Helsingin seudun linja-autoliikenne
Historia

Linja-autoliikenne Helsingissä alkoi vuonna 1907, kun Ab Automobil Oy aloitti liikennöinnin Haagan ja Töölön välillä yhdellä autolla. Auto oli varustettu umpikumirenkain, joten liikennöinti epätasaisella Turuntiellä koetteli kovasti kalustoa ja matkustajiakin. Liikennöinti ei osoittautunut kannattavaksi, vaan linja jouduttiin lopettamaan jo samana vuonna.
Seuraavan kerran linja-autoliikennettä kokeiltiin vuonna 1913, kun autokauppias S. Nikolajeff aloitti liikennöinnin Saksasta Benzin tehtailta tilaamallaan 45-hevosvoimaisella auto-omnibussilla. Siinä oli 18 istumapaikkaa ja takana kuusi seisomapaikkaa. Reittikokeiluja tehtiin linjoilla Johanneksen kirkko–Elisabetintori ja Kauppatori–Esplanadi–Erottaja–Hietalahti, mutta liikennöinti ei jäänyt pysyväksi.
Säännöllinen linja-autoliikenne Helsingissä alkoi vuonna 1921.1920-luvun alussa Helsingin kaupunki käsitti vain nykyisen kantakaupungin. Kaupungin sisäisiä bussilinjoja ei ollut, vaan kaikki reitit suuntautuivat Helsingin keskustasta lähimaaseudulle, eli nykyisille esikaupunkialueille. Myös kauemmas liikennöitiin. Aluksi liikennöitsijöillä oli toisistaan poikkeavia taksoja, mutta ajan mittaan hinnat yhtenäistyivät. Käytössä oli kilometrihinta.
Vuonna 1928 saatiin Helsingin keskustaankin sisäistä bussiliikennettä, kun yksityinen Oy Omnibus Ab alkoi ajaa kantakaupungissa kaupunginyhtiön raitiovaunujen kilpailijana.
Vuonna 1936 kaupungin omistama Helsingin Raitiotie- ja Omnibusosakeyhtiö (HRO), joka siihen asti liikennöi nimestään huolimatta vain raitiovaunuilla, aloitti myös bussiliikenteen. Se ajoi aluksi Oy Omnibus Ab:n kilpailijana Helsingin keskustassa.
Helsingin Raitiotie- ja Omnibusosakeyhtiö lakkautettiin vuoden 1944 lopussa, ja sen tilalla aloitti 1.1.1945 Helsingin kaupungin liikennelaitos (HKL). Ensimmäisenä toimintavuotenaan HKL liikennöi entisen HRO:n linjoja, myös kaupungin ulkopuolelle.
Vuoden 1946 alusta toteutettiin suuri alueliitos. Lähes kaikki Helsingin nykyiset esikaupunkialueet Vuosaarta ja Östersundomia lukuunottamatta liitettiin Helsingin kaupunkiin, joten kaikista HKL:n linjoista tuli Helsingin sisäisiä.
1950-luvulla Pääkaupunkiseudulla käytettiin HKL:n keskustatariffia, HKL:n esikaupunkialueen vyöhyketariffia ja valtakunnallista kilometritaksaa. Helsingin keskustassa raitiovaunut ja keskustabussit 13 – 19 noudattivat keskustatariffia. HKL:n esikaupunkibusseissa maksu määräytyi vyöhykkeiden ja sektorien mukaan. Vyöhykkeitä oli kaikkiaan seitsemän. Yksityisten liikennöitsijöiden busseissa, niin Helsingin sisällä kuin Espoossa ja Helsingin maalaiskunnassakin (Vantaa) käytettiin valtakunnallista kilometritaksaa. HKL:n liikennevälineissä pystyi pienellä lisämaksulla vaihtamaan kulkuneuvosta toiseen, jos ei yhdellä linjalla päässyt määränpäähänsä. Yksityisten liikennöitsijöiden ja HKL:n välillä ei sen sijaan ollut minkäänlaista vaihtomahdollisuutta. Aina oli maksettava uusi maksu. Sama koski myös vaihtoa yksityisbussista toiseen.
HKL:n busseissa oli yleensä rahastaja, ja autoihin noustiin takaovesta. Liikennelaitos kokeili kuitenkin myös kuljettajarahastusta jo 1950-luvulla joillakin reiteillä.
Ennen vuotta 1956 yksityisliikennöitsijöiden busseihin noustiin kyytiin ja jäätiin pois etuovesta. Matka maksettiin kyydistä poistuttaessa. Tämän jälkeisessä järjestelmässä matka maksettiin kyytiin noustaessa.
HKL:n palveluista ja vaihtomahdollisuuksista pääsivät nauttimaan vain ne, jotka sattuivat asumaan HKL:n reviirillä. Yksityisten liikennöitsijöiden palvelualueilla erilaista maksujärjestelmää, eikä vaihtomahdollisuuksia toisiin kulkuneuvoihin ilman uutta maksua ollut. Yksityisten reviirillä asuvat olivat kuitenkin yhtä lailla kaupungin veronmaksajia, jotka kustansivat HKL:n toimintaa. Tämä asia joutui kuitenkin poliittisten kiistojen kohteeksi. Vasemmistopuolueet olivat sitä mieltä, ettei mitään yhteistariffia tarvita. Asia ratkeaa sillä, että HKL ottaa kaikki linjat hoitaakseen. Porvaripuolueet taas halusivat turvata yksityisten liikennöitsijöiden toiminnan.
1960-luvun loppupuolella kuljettajarahastus alkoi yleistyä voimakkaasti. Toimintamalli HKL:llä ja yksityisillä oli hyvin erilainen. Yksityisellä puolella ei edelleenkään erityisesti määritelty reittikohtaisesti, mikä on rahastajalinja ja mikä ei. HKL:llä taas jokin tietty reitti oli tiettyyn päivämäärään asti rahastajalinja ja sen jälkeen kuljettajarahastuksessa.
Vuonna 1968 HKL otti käyttöön uusia Almex M-lipunleimauslaitteita, joilla matkustajat leimasivat itse lippunsa.
Helsingin sisäisillä linjoilla otettiin käyttöön yhteistariffi 1.5.1971, kun Hejuli-sopimus astui voimaan. Siinä HKL otti täydellisen kokonaisvastuun Helsingin joukkoliikenteen suunnittelusta. Kaikissa liikennevälineissä Helsingin sisäisillä linjoilla alettiin käyttää yksinomaan HKL:n lippuja. Liikennelaitos keräsi kaikki lipputulot ja alkoi maksaa yksityisille kilometrikorvausta linjojen ajamisesta. Tästä lähtien yksityisliikennöitsijöille oli samantekevää, oliko busseissa matkustajia vai ei. Korvaus saatiin ajetusta liikenteestä.
Seutulippu saatiin käyttöön vuonna 1986. Se oli YTV:n lipputuote. Helsinki, Espoo, Kauniainen ja Vantaa muodostivat omat vyöhykkeensä. Uutta YTV: seututaksaa käytettiin kuntarajat ylittävillä seutumatkoilla.
Suomen ensimmäisen malalattiaisen bussin tilasi Tammelundin Liikenne Oy. Se oli tyyppiä Mercedes-Benz O 405 N, kokomatala bussi 2-2-0-ovijärjestyksellä. Tammelundin Liikenne Oy liikennöi tuohon aikaan poikittaislinjaa 52 Vanhastakaupungista Munkkiniemeen. HKL:llä oltiin kuitenkin sitä mieltä, ettei invalideille sopivaa autoa pidä piilottaa keskustan ulkopuoliselle poikittaisreitille. Liikennelaitoksella katsottiin, että matalalattiabussista olisi eniten hyötyä linjalla 23 (V) Rautatientori – Kallio – Ruskeasuo – Invalidisäätiö. Niinpä liikennöintisopimuksia muutettiin siten, että Tammelundin Liikenne sai ajettavakseen yhden vuoron tuolta reitiltä.
Vuonna 2010 HKL:n suunnitteluyksikkö ja YTV:n liikenneosasto yhdistettiin Helsingin Seudun Liikenteeksi (HSL).
Vuonna 2012 Sipoo liittyi HSL-kuntayhtymään.
Sipoo ja Tuusula liittyivät HSL-kuntayhtymään vuonna 2018.
Vuonna 2019 HSL otti käyttöön uuden lippujärjestelmän, joka perustuu vyöhykkeisiin A-D. A-vyöhykkeeseen kuuluu Helsingin kantakaupunki ja joitain läheisiä esikaupunkialueita. B-vyöhykkeellä sijaitsevat loput Helsingin alueet Östersundomia lukuun ottamatta ja joitain alueita Vantaalta ja Espoosta. Myös Kauniainen kuuluu tähän vyöhykkeeseen. C-vyöhykkeelle sijoittuivat loput alueet Vantaalta ja Espoosta sekä Östersundom. D-vyöhykkeeseen kuuluu Sipoo, Kerava, Tuusula, Kirkkonummi ja Siuntio.