Eino Leino
Elämä ja kirjailijantyön piirteitä > Päivälehden kriitikko ja Helkavirsien runoilija

Helsinkiin saapunut Eino Leino löysi luontevan henkisen kodin nuorsuomalaisen Päivälehden aateyhteisöstä. Eero Erkon, Juhani Ahon ja Arvid Järnefeltin aloitteesta 1889 perustettu sanomalehti ajoi äänioikeusuudistusta ja poliittisten oikeuksien laajentamista sekä vastusti vanhemman fennomaanipolven ahdasmielistä kielinationalismia ja kirkollis-konservatiivista aatemaailmaa. Alkavassa Venäjän-poliittisessa kiistassa, joka koski Suomen asemaa Venäjään kuuluvana suuriruhtinaskuntana, lehti edusti perustuslaillista kantaa. Vuonna 1898 Leinosta tuli lehden vakituinen kirjallisuus- ja teatteriarvostelija. Joitakin vuosia myöhemmin hän alkoi kirjoittaa kulttuuripakinoita nimimerkillä ”Mikko Vilkastus”. Kun Venäjän viranomaiset lakkauttivat Päivälehden sen radikaalien kannanottojen vuoksi, tilalle perustettiin Helsingin Sanomat, jossa Leino jatkoi pakinointiaan ”Teemu”-nimimerkillä. Suurlakkovuonna 1905 hän kirjoitti satakunta pakinaa, joissa ruoskittiin ”venäläismielisiä virastoja ja virkamiehiä, uskonnonvapauden kuristajia, valtiollista urkkija- ja santarmijärjestelmää”, kuten L. Onerva kuvaa Leino-elämäkerrassaan. Pistävänsatiirisen vitsailunsa vuoksi Leino sai mainetta, mutta myös vihamiehiä.
Toimittajan ammattia Eino Leino oli opetellut veljensä Kasimirin kanssa kulttuurilehti Nykyajassa (ilmestyi 1897–1899). Lehden perustaneet veljekset ottivat tehtäväkseen esitellä ja kommentoida uusimpia eurooppalaisia taidevirtauksia. Leino kirjoitti lehdessään muun muassa esteettisen kasvatuksen puolesta, vaati korkeatasoisia klassikkosuomennoksia ja ajoi kieliriidoista vapaata ”jakamattoman, yhteisen isänmaan” ihannetta. Leino koki sanomalehdet kanavaksi joiden kautta hän saattoi puhua suoraan Suomen kansalle.
Journalistinen tuotteliaisuus ei estänyt Eino Leinoa paneutumasta samanlaisella vimmalla myös runouteen. Runokokoelmille Sata ja yksi laulua (1898) sekä Ajan aalloilla (1899) oli ominaista isänmaallinen miete- ja herätysrunous. Suvaitsevaisuutta ja lähimmäisenrakkautta ylistävä runoelma Hymyilevä Apollo ja kansallinen toiveunelma Päivän poika ilmensivät nuoren Leinon optimistista ihmisyysuskoa. Hiihtäjän virsiä -kokoelmaa (1900) sävytti puolestaan melankolinen lapsuudenkodin nostalgia.
Ystävystyminen nousevan suomalaisen muusikko- ja taiteilijapolven edustajien Axel Gallénin, Jean Sibeliuksen, Robert Kajanuksen, Pekka Halosen ja Emil Wikströmin kanssa synnytti virikkeitä uudenlaiseen taiteelliseen ilmaisuun. Ajan karelianistis-uusromanttisen valtavirran mukana Leino alkoi syventyä kalevalaiseen aihepiiriin. Runonäytelmien Tuonelan joutsen (1898) ja Sota valosta (1900) on katsottu aloittaneen suomalaisen kirjallisen symbolismin. Realismia ja naturalismia vastaan suuntautunut yleiseurooppalainen taidesuuntaus kohdisti kiinnostuksen yleisinhimillisiin myytteihin ja ikivanhoihin tarinoihin, joiden uskottiin heijastelevan ihmiskunnan universaaleja tuntemuksia ja ideoita. Tämän mukaisesti myös Leino pyrki löytämään kalevalaisesta muinaissuomalaisuudesta aineksia oman aikansa tulkitsemiselle.
Nämä pyrkimykset huipentuivat vuonna 1903 ilmestyneessä Helkavirsiä-kokoelmassa, jota pidetään suomalaisen runouden yhtenä merkkiteoksena. Kalevalaista runomittaa soveltaen ja varioiden Leino loi muinaistyylisiä balladeja ja legendoja, joiden aiheissa ja kohdehenkilöissä on löydettävissä kiinnekohtia sekä roomalaiskatoliseen hämäläiseen keskiaikaan että karjalais-bysanttilaiseen ja kalevalais-ortodoksiseen maailmaan. Syvimmiltään runoissa on kuitenkin kyse modernin ihmisyyden peruskysymyksistä: yksilön suhteesta tuntemattomaan ja kuolemaan, yksilöllisestä vapaudesta ja tiedon rajoista. Helkavirsien on tulkittu heijastelevan ibseniläistä individualistista ”tinkimättömyyden eetosta” ja Nietzschen filosofiaan pohjautuvaa pohdiskelua ihmisen kyvystä uhmata omaa kohtaloaan. ”Kansanomaiseen ja jylhään tarupiiriin” liittyi myös Leinon vuonna 1904 julkaisema runotarina Simo Hurtta, joka kuvasi Isovihan aikaisia tapahtumia Pohjois-Karjalassa.
Leinon 1900-luvun alkuvuosien luomiskautta innoitti rakkaus kielenkääntäjä Freya Schoultziin, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1905. Avioliitosta syntyi tytär Eya Helka. Kokoelmassaan Talviyö (1905) Leino julkaisi rakastetulleen omistamansa kesäisen yön mystiikkaa säteilevän kuuluisan runon Nocturnen. Pitkän Pariisiin ja Berliiniin suuntautuneen yhteisen ulkomaanmatkan jälkeen pariskunnan välit alkoivat viilentyä. Vuonna 1908 Leino muutti pois yhteisestä kodista Länsi Rannassa (nyk. Eteläranta 12). Samoihin aikoihin alkoi vahvistua Leinon suhde ja hengenheimolaisuus kirjailijaystävä L. Onervaan.