Costa Rica
Historia > Itsenäisyys

Costa Rica ja monet muut Keski-Amerikan osat liittyivät 1821 muodostettuun Meksikon keisarikuntaan. Costa Rica oli muodostamassa kaksi vuotta myöhemmin Keski-Amerikan liittotasavaltaan. Sen osavaltojen välillä syntyi rajariitoja, ja Nicaragua valtasi Costa Rican pohjoisen Guanacasten maakunnan. Costa Rica julistautui itsenäiseksi 1838, kauan sen jälkeen kun liittovaltio oli tosiasiassa lakannut olemasta.
Maan kehitys on ollut verrattain rauhallista ja demokraattista. Aluksi se oli caudillojen hallitsema. Juan Rafael Moran johdolla costaricalaiset taistelivat Nicaraguassa vallan ottanutta pohjoisamerikkalaista seikkailijaa William Walkeria vastaan. Tomás Guargia hallitsi 1870–1882. Hän kannusti etenkin ulkomaisia investointeja rautatien rakentamiseen. Vuonna 1874 yhdysvaltalainen liikemies Minor Cooper Keith ryhtyi viljelemään banaaneja ja perusti United Fruit Companyn.
Vuoden 1899 vaaleja pidetään koko Keksi-Amerikan ensimmäisinä todellisesti vapaina ja rehellisinä. Niissä presidentiksi valittiin José Joaquín Rodríguez Zeledón. Demokratia jatkui kahta poikkeusta lukuun ottamatta. Vuosina 1917–1919 Federico Tinoco hallitsi diktaattorina syrjäytettyään presidentti Alfredo González Floresin tämän liian radikaalin uudistuspolitiikan vuoksi. Maan liberaalien keskuudessa Tinocon kaappaus nautti laajaa suosiota. Yhdysvallat ei tunnistanut Tinocon hallintoa, ja tämä joutui eroamaan vallankaappausten ja Yhdysvaltain väliintulon pelossa.
Kristillissosiaalisen puolueen (PUSC) Rafael Calderón, joka oli toiminut presidenttinä 1940–1944, loi koalition kommunistisen puolueen ja katolisen kirkon kanssa. Koalition pyrki edistämään työläisten oikeuksia ja sosiaaliturvaa. Maanomistaja ja valtionyhtiöiden kannattaja José Figueres Ferrer nousi 1948 kapinaan, joka laajeni lyhyeksi sisällissodaksi, jossa kuoli noin 2 000 ihmistä. Presidentti Figueresin johdolla laadittiin kompromissi, jossa hyväksyttiin osa Calderónin uudistuksissa. Samalla luvattiin vapaat vaalit ja myös mustille ja naisille äänioikeuden takaavan perustuslain ja lakkautettiin armeijan. Tämän jälkeen valtiolla on ollut turvanaan yksinomaan poliisivoimat ja kansalliskaarti. Figueres perusti kansallisen vapautuspuolueen (PLN), kansallisti pankit ja aloitti sosiaaliturvan rakentamisen. Hän luovutti paikkansa 1948 valitulle Otilio Ulatelle, mutta hänestä tuli kansallissankari ja hän voitti myös ensimmäiset uuden perustuslain mukaiset vaalit 1953. Figueresin jälkeen hallitsivat lähinnä konservatiivit seuraavat kuusitoista vuotta ja kumosivat joitain PLN:n uudistuksia. Irazun tulivuoden purkaus 1963–1964 aiheutti maassa vakavaa tuhoa, samoin kuin Arenalin purkaus vuonna 1968.
Vuonna 1974 liberaalien Daniel Oduber Quirós nousi valtaan vasemmistolaisella ohjelmalla ja laajensi hyvinvointivaltiota ja solmi suhteet myös sosialistisiin maihin ja salli vasemmistopuolueet. Konservatiivien presidentti Rodrigo Carazon kautta leimasi talousromahdus ja syytteet hänen hämäristä asekaupoistaan Kuuban ja El Salvadorin välillä. Ammattiyhdistyspoliitikko ja yksi PLN:n perustajista, Luis Alberto Monge Alvarez valittiin presidentiksi 1982. Hän otti käyttöön sadan päivän pikakuurin talouden parantamiseksi. Monge joutui Yhdysvaltain painostamaksi, jotta maa hylkäisi puolueettomuutensa, perustaisi armeijan ja tuomitsisi Nicaraguan sandinistihallituksen. Monge vastusti Yhdysvaltoja, mutta suhteet Nicaraguan kanssa heikkenivät sandinistien ja Costa Rican kansalliskaartin ottaessa yhteen maiden rajalla. Monge suostui 1985 Yhdysvaltain kouluttaman sissien vastaisen yksikön luomiseen, mitä pidettiin maan puolueettomuuden loukkauksena. Vuonna 1986 puolueettomuutta korostava Óscar Arias nousi presidentiksi voittaessaan yhdysvaltalaismielisen konservatiivin Rafael Angel Calderónin. Arias työskenteli palauttaakseen rauhan alueelle ja sai ponnistuksistaan Nobelin rauhanpalkinnon 1987. Calderón voitti vaalit 1990. Vuonna 1994 presidentiksi valittiin PLN:n José María Figueres, José Figueresin poika. Hän lupasi elvyttää sosiaaliturvajärjestelmän ja lopettaa edeltäjänsä yksityistämisohjelman.
Konservatiivinen taloustieteilijä Miguel Ángel Rodríguez Echeverría (PUSC) valittiin presidentiksi helmikuussa 1998. Rodríguez ratkaisi vuonna 2000 kiistan Nicaraguan kanssa maiden rajalla olevan San Juanjoen purjehdusoikeuksista. Helmikuun 2002 vaaleissa PUSC:in hallinto jatkui Abel Pacheco de la Espriella voittaessa presidentinvaalit ja puolueen saadessa 30 % äänistä parlamenttivaaleissa. Pachecon yksityistämisohjelmaa ja opettajien maksamattomia palkkoja vastaan protestoitiin. Vuonna 2004 kolme entistä presidenttiä, Figueres, Rodríguez ja Calderón joutuivat tutkintaan korruptiosyytteiden vuoksi.
Sosiaalidemokraattista PLC:tä edustava Nobel-voittaja ja entinen presidentti Óscar Arias valittiin niukasti uudelleen presidentiksi 2006 Ottón Solísia vastaan. Kesällä 2007 Costa Rica katkaisi diplomaattiset suhteet Kiinan tasavaltaan ja solmi ne Kiinan kansantasavallan kanssa.
Keväällä 2009 maa solmi myös uudelleen suhteet Kuubaan, joista oli joutunut luopumaan 1961.
Marraskuussa 2010 Nicaraguan ja Costa Rican välille puhkesi kiistoja, kun Nicaragua miehitti maiden rajalla San Juan -joessa sijaitsevan Calerosaaren, jota se pitää itselleen kuuluvana. Joukkojen komentaja perusteli miehitystä Google Mapsin kartassa näkyvällä rajaviivalla. Google myönsi myöhemmin kartan virheelliseksi.
Vuosina 2010–2014 Costa Ricassa oli maan historian ensimmäinen naispuolinen presidentti, konservatiivinen Laura Chinchilla.
Toukokuusta 2018 lähtien Costa Rican presidenttinä on toiminut keskusta-vasemmistolainen Carlos Alvarado Quesada.