stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alvet
Lajeja

Alpia tunnetaan lähes 280 lajia, joita esiintyy maailmanlaajuisesti. Euroopassa kasvaa luontaisena noin 10 lajia.
Alpiin kuuluvat muun muassa seuraavat lajit:
peltopunka (peltopuna-alpi, puna-alpi) (Lysimachia arvensis , aiemmin Anagallis arvensis )
punapeltopunka (L. arvensis, syn. L. arvensis var. arvensis)
sinipeltopunka (L. loeflingii, syn. L. arvensis var. caerulea)
purppura-alpi (Lysimachia atropurpurea)
mantšurianalpi eli mantsurianalpi (Lysimachia barystachys)
ripsialpi (Lysimachia ciliata)
valkoalpi (Lysimachia clethroides)
kesäalpi (Lysimachia congestiflora)
idänalpi (Lysimachia davurica)
tähkäalpi (Lysimachia ephemerum)
metsätähti (Lysimachia europaea, aiemmin Trientalis europaea)
sinipunka eli safiiripeltopunka (Lysimachia foemina, aiemmin Anagallis foemina)
merirannikki (Lysimachia maritima, aiemmin Glaux maritima)
pikkupunka (Lysimachia minima, aiemmin Anagallis minima)
taivasalpi (Lysimachia monelli, aiemmin Anagallis monelli)
lehtoalpi (Lysimachia nemorum)
suikeroalpi (Lysimachia nummularia)
tarha-alpi (Lysimachia punctata)
Lysimachia quadriflora
tähtialpi (Lysimachia quadrifolia)
japaninalpi (Lysimachia sikokiana)
hoikkapunka (Lysimachia tenella, aiemmin Anagallis tenella)
amerikanalpi (Lysimachia terrestris)
terttualpi (Lysimachia thyrsiflora)
ranta-alpi (Lysimachia vulgaris)
Sukujen yhdistämisen vuoksi alpiin siirrettyjä lajeja ovat myös:
tähtialpio (Lysimachia linum-stellatum, syn. Asterolinon linum-stellatum)
kanarianalpinen (Lysimachia wildpretii, syn. Pelletiera wildpretii)
Lehtoalpi (Lysimachia nemorum)
Suikeroalpi (Lysimachia nummularia)
Terttualpi (Lysimachia thyrsiflora)
Ranta-alpi (Lysimachia vulgaris)
Aiheesta muualla

Funet: Alvet (Lysimachia)
ITIS: Lysimachia (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Lysimachia (englanniksi)
Flora of China: Lysimachia (englanniksi)
Arthur Andersson

Anders Arthur Andersson (3. marraskuuta 1880 Lemland – 19. heinäkuuta 1955 Maarianhamina) oli suomalainen merikapteeni ja laivanvarustaja, joka sai merenkulkuneuvoksen arvonimen.
Anderssonin vanhemmat olivat merikapteeni Anders Viktor Andersson ja Ida Viktoria Hagström ja puoliso Ilma Elisabeth Karlsson. Andersson meni töihin merille jo 12-vuotiaana. Maarianhaminan merikoulussa hän opiskeli perämieheksi 1901–1902 ja suoritti merikapteenin ja höyrylaivan päällikön tutkinnot Turun merikoulussa vuonna 1906. Hän toimi perämiehenä ja päällikkönä useilla eri aluksilla aina vuoteen 1925 asti. Ensimmäisen laivansa Andersson osti jo vuonna 1911, mutta laivanvarustajaksi hän ryhtyi varsinaisesti vasta mentyään osakkaaksi varustamoyhtiöön vuonna 1923. Perustamiensa varustamojen yhteyteen Andersson järjesti myös meklari- ja rahtitoimistot ja siirtyi purjelaivoista vähitellen höyrylaivoihin. Sotiin mennessä hänestä oli tullut useiden laivojen omistaja ja varustamoyhtiöiden osakas sekä omistaja ja toimitusjohtaja. Merenkulkuneuvoksen arvonimen Andersson sai sotien jälkeen, vuonna 1948. Viimeisen aluksensa 70-vuotiaana hankkinut Andersson keskitti varustamonsa vuonna 1952 Asta-yhtiöön, jonka toimitusjohtajana hän työskenteli aina kuolemaansa asti. Anderssonilla oli useita merenkulkuun liittyviä järjestö- ja muita tehtäviä, koskien myös esimerkiksi laivojen ja meriliikennöinnin vakuutustoimintaa. Hän oli myös Maarianhaminan kaupunginvaltuuston jäsen.
Arrigo Miglio

Arrigo Miglio (s. 18. heinäkuuta 1942 San Giorgio Canavese) on italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Ivrean hiippakuntaan 23. syyskuuta 1967 ja nimitettiin Iglesiasin hiippakunnan johtoon 25. maaliskuuta 1992. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Bettazzi, jota avustivat Ottorino Pietro Alberti ja Giovanni Cogoni.
Miglio sai 20. helmikuuta 1999 nimityksen Ivrean piispaksi ja 25. helmikuuta 2012 Cagliarin arkkipiispaksi.
Arthur Askolin

Arthur Askolin (27. elokuuta 1873 – 5. marraskuuta 1946) oli suomalainen pianotehtailija.
Arthur Askolin toimi 20 vuoden ajan isänsä vuonna 1875 perustaman A. Askolinin pianotehtaan johtajana Pietarissa kunnes hän otti vuonna 1905 tehtaan ja sen johtamisen kokonaan haltuunsa. Askolinin tehtaan tuotteita palkittiin kultamitaleilla Pariisissa, Brysselissä, Pietarissa ja Helsingissä. Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen Askolin joutui vuonna 1918 pakenemaan perheineen Suomeen. Suomessa hän aloitti uuden pianonrakennus- ja korjausliikkeen vuonna 1923. Hän toi aluksi maahan pianoja Saksasta mutta aloitti sitten muutaman vuoden kuluttua oman pianonvalmistuksen Helsingissä Iso Roobertinkatu 3:ssa sijainneessa tehtaassaan (Hovpianofabrik Arthur Askolin). Askolin kuoli 73-vuotiaana marraskuussa 1946.
Askolinin kuoltua hänen pianotehtaansa osti 1947 Oy R.E. Westerlund Ab.
Arthur Askey

| Arthur Askey> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. kesäkuuta 1900 Liverpool, Iso-Britannia
Kuollut: 16. marraskuuta 1982 Lontoo
Aiheesta muualla
IMDb 
Arthur Bowden Askey (6. kesäkuuta 1900 Liverpool – 16. marraskuuta 1982 Lontoo) oli englantilainen koomikko ja näyttelijä.
Askey aloitti uransa varietee-esiintyjänä vuonna 1924. Hänen elokuvadebyyttinsä tapahtui 1937 elokuvassa Calling All Stars. Suuren yleisön tietoisuuteen Askey tuli 1938 alkaneen ja viisi esityskautta kestäneen radiosarjan Band Wagon myötä. Askey esiintyi televisiossa, elokuvissa ja näyttämöllä, kunnes hänen jalkansa jouduttiin amputoimaan verenkierto-ongelmien takia.
Arrigo Pintonello

Arrigo Pintonello (18. elokuuta 1908 Padova – 8. heinäkuuta 2001) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Padovan hiippakuntaan 9. lokakuuta 1932 ja nimitettiin Italian sotilasarkkipiispaksi sekä Theodosiopolis in Arcadian titulaaripiispaksi 4. marraskuuta 1953. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. marraskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Adeodato Giovanni Piazza, jota avustivat Carlo Confalonieri ja Girolamo Bartolomeo Bortignon.
Pintonello sai 1. toukokuuta 1965 nimityksen Velletrin apostoliseksi hallitsijaksi. 12. syyskuuta 1967 hänet nimitettiin Terracina-Latina, Priverno e Sezzen (myöh. Latina-Terracina-Sezze-Priverno) piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 25. kesäkuuta 1971. Hänellä oli arkkipiispan henkilökohtainen arvonimi. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
Anton Mauve

Anton Mauve
Anton Mauve, Maisema ja nautoja.
Anton Mauve (18. syyskuuta 1838 Zaandam, Alankomaat – 5. helmikuuta 1888 Arnhem) oli hollantilainen taidemaalari, joka kuvasi erityisesti Hollannin maaseutumaisemia.
Mauve muutti Haagiin noin vuonna 1870, missä hänestä tuli Haagin koulun nimellä tunnetun taiteilijaryhmän jäsen. Ryhmä maalasi Hollannin maisemia ja maalaiselämää. Mauve muutti 1885 maaseudulle Lareniin Hilversumin lähelle ja kokosi siellä maisemamaalareiden Hollannin Barbizon -ryhmän.
Mauven maalausten väripaletti on hillitty. Hän sai vaikutteita maisemamaalari Camille Corot'lta ja Barbizonin koulusta. Mauven tunnetuimpia teoksia ovat Lehmät niityllä ja Dyynimaisema. Mauve tunnettiin öljyvärimaalaustensa lisäksi myös taitavana vesivärimaalarina. Hänen vaimonsa serkku oli taidemaalari Vincent van Gogh, jota Mauve opetti öljyvärimaalauksessa 1881 ja 1882.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anton Mauve Wikimedia Commonsissa
Anton Martin Schweigaard

| Anton Martin Schweigaard |
| --- | --- |
 Hans Peter Hansenin piirros.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. huhtikuuta 1808 Kragerø, Norja
Kuollut: 1. helmikuuta 1870 (61 vuotta) Kristiania, Norja
Ammatti:  juristi, poliitikko, ekonomisti
Anton Martin Schweigaard (11. huhtikuuta 1808 Kragerø – 1. helmikuuta 1870 Kristiania) oli norjalainen juristi, poliitikko ja taloustieteilijä. Hän oli yksi taloudellisen liberalismin keskeisistä edistäjistä 1800-luvun Norjassa.
Schweigaard valmistui juristiksi vuonna 1832 ja opetti lakitiedettä Oslon yliopistossa. Vuonna 1840 hänestä tuli lakitieteen, valtiontalouden ja tilastotieteen professori. Hän työskenteli myös Den Constitutionelle -sanomalehdessä. Schweigaardin taloutta ja yhteiskuntaa käsittelevät kirjoitukset saivat laajaa huomiota. Hän puolusti vapaakauppaa ja vaati, että kouluissa tulisi keskittyä vähemmän latinan opiskeluun ja enemmän käytännön oppiaineisiin.
Vuosina 1842–1869 Schweigaard istui suurkäräjillä ja nousi siellä yhdeksi johtavista hahmoista. Hän oli mukana valmistelemassa lakeja, joilla Norjan taloutta avattiin, ja toimi aktiivisesti myös rautateiden rakentamiseksi. Muilla politiikan osa-alueilla hän omaksui konservatiivisemman linjan ja pyrki pitäytymään "puoluepolitiikan" ulkopuolella.
Schweigaardia esittävä patsas Oslon yliopiston päärakennuksen edustalla (Julius Middelthun, 1882)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anton Martin Schweigaard Wikimedia Commonsissa
Arrigo Serato

Arrigo Serato vuonna 1900
Arrigo Serato (7. marraskuuta 1877 Bologna – 27. joulukuuta 1948 Rooma) oli italialainen viulisti.
Serato opiskeli 6-vuotiaasta saakka Francesco Sartin johdolla. Diplominsa hän suoritti vuonna 1894. Hän teki julkisen debyyttinsä 17-vuotiaana. Kiertueillaan hän eteni muun muassa Berliiniin (1895), jossa loi yhteytensä Joseph Joachimiin sekä Ferruccio Busoniin, sekä Wieniin ja sitten Yhdysvaltoihin (1914). Vuonna 1915 Serato palasi Italiaan, jossa hän pääsi viulunsoiton professoriksi Rooman Conservatorio Santa Ceciliaan; vuodesta 1926 hän oli erikoistuneiden opintojen professori. Serato soitti myös pianotrioissa, joissa hänen kanssaan yhteistyötä tekivät Ildebrando Pizzetti, Enrico Mainardi, Renzo Lorenzoni ja Arturo Bonucci.
Serato päätti konserttiuransa vuonna 1932. Tämän jälkeen hän piti erikoistumisopintojen kesäkursseja Sienan Accademia Musicale Chigianassa. Seraton isä oli sellisti Francesco Serato.
26. heinäkuuta

26. heinäkuuta on gregoriaanisen kalenterin mukaan vuoden 207. päivä (208. päivä karkausvuonna). Vuodesta on jäljellä 158 päivää.
Nimipäivät

suomalainen kalenteri: Martta
suomenruotsalainen kalenteri: Marta
ortodoksinen kalenteri: Jorma, Jarmo, Paraske, Eeva
pohjoissaamenkielinen kalenteri: Mártá
vanhemmissa kalentereissa: Anna, Gustav, Jesper, Kiuru, Martha, Märta
Juhlapäiviä

Intia: Vijay Divas (Kargilin sodan päättyminen Kashmirissa 1999).
Kuuba: Vallankumouksen päivä, Moncadan parakkien hyökkäyksen vuosipäivä (1953).
Liberia: Itsenäisyyspäivä.
Malediivit: Itsenäisyyspäivä.
Marttaliitto: Martanpäivä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 26. heinäkuuta Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
tammikuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
helmikuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  (30 )
maaliskuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
huhtikuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30 
toukokuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
kesäkuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30 
heinäkuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
elokuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
syyskuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30 
lokakuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
marraskuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30 
joulukuu:  1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31
Yukio Hatoyama

| Yukio Hatoyama> 鳩山由紀夫 |
| --- | --- |
 Yukio Hatoyama vuonna 2009.
Japanin pääministeri
 16. syyskuuta 2009 – 2. kesäkuuta 2010  
Monarkki:  Akihito
Edeltäjä:  Tarō Asō
Seuraaja:  Naoto Kan
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. helmikuuta 1947 (ikä 77) Bunkyō, Japani
Ammatti:  insinööri
Puoliso:  Miyuki Hatoyama (1975–)
Tiedot
Puolue:  Japanin demokraattinen puolue
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.hatoyama.gr.jp
Yukio Hatoyama (jap. 鳩山由紀夫, Hatoyama Yukio, s. 11. helmikuuta 1947) oli Japanin pääministeri syyskuusta 2009 kesäkuuhun 2010. Hänen johtamansa Demokraattinen puolue voitti Japanin parlamenttivaalit elokuussa 2009.
Hatoyama kuuluu tunnettuun vaikuttajasukuun. Hänen isänsä Iichirō Hatoyama toimi aikanaan Japanin ulkoministerinä ja hänen veljensä Kunio Hatoyama oli Tarō Asōn hallituksen ministeri. Hänen isänisänsä oli pääministerinä vuosina 1954–1956 toiminut Ichirō Hatoyama ja äidinisä Bridgestone-rengasvalmistajayhtiön perustaja Ishibashi Shōjirō. Hatoyaman isoisoisä Kazuo Hatoyama oli merkittävä poliitikko 1800-luvun lopussa.
Japanin parlamentti vahvisti Hatoyaman valinnan maan pääministeriksi 16. syyskuuta 2009. Hatoyaman johtama hallitus halusi uudistaa välejä Yhdysvaltoihin, ja se vaati tasa-arvoisempaa suhdetta maiden välillä, sekä uudistaa sopimuksen Yhdysvaltain joukkojen sijoituksesta Japaniin.
Toukokuussa 2010 Hatoyama joutui perumaan lupauksensa Okinawan saarella sijaitsevan yhdysvaltalaisen tukikohdan sulkemista, minkä takia hänen jo ennestään talousvaikeuksien takia alhaalla ollut suosio laski edelleen.
Päätöksen jälkeen Hatoyama erotti hallituksesta tukikohtaa vastustaneen sosiaalidemokraattisen puolueen johtajan Mizuho Fukushiman, jolloin puolue jätti hallituksen. Tekijäksi päätöksessä hän ilmoitti korvetti Cheonanin uppoamisesta Korean niemimaalla kasvaneet jännitteet.
Hatoyama ilmoitti 2. kesäkuuta 2010 omasta ja puoluesihteeri Ichirō Ozawan erosta.
Näin hänestä tuli neljäs eronnut Japanin pääministeri neljän vuoden sisään.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset kotisivut (japaniksi)
Albert Lamorisse

| Albert Lamorisse> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. tammikuuta 1922  14. arrondissementti 
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Punainen ilmapallo (1956)
Palkinnot
 Käsikirjoituksen Oscar-palkinto 1957  Louis Delluc -palkinto, Cannes 1957 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Albert Lamorisse (13. tammikuuta 1922 Pariisi – 2. kesäkuuta 1970 Karaj, Iran) oli ranskalainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
Lamorisse sai elokuva-alan koulutuksen La Fémis -koulussa. Huomattavimpia Lamorissen saamista palkinnoista ovat Parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar vuonna 1957 filmistä Punainen ilmapallo ja samalle elokuvalle vuonna 1956 annettu Louis Delluc -palkinto Cannesin elokuvajuhlilla. Hän oli dokumenttielokuvan Oscar-ehdokkaana postuumisti viimeisellä elokuvallaan Le Vent des amoureux (1979). Lamorisse kuoli helikopterionnettomuudessa vuonna 1970 elokuvansa Le vent des amoureux kuvauksissa.
Vuonna 1957 Lamorisse julkaisi Risk-lautapelin nimellä La Conquête du Monde.
Filmografia

1950 : Bim le petit âne
1953 : Crin-Blanc (Valkoinen ori)
1956 : Le Ballon rouge (Punainen ilmapallo)
1960 : Le Voyage en ballon
1965 : Fifi-la-plume
1967 : Versailles (dokumenttifilmi)
1968 : Paris jamais vu (dokumenttifilmi)
1970 : Le Vent des amoureux
Aiheesta muualla

Albert Lamorisse Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Asko Avonius -palkinto

Asko Avonius -palkinto on joka kolmas vuosi suomalaiselle henkilölle tai ryhmälle myönnettävä tunnustuspalkinto muotoilukulttuuria edistävästä suunnittelu-, tutkimus- tai kehitystyöstä. Palkinnon myöntää Askon Säätiö. Palkinto on nimetty Asko-yrityksen perustajan Aukusti Asko-Avoniuksen mukaan.
Ensimmäisellä myöntämiskerralla vuonna 1997 palkinnon suuruus oli 100 000 markkaa. Vuonna 2022 tunnustuspalkinnon suuruus oli 20 000 euroa.
Asko Avonius -palkinnon ovat saaneet
1997 Fiskarsin käsityöläisten, muotoilijoiden ja taiteilijoiden osuuskunta Onoma
2000 Markku Kosonen
2003 Timo Vormala
2006 Yrjö Wiherheimo ja Simo Heikkilä
2009 Ilkka Suppanen
2012 Saija Hollmén, Jenni Reuter ja Helena Sandman
2015 Samuli Naamanka
2018 Pihla Meskanen
2022 Olavi Lindén
Asko Anttila

Asko Jussi Anttila (s. 1936) on suomalainen fyysikko. Hän oli Helsingin yliopiston fysiikan henkilökohtainen ylimääräinen professori 1990–2001
Asko Aro-Heinilä

Asko Aro-Heinilä on ollut joulukuusta 2016 asti Satakunnan maakuntajohtaja. Hän jäi 1.3.2023 alkaen lomalle ja siirtyy loman saattelemana eläkkeelle. Ennen maakuntajohtajuutta hän toimi Rauman suunnittelujohtajana. Hänen seuraajansa maakuntajohtajana on entinen kansanedustaja, raumalainen Kristiina Salonen.
Yukio Gotō

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Yukio Gotō
Syntymäaika: 
Syntymäpaikka: Kōbe, Japani
Kuolinaika: 1976
Kansalaisuus:  Japani
Pelipaikka: Puolustaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
|  | Kwangaku Club |  |
Maajoukkue
| 1930–1934 | Japani | 4 (0) |
Yukio Gotō (jap. 後藤 靱雄, Gotō Yukio; ? – 1976) oli japanilainen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Gotō debytoi Japanin maajoukkueessa toukokuussa 1930. Hän on pelannut neljä maaottelua.
Aiheesta muualla

National Football Teams
Zbigniew Brzezinski

| Zbigniew Brzezinski |
| --- | --- |
 Zbigniew Brzezinski vuonna 1977.
Yhdysvaltain 10. kansallisen turvallisuuden neuvonantaja
 20. tammikuuta 1977 – 20. tammikuuta 1981  
Presidentti:  Jimmy Carter
Edeltäjä:  Brent Scowcroft
Seuraaja:  Richard V. Allen
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. maaliskuuta 1928 Varsova, Puola
Kuollut: 26. toukokuuta 2017 (89 vuotta) Falls Church, Virginia Yhdysvallat
Puoliso:  Emilie Benes
Tiedot
Puolue:  demokraatit
Zbigniew Kazimierz Brzezinski (puol. Zbigniew Kazimierz Brzeziński, [ˈzbʲiɡɲiɛf kaˈʑimʲiɛʐ bʐɛˈʑiɲski]; 28. maaliskuuta 1928 Varsova – 26. toukokuuta 2017 Falls Church, Virginia) oli puolalaissyntyinen yhdysvaltalainen valtiotieteilijä ja kansainvälisen politiikan tutkija, joka toimi presidentti Jimmy Carterin kansallisen turvallisuuden neuvonantajana vuosina 1977–1981. Myöhemmin Brzezinski oli Yhdysvaltain ulkopolitiikan professori sekä Center for Strategic and International Studies -tutkimuskeskuksen tutkija.
Demokraatteihin kuulunutta Carteria palvellut Brzezinski säilytti arvovaltaisen asemansa myös republikaanisten presidenttien kaudella ja hänen merkittävä oppikirjaksi kirjoitettu teoksensa The Grand Chessboard: American Primacy and Its Geostrategic Imperatives (1997) on vaikuttanut Yhdysvalloissa uuskonservatiiviseen ulkopoliittiseen ajatteluun, minkä mukaan Yhdysvaltain pitäisi pureutua Persianlahdelle ja Keski-Aasiaan öljynsaannin varmistamiseksi ennen kuin Venäjä saavuttaa entisen suurvaltastatuksensa sekä palaa voimatekijäksi itsenäistyneisiin entisiin neuvostotasavaltoihin, ja ennen kuin Kiina voimistuu sekä ehtii pureutumaan alueelle. Brzezinski vertasi Keski-Aasiaa 1900-luvun Jugoslaviaan levottomuuksien ja epävakauden lähteenä.
Geostrategia

Brzezinski määritteli geostrategian ”geopoliittisten intressien hallinnaksi” (Brzezinski 1997, 31).
Vuonna 1997 julkaistussa teoksessaan The Grand Chessboard: American Primacy and Its Geostrategic Imperatives Brzezinski kirjoitti, että Yhdysvallat on tällä hetkellä shakkilaudan kuningas, eli kansainvälisen järjestelmän hegemoninen valtio, mutta kaikki tämä saattaa muuttua, jos Euraasiasta löytyy vastapuolen kuningas, eli tarpeeksi voimakas valtio tai valtioliitto, joka pystyy haastamaan Yhdysvallat. Yhdysvalloilla on Brzezinskin mukaan poikkeava asema suhteessa Euraasian valtioihin, koska se ei ole osa niitä. Se, onko asia haitta vai hyöty, jää Brzezinskin mukaan nähtäväksi. Mahdollisten kilpailijoiden tunnistamiseksi Yhdysvaltojen tulee Brzezinskin mukaan analysoida Euraasian valtioiden toimintaa, jotta se löytää sieltä sellaiset aktiiviset ja dynaamiset valtiot, jotka voivat suoraan aiheuttaa haittaa Yhdysvalloille, sekä sellaiset passiiviset valtiot, jotka voivat toimia katalyytteinä aktiivisten valtioiden muutoksille. Geostrategiassa hegemoniselle valtiolle on siis tärkeää, että vasallit eivät ala sotia keskenään, verovelvolliset tuntevat itsensä suojatuiksi eivätkä barbaarit pääse muodostamaan liittoa. (Brzezinski 1997, 39–40.)
Brzezinski ennusti vuonna 1997, että radikaalit islamistit tulevat olemaan ongelma Yhdysvalloille, koska he omaavat uskonnollisen vihan amerikkalaista elämäntyyliä kohtaan. Jos he vielä osaavat hyödyntää Israelin ja palestiinalaisten välisen konfliktin, voivat he aiheuttaa vakavan vaaran Yhdysvaltojen alueellisille intresseille erityisesti Keski-Aasian ja Persianlahden alueilla. Brzezinski huomioi, että radikaalin islamin edustajat voisivat hyödyntää terrorismia agendansa ajamiseen. Brzezinski huomautti, että koska radikaalin islamin edustajilla ei ole omaa yhtenäistä valtiotaan, he ilmaisevat vihansa erinäisin väkivaltaisin menetelmin. Brzezinski korosti, että Keski-Aasian kriisissä Yhdysvaltojen tulee käyttää ensi sijassa ”pehmeitä menetelmiä” ja turvautua voimatoimiin vasta jos jokin toinen valtio pyrkii hegemoniaan tai on vajoamassa anarkiaan. (Brzezinski 1997, 52–54, 125–130.)
Geostrategia > Suomen ja Ukrainan vertailu 2014

Vuonna 2014 Brzezinski vertasi Venäjän-suhteiden hoitamista Suomessa ja Ukrainassa. Hän kehui Financial Timesissa sitä, että Suomi on pystynyt samanaikaisesti kehittämään suhteitaan sekä Venäjään että EU:hun. ”Ukrainan tulisi toimia Venäjän suhteen kuten Suomen: maat ovat toisiaan kunnioittavia naapureita ja Suomella on laajat taloudelliset suhteet sekä Venäjään että EU:hun. Suomi ei ole kuitenkaan osallisena missään sotilaallisessa liittoumassa, jota Venäjä voisi pitää itseensä kohdistettuna” Brzezinski kirjoitti. Suomen entinen Moskovan-suurlähettiläs René Nyberg piti Brzezinskin argumentteja harhaanjohtavina. Nybergin mukaan on ”yksinomaan Suomen oma saavutus”, että sillä ei ole ongelmia Venäjän kanssa – päinvastoin kuin kaikilla muilla rajanaapureilla.
Geostrategia > Geostrategian kritiikki

Yksi kovaäänisimmistä Brzezinskin geopolitiikan/geostrategian akateemisista kriitikoista on ollut Gerard O’Toal. Muun muassa O’Toalin muotoilema kriittinen geopolitiikka kritisoi ensisijaisesti sitä, kuinka maailman poliittinen kartta on muodostettu ja miten maantieteellinen determinismi johtaa poliittisiin päätöksiin.
Kriittisen geopolitiikan ongelmana taas on, että se tarjoaa kritiikkiä geopolitiikan (sotilas)strategista sfääriä kohtaan, mutta ei vastauksia siihen, miten kyseistä osa-aluetta sitten pitäisi käsitellä.
Geostrategian käyttö USA:n ulkopolitiikassa 2000-luvulla

Clintonin hallinnon aikana Persianlahden ja Keski-Aasian tilanteen kriisiytymistä pyrittiin ehkäisemään ”pehmein menetelmin” diplomatiaa ja kansainvälisiä järjestöjä käyttäen, ja ainoastaan viimetilassa turvauduttiin sotilaalliseen voimankäyttöön. Jälkimmäisen menetelmän käyttö on kuitenkin lisääntynyt Bushin hallinnon aikana vuoden 2001 terrori-iskujen jälkeen niin Afganistanin kuin Irakin sotien myötä.