stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jean Boldt
Anarkismi ja Nikolainkirkon valtaus

Boldt siirtyi 1910-luvulla kristillisestä tolstoilaisuudesta kohti anarkososialismia ja tuli tunnetuksi keväällä ja kesällä 1917 niin sanottujen kirkkomellakoiden yhteydessä. Hän piti toukokuusta lähtien väkijoukoille ”Boldtin kongresseiksi” kutsuttuja palopuheita Nikolainkirkon portailla. Samaan aikaan toinen tolstoilainen anarkisti, kirjailija Arvid Järnefelt, järjesti omia, jopa väkivaltaisiksi muuttuneita puhetilaisuuksiaan Nikolainkirkon lisäksi myös Johanneksen ja Kallion kirkoissa. Puheissaan Boldt käsitteli vallankumouksen lisäksi muun muassa eläinsuojelua, prostituutiota sekä oikeuslaitoksen korruptiota, hänen kerrotaan myös vaatineen väkivaltaista loppua suomalaisille suurkapitalisteille.
Kesäkuun alussa Boldt kannattajineen kokoontui Senaatintorille päivittäin. Hän yritti myös huonolla menetyksellä perustaa omaa punakaartia vastapainoksi radikaalien sosialidemokraattien ja suojeluskuntalaisten aseellisille ryhmille. Kesäkuun 17. päivänä joukko Boldtin johtamia anarkisteja valtasi jumalanpalveluksen jälkeen Nikolainkirkon ja alkoi pitää siellä omaa kokoustaan. Boldt puhui kannattajilleen saarnatuolista käsin, kunnes miliisi saapui paikalle ja hajotti kokouksen. Hänen ohellaan valtauksessa oli mukana myös muun muassa pastori Juho Uoti. Boldt vaati puheissaan muun muassa, että Helsingin miljonäärit oli vangittava ja tapettava, että ”kansa pääsisi vapaaksi sellaisista loisista”. Boldt pidätettiin 18 tuntia kestäneen valtauksen jälkeen kirkon tyhjennyksen yhteydessä ja toimitettiin Niuvanniemen mielisairaalaan. Hänen pidätyksensä aiheutti Senaatintorilla rajun mellakan, jossa loukkaantui kolme miliisiä. Boldtin kannattajat jatkoivat Senaatintorilla kokousten pitämistä vielä tämän jälkeenkin koko kesän ajan.
Juha Siltanen on kirjoittanut Nikolainkirkon valtauksesta näytelmän Vallankumous, joka sai ensi-iltansa 2014. Boldtin lisäksi sen toisena päähahmona on myös valtauksessa mukana ollut muotiliikkeen pitäjä Josefiina Huttunen.
Jean Boldtin kirjallinen tuotanto käsittää yhden runoteoksen sekä prostituutiota, militarismia sekä eläinsuojelua käsittelevät teokset. Hän kuoli Helsingin maalaiskunnan Kulosaaressa toukokuussa 1920. Jean Boldt on haudattu Hietaniemen vanhalle hautausmaalle.
Julkaisut

Prostitutionens reglementering och läkaresällskapet (1896) erip. Humanitas-lehdesä, 24 s.
Ett upprop mot militarismen (1901) 16 s.
Kors-sånger 1. Tillegnade Korshären (1909) 28 s.
Det stora dårhuset (1916) 59 s.
Aiheesta muualla

Boldtilaiset toimeenpanneet mellakoita, Työmies 18.6.1917, DIGI - Kansalliskirjaston digitoidut aineistot (Kirkon valtauksen aikalaiskuvaus)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Borstö

Borstö
Borstön vierasvenesatama heinäkuussa 2009
| --- | --- |
Sijainti:  59.866517°N, 21.965275°E, Parainen Varsinais-Suomi Suomi
Saariryhmä:  Turunmaan saaristo
Vesialue:  Saaristomeri
Merialue:  Itämeri
Pinta-ala:  0,48 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  2
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Borstö on saari ja kylä Saaristomerellä Nauvossa, Paraisten kaupungissa. Se on Vänön ja Jurmon välissä ja Nötöstä kaakkoon. Saareen liikennöi yhteysalus M/S Nordep. Saaren pinta-ala on noin 48 hehtaaria: se on noin kilometrin pitkä ja puoli kilometriä leveä. Nykyisin vakituisia asukkaita saarella on kaksi. Kesäasukkaita on 32.
Saarella on luontopolku, tuulimylly ja puinen naishahmo Borstögumman, joka lienee ollut vanhan ruotsalaisen laivan keulakuva.
Ensimmäisen talonpojan tiedetään asettuneen Borstölle 1740-luvulla. Pietariin matkalla ollut venäläinen kaljuutti Sankt Mikael upposi saaren eteläpuolella vuonna 1747. Kaljuutin hyväkuntoinen hylky makaa edelleen noin 40 metrin syvyydessä ja hylystä on nostettu suuri määrä arvotavaraa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Borstö Wikimedia Commonsissa
Kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) Borsto.fi
Borstö (Arkistoitu – Internet Archive) Satamakirja.fi
| n k Nauvo - pääsaaret ja nähtävyydet |
| --- | --- | --- |
| Pääsaaret |  Iso-Nauvo  Pikku-Nauvo  |  |
| Saaret, joihin pääsee siltayhteydellä |  Biskopsö  Ernholm  Sommarö  Kirjais  |  |
| Saaret, joihin pääsee autolautalla |  Högsar  Ängholm  Vallmo  Käldö  Ramsö  Haverö  Sandö  Öjen  Pensar  |  |
| Saaret, joihin pääsee yhteysaluksella |  Innamo  Seili  Nötö  Berghamn  Brännskär  Gullkrona  Stenskär  Trunsö  Kopparholm  Sandholm  Lökholm  Borstö  |  |
| Lautat |  L/A Elektra  Haverölautta  Pärnäinen-Korppoo  Käldö-Ramsö  Öjen-Sandö  Högsar  Pensarlautta  |  |
| Tiet |  Seututie 180  Kiinteä tieyhteys Nauvo-Parainen  |  |
| Yhteysalukset |  M/S Baldur  M/S Nordep  M/S Falkö  M/S Cheri  M/S Östern  |  |
| Rakennukset |  Nauvon kirkko  Nötön kirkko  Seilin kirkko  Engelin piirtämä asuinrakennus Fyren Seilillä  |  |
| Nähtävyydet |  Westerholminpolku  Kyrkbacken  Jungfrudansen  Varberget  Borstögumman  |  |
| Historia |  Nauvon historia  Nauvon taistelu  |  |
Roberto Bolaño

Roberto Bolaño.
Roberto Bolaño (28. huhtikuuta 1953 Santiago, Chile – 15. heinäkuuta 2003 Barcelona, Espanja) oli chileläinen kirjailija ja runoilija. Hänelle myönnettiin vuonna 1999 Rómulo Gallegosin kirjallisuuspalkinto romaanista Kesyttömät etsivät (1998) ja postuumisti National Book Critics Circle Award romaanista 2666 (2004).
Elämä

Bolaño syntyi vuonna 1953 Santiagossa Chilessä ja muutti perheensä mukana Meksikoon vuonna 1968. Viisi vuotta myöhemmin hän palasi synnyinmaahansa tukemaan presidentti Salvador Allenden vasemmistohallintoa. Augusto Pinochetin sotilasvallankaappauksen jälkeen Bolaño pakeni ensin Meksikon ja 1973 Pariisiin ja sieltä Espanjaan, jossa hän asettui ensin Barcelonaan ja 1980-luvun alussa Gironan lähellä sijaitsevaan Blanesin kaupunkiin. Bolaño kuoli vuonna 2003 maksavaurioon.
Tuotanto

Bolañon tuotanto sisältää niin proosaa, runoja, novelleja kuin asiatekstiäkin. Hänen pääteoksinaan pidetään romaaneja Kesyttömät etsivät ja 2666, joista jälkimmäinen julkaistiin vuosi hänen kuolemansa jälkeen. Bolañon omaperäistä kirjoitustyyliä on vaikea lokeroida, mutta häntä on usein verrattu Jorge Luis Borgesiin. Hänen tuotannossaan on joitakin surrealismiin ja maagiseen realismiin viittaavia piirteitä, vaikka hän sanoutuikin jyrkästi eroon jälkimmäisestä tyylisuunnasta.
Postuumi teos El tercer Reich (2010) kertoo saksalaisesta Udo Bergeristä, joka harrastaa ”Rise and Decline of the Third Reich” -lautapeliä ja uppoutuu siihen niin, ettei hänen elämäänsä mahdu muuta.
Teokset

Consejos de un discípulo de Morrison a un fanático de Joyce, yhdessä A.G. Portan kanssa, 1984 (romaani)
Literatura nazi en América, 1996 (romaani)
Llamadas telefónicas, 1997 (novelleja)
Monsieur Pain, 1999 (romaani)
Tres, 2000 (runoja)
Estrella distante, 1996 (romaani)
Los perros románticos, 2000 (runoja)
Putas asesinas, 2001 (romaani)
Amberes, 2002 (romaani)
Una novelita lumpen, 2002 (romaani)
El gaucho insufrible, 2003 (romaani)
Entre paréntesis, 2004 (artikkeleita, kolumneja, haastatteluita ja puheita)
El secreto del mal, 2007 (novelleja)
La universidad desconocida, 2007 (runoja)
El tercer Reich, 2010
Teokset > Suomennetut teokset

Puhelinkeskusteluja (Llamadas telefónicas, 1997) Suomentanut Einari Aaltonen, Turku. Sammakko. 2017. ISBN 978-952-483-332-5
Jääkenttä.  ((La pista de hielo, 1993.) Suomentanut Einari Aaltonen)  Turku:  Sammakko, 2012.  ISBN 978-952-483-196-3
Kesyttömät etsivät.  ((Los detectives salvajes, 1998.) Suomentanut Einari Aaltonen)  Turku:  Sammakko, 2009.  ISBN 978-952-483-119-2
Chileläinen yösoitto.  ((Nocturno de Chile, 2000.) Suomentanut K. Männistö)  Tampere:  Diagonaali, 2014.  ISBN 978-952-5669-01-5
Amuletti.  ((Amuleto, 1999.) Suomentanut Anu Partanen)  Turku:  Sammakko, 2014.  ISBN 978-952-483-247-2
2666.  ((2666, 2004.) Suomentanut Einari Aaltonen)  Turku:  Sammakko, 2015.  ISBN 978-952-483-275-5
Aiheesta muualla

New York Timesin artikkeli Bolañosta. (englanniksi)
New Yorkerin artikkeli Bolañosta. (englanniksi)
Estrella distanten englanninnoksen arvosteluita. (englanniksi)
Chileläisen yösoiton englanninnoksen arvostelu The Guardianissa. (englanniksi)
Puhelinkeskusteluja arvostelu, Maailmankirjat 2017
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Johan von Bonsdorff

Johan Henrik ”Seppi” von Bonsdorff (4. kesäkuuta 1940 Porvoo – 8. maaliskuuta 2002 Tammisaari) oli suomalainen toimittaja ja vasemmistoaktivisti. Von Bonsdorff kuului Bonsdorff-suvun aateliseen haaraan. Hänen isänsä oli päätoimittaja Henrik von Bonsdorff, ja hänen poikansa on toimittaja Juri von Bonsdorff.
Ura

Bonsdorff opiskeli Helsingin yliopistossa valtio-oppia ja osallistui aktiivisesti opiskelijajärjestöjen toimintaan ja kuului mm. Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan edustajistoon 1961 ja 1963 sekä hallitukseen 1962-63. Lisäksi Bonsdorff toimi Suomen ylioppilaskuntien liiton hallituksessa 1964.
Von Bonsdorff aloitti toimittajanuransa Hufvudstadsbladetin julkaisemassa Nya Pressen -iltapäivälehdessä 1964. Von Bonsdorffin raportointi Vietnamin sodasta, Lähi-idän tapahtumista ynnä muista silloin ajankohtaisista asioista poikkesi kuitenkin lehden virallisesta porvarillisesta linjasta, ja von Bonsdorff erotettiin lehdestä 1968. Tämän jälkeen von Bonsdorff oli vuoden työttömänä ja hänellä oli mahdollisuus osallistua täyspäiväisesti useiden vapaiden kansalaisjärjestöjen toimintaan, muun muassa Tricont-ryhmässä, joka pyrki lisäämään tietoisuutta kolmannen maailman asioista. Hän toimi asiantuntijana muun muassa rikkaiden ja köyhien maiden elintasokuilua pohtineessa TV-kabareessa Sirkus Europa. Von Bonsdorff oli myös mukana marraskuussa 1968 tapahtuneessa Vanhan ylioppilastalon valtauksessa.
Von Bonsdorff jatkoi toimittajanuraansa Yleisradion ruotsinkielisen ajankohtaistoimituksen palveluksessa ulkomaantoimittajana ja toimituspäällikkönä. Hän oli muutaman vuoden työssä SAK:n kansainvälisellä osastolla ja siirtyi vuonna 1977 Ny Tid -lehden päätoimittajaksi.
Bonsdorff kuului 1979–1985 SKDL:n liittohallitukseen ja oli 1976–1980 yhden kauden Helsingin kaupunginvaltuutettuna.
Vuodesta 1985 von Bonsdorff oli vapaana toimittajana, ja hän teki ulkomaisista aiheista juttuja vasemmistolaisiin lehtiin sekä Yleisradion ruotsinkielisiin ajankohtaisohjelmiin ja Yle Radio 1:n Kolmannen maailman puheenvuoroja -ohjelmasarjaan. Von Bonsdorff julkaisi myös useita kirjoja kansainvälisistä kysymyksistä, muun muassa Tammen julkaisemassa Huutomerkki-sarjassa, ja hänellä oli vakituinen ulkomaankolumni Kansan Uutisten Viikkolehdessä.
Bonsdorff oli myös 2001 perustamassa Suomen Attacia.
Teoksia

Black Power: Mustan USA:n nousu. Tammi 1968
Latinalainen Amerikka. Tammi 1969
Valistuneet saalistajat. 1970
Pohjois-Irlanti.  (Huutomerkki-sarja)  Tammi, 1972.  ISBN 951-30-2008-8
Kotirintama riisivainiolla. Tammi 1975
Kun Vanha vallattiin.  Tammi, 1986.  ISBN 951-30-6627-4
Mahdollisuuksien Mosambik. Kirjoittaneet Johan von Bonsdorff, Robert Gersony, David Martin. Suomen pakolaisapu, Suomi-Mocambique -seura 1989
Kambodžan aika: Katsaus Kambodžan historiaan, sodan vuosikymmeniin 1970–1980, 1990-luvun rauhantoiveisiin sekä Kambodžan uskontoihin ja yhteiskunnallisiin rakenteisiin. Kirjoittajat Johan von Bonsdorff ym. Kambodžan ystävyysseura 1992
Me olemme hyvin väsyneitä: Reportaasi Mosambikin unelmasta ja sen murenemisesta. Finnida 1993 (tekijät Johan von Bonsdorff, Martti Lintunen)
Puls: Lukion syventävä kurssi: Nya perspektiv. Textbok, studiebok. Kirjoittajat: Johan von Bonsdorff ym. Otava 1996
Atlantens cowboys: Ett reportage om mänskor och livets villkor från istid till kristid på Färöarna. Söderström 1997 (tekijät Johan von Bonsdorff, Martti Lintunen)
Uutistulvassa vastavirtaan. Kansan Uutisten Viikkolehdessä 1990-luvulla ilmestyneitä kolumneja. Like 2000
Kastittomien jalanjäljillä Tamil Nadussa. Kehitysmaayhdistys Pääskyt ry. 2000
Aiheesta muualla

Bonsdorff, Johan von hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Botnia Wood

| Oy Botnia Wood Ab |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1978
Kotipaikka:  Kaskinen, Suomi
Toimiala:  metsäteollisuus
Tuotteet:  sahaus
Liikevaihto:  700 milj. mk (1997) 
Henkilöstö:  300 (23.4.1998) 
Emoyhtiö:  Oy Metsä-Botnia Ab
Omistaja:  Metsä-Serla 52,3 % UPM-Kymmene 47 % Metsäliitto Osuuskunta 0,79 %
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oy Botnia Wood Ab oli vuosina 1978–1998 sahaustoimintaa harjoittanut Metsä-Botnian tytäryhtiö. Yritys sulautui vuonna 1998 Oy Metsä Timber Ltd:hen. Sulautuminen oli osa silloisen Metsäliitto-Yhtymän sahausliiketoiminnan uudelleenjärjestelyä.
Vuodesta 2012 alkaen Botnia Woodin aikaiset, toiminnassa olevat sahat ovat osa Metsä Groupia ja Metsäliitto Osuuskunnan Metsä Wood -tulosyksikköä. lähde?
Tuotantolaitokset vuoden 1998 alussa:
Kemi, Karihaara: sahatavara
Kaskinen: sahatavara
Merikarvia: sahatavara
Teuva: sahatavara
Aiheesta muualla

Lawast, Gustav & Pänkälä, Martti: Tahto toi tehtaan. Oy Metsä-Botnia Ab:n taustoja ja tapahtumia Etelä-Pohjanmaalla. Metsä-Botnia 1998. ISBN 952-91-0422-7.
Pyhä Kristoforos

Pyhä Kristoforos Hans Memlingin maalauksessa 1400-luvulta.
Pyhä Kristoforos eli Pyhä Kristoffer (kreik. Άγιος Χριστόφορος, Ágios Khristóforos), suomeksi "Kristuksen kantaja" on sekä katolisen että ortodoksisen kirkon kunniottama pyhimys, jonka kerrotaan tulleen surmatuksi marttyyrinä Rooman keisari Deciuksen (249–251) tai toisten tietojen mukaan Maximinus Daian aikana (308–313). Eriävät käsitykset johtuvat mahdollisesti sekaannuksesta, jonka on aiheuttanut nimien Decius ja Dacian (Daia, daakialainen) samankaltaisuus.
Ortodoksisessa kirkossa Pyhän Kristoforoksen muistopäivä on 9. toukokuuta.  Katolisen kirkon tridentiininen kalenteri salli Pyhän Kristoforoksen muistoa vietettävän 25. heinäkuuta ainoastaan yksityisessä messussa. Tämä rajoitus kumottiin vuonna 1954. Vaikka katolinen kirkko yhä sallii häneen kohdistuvat hartaudenharjoitukset ja mainitsee hänet 25. heinäkuuta muistettavien pyhimysten joukossa, paavi Paavali VI poisti hänet katolisesta pyhimyskalenterista vuonna 1969 antamallaan motu propriolla Mysterii Paschalii. Tuolloin kirkko julisti, että hänen muistopäivänsä ei kuulunut vanhaan roomalaiseen perinteeseen vaan oli tullut käytäntöön jokseenkin myöhään (noin 1550). Muistopäivää vietetään silti yhä paikallisesti.
Legendat

Pyhän Kristoforoksen elämään ja kuolemaan liittyvistä legendoista varhaisimmat ovat kreikkalainen 500-luvulta ja latinalainen 900-luvulta. Walter Speyeriläinen kirjoitti niistä 1000-luvulla oman versionsa, mutta tunnetuimmat muunnelmat ovat peräisin Kultaisesta Legendasta 1200-luvulta.
Legendat > Kreikkalainen legenda

David Woodsin selostaman kreikkalaisen legendan mukaan Kristoforos teloitettiin keisari Deciuksen neljäntenä hallintovuotena. Hänen alkuperäinen nimensä oli Rebrebus, ja hän oli koirankuonolainen.  Hän oli joutunut sotavangiksi ja sen jälkeen sotilaaksi Rooman armeijaan. Yksikkö oli numerus Marmaritarum, jollainen on todellisuudessa ollut olemassa Antiokiassa. Sen sotilaat tulivat Egyptin ja Libyan rajaseudulta Marmaricasta, jonka väestöä kutsuttiin nimellä marmaritae.  Rooman armeijassa Rebrebus näki valoa hehkuvan hahmon, joka kosketti hänen huuliaan. Hän huomasi osaavansa kreikkaa ja meni kristittyjen vankilaan moittimaan kristittyjen kidutusta. Keisari lähetti sotilaita pidättämään hänet, mutta enkeli Rafaelin avulla nämä kääntyivät kristinuskoon. Rebrebus johti kannattajansa Antiokiaan, missä piispa Babylas kastoi hänet ja antoi kasteessa nimen Kristoforos. Kristoforos vaati, että hänet vietäisiin vankina keisarin eteen, ja näin tapahtui. Muutaman turhan yrityksen jälkeen Kristoforos onnistuttiin teloittamaan, minkä jälkeen piispa Pietari Attalialainen vei hänen ruumiinsa omaan kaupunkiinsa.
Legendat > Kultainen legenda

Kultaisen Legendan mukaan Kristoforos oli kanaanilainen, viisi kyynärää (noin 2,25 metriä) pitkä ja kasvoiltaan pelottavan näköinen. Palveltuaan aikansa Kanaanin kuningasta hän päätti poistua ja palvella ”suurinta kuningasta, joka on olemassa”. Hän meni suurimpana tunnetun kuninkaan luokse, mutta eräänä päivänä hän näki kuninkaan tekevän ristin­merkin, kun paholainen mainittiin. Todettuaan, että kuningas pelkäsi paholaista, Kristoforos päätti mennä paholaisen luo. Hän kohtasi joukon rosvoja, joista yksi väitti olevansa paholainen, ja hän päätti palvella tätä. Mutta kun hän huomasi, että hänen uusi isäntänsä karttoi tien varressa olevaa ristiä, hän päätteli paholaisen pelkäävän Kristusta, hylkäsi rosvojoukon ja ryhtyi tiedustelemaan ihmisiltä, missä Kristus oli. Hän kohtasi erakon, joka perehdytti hänet kristilliseen uskoon. Kristoforos kysyi häneltä, miten Kristusta voitiin palvella. Kun erakko suositteli paastoa ja rukousta, Kristoforos vastasi, ettei hän kyennyt sellaiseen. Sen jälkeen erakko ehdotti, että suuren kokonsa ja voimansa vuoksi Kristoforos voisi palvella Kristusta auttamalla ihmisiä kulkemaan erään vaarallisen joen yli, missä monet olivat menehtyneet sitä yrittäessään. Erakko lupasi, että tällainen palvelus miellyttäisi Kristusta.
Kun Kristoforos oli suorittanut tällaisia palveluksia jonkin aikaa, pieni lapsi pyysi häntä kuljettamaan hänet joen yli. Ylityksen aikana joki alkoi tulvia ja lapsi tuntui raskaalta kuin lyijy, niin että Kristoforos vain vaivoin saattoi kuljettaa hänet ja joutui suuriin vaikeuksiin. Kun hän lopulta pääsi vastarannalle, hän sanoi lapselle: ”Olet saattanut minut suurimpaan vaaraan. En usko, että koko maailma olisi harteillani niin raskas kuin sinä olit.” Lapsi vastasi: ”Harteillasi ei ollut vain koko maailma vaan Hän joka teki sen. Olen Kristus, kuninkaasi, jota palvelet tässä työssäsi.” Sen jälkeen lapsi katosi.
Myöhemmin Kristoforos kävi Lyykian kaupungissa ja lohdutti siellä kristittyjä, joita uhkasi marttyyri­kuolema. Vietynä paikallisen kuninkaan luo hän kieltäytyi uhraamasta pakanallisille jumalille. Kuningas yritti voittaa hänet puolelleen luovuttamalla hänelle rikkauksia ja antamalla kahden kauniin naisen vietellä hänet. Kristoforos kuitenkin käännytti nämä naiset kristinuskoon, kuten hän oli jo tehnyt tuhansille kaupungin asukkaille. Kuningas määräsi hänet surmattavasti. Monet yritykset hänen surmaamisekseen epäonnistuivat, mutta lopulta hänet saatiin mestattua.
Legendat > Walter Speyeriläinen

Saksalainen piispa ja runoilija Walter Speyeriläinen kuvasi Pyhän Kristoforoksen koiranpäiseen lajiin kuuluvana jättiläisenä, joka asui Kanaanin maassa, söi ihmislihaa ja haukkui. Mutta kun hän tapasi Kristus-lapsen, hän katui aikaisempaa käytöstään ja otti vastaan kasteen. Tällöin hän myös sai ihmismäisen ulkonäön, ja siitä lähtien hän omisti elämänsä kristilliselle palvelukselle ja tuli yhdeksi sotilaspyhimyksistä.
Historiatieteen näkökulma

Historioitsija David Woods katsoo osoittaneensa, että Kristoforos - tarinan taustalla on keisari Diocletianuksen sotaretken yhteydessä Marmaricassa roomalaisten sotavangiksi Libyassa joutunut mies, joka vietiin Syyrian Antiokiaan. Siellä hänestä tuli sotilas roomalaiseen numerus Marmaritarum -yksikköön, joka tiedetään Diocletianuksen perustamaksi.  Hän kääntyi kristinuskoon  ja koki marttyyrikuoleman vuonna 308. Aleksandrian piispa Pietari Aleksandrialainen (< "Attilialainen") toi hänen ruumiinsa Aleksandriaan.  Pietari Aleksandrialaisen tiedetään ostaneen joitakin Marmarican sotavankeja vapaaksi Aleksandriassa ja hänen kerrotaan myös matkustaneen Antiokiaan, joka oli numerus Marmaritarum -yksikön kotipaikka. Mahdollisesti juuri hän myös kastoi Kristoforoksen.
Koska mitään Kristoforoksen kulttia Aleksandriassa ei tunneta, Woods olettaa, että pyhäinjäännöksen ympärille syntyikin Pyhän Menasin kultti Abu Minasiin, joka on 50 km lounaaseen Aleksandriasta. Yhtäläisyydet Kristoforokseen ovat lukuisat. Myös Menas oli pyhimyselämäkertansa mukaan sotilas, kärsi marttyyrikuoleman ulkomailla ja palautettiin kotiseudulleen Marmaricaan. Koptilaisessa perinteessä Pyhä Menas on matkustajien suojeluspyhimys, aivan kuten Kristoforos kreikkalaisessa ja latinalaisessa perinteessä.
Woods arvelee, että Kristoforosta koskevat tarinat syntyivät Antiokiassa. Siellä ulkomainen marttyyri alettiin tuntea nimellä "Kristoforos", mikä kuitenkin olisi ollut vain kunnianimi. Hänelle keksittiin alkuperäiseksi nimeksi Rebrebus, mikä tuli latinan pahaa tai moitittavaa tarkoittavasta sanasta reprobus. Koirankuonolaisuus johtuisi siitä, että Herodotoksen Historiateoksessa Libyan Marmaricassa asuvien kerrottiin olleen koiranpäisiä. Historiallisissa lähteissä Kristoforos mainitaan vuonna 452, jolloin hänelle omistettiin kirkko Turkin Bityniassa. Kristoforos mainitaan myös 300-luvun lopun piirtokirjoituksessa, joka on löytynyt Turkin Kilikiasta. Kristoforoksen palvonta olisi siten jakautunut pyhäinjäännösten ympärillä tapahtuneeksi Pyhän Menaksen kultiksi Egyptissä ja toisaalta Kristoforoksen kultiksi ilman pyhäinjäännöksiä Turkissa. Woodsin esittämien tietojen lisäksi Kristoforoksesta ei tiedetä varmuudella muuta.
Felix Racine näkee Kristoforoksen tarinassa 400- ja 500-lukujen roomalaiseen maailmankuvaan liittyvän muutoksen, jossa aikaisemmin rajaseutuja asuttaneet "koirankuonolaiset" ilmestyvät valtakunnan rajojen sisälle ja jopa Rooman lähiseuduille, oppivat puhumaan kreikkaa ja kääntyvät kristinuskoon, joka 400-luvulla oli jo Bysantin ainoa sallittu uskonto.  Kristoforoksen pyhimyselämäkerta todistaa roomalaisen identiteetin hämmennyksestä, kun aikaisemmin vieraat ja torjutut elementit astuvat sisälle ja omaksuvat roomalaisen minuuden aina kieltä ja uskontoa myöten.
Pyhän Kristoforoksen kunnioitus ja suojeluspyhimyksen asema > Ortodoksisessa kirkossa

Ortodoksinen kirkko viettää Lycean Kristoforoksen muistopäivää 9. toukokuuta. Silloin luettava liturginen teksti ja hymnit viittaavat hänen vangitsemiseensa Deciuksen käskystä, joka yritti vietellä Kristoforoksen porttojen avulla ennen kuin määräsi hänet mestattavaksi. Kontakki-hymnissä sanotaan:
»Sinä jotka pelotit sekä voimalla että kasvojesi ilmeillä, Luojasi tähden alistuit vapaaehtoisesti heille, jotka etsivät sinua; koska sait vakuutetuksi sekä heidät että naiset, jotka yrittivät nostaa sinussa himon tulen, ja he seurasivat sinua marttyyriuden tiellä. Ja tuskissasi todistit olevasi rohkea. Sen vuoksi me olemme voittaneet sinut suureksi suojelijaksi, oi Pyhä Kristoforos.»
Pyhän Kristoforoksen kunnioitus ja suojeluspyhimyksen asema > Pyhäinjäännökset

Pyhän taiteen museossa Pyhän Justinen kirkossa (Sveti Justina) Rabissa Kroatiassa on kullattu pyhäinjäännöslipas, jossa väitetään sisältävän Pyhän Kristoforoksen pääkallon. Kirkon mukaan pää­kallo tuotiin sinne 1000-luvulla, ja kun se sijoitettiin kaupunginmuurin päälle, se tuhosi saraseenien armeijan, joka parhaillaan piiritti kaupunkia.