stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hallintopäätös

Hallintopäätös on viranomaisen hallintoasiassa tekemä kirjallinen ratkaisu. Sillä perustetaan, muutetaan tai poistetaan hallintokoneiston ulkopuolisen henkilön tai oikeushenkilön oikeuksia tai velvollisuuksia. Hallintopäätöksessä viranomainen käyttää julkista valtaansa ja soveltaa lainsäädäntöä yksittäiseen konkreettiseen tapaukseen. Hallintopäätös on yksipuolinen toimi, kun taas hallintosopimuksessa on vähintään kaksi osapuolta. Hallintopäätös on aina hallintotoimi, mutta vain osa hallintotoimista on hallintopäätöksiä.
Hallintopäätökset jaetaan kolmeen ryhmään: etuja suovat, oikeuksia perustavat ja velvoitteita asettavat. Edunsuova hallintopäätös parantaa saajan eli adressaatin asemaa. Niihin kuuluvat taloudelliset etuudet, kuten toimeentulotuki, ja hallintoluvat, joilla sallitaan muuten kielletty tai rajoitettu toiminta. Hallintolupia ovat esimerkiksi rakennuslupa tai elinkeinolupa.
Oikeuksia perustavalla hallintopäätöksellä luodaan tietty oikeudellinen asema. Sellainen on esimerkiksi kansalaistamispäätös ja virkaan nimittäminen. Legitimaatiolla laillistetaan tai hyväksytään henkilö tiettyä tutkintoa vaativaan ammattiin. Täten auktorisoidaan vaikkapa lääkärit ja tilintarkastajat. Oikeuksia perustetaan laitteiden tai rakennusten tarkastuspäätöksillä, kuten palotarkastuksissa. Myös rekisteröintipäätökset, kuten ajoneuvojen tai tavaramerkkien rekisteröinti, kuuluvat tähän ryhmään.
Velvoittavat hallintopäätökset vaativat toimimaan tietyllä tavalla. Tämän ryhmän tyypillisin edustaja on maksuvelvoite, kuten verotuspäätös tai jostakin viranomaispalvelusta menevä maksu. Hallinnollisella velvoitteella voidaan vaatia korjaamaan vaikkapa ympäristönsuojeluun liittyvä epäkohta. Velvoittavia hallintopäätöksiä ovat myös kieltopäätökset, kuten rakennuskielto tai rakennustyön keskeyttäminen.
Arthur Hailey

Arthur Hailey (1920 Luton, Britannia – 2004) oli englantilais-kanadalainen kirjailija. Haileyn teoksista tunnettu on erityisesti Hotelli, jonka pohjalta on tehty myös elokuva Hotelli ja televisiosarja Hotelli. Hänen muistakin romaaneistaan ja näytelmistään on tehty elokuvia ja televisioelokuvia.lähde?
Elämä

Hailey palveli toisen maailmansodan aikana Ilmavoimissa vuosina 1939–1947. Vuonna 1947 hän muutti Kanadaan, missä teki sekalaisia töitä ja kirjoitti osa-aikaisena. Vuonna 1956 hän jättäytyi kokoaikaiseksi kirjoittajaksi televisiosarjansa menestyksen innoittamana. Hän muutti 1965 Kaliforniaan ja 1969 Bahamasaarille Yhdysvaltojen ja Kanadan veroja välttääkseen.lähde?
Tuotanto

Haileyn kirjoittamiselle oli tyypillistä perusteellinen paneutuminen aiheeseen. Hänen kerrotaan lukeneen kymmeniä hotellinjohdon oppikirjoja ennen menestysteoksensa Hotellin (1965) kirjoittamista. Monet teokset noudattelevat samantyyppistä rakennetta: tavallinen ihminen joutuu epätavalliseen kriisiin ja kerronta hyppelee useiden rinnakkaisten juonten välillä.lähde?
Romaani In High Places joutui sensuurin kohteeksi, kun se ilmestyi Englannissa. Siitä poistettiin kohta, jossa kerrottiin, kuinka kuningatar tarjosi teekutsuilla Kanadan pääministerille jaarlin arvoa, jotta Kanada pysyisi Kansainyhteisössä.
Suomennetut teokset

Lento yössä: jännitysromaani (alkuteos: Runway Zero-Eight, 1958), John Castle, Arthur Hailey, suom. Aaro Melasniemi. Otava, 1959.
Ratkaiseva diagnoosi: romaani (alkuteos: The Final Diagnosis, 1959), suom. Juhani Pietiläinen. Otava, 1961. Myöhemmät painokset nimellä Sairaala
Hotelli (alkuteos: Hotel, 1965), suom. Inkeri Hämäläinen, 2. p. Gummerus 1966
Kiitorata: romaani (alkuteos: Airport, 1968), Suom. Inkeri Hämäläinen, Lentosanasto: Jarl Arnkil. Gummerus, 1968.
Pyörät (alkuteos: Wheels, 1971), suom. Liisa-Maria Piila. Tammi, 1972 ISBN 951-30-2268-4
Sairaala, suom. Juhani Pietiläinen. Gummerus, 1974. Ilm. 1961 nimellä Ratkaiseva diagnoosi. ISBN 951-20-0933-1
Raha (alkuteos: The Moneychangers, 1975), suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Tammi, 1975 ISBN 951-30-3647-2
Sokkoleikki (alkuteos: Overload, 1979), suom. Eero Mänttäri, Tammi, 1979 ISBN 951-30-4754-7
Kovat lääkkeet (alkuteos: Strong Medicine, 1984), suom. Lea Karvonen, Tammi, 1984 ISBN 951-30-6063-2
Iltauutiset (alkuteos: The Evening News, 1990), suomentanut Hanna-Liisa Timonen. Gummerus, 1990 ISBN 951-20-3622-3
Etsivä (alkuteos: Detective, 1997), suomentanut Saara Villa. Gummerus, 1998. ISBN 951-20-5252-0
Suomennetut teokset > Muita

In High Places, 1960 (ei suomennettu)
Aiheesta muualla

Arthur Hailey Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Hallintoriita

Hallintoriita on julkisoikeudelliseen oikeussuhteeseen perustuva erimielisyys. Se ratkaistaan hallintolainkäytön periaatteiden mukaisesti, vaikka kohteena ei olekaan hallintopäätös, johon haetaan muutosta. Hallintoriita on menettelykeino silloin, kun hallintoviranomaisella ei ole toimivaltaa ratkaista oikeusriitaa hallintopäätöksellä. Tällöin päätös on vain viranomaisen kannanotto asiassa.
Tyypillisiä hallintoriita-asioita ovat edunpalautus- ja korvausasiat, esimerkiksi julkisyhteisöjen väliset riidat maksujen suorittamisesta. Hallinto-oikeuden päätös on usein tarpeen myös, jos peritään takaisin viranomaisen myöntämää avustusta tai korvausta. Hallintoriidassa vaaditaan tavallisesti suoritustuomiota tai asiantilan vahvistavaa vahvistustuomiota.
Hallintoriita-asian määrittelevä säännös on oikeudenkäynnistä hallintoasioissa (hallintoprosessilaki) annetun lain 20. pykälässä. Hallintoriita-asia pannaan vireille hakemuksella. Tämän tulee tapahtua viiden vuoden määräajassa, josta säädetään tarkemmin hallintoprosessilain 21 §:ssä. Toimivaltainen hallinto-oikeus määräytyy hallintoprosessilain 22 §:ssä säädetyllä tavalla. Hallinto-oikeuden ratkaisuun voi hakea muutosta korkeimmasta hallinto-oikeudesta, jossa edellytetään valituslupaa.
Mainilan laukaukset

Mainila vuoden 1939 rajojen kartalla
Mainilan laukaukset oli Mainilan kylässä tapahtunut, Neuvostoliiton lavastama välikohtaus, joka johti Suomen ja Neuvostoliiton välisen hyökkäämättömyyssopimuksen yksipuoliseen purkamiseen. Neljä päivää myöhemmin alkoi Suomen ja Neuvostoliiton välinen talvisota Neuvostoliiton hyökätessä Suomeen.
Neuvostoliiton mukaan 26. marraskuuta 1939 sen alueella sijaitsevassa Mainilan rajakylässä Valkeasaaressa oli kuollut neljä harjoituksissa ollutta rajajoukkojen sotilasta Suomen puolelta tulleeseen tykki- ja heitintuleen. Suomi tarjoutui selvittämään tapausta yhteistyössä Neuvostoliiton kanssa. Neuvostoliitto kuitenkin sanoi irti voimassa olleen hyökkäämättömyyssopimuksen.
Todellisuudessa Leningradin sotilaspiirin vakoiluosaston eversti P. G. Tihomirov toteutti saamansa salaisen käskyn ammuttamalla tykistöllä Mainilan kylää pohjoisesta. Tulittava patteri sijaitsi parin kilometrin päässä ammuttujen kranaattien räjähdyspaikasta rajan mutkassa siten, että näytti kuin tulitus olisi tullut Suomen puolelta. Venäläiset ovat myöhemmin myöntäneet kyseessä olleen Neuvostoliiton itsensä lavastama tykistöisku, jonka tarkoituksena oli saada Suomi näyttämään hyökkääjältä talvisodassa. Mainila ei tuolloin ollut Suomen tykistön kantaman sisällä, koska tykit oli Mannerheimin nimenomaisesta käskystä vedetty kauaksi rajalta, sillä Neuvostoliiton odotettiin järjestävän jonkin tapahtuneen kaltaisen provokaation.
Nootit > Neuvostoliiton ensimmäinen nootti

Neuvostoliiton ulko­ministeri Vjatšeslav Molotov lähetti 26. marraskuuta 1939 Suomen Moskovan-lähettiläs Aarno Yrjö-Koskiselle nootin, jonka mukaan Suomen puolelta oli sanottuna päivänä klo 15.45 ammuttu seitsemän tykistön laukausta Neuvosto­liiton puolelle. Nootin mukaan ne olivat surmanneet kolme sotamiestä ja yhden aliupseerin sekä haavoittaneet seitsemää sotamiestä ja kahta päällystön jäsentä. Nootissa sanottiin edelleen:
»Suomen alueelta tapahtuneen provosoivan ja neuvosto­joukkoihin kohdistuneen tykistö­ammunnan johdosta neuvosto­hallitus on pakotettu toteamaan, että suomalaisten joukkojen keskittäminen Leningradin läheisyyteen ei ainoastaan muodosta uhkaa Lenin­gradille, vaan itse asiassa on Neuvosto­liittoa vastaan viha­mielinen teko, joka jo on johtanut hyökkäykseen neuvostojoukkoja vastaan ja aiheuttanut uhreja.»
»Neuvosto­hallituksen tarkoituksena ei ole paisuttaa tätä, päällystön mahdollisesti huonosti johtamien Suomen armeijan joukko-osastojen suorittamaa inhottavaa hyökkäys­toimen­pidettä, mutta se haluaisi, ettei tällaisia inhottavia tekoja vastedes tapahtuisi. Tämän johdosta neuvosto­hallitus esittäen jyrkän vasta­lauseen tapahtumien johdosta, ehdottaa, että Suomen hallitus viipymättä siirtää joukkonsa Karjalan kannaksella kauemmaksi rajalta, 20–26 km:n päähän ja täten estää uudistuvien provokaatioiden mahdollisuudet.»
Neuvostoliiton propagandaviranomaiset käyttivät Mainilan laukauksia viipymättä hyväkseen Neuvostoliiton väestön mielialan muokkaamisessa. Jo seuraavana yönä järjestettiin uhkaavia mielenosoituksia työpaikoilla, joilla oli meneillään yövuoro, ja seuraavana päivänä mielenilmaukset jatkuivat. Eri puolilla maata vaadittiin ”kapitalistien aseistamien suomalaisten kulakkijoukkojen siirtämistä pois Neuvostoliiton rajan ulottuvilta”, ”Cajanderin ja muiden kapitalismin rosvopäälliköiden karkottamista puolalaisten Beckin ja Mościckin seuraan” sekä ”suomalaisten seikkailijoiden pyyhkäisemistä maan pinnalta”.
Samantapainen propagandakampanja oli järjestetty jo aiemmin, ennen puna-armeijan hyökkäystä Puolaan. Syyskuun 14. päivänä 1939, jolloin Hitlerin Saksa oli miehittänyt jo miltei kokonaan sen osan Puolasta, joka sille oli varattu Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa, Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Pravda oli syyttänyt Puolan ”johtavia piirejä” vähemmistökansallisuuksien sortamisesta. Lehti oli muistuttanut lukijoitaan siitä, että Puolan alueella asui kahdeksan miljoonaa ukrainalaista ja kolme miljoonaa valkovenäläistä. Kun puna-armeija oli ollut valmis miehittämään Neuvostoliitolle varatun alueen Puolasta, ulkoministeri Vjatšeslav Molotov oli julistanut Neuvostoliiton velvollisuutena olleen kiirehtiä suojelemaan venäläisten heimoveljiä, jotka olivat Puolan valtion hajottua jääneet alttiiksi ”kaikenlaisille vaaroille”.
Nootit > Suomen hallituksen vastaus

Neuvostoliiton nootin vuoksi Suomen hallitus pani välittömästi toimeen tutkimuksen asiasta. Siinä todettiin, että Suomen puolella oli kyllä kuultu tykin­laukauksia, mutta niitä ei ollut voitu ampua Suomen puolelta. Seuraavana päivänä Yrjö-Koskinen välitti Molotoville Suomen hallituksen vastaus­nootin, jossa tapahtumissa todettiin:
»Suomen puolelta on voitu nähdä räjähdys­paikka, Mainilan kyläa­ukea, joka sijaitsee vain noin 800 m rajasta aukean pellon takana. Äänien perusteella, jotka ovat aiheutuneet kuulluista seitsemästä laukauksesta, on voitu todeta, että ase tai aseet, joilla ammunta on suoritettu, ovat sijainneet noin 1 ½ – 2 km kaakkoon räjähdys­paikasta. Havainnot laukauksista oli merkitty asianomaisen rajavartioston päivä­kirjaan heti tapahtuman sattuessa.»
Nootissa todettiin edelleen, että Suomessa ei tykistöä ollut sijoitettu niin lähelle rajaa, että niillä olisi edes voitu ampua Neuvosto­liiton puolelle. Kuitenkin Suomen hallitus oli valmis neuvottelemaan siitä, että molemmin puolin joukot siirrettäisiin tietyn matkan päähän rajasta. Nootissa ehdotettiin myös, että molempien maiden raja-asiamiehet yhdessä selvittäisivät tapauksen sen mukaan kuin asiasta oli sovittu vuonna 1928 tehdyssä, raja-asiamiehiä koskevassa sopimuksessa.
Nootit > Neuvostoliiton vastausnootti

Molotov jätti 28. marraskuuta Yrjö-Koskiselle uuden nootin, jossa Suomen hallituksen vastaus­nootin katsottiin kuvastavan ”Suomen hallituksen syvää viha­mielisyyttä Neuvosto­liittoa kohtaan” ja johtavan ”molempien maiden välisten suhteiden äärimmäiseen kärjistymiseen”. Nootissa sanottiin edelleen:
»Sitä tosiseikkaa, että Suomen hallitus kieltää suomalaisten joukkojen ampuneen neuvosto­joukkoja tykistö­tulella, josta aiheutui uhreja, ei voida selittää muuksi kuin yleisen mielipiteen harhaanjohtamiseksi ja ammunnan uhrien ivaamiseksi. Ainoastaan vastuun­tunnon puute ja halveksiva suhtautuminen yleiseen mieli­piteeseen ovat voineet sanella tämän yrityksen selittää tämä inhottava tapaus neuvosto­joukkojen tykistö­ammunta­harjoitukseksi aivan raja­linjalla suomalaisten joukkojen näkyvissä.»
»Suomen hallituksen kieltäytyminen poistamasta joukkojaan, jotka ovat suorittaneet viha­mielisen neuvosto­joukkoihin kohdistuvan ammunnan, sekä hallituksen vaatimus suomalaisten ja neuvosto­joukkojen saman­aikaisesta siirtämisestä, joka edellytetään tasa­vertaisuuden peri­aatteesta johtuvaksi, paljastaa Suomen hallituksen viha­mielisen halun pitää Lenin­gradia uhan alaisena. Itse asiassa tässä ei ole kysymys suomalaisten ja neuvostoliittolaisten joukkojen asemien saman­kaltaisuudesta. Neuvosto­venäläiset joukot eivät uhkaa Suomen elin­keskuksia, sillä nämä joukot ovat satojen kilo­metrien päässä niistä, kun taas suomalaiset joukot sijaitsevat 32 kilometrin päässä Sosialististen Neuvosto­tasavaltojen Liiton elin­keskuksesta Lenin­gradista, jonka väki­luku lasketaan 3,5 miljoonaksi, ja ovat sille välittömänä uhkana. On turhaa korostaa sitä, että neuvostojoukkoja ei oikeastaan voida siirtää minnekään, koska neuvosto­joukkojen siirto 20–25 kilo­metrin päähän rajasta merkitsisi niiden sijoittamista Lenin­gradin esi­kaupunkeihin, mikä olisi aivan järjetöntä Lenin­gradin turvallisuuden kannalta.»
Samassa nootissa Neuvosto­liitto ilmoitti myös irti­sanovansa vuonna 1932 tehdyn hyökkäämättömyys­sopimuksen, vaikka sitä ei sopimuksen mukaan olisi voitu edes irtisanoa ennen vuotta 1945.
Nootit > Suomen hallituksen toinen vastausnootti

Yrjö-Koskinen välitti Molotoville vielä 29. marraskuuta uuden nootin, jossa vedottiin hyökkäämättömyyssopimuksen 5. artiklaan. Sen mukaan kaikki Suomen ja Neuvosto­liiton väliset riidat, olivatpa ne mitä laatua tahansa, oli ratkaistava oikeuden­mukaisuuden hengessä ja yksinomaan rauhallisin keinoin. Nootissa ehdotettiin erityisen sovittelu­lautakunnan kutsumista koolle käsittelemään syntynyttä eri­mielisyyttä tai vaihto­ehtoisesti alistamaan ratkaisu ulkopuolisen puolueettoman välittäjän suoritettavaksi. Suomi ilmoitti myös olevansa valmis siirtämään Karjalan­kannaksella olevat joukot, raja- ja tullivartio­joukkoja lukuun ottamatta, ”sellaiselle etäisyydelle Leningradista, ettei voida väittääkään niiden uhkaavan sen turvallisuutta.”
Nootit > Neuvostoliiton viimeinen nootti

Suomen hallituksen 29. marraskuuta lähettämään noottiin ei vastattu. Mutta ennen kuin Yrjö-Koskinen oli saattanut sen perille, hän joutui vastaan­ottamaan Neuvosto­liitolta vielä yhden nootin:
»Kuten tunnettua suomalaisten joukko-osastojen hyökkäykset neuvosto­joukkoja vastaan jatkuvat ei ainoastaan Karjalan kannaksella, vaan myös neuvostoliittolais-suomalaisen rajan muissakin kohdissa. Neuvostohallitus ei voi kauempaa sietää tällaista tilannetta. Muodostuneen tilanteen johdosta, josta vastuu lankeaa yksinomaan Suomen hallitukselle, Neuvostoliiton hallitus ei voi enää ylläpitää normaaleja suhteita Suomeen ja on pakotettu kutsumaan pois Suomesta poliittiset ja taloudelliset edustajansa.»
Tämä nootti merkitsi siis Neuvosto­liiton ja Suomen välisten diplomaattisten suhteiden katkaisemista.
Myöhempiä tutkimuksia

Joidenkin historioitsijoiden mukaan Mainilan laukauksia ei koskaan edes ollut: esimerkiksi Pietarin valtionyliopiston uuden historian professori Vladimir Baryšnikov julkaisi vuonna 2004 artikkelin, jonka mukaan Mainilan laukauksia ei ammuttu. Baryšnikovin mukaan kysymys oli vain Moskovan radiossa esitetystä väitteestä, jolla ei ollut todellisuuspohjaa. Tätä Baryšnikov perustelee monella seikalla: väitettyjen laukausten uhrien henkilöllisyys ja heidän hautapaikkansa eivät ole tiedossa, eikä Suomen arkistoista löydy yhteneviä ja selviä silminnäkijähavaintoja tapahtumasta. Sodan perusteeksi Moskovan radio esitti tekaistun väitteen Mainilan laukauksista. Baryšnikovin mukaan Suomen viranomaiset ryhtyivät etsimään todisteita Neuvostoliiton itse ampumista laukauksista. Tuloksena oli kokoelma epäselviä todistajanlausuntoja. lähde?
Historioitsija Pavel Aptekar kävi läpi myöhemmin salauksesta vapautuneita dokumentteja, eikä löytänyt merkkejä ihmishenkien menetyksistä alueella. Tästä hän päätteli, että Mainilan laukaukset oli lavastettu. Myös muiden lähteiden mukaan neuvostoliittolaisista arkistoista ei ole löytynyt raportteja Mainilan laukausten uhreista, joten kukaan ei tiettävästi kuollut.
On esitetty, että Suomen rajavartioston tähystystornista kuultiin ja havaittiin viisi tykinlaukausta kello 14.30–15.00 ja kaksi heittimen laukausta kello 15.00–15.05, ja että rajavartijoiden todistuksen mukaan pystyttiin varmentamaan, että kranaatit tulivat Neuvostoliiton puolelta. Neuvostoilmavoimissa lentäjänä ollut Mikko Kopra kertoi nähneensä harjoituslennolla 26. marraskuuta 1939 seuraavaa: "...lennon aikana osastosta havaittiin Kirjasalon mutkassa Inkerin alueella neuvostojoukkojen tykkitulta. Putkien suunta oli jokseenkin 240 astetta. Maalit olivat omalla puolella Mainilassa. Ammukset lensivät Suomesta työntyvän maakaistaleen yli. Raja ei ollut maastossa viivasuora. Mainilasta katsottuna laukaukset tulivat kuin Suomen alueelta. Päivä oli 26. marraskuuta 1939 ja kello oli jokseenkin tarkalleen 15."
Mainilan laukausten juoni mahdollisesti kopioitiin vuoden 1939 maaliskuun puna-armeijan strategisen sotapelin alkuasetelmasta. Sen lähtökohtana oli Saksan, Puolan, Suomen, Viron ja Latvian liitto Neuvostoliittoa vastaan. Asetelmaan kuului, että Karjalankannaksella oli Mainilan alueella tapahtunut rajakahakoita, jotka johtaisivat pian avoimeen sotaan Suomen ja Neuvostoliiton välillä.
Todelliset Mainilan laukaukset vuonna 1941

Jatkosodan aikana 18. divisioonan joukot etenivät Rajajoelle 31. elokuuta 1941 ja alkoivat valmistella Mainilan kylän valtausta. Divisioonan komentaja eversti  Pajari ymmärsi tapauksen propaganda-arvon ja järjesti TK-miehille tykistökeskityksen Mainilaan. Kylä vallattiin pari päivää myöhemmin.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Mainilan laukaukset
Kaksi vuotta myöhemmin jatkosodassa 18. divisioonan miehiä kirjoittamassa 'osoitetta' Mainilaan ammuttaviin kranaatteihin 31. elokuuta 1941
Halogenidimineraali

Fluoriittikiteitä.
Halogenidimineraalit ovat mineraaleja, jotka ovat jonkin metallin ja halogeenien (fluori, kloori, bromi, jodi, astatiini) yhdisteitä.
Tavallisimpia halogenidimineraaleja ovat esimerkiksi fluoriitti eli fluorisälpä (CaF2), haliitti eli vuorisuola (NaCl), natriumfluoridi (NaF), kaliumkloridi (KCl) ja muut luonnonsuolat.
Filmikameroissa käytettävissä valoherkissä materiaaleissa on nykyään valoon reagoivana aineena hopeabromidia (AgBr).lähde?
Esa Halonen

Yrjö Esa Halonen (24. lokakuuta 1929 Ylitornio – 26. marraskuuta 1997 Turku) oli suomalainen teollisuusjohtaja. Hän oli varatuomari ja sai vuorineuvoksen arvon 1989.
Halonen suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1951 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1957. Valmistuttuaan hän työskenteli eri tehtävissä verohallinnon palveluksessa vuoteen 1958. Hän oli Raision Yhtymän pääjohtaja 1986–1991. Sitä ennen hän oli Raision Tehtaat Oy:n lakimies 1958–1963, hallintojohtaja 1963–1973, varatoimitusjohtaja 1973–1985 ja vt. pääjohtaja 1985–1986. Halonen oli ensimmäinen Raision Yhtymän pääjohtaja, joka tuli toimeensa suoraan yhtiön sisältä.
Liberaalipuolue – Vapaus valita

| Liberaalipuolue – Vapaus valita> Liberalpartiet – Frihet att välja |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  2014
Puheenjohtaja:  Lassi Kivinen
Puoluesihteeri:  Aarne Leinonen
Varapuheenjohtajat:   Tommi Vihervaara  Nina Sneitz  Juuso Paajanen 
Ideologia:   klassinen liberalismi  markkinaliberalismi 
Värit:       oranssi
Kansanedustajia:  0 / 200  (2023)
Naisjärjestö:  Liberaalinaiset ry
Nuorisojärjestö:  Liberaalinuoret ry
Kotisivu:  liberaalipuolue.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Liberaalipuolue – Vapaus valita (lyhenne Lib., ruots. Liberalpartiet – Frihet att välja) on suomalainen liberalistinen puolue, joka kannattaa yksilönvapauksia, julkisen sektorin pienentämistä sekä tutkittuun tietoon perustuvaa päätöksentekoa.
Historia

Perustettaessa puolue otti nimekseen Kansallinen Viskipuolue. Idea puolueen perustamiseen lähti liikkeelle vuonna 2014, kun viranomaiset kielsivät Olut & Viski Expo -tapahtumaa käyttämästä nimessään sanaa ”viski”.
Puoluekokous 14. toukokuuta 2016 päätti muuttaa puolueen nimen muotoon Liberaalipuolue. Patentti- ja rekisterihallitus ei kuitenkaan hyväksynyt uutta nimeä, sillä se muistutti liikaa Suomen Liberaalinen Puolue ry:n ja Liberaalit ry:n nimiä. 17. kesäkuuta 2016 uusi puoluekokous päätti muuttaa nimen nykyiseen muotoonsa Liberaalipuolue – Vapaus valita. Nimi hyväksyttiin 21. kesäkuuta Patentti- ja rekisterihallituksessa, sillä nimen ”lisäosa” Vapaus valita riitti erottamaan sen edellisen nimenmuutoksen estäneiden yhdistysten nimistä.
Tammikuussa 2017 liberaalipuolue sai ensimmäisen kunnanvaltuutettunsa, kun Pudasjärvellä Toivo Miettinen erosi perussuomalaisista ja siirtyi liberaalipuolueen Oulun piirijärjestöön.
Kuntavaaleissa 2017 puolueen puheenjohtaja Juhani Kähärä valittiin Espoon kaupunginvaltuustoon, jonka lisäksi Helsinki sai ensimmäiset liberaalipuolueen varavaltuutettunsa Amos Aholan ja Leo Bergmanin.
Toukokuussa 2022 puoluekokous valitsi helsinkiläisen Lassi Kivisen puolueen puheenjohtajaksi. Puoluesihteerinä toimii helsinkiläinen Aarne Leinonen.
Eduskuntavaalien 2023 jälkeen oikeusministeriön puoluerekisteristä poistettiin yhdeksän puoluetta, jotka eivät olleet saaneet yhtäkään kansanedustajaa kaksissa peräkkäisissä vaaleissa. Puolue palasi puoluerekisteriin tammikuussa 2024.
Politiikka

Liberaalipuolue kuvaa itseään laajaa yksilönvapautta ja elinkeinovapautta edistämään pyrkiväksi puolueeksi.
Puolue katsoo, että ”jokaisella on oikeus elää elämäänsä kuten parhaaksi näkee, kunhan ei aiheuta haittaa toisille ihmisille, eläimille tai ympäristölle”, ja kannattaa esimerkiksi taksi-, ammattiajo-, anniskelu- ja rahankeräysluvan sekä alkoholi-, uhkapeli-, raideliikenne- ja sähkönsiirtomonopolin lakkauttamista.
Puolue haluaa Suomeen olosuhteet, joissa yrittäminen ja työn tekeminen on kannattavaa. Puolueen mukaan aikuisten ihmisten holhoamisesta ja kaikkia elämänalueita säätelevästä byrokratiasta tulee luopua.
Politiikka > Talouspolitiikka > Julkinen sektori

Liberaalipuolueen mielestä julkista sektoria on pienennettävä, minkä lisäksi julkisesti rahoitetuille tehtäville on oltava vankat perusteet. Lähtökohtana puolue pitää sitä, että julkisin varoin kustannetaan vain sellaiset yhteiskunnan toiminnot, joita ei pystytä järjestämään toimivasti tai turvallisesti ilman viranomaisvalvontaa.
Osana vuoden 2022 varjobudjettiaan liberaalipuolue on julkaissut sosiaalisessa mediassa #LeikattavaaLöytyy-kampanjassa leikkauskohteita noin kuuden miljardin euron arvosta. Leikkaukset ovat kohdistuneet mm. yritystukiin, järjestötukiin, kulttuuriin, maataloustukiin ja muihin valtion ydintehtäviin verrattuna toissijaisiksi koettuihin menoihin.
Vähiten tarpeellisen julkisen toiminnon tulisi tuottaa enemmän hyvinvointia kuin mitä haitallisin verotuskohde aiheuttaa haittaa. Palvelut tulee tuottaa tavoilla, joilla parhaiten pystytään vastaamaan asetettuihin vaatimuksiin.
Politiikka > Talouspolitiikka > Veropolitiikka

Liberaalipuolue kannattaa julkisen sektorin toimintojen karsimista ja valtion budjetin pienentämistä. Puolue kannattaa verotuksen painopisteen siirtoa pois työn verotuksesta haittaveroihin, ja muihin sellaisiin veroihin, jotka aiheuttavat mahdollisimman vähän taloudellista hukkaa.
Puolue kannattaa auto-, ajoneuvo-, Yle-, kirkollis- ja varainsiirtoverojen lakkauttamista.