stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Veripunakämmekkä
Ulkonäkö ja koko

Veripunakämmekkä kasvaa noin 15–30 senttimetriä korkeaksi. Sen juurimukulat ovat muiden liuskakämmeköiden tapaan syvään liuskaisia. Varsi on tanakka ja paksu, ja sen yläosa on purppuranpunainen. Varren ylin lehti ulottuu kukinnon tasalle. Lehdet ovat sirottavia, enintään viisi kertaa leveytensä pituisia ja molemmilta puolilta punaruskeatäpläisiä. Joillakin kasvupaikoilla tavataan yksilöitä, joiden lehdet ovat kauttaaltaan ruskean värin peitossa. Kukinto on tiheähkö, runsaskukkainen tähkä. Kukat ovat voimakkaasti kirjaillut tummemman purppuraisella värillä vaaleanpunaisen pohjan päällä. Usein kirjailua on huulen lisäksi myös muissa kehälehdissä. Huuli on kapea ja lähes ehyt. Veripunakämmekkä kukkii kesä-heinäkuussa.
Veripunakämmekkä muistuttaa läheisesti toista Suomessa tavattavaa punakämmekän alalajia suopunakämmekkää (subsp. incarnata). Lajin tunnistamista vaikeuttaa sen monimuotoisuus ja että sen ulkomuoto vaihtelee huomattavasti alueittain. Laji myös risteytyy muiden liuskakämmeköiden kanssa. Punakämmeköiden monimuotoisuus on merkki siitä, että laji on ilmeisen nuori ja kehittyvä, ja se muodostaa nopeasti eriytyviä erilaisia ekotyyppejä.
Varsinkin Suomessa ongelmia tuottaa kasvin sekoittaminen suopunakämmekän muunnokseen (D. incarnata subsp. incarnata var. hyphaematodes).
Levinneisyys

Veripunakämmekkä on selvästi suopunakämmekkää harvinaisempi kasvi Euroopassa. Sen levinneisyys on keskittynyt Alpeille, Irlantiin, Fennoskandiaan ja Baltian maihin, minkä lisäksi sitä kasvaa ilmeisen laajalla alueella Venäjällä Keski-Siperiaan saakka. Suomessa veripunakämmekkä on suhteellisen harvinainen kasvi. Yleisimmillään se on Ahvenanmaalla, Pohjois-Pohjanmaalla, Kainuussa sekä Etelä- ja Keski-Lapissa. Muualta Suomesta tunnetaan vain satunnaisia löytöjä.
Elinympäristö

Veripunakämmekkä kasvaa lettosoilla ja lyhytheinäisillä rantaniityillä. Sitä pidetään kalkinsuosijana. Kasvi on merkittävästi harvinaistunut kasvupaikkojen kuivatuksen johdosta. Myös rantaniittyjen umpeenkasvu laidunnuksen loputtua on johtanut kasvupaikkojen tuhoutumiseen.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2010: Veripunakämmekän levinneisyys Suomessa
Pohjolan kasvien pauloissa: Dactylorhiza incarnata subsp. cruenta - punakämmekkä subsp. veripunakämmekkä
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Dactylorhiza incarnata subsp. cruenta:  Wikidata: Q24877934  Wikispecies: Dactylorhiza incarnata subsp. cruenta  BOLD: 432205  CoL: 7YHC5  EUNIS: 189519  FNA: 250092493  FoC: 250092493  GBIF: 2809890  iNaturalist: 325799  NBN: NHMSYS0000457912  NCBI: 469782  Open Tree of Life: 895417  Plant List: kew-55338  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77189617-1  Tropicos: 23513723  WFO: wfo-0000936640 
Orchis cruenta:  Wikidata: Q39339731  EUNIS: 189521  FNA: 242334621  IPNI: 648532-1  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:648532-1  Tropicos: 23513717
Sisu-nestemoottori

Sisu-nestemoottori
Sisu-nestemoottori oli Suomen Autoteollisuuden valmistama, insinööri Ilmari Louhion (1919–2015) kehittämä hydraulimoottori, jota käytettiin ajoneuvojen voimansiirrossa. Moottori asennettiin sen vetoa käyttävän laitteen, kuten tykin tai perävaunun, akselille erikoisrakenteiseen pyörännapaan.
Suunnittelu

Moottorin keksi Suomen Autoteollisuudella suunnittelijana työskennellyt Ilmari Louhio 1950-luvun lopulla. Se oli rakenteeltaan yksinkertainen, ja kun Louhio esitti ideansa ensimmäistä kertaa yrityksen johdolle ja tekniselle osastolle, hänelle vastattiin: ”Jos tuo toimisi, olisi se jo ajat sitten keksitty”. Louhio ei kuitenkaan lannistunut, vaan suunnitelmaa lähdettiin viemään eteenpäin työryhmässä, johon kuuluivat hänen lisäkseen Pentti Tarvainen, Antti Saarialho ja Lasse Airola. Kehitystyöhön osallistui kaikkiaan kymmeniä ihmisiä eri osastoilta. Työn aikana rakennettiin useita prototyyppejä ja suoritettiin lukuisia testejä. Järjestelmälle myönnettiin patentti tammikuussa 1961.
Toimintaperiaate

Moottorin navassa oli viisi hydraulisylinteriä, jotka oli asetettu säteittäisesti navasta ulospäin. Männät painoivat vasten ulkokehää, jonka sisäpinnalla oli kahdeksannokkainen, aaltomainen muoto. Männät työnsivät viistoja pintoja vasten pakottaen ulkokehän pyörimään. Keskiössä oli jakoventtiili, joka sääteli virtausta sylintereihin ja niistä pois. Moottorin kanssa samaan kokonaisuuteen oli rakennettu rumpujarru. Kokonaisuuden pystyi sovittamaan 20-tuumaisen vanteen sisään.
Vaikka moottori oli ulkomitoiltaan pieni, sillä saatiin aikaan 800–1 000 kpm:n suuruinen vääntömomentti. Erillistä planeettavälitystä ei tarvittu, sillä nokkarengasrakenteen ansiosta moottorin sisäinen välityssuhde oli kahdeksankertainen. Työiskuja oli 40 jokaisella kierroksella, joten momentti oli myös varsin tasainen. Moottorissa oli myös vapaakytkentämahdollisuus, jolla männät voitiin painaa kokonaan sisään siten, että moottori ei jarruttanut ajoneuvon kulkua ollessaan kytkettynä pois päältä.
Sovellukset

Moottorista suunniteltiin lukuisia sovelluksia erilaisiin käyttökohteisiin. Ensimmäinen tuotantosarja valmistui vuonna 1964.
Sovellukset > Kokeilut ja käyttö puolustusvoimissa

Vuonna 1965 yksi uusista Tampella 122 K 60 -kanuunoista varustettiin Sisu-nestemoottoreilla. Tykin telissä käytettiin aluksi yksikkö-, sittemmin paripyöriä. Vetäjänä oli Sisu KB-45 -maastokuorma-auto, johon oli rakennettu kiinteä hydrauliikkajärjestelmä. Hydraulipumppu oli asennettu moottorin eteen, öljysäiliö sijaitsi lavan ja ohjaamon välissä ja hallintalaitteet sisällä ohjaamossa. Kokeet jatkuivat kesällä 1967, kun Santahaminassa testattiin yhdistelmää KB-45-vetoauto ja Suomen Autoteollisuuden valmistama perävaunu. Auton kokonaismassa oli 6 490 ja perävaunun 5 220 kilogrammaa. Kokeessa vetoauton vetovoimaksi mitattiin 4 800 kp ja pelkän perävaunun 3 000 kp. Yhdistelmän vetovoima oli 7 200 kp. Testeissä ei otettu huomioon rengaskoon vaikutusta.
Myöhemmin järjestelmää kokeiltiin myös Sisu K-141 4×2 -kuorma-auton ja nestemoottoreilla varustetun 130 K 54 -kanuunan sekä Vanaja KK-69 ET 6×6:n ja omasta aggregaatista voimansa saaneen kaksiakselisen lavetin yhdistelmillä.
Puolustusvoimien suorittamissa testeissä havaittiin, että ällistyttävän kevyillä, sinänsä maastoon kelpaamattomillakin vetoautoilla sekä traktoreilla kyettiin vetämään raskaita tykkejä maastossa nestemoottorin avulla. Koetilanteissa vedettävä ajoneuvo suorastaan puski vetäjäänsä eteenpäin.
Nestemoottorijärjestelmä oli mahdollista rakentaa kaikkiin tykkeihin ja valtaosaan vetäjistä. Vuonna 1968 järjestelmän hinta oli 30 000 markkaa siten, että se jakaantui suunnilleen puoliksi vetäjän ja tykin kesken. Tämän voi suhteuttaa siihen, että siviilimallinen kuorma-auto maksoi tuolloin 50 000–60 000 markkaa, mutta toisaalta myös siihen, että tykinvetäjäksi suunniteltu AT-S -telavetäjä maksoi 130 000 markkaa. Puolustusvoimilla oli samaan aikaan 1 800 kenttätykkiä. Niihin sopivien vetäjien määrä oli niin vähäinen, että liikekannallepanon tapahtuessa niiden liikuttelu olisi ollut pääosin ottoajoneuvojen varassa. Nestemoottorijärjestelmä nähtiin ratkaisuna, mutta järjestelmän laajemman käytön esteenä oli varojen puute.
Vuonna 1970 puolustusvoimat kuitenkin hankki kolmentoista kappaleen sarjan Sisu AH-45 -kuorma-autoja, joissa oli nestemoottorien käyttämistä varten rakennettu hydrauliikkavarustus. Samalla asennettiin nestemoottorit haupitsiin 152 H 38, neuvostoliittolaiseen 130 K 54 -kanuunaan sekä Tampellan kanuunaan 122 K 60, joka oli varustettu telillä. Yksi kokonainen patteristo varustettiin nestemoottorillisilla 130 K 54 -kanuunoilla. Vuonna 1976 AH-45:ia hankittiin 14 kappaleen ja seuraavana vuonna 13 kappaleen sarja, jolloin käytössä oli jo kolme nestemoottorivetoista patteristoa.
Puolustusvoimissa nestemoottoria käytettiin myös vuonna 1975 tilatussa telillä varustetussa vaihtokorillisessa ammusperävaunusovelluksessa, jossa etummainen akseli oli varustettu jarruin ja takimmainen nestemoottorein. Nestemoottorit oli rakennettu siten, että perävaunulla oli suuri maavara. Vaunuja rakennettiin yksi prototyyppi, joka ei johtanut myöhempiin tilauksiin.
Sovellukset > Siviilisovellukset

Muualla kuin puolustusvoimissa nestemoottorille löytyi käyttökohteita traktori- ja kuorma-autovetoisissa metsäperävaunuissa, metsäkaivureissa, niveldumpperin takapyörien voimansiirrossa, kaivosjunan vetävässä vaunussa, teleskooppinosturien vintturin käyttömoottorina, portaalinosturin ajomoottorina ja vaijerilossin kelauslaitteen voimakoneena.
Valmistus

Nestemoottorien valmistus aloitettiin Helsingissä Sisun Fleminginkadun akselistotehtaalla, josta se siirrettiin vuonna 1973 Nesco Oy:lle, jossa oli osakkaina Suomen Autoteollisuuden lisäksi raisiolainen Multilift Oy 40 prosentin sekä kehitysyhtiö Sponsor 20 prosentin osuudella. Valmistus tapahtui Multiliftin vaihtolavatehtaalla Iisalmessa.
Partekin ostettua Multiliftin myös Sisun omistama 40 prosentin osuus myytiin Partekille. Myöhemmin valmistus siirrettiin Valmetin hammaspyörätehtaan yhteyteen Jyskään, johon perustettiin Valmet Hydraulics Oy -niminen yritys. Tämän jälkeen tehtaan omistajaksi päätynyt Metso myi tehtaan Sampo Rosenlew-konepajakonsernille vuonna 2003.
Aiheesta muualla

Louhion hydraulimoottorin kuvaus (US pat no 4 445 423); pdf (englanniksi)
Veritulppa

Valtimoveritulppa oikeassa jalassa on aiheuttanut sen sinistymisen hapen puutteesta.
Veritulppa tarkoittaa verisuonen, joko laskimon tai valtimon, tukkivaa verihyytymää tai muuta verenvirtauksen estettä. Paikallisesti kehittynyttä verihyytymää nimitetään trombiksi. Emboliassa taas on kyse siitä, että verenkierron mukana on ahtaaseen paikkaan kulkeutunut kiinteä, nestemäinen tai kaasumainen tulppa.
Laskimotukos

Syvän laskimotukoksen syitä ovat laskimon seinämän vaurio, verenvirtauksen hidastuminen ja lisääntynyt tukosalttius. Yleisin syvän laskimotukoksen paikka on sääri. Laskimoveritulppa voi irrota ja kulkeutua keuhkoihin, missä se aiheuttaa usein keuhkoveritulpan.
Keuhkoveritulppa

Keuhkoveritulppa eli keuhkoembolia tarkoittaa veren mukana tulleen verihyytymän aiheuttamaa keuhkovaltimon tai sen haaran tukkeutumista. Hyytymä on lähtöisin laskimosta tai joskus harvoin sydämestä.
Sydänveritulppa

Sydänveritulpassa verihyytymä kulkeutuu sepelvaltimoon tukkien suonen, jolloin kyseisen suonen suonittaman sydänlihasalueen verenkierto estyy.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Laskimotukos, Terveyskirjasto.fi
Vesisaha

Vesisaha eli sahamylly on sahalaitos, jonka voimanlähteenä on vesivoima vesipyörän tai -turbiinin välittämänä.
Vesisahan historia Suomessa alkaa vuodesta 1533, jolloin Halikon talonpojat myivät käskynhaltija Erik Flemingille sahamyllyn paikan Hossostenkoskelta. Mahdollisesti jo tätä ennen uskotaan Naantalin luostarin harjoittaneen sahaustoimintaa vesisahalla.
Vesisaha toimi samoin kuin vesimylly, eli virtaava vesi pyöritti sahan vesipyörää, josta liike ja voima ohjattiin edelleen sahan raamiin, jossa olevilla terillä varsinainen sahaaminen tapahtui. Vesisahat olivat siis raami- eli kehäsahoja. Vanha vesisaha oli alkeellinen tuotantolaitos, jonka tuotantokyky oli hyvin rajallinen. Vesisahaa voitiin käyttää vain sulanveden aikana, sillä sen teho riippui täysin virtaavan veden määrästä. Ahvenanmaan Saltvikin sahan kerrotaan vuonna 1556 sahanneen kaikkiaan 126 lautaa toimintakaudellaan huhtikuun alusta syyskuun loppuun.
1600-luvun puolivälin jälkeen suomalaisiinkin vesisahoihin ryhdyttiin asentamaan uutta tekniikkaa, jota edustivat hollantilaiset "hienot" sahanterät. Sahat pystyivät hyödyntämään raakapuun aivan uudella tavalla ja niiden tuotantokyky nousi huimasti. Hollantilaiset sahanterät olivat merkittävästi ohuempia, joten niiden avulla lautaa valmistui samasta rungosta enemmän ja merkittävästi nopeammin.
Vesisahan vesirattaan kiertovoima siirrettiin kampiakseliin joka liikutti edestakaisin sahakehissä olevia sahanteriä. Uudemmissa vesisahoissa alettiin 1800-luvun alkupuolella käyttää vaihteistoa vesipyörän ja kampiakselin välissä jolloin kampiakseli saattoi pyöriä nopeammin kuin vesiratas ja sahakehien iskutiheys kasvoi. Tällöin myös sahaus sujui nopeammin ja sahausjälki parani. Vaihdesahoissa käytettiin suurempia vesirattaita kuin suorakäyntisissä sahoissa. Kehäsahojen lisäksi vesisahoilla oli myös hihnavetoisia sirkkelisahoja.
Vesipyörä oli hyötysuhteeltaan heikko, ja siksi vesisahat olivat enemmän manufaktuurisia kuin teollisia laitoksia. Tällaiseksi voidaan nähdä myös Keski-Suomessa ennen vuotta 1861 toimineet yhdeksän vesisahaa. Toki tuotantoluvut olivat 1800-luvulla jo aivan toiset kuin 1500-luvulla. Esimerkiksi Korpilahden Rutalahteen aivan 1800-luvun alussa rakennetulla vesisahalla oli privilegio 8310 tukin sahaamiseen vuodessa. Sahausoikeuksien rajoittamisella pyrittiin suojelemaan metsiä ryöstöhakkuilta.
Muita Keski-Suomen vesisahoja olivat Muuramen saha, Haapakosken saha (nyk. Vaajakoskella), Vahangan saha Karstulassa, Karikonkosken saha Petäjävedellä ja Kannonkosken saha silloisessa Kivijärven pitäjässä. Kuhmoisissa oli kolme vesisahaa joiden sijaintipaikat olivat Kotakoski, Leppikoski ja Pihlajakoski. Kaikki Keski-Suomen vesisahat perustettiin 1800-luvun puolella, eikä yhdenkään historia ulotu 1700-luvulle. Suurimpien vesisahojen koneteho kohosi noin 100 hevosvoimaan, mutta tavallisesti teho oli noin 20 hevosvoiman luokkaa.
Aiheesta muualla

Kirjastovirma:Haukiputaan-Iin sahat (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjastovirma:Taivalkosken saha (Arkistoitu – Internet Archive)
Eemeli Salminen : Milloin ja mihin rakennettiin ensimmäiset sahamyllyt Suomessa, Helsingin Sanomat, 26.02.1939, nro 55, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vesilinna (Turku)

| Turun vesilinna |
| --- | --- |
 Vesilinna vuonna 2012 kuvattuna Ylioppilaskylästä.
Osoite:  Vesilinnantie 1, Turku
Koordinaatit:  60°27′21″N, 022°17′05″E
Rakennustyyppi:  vesitorni
Valmistumisvuosi:  1941
Suunnittelija:  Erik Bryggman ja Albert Richardtson
Rakennuttaja:  Turun kaupungin vesilaitos
Omistaja:  Turun kaupunki
Runkorakenne:  betoni
Julkisivumateriaali:  kalkkihiekkakivi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Näkymä seinäkiipeilyhalliin.
Vesilinna on vuonna 1941 valmistunut vesitorni Turussa Yliopistonmäellä. Laatikkomaisen, pohjaltaan suorakaiteenmuotoisen rakennuksen harmaa julkisivu on muurattu kalkkihiekkakivestä ja sitä rytmittävät pilasterit. Monumentaalisen rakennuksen ovat suunnitelleet arkkitehdit Erik Bryggman ja Albert Richardtson. Rakennesuunnittelusta vastasi insinööri Emil Holmberg. Vesilinnassa on kaksi betoniallasta, yhteistilavuudeltaan 6 000 m³.
Turun vesilinnan suunnittelusta silloiselle Ryssänmäelle järjestettiin arkkitehtikilpailu vuonna 1929, sen voitti Ragnar Ypyä. Kilpailussa jaettiin kaksi muuta palkintoa ja lisäksi kaksi lunastusta. Talousarvioon uusi vesitorni päätyi vasta 10 vuotta myöhemmin, jolloin tornin suunnittelu annettiin arkkitehtikilpailussa toisen lunastuksen saaneen Bryggmanin toteutettavaksi. Lopullisen suunnittelun Bryggman teki yhdessä teollisuusarkkitehtuuriin perehtyneen Richardtsonin kanssa. Talvisodan syttyessä työt olivat kesken ja laitos valmistui jatkosodan aikana 1941.
Vesilinnan alaosassa toimii seinäkiipeilyhalli.
Turun vesilinna sisältyy yliopiston laitosrakennusten kanssa Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vesilinna (Turku) Wikimedia Commonsissa
Verisuoni

Ihmisen verisuonisto
Pikriinivärjätty verisuonen poikkileikkaus rotan sydänlihasleikkeessä. Sidekudos erottuu tummanpunaisena ja sileälihaskudos vaaleanpunaisena. Lumen on keskellä vaaleana. (Myös ohut levyepiteelisolukko erottuu kuvasta, jos kuvan suurentaa täyskokoiseksi)
Verisuonet (lat. vas) ovat verenkiertojärjestelmän putkimainen osa, jossa veri kiertää. Verisuoniin kuuluvat valtimot, laskimot ja hiussuonet. Sydämestä verta kuljettavat pois valtimot. Laskimot puolestaan tuovat verta sydämeen. Pienen verenkierron laskimoissa on runsashappista verta kun taas ison verenkierron laskimoissa veri on niukkahappista. Ihmisellä valtimoita ja laskimoita on noin 9 000–19 000 kilometriä.
Verisuonten rakenne

Verisuonten sisällä on ontelo (lumen) eli tila, jossa veri kulkee. Valtimoiden luumen on pienempi kuin laskimoiden, joissa veri virtaakin hitaammin. Valtimoissa ja laskimoissa on kolme kerrosta; laskimoissa kerrokset ovat ohuemmat. Sisäkalvo on litteää yhdenkertaista levyepiteeliä eli endoteeliä, jossa on mukana hieman myös kimmoisaa sidekudosta. Keskikalvossa on sileitä lihassyitä sekä kimmosyitä. Kimmosyitä on etenkin suurissa valtimoissa, jotka toimivat paineen tasaajina. Sileitä lihassyitä on puolestaan pienemmissä valtimoissa sekä laskimoissa. Etenkin keskikalvo on valtimoissa huomattavasti paksumpi kuin laskimoissa. Ulkokalvo on tiivistä sidekudosta, joka liittää verisuonen ympäristöönsä. Hiussuonet (kapillaarit) koostuvat pelkästään endoteelista ja sen ulkopuolella olevasta ohuesta tyvikalvosta. On kuitenkin vaikeaa tietää, paljonko niitä on ihmisessä.
Veren kulku verisuonissa

Ihmisen suurin verisuoni on aortta. Sydämen supistuessa hapekas ja ravintopitoinen veri työntyy aorttaan ja keuhkovaltimorunkoon. Valtimoita pitkin veri saapuu kudosten hiussuoniin. Ravintoaineita, happea ja nestettä siirtyy solujen väliseen tilaan hiussuonten seinämien läpi, josta ne edelleen päätyvät solujen käyttöön. Samalla siirtyy vereen muun muassa hiilidioksidia ja muita kudokseen syystä tai toisesta päätyneitä kuona-aineita. Hiussuonia on noin millimetrin välein lähes kaikissa kudoksissa. Verisuonia ei ole rustoissa, sarveiskalvolla, lasiaisessa, mykiössä, epiteelikudoksessa eikä sarveistuneissa kudoksissa kuten kynsissä (eläinten kavioissa, sorkissa jne). Verenpaine on suurin aortassa ja isoissa valtimoissa ja se laskee vähitellen mitä pienemmiksi valtimot jakaantuvat. Hiussuonissa paine ei enää vaihtele sydämen työ- ja lepovaiheiden aikana, laskimoissa paine on tasainen. Laskimoiden tilavuus on suurempi kuin valtimoiden ja veri virtaa niissä hitaammin. Ohjaamalla verta iholaskimoihin, keho poistaa luontaisesti ylimääräistä lämpöä. Supistamalla ihon pintalaskimoita verta ohjataan enemmän syvällä oleviin laskimoihin, jolloin lämpöä poistuu elimistöstä vähemmän. Koska laskimoissa paine on pienempi, suurissa laskimoissa on läppiä, jotka eivät päästä verta virtaamaan kuin yhteen suuntaan. Laskimot yhdistyvät suuremmiksi ja veri päätyy lopulta ylä- ja alaonttolaskimon kautta sydämen oikeaan eteiseen, josta se puhdistuneena ja uudelleen happivarattuna alkaa uuden kierron.
Verisuonten supistuminen ja laajentuminen

Verisuonia laajentavia aineita ovat K-ionit, hapot (esimerkiksi maitohappo) ja hiilidioksidi. Lisäksi verisuonia laajentavat lämpötilan nousu, happamuuden kasvu ja hapen väheneminen kudoksissa. Verisuonia supistaa lämpötilan lasku sekä verenvuodossa esiintyvät serotoniini ja tromboksaani. Verisuonten seinämän endoteelisolut erittävät verisuonia supistavaa endoteliinia sekä verisuonia laajentavaa typpioksidia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Verisuoni Wikimedia Commonsissa
Vetelin vaakuna

Vetelin vaakuna
Vetelin kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnassa asuneesta kansanmuusikko Kreeta Haapasalosta. Vaakunaan on kuvattu hänen kanteleensa.
Vaakunan on vanhan vaakunan pohjalta suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 21. huhtikuuta 1952. Vaakunan selitys on ”hopeakentässä sininen paalu, jossa seitsenkielinen kultakantele; kielet punaiset”.
Veronikan kaksoiselämä

| Veronikan kaksoiselämä> La double vie de Véronique |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Krzysztof Kieślowski
Käsikirjoittaja:  Krzysztof Kieslowski Krzysztof Piesiewicz
Tuottaja:  Leonardo de la Fuente
Säveltäjä:  Zbigniew Preisner
Kuvaaja:  Slawomir Idziak
Leikkaaja:  Jacques Witta
Tuotantosuunnittelija:  Halina Dobrowolska
Pääosat:  Irène Jacob
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Norja Puola Ranska
Tuotantoyhtiö:  Canal+ Norsk Film Zespól Filmowy "X" (käännä suomeksi)
Levittäjä:  Miramax Netflix
Ensi-ilta:  15. toukokuuta 1991 20. syyskuuta 1991 (Suomi)
Kesto:  98 min
Alkuperäiskieli:  puola, ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Veronikan kaksoiselämä (ransk. La double vie de Véronique, puol. Podwójne życie Weroniki) on puolalaisen Krzysztof Kieślowskin ohjaama elokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1991. Elokuvan ovat käsikirjoittaneet Kieślowski ja Krzysztof Piesiewicz. Elokuvan pääosassa esiintyy Irène Jacob. Musiikin on säveltänyt Zbigniew Preisner.
Veronikan kaksoiselämä merkitsi Kieślowskille siirtymistä työskentelemään Puolan ulkopuolelle.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä sanoo elokuvaa eurooppalaiseksi taide-elokuvaksi parhaimmillaan ja antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever sanoo juonta täysin epäuskottavaksi mutta elokuvaa komeaksi ja antaa sille kaksi tähteä neljästä.
Kirjallisuutta

Nykänen, Joonas: ””Yhä useamman sydän pettää” – Veronikan kaksoiselämä”. Filmihullu 3/2020.
Aiheesta muualla

Veronikan kaksoiselämä Internet Movie Databasessa
Sirius

| Sirius |
| --- | --- |

Nimen alkuperä:  kreikkaa, tarkoittaa polttavaa
Bayerin designaatio:  Alfa Canis Majoris, Alpha Canis Majoris, Alf CMa, Alp CMa, α Canis Majoris, α CMa
Flamsteedin designaatio:  9 Canis Majoris, 9 CMa
HR-designaatio:  HR 2491
HD-designaatio:  HD 48915
Muut designaatiot:  BD -16°1591, Gl 119-052, GCTP 1577.00 A/B, GJ 244 A/B, LHS 219, ADS 5423, LTT 2638, HIP 32349
Fyysiset ominaisuudet
Näennäinen kirkkaus:  −1,47 (A) / 8,44 (B) mv
Absoluuttinen kirkkaus:  1,47 (A) / 11,35 (B) Mv
Valovoima:  26,1 (A) / 0,0024 (B) L☉ aurinkoa
Spektriluokka:  A1V tai A0-1V (A) / DA2 (B)
Väri-indeksi:  B-V 0,01 (A) / −0,03 (B) U-B −0,08 (A) / −1,04 (B)
Lämpötila:  9900 (A) / 25200 (B) K
Massa:  2,14 (A) / 0,98 (B) M☉
Säde:  1,68 (A) / 0,008 (B) R☉
Metallipitoisuus:  1,9 kertaa aurinko
Ikä:  200–300 (225–250) milj v
Astrometriset ominaisuudet
Tähdistö:  Iso koira, Canis Major
Rektaskensio (J2000):  06h 45m 08.9s
Deklinaatio (J2000):  −16° 42' 58"
Etäisyys:  8,58 valovuotta (2,631 parsekia)
Parallaksi:  380,02 ± 1,28 mas
Säteisnopeus:  −7,6 km/s
Ominaisliike:  RA:−546,01 mas/v  dekl.: −1223,08 mas/v
 Näkyy leveysasteiden 74° N  ja 90° S välillä. 
Sirius (α Canis Majoris, α CMa) on tähtitaivaan kirkkain tähti. Se on Ison koiran tähdistössä. Siriuksen näennäinen kirkkaus eli suuruusluokka on −1,42m ja valovoima hieman yli 23 aurinkoa. Sirius kuuluu Talvikolmioon.
Sirius sijaitsee 8,7 valovuoden etäisyydellä Maasta. Se on kolmanneksi lähimpänä meitä oleva paljain silmin näkyvä tähti. Sitä lähempänä ovat vain Aurinko ja Alfa Centauri (α Centauri). Sirius tunnetaan myös siitä, että sen seuralainen Sirius B on pieni ja tiheä valkoinen kääpiötähti.
Siriuksen nimi

Nimi tulee kreikan sanasta σείριος seirios, joka tarkoittaa kuumaa, polttavaa. Sirius tunnetaan myös Ison Koiran tähdistön nimestä johdetulla nimellä Koirantähti ja kansanperinteisellä nimellä Kalevan tähti. Muinaisessa Egyptissä Sirius, joka tunnettiin nimellä Sothis, toimi merkkinä maan maataloudelle elintärkeän Niilin tulvan alkamisesta. ”Kun Sothis heinä-elokuun vaihteessa nähtiin Memfisissä ensi kerran aamutaivaalla (heliakkinen nousu), tiedettiin että Niili alkaisi pian tulvia.” Roomalaisen runoilijan Horatiuksen mukaan metsästäjä Orionin koira oli nimeltään Sirius. Nimitys Koirantähti juontunee tästä.