Sosialismi
Sosialismin historiaa > Maltillinen sosialismi

Britanniassa perustettiin vuonna 1884 Fabian Society, joka oli selvästi anarkokommunismia maltillisempi suuntaus. Sen mukaan siirtyminen sosialismiin tapahtuisi vähitellen, kun valtio ottaisi tuotantovälineet yhä laajempaan ja tehokkaampaan kontrolliin. Fabianismi oli keskiluokkaisten älykköjen suosima aate. Fabian Societyn jäsenet olivat perustamassa Labour Representation Committeeta, josta myöhemmin tuli Yhdistyneen kuningaskunnan työväenpuolue. Yhdistyksen jäsenmäärä on jäänyt pieneksi, mutta sen epäsuora vaikutus on ollut suhteessa suuri.
Myös kiltasosialismi saavutti Britanniassa suosiota 1900-luvun alussa, ja sitä voidaan pitää syndikalismin paikallisena muunnelmana. Kiltasosialismi kehotti eri ammattikuntia järjestäytymään killoiksi, jotka suojelisivat jäsentensä etuja ja päättäisivät valtio-omisteisten tuotantovälineiden käytöstä. Aate oli suosituimmillaan ensimmäisen maailmansodan (1914–1918) jälkeisinä vuosina, jolloin rakennustyöläiset perustivat yhdistyksiä ja rakensivat valtiolle taloja. Vuonna 1921 Britannian valtio lopetti taloudellisen tukensa ja kansallinen kiltasosialistien liitto lakkautettiin vuonna 1925.
Revisionistit kyseenalaistivat 1800-luvun lopulla Marxin ajatukset vallankumouksen välttämättömyydestä työväen olojen parantumisen ehtona. Revisionistien mielestä kapitalismiin pohjaava yhteiskunta ja talous eivät olleet tuhoutumassa vaan sosialistien oli toimittava järjestelmän sisäisenä uudistusliikkeenä. Saksalaisesta Karl Kautskysta tuli Marxin ja Engelsin kuoltua marxismin johtava teoreetikko, joka tarjosi synteesiä marxilaisesta vallankumouksellisuudesta ja SPD:n maltillisista perinteistä. Marxista poiketen Kautsky kannusti sosialisteja osallistumaan valtiolliseen toimintaan ja vaaleihin.
Eduard Bernstein haastoi sosialistit luopumaan vallankumoushaaveista ja hyväksymään jo saavutetut tavoitteet. Marxin ennustuksien vastaisesti työväestön olot eivät jatkuvasti huonontuneet vaan olivat ammattiyhdistystoiminnan ja yleisen äänioikeuden myötä pikemminkin parantuneet. Kapitalismi ei myöskään ollut kyvytön ratkaisemaan työttömyyden, ylituotannon ja taloudellisen epätasa-arvon kaltaisia ongelmia, mikä Bernsteinin mukaan osoitti, että Marxin arvio kapitalismin vääjäämättömästä tuhosta oli virheellinen. Bernsteinin mukaan sosialismiin ei koskaan lopullisesti päästä, mutta sen ihanteita voidaan edistää rauhanomaisilla ja vähittäisillä uudistuksilla. Niitä olivat esimerkiksi julkinen koulutus ja terveydenhuolto sekä sosiaaliturvan ja työehtojen parantaminen.
Venäläinen Vladimir Lenin hahmotteli vuonna 1902 vallankumouksellisen puolueteoriansa eli leninismin. Lenin arvioi, ettei proletariaatti nousisi kapinaan spontaanisti, sillä Euroopan imperialistiset valtiot lahjoivat työväenluokan tyytyväiseksi siirtomaista ryöstetyllä vauraudella. Tarvittiin ammattivallankumouksellisista muodostettua kurinalaista puoluetta, joka toimisi vallankumouksen etujoukkona. Venäjän sosiaalidemokraattinen työväenpuolue hajosi 1900-luvun alussa Leninin seuraajiin eli bolševikkeihin ja maltillisempiin menševikkeihin. Bolševikit edustivat marxilaisuuden puhdasoppista tulkintaa, joka kannatti aseellista vallankumousta ja proletariaatin diktatuuria. Menševikit arvostelivat Leninin linjaa elitistiseksi hirmuvallaksi.
Suomen Työväenpuolue eli myöhempi sosialidemokraattinen puolue perustettiin 1899. Alkuvuosina marxilaisuus vaikutti voimakkaasti puolueen linjaan, joka oli radikaali ja jopa vallankumouksellinen. Puolueesta tuli nopeasti Suomen suosituin, ja se sai läpi tärkeitä uudistuksia, kuten yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden. Sisällissodan jälkeen kommunistit häädettiin puolueesta ja sen linja maltillistui. Vanhaa järjestelmää ei enää haluttu korvata uudella vaan sitä uudistettiin vähittäin. Puolueen kannatus pysyi korkeana ja vuonna 1926 SDP muodosti Väinö Tannerin johdolla vähemmistöhallituksen.