stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jäämerentähtimö
Levinneisyys

Jäämerentähtimöä tavataan pääasiassa pohjoisen pallonpuoliskon arktisilla alueilla. Erityisen yleinen laji on Kanadan arktisessa saaristossa. Laji tavataan myös muun muassa Islannissa, Huippuvuorilla ja Pohjois-Norjan rannikolla sekä Venäjällä Kuolan niemimaalta ja Vienan alueelta itään pitkin arktista rannikkoa. Suomesta laji löydettiin yllättäen Hailuodon Viinikanlahdelta vuonna 1947. Tämä Itämeren alueen ainoa, pienikokoinen esiintymä kuitenkin hävisi pian. Hailuodon esiintymän arvellaan olleen joko jääkauden jälkeinen jäänne tai äskettäin Jäämeren rannikolta vesilintujen tai kahlaajien jaloissa paikalle kulkeutunut.
Elinympäristö

Jäämerentähtimö on pohjoisten merenrantojen kasvi. Sitä kasvaa maatuvilla levävalleilla, liejunsekaisilla rantaniityillä ja alavilla vuonorannoilla. Hailuodon esiintymä kasvoi kostealla merenrantaniityllä.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Jäämerentähtimön levinneisyys Suomessa.
United States Department of Agriculture (USDA): Stellaria humifusa (englanniksi)
Flora of North America: Stellaria humifusa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1193802  Wikispecies: Stellaria humifusa  CoL: 4ZRF7  EoL: 587324  EUNIS: 167659  FNA: 250060932  GBIF: 5384598  iNaturalist: 169339  IPNI: 159254-1  IRMNG: 11239552  ITIS: 20166  IUCN: 64325204  NatureServe: 2.148751  NCBI: 1137906  Observation.org: 128488  Open Tree of Life: 722273  Plant List: kew-2481909  PLANTS: STHU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:159254-1  Tropicos: 6300277  VASCAN: 4435  WFO: wfo-0000436304  Laji.fi: MX.38062
Tomi Kaarto

Tomi Kaarto (13. kesäkuuta 1972 Turku – 20. lokakuuta 2006 Turku) oli suomalainen kirjallisuustieteilijä.
Kaarto opiskeli yleistä kirjallisuustiedettä ja filosofiaa Turun yliopistossa. Vuodesta 1996 hän työskenteli siellä yleisen kirjallisuustieteen assistenttina. Hän oli filosofian lisensiaatti. Kaarto laati ensimmäisen laajan julkaisunsa Mihail Bahtinin ja Michel Foucault’n kirjailijakäsityksestä. Sittemmin hänen kiinnostuksensa kohdistui etenkin Jacques Derridaan. Kaarto ehti saavuttaa Suomessa näkyvyyttä esitelmillään ja kirjoituksillaan Derridan ajattelusta ennen kuolemaansa Turussa 34-vuotiaana. Hänen viimeiseksi työkseen jäi laaja väitöskirja Derridasta.
Julkaisut

Tekijän syntymä: Michel Foucault'n arkeologian kauden ja Mihail Bahtinin kirjailijakäsitys. Turku: Turun yliopisto 1998 ISBN 951-29-1211-2
Subjektia rakentamassa: tutkielmia minuudesta teksteissä. toim. Tomi Kaarto ja Lasse Kekki. Turku: Turun yliopisto 2000. ISBN 951-29-1829-3
Jacques Derrida and the question of interpretation: the phenomenological reduction, the intention of the author, and Kafka's law. Frankfurt am Main: Peter Lang 2008. ISBN 978-3-631-56005-1
Seppo Jääskeläinen

Seppo Jääskeläinen Lahden kirjamessuilla 2009.
Seppo Ilmari Jääskeläinen (24. toukokuuta 1939 Helsinki – 6. toukokuuta 2014 Pärnu, Viro) oli suomalainen kirjailija. Hän opiskeli koneteknikoksi Helsingin teknillisestä oppilaitoksesta ja työskenteli 40 vuotta metalliteollisuuden palveluksessa, pääosin Lahdessa. Lisäksi hän opiskeli avoimessa korkeakoulussa muun muassa kasvatustiedettä, sosiologiaa ja kirjallisuutta. Hän toimi muun muassa kirjallisuuden opetustehtävissä ja konsulttina. Jääskeläinen alkoi kirjoittaa vakavissaan 1980-luvulla. Hänet tunnetaan myös näytelmäkirjailijana. Esikoisteos oli 1989 valmistunut näytelmä Valo on voittanut.
Jääskeläinen kuului Salpausselän kirjailijoihin vuodesta 1985 ja toimi puheenjohtajana vuosina 1988–1996. Kunniajäseneksi hänet valittiin 2004. Hän oli myös Suomen kirjailijayhdistysten neuvottelukunnan jäsen vuosina 1997–1999.
Tuotanto > Romaanit

Lakkoviikot.  Hämeenlinna:  Karisto, 1994.  ISBN 951-23-3325-2
Rattijuopon kujanjuoksu.  (Nimimerkillä Ismo Aasvuo)  Helsinki:  Edita, 1996.  ISBN 951-37-1949-9
Pako Karjalasta.  Lappeenranta:  Karjalan kirjapaino, 1998.  ISBN 952-5200-08-6
Kulmat.  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16290-X
Muutot.  Helsinki:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16882-7
Sodan vanki.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17399-5
Sankarin sota.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18299-4
Punainen Hanko.  Helsinki:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-19126-8
Maanpetturit.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2005.  ISBN 952-202-028-1
Sisko rakas.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2006.  ISBN 952-202-044-3
Routaporsas.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2007.  ISBN 978-952-202-078-9
Kaikki pelissä.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2008.  ISBN 978-952-202-107-6
Aamulla oli toisin.  Suomussalmi:  Myllylahti, 2009.  ISBN 978-952-202-131-1
Pakinakokoelmat
Lahden kulmilta.  Imprimatur, 2011.  ISBN 9789525229929
Lyhytproosakokoelmat
OMITUISIA, Ivan Rotta & Co, 2012 toukokuu, ISBN 978-952-5974-15-7
Tuotanto > Näytelmät

Valo on voittanut, 1989
Vieras, 1992
Aikaretki, 1992
Perheniemen kolhoosi, 1995
Tuotanto > Tietokirjat

Neuvos 75 13.09.1994. Teollisuusneuvos Martti Kempin elämäkerta.  Lahti:  N-paino, 1994.
Lahden rationalisointiyhdistys r.y. 50 vuotta 14.05.1995. Historiikki 1945–1995.  Lahti:  Lahden rationalisointiyhdistys, 1995.
Jääskeläinen, Seppo & Korppi-Tommola, Aura: Kempin viisi vuosikymmentä.  Lahti:  Kemppi, 1999.  ISBN 952-91-1010-3
Aiheesta muualla

Seppo Jääskeläinen Kirjasampo.fi:ssä
Sanojen ajan artikkeli Seppo Jääskeläisestä Kirjasampo.fi:ssä
Jääskeläinen Helsingin kaupunginkirjaston sivuilla[vanhentunut linkki]
Seppo Jääskeläinen Lahden kaupunginkirjaston sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Ilmari Järvinen

Eino Ilmari Järvinen (21. heinäkuuta 1897 Hartola – 12. lokakuuta 1953) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Herman Järvinen ja Hilma Fredrika Likander. Järvisen veli oli eversti Yrjö Järvinen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1930 Anna Helena Margarete (Gretel) Schwarserin kanssa.
Opinnot

Järvinen kävi viisi luokkaa Lahden suomalaista yhteiskoulua ja suoritti yksityisoppilaana ylioppilastutkinnon samassa koulussa vuonna 1924. Hän suoritti Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja sotilaspedagogisen kurssin Hämeenlinnassa vuonna 1925 sekä kapteenikurssin Sotakorkeakoulussa vuonna 1926. Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän suoritti vuosina 1927–1929 sekä Taistelukoulun orientoivan kurssin vuonna 1930.
Jääkäriaika

Järvinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 29. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella. Hän haavoittui partiokahakassa 11. marraskuuta 1916 ja oli sen jälkeen hoidettavana Mitaun ja Stettinin sotilassairaaloissa ja palasi 16. elokuuta 1917 takaisin 3. komppaniaan.
Suomen sisällissota

Järvinen saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) vänrikiksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin lähettiupseeriksi 2. Jääkäriprikaatiin, josta hänet 14. huhtikuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Ilveksessä, Hotakassa ja Muolaassa sekä Galitsinan valtaukseen.
Sisällissodan jälkeinen aika

Järvinen palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, jonka nimi ensin muuttui Jääkäripataljoona n:o 3:ksi ja sitten Kajaanin sissipataljoonaksi. Hänet komennettiin 20. lokakuuta 1918 Lapin 1. rajavartiopataljoonan Kuhmoniemen komppanian päälliköksi, josta hänet siirrettiin marraskuussa 1918 5. komppanian päälliköksi Itä-Suomen jalkaväkirykmentti n:o 5:een (myöh. Pohjois-Savon rykmentti) ja 18. helmikuuta 1920 alkaen Pohjanmaan jääkäripataljoonan 1. komppanian päälliköksi. Hän osallistui vuonna 1920 Petsamon retkikuntaan ja toimi päällikkönä 3. komennuskunnan 1. komppaniassa. Hänet siirrettiin 6.joulukuuta 1920 Uudenmaan rykmenttiin, missä toimi ensin 4. komppanian päällikkönä ja 1. tammikuuta 1921 alkaen majoitusmestarina, josta hänet komennettiin edelleen 1. huhtikuuta 1921 komppanianpäälliköksi Kainuun rajavartiostoon. Hän sai siirron 28. marraskuuta 1923 Pohjanmaan jääkäripataljoonaan 1. komppanian päälliköksi ja 16. toukokuuta 1928 Tampereen rykmentin 2. pataljoonan komentajaksi, josta hänet komennettiin 1. maaliskuuta 1932 Kymenlaakson sotilasläänin esikuntaan esikuntapäälliköksi, johon toimeen hänet määrättiin vakinaiseksi 1. heinäkuuta 1933 ja siirrettiin 29. maaliskuuta 1938 Pohjan rykmentin 2. pataljoonan komentajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui Jalkaväkirykmentti 37:n komentajana ja osallistui taisteluihin Laatokan koillispuolen motituksiin. Välirauhan aikana hän toimi Saimaan suojeluskuntapiirin päällikkönä. Jatkosotaan hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 49:n komentajaksi ja hän johdatti rykmenttinsä Itä-Karjalan läpimurtotaisteluihin Hiitola – Laatokka, Ilves – Hotakka akseleilla ja Kivennavalla sekä Valkeasaaressa. Hyökkäysvaiheen taistelujen jälkeen hänet siirrettiin vuonna 1943 Saimaan suojeluskuntapiirin ja Itä-Savon sotilasläänin komentajaksi. Mutta kun vuonna 1944 suurhyökkäys alkoi tarvittiin häntä jälleen rintamalla ja hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 50:n komentajaksi ja johdatti rykmenttinsä torjuntataisteluihin Lavola – Ventelä akselilla. Sodan loputtua hänet siirrettiin Saimaan suojeluskuntapiirin ja Itä-Savon sotilasläänin komentajaksi, mutta erosi vakinaisesta palveluksesta vielä vuonna 1944.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän siirtyi vakuutustarkastajaksi vakuutusyhtiö Salamaan, josta hän siirtyi edelleen Haukivuoren Puutavara Oy:n palvelukseen ja toimi yrityksessä vuoteen 1952 saakka.
Luottamustoimet

Järvinen toimi Suomalais-venäläisen rajantarkastuskomission jäsenenä vuosina 1922–1923 ja Pohjanmaan jääkäripataljoonan historiatoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1925–1927 sekä Pohjanmaan jääkäripataljoonan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuonna 1925. Kunnianeuvoston jäsen Jääkäriprikaatissa hän oli vuosina 1926–1928 ja 3. Divisioonassa vuosina 1930–1932. Puheenjohtajana Tampereen rykmentin kunnianeuvostossa hän toimi vuonna 1933 ja Kymenlaakson sotilasläänin kunnianeuvostossa vuosina 1934–1937. Lahden kaupunginvaltuuston jäsenenä hän toimi vuosina 1933–1936 ja Jääkäriliiton Lahden alaosaston puheenjohtajana vuosina 1930–1937. Jääkäriliiton Kuopion alaosaston puheenjohtajana hän toimi vuosina 1939–1940 ja Suomalais-Saksalaisen seuran Pieksämäen paikallisosaston puheenjohtajana vuosina 1940–1941. Sotainvalidien Veljesliiton Suur-Savon piirin puheenjohtajana hän toimi vuosina 1944–1948 ja Pieksämäen reserviupseerikerhon 1. kunniajäsenenä vuodesta 1945 alkaen.
Julkaisut

Tavallisen jääkärin tie, 1964.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. joulukuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 29. toukokuuta 1918  Kapteeni 6. joulukuuta 1920  Majuri 16. toukokuuta 1928  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1938  Eversti 1941  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 16. toukokuuta 1933 |      |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan haavoittumismerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Ruotsin Vaasan ritarikunnan 2. lk. kunniamerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Jyväskylän yliopiston bio- ja ympäristötieteiden laitos

| Jyväskylän yliopiston bio- ja ympäristötieteen laitos |
| --- | --- |
Rahoitus:  15,6 miljoonaa euroa (2014)
Henkilökunta:  205
Opiskelijoita:  550
Jatko-opiskelijoita:  95
Sijainti:  Jyväskylä,  Suomi (62.230000°N, 025.7402894°E)
Osoite:  Survontie 9 C
Kampus:  Ylistönrinne
Sivusto:  www.jyu.fi/bioenv
Ambiotica
Jyväskylän yliopiston bio- ja ympäristötieteiden laitos on yksi Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan neljästä laitoksesta. Se on yksi yliopiston suurimmista laitoksista. Bio- ja ympäristötieteiden laitoksen tutkimuksen ja koulutuksen pääalueet ovat akvaattiset tieteet, ekologia ja evoluutiobiologia, solu- ja molekyylibiologia, biologinen nanotiede sekä ympäristötiede. Laitoksen johtajana toimii professori Janne Ihalainen.
Bio- ja ympäristötieteen laitos kuuluu Jyväskylän yliopiston keskeisten tutkimusyksiköiden joukkoon. Vuosina 2006–2011 laitoksella toimivat Suomen Akatemian nimeämät Virustutkimuksen sekä Evoluutiotutkimuksen huippututkimusyksiköt. Toimikaudella 2012–2017 laitoksella on toiminut Biologisten vaikutusten huippututkimusyksikkö, jota johti akatemiaprofessori Johanna Mappes. Osa laitoksen tutkimustoiminnasta tapahtuu kansainvälisesti tunnetulla Konneveden tutkimusasemalla. Tutkimusasemalla tehdään tutkimusta evoluutiotutkimuksen sekä luonnonvarojen ja ympäristön tutkimuksen aloilla.
Opiskelijoita bio- ja ympäristötieteiden laitoksella on noin 650 ja sieltä valmistuu vuodessa noin 50 maisteria ja 20 tohtoria.
Opiskelu

Bio- ja ympäristötieteiden alalla voi Jyväskylän yliopistossa suorittaa luonnontieteiden kandidaatin (alempi korkeakoulututkinto) ja filosofian maisterin (ylempi korkeakoulututkinto) tutkinnot sekä filosofian tohtorin ja filosofian lisensiaatin jatkotutkinnot. Luonnontieteiden kandidaatin tutkintoon kuuluvat opinnot voidaan suorittaa kolmessa vuodessa, ja ne muodostavat pohjan maisteriopinnoille, jotka voidaan suorittaa kahdessa vuodessa.
Opetuksen painopisteet ovat akvaattiset tieteet, ekologia ja evoluutiobiologia, solu- ja molekyylibiologia sekä ympäristötiede. Kandidaatin tutkinnon pääaine on yksi seuraavista: akvaattiset tieteet, ekologia ja evoluutiobiologia, solu- ja molekyylibiologia tai ympäristötiede. Elokuun alusta 2017 alkaen kandidaatintutkinnon voi suorittaa joko biologian kandidaattiohjelmassa tai luonnonvarat- ja ympäristö -kandidaattiohjelmassa. Bio- ja ympäristötieteiden opiskelija voi opintojensa alkuvaiheessa hakea Nanotieteiden koulutukseen (pääaineena solu- ja molekyylibiologia).
Maisterin tutkinnon voi suorittaa seuraavissa maisteriohjelmissa:
akvaattisten tieteiden maisteriohjelma
ekologia ja evoluutiobiologia
solu- ja molekyylibiologia
ympäristötiede
Tutkimus

Jyväskylän yliopiston bio- ja ympäristötieteen laitos harjoittaa kokeellista ja teoreettista perustutkimusta sekä perustutkimusta soveltavaa tutkimusta. Tutkimuksen kohteena ovat luonnon perusilmiöt ja aineen rakenne. Laitoksen tutkimus kattaa kaikki bioottiset organisaatiotasot molekyyleistä populaatiotasojen kautta aina ekosysteemitasolle. Tutkimus tarkastelee näiden yksiköiden keskinäisiä vuorovaikutussuhteita, vuorovaikutusta ei-biologisen ympäristön kanssa sekä ekosysteemeihin ja erilaisiin vuorovaikutuksiin vaikuttavia sosiologisia ja ekonomisia kytkentöjä.
Laitoksen tutkimuksen painopisteet ovat:
Evoluutiotutkimus
Biologisten vuorovaikutusten huippututkimusyksikkö (Arkistoitu – Internet Archive)
Akvaattisten ekosysteemien sekä ympäristön ja luonnonvarojen tutkimus
Solujen, virusten ja biomolekyylien rakenteen ja toiminnan tutkimus
Tutkimus > Evoluutiotutkimus

Evoluutioekologian sekä soveltavan evoluutiobiologian tutkimuksen pääasiallinen menetelmä on kokeellinen tutkimus ekologisesti realistisessa asetelmassa. Tutkimuslajeja on useita viruksista selkärankaisiin. Tavoitteena on selvittää elollisen luonnon perusilmiöitä. Tutkimuksen avulla pyritään erityisesti selvittämään niitä biologisia vuorovaikutuksia, jotka vaikuttavat eliöiden ja populaatioiden ominaisuuksiin ja kykyyn sopeutua muuttuvaan elinympäristöön. Bio- ja ympäristötieteiden laitoksella on toiminut vuosina 2012–2017 Suomen Akatemian nimeämä biologisten vuorovaikutusten huippututkimusyksikkö. Yksikkö jatkoi laitoksella aiemmin vaikuttaneiden kahden tutkimusyksikön (evoluutiotutkimus ja virustutkimus) perinnettä ja yhdisti niiden tutkimusalat.
Tutkimus > Luonnonvarojen ja ympäristön tutkimus

Luonnonvarojen ja ympäristön tutkimuksen vahvuusalueella tutkitaan, miten ihmisen toiminta vaikuttaa luontoon, ja miten luonnonvaroja voidaan käyttää kestävällä tavalla. Niiden lisäksi pyritään kehittämään keinoja vähentää ihmistoiminnan aiheuttamia haitallisia ympäristövaikutuksia. Vahvuusalan tutkimustoiminnassa yhdistyvät maa- ja vesiekosysteemitutkimus sekä vesien ja valuma-alueiden luonnonvarojen suojelu ja käyttö.
Tutkimus > Solujen, virusten ja biomolekyylien rakenteen ja toiminnan tutkimus

Biologinen nanotiede on poikkitieteellinen tutkimusala, joka tähtää mikrobien ja proteiinien toimintamekanismien ymmärtämiseen nanotasolla. Solu- ja molekyylibiologit tutkivat myös solujen, virusten ja biomolekyylien rakenteita. Perustutkimusta soveltavan tutkimuksen avulla pyritään löytämään erilaisia käytännön sovelluksia muun muassa bioteknologian ja lääketieteen aloilla.
Laitoksen toiminta

Vuoden 2016 loppuun bio- ja ympäristötieteiden laitoksen toiminta oli jaettu osastoiksi sen tutkimuksellisten pääalojen (1) akvaattiset tieteet, 2) ympäristötiede, 3) ekologia ja evoluutiobiologia sekä 4) solu- ja molekyylibiologia) mukaisesti. Laitoksen osastojako muuttui vuoden 2017 alusta lukien. Toiminnallisesti (opetus ja tutkimus) laitos jakautuu muutoksen jälkeen kahteen osastoon:
Biotieteet
Luonnonvarat ja ympäristö
Biotieteiden osasto toimii solu- ja molekyylibiologian sekä ekologian ja evoluutiobiologian tutkimuksen ja opetuksen alalla. Laitoksen toisella osastolla eli luonnonvarojen ja ympäristön tutkimuksen osastolla tutkitaan ja opetetaan akvaattisia tieteitä sekä ympäristötiedettä.
Laitoksen toiminta > Luonnonvarat ja ympäristö

Luonnonvarojen ja ympäristön tutkimuksen osaston eräs tutkimuksellinen painopistealue on Ekologia ja evoluutiobiologia, jonka tutkimus on suuntautunut ekologiaan ja evoluutiogenetiikkaan. Tarkastelua tehdään DNA-, eliö-, populaatio- ja ekosysteemitasoilla. Bio- ja ympäristötieteen laitoksella on pitkä perinne mm. maaperäekologisen tutkimuksen alalla. Ekologian ja evoluutiobiologian tutkimusalalla on toiminut vuosina 2012–2017 Suomen Akatemian nimeämä Biologisten vuorovaikutusten huippututkimusyksikkö (Arkistoitu – Internet Archive). Evoluutiobiologian ja ekologian tutkijat tekevät myös kansainvälistä tutkimusyhteistyötä ulkomaisten tutkimuslaitosten kanssa.
Osaston toinen toiminnallinen painopiste ovat akvaattiset tieteet. Akvaattisissa tieteissä tutkitaan ja opiskellaan limnologiaa, hydrobiologiaa, kalabiologiaa sekä kalataloutta. Akvaattisten tieteiden keskeisimpiä laajoja tutkimusaiheita ovat olleet muun muassa orgaanisen hiilen kulkeutuminen vesistöissä, Suomen järvien kalakantojen tilanne, kalojen loisten tutkimus, järvien vedenlaatu sekä vesistöihin päätyvien jätevesien ja niiden puhdistamiseen liittyvä tutkimus. Merkittävä osa-alue on ollut myös vesistöjen uhanalaisten tai harvinaisten eliölajien (mm. raakku, järvitaimen ja saimaannorppa). Akvaattisten tieteiden tutkimusta tekevät tutkimusryhmät työskentelevät yhteistyössä muiden alan tutkimuslaitosten sekä yritysten kanssa.
Bio- ja ympäristötieteiden laitos oli vuosina 2011–2015 mukana energia- ja ympäristöalan huippuosaamiskeskittymän (CLEEN) organisoimassa suuressa kansallisessa ympäristön tilaa seuraavassa tutkimusohjelmassa (Measurement, Monitoring, and Environmental Assessment, MMEA), johon otti osaa 45 yritystä ja tutkimuslaitosta. Tutkimushankkeen avulla luotiin uusia apuvälineitä, standardeja ja menetelmiä erilaisiin ympäristömittauksiin ja ympäristön seurantaan sekä ympäristöasioihin liittyvään päätöksentekoon. Bio- ja ympäristötieteiden laitos on osana projektia kehittänyt yhteistyössä Suomen ympäristökeskuksen (SYKE) kanssa Jyväsjärvellä erityistä operationaalista vedenlaatumallia.
Laitoksen toiminta > Biotieteet

Biotieteellisen tutkimuksen ja koulutuksen toinen pääala on solu- ja molekyylibiologia. Solu- ja molekyylibiologian tutkimuksen pääalueita laitoksella ovat esimerkiksi solujen rakenne ja toiminta, virusten ja mikrobien tutkimus, proteiinien toiminta sekä virusten ja solujen vuorovaikutus. Tutkimuksen tavoitteena on ymmärtää mikrobien ja proteiinien toimintamekanismeja nanotasolla sekä etsiä niille käytännön sovelluksia esim. bioteknologian ja lääketieteen aloilla. Biomolekyylien rakennetutkimusta tehdään mm. spektroskopian avulla. Biologisten rakenteiden kuvantamisessa laitos tekee yhteistyötä Jyväskylän yliopiston monitieteellisen Nanotiedekeskuksen kanssa. Nanotiedekeskuksessa on esimerkiksi 800 MHz:n NMR-spektrometri, jonka toiminta perustuu ydinmagneettiseen resonanssiin (engl. nuclear magnetic resonance, NMR). Laitteen avulla voidaan tutkia esimerkiksi proteiinien rakenteen ja toiminnan välistä yhteyttä. Tutkija Elina Sieväsen mukaan epäjärjestäytyneet proteiinit ovat yhteydessä mm. Parkinsonin taudin,  Alzheimerin taudin, syövän ja metabolisen oireyhtymän syntyyn. Solu- ja molekyylibiologian perustutkimus sivuaa tällä alueella lääketiedettä.
Biotieteen osaston toinen pääala on ympäristötiede. Ympäristötieteen tärkeimmät tutkimusalat osastolla ovat ympäristökemia ja ekotoksikologia, ympäristöteknologia sekä ympäristömikrobiologia. Osasto tarjoaa ympäristötieteen aiheisiin liittyvää poikkitieteellistä opetusta. Ympäristötieteellisen tutkimuksen yksi keskeinen ala tarkastelee erilaisia ympäristöongelmia ja -riskejä. Sen lisäksi tehdään niiden havaitsemiseen, ennaltaehkäisyyn, korjaamiseen ja seurantaan liittyvää tutkimusta. Toinen keskeinen tutkimuskohde ovat luonnonvarat ja niihin liittyvät asiat. Tutkimuksen avulla etsitään ratkaisuja esimerkiksi luonnonvarojen käyttöön, tuotantoon, talouteen sekä luonnon monimuotoisuuden säilyttämiseen. Tutkimus liittyy tältä osin myös luonnonsuojelun kysymyksiin. Poikkitieteellisen lähestymistavan vuoksi alan tutkimus ja koulutus tarkastelevat ympäristöongelmien ratkaisuja laajemmin kuin yksittäiset tieteet.