stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruotsalainen prikaati
Prikaatin perustaminen

Sisällissodan syttyessä ruotsalaisavun muodoksi nähtiin Vaasaan paenneelle senaatille ja sen armeijaa komentaneelle kenraali Mannerheimille joko vapaaehtoiset tai vakinaisen armeijan ruotsalaissotilaat. Mannerheim oli kiinnostunut erityisesti esikuntaupseereista ja erikoistehtäviin tarvittavista sotilaista. Sotilasavusta tuli vapaaehtoisiin pohjautuva ruotsalaissotilaiden tuki, sillä Ruotsin vasemmiston eli sosiaalidemokraattien ja kommunistien edustajat eivät hyväksyneet kyseistä avustustoimintaa vakinaisen armeijan sotilaita käyttäen. Ruotsin sosiaalidemokraateille tilanne oli hankala, koska Suomen punaisten johto näytti liukuneen maltillisten sosiaalidemokraattien käsistä radikaalin vasemmiston käsiin. Sotilasavun koordinoimiseksi muodostettiin Ruotsissa yhdistys "Finlands Vänner", jonka keskeisimpiä toimijoita olivat Suomesta Ruotsiin jo aiemmin muuttanut kenraali Mannerheimin nuorempi veli Johan Mannerheim ja Sven Palme. Palme edusti ruotsalaisia talous- ja poliittisia piirejä, jotka näkivät Ruotsin avun Suomelle tärkeäksi. Keskeisiä rahoittajia olivat ruotsalaiset yritykset, joilla oli sijoituksia Suomessa. Yksityisistä lahjoittajista merkittävimpiä olivat johtajat Johan Mannerheim ja Ivar Kreuger, myöhemmin kansainvälisen tulitikkuyhtiön omistaja. Suomestakin tuli lahjoittajia, kuten kauppaneuvos Karl Fazer. Alkuperäisenä tavoitteena oli saada muodostettua ruotsalaisprikaati, jossa olisi kolme pataljoonaa. Prikaatiin värväytyi joukko ammattiupseereja ja aliupseereita.
Prikaatin ensimmäiseksi komentajaksi nimitettiin tykistönkapteeni Hjalmar Frisell, joka oli tehtävässä huhtikuuhun 1918 asti, jonka jälkeen prikaatin varsinaisena komentajana oli majuri Allan Winge. Alun keskusteluissa oli mukana vaihtoehto, jossa prikaatin komentajuutta olisi tarjottu prinssi Vilhelmille, kuningas Kustaa V:n pojalle. Asia ei kuitenkaan edennyt alustavia keskusteluja pitemmälle.
Prikaatiin värväytyi kaikkiaan 800 ruotsalaista, joista sisällissodan loppuvaiheessa taisteli noin 550 ruotsalaissotilasta. Kaikkiaan valkoisten puolella taisteli lähes 1 500 ruotsalaista eli prikaati muodosti noin kolmanneksen ruotsalaissotilaista, jotka olivat Suomen sisällissodassa. Ruotsalaiskaatuneita oli noin 100, joista prikaatilaisia oli 37.
Prikaati Suomen sisällissodassa > Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: luutnantti Bertil Thurne.
2. komppania
Päällikkö: luutnantti Kurt Berg.
3. komppania
Päällikkö: luutnantti Nils Wickström.
Konekiväärikomppania
Päällikkö: luutnantti Erik Reichenberg.
Prikaati Suomen sisällissodassa > Prikaatissa palvelleet Saksan jääkärit

Jääkärivääpeli Alfred Olofsson.
Prikaatin muisto

Kaatuneiden ruotsalaisten muistomerkki paljastettiin Tampereella 30. marraskuuta 1918. Hankkeen rahoittajana toimi Sumeliuksen suku ja maa-alan muistomerkille luovutti Tampereen kaupunki. Ruotsalaisen kuvanveistäjän Å. O. Wibomin suunnittelemaan kivipaateen kiinnitettiin kuvanveistäjä Gunnar Finnen suunnittelema pronssikilpi, jonka kuva-aiheina ovat kolme kruunua ja kuusen oksa.
Haaparannalle aivan Tornion vastaisen rajan tuntumaan on pystytetty ruotsalaisvapaaehtoisten muistokivi, joka kattaa niin vuoden 1918 kuin talvisodan ja jatkosodan.
Aiheesta muualla

Svenskabrigaden lähtöjuhlallisuudet Helsingissä (Kauppatorilla ja Rautatieasemalla) (Arkistoitu – Internet Archive)
Ruotsin vainotut vapaaehtoiset, Hakkapeliitta, 13.09.1938, nro 37, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ruotsalainen prikaati sai ensimmäisen lippunsa Oulun kaupungilta 25. maaliskuuta 1918 järjestetyssä juhlatilaisuudessa Oulun tuomiokirkossa ennen rintamalle lähtöä.
Ruotsalaisen prikaatin joukot koulutuksessa Oulussa maaliskuussa 1918 ennen rintamalle siirtymistä. Joukko-osasto tulossa juuri Pokkisen sillalta kohti keskikaupunkia.
Kartta Tampereen saartamiseen osallistuneiden valkoisen armeijan neljän ryhmän etenemisestä.
Kaatuneita ruotsalaisia siirrettiin 22. huhtikuuta 1918 juhlallisin menoin jäitse Torniosta Haaparannalle.
Ruotsalaisen prikaatin toinen lippu, jonka yksikkö sai juuri ennen toukokuun 16. voitonparaatia ruotsalaisilta Suomen ystäviltä.
Ruotsalaisen prikaatin mitali.
Kylvöleipä

Kylvöleipä oli entisaikaan syksyllä tai jouluna leivottu suuri leipä, joka syötiin keväällä aloitettaessa viljan kylvötyöt. Sitä säilytettiin talven yli viljalaarissa odottamassa toukotöitä. Ensimmäisenä kylvöpäivänä syötiin aamiaiseksi ohrajauhoista keitetty kylvöpuuro ja sen kanssa kylvöleipää. Leipä joko jaettiin kylväjän ja toukotöissä käytetyn hevosen kesken tai se murennettiin ja kylvettiin peltoon. Kylvöleivän avulla haluttiin taata hyvä sato. Ihmiset uskoivat kylvöleivässä olevan taikavoimia, joiden avulla edistettiin viljan kasvua ja turvattiin karjaonni. Taikuutta oli myös se, että kylvöleipää leivottaessa siihen pantiin usein vielä viljan tähkiä pystyyn. Kylvöleivästä on käytetty myös nimityksiä kyntöleipä ja toukoleipä.
Ruutubukko

| Ruutubukko |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Sapindales
Heimo::  Ruutakasvit Rutaceae
Suku::  Bukot Agathosma
Laji::  betulina
Kaksiosainen nimi
 Agathosma betulina  (P.J.Bergius) Pillans 
Katso myös
   Ruutubukko Wikispeciesissä   Ruutubukko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruutubukko eli bukko (Agathosma betulina, synonyymi Barosma betulina) on ruutakasveihin kuuluva kasvilaji, jota voidaan pitää huonekasvina.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Ruutubukko eli bukko (Agathosma betulina)
ITIS: Agathosma betulina (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Agathosma betulina (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q194513  Wikispecies: Agathosma betulina  BioLib: 194898  BOLD: 351276  CoL: 65R7Y  EoL: 483584  GBIF: 3190125  GRIN: 70058  iNaturalist: 579225  IPNI: 770863-1  IRMNG: 10975816  ITIS: 506381  NCBI: 501610  Open Tree of Life: 3942511  Plant List: kew-2625630  PLANTS: AGBE2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:770863-1  SANBI: 3359-22  Tropicos: 28100732  WFO: wfo-0000523353
Ryan FR-1 Fireball

Ryan FR-1 Fireball.
Ryan FR-1 Fireball on Yhdysvaltain laivastolle vuosina 1944 – 1945 valmistettu lentotukialuksilta toiminut hävittäjälentokone. Sen voimanlähteinä olivat sekä Wright R-1820 72W -tähtimoottorilla toiminut potkuri, että General Electric J31-GE3 -suihkumoottori.
FR-1 Fireball ei ollut sanottavasti uusia tulevia suihkukonehävittäjiä (kuten P-59 Airacomet:ia) nopeampi ja kolmella eri lentotukialuksella palvelleet lentokoneet poistettiin palveluskäytöstä vuoteen 1947 mennessä.
Koneen toimintakorkeus oli 13 135 metriä. Molemmilla moottoreilla koneen huippunopeus oli 686 km/h, ja yksinomaan mäntämoottorilla 475 km/h.
Koneen aseistuksena oli neljä .50 BMG (12,7 mm) – kaliiperista konekivääriä. Siipien alla oli ripustuspisteet kahdeksalle 127 mm eli 5 tuuman kaliiperiselle raketille ja kahdelle enintään tuhat paunaa (454 kg) painavalle pommille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.aviastar.org/air/usa/ryan_fireball.php
http://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=828
Kylmäketju

Kylmäketjulla tarkoitetaan elintarvikkeiden kuljettamista ja säilyttämistä niin, että ne pidetään koko ajan tiettyjä lämpötilarajoja kylmemmässä tilassa. Muun muassa lihan tuoreus pyritään takaamaan katkeamattomalla kylmäketjulla, joka alkaa teurastamolta ja päättyy kuluttajan jääkaappiin. Kylmäketjussa lihan lämpötila ei saa lain mukaan nousta missään vaiheessa yli 6–7 °C. Tässä lämpötilassa esimerkiksi jauhelihan sisältämä mikrobimäärä kaksinkertaistuu noin kuudessa tunnissa, joten käytännössä suositellaankin selvästi alempia säilytyslämpötiloja (2–4 °C).
Aiheesta muualla

Ruokavirasto: Elintarvikkeiden säilyttäminen (Arkistoitu – Internet Archive)
Ruokavirasto: Elintarvikkeiden vastaanotto
Taina Niskanen: Ruokamyrkytysten ehkäisy, kirjassa H. Mussalo-Rauhamaa, W. Paile, J. Tuomisto, H. S. Vuorinen, Ympäristöterveys, Kustannus Oy Duodecim 2007, ss. 68-70. ISBN 978-951-656-161-8.
Hertta Kuusinen

| Hertta Elina Kuusinen |
| --- | --- |

Salkuton ministeri
 Pekkala  26.5.1948–4.6.1948  
Ministeri valtioneuvoston kansliassa
 Pekkala  4.6.1948–29.7.1948  
Kansanedustaja
 1945–1972  
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. helmikuuta 1904 Luhanka
Kuollut: 18. maaliskuuta 1974 (70 vuotta) Moskova
Ammatti:  kirjastonhoitaja, opettaja, sanomalehden toimittaja
Vanhemmat:  Otto Wille ja Saima Kuusinen
Puoliso:  Tuure Lehén (1923–1933) Yrjö Leino (1945–1950)
Tiedot
Puolue:  SKDL (SKP)
Kumppani:  Olavi Paavolainen (1952–1964)
Hertta Elina Kuusinen (1945–1950 Kuusinen-Leino, 14. helmikuuta 1904 Luhanka – 18. maaliskuuta 1974 Moskova) oli suomalainen poliitikko. Kuusinen oli Suomen Kansan Demokraattisen Liiton (SKDL) kansanedustaja 1945–1972, SKDL:n eduskuntaryhmän johtaja 1945–1966, SKDL:n pääsihteeri 1952–1958 ja SKDL:n varapuheenjohtaja 1958–1970. Hän toimi myös ministerinä Pekkalan hallituksessa 1948, aluksi salkuttomana ministerinä ja myöhemmin ministerinä valtioneuvoston kansliassa. Hän oli aikansa johtavia kommunisteja Suomessa.
Kuusinen asui Neuvostoliitossa 1922–1934, minä aikana hän liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen (SKP). Vuonna 1934 hän tuli Suomeen ja oli vangittuna suurimman osan kymmenestä seuraavasta vuodesta. Sotien jälkeen kommunistien toiminta sallittiin ja Kuusinen nousi valtakunnanpolitiikkaan. Kuusinen johti SKDL:n eduskuntaryhmää 1950- ja 1960-luvuilla, ja hänellä oli merkittävä vaikutus useiden sosiaaliuudistusten ajamisessa. Hän oli mukana viemässä läpi lapsilisäuudistusta, samapalkkaisuutta, työviikon lyhentämistä ja äitiyslomaa. Kuusinen valittiin SKP:n kunniapuheenjohtajaksi vuonna 1972.
Vuonna 1987 Mitä missä milloin -vuosikirjan toimituksen kokoama raati valitsi Kuusisen yhdeksi Suomen itsenäisyyden ajan 70 vaikuttajasta. Vuonna 2004 järjestetyssä Suuret suomalaiset -äänestyksessä Kuusinen sijoittui 25. tilalle.
Kuusisen isä oli poliitikko Otto Wille Kuusinen.
Elämäkerta > Lapsuus ja nuoruus

Hertta Kuusinen syntyi Luhangassa vuonna 1904. Hänen isänsä oli poliitikko Otto Wille Kuusinen, äiti Saima (o.s. Dahlström) oli luhankalaisen kartanon tytär. Perheen esikoinen Aino Elina oli kuollut, minkä vuoksi Hertallekin annettiin toiseksi nimeksi Elina.
Sisällissodan aikana 14-vuotiaana Hertta Kuusisesta tuli sosialisti. Otto Wille Kuusinen lähti Neuvosto-Venäjälle vuonna 1918 hoitamaan kansanvaltuuskunnan asioita, minkä jälkeen Saima jäi yksin hoitamaan Herttaa ja perheen neljää muuta lasta. Hertta Kuusinen opiskeli Helsingin uudessa yhteiskoulussa 1915–1918, Jyväskylän Suomalaisessa Yhteiskoulussa 1918–1922 ja uudestaan Helsingin uudessa yhteiskoulussa 1920–1922, yhteensä seitsemän luokkaa.
Elämäkerta > Elämä Neuvostoliitossa

Kuusinen muutti 1922 Neuvosto-Venäjälle. Hän ryhtyi vakaumukselliseksi kommunistiksi ja otti kotikielekseen venäjän. Hän liittyi SKP:hen 1930-luvun alussa.
Kuusinen asui Moskovan Hotelli Luxissa yhdessä muiden ulkomailta Neuvostoliittoon saapuneiden kanssa. Hän kävi kirjastoalan kursseja, suoritti kirjastonhoitajan tutkinnon ja työskenteli kirjastoissa 1922–1934. Hän opiskeli Lenin-koulussa 1930–1932 ja opetti siellä 1933–1934. Kuusinen työskenteli Kominternin kansainvälisellä osastolla 1926–1934 ja oli Saksassa fasismin vastaisessa toiminnassa 1932–1933. Lenin-koulussa hän käytti nimeä Greta Kraft ja Kominternin kansainvälisen osaston pohjoismaisissa tehtävissä nimeä Iris Pettersson.
Elämäkerta > Maanalainen elämä ja vankeus Suomessa

Kuusinen tuli salaa Suomeen Iris Petterssonin nimellä keväällä 1934. Hän ehti olla maassa vain pari viikkoa ennen kiinnijäämistään. Lokakuussa 1934 Turun hovioikeus tuomitsi Kuusisen neljäksi kuukaudeksi vankeuteen viranomaisten erehdyttämisestä sekä neljäksi vuodeksi ja kahdeksaksi kuukaudeksi kuritushuoneeseen valtiopetoksen valmistelusta. Tuomio herätti huomiota ulkomaillakin: se oli ankara ja lainvastaisesta toiminnasta oli vain epäilyjä, ei näyttöä. Kuusinen oli vankilassa Turussa ja Hämeenlinnassa ja vapautui keväällä 1939. Vankilassa hän kirjoitti kirjeitä, muistelmia, proosaa ja runoja, luki ja maalasi sekä opetteli uusia kieliä. Kuusinen osasi jo ennestään ruotsia, saksaa ja venäjää ja oppi nyt englantia, espanjaa ja ranskaa.
Vapauduttuaan Kuusinen tapasi Yrjö Leinon, joka oli myös kommunisti. He rakastuivat ja piileskelivät talvisodan aikana yhdessä, jotta eivät joutuisi uudelleen pidätetyiksi. Sodan jälkeen Kuusinen oli yhteydessä isäänsä, SKP:n toimintaa elvytettiin ja Vapaa Sana -lehti perustettiin.
Valtiollinen poliisi pidätti Leinon joulukuussa 1940 ja hänet vangittiin. Kuusinen vangittiin 18. kesäkuuta 1941 juuri ennen Saksan hyökkäystä Neuvostoliittoon. Syksyllä 1941 Leino siirrettiin Riihimäelle sotilaskoulutukseen. Hänet oli tarkoitus lähettää rintamalle, mutta Riihimäen asemalla hän pakeni junasta. Leino piileskeli jatkosodan ajan Helsingissä. Kuusinen oli turvasäilössä Hämeenlinnassa kesäkuusta 1941 syyskuuhun 1944.
Elämäkerta > Valtakunnanpolitiikkaan

Sodan jälkeen kommunistien toiminta sallittiin Suomessa. Kuusinen oli Suomen johtavia kommunisteja. Leino ja hän olivat puolueen luonnolliset johtajat: Leinosta tuli ministeri vuonna 1945, ja kun hän erosi vuonna 1948, Kuusisesta tuli salkuton ministeri. He olivat naimisissa 1945–1950, jolloin Hertan sukunimi oli Kuusinen-Leino. Kuusisesta muodostui kommunismin ja kansandemokratian symboli sekä kannattajille että vastustajille. Sotien jälkeen hän myös kiersi maata ja oli liikkeen merkittävimpiä puhujia ja esiintyjiä.
Kuusisesta tuli vuonna 1944 SKP:n keskuskomitean jäsen. Vapaa Sana -lehti perustettiin sodan jälkeen uudestaan, ja hän oli sen poliittinen toimittaja vuosina 1944–1946. Hän kirjoitti lehtiin myös pakinoita nimimerkillä ”Tavallinen ihminen”. Kuusinen tuli laajalle yleisölle tunnetuksi vuosien 1945–1949 radio-ohjelmasta Pienoisparlamentti, jossa puolueiden edustajat väittelivät ajankohtaisista asioista. Viiden muun puoleen edustajat ohjelmassa olivat kaikki miehiä. Kuusinen sai ohjelman tiimoilta paljon niin ihailija- kuin vihapostiakin. Poliittisen uransa alkuvaiheessa Kuusista tuki Neuvostoliiton ulkomaantiedustelun Helsingin-päällikkö Jelisei Sinitsyn, jota Kuusinen tapasi joka päivä. Kuusisen merkittävin poliittinen esikuva oli hänen isänsä Otto Wille Kuusinen, joka vaikutti SKP:n toimintaan erityisesti tyttärensä kautta. Otto Wille Kuusinen antoi Hertta Kuusiselle ohjeita kasvotusten, kirjeitse ja puhelimitse.
Elämäkerta > Poliittinen ura

Ensimmäisissä sodanjälkeisissä eduskuntavaaleissa vuonna 1945 Kuusinen valittiin SKDL:n listalta kansanedustajaksi. Hän oli sivistysvaliokunnan puheenjohtaja 1945–1946 ja samalla ensimmäinen nainen eduskunnan valiokunnan puheenjohtajana. Kuusinen toimi vuonna 1948 Suomen toisena naisministerinä Miina Sillanpään jälkeen. Kuusinen hoiti Pekkalan hallituksessa kahta tehtävää: 26. toukokuuta – 4. kesäkuuta hän oli salkuton ministeri ja 4. kesäkuuta – 29. heinäkuuta ministeri valtioneuvoston kansliassa.
Kuusinen oli SKDL:n eduskuntaryhmän puheenjohtaja 1945–1966. Hän oli 1950- ja 1960-luvuilla eduskuntaryhmänsä vahva johtaja, jolla oli merkittävä vaikutus sosiaali- ja sivistysuudistusten ajamisessa. Hän oli mukana viemässä läpi lapsilisäuudistusta, samapalkkaisuutta, työviikon lyhentämistä ja äitiyslomaa.
Kuusinen sai vuoden 1948 eduskuntavaaleissa 58 770 ääntä. Luku ei ole vertailukelpoinen myöhempiin äänimääriin, sillä vaalijärjestelmä muuttui vuonna 1970. Luku oli suurin eduskuntavaaliehdokkaan saama äänimäärä vuoden 2007 eduskuntavaaleihin asti, jolloin Sauli Niinistö sai 60 563 ääntä. Kuusinen on yhä kautta aikojen toiseksi eniten ääniä saanut eduskuntavaaliehdokas (ks. luettelo eduskuntavaalien ääniharavista). Hän oli presidentin valitsijamies vuosien 1950, 1956, 1962 ja 1968 vaaleissa. Kuusinen oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1947–1950, 1954–1957 ja 1960–1964.
Vuosina 1952–1958 Kuusinen toimi SKDL:n pääsihteerinä ja 1958–1969 varapuheenjohtajana. Hän oli Parlamenttienvälisen liiton Suomen ryhmän johtokunnan varapuheenjohtaja. Kuusinen kuului Suomi–Neuvostoliitto-Seuran keskusjohtokuntaan vuosina 1944–1974. Hänestä tuli vuonna 1944 Suomen Naisten Demokraattisen Liiton liittotoimikunnan jäsen ja vuosina 1969–1974 hän toimi Naisten kansainvälisen demokraattisen liiton puheenjohtajana. Puheenjohtajana Kuusinen ajoi etenkin kehitysmaiden naisten asemaa. Tehtävää hoitaessaan hän asui useaan otteeseen Itä-Berliinissä.
SKP:ssä oli 1960-luvun jälkipuoliskolta lähtien erimielisyyksiä, jotka kärjistyivät vuonna 1968, kun puolueen poliittinen toimikunta paheksui Tšekkoslovakian miehitystä. Puolueessa oli näkyvä vähemmistö, joka tuki miehitystä ja puolueen edustajakokouksessa 1969 puolue hajautui kahtia. Toisin kuin suurin osa muista vanhoista tovereistaan, Kuusinen asettui enemmistön kannalle. Aarne Saarinen piti henkilökohtaisena voittonaan, että Kuusinen jatkoi puolueen poliittisessa toimikunnassa.
Kuusinen sanoi vuonna 1969, että "rauhanomainen tie sosialismiin" vaatii, että "jonkin verran väkivaltaa joudutaan käyttämään, muttei siis suuremmin".
Elämäkerta > Viimeiset vuodet

Kuusinen jatkoi työntekoa elämänsä loppuun saakka. Hän oli kansanedustaja vuoteen 1972 asti, jolloin hänet nimitettiin SKP:n kunniapuheenjohtajaksi. Kuusinen matkusti vuonna 1974 Moskovaan saamaan hoitoa pitkälle edenneeseen sairauteensa. Hän kuoli siellä 18. maaliskuuta 1974, ja hänet haudattiin Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin. Tuhka siroteltiin uurnalehdon taakse niin, että Kuusinen ei toiveensa mukaisesti saanut tunnistettavaa hautapaikkaa.
Yksityiselämä

Lähes kaikki Kuusisen suomalaissyntyiset Moskovan-ajan tuttavat kuolivat Stalinin vainoissa, mukaan lukien hänen veljensä, veljen vaimo, sisaren ensimmäinen ja toinen mies sekä eno. Tämä ei kuitenkaan horjuttanut Kuusisen lujaa uskoa Neuvostoliittoon ja kommunismiin.
Kuusinen oli vuosina 1923–1933 aviossa Tuure Lehénin kanssa. Avioliitto päättyi eroon. Avioliitosta syntyi yksi lapsi, poika Yrjö (Juri, Juraj, Jurkka), vuonna 1924. Yrjö kuoli keuhkokuumeeseen sodan aikana vuonna 1942. Kuusisen omaiset eivät hennoneet kertoa tälle, että poika oli kuollut, joten Kuusinen sai tietää asiasta vasta keväällä 1945.
Kuusinen ja Yrjö Leino olivat naimisissa 1945–1950. Leino on sanonut kärsineensä aatteellisen romahduksen. Kuusisella oli vaikeuksia miehensä ja puolueensa ristiriidan kanssa, ja tultuaan ministeriksi 1948 hän muutti pois heidän yhteisestä kodistaan.
Kuusisesta ja Olavi Paavolaisesta tuli elämänkumppanit vuonna 1952. Suhde ei ollut julkinen. Kuusinen olisi halunnut naimisiin, mutta koska SKP:n sisäpiiri ei pitänyt sitä sopivana, liittoa ei koskaan virallistettu. Kuusinen ja Paavolainen asuivat yhdessä Paavolaisen kuolemaan vuoteen 1964 asti.
Kuusisella oli vankilavuosista lähtien ympärillään läheisten naisten sisäpiiri, josta hän suunnitteli muistelmien kirjoittamista. Sisäpiiriin kuuluivat Kuusisen äiti Saima Kuusinen, aatetoverit Martta Koskinen, Aili Mäkinen, Kaisu-Mirjami Rydberg ja Hella Wuolijoki sekä muusikko Lilly Kajanus-Blenner.
Kuusinen fiktiossa

Heidi Köngäs on kirjoittanut Hertta Kuusisesta romaanin Hertta (Otava, 2015) ja ohjannut ja käsikirjoittanut samaa aihepiiriä käsittelevän televisionäytelmän Punainen kolmio, jossa Kuusista näyttlee  Vappu Nalbantoglu. Vuonna 2019 valmistuneessa vakoiluaiheisessa televisiosarjassa Nyrkki Kuusista esittää näyttelijä Elina Knihtilä.
Teokset

Hertta Kuusisen teokset:
Hertta Kuusinen, Markku Böök. Ymmi ja hirvi, 1. p. 1952, 2. uus. laitos. 1977. Kansankulttuuri. ISBN 951-615-152-3.
Vuodenaikain myrskyt – kirjeitä, runoja ja proosaa 1930–60-luvuilta, toim. Marja-Leena Mikkola. Kansankulttuuri, 1975. ISBN 951-615-092-6 (nid.), ISBN 951-615-093-4 (sid.).
Hamlet ystäväni – kirjeitä Olavi Paavolaiselle, toimittanut Marja-Leena Mikkola. Tammi, 1999. ISBN 951-31-1429-5.
Kirjallisuutta

Leino, Olle: Vielä yksi kirje – Hertta Kuusisen dramaattinen elämä ja rakkaus Yrjö Leinoon.  Suomentanut Eeva Heikkinen. Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16575-1
Polttila, Brita: Hertta Kuusinen – ihmisen tie.  (2. painos 1976)  Helsinki:  Tammi, 1975.  ISBN 951-30-3128-4
Heidi Köngäs: Hertta. Romaani.  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-28991-3
Ruusuruohot

| Ruusuruohot |
| --- | --- |
 Ketoruusuruoho (Knautia arvensis)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Dipsacales
Heimo::  Kuusamakasvit Caprifoliaceae
Alaheimo::  Dipsacoideae
Suku::  Ruusuruohot Knautia  L.
Katso myös
   Ruusuruohot Wikispeciesissä   Ruusuruohot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruusuruohot (Knautia) on kasvisuku, joka kuuluu kuusamakasvien (Caprifoliaceae) heimoon. Aiemmin se luokiteltiin kuuluvaksi purtojuurikasvien (Dipsacaceae) heimoon, mutta tuo heimo on sittemmin yhdistetty kuusamakasveihin. Ruusuruohojen sukuun kuuluu ainakin noin 50 lajia, joiden lisäksi sukuun on kuvattu lähes 150 muutakin lajia, mutta niiden taksonominen status on toistaiseksi epävarma.
Suvun lajeista ketoruusuruohoa ja etelänruusuruohoa viljellään perennana. Ketoruusuruoho kasvaa Suomessa myös luonnonvaraisena ja se on Suomessa ainoa vakinainen ruusuruoholaji.
Ruusuruohot muistuttavat ulkonäöltään piirtotörmäkukkia (Scabiosa).
Lajeja

Knautia arvensis – ketoruusuruoho eli ruusuruoho
Knautia dinarica
Knautia dipsacifolia – metsäruusuruoho
Knautia drymeia
Knautia illyrica
Knautia integrifolia
Knautia kitaibelii
Knautia macedonica – etelänruusuruoho
Knautia orientalis
Knautia tatarica
Ketoruusuruohon kukka.
Etelänruusuruohon kukka.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Knautia
Den virtuella floran: Åkerväddar (Knautia) (ruotsiksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q149310  Wikispecies: Knautia  APDB: 191834  CoL: 58K6  EoL: 59332  EPPO: 1KNAG  FNA: 117165  GBIF: 2888807  GRIN: 6344  iNaturalist: 129116  IPNI: 14314-1  IRMNG: 1352101  ITIS: 35407  NBN: NHMSYS0000460023  NCBI: 59182  Open Tree of Life: 819326  PLANTS: KNAUT  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:14314-1  Tropicos: 40035888  VASCAN: 1303  WFO: wfo-4000020086
Marianna Rumjantseva

Marianna Rumjantseva vuonna 1967.
Marianna Alisa Rumjantseva (ent. Jakovlew; s. 15. kesäkuuta 1940 Helsinki) on suomalainen balettitanssija ja balettipedagogi, jolla on ensitanssijattaren arvonimi. Hän on ollut kiinnitettynä Suomen Kansallisoopperan balettiin 1956–1978, solistina vuodesta 1968, ensitanssijattarena 1969–1978. Hän on opettanut Kansallisoopperan balettikoulussa.
Rumjantseva opiskeli maineikkaassa Vaganova-koulussa Leningradissa ja jakoi sieltä saamiaan oppeja Kansallisoopperan balettikoulussa.
Kansainväliseksi ballerinaksi hän nousi vieraillessaan 1970-luvun taitteessa Leningradin Kirov-teatterissa, Düsseldorfin Deutsche Oper am Rhein -teatterissa, Tallinnan Estonia-teatterissa sekä Riiassa ja Minskissä. Näillä näyttämöillä hänen ohjelmistoaan olivat Joutsenlammen, Gisellen, Don Quijoten ja Spartacuksen päätehtävät.