Plotinos
Filosofia

Plotinos opetti, että on olemassa kaikkein ylin, täydellisesti tuonpuoleinen Yksi, joka on kaiken olemisen ja ei-olemisen kategorioinnin ulkopuolella. ”Olemisen” käsite on ihmisten johtama siitä kokemuksesta, jonka voimme havaita aisteilla, mutta ääretön, tuonpuoleinen Yksi on kaiken sellaisen ulkopuolella, ja siksi myös kaikkien sellaisesta johdettujen käsitteiden ulkopuolella. ”Oleminen” tai ”olemassaolo” on ominaisuus, attribuutti, ja Yksi on kaikkien ominaisuuksien ulkopuolella, koska se on kaikkien niiden lähde. Yksi ”ei voi olla mikään olemassa oleva asia”, eikä voi myöskään olla kaikkien olemassa olevien asioiden summa, sillä se ”on ollut ennen kaikkea olemassaoloa”.
Tämä Yksi on johtanut itsestään koko muun kaikkeuden, joka on joukko vähäisempiä asioita ja olentoja. Myöhemmin uusplatonilaiset filosofit, erityisesti Iamblikhos, lisäsivät sadoittain välittäviä olentoja Yhden ja ihmisten väliin. Plotinoksen alkuperäinen ajatus oli kuitenkin paljon yksinkertaisempi.
Yksi ei sisällä mitään jakoja, moninaisuutta eikä eroja. Siksi Yhteen ei voi liittää mitään ominaisuuksia. Ajattelua ei voi liittää Yhteen, koska ajattelu vaatii eroa ajattelijan ja ajattelun kohteen välillä. Myöskään tahtoa tai toimintaa ei voi liittää Yhteen, koska myös se vaatisi eron tekemistä tahtovan tai tekevän ”agentin” ja sen kohteen, ”objektin”, välillä.
Yksi, kaikkien ominaisuuksien ulkopuolisena, mukaan lukien oleminen ja ei-oleminen, ei ole maailman lähde minkään luomisen teon, tahdotun tai muunlaisen, vuoksi, koska tekoja ei voi liittää muuttumattomaan Yhteen. Tässä Plotinos turvautuu loogiseen periaatteeseen, jonka mukaan ”vähemmän täydellinen” aina välttämättömyyden pakosta ”virtaa”, tai saa alkunsa, ”täydellisestä” tai ”enemmän täydellisestä”. Näin kaikki on saanut alkunsa Yhdestä ei hetkellisen vaan koko ajan jatkuvan virtaamisen seurauksena, jossa on erilaisia tasoja täydellisyydestä yhä pienempään ja pienempään täydellisyyteen.
Näin Plotinos ei ole samaa mieltä kuin esimerkiksi kristityt, joiden mukaan luominen on tapahtunut ”ex nihilo” (ei mistään, tyhjästä), mutta häntä ei voi leimata myöskään panteistiksi, koska hän sanoo aina, että Yksi ei ole millään tavalla muuttunut tai vähentynyt ”luomisessa” tapahtuneen virtaamisen seurauksena. Yksi ei jaa itseään moniksi vähäisemmiksi olennoiksi, tai pura itseään pala palalta. Plotinos vertaa Yhtä tässä mielessä aurinkoon, josta virtaa valoa loputtomasti ilman että se vähenisi (mikä ei tosin nykyaikaisen tieteen mukaan pidä paikkaansa), ja peiliin, joka heijastaa objektista peilikuvan ilman että alkuperäinen objekti vähenisi.
Ensimmäinen Yhdestä syntynyt on Plotinoksen mielestä Ajatus tai Järki (nous), jota vastaisi Platonin Timaioksessa esiintyvä demiurgi, luojajumala. Sitä seurasi Maailmansielu, jonka Plotinos jakaa ”ylempään” ja ”alempaan”, joista alempi vastaa luontoa. Maailmansielusta seuraavat yksittäiset ihmisten sielut, ja lopulta aine, olemisen ja täydellisyyden alhaisimpana tasona.
Vaikka aineellinen maailma onkin olemassa olemisen ketjun alhaisimmalla tasolla, Plotinos arvosteli gnostilaisten harjoittamaa aineen ja ruumiin halveksuntaa. Plotinoksen mielestä myös aineella oli jumalainen luonto, koska se oli Järjen ja Maailmansielun tuotetta.
Plotinoksen filosofia on luonteeltaan hyvinkin uskonnollinen, ja sitä lisää entisestään hänen käsitteensä ”ekstaattisesta yhtymisestä” Yhteen. Porfyrios sanoo, että Plotinos saavutti tällaisen ”yhtymisen” useita kertoja sinä aikana kun hän tunsi hänet.
Uusplatonismia pidettiin monesti filosofisena perustana pakanuudelle, ja sitä käytettiin puolustautumisessa kristinuskoa vastaan, mutta myös monet kristityt saivat vaikutteita uusplatonismista. Plotinoksen opetukset vaikuttivat paljon kristinuskon varhaisiin kirkkoisiin, muun muassa Augustinukseen.
Useat filosofit ovat verranneet Plotinoksen ja hindulaisen Advaita Vedanta -koulukunnan ajatuksia toisiinsa.