stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ragni Cawén

Ragni Cawén, o. s. Holmberg (3. kesäkuuta 1891 Helsinki – 18. kesäkuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Cawén opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1908–1909 ja 1912–1915 sekä Taideteollisessa keskuskoulussa 1912–1917. Hän teki opintomatkat Dresdeniin Saksaan 1910 ja Pariisiin 1911.
Cawén oli naimisissa vuodesta 1924 Marraskuun ryhmään kuuluneen taidemaalari Alvar Cawénin kanssa, ja hän toimi piirustuksenopettajana kansakouluissa 1920–1927.
Avioiduttuaan hän jätti maalaamisen ja keskittyi ajan tapaan miehensä tukemiseen. Miehensä kuoltua 1936 Cawén alkoi maalata uudelleen ja kehitti oman ekspressiivisen maalaustyylinsä. Kymmenen vuoden tauko tärkeässä elämänvaiheessa vaikutti kuitenkin kriitikko Timo Valjakan mukaan niin, ettei hän päässyt kehittymään riittävästi ja tuotanto jäi hajanaiseksi.
Cawénin töitä oli näytteillä Kööpenhaminassa 1919, Berliinissä 1943 ja Tukholmassa 1947. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1940-luvulla ja 1950-luvun alussa sekä Suomen Taideakatemian 3-vuotisnäyttelyyn 1950.
Tampereen taidemuseossa oli Alvar ja Ragni Cawénin teosten näyttely 2015–2016.
Kirjallista tuotantoa

Ferieförströelse för fullvuxna. Schildt, Helsingfors 1919 (nimimerkillä Författarinnan Fröjdman)
Alvar Cawén, toim. Ragni Cawén. WSOY 1958
Kirjallisuutta

Alvar & Ragni Cawen. Taiteilijapari, tekstit Riitta Konttinen ja Riikka Laczak. Helsinki: Didrichsenin Taidemuseo 2009. Didrichsenin taidemuseon julkaisu (ISSN 2242-850X), nro 34. ISBN 978-952-5567-21-2
Konttinen, Riitta: Elämänvirrassa. Helsinki: Siltala, 2015. ISBN 978-952-234-301-7
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
John Cassavetes

| John Cassavetes |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  John Nicholas Cassavetes
Syntynyt: 9. joulukuuta 1929 New York City, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 3. helmikuuta 1989 (59 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Ammatti:  näyttelijä, elokuvaohjaaja
Näyttelijä
Aktiivisena:  1951–1988
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
John Nicholas Cassavetes (9. joulukuuta 1929 New York – 3. helmikuuta 1989 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä. Hän oli myös amerikkalaisen independent-elokuvan edelläkävijä pienen budjetin ihmissuhdedraamoillaan, joiden naispääosaa näytteli usein hänen puolisonsa Gena Rowlands.
Elämäkerta ja ura

Amerikankreikkalainen Cassavetes aloitti näyttelijänuransa 1950-luvulla teattereissa, ja hieman myöhemmin hän alkoi saada pikkurooleja elokuvista ja televisiosta. Tänä aikana hän tapasi tulevan vaimonsa ja monien elokuviensa tähden Gena Rowlandsin. Cassavetes alkoi opettaa metodinäyttelemistä New Yorkissa vuonna 1956, ja eräässä improvisaatiotyöpajassa hän sai idean ensimmäiseen elokuvaansa. Cassavetes teki elokuvan Varjoja 
(Shadows, 1960) ystäviensä ja perheensä rahoilla, käytti ystäviään näyttelijöinä ja kuvasi elokuvan 16 millimetrin filmille.
Vaikka Varjoja saikin Euroopassa suuren suosion, otettiin se kotimaassaan nihkeästi vastaan. Hollywood alkoi kuitenkin kiinnostua Cassavetesista ohjaajana, ja hän pääsi tekemään kaksi elokuvaa: Hämärän lapset (Too Late Blues, 1961) ja Heräävä elämä (A Child Is Waiting, 1963). Kokemus oli kuitenkin Cassavetesille pettymys, koska hän ei saanut elokuviin haluamaansa kontrollia.
Cassavetes otti etäisyyttä Hollywoodin tuotantojärjestelmään, ja päätti esikoiselokuvansa tavoin rahoittaa elokuvansa jatkossa itse, tällä kertaa näyttelemällä suurissa produktioissa. Cassavetes saikin 1960-luvun lopussa roolit sellaisista menestyksistä kuin Rosemaryn painajainen (Rosemary's Baby, 1968) ja Likainen tusina (Dirty Dozen, 1967). Jälkimmäisestä hänet laitettiin ehdolle parhaan sivuosan Oscarista.
Cassavetes ohjasi seuraavaksi indie-elokuvan Kasvoja (Faces, 1968). Se oli niin taiteellinen kuin kaupallinenkin menestys ja sai kaksi Oscar-ehdokkuutta. Elokuvan suosio antoi Cassavetesille myös mahdollisuuden keskittyä näyttelemisen sijaan enemmän ohjaamiseen, ja niinpä pian syntyikin Aviomiehet (Husbands, 1970).
Vuonna 1971 Cassavetes ohjasi yhden suuren studion produktion, Minnie and Moskowitz, mutta sitä seurasi kolme itsenäisesti tuotettua elokuvaa. Menestyksiä olivat Naisen parhaat vuodet (A Woman Under the Influence, 1974) ja Kiinalaisen kiristäjän murhat (Killing of a Chinese Bookie, 1976), joista ensiksi mainittu sai kaksi Oscar-ehdokkuutta: Gene Rowlands parhaasta naispääosasta ja Cassavetes parhaasta ohjauksesta. Ensi-ilta (Opening Night, 1977) oli puolestaan kaupallinen katastrofi, jonka takia Cassavetes ei voinut tehdä enää itsenäisesti tuotettuja elokuvia.
Cassavetes ohjasi 1980-luvulla vielä muutaman elokuvan. Rowlandsin tähdittämä Gloria – gangsteriheila (Gloria, 1980) oli suuren studion tuottama elokuva, ja on nykyään ehkä tunnetuin Cassavetesin ohjaustöistä. Viimeinen elokuva, jossa nähtiin Cassavetesin varsinainen kädenjälki oli pienproduktio Tunteiden virrat (Love Streams, 1984). Tämän jälkeen Cassavetes ohjasi vielä elokuvan Big Trouble (1986), muttei ollut tyytyväinen lopputulokseen. Alkoholismin murtama John Cassavetes kuoli vuonna 1989 maksakirroosiin.
Filmografia ohjaajana

Varjoja (Shadows, 1959)
Hämärän lapset (Too Late Blues, 1961)
Heräävä elämä (A Child Is Waiting, 1963)
Kasvoja (Faces, 1968)
Aviomiehet (Husbands, 1970)
Minnie ja Moskowitz (Minnie and Moskowitz, (1971)
Naisen parhaat vuodet (A Woman Under the Influence, 1974)
Kiinalaisen kiristäjän murhat (Killing of a Chinese Bookie, 1976)
Ensi-ilta (Opening Night, 1977)
Gloria – gangsteriheila (Gloria, 1980)
Tunteiden virrat (Love Streams, 1984)
Big Trouble (1986)
Kirjallisuutta

Niemelä, Kyösti: ”Cassavetesin New York”, Filmihullu 2/2006.
Nummi, Lassi: ”Varjoja”, Filmihullu 1/2008, alun perin vuodelta 1961.
Schubert, Carla: ”Tunteet hallinnassa – Kiinalaisen kiristäjän murha”, Filmihullu 1/2008.
Varjola, Markku: ”Keskipisteessä näyttelijä – John Cassavetes puhuu”, Filmihullu 1/2008.
Waarala, Hannu: ”Cassavetes ja spontaanin elokuvan idea”, Filmihullu 1/2008.
Carney, Ray (toim.): Cassavetes on Cassavetes. Sarja: Directors on Directors, (Faber, 2001) ISBN 9780571201570
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta John Cassavetes Wikimedia Commonsissa
John Cassavetes Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
John Cassavetes Elonetissä.
John Cassavetes Hannu Salmen elokuvablogissa
Bagh, Peter von: John Cassavetes uskoi riippumattomaan oman tahdon elokuvaan. Helsingin Sanomat, 12.2.1989, s. 20.  Näköislehden aukeama (tilaajille).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Cernunnos

Cernunnoksen kuva Tanskasta löydetyssä Gundestrupin kattilassa.
Cernunnos tai Kernunnos ("sarvipäinen jumala") oli kelttien hedelmällisyyden, eläinten, vaurauden ja alamaailman jumala.  Kuvataiteessa Cernunnos kuvataan yleensä sarvipäisenä ihmishahmona, joka istuu jalat ristissä villieläinten ympäröimänä. Tämä merkinnee sitä, että hän on läheisesti tekemisissä eläinten kanssa ja pystyy nopeasti ottamaan eläimen hahmon. Kelttiläisessä maailmassa sarvet olivat viriiliyden ja hedelmällisyyden symboleja. Cernunnoksen kuvissa esiintyy monesti käärmeitä, ja käärme taas liitetään tavallisesti nuorentumiseen.
Cernunnoksella on voinut olla eri nimiä eri puolilla kelttien asuttamaa maailmaa, mutta hänen tunnusmerkkinsä ovat yleensä samat. Cernunnoksella on hirvensarvet ja pyhä kaulakoriste. Hänen seuralaisenaan on usein uroshirvi ja käärme, jolla on pässin sarvet. Cernunnosta palvottiin ympäri Eurooppaa, erityisesti Gallian ja Britannian alueilla, ja jumala oli suosittu jo esiroomalaisella kaudella. Vanhin tunnettu Cernunnosta esittävä kuva on 300-luvulta eaa. peräisin oleva kivipiirros Pohjois-Italian Val Camonicassa. Cernunos on myös kuvattu ensimmäiseltä vuosisadalta eaa. peräisin olevaan Gundestrupin kattilaan. On mahdollista, että keltit omaksuivat Cernunnoksen joltain varhaisemmalta kulttuurilta.
Cernunnoksen palvonta oli erityisen voimakasta Britanniassa ja myös Irlannissa. Sen vuoksi Kristillinen kirkko pyrki juurimaan pakanuuden käyttämällä Cernunnosta antikristuksen symbolina. Cernunnos esiintyi tässä roolissa kristillisessä kuvastossa ja keskiaikaisissa käsikirjoituksissa. Cernunnos on myös saattanut vaikuttaa kreikkalaisen Pan-jumalan ohella kuviin Saatanasta sarvekkaana ja pukinsorkkaisena hahmona.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cernunnos Wikimedia Commonsissa
Oscar Chajes

Oscar Chajes (14. joulukuuta 1873 – 28. helmikuuta 1928) oli itävaltalainen ja myöhemmin yhdysvaltalainen shakinpelaaja. Vuonna 1917 Chajes voitti shakin newyorkinmestaruuden ja vuotta myöhemmin Manhattanin Shakkiklubin mestaruuden.
Aiheesta muualla

Oscar Chajes ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
Kristina Carlson

| Kristina Carlson |
| --- | --- |
 Kristina Carlson joulukuussa 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. heinäkuuta 1949 (ikä 75) Helsinki
Kirjailija
Salanimi: Mari Lampinen
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anna Kristina Carlson (vuosina 1976–1986 Alapuro; s. 31. heinäkuuta 1949 Helsinki) on suomalainen toimittaja ja kirjailija. Hän on käyttänyt salanimeä Mari Lampinen.
Elämä ja ura

Carlson valmistui ylioppilaaksi Töölön yhteiskoulusta vuonna 1968 ja opiskeli kirjallisuustiedettä, tiedotusoppia ja sosiaalipolitiikkaa Helsingin yliopistossa vuosina 1968–1974. Hän työskenteli Suomen Kuvalehden toimittajana vuosina 1974–1996 ja Books from Finland -lehden päätoimittajana vuosina 2001–2006. Vuosina 1989–1994 Carlson oli Eino Leinon Seuran puheenjohtaja.
Carlsonin esikoisteos oli runokokoelma Hämärän valo (1986). Vuosina 1996–1999 hän kirjoitti Anni-nuortenkirjasarjaa pseudonyymillä Mari Lampinen. Vuonna 1999 ilmestyi romaani Maan ääreen, josta Carlson sai Finlandia-palkinnon. Teos on käännetty saksaksi nimellä Ins Land am Ender der Welt (2000) ja siitä tehtiin vuonna 2000 kuunnelma Kahdesti kuollut.
Vuonna 2009 ilmestyi Carlsonin romaani Herra Darwinin puutarhuri, joka sai vuonna 2010 kirjallisuuden valtionpalkinnon ja Kiitos kirjasta -mitalin. Se oli myös ehdolla Runeberg-palkinnon ja Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Englanninkielinen käännös Mr Darwin’s Gardener julkaistiin vuonna 2013.
Carlsonin kolmas romaani William N. päiväkirja oli Finlandia-ehdokkaana vuonna 2011. Neljäs romaani Eunukki valittiin vuonna 2022 Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkintoehdokkaaksi.
Carlson oli vuosina 1976–1986 naimisissa sosiologian professori Risto Alapuron kanssa. Heillä on yksi poika.
Teoksia

Hämärän valo: Runoja.  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-08562-X
Maan ääreen.  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16244-6
Herra Darwinin puutarhuri.  Helsinki:  Otava, 2009.  ISBN 978-951-1-23881-2
William N.: Päiväkirja.  Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-25592-5
Eunukki. Helsinki: Otava 2020. ISBN 978-951-1-37163-2
Teoksia > Antologioissa

Murha Bulevardilla. Kirjoittajat: Kristina Carlson ja muita. SaPo-sarjan 40-vuotisjuhlan kirjoituskilpailun kertomukset. WSOY 1994. ISBN 951-0-19982-6
Teoksia > Nimellä Mari Lampinen

Anni ja haaveiden loma.  Jyväskylä:  Gummerus, 1996.  ISBN 951-20-4901-5
Anni Kaukolan kartanossa.  Jyväskylä:  Gummerus, 1996.  ISBN 951-20-4902-3
Annin uudet ystävät.  Jyväskylä:  Gummerus, 1996.  ISBN 951-20-5009-9
Annin ensi-ilta.  Jyväskylä:  Gummerus, 1997.  ISBN 951-20-5025-0
Anni ja yllätystäti.  Jyväskylä:  Gummerus, 1997.  ISBN 951-20-5105-2
Anni ja lumienkeli.  Jyväskylä:  Gummerus, 1997.  ISBN 951-20-5203-2
Annin Pariisin kevät.  Jyväskylä:  Gummerus, 1997.  ISBN 951-20-5205-9
Anni ja karkulainen.  Jyväskylä:  Gummerus, 1998.  ISBN 951-20-5309-8
Anni tien päällä.  Jyväskylä:  Gummerus, 1998.  ISBN 951-20-5310-1
Anni, Abigail ja Dagda.  Jyväskylä:  Gummerus, 1998.  ISBN 951-20-5397-7
Anni ja Joona.  Jyväskylä:  Gummerus, 1998.  ISBN 951-20-5398-5
Annin uusi vuosi.  Jyväskylä:  Gummerus, 1999.  ISBN 951-20-5483-3
Palkintoja ja tunnustuksia

Finlandia-palkinto 1999
Kiitos kirjasta -mitali 2010
Kirjallisuuden valtionpalkinto 2010
Charun

Charun ja kuolleita sieluja. Kuva etruskien kalykskrateerissa, viinin sekoitusmaljassa.
Charun on etruskien mytologiassa miespuolinen demoni. Hänen nimensä on luultavasti omaksuttu kreikkalaisten Kharonista. Charunin tunnusmerkki on suuri vasara, jota hän kantaa olkapäällään. Hänellä on korppikotkan nokka, suipot eläimen korvat ja hänen päästään kasvaa hiusten sijasta käärmeitä. Usein hänet kuvataan myös siivekkäänä. Charun on kuolleiden sielujen alamaailmaan saattaja ja hautojen vartija.
Chalumeau

Chalumeau, perustuu kuvaan kirjassa "Encyclopédie" of Diderot & d'Alembert (1767).
Chalumeau eli taskuklarinetti (engl. chalumeau, mock trumpet; saks. Chalimo, Chalumeau, Schalümo; ransk. chalimou, chaloumeau, chalumeau; ital. salmò, salmoè, scialumò) on puupuhallinsoitin, jonka putken poraus on pääasiassa sylinterimäinen ja jonka suukappaleessa on yksinkertainen ruokolehti. Ulkoisesti chalumeau on kuin klarinetin suukappaleella varustettu nokkahuilu. Chalumeaun ääniala on noin puolitoista oktaavia; klarinetin alinta rekisteriä nimitetään chalumeaurekisteriksi.
Varhaisimmat maininnat chalumeausta ovat 1600-luvun lopulta. Seuraavalla vuosisadalla chalumeauita valmistettiin neljää eri kokoa, joista kaikista tunnetaan niin kirjallisia mainintoja kuin museoissa säilyneitä soitinyksilöitä:
Sopraano (engl. soprano chalumeau; ransk. chalumeau soprano, premier chalimou)
Altto (engl. alt chalumeau; saks. mm. Alt-Chalumeau, Quart-Chalumeau; ransk. alt-chalimou, chalumeau alto, secont chalimou)
Tenori (engl. tenor chalumeau; ransk. chalumeau tenor)
Basso (engl. bass chalumeau; saks. Bass-Chalumeau, Baß-Chalumeau, Basson du Chalumeau; ransk. basson di chalumeau, chalimou basson, chalumeau basse), joka ulkoasultaan muistuttaa fagottia. Nykyään joillain soitinrakentajilla on lisäksi valikoimissaan historiallisiin malleihin perustumaton bassokokoinen chalumeau, jonka muoto perustuu sopraano-, altto- ja tenorikokoisiin soittimiin.
Oboen (oboe d’amore) ja klarinetin (lemmenklarinetti) tapaan myös chalumeausta tunnetaan päärynän tai pallon muotoisella ns. lemmenjalalla (saks. Liebesfuss; ransk. pavillon d’amour) varustettu muoto. Tämän lemmenchalumeaun (saks. Liebeschalumeau; ransk. chalumeau d’amour) ääniala alkaa sävelaskelta alempaa kuin tavanomaisella sopraanochalumeaulla.
Aiheesta muualla

Kurt Birsak: "Das Dreiklappen-Chalumeau im Bayerischen Nationalmuseum in München". Die Musikforschung 26: 4, sivut 493–497.
Jürgen Eppelsheim: "Das Denner-Chalumeau des Bayerischen Nationalmuseums". Die Musikforschung 26: 4, sivut 498–500.
Colin Lawson: "Telemann and the chalumeau". Early music 9: 3, sivut 312–319.
Ernst Schlader: "Bass-Chalumeau und Basson du Chalumeau: zwei unterschiedliche Instrumente". Rohrblatt: die Zeitschrift für Oboe, Klarinette, Fagott und Saxophon 25:1, sivut 3–8.
Michael Talbot: "Antonio Vivaldi and the chalumeau". Rivista italiana di musicologia 15, sivut 153–181.
Soitinrakentaja Andreas Schönin rakentamia chalumeauita
Mimo – Musical Instrument Museum Online ,SortField:Author_sort,SortOrder:0,TemplateParams:(Scenario:,Scope:,Size:!n,Source:,Support:)))
Paul Reubens

| Paul Reubens |
| --- | --- |
 Reubens vuonna 2019
Henkilötiedot
Koko nimi:  Paul Rubenfield
Syntynyt: 27. elokuuta 1952  Peekskill, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 30. heinäkuuta 2023 (70 vuotta)  Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Pee-Wee Herman
Aktiivisena:  1978–2023
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Paul Reubens, syntymänimi Paul Rubenfeld (9. elokuuta 1952 Peekskill, Yhdysvallat – 30. heinäkuuta 2023 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä, käsikirjoittaja, tuottaja, juontaja ja koomikko, joka tunnetaan parhaiten hahmostaan Pee-Wee Herman.
Lapsuus ja nuoruus

Paul Rubenfeld syntyi 27. elokuuta 1952 Peekskillissä, New Yorkin osavaltiossa. Hänen isänsä, joka oli yhdysvaltalainen sotilaslentäjä toisen maailmansodan aikana ja myöhemmin Israelin ilmavoimien perustajajäsen, piti autokauppaa New Yorkissa. Perhe muutti Sarasotaan, jossa Reubensin vanhemmat pitivät lamppukauppaa. Hänen äitinsä oli peruskoulun opettaja.
Reubens, joka on ollut pilailija jo varhain, aloitti näyttelemisen peruskoulussaan. Vuosia myöhemmin hän muisteli, että hänen mielikuvituksensa sai alkunsa Floridassa talvet viettäneistä sirkusnäyttelijöistä.
Reubens opiskeli Kalifornian taideinstituutissa ja näytteli Los Angelesin teatterissa ennen kuin hän liittyi Groundlings-yhdistykseen, työskenteli tarjoilijapoikana ja myi Fuller-harjoja elättääkseen itsensä.
Ura > Uran alku ja 1980-luku

Reubens kehitti Hermanin jo vuonna 1977, mutta sai hänet esille vasta vuonna 1981 kun hahmo sai oman tv-ohjelmansa HBO:n spesiaalissa The Pee-Wee Herman Show.
Suosio oli hyvin suuri ja vuonna 1985 hahmo sai oman elokuvansa Pee-Wee Herman's Big Adventure, jonka ohjasi silloin tuntematon Tim Burton. Elokuva oli menestys ja on nykyään kulttisuosikki. Reubens esitti hahmoaan myös jo vuonna 1980 valmistuneessa Cheech Marinin ja Tommy Chongin elokuvassa Cheech & Chong's Next Movie.
Hän esitti Hermania myös lukuisissa muissa elokuvissa ja tv-ohjelmissa läpi 1980-luvun.
Vuonna 1986 Pee-Wee Herman sai oman lapsille suunnatun tv-sarjan Pee-Wee Herman's Playhouse. Sarjasta tuli heti hyvin suosittu ja on nykyään kulttisuosikki. Sarjassa esiintyi muun muassa nykyään Matrix-elokuvista tunnettu Lawrence Fishburne laulavana cowboyna Curtisina.
Reubens jo vuonna 1980 esiintyi myös kulttiklassikossa The Blues Brothers, tosin ei Hermanina vaan tarjoilijana.
Pee-Wee Herman's Playhouse päättyi vuonna 1990.
Ura > 1990-luku

Reubens piti matalaa profiilia 1990-luvulla tehden pääasiassa dubbaustöitä ja esiintyen elokuvissa Buffy, vampyyrintappaja ja Tim Burtonin elokuvissa Batmanin paluu esittäen Pingviinin isää ja Painajainen ennen joulua Lockia (hän esittäisi häntä jälleen kerran video-peli-jatko-osassa).
Vuonna 1991 hänet pidätettiin Sarasotassa, Floridassa masturboimisesta pornoteatterissa.
Ura > 2000-luku

Reubens esiintyi Ted Demmen elokuvassa Blow yhdessä Johnny Deppin ja Penelope Cruzin kanssa esittäen huumediileriksi kääntynyttä kampaajaa. Hänen esitystään ylistettiin.
Marraskuussa 2002 hänet pidätettiin lapsipornografian hallussapidosta, kun samoista asioista syytetty Jeffrey Jones oli antanut poliisille vinkin. Syytteistä luovuttiin maaliskuussa 2004.
Viimeisinä vuosinaan hän esiintyi silloin tällöin tv:ssä ja elokuvissa, esittäen välillä Pee-Weetä ja muita hahmoja.
Yksityiselämä

Reubens oli juutalainen. Hän kuoli syöpään 70-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Paul Reubens Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz 2  Museum of Modern Art  RKD Artists 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Pehr Charpentier

Pehr (Pekka) Gustaf Emil Charpentier (2. maaliskuuta 1931 Helsinki – 5. heinäkuuta 2011 Tampere) oli suomalainen psykologi ja Tampereen yliopiston ryhmätyön lehtori.
Charpentier opiskeli isoisänsä  Axel Charpentierin esimerkin mukaan ensin oikeustiedettä mutta siirtyi sitten opiskelemaan psykologiaa ja valmistui 1957. Hän toimi ryhmätyön opetuksen kehittäjänä Tampereen yliopistossa, jonka lehtorin virasta hän jäi eläkkeelle 1994. Hän oli 1970-luvun alussa perustamassa myös Ryhmätyö ry:tä ja toimi siinä kouluttajana. 1980-luvun lopulla hän perusti Ihmissuhdetyö ry:n ja Tampereen ryhmätyö- ja terapiakeskuksen. Hän työskenteli televisiossa ja kirjoitti lehtiin. Koettuaan ilmestyksen hän keskittyi vuodesta 1997 uskonasioihin, vaikka oli aiemmin ollut ateisti. Muun muassa tästä hän kertoo teoksessaan Kohtaaminen (2002).
Teokset

Ryhmätyön perusteet. 4. p. Ihmissuhdeopisto, 1979. ISBN 951-99022-4-4 (1. p. 1973 omakustanteena.)
Tilanvaihdossa vapaus. Suhdeterapia, 1988.
Kohtaaminen. Piskoy, 2002. ISBN 951-98953-0-2
Reino Castrén

| Reino Castrén |
| --- | --- |
 Reino Castrén työhuoneessaan Erottajalla vuonna 1961.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. joulukuuta 1908 Helsinki
Kuollut: 2. joulukuuta 1981 (72 vuotta) Helsinki
Ammatti:  insinööri
Vanhemmat:  Jalmar Castrén Ellen Montell
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Helsingin metro
Reino Jalmari Castrén (4. joulukuuta 1908 Helsinki – 2. joulukuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen rautatienrakentamiseen ja liikennesuunnitteluun erikoistunut insinööri, joka vaikutti varsinkin Helsingin metron rakentamispäätökseen 1960-luvulla. Hän toimi niin sanotun metrotoimiston päällikkönä vuosina 1956–1968. Nuorempana heimoaktivismia innokkaasti kannattanut Castrén oli jatkosodan aikana tärkeissä asemissa Suomen miehittämän Itä-Karjalan sotilashallinnossa.
Perhe

Castrénin vanhemmat olivat Valtionrautateiden pääjohtaja Jalmar Castrén ja Elli Montell. Hänen veljensä oli professori Viljo Castrén. Castrénilla oli kahdeksan lasta, joista vanhin oli väestötieteilijä ja kehitysyhteistyöneuvos Elina Visuri.
Metrosuunnitelmat

Castrén työskenteli Helsingin kaupungin liikennelaitoksen teknisenä apulaisjohtajana vuosina 1949–1956. Vuonna 1956 hänet nimitettiin esikaupunkiliikenteen suunnittelukomitean vastaperustetun toimiston suunnittelupäälliköksi. Helsingin kaupunginvaltuusto oli edellisenä syksynä kehottanut komiteaa tutkimaan maanalaisen liikenteen mahdollisuuksia ja kustannuksia. Kesäkuussa 1959 Castrén esitteli valtuustolle komitean 250-sivuisen mietinnön, jossa ehdotettiin maanalaisen rakentamista Helsinkiin. Raportissa käytettiin tällaisesta liikennemuodosta tiettävästi ensimmäisen kerran Suomessa termiä metro. Esitys ei johtanut vielä päätöksiin kaupungin taholta, mutta esikaupunkiliikenteen suunnittelukomitean nimi muutettiin metrokomiteaksi ja vuonna 1965 metrosuunnittelukomiteaksi. Castrén opittiin sittemmin tuntemaan Helsingin metron päättäväisenä kannattajana ja sitkeänä miehenä, joka toi jokaisessa kokouksessa esiin näkemyksensä metron rakentamisen välttämättömyydestä. Hän sai lempinimen Metro-Castrén.
Keväällä 1963 valmistui metrokomitean toinen mietintö, joka sisälsi periaate-esityksen metrosuunnitelman toteuttamisesta. Sen mukaan vuoteen 2000 mennessä olisi tullut rakentaa 90 kilometriä rataa ja 108 asemaa. Lehdistössä metroverkkosuunnitelmaa kutsuttiin ”Castrénin hämähäkiksi”. Ensimmäinen linja ehdotettiin rakennettavaksi keskustasta Puotinharjuun. Castrénin näkemyksessä metro olisi kulkenut hitaammin ja puolet lähempänä maanpintaa kuin myöhemmin toteutunut versio. Hänen suunnitelmissaan metrolinjat noudattelivat katulinjauksia ja lyhytvaunuinen metro olisi muistuttanut maanalaisia raitiovaunuja. Kun Castrén vuoden 1967 lopulla lähti puoleksi vuodeksi konsulttimatkalle Intiaan suunnittelemaan Kalkutan liikennejärjestelyjä, hänen tilapäiseksi seuraajakseen metrosuunnittelutoimiston päälliköksi tuli Unto Valtanen. Palattuaan Castrén ei saanut virkaansa takaisin ja siirtyi vuoden 1968 aikana eläkkeelle. Valtanen totesi nyt Castrénin mallin vanhentuneeksi, ja Helsingin metro päätettiin louhia syvemmälle peruskallioon. Lopullinen päätös metron rakentamisesta tehtiin kaupunginvaltuustossa vuonna 1969.
Castrén tuupertui vuonna 1981 Helsingissä kadulle ja kuoli. Helsingin metro aloitti liikenteen puoli vuotta myöhemmin.