuonna 1346. Mukanaan hänellä oli noin 4 000 sotilasta ja 10 000 jousimiestä. Historioitsijat ovat kiistelleet Edvardin tarkasta tarkoituksesta, mutta ilmeisesti hän halusi houkutella Ranskan kuninkaan taistelukentälle Ponthieussa Calaisin eteläpuolella, jonka alueella sijaitsi myös Crécyn kylä ja metsä. Englantilaiset etenivät kohti Seineä ja Sommea hävittäen matkan varrella ympäröivää seutua ja haastaen näin Ranskan kuninkaan vastaamaan. Englantilaiset etenivät etelään aina Poissyn seudulle saakka Pariisin ulkopuolella. Filip VI kokosi oman armeijansa ja lähti kohtaamaan englantilaiset ajaen näitä kohti koillista.
Edvard III oli saavuttanut Crécyn 24. elokuuta ja hän otti armeijoineen asemat Crécyn metsän edessä Vallée des Clercsissä, jossa hänen joukkonsa voisivat estää Filipin joukkojen marssin pohjoiseen. Edvard oli jakanut armeijansa kolmeen peräkkäiseen osastoon, joista takimmaista johti hänen poikansa Edvard Musta prinssi. Armeijan kuormastosta oli koottu pyöreä linnoitus, jonka sisällä oli jousimiehiä ja tykki. Pitkäjousiia käyttäneet jousimiehet olivat ottaneet kolmiomuodostelmat ranskalaisten edessä todennäköisesti englantilaisen jalkaväen sivuilla. Ranskalaisen ratsuväen hyökkäysten hankaloittamiseksi oli kaivettu kuoppia ja hautoja.
Filip VI saapui armeijoineen Crécyn edustalle iltapäivällä 26. elokuuta. Ranskalaiset olivat erimielisiä siitä, olisiko heidän syytä hyökätä englantilaisia vastaan heti vai myöhemmin seuraavana päivänä. Osa piti parempana ratkaisuna vältellä taistelua hämärässä, mutta osa ranskalaisista halusi hyökätä välittömästi. Ennen selvää ratkaisua osa ranskalaisten ratsuvärestä rynnäköi kohti englantilaisia ilman eri käskyä.
Taistelu

Historialliset lähteet eroavat osittain keskenään taistelujen tarkasta kulusta. Ranskalaisen ratsuväen rynnäköidessä eteenpäin Filip ei voinut enää vaihtaa suunnitelmaansa. Hän määräsi nostettavaksi Oriflammen ja Edvard vastasi nostamalla Lohikäärmelippunsa. Molemmat olivat merkki siitä, että osapuolet eivät ottaisi vankeja. Englantilaisia oli taistelussa yhteensä noin 16 000 ja ranskalaisia noin 35 000.
Filipin alkuperäisenä tarkoituksena oli ollut, että hänen mukanaan olleet genovalaiset varsijousimiehet olisivat avanneet taistelun. Joidenkin historiallisten lähteiden mukaan juuri ennen taistelun alkua oli tullut vesisadetta, mikä olisi kostuttanut varsijousten jänteitä ja tehnyt näistä tehottomampia. Niin tai näin englantilaisten pitkäjouset osoittautuivat varsijousia tehokkaammaksi. Varsijousen kantama oli teoriassa pidempi, noin 400 metriä, mutta sen lataaminen oli työlästä. Pitkäjousen kantama oli noin 300 metriä, mutta taitava jousen käyttäjä saattoi ampua nuolensa kolme kertaa varsijousta nopeammin. Genovalaiset vetäytyivät nuolisateessa etenevän ratsuväen taakse.
Taistelukenttä oli kapea, mikä teki englantilaisten nuolenkäytöstä tiiviisti pakkautuneita ranskalaisia vastaan tehokkaampaa. Filipin oli myös hankalampi käyttää hyödykseen armeijansa lukumääräistä ylivoimaa. Ensimmäiset ranskalaiset ritarit kaatuivat nuolisateessa, jolloin myös englantilaiset sotilaat alkoivat edetä heitä vastaan työntäen ranskalaisia taaksepäin. Ranskalaisen ratsuväen takana monet talloutuivat ritarien vetäytyessä.
Seuraukset

Crécyn taistelu päättyi englantilaisten selvään voittoon. Ranskalaisten puolella oli kuollut noin 1 500 ranskalaisen ylimystön jäsentä. Heistä ehkä kuuluisin oli sokea Juhana Luxemburgilainen, joka oli antanut sidotuttaa itsensä hevoseensa, joka sitten pistettiin laukkaamaan päin englantilaisia. Muita kaatuneita olivat Filipin veli Alençonin kreivi Kaarle II ja Flanderin kreivi Ludvig II. Yhteensä ranskalaisten tappiot olivat noin 14 000. Englantilaisten tappiot olivat vain 200–300.
Uutinen taistelun lopputuloksesta levisi ympäri Eurooppaa, jossa erityisenä yllätyksenä pidettiin nuoren kuninkaan voittoa yhdestä Euroopan mahtavimmasta hallitsijasta. Edvard piiritti taistelun jälkeen edelleen Calaisin, joka antautui 1347. Taistelua on pidetty tunnettuna esimerkkinä puolustusasemissa olevien pitkäjousimiesten voitosta taistelukenttiä pikään hallinneesta ratsuväestä. Taistelu ei ollut ensimmäinen kerta, jolloin englantilaiset käyttivät samaa taktiikkaa, mutta se oli ensimmäinen sitä soveltaen saavutettu suuri voitto.
Edvard III:n Crécyn taisteluun johtanut sotaretki Ranskassa.
Taistelun kartta.
Kuvaus taistelusta vuoden 1415  paikkeilta.