stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John Ambrose Fleming
Elämäkerta

Fleming syntyi pappisperheeseen. Perheen vähävaraisuudesta johtuen hän ei voinut opiskella ja tutkia päätoimisesti, mutta hakeutui opettajan toimeen University College Londoniin, missä hän alkoi myös opiskella kokeellista fysiikkaa George Carey Fosterin johdolla, kemiaa Alexander Williamsonin johdolla ja matematiikkaa Augustus De Morganin johdolla vuonna 1867. Talousvaikeudet pakottivat hänet kuitenkin keskeyttämään opintonsa neljäksi kuukaudeksi, minkä jälkeen hän jatkoi osa-aikaisia opiskelua suorittaen kandidaatin tutkinnon Lontoon yliopistossa 1870.
Fleming jatkoi opettajana Lancashiressa, kunnes kykeni rahoittamaan kemianopintoja South Kensingtonin Science Schoolsissa vuonna 1872. Hän luki Michael Faradayn töitä ja esitteli tutkimustuloksiaan jokien sähkömagneettisesta induktiosta kesällä 1875. Sittemmin Fleming jatkoi opintoja James Clerk Maxwellin alaisuudessa Cambridgen yliopistossa. Hän suoritti DSc-tutkinnon Lontoon yliopistossa 1879. Maxwellin kuoltua Fleming työskenteli James Stuartin alaisuudessa yliopiston insinöörityöpajassa ja luennoi sovelletusta mekaniikasta. Stuart suositteli Flemingiä University College Nottinghamin professuuriin, mihin hänet nimitettiinkin kesällä 1881. Fleming kuitenkin erosi professuurista jo 1882 siirtyen Edison Lighting Companyn palvelukseen Lontooseen. Hän piti myös luentoja hehkulampputehtaan työntekijöille 1886. Hänet kutsuttiin myös luennoijaksi University College Londoniin, jossa hänestä tuli sähkötekniikan professori vuonna 1885. Fleming oli tutkinut ja kirjoittanut jo pitkään termisestä emissiosta, minkä ansiosta hänet valittiin Royal Societyn jäseneksi 1892. Hän kehitti ahkerasti ja jatkuvasti yliopiston sähkötekniikan laboratorioita hankkien niihin runsaasti rahoitusta elinkeinoelämältä muun muassa John Penderiltä. Hänet nimitettiin myös John Penderin nimeä kantaneeseen professuuriin.
Flemingistä tuli Marconi Wireless Telegraph Companyn neuvonantaja 1899 ja hän avusti laitteiston kehittelyssä Englannin kanaalin yli tarkoitettujen langattomien lähetysten kokeilemisessa. Samana kesänä Ranskasta lähetettyä langatonta signaalia kyettiin vastaanottamaan Britanniassa. Fleming oli myös aktiivisesti mukana Atlantin yli tapahtuneeseen radiolähetykseen 1901. Hänen neuvonantajaroolinsa päättyi 1903. Hänet valittiin samana vuonna Institution of Electrical Engineers -järjestön varapuheenjohtajaksi.
Fleming patentoi elektroniputken saatuaan ajatuksen siihen aiempien tutkimustensa pohjalta vuonna 1904 ja jatkoi myöhemmin konsulttina Marconi-yhtiöille. Hän jäi eläkkeelle ja muutti Sidmouthiin 1926 jatkaen kokeita kotilaboratoriossaan ja pitäen yhteyksiä University College Londoniin emeritusprofessorin ominaisuudessa. Fleming aateloitiin 1929.
Yrjö Sirolan Säätiö

| Yrjö Sirolan Säätiö |
| --- | --- |
 Yrjö Sirolan Säätiön logo
Perustettu:  1945
Kotipaikka:  Lintulahdenkatu 10 Helsinki, Suomi
Hallitus:   Esko Grekelä (pj.)  Timo Katajainen  Erkki Koskiniemi  Harri Pasanen  Kristiina Sirola-Korhonen  Katariina Stoor 
Säätiön sivut
Yrjö Sirolan Säätiö sr (YSS) on vuonna 1945 perustettu suomalainen säätiö, jonka ”kansalaisten ja kansalaisjärjestöjen kulttuuriharrastusten, julkaisutoiminnan, tieteellisen tutkimustyön ja kansansivistystyön edistäminen”. Vasemmistopoliitikko ja kirjailija Yrjö Sirolan mukaan nimetty säätiö oli aiemmin lähellä kansandemokraattista ja kommunistista työväenliikettä. Vuosina 1946–1994 säätiö ylläpiti Sirola-opistoa. YSS on kuulunut vuodesta 1965 Kansan Sivistystyön Liittoon, joka on nykyisin lähellä Vasemmistoliittoa.lähde?
Historia

Ajatus valistustoimintaa tukevan säätiön perustamisesta nousi esiin Suomen kommunistisen puolueen talousosastolla alkuvuodesta 1945. SKP:n puoluetoimikunta hyväksyi esityksen 8. toukokuuta. Oikeusministeriön edellyttämän säädekirjan allekirjoittivat 31. toukokuuta Aili Mäkinen, Jaakko Kivi, Ville Pessi, Aimo Aaltonen ja Hertta Kuusinen. Silloinen oikeusministeri Urho Kekkonen vahvisti säätiön säännöt ja antoi luvan säätiön perustamiseen.lähde?
YSS:n alkupääoma saatiin talvi- ja jatkosodan aikana vasemmistolaisten mielipiteidensä vuoksi vankilassa olleilta henkilöiltä, joille eduskunnan maaliskuussa 1945 tekemällä päätöksellä maksettiin korvauksia kärsimyksistä. Edellä mainitut perustajat lahjoittivat säätiön alkupääomaksi 30 000 markkaa kukin, ja SKP:n puoluetoimikunta kehotti kaikkia korvauksiin oikeutettuja lahjoittamaan niistä YSS:lle 25 prosenttia.
Säätiön aiemman toiminnan keskipiste oli Sirola-opisto, joka toimi kansandemokraattisen työväenliikkeen opintotoiminnan keskuksena. 1990-luvun alussa YSS päätti kuitenkin lakkauttaa opiston ja myydä – vuonna 1954 Neuvostoliitolta ostamansa – Vanajanlinnan, jossa opisto oli toiminut. Säätiö oli tuossa vaiheessa lähellä konkurssia. Toimintojen uudistamisesta vapautui huomattavia pääomia muihin toimintoihin sijoitettavaksi. YSS ylläpiti aikanaan myös Helsingissä toiminutta Sirolan kirjeopistoalähde?.
Toiminta

YSS on tukenut vasemmistolaista sivistystoimintaa monin tavoin perustamisestaan lähtien. 1940-luvulla säätiö muun muassa tuki kansandemokraattisten järjestöjen valistustoimintaa taloudellisesti, myönsi lainoja liikettä lähellä oleville tahoille ja osti uusien yritysten, kuten kustannusyhtiöiden, osakkeita. Nykyisin säätiö toimii ”Säätiö toteuttaa tarkoitustaan tukemalla taloudellisesti kirjapainojen ja kulttuuritalojen perustamista, sanomalehtien ja muiden painotuotteiden julkaisemista, kirjallisuuden kustantamista, kirjailijoiden ja taiteilijoiden kouluttamista, tieteellistä tutkimustyötä ja työväen perinteen keräämistä sekä kansansivistystyötä maassamme." Alkuvuodesta 2006 YSS perusti yhdessä Vasemmistoliiton ja KSL:n kanssa Vasemmistofoorumi-ajatushautomon.
YSS:n taseen mukaan sillä oli loppuvuodesta 2007 pääomaa hieman alle kolme miljoonaa euroa. Suurin osa säätiön varoista on sijoitettu asunto-osakkeisiin. YSS omistaa myös muun muassa enemmistön Kansan Uutiset Oy:n osakkeista. Säätiö jakaa tukea vuosittain noin 80 000 euroa. YSS ei ole saanut valtionrahoitusta vuoden 1994 jälkeen, ja sitä ennen se oli tarkoitettu opintotoimintaan.
Aiheesta muualla

Yrjö Sirolan Säätiö
| n k Kansan sivistystyön liiton jäsenjärjestöt |
| --- | --- |
Yhteisöt:  Eläkeläiset  Folkets Bildningsförbund  Kansantalot  Palvelualojen ammattiliitto Pam  Pinskut  Suomen Elintarviketyöläisten Liitto  Seta  Suomen Siirtolapuutarhaliitto  Suomen Työväen Urheiluliitto  Teollisuuden vaikuttajat  Työväen Näyttämöiden Liitto  Tukihenkilötyö  Tutkijaliitto  Vasemmistoliitto  Vasemmistonuoret  Vasemmisto-opiskelijat  Yleinen lehtimiesliitto  Yrjö Sirolan Säätiö
Filippuksen evankeliumi

| Filippuksen evankeliumi |
| --- | --- |
 Tuomaan evankeliumin loppu ja Filippuksen evankeliumin alku Nag Hammadin koodeksissa II.
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  kopti
Genre:  evankeliumi
Julkaistu:  100–200-luku
Suomennos
Suomentaja:  Ismo Dunderberg
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2005
ISBN:  951-0-30859-5
Sarja: Nag Hammadin kirjasto
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Filippuksen evankeliumi on Uuden testamentin apokryfisiin kirjoihin kuuluva gnostilainen kirjoitus, joka tunnetaan Nag Hammadin kirjastosta (koodeksi II, kirja 3). Sen ainoa yhteys Filippukseen on se, että hän on ainoa nimeltä mainittu apostoli (s. 73, 91). Kirja itse ei esitä olevansa hänen kirjoittamansa.
Historia

Filippuksen evankeliumi on selvästi yhteydessä varhaiskristillisiin gnostilaisiin perinteisiin. Evankeliumin koptinkielinen käsikirjoitus löydettiin Nag Hammadin kirjastosta vuonna 1945; kyseessä on ainoa säilynyt evankeliumin käsikirjoitus.
Tutkijat ovat erimielisiä siitä, oliko kirjoituksen alkuperäinen kieli syyria vai kreikka. James Robinson, joka on kääntänyt tekstin englanniksi, sijoittaa sen 200-luvun jälkimmäiselle puoliskolle ja Syyriaan, koska siinä on merkkejä syyrian kielen sanojen vaikutuksesta, itäisistä kastekäytännöistä ja asketismista. Marvin W. Meyer on antanut ajoituksen toiselle tai kolmannelle vuosisadalle, ehkä vuosiin 180–250.
Wesley W. Isenberg on tulkinnut evankeliumin gnostilaiseksi kristilliseksi sakramentaaliseksi katekismukseksi kasteopetusta varten. Bentley Layton on tulkinnut kirjan valentinolaiseksi katkelmien antologiaksi. Elaine Pagels ja Martha Lee Turner ovat nähneet sen osoittavan valentinolaista teologiaa. Ian Wilson on sanonut, ettei kirjoitus esitä olevansa erityisen varhainen, vaan että se vaikuttaa pikemminkin kolmannelle ja neljännelle vuosisadalle tyypilliseltä apokryfisen fantasiakirjallisuuden tuotteelta. Enemmistö tutkijoista sijoittaa sen kuitenkin toiselle tai kolmannelle vuosisadalle ja valentinolaiseksi dokumentiksi.
Sisältö

Filippuksen evankeliumi on kokoelma sanontoja tai aforistisia lausumia (logia), joista suurin osa vaikuttaa olevan lainauksia tai katkelmia kadonneista kirjoituksista, ilman mitään kertovaa kontekstia. Kirjan sisältö ei itsessään viittaa siihen, että opetukset olisivat juuri Jeesukselta. Kirjan opetukset esitetään puhtaammassa muodossa kuin Tuomaan evankeliumissa, koska niitä ei ole sijoitettu mihinkään kehyskertomukseen. Kirja koostuu vain peräkkäisistä opetuksista. Evankeliumi sisältää aforismeja, vertauksia, polemiikkia, kertovaa dialogia, raamatunselityksiä ja vertauskuvallisia tulkintoja (erityisesti koskien Ensimmäistä Mooseksen kirjaa) ja dogmaattisia väittämiä. Tekstin pääteemana on sakramenttien arvo.
Wesley Isenberg on tunnistanut kirjan opetuksista seitsemäntoista sanontaa (logia) jotka voisi laittaa Jeesuksen nimiin. Niistä yhdeksän löytyy myös kanonisista evankeliumeista (55,33–34; 57,3–5; 68,8–12; 68,26–27; 72,33–73,1; 77,18; 83,11–13; 84,7–9; 85,29–31). Uudet sanonnat (55,37–56,3; 58,10–14; 59,25–27; 63,29–30; 64,2–9; 64,10–12; 67,30–35; ja 74,25–27), hän identifioi ne aloittaneiden sanojen perusteella (”hän sanoi”, ”Herra sanoi” tai ”Vapahtaja sanoi”). Ne ovat lyhyitä ja arvoituksellisia ja parhaiten tulkittavissa gnostilaisesta näkökulmasta.
Monet kirjan opetuksista ovat mitä selvimmin gnostilaisia ja ovat usein hyvin mystisiä ja arvoituksellisia:
”Onnellinen se, joka on ollut olemassa ennen kuin on syntynyt. Se joka on, on ollut ja on oleva” (s. 64, 57)
”Ekhamot ja Ekhamot ovat kaksi eri asiaa. Ekhamot on varsinainen viisaus, Ekhamot puolestaan kuoleman viisaus eli se, joka tuntee kuoleman. Tätä viisautta kutsutaan myös pieneksi viisaudeksi.” (s. 60, 39)
”Jeesushan tuli naulitakseen maailman ristille.” (s. 63, 53)
Kirjasta käyvat ilmi gnostilaisen initiaation tasot:
”Herra teki kaiken salassa: kasteen, voitelun, ehtoollisen, lunastuksen ja morsiushuoneen.” (s. 67, 68)
Jeesus voidaan selvästi löytää evankeliumin keskipisteestä:
”Jeesus teki kuoleman tyhjäksi samalla tavalla kun hän teki kasteveden täydelliseksi. Siksi me tosin menemme veteen, mutta emme joudu kuolemaan eikä maailman henki voi tyhjentää meitä.” (s. 77, 109)
”Pyhä Henki synnyttää meidät uudelleen, mutta Kristus synnyttää meidät kahdella tavalla. Henki voitelee meidät.” (s. 69, 74–75)
”Tällainen ihminen ei näet enää ole kristitty vaan Kristus.” (s. 67, 67)
Näin Meyerin mukaan on selvää, että ilman Jeesusta evankeliumin mainitsemat rituaalit ja mysteerit olisivat ilman kontekstia. Teksti vaikuttaa myös seuraavan valentinolaisten, jotka palvoivat gnostilaista Kristusta, uskomuksia. Kirjoitusta verrataan usein Valentinoksen omaan evankeliumiin, Totuuden evankeliumiin.
Sisältö > Magdalan Maria

Populaarikulttuurissa, kuten Dan Brownin menestyskirjassa Da Vinci -koodi, on viitattu kahteen Filippuksen evankeliumin osittain vaurioituneeseen kohtaan, jossa Magdalan Maria esitetään Jeesuksen kumppanina ja rakkaimpana opetuslapsena:
Näitä kohtia on käytetty tukemaan väitteitä siitä, että Magdalan Maria olisi ollut Jeesuksen puoliso. Samassa evankeliumissa käytetään kuitenkin muualla vaimosta sanaa šime ja mainituissa kohdin Mariasta kreikan sanaa koinônos, joka voi tarkoittaa yhtä hyvin aviopuolisoa, uskontoveria tai liikekumppania. Näin Mariaa ei todennäköisesti haluttu kuvata Jeesuksen puolisoksi. Myös monissa muissa varhaiskristillisissä teksteissä tietty Jeesuksen oppilas kuvataan Jeesukselle erityisen rakkaaksi tai tärkeäksi. On oletettu kyseen olevan siitä, että jokin tietty kristillinen ryhmä katsoi periytyvänsä nimenomaan tietyn oppilaan tai apostolin toiminnasta, ja pyrki vahvistamaan omaa identiteettiään kuvaamalla omaa perustajaansa Jeesuksen tärkeimmäksi oppilaaksi.
Kirjallisuutta > Suomennos

Filippuksen evankeliumi. Johdanto, suomennos ja seliykset Ismo Dunderberg. Teoksessa Dunderberg, Ismo & Marjanen, Antti (toim.): Nag Hammadin kätketty viisaus – gnostilaisia ja muita varhaiskristillisiä tekstejä, s. 173–207.  (2. täydennetty painos)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30859-5
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

The Gospel of Philip. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Coptic Gnostic Library.  (Volume 2. A Complete Edition of the Nag Hammadi Codices (5 vols.))  Brill, 2002.  ISBN 978-90-04-11702-0  Koptinkielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
The Gospel of Philip. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Nag Hammadi Library in English, s. 139–160.  (The Definitive Translation of the Gnostic Scriptures Complete in One Volume. Composition by E. J. Brill, The Netherlands. 3rd revised edition)  HarperSanFrancisco, 1990.  ISBN 0-06-066935-7  Englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Filippuksen evankeliumi Wikimedia Commonsissa
Gospel of Philip, käännös Wesley W. Isenberg. The Gnostic Society Library. (englanniksi)
Gospel of Philip. Early Christian writings. (englanniksi)
The Gospel of Philip. The Teachings of Jesus Christ. (englanniksi)
| n k Nag Hammadin kirjasto |
| --- | --- |
Koodeksi I:  Apostoli Paavalin rukous  Jaakobin salainen kirja  Totuuden evankeliumi  Tutkielma ylösnousemuksesta  Kolmiosainen tutkielma 
Koodeksi II:  Johanneksen salainen kirja  Tuomaan evankeliumi  Filippuksen evankeliumi  Hallitsijoiden olemus  Maailman alkuperästä  Kertomus sielusta  Tuomas Kilvoittelijan kirja 
Koodeksi III:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi  Eugnostos Siunattu  Jeesuksen Kristuksen viisaus  Keskustelu Vapahtajan kanssa 
Koodeksi IV:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi 
Koodeksi V:  Eugnostos Siunattu  Koptilainen Paavalin ilmestys  Ensimmäinen Jaakobin ilmestys  Toinen Jaakobin ilmestys  Aadamin ilmestys 
Koodeksi VI:  Pietarin ja kahdentoista apostolin teot  Ukkonen, täydellinen järki  Arvovaltainen opetus  Suuren voimamme tunteminen  Platonin Valtio 588a–589b  Tutkielma kahdeksannesta ja yhdeksännestä  Kiitosrukous  Asklepios 21–29 
Koodeksi VII:  Semin selitys  Suuren Setin toinen opetus  Gnostilainen Pietarin ilmestys  Silvanoksen opetukset  Setin kolme kivitaulua 
Koodeksi VIII:  Zostrianos  Pietarin kirje Filippukselle 
Koodeksi IX:  Melkisedek  Norean ajatus  Tutkielma totuudesta 
Koodeksi X:  Marsanes 
Koodeksi XI:  Tulkinta tiedosta  Valentinoksen teosten katkelmia  Allogenes  Hypsifrone 
Koodeksi XII:  Sekstoksen lauseet  Totuuden evankeliumi  Katkelmia tunnistamattomasta teoksesta 
Koodeksi XIII:  Kolmimuotoinen Protennoia  Maailman alkuperästä
Flirttailu

Flirttaileva mies ja nainen. Henry Gerbaultin juliste vuodelta 1901.
Flirttailu (tai esimerkiksi keimailu, hakkailu tai silmäpeli) on eroottisesti latautunutta ja sukupuolisesti värittynyttä, epäsuoraa ja leikkimielistä lähestymistä, jonka tavoitteena on osoittaa sukupuolista kiinnostusta toista kohtaan.
Flirttailun tavoite voi olla partnerin etsiminen tai vain hauskan pitäminen. Flirttailu ei ole yhtä vakavaa kuin viettely, jonka tavoite on seksuaalinen kanssakäyminen vieteltävän kanssa. Ihmiset suhtautuvat flirttailuun yleensä myönteisesti ja pitävät sitä imartelevana.
Flirttailija pyrkii katsekontaktiin esimerkiksi merkitsevillä vilkaisuilla tai luomalla pitkiä ja merkitseviä katseita. Hän odottaa myös vastapuolen reaktiota katseisiinsa. Muita flirttailun keinoja ovat hymyt, asennot, liikkeet ja kosketukset. Huulten nuoleminen tulkitaan usein flirttailuksi. Flirttailija voi myös pukeutua aistillisesti sekä hipelöidä omia vaatteitaan ja availla nappejaan tai vetoketjujaan. Puheella ei flirttailussa ole yleensä ratkaisevaa merkitystä.
Kirjallisuutta

Fexeus, Henrik: Viettelyn jalo taito. 168 vinkkiä, miten saat hänet.  ((Alla får ligga. Strategier i förförelsekonst för den moderna gentlemannen och kvinnan, 2009.) Suomentanut Riie Heikkilä)  Helsinki:  Atena, 2013.  ISBN 978-951-796-922-2
Kaarresalo-Kasari, Eila: Silmänisku. Flirtin ja valloitustaidon opas.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22825-7
Kauppinen, Kaisa & Purola, Mari: Flirtti, häirintä, jännite. Seksuaalinen ahdistelu työpaikalla.  Helsinki:  Työterveyslaitos, 2001.  ISBN 951-802-445-6
Peggy Fleming

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Peggy Fleming |  Peggy Fleming |  Peggy Fleming |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten taitoluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Grenoble 1968 | yksinluistelu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Davos 1966 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Wien 1967 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Geneve 1968 | yksinluistelu |  |
|  Pronssia | Colorado Springs 1965 | yksinluistelu |  |
Peggy Gale Fleming (s. 27. heinäkuuta 1948 San José, Kalifornia) on yhdysvaltalainen taitoluistelija, maailmanmestari ja olympiavoittaja.
Fleming voitti olympiakultaa Grenoblen talvikisoissa 1968, neljä vuotta aiemmin hän oli ollut kuudes. Hän voitti myös maailmanmestaruuden kolmasti vuosina 1966–1968.
Uransa jälkeen Fleming on toiminut muun muassa ABC Sports -kanavan taitoluistelukommentaattorina.
Aiheesta muualla

Fleming olympic.org:ssa
Naisten yksinluistelun olympiavoittajat
1908: Madge Syers
– 1920: Magda Julin
– 1924: Herma Szabo
– 1928: Sonja Henie
– 1932: Sonja Henie
– 1936: Sonja Henie
– 1948: Barbara Ann Scott
– 1952: Jeannette Altwegg
– 1956: Tenley Albright
– 1960: Carol Heiss
– 1964: Sjoukje Dijkstra
– 1968: Peggy Fleming
– 1972: Beatrix Schuba
– 1976: Dorothy Hamill
– 1980: Anett Pötzsch
– 1984: Katarina Witt
– 1988: Katarina Witt
– 1992: Kristi Yamaguchi
– 1994: Oksana Bajul
– 1998: Tara Lipinski
– 2002: Sarah Hughes
– 2006: Shizuka Arakawa
– 2010: Kim Yu-na
– 2014: Adelina Sotnikova
– 2018: Alina Zagitova
– 2022: Anna Štšerbakova
Naisten yksinluistelun maailmanmestarit
1906–1907: Madge Syers-Cave |
1908–1911: Lily Kronberger |
1912–1914: Opika von Meray-Horvath |
1922–1926: Herma Planck-Szabo |
1927–1936: Sonja Henie |
1937: Cecilia Colledge |
1938–1939: Megan Taylor |
1947–1948: Barbara Ann Scott |
1949–1950: Alena Vrzáňová |
1951: Jeannette Altwegg |
1952: Jacqueline du Bief |
1953: Tenley Albright |
1954: Gundi Busch |
1955: Tenley Albright |
1956–1960: Carol Heiss |
1962–1964: Sjoukje Dijkstra |
1965: Petra Burka |
1966–1968: Peggy Fleming |
1969–1970: Gabriele Seyfert |
1971–1972: Beatrix Schuba |
1973: Karen Magnussen |
1974: Christine Errath |
1975: Diane de Leeuw |
1976: Dorothy Hamill |
1977: Linda Fratianne |
1978: Anett Pötzsch |
1979: Linda Fratianne |
1980: Anett Pötzsch |
1981: Denise Biellmann |
1982: Elaine Zayak |
1983: Rosalynn Sumners |
1984–1985: Katarina Witt |
1986: Debi Thomas |
1987–1988: Katarina Witt |
1989: Midori Itō |
1990: Jill Trenary |
1991–1992: Kristi Yamaguchi |
1993: Oksana Bajul |
1994: Yūka Satō |
1995: Lu Chen |
1996: Michelle Kwan |
1997: Tara Lipinski |
1998: Michelle Kwan |
1999: Maria Butirskaya |
2000–2001: Michelle Kwan |
2002: Irina Slutskaja |
2003: Michelle Kwan |
2004: Shizuka Arakawa |
2005: Irina Slutskaja |
2006: Kimmie Meissner |
2007: Miki Andō |
2008: Mao Asada |
2009: Kim Yu-na |
2010: Mao Asada |
2011: Miki Andō |
2012: Carolina Kostner |
2013: Kim Yu-na |
2014: Mao Asada |
2015: Jelizaveta Tuktamyševa |
2016: Jevgenija Medvedeva |
2017: Jevgenija Medvedeva |
2018: Kaetlyn Osmond |
2019: Alina Zagitova |
2021: Anna Štšerbakova
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  SNAC
Flanelli

Erivärisiä flanellikankaita.
Flanelli (< engl. flannel) on puuvillasta tai villasta valmistettu pehmeäksi nukattu kangaslaatu. Se on toimikas- tai palttinasidoksinen ja joko toiselta tai molemmilta puolilta nukitettu. Flanelli voi olla muokkaamatonta, värillistä, raitaista, ruudullista tai painettua. Sitä käytetään paidoissa, alusvaatteissa, yöpuvuissa ynnä muissa käyttökohteissa.
Erityinen pintarakenne syntyy, kun valmistusvaiheessa kuiturakennetta kuohkeutetaan, jolloin kangas enemmän ilmaa sitovana toimii parempana eristeenä. Nukkamainen pinta tuntuu myös miellyttävältä ihoa vasten, josta syystä flanellia käytetään paljon yö- ja vauvanvaatteissa. Flanellin kulutuskestävyys on rikkonaisen kuiturakenteen johdosta varsin heikko.
Flanellia on valmistettu useilla kauppanimillä:
Laamaflanelli on karstavillaista kangasta, jota on vanutettu ennen nukitusta.
Puuvillaflanelli on palttina- tai toimikassidoksista puuvillakangasta. Sen loimi voi olla valkaistu tai valkaisematon ja kude on tavallisesti värjättyä.
Villaflanelli on tehty joko kokonaan karstavillalangasta tai kampavillaloimesta ja karstavillakuteesta. Siinä on palttina- tai toimikassidos ja se on vanutettu ennen nukitusta.
Kirjallisuutta

Niinimäki, Kirsi & Saloniemi, Marjo-Riitta  (toim.): ”Kretonki, flanelli ja miljoonahousukankaat 1861-1919 (kirj. Camilla Pulkkinen)”, Kretongista printtiin : suomalaisen painokankaan historia, s. 17-29.  Maahenki, 2008.  ISBN 978-952-5652-42-0  (suomeksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Flanelli Wikimedia Commonsissa
RN Flavio Gioia (1881)

| RN Flavio Gioia |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia
Kölinlasku:  26. kesäkuuta 1879
Laskettu vesille:  12. kesäkuuta 1881
Palveluskäyttöön:  26. tammikuuta 1883
Poistui palveluskäytöstä:  10. syyskuuta 1920
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 493 t
Pituus:  78,00m
Leveys:  12,78 m
Syväys:  5,19 m
Koneteho:  4 156 ihp
Nopeus:  14 solmua
Miehistöä:  268
Aseistus
Aseistus:  8 × 149 mm/40 tykkiä 3 × 75 mm/24 tykkiä
RN Flavio Gioia (ital. Regia Nave Flavio Gioia) oli Italian kuninkaallisen laivaston vuonna 1881 vesillelaskettu teräsrunkoinen parkkitakiloitu korvetti.
Valmistus

Carlo Vignan suunnittelema alus tilattiin Castellammare di Stabiasta Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta ja sen köli laskettiin 26. kesäkuuta 1879. Alus laskettiin vesille 12. kesäkuuta 1881 ja se liitettiin laivastoon 26. tammikuuta 1883.
Aluksen höyrykoneen valmisti lontoolainen Penn. Alus oli varustettu laidoilta viistotulla panssarikannella ja kennokerroksella.
Palvelus

Vuonna 1892 alus muutettiin koululaivaksi, jolloin sen aseistukseksi tuli neljä 4,7 tuuman 40 pituuskaliiperin tykkiä ja kaksi 14 tuuman torpedoputkea. Alus poistettiin palveluksesta 10. syyskuuta 1920, minkä jälkeen se oli poikien koulualuksena Napolissa nimettynä CM181:ksi. Aluksen epävirallisena nimenä oli Caracciolo. Alus poistettiin kokonaan käytöstä 4. maaliskuuta 1923.