stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Salaperäiset rukiinjyvät
Vastaanotto

Philip John Stead kirjoittaa The Times Literary Supplementissa 4.12.1953: "Christien romaani kuuluu rikoskirjallisuuden sopuisaan alalajiin: lukijoita ei ahdistella realistisilla väkivallan tai tunteenpurkausten kuvauksilla eikä lukijalta koskaan vaadita syvällistä kiinnostusta henkilöhahmoihin. Rikos on vain keino aivonystyröiden kutkuttamiseksi, ja vaikuttaakin siltä, että epämiellyttävän pankkiirin murhaaja myrkytti hänet huvikseen. Henkilöt on hahmoteltu keveästi mutta näppärästi, ja kuiva huumori hallitsee kirjaa. On nautinto lukea kirjaa, jonka tekijä on näin miellyttävällä tavalla tietoinen oman kirjoittamisensa rajoituksista." Lopuksi hän sanoo: "Christiellä on maine, että hän pelaa reilua peliä lukijansa kanssa, jolla on taipumusta asettua itse yksityisetsivän rooliin. Käsillä olevassa tapauksessa saattaa tosin vaikuttaa siltä, että nerokkaan juonen monet yksityiskohdat ovat räikeässä ristiriidassa kaiken sen kanssa, minkä voisi kuvitella olevan mahdollista. Mutta tarina on kerrottu niin luonnikkaasti (kuten myös murha, melkeinpä pastoraalisessa tunnelmassa), ettei tuolla kaikella ole kovin paljon väliä."
Maurice Richardson kirjoittaa The Observerissä 15.11.1953: "Ei aivan niin hyvä kuin jotkut Christien aikaisemmista rikosjutuista; pulla paisuu kiitettävästi, mutta väärät johtolangat eivät ole tarpeeksi näppäriä. Mutta kuinka hyvin lähes aina kirjoittaa! – tuo rakas murhamammamme; hänen soisi olevan Brittiläisen imperiumin ritarikunnan Dame."
Robert Barnard: "Äärimmäisen pankkiirikeskeinen miljöö, ja harvinaisen häijyjä perheenjäseniä epäiltyinä (Christie pitää mielellään useimmat henkilöistään ainakin "potentiaalisesti" sympaattisina, kuten myös potentiaalisina murhaajina, mutta tässä romaanissa he ovat vain jälkimmäisiä). Toistaa jotenkin Simeon Leen testamenttia (ilkeä isä, kiltti, kiltti poika, paha, paha poika, onnenonkijavaimo jne.) mutta ilman sen huolellista rakennetta ja nerokkuutta. Ja lastenloru on täysin turhanpäiväinen. Siltikin – hyvää luettavaa."
Julkaisuhistoria > Britannia ja Yhdysvallat

1953, Collins Crime Club (London), 9.11.1953, sidottu, 192 s.
1954, Dodd Mead and Company (New York), sidottu, 211 s.
1955, Pocket Books (New York), nidottu, 186 s.
1958, Fontana Books (Imprint of HarperCollins), nidottu, 191 s.
1964, Ulverscroft Large-print Edition, sidottu, 191 s.
1981, Greenway edition of collected works (William Collins), sidottu, ISBN 0-00-231681-1
2006, Marple Facsimile edition (näköispainos vuoden 1953 brittiläisestä ensipainoksesta), 3.1.2006, sidottu, ISBN 0-00-720852-9
Romaani julkaistiin Britanniassa alkujaan vahvasti lyhennettynä jatkokertomuksena Daily Express -lehden 14. peräkkäisessä numerossa 28.9.–13.10.1953. Myös Yhdysvalloissa romaani ilmestyi ensin jatkokertomuksena Chicago Tribune -lehdessä 42 osassa 11.1.–27.2.1954.
Julkaisuhistoria > Suomennos

Romaanin on suomentanut Eila Pennanen, ja sen on kustantanut WSOY.
1956: 1. p. (SaPo-sarja 19)
1960: 2. p. (SaPo-sarja 19)
1978: 3. p. (Agatha Christie -kirjasto 25–26; toisena romaanina Kohtalokas viikonloppu)
1982: 4. p.
1991: 5. ja 6. p.
1996: 7. p. (SaPo-sarja 19)
2006: 8. p. (SaPo-sarja 19)
Sovitukset

Teoksen pohjalta on Neuvostoliitossa tehty vuonna 1983 elokuva Taina ”Tšornyh drozdov” (”Mustarastaiden” arvoitus). Sen on ohjannut Vadim Derbenjov, ja sen ovat käsikirjoittaneet Valentina Kolodjažnaja ja Jelizaveta Smirnova. Neiti Marplea esitti virolainen Ita Ever.
Televisiossa Joan Hickson näytteli neiti Marplea BBC:n Neiti Marple -sarjan jaksossa 1985. Kirjasta on muokattu myös brittiläisen televisiosarjan Neiti Marple neljännen kauden ensimmäinen jakso, joka esitettiin vuonna 2009, ja neiti Marplea näytteli Julia McKenzie.
Aiheesta muualla

A Pocket Full of Rye (Arkistoitu – Internet Archive) Agatha Christien virallisella sivustolla
Salomoninlurikki

| Salomoninlurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Melanesianlurikit Charmosyna
Laji::  margarethae
Kaksiosainen nimi
 Charmosyna margarethae  (Tristram, 1879) 
Katso myös
   Salomoninlurikki Wikispeciesissä   Salomoninlurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Salomoninlurikki (Charmosyna margarethae) on Melanesiassa elävä kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Salomoninlurikin pituus on 18–20 cm ja paino 40–60 g. Sen höyhenpuku on pääosin punainen. Siivet ja selkä ovat vihreät, päälaki on purppuranhohtavan musta, rinnassa ja yläselässä on keltainen, mustan rajaama raita, ja pitkähkön punaisen pyrstön kärki on keltainen. Nokka on oranssi, iiris oranssinkeltainen ja koivet oranssit. Naaras muistuttaa koirasta mutta sillä on keltaiset laikut yläperän sivuilla. Nuori yksilö on himmeämmän värinen.
Esiintyminen

Salomoninlurikki elää kuudella saarella Salomonsaarilla ja Bougainvillessä Papua-Uusi-Guineassa. Populaation koko on arviolta alle 50 000 yksilöä. Laji on taantunut ja sitä uhkaavat lähinnä metsänhakkuut. Salomoninlurikki on lemmikkinä harvinainen.
Elinympäristö

Salomoninlurikit elävät enimmäkseen alavien maiden metsissä, savanneilla ja kookospalmuistutuksilla, paikoin vuoristossa 1 350 metrin korkeudelle. Yleensä ne liikkuvat puiden latvustoissa pareittain tai meluavina parvina, joissa voi olla jopa 40 yksilöä.
Ravinto

Salomoninlurikit syövät siitepölyä, kukkia ja mettä.
Denise Levertov

| Denise Levertov |
| --- | --- |
 Denise Levertov
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. lokakuuta 1923 Ilford, Essex, Britannia
Kuollut: 20. joulukuuta 1997 (74 vuotta) Seattle, Washington, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Britannia, Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Denise Levertov (24. lokakuuta 1923 Ilford, Essex, Britannia – 20. joulukuuta 1997 Seattle, Washington, Yhdysvallat) oli englantilaissyntyinen yhdysvaltalainen runoilija.
Levertov julkaisi esikoiskokoelmansa The Double Image Englannissa 1946 ennen muuttoaan New Yorkiin. Hän kuului Yhdysvalloissa Black Mountain Poets -runoilijaryhmään. Hän oli vuodesta 1961 The Nationin kulttuuritoimituksen jäsen. Hänen isänsä oli juutalainen, ja tämän vaikutuksesta hän oli kiinnostunut juutalaisesta mystiikasta. Juutalaismystiikan ohella hänen runoissaan oli poliittisia ja feministisiä teemoja.
Levertov oli kuollessaan 74-vuotias.
Suomennettuja runoja

Kaksi kuolemaa. Julkaisussa Parnasso 1964; nro 5, suom. Anselm Hollo
1: Osip Mandelshtam
2: César Vallejo
Messu Pyhän Tuomas Didymuksen päiväksi (Mass for the Day of St. Thomas Didymus). Julkaisussa Parnasso 1990; nro 7, suom. Marjukka Eronen
i: Kyrie
ii: Gloria
iii: Credo
iv: Sanctus
v: Benedictus
vi: Agnus Dei
Elämää (Living), suom. Alice Martin, teoksessa Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1 ja Maalliset mantrat: runoantologia, toim. Tommy Tabermann, Helsinki: WSOY 2000 ISBN 951-0-24999-8
Kaupunkipsalmi (Runo teoksesta The Sorrow Dance, 1963), suom. Jorma Eronen ja Marjukka Eronen, julkaisussa Kulttuurivihkot 1981; nro 1 -- teoksessa Päivänlasku, toim. Hannu-Pekka Lappalainen, Helsinki: Kirjayhtymä 1982 ISBN 951-26-2346-3 teoksessa Runon jäljillä, toim. Hannu-Pekka Lappalainen, Helsinki: Kirjayhtymä 1987 ISBN 951-26-3047-8
Lähtö, suom. Kalevi Lappalainen, teoksessa Toistasataa runoilijaa: runosuomennoksia 1960-luvun kulttuurilehdistä, toim. Kalevi Seilonen, Helsinki: Tammi 1989 ISBN 951-30-6787-4
Viisas filosofi, suom. Kalevi Lappalainen, teoksessa Toistasataa runoilijaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Denise Levertov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Salus-sairaala

Salus-sairaalan rakennus vuonna 2001
Salus-sairaala oli Helsingin Kaivopuistossa osoitteessa Kalliolinnantie 4:ssä vuosina 1929–1983 toiminut yksityinen sairaala. Sen perustivat sisarukset Ida ja Maria Rytkönen (k. 1943).
Rytköset olivat toimineet sairaanhoitajina Helsingissä jo aiemmin. Ensimmäisen gynekologisen Ensi-sairaalan he olivat perustaneet jo vuonna 1901 Kruununhakaan. Sairaala muutti ensimmäisinä vuosinaan useaan kertaan, päätyen lopulta Laivurinkadulle vuonna 1909. Vuonna 1919 sairaala muutti vielä Vuorikatu 22:een oman sairaalan rakennustöiden ajaksi.
Rakennus edustaa arkkitehtuuriltaan 1920-luvun klassismia. Sen on suunnitellut perustajien nuorin sisar, arkkitehti Kerttu Rytkönen. Siinä oli aluksi 50 vuodepaikkaa. Sairaalan erityisaloja olivat synnytykset, kirurgia ja naistensairaudet. Synnytyspaikkoja oli 8-12 ja sairaalassa toimi 12 naistentautien ja synnytysten alan lääkäriä, merkittävimpänä Laimi Leidenius. Vuonna 1930 sairaalassa toimi 50 lääkäriä kaikilta erikoisaloilta. Vuonna 1934 rakennuksen eteen sijoitettiin Emil Cedercreutzin suunnittelema Pekka-koirapatsas, jonka tämä oli suunnitellut oman Pekka-koiransa kuvaksi. Obstetrinen toiminta lopetettiin vuonna 1940.
Ida Rytkönen luovutti sairaalan vuonna 1945 Wihuri-säätiön käyttöön ja toimi ylihoitajana vuoteen 1954 saakka. Vuonna 1947 Rytkösten neljännen sisaren pojasta, sisätautilääkäri Pentti Halosesta tuli sairaalan ylilääkäri. Häntä voidaan pitää Suomen korketasoisen kardiologian isähahmona. ja hänen johdollaan Salus-sairaalasta kehitettiin sydäntautien tutkimuksen yksityinen huippuyksikkö, Wihurin tutkimuslaitos. Saluksessa tehtiin Suomen ensimmäinen sydänkatetrisaatio vuonna 1948 sekä ensimmäiset sydänangiografiat. Sotien jälkeen sairaalan paikkaluku oli 30.
Rakennus toimi sairaalana säätiön alaisuudessa vuoteen 1983 saakka. Vuonna 1985 siitä muokattiin lääketieteellinen tutkimuslaitos, ja vuonna 2013 rakennus remontoitiin toimistoiksi, kun tutkimus siirtyi Biomedicumiiin Meilahteen. Nykyisin rakennuksessa pitävät toimistojaan muun muassa Wihurin rahasto, Suomen Meripelastusseura sekä lukuisat taideinstituutiot.
Aiheesta muualla

Uusi, ajanmukainen yksityissairaala Helsinkiin, Helsingin Sanomat, 29.04.1928, nro 117, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Uusi, ajanmukainen yksityissairaala Helsingissä, Helsingin Sanomat, 06.10.1929, nro 270, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kolmen sisaruksen yhteistyö, Kansan kuvalehti, 01.01.1933, nro 1, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
David Sandberg

| David Sandberg |
| --- | --- |
 David Sandberg pukeutuneena Kung Furyksi
Henkilötiedot
Koko nimi:  David Sandberg
Syntynyt: 23.12.1985 Uumaja, Ruotsi
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Ammatti:  elokuvaohjaaja, käsikirjoittaja, näyttelijä
Ohjaaja
Taiteilijanimet:  Laser Unicorns
Aktiivisena:  2015–
Tunnetuimmat ohjaukset:  Kung Fury (2015)
Aiheesta muualla
IMDb 
David Sandberg (s. 23. joulukuuta 1985) on ruotsalainen elokuvantekijä ja näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten kulttisuosion saavuttaneen Kung Fury -lyhytelokuvan (2015) ohjaajana, käsikirjoittajana ja päänäyttelijänä.
Sandberg nousi kansainväliseen maineeseen Kung Furyn myötä, joka rahoitettiin Kickstarterin kautta. Projekti keräsi joukkorahoituksella 630 000 dollaria alkuperäisen 200 000 euron tavoitteen sijaan. Lyhytelokuva julkaistiin vuonna 2015 YouTubessa, missä se saavutti nopeasti suuren suosion. Elokuva esitettiin myös Cannesin elokuvajuhlien Directors' Fortnight -sarjassa.
Vuonna 2018 ilmoitettiin, että Sandberg ohjaa Kung Furyn kokopitkän jatko-osan, jonka tähdiksi kiinnitettiin Arnold Schwarzenegger, Michael Fassbender ja David Hasselhoff. Sandberg toimii elokuvassa myös käsikirjoittajana, tuottajana ja näyttelijänä.
Sabah Samaletdin

Sabah Samaletdin (s. 1965) on Myrskylän entinen kunnanjohtaja. Hänet valittiin tehtävään yksimielisesti vuonna 2015. Aiemmin hän on toiminut Evijärven kunnanjohtajana. Tähän tehtävään hänet valittiin yksimielisesti vuonna 2013. Samaletdin on koulutukseltaan valtiotieteen maisteri. Hän muutti Evijärvelle Kauniaisista.
Helmikuussa 2016 Samaletdin haki jatkoajalla Kokkolan kaupunginjohtajan virkaa, hakijoita oli alkuperäisellä hakuajalla yhdeksän ja jatkoajalla kaikkiaan 23. Joulukuussa 2017 hän haki Heinolan kaupunginjohtajaksi. Hän oli Ilmajoen kunnan ja Kurikan kaupungin muodostaman JIK-peruspalveluliikelaitoskuntayhtymän johtaja 2018–2020.
Samaletdin oli keskustan kansanedustajaehdokas eduskuntavaaleissa vuonna 1991 Uudenmaan vaalipiirissä ja saavutti 95 ääntä.
Samaletdin on taustaltaan tataari.
Ilmari Salomies

| Ilmari Salomies |
| --- | --- |
 Ilmari Salomies vuonna 1951.
Turun ja Suomen arkkipiispa
 1951–1964 
Edeltäjä:  Aleksi Lehtonen
Seuraaja:  Martti Simojoki
Viipurin ja Mikkelin piispa
 1943–1951 
Edeltäjä:  Yrjö Loimaranta
Seuraaja:  Martti Simojoki
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ilmari Johannes Salonen Ilmari Johannes Salomies
Syntynyt: 17. heinäkuuta 1893 Mikkelin maalaiskunta
Kuollut: 26. joulukuuta 1973 (80 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  arkkipiispa, piispa, kirkkohistorian professori
Puoliso:  Helfrid Kirsti Elisabet Hildén (vih. 1920)
Muut tiedot
Koulutus:  Pappisvihkimys (1920) Teologian tohtori (1930)
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Ilmari Johannes Salomies (vuoteen 1934 Salonen; 17. heinäkuuta 1893 Mikkelin maalaiskunta – 26. joulukuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija ja Turun arkkipiispa vuosina 1951–1964.
Hän toimi Helsingin yliopiston kirkkohistorian dosenttina vuodesta 1931 ja professorina vuosina 1938–1943. Hänet vihittiin Viipurin hiippakunnan piispaksi vuonna 1943. Viipurin hiippakunta muutettiin myöhemmin Mikkelin hiippakunnaksi. Hän toimi hiippakunnan piispana vuoteen 1951, kunnes hänet valittiin arkkipiispaksi.
Salomies yritti parantaa kirkon suhteita kulttuuri- ja yhteiskuntaelämään.
Salomiehen kirkkohistorialliset tutkimukset käsittelivät hengellisiä liikkeitä ja niiden johtajia.
Hänen puolisonsa oli kirjailija Kirsti Salomies.
Ura piispana > Viipurin ja Mikkelin piispa (1943–1951)

Ilmari Salomies vihittiin Viipurin hiippakunnan piispaksi jatkosodan aikana kesäkuussa 1943. Salomiehen vihkimyksessä paikalla oli Saksan kirkon ulkomaanpiispa Theodor Heckel, jota Salomies tervehti aseveljenä. Salomies koki omakohtaisesti Viipurin pommitukset Neuvostoliiton kesällä 1944 käynnistämän suurhyökkäyksen aikana. Salomies pelkäsi Suomen miehittämistä ja harkitsi pakenemista Ruotsiin. Sodan aikana Salomiehen esikoispoika Olli Salomies kaatui Maaselän kannaksella syyskuussa 1942.
Vuonna 1944 Salomiehen johtama Viipurin hiippakunta joutui lähtemään evakkoon. Salomies korosti sodan aikana luottamustaan Suomen valtionjohtoon. Mikkeliin siirretyn tuomiokapitulin johtajana Salomiehen vastuulle tuli evakkoseurakunnista huolehtiminen.
Ura piispana > Arkkipiispa (1951–1964)

Ilmari Salomies valittiin vuonna 1951 Aleksi Lehtosen seuraajaksi arkkipiispaksi. Kirkon johtajana Salomies oli maltillinen ja kannanotoissaan varovainen.
Teoksia

Henrik Renqvist I–II (1930–1931)
Der Hallesche Pietismus in Russland zur Zeit Peters den Grossen (1936)
Suomen kirkon historia I–III (1944–1962)
Kirjallisuutta

Alaja, Osmo: Anteeksi, kuka olikaan Ilmari Salomies. Helsinki: Otava, 1983. ISBN 951-1-07592-6.
Heininen, Simo: ”Salomies, Ilmari (1893–1973)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 636–638.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5  / Teoksen verkkoversio.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Yrjö Loimaranta | Viipurin piispa 1943–1944 | Seuraaja: — |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: — | Mikkelin piispa 1944–1951 | Seuraaja: Martti Simojoki |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aleksi Lehtonen | Turun arkkipiispa 1951–1964 | Seuraaja: Martti Simojoki |
| n k Turun ja Suomen arkkipiispat |
| --- | --- | --- |
| Katoliset piispat (1134–1550) |  Henrik* (1134–1158)  Rodolfus* (~1202–~1209)  Folkvinus* (~1210–~1234)  Tuomas (~1234–1245)  Bero I (~1248–1258)  Ragvald I (1258–1266)  Catillus (1266–1286)  Johannes (1286–1290)  Maunu I (1291–1308)  Ragvald II (1309–1321)  Pentti Gregoriuksenpoika (1321–1338)  Hemming (1338–1366)  Henrik Hartmanninpoika (1366–1367)  Johannes Pietarinpoika (1367–1370)  Johannes Westfal (1370–1385)  Bero Balk (1385–1412)  Maunu Tavast (1412–1450)  Olavi Maununpoika (1450–1460)  Konrad Bitz (1460–1489)  Maunu III Särkilahti (1489–1500)  Lauri Suurpää (1500–1506)  Johannes Olavinpoika (1506–1510)  Arvid Kurki (1510–1522)  Ericus Svenonius (1523–1527)  Martti Skytte (1528–1550)  |  |
| Luterilaiset piispat (1554–1817) |  Mikael Agricola (1554–1557)  Pietari Follingius (1558–1563)  Paavali Juusten (1563–1575)  Ericus Erici Sorolainen (1583–1625)  Isaacus Rothovius (1627–1652)  Aeschillus Petraeus (1652–1657)  Johannes Terserus (1658–1664)  Johannes Gezelius vanhempi (1664–1690)  Johannes Gezelius nuorempi (1690–1718)  Herman Witte (1721–1728)  Lars Tammelin (1728–1733)  Jonas Fahlenius (1734–1748)  Johan Browallius (1748–1755)  Karl Fredrik Mennander (1757–1775)  Jakob Haartman (1776–1788)  Jakob Gadolin (1788–1802)  Jakob Tengström (1803–1817)  |  |
| Luterilaiset arkkipiispat (1817–) |  Jakob Tengström (1817–1832)  Erik Gabriel Melartin (1833–1847)  Edvard Bergenheim (1850–1884)  Torsten Thure Renvall (1884–1898)  Gustaf Johansson (1899–1930)  Lauri Ingman (1930–1934)  Erkki Kaila (1935–1944)  Aleksi Lehtonen (1945–1951)  Ilmari Salomies (1951–1964)  Martti Simojoki (1964–1978)  Mikko Juva (1978–1982)  John Vikström (1982–1998)  Jukka Paarma (1998–2010)  Kari Mäkinen (2010–2018)  Tapio Luoma (2018–)  |  |
*=historiallisuus epävarmaa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Primo Levi

| Primo Levi |
| --- | --- |
 Primo Levi 1983.
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. heinäkuuta 1919 Torino, Italia
Kuollut: 11. huhtikuuta 1987 (67 vuotta) Torino, Italia
Kansalaisuus:  italialainen
Ammatti:  kemisti ja kirjailija
Primo Levi (31. heinäkuuta 1919 Torino, Italia – 11. huhtikuuta 1987 Torino, Italia) oli italialainen juutalainen kemisti ja kirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten juutalaisten vainoja kuvaavista muistelmista ja muista teoksista, jotka kuvaavat hänen vankeusaikaansa Auschwitzin keskitysleirissä. Joissakin teoksissaan hän käytti salanimeä Damiano Malabaila.
Primo Levi osallistui toisen maailmansodan aikana Italian vastarintaliikkeeseen vuodesta 1943 kunnes jäi kiinni 24 vuoden ikäisenä. Ensimmäisessä julkaistussa teoksessaan Tällainenko on ihminen hän kuvailee kiinni jäämistään vastarintaliikkeen taistelijana ja kuljetustaan Auschwitzin keskitysleirille, josta hän vapautui vasta vuosi ja 45 päivää myöhemmin puna-armeijan etenemisen seurauksena. Primo Levin tunnusnumero oli 17 4517, hän oli lopulta yksi kahdestakymmenestä italianjuutalaisesta, jotka ainoina olivat elossa alkuperäisestä 650 ihmisen kuljetuksesta. Teos kuvailee keskitysleirin jokapäiväistä raakuutta ja kuolemanpelkoa selkeällä toteavalla otteella.lähde?
Yksitoista vuotta teoksen Tällainenko on ihminen julkaisun jälkeen Levi alkoi kirjoittaa sille jatkoa nimeltä Aselepo, joka kuvaa hänen matkaansa Auschwitzin vapautuksen jälkeen takaisin Italiaan. Vaikka toinen maailmansota oli ohi, paluu kotiin ei ole yksiselitteinen, kuljetusyhteydet eivät toimineet ja Eurooppa oli täynnä pakolaisia. Levin muistelmateos kuvaa sodan jälkeistä kaaosta omakohtaisella kokemuksella. Hän kirjoitti myös omaelämänkerrallisen kokoelmateoksen Jaksollinen järjestelmä (Il sistema periodico, 1975) sekä sionistisenkenen mukaan? romaanin natseja vastaan taistelleista juutalaisista partisaaneista Jos ei nyt niin milloin? (Se non ora, quando?, 1982).lähde?
Primo Levi kuoli pudottuaan asuintalonsa rappukuiluun. Kuolema todettiin virallisesti itsemurhaksi, mutta asiasta on esitetty myös muunlaisia teorioita. Ystävien ja ihailijoiden mielestä "niin vimmaisen elämänhaluinen mies" ei tappaisi itseään. Levi ei jättänyt itsemurhaviestiä.lähde?
Suomennetut teokset

Tällainenko on ihminen.  (Se questo è un uomo, 1947)  Suomentanut Tapio Hiisivaara. Jyväskylä:  Gummerus, 1962.  (Muistelma keskitysleirikokemuksista.)
Aselepo, (La tregua, 1963); suom. Irma Koistinen, Like, 2001. (Muistelma harhailusta kotimatkalla keskitysleiriltä.)
Jaksollinen järjestelmä, (Il sistema periodico, 1975; suom. Aira Buffa, WSOY, 1988). (Novellikokoelma.)
Jos ei nyt niin milloin?  (Se non ora, quando?, 1982)  Suomentanut Pirkko Peltonen. Tammi, 1987.  ISBN 951-30-6096-9
Aselepo: kuunnelma (La tregua), Primo Levin muistelmien pohjalta kirj. George Whalley ; Yleisradiolle englanninkielestä suom. Ari Koskinen. Yleisradio 1981
Aamuherätys. Teoksessa: Ajatus vapaa – sana kahleissa : vainottujen, vangittujen, kidutettujen, teloitettujen kirjailijain kansainvälinen ääni, valikoinut ja suomentanut Kalevi Haikara. Like 1998 ISBN 951-578-622-3
Kirjan tyttö, suom. Unto Paananen. Teoksessa: Italialaisia kertomuksia 1900-luvulta, toim. Rolando Pieraccini, Lauttasaari Press 2007 ISBN 978-951-97511-9-1
Aiheesta muualla

Jääskeläinen, Kirsi: Holokaustista selvinnyt kirjailija koki, miten kaikki usko loppuu: ”Primo Levi kuoli Auschwitzissa, 40 vuotta myöhemmin” Ilta-sanomat. 22.4.2019. Viitattu 22.4.2019.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Nikolai Leskov

Valentin Serov, Nikolai Leskov, 1894.
Nikolai Semjonovitš Leskov (ven. Николáй Семёнович Лескóв), myös salanimellä M. Stebnitski; (16. helmikuuta (J: 4. helmikuuta) 1831 Gorohovon kylä (nyk. Staroje Gorohovo), Sverdlovskin piiri, Orjolin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 5. maaliskuuta (J: 21. helmikuuta) 1895 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen toimittaja ja kirjailija. Häntä on pidetty venäläisistä kirjailijoista venäläisimpänä, koska hän pystyi kuvaamaan erilaisia ihmisiä laajan maan eri osista.