stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Misenum
Rakennukset ja löydökset > Muut rakennukset ja rakennelmat

Sotasatama
Misenumin tunnettu sotasatama sijaitsi sen kaksiosaisessa luonnonsatamassa Misenumin niemen pohjois- ja luoteispuolella. Sataman toteutti Augustukselle hänen luottomiehensä Agrippa vuonna 31 eaa. Se muodosti suuren laivastotukikohdan yhdessä läheisen, Lucrinus- ja Avernus-järvistä muodostuneen Portus Juliuksen kanssa.
Ulkosatama oli valmiudessa olleen sotalaivaston ja sen harjoitusten käytössä. Sitä oli parannettu kahdella aallonmurtajalla, joista pohjoisemman osana toimi nykyinen Punta Pennatan saari, ja etelänpuoleinen suuntautui sitä kohti Misenumin niemeltä. Sisemmässä satamassa olivat sotalaivareservit sekä huollossa olleet laivat. Myös ulkosataman laivat voitiin tarvittaessa siirtää sinne turvaan myrskyiltä. Sieltä pääsi ulompaan satamaan ainoastaan kanavan välityksellä. Kanava voitiin sulkea puisella sillalla. Sisemmän sataman allasta ovat ympäröineet parakit ja asevarastot.
Piscina Mirabile ja Grotta Dragonara
Satamaan liittyi sen pohjoispuolella ollut, kukkulan rinteeseen kaiverrettu suuri vesisäiliö, joka tunnetaan nykyisin nimellä Piscina Mirabile. Sen koko on noin 25,5 × 70 metriä, ja siihen mahtui noin 1 200 kuutiometriä eli 1,2 miljoonaa litraa juomavettä laivaston miehistölle. Vesisäiliö on rakenteeltaan kuin jättimäinen maanalainen viisilaivainen basilika, jossa on holvattua kattoa tukemassa neljä riviä 15 metriä korkeita pylväskaaria, yhteensä 48 kaarta. Altaaseen laskeutui sen kummassakin päässä portaat. Yläosassa oli ikkunoita.
Misenumin niemenkärjen kukkulan länsirinteessä oli toinen vesisäiliö, joka tunnetaan nimellä Grotta della Dragonara. Sen pituus on noin 60 metriä ja leveys noin kuusi metriä, ja sen holvattua kattoa tukee 12 pylvästä. Myös sen arvellaan palvelleen laivaston tarpeita sekä myös läheistä Luculluksen huvilaa.
Luculluksen huvila
Plutarkhos kertoo, että Mariuksella oli Misenumissa huvila, joka oli loisteliaampi ja ylellisempi kuin hänen luonteelleen olisi sopinut. Myöhemmin sen otti haltuunsa Sulla. Vielä tuolloin huvila oli vaatimaton verrattuna siihen, millainen siitä tuli Luculluksen omistuksessa. Hän osti huvilan 2 500 000 denaarilla ja koristeli sen suurellisesti. Myöhemmin huvila tuli keisari Tiberiuksen omistukseen, ja hän piti sitä usein asuinpaikkanaan ja lopulta kuolikin siellä matkallaan Neapoliin vuonna 37. Huvilan kuvataan sijainneen kukkulan huipulla niin, että sieltä oli laaja näkymä merelle. Paikalta on löydetty siihen kuuluneeksi arveltuja raunioita. Perustusten perusteella se on ollut paljon pelkkää huippua laajempi, ja sen alueeseen vaikuttaa kuuluneen suuri osa Misenumin niemestä.
Muut huvilat
Cicero kertoo, että myös puhuja Antoniuksella oli huvila Misenumissa, ja että hänen pojanpoikansa triumviri Marcus Antonius käytti sitä usein.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Misenum Wikimedia Commonsissa
Nykyinen Miseno. Vasemmalla antiikin Misenumin sisempi ja ulompi satama, taustalla oikealla niemenkärjen kukkula.
Plinius nuorempi ja hänen äitinsä Misenumissa. Angelica Kauffmannin maalaus, 1785. Princeton University Art Museum.
Keisarikultin pyhäkön eli Sacello degli Augustalin arkeologisia kaivauksia. Vespasianuksen ja Tituksen patsaat löytyivät alkuperäisiltä paikoiltaan.
Monte di Procidasta löydetty misenumlaisen laivastosotilaan marmorinen hautakivi. Campi Flegrein arkeologinen museo.
Raharuhtinas

| Raharuhtinas |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Simo Ojaniemi
Julkaisija:  Amersoft
Ohjelmoija:  Simo Ojaniemi
Julkaistu:  1984
Lajityyppi:  Ensimmäisen persoonan seikkailupeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Alusta:  Commodore 64
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Raharuhtinas on Simo Ojaniemen kehittämä seikkailupeli, jonka Amersoft julkaisi Commodore 64:lle vuonna 1984.  Se oli yksi ensimmäisiä suomalaisia kaupallisia videopelejä.
Raharuhtinaassa pelaaja suunnistaa ruutu kerrallaan eteenpäin sokkelossa, joka muodostuu 2240 huoneesta. Jokainen seikkailu kestää 300 ruutua. Pelipakkauksen mukana toimitettiin kartta ja ohjekirja, jossa oli kerrottu pelin taustatarina. Peli sijoittuu Hirmu-nimisen hallitsijan Hirmuvalta-valtioon.
Aiheesta muualla

Raharuhtinas Gamebase 64 -sivulla
Raharuhtinas YouTubessa
Raippaluodon vaakuna

Raippaluodon vaakuna (1957–1972)
Raippaluodon vaakuna on saanut aiheensa saaristokunnan alueella pesineestä merikotkasta.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä kultainen kotkanpää.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 26. marraskuuta 1957. Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1973 Raippaluodon liityttyä Mustasaareen yhdessä Koivulahden, Björköbyn ja Sulvan kanssa.
Punainen ja kulta ovat myös parin muun entisen Pohjanmaan saaristokunnan, Bergön ja Björköbyn vaakunoiden värit.
Radiomainonta

Radiomainonta on radiolähetysten yhteydessä esitettävää, ääneen perustuvaa mainontaa, jolla pyritään tekemään tunnetuksi radioasemalta mainosaikaa ostaneen yrityksen tuotteita tai palveluja. Radiomainonta on kaupallisesti toimivien radioasemien tärkein tulonlähde, koska radioasemien kuuntelu on vapaata eikä siitä ole keinoa veloittaa kuuntelijaa, toisin kuin esimerkiksi sanoma- ja aikakauslehdillä, jotka voivat periä maksua tilauksista ja irtonumeromyynnistä.
Radiomainonnan historiaa

Maailman ensimmäisenä radiomainoksena pidetään sitä, kun vuonna 1922 yhdysvaltalaisen kiinteistöyhtiön Queensborough’n edustaja sai maksua vastaan pitää New Yorkiin perustetulla WEAF-radioasemalla kymmenminuuttisen myyntipuheen uuden kerrostalokohteen markkinoimiseksi. Queensiin valmistunut kiinteistö oli nimetty kirjailija Nathaniel Hawthornen mukaan, ja yhtiön myyntimies lainasi radiopuheessaan kirjailijan ajatuksia hyvästä elämästä.
Radiomainonta syntyi ja kehittyi nopeimmin juuri Yhdysvalloissa, jossa radiotoiminta oli alusta asti lehtikustantamisen tavoin täysin kaupallista toisin kuin Euroopassa, jossa radiotoimintaa varten perustettiin moniin maihin julkisesti rahoitettuja yleisradioyhtiöitä. Monissa maissa, kuten Suomessa, julkisen palvelun radiolla oli pitkään yksinoikeus radiotoimintaan ja kaupallinen radiotoiminta oli kiellettyä. Kaupallinen radiotoiminta Suomessa ja sen mukana radiomainonta saivat alkunsa keväällä 1985, jolloin ensimmäiset paikallisradiot saivat Suomessa toimiluvan.
Radionkuuntelu ja sen myötä radiomainonta kasvattivat suosiotaan  1930-luvun Yhdysvalloissa. Yksi sen alkuvuosikymmenten ilmenemismuodoista olivat mainostoimistojen ja niiden mainostaja-asiakkaiden yhdessä kustantamat ja tuottamat radio-ohjelmat, kuten The Eveready Hour, Jell-O-hyytelön mukaan nimetty Jack Bennyn komediashow, Fleischmann Yeast Hour pääosassa Rudy Vallee, ja savukemerkin mukaan nimetty Lucky Strike Dance Orchestra. Myös nykyisin televisiosta tutut saippuaoopperat saivat alkunsa amerikkalaisilla radiokanavilla; ne olivat perheenemännille suunnattuja draamakuunnelmasarjoja, joiden sponsoreina oli usein pesu- ja puhdistusaineiden valmistajia.
Magnetofonin eli ääninauhurin keksiminen ja muu uusi studiotekniikka mahdollistivat vähitellen sen, ettei radiomainosten tarvinnut olla suorana lähetyksenä puhuttuja, vaan ääninauhoista voitiin elokuvan tapaan koostaa äänten mahdollisuuksia monipuolisesti hyödyntäviä tallenteita, joita voitiin lähettää eri puolilla maata sijaitsevien radioasemien soitettavaksi. 1940- ja 1950-luvuilla yksi radiomainonnan ilmaisukeinojen kehittäjistä oli koomikko Stan Freberg.
Nykyisin radiomainokset tuotetaan muun audiovisuaalisen viestinnän tavoin digitaalisesti äänistudiokaluston ja tietokoneen avulla. Radiomainosten esiintyjinä käytetään usein äänenkäytöltään tunnettuja ja muuntautumiskykyisiä ammattinäyttelijöitä, usein samoja jotka tekevät ääninäyttelijän töitä esimerkiksi lastenanimaatioiden parissa.
Radiomainonnan etuja ja haasteita

Radio on mainosvälineenä monessa mielessä tehokas ja edullinen. Eri radiokanavat poikkeavat kuuntelijakunnaltaan toisistaan, ja radiomainosta voidaan sopia esitettäväksi tiettyyn aikaan päivästä tavoittamaan mahdollisimman suuria kuulijamääriä. Näyttelijöiden äänistä, valmiista äänitehosteista ja rojaltivapaasta musiikista koostettava mainonta on varsin edullista ja nopeaa tuottaa verrattuna erityisesti televisiomainontaan. Äänimaailman avulla voidaan luoda illuusio vaikkapa avaruusolentojen laskeutumisesta tai vuosisatojen takaisesta tapahtumista ilman kalliita lavasteita ja kuvausjärjestelyjä. Usein sanotaankin radion olevan paradoksaalisesti ”kaikkein visuaalisin mainosmedia”, koska tilanteen rakentuminen jää kuulijan oman mielikuvituksen tehtäväksi. Radiota kuunnellaan useimmiten kuitenkin taustalla kuulijan ollessa keskittynyt johonkin muuhun; näin radiomainonnan vaikutus voi jäädä kertakuulemalta olemattomaksi. Radiomainonnassa samaa mainosta toistetaankin usein, jolloin mahdollisuus sen huomaamiseen kasvaa.
Valtakunnallista tai muuta isoa mainoskampanjaa toteutetaan harvoin pelkän radiomainonnan varassa, vaan useimmiten radion tehtävä on tukea samanaikaista ja samaa teemaa toistavaa televisiomainontaa, lehti-ilmoittelua tai verkkomainontaa.
Maarit Raiskio

Tiina Maarit Raiskio (s. 5. helmikuuta 1964 Pori) on suomalainen kouluratsastaja. Hän kilpaili Soulin olympialaisissa 1988 ja sijoittui kouluratsastuksen joukkuekilpailussa kuudenneksi sekä henkilökohtaisen kilpailun karsinnassa 48:nneksi. Hevosena hänellä oli Nør, jolla Kyra Kyrklund ratsasti Los Angelesin olympialaisissa 1984. Raiskio voitti Suomen-mestaruuden Ramsig-hevosellaan vuonna 1993. Hän edusti seuratasolla Porin Ratsastajia ja Lohjan Ratsastajia.
Mitäs me sankarit

| Mitäs me sankarit |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  Visa Mäkinen
Käsikirjoittaja:  Ismo Sajakorpi
Tuottaja:  Visa Mäkinen
Kuvaaja:  Pertti Aherva
Leikkaaja:  Christian Achander
Pääosat:  Leo Lastumäki   Tenho Saurén   Kauko Helovirta   Erkki Teittinen   Marjut Sariola
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Tuotanto Visa Mäkinen
Ensi-ilta:  12. syyskuuta 1980
Kesto:  1 h 23 min
Alkuperäiskieli:  Suomi
Budjetti:  400 000 mk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mitäs me sankarit on vuonna 1980 ensi-iltansa saanut komediaelokuva, porilaisen elokuvaohjaajan ja monialayrittäjän Visa Mäkisen toinen elokuvatuotanto.
Juoni

Elokuva kertoo porilaisista Kaista ja Ekistä jotka valmistuvat poliisikoulusta poliiseiksi. Erinäisten sattumusten jälkeen pojat erotetaan poliisivoimista, jonka jälkeen he perustavat etsivätoimiston. Yksityisetsivinä kaksikko hölmöilee ja poikien etsivälupakirja perutaan. Toimillaan he ovat joutuneet suuriin velkoihin ja näin turvautuvat "pimeisiin rahamarkkinoihin" ja saavat rikollispomolta rahat yhden prosentin päiväkorolla. Monien vaiheiden jälkeen pojat ajatuvat takaa-ajamaan rosvokoplaa, jonka saavat pidätettyä. Näistä urotöistä kaksikko saa poliisinvirkansa takaisin.
Tuotanto

Visa Mäkisen toisen elokuvan käsikirjoitus tilattiin kokeneelta viihteentekijä Ismo Sajakorvelta ja sivurooleihin kiinnitettiin kolme suosittua näyttelijää Kauko Helovirta, Leo Lastumäki ja Tenho Saurén. Pääosia esittivät Porin Teatterin näyttelijä Timo Nissi ja Riihimäen Teatterin Erkki Teittinen, samoin sihteeriä esittänyt Marjut Sariola oli ammattilainen Tampereen Teatterista. Elokuva kuvattiin Porissa kesällä 1980 kahdella 16mm kameralla kuvaajina Matti Pulliainen ja Pertti Aherva. Leikkaajana toimi Heikki Arala nimellä Christian Achander (alkuteksteissä muodossa Gristian). Elokuva sai ensi-iltansa 12. syyskuuta 1980.
Vastaanotto

Mitäs me sankarit sai elokuvateattereissa 142 328 katsojaa, enemmän kuin mikään Mäkisen myöhempi tuotanto.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa hölmöilyksi, josta saa hakea seikkailua tai toimintaa. Hän antaa elokuvalle 1–5 tähden sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Muuta

Porilainen rockyhtye Saijaa Saijaa on levyttänyt albumin nimeltään Mitäs me sankarit.
MM-rallikausi 2016

MM-rallikausi 2016 oli rallin maailmanmestaruussarjan 44. kausi. Kausi alkoi Monte Carlo -rallilla tammikuussa ja päättyi Australian ralliin marraskuussa 2016. Kauden aikana ajettiin yhteensä 13 rallia neljässä eri maanosassa, kun ainoana Aasiaan suunniteltu Kiinan ralli peruttiin tulvien vuoksi.
Maailmanmestariksi ajoi neljättä kertaa peräkkäin Sébastien Ogier. Valmistajien mestaruuden voitti Volkswagen.
Osakilpailut ja voittajat

| Nro | Päivämäärä | Ralli | Voittaja | Auto | Raportti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 22.–24. tammikuuta |  Monte Carlo -ralli |  Sébastien Ogier | Volkswagen | Raportti |
| 2 | 12.–14. helmikuuta |  Ruotsin ralli |  Sébastien Ogier | Volkswagen | Raportti |
| 3 | 4.–6. maaliskuuta |  Meksikon ralli |  Jari-Matti Latvala | Volkswagen | Raportti |
| 4 | 22.–24. huhtikuuta |  Argentiinan ralli |  Hayden Paddon | Hyundai | Raportti |
| 5 | 20.–22. toukokuuta |  Portugalin ralli |  Kris Meeke | Citroën | Raportti |
| 6 | 10.–12. kesäkuuta |  Sardinian ralli |  Thierry Neuville | Hyundai | Raportti |
| 7 | 1.–3. heinäkuuta |  Puolan ralli |  Andreas Mikkelsen | Volkswagen | Raportti |
| 8 | 29.–31. heinäkuuta |  Suomen ralli |  Kris Meeke | Citroën | Raportti |
| 9 | 19.–21. elokuuta |  Saksan ralli |  Sébastien Ogier | Volkswagen | Raportti |
| 10 | 9.–11. syyskuuta |  Kiinan ralli | peruttiin tulvien vuoksi | peruttiin tulvien vuoksi | peruttiin tulvien vuoksi |
| 11 | 30. syyskuuta –2. lokakuuta |  Korsikan ralli |  Sébastien Ogier | Volkswagen | Raportti |
| 12 | 14.–16. lokakuuta |  Katalonian ralli |  Sébastien Ogier | Volkswagen | Raportti |
| 13 | 28.–30. lokakuuta |  Walesin ralli |  Sébastien Ogier | Volkswagen | Raportti |
| 14 | 18.–20. marraskuuta |  Australian ralli |  Andreas Mikkelsen | Volkswagen | Raportti |
Lähde:
Tulokset > Pistejärjestelmä

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Sija | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| Pisteet | 25 | 18 | 15 | 12 | 10 | 8 | 6 | 4 | 2 | 1 |
| Power stage | 3 | 2 | 1 |  |  |  |  |  |  |  |
Minä (filosofia)

Minä tai itse on mielenfilosofinen käsite, joka viittaa henkilön olemukselliseen, muuttumattomaan ytimeen, joka koostuu sellaisista ominaisuuksista, jotka erottavat henkilön muista yksilöistä. Filosofisena ongelmana on määritellä, mitä nämä ominaisuudet ovat, ja tähän on ollut useita lähestymistapoja.
Länsimaisessa filosofiassa

Minä on usein käsitetty yhdeksi olioksi, joka liittyy idiosynkraattiseen tietoisuuteen. Se on myös käsitetty moraaliseksi toimijaksi, joka on vastuussa henkilön ajatuksista ja teoista, sekä substanssiksi, joka pysyy samana ajan kuluessa. Näin eri ajan hetkiin sijoittuvat ajatukset ja teot kuuluvat kuitenkin samalle henkilölle. Minän yksilölliset piirteet määrittelevät sen sosiaalisen identiteetin.
Historiallisesti ajatus minästä on liittynyt usein läheisesti ajatukseen sielusta ja myöhemmin ajatukseen mielestä. Useimmat filosofiset kuvaukset minästä on esitetty ensimmäisessä persoonassa. Tämä pätee muun muassa René Descartesin, John Locken, David Humen ja William Jamesin esityksiin. Tällaiset kuvaukset viittaavat usein henkisiin kvalioihin. Kolmannen persoonan kuvaukset ovat sen sijaan pyrkineet objektiivisuuteen ja operationalismiin. Toiselle henkilölle yksilön minä ilmenee vain tämän käytöksen ja itseilmaisun, kuten puheen, kautta.
Jo Hume suhtautui minän olemassaoloon skeptisesti. Friedrich Nietzsche kritisoi ”minän” ajatusta, samoin kuin subjektin käsitettä, rajusti. Suurin osa nykyajan mielenfilosofeista katsoisi omaksumansa fysikalismin seurauksena, ettei minää olemuksellisena muuttumattomana ytimenä ole olemassa. Ajatuksen minästä illuusiona hyväksyvät monet filosofit, kuten Daniel Dennett ja Thomas Metzinger. Sen sijaan ajatus olemuksellisesta mutta muuttuvaisesta, aineellisesta ytimestä — joka muodostuu vaihtuvista synaptisisista yhteyksistä — vaikuttaa järkevältä kehityspsykologian, kehitysbiologian ja neurotieteiden empiiristen tutkimustulosten valossa.
Länsimaisessa filosofiassa > Antiikki ja keskiaika: sielu minän olemuksena

Platon jakoi sielun kolmeen osaan, järkisieluun, intosieluun ja haluavaan sieluun. Järkisielun hän katsoi olevan kuolematon. Tätä hän käsitteli ennen kaikkea dialogissaan Faidon, jonka pääasiallisena tarkoituksena oli juuri sielun kuolemattomuuden todistaminen.
Aristoteles seurasi monin tavoin Platonin ajatuksia, ja määritteli sielun elävän olennon ydinolemukseksi. Hän ei kuitenkaan Platonin ja monien uskonnollisten perinteiden tavoin hyväksynyt sielun ruumiista erillistä olemassaoloa. Hänelle sielu oli enemmän ruumiin toimintaan liittyvä periaate, täsmällisemmin elävän ruumiin ”ensimmäinen aktuaalisuus”.
Platonin ja Aristoteleen ajatuksilla oli suuri vaikutus kautta keskiajan, jolloin näiden sielua koskevia ajatuksia yhdisteltiin kristinuskon ajatukseen kuolemattomasta sielusta.
Länsimaisessa filosofiassa > Avicenna ja Descartes: sielu ja minä aisteista erillisenä

Avicenna kirjoitti vankeudessa ollessaan sielun substantiaalisuudesta ja itsetajunnasta. Hän esitti ajatuskokeen, joka kehotti lukijoita ajattelemaan itsensä leijumassa paikallaan ilmassa, eristettynä kaikista aistimuksista, jopa omaa ruumista koskevista aistimuksista. Hän esitti, että tässä tilassa ihmisellä olisi silti itsetietoisuus. Näin hän päätteli, ettei ajatus minästä ollut loogisesti riippuvainen mistään aineellisesta, ja ettei sitä tullut nähdä vain suhteessa muihin asioihin, vaan ensisijaisena annettuna substanssina.
René Descartes esitti myöhemmin hyvin samanlaisen ajatuksen (cogito ergo sum) katsoessaan, että voi abstrahoida pois kaikki ulkoiset kappaleet ja jopa oman ruumiinsa, mutta ei omaa tietoisuuttaan.
Länsimaisessa filosofiassa > Hume: minä ja mielen kimpputeoria

David Hume huomautti, että meillä on tapana pitää itseämme samana henkilönä kuin olimme vuosia sitten, vaikka olemme muuttuneet monin tavoin. Tällöin voidaan tarkastella sitä, mitkä puolet voivat muuttua ilman että minä itse muuttuu. Hume kuitenkin kielsi, että henkilön ominaisuudet ja minä, jolla noiden ominaisuuksien oletetaan olevan, olisivat eri asioita. Kun tarkastelemme itseämme, emme ole koskaan tietoisia mistään muusta kuin jostakin partikulaarisesta havainnosta. Hänen mukaansa ihmisen minä on kimppu tai kokoelma erilaisia havaintoja, jotka seuraavat toisiaan käsittämättömällä nopeudella, ja ovat jatkuvassa liikkeessä ja muutoksen tilassa (ns. mielen kimpputeoria).
Humen näkemyksen mukaan nämä havainnot eivät kuulu millekään oliolle. Hume vertaa sielua valtioyhteisöön, joka ei säilytä identiteettiään jonkun yhden säilyvän ydinsubstanssin ansiosta, vaan koostumalla useista erilaisista, toisiinsa liittyvistä mutta jatkuvasti muuttuvista osista. Kysymys minästä muuttuu siis kysymykseksi siitä, miten tällaista yksilöllisen kokemuksen löyhää yhtenäisyyttä luonnehditaan.
Länsimaisessa filosofiassa > Dennett: minä kerronnallisena painopisteenä

Daniel Dennettillä on deflatorinen teoria minästä. Minät eivät ole fysikaalisesti havaittavia. Sen sijaan ne ovat käytännöllistä fiktiota, aivan kuten painopiste, joka on hyödyllinen käsite ratkaistaessa fysiikan ongelmia, vaikka painopisteen ei tarvitse vastata mitään todellista — esimerkiksi vanteen painopiste on sen keskellä, tyhjässä ilmassa. Vastaavasti, ihmiset kertovat usein tarinoita itselleen ja toisilleen ymmärtääkseen maailmaa, ja esiintyvät usein yhtenä hahmona näissä tarinoissa, ja tämä käytännöllinen mutta fiktionaalinen hahmo on minä.
Itämaisessa filosofiassa

Itämaisissa filosofisissa ja uskonnollisissa perinteissä ihmisyksilön katsotaan usein olevan yksilöllisen olemassaolon illuusiossa, jossa se kuvittelee olevansa erillinen muusta luomakunnasta, ja kuvittelee, että sen tulee taistella yksilöllisen olemassaolonsa puolesta. Todellisuudessa se on kuitenkin vailla itsetietoisuutta ja tietämätön todellisesta luonnostaan. Minä identifioidaan usein samaksi kuin mieli ja tietoisuus ajasta. Se ajattelee pyrkien varmistamaan oman olemassaolonsa tulevaisuudessa, sen sijaan että vain tietäisi itsensä ja nykyhetken.
Monien perinteiden hengellisenä tavoitteena on tämän minän lakkauttaminen, mikä mahdollistaa itsetietoisuuden omasta todellisesta luonnosta. Tätä kutsutaan esimerkiksi valaistumiseksi tai Nirvanaksi.
Kirjallisuutta

Damasio, Antonio: Tapahtumisen tunne: Miten tietoisuus syntyy.  ((The feeling of what happens, 1999.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2000.  ISBN 952-5202-41-0
LeDoux, Joseph: Synaptinen itse: Miten aivot tekevät minusta minut.  ((Synaptic self: How our brains become who we are, 2002). Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 2003.  ISBN 952-5202-57-7
Remes, Pauliina & Sihvola, Juha: Ancient philosophy of the self.  (Nide 64 / The new synthese historical library)  Springer, 2008.  ISBN 1402085958
Aiheesta muualla

Gertler, Brie: Self-Knowledge The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Korfmacher, Carsten: Personal Identity The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Meyers, Diana: Feminist Perspectives on the Self The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Tauber, Alfred: The Biological Notion of Self and Non-self The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Self (philosophy)
Käännös suomeksi
Rahkasara

| Rahkasara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Sarakasvit Cyperaceae
Suku::  Sarat Carex
Laji::  pauciflora
Kaksiosainen nimi
 Carex pauciflora  Lightf. 
Katso myös
   Rahkasara Wikispeciesissä   Rahkasara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rahkasara (Carex pauciflora) on sarakasvien heimoon kuuluva tuulipölytteinen siemenkasvi. Kasvi on yleinen lähes koko Suomen alueella. Se kasvaa 7–20 cm korkeaksi ja kukkii kesä-heinäkuussa.
Rahkasara kasvaa suolla, missä se maatuessaan muodostaa turvetta.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Rahkasara (Carex pauciflora)
Kasviatlas 2022: Rahkasaran (Carex pauciflora) levinneisyys Suomessa.
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Rahkasara (Carex pauciflora)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158831  Wikispecies: Carex pauciflora  BioLib: 42338  BOLD: 159530  CoL: 5XD2M  EoL: 1123717  EPPO: CRXPZ  EUNIS: 187251  FNA: 242357389  GBIF: 2727907  iNaturalist: 62577  IPNI: 301464-1  IRMNG: 11180676  ITIS: 39743  IUCN: 19617721  MichiganFlora: 1022  NatureServe: 2.154231  NBN: NHMSYS0000456883  NCBI: 140843  Observation.org: 137851  Open Tree of Life: 454181  PFI: 8006  Plant List: kew-229568  PLANTS: CAPA19  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:301464-1  Tropicos: 9900055  VASCAN: 5023  WisFlora: 2982  WFO: wfo-0000349841  Laji.fi: MX.40426
Raitabarili

| Raitabarili |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Särjet Cyprinidae
Alaheimo::  Danioninae
Suku::  Barilius
Laji::  shacra
Kaksiosainen nimi
 Barilius shacra  (Hamilton, 1822) 
Katso myös
   Raitabarili Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Raitabarili (Barilius shacra) on särkien (Cyprinidae) heimoon kuuluva makean veden kalalaji. Sen kuvasi tieteelle Francis Buchanan-Hamilton vuonna 1822.
Raitabarili kasvaa yleensä korkeintaan 14 senttimetrin mittaiseksi. Lajia tavataan Bangladeshista, Intiasta ja Nepalista. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut raitabarilin elinvoimaiseksi lajiksi.