stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Metsästäjä-keräilijät
Elämäntapa ja yhteiskuntarakenne > Vaatetus ja koristautuminen

Monet trooppisten seutujen metsästäjä-keräilijät eivät käytä paljon vaatteita. Jotkut ovat kokonaan alasti, jotkut käyttävät lannevaatetta, jotkut viittaa. Viileimmillä seuduilla pukeudutaan nahkoihin ja turkiksiin, jotka ovat myös vedenpitäviä. Nahkojen työstäminen oli vaativaa ja vei paljon aikaa. Trooppisilla alueilla päähineitä ei juurikaan ole käytetty. Eteläisen Afrikan sanit pystyvät muokkaamaan hiuksistaan suojan paahtavalta auringolta. Myös jalkineita on käytetty vain viileimmillä seuduilla, tai aavikolla sandaaleita suojana kuumalta hiekalta.
Monet metsästäjä-keräilijät koristelevat itseään ihomaalauksilla ja kehonmuokkauksilla kuten lävistyksillä.
Terveys

Metsästäjä-keräilijöillä esiintyy harvoin liikalihavuutta, korkeaa verenpainetta tai korkeaa kolesterolia, Heillä on tästä huolimatta niin korkea kuolleisuus, että vain harva elää edes 46 vuotiaaksi. Keskimäärin vain noin 57 prosenttia lapsista selviää 15-vuotiaaksi. Siihen ikään selvinneistä vain 64 prosenttia selviää 45-vuotiaiksi, mistä eteenpäin keskimääräinen odotettu elinikä on vain noin 21 vuotta. Syntymähetkellä odotettavissa oleva elinikä vaihtelee kansoittain noin 21 ja 37 vuoden välillä.
Aikuisten yleisimpiä kuolinsyitä ovat tartuntataudit kuten keuhkoputkentulehdus, tuberkuloosi ja keuhkokuume. Trooppisissa metsissä elävät metsästäjä-keräilijät kärsivät usein myös terveyttä heikentävistä loisista. Rappeuttavat sairaudet sekä sydänkohtaukset ja aivohalvaukset ovat melko harvinainen kuolinsyy. Väkivalta on joissain ryhmissä hyvin yleinen kuolinsyy niin lasten kuin aikuistenkin kohdalla. Tapaturmaisesti kuolee ryhmästä riippuen noin 1–13 prosenttia. Väkivallan ja tapaturmien yhteisosuus kuolemista vaihtelee suuresti ja on keskimäärin noin 20 prosenttia.
Terveys on heikentynyt, keskipituus ja elinikä lyhentynyt sekä lapsikuolleisuus kasvanut niiden metsästäjä-keräilijöiden keskuudessa, jotka ovat ryhtyneet harjoittamaan myös maataloutta. T'ämä pätee sekä nykyiseen että muinaiseen kehitykseen. Kreikasta ja Turkista löydetyistä luurangopista on päätelty, että alueen muinaisten asukkaiden keskipituus lyheni 15 senttimetriä, kun he siirtyivät metsästäjä-keräilijöiden elämäntavasta maanviljelyyn.Tämä tapahtui vuoteen 3000 eaa. mennessä, eikä keskipituus ole edelleenkään yhtä suuri kuin ennen. Tutkijat ovat päätelleet luurankolöytöjen perusteella myös, että Illinois'n ja Ohion intiaanien hammaskiille heikkeni ja he alkoivat kärsiä anemiasta ja erilaisista luustovaivoista siirtyessään maanviljelyyn. Keskimääräinen elinikä laski samalla 26 vuodesta 19 vuoteen.
Etenkin täydellinen siirtyminen maanviljelyyn on heikentänyt metsästäjä-keräilijöiden terveyttä kolmesta syystä. Ensinnäkin, metsästäjä-keräilijöiden ruokavalio oli paljon monipuolisempi kuin vain muutamasta tärkkelyspitoisesta mutta ravintoköyhästä lajista riippuvaisten maanviljelijöiden. Toiseksi, maanviljely oli herkkää satovaihteluille: yksikin epäonnistunut sato merkitsi nälänhätää. Kolmanneksi, maanviljelyä seurannut tiivis asuminen lisäsi loisten ja tartuntatautien määrää.
Joskus metsästäjä-keräilijäryhmään tarttuu ulkopuolisten tuoma tuhoisa kulkutauti, jolle heillä ei ole vastustuskykyä.
Metsästyksen vaikutus ympäristöön

Metsästys-keräilykulttuuria pidetään monesti luontoon hyvin sopeutuvana ja elinympäristön biodiversiteettiä säästävänä. Useat historiantutkijat uskovat silti melko alkeellisilla aseilla varustettujen metsästäjä-keräilijöiden hävittäneen monia lajeja sukupuuttoon.
Suurriistan metsästyksen vauhti kiinnostaa tutkijoita, jotka haluavat tietää, missä ajassa muinaiset metsästäjät kykenivät hävittämään suurriistan pois. On väitetty Amerikkaan saapuneiden paleointiaanien hävittäneen pois kymmeniä miljoonia päitä suurriistaa. Jos joku elää suurriistan metsästyksellä, hän tarvitsee 1 kg lihaa henkeä kohden päivässä. Jos ryhmässä on 100 jäsentä, tarvitsee pyytää 2–3 peuraa päivässä. Suuresta hirvestä riittää ravintoa 100 hengen ryhmälle jo noin 7 päiväksi, biisonista yli viikoksi. Vuodessa sataa ihmistä kohti tarvitaan ravinnoksi 700–800 peuraa tai 60 hirveä. Suuri biisoni painaa 900 kg. Yhtä henkeä kohti tarvitaan riistamaata 18–1 300 km² riippuen paikallisesta ympäristöstä.
Metsästäjä-keräilijäkansoja > Elämäntapansa säilyttäneitä

Agtat
Akat
Andamaanilaiset
Jarawat
Sentinelit
Hadzat
Jakuutit
Pygmit
Sanit
Semangit
Metsästäjä-keräilijäkansoja > Perinteisestä elämäntavastaan osittain tai kokonaan luopuneita

Ainut
Australian aboriginaalit
Eskimot
Suurandamaanilaiset
Metsästäjä-keräilijöiden väheneminen viimeisten 10 000 vuoden aikana. Tummimmalla värillä alueet, joissa metsästäjä-keräilijöiden osuus maankäytöstä oli yli 20 prosenttia.
Jääkalastusta Pohjois-Kanadan retkikunnan havaitsemana.
Kongolaisten pygmien majoja sademetsässä.
Monet metsästäjä-keräilijät pukeutuvat niukasti ja koristelevat ihoaan. Kuvassa Amazonian yanomameja.
Tansanian hadzoja harjoittelemassa metsästystä.
Grönlantilainen jääkarhunmetsästäjä kajakissaan. Kuva vuodelta 1904.
Muinaisen Egyptin pukeutumiskulttuuri

Muinaisegyptiläinen paria kuvaava patsas
Arkeologisissa kaivauksissa löydettyjen seinämaalausten, reliefien, patsaiden sekä savipaloille ja papyruksille tehtyjen piirrosten perusteella tiedetään varsin tarkasti, miten muinaiset egyptiläiset pukeutuivat.
Vaatteet

Yleisin vaatteissa käytetty materiaali oli pellava. Lampaan villasta ei vaatteita valmistettu, sillä sitä pidettiin epäpuhtaana. Tästä syystä rikolliset haudattiin yleensä villaan käärittyinä. Villa olisi sitä paitsi ollut liian hiostavaa Egyptin kuumassa ilmastossa. Köyhien tiedetään käyttäneen myös jäykkiä ja yksinkertaisia, niinestä tai papyruskaislasta tehtyjä vaatekappaleita.
Muinaisegyptiläisessä pukeutumiskulttuurissa ei juuri tapahtunut merkittäviä muutoksia koko sen kolme tuhatta vuotta kestäneen historian aikana. Alempien kansanluokkien miehet pukeutuivat tavallisesti polvenmittaiseen valkoiseen lannevaatteeseen, joka jätti yläruumiin paljaaksi. Naiset pukeutuivat suorakulmaiseen, täyspitkään hihattomaan mekkoon, jossa oli leveät olkaimet.
Yläluokkien ihmiset käyttivät pitkiä, kaapuja muistuttavia laskostettuja pukuja. Nämä asut kudottiin 'kuninkaallisesta pellavasta', egyptiksi sesheru nisut, joka oli ohutta ja läpikuultavaa ja hienoin egyptiläisten tuntema kangaslaatu. Tämän asukokonaisuuden he täydensivät sadoista pienistä kirjavista helmistä tehdyllä leveällä kauluksella ja peruukilla, joka oli tehty aidoista ihmishiuksista ja joskus harvemmin myös langoista. Yläluokkien naiset saattoivat juhliin mennessään asettaa peruukkinsa päälle vahanokareen, joka illan kuluessa suli ja levitti hyvää tuoksua. Sekä ylä- että alaluokkien lapset olivat tavallisesti alasti.
Egyptiläiset arvostivat puhtaanvalkoista kangasta. Siksi he esimerkiksi laittoivat kankaan pesun jälkeen aurinkoon. Myös kasvivärejä käytettiin, joilla saatiin esimerkiksi sinistä ja keltaista. Apuna käytettiin alunaa. Useimmiten ihmiset kävelivät avojaloin, mutta sandaalit tunnettiin jo kaikkein varhaisimmilta ajoilta saakka. Faaraolla oli oma sandaalinkantajansa. 1300-luvulla eaa. kuolleen faarao Tutankhamonin haudasta on löydetty kultainen sandaalipari. Sandaalit voitiin valmistaa omassa kodissa vaikka niinestä tai papyruskaislasta. Yläluokkien ihmiset saattoivat käyttää myös nahkaisia sandaaleja. Sandaalit olivat hyvin yleisiä egyptiläisessä pukeutumisessa.
Egyptiläiset eivät käyttäneet hattuja. Silti faaraon pukeutumiseen kuului olennaisena osana pään ympärille kiedottu raidallinen huivi, nemes.
Jotkin egyptiläiset papit pukeutuivat tietyissä uskonnollisissa seremonioissa leopardintaljaan. Sem-papit käyttivät lannevaatetta, jossa oli olan yli kiertävä hihna.
Hiukset

Egyptissä 600-luvulla eaa. vieraillut Herodotos kertoo, että egyptiläiset papit peseytyivät ja ajelivat itsensä paljaaksi kahden päivän välein, sillä karvoja ja hiuksia pidettiin epäpuhtaina. Toisaalta myös egyptiläisen ylimystön jäsenet tekivät näin. He leikkasivat hiuksensa ja teettivät niistä peruukin pellavahuppuun kiinnittämällä.
Egyptiläisten hiusten väri oli useimmiten musta tai tummanruskea. Vanhan valtakunnan ja keskivaltakunnan aikana suosittiin lyhyttä peruukkia, joka oli joko suora tai kiharrettu pienille kiharoille afrikkalaiseen tyyliin. Uuden valtakunnan aikana, jolloin pukeutumiskulttuuri oli koristeellisempi ja tuhlailevampi, käytettiin pitkää peruukkia, joka ulottui harteille tai vyötäisille. Peruukki punottiin kymmeniksi ohuiksi palmikoiksi.
Faaraot käyttivät tekopartaa kuninkuuden merkkinä.
Ehostus, öljyt ja voiteet

Silmät rajattiin lyijystä valmistetulla mustalla "kohlilla". Luomivärinä oli vihreä.  Kulmakarvat nypittiin hopeisilla atuloilla ja tilalle maalattiin soikeat, mustat kaaret. Paitsi kaunistuskeinona, silmien ehostamista käytettiin
suojana lentohiekkaa ja silmäsairauksia ja tulehduksia aiheuttavia epäpuhtauksia vastaan.
Poskipäihin, kynsiin, kämmeniin ja huuliin levitettiin hennaa, joka oli okranpunaista. Kasvot valkaistiin puuterilla. Ehostusvälineitä säilytettiin lootuksen kukan muotoisissa puurasioissa. Sekä miehet, naiset että lapset ehostivat itseään.
Egyptiläisiä tanssijoita. Hautakammiomaalaus n. 1950 eaa.
MR-444

| MR-444 |
| --- | --- |
Tyyppi:  itselataava kaksitoiminen pistooli
Valmistaja:  IŽMEH
Valmistusmaa:   Venäjä
Valmistusvuodet:  ?
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  9×17 mm Browning court 9×18 Makarov 9×19 mm Parabellum
Aseen pituus:  186 mm
Piipun pituus:  101 mm
Paino (tyhjänä):  760 g
Lipas:  vaihtolipas
Kapasiteetti:  10 tai 15 patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:   
Tehokas kantama:   
Teoreettinen kantama:   
Tulinopeus (laukausta/min):  kertatuli
MR-444 Baghira on itselataava kaksitoiminen pistooli, joka on valmistettu Venäjällä. MR-444 suunniteltiin korvaamaan Venäjän armeijan palveluskäytössä olleet Makarov-pistoolit. Aseen kaliiperivaihtoehdot ovat 9×17 mm Browning court, 9×18 Makarov ja 9×19 mm Parabellum.
MR-444 on kevyt, muovirunkoinen ase, jonka piipun lisäksi liikkuvat osat, kuten liipaisin, luisti ja iskuri ovat terästä. Ampuja voi virittää iskurin käsin, jolloin asetta voidaan käyttää kaksitoimisena. Ensimmäisen patruunan ollessa patruunapesässä laukaisu on nopeampi, kun iskuri on etukäteen viritetty.
Hylsynpoistaja osoittaa ampujalle, onko lippaassa jäljellä patruunoita. Jos hylsynpoistajan etureuna on hieman koholla, lippaassa on vielä patruunoita, mutta jos etureuna on samassa linjassa luistin kanssa, lipas on tyhjä.
Punatupsukotinga

| Punatupsukotinga |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kotingat Cotingidae
Suku::  Töyhtökotingat Ampelion
Laji::  rubrocristatus
Kaksiosainen nimi
 Ampelion rubrocristatus  (Orbigny & Lafresnaye, 1837) 
Katso myös
   Punatupsukotinga Wikispeciesissä   Punatupsukotinga Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punatupsukotinga (Ampelion rubrocristatus) on Etelä-Amerikassa elävä kotingoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan punatupsukotinga on noin 21–22 cm. Aikaunen lintu on väritykseltään pääosin lyijynharmaa, pää ja siivet ovat mustemmat. Päälaen punaruskeakärkinen töyhtö on usein litteänä, eikä siten näkyvissä. Yläperä, pyrstö ja alaperä ovat mustan ja valkoisen kirjavat. Lennossa näkyy pysrstön leveä valkea poikkiraita. Lajin nokka on valkoinen ja sen kärki on musta Nuoren punatupsukotingan töyhtö puuttuu tai on pienikokoisempi kuin aikuisella. Nuoren yksilön yläruumis on ruskeampi ja siinä on myös valkeaa viirutusta. Vatsa on kellertävä ja harmaa viiruinen. Nuoren yksilön voi sekoittaa rosvokotingaan (Ampelion rufaxilla).
Levinneisyys ja elinympäristö

Punatupsukotingaa tavataan Boliviassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Perussa ja Venezuelassa. Laji elää vuoristometsissä ja niiden reunamilla sekä myös pensasaidoissa ja puissa lähellä maanviljelysmaita. Lintuja on tavattu aina vuoriston puurajalta asti 2 200–3 700 metrin korkeudella.
Elintavat ja ravinto

Punatupsukotingat elävät yksinään tai pareittain. Laji asettuu usein puun tai pesaiden latvaan ja saattaa istua liikkumattomana pitkiäkin aikoja. Punatupsukotingojen lisääntymiskausi kestää helmikuusta elokuuhun. Pesä sijaitsee puussa ja on pieni oksista ja sammaleista tehty kuppi, joka on toisinaan värjätty marjoilla punaisiksi. Punatupsukotingat saavat vain yhden poiksen pesimiskerralla.
Ravntonaan punatupsukotingat käyttävät pääasiassa hedelmiä. Mistelin hedelmät ovat erityisen suosittuja. Toisinaan laji saattaa myös pyydystää hyönteisiä ilmasta.
Taginaen taistelu

Osa Ravennan San Vitalen basilikassa sijaitsevaa mosaiikkia, jonka on joskus uskottu esittävän Narsesta.
Taginaen taistelu (myös Busta Gallorumin taistelu) käytiin kesällä 552 Keski-Italiassa. Taistelussa itäroomalainen sotapäällikkö Narses kukisti ostrogoottien kuningas Totilan johtaman armeijan. Taistelu oli ratkaiseva, sillä se mursi ostrogoottien vallan Italiassa ja tasoitti roomalaisten tietä koko niemimaan valloitukselle. Ainoa lähde taistelusta on aikalaishistorioitsija Prokopios.
Itä-Rooman valtakunta oli vuodesta 535 lähtien käynyt sotaa Italian ostrogootteja vastaan. Roomalaiset olivat sotapäällikkö Belisariuksen johdolla vallanneet suuren osan Italiasta vuoteen 540 mennessä, mutta vuonna 541 goottien kuninkaaksi valittu Totila valtasi melkein kaikki menetetyt alueet takaisin. Vuonna 551 Itä-Rooman keisari Justinianus I nimitti eunukki Narseksen sotaretken komentoon ja lähetti hänet kukistamaan Totilaa. Narseksen joukot hyökkäsivät Italiaan vuonna 552 ja kohtasivat Totilan armeijan kesäkuun lopulla tai heinäkuun alussa lähellä nykyistä Gualdo Tadinon kaupunkia Umbriassa Keski-Italiassa. Narseksen joukot asettuivat puolustusasemiin ja torjuivat goottien ratsuväen hyökkäyksen, jonka jälkeen goottien armeija murtui ja pakeni sekasorron vallassa. Prokopioksen mukaan 6 000 goottia sai surmansa, mukaan lukien heidän kuninkaansa Totila.
Taistelu

Itse taistelu ei todennäköisesti kestänyt kauan, mutta Prokopios kehuu molempien puolten rohkeutta. Totila käski joukkojensa käyttää vain peitsiään ja hylkäämään jousensa ja muut aseensa. Goottien ratsuväki hyökkäsi yhtenä suurena joukkona roomalaisten keskustaan ja kärsi joitakin tappioita jousimiesten nuolista. Rooman armeijan keskustassa olleet keihäsmiehet pitivät pintansa, ja goottien ratsuväki joutui perääntymään. Ei tiedetä, lähetettiinkö roomalaisten vasemmalla sivustalla olleet tuhat ratsumiestä koukkaamaan goottien selustaan, mutta joka tapauksessa koko Rooman armeijan linja alkoi edetä. Goottien joukot murtuivat ja lähtivät pakenemaan. Goottien ratsuväki ei perääntynyt jalkaväen suojiin vaan rynnisti suoraan näiden läpi ja aiheutti lisää tappioita ja sekaannusta, jolloin koko goottiarmeija kääntyi sekasortoiseen pakoon. Rooman ratsuväki ajoi pakenevia gootteja takaa suurella vimmalla ja tappoi monia. Prokopioksen mukaan 6 000 goottia sai surmansa taistelussa.
Totila itse pakeni viiden soturin kanssa takaa-ajajinaan saman verran roomalaisia ratsumiehiä, jotka eivät tienneet keitä takaa-ajetut olivat. Ennen iltaa roomalaiset pääsivät tarpeeksi lähelle, jolloin eräs gepidisoturi haavoitti Totilaa kuolettavasti keihäällään. Gootit pääsivät kuitenkin pakoon ja hautasivat Totilan lähellä Caprae-nimistä paikkaa (ehkä nykyinen Caprara) noin 15 kilometriä taistelupaikalta. Prokopios kertoo myös toisen version Totilan kuolemasta. Sen mukaan Totila haavoittui kuolettavasti nuolesta taistelun aikana ja joutui vetäytymään taistelusta, mikä aiheutti goottijoukkojen paon. Roomalaiset tajusivat Totilan kuolleen vasta, kun eräs goottinainen osoitti heille hänen hautansa. He kaivoivat Totilan ruumiin ylös varmistuakseen hänen kuolemastaan ja hautasivat tämän jälkeen hänet uudestaan.
Taistelun jälkeen

Taistelusta selviytyneet gootit valitsivat uudeksi kuninkaakseen Totilan lähimmän miehen Tejan. Narses puolestaan marssi etelään ja valtasi Rooman. Tämän jälkeen hän piiritti Cumaen kaupungin, missä gootit pitivät valtionsa rahavaroja. Teja riensi armeijansa kanssa kaupungin avuksi, mutta Narseksen joukot kukistivat lokakuussa 552 gootit Mons Lactarius -vuorella Campaniassa (nykyinen Monti Lattari) käydyssä taistelussa. Teja ja monet hänen miehistään saivat surmansa taistelussa, ja Narses antoi loppujen goottien poistua rauhassa Italiasta. Tejan kuolema päätti järjestäytyneen ostrogoottien vastarinnan Italiassa, joskin joitakin kahakoita käytiin vielä vuoteen 555 asti. Vuonna 554 Narses kukisti vielä Italiaan hyökänneet alemannit ja frankit Volturnuksen taistelussa. Viimeinen goottien hallussa ollut kaupunki, Verona, antautui kuitenkin vasta vuonna 561.
Antiikin kirjallisuutta

Procopius: History of the wars: Books 7.36–8, s. 353–389.  (Loeb Classical Library. Kääntänyt englanniksi H. B. Dewing)  Harvard University Press, 1928.  ISBN 978-0-674-99239-9  (englanniksi)
Gootit taistelevat roomalaisia vastaan Vesuviuksen rinteillä. Alexander Zickin (1845–1907) maalaus.
Metal Mind Productions

| Metal Mind Productions |
| --- | --- |
Perustettu:  1987
Jakelijat:  Roadrunner Records MVD Sony Plastic Head
Tyylilajit:  rock heavy metal
Kotimaa:  Puola
Sijainti:  Katowice
Kotisivu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Metal Mind Productions on puolalainen rock- ja metallimusiikkiin painottuva levy-yhtiö, joka on perustettu vuonna 1987.
Yhtyeitä

Dark Tranquillity
Decapitated
Dies Irae
Enslaved
Horde
Malevolent Creation
Massacra
Mortification
Pain
Paul Di'Anno
Rotting Christ
Ivironin Jumalanäiti

Tuore ikoniversio Montrealissa
Ivironin Jumalanäidin ikoni on muunnelma ns. Tiennäyttäjä-ikonista.
Perimätiedon mukaan tämänkin ikonin alkuperäisen mallin valmisti apostoli ja evankelista Luukas. Tarinan mukaan ikonoklasmin aikaan 800-luvulla eräs leskinainen laittoi ikonin mereen Nikeassa. Erilaisten vaiheiden ja ihmeiden kautta ikonin sitten löysivät Athoksen munkit, jotka sijoittivat sen vuonna 999 Ivironin luostariin Athokselle, missä se edelleen on.
Ikonista on kuuluisia kopioita Venäjällä muun muassa Valdain luostarissa Novgorodin hiippakunnassa.
Ortodoksinen kirkko viettää Jumalanäidin juhlaa Ivironin ikonin muistoksi vuosittain lokakuun 13. päivä.
Alkuperäinen Ivironin Jumalanäidin ikoni Athosvuorella
Ikonin nimi viittaa Ivironin luostariin, joka puolestaan on saanut nimensä georgialaisten perustajiensa mukaan. Iveria eli Kaukasian Iberia oli nykyisen Georgian alueella aikanaan sijainnut kuningaskunta.
Aiheesta muualla

Ortodoksi.net / Ivironin Jumalanäiti
Kiskonjoki (Polvijärvi)

| Kiskonjoki |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Karjala
Kunnat:  Polvijärvi, Juuka
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Vuoksen vesistö (04)
Valuma-alue:  Kiskonjoen valuma-alue (04.84)
Pinta-ala:  255 km²  
Järvisyys:  1,2 % 
Pääuoman pituus:  70 km 
Pääuoman osuudet:  Höytiäisen kanava ←Höytiäinen ←Kiskonjoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Miihkalinjärvi, Juuka 
 :  63.0031°N, 29.1011°E
Laskupaikka:  Huutokoski, Höytiäinen 
 :  62.8970°N, 29.4127°E
Sivu-uomat:  Nisän kanava, Lipasjoki, Multapuro
Taajamat:  Huutokoski
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  147,7 m
Laskukorkeus:  87,3 m
Korkeusero:  60,4 m
Pituus:  31 km  
Kaltevuus:  1,95 m/km
Muuta
Kiskonjoki on Pohjois-Karjalan Polvijärvellä ja Juuassa virtaava 31 kilometriä pitkä joki, joka alkaa Miihkalinjärvestä ja laskee Höytiäiseen. Se muodostaa Höytiäisen valuma-alueen (vesistöaluetunnus 04.8) noin 70 kilometriä pitkästä pääuomasta lähes koko yläjuoksun osuuden.
Joen kulku

Miihkalinjärvi ja Teerijärvi ovat Kiskonjoen valuma-alueen latvajärviä. Joen nimikkouoma alkaa kuitenkin Miihkalinjärvestä, joka on pinta-alaltaan 54 hehtaaria. Teerijärven laskupuro Teeripuro yhtyy Kiskonjokeen alempana. Kiskonjoki alkaa Miihkalinjärven pohjoispäästä ja virtaa ensin vajaa kilometrin verran pohjoiseen. Siellä siihen yhtyy luoteesta tuleva Suolamminpuro. Kiskonjoki kaartaa mutkitelle kohti kaakkoa, joka säilyy joen suuntana loppuun asti. Matokosken jälkeen joki leikkaa lounas-koillis-suuntaisen harjujakson poikki. Samassa kohtaa jokeen yhtyy lounaasta Teeripuro ja pohjoisesta Toivalanpuro. Täältä alkaa Kiskonjoen jyrkin osuus, jossa sijaitsevat Suuri Harjakoski, Pieni Harjakoski, Vääräkoski ja Saarikoski. Suuren Harjakosken ja Saarikosken välimatka on viisi kilometriä. Kohdassa, johon Lipasjoki yhtyy Kiskonjokeen, on sijainnut pieni kulmakunta. Täällä Kiskonjoki tekee myös mutkia, jonka jälkeen joki on perattu yli 10 kilometrin matkalta suoraksi ja sen lähiympäristö on raivattu peltomaaksi. Alajuoksun osuudella Kiskonjokeen yhtyy Nisän kanava uoma. Joki laskee Höytiäiseen Huutokoskella lahteen, joka muistuttaa levenevää jokiuomaa. lahti aukeaa saaristoiseen Rauanlahteen Raassilanniemen kohdalla. Joen alajuoksua reunustavan peltoalueen kulmakuntia ovat Kanava, Latolahti, Ukonniemi, Vihtapuro, Huutokoski ja Haaralanniemi.
Kiskonjoen valuma-alue > Yleistä

Kiskonjoki kuuluu Suomessa Vuoksen vesistöön (04), joka muodostaa noin neljäsosan Itämeren Suomenlahteen laskevasta Nevan vesistöalueesta. Joki sisältyy Höytiäisen valuma-alueessa (04.8) sen Kiskonjoen valuma-alueeseen (04.84) ja on valuma-alueensa pääuoma että osa Höytiäisen valuma-alueen pääuomaa. Kiskonjoen valuma-alue ulottuu Polvijärven, Juuan ja hieman myös Kaavin kuntien alueille. Valuma-alueen pinta-ala on 255 neliökilometriä (256 neliökilometriä ) ja sen järvisyys on 1,2 %.
Vesistöviranomaisten julkaisema verkkopalvelu VALUE antaa valuma-alueen vesistöjen osuudeksi 0,7 %, kosteikkojen ja avosoiden 2,9 %, metsämaiden 90 %, maatalousmaiden 4,3 % ja asuinalueiden, teollisuusalueiden, tiestön ja muun rakennettujen maiden osuudeksi 1,1 %.
Kiskonjoen valuma-alue > Sivu-uomia

Suuria sivujokia ovat Lipasjoki, Petropuro eli Nisän kanava ja Multapuro. Sivujokia on esitelty alla olevassa taulukossa. Taulukon lähteet on lueteltu taulukon alla ja niitä on eritelty sivujoittain taulukon oikeaan sarakkeeseen.
| Sivujoen nimi     | Etäisyys Höytiäisestä (km) | Uoman kohta   | Pituus (km)   | Virtaama (MQ m³/s)   | Valuma-alue (km²)   | Lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Joki laskee Häytiäiseen Rauanlahdella.
| Nisän kanava | 8 | Kanava | 2 |  | 48 | 2,2,2,2,–,3 |  |
| Multapuro | 10 | Kanava |  |  | 51 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Lipasjoki | 13 | keskijuoksu | 15 |  | 35 | 2,2,2,2,–,3 |  |
| Keltapuro | 22 | keskijuoksu |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Toivalanpuro | 23 | keskijuoksu |  |  | 18 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Teeripuro | 24 | keskijuoksu |  |  | 15 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Moskuunpuro | 28 | yläjuoksu |  |  | 12 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Suolamminpuro | 30 | yläjuoksu |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
Joki alkaa Miihkalinjärvestä.

Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = katsottu tai mitattu Karttapaikka- verkkopalvelusta, 3 = määritetty VALUE- verkkopalvelun avulla
Kiskonjoen valuma-alue > Järviä

Valuma-alueen järviä on vähän. Suurimpia ovat edellä mainitut latvajärvet Miihkalinjärvi ja Teerijärvi. Petripuron eli Nisän kanavan pääuomassa sijaitsee matala Nisäjärvi ja Lipasjoen yläjuoksulla on Lipaslampi. Muut järvet ovat lampia tai pieniä järviä.
Kiskonjoen valuma-alue > Järvenlaskuja

Höytiäisen järvenlasku toteutettiin vuosina 1858–1860 ja lopputuloksena järven vedenpinta aleni 9,6 metriä. Rantaviiva pakeni Veihtisuon kohdalta noin viisi kilometriä kaakkoon päin ja Kiskonjoki piteni samalla saman verran. Samalla paljastui järvenpohjaa, joka otettiin karjatalouden käyttöön ja joka raivattiin myöhemmin jokea seuraavaksi peltomaaksi. Kiskonjoki on kuluttanut pehmeään järvenpohjaan suistoa kohti levenemän uoman, joka muistuttaa viimeisellä kilometrillä kapenevaa lahtea.
Kiskonjoen uoman lähellä sijaitseva Nisäjärvi on laskettu 1850-luvulla ja sitä on laskettu lisää vuonna 1893. Järven tai pikemminkin kosteikkoalueen lasku-uoma on Nisän kanava.