stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marcello Giordani

Marcello Giordani Lännen tytössä vuonna 2008.
Marcello Giordani (25. tammikuuta 1963 Augusta, Sisilia – 5. lokakuuta 2019 Augusta, Sisilia) oli italialainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori. Hän esiintyi yli 240 kertaa Metropolitan-oopperassa kaikkiaan 27:ssä roolissa.
Giordani syntyi vanhempiensa neljästä pojasta nuorimpana. Hänen alkuperäinen sukunimensä oli Guagliardo, mutta hän otti pian kansainvälisen uransa aloitettuaan käyttöön helpommin kirjoitettavan vaihtoehdon. Hän ei alun perin saanut konservatoriokoulutusta vaan hankki oppinsa kokemuksen kautta. Giordani saavutti menestystä esiintymällä Giuseppe Verdin Rigolettossa vuonna 1986 Spoletossa. Kaksi vuotta myöhemmin hän teki ensimmäiset esiintymisensä La Scalassa (Giacomo Puccini: La bohème) ja Yhdysvalloissa, jossa hänet nähtiin Portlandin oopperassa Nadirin roolissa Georges Bizet'n Helmenkalastajissa. Vuonna 1993 Giordani nähti ensimmäistä kertaa Metropolitan-oopperassa Gaetano Donizettin Lemmenjuoman esityksessä. Hän esiintyi Metropolitan-oopperassa myöhemmin muiden muassa Verdin, Puccinin, Pjotr Tšaikovskin, Hector Berlioz'n, Jules Massenet'n, Bizet'n ja Richard Straussin teosten tuotannoissa. Giordani esiintyi lisäksi muiden muassa Lontoon Royal Opera Housessa, Pariisin oopperassa ja Carnegie Hallissa.
1990-luvulla Giordani päätti suorittaa muodollisia opintoja Bill Schumanin johdolla, koska hän piti ääntään liian tummana ja jo vanhalta kuulostaneena. Hän piti koulutusta myöhemmin tuloksekkaana. 2010-luvun alussa hän perusti Marcello Giordani -yhdistyksen nuorten laulajien kouluttamiseen.
Giordani kuoli 56-vuotiaana sydänkohtaukseen. Leskeksi jäi Wilma Ahrens, jonka kanssa tenorilla oli kaksi poikaa.
Grover Mitchell

Grover Mitchell
Grover Curry Mitchell (17. maaliskuuta 1930 Whatley, Alabama, Yhdysvallat – 6. elokuuta 2003 New York, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen jazzia soittanut pasunisti.
Mitchell varttui Pittsburghissa ja muutti Yhdysvaltain länsirannikolle 1960-luvun alussa. Hän sai vaikutteita Tommy Dorseylta. Mitchell soitti Duke Ellingtonin orkesterissa vuonna 1961 ja teki yhteistyötä Lionel Hamptonin kanssa vuonna 1962. Hän liittyi vuonna 1962 Count Basien orkesteriin, jossa hän toimi vuoteen 1970 saakka. Hän jatkoi yhteistyötä Basien kanssa vuodesta 1980 tämän kuolemaan (1984). Mitchell aloitti omien yhtyeidensä johtamisen 1970-luvulla ja teki niiden kanssa levytyksiä. Hän teki 1970-luvun alusta lähtien musiikkia myös televisioon ja elokuviin.
Mitchell kuoli syöpään New Yorkissa vuonna 2003.
HMS Volunteer

| HMS Volunteer |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  William Denny and Brothers, Dumbarton
Kölinlasku:  16. huhtikuuta 1918
Laskettu vesille:  17. huhtikuuta 1919
Palveluskäyttöön:  7. marraskuuta 1919
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 4. maaliskuuta 1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 325 t (standardi) 1 508 t (max)
Pituus:  95,1 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,4 m
Syväys:  2,9 m
Koneteho:  27 000 hv
Nopeus:  34 solmua
Miehistöä:  127
Aseistus
Aseistus:  4 x BL 4,7"/L45 (102 mm) Mk I -tykkiä 1 x 3" 20 cwt Mk I -ilmatorjuntatykki 6 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Volunteer (viirinumero D71) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Amiraliteetin parannellun W-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin tammikuussa 1918 vuosien 1918–1919 laivasto-ohjelman 13. tilauksessa William Denny and Brothersilta Dumbartonista, missä köli laskettiin 16. huhtikuuta. Alus laskettiin vesille 17. huhtikuuta 1919 ja otettiin palvelukseen 7. marraskuuta.
Suomen kirkkojen latina

| Suomen kirkkojen latina Piirtokirjoitukset kirkoissa, kellotapuleissa ja hautausmailla |
| --- | --- |

Kirjailija:  Reijo Pitkäranta
Kansitaiteilija:  Turun maakuntamuseo, Pekka Kujanpää kannen suunnittelu Markus Itkonen
Kieli:  suomi
Genre:  kirkkohistoria
Kustantaja:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  701
ISBN:  951-746-627-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen kirkkojen latina. Piirtokirjoitukset kirkoissa, kellotapuleissa ja hautausmailla on Reijo Pitkärannan vuonna 2004 ilmestynyt kirja. Teoksen on julkaissut Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, ja se pohjautuu Suomen kirkkojen latina -hankkeeseen (lat. Ecclesiarum Finlandiae Inscriptiones Latinae, EFIL). Teoksessa on julkaistu suomalaisten kirkkojen ja hautausmaiden latinankieliset piirtokirjoitukset. Hanke toteutettiin Klassillis-filologisen yhdistyksen ja Suomen kirkkohistoriallisen seuran yhteistyönä.
Aiheesta muualla

Vappu Pitkänen: Latina on yhä läsnä Suomen kirkoissa. Turun sanomat 10.3.2005.
Visa Immonen: Latinaa kirkonmäellä: Vaikuttava piirtokirjoituskorpus kärsii lievistä puutteista. Agricola 21.2.2005 .
H. K. Riikonen: Latinan perintö Suomen kirkoissa ja hautausmailla. Tieteessä tapahtuu 2/2005. (PDF)
Leea Hiltunen

Leea Lea Elisabeth Hiltunen (o.s. Siltala, s. 28. helmikuuta 1942 Kouvola) on suomalainen poliitikko, joka oli kristillisdemokraattien kansanedustajana vuosina 1991–1995 ja 1999–2003. Koulutukseltaan hän on erikoissairaanhoitaja.
Ura > Eduskuntatyö

Hiltunen toimi kansanedustajana kaksi vaalikautta vuosina 1991–1995 ja 1999–2003. Hän edusti vuosina 1991–1995 Turun läänin pohjoista vaalipiiriä ja vuosina 1999–2003 Satakunnan vaalipiiriä ja kuului Kristillisdemokraattiseen (30. toukokuuta 2001 asti Kristillisen liiton) eduskuntaryhmään.
Yksityiselämä > Suku

Leea Hiltusen kaksoissisar on ex-kansanedustaja, lehtori Leena Rauhala.
Yksityiselämä > Perhe-elämä

Leea Hiltusen puoliso on erikoislääkäri Pertti Hiltunen. Heillä on kaksi poikaa.
Evert Hokkanen

| Evert Hokkanen |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 22.5.1907–28.2.1910  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Hämeen eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1864 Urjala
Kuollut: 26. kesäkuuta 1918 (53 vuotta) Hämeenlinna
Ammatti:  mäkitupalainen
Evert Hokkanen (synt. Vitikka, 7. heinäkuuta 1864 Urjala – 26. kesäkuuta 1918 Hämeenlinna) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1910. Hän kuoli sisällissodan jälkeen Hämeenlinnan vankileirillä.
Elämä

Urjalan Perhossa syntyneen Evert Hokkasen vanhemmat olivat torppari Kalle Kustaa Vitikka (s. 1827) ja Kalvolassa syntynyt Ulla Eliaantytär Paakkonen (1826−1910). Hokkanen hankki elantonsa työmiehenä muun muassa Liedossa ja Prunkkalassa, kunnes palasi kotiseudulleen muonarengiksi ja vuokrasi Huhdin kylän laitamilla Jokikulmalla sijainneen mäkituvan.
Turun seudulla työväenaatteen omaksunut Hokkanen ryhtyi Urjalassa organisoimaan paikkakunnan työväenliikettä. Hänestä tuli vuonna 1902 perustetun Urjalan työväenyhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja. Hokkanen osallistui sen edustajana muun muassa Forssan kokoukseen sekä Tampereen torpparikokoukseen. Työväenyhdistyksen johdossa vaikutti myös hänen veljensä puuseppä Kustaa Edvard Hokkanen (s. 1869). Kouluja käymätön Hokkanen hankki tietonsa itseopiskelulla. Hän kirjoitti Urjalan asioista Turussa ilmestyneeseen Länsisuomen Työmieheen nimimerkeillä ”Eppu” ja ”Hieppa-Eetu”. Poliittisen toimintansa vuoksi Hokkanen erotettiin työpaikastaan ja häädettiin torpastaan lokakuussa 1903. Vuoden 1905 verotusluetteloon hänet oli merkitty joutomieheksi. Suurlakon jälkeen Hokkanen toimi sosialidemokraattisen puolueen agitaattorina ja perusti useita työväenyhdistyksiä Urjalan ympäristökuntiin.
Vuonna 1907 Hokkanen valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Työväenperinteessä muistetaan erityisesti hänen kansanomaiset puheenvuoronsa, joita on luonnehdittu jopa huvittaviksi. Viimeisen kansanedustajakautensa aikana Hokkanen ajautui erimielisyyksiin eduskuntaryhmän ja puolueen kenttäväen kanssa. Joulukuussa 1909 hän sai piirikokoukselta varoituksen oltuaan poissa tärkeänä pidetystä sotilasmiljoonia koskevasta äänestyksestä. Hokkanen putosi eduskunnasta seuraavissa vaaleissa ja joutui vetäytymään myös paikallistason johtotehtävistä.
Eduskuntatyönsä jälkeen Hokkanen muutti Akaaseen ja asui myöhemmin Kylmäkoskella. Sisällissodan aikana Hokkanen kuului punakaartiin, mutta hänen toiminnastaan ei ole tarkempaa tietoa. Hokkanen vangittiin sodan loppuvaiheessa, mutta säästyi teloitukselta ja kuulustelujen jälkeen valtiorikosoikeus esitti häntä vapautettavaksi. Kylmäkosken suojeluskunta ei kuitenkaan suostunut tähän, vaan piti Hokkasta ”suurena roistona, jonka paikkakuntalaiset ovat tuominneet kuolemaan”. Hokkanen kuoli Hämeenlinnan vankileirillä tuntemattomasta syystä kesäkuussa 1918.
Perhe

Hokkasen puoliso oli Prunkkalasta kotoisin ollut Amanda Juhontytär (s. 1866). Pariskunnalle syntyi yhdeksän lasta.
Jylhänperä

| Jylhänperä |
| --- | --- |
 Näkymä Salmelantien varrelta.
Kaupunki:  Jyväskylä
Suuralue:  Palokka-Puuppola
Kaupunginosa nro:  51
Väkiluku:  258 (joulukuu 2010)
Jylhänperä on kaupunginosa Jyväskylässä (ennen vuotta 2009 Jyväskylän maalaiskunnassa), nelostien itäpuolella. Jylhänperä on pääosin maaseutua, jonka asutus jatkuu länteen virallisen Kuukanpään kaupunginosan puolelle. Matkaa Tikkakoskelle on noin 9 kilometriä ja Jyväskylän keskustaan noin 20 kilometriä.
Jylhänperä on myös tilastoalue, johon kuuluu myös sen eteläpuolinen Hiekkapohja. Vuoden 2010 joulukuun tilastojen mukaan Jylhänperällä oli 258 asukasta ja 53 loma-asuntoa.
Halsvuoren kalliomaalaus sijaitsee Jylhänperän itäosassa Hiidenjärven lähellä.
Jylhänperällä toimi aikaisemmin Jylhän koulu, joka lakkautettiin vuonna 2007. Koulu myytiin Tikkakosken rauhanyhdistykselle vuonna 2009.
Yrjö Kilpinen

| Yrjö Kilpinen |
| --- | --- |
 Yrjö Kilpinen.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Yrjö Henrik Kilpinen
Syntynyt: 4. helmikuuta 1892 Helsinki
Kuollut: 2. maaliskuuta 1959 (67 vuotta) Helsinki
Ammatti:  säveltäjä, akateemikko
Muusikko
Tyylilajit:  länsimainen taidemusiikki 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Yrjö Henrik Kilpinen (4. helmikuuta 1892 Helsinki – 2. maaliskuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja akateemikko. Hänen tunnetuin sävellyksensä on ”Lippulaulu”, jota on ollut tapana laulaa liputuspäivinä lipunnoston yhteydessä.
Ura

Kilpisen isä oli kauppias Henrik Kilpinen. Kilpinen opiskeli syksystä 1907 lähtien Helsingin musiikkiopistossa. Hänen sävellyksenopettajanaan toimi Erik Furuhjelm. Vuonna 1910 hän siirtyi jatkamaan opintojaan Wieniin Paul Juonin ja vuonna 1913 Berliiniin Otto Taubmannin johdolla. Kilpinen arvosti saksalaista kulttuuria, ja hän sai vaikutteita ystävältään säveltäjä-kriitikko Moses Pergamentilta. Kilpinen jatkoi Suomessa yksityisopintojaan Toivo Kuulan, Väinö Raition ja Ilmari Krohnin johdolla.
Tyyliltään Kilpinen oli uusklassikko, vaikka hän olikin 1910-luvulla kiinnostunut ekspressionismin ilmaisumahdollisuuksista. Hän alkoi suuntautua uusklassismiin todennäköisesti jo Berliinin-aikanaan, mutta hänen varsinainen uusklassisminsa alkoi 1920-luvun puolessavälissä Koskenniemi-lauluista ja jatkui säveltäjänuran loppuun saakka.
Kilpinen tuli elinaikanaan tunnetuksi yksinlauluistaan, joita hän sävelsi yhteensä noin 800. Niiden lisäksi Kilpisen tuotantoon kuuluu muun muassa kuusi pianosonaattia ja sellosonaatti. 1930- ja 1940-luvulla Kilpinen oli Jean Sibeliuksen jälkeen kansainvälisesti tunnetuin suomalainen säveltäjä. Tuotteliaana lied-säveltäjänä hän kuuluu Schubert–Wolf-akselin jatkajiin. Kilpinen nautti erityisen suurta suosiota natsi-Saksassa, mikä on jossain määrin rasittanut hänen mainettaan jälkikäteen.
Kilpinen sai professorin arvonimen vuonna 1942.
Kilpisen puoliso oli pianisti Margaret Kilpinen (o.s. Alfthan). Kilpisen oppilaisiin kuului Seppo Nummi.
Poliittinen kanta

Kilpinen oli aktiivinen myös yhteiskunnallisesti, ja hän toimi saksalaismielisessä äärioikeistolaisessa Suomen Valtakunnanliitossa. Toisen maailmansodan tapahtumien jälkeen ja äärioikeistolaisen maailmankatsomuksen kukistuttua hän on ollut jossain määrin persona non grata. Tämä näkyi muun muassa siinä, että Kilpisen, Rolf Nevanlinnan, V. A. Koskenniemen ja muiden natsisympatioista syytettyjen taiteen ja tieteen edustajien nimitys vuonna 1948 perustettuun Suomen Akatemiaan ei sujunut kitkatta. Muun muassa oikeusministeri Urho Kekkonen vastusti sitä jyrkästi ja esitti, että Akatemiaan valittaisiin vähemmän ristiriitaisesta maineesta kärsiviä henkilöitä. Vastalauseista huolimatta Kilpisestä tuli Suomen Akatemian ensimmäinen säveltaiteen edustaja.
Tutkimuskohteena

Yrjö Kilpinen säilytti runsaasti kirjallista aineistoaan pesulakuiteista kirjeenvaihtoon, ja sitä on Kansallisarkistossa säilytteillä neljä ja puoli hyllymetriä. Kilpisestä ei ole kuitenkaan voitu laatia kriittistä elämäkertaa, koska hänen sukulaisensa eivät ole sallineet tutkijoiden käyttää arkistoaineistoa. Tauno Karilan elämäkerta vuodelta 1964 kärsii puutteista, koska hän ei voinut perehtyä lähdemateriaaliin, ja Gustav Djupsjöbacka ja Martti Turtola joutuivat 1990-luvulla luopumaan elämäkertahankkeesta, koska suku suhtautui siihen kielteisesti.
Huhtikuussa 1999 Yhdysvalloissa perustettiin Yrjö Kilpinen Society.
Teoksia

Lauluja Nikolaus Lenaun runoihin op. 2
Lauluja Kantelettaren runoihin op. 3
Lauluja Jacob Tegengrenin runoon op. 4
Lauluja Larin-Kyöstin runoihin op. 7
Lauluja L. Onervan runoihin op. 10 (1921)
Lauluja Larin-Kyöstin runoihin op. 11–14
Lakeus op. 22 V. A. Koskenniemen runoihin
Tunturilauluja op. 52-54 V. E. Törmäsen runoihin
Lieder um den Tod op. 62 Christian Morgensternin runoihin
Spielmannslieder op. 77 Albert Sergelin runoihin
Hans Fritz von Zwehl Lieder op. 79
64 laulua Kantelettaren runoihin op. 100
Kirjallisuutta

Carlberg, Anders: Hitlers lojala musiker: Hur musiken blev ett vapen i Tredje rikets propaganda.  Stockholm:  Santérus Förlag, 2016.  ISBN 978-91-7359-105-8
Karila, Tauno: Yrjö Kilpinen: Säveltäjäkuvan ääriviivoja.  Helsinki:  WSOY, 1964.
Salmenhaara, Erkki: ”Kilpinen, Yrjö (1892–1959)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 165–167.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Taurula, Tarja: Yrjö Kilpinen: Sävellykset.  Helsinki:  Suomalaisen musiikin tiedotuskeskus ja Suomen musiikkikirjastoyhdistys, 1998.  ISBN 951-8903-43-3
Levytyksiä

Yrjö Kilpinen: Lauluja / Songs. Eri esittäjiä. Finlandia Classics (2015).
Aiheesta muualla

Poroila, Heikki: Yhtenäistetty Yrjö Kilpinen (koko sävellystuotanto listattuna suomalaisia tiedonhakijoita ajatellen).
Kilpinen, Yrjö hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Väinö Siikaniemi : "Musiikin körttiläinen", Suomen Kuvalehti, 20.12.1930, nro 51-52, s. 32, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Maila Talvio : Yrjö Kilpinen Euroopassa ja kotona, Suomen Kuvalehti, 30.06.1934, nro 27, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Matti Hoikka

| Matti Hoikka |
| --- | --- |
 Matti Hoikka vuonna 1907.
Kansanedustaja
 22.5.1907–1.2.1914, 4.4.1917–25.9.1918  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Oulun eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. helmikuuta 1859 Rovaniemen pitäjä
Kuollut: 15. heinäkuuta 1939 (80 vuotta) Oulujoki
Ammatti:  seppä
Matti Vihtori Hoikka (25. helmikuuta 1859 Rovaniemen pitäjä – 15. heinäkuuta 1939 Oulujoki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1907–1914 ja 1917–1918. Lähes 60 vuoden ajan seppänä työskennellyt Hoikka oli Pohjois-Suomen työväenliikkeen varhaisimpia johtohahmoja. Hänet tunnettiin maltillisena oikeistososialistina, joka otti vaikutteita myös tolstoilaisuudesta.
Elämä

Rovaniemen Muurolassa syntyneen Matti Hoikan vanhemmat olivat sotilasvirkatalon vuokraaja Juho Hoikka (1807−1875) ja Maria Nyström (1822−1875). Hänen veljiään olivat valtiopäivämies Iisakki Hoikka ja pastori Jaakko Hoikka. Hoikka lähti 17-vuotiaana sepän oppipojaksi työskennellen muun muassa Oulussa, Raahessa, Rovaniemellä, Turussa, Uudessakaupungissa ja Lappeenrannassa. Vuonna 1890 hän palasi rautatietyömaan mukana Ouluun ja sai paikan Veljekset Åströmin nahkatehtaan verstaalta.
Hoikka oli käynyt ainoastaan rippikoulun, mutta hankki laajan tietämyksen itseopiskelulla. Hoikka liittyi Oulun työväenyhdistykseen jo perustamisvuonna 1886. Hän oli työväenyhdistyksen johtokunnan jäsen ja pitkäaikainen voimahahmo yhdessä Janne Hautalan kanssa. Pitkälti Hoikan ansiosta Oulun työnantajien ja työväenliikkeen suhteet pysyivät hyvinä ja rakentavina. Vuonna 1899 Hoikka osallistui Suomen Työväenpuolueen perustavaan kokoukseen ja suurlakon aikana hän oli Oulun suurlakkokomietan jäsen. Hoikka kuului myös raittiusliikkeen uranuurtajiin ja oli 1900-luvun vaihteessa yksi niin sanotun juomalakkoliikkeen johtohahmoista. Oulun Laanilaan hän perusti kansakoulua edeltäneen yksityisen koulun sekä lukuseuran, josta myöhemmin kehittyi kyläkirjasto. Vuonna 1907 Hoikka valittiin kansanedustajaksi Suomen ensimmäisissä yksikamarisen eduskunnan vaaleissa. Hän oli kansanedustajana vuoteen 1914 saakka ja palasi eduskuntaan vielä keväällä 1917. Hoikka oli myös Oulujoen kunnanvaltuuston jäsen.
Sisällissodan käynnistyttyä hänelle tarjottiin virkaa kansanvaltuuskunnan elintarviketoimistosta, kouluylihallituksesta tai vallankuomouksellisesta ylioikeudesta, mutta aseellista vallankumousta vastustanut Hoikka kieltäytyi. Hän pysytteli koko sodan sivussa punaisten toiminnasta ja vietti heikon terveydentilansa johdosta yli kuukauden sairaalassa. Sodan päätyttyä Hoikka kävi kotonaan Oulussa ja palasi Helsinkiin osallistuakseen eduskunnan istuntoon, mutta hänet pidätettiin 17. toukokuuta. Hoikka oli aluksi Helsingin lääninvankilassa, josta hänet heinäkuun alussa siirrettin muiden vangittujen kansanedustajien tavoin Sörnäisten kuritushuoneeseen. Lokakuussa 1918 Hoikka sai valtiorikosoikeudelta kahden vuoden ehdollisen kuritushuonetuomion valtiopetoksen valmistelusta. Syynä olivat syksyllä 1917 annettu sosialidemokraattien Sorron yöstä nouskaa -vaalijulistus sekä hänen marraskuussa allekirjoittamansa Me vaadimme -ohjelma.
Sodan jälkeen Hoikka jätti politiikan ja jatkoi sepän ammatissaan. Hän työskenteli Åströmin tehtaalla kaikkiaan yli 43 vuoden ajan jääden eläkkeelle 75-vuotispäivänään helmikuussa 1934. Hoikka kuoli kotonaan Laanilassa 80-vuotiaana heinäkuussa 1939. Hänet on haudattu Oulujoen hautausmaalle.
Perhe

Matti Hoikan puoliso oli Maria Arffman (1859−1933), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1885. Pariskunnalla oli kahdeksan lasta, joista neljä kuoli jo nuorena.
Silja

Silja tarkoittaa seuraavia:
Silja, naisen etunimeä
F. E. Sillanpään romaanin Nuorena nukkunut päähenkilö
Teuvo Tulion ohjaaman elokuvan Nuorena nukkunut päähenkilö
Silja – nuorena nukkunut, Jack Witikan ohjaama elokuva vuodelta 1956
Silja Line, virolaisen laivanvarustamo Tallinkin omistama markkinointinimi
Silja, sukunimenä:
Anja Silja (s. 1940), saksalainen oopperalaulaja.
Pernod Ricard

| Pernod Ricard SA |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Créateurs de convivialité
Yritysmuoto:  julkinen société anonyme (osakeyhtiö)
Osake:  Euronext: RI
ISIN:  FR0000120693
Perustettu:  1975
Perustaja:  Paul Ricard
Toimitusjohtaja:  Alexandre Ricard
Puheenjohtaja:  Alexandre Ricard
Kotipaikka:   Pariisi, Ranska
Toiminta-alue:  maailmanlaajuinen
Toimiala:  juomateollisuus
Tuotteet:  alkoholijuomat
Liikevaihto:  8,987 mrd. € (2018)
Liikevoitto:  2,296 mrd. € (2018)
Tilikauden tulos:  1,603 mrd. € (2018)
Henkilöstö:  18 328 (2018)
Kotisivu:  https://www.pernod-ricard.com
Huomioitavaa:  Tilikausi 1.7.2017–30.6.2018
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pernod Ricard on ranskalainen, Euroopan suurin ja maailman toiseksi suurin alkoholituotteiden valmistaja ja jakelija. Yhtiön tunnetuimpia tuotteita ovat anisliköörit Pernod Anise ja Ricard Pastis. Yhtiö syntyi vuonna 1975 kahden kilpailijan, Pernod'n ja Ricardin yhdistymisen myötä. Pernod oli perustettu vuonna 1805 ja Ricard vuonna 1932.
Suomessa toimii tytäryhtiö Pernod Ricard Finland Oy. Yritystä johtaa toimitusjohtaja Jori Manninen. Pernod Ricard Finland on Suomen alkoholimarkkinoiden toiseksi suurin toimija viineissä ja väkevissä alkoholituotteissa. Suomessa yritys valmistaa, maahantuo, markkinoi, myy ja jakelee noin 400 kotimaista ja kansainvälistä alkoholituotetta. Yrityksen pääkonttori sijaitsee Helsingin keskustassa. Turussa yrityksellä on oma tuotantolaitos. Pernod Ricard Finland Oyn liikevaihto oli 47,4 miljoonaa euroa (2017) ja henkilöstömäärä 90. Suomalaisen yhtiön henkilöstömäärä oli laskenut 46 prosenttia ja liikevaihto 15 prosenttia viimeisen kolmen vuoden aikana. Kaupparekisterin mukaan suomalainen tytäryhtiö käyttää aputoiminimiä Chymos Juomat, Nordfors, Heinr. Frentz, Scanwine, Scanfrentz, Provinum, Devinum ja V&S Finland.
Yrityskaupat

Konsernin historiassa on tapahtunut useita yritysostoja. Vuonna 1988 yhtiö osti Irish Distillers -nimisen viskin valmistajan ja sai näin tuoteportfolioonsa Jameson-tuotemerkin. Vuonna 1989 ostettiin Orlando Wyndham Group ja brändi Jacob's Creek siirtyi Pernod Ricardille. Yhtiö perusti yhdessä kuubalaisen rommiyrityksen Cuba Ron kanssa Havana Club International yrityksen myymään ja markkinoimaan Havana Club -rommia. Seagramin Pernod Ricard osti 2001, jolloin saatiin viskit Chivas Regal, The Glenlivet, Royal Salute sekä konjakki Martell. Vuonna 2005 ostettiin Allied Domecq, jolloin konsernin koko kaksinkertaistui ja siitä tuli maailman toiseksi suurin väkeviä alkoholijuomia myyvä yhtiö. Tässä yhteydessä saatiin brändit G. H. Mumm, Perrier-Jouët, Ballantine's, Kahlúa, Malibu ja Beefeater-gin.
Keväällä 2008 Pernod Ricard -konserni osti Ruotsin valtiolta V&S Group -alkoholiyhtiön koko osakekannan. Kauppaan kuuluivat myös tuotemerkit, joista tunnetuimpana Absolut Vodka. Kaupan myötä Pernod Ricard joutui luopumaan Stolitšnaja-vodkamerkin jakelusta.
Vuonna 2014 yhtiö osti enemmistöosuuden meksikolaisesta Avión tequilasta. Saksalainen Monkey 47 -ginin omistava Black Forest Distillers puolestaan ostettiin vuonna 2016. Yhtiö osti enemmistöosuuden bourbon-valmistaja Smooth Amblerista sekä Yhdysvaltojen suurimmasta mezcalin valmistajasta Del Maguey Single Villagesta vuonna 2017.
Tytäryhtiöt

Tytäryhtiöt on jaettu brändiyhtiöihin sekä markkina-alueyhtiöihin.
Tytäryhtiöt > Brändiyhtiöt

The Absolut Company
Chivas Brothers
Martell Mumm Perrier-Jouët
Irish Distillers
Pernod Ricard Winemakers
Havana Club International
Tytäryhtiöt > Markkina-alueyhtiöt

Pernod Ricard North America (Pohjois-Amerikka)
Pernod Ricard Asia (Aasia)
Pernod Ricard EMEA & LATAM (Eurooppa, Lähi-itä, Afrikka ja Latinalainen Amerikka)
Pernod Ricard Global Travel Retail
Pernod SA (Ranska)
Ricard SA (Ranska)
Tuotteet

Pernod Ricardin tuotteet on jaettu viiteen tuotekategoriaan, jotka ovat strategiset kansainväliset brändit, luksustuotteet, innovatiiviset tuotteet, strategiset viinit sekä strategiset paikalliset brändit. Konsernin myynnistä 28 prosenttia tuli Amerikasta, 31 prosenttia Euroopasta ja 41 prosenttia Aasiasta ja muualta maailmasta vuonna 2018. Litramääräisestä myynnistä selvästi valtaosa tulee viinoista ja rommeista (38 %) sekä viskistä (37 %). Tämän lisäksi yhtiö tuottaa liköörejä (10 %), anisviinoja (8 %), konjakkeja ja brändyjä (4 %) sekä katkeroja (3 %).
Tuotteet > Strategiset kansainväliset brändit

Chivas Regal, skottiviski
Ballantine’s, skottiviski
The Glenlivet, skottiviski
Royal Salute, skottiviski
Jameson, irlantilainen viski
Martell, konjakki
Absolut Vodka, vodka
Havana Club, rommi
Malibu, rommi
Minttu, likööri
Beefeater, gini
Ricard Pastis, anisviina (pastis)
Pernod Anise, anisviina
G. H. Mumm, samppanja
Perrier-Jouët, samppanja
Tuotteet > Strategiset viinit

Kenwood (Kalifornia, Yhdysvallat)
Campo Viejo (La Rioja, Espanja)
Brancott Estate (Uusi Seelanti)
Jacob's Creek (Australia)