stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juho Kuorikoski
Tuotanto

Kapteenin lokikirja.  Mediapinta, 2013.  ISBN 978-952-235-530-0
Sinivalkoinen pelikirja.  (Alanimeke kannessa: Suomen pelialan kronikka 1984−2014)  Munakka:  Fobos, 2014.  ISBN 978-952-67937-1-9
Play Finland.  Neogames, 2015.  ISBN 978-952-93-4886-2
Finnish Video Games  − A History and Catalog.  McFarland & Company, 2015.  ISBN 978-0-7864-9962-5  (englanniksi)
Suuret seikkailupelit – tietokonepelien klassikot.  Helsinki:  Minerva Kustannus, 2015.  ISBN 978-952-312-179-9
X-COM – tietokonepelien klassikot.  Helsinki:  Minerva Kustannus, 2016.  ISBN 978-952-312-336-6
Commodore 64: Tasavallan tietokone.  Minerva Kustannus, 2017.  ISBN 978-952-312-509-4
Hirsitalo muuttaa – opas hirsitalon siirtäjälle.  Kustannusosakeyhtiö Moreeni, 2018.  ISBN 978-951-131-511-7
Pelitaiteen manifesti.  Gaudeamus, 2018.  ISBN 978-952-495-483-9
Pelien Suomi – tarinoita kotimaiselta pelialalta.  Gaudeamus, 2021.  ISBN 978-952-345-109-4
Matopelin perilliset - suomalaisten mobiilipelien uskomaton tarina.  Minerva Kustannus, 2023.  ISBN 978-952-375-708-0
Avokauppa

Avokauppa eli avoin kauppa on Suomessa vapaamuotoinen sopimus, jossa tuotteen myyjä ja ostaja sopivat siitä, että ostajalla on oikeus palauttaa tuote takaisin kauppaan ja saada maksamansa kauppahinta takaisin, jos hän ei halua pitää tavaraa.
Avoimen kaupan ehdot

Avoimessa kaupassa ostajalla on oikeus määrätyn ajan kuluessa palauttaa tavara myyjälle, vaikka siinä ei olisi mitään virhettä. Myyjä puolestaan on sidottu kauppasopimukseen myös ostajalle varattuna harkinta-aikana. Tällä tarkoitetaan sitä, että myyjä ei voi purkaa avokauppaa ja että ostaja voi purkaa sen vain sovitun ajan kuluessa.
Mikäli ostaja päättää pitää tavaran, kauppa muuttuu pysyväksi, kun sovittu harkinta-aika on kulunut loppuun.
Avoimen kaupan ehdot > Vaaranvastuu tavarasta

Avoimessa kaupassa vaaranvastuu tavarasta siirtyy ostajalle, kun tavara luovutetaan – samoin kuin tavallisessa kaupassa. Lain mukaan vaaranvastuu on ostajalla siihen saakka, kunnes tavara palautetaan myyjälle.
Aiheesta muualla

Usein kysyttyä: Mitä on avokauppa? Kilpailu- ja kuluttajavirasto. Viitattu 26.9.2013.
Erminio Azzaro

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Erminio Azzaro |  Erminio Azzaro |  Erminio Azzaro |  |
Maa:   Italia
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Ateena 1969 | korkeushyppy |  |
Erminio Azzaro (s. 12. tammikuuta 1948) on entinen italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli korkeushyppy.
Azzaro saavutti Ateenan EM-kilpailuissa 1969 korkeushypyssä pronssia tuloksella 217 cm. Kultamitalin voittanut Valentin Gavrilov ja hopeamitalisti Reijo Vähälä saivat saman tuloksen. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 Azzaro sijoittui 17:nneksi tuloksella 205 cm.
Azzaro voitti Italian mestaruuden vuosina 1966, 1969, 1970 ja 1971. Hän paransi Italian ennätystä ensimmäisen kerran kesäkuussa 1966 hypätessään tuloksen 211 cm. Vuonna 1968 hän menetti ennätyksen Giacomo Crosalle mutta otti sen uudelleen nimiinsä hyppäämällä toukokuussa 1969 Formiassa tuloksen 215 cm. Kesäkuussa hän paransi ennätystä sentillä ja syyskuussa EM-kilpailuissa vielä toisella. Vuonna 1970 hän sivusi kahdesti ennätystään ja vuonna 1971 hän ylitti tuloksen 218 cm ensin elokuussa Rietissä ja pari viikkoa myöhemmin Madridissa.
Jaakko Kolmonen

| Jaakko Kolmonen |
| --- | --- |
 Jaakko Kolmonen
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. toukokuuta 1941 Juankoski
Kuollut: 3. syyskuuta 2016 (75 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  keittiömestari
Arvonimi: opetusneuvos (2007)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Jaakko Reino Kolmonen (2. toukokuuta 1941 Juankoski – 3. syyskuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen keittiömestari. Hän toimi vuodesta 1962 alkaen ruoanlaiton opettajana monissa alan ammattikouluissa ja kotitalousopettajien toimipisteissä. Erityisesti hänet tunnetaan lukuisista ruoka-aiheisista televisio-ohjelmista, kuten Maukasta mutkattomasti, Patakakkonen ja Asia on pihvi, joita hän juonsi ensin aisaparinsa Veijo Vanamon kanssa.
Kolmoselle myönnettiin vuonna 1991 Suomen Leijonan Ritarikunnan ansioristi sekä Valtion tiedonjulkistamispalkinto vuonna 1988. Jaakko Kolmonen toimi myös Suomen Keittiömestarit ry:n aktiivijäsenenä ja asiantuntijana. Kolmonen sai opetusneuvoksen arvonimen vuonna 2007.
Jaakko Kolmosen poika Petri Kolmonen tunnetaan myös kokkina, joka on valmistunut Ravintolakoulu Perhosta. Hän on voittanut muun muassa kalankäsittelyn Suomen mestaruuden. Hän toimi isänsä kanssa useissa ruoka-aiheisissa tapahtumissa nimellä Kokki Kolmoset. Nykyisin Petri Kolmonen toimii Lauttasaaressa K-Supermarketin kauppiaana.
Kolmonen julkaisi lähes 40 ruoka-aiheista teosta. Hänen tunnusmerkkinään pidetään niin sanottua Väinämöisen lakkia.
Jaakko Kolmonen vastusti sokerin, suolan ja kovien rasvojen käyttöä suomalaisessa ruokavaliossa. Hän kirjasi syöneensä vuosina 1964–2011 keskimäärin 270 ruisleipää vuodessa. Kolmonen kuoli äkilliseen sairauteen syyskuussa 2016.
Teoksia

(toim.): Kotomaamme ruoka-aitta: Suomen, Karjalan ja Petsamon pitäjäruoat.  Helsinki:  Patakolmonen, 1988.  ISBN 951-96047-3-1
Kolmonen, Jaakko & Kolmonen, Petri: Kokin niksikirja.  Helsinki:  Patakolmonen, 1997.  ISBN 952-5090-01-9
Mitä minä syön.  Helsinki:  Patakolmonen, 1999.  ISBN 952-5090-04-3
Kolmonen, Petri & Kolmonen, Jaakko: Terve nuori.  (Kansialanimeke: Päihitä päihteet, herkkuruoat nuorten makuun)  Helsinki:  Patakolmonen, 2002.  ISBN 952-5090-09-4
Tartu pannuun: Nuorten keittokirja.  Helsinki:  Patakolmonen, 2007.  ISBN 978-952-5090-13-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kotisivut (arkistoitu)
Jaakko Kolmonen Ylen Elävässä arkistossa
Jaakko Kolmosella riittää elämäntehtävää: Ristiretkellä puhtaan ruuan puolesta (Risto Rasilainen, KD 8.11.2007)
Superfood, lähiruoka ja extreme? Jaakko Kolmonen teki niitä jo 30 vuotta sitten (Jarmo Raivio, Suomen kuvalehti 27.3.2013)
Jaakko Kolmosen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Osmo Alaja

| Osmo Alaja |
| --- | --- |
 Osmo Alaja vuonna 1965
Mikkelin hiippakunnan piispa
 1959–1978 
Edeltäjä:  Martti Simojoki
Seuraaja:  Kalevi Toiviainen
Henkilötiedot
Koko nimi:  Osmo Viktor Johannes Alaja
Syntynyt: 26. tammikuuta 1915 Helsinki
Kuollut: 30. kesäkuuta 2001 (86 vuotta) Tampere
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  piispa
Vanhemmat:  Oskar Alander Ellen Törnwall
Puoliso:  Aune Elina Torikka (vih. 1937)
Muut tiedot
Koulutus:  pappisvihkimys (1937) teologian tohtori (1944)
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Osmo Viktor Johannes Alaja (vuoteen 1935 Alander, 26. tammikuuta 1915 Helsinki – 30. kesäkuuta 2001 Tampere) oli Mikkelin hiippakunnan piispa lähes yhdeksäntoista vuoden ajan 1959–1978. Alaja vihittiin papiksi 1937, ja hän toimi muun muassa Kymin seurakunnan kappalaisena 1944–1952 ja kirkkoherrana 1952–1955 sekä Turun tuomiorovastina 1955–1959 ennen kuin päätyi Mikkelin piispaksi.
Osmo Alajan vanhemmat olivat kirkkoherra, opettaja, kirjailija ja teologian tohtori Oskar Alander ja Ellen Helena Törnwall. Alajan taustayhteisö oli herännäisyys. Nuoruudessaan hän oli lahjakas aitajuoksija.
Ura pappina > Sotilaspappi

Osmo Alaja osallistui nuoruudessaan antaumuksella Akateemisen Karjala-Seuran toimintaan. Alaja toimi talvisodan aikana JR 12:n sotilaspappina. Vaikea haavoittuminen jatkosodan alussa, heinäkuussa 1941, merkitsi Alajalle rintamapalveluksen loppumista.
Ura pappina > Seurakuntapappina

Haavoittumisensa jälkeen Alaja jatkoi opintojaan ja väitteli teologian tohtoriksi 1944. Vuonna 1942 Alaja lähti mukaan Asevelipapit ry:n toimintaan. Alaja painotti pappisurallaan seurakuntatyötä tavallisen kansan parissa korkeakirkollisten muotojen kuten liturgiamenojen sijaan. Sodan jälkeen Alaaja toimi Kymin seurakunnan kappalaisena ja myöhemmin kirkkoherrana. Alaja piti Martti Simojoen tavoin tärkeänä kirkon ja työväenliikkeen suhteiden parantamista. Alaja valittiin 1950-luvun puolivälissä Turun tuomiorovastiksi.
Ura pappina > Mikkelin piispa (1959–1978)

Alaja nimitettiin myöhemmin Mikkelin piispaksi 1959 ja hän jäi eläkkeelle 1. helmikuuta 1978.
Teoksia

Alaja julkaisi useita kirjoja, joissa pohdiskellaan kirkon ja uskonnon asemaa ihmisten arkielämässä.
Piirteitä Tertullianuksen pyhityskäsityksestä. 1944 (väitöskirja)
Uutta yhteyttä etsimässä. 1945
Raamatun rivimiehiä. 1948
Kansankirkko. 1952
Pyhään temppeliisi päin. 1955
Keskustelua kirkossa ja kirkon vaiheilla. 1957
Pientä puhetta papeille ja maallikoille. 1959
Kutsutut ja valitut. 1962
Nuorten rippikouluopas. 1965
Kirkko ja rauhankysymys. 1967
Sopivalla ja sopimattomalla tavalla. 1970
Isot lähtivät Israeliin. 1973
Avaa ovesi, Libanon. 1975
Isot lähtivät herättäjäjuhlille. 1975
Isot järjestivät juhannuskirkon. 1976
Sanat, sanotut ajallansa. 1978
Vuosi vailla valjaita. 1979
Näen elämäni näin. 1981
Anteeksi, kuka olikaan Ilmari Salomies. 1983
Sanan varassa. 1983
Siionin juhlaa. 1983
Jumalan puhetta ihmisten suulla. 1986
Kaitsijana kaakonkulmalla. 1988
Suvun sokkeloista. 1990
Myös isämme uskoivat ennen. 1991
Uskossa ja toivossa. 1993
Jumala näki hyväksi. 1995
Päkniemen päiväkirjaa ja Eteläpuiston elämää. 1997
Soihdunkantajia ja yliopettajia. 1998
Vartioitse varustuksia, tähystä tietä. 1999
Jumala puhuu tavalla ja puhuu toisella. 2000
Kun se on hupaista ollut. 2000
Lennä, lennä leppäkerttu. 2001
Luettelo Ruotsin merivoimien alusten nimistä (B)

Ruotsin sotalaivat
A -
B -
C -
D -
E -
F -
G

H -
I -
J -
K -
L -
M - 
N

O -
P -
Q -
R -
S -
T -
U 

V -
W -
X -
Y -
Z -
Å -
Ä -
Ö
Vartioveneet
Fregatit
Hävittäjät
Tykkiveneet
Korvetit
Risteilijät
Linjalaivat
Miinalaivat
Miinantorjunta-alukset
Miinanraivaajat
Monitorit
Moottoritorpedoveneet
Rannikkopanssarilaivat
Partioalukset
Purjealukset
Ohjusveneet
Koululaivat
Kuunarit
Torpedoveneet
Tukilaivat
Sukellusveneet
Yhteysalukset
Luettelo Ruotsin merivoimien alusten nimistä sisältää Ruotsin merivoimissa palveluksessa olleiden B kirjaimella alkaneiden alusten nimet. Luettelossa ei ole listattu saman nimisiä aluksia erikseen.
HMS Beckholmen
HMS Bellona
HMS Belos
HMS Berserk
HMS Birger Jarl
HMS Björn
HMS Björn Järnsida
HMS Blackan
HMS Blenda
HMS Blidö
HMS Blixt
HMS Boren
HMS Braxen
HMS Bredskär
HMS Bremön
HMS Bris
HMS Brynhilda
HMS Brännaren
HMS Bävern
Azərbaycanfilm

Elokuvastudion sisäänkäynti.
Azərbaycanfilm (ven. Азербайджанфи́льм, Azerbaidžanfilm) on Azerbaidžanin pääkaupungissa Bakussa toimiva elokuvastudio.
Studio on saanut alkunsa tasavallan valistusasiain kansankomissariaatin yhteyteen vuonna 1923 perustetusta valokuva- ja elokuvahallinnosta. Vuosina 1930–1933 sen nimenä oli Azkino, vuodesta 1933 lähtien Azfilm, vuodesta 1934 Azgoskinoprom, vuosina 1935–1940 Azerfilm, vuosina 1941–1959 Bakun elokuvastudio ja vuodesta 1960 Cəfər Cabbarlılle nimetty Azerbaidžanfilm.
Studio tuotti aluksi lähinnä uutiskatsauksia ja dokumenttielokuvia. Sen ensimmäinen näytelmäelokuva oli Vladimir Balljuzekin ohjaama Legenda o Devitšjei bašni (1924). Alkuvaiheessa studiolla työskenteli useita muista tasavalloista tulleita ohjaajia kuten Hamo Beknazarjan, Vsevolod Pudovkin, Nikoloz Šengelaia ja Boris Barnet. Ensimmäinen azeriohjaajan elokuva oli Abbas Mirzə Şərifzadən Bismillah (ven. Vo imja boga, 1925). Studion mykkäelokuvista tunnetuin on Šengelaian Dvadtsat šest komissarov (1933).
Vuonna 1936 julkaistiin ensimmäinen tasavallassa kuvattu äänielokuva, Mežrabpomfilmin kanssa tuotettu Boris Barnetin Sinisen meren rannalla (ven. U samogo sinego morja). Samalla aloitettiin elokuvien jälkiäänitys azeriksi. Ensimmäinen kansallinen äänielokuva oli Viktor Turinin ohjaama Bakılılar (ven. Bakintsy, 1938). Studion suurimpia menestyksiä oli Stalin-palkinnon saanut musiikkielokuva Naimatoimitsija (Arşın mal alan, ven. Aršin mal alan, 1945).
Azərbaycanfilm sai uudet nykyaikaisesti varustetut tilat vuonna 1965. 1980-luvun alussa se tuotti vuosittain kuusi näytelmäelokuvaa, 20 dokumenttielokuvaa, neljä animaatiota ja jälkiäänitti azeriksi yli 60 filmiä. Studion elokuvat käsittelivät etupäässä ajankohtaisia ja yleisinhimillisiä aiheita. Lisäksi tehtiin kansallisten suurmiesten elämäkertoja. Huomiota herätti erityisesti Rasim Ocaqovin korruptiota käsittelevä Kuulustelu (İstintaq, ven. Dopros, 1979). Azərbaycanfilmin kansainvälisesti tunnetuin ohjaaja oli Rüstəm İbrahimbəyov, joka on jatkanut uraansa menestyksekkäästi myös Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen.
Studion toiminta lamaantui vuoden 1992 jälkeen ja sen tilat vuokrattiin pienyrityksille. Vuonna 2005 Azərbaycanfilm alistettiin maan kulttuuriministeriölle, joka alkoi rahoittaa sen uudistamista. Nykyään studiolla kuvataan vuosittain kahdesta neljään pitkää näytelmäelokuvaa.
Aiheesta muualla

Azərbaycanfilmin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (azeriksi), (venäjäksi), (englanniksi)
Kim Lindström

Kim Lindström (s. 1946 Helsinki) on suomalainen tietokirjailija, sijoittaja, yrittäjä ja konsultti. Koulutustaustaltaan hän on valtiotieteen maisteri ja kansantaloustieteilijä.
Lindströmillä on pitkä ura arvopaperialan yritysten johtotehtävissä. Hän on toiminut Yhdyspankin rahastoyhtiössä, varainhoitoyhtiö Carnegie Varainhoidossa sekä Norvestiassa. Hän on myös toiminut Yhdyspankin pääekonomistina sekä on ollut perustamansa Fides Asset Managementin pääomistaja ja hallituksen puheenjohtaja. Hänellä on myös monipuolinen kokemus hallitustehtävistä.
Teokset

Menesty osakesijoittajana.  Helsinki:  Talentum, 2005.  ISBN 952-14-0952-5
Vaurastu arvo-osakkeilla.  Helsinki:  Talentum, 2007.  ISBN 978-952-14-1228-8
Onnistu osakemarkkinoilla.  Helsinki:  Talentum, 2011.  ISBN 978-952-14-1721-4
Puoli vuosisataa pörssin sisäpiirissä.  (Omaelämäkerta)  Helsinki:  Talentum, 2013.  ISBN 978-952-14-2047-4
Aiheesta muualla

Sijoitustieto.fi: Haastattelussa Kim Lindström - Sijoittajalegendan opit, strategia ja ikimuistoisimmat hetket uralla
Kirjailijaesittely Talentumin sivustolla
Jaakko Lyytinen

Jaakko Lyytinen (s. 5. huhtikuuta 1973 Helsinki) on suomalainen toimittaja, joka työskentelee Helsingin Sanomissa. Hän oli HS:n kulttuuritoimituksen esimies 2011–2015.
Lyytinen valmistui valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta 2005. Hän on työskennellyt Bisnes.fi-lehden päätoimittajana ja toimittajana Markkinointi & Mainonta -lehdessä sekä Ylioppilaslehden toimitussihteerinä.
Lyytinen veti Yle TV1:n keskusteluohjelmaa Kirvesmiehet yhdessä Jan Erolan kanssa. Lyytinen on kirjoittanut tietokirjoja ja muun muassa pakinoinut Liisaleena-nimimerkillä yhdessä Arno Kotron kanssa Ylioppilaslehdessä ja City-lehdessä. Hän on myös esiintynyt yhtyeessä Punatähdet taiteilijanimellä Varma Kosto Punander.
Teokset

Liisaleena (Arno Kotro ja Jaakko Lyytinen): Poikki ja pinoon: Kootut kolumnit.  (Kolumnit julkaistu aiemmin Ylioppilaslehdessä ja City-lehdessä)  Espoo:  Schildt, 2003.  ISBN 951-50-1349-6
Kotro, Arno & Lyytinen, Jaakko: Hengaajan käsikirja.  Helsinki:  Like, 2004.  ISBN 952-471-193-1
Lyytinen, Jaakko & Piha, Kirsi: Yritä edes. 32 syytä ryhtyä yrittäjäksi.  Helsinki:  Talentum, 2004.  ISBN 952-14-0880-4
Kun pöllö sai siivet. MTV:n uutisten historia.  Helsinki:  Tammi, 2006.  ISBN 951-31-3793-7
Aiheesta muualla

Jaakko Lyytinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Abdallah Azzam

Abdallah Azzam (1941 Silat al-Harithiya, Palestiinan brittiläinen mandaatti – 24. marraskuuta 1989 Peshawar, Pakistan) oli palestiinalaissyntyinen islamoppinut ja globaalin jihadismin perustaja. Azzam toimi 1980-luvulla Afganistanin sodassa keräten jihadisteja ympäri muslimimaailmaa käymään jihadia Neuvostoliiton miehitysjoukkoja vastaan.
Elämäkerta

Palestiinalainen Azzam liittyi islamistiseen Muslimiveljeskuntaan jo ollessaan nuori. Hän taisteli Kuuden päivän sodassa Israelia vastaan vuonna 1967. Hän opiskeli islamilaista lakia Damaskoksessa ja väitteli tohtoriksi Kairon al-Azharin yliopistosta. Hän ryhtyi yliopistonopettajaksi Jordaniassa, mutta hänet erotettiin islamististen ajatustensa vuoksi. Hän siirtyi opettamaan ensin Saudi-Arabiaan ja sen jälkeen Pakistaniin.
Pakistanissa ollessaan Azzam ryhtyi organisoimaan maahan ulkomaisia jihadisteja taistelemaan Afganistanin sodassa Neuvostoliittoa vastaan. Hän matkusteli arabimaissa ja Yhdysvalloissa taivutellen nuoria miehiä ottamaan osaa jihadiin. Azzamin tärkein argumentti oli uskonnollinen: hänen mielestään oli jokaisen muslimimiehen velvollisuus puolustaa islamin aluetta. Azzam puhui usein palkinnosta, joka jihadisteja odottaisi kuoleman jälkeen, ja näin hänestä tuli jihadisteille luonteenomaisen "marttyyrikultin" perustaja.
Azzamin toiminnan seurauksena Afganistaniin matkusti noin 20 000 ulkomaista jihadistia vuosien 1980–1992 välillä. Yksi heistä oli saudiarabialainen Osama bin Laden, josta tuli Azzamin oppipoika sekä seuraaja globaalin jihadin ja al-Qaidan johtajana. Azzamin värväämillä jihadisteilla ei ollut kovinkaan suurta merkitystä sodassa, sillä suurin osa heistä tuli maahan vasta sodan päättymisen jälkeen, eivätkä he esimerkiksi kielivaikeuksien vuoksi pystyneet yhteistyöhön oppositiojoukkojen kanssa. Azzam kuitenkin otti opposition voitosta kunnian omassa propagandassaan sodan jälkeen ja näin sai seuraajansa uskomaan siihen, että mikään vihollinen ei ole voittamaton. Hän myös perusti liikkuvat taistelujoukot, joiden tarkoituksena oli jatkossa taistella missä tahansa islamin aluetta miehitettäisiinkin. Azzam halusi taistella vain vääräuskoisia sotilaita vastaan ja jättää siviilit rauhaan.
Azzam ja hänen kaksi poikaansa murhattiin pommilla Peshawarissa 24. marraskuuta 1989. Tekijät jäivät tuntemattomiksi. Ennen kuolemaansa Azzam oli antanut oppilaalleen Osama bin Ladenille sadoista taistelijoista tehdyn luettelon, jonka nimenä oli al-Qaida, 'perusta'. Azzamin kirjoituksia luetaan jihadistisessa liikkeessä edelleen paljon.
Urpo Kuuskoski

Urpo Akseli Kuuskoski, sukunimi vuoteen 1925 Lindholm (4. elokuuta 1905 Turku – 25. toukokuuta 1982) oli suomalainen filosofian tohtori, yliopettaja ja oppikirjojen tekijä.
Kuuskosken vanhemmat olivat asemapäällikkö Axel Wilhelm Lindholm ja Walma Maria Kuuskoski. Hän pääsi ylioppilaaksi 1924 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1925 sekä filosofian lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1937.
Kuuskoski toimi Kadettikoulun matematiikan ja fysiikan opettajana 1928–1938, tyttönormaalilyseon matematiikan, fysiikan ja kemian vanhempana lehtorina 1936–1952 sekä Helsingin normaalilyseossa matematiikan, fysiikan ja kemian yliopettajana 1952–1963 ja matematiikan yliopettajana vuodesta 1963 lähtien.
Kuuskoski oli Suomen matematiikan ja fysiikan opettajien liiton sihteeri 1936–1952 ja puheenjohtaja vuodesta 1952. Hän oli Matemaattisten aineiden aikakauskirjan päätoimittaja vuodesta 1941.
Toimitustöitä

Tähtitieteen harrastajan kirja ; toim. Pentti Kalaja ja Urpo Kuuskoski. Ursan julkaisuja 3. WSOY 1947
Oppikouluväen kanta koulutuskeskustelussa ; toim. Niilo Honkala, Samuli Aapalahti ja Urpo Kuuskoski.  Suomen valtionoppikoulujen opettajaliitto - Suomen yksityiskoulunopettajien yhdistys ja yksityisoppikoulujen liitto, Helsinki 1966
NRP Azevia (P595)

| NRP Azevia |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Laskettu vesille:  9. heinäkuuta 1941
Palveluskäyttöön:  15. syyskuuta 1942
Poistui palveluskäytöstä:  1975
Tekniset tiedot
Uppouma:  275 t
Pituus:  42 m
Leveys:  6,5 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria, 2 400 bhp
Nopeus:  17 solmua
Miehistöä:  30
Aseistus
Aseistus:  2 × Oerlikon 20 mm -tykki
NRP Azevia (runkonumero P595) oli Portugalin laivaston Azevia-luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeitelta Lissabonista. Alus laskettiin vesille 9. heinäkuuta 1941 ja otettiin palvelukseen 15. syyskuuta 1942.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1975.
Azerbaidžanin kurdit

Azerbaidžanin kurdit ovat Azerbaidžanissa asuva kurdivähemmistö. Suuri osa heistä on sulautunut maan valtaväestöön. Tähän ovat vaikuttaneet etenkin Azerbaidžanin valtion toimet ja sama uskonto valtaväestön kanssa. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Azerbaidžanissa on 6 100 kurdia. Kurdin kieltä ei enää juuri puhuta.
Historia

Tiettävästi ensimmäiset kurdit Kaukasuksen alueella olivat sinne 900-1100-luvuilla muuttaneita paimentolaisia, jotka tulivat alueelle ehkä parempien laidunmaiden perässä. Suuremmissa määrin heitä tuli alueelle kun Persian hallitsija Abbas I siirsi kurdeja vartioimaan valtakuntansa luoteisrajoja. Kurdeja muutti alueelle uudestaan 1800-luvulla, jolloin Venäjän keisarikunta liitti Kaukasuksen alueita itseensä. Persiassa ja Ottomaanien valtakunnassa harjoitetun vainon takia monet etsivät suojaa Venäjältä ja heitä asutettiin syystä tai toisesta tyhjentyneille alueille. Esimerkiksi vuonna 1807 Karabahiin asutettiin 600 kurdiperhettä. Siirtolaisuus jatkui ja määrät kasvoivat aina 1900-luvun alkupuolelle. Suurin osa Azerbaidžaniin muuttaneista tuli Persian alueelta. Samaan aikaan myös Armenian alueelle muodostui kurdivähemmistö.
Bolševikkien tultua valtaan Venäjällä kurdeja alettiin kansalaistaa. Tähän hankkeeseen kuului niin sanotun Punaisen Kurdistanin alueen perustaminen vuonna 1923. Alue käsitti kuusi piirikuntaa Armenian ja Azerbaidžanin rajalla. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan siellä asui 37 470 kurdia. Samaan aikaan kuitenkin vain 17 % heistä ilmoitti puhuvansa kurdia äidinkielenään. Vallanpitäjien suhtautuminen kurdeihin muuttui kuitenkin myöhemmin ja heitä alettiin pitää uhkana heidän muihin kurdeihin rajojen ulkopuolelle ylläpitämiensä suhteiden takia. Punainen Kurdistan lakkautettiinkin vuonna 1929. Kurdit olivat ensimmäisiä Neuvostoliiton väestönsiirtojen kohteiksi joutuneita kansoja ja suuri osa heistä siirrettiin vuonna 1937 Kazakstaniin ja Siperiaan. Siirrot johtivat tuhansien kuolemaan. Kurdien sallittiin palata Azerbaidžaniin 1950-luvulla, mutta he olivat jo käytännössä hävinneet merkittävänä väestöryhmänä. Vuoden 1959 väestönlaskennan mukaan Azerbaidžanissa oli 1 500 kurdia, vuonna 1979 5 700 ja vuonna 1989 12 200. Armenialaiset joukot miehittivät entisen Punaisen Kurdistanin alueen Vuoristo-Karabahin sodassa vuosina 1992–1993, minkä seurauksena sen voimakkaasti sekoittunut kurdi-azeriväestö joutui pakenemaan kodeistaan.
Nykypäivä

Nykyisin kurdien tarkkaa määrää on vaikea arvioida, sillä suuri osa heistä on pitkälle sulautunut valtaväestöön. Tähän ovat vaikuttaneet etenkin Azerbaidžanin valtion sulauttamistoimet ja sama uskonto valtaväestön kanssa. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Azerbaidžanissa on 6 100 kurdia, joista suuri osa on rekisteröity armenialaisten miehittämään Laçınin piiriin sekä Nahitševaniin. Kurdin kielellä on pienimuotoista mediatoimintaa, kuten radiolähetyksiä ja sanomalehtiä. Joitakin kurdeja on pidätetty epäiltyinä Kurdistanin työväenpuolueen jäsenyydestä. Ulkomaan kansalaisuuden omaavia kurditaustaisia puolueen jäseniä on myös luovutettu Turkkiin.
Punaisen Kurdistanin kartta.
Markku Salo (asianajaja)

Markku Ensio Salo (5. marraskuuta 1953 Pietarsaari – 28. heinäkuuta 2012 Turku) oli suomalainen varatuomari ja asianajaja.
Salo valmistui Turun yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta vuonna 1978 ja perusti oman asianajotoimistonsa vuonna 1984. Hän oli opiskellessaan aktiivinen Akateemisessa sosialidemokraattisessa yhdistyksessä ja oli perustamassa turkulaista urheiluseura Pontevaa. Lisäksi hän oli vuonna 1985 perustetun paikallisradio Auran Aaltojen ensimmäinen toimitusjohtaja.
Salo kirjoitti kaksi tietokirjaa ja toimi Narsistien uhrien tuki ry:n varapuheenjohtajana. Ennen kuolemaansa Salo työskenteli Hilkka Ahteen asianajajana tämän työpaikkakiusaamisjutussa. Salo kuoli pitkäaikaiseen sairauteen 59-vuotiaana.
Kirjat

Varo narsistia! Asianajajan kokemuksia luonnehäiriöisistä.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-36432-1
Narsisti parisuhteessa, työpaikalla, naapurina, oikeussalissa.  Helsinki:  Minerva, 2011.  ISBN 978-952-492-549-5