stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Longyearbyen
Yhteiskunta > Väestötiedot

Longyearbyen oli aiemmin miesten hallitsema kaivosyhteiskunta, mutta se on viime vuosina kehittynyt normaalin mannerkaupungin suuntaan, jossa naisten ja lasten osuus väestöstä kasvaa jatkuvasti. Kaupungilla on omia päiväkoteja ja koulu. Lapsia, nuoria ja vanhuksia on kuitenkin edelleen pienempi osuus kuin Norjan mantereella, jossa lähes joka toinen asukas on alle 20-vuotias tai yli 67-vuotias. Huippuvuorilla alle 20-vuotiaat ja yli 67-vuotiaat asukkaat muodostavat noin 25 prosenttia väestöstä.
Huippuvuorten norjalaiset asukkaat ovat myös rekisteröity kansalliseen väestörekisteriin heidän ”kotikunnissaan” mantereella. Näissä kunnissa heillä on myös yleinen äänioikeus vaaleissa.
Noin puolella Longyearbyenin väestöstä on kotikunta neljässä pohjoisimmassa läänissä, suurimmalla osalla (noin 20 %:lla) Tromssassa.
Huippuvuorten alueelle perustettiin erillinen väestörekisteri 1. tammikuuta 1995. Saapuessaan ja poistuessaan Huippuvuorten alueelta sekä Huippuvuorten sistäisten siirtymien yhteydessä, on jokaisella velvollisuus ilmoittaa rekisterille. Työnantajilla on velvollisuus lähettää Huippuvuorten verotoimistolle yleiskatsaus Huippuvuorilla asuvista työntekijöistään.
Kaivostoiminta, energia ja jätehuolto > Energiatarjonta ja jätehuolto

Energiatarjonta stabilisoitui, kun ensimmäinen hiiliajoinen voimalaitos otettiin käyttöön vuonna 1920. Se vaihdettiin vuonna 1982 modernimpaan hiilivoimalaan Longyear Energiverkiin sekä kaukolämpöverkkoon.  Voimalalla ja kaukolämpöverkolla on 1 600 asiakasta koko Longyearin yhteiskunnassa, mukaan lukien kaivokset, ja siihen kuuluu niin kotitalouksien lämmitys kuin myös prosessisähkö. UNIS ohjaa tutkimusta, jossa testataan CO₂-piikkejä alueen hiekkakivimaaperässä.
Voimalaitoksen kokonaisteho on maksimissaan 28 MW, josta 12 MW menee sähköntuotantoon ja 16 MW kaukolämpöön. Vuosituotanto on 108 GWh (0,108 TWh), joka on hajautettuna 55 GWh sähköntuotantoon ja 53 GWh kaukolämpöön.
Adventdalenissa on tehty kaasun koeporauksia, jossa on tehty havaintoja kaupunkikaasusta, joka on paineenalaista ja kaasumaista kivihiilestä tullutta polttoainetta. Vuonna 2013 tehtiin mahdollisia havaintoja myös liuskekaasusta alempana Adventdalenissa.
Paikallinen yhdistys Longyearbyen Lokalstyre Bydrift KF (Bydrift) on pitänyt vuodesta 1992 kaatopaikkaa Adventdalenissa entisen Gruve 6 -kaivoksen alapuolella ja noin 10 km Longyearbyenin yläpuolella. Kaatopaikka on saanut lisäyksiä tiloihinsa vajovesien epäpuhtauksien takia.  Vuodesta 2007 Longyearbyenin jätteenvastaanotto on paketoinut poltettavan jätteen ja lähettänyt sen laivalla mannermaahan. Samalla jätemäärä Adventdalenin kaatopaikalla on vähentynyt.
Turismi

Ennen kuin hiilikaivostoimintaa alettiin kokeilla ensimmäisiä kertoja Longyearbyenissä vuonna 1900, Adventfjordenissa harjoitettiin turismia. Ensimmäinen tunnettu matkakertomus Huippuvuorilta on vuodelta 1807. 1800-luvun loppuun asti Huippuvuorten turistit koostuivat joko omilla jahdeilla tai vuokratuilla aluksilla matkustavista ulkomaalaisista. Hiljalleen lisääntyneet risteilyalukset olivat ylellisiä.
Vuonna 1893 Hampurin-Amerikan linjan suuri, 7 600 bruttotonnin Columbia-höyrylaiva vieraili Adventfjordenissa, jossa Longyearbyen sijaitsee. Aluksella matkusti 100 turistia ja sillä oli 17 hengen orkesteri. Jotkin norjalaiset laivanvalmistajat kokeilivat onneaan Huippuvuorten turistiliikenteessä, mutta ulkomaalaisia veneitä oli enemmän. Erityisesti vierailtiin Longyearbyenissä, Magdalenefjordenissa ja Virgohamnassa.
Vuonna 1896 Hotellnesetille, lähelle nykyistä lentokenttää, rakennettiin hotelli. Hotelli valmistettiin Trondheimissa ja kuljetettiin Huippuvuorille kesäkuussa 1896 Raftsund-höyrylaivalla. Hotelliyrittäjä oli Richard With, joka vuosikymmen aiemmin oli aloittanut reittiliikenteen Norjan rannikkoa pitkin Vesteraalens Dampskibsselskab-varustamon kanssa.
Ensimmäinen maailmansota laittoi Huippuvuorten turismin kehityksen tauolle, mutta toiminta vilkastui jälleen sotien välisinä vuosina. Toisen maailmansodan jälkeen liikenne Huippuvuorille lisääntyi edelleen, ja 1950-luvulla alkoi jääkarhujen metsästys. Siihen asti, kunnes jääkarhu rauhoitettiin vuonna 1973, turismin yhteydessä ammuttiin 700 jääkarhua.
Risteilyliikenne on ollut Huippuvuorten hallitseva matkailumuoto. 1970-luvun alussa risteilymatkailijoita oli n. 5 000 – 6 000 vuodessa, kun taas vuonna 2002 Huippuvuorille kirjattiin 27 000 risteilyturistia (matkustajat ja miehistö mukaan luettuina).
Huippuvuorten lentoasema avattiin vuonna 1975, mikä aiheutti suuria viestintämuutoksia sekä Huippuvuorten asukkaille että mahdollisille turisteille. Matkailua rajoitti kuitenkin hotellivuoteiden ja matkailuun tarkoitettujen tarvikkeiden puutteen lisäksi hallituksen kielteinen asenne matkailua kohtaan. Vasta vuonna 1985 pieni valikoima tuoreita elintarvikkeita tuli turistien saataville, ja vasta parin vuoden kuluttua tästä turisteille saatiin järjestettyä majoitus. Norjan suurkäräjien raportissa 50 (1990–1991) matkailu esitettiin yhtenä mahdollisena Huippuvuorten liiketoimintamuotona.
Matkailu on viimeisten 10–15 vuoden aikana kasvanut sekä turistien määrän osalta että kausittain. Vajaa 30 000 turistia vierailee Longyearbyenissä vuosittain. Longyearbyenin turistiliikenne muodostaa kuitenkin alle prosentin koko Pohjoiskalotin matkailusta.
Vuosina 1993–2006 Longyearbyenin vierasyöpymisten määrä on kasvanut 24 000:sta 83 000:een. 80 prosenttia turisteista tulee Norjasta, ja ruotsalaiset, tanskalaiset, saksalaiset ja englantilaiset ovat suurimmat ulkomaalaiset ryhmät.
Longyearbyen on nykyään maailman pohjoisin paikka, jonne pääsee reittilennolla.
Historia > Ensimmäiset hiiliyhtiöt

Jäämeren kippari Søren Zachariassen Tromssasta louhi kesällä 1899 600 hehtolitraa hiiltä Bohemannesetista, Heeroddenista ja Festningsoddenista lähellä Isfrjordenia. Tätä pidetään ensimmäisenä Huippuvuorilta myytynä hiilenä, mutta jo valaidenpyynnin aikana saarilla tiedettiin hiilikerrostumien olemassaolosta. Zachriassen myi ensimmäisiä louhimiaan hiiliä jahdille, joka sijaitsi Adventfjordenissa syyskuussa. Vene oli Albert I:n omistuksessa.
Zachariassen oli tietänyt hyvistä kivihiilivarastoista jo vuodesta 1862, muttei kovasta ahkeroinnistaan huolimatta kyennyt saamaan taloudellista hyötyä työstään. Keväällä 1900 hän perusti yhdessä Andreas Schrøderin ja muiden sijoittajien kanssa Kulkompaniet Isefjord Spitsbergenin Kristianiassa. Zachariassen mainitsi myös kivihiililöydöistään ja antoi näytteet Jäämeren kippari Henrik Næssille Trondheimista. Næss lähetti yhdessä kolmen muun kiinnostuneen kanssa kahdeksan miestä saaristoon ottamaan ”jonkin hiilikenttän haltuunsa”. He asettuivat Trondheim-Spitsbergen Kulkompanin nimissä Hotellnesetiin ja louhivat hiiltä paikassa, jonne rakennettiin Trønder-kaivos Platåbergerin alle vuonna 1903 amerikkalaista pääomatukea käyttäen. Tromssan kauppias Bernhard Pedersen sai mukaansa länsimaisia pääoman omistajia ja muodosti Bergen-Spitsbergen Kulgrubekompanin, joka miehitti kalkkihiilikentät Revnesetissä vuonon toisella puolella. Vardøn kauppias Ivar Stenehjem sai taloudellista tukea Christian Michelseniltä ja aloitti hiilen louhinnan Adventfjordenin länsipuolella.
Myöhemmin mukaan tuli työntekijöitä myös muista maista. Heillä oli paremmat taidot hiilen tuotantoon liittyen sekä suurempi taloudellinen kapasiteetti. Mikään kolmesta norjalaisesta yrityksestä ei aloittanut oikeaa tuotantoa Adventfjordilla. Taistelu hiilikentistä kiihtyi, ja vallanpitäjistä kertovia kylttejä pystytettiin ja purettiin. Trondheim-yhtiöön liittyneet amerikkalaiset kaivosomistajat perustivat lopulta Arctic Coal Companyn, ja vuonna 1906 Henrik Næss ja hänen liikekumppaninsa myivät Trondheim-Spitsbergen Kulkompanin kyseiselle yritykselle. Revnesetissä ahkerasti työskennelleet bergeniläiset kiinnostuivat sijoituspääoman etsimisestä Lontoosta. He liittyivät lopulta The Spitsbergen Coal and Trading company -yritykseen, joka perustettiin vuonna 1904. He rakensivat kaivoksen ja köysiradan ja louhivat ensimmäisenä kesänä 500 tonnia hiiltä. Seuraavana kesänä pääomaa kerättiin paljon enemmän, ja britit rakensivat Advent Cityn Revnesetille, joka oli ensimmäinen suurempi, 30 miehen asuttama asuinalue Adventfjordilla talvella 1905–1906. Søren Zachariassen kuljetti välineistöä ylös, ja itse rakennukset valmistettiin etukäteen Trondheimissa. Myös sähköt asennettiin Advent Cityyn, ja talven 1906–1907 yli siellä asui jo 70 miestä. Brittiläiset työnjohtajat olivat jatkuvasti hankaluuksissa pohjoismaisten kaivostyöntekijöiden kanssa.
Historia > Kaivostoiminnan päättyminen

Kesällä 1913 vuosituotanto oli saavuttanut 30 000 tonnia ja tehdas oli laajennettu valmiiksi. Gruve 2 -kaivos oli myös pian avautumassa. Kaivostoiminta oli tosin tappiollista, eikä voittoa ollut näkyvissä lyhyellä aikavälillä. Kaivosjohtaja Scott Turner oli aloittanut etsinnät tavoitteenaan myydä koko tehdas siihen kuuluvine lisärakennuksineen. Sillä välin ostettiin vain kaikista välttämättömimmät hankinnat ja kaikki muut uudet investoinnit pysäytettiin. Myös uusien kaivosten rakentaminen keskeytettiin.
Ensimmäinen maailmansota alkoi elokuussa 1914, mistä johtuen pankit lopettivat luotonannon jo valmiiksi vakavan taloudellisen paineen alla olevalle Arctic Coal Companylle. Myös varaosien hankkiminen vaikeutui ja elintarvikkeiden hinnat nousivat. Arctic Coal Company vähensi talvimiehistönsä 120 mieheen, ja kaikki Norjan mantereella sijaitsevat kiinteistöt myytiin tai siirrettiin olkiyrityksille. Syyskuussa 1915 kaivostoiminta lopetettiin ja jäljelle jäi vain kolmen miehen vartijajoukko. Myös kaikki työntekijät irtisanottiin, Tromssan toimistopäällikköä lukuun ottamatta.
Niiden yhdeksän vuoden aikana, joina Arctic Coal Company oli toiminnassa Huippuvuorilla, louhittiin yhteensä 200 000 tonnia hiiltä ja tehtaisiin investoitiin lähes 3,5 miljoonaa Norjan kruunua. Investointien määrä oli merkittävä verrattuna siihen, että Norjan valtion kokonaistulot vuonna 1920 olivat 12,5 miljoonaa Norjan kruunua. Talvisin työntekijöitä oli 200–300 miestä, ja kesäisin työntekijöiden määrä oli lähes kaksinkertainen.
Historia > Store Norske Spitsbergen Kulkompanin perustaminen

Longyear Cityn toiminnan selvityksen jälkeen alkoi prosessi yhdistyksen omaisuuserien myymisestä. Useat osoittivat kiinnostuksensa, muiden muassa Norjan keskuspankki, jossa Adolf Hoel oli geologisena asiantuntijana. Lisäksi Johan Anker kiinnostui yhdistyksensä Green Harbourin kanssa, kuten myös ryhmä venäläisiä sijoittajia. Ankerin ryhmä sai väliaikaisen etuosto-oikeuden, joka jäi kuitenkin käyttämättä. Keskuspankin johtaja Kielland-Torkildsenilla oli hyvät yhteydet pääministeri Gunnar Knudseniin, ja tammikuussa 1916 perustettiin Det norske Spitsbergensyndikat sekä muun muassa kahdeksan pankkia. Näissä olivat Elkem, Hydro ja Gunnar Knudsen osakkeenomistajina.
John M. Longyear hyväksyi 1. huhtikuuta 1916 Det norske Spitsbergensyndikatin 3,5 miljoonan Norjan kruunun tarjouksen, ja virallinen vallanvaihto tapahtui 1. syyskuuta. Vuoden 1916 aikana syndikaatti sai oikeuden hallita myös Grønfjordenin alueita, jolloin se omisti 1 200 km² laajuisen alueen Spitsbergenistä. Ostolla oli suuri kansallinen merkitys Norjalle, ja se oli ratkaiseva asia norjalaisen ravinnolliselle johtoasemalle saariryhmässä.
Syndikaatti luotiin Longyearin mielenkiinnon kohteiden ostamista varten Longyear Cityssä, eikä sillä ollut tarkoituksena ohjata kaivostoimintaa. 30. marraskuuta 1916 Oslossa Store Norske Spitsbergen Kulkompani A/S otti vastuulleen syndikaatin ostetut omaisuudet.
Kaivosten haltuunoton jälkeen Store Norske Spitsbergen Kulkompani sai toiminnan hyvin käyntiin. Ensimmäisenä toimintavuotena voittoa tuli miljoona Norjan kruunua, ja osingot jaettiin omistajille. Ensimmäisen maailmansodan takia hiilen hinnat olivat korkealla, ja suurin osa hiilestä myytiin Norjan valtiollisille yrityksille.
Hyvät ajat kestivät 3. tammikuuta 1920 asti, jolloin tapahtui Gruve 1 -kaivoksen hiilipölyräjähdys, jossa kuoli 26 työntekijää. Gruve 1 tuhoutui täysin, eikä sitä enää kunnostettu toimintaan sen jälkeen. Store Norske Spitsbergen Kulkompani ajautui suureen taloudelliseen kriisiin. Norjan valtion taloudelliset tukitoimenpiteet tulivat tarpeen, jotta pystyttiin jatkamaan tuotantoa ja siten myös ylläpitää toimintaa.
Historia > Ensimmäinen maailmansota

Hiilentuotantoa kohtaan oltiin erittäin optimistisia muutamia vuosia ennen ja jälkeen ensimmäisen maailmansodan. Tätä tukivat osittain poliittiset ja taloudelliset syyt, mutta myös hiilipoikkeamien ja käyttöolosuhteiden riittämätön kartoitus.
Pian ensimmäisen maailmansodan jälkeen hiilen hinnat putosivat, ja useat yritykset saivat lainaa ja apurahoja Norjan valtiolta. Norjan piti vahvistaa asemaansa saadakseen Huippuvuorten suvereeniuden. Vuonna 1925 Huippuvuorten sopimuksen johtopäätösten jälkeen useiden norjalaisten hiiliyritysten toiminta pysähtyi, kuten esimerkiksi Bjørnøen A/S:n (syksy 1925) ja Kings Bay Kull Compani A/S:n (väliaikaisesti 1925–1926). Maailmanlaajuisen talouden aleneman takia viranomaiset päättivät keskittää toiminnan Store Norske Spitsbergen Kulkompanin tiloihin Longyearbyenissä. Tuolloin Store Norske Spitsbergen Kulkompani oli yksityinen yritys, joka oli taloudellisesti riippuvainen valtion tuista.
Historia > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan puhkeamisen aikaan Huippuvuorilla asui 900 norjalaista ja 2 000 neuvostoliittolaista, ja elokuuhun 1941 asti tuotanto jatkui normaalina ja toiminnassa niin norjalaisten kuin neuvostoliittolaistenkin puolilla.
Operaatio Barbarossan alettua kesäkuun 22. päivä vuonna 1941 liittolaiset vahtivat kaikkia kaivoksia 31. heinäkuuta asti. Brittiläisillä sotalaivoilla evakuoitiin kaikki neuvostoliittolaiset asukkaat takaisin Venäjälle elokuun lopussa, samoin kuin norjalaiset siirrettiin Isoon-Britanniaan 3. syyskuuta Empress of Canadan kyydissä. Samaan aikaan kaikki strategiset kohteet tuhottiin. Niitä olivat muun muassa hiili- ja öljyvarastot, voimalat ja radioasemat. Norjan joukot asettuivat asemiin Longyearbyeniin, Barentsburgiin ja Sveagruvaan.
Store Norske Spitsbergen Kulkompani ja Norjan viranomaiset yrittivät yhdistää varuskunnan laitokset tuotannon jatkamisen kanssa, mutta yritys epäonnistui.
Saksa hyökkäsi Longyearbyeniin operaatio ”Sizilienin” aikana 8. syyskuuta 1943 muun muassa taistelulaiva Tirpitzillä, taisteluristeilijä Scharnhorstilla sekä muilla pienemmillä aluksilla. Longyearbyen ja Gruve 2 tuhoutuivat molemmat tulituksessa. Syvimmällä Longyeardalenissa sijainnut Sverdrupbyen säilyi osumitta ja ehjänä sodasta. Suuret hyökkäyksen jälkeiset tuhot loivat uuden taloudellisen kriisin Store Norske Spitsbergen Kulkompanille. Yrityksen puheenjohtaja Hilmar Reksten oli sitä mieltä, että Norjan valtion kuuluisi korvata sodan tuhot. Ratkaisuna yritys otti valtiollista lainaa 1943, 1944 ja 1946, kun valtio jäädytti lainantakauksensa vuonna 1945. Store Norske Spitsbergen Kulkompanille myönnettiin 16,5 miljoonan kruunun avustus sotavauriokeskukselta vuonna 1948.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeinen aika

Toisen maailmansodan jälkeen alkoi Longyearbyenin täydellinen jälleenrakennus, johon Store Norske -konserni käytti suuria määriä rahaa. Toiminta aloitettiin ensin Gruve 1 -kaivoksella, joka korvattiin vuonna 1951 Gruve 2 -kaivoksella. Joitakin vuosia myöhemmin hiiltä alettiin viedä Länsi-Saksaan, erityisesti hienoa hiiltä, jolle oli vaikea löytää käyttötarkoitusta Norjassa. Hiilen hinnan vaihtelu Euroopan markkinoilla aiheutti vaikeuksia toiminnan optimaalisessa suunnittelussa, ja tämän vuoksi panostettiin toiminnan rationalisointiin. Vuonna 1963 norjalaisten kaivosten vuosituotto oli 430 000 tonnia, joista 170 000 tonnia oli vientituotteita. Longyearbyenin lähes 400 000 tonnin vuosituotolla hiilen arvioitiin loppuvan 20 vuoden sisällä. Tämän vuoksi Svean hiiliesiintymiä alettiin tutkia 1970-luvun alussa.
Vuonna 1975 Longyearbyenissä avattiin ensimmäinen ympäri vuoden käytössä oleva lentoasema sen jälkeen, kun hallitus oli vuonna 1964 perustanut komitean arvioidakseen liikennetarpeita ja mahdollisuuksia parantaa liikenneyhteyksiä Huippuvuorten ja sisämaan välillä. Komitean arvioimat vaihtoehdot olivat joko jäänmurtajan tai lentokentän rakentaminen. Hallituksen nimittämä komitea suositteli lentokentän rakentamista, jotta voitaisiin varmistaa ympärivuotiset liikenneyhteydet. Vuonna 1975 tehtiin päätös lentokentän rakentamisesta. Huippuvuorten sopimuksen sopijamaille lähetettiin käskynjako, jossa eriteltiin lentokentän olevan kaikkien sopijamaiden käytössä ja että sitä tulisi käyttää vain siviilitarkoituksiin. Lentoasema avattiin virallisesti 14. elokuuta 1975 Huippuvuorten lain 50-vuotispäivänä.
Historia > Yrityskaupungista demokratiaksi

1900-luvusta eteenpäin kaivosyhteisöä hallitsi yrityskaupunkina yksityinen Store Norske Spitsbergen Kulkompani -konserni. Kasvanut yhteiskunta ei rakentunut perheyhteiskunnaksi, vaan miesyhteiskunnaksi, jossa työläiset asuivat parakeissa. Suurimman osan työntekijöistä perhe jäi mantereelle. 141:stä kautena 1916–1917 talven yli asuneesta työntekijästä vain 12 oli naisia, joista kaikki olivat virkailijoiden vaimoja tai kotiapulaisia. Store Norske Spitsbergen Kulkompani -konserni ei palkannut lähes ollenkaan naisia ensimmäisinä vuosinaan, mutta vuonna 1929 palkattiin enemmän naisia ammattiyhdistyksen vaatimuksesta. Kaikki naiset palkattiin työskentelemään työpaikkaruokalaan. Kautena 1929–1930 talven yli asui 505 työntekijää, joista 73 oli naisia ja lapsia.
Päätäntävalta oli yrityksen johdolla, joka paitsi ohjasi resurssien hankinnalla töitä, myös hallitsi asumispolitiikkaa, tarvikkeita ja viestintää. Syynä oli se, että Longyearbyen oli ensisijaisesti kaivostoimintaa varten perustettu rakennustyömaa eikä tavallinen pikkukaupunki.
Vasta 1960-luvulla vaatimukset modernisoitumisesta ja normalisoitumisesta alkoivat kuulua. 1970-lukuun asti yhteisön kehitystä leimasivat Store Norske Spitsbergen Kulkompani-konsernin tarpeet ja taloudelliset valmiudet. 1970-luvulla Norjan valtio otti hallintoonsa hiilikaivoksen osakkeet ja aloitti aktiivisen politiikan harjoittamisen Huippuvuorilla. Valtio otti haltuunsa myös Longyearbyenin, jonka oli määrä kehittyä perheyhteiskunnaksi muiden Norjan paikkakuntien mukaisesti. Valtion hanke maksoi paljon ja Huippuvuorten budjetti kolminkertaistui seitsemän vuoden sisällä. Vuosien 1971 ja 1985 välillä Huippuvuorten budjetti seitsemänkertaistui. Longyearbyen kehittyi pikkukaupungiksi, jonka elintaso oli yhtä korkea ja pian korkeampi kuin vastaavan 1 000 asukkaan paikkakunnilla mantereella.
1970-luvulta lähtien Longyearbyen alkoi kehittyä perheyhteiskunnaksi, joka vahvistui 1980-luvulla. Store Norske Spitsbergen Kulkompani -konserni lopetti kausisopimusten teon, muut yksityiset liikkeenharjoittajat alkoivat perustaa yrityksiä, ja valtion työntekijöiden työsopimukset eivät olleet enää määräaikaisia.
Historia > Nykypäivän Longyearbyen

Vuoteen 1990 asti Longyearbyen oli merkittävä kaivoskaupunki. Vaikka kaivostoiminta nykyään onkin kattavampaa kuin koskaan, toiminta ei näy samalla tavalla kuin aikaisemmin. Hiilen ensisijainen tuotanto tapahtuu nykyään Sveassa, jonne työntekijät matkustavat lentämällä Longyearbyenistä. Vaikka kaivostoiminta tuottaa edelleen puolet Longyearbyenin yksittäisen ihmisen vuosittaisista työtunneista, Longyearbyen on kehittynyt monipuolisen elinkeinoelämän yhteiskunnaksi, joka tarjoaa myös turismia, tutkimusta ja korkeakoulutusta.
Longyearbyenissä ja sitä ympäröivällä alueella säilytetään nykyään jäänteitä kaivoksista amerikkalaisten ajalta ja eteenpäin. Suurin osa jäänteistä on peräisin toisen maailmansodan jälkeiseltä ajalta, koska saksalaiset polttivat suurimman osan vuonna 1943. Lopetetusta kaivostoiminnasta muistuttavat rakennusmaa-asetelmat ja erilaiset kuljetusjärjestelmät kuten köysiradat ja niiden osat leimaavat Longyearbyenin maisemaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Longyearbyen Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Longyeardalen-laakso Hiorthfjellet-tunturilta katsottuna. Adventfjorden on kuvan etualalla, Adventdalen-laakso vasemmalla ja Longyeardalen kuvan keskellä taka-alalla.
Huippuvuorten kirkko kesällä
Käännös suomeksi
Alpine A524

| Alpine A524 |
| --- | --- |

Talli:   Alpine
Suunnittelija(t):   Pat Fry  Matt Harman
Kuljettajat:  10.  Pierre Gasly 31.  Esteban Ocon
Testikuljettajat:   Jack Doohan
Teknisiä tietoja
Renkaat:  P Pirelli
Polttoaine:  BP
Runko:  A524
Moottori:  Renault E-Tech RE24
Kilpailuhistoria
Debyytti:   Bahrainin GP 2024
Kilpailuja:  24
Voittoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  1
Palkintosijoja:  2
MM-pisteitä:  65
Valmistajien maailmanmestaruuksia:  0
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:  0
Viimeinen kilpailu:  Abu Dhabin GP 2024
Alpine A524 oli Formula 1 -talli Alpinen käyttämä auto kaudella 2024. Autolla kilpailivat Pierre Gasly, Esteban Ocon ja Jack Doohan.
Formula 1 -tulokset

Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.
| Kausi | Talli | Moottori | Renkaat | Kuljettajat | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | Alpine | Renault | P |  | BHR | SAU | AUS | JPN | CHN | MIA | EMI | MON | CAN | ESP | AUT | GBR | HUN | BEL | NED | ITA | AZE | SIN | USA | MXC | SÃP | LVG | QAT | ABU | 65 | 6. |
| 2024 | Alpine | Renault | P |  Pierre Gasly | 18 | Kesk. | 13 | 16 | 13 | 12 | 16 | 10 | 9 | 9 | 10 | DNS | Kesk. | 13 | 9 | 15 | 12 | 17 | 12 | 10 | 37 | Kesk. | 5 | 7 | 65 | 6. |
| 2024 | Alpine | Renault | P |  Esteban Ocon | 17 | 13 | 16 | 15 | 11 | 10 | 14 | Kesk. | 10 | 10 | 12 | 16 | 18 | 9 | 15 | 14 | 15 | 13 | 18 | 13 | 2 | 17 | Kesk. |  | 65 | 6. |
| 2024 | Alpine | Renault | P |  Jack Doohan |  |  |  |  |  |  |  |  | TD |  |  | TD |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | 15 | 65 | 6. |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alpine A524 Wikimedia Commonsissa
BWT Alpine F1 Team
Tallipäällikkö:
 Bruno Famin


Kilpakuljettajat:
10.  Pierre Gasly ·  31.  Esteban Ocon


Testikuljettajat:
61.  Jack Doohan


Formula 1 -autot:
A350 ·  A500 ·  A521 ·  A522 ·  A523 ·  A524
Azuaynsirkku

| Azuaynsirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkulit Passerellidae
Suku::  Andiensirkut Atlapetes
Laji::  pallidiceps
Kaksiosainen nimi
 Atlapetes pallidiceps  (Sharpe, 1900) 

Katso myös
   Azuaynsirkku Wikispeciesissä   Azuaynsirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Azuaynsirkku (Atlapetes pallidiceps) on erittäin uhanalaisena keskisen Ecuadorin pensaikkomailla elävä sirkkuli.
Azuaynsirkku on kooltaan noin 16 cm pitkä. Se on väritykseltään valko-harmaa-musta. Lintu on muuten valkoinen, mutta sen siivissä on mustaa ja harmaata. Täysin valkoinen pää erottaa azuaynsirkun valkopääsirkusta. Lajin äänet ovat korkeita trillejä ja vihellyksiä. Laji käyttää ravintonaan hyönteisiä ja siemeniä.
Suurin azuaynsirkkuun kohdistuva uhka on sen elinympäristöjen häviäminen. Lisäksi azuaynsirkkuja on vähentänyt hohtoturpiaali, joka on pesäloinen. Vuonna 2003 lisääntyväksi kannaksi arvioitiin vain 33 paria. Kanta on siitä kuitenkin kasvanut ja vuonna 2009 sen suurudeksi arvioitiin 113 paria.