stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keisarillisen Japanin armeija
Historia

1860-luvun Meiji-restauraatiossa Tokugawa-shōgunaatti romahti ja valta palasi Meiji-keisareille. Japanissa luovuttiin feodaalisesta järjestelmästä ja siirryttiin moderniin aikakauteen, jossa feodaalinen soturiluokka samurait korvattiin eurooppalaistyylisellä asevelvollisuusarmeijalla, jota kutsuttiin aluksi pelkästään Armeijaksi (Rikugun). Vuonna 1928 nimi muutettiin lisääntyvän nationalismin ja poliittisten vaikutteiden seurauksena Keisarilliseksi armeijaksi (Kōgun).
Keisarillisen armeijan perustamista ja kehittämistä avustivat aluksi ranskalaiset, mutta Saksan–Ranskan sodassa Ranskan kärsimän tappion jälkeen armeijan kehittämistä avustivat saksalaiset. Armeijasta muodostui ajan myötä Aasian alueen modernein, parhaiten koulutettu ja varustettu. Lisäksi sen sotilailla oli korkea taistelutahto. Armeija koostui kuitenkin pääasiassa jalkaväestä, mutta lentokoneita, panssarivaunuja ja muita panssaroituja ajoneuvoja oli vain vähän verrattuna eurooppalaisiin armeijoihin. Keisarilliseen armeijaan rakennettiin kuitenkin myös ilmavoimat, jonka päätehtävä oli armeijan tukeminen ilmasta käsin. Ilmavoimien moderni kalusto rakennettiin paikallisesti ja omavaraisesti.
Keisarillisen Japanin armeija osallistui ensimmäiseen Kiinan–Japanin sotaan (1894–1895), Formosan miehitykseen 1895, Venäjän–Japanin sotaan 1904–1905, Korean miehitykseen 1910, Qingdaon haltuun ottamiseen Saksalta ensimmäisessä maailmansodassa, Mantšurian miehitykseen 1931–1932 sekä toiseen Kiinan–Japanin sotaan (1937–1945). Joulukuusta 1941 alkaen armeija oli Japanin pääsotavoima hyökkäyksessä, joka laajeni suureen osaan Itä-Aasiaa. Liittoutuneet hajottivat armeijan syyskuussa 1945. Myöhemmin Keisarillisen Japanin armeija korvattiin Japanin itsepuolustusvoimilla.
Ideologia

Japanin nationalistit uskoivat maansa olevan pyhä. Zeniläisyyden, buddhalaisuuden ja shintolaisuuden seurauksena myös maan asukkaat olivat erityisiä. Nationalistisen näkemyksen mukaan rikkaalla maalla oli oltava vahva armeija, jossa palveleminen oli itse keisarin palvelemista. Samuraiperinne oli juurtunut syvälle Japanin sotilaskulttuuriin ja keisarin puolesta kuoleminen nähtiin suurena kunniana.
Yamato-damashii (”Japanin sielu”) kehotti jokaista sotilasta tiukasti: ”Älä jää kiinni, älä murru, äläkä ikinä antaudu.” Pelkuruus tai vangiksi jääminen olivat suuri häpeä perheelle, yhteisölle, maalle ja erityisesti keisarille. Jokainen sotilas koulutettiin taistelemaan kuolemaan saakka ja riistämään itse henkensä mieluummin kuin kärsimään häpeää. Usein ennen rynnäkköä tai taistelua sotilaat huusivat ”Banzai!” (”Kauan eläköön!”) uskoen, että huuto osoittaisi halun kuolla kunniakkaasti.
Jokainen sotilas hyväksyi, että he kuolisivat tyynesti osana heidän bushidōaan, jonka mukaan olisi parempi kuolla ennen kuin toisi muille ja itselleen häpeää. Armeijan teoreetikko Sadao Araki kehitti bushidōsta modernin version, seishin kyōikun (”henkinen koulutus”), opin armeijan käyttöön. Tiivistettynä, jokainen sotilas jättäisi kaiken taakseen armeijaan liittyessään tarviten vain kunniansa. Kunnian osoittaminen teoilla oli kaikki kaikessa sotilaille. Yamato-damashii oli eräällä tavalla japanilaisen sotilaan kokoro (”sielu”), rohkeutta kuoleman edessä.
Keisari ylikomentajana

Keisarillisella Japanin armeijalla oli historiansa aikana vain kaksi ylikomentajaa, keisarit Taishō (Yoshihito) ja Shōwa (Hirohito). Bushidōon kuului lähes uskonnollinen kunnioitus keisaria kohtaan. Vaikka keisari oli lähinnä keulakuva, hänet nähtiin silti jumalallisena olentona. Keisari käytti ylikomentajan univormua ja osallistui kaikkiin armeijan seremonioihin.
Hallitus kykeni mobilisoimaan armeijan vain, jos saavutti täyden yksimielisyyden. Keisarin antoi käskyille siunauksensa ja teki niistä sitovia. Hän oli läsnä kaikissa upseereista koostuneen hallituksen kokouksissa ja seurasi hiljaisuudessa ministerien argumentointia. Keisarin siunauksella päätöksistä tuli keisarin käskyjä ja ne astuivat voimaan. Käytännössä keisari ei kuitenkaan voinut asettua hallitusta vastaan. Teoriassa hän oli armeijan ylikomentaja, mutta käytännössä teki mitä hallitus ”pyysi”: vallassa olivat byrokraatit.
Toisinaan hallitus ei päässyt yksimielisyyteen tai äänet menivät tasan. Vain tällöin hallitus kysyi keisarin mielipidettä. Keisari toimi tuomarina ja teki päätöksen vain ministerien antamista vaihtoehdoista. Toisen maailmansodan aikana hallitus käytti tätä oikeutta päättäessään sodan loppumisesta. Vuonna 1945 keisari antoi päätöksen hallituksen tahdon mukaisesti. Viimeisenä tehtävänään ylikomentajana hän käytti kyseistä oikeuttaan ensimmäisen ja viimeisen kerran kertoessaan radiossa Japanin antautuvan Yhdysvalloille.
Vahvuus

1870 – noin 12 000 miestä.
1885 – seitsemän divisioonaa mukaan lukien Keisarillisen kaartin divisioona.
1900-luvun alussa armeija koostui 12:sta divisioonasta ja useista muista yksiköistä. Nämä sisälsivät seuraavat:
380 000 aktiivipalveluksessa olevaa ja ensimmäisen reserviluokan miestä – entisen A ja B(1) luokan värvätyt kahden vuoden palveluksen jälkeen ja 17 ja 1/2 vuoden sopimuksella
50 000 toisen linjan reserviläistä – sama kuin yllä, mutta muodostettiin entisestä B(2) luokan värvätyistä
220 000 Kansallisarmeija
Ensimmäinen kansallisarmeija – 37–40 vuotta vanhat miehet ensimmäisestä reserviluokasta 40-vuotiaiksi.
Toinen kansallisarmeija - kouluttamattomat alle 20-vuotiaat ja yli 40-vuotiaat koulutetut reserviläiset.
4 250 000 miestä saatavilla palvelukseen ja mobilisaatioon.
1934 – divisioonien määrä kohoaa 17:n.
1940 – 376 000 aktiivisotilasta ja kaksi miljoonaa reservissä 31:ssä divisioonassa.
kaksi divisioonaa Japanissa (muun muassa Keisarillinen Kaarti)
kaksi divisioonaa Koreassa
27 divisioonaa Kiinassa ja Mantsuriassa
vuoden 1941 lopussa – 460 000 aktiivipalveluksessa 41:ssä divisioonassa.
kaksi divisioonaa Japanissa ja Koreassa
12 divisioonaa Mantsuriassa
27 divisioonaa Kiinassa
1945 – 5 000 000 aktiivisotilasta 145:ssä divisioonassa (sisältäen kolme Keisarillisen kaartin divisioonaa), lisäksi useita yksittäisiä yksikköjä sekä suuri nostoväki.
sisältäen keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimat.
Japanin puolustusarmeijalla oli vuonna 1945 55 divisioonaa ja 2 000 000 miestä.
Vahvuus > Arsenaalit

Lisäksi Japanin armeija ylläpiti useita arsenaaleja:
Japanin armeijan Sagamin arsenaali – yhdessä Mitsubishin kanssa, kehitti ja valmisti panssarivaunuja
Japanin armeijan Sasebon arsenaali – yhdessä Mitsubishin kanssa, valmisti panssarivaunuja
Japanin armeijan Heijon arsenaali – yhdessä Nanbun kanssa, valmisti jalkaväen aseita
Japanin armeijan Mukden arsenaali – yhdessä Nanbun kanssa, valmisti jalkaväen aseita
Japanin armeijan Tachikawan  arsenaali – kehitti ja valmisti Keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien lentokoneita
Vahvuus > Tappiot

Koko armeijan historian aikana yhteensä 1,7 miljoonaa sotilasta kuoli, haavoittui tai jäi sotavangiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keisarillisen Japanin armeija Wikimedia Commonsissa
Yleisesti keisarillisesta Japanin armeijasta (englanniksi)
Kartta Japanin pääsaarille sijoitetuista armeijoista toisen maailmansodan lopussa 18. elokuuta 1945.
John Mitchell

John Mitchell -nimisiä henkilöitä ovat:
John Mitchell (s. 1985), kanadalainen jääkiekkoilija
John Kearsley Mitchell (1798–1858), yhdysvaltalainen fyysikko ja kirjailija
John L. Mitchell (1842–1904), yhdysvaltalainen poliitikko
John N. Mitchell (1913–1988), yhdysvaltalainen poliitikko, oikeusministeri 1969–1972
John W. Mitchell (1915–1995), yhdysvaltalainen  sotilaslentäjä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”John Mitchell”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
John Monckton

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Moncton vuonna 1960. |  Moncton vuonna 1960. |  Moncton vuonna 1960. |  |
Maa:   Australia
Miesten uinti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Melbourne 1956 | 100 m selkäuinti |  |
John James Moncton (28. lokakuuta 1938 Armidale, Uusi Etelä-Wales – 29. kesäkuuta 2017) oli australialainen uimari ja olympiamitalisti. Hän teki urallaan myös maailmanennätyksiä.
Moncton saavutti 100 metrin selkäuinnissa olympiahopeaa Melbournessa 1956 hävittyään maanmiehelleen David Theilelle. Hän kilpaili samalla matkalla myös Rooman kesäolympialaisissa 1960 sijoittuen seitsemänneksi. Moncton teki urallaan selkäuintimatkojen maailmanennätyksiä ja voitti kultamitaleja Kansainyhteisön kisoista. Hän kuoli 78-vuotiaana 29. kesäkuuta 2017.
Kummisetä (elokuvatrilogia)

Kummisetä on Francis Ford Coppolan ohjaama vuosina 1972–1990 ilmestynyt elokuvatrilogia, joka voitti yhteensä yhdeksän Oscar-palkintoa. Se perustuu Mario Puzon romaaniin Kummisetä (The Godfather), joka ilmestyi alun perin vuonna 1969. Elokuvissa seurataan Corleonen mafiaperheen vaiheita eri vuosikymmenillä ja perheen jäsenten keskinäisten suhteiden kehittymistä.
Elokuvat

Kummisetä (Godfather, 1972)
Kummisetä osa II (Godfather: Part II, 1974)
Kummisetä osa III (Godfather: Part III, 1990)
Elokuvat > Näyttelijät

| Hahmo | Elokuva> Kummisetä (1972) | Elokuva> Kummisetä II (1974) | Elokuva> Kummisetä III (1990) |
| --- | --- | --- | --- |
Michael Corleone: Al Pacino
Kay Adams: Diane Keaton
Connie Corleone: Talia Shire
| Vito Corleone | Marlon Brando | Robert DeNiro |  |
| Sonny Corleone | James Caan | James Caan |  |
| Fredo Corleone | John Cazale | John Cazale |  |
| Tom Hagen | Robert Duvall | Robert Duvall |  |
| Vincent Mancini-Corleone |  |  | Andy García |
James Caanin roolihahmo Sonny Corleone kuoli trilogian ensimmäisessä osassa, mutta hänet palkattiin toisen osan takaumaan esittämään hahmoa Vito Corleonen syntymäpäivillä. Hänelle maksettiin pienestä roolistaan sama palkka, kuin koko aiemmasta elokuvasta. John Cazale nähdään Fredo Corleonena trilogian kolmannen osan alussa, mutta koska kohtaus on takaumaa aiemmasta elokuvasta, eikä sisällä uutta roolisuoritusta, ei häntä ole merkitty kolmanteen elokuvaan tässä listassa.
Elokuvat > Palkinnot

Elokuvasarjan jokainen osa voitti monia palkintoja ja menestyi myös Oscar-gaalassa hyvin, kun sarjan ensimmäinen elokuva voitti kolme Oscaria ja toinen kuusi, mukaan lukien parhaan elokuvan ja ohjauksen Oscarit. Kolmas elokuva sai seitsemän ehdokkuutta, muttei voittanut palkintoa. Sarjassa esiintyneistä näyttelijöistä kaksi voitti Oscar-palkinnon rooleistaan: Marlon Brando esitti sarjan ensimmäisessä osassa Don Vito Corleonea ja voitti miespääosa-Oscarin. Robert DeNiro esitti nuorta Vito Corleonea elokuvan jatko-osassa jälleen Oscarin arvoisesti, mikä tekee Vito Corleonesta ainoan elokuvahahmon, jonka esittämisestä on myönnetty Oscar kahdesti. Al Pacino sai roolistaan Michael Corleonena Oscar-ehdokkuuden kahdesti: ensimmäisestä elokuvassa parhaasta miessivuosasta ja toisessa elokuvasta parhaasta miespääosasta, muttei voittanut kummallakaan kerralla. Kummisetä III:sta ainoana näyttelijänä Oscar-ehdokkuuden sai Andy García roolistaan Vincent Mancinina.
Elokuvat > Yhtäläisyydet kirjaan

Ensimmäinen elokuva Kummisetä (Godfather, 1972) perustuu kokonaisuudessaan Mario Puzon romaaniin, toinen osa Kummisetä osa II (Godfather, part II, 1974) sisältää kirjassa kerrotun Vito Corleonen nuoruustarinan, mutta on muuten uusi tarina. Kolmas osa Kummisetä III (Godfather, part III, 1990) lainaa kirjasta vain henkilöhahmoja. Kirjailija Mario Puzo osallistui jokaisen elokuvan käsikirjoittamiseen.
John Montague

John Angus Montague (2. huhtikuuta 1911 Gowganda, Ontario, Kanada – 24. maaliskuuta 1991 Barrie, Ontario, Kanada) oli kanadalainen viulisti, kapellimestari ja musiikkipedagogi. Hän opiskeli The Royal Conservatory of Musicissa vuosina 1929–1935 viulunsoittoa Alexander Chuhaldinin, Elie Spivakin ja Kathleen Parlowin johdolla sekä pedagogiikkaa Healey Willanin johdolla. Hän toimi muun muassa Huronian sinfoniaorkesterin kapellimestarina (1966–1968) ja konserttimestarina (1973–1978).
Montague oli nuorten jousisoitinopetuksen spesialisti ja aktiivinen kilpailutuomari eri puolilla Kanadaa. Hän opetti vuosina 1937–1991 The Royal Conservatory of Musicissa. Monet hänen oppilaistaan ovat olleet aktiivisia musiikkielämässä. Näiden joukossa ovat olleet Walter Babiak, John Barnum, James Coles, Lorna Glover, George Proctor ja Kathryn Wunder. Montague teki Flora Gouldenin kanssa yhteistyössä kirjoja viulupedagogiikasta.
Koripallo kesäolympialaisissa 2000 – naisten turnaus

Naisten koripalloturnaus kesäolympialaisissa 2000 alkoi 16. syyskuuta 2000 ja päättyi 29. syyskuuta 2000.
Alkulohkot > Lohko A

| Joukkue | V | H | Korit+ | Korit– | Pst |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Australia | 5 | 0 | 394 | 274 | 10 |
|  Ranska | 4 | 1 | 338 | 287 | 9 |
|  Brasilia | 2 | 3 | 358 | 353 | 7 |
|  Slovakia | 2 | 3 | 294 | 282 | 7 |
|  Kanada | 2 | 3 | 313 | 317 | 7 |
|  Senegal | 0 | 5 | 199 | 383 | 5 |
Alkulohkot > Lohko B

| Joukkue | V | H | Korit+ | Korit– | Pst |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Yhdysvallat | 5 | 0 | 446 | 312 | 10 |
|  Venäjä | 3 | 2 | 398 | 325 | 8 |
|  Etelä-Korea | 3 | 2 | 343 | 296 | 8 |
|  Puola | 3 | 2 | 327 | 339 | 8 |
|  Kuuba | 1 | 4 | 318 | 358 | 6 |
|  Uusi-Seelanti | 0 | 5 | 304 | 396 | 5 |
Loppusijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
:  Yhdysvallat
:  Australia
:  Brasilia
4.:  Etelä-Korea
5.:  Ranska
6.:  Venäjä
7.:  Slovakia
8.:  Puola
9.:  Kuuba
10.:  Kanada
11.:  Uusi-Seelanti
12.:  Senegal
John Money

John Money vuonna 1996.
John Money (1921 Uusi-Seelanti – 7. heinäkuuta 2006) oli pediatrian sekä lääketieteellisen psykologian professori Johns Hopkinsin yliopistossa. Hänellä oli pitkä ura seksologian ja sukupuoli-identiteettien tutkijana.
Money kehitti 1960-luvulla sukupuoli-identiteetin ja sukupuoliroolin käsitteitä sekä teorian siitä, että tyttöjen ja poikien erilainen käyttäytyminen ei johtunut biologisista tekijöistä vaan kasvatuksesta. Lapsi omaksui Moneyn mukaan naisen tai miehen sukupuoli-identiteetin vähän yli kahden vuoden ikään mennessä, minkä vuoksi hän alkoi suositella intersukupuolisten lasten sukuelinten osittaista poistoa mahdollisimman nuorella iällä. Moneyn mukaan lapsen sukupuoli oli täysin muokattavissa, jos sen teki tarpeeksi varhaisessa vaiheessa.
Money suositteli vauvaiällä ympärileikkauksen seurauksena siittimensä menettäneen David Reimerin muuttamista leikkauksen avulla muistuttamaan ulkoisilta sukuelimiltään tyttöä. Reimerin sukuelimet muotoiltiin uudestaan, hänelle annettiin hormonihoitoja ja hänen nimensä vaihdettiin Brendaksi. Vanhempia neuvottiin kasvattamaan lapsi tyttönä. Teini-iässä Reimerille tehtiin lisää kirurgisia toimenpiteitä. Tutkimusryhmä totesi hänen kehittyneen sukupuoleensa ja rooliinsa tyytyväiseksi naiseksi. Vanhemmat ja lääkäri olivat kuitenkin antaneet liian myönteisen kuvan tuloksesta.
Reimerin aikuistuttua tuli ilmi, että hän oli aina kokenut itsensä miespuoliseksi. Reimer vaihtoi sukupuoli-identiteettinsä mieheksi ja alkoi käyttää itsestään nimeä David 14-vuotiaana. Vuonna 1987 Reimerille tehtiin sukupuolenkorjausleikkaukset takaisin mieheksi. Reimer teki itsemurhan 38-vuotiaana vuonna 2004.
Money kehitti parafilian käsitteen ja lovemapin.
Moneyn monet määritelmät ja tutkimukset sukupuolirooleista ja sukupuoli-identiteettien riippuvaisuudesta ovat aiheuttaneet voimakasta arvostelua. Myös hänen pedofiliatutkimuksensa ja niiden pohjalta tehdyt päätelmät on kyseenalaistettu.
Koripallo kesäolympialaisissa 2004

Koripallo oli vuoden 2004 kesäolympialaisten ohjelmassa 16. kerran olympialaisten historiassa. Sekä miehissä että naisissa oli mukana 12 joukkuetta. Kreikka pääsi mukaan isäntäjoukkueena, Serbia ja Montenegro miehissä sekä Yhdysvallat naisten turnauksessa ansaitsivat paikkansa olympiaturnauksessa hallitsevina maailmanmestareina. Loput kymmenen paikkaa ratkaistiin viiden karsintaturnauksen kautta.
Miesten turnauksessa koettiin yllätys, kun Yhdysvallat hävisi välieräottelunsa loppujen lopuksi koko turnauksen voittaneelle Argentiinalle, eikä näin kyennyt uusimaan vuoden 2000 voittoaan. Argentiinalle olympiavoitto oli maan ensimmäinen olympialaisten historiassa.
Mitalit

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Laji |  Kulta |  Hopea |  Pronssi |
| Miesten turnaus |  Argentiina |  Italia |  Yhdysvallat |
| Naisten turnaus |  Yhdysvallat |  Australia |  Venäjä |
Osallistujat > Miehet

| --- | --- |
 A-lohko  Argentiina   Kiina   Italia   Uusi-Seelanti   Serbia ja Montenegro   Espanja :  B-lohko  Angola   Australia   Kreikka   Liettua   Puerto Rico   Yhdysvallat
Osallistujat > Naiset

| --- | --- |
 A-lohko  Australia   Brasilia   Kreikka   Japani   Nigeria   Venäjä :  B-lohko  Kiina   Tšekki   Uusi-Seelanti   Etelä-Korea   Espanja   Yhdysvallat
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Miesten turnauksen tulokset (englanniksi)
Naisten turnauksen tulokset (englanniksi)
2004 kesäolympialaisten kilpailutapahtumat
Ammunta
|
Baseball
|
Jalkapallo
|
Jousiammunta
|
Judo
|
Koripallo
|
Käsipallo
|
Lentopallo
|
Maahockey
|
Melonta
|
Miekkailu
|
Nykyaikainen viisiottelu
|
Nyrkkeily
|
Paini
|
Painonnosto
|
Purjehdus
|
Pyöräily
|
Pöytätennis
|
Ratsastus
|
Softball
|
Soutu
|
Sulkapallo
|
Taitouinti
|
Taekwondo
|
Tennis
|
Triathlon
|
Uimahypyt
|
Uinti
|
Vesipallo
|
Voimistelu
|
Yleisurheilu
Koripallo olympialaisissa
1896–1900 •
1904 (Näytöslaji) •
1908–1932 •
1936 •
1948 •
1952 •
1956 •
1960 •
1964 •
1968 •
1972 •
1976 •
1980 •
1984 •
1988 •
1992 •
1996 •
2000 •
2004 •
2008 •
2012 •
2016 •
2020 •
2024
Jean-Henri d’Anglebert

Jean-Henri d'Anglebert
Jean-Henri d'Anglebert (1. huhtikuuta 1629 – 23. huhtikuuta 1691) oli ranskalainen barokinajan säveltäjä ja klaveerinsoittaja, joka toimi Ludvig XIV:n hovissa Chambre du Roin klaveristina.  Hän keskeisimpiä sävellyksiään on neljän klaveerisarjan kokoelma ja joukko uruille sävellettyjä fuugia.
Kuolemanrangaistus Japanissa

Tokion keskusvankila, jossa kuolemantuomioita pannaan täytäntöön, kuvattuna vuonna 2015
Kuolemanrangaistus on Japanissa laillinen rangaistuskeino, ja maa on Yhdysvaltojen ohella ainoa G7-maa, jossa kuolemanrangaistusta sovelletaan edelleen.
Historia

Japanin ottaessa yhä enenevässä määrin mallia Kiinasta 300-luvulla kuolemantuomio yleistyi. Nara-kaudella kuolemantuomion suosio kuitenkin väheni, mihin vaikutti buddhalaisuuden vahvistuminen maassa. Heian-kaudella kuolemantuomiosta luovuttiin ja kielto kesti 300 vuotta.
Vuonna 2005 oikeusministeri Seiken Sugiura sanoi pian virkaan astuttuaan, ettei hän uskonnollisen vakaumuksensa vuoksi voi toimeenpanna kuolemantuomioita.
Vuonna 2018 Japanissa teloitettiin ennätysmäärä vankeja (15), mikä johtui Korkein totuus -kulttiin kuuluneiden terroristien teloituksista. Näistä tunnetuin tuomittu lienee kultin perustaja Shōkō Asahara. Vuosi 2020 oli ensimmäinen kerta yhdeksään vuoteen, kun Japanissa ei pantu täytäntöön yhtäkään kuolemantuomiota.
Laillisuus nykyään

Japanin rikoslaki listaa 18 eri rikosta, joista voidaan määrätä kuolemantuomio. Näihin kuuluvat mm. maanpetos, murhan yritys, kidnappaus ja aseellinen ryöstö. Tuomittujen nimet ovat olleet julkista tietoa vuodesta 2007 lähtien.
Laillisuus nykyään > Teloitustapa ja täytäntöönpano

Japanissa ainoa virallinen teloitustapa on hirttäminen niin sanotulla pitkällä pudotuksella. Tuomitun silmät sidotaan ja hänellä on raudat sekä käsissä että jaloissa. Hirttosilmukka kiristetään tuomitun kaulan ympärillä ja tämän jalkojen alla oleva luukku avataan nappia painamalla viereisestä huoneesta. Teloituksesta vastaaville vartijoille maksetaan ylimääräinen 20 000 jenin korvaus, vaikka heillä ei ole mitään erityistä koulutusta verrattuna muihin vankilan vartijoihin.
Kuolemaantuomituille ei anneta juurikaan ennakkovaroitusta ennen tuomion täytäntöönpanoa, vaan nämä odottavat tuomiotaan erityssellissä. Tänä aikana omaisten vierailut pidetään minimissä ja liikuntaa saa harrastaa kaksi kertaa viikossa. Tuomitut joutuvat odottamaan teloitustaan noin viitisen vuotta, mutta pahimmillaan murhasta tuomittu Masakatsu Nishikawa joutui odottamaan vuosikymmeniä.. Japanin viranomaiset perustelevat teloituspäivän pimittämistä tuomittujen mielenterveydellä: mikäli ajankohta olisi tiedossa, omaisten kohtaaminen olisi tuomituille vaikeampaa.
Kuolemantuomiot pannaan täytäntöön eri puolilla maata sellaisissa vankiloissa, joissa on erilliset teloituskammiot.
Japanin rikoslaki suosittaa, että teloitukset pannaan täytäntöön kuuden kuukauden sisällä tuomiosta, vaikka näin ei kuitenkaan lähes koskaan tapahdu. Tähän vaikuttaa suuresti se, kuka toimii maan oikeusministerinä ja mitä puoluetta hän edustaa. Esimerkiksi Japanin demokraattista puoluetta edustaneet ministerit ovat olleet haluttomia panemaan täytäntöön kuolemantuomioita ja entinen oikeusministeri Eda Satsuki sanoi kuolemantuomion olevan huono rankaisutapa..
Julkinen keskustelu kuolemantuomiosta

Vuonna 2019 toteutetun kyselytutkimuksen mukaan 80,8 % japanilaisista kannattaa kuolemantuomiota. Yleisimmät syyt kuolemantuomion vastustamiseen olivat mm. mahdottomuus saada korvauksia, mikäli henkilö tuomittiin väärin perustein. Vaikka merkittävä osa japanilaisista onkin kuolemantuomion kannalla, valtion teettämiä kyselyitä kuolemantuomion kannatuksesta on pidetty epäilyttävinä ja puolueellisina.
Valtion ex-kulttijohtaja Asaharalle osoittama asianajaja Yuji Ogawara on päämiehensä kuolemantuomion jälkeen perustanut verkoston Japanin asianajajaliiton sisällä, joka pyrkii lakkauttamaan kuolemantuomion. Ogawara on kertonut Heisei-kauden päättymisen, keisari Akihiton luopuessa vallasta, olevan hyvä taitekohta aloittaa kuolemantuomiosta luopuminen.
Jarkko Reinikka

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 25. toukokuuta 1982 (ikä 42)
Syntymäpaikka: Ulvila, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 176 cm
Junioriseurat
1992–2002:  Jazz
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2003 |  PoPa | 22 | (3) |
| 2004 |  FJK | 19 | (2) |
| 2005–2006 |  PoPa | 44 | (8) |
| 2007 |  P-Iirot | 25 | (7) |
| 2008 |  PoPa | 19 | (4) |
| 2009 |  Jazz | 25 | (4) |
| 2010–2011 |  MPS | 28 | (8) |
| 2010 | →  Jazz (laina) | 2 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 184 | (37) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 22. kesäkuuta 2014.
Jarkko Reinikka (s. 25. toukokuuta 1982 Ulvila) on suomalainen futsalpelaaja, joka edustaa espoolaista Golden Futsal Teamia. Hän toimii lisäksi GFT:n apuvalmentajana.
Reinikka aloitti futsaluransa Porin Palloilijoissa, jota hän oli nostamassa piirisarjoista SM-mitaleille asti. GFT:n riveihin hän siirtyi syyskuussa 2010 muutettuaan pääkaupunkiseudulle työnsä takia. Suomen futsalmaajoukkueen rinkiin Reinikka on kuulunut vuodesta 2006 lähtien.
Reinikka on pelannut myös jalkapalloa, jossa hän on edustanut FC Jazzia, Porin Palloilijoita, Forssan Jalkapalloklubia, Pallo-Iiroja ja Malmin Palloseuraa.
Reinikka on valmistunut insinööriksi (AMK) Satakunnan ammattikorkeakoulun tietotekniikan koulutusohjelmasta. Opinnäytetyössään hän käsitteli fi-verkkotunnusten nimipalvelinvirheitä ja niiden ennaltaehkäisyä.
Futsal-tilastot

Päivitetty 22. kesäkuuta 2014.
2004–2010 Porin Palloilijat, 72 ottelua, 57 maalia
2010– Golden Futsal Team, 89 ottelua, 63 maalia
2006–2012 Suomi, 45 ottelua, 4 maalia
Saavutukset

Futsalin SM-hopeaa 2008
Futsalin SM-pronssia 2009, 2011