stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Converge

| Converge |
| --- | --- |
 Converge esiintymässä vuonna 2019
Tiedot
Toiminnassa:  1990–
Tyylilaji:  metalcore, mathcore, progressive metal sludge metal, hardcore punk
Kotipaikka:  Salem, Massachusetts, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Jacob Bannon Kurt Ballou Nate Newton Ben Koller
Levy-yhtiö:  Ecual Vision, Deathwish, Epitaph  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Converge on yhdysvaltalainen metalli/hardcore punk yhtye. Yhtye perustettiin vuonna 1990. Yhtye on julkaissut 9 studioalbumia, 3 live-albumia ja monia EP:tä.
Yhtyeen musiikissa on vaikutteita hardcore punkista ja heavy metallista ja yhtyettä pidetään yhtenä metalcoren sekä mathcoren vaikuttajina. Yhtye yhdistää musiikissaan vahvasti hardcore punkin ja heavy metallin sekoitusta polyrytmien kanssa joita on yleensä jazz-musiikissa ja käyttäävät musiikissaan karjumista ja puhdasta laulua. Yhtye on myöskin tunnettu aggressiivisesta live-esiintymisestä
Yhtye on saanut paljon ylistystä uransa aikana, mutta yhtyeen neljäs albumi Jane Doe on saanut paljon kulttimainetta ja albumia pidetään yhtyeen parhaimpana ja albumin kansikuvasta on tullut bändin ikoni.
Yhtyeen vokalisti Jacob Bannon on myös tunnettu taiteilijana joka on tehnyt kaikkien Converge-levyen kansikuvat ja on myös tehnyt kansikuvia muillekin bändeille, kuten As I Lay Dyingille, Goatwhorelle, Norma Jeanille. Yhtyeen kitaristi Kurt Ballou on myöskin tunnettu tuottajana, joka on suurin osan Convergen levyistä tuottanut tai ollut osallisena albumin tuottamisessa. Hän on myöskin tuottanut levyjä muille bändeille kuten Kvelertakille ja High on Firelle.
Jäsenet

Jacob Bannon – laulu (1990–)
Kurt Ballou – kitara, taustalaulu (1990-
Nate Newton – basso, taustalaulu (1998–)
Ben Koller – rummut (1999–)
Jäsenet > Entiset jäsenet

Jeff Feinburg – basso, kitara (1991–1997)
Damon Bellorado – rummut (1991–1999)
Aaron Dalbec – kitara (1994–2001)
Stephen Brodsky – basso (1997–1998)
John DiGiorgio – rummut (1999)
Diskografia

Halo in a Haystack (1994)
Petitioning the Empty Sky (1996)
When Forever Comes Crashing (1998)
Jane Doe (2001)
You Fail Me (2004)
No Heroes (2006)
Axe to Fall (2009)
All We Love We Leave Behind (2012)
The Dusk in Us (2017)
Bloodmoon: I (2021)
Yhtyeen esiintymiset suomessa

17. maaliskuuta 2005, Nosturi, Helsinki
6. heinäkuuta 2010, Nosturi, Helsinki
9. joulukuuta 2012, Nosturi, Helsinki
16. kesäkuuta 2013, Provinssirock
27. kesäkuuta 2019, Provinssirock
yhtyeen vokalisti Jacob Bannon esiintymässä vuonna 2018.
Aikamerkki

Aikamerkki on kellojen tarkistamiseen käytettävä signaali, joka ilmaisee oikean kellonajan. Aikamerkkejä on annettu eri tekniikoilla, esimerkiksi pudottamalla kauas näkyvä aikapallo määrätyllä kellonlyömällä. Nykyään aikamerkkejä lähetetään erityisesti radion välityksellä.
Nämä automaattiset signaalikellot synkronoitiin lennättimen avulla vuonna 1905 ennen radion laajamittaista käyttöä.
Kuuluvat ja näkyvät aikamerkit

Vanhimpiin julkisia aikamerkkejä antaviin laitteisiin kuuluvat tunneittain lyövät kellot. Ne ovat vain sen verran tarkkoja kuin kellon koneisto salli, mutta ovat suuresti tarkentuneet sen jälkeen kun ensimmäiset sellaiset rakennettiin 1300-luvulla. Vielä 1900-luvun alussa julkiselle paikalle sijoitetut kellot kuten esimerkiksi Big Ben olivat lähes ainoita yleisön käytettävissä olevia aikamerkkien antolaitteita.
Kun merenkulkua varten tarvittiin tarkempia aikamerkkejä, niitä alettiin antaa erilaisilla näkyvillä tai kuuluvilla laitteilla, jotta merenkulkijat voisivat tarkistaa kronometrinsa. Tällaisia aika­merkki­laitteita otettiin käytössä monissa satamakaupungeissa.
Joissakin satamakaupungeissa aikamerkki annettiin määräajoin tykin­laukauksella. Näin tehdään vielä nykyäänkin Vancouverissa, Kanadan Brittiläisessä Kolumbiassa joka ilta klo 21 sekä muun muassa Kapkaupungissa, Santiago de Chilessä ja Citadelle of Quebecissä keskipäivällä klo 12. Kello 13 on tykinlaukaus ammuttu Liverpoolissa, Skotlannin Edinburghissa ja Australian Perthissä. Myös Helsingissä annettiin vuodesta 1868 lähtien aikamerkki Katajanokalla ammutulla tykinlaukauksella päivittäin klo 12, mutta siitä luovuttiin 1900-luvun alussa, kun tykin sijaintipaikkana toiminut kallio räjäytettiin rakennustöiden tieltä.
.
Koska valon nopeus on paljon suurempi kuin äänen, näkyvät merkit olivat tarkempia kuin äänimerkit – joskin äänimerkit olivat paremmin havaittavissa silloin, kun näkyvyys oli huono. Aikapallon keksi amiraali Robert Wauchope ja ensimmäinen sellainen pystytettiin Englannin Portsmouthiin vuonna 1829. Vuonna 1833 sellainen asennettiin Greenwichin kuninkaalliseen observatorioon, jossa aikapallo on siitä lähtien laskettu alas klo 13 joka päivä. Yhdysvalloissa ensimmäinen aikapallo otettiin käyttöön vuonna 1845. Tästä aikamerkkien antotavasta on saanut alkunsa myös New Yorkin Times Squarella noudatettu tapa, jonka mukaan aikapallo lasketaan alas joka vuosi keskiyöllä uuden­vuoden­yönä.
Helsingin tähtitornista alettiin 1800-luvun lopulla antaa aikamerkin päivittäin klo 12 laskemalla lipputangon huippuun sijoitettu musta "hattu" alas. Merkki oli käytössä toiseen maailmansotaan saakka, vaikka alkujaan sen kanssa saman­aikaisesti ammutusta tykin­laukauksesta oli luovuttu jo kauan aikaisemmin.
Sähköiset aikamerkit

Sähköisen lennättimen keksiminen 1800-luvulla teki observatorioille mahdolliseksi lähettää aikamerkki keskitetysti pitkänkin matkan päähän. Tämän teki toisaalta tarpeelliseksi rautateiden rakentaminen, sillä niiden aikatauluissa oli käytettävä samaa aikaa laajalla alueella. Nykyään aikamerkkejä lähetetään pääsääntöisesti radioteitse. On olemassa erityisiä aikamerkkiasemia, jotka tekevät mahdolliseksi
synkronoida kellot automaattisesti, ja myös monet yleisradioasemat lähettävät määräajoin aikamerkkejä. Täsmällisiä aikamerkkejä saadaan suureen osaan maailmaa myös GPS-navigaatiojärjestelmän radiosignaaleista.
Sandford Fleming ehdotti yhtenäisen maailmanajan käyttöönottoa. Royal Canadian Instituten kokouksessa
8. helmikuuta 1879 hän ehdotti, että sen perustaksi otettaisiin Greenwichin antipodin kautta kulkeva meridiaani (180° itäistä tai läntistä pituutta). Hän oletti, että paikallisesti käytettäisiin standardoitujen aikavyöhykkeiden mukaisia aikoja, mutta ne olisi määriteltävä yleisen maailmanajan mukaan.
Yhdysvalloissa aikavyöhykkeet otettiin käyttöön 18. marraskuuta 1883. Silloin United States Naval Observatory
antoi lennättimellä aikamerkin hetkellä, jolloin Eastern Time oli oleva tasan 12, Central Time tasan 11, Mountain Time tasan 10 ja Pacific Time tasan 9.
Radion aikamerkit > Aikamerkkiasemat

Aikamerkkien anto lennättimellä kävi vanhanaikaiseksi, kun käyttöön tuli ensin radio, myöhemmin lisäksi Internetin Network Time Protocol -palvelin sekä satelliittipaikannusjärjestelmien atomikellot. Vuodesta 1905 saakka on aikamerkkejä lähtetetty radioteitse. Eri puolilla maailmaa on joukko erityisiä radioasemia, jotka lähettävät ainoastaan aikamerkkejä pääasiassa tieteellisiin tarkoituksiin.
Pitkillä aalloilla (LW) toimivien aikamerkkiasemien etuna on radioaaltojen hyvin ennustettava leviäminen, minkä vuoksi niiden aikamerkit on luotettavasti vastaanotettavissa. Lyhyillä aalloilla (SW) toimivat asemat voivat lähettää ohjelmaa laajemmalle alueelle pienellä tehonkulutuksella, mutta koska matka, jonka aalto etenee, vaihtelee, aikamerkin epätarkkuus on millisekuntien luokkaa.
Aikamerkkiasemat lähettävät kelloajan sekä kuultavina aikamerkkeinä että konekielisenä aikakoodina, jota voivat käyttää hyväkseen radiokellot ja radio-ohjatut kellot.
Myös Loran-C:n aikamerkkejä voidaan käyttää myös radiokellojen synkronointiin.
Radion aikamerkit > Aikamerkkiasemat > Aikamerkkiasemia

BPC, Kiina
BPL, Kiina
JJY, Japani
RBU, Venäjä
RJH66, Venäjä
NPL, Iso-Britannia
TDF, Ranska
WWVB, Yhdysvallat
BPM, Kiina
CHU, Kanada
DCF77, Saksa
HD2IOA, Ecuador
HLA, Etelä-Korea
JN53DV, Italia
RWM, Venäjä
WWV, Yhdysvallat
WWVH, Havaiji, Yhdysvallat
YVTO, Venezuela
GPS, Yhdysvallat
Beidou, Kiina
Galileo, Euroopan unioni
GLONASS, Venäjä
IRNSS, Intia
QZSS, Japani
HBG, Sveitsi
OMA, Tšekki
OLB5, Tšekki
VNG, Australia
Y3S, Itä-Saksa
Radion aikamerkit > Yleisradioasemien aikamerkit

Kun radiovastaanottimet yleistyivät, yleisradioasemat alkoivat muun ohjelman ohella lähettää myös aikamerkkejä, joiden avulla kuuntelijat voivat tarkastaa kellonsa. BBC alkoi lähettää Greenwichistä saadun aikamerkin säännöllisesti vuonna 1922.
Radion aikamerkki Suomessa

Yleisradio lähettää Yle Radio Suomen verkossa tasatunnein aikamerkin, joka koostuu kuudesta 1 kilohertsin taajuisena äänenä kuuluvasta pulssista. Aikamerkki alkaa viisi sekuntia ennen tasatuntia (esimerkiksi klo 11.59.55), jolloin 100 millisekunnin pituiset pulssit soivat tasasekunnein. Viimeisenä (esimerkiksi klo 12.00.00) soi 500 millisekunnin pituinen pulssi, jonka nouseva reuna ilmaisee tunnin alkamisen.
Aikamerkki lähetetään Pasilan linkkitornista Helsingistä. Signaalin saavuttaessa esimerkiksi Lapissa sijaitsevan radiovastaanottimen on ehtinyt kulua jo useampi millisekunti.lähde?
Yleisradio on lähettänyt aikamerkkejä toimintansa aloittamisesta saakka vuodesta 1926. Aluksi aikamerkki annettiin triangelilla, vuodesta 1934 lähtien gongilla. Kesästä 1963 lähtien se koostui kuudesta piippauksesta ja gongin äänestä. Myöhemmin otettiin käyttöön viidestä lyhyestä ja yhdestä pitkästä piippauksesta koostunut aika­merkki, joka on edelleen käytössä.
Yleisradion alkuaikoina aikamerkki annettiin vain kaksi kertaa päivässä, myöhemmin aina ennen radiouutisia. Vuonna 1978 se alettiin antaa joka tasa­tunti sekä lisäksi uutisten edellä klo 11.30, 12.30 ja 17.30, ei kuitenkaan esimerkiksi kesken radioitavan jumalanpalveluksen tai sinfoniakonsertin.
Toukokuussa 2021 uutisoitiin tarkan tarkkailijan havainto, että Ylen aikamerkki olisi sekunnin jäljessä.Ylen edustaja vahvisti uutisessa aikamerkin sekunnin jäljessä olemisen, tämä epätarkkuus johtuu digitaalitekniikan muunnoksista ja aikamerkin jakelun erilaisista reiteistä. Analogisen tuotanto- ja jakelutekniikan aikana aikamerkin tarkkuus oli ollut noin 25 millisekuntia, johon Yle pyrkii myös tulevaisuudessa digitaalitekniikan kanssa ainakin Espoon aseman aikamerkissä.
Greenwichin observatorio ja sen aikapallo (oikealla)
Nykyaikainen LF-taajuusalueella toimiva radiokello
Yleisradion aikamerkkilaite, 1963
Käännös suomeksi
Jonathan Carroll

| Jonathan Carroll |
| --- | --- |
 Jonathan Carroll vuonna 2012.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jonathan Samuel Carroll
Syntynyt: 26. tammikuuta 1949 (ikä 76)
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Kirjailija
Aikakausi:  1980 – nykyaika
Tyylilajit:  fantasia, maaginen realismi
Esikoisteos:  Naurujen maa (1980)
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jonathan Samuel Carroll (s. 26. tammikuuta 1949) on yhdysvaltalainen fantasiakirjailija. Carrollia on luonnehdittu tyyliltään myös maagiseksi realistiksi. 1980-luvun alusta alkaen Carroll on asunut Wienissä, jonne hän muutti opettamaan englantia. Carrollin teosten tavaramerkki on niissä esiintyvä koira, yleensä bullterrieri.
Carrollin mukaan hänen romaaninsa ovat itsenäisiä teoksia, jotka voi lukea missä järjestyksessä tahansa. Sanojensa mukaan hän toivoo olevansa niin hyvä kirjailija, että hänen tuotantoonsa tutustumisen voi aloittaa mistä kirjasta tahansa.
Romaanit

The Land of Laughs, (1980) suom. Naurujen maa
Voice of Our Shadow, (1983)
Bones of the Moon, (1987)
Sleeping in Flame, (1988)
A Child Across the Sky, (1989)
Outside the Dog Museum, (1991) – British Fantasy -palkinto
After Silence, (1992)
From the Teeth of Angels, (1994)
Kissing the Beehive, (1998)
The Marriage of Sticks, (1999)
The Wooden Sea, (2001)
White Apples, (2002) – suom. Valkoiset omenat
Suomennokset

Naurujen maa.  ((The land of laughs, 1980.) Suom. Laura Lahdensuu)  Loki-kirjat, 2005.  ISBN 951-825-031-6
Valkoiset omenat.  ((White apples, 2002.) Suom. Laura Lahdensuu)  Loki-kirjat, 2006.  ISBN 951-825-042-1
Suomennokset > Suomennetut novellit

”Yksityiskohtien syvyys” (1990). Portti 1/1991.
”Neljännestä yli ymmärryksen” (1990). Teoksessa Värisyttävä kosketus, 1992.
”Uupunut enkeli” (1990). Tähtivaeltaja 2/2001.
”Pyhän hirven kirkko” (1991). Teoksessa Aavistus verta, 1991.
”Yksin hädässä” (1996). Alienisti 1/2001.
Kirjallisuutta

Sisättö, Vesa & Halme, Jukka & Jerrman, Toni (toim.): Ulkomaisia fantasiakirjailijoita 2.  Helsinki:  BTJ, 2009.  ISBN 978-951-692-732-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jonathan Carrollin kotisivut. (englanniksi)
Minna Kumpulainen: ”Lentävien enkeleiden maa (Arkistoitu – Internet Archive)”. Tähtivaeltaja 2/2001.
Tuomo Karhu: Tarina vie kuin bullterrieri. Turun sanomat 30.10.2005.
Vesa Sisättö: Naurujen maa. Helsingin Sanomat 27.10.2005.
Tuomo Karhu: Outo matka lastenkirjailijan maailmaan Turun Sanomat. 30.10.2005.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Eliana Sua

| Eliana Sua> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1. elokuuta 2008 (ikä 16) Orem, Utah, Yhdysvallat
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Fast & Furious: Hobbs & Shaw
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Eliana Sua (s. 1. elokuuta 2008) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on tunnettu rooleistaan elokuvissa Fast & Furious: Hobbs & Shaw (2019), jossa hän näytteli Dwayne Johnsonin tytärtä Samia, Simmer (2020) Lulun roolissa sekä elokuvissa Collusions (2018) ja Potty Time (2011). Hän on esiintynyt myös lukuisissa lyhytelokuvissa ja mainoksissa.
Eliana on nuorin kolmesta sisaruksesta. Hän aloitti näyttelemisen kahdeksanvuotiaana.
Jalkaväkirykmentti 16 (jatkosota)

| Jalkaväkirykmentti 16 |
| --- | --- |
Toiminnassa:  18.6.1941 - 31.12.1943
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Jalkaväki
Jalkaväkirykmentti 16 (JR 16) oli Suomen puolustusvoimien 19. divisioonan joukkoyksikkö jatkosodassa. Rykmentin perusti Etelä-Pohjanmaan Itäinen suojeluskuntapiiri.
Perustaminen

Esikunta perustettiin Lapuan yhteiskoululla ja sijoitettiin rykmentin perustamisen ajaksi perustamispaikalle
I pataljoona (I/JR 16) perustettiin Lapuan yhteiskoululla. Pataljoonan ensimmäiseksi komentajaksi määrättiin majuri Yrjö Vasama.
esikunta, 1. sekä konekiväärikomppania perustettiin lapualaisista
2. ja 3. komppania perustettiin kuortanelaisista, jotka ensin koottiin Kuortaneella
II pataljoona (II/JR 16) perustamispaikkana oli Alavuden nuorisoseurantalo. Pataljoonan ensimmäiseksi komentajaksi määrättiin jääkärimajuri Henry Ilmari Laakso.
esikunta, 4.  sekä konekiväärikomppania perustettiin alavutelaisista
5. komppania (Luutnantti V. I. Kinnunen) ja 6. komppania (Luutnantti V. S. Salokangas) koottiin alavutelaisista ja peräseinäjokisista
III pataljoona (III/JR 16) perustettiin Ähtärin suojatalolla. Pataljoonan ensimmäiseksi komentajaksi määrättiin kapteeni Antti Kotiaho.
esikunta ja  konekiväärikomppani perustettiin ähtäriläisistä
7. komppania perustettiin töysäläisistä. Komppania koottiin Töysässä, missä jaettiin samalla henkilökohtainen varustus. Töysästä komppania siirrettiin osastoina Ähtäriin, jossa jaettiin joukkokohtainen materiaali.
8. komppania perustettiin lehtimäkeläisistä toimien samoin kuin 7. komppaniassa
9. komppania perustettiin soinilaisista toimien samoin kuin 7. komppaniassa
13. komppania eli kranaatinheitinkomppania (13./JR 16) perustettiin Ähtärissä
14. komppania eli tykkikomppania (14./JR 16) perustettiin Ähtärissä
Kolonna (Kol./JR 16)
Rykmentti sai lähes määrävahvuuksien reserviläisjoukkona perustettaessa puutteellisen varustuksen, mutta jo muutamassa päivässä oli kaikilla miehillä asepuku ja kengät. Aseistuksessa oli suurimpana puutteena konepistoolien vähyys.
Pataljoonia ei koottu yhteen, vaan niiden koulutus aloitettiin perustamispaikoilla.
Keskittäminen

Rykmentti keskitettiin osana 19. divisioonaa Kiteelle, josta se aloitti hyökkäyksensä kohti Laatokkaa 10. heinäkuuta 1941.
Keskityskuljetuskäsky saapui rykmenttiin 25. kesäkuuta ja seuraavana päivänä siirtyi junakuljetuksena rykmentin esikunta sekä kolonna Lapualta, toisessa junassa 13. ja 14. komppania Ähtäristä, ja sitten pataljoonat omilta perustamispaikoiltaan kukin kahdella junalla. Junat purettiin Putikossa, paitsi II pataljoona Kulennoisissa ja III pataljoona Punkasalmella. Rykmentti koottiin ensimmäisen kerran Putikosta pohjoiseen Enonlahden ja Naaralahden välille.
Ensimmäinen hyökkäyskäsky annettiin rykmentille jo 29. kesäkuuta, mutta se peruutettiin jo muutaman tunnin kuluttua. Sille annettiin kuitenkin käsky siirtyä uudelle ryhmitys alueelle marssien reittiä Kissala-Kesälahti-Hummonselkä-Kontiovaara-Puhos-Päätye. Marssin aikana määrättiin uudeksi ryhmitysalueeksi Kiteenlahden alue Kiteellä.
Komentajat

Rykmentinkomentajina olivat:
jääkärieversti Matti Laurila 18. kesäkuuta - 12. elokuuta 1941
jääkärieversti Väinö Merikallio 12. elokuuta 1941 - 23. kesäkuuta 1942 kuoli saamiinsa vammoihin 25. kesäkuuta 1942
eversti Valo Nihtilä 17. kesäkuuta - 11. joulukuuta 1942
eversti Tauno Viljanen 11. joulukuuta 1942 - 17. marraskuuta 1943
jääkärieversti Lauri Maskula 17. marraskuuta - 31. joulukuuta 1943
Lakkauttaminen

Rykmentti nimettiin 16. prikaatiksi 28. marraskuuta 1941 - 25. toukokuuta 1942, mutta ei koskaan toiminut prikaati kokoonpanossa. Joukoista muodostettiin 19. prikaati 1. tammikuuta 1944.
Maahanmuuttokritiikki

Turkista tulleita syyrialaisia ja irakilaisia pakolaisia Lesboksen saaren edustalla Kreikassa. Espanjalaisten vapaaehtoisten pelastusryhmä kelta-punaisissa vaatteissa (2015).
Maahanmuuttokritiikki sen nykymuodossa sai alkunsa laajasta muuttoliikkeestä, joka 1900-luvun viimeisellä neljänneksellä alkoi kohdistua Eurooppaan. Muuttajien lähtömaita olivat yleensä MENA-maat eli Lähi-itä ja Pohjois-Afrikka. Vastaavia muuttoliikkeitä kehitysmaista varakkaisiin länsimaihin ovat olleet migraatio Etelä-Amerikasta Yhdysvaltoihin sekä Kaakkois-Aasiasta Australiaan. Tulijat ovat yleensä hakeneet turvapaikkaa siitä maasta, johon he ovat pyrkineet.
Maahanmuuttokritiikin tavanomaisia sisältöjä ovat olleet kehitysmaista tulevien suurten ihmisjoukkojen haitalliset vaikutukset vastaanottajamaiden kansalliseen identiteettiin, talouteen ja turvallisuuteen sekä kansainvälisen turvapaikkalainsäädännön väärinkäyttö siirtolaisuuteen.
Maahanmuuttokritiikin alueita

Kehitysmaista Euroopan unionin alueelle tulevaa laajaa maahanmuuttoa on väitetty eri perustein vahingolliseksi muuton vastaanottajamaille.
Ranskalainen kirjailija Renaud Camus teki tunnetuksi käsitteen Grand Remplacement tarkoittamaan ”sellaista väestön brutaalia vaihtumista, joka on käynnissä Ranskassa (ja Euroopassa) viime vuosisadan viimeiseltä neljännekseltä alkaen, ja joka voimistuu koko ajan”. Camus kuvaa tapahtunutta ”invaasioksi”, ”miehitykseksi” ja ”kansan vaihtumiseksi” (engl. ethnic substitution, ransk. le changement de peuple). Camus’n mielestä vieraiden maahantulijoiden invaasio kaivaa maata kansalliselta identiteetiltä ja voi olla luonteeltaan peruuttamatonta. Camus käyttää nimitystä Petit Remplacement siitä, että eurooppalainen korkeakulttuuri korvautuu matalatasoisella populaarikulttuurilla.
Muita yleisiä vastaväitteitä ovat olleet maahanmuuton kustannukset vastaanottajamaille, rikollisuuden lisääntyminen, etnisten ryhmien välisen jännityksen ja väkivallan lisääntyminen, kotouttamispyrkimysten epärealistisuus sekä länsimaisten arvojen kanssa ristiriitaisten elämäntapojen yleistyminen.
Maahanmuuttokriittinen kirjallisuus

Muutamat maahanmuuttokriittiset kirjat ovat eri maissa saaneet huomattavan levikin. Saksassa huomiota sai vuonna 2010 Saksan keskuspankin johtokunnan jäsenen Thilo Sarrazinin kirja Deutschland schafft sich ab. Ranskassa jättipainoksia keräsi kirjailija Renaud Camus’n teos Le Grand Remplaicement (2011), joka sai jatkoa Camus’n englanninkielisestä kirjasta You Will Not Replace Us!  Ruotsissa lukijoita sai vuonna 2017 ilmestynyt kurditaustaisen taloustieteilijän Tino Sanandaj’n kirja Massutmaning. Sanandaj’n mielestä maahanmuuton ongelmat Ruotsissa eivät johtuneet puutteellisesta kotouttamisesta vaan siitä, että maahan oli tullut liikaa  ihmisiä, joilla ei ollut kykyä selviytyä työmarkkinoilla.
Maahanmuuttokritiikki Suomessa

Suomalaisen maahanmuuttokritiikin alkuvaiheita tutkinut Milla Hannula toteaa, että Euroopassa maahanmuutto oli jo synnyttänyt maahanmuuttokriittisiä puolueita, joita  Ranskassa oli Front National (1972–) ja Ruotsissa Ruotsidemokraatit (1988–) ennen kuin Suomessa Suomen Maaseudun Puolue (SMP) nosti aiheen näkyvästi esiin.
Varhainen maahanmuuttokriitikko oli Veikko Vennamo, joka arvosteli "vierasheimolaisia maahantulijoita" kirjassaan Kekkosdiktatuurin vankina (1989)  Myöhempiä  toimijoita olivat Suomen Sisu -yhdistys (1998–) ja internetissä Hommaforum (2005–). Hannulan mukaan uudet viestintäkanavat, kuten internetin keskustelupalstat, olivat aluksi tärkeitä kritiikin kanavia, sillä valtamedia hylki maahanmuuttokritiikkiä, ja asiallisetkin puheenvuorot jäivät rasismiksi leimattuna julkaisematta.
Maahanmuuttokritiikki Suomessa > Vuoden 2008 kunnallisvaalit

Maahanmuuttokriittiset äänet pääsivät ensimmäisen kerran kunnolla julki vuoden 2008 kunnallisvaaleissa, joissa SMP:n seuraajapuolue Perussuomalaiset oli ainoa voittaja valtuustopaikoissa mitattuna. Professori Tuomo Martikainen piti sen saamaa menestystä osoituksena Euroopasta Suomeen rantautuneen oikeistopopulismin noususta. Maahanmuuttokritiikillä profiloituneen Jussi Halla-ahon valintaa hän kommentoi toteamalla oikeistopopulismin ”pahan unen olevan nyt täällä”. Suvi Keskisen mukaan myös muissa puolueissa alettiin tuolloin puhua maahanmuutosta ongelmana, ja maahanmuuttoministeri Astrid Thorsin (rkp) esitys ulkomaalaislakiin tehtävistä maahanmuuton helpotuksista torjuttiin eduskunnassa. Thors valittiin Helsingin Sanomien yleisöäänestyksessä ”vuoden mokaajaksi”.
Maahanmuuttokritiikki Suomessa > Perussuomalaiset

Perussuomalaisten kannatuksen nousu sai vauhtia maahanmuuttokritiikistä, jonka äänitorvena puolueessa aluksi oli Tony Halme. Halme oli saanut vuoden 2003 eduskuntavaaleissa viidenneksi eniten ääniä koko maassa. Vuoden 2011 eduskuntavaaleissa suurin asia oli euroalueen talouskriisi, ja maahanmuutto jäi sivurooliin. Perussuomalaisten suuren vaalivoiton myötä eduskuntaan valittiin kuitenkin suuri joukko maahanmuuttokriittisiä eli ”nuivia” kansanedustajia.
Kun ensin Timo Soini (1997) ja sen jälkeen Jussi Halla-aho (2017) nousivat perussuomalaisten puheenjohtajiksi, katsottiin, että puolueessa noussut maahanmuuttovihamielisyys oli Veikko Vennamon perinnön hylkäämistä. Todellisuudessa Vennamo oli ensimmäisiä suomalaisia maahanmuuttokriitikoita. Vuonna 1989 hän kirjoitti: ”Jos valkoinen rotu ei löydä toisiansa, niin Spenglerin ennustus länsimaiden tuhosta ja auringonlaskusta tulee vähitellen toteutumaan - -  Eurooppaan on alkanut virrata ehtymätön virta niin sanottuja elintasopakolaisia - - Taloudellisen avun sijasta heistä on tullut taloudellinen rasitus  - -  Yleinen mielipide on alkanut kääntyä tällaisia vierasheimolaisia maahantulijoita vastaan.” Vasta Tony Halme toi kuitenkin maahanmuuttokritiikin puolueen vaaliaseeksi.