stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsingin islamilainen hautausmaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helsingin islamilainen hautausmaa Wikimedia Commonsissa
| n k Islam Suomessa |
| --- | --- |
Suurimmat yhdyskunnat:  Helsinki Islam Keskus  Suomen islamilainen yhdyskunta  Tampereen islamin yhdyskunta  The Islamic Rahma Center in Finland  Pohjois-Suomen Islamilainen Yhdyskunta  Resalat Islamilainen Yhdyskunta  Turun Islamilainen Yhdyskunta  Luettelo islamilaisista yhteisöistä 
Moskeijat:  Järvenpään moskeija  Lahden moskeija  Vantaan moskeija 
Henkilöt:  Abdullah Ali  Musa Bigiev  Khodr Chehab  Okan Daher  Anas Hajjar  Weli-Ahmed Hakim  Pia Jardi  Ymär Sali  Semiulla Wafin 
Järjestöt ja media:  Helsingin Muslimit  Suomen šiiamuslimit 
Kulttuuri ja tapahtumat:  Muslimielämää 
Muuta:  Helsingin islamilainen hautausmaa  Helsingin suurmoskeijahanke  Suomen islamilainen puolue
Helsingin maalaiskunnan suojeluskunta

Helsingin maalaiskunnan suojeluskunta perustettiin Malmilla kunnanmiesten kokouksessa 6.11.1905 asukkaiden hengen ja omaisuuden turvaamiseksi. Vuoden 1905 suurlakko oli kärjistänyt porvarillisen väestönosan ja yhteiskunnallisia uudistuksia vaatineiden mielenosoittajien välistä vastakkainasettelua ja sosialistit pyrkivät jatkamaan lakkoa perustamalla punakaarteja. Aloitteen suojeluskunnan perustamiseksi oli tehnyt nimismies G. E. Holmström, joka toimi Malmille aiemmin perustetun paikallisen suojeluskunnan päällikkönä. Helsingin maalaiskuntaan perustettiin 14 suojeluskuntapiiriä, joita johtivat vanhemmat järjestysmiehet eli piiripäälliköt. Piiripäälliköiksi valittiin lautamies Emil Collin, tilanomistaja J. F. Mangström, lautamies E. Berggrén, vapaaherra E. Ramsay, herra G. Ringquist, maisteri Eric von Rettig, tilanomistaja Oskar Felin, inspehtori F. Byman, herra H. Ramsay, herra A. Markelin, herra J. Eklund ja K. Lindström. Suojeluskunnalle asetettiin yhteinen keskushallitus, johon kuului nimismies Holmströmin ja kahden sihteerin lisäksi neljä neuvoa-antavaa jäsentä. Neuvoa-antaviksi jäseniksi nimettiin Eric von Rettig, vapaaherra H. von Bonsdorff, agronomi O. Blomqvist ja maisteri Björn Lindberg.
Toiminta

Helsingin maalaiskunnan kuntakokous myönsi suojeluskunnalle kuluja varten 1000 markan avustuksen. Suojeluskuntalaiset saivat käsivarsinauhan, jossa oli kirjaimet HSK ja suojeluskuntapiirin numero. Aseistuksena oli metsästyshaulikoita ja muutama revolveri. Toiminta rajoittui Malmin alueen vartiointiin ja kesti vain muutaman kuukauden, sillä levoton sisäpoliittinen tilanne rauhoittui jo vuoden 1906 alussa.
Toiminta aloitettiin uudelleen kuntakokouksen 13.8.1906 tekemällä päätöksellä, mutta suojeluskunnan uudelleenjärjestäytyminen ja aseistaminen oli aloitettu jo aiemmin. Suojeluskunnalle nimitettiin uusi keskushallitus, jonka johtoon tuli Eric von Rettig. Aseiden ja patruunoiden hankkimiseen tarvittavat rahat saatiin Uudenmaan lääninhallitukselta. Ampumaharjoitukset järjestettiin Oulunkylän Pikkukosken ampumaradalla ja v. Rettigin tilalla Malmin Solhemissä. Uuden suojeluskunnan vahvuus oli enimmillään 100 miestä, joiden aseina oli 50 Mauser-kivääriä. Senaatti antoi 30.4.1907 käskyn, jonka mukaan kuvernöörien piti kerätä aseet suojeluskunnilta. Helsingin maalaiskunnan suojeluskunnan aseet luovutettiin kuvernööri Max Alfthanille talvella 1907.
Lucrecia Martel

Martel vuonna 2008.
Lucrecia Martel (s. 14. joulukuuta 1966 Salta, Argentiina) on argentiina­lainen elokuva­ohjaaja, jonka tunnetuimpia pitkiä näytelmä­elokuvia ovat Kuuma suo (La Ciénaga, 2001) ja La mujer sin cabeza (”Päätön nainen”, 2008). Martel kuuluu Lisandro Alonson ja Pablo Traperon ohella 1990-luvun lopulla alkaneeseen argentiina­laisen elo­kuvan ”uuteen aaltoon”.
Lucrecia Martel syntyi moni­lapsiseen perheeseen Argentiinan konserva­tiivisessa pohjois­osassa. Hän kävi katolista koulua ja haaveili ryhtyvänsä eläinten­hoitajaksi tai tähti­tieteilijäksi. 15-vuotiaana hän sai video­kameran, ja opiskel­lessaan myöhemmin viestintää yli­opistossa Buenos Airesissa opintoihin kuulunut animaatiokurssi herätti lisää kiinnostusta elokuvaan. Loppu­työnsä aiheeksi hän otti arkki­tehtuurin Holly­woodin kauhu­elokuvissa. Opinnäytteen ohjaaja kuitenkin kuoli kesken kaiken, ja Martel jätti opinnot sikseen. Vähä­pätöisinä pitämiensä televisio­dokumenttien jälkeen Martel pääsi ohjaamaan ensimmäisen pitkän näytelmä­elokuvansa, kahden porvaris­perheen laiskaa ja alkoholin värittämää lomailua kuvaavaa elokuvaa La Ciénaga (2002, suomen televisio­esityksessä nimellä Kuuma suo).
Seuraavan elo­kuvansa, teini­tytön seksi­kokeiluista kertovan La niña santan (2004) pää­tuottajaksi Martel sai Pedro Almodóvarin. Kolmas pitkä elokuva La mujer sin cabeza on psykologinen trilleri, joka vuonna 2016 äänestettiin BBC:n kyselyssä tämän vuosisadan 100 parhaan elokuvan joukkoon. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa.
Aiheesta muualla

Slobodian, Jennifer: ”Analyzing the Woman Auteur: The Female/feminist Gazes of Isabel Coixet and Lucrecia Martel”. The Comparatist, toukokuu 2012. Artikkeli verkossa (Arkistoitu – Internet Archive) (vaatii HighBeam-tilauksen)
Martin, Deborah: The Cinema of Lucrecia Martel. Manchester University Press, 2016. ISBN 9780719090349.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Abby Martin

Abby Martin
Abby Martin (s. 1984) on yhdysvaltalainen juontaja, kansalaisaktivisti, taiteilija ja salaliittoteoreetikko.
Martin varttui Yhdysvaltain länsirannikolla. Hän tuli alun perin tunnetuksi somejulkkiksena, joka kannatti muun muassa NWO-salaliittoteorioita ja väitti syyskuun 11. päivän iskuja sisäpiirioperaatioksi. Televisiokanava Russia Todayn edustajat tutustuivat Martiniin tämän ollessa kansalaisjournalistina kuvaamassa reaktioita Occupy-liikkeen mielenosoituksiin Oaklandissa ja työskennellessä Occupy-aktivistien kirjeenvaihtajana. Martin juonsi RT Americalla Breaking the Set -ohjelmaa. Hän esitti ohjelmassa usein erilaisia salaliittoteorioita. Hän myös haistatteli julkisesti tiedotusvälineille, poliittisille ehdokkaille ja korporatokratialle.
Vuonna 2014 Martin tuomitsi RT:n lähetyksessä Krimin miehityksen. Hän nousi otsikoihin uhmaamalla näin RT:n toimituksellista linjaa. The Telegraphin mukaan RT:n toimihenkilöt väittivät Martinin tulleen yhdysvaltalaisten tiedotusvälineiden harhauttamaksi. RT kuitenkin myös käytti Martinin toimintaa esimerkkinä todistellessaan toimituksellista vapauttaan. RT ilmoitti lausunnossaan lähettävänsä Martinin Krimin niemimaalle, jotta tämä saisi tutustua tilanteeseen paikan päällä. Martin kieltäytyi tarjouksesta. Vuonna 2015 hän kertoi lopettavansa työskentelyn RT:n palveluksessa. Myös juontaja Liz Wahl irtisanoutui vastalauseena Venäjän aggressiolle.
Martin oli mukana perustamassa kansalaisjournalismiin keskittyvää Media Roots -sivustoa. Hän on juontanut tutkivaa dokumentti- ja haastatteluohjelmaa The Empire Files. Hän on ollut mukana elokuvahankkeissa, kuten Gaza Fights for Freedom -dokumentin teossa. Vuonna 2024 Martin kertoi pitävänsä Israelia fasistisena yhteiskuntana ja suhtautuneensa jo yli kymmenen vuoden ajan hyvin kriittisesti Israelin hallintoon sekä yhteiskuntaan. Martin on naimisissa sodanvastaisen Irakin sodan veteraani Mike Prysnerin kanssa.
Martin D-28

Martin D-28 on C. F. Martin & Companyn valmistama, 1930-luvulla markkinoille tullut akustinen kitara. Se on eräs tunnetuimmista teräskielisistä kitaroista. 1950-luvulla se oli eräässä vaiheessa niin suosittu, että asiakkaat saattoivat odottaa sitä ”kaksi vuotta tai enemmän”.
Siitä on saatavilla useita muunnelmia, kuten HD-28 ja D-35. Myös monet muut kitaravalmistajat, kuten Ibanez, Fender, Takamine ja Yamaha ovat valmistaneet kitaroita, jotka ovat saaneet vaikutteita D-28:n ulkonäöstä.
D-28:n rakennuksessa käytetään sitkankuusta, eebenpuuta ja mahonkia.
Tunnettuja käyttäjiä

Martin D-28:aa ovat käyttäneet urillaan muun muassa Hank Williams, Elvis Presley, Johnny Cash, Bob Dylan, Jimmie Rodgers, Ernest Tubb, Jimmy Page, Eric Clapton, John Lennon, Paul McCartney, George Harrison, Kurt Cobain, Stephen Stills, Neil Young,  Steve Winwood, Slim Dusty ja Chris Martin.
Gunnar Heinrichs

| Karl Gunnar Heinrichs |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. huhtikuuta 1893 Helsinki
Kuollut: 1. marraskuuta 1953 (60 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota, Talvisota, Jatkosota
Sotilasarvo:  jääkärieversti
Karl Gunnar Heinrichs (26. huhtikuuta 1893 Helsinki – 1. marraskuuta 1953) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat filosofian tohtori Axel Ossian Andreas Heinrichs ja Johanna Matilda Rönnholm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Elisabet Anderzénin kanssa. Heidän poikansa Lars Heinrichs yleni urallaan Puolustusvoimissa kenraalimajuriksi. Toinen poika Per V. Heinrichs oli majuri ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Opinnot

Heinrichs kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1911 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun konerakennusosastolla vuosina 1911–1914. Diplomi-insinööritutkinnon hän suoritti vuonna 1923. Hän kävi Ranskan sotakorkeakoulun 1. vuosikurssin vuosina 1919–1920 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1925–1926.
Jääkäriaika

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, jonka päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, mikä järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hänet sijoitettiin 21. joulukuuta 1915 Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan. Hän oli yksi niistä viidestä jääkäristä, jotka pääsivät ennen pataljoonan rintamalle siirtymistä tutustumaan majuri Bayerin johdolla itärintaman päämajaan Kovnossa. Tällä vierailulla hän pääsi keskustelemaan kenraaleiden Ludendorffin ja Hindenburgin kanssa.
Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Libaussa järjestetyille sotakoulun A-kursseille.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin komentajaksi 26. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonaan. Hän osallistui pataljoonan komentajana sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Heinrichs komennettiin sisällissodan jälkeen 1. kesäkuuta 1918 Yleisesikuntaan yleisesikunnan päällikön, eversti von Redernin, ja osasto 2:n adjutantiksi. mistä hänet siirrettiin 10. lokakuuta 1918 Karjalan kaartin rykmenttiin ja komennettiin samalla Viipurin upseerikokelaskurssien johtajaksi. mutta siirrettiin 1. toukokuuta 1919 Yleisesikunnan operatiiviseen toimistoon toimistoupseeriksi ja 9. syyskuuta 1920 alkaen 3. Divisioonan esikuntapäälliköksi.
Armeijasta hän erosi 27. heinäkuuta 1922, mutta astui 28. helmikuuta 1923 jälleen vakinaiseen palvelukseen ja määrättiin Kadettikouluun kadettikomppanian päälliköksi, josta hänet siirrettiin 10. toukokuuta 1926 Autopataljoonan (myöh. nimi Huoltopataljoona 1) komentajaksi ja edelleen 1. heinäkuuta 1933 Uudenmaan rykmentin ja 5. joulukuuta 1935 Keski-Suomen sotilasläänin komentajaksi. Armeijasta hän erosi toistamiseen 11. helmikuuta 1938 siirtyi Oy Taalintehtaan apulaisjohtajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Heinrichs osallistui talvisotaan 3. täydennysdivisioonan (nimi myöhemmin 23. Divisioona) komentajana ja osallistui taisteluihin Ylä-Sommessa ja Näykkijärvellä. Divisioonan komentajan tehtävistä hänet siirrettiin Päämajan linnoitusosaston erikoistehtäviin. Välirauhan aikana ja jatkosodan puhjettua hän toimi Päämajan Linnoitusosaston yleisen osaston päällikkönä, kunnes vuonna 1942 hänet kotiutettiin ja hän siirtyi Etelä-Suomen voiman tekniseksi johtajaksi.
Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alkaessa hänet kutsuttiin takaisin palvelukseen ja hänet sijoitettiin Kannaksen joukkojen esikuntaan komento-osaston päälliköksi, josta hänet komennettiin 3. Armeijakunnan yhteysupseeriksi Suomussalmelle. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi jatkosodan jälkeen ja siirtyi Helsingin kaupungin sähkölaitokselle insinööriksi, missä työskenteli vuoteen 1947, jonka jälkeen hän toimi useiden sähkölaitosten palveluksessa ja vuodesta 1947 alkaen Pohjoismaiden Sähkö Oy:n palveluksessa. Hänet on haudattu Kauniaisiin.
Opetustoimi

Heinrichs toimi teknillisen mekaniikan ja ainelujuusopin tuntiopettajana Sotateknillisessä koulussa vuosina 1929–1931. Hän toimi saksalaisille upseereille järjestetyllä talvikursseilla Kankaanpäässä ja Pommerissa vuosina 1941–1944.
Luottamustoimet

Heinrichs toimi puheenjohtaja toimikunnassa, jonka tehtävänä oli laatia lakiehdotus moottoriajoneuvojen takavarikoimisesta vuonna 1928 ja Helsingin varuskunnan liikekannallepanotoimiston puheenjohtajana vuosina 1928–1930. Yleisesikunnan liikekannallepano-ohjesääntökomitean jäsenenä hän toimi vuonna 1928 ja talvitiekysymystä käsitelleen komitean puheenjohtajana vuonna 1932 sekä ampumatarvikealalla palvelevien henkilöiden pätevyysvaatimuksia pohtineen komitean puheenjohtajana vuonna 1932. Teknillisten joukkojen kunniatuomioistuimen puheenjohtajana hän toimi vuosina 1926–1927 ja 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen varapuheenjohtajana vuosina 1927–1928 sekä Suomen moottoripyöräklubin keskushallituksen puheenjohtajana vuosina 1927–1929. Suomen moottoriliiton keskushallituksen puheenjohtaja hän taasen toimi vuosina 1927–1932 ja Suomen Sotilasaikakauslehden toimituskunnan jäsenenä vuonna 1929.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 2. syyskuuta 1915  Zugführer 4. huhtikuuta 1916  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 19. elokuuta 1919  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1927  Eversti 6. joulukuuta 1933  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 16. toukokuuta 1938 |      |  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. komentajamerkki  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Tanskan Dannebrogin ritarikunnan komentajamerkki  Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan komentajamerkki  Viron Kotkaristi ritarikunnan 3. lk. ansioristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Marto

Marto tarkoittaa biologiassa lisääntymiskyvytöntä tai hedelmätöntä eliötä (eläintä tai kasvia). Kasvitieteessä sillä on myös merkitys mykerökukinnon lyhyt ja laaja kukkapohjus, johon yksittäiset kukat kiinnittyvät. Nisäkkäistä, varsinkin lisääntymiskyvyttömästä lehmästä, käytetään myös nimitystä maho.
Lisääntymiskyvyttömän eli steriilin eliöyksilön merkityksessä marto tarkoittaa eliötä, joka on kykenemätön lisääntymään suvullisesti tai se voi merkitä lisääntymiselintä, jossa ei kehity lisääntymisessä tarvittavia osasia. Martous on melko yleistä lajien välisissä sekamuodoissa, joissa se vaihtelee täydellisestä martoudesta lähes täydelliseen hedelmällisyyteen saakka.
Martouden syynä voivat olla geneettiset tekijät tai ympäristön vaikutukset. Marto on esimerkiksi haploidi kasvi, jolla on yksinkertainen kromosomisto. Tällaisia kasveja voidaan kasvattaa siitepölyhiukkasista, mutta niillä ei voi tapahtua normaalia meioosia, joka on suvulliseen lisääntymiseen liittyvä solunjakautumistapahtuma. Kehittyvien siitepölyhiukkasten peruskromosomisto on vajaa ja yleensä ne surkastuvat jossakin kehitysvaiheessa. Muodostuvista sukusoluista tulee silloinkin martoja, kun tapahtuu yhden geenin mutaatio lisääntymistä säätelevissä järjestelmissä. Mutaatio voi muuttaa esimerkiksi siiteputken kasvua tai sukusolujen yhtymisen yksityiskohtia. Ympäristövaikutuksena voi olla vaikkapa kuivuus. Se voi rajoittaa esimerkiksi heinien tähkylöiden kehittymistä. Vaikka oikea valojaksoisuus olisi aikaansaanut kukka-aiheiden kukkimisvalmiuden, osa kukista jää kehittymättä eli tähkään jää martoja kohtia.
Joidenkin soljokasvien pölytyksen varmistamiseen liittyy kukkalehtien erilaistumisesta johtuvaa martoutta. Niiden kukassa on kaksi hedekiehkuraa, joista toiseen kehittyy pyöreitä siitepölyhiukkasia ja toiseen soikeita. Pyöreät ovat hedelmöityskykyisiä ja soikeat martoja. Martojen hiukkasten sokeripitoisuus on suurempi, jolloin ne houkuttelevat paremmin siitepölyä syöviä hyönteisiä. Kukassa vierailevaan hyönteiseen tarttuu käynnin aikana myös hedelmöityskykyistä siitepölyä toisesta hedekiehkurasta. Näin kasvi pyrkii varmistamaan pölytyksen onnistumisen.
Tuomas Martikainen

Tuomas Antti Kristian Martikainen (s. 1971) on suomalainen uskontotieteilijä ja Svenska social- och kommunalhögskolanin rehtori.
Martikainen valmistui filosofian maisteriksi Turun yliopistosta vuonna 1996 ja filosofian tohtoriksi vuonna 2004 Åbo Akademista. Hän on toiminut uskontotieteen dosenttina Helsingin yliopistossa vuodesta 2009. Vuosina 2015–2020 hän työskenteli Siirtolaisuusinstituutin johtajana ja sen jälkeen yliopistonlehtorina Itä-Suomen yliopistossa. Vuoden 2023 alusta hän on toiminut Svenska social- och kommunalhögskolanin rehtorina.
Tuomas Martikaisen isä Jouko N. Martikainen on kirkkohistorian professori.
Julkaisuja

1996: Moniarvoinen Turku: Käsikirja uskonollisista, maailmankatsomuksellisista ja etnisistä yhteisöistä. Religionsvetenskapliga skrifter 32. Åbo: Åbo Akademi.
2004: Immigrant Religions in Local Society: Historical and Contemporary Perspectives in the City of Turku. Diss. Åbo: Åbo Akademi University Press.
2006: Ego sum qui sum: Festskrift till Jouko Martikainen – Jouko Martikaisen juhlakirja – Festschrift fuer Jouko Martikainen. Studier i systematisk teologi vid Åbo Akademi nr 29. Åbo: Åbo Akademi. (Redigerad av – Toimittanut – Herausgegen von Tuomas Martikainen.)
2006: Ylirajainen kulttuuri: Etnisyys Suomessa 2000-luvulla. Helsinki: SKS. (Toimite.)
2007: Women from the Indian Subcontinent in Finland: Patterns of Integration, Family Life, Employment and Transnationalism among Marriage Migrants. Helsinki: Väestöliitto, Väestöntutkimuslaitos. (Tuomas Martikainen & Lalita Gola.)
2007: Maahanmuuttajanaiset: Kotoutuminen, perhe ja työ. Helsinki: Väestöliitto, Väestöntutkimuslaitos. (Toimittaneet Tuomas Martikainen & Marja Tiilikainen.)
2008: Islam Suomessa: Muslimit arjessa, mediassa ja yhteiskunnassa. Helsinki: SKS. (Toimittaneet Tuomas Martikainen, Tuula Sakaranaho & Marko Juntunen.)
2010: Maahanmuutto ja sukupolvet. Helsinki: SKS. (Toimittaneet Tuomas Martikainen & Lotta Haikkola)
2010: Religions återkomst: Brytningspunkter i kyrkan, religionen och kulturen – Uskonnon ylösnousemus: Kirkon uskonnon ja kulttuurin murros. Magma-studie 4. Helsingfors: Magma. (Toimittaneet Tuomas Martikainen & Ville Jalovaara.)
Suomi remix.  Like, 2011.  ISBN 978-952-010619-5
2011: Mitä muslimit tarkoittavat? Keskustelua islamilaisista virtauksista Suomessa ja Euroopassa. Turku: Savukeidas. (Toimittaneet Tuomas Martikainen & Tuula Sakaranaho.)
Göran Hellberg

Karl Anders Göran Hellberg (11. helmikuuta 1937 Kokkola – 7. huhtikuuta 2021 Karjaa) oli suomalainen pappi, joka toimi Suomen ensimmäisenä kisapappina. Hän oli Suomen joukkueiden kisapappina eri arvokisoissa vuodesta 1972 vuoden 2003 loppuun asti. Hellbergin seuraajaksi tuli Leena Huovinen.
Pappisura

Hellberg valmistui teologian maisteriksi vuonna 1963 ja sai samana vuonna pappisvihkimyksen. Hän suoritti myös pastoraalitutkinnon 1973 ja sairaalasielunhoidon tutkinnon 1974. Hän työskenteli muun muassa merimiespastorina Hampurissa 1966–1971, sairaalapastorina Kokkolassa 1971–1975 ja johtavana sairaalapastorina Turussa 1984–2000. Lisäksi hän toimi tuntiopettajana eri kouluissa 1964–1978, Sibelius-Akatemiassa 1978–1984 ja Åbo Akademissa vuodesta 1984. Hän sai rovastin arvon 1990.
Kisapappi

Münchenin olympialaisten järjestäjät pyysivät kirkkojen johtajia lähettämään kisoihin yhden urheilusta kiinnostuneen papin. Arkkipiispa Martti Simojoki pyysi vuonna 1970 tehtävään Hampurin merimieskirkon merimiespappia Göran Hellbergiä. Hän oli Münchenin olympiakisoissa myös Yhdysvaltojen, Thaimaan ja Norjan kisapappina. Kisojen jälkeen Suomen Olympiakomitea ja Urheiluliitto halusivat jatkaa toimintaa. Mukaan tuli myöhemmin myös Suomen Hiihtoliitto.
Alkuaan toiminta oli satunnaista, ja 1976 olympialaisiin hän ei lähtenyt, koska pyyntö olympiakomitealta tuli hänestä niin myöhään, ettei hän olisi kyennyt tutustua joukkueeseen. Hellberg halusi olla joukkueen mukana myös harjoitusleireillä. Pyyntöön suostuttiin. 1980-luvulla toiminnan virallistamista suunniteltaessa Hellberg kertoi pyytäneensä tutkimuksen kisapapin tarpeellisuudesta ja toimenkuvasta. Suurin osa piti kisapappia tarpeellisena, eikä mukanaoloa vastustanut kukaan. Kisapappia toivottiin keskustelijaksi, kuuntelijaksi, sielunhoitajaksi ja pitämään hartauksia. Yhteistyösopimus tehtiin 1985 ja Hellberg jatkoi kisapappina. Varsinainen virka hänellä oli Turun seurakuntayhtymän sairaalapappina.
Hellberg sai Suomen Olympiakomitean jakaman sisupuukon numero 5 Atlantan olympialaisissa 1996.
Hellbergin viimeiset kilpailut olivat yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2003. Hellbergin seuraaja Leena Huovinen aloitti toiminnan maaliskuussa 2004.
Yksityiselämä

Göran Hellberg avioitui vuonna 1961 sairaanhoitaja Margareta Krokforsin kanssa. He saivat viisi lasta. Göran Hellbergin veli on lääkintöneuvos Håkan Hellberg.
Kirjallisuutta

Isometsä, Nina: Pappi kilpakenttien laidoilla: Göran Hellbergin toiminta ja tavoitteet Suomen olympiajoukkueen kisapappina. (Arkistoitu – Internet Archive) Uskontotieteen pro gradu -tutkielma. Turun yliopisto 1997.
Aiheesta muualla

Göran Hellbergin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Martin B-10

Martin B-10 Havaijin Oahulla vuonna 1941.
Martin B-10 (Model 139 ja Model 166) on yhdysvaltalainen keskiraskas, kaksimoottorinen ja nelipaikkainen pommituskone. Ensilento tapahtui vuonna 1932. Tyyppi hyväksyttiin Yhdysvaltain lentojoukkojen (USAAC)  käyttöön vuonna 1934. Konetyyppiä myytiin lisäksi muutamiin muihin maihin, etenkin Tyynenmeren alueen valtioille. Näin ollen se otti osaa Tyynenmeren sotatoimiin Japania vastaan. Konetta myytiin myös Turkkiin.
Tullessaan palvelukseen oli B-10 konetyyppinä varsin moderni. 1930-luvun lopulla vallinneen kiivaan kehityksen johdosta se oli kuitenkin ehtinyt jo vanheta toisen maailmansodan alkaessa. USAAC, jolle konetta valmistettiin kaikkiaan 151 kappaletta mukaan lukien B-12 -tyyppi muunnelmineen, oli sen ehtinyt myöskin poistaa ensilinjan käytöstä. Muita käyttäjämaita olivat olleet Kiina, Thaimaa ja Argentiina.
Koneen huippunopeus oli 322 kilometriä tunnissa ja toimintamatka maksimikuormalla 950 km. Lakikorkeus oli 7 680 m. Moottoreina yksiriviset, 9-sylinteriset Wright Cyclone R-1820-G-102 -tähtimoottorit, joiden kummankin teho oli 775 hv, joissakin malleissa 1000 hv. Maksimi pommikuorma oli 1 025 kg. Puolustusaseistuksena oli kolme kevyttä 0.30 tuuman (7,62 mm) konekivääriä, jotka oli sijoitettu erillisiin ampumoihin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.howstuffworks.com/martin-b-10.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.nationalmuseum.af.mil/factsheets/factsheet.asp?id=340
http://www.fiddlersgreen.net/models/aircraft/Martin-B10.html ("mallareitten" pienoismallisivusto, tosin hyvin kuvitettu, lisäksi dataa)