stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Herbert C. Brown

| Herbert C>  Brown |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. toukokuuta 1912 Lontoo, Iso-Britannia
Kuollut: 19. joulukuuta 2004 (92 vuotta) Lafayette, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Chicagon yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Hermann Irving Schlesinger
Instituutti:  Chicagon yliopisto  Purduen yliopisto
Oppilaat:  Eiichi Negishi ja Akira Suzuki
Tutkimusalue:  Kemia
Tunnetut työt:  Organoboraanit
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (1979)
Herbert Charles Brown (synt. Herbert Brovarnik) (22. toukokuuta 1912 Lontoo − 19. joulukuuta 2004 Lafayette) oli yhdysvaltalainen kemisti. Hän sai  Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1979 työstään organoboraanien parissa. Brown jakoi palkinnon Georg Wittigin kanssa.
Brown syntyi juutalaiseen ukrainalaiseen maahanmuuttajaperheeseen. Perhe muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1914. Vuonna 1935 Brown aloitti opinnot Chicagon yliopistossa. Hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1936. Samana vuonna hänestä tuli Yhdysvaltain kansalainen. 1937 hän meni naimisiin Sarah Baylenin kanssa. Brown sai tohtorin arvon vuonna 1938. Koska hän ei löytänyt töitä teollisuudesta, hän jatkoi töitä yliopistossa. Brown toimi opettajana vuodesta 1939 vuoteen 1943, jolloin hän siirtyi apulaisprofessoriksi Waynen yliopistoon. Vuonna 1947 hän siirtyi epäorgaanisen kemian professoriksi Purduen yliopistoon. Emeritusprofessori Brown oli vuodesta 1978 aina kuolemaansa saakka vuoteen 2004.
Toisen maailmansodan aikana Brown työskenteli Hermann Irving Schlesingerin kanssa. Brown kehitti menetelmän tuottaa natriumborohydridiä, jota käytetään boraanien valmistamiseen. Hänen työnsä johti ensimmäisen yleisen asymmetrisien enantiomeerien valmistusmenetelmän keksimiseen.
Aiheesta muualla

Brownin omaeläkerta Nobel-säätiön sivuilla (englanniksi)
Al Dalin piirikunta

| Al Dalin piirikunta |
| --- | --- |
Valtio:  Jemen
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Al Dali
Väkiluku (2003):  80 213
Al Dalin piirikunta sijaitsee Al Dalin maakunnassa Jemenissä. Vuonna 2003 sen asukasluku oli 80 213.
Alexander Os

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Alexander Os |  Alexander Os |  Alexander Os |  |
Maa:   Norja
Miesten ampumahiihto
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Hanty-Mansijsk 2011 | viesti |  |
|  Pronssia | Pyeongchang 2009 | takaa-ajo |  |
Alexander Os (s. 21. tammikuuta 1980 Fauske) on entinen norjalainen ampumahiihtäjä, joka kilpaili maailmancup-tasolla kaudesta 2003–2004 vuoteen 2016 asti.
Os debytoi aikuisten arvokilpailuissa Östersundin MM-kilpailuissa 2008 sijoittuen normaalimatkalla 41:nneksi. Sekaviestissä hän hiihti kolmannen osuuden Norjan kahdeksanneksi sijoittuneessa joukkueessa. Pyeongchangin MM-kilpailuissa 2009 hän oli sprintissä neljäs ja nousi takaa-ajokilpailussa pronssille. Hanty-Mansijskin MM-kilpailuissa 2011 hän hiihti toisen osuuden maailmanmestaruuden voittaneessa Norjan viestijoukkueessa.
Os saavutti ensimmäisen palkintosijansa maailmancupissa oltuaan toinen Lahden sprinttikilpailussa 3. maaliskuuta 2007. Seuraavalla kaudella hän sijoittui kolmanneksi Pyeongchangin takaa-ajokilpailussa 29. helmikuuta 2008. Kaudella 2008–2009 Os oli toinen Östersundin normaalimatkan kilpailussa sekä toinen ja kolmas Hochfilzenin sprinttikilpailuissa. Kaudella 2009–2010 hän sijoittui kolmanneksi Pokljukan normaalimatkan kilpailussa.
Os on tilannut aseensa tukin entiseltä suomalaiselta ampumahiihtäjältä Erkki Antilalta.
Alexander Otto Ehrström

Alexander Otto Ehrström  (21. tammikuuta 1826 Porvoo – 25. syyskuuta 1899 Tuusula) oli suomalainen maanviljelijä ja moninkertainen valtiopäivämies.
Ehrströmin vanhemmat olivat pappi, kirjailija Eric Gustaf Ehrström ja 	Ulrika Lovisa Ahlstedt. Professori, senaattori Karl Gustaf Ehrström oli hänen veljensä. Ehrström suoritti Mustialassa maatalouskurssin ja toimi ensin useiden eri maatilojen vuokraajana, kunnes avioitui Järvenpään kartanon perijättären kanssa ja ryhtyi siellä maanviljelijäksi. Hän osallistui Tuusulan kunnalliselämään aktiivisesti ja edusti Helsingin tuomiokuntaa talonpoikaissäädyssä valtiopäivillä 1882, 1885, 1888 ja 1894 sekä  Piikkiön tuomiokuntaa valtiopäivillä 1891. Ehrström oli 1882 suostuntavaliokunnan jäsen ja 1894 laki- ja talousvaliokunnan varajäsen. Vuonna 1882 hän anoi yhdessä muiden kanssa, että keisari Aleksanteri II:lle saataisiin pystyttää muistopatsas.
Aleksandrovsk

Aleksandrovsk on:
Aleksandrovsk, kaupunki Permin aluepiirissä Venäjällä
Aleksandrovsk, kaupunkipiirikunta (suljettu alue) Murmanskin alueella Venäjällä
Aleksandrovsk, Poljarnyin kaupungin entinen (-1939) nimi, Murmanskin alueella Venäjällä
Aleksandrovsk (ukr. Oleksandrivsk), kaupunki Luhanskin alueella Ukrainassa
Aleksandrovsk, Zaporižžjan kaupungin alkuperäinen nimi (-1921) Ukrainassa
Aleksandrovsk-Sahalinski, kaupunki Sahalinin alueella Venäjällä
Aleksandrovskoje, aikaisemmin myös Aleksandrovsk, historiallinen kaupunginosa Pietarissa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Aleksandrovsk”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Hankeranjärvi

| Hankeranjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:   Suomi
Paikkakunta:  Laitila
Koordinaatit:  60°53′06″N, 21°36′59″E
Mittaustietoja
 fiHankeranjärvi 
Hankeranjärvi on kuivatettu järvi Varsinais-Suomessa Laitilassa. Entinen järvi kuuluu Sirppujoen vesistön Hankeranojan valuma-alueeseen. Järven vedenpintaa laskettiin 1800-luvun lopulla ja nykyään se on kuivatettu peltomaaksi tai suomaaksi. Järven paikalla lukee nykykartoissa Hankeranoja.
Nimityksiä

Vuoden 1853 järvenlaskua anovassa hakemuksessa järven nimi oli "Hangerajärvi" ja vuoden 1891 hakemuksessa "Hankerajärvi". Toisessa yhteydessä sitä kutsuttiin "Hankerojärveksi" tai "Hankeroiseksi". Kalmbergin ruotsinkielisessä kartassa järven nimi kirjoitettiin "Angarjärvi".
Koska järveä ei enää ole, löytää järven paikan nykykartoista etsimällä Laustin ja Palttilan kylien välistä sellaisia nimiä kuin Hankeran Vähäjärvi, Hankeranoja ja Hankeransuo.
Historiallinen maantieto

Järven ulkomitat mahtuivat Kalmbergin kartaston mukaan noin kaksi kilometriä pitkän ja alle kaksi kilometriä leveän suorakulmion sisälle. Järvessä oli kuitenkin pitkiä lahtia ja niemiä, jotka jotka rikkoivat järven yhtenäisyyden. Kuivattamisessa jäi jäljelle tasainen peltomaa, jonka perusteella voidaan päätellä järven olleen matala ja tasapohjainen. Kalmbergin kartaston mukaan järven etelä-, itä- ja pohjoispuolet rajautuivat suohon. Suon eri kohtiin oli raivattu niittyjä ja itäpuolelle peltomaata. Rannoilla ei tuolloin ollut asutusta, mutta "Undamalan" talo ja Lausten kylä sijaitsivat järven lähellä.
Länsipuolen kallioylängön järvillä tehtiin vesistöjärjestelyitä jo 1700-luvulla. Männäisten ruukin tarvitseman vesivoiman turvaamiseksi ylängön valuma-alueen järvien vedet päätettiin ohjata 1780-luvulla Hankerajärven kautta Sirppujokeen. Lukujärven laskuojaan Taminanojaan rakennettiin pato, joka nosti järvien vedenpinnan tason noin 1,5 metriä korkeammalle. Uuden laskuojan todennäköinen reitti on kulkenut Särkijärven ja Lamminjärven kautta Hankeranjärveen. Hankkeen vastustajat purkivat padon vuonna 1817, jolloin vesi palasi aikaisempaan uomaansa.
Järvenlaskun historia

Sirppujoen perkaus vuonna 1818 liittyi "Hankeroisen", Ruotjärven ja Valkojärven kuivattamishankkeisiin, vaikka Valkojärven vedenpintaa ei saatukaan tällöin laskettua. Tilanomistaja C.W. Rosendal teki vuonna 1853 useita samanaikaisia hakemuksia. Hän anoi lupaa kuivatuttaa "Hangerajärven", Hankerasuon ja Isosuon, Velhojärven, Peräjärven, Ruotjärven ja Valkojärven. Kaikissa näissä hakemuksissa vastausta sai odottaa vuoteen 1860. Vuonna 1885 alkoi talollisen Gustaf Uusikartanon nimissä käynnistetystä Valkojärven järvenlaskuhankkeesta, jolla suuri järvi aiottiin kuivattaa lopullisesti, ja siihen saatiin lupa vuonna 1892. Gustav Uusikartano ja kumppanit olivat anoneet lupaa kaivaa kanava Hankeranjärvestä "Ruojärveen"  ja se toteutettiin tässä yhteydessä. Järvien kuivattamiseksi perustettiin 1890-luvun alussa järvenkuivatusyhtiö, johon saatiin liittymään 137 osakasta, sillä suuri yhteinen hanke vaati paljon osallistujia. Paljastuneen järven pohja oli liejua tai liejusavea, joka soveltui hyvin viljelyyn.
Koska tässä käytetyt lähteet ovat vähäsanaisia, on järvenlaskuja voitu tehdä 1−3 kertaa. Mikä osuus kartoissa näkyvällä Hankeroisen Vähäjärvellä on näiden kanssa, jää toistaiseksi auki.
Harakkalaivue

| Harakkalaivue |
| --- | --- |
Kirjailija:  Jorma Ranivaara
Kieli:  suomi
Genre:  nuortenkirjallisuus
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1968 (toinen painos v. 1974)
Ulkoasu:  kovakantinen
Sivumäärä:  124
ISBN:  951-0-04428-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Harakkalaivue on Jorma Ranivaaran nuortenkirja, joka julkaistiin WSOY:n Nuorten toivekirjasto -sarjassa vuonna 1968. Se kertoo 1950-luvun jälkipuolella Utin lentotukikohdassa asuvien kahden pojan seikkailuista.
Juoni

Päähenkilöt Allu ja Pena menivät yhdessä katsomaan Valmet Vihuria, jota huolsi lentomekaanikko, kersantti Mäkinen. He tutustuvat Mäkiseen, joka tutustuttaa heidät Vihurin ja Pembrokenkin ohjaamoon.
Sen jälkeen illalla Inkeroisten ilmailukerhon PIK-5-purjelentokoneen vintturihinaus kuorma-autolla viihdytti poikia. Silloin yksi purjelentokoneista teki pakkolaskun Putkinotkoksi kutsuttuun metsään - ohjaaja pelastui, mutta kone meni säpäleiksi. Purjelentokerhon Ykä voi poikiaselvennä autossaan kentällä. Pojat eivät päässeet lentämään, koska purjelentäjän 16 vuoden minimi-ikä oli heillä vielä vuosien päässä.
Lennoston komentajan koira Susi piti sinipukuisten kimppuun hyökkäämisestä, mutta lasten kanssa se tuli toimeen. Myöhemmin, kun DC-3 pudottaa alueelle harjoitukseen liittyen koiria laskuvarjolla, Susi tappaa yhden niistä ja haavoittuu itsekin. Pojat hautaavat vieraan koiran ja hoivaavat Susi-koiraa.
Pojat osoittavat fyysisen kuntonsa, mutta vuoden 1968 mukaisesti eivät enää vanhempien antamassa työssä tai ansiotyössä, vaan pikemminkin tekemällä vahinkoa. He kaatavat kuusia maanviljelijän metsästä yrittäen raivata Uttiin kunnon urheilukentän. Toinen pakenee maanviljelijää ja toinen valehtelee nimensä peläten sen jälkeen, milloin maanviljelijä sattuu oikean oven taakse etsiessään ilkivallan tekijää.
Sotaharjoituksen alkaessa Pena pääsee Viiman kyytiin, jolloin hän kokee jopa kaksi vaakakierrettä. Siltikään kukaan tuttu ei ole katsomassa nousua eikä laskua. Pian järveltä nousee sotilaita syöksyveneellä ja he kohtaavat panssarivaunun.
Lopussa Harakkatunnuksella varustetulla Vihurilla lentänyt Yrjönen syöksyy metsään. Pojat menevät katsomaan ensimmäistä moottorikoneen maahansyöksyään. Siitä ei seurannut hyvää - Yrjönen kuoli onnettomuudessa. Mäkinen otti huoltoon laskeutuneen Vihurin.
Akademik Šokalski

| Akademik Šokalski |
| --- | --- |
 Akademik Šokalski Ushuaian satamassa.
Lippuvaltio:   Venäjä
Kotipaikka:  Vladivostok
IMO-numero:  8010336
MMSI-numero:  273458210
Tunnuskirjaimet:  UBNF
Omistaja:  Venäjän federaatio
Rakennustelakka:  Oy Laivateollisuus Ab, Pansio, Turku
Rakennusnumero:  343
Luovutettu:  1982
Tekniset tiedot
Pituus:  71,06 m
Leveys:  12,82 m
Syväys:  4,5 m
Bruttovetoisuus (GT):  1 764
Matkustajia:  68
Miehistö:  30
Lähteet:  RS
Akademik Šokalski (ven. Академик Шокальский) on Venäjän federaation Akademik Šuleikin -luokan jäävahvistettu merentutkimusalus, jonka Oy Laivateollisuus Ab on rakentanut Neuvostoliitolle Turun Pansiossa vuonna 1982. Alus on viime ajat liikennöinyt Australian Antartic Expedition -yrityksen retkillä. Se on saanut nimensä venäläisen merentutkijan, kartografin Juli Šokalskin mukaan.
Aluksella on kaksi matkustajakantta, joissa on ruokailutilat, baari, kirjasto ja sauna sekä majoitustilat 54 matkustajalle.
Palvelus

Alus juuttui kesken Etelämantereelle tekemänsä matkan jäihin ja sen tilanne sai paljon julkisuutta, kun usea jäänmurtaja epäonnistui sen irrottamisessa ja lopulta laivalla olleet tuotiin Australiaan helikopterilla. Alusta sanottiin tutkimusalukseksi, mutta Ranskan napaseutututkimuksen johtaja Yves Frenot arvosteli tutkimushanketta, jolla oli tarkoitus kulkea sama matka, jonka australialainen tutkimusmatkailija Douglas Mawson teki vuosina 1911–1914. Fenotin mukaan kyseessä on todellisuudessa huvimatka, joka on tieteen kannalta täysin merkityksetön. Laiva lähti matkalle 8. joulukuuta Uuden-Seelannin Bluffin satamasta. Helikopterin lähitienoille tuonut kiinalainen jäänmurtaja jäi itsekin kiinni jäihin.
Heikinlaakso

| Heikinlaakso> Henriksdal |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Heikinlaakso korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Koillinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  412
Pinta-ala:  1,18 km² 
Väkiluku:  2 990 (1.12.2019)
Työpaikkoja:  973 kpl   (2010)
Osa-alueet:  on osa-alue Puistolan peruspiirissä
Postinumero(t):  00760, 00761
Lähialueet:  Alppikylä, Jakomäki, Puistola; Vantaan puolella Kuninkaala
Heikinlaakso (ruots. Henriksdal) on Suurmetsän kaupunginosaan kuuluva osa-alue Helsingin pohjoisrajalla. Puistolan peruspiirin osa-alueista se on pinta-alaltaan pienin, 1,18 neliökilometriä. Vuoden 2019 lopussa Heikinlaaksossa oli noin 3 000 asukasta.
Heikinlaakson osa-aluetta rajaavat lännessä Puistolaan päin Nummitie ja Nummisuutarin puisto, pohjoisessa Kehä III:n eteläpuolinen Vantaan kaupungin viheraluekaistale. Idässä alue rajautuu Lahdenväylään. Heikinlaakson etelänaapurina on Suurmetsäntien toisella puolella sijaitseva Tattarisuon teollisuusalue.
Heikinlaakson läpi kulkee Vanha Porvoontie, joka on osa vanhaa Helsinki–Viipuri-maantietä. Heikinlaaksossa toimi 1800-luvulla kestikievari, jonka toiminta loppui vuonna 1884. Kestikievarin muistoksi on Vanhan Porvoontien varteen pystytetty muistopylväs.
Heikinlaaksossa on omakoti- ja rivitaloasutusta, sekä jonkin verran pienteollisuutta Vanhan Porvoontien ja Lahdenväylän välisellä alueella.
Heikinlaakson joukkoliikenneyhteydet perustuvat linja-autoihin. Heikinlaaksontietä lähimmälle rautatieasemalle Puistolaan kulkevat linjat 74 ja 75. Helsingin keskustaan pääsee linjalla 75 joka kulkee Jakomäen kautta. Malmin ja Hakunilan suuntiin kulkee linja 553.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heikinlaakso Wikimedia Commonsissa
Herbert Brenon

Herbert Brenon
Herbert Brenon (13. tammikuuta 1880 Dublin – 21. kesäkuuta 1958 Los Angeles) oli elokuvaohjaaja. Hänen töidensä joukossa ovat Peter Pan (1924), Trikolorin sankarit (1926), Isä ja poika (1927) ja Naura pajazzo (1928). Isä ja poika toi ohjaajalle Oscar-ehdokkuuden vuonna 1929.
Brenonin viimeinen työ (The Flying Squad) on vuodelta 1940.
Valikoitu filmografia

| Vuosi | Alkuperäinen nimi | Suomenkielinen nimi |
| --- | --- | --- |
| 1912 | All for Her |  |
| 1913 | Dr. Jekyll and Mr. Hyde |  |
| 1914 | Neptune's Daughter |  |
1915: The Kreutzer Sonata
1915: The Clemenceau Case
1915: The Two Orphans
1915: Sin
| 1916 | A Daughter of the Gods | Jumalien tytär |
| 1921 | The Passion Flower | Rakkautta tai vihaa |
| 1921 | The Sign on the Door | Suljettujen ovien takana |
| 1921 | The Wonderful Thing | Mies, jota hän rakasti |
| 1922 | Moonshine Valley |  |
| 1923 | The Spanish Dancer | Espanjalainen tanssijatar |
1924: Peter Pan
| 1926 | The Great Gatsby |  |
| 1926 | Beau Geste | Trikolorin sankarit |
| 1927 | Sorrell and Son | Isä ja poika |
| 1928 | Laugh, Clown, Laugh | Naura pajazzo |
| 1929 | The Rescue | Etelämeren tähtivalossa |
| 1940 | The Flying Squad |  |
Aiheesta muualla

Herbert Brenon Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Alexander Nübel

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Alexander Nübel
Syntymäaika: 30. syyskuuta 1996 (ikä 28)
Syntymäpaikka: Paderborn, Saksa
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 193 cm
Seura
Seura:  VfB Stuttgart
Pelinumero: 33
Junioriseurat
–2005:  TSV Tudorf
2005–2014:  SC Paderborn 07
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2014–2015 |  SC Paderborn 07 II | 26 | (0) |
| 2014–2015 |  SC Paderborn 07 | 0 | (0) |
| 2015–2018 |  FC Schalke 04 II | 24 | (0) |
| 2015–2020 |  FC Schalke 04 | 46 | (0) |
| 2020– |  FC Bayern München | 1 | (0) |
| 2021–2023 | →  AS Monaco FC | 76 | (0) |
| 2023– | →  VfB Stuttgart | 16 | (0) |
Maajoukkue
| 2017–2019 | Saksa U21 | 17 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Alexander Nübel (s. 30. syyskuuta 1996 Paderborn) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän on pituudeltaan 193-senttimetrinen. Hän edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa VfB Stuttgartia lainalla saman sarjan Bayern Münchenistä.
Nübel pelasi lähes kymmenen vuotta Paderbornin junioreissa. Edustusjoukkueessa hän pääsi vain vaihtopenkille. Elokuussa 2015 hän siirtyi Schalke 04:ään. Hän pelasi joukkueessa viiden kauden aikana 46 bundesliigaottelua, joista 26 ottelua viimeisellä kaudellaan 2019–2020. Mestarien liigassa hän pelasi kaksi ottelua kaudella 2018–2019. Kesällä 2020 hän siirtyi Bayern Müncheniin. Ensimmäisellä kaudellaan Bayernissa hän pelasi yhden ottelun Bundesliigassa, yhden ottelun Saksan Cupissa ja kaksi ottelua Mestarien liigassa.
Nübel pelasi kaudet 2021–2023 lainalla Ligue 1:n AS Monacossa. Hän pelasi kummallakin kaudella täyden ajan kaikissa 38 liigaottelussa. Eurooppa-liigassa hän pelasi kahden kauden aikana 15 ottelua. Kauden 2023–2024 hän on lainalla VfB Stuttgartissa, jossa on talvitaukoon mennessä pelannut kaikki 16 liigaottelua.
Nübel pelasi 17 ottelua Saksan alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Hän oli joukkueen ykkösmaalivahti ikäluokan EM-kilpailuissa 2019 Saksan saavuttaessa hopeaa.
Harri Nykänen

| Harri Nykänen |
| --- | --- |
 Nykänen Helsingin kirjamessuilla 2011.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Harri Kalervo Nykänen
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1953 Helsinki
Kuollut: 21. maaliskuuta 2023 (69 vuotta) Helsinki
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Tyylilajit:  rikoskirjallisuus
Esikoisteos:  Kuusi katkeraa miljoonaa  (1986)
Pääteokset:  Raid-sarja
Palkinnot
 Vuoden johtolanka 1990 & 2001   Lumilapio 1995 & 2002 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Harri Kalervo Nykänen (20. kesäkuuta 1953 Helsinki – 21. maaliskuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen rikoskirjailija. Hän työskenteli rikostoimittajana Helsingin Sanomissa aina kesään 2001 saakka, jolloin hän ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi.
Ura > Kirjailijana

Kirjoissaan Nykänen kuvasi Helsingin alamaailmaa, sen toimintatapoja ja pelisääntöjä rikollisen silmin. Hänen päähenkilönsä olivat yleensä pikkurikollisia, pelureita ja ilmiantajia ja muita pieneläjiä, jotka toimivat lain rajamailla. Nykänen tunsi rikostoimittajan työnsä vuoksi aiheensa. Suosituimmaksi Nykäsen kirjoista nousivat 1990-luvulla ilmestyneet kolme Raid-kirjaa, joista tehtiin 12-osainen televisiosarja sekä vuonna 2003 valmistunut elokuva.
Nykänen omisti yhdessä Jouni Tervon kanssa Pulitzer Oy -kustannusyhtiön. Yhtiössä Nykänen toimitti Barrikadi-sarjaa. Nykänen oli osuuskuntamuotoisen kustantamo CrimeTimen perustajajäsen.
Kuolema

Nykänen kuoli 69-vuotiaana nopeasti edenneeseen sairauteen Helsingissä. Hänet on haudattu Malmin hautausmaalle.
Palkinnot

Suomen dekkariseuran Vuoden johtolanka 1990 ja 2001
Tutkivan journalismin yhdistyksen Lumilapio 1995 ja 2002
Lasiavaimen ehdokkuus 2004
Aiheesta muualla

Harri Nykänen (Arkistoitu – Internet Archive) DekkariNetissä
Tervo, Jouni & Nykänen, Riika: Harri Nykänen 1953–2023. Helsingin Sanomat.  22.4.2023. Arkistoitu 22.4.2023.
Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta

Topelian rakennuksissa toimii nykyisin lukuisia historian ja kulttuurintutkimuksen alan tutkijoita.
Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta on opiskelijamäärältään suurin Helsingin yliopiston yhdestätoista tiedekunnasta sekä Suomen suurin ja vanhin humanistinen tiedekunta. Se on tieteenalarakenteeltaan ja oppiainevalikoimaltaan myös Suomen monipuolisin tiedekunta. Siihen kuuluvat yliopiston historiallis-kielitieteelliset oppiaineet eli kielet, historia, kulttuurintutkimus ja taiteiden tutkimus.
Tiedekunnassa opiskelee yhteensä noin 8 000 perus- tai jatkotutkintoa tekevää opiskelijaa. Tiedekunta sijaitsee Helsingin yliopiston keskustakampuksella ja suurin osa sen opetuksesta järjestetään yliopiston päärakennuksessa, Topelia-korttelissa sekä Metsätalossa.
Humanistisen tiedekunnan juuret ovat vanhassa filosofisessa tiedekunnassa, joka oli yksi vuonna 1640 perustetun Turun Akatemian neljästä kantatiedekunnasta. Tiedekunta jaettiin 1852 kahteen osastoon, historiallis-kielitieteelliseen osastoon ja fyysis-matemaattiseen (myöhemmin matemaattis-luonnontieteelliseen) osastoon. 1992 vanha filosofinen tiedekunta lakkautettiin ja sen osastoista tuli itsenäisiä tiedekuntia, jolloin historiallis-kielitieteellinen osasto muuttui humanistiseksi tiedekunnaksi. Muistona kantatiedekunnasta humanistisen tiedekunnan opiskelijat ovat arvonimeltään filosofian ylioppilaita ja sen tutkintonimikkeet ovat alinta tutkintoa (humanististen tieteiden kandidaatti) lukuun ottamatta filosofia-alkuisia (filosofian maisteri, filosofian lisensiaatti, filosofian tohtori sekä vanha ylempi korkeakoulututkinto filosofian kandidaatti). Promootioissa humanistinen ja matemaattis-luonnontieteellinen tiedekunta edelleen muodostavat yhdessä filosofisen tiedekunnan.
Vuoden 2016 alusta Aleksanteri-instituutti liittyi osaksi humanistista tiedekuntaa.
Humanistisessa tiedekunnassa on suomen- ja ruotsinkielisinä vaihtoehtoina on 6 kandiohjelmaa ja 12 maisteriohjelmaa.
Yksiköt

Tiedekuntaan kuuluu kuusi osastoa:
Aleksanteri-instituutti
digitaalisten ihmistieteiden osasto
filosofian, historian ja taiteiden tutkimuksen osasto
kielten osasto
kulttuurien osasto
suomalais-ugrilainen ja pohjoismainen osasto
Yksiköt > Aiemmat laitokset

Vuoden 2017 loppuun saakka tiedekuntaan kuului neljä ainelaitosta. Ne luotiin vuoden 2010 alussa yhdistämällä silloiset 16 ainelaitosta (suluissa vanhat laitokset):
filosofian, historian, kulttuurin ja taiteiden tutkimuksen laitos (filosofian laitos, historian laitos, Kristiina-instituutti, kulttuurien tutkimuksen laitos, taiteiden tutkimuksen laitos)
maailman kulttuurien laitos (Aasian ja Afrikan kielten ja kulttuurien laitos, klassillisen filologian laitos, Renvall-instituutti, uskontotieteen laitos)
nykykielten laitos (englannin kielen laitos, romaanisten kielten laitos, saksalainen laitos, slavistiikan ja baltologian laitos, yleisen kielitieteen laitos)
suomen kielen, suomalais-ugrilaisen ja pohjoismaisten kielten ja kirjallisuuksien laitos (pohjoismaisten kielten ja pohjoismaisen kirjallisuuden laitos, suomalais-ugrilainen laitos, suomen kielen ja kotimaisen kirjallisuuden laitos)
Aiheesta muualla

Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta