stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tyyne Savia
Elämä ja ura

Savia syntyi Tampereella. Hän ryhtyi työskentelemään 14-vuotiaana Ida Nymanin valokuvaamossa, joka sijaitsi hänen asuintalossaan. Valokuvaamisen lisäksi hän oppi työskennellessään ruotsin kielen. Vuonna 1917 Savia osti kuvaamon itselleen, mutta se paloi vuoden 1918 levottomuuksissa.
Savia muutti Helsinkiin elokuussa 1918 ja perusti kuvaamot Sociéte Paris ja Atelier Paris. Ne sijaitsivat Aatran talossa Mikonkadulla (nyk. Mikonkatu 19).
Savia alkoi kouluttautua valokuvauksen alalla seuraamalla saksankielistä kirjallisuutta ja toimittuaan mm. tulkkina saksalaisten asiantuntijoiden järjestämillä kursseilla. Hän alkoi järjestää ammatillista koulutusta valokuvaajille 1920-luvun alusta alkaen yksityisesti, Suomen Valokuvaajain liiton nimissä ja ammattienedistämislaitoksella. Hän teki opintomatkan Tukholmaan, Göteborgiin, Malmöhön ja Kööpenhaminaan vuonna 1929 Suomen Valokuvaajain Liitolta hakemallaan matka-apurahalla ja toisen Saksaan. Hän opetti Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1928–1951.
Savian ominta alaa olivat muotokuvat ja henkilökuvat. Hän pyrki pehmeisiin muotoihin, joiden aikaansaamiseksi hän käytti ajalle ominaista suurireikäistä tyllikangasta objektiivin edessä. Toisaalta hän oli tunnettu teatteri- ja tanssivalokuvaaja. Hän kuvasi erityisesti Suomen Kansallisteatterin ja Suomalaisen oopperan näyttelijöitä ja esiintyjiä. Savia ja Atelier Paris valtasivat kuvausmarkkinoita Suomen Kansallisteatterin kuvauksia aikaisemmin hallinneelta Jukka Kuusistolta 1930-luvun alussa.
Valokuvaaja Tyyne Böök on muistellut Saviaa: ”Savia on aina ollut semmoinen pehmeä ja naisellinen. Toisinaan pukeutui niin hauskasti, oikein viimeistä muotia.”
Elämä ja ura > Perhe

Savia oli naimaton. Hän opetti valokuvauksen taidon myös veljiensä Einon ja Brunon lapsille Mauno Savialle, Margareetta Savialle ja Marjatta Luomalle. He kaikki perustivat myöhemmin omat valokuvaamot.
Tuotanto > Yhteisnäyttelyt

Suomen valokuvataiteen museon avajaisnäyttely, Kluuvin galleria Helsinki 1969, Vaasan taidehalli, Tampere, Turku 1969.
Iris – suomalaisia naisvalokuvaajia 1910–1960-luvuilta, Suomen valokuvataiteen museo Helsinki 1992, Lahti 1992, Rauman taidemuseo 1992, Turun kulttuurikeskus 1994.
Minihame ja laajakulma – suomalaisen muotivalokuvauksen teemoja, Suomen valokuvataiteen museo Helsinki 2005.
Tuotanto > Kuvia teoksissa

Katri Veltheim ja Pirkko Koski: Valokiilassa näyttelijä. Otava Helsinki 1988
Sirkku Dölle, Satu Savia ja Tuomo-Juhani Vuorenmaa: Katse kameraan – valokuvamuotokuvia Museoviraston kokoelmista. Museovirasto & Kustannusosakeyhtiö Musta Taide Helsinki 2004.
Iris – suomalaisia naisvalokuvaajia 1910–60-luvuilta, Suomen valokuvataiteen museo Helsinki 1992 ISBN 951-9086-39-0
Jäsenyydet

Suomen Valokuvaajain Liiton perustajia 1919, johtokunnan jäsen, puheenjohtaja ja kunniajäsen.
Suomen Valokuvaajain Oy:n perustajaosakas 1919 ja johtokunnan jäsen 28 vuotta, jonkin aikaa myös puheenjohtajana.
Suomen Valokuvaajan toimituskunnan jäsen useita vuosia.
Kuului Kameraseuraan, mutta erosi siitä 1951.
Oskar Loerke

Oskar Loerke 1929 Taideakatemian kokouksessa Berliinissä (edessä 5. vasemmalta).
Oskar Loerke (1884–1941) oli saksalainen lyyrikko ja kertoja, joka julkaisi muun muassa teokset Pansmusik (1929), Atem der Erde (1930), Der Silberdistelwald (1934) sekä kertomuksia, päiväkirjoja sekä mm. Aleksis Kiveä ja Kalevalaa kuvaavia esseitä. Loerke oli ekspressionismin edustajia, joiden tuotannossa ekspressionismi saavutti huippunsa noin vuonna 1912.
Kokoelmassa Silberdistelwald (1934) Loerke esittää terävää poliittista kritiikkiä. Hänen runojensa kieli on viimeisteltyä, vailla turhia tehokeinoja.
Suomennettuja runoja

Armo Hormian suomentamia runoja kokoelmasta Atem der Erde (1930), julkaisussa Parnasso 1951; nro 3,
Merta päin
Mystinen näky
Unematkan kolmetoista asemaa: Kuvastin
Yöllä
Helvi Juvosen suomentamia runoja
Talvi-ilta Berliinissä (Blauer Abend in Berlin), Parnasso 1959; nro 6
On myöhäistä, on vaikeaa, kokoelmassa Aukea ei koskaan metsään ovi: kootut, toimi. Mirkka Rekola ja Liisa Enwald, Helsinki: WSOY 2009 ISBN 978-951-0-35622-7
Aale Tynnin suomentama runo:
Runoilijan hauta (Grab des Dichters), teoksessa Tuhat laulujen vuotta: valikoima länsimaista lyriikkaa, toim. Aale Tynni, WSOY 1957; 1974 ISBN 951-0-06216-2; 2004 ISBN 951-0-29121-8
Linjat (Helsinki)

| Linjat> Linjerna |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Linjat korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Keskinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  112
Pinta-ala:  0,60 km² 
Väkiluku:  9 562 (31.12.2020)
Väestötiheys:  15 937 as./km²
Osa-alueet:  on itse Kallion kaupunginosan osa-alue
Postinumero(t):  00500, 00530
Lähialueet:  Siltasaari, Kluuvi, Taka-Töölö, Alppila, Harju, Torkkelinmäki, Sörnäinen
Linjat (ruots. Linjerna) on Helsingin Kallion kaupunginosaan kuuluva osa-alue. Se sijaitsee Siltasaaren ja Hakaniemen pohjoispuolella sekä Alppiharjun eteläpuolella. Seudun nimi johtuu siellä sijaitsevista suorista, keskenään yhdensuuntaisista kaduista, jotka on nimetty linjoiksi. Niiden nimissä on lisäksi käytetty järjestysnumeroita: Ensi, Toinen, Kolmas, Neljäs ja Viides linja. Nämä johtavat Hämeentieltä luoteeseen, paitsi muita lyhyempi Ensi linja, joka alkaa vasta Helsingin kaupunginteatterin pohjoispuolelta.
Yleistä

Lännessä Linjojen alue alkaa Töölönlahden itäpuolelta, pohjoisrajana on Helsinginkatu.  Itäosissa Linjojen alueen raja kulkee Kaarlenkatua ja Viidettä linjaa pitkin niin, että Karhupuiston puoli on jo naapurialue Torkkelinmäkeä. Linjojen eteläraja kulkee Hämeentietä alas Toiselle linjalle, sitä pitkin Porthaninrinteeseen ja edelleen Eläintarhanlahteen.
Linjojen alueella asui vuoden 2014 alussa liki 10 000 ihmistä, ja seutu tarjosi vuoden 2012 lopussa työtä 5 727:lle hengelle. Alueen asunnoista valtaosa, noin 90 prosenttia, on yksiöitä tai kaksioita. Alueen noin 3 500:sta vuokra-asunnosta melkein kaikki ovat vapaa-rahoitteisia.
Linjojen alue tunnetaan esimerkiksi Fredin kappaleesta "Kolmatta linjaa takaisin" (1968), joka on käännös Tony Hatchin kappaleesta "Beautiful in the Rain". Linjat esiintyvät myös Tapio Piiraisen ohjaamassa Raid-televisiosarjassa. Siinä Kai Lehtisen näyttelemä Raid kiertelee paljon Kalliossa ja kertoo poliiseille, että häntä oli ammuttu Linjoilla. Pekka ja Pätkä -elokuvissa Puupäiden kodin ulkokuvien osoite on Toinen linja 13, viisikerroksinen asunto-osakeyhtiö Petäjä (1910). Tosin elokuvissa kodin osoitteeksi mainittiin kuvitteellinen Voikukankatu 5 B 13.
Historiaa

On otaksuttu, että Linjojen nimitys on tullut Pietarista, missä vastaavat nimet ovat olleet käytössä Vasilinsaarella 1700-luvulta lähtien.
Kallion vuokra-alueen jakosuunnitelmassa vahvistettiin vuonna 1887 kadunnimet 1sta, 2dra ja 3dje Linien, seuraavalla vuosikymmenellä 4de, 5te ja 6te Linien. Näiden suomenkielisiksi vastineiksi on karttaan merkitty Ensimmäinen, Toinen, Kolmas, Neljäs, Viides ja Kuudes Linja. Kirjoitusmuodot 1–5 Linien vahvistettiin vuonna 1901 ja samalla Kuudes Linja nimettiin Kaiku-nimisen asuntoalueen mukaan Kaikukujaksi. Vuonna 1909 otettiin käyttöön kirjoitusasut I–V Linjen – I–V Linja.
Vuonna 1923 eräät Kalliossa asuneet talonomistajat ja liikemiehet esittivät "linjojen" nimeämistä uudelleen "oikeilla" kadunnimillä, koska numeroiden kerrottiin aiheuttavan sekaannuksia. Koko kaupungin kadunnimien yleistä tarkistusta pohtinut komitea esitti vuonna 1927 I linjan uudeksi nimeksi Diakonissakatua, II linjalle Juhani Ahon katua, III linjalle Aleksis Kiven katua (tämä nimi annettiin myöhemmin Alppiharjun ja Vallilan rajalla kulkevalle kadulle), IV linjalle Tornikatua ja V linjalle Kirjastokatua. Kaupunginvaltuusto ei kuitenkaan hyväksynyt nimien muuttamista, koska "linjat" edustivat asemakaavoituksessa niin kutsuttua amerikkalaisvaihetta – New Yorkissa kadut on numeroitu – ja sellaisena eräänlaista kadunnimistön historiallista kerrostumaa. Kadunnimien nykyiset kirjoitusasut vahvistettiin vuonna 1928.
Kallio tuli kaupunginosan viralliseksi nimeksi vuonna 1959, ja samassa yhteydessä Linjat nimettiin sen osa-alueeksi.
Palvelut ja nähtävyydet

Merkittäviä kohteita Linjojen alueella ovat esimerkiksi
Kallion ala-asteen koulu
Tokoinranta, rantapuisto Eläntarhanlahden pohjoispuolella
Linnunlaulun alue puuhuviloineen (Töölönlahden itärannalla pääradan molemmin puolin)
Kallion virastotalo (suunnittelijana Heikki Siren 1965)
Kuntatalo
Helsingin Diakonissalaitos
Kallion kirkko
Helsingin kaupunginteatteri (Timo Penttilä 1967)
Alueen liikenneyhteydet ovat hyvät: Hakaniemen metroasema sijaitsee osaksi alueen eteläreunalla, ja useat raitiovaunulinjat kulkevat joko alueen läpi tai sitä sivuten.
Ensi linja, vasemmalla kaupungin virasto, oikealla Helsingin kaupunginteatteri
Toinen linja
Kolmas linja
Neljäs linja
Viides linja. Kuvan vasemman osan Karhupuisto kuuluu Torkkelinmäkeen.
Poikia pihakaivolla Viides linja 5:ssä vuonna 1911. Kuva Signe Brander.
Linjat > Ensi linja

Ensi linja (ruots. Första linjen) on noin neljänneskilometrin mittainen katu Kallion länsiosassa. Se ulottuu Castrénin­kadun lounais­päästä Alppi­kadun lounais­päähän ja on rajana kerros­talo­valtaisen ruutukaava-alueen ja Linnunlaulun huvila-alueen välillä. Sen varrella sijaitsevat vuonna 1898 valmistunut, Theodor Granstedtin suunnittelema entinen Sokeainkoulu sekä vuonna 1982 valmistunut Kuntatalo, Suomen Kunta­liiton massiivinen rakennus­kompleksi (arkkitehti­toimisto Castrén–Jauhiainen–Nuuttila, 1982). Myös Helsingin kaupunginteatterin tontti rajautuu pohjoisessa Ensi linjaan, joskin sen pääsisäänkäynti on Eläin­tarhan­tien puolella.
Alun perin ja vielä 1960-luvulla Ensi linja jatkui Alppi­kadulta edelleen Helsingin Diakonissa­laitoksen sairaala-alueen ohi Helsingin­kadulle saakka, johon se päättyi välittömästi rauta­tien itä­puolella, mutta nykyisin tämä osuus entisestä katu­alueesta on suurimmaksi osaksi liitetty Diakonissa­laitoksen tonttiin aidatuksi pysäköinti­alueeksi; vain sen länsi­puolinen jalka­käytävä jäi aidan ulko­puolelle ja muodostaa osan keskustasta Pasilaan johtavasta kevyen liikenteen väylästä. Myös toisessa päässä Ensi linjaa on aikoinaan suunniteltu jatkettavaksi lähelle Hakaniemen toria, mutta tämä osa suunnitellusta katu­alueesta nykyisin osittain puistoa, osittain jäänyt Kallion virastotalon alle.
Ensi linjalla on ollut raitiolinjan päätepysäkki, ja sinne johtavat kiskot ovat yhä jäljellä, mutta nykyisin sinne ei ole säännöllistä liikennettä.
Linjat > Toinen linja

Toinen linja (ruots. Andra linjen) on Linjoista toiseksi pisin. Se johtaa Hämeentieltä Hakaniemen kauppahallin tienoilta Alppikadulle Helsingin Diakonissalaitoksen edustalle. Eräät Kallion harvoista jäljellä olevista puutaloista sijaitsevat Toisella linjalla.
Linjat > Kolmas linja

Kolmas linja (ruots. Tredje linjen) on Linjoista pisin ja ainoa, joka kulkee halki Kallion kaupunginosan kokonaisuudessaan.
Linjat > Neljäs linja

Neljäs linja (ruots. Fjärde linjen) alkaa Hämeentiestä ja päättyy Castréninkatuun. Noin 600 metriä pitkän Neljännen linjan varrella sijaitsevat muun muassa Kallion kirkko (Lars Sonck, 1912), Kallion ala-aste (Jung & Bomansson, 1910) ja Kallion seurakuntatalo (Kaarlo Borg, 1926). Suurin osa Neljännen linjan asuinkerrostaloista on 1950- ja 1960-luvuilta. Neljäs linja on nupukivipäällysteinen.
Linjat > Viides linja

Viides linja (ruots. Femte linjen) alkaa Hämeentiestä ja päättyy Agricolankatuun, ja se on rajana Linjojen osa-alueen ja Torkkelinmäen välillä. Se on Linjoista toiseksi lyhyin, noin 350 metriä. Viidennen linjan kerrostalot ovat pääasiassa 1900-luvun alkuvuosikymmeniltä. Hämeentien ja Viidennen linjan risteyksessä sijaitsee kipsikoristeinen jugendtalo vuodelta 1914, talon on piirtänyt Leuto A. Pajunen. Kadun toisessa päässä sijaitsee koristeellinen Ihantolan talo (O. E. Koskinen, 1907). Ihantolaa naapuritaloineen on aikoinaan pidetty malliesimerkkinä 1900-luvun alun työväestön kerrostaloasumisesta. Kallion kirjasto (Karl Hård af Segerstadt, 1912) ja Karhupuisto sijaitsevat Viidennellä linjalla. Raitiolinjat 3 ja 9 kulkevat Viidennen linjan kautta.
Linjat > Suunnitellut, kaavasta poistetut linjat

1900-luvun alussa Linjojen ruutukaava-aluetta suunniteltiin laajennettavaksi saman­kaltaisena myös nykyisen Torkkelin­mäen alueelle, jolloin suoria "linjoja" olisi ollut kaikkiaan yhdeksän. Suunnitelmasta kuitenkin luovuttiin vuonna 1913, jolloin vahvistetussa asemakaavassa alueen kallioiseen maastoon luontevammin mukautuva katuverkko. Suunnitellun Kuudennen linjan kohdalla on nykyisin katu nimeltä Kaikukuja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Linjat (Helsinki) Wikimedia Commonsissa
| n k Helsingin kaupunginosat  ja niiden osa-alueet suurpiireittäin |
| --- | --- | --- |
| Eteläinensuurpiiri |  1. Kruununhaka  2. Kluuvi  3. Kaartinkaupunki  4. Kamppi  5. Punavuori  6. Eira  7. Ullanlinna  8. Katajanokka  9. Kaivopuisto  13. Etu-Töölö  14. Taka-Töölö  20. Länsisatama Hernesaari  Jätkäsaari  Lapinlahti  Ruoholahti  31. Lauttasaari Koivusaari  Kotkavuori  Myllykallio  Vattuniemi  52. Suomenlinna  |  |
| Läntinensuurpiiri |  15. Meilahti  16. Ruskeasuo Pikku Huopalahti  Vanha Ruskeasuo  18. Laakso  29. Haaga Etelä-Haaga  Kivihaka  Lassila  Pohjois-Haaga  30. Munkkiniemi Kuusisaari  Lehtisaari  Munkkivuori  Niemenmäki  Talinranta  Vanha Munkkiniemi  32. Konala  33. Kaarela Hakuninmaa  Honkasuo  Kannelmäki  Kuninkaantammi  Malminkartano  Maununneva  46. Pitäjänmäki Marttila  Pajamäki  Pitäjänmäen yritysalue  Reimarla  Tali  |  |
| Keskinensuurpiiri |  10. Sörnäinen Hanasaari  Kalasatama  Sompasaari  Vilhonvuori  11. Kallio Linjat  Siltasaari  Torkkelinmäki  12. Alppiharju Alppila  Harju  17. Pasila Itä-Pasila  Keski-Pasila  Länsi-Pasila  Pohjois-Pasila  21. Hermanni Hermanninmäki  Hermanninranta  Kyläsaari  22. Vallila  23. Toukola Arabianranta  Toukola  24. Kumpula  25. Käpylä  26. Koskela  27. Vanhakaupunki  |  |
| Pohjoinensuurpiiri |  28. Oulunkylä Maunula  Maunulanpuisto  Metsälä  Patola  Pirkkola  Veräjälaakso  Veräjämäki  34. Pakila Itä-Pakila  Länsi-Pakila  35. Tuomarinkylä Haltiala  Paloheinä  Torpparinmäki  Tuomarinkartano  |  |
| Koillinensuurpiiri |  36. Viikki Latokartano  Viikinmäki  Viikinranta  Viikin tiedepuisto  37. Pukinmäki  38. Malmi Ala-Malmi  Malmin lentokenttä  Pihlajamäki  Pihlajisto  Tattariharju  Ylä-Malmi  39. Tapaninkylä Tapanila  Tapaninvainio  40. Suutarila Siltamäki  Tapulikaupunki  Töyrynummi  41. Suurmetsä Alppikylä  Heikinlaakso  Jakomäki  Puistola  Tattarisuo  |  |
| Kaakkoinensuurpiiri |  19. Mustikkamaa-Korkeasaari  42. Kulosaari  43. Herttoniemi Herttoniemenranta  Herttoniemen yritysalue  Länsi-Herttoniemi  Roihuvuori  44. Tammisalo  48. Vartiosaari  49. Laajasalo Hevossalmi  Jollas  Kruunuvuorenranta  Tullisaari  Yliskylä  50. Villinki  51. Santahamina  53. Ulkosaaret Itäsaaret  Länsisaaret  Aluemeri  |  |
| Itäinensuurpiiri |  45. Vartiokylä Itäkeskus  Marjaniemi  Myllypuro  Puotila  Puotinharju  Roihupelto  Vartioharju  47. Mellunkylä Kontula  Kivikko  Kurkimäki  Mellunmäki  Vesala  54. Vuosaari Aurinkolahti  Kallahti  Keski-Vuosaari  Meri-Rastila  Mustavuori  Niinisaari  Nordsjön kartano  Rastila  Uutela  |  |
| Östersundominsuurpiiri |  55. Östersundom  56. Salmenkallio  57. Talosaari  58. Karhusaari  59. Ultuna Landbo  Puroniitty  |  |
Helsingin alueellinen jako
Lohilaaksolaisten saaga

Saagan tapahtumapaikkojen kartta.
Lohilaaksolaisten saaga (isl. Laxdælasaga) on tunnetuimpia  Islanninsaagoista eli Islannin sukusaagoista. Se on kirjoitettu 1200-luvun alkupuolella, eikä sen kirjoittajaa tunneta.
Saaga kertoo Laxárdalurin suvusta ja sen riidoista. Tarinan taustalla ovat luultavasti todelliset tapahtumat, mutta saagassa niitä on  muunneltu. Saagaa arvostetaan sen korkeatasoisen tyylin, yhtenäisen kerronnan ja päähenkilöiden elävän luonteenkuvauksen vuoksi.lähde?
Lohilaaksolaisten saagan tapahtumat alkavat 800-luvulta, jolloin Haraldr Kaunotukan itsevaltaiseen hallintoon tyytymättömät päälliköt perhekuntineen lähtivät Norjasta asuttamaan Islantia. Saaga käsittelee näiden sukujen välistä toimintaa; avioliittoja, kauppamatkoja, sotaa ja kostoretkiä. Saaga päättyy kristinuskon saapumiseen vuoden 1000 tienoilla kuningas Olavin aikana.
Lohilaaksolaisten saaga on julkaistu suomeksi vuonna 1967.
Julkaisuversiot

Lohilaaksolaisten saaga, Muinaisislannista suom. ja selityksin varust. Jyrki Mäntylä. Otava 1967
Lohilaaksolaisten saaga ja Veriveljien saaga suom. ja selityksin varust. Jyrki Mäntylä ; kuvitus: Juha Järveläinen. Painos:Erikoispainos, Helsinki : Ex libris, 1972
Saagat, suom. Jyrki Mäntylä. Otava, 1987 (Sisältö: Viinimaan saaga. Veriveljien saaga. Lohilaaksolaisten saaga, jotka on julkaistu aiemmin erillisinä) ISBN 951-1-09592-7 Sarja: Seitsentähdet
Lodbrok

| Lodbrok |
| --- | --- |
 Lodbrokin pienoismalli Suomenlinnan Ehrensvärd-museossa.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Tukholma
Laskettu vesille:  1771
Poistui palveluskäytöstä:  1806
Tekniset tiedot
Pituus:  37,3 m
Leveys:  9,2 m
Syväys:  3,3 m
Miehistöä:  226
Aseistus
Aseistus:  22 × 12 naulan tykkiä 2 × 18 naulan tykkiä 22 × nikhakaa
Lodbrok oli Ruotsin rannikkolaivaston Turunmaa-luokan saaristofregatti.
Valmistus

Alus rakennettiin Tukholmassa vuonna 1771 Fredrik Henrik af Chapmanin piirustuksien pohjalta. Aluksessa oli 26 kanuunaa ja 22 nikhakaa. Sitä voitiin soutaa yhdeksällätoista airoparilla, kussakin airossa tarvittiin neljä miestä.
Palvelus

Alus otti osaa Viipurinlahden taisteluun ja Ruotsinsalmen taisteluihin menestyen hyvin. Vuonna 1790 aluksesta riisuttiin tykit, kun se muutettiin sairaalalaivaksi, jollaisena se sitten palveli loppuun asti.
Lodbrok jäi Venäjän keisarikunnan laivastolle Viaporin antautuessa vuonna 1808. Aluksen myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa.
Lodbrok suomalaisessa postimerkissä vuodelta 1937.
Maija Lokka

| Maija Lokka |
| --- | --- |
 1979
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. tammikuuta 1946 Sodankylä, Suomi
Ammatti:  oopperalaulaja
Muusikko
Aktiivisena:  1973–
Tyylilajit:  ooppera
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Maija Leena Lokka (s. 22. tammikuuta 1946 Sodankylä) on suomalainen oopperalaulaja. Hän aloitti opinnot Sibelius-Akatemiassa vuonna 1971 opettajanaan Liisa Linko-Malmio. Lokka esitti Suomen Kansallisoopperassa Marjan roolin Leevi Madetojan oopperassa Pohjalaiset vuonna 1973. Työvuosinaan hän oli Kansallisoopperassa erittäin käytetty solisti. Lokka on naimisissa Aulis Sallisen kanssa.
Lokan rooleihin kuuluvat mm.
Paul Hindemithin oopperassa Mathis der Malerin Ursula-tytär
Engelbert Humperdinckin satuoopperan Hannu ja Kerttu äidin rooli
Leoš Janáčekin Jenůfan nimirooli
Joonas Kokkosen Viimeisten Kiusausten 1. nainen
Leevi Madetojan oopperassa Pohjalaisia Marjan rooli
Aarre Merikannon Juha-oopperan Marja
Puccinin La Bohèmen Musetta
Puccinin Madame Butterfly
Puccinin Manon Lescaut’n nimirooli
Puccinin Tosca
Verdin oopperassa Falstaff Alice Fordin rooli
Wagnerin Lentävän Hollantilaisen Senta
Operettipäärooleja:
Emmerich Kálmánin Mustalaisruhtinatar Sylva Varescu
Franz Lehárin Iloisen lesken Hanna Glavari
Lilli Loiri

Lilli Loiri (ent. Loiri-Seppä, s. 1973 Helsinki) on suomalainen kirjailija, laulujen sanoittaja ja mainonnan suunnittelija.
Loiri julkaisi vuonna 2010 haastattelukirjan Selviämistarinoita, joissa eri alojen ihmiset – myös hän itse – käy läpi alkoholismista toipumista. Kirjaan haastateltuja henkilöitä ovat myös muun muassa kirjailija Monika Fagerholm, jalkapalloilija Atik Ismail sekä Lilli Loirin isä, graafinen muotoilija Pekka Loiri. Vuonna 2014 kirjan pohjalta tehtiin näytelmä Suomen Kansallisteatteriin.
Loiri on sanoittanut useita lauluja, joita ovat levyttäneet muun muassa Samuli Edelmann, Elias Kaskinen, Johanna Kurkela, Laura Närhi, Ressu Redford ja Virve Rosti.
Teoksia

Selviämistarinoita, Gummerus 2010. ISBN 978-951-20-7722-9.
Koirankorjauskirja : Pertti Vilanderin ohjeet ongelmakoiran koulutukseen. Toim. Lilli Loiri-Seppä. Gummerus, 2012. ISBN 978-951-20-9031-0.
Ivar Lo-Johansson

| Ivar Lo-Johansson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. helmikuuta 1901 Ösmo, Södermanland, Ruotsi
Kuollut: 11. huhtikuuta 1990 (89 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ivar Lo-Johansson (alkujaan Karl Ivar Johansson; 23. helmikuuta 1901 Ösmo, Södermanland – 11. huhtikuuta 1990 Tukholma) oli ruotsalainen kirjailija, joka on yksi maan työväenkirjallisuuden johtohahmoista. Hän syntyi maatyöläisperheeseen ja kuvasi useissa romaaneissaan ja novelleissaan eeppisellä tyylillä maaseudun köyhän väestön elämää.
Lo-Johansson oli itseoppinut kirjailija ja ansaitsi nuorena elatuksensa muun muassa postimiehenä ja rakennustyömiehenä. Vuodesta 1922 alkaen hän sai tilapäistöitä sosiaalidemokraattisten lehtien Nynäshamns tidning  ja Lidingö Tidning toimittajana. Tällöin hän päätti pyrkiä kirjailijaksi ja teki laajan Euroopan-matkan nähdäkseen maailmaa. Matkustelu ja matkakirjojen teko säilyi hänen keskeisenä harrastuksenaan myöhemminkin. Vuonna 1933 julkaistu romaani Hyvää yötä, maa (Godnatt, jord) on omaelämäkerrallinen kuvaus ruotsalaisen maatyöväen arjesta ja kasvavan nuoren toiveista ja pettymyksistä.
Uransa jälkipuolella Lo-Johansson julkaisi neliosaisen muistelmakirjojen sarjan, josta nuoruusajan kuvaus Veräjä (Pubertet) palkittiin Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnolla 1979. Hän sai ruotsalais-norjalaisen Dobloug-palkinnon vuonna 1953.
Suomennettuja teoksia

Hän oli vain äiti, suom. Lauri Kemiläinen, Tammi, 1944.
Kuninkaankatu, romaani. Suom. Pentti Lahti, Tammi 1945.
Hyvää yötä, maa. Suom. Pentti Lahti, ensipainos 1946, 2.p. Tammi 1979. ISBN 951-30-4812-8
Nimetön mies - kertomus nuoruudestani, suom. Aira Sinervo, 1951.
Kulkukauppias, suom. Aira Sinervo, 1953.
Onni: romaani rakkaudesta maan päällä, suomentaneet Elvi Sinervo ja Ilkka Ryömä, Tammi, 1963.
Veräjä. suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Tammi 1979. ISBN 951-30-4763-6
Herrat ja rahvas : novelleja Ruotsin historiasta. suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Tammi 1975. ISBN 951-30-3025-3
Asfaltti : muistelmia. suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Tammi 1981. ISBN 951-30-5153-6
Parnasso. suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Tammi 1984. ISBN 951-30-5831-X
Vapaus. suom. Pirkko Talvio-Jaatinen. Tammi 1987. ISBN 951-30-6625-8
Aiheesta muualla

Ivar Lo -sällskapet
| n k Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962: Eyvind Johnson  1963: Väinö Linna  1964: Tarjei Vesaas  1965: William Heinesen & Olof Lagercrantz  1966: Gunnar Ekelöf  1967: Johan Borgen  1968: Per Olof Sundman  1969: Per Olov Enquist 
1970-luku:  1970: Klaus Rifbjerg  1971: Thorkild Hansen  1972: Karl Vennberg  1973: Veijo Meri  1974: Villy Sørensen  1975: Hannu Salama  1976: Ólafur Jóhann Sigurðsson  1977: Bo Carpelan  1978: Kjartan Fløgstad  1979: Ivar Lo-Johansson 
1980-luku:  1980: Sara Lidman  1981: Snorri Hjartarson  1982: Sven Delblanc  1983: Peter Seeberg  1984: Göran Tunström  1985: Antti Tuuri  1986: Rói Patursson  1987: Herbjørg Wassmo  1988: Thor Vilhjálmsson  1989: Dag Solstad 
1990-luku:  1990: Tomas Tranströmer  1991: Nils-Aslak Valkeapää  1992: Friða Á. Sigurðardóttir  1993: Peer Hultberg  1994: Kerstin Ekman  1995: Einar Már Guðmundsson  1996: Øystein Lønn  1997: Dorrit Willumsen  1998: Tua Forsström  1999: Pia Tafdrup 
2000-luku:  2000: Henrik Nordbrandt  2001: Jan Kjærstad  2002: Lars Saabye Christensen  2003: Eva Ström  2004: Kari Hotakainen  2005: Sjón  2006: Göran Sonnevi  2007: Sara Stridsberg  2008: Naja Marie Aidt  2009: Per Petterson 
2010-luku:  2010: Sofi Oksanen  2011: Gyrðir Elíasson  2012: Merethe Lindstrøm  2013: Kim Leine  2014: Kjell Westö  2015: Jon Fosse  2016: Katarina Frostenson  2017: Kirsten Thorup  2018: Auður Ava Ólafsdóttir  2019: Jonas Eika 
2020-luku:  2020: Monika Fagerholm  2021: Niviaq Korneliussen  2022: Solvej Balle 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef