stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carl-Johan Boman

Carl-Johan Boman (11. marraskuuta 1883 Turku – 13. toukokuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen huonekalutehtailija ja yksi Suomen ensimmäisistä sisustusarkkitehdeista.
Carl-Johan Boman opiskeli sisustusarkkitehtuuria Berliinin kuninkaallisessa taideteollisuusopistossa  ja toimi sitten vuodesta 1906 isänsä, puuseppämestari ja tehtailija Nikolai Bomanin (1845–1924) perustaman Bomanin huonekalutehtaan palveluksessa, ensin taiteellisena johtajana ja vuodesta 1919 toimitusjohtajana.
Vuonna 1871 Turkuun perustettu N. Bomanin Höyrypuusepäntehdas oli 1800-ja 1900-lukujen vaihteen johtava laatuhuonekalujen valmistaja Suomessa. Yritys oli suosittu yläluokan ja porvariston kotien sisustaja Suomessa ja myös Venäjällä erityisesti 1910-luvulla.
Carl-Johanin isän Nikolai Bomanin kuoltua poika pyrki uudistamaan tehtaan tuotevalikoimaa kertaustyylisistä porvarishuonekaluista kohti funktionalismia. Vuonna 1927 nimellä Oy N. Boman Ab tunnetulle yritykselle myönnettiin Ruotsin kuninkaallisen hovihankkijan arvonimi. Bomanin huonekalut saivat palkintoja kansainvälisissä näyttelyissä jo 1800-luvulta alkaen, ja vielä 1950-luvulla ne osallistuivat Milanon triennaaliin 1951 ja 1954 sekä skandinaavisen taideteollisuuden Pohjois-Amerikan näyttelykiertueeseen Design in Scandinavia 1954–1957.
Myös Carl-Johan Bomanin veljet työskentelivät perheyrityksen johdossa: Frithjof (1878–1924), Sigurd (1879–1929) ja Carl-Johanin tavoin Berliinissä huonekalualaa opiskellut Paul Boman (1885–1952), jonka vuonna 1936 perustama oma yritys Oy Paul Boman Ab toimi Kuopiossa ja Helsingissä.
Carl-Johan Boman muutti perheineen Turusta Helsinkiin vuonna 1937, mutta jatkoi edelleen Turun tehtaan toimitusjohtajana. Hän suunnitteli huonekaluja ja sisustuksia Helsingin Kalevankatu 4:ssä sijainneesta näyttelytilasta käsin. Tässä vaiheessa yrityksen nimi oli Oy Boman Ab.
Vuonna 1955 yrityksen omistajaksi tuli Wärtsilä ja se erikoistui laivasisustuksiin. Sotakorvausalusten rakentamista varten Wärtsilä oli tuolloin jo pitkään houkutellut Bomanin taitavia työntekijöitä siirtymään palvelukseensa. Yritys poistettiin kaupparekisteristä vuonna 1967 sen fuusioiduttua emoyhtiöön.
Kirjallisuutta

Mäkikalli, Maija: Laatuhuonekaluja koteihin: Boman, moderni ja suomalaisen huonekalutaiteen murros 1920-luvulta 1950-luvulle. Väitöskirja, Turun yliopisto 2021. Teos verkossa.
Paavo Joensalo

Paavo Joensalo
Paavo Joensalo (23. tammikuuta 1942 Kauhava – 26. marraskuuta 2022 Kuopio) oli suomalainen arkkitehti, itseoppinut säveltäjä, näytelmäkirjailija ja kulttuurituottaja.
Joensalo valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 1967 ja toimi Imatran kaupunginarkkitehtina 1975-1985, Joensuun 2. kaupunginarkkitehtina 1985–1987, konsultointitehtävissä Yritystaito Oy:ssä 1987-1995 ja sen jälkeen toimitusjohtajana perustamassaan Joensalo Oy:ssä. Joensalon tunnetuin suunnittelutyö on lahtelaisen taiteilijan Matti Koskelan Domino-elementtijärjestelmää käyttäen rakennettu lasipintainen ateljeekoti.
Suistamolaiseen Härkösten runonlaulajasukuun kuuluva Joensalo loi monipuolisesti musiikkia, musiikkiteatteria ja oopperaa toimien käsikirjoittajana ja libretistinä, säveltäjänä ja tuottaja-toiminnanjohtajana Pohjois-Karjalan Liperiin perustamansa Eettisesti Innovatiiviset Kulttuurin Uudistajat EIKU ry:n produktioissa.
Joensalo opiskeli nuorena pianonsoittoa ja laulua ja on toiminut Polyteknikkojen kuorossa, Imatran kamarikuorossa ja Savonlinnan oopperajuhlakuorossa.
Musiikillinen ja muu tuotanto

Noin 80 liedsävellystä 1976 lähtien omiin ja useiden muiden runoilijoiden teksteihin
Musiikkidraama Elämän kaaria (1992)
Seitsemän vuosikymmentä itsenäisyyttä ja yrittäjyyttä, musiikkikavalkadi Pohjois-Karjalan Yrittäjät ry:n vuosijuhlaan 1997
Humoristinen musikaali Lakkatatti Pohjois-Karjalan Yrittäjät ry:n vuosijuhlaan 1998
Kansanmusikaali Tulenlainaaja Rääkkylän kunnankirjaston 120 -vuotisjuhlaan 1998
Lastenooppera Eiku, Pohjois-Karjalan kiertue 2007, sovitus Auvo Sarmanto
Musiikkidraama Gli Spreconi 2009
Pienoisooppera Jouluksi kotiin, kiertue 2010
Sotaorvon taipaleelta, konsertti Pohjois-Karjalan Sotaorvot ry:n 10 -vuotisjuhlaan 2011
Pyhän yön sävelvuo, joululaulukonsertit, sävellyksiä eri runoilijoiden teksteihin 2011
Sävelin siiville - Liedin lumoissa, keskeisistä liedsävellyksistä koottu konserttikiertue 2012
Kirkko-ooppera 1918 Vilppulan vaihe, libretto Raimo Kallio-Mannila, kiertue 2012
Tanssiteos Gli Spreconi, kiertue 2014
Näytelmä Tuhlaajat, kiertueet 2014 ja 2015
Konsertti Runonlaulajien perintö, kiertue 2016
Lyhytelokuva Tuhlaajat, idea ja tuotanto 2016-2017, käsikirjoitus ja ohjaus Anniina Joensalo
Monigenrespektaakkeli Suomen tarina, kiertue 2017, ohjaus, dramatisointi ja tuotanto
Pienoisooppera 1918 Tampereen vaihe, kiertue 2018, sävellys, ohjaus ja tuotanto
Kirkko-ooppera Tolpojen tarina, minioopperaversiot, Kerimäen kirkko 2018 ja Sotkamon kirkko 2020, käsikirjoitukset, sävellykset, ohjaus ja tuotanto
Karjalankielisen mieskuorolaulun kehittämishanke Runojahdi - Pajon mahdi 2016-2018, hankkeen koordinointi ja 9/40 laulun sävellys
Musiikkiohjelmat Pajon mahdi sekä Lauluja Iivana ja Iivo Härkösen runoihin, Karjalan Sivistysseuran heimojuhla, Jyväskylä 2019, tuotanto, juonto ja osa sävellyksistä
Konsertti Runojahdi - Pajon mahdi, Sortavalan karjalaiset laulujuhlat 2019, tuotanto Petroskoin Kansall. Kulttuurien keskuksen kanssa.
Ooppera Tuomitut, Esko Alasen sävellys Heikki Turusen nuoruudentekstiin, konserttiversio Savonlinnan Kulttuurikellari 2020, täysimittainen versio Juuka ja Joensuu 2022 , tuotanto
Koko perheen kotiseutuooppera Yksisarvisdinot, striimattu esitys Siihtalan kulttuuritehdas, Joensuu ja kantaesitys Liperin Ylämyllyn yläkoulu , tuotanto.
Kirkko-ooppera Tolpojen tarina, kiertue Ruokolahden, Kerimäen, Liperin, Sotkamon ja Rääkkylän kirkkoihin 2022, käsikirjoitus, sävellys, ohjaus ja tuotanto.
Eiku-lastenoopperan englanninkielinen versio Noway vieraili 2008 Dublinissa ja palkittiin Liperin kunnan vuoden kulttuuritekona. Karjalankielinen versio Eigu vieraili Karjalan tasavallan Veskelyksen etnokulttuurikeskuksessa ja Petroskoin laulujuhlilla kesäkuussa 2013  sekä Joensuun karjalaisilla laulujuhlilla kesäkuussa 2014.
Aiheesta muualla

EIKU ry
https://www.facebook.com/eikury/?ref=aymt_homepage_panel
Antti Katajamäki

Antti Juha Katajamäki (4. huhtikuuta 1938 Tampere – 9. huhtikuuta 2014) oli suomalainen arkkitehti. Hänen töilleen oli leimallista dynaamisuus ja venäläisesta avantgarde-arkkitehtuurista vaikutteita saanut konstruktivismi.
Katajamäki kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen lyseon lukiosta 1959, valmistui insinööriksi Tampereen teknillisestä oppilaitoksesta 1965 ja arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1970.
Päätyönään Antti Katajamäki työskenteli pitkään Valion palveluksessa. Hän oli yrityksen suunnittelijana ja koordinaattorina 1966–1975, virkaa toimittavana rakennusjaoston päällikkönä 1975–1977 ja pääarkkitehtina 1977–1984.
Suunnittelutöitä

Hyrylän varuskunnan lämpökeskus 1968, Jorma Pankakosken kanssa
Valion tuotantolaitokset,
Jyväskylän meijeri 1976–1979, Matti K. Mäkisen kanssa, Vuoden teräsrakenne -palkinto 1980
Maikkulan tehtaat, Oulu 1982, Matti K. Mäkisen kanssa, Vuoden teräsrakenne -palkinto 1983
Valion atk-keskus, Helsinki 1985, Osmo Syrjäsen kanssa
Kiinteistö Oy Hammareeni, Tampere, Marja Pesosen kanssa, Vuoden teräsrakenne -palkinto 1986
Teiskon ilmailu- ja moottoriurheilukeskuksen ilmailuhalli, Vuoden teräsrakenne -palkinto 1986
Peräseinäjoen kunnantalo, 1987
VTT:n Tampereen toimitalo, 1989 ja 2002
Rautaruukki Oyj:n kehityskeskus, Hämeenlinna 2001
Tampereen yliopisto, 1993 ja 2004
Palkintoja

lähde?
Teräsrakennepalkinto
vuosina 1980, 1983, 1986, 1987, kohteina
Valio Keski-Suomi, Jyväskylän meijeri
Valio Oulu, Maikkulan tuotantolaitokset
Kiinteistö Oy Hammareeni, toimistotalo
Teiskon ilmailu- ja moottoriurheilukeskus
CECM Prix Européen de la Construction métallique
vuosina 1980, 1987, 1989, kohteina
Valio Keski-Suomi, Jyväskylän meijeri
Teiskon ilmailu- ja moottoriurheilukeskus, ilmailurakennus
Bryggmaninkatu 4, Turku, teräspientalo
Eurostructrpess award for architecture
vuonna 1983, kohteena Valio Oulu, Maikkulan tuotantolaitokset
Concours Européen cembureau Le béton dans les batiments industriels d´aujourd´hui
vuonna 1985, kohteena Joensuun ympäristön osuusmeijeri, juustola
Constructa-preis 1986 Europäischer preis für industriearchitektur
kohteena Valio Oulu, Maikkulan tuotantolaitokset
Vuorineuvos Paavo V. Suomisen rahaston palkinto (Tampereen teknillinen korkeakoulu)
vuonna 1989, kohteena maailmanlaajuisen arvostuksen ja käytön saavuttaneiden jäähdyttämöjen ja niiden konekestusten rakennusjärjestelmät
Suomen ympäristöministeriön, teknologian kehittämiskeskuksen ja Helsingin kaupungin järjestämän Miljöö 2000 -kilpailun palkinto
vuonna 1991, kohteena Asunto Oy Helsingin Laivalahden portti 3
Mikko Ayub

Mikko Ayub (s. 1969) on suomalainen toimitusjohtaja ja puheenjohtaja.
Ayub sai maisterin oppiarvon Helsingin yliopistosta opiskeltuaan kansantaloustiedettä. Hän suoritti myös MBA-tutkinnon rahoituksessa Hankenissa. Ayub toimi johtavissa asemissa Nordeassa ja ekonomistina Suomen Pankissa. Hän aloitti toimimisen Aktia-pankin toimitusjohtajana 1. lokakuuta 2018. Ayubin toimitusjohtajakauden aikana Aktia-pankki muun muassa osti varainhoitopalvelut kilpailijaltaan Taalerilta. Ayub jätti tehtävänsä vuonna 2023.
Ayub valittiin Oulun yliopiston hallituksen jäseneksi vuonna 2022 ja sen puheenjohtajaksi kaudelle 2024–2025.
Vesa Honkonen

Vesa Pekka Honkonen (s. 16. lokakuuta 1958 Helsinki) on suomalainen arkkitehti. Hän on suunnitellut myös valaistuksia, valaisimia, sisustuksia ja huonekaluja. Etenkin valaistussuunnitelmistaan tunnettu Honkonen toimi myös Steven Hollin suunnitteleman nykytaiteen museo Kiasman projektiarkkitehtina.
Elämä ja ura

Vesa Honkonen valmistui arkkitehdiksi Oulun yliopistosta vuonna 1990. Vuosina 1993–1998 hän työskenteli arkkitehti Steven Hollin toimistossa Kiasman suunnittelun projektiarkkitehtina. Honkonen toimi museon suunnitteluryhmässä New Yorkissa vuoteen 1996 saakka, jolloin hän siirtyi Helsinkiin valvomaan rakennuksen työmaata ja yksityiskohtien suunnittelua. Holl arvostaa paljon Honkosen kanssa tekemäänsä yhteistyötä ja Honkosen asiantuntemusta valaistussuunnittelun saralla. Honkonen jätti Hollin toimiston vuonna 1998 ja perusti samana vuonna omansa Helsinkiin. Vuonna 2003 hän avasi toisen toimiston Tukholmaan.
Honkonen tunnetaan valoon ja sen käyttöön keskittyvänä arkkitehtina ja suunnittelijana. Suomessa hänen valaistussuunnitelmiaan on toteutettu useisiin kaupunkeihin, ja hän on urallaan työskennellyt myös kaupunkisuunnittelun parissa. Arkkitehtuuria sekä valaistus- ja kaupunkisuunnittelua Honkonen pääsi yhdistämään laajasti Raision keskusta-aluetta kehittäessään. Raision suunnitelmat toteutettiin pääosin vuosina 2002–2003, ja Honkosen toimisto laati lisäksi alueesta vuoteen 2025 saakka ulottuvia kehityssuunnitelmia. Honkonen on suunnitellut myös useita julkisten tilojen sisustuksia sekä valaisimia sisä- ja ulkotiloihin.
Vuonna 2008 Honkonen suunnitteli Kiasman 10-vuotisjuhlien kunniaksi museon kahvilaan uuden tuolimallin, joka korvasi alkuperäiset Steven Hollin suunnittelemat istuimet. Epäsymmetrisen tuolin neonvihreästä läpikuultavasta muovista valmistettu istuinosa vaikuttaa hohtavan valon osuessa siihen. Tuoli palkittiin samana vuonna kansainvälisesti arvostetulla Good Design -muotoilupalkinnolla.
Vuonna 2009 Honkonen va­lit­tiin ka­lus­te­suun­nit­te­lun pro­fes­so­rik­si Konst­fac­kiin Tuk­hol­maan. Samana vuonna hänet valittiin professoriksi Guan­gdon­gin tek­nil­li­seen yli­opis­toon Kiinaan. Valinnan teki yliopiston rehtorina toimiva arkkitehti Fang Hai, jonka kanssa Honkonen on aiemmin tehnyt yhteistyötä. Honkosella on myös muita yhteyksiä Kiinaan: 2000-luvun alkuvuosina hän osallistui muutamiin kiinalaisiin arkkitehtuuri- ja kaupunkisuunnittelukilpailuihin, ja vuonna 2012 Chengduun valmistui hänen suunnittelemansa luterilainen Varjojen kirkko.
Honkonen valmisti Helsingin kaupungille vuonna 2011 Unioninkadun parannussuunnitelman. Helsinki 200 vuotta pääkaupunkina 2012 -juhlavuoden kunniaksi käynnistettiin Unioninkadun ylle 10.12.2012 Honkosen suunnittelema Sininen viiva -valotaideteos, joka yhdisti Helsingin pisimmän katuakselin ääripäät, Tähtitorninmäen ja Kallion kirkon, toisiinsa.
Kesällä 2012 Honkonen sai aivoverenvuodon, jonka seurauksena hänen kehonsa vasen puoli halvaantui. Hän on kuitenkin kyennyt jatkamaan työskentelyään suunnittelijana sekä valmistelemaan valoa ja pimeyttä arkkitehtuurissa käsittelevää väitöskirjaansa. Vuoden 2013 alkuun mennessä osa Honkosen liikuntakyvystä on palautunut kuntoutuksen ansiosta.
Merkittäviä suunnittelutöitä

Nykytaiteen museo Kiasma (suunnittelun projektiarkkitehti), 1998
Helsingin rautatieaseman ympäristön valaistus, 1998
Senaatintorin talvivalaistus, 2000
Aurajoen ranta-alueiden valaistus Turun keskustassa, 2003
Raision keskustan kaupunki- ja valaistussuunnittelu, 2003
Kiasma-tuoli, 2008
Unioninkadun parannussuunnitelma, 2011 ja Sininen viiva -valotaideteos, 2012
Chengdun luterilainen kirkko Kiinassa, 2013
Aiheesta muualla

Vesa Honkosen arkkitehtitoimiston verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Nykytaiteen museo Kiasma.
Erkki Helamaa

Erkki Ilmari Helamaa (11. lokakuuta 1924 Kärkölä – 4. kesäkuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän oli Tampereen teknillisen korkeakoulun rakennusopin professori 1971–1988 Sitä ennen hän oli vt. professorina 1969–1971 ja koulun vararehtorina vuodesta 1976.
Suurten julkisten rakennusten lisäksi hän suunnitteli entistämisiä, muun muassa Aleksis Kiven syntymä- ja kuolinkotien, Gallen-Kallelan Tarvaspään ja Emil Wikstörmin Visavuoren entistämiset.
Hän oli naimisissa arkkitehti Kirsti Helamaan kanssa jonka kanssa hänellä on ollut arkkitehtitoimisto vuodesta 1951. Hän oli vuosina 1955–1969 arkkitehtina myös yhdessä Veijo Martikaisen kanssa perustamassaan toimistossa Arkkitehtitoimisto Erkki Helamaa ja Veijo Martikainen
Aleksis Kiven Seuran puheenjohtajana Helamaa toimi vuosina 1971-1987.
Suunnittelutöitä

Tampereen yliopistosairaala, 1961
Keski-Pohjanmaan keskussairaala, Veijo Martikaisen kanssa
Julkaisut

Vanhan rakentajan sanakirja, SKS
Alvar Aalto summer homes
Kiuas: Saunan sydän
Sulo Mäkelä kuvanveistäjä, Vehkalahden kotiseutulautakunta 1975
Aiheesta muualla

Erkki Helamaan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Yrjö Wiherheimo

Yrjö Vidor Wiherheimo (s. 8. marraskuuta 1941 Helsinki) on suomalainen sisustusarkkitehti ja teollinen muotoilija sekä Vivero-designyrityksen pääsuunnittelija ja luova johtaja. Hän toimi kalustemuotoilun professorina Taideteollisessa korkeakoulussa 1997–2007.
Wiherheimo syntyi lastenpsykiatri Salme Tyttö Wiherheimon (s. 1908) ja filosofian tohtori Onni Wihtori Wiherheimon (s. 1904) perheeseen. Hän pääsi ylioppilaaksi Arkadian yhteislyseosta 1962 ja valmistui Taideteollisesta oppilaitoksesta 1967. Hän on suunnitellut lukuisten yritysten, museoiden, lähetystöjen ja korkeakoulujen toimitiloja.
Wiherheimo opetti Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla 1974–1979 ja toimi kalustemuotoilun opettajana Taideteollisessa korkeakoulussa vuodesta 1981 alkaen. Vuosina 1987–1993 hän toimi huonekalusuunnittelun professorina Norjan Bergenissä toimivassa Statens høgskole for konsthandverk og design -oppilaitoksessa. Hän on lisäksi ollut vierailevana professorina yliopistoissa Santiago de Chilessä, Argentiinan Buenos Airesissa ja Intian Ahmedabadissa.
Wiherheimo on saanut muun muassa valtion taideteollisuuspalkinnon 1981, useita kunniakirjoja Suomi muotoilee -näyttelyissä 1983 ja 1986, Vuoden kalustesuunnittelija -palkinnon parhaasta suomalaisesta huonekalusta 1984, Milanon triennaalin Italia’s Cup -kunniamaininnan 1986, Vuoden museo -palkinnon 1993, Ilmari Tapiovaara -palkinnon 2001 ja Asko Avonius -palkinnon 2006.
Yrjö Wiherheimon töitä kuuluu New Yorkin Cooper Hewitt -museon, Chicagon Athenaeumin, Lontoon Victoria and Albert Museumin sekä Hampurin, Oslon, Kööpenhaminan ja Helsingin taideteollisuusmuseoiden kokoelmiin.
Aiheesta muualla

Yrjö Wiherheimon kalustetuotantoa Askon säätiön sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Yrjö Wiherheimon töitä pariskunnan yhteisellä KYW-sivustolla
Kristiina Wiherheimo, Martin Relander, Yrjö Wiherheimo, Birgitta Tuomaala: Kristiina & Yrjö Wiherheimo works. KYW Design, 2003
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  KulturNav
Ruut

| Ruut, Rut |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Ruut: 4. tammikuuta
– ruotsinkielinen:  Rut: 4. tammikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Ruth, Rut
Nimen alkuperä:  Raamattu, Ruutin kirja
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ruut on suomalainen naisen etunimi. Se on muunnelma raamatullisesta nimestä, joka monissa kielissä kirjoitetaan muodossa Ruth. Ruutin nimipäivä on 4. tammikuuta. Suomessa nimi Ruut on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 1141 naiselle ja alle kymmenelle miehelle. Muodossa Rut nimi on samana aikana annettu 966:lle ja muodossa Ruth 2 769 naiselle.
Kuvitteellisia Ruuteja, Ruteja ja Rutheja

Ruth O’Connor Fisher, päähenkilö televisiosarjassa Mullan alla
Ruth Powers, yksinhuoltajaäiti tv-sarjassa Simpsonit
Muita Rutheja

Ruth Nurminen, laiva, S/S Mercatorin myöhempi nimi
Mikko Heikkinen

Rovaniemen lentoasema, 1992.
Max Planck -tutkimusinstituutti, Dresden, 2001.
Flooranaukio-Lontoonkuja, sisäpihalta, 2011.
Mikko Johannes Heikkinen (s. 8. syyskuuta 1949 Savonlinna) on suomalainen arkkitehti. Hänellä on ollut toimisto yhdessä Markku Komosen kanssa vuodesta 1974. Heikkinen on Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun arkkitehtuurin professori.
Palkinnot

Heikkinen palkittiin Pro Finlandia -mitalilla vuonna 2003 (kieltäytyi)
Vuoden betonirakenne 1988, 2001, 2002, 2009 ja 2011
Rakennus- ja yhdyskuntasuunnittelun valtionpalkinto 1989
International Award for Innovative Tecnology in Architecture 1990
Teräsrakennepalkinto 1989 ja 1992
Rakennushallituksen / Senaatti-kiinteistöjen vuoden rakennushanke 1992, 2002 ja 2009
Euroopan teräsrakennepalkinto 1993
Suomi-palkinto (M. Komosen kanssa) 1996
Aga Khan -arkkitehtuuripalkinto 2001
Heinrich Tessenow -mitali 2003
Teoksia (Heikkinen-Komonen)

Tiedekeskus Heureka (1988). Vuoden teräsrakenne 1989, Vuoden betonirakenne 1988.
Itäkeskuksen laajennus ("Sarana") (1992).
Rovaniemen lentoasema (1992). Vuoden teräsrakenne 2002.
European Film College, Ebeltoft, Tanska (1993). Mies van der Rohe -palkintoehdokkuus.
Juminkeko kulttuurikeskus, (1999). Puurakennepalkinto 2000, kunniamaininta.
Suomen suurlähetystö, Washington DC, Yhdysvallat (2000).
Max Planck -tutkimusinstituutti, Dresden, Saksa (2001). Vuoden betonirakenne -kunniamaininta 2001.
Stakesin ja Senaatti-kiinteistöjen toimitilat (2002), Helsinki. Vuoden betonirakenne 2002.
Ensisuoja tsunamin uhreille (2005).
Hämeenlinnan maakunta-arkiston uudisrakennus (2009). Vuoden betonirakenne 2009.
Asunto Oy Helsingin Flooranaukio ja Kiinteistö Oy Lontoonkuja (2011), Helsinki. Asuinkerrostalokortteli. Vuoden betonirakenne 2011.
Aiheesta muualla

Heikkisen ja Komosen toimiston teoksia (Arkistoitu – Internet Archive) (valokuvia)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  SNAC
Deinokrates (arkkitehti)

| Deinokrates> Δεινοκράτης.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 300-luku eaa. Rhodos?
Kuollut: 200-luku eaa. Aleksandria?
Ammatti:  arkkitehti
Arkkitehti
Työnantajat:  Aleksanteri Suuri
Merkittävät työt:  Efesoksen Artemiin temppeli, Aleksandrian kaupunkisuunnittelu
Deinokrates (m.kreik. Δεινοκράτης, Deinokratēs; lat. Dinocrates, Deinocrates; 300/200-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen arkkitehti. Häntä arvellaan taustaltaan rhodoslaiseksi. Deinokrates oli Aleksanteri Suuren aikakauden merkittävin arkkitehti ja toimi Aleksanterin hoviarkkitehtina.
Deinokrates oli uuden, vuoden 356 eaa. tulipalon jälkeen uusitun Efesoksen Artemiin temppelin arkkitehti. Hän seurasi Aleksanteri Suurta Egyptiin, jossa sai tehtäväksi Aleksanterin perustaman Aleksandrian suunnittelun ja rakennuttamisen. Aleksandriassa hän suunnitteli kaupungin asemakaavan ja useita sen alkuvaiheen keskeisiä rakennuksia.
Jo ennen Aleksandrian rakentamista Deinokrates oli esittänyt suunnitelman Athosvuoren muovaamisesta jättimäiseksi Aleksanterin patsaaksi. Hän ehdotti tätä Aleksanterin valtaannousun yhteydessä, mutta nuori kuningas kuitenkin kielsi suunnitelman toteuttamisen sen ilmeisen mahdottomuuden vuoksi. Vuoripatsaan oikea käsi olisi pidellyt kaupunkia, kun taas vasemmassa kädessä olisi ollut allas, johon kaikki vuorelle satanut vesi olisi päätynyt ennen virtaamistaan mereen.
Deinokrates suunnitteli myös Hefaistionin hautamuistomerkin. Se vaikuttaa olleen lähinnä hautarovio, joskin jättimäinen sellainen, ja muodosti useista koristeellisista tasanteista koostuneen pyramidin. Nykytutkimuksessa Deinokrateen on arveltu suunnitelleen Amfipoliin läheltä löydetyn niin kutsutun Kastán haudan, ja sitä on myös ehdotettu Hefaistionin haudaksi. Deinokrateen kesken jääneisiin rakennuksiin kuului Aleksandrian Arsinoeion eli Ptolemaios II:n kuningattarelle Arsinoe II:lle omistettu temppeli. Siihen oli suunniteltu tehokeino, jossa temppelin katto olisi tehty magneettisesta kivestä ja Arsinoen patsas raudasta niin, että se olisi näyttänyt leijuvan ilmassa. Arkkitehdin ja kuninkaan kuolema kuitenkin keskeytti hankkeen.
Antiikin lähteissä arkkitehdin nimestä on suurta epäselvyyttä, ja se esiintyy lukuisissa eri muodoissa. Strabonilla nimi on muodossa Kheirokrates (Χειροκράτης, Kheirokratēs) ja Plutarkhoksella Stasikrates (Στασικράτης, Stasikratēs). Plinius vanhemmalla nimi on Deinokhares (lat. Dinochares) tai joissakin käsikirjoituksissa Tymokhares (Tymochares) tai Timokrates (Timocrates). Eustathioksella esiintyy samassa yhteydessä täysin erilainen nimi, Diokles Rhegionlainen.
Raili Pietilä

| Raili Pietilä |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Raili Inkeri Marjatta Pietilä
Syntynyt: 15. elokuuta 1926 Pieksämäki
Kuollut: 16. toukokuuta 2021 (94 vuotta) Helsinki
Puoliso:  Reima Pietilä
Arkkitehti
Koulutus:  Teknillinen korkeakoulu
Taidesuuntaus:  orgaaninen arkkitehtuuri
Merkittävät työt:  Lieksan kirkko, Kalevan kirkko, Dipoli, Mäntyniemi ja Tampereen kaupungin pääkirjasto
Raili Inkeri Marjatta Pietilä (o.s. Paatelainen; 15. elokuuta 1926 Pieksämäki – 16. toukokuuta 2021 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Raili Paatelainen kirjoitti vuonna 1946 ylioppilaaksi ja valmistui 1956 arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta. Hän päätyi arkkitehdiksi opiskeltuaan ensin Helsingin yliopistossa muun muassa matematiikkaa ja työskenneltyään pari vuotta rakennushallituksessa. Paatelainen oli työskennellyt Olli Kivisen toimistossa jo opiskeluaikanaan 1949–1951. Valmistuttuaan hän oli Kivisen toimistossa uudestaan 1959–1960 ja samaan aikaan myös Olaf Küttnerin toimistossa.
Raili ja Reima Pietilä avioituivat vuonna 1963. He olivat alkaneet työskennellä samassa toimistossa kolme vuotta aiemmin. Ensimmäinen yhteinen työ oli vuonna 1961 suunniteltu Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskuntatalo Dipoli. Samaan aikaan valmistui myös Tapiolan Suvikummun asuinalue. Muita Pietilöiden keskeisiä töitä olivat Kalevan kirkko Tampereella, Hervannan seurakunta- ja vapaa-aikakeskus ja Hervannan liikekeskus, Kuwaitin Sief-palatsi, Suomen Intian-suurlähetystö, Tampereen pääkirjasto Metso ja presidentin virka-asunto Mäntyniemi. Raili Pietilän omiin töihin kuuluu muun muassa Tove Janssonin ja Tuulikki Pietilän lomatalo Klovharun saaressa.
Tyyliltään Pietilät edustivat orgaanista arkkitehtuuria. Sen seurauksena heidän suunnitelmansa olivat yksityiskohtaisia ja suuritöisiä. Mäntyniemen suunnitteluun heidän toimistoltaan meni yli 84 000 tuntia.
Pietilöiden tytär Annukka Pietilä (s. 1963) on myös arkkitehti.