stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Halikarnassos
Maantiede

Halikarnassoksen kaupunki sijaitsi Kaariassa Vähän-Aasian lounaisrannikolla, pitkän Zefyrionin niemen (nyk. Datçan niemimaa) etelärannikolla ja Kosin saaren lahden eli Keramoksenlahden (nyk. Gökovanlahti) pohjoisrannalla. Kaupungin satamana toimi luonnonsatamalahti, jossa oli kapea sisäänkäynti kahden laiturin tai aallonmurtajan välistä. Toinen, niin sanottu salainen satama eli sotasatama sijaitsi pääsataman lahden itäosassa tai itäpuolella. Kaupungin edustalla sijaitsi Arkonnesoksen (nyk. Kara Ada) saari. Meren pinnan on arveltu nousseen kaupungin paikalla noin 1–1,5 metriä antiikin ajoista.
Kaupunki oli vahvasti linnoitettu, ja sillä oli ainakin kolme linnoitusta. Kaupungin varsinaisena akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi nykyisin nimellä Göktepe tunnettu kukkula kaupungin pohjoisosassa. Sen korkeus on noin 160 metriä merenpinnasta laskettuna. Toinen linnoitus, Salmakis, sijaitsi sataman länsipuolella, vaikka aiemmin nimi on joskus yhdistetty myös Göktepeen. Salmakis sai nimensä samannimisestä lähteestä, joka pulppusi kallion juuresta lähellä Afroditelle omistettua temppeliä. Sen veden uskottiin aikaansaavan velttoutta, mutta Strabon laittoi kyseisen ilmiön ennemmin seudun ilmaston nimiin. Nykyisin lähde on veden alla. Kolmas linnoitus sijaitsi Zefyrionin niemekkeellä sataman suun itäpuolella. Yhden linnoituksen uskottiin aiemmin sijainneen Arkonnesoksen saarella, mutta tämä on sittemmin nähty Arrianoksen vääränä tulkintana.
Halikarnassoksen kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä. Kaupungin ympäristön alkuperäisasukkaat olivat lelegejä. Halikarnassoksen alueen länsipuolella sijaitsi Myndoksen poliksen alue, koillispuolella Bargylian alue ja itäpuolella Syangelan (myös Theangela) alue, mutta rajojen tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Historia > Varhaishistoria ja arkaainen kausi

Halikarnassoksen paikalla on ollut asutusta viimeistään ensimmäisen vuosituhannen eaa. alusta lähtien. Halikarnassoksen kaupunki perustettiin Argoliin Troizenin siirtokuntana. Siirtokuntalaisten johtajaksi mainitaan Anthes. Kaupungin paikka vallattiin seudun alkuperäisiltä kaarialaisilta asukkailta. Halikarnassos kuului alun perin doorilaiseen heksapoliihin eli seudun kuuden doorilaista alkuperää olleen kaupungin liittoon, jossa muut kaupungit olivat Knidos ja Kos sekä Rhodoksen Ialysos, Kameiros ja Lindos. Kaupungin alkuperäiseksi nimeksi mainitaan Zefyria Zefyrionin niemen mukaan.
Halikarnassos oli Knidoksen ohella ilmeisesti seudun doorilaiskaupungeista myöhäisimpiä, sillä Strabon huomauttaa, etteivät mainitut kaupungit olleet olemassa vielä Ateenan kuninkaan Kodroksen kuollessa, vaikka Rhodoksen kaupungit ja Kos olivat. Myöhemmin Halikarnassos erotettiin doorilaisesta heksapoliista, koska kaupungin kansalaisiin kuulunut Agasikles vei liiton yhteisissä kisoissa voittamansa kolmijalan kotiinsa sen sijaan, että olisi omistanut sen saman tien Apollonille, niin kuin oli tapana. Näin heksapolis muuttui doorilaiseksi pentapoliiksi.
Arkaaisella kaudella Halikarnassos osallistui kauppatoimintaan Naukratiissa Egyptissä, ja oli yksi kreikkalaisista kaupungeista, joka osallistui sen Hellenionin rakentamiseen. Halikarnassos joutui Vähän-Aasian muiden kreikkalaiskaupunkien tavoin Persian valtaan 500-luvulla eaa. Tämän jälkeen kaupunkia hallitsi kaarialainen dynastia toimien persialaisten alaisina satraappeina ja vasallikuninkaina, Herodotoksen tulkinnassa tyranneina. Lygdamis I asetti itsensä ensimmäisenä kaupungin satraapiksi ja tyranniksi. Hänen jälkeläisensä hankkivat vähitellen koko Kaarian valtansa alle. Kaarialaisdynastian pääkaupunkina toimi aluksi Mylasa. Halikarnassos löi omaa hopearahaa 500-luvulta eaa. lähtien.
Samaa sukua edusti myös kuningatar Artemisia I, Lygdamis I:n tytär, joka liittyi persialaissodan aikaan Kserkseen joukkoihin, ja jota Kserkses piti yhtenä parhaista neuvonantajistaan. Artemisia tunnetaan erityisesti siitä, että hän osallistui vuoden 480 eaa. Salamiin meritaisteluun komentaen viittä laivaa, jotka tulivat Halikarnassoksen lisäksi Kalyndasta, Kosista ja Nisyroksesta.
Historia > Klassinen kausi > Varhainen klassinen kausi

Viimeistään 400-luvulle eaa. tultaessa Halikarnassos oli muuttunut kokonaan joonialaiseksi kaupungiksi. Tämä käy ilmi muun muassa siitä, että kaikki kaupungista löydetyt tuon aikaiset piirtokirjoitukset on kirjoitettu joonialaisella murteella. Myös kaupungista kotoisin olleet historioitsija Herodotos ja runoilija Panyassis kirjoittivat samalla murteella. Toisaalta kaupungin väestö oli kehittynyt sekoitukseksi kreikkalaisia ja alkuperäistä kaarialaista väestöä. Tämä näkyy myös henkilönnimissä, joissa esiintyy sekä kreikkaa että kaariaa samassakin perheessä. Kaupungin kansalaisista käytettiin etnonyymejä Halikarnasseus (Ἁλικαρνασσεύς), Halikarnēsseus (Ἁλικαρνησσεύς) ja Halikarnassios (Ἁλικαρνάσσιος), harvemmin Halikarnateus (Ἁλικαρνατεύς) ja myöhemmin latinaksi Halicarnassensis.
400-luvun eaa. puolessa välissä kaupunkia hallitsi tyranni Lygdamis II, joka oli Artemisia I:n pojanpoika. Häntä vastustanut puolue, johon myös Herodotoksen kerrotaan kuuluneen, karkotettiin jossakin välissä kaupungista. Myöhemmin se onnistui syrjäyttämään Lygdamiin, ja nyt puolestaan hänet karkotettiin.
400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla Halikarnassos kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 454/453–429/428 eaa. ja vielä 425/424 eaa. Kaupungin politiikasta tiedetään, että siellä oli kansankokous (dēmos) ja neuvosto (būlē), sekä useita erilaisia virkamiehiä, kuten prytanit (prytanes), mnēmones ja dikastai.
Historia > Klassinen kausi > Hekatomnidien aika

Halikarnassos joutui takaisin Persian valtaan Antalkidaan rauhan jälkeen vuonna 387 eaa. Kaupunki nousi merkittäväksi, kun hekatomnidien hallitsijasukuun kuulunut kaarialainen mutta Persian alaisuudessa toiminut satraappi Mausollos siirsi pääkaupunkinsa Mylasasta Halikarnassokseen noin vuonna 377/376 eaa. Hän toimi satraappina kuolemaansa vuoteen 353 eaa. saakka, ja rakennutti kaupungin valtakaudellaan uudelleen Hippodamoksen asemakaavassa ja siirrätti sinne väkeä lähiseudun kuudesta lelegikaupungista. Näin kaupunki muuttui kreikkalaisesta luonteeltaan selvästi kaarialaisemmaksi. Hekatomnidit olivat kuitenkin osaksi kreikkalaistuneita, ja omaksuneet kreikan kielen ja kreikkalaisen taidemaun. Tästä huolimatta kaupunki oli heidän kaudellaan Persialle uskollinen liittolainen ja sen merkittävä tukikohta alueella.
Mausolosta seurasi vallassa hänen sisarensa ja leskensä Artemisia II, joka rakennutti tai ainakin saattoi valmiiksi miehensä haudan, Mausoleionin eli kuulun Halikarnassoksen mausoleumin. Siitä tuli niin maineikas, että se luettiin yhdeksi maailman seitsemästä ihmeestä. Kun rhodoslaiset yrittivät vallata Kaarian ja hyökkäsivät Halikarnassokseen, Artemisia piilotti kaupungin laivaston sen salaiseen satamaan, josta se onnistui hyökkäämään satamaan tulleiden rhodoslaisen selustaan. Näin hän onnistui puolustamaan kaupunkia menestyksekkäästi. Tämän jälkeen hän kosti valloittamalla Rhodoksen kaupungin.
Artemisian kuoltua vuonna 350 eaa. häntä seurasi vallassa Mausolloksen nuorempi veli Idrieus, jota seurasi vallassa hänen sisarensa ja leskensä Ada. Mausolloksen ja Idrieuksen nuorempi veli Piksodaros kuitenkin karkotti Adan Alindaan, ja hallitsi tämän jälkeen kaupunkia yhdessä Persian virallisen satraapin Orontobateen kanssa.
Piksodaros yritti liittoutua Makedonian Filippos II:n kanssa, mutta epäonnistui. Aleksanteri Suuren valloitusten aikana persialaisten joukkojen päällikkö Memnon piti Halikarnassosta laivastonsa tukikohtana. Tämän seurauksena Halikarnassos oli yksi harvoja kaupunkeja, joka vastusti Aleksanteria, mikä johti piiritykseen (Halikarnassoksen piiritys) vuonna 334 eaa. Aleksanteri valtasi kaupungin lukuun ottamatta osaa sen linnoitteista, jonne osa asukkaista oli paennut, ja tuhosi sen. Tämän jälkeen hän eteni joukkoineen kohti Lyykiaa ja jätti loppujen puolustajien kukistamisen Adalle. Nämä voitettuaan Ada nousi jälleen kaupungin ja samalla koko Kaarian hallitsijaksi.
Historia > Hellenistinen ja roomalainen kausi

Valtaus ja seurannut tuho oli kaupungille suuri isku, josta se ei koskaan täysin toipunut, vaikka se rakennettiinkin uudelleen. Aleksanterin kuoleman jälkeen kaupunki siirtyi Ptolemaiosten valtaan vuoteen 190 eaa. saakka.
Magnesian taistelun vuonna 190/189 eaa. jälkeen Halikarnassos sai roomalaisilta vapaakaupungin aseman, ja vaikuttaa säilyneen sellaisena siitä lähtien. Verres ryösti kaupunkia vuonna 80 eaa., mutta Quintus Cicero kunnosti sitä vuonna 60 eaa. Brutus ja Cassius ryöstivät Halikarnassosta uudelleen, ja muutoinkin kaupunki kukoisti Rooman keisarikaudella vähemmän kuin monet muut Vähän-Aasian kaupungit. Se pystyi ylpeilemään korkeintaan turvallisuudellaan ja sillä, ettei siellä sattunut suuria maanjäristyksiä, jotka tuhosivat muuta Vähä-Aasiaa. Kaupunki mainitaan historiassa enää vain harvoin, mutta sen Mausoleion säilytti jo aiemmin hankkimansa maineen, ja muun muassa Plinius vanhempi ja Vitruvius kuvaavat sitä teoksissaan. Kaupungilla ei vaikuta olleen neokoros-oikeutta.
Halikarnassoksen tunnettuja asukkaita olivat jo mainitun historioitsija Herodotoksen lisäksi toinen historioitsija Dionysios, epigrammaatikko Herakleitos sekä nyrkkeilijä Formion, joka voitti Olympian kisat vuonna 392 eaa., mutta jäi kiinni petoksesta neljä vuotta myöhemmin. Kaupungilla tiedetään olleen myös toinen Olympian kisojen voitto vuonna 9 jaa.
Varhaisella kristillisellä kaudella Halikarnassos oli piispanistuin Stauropoliin eli aikaisemman Afrodisiaksen metropoliitan alaisuudessa.
Historia > Myöhempi historia ja kaivaukset

Nykyinen Bodrumin linna rakennettiin keskiajalla pääsiassa käyttäen Halikarnassoksen mausoleumista ja muista antiikin aikaisista rakennuksista peräisin ollutta materiaalia. Kaupungin paikalla on tehty suhteellisen vähän arkeologisia kaivauksia. Charles Newton löysi Halikarnassoksen mausoleumin paikan ja tutki sen jäänteitä vuonna 1856. Nykyaikaiset kaivaukset paikalla alkoivat vuonna 1966 tanskalaisten arkeologien suorittamana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Halikarnassos Wikimedia Commonsissa
Halikarnassoksen akropolis nykyisin.
Halikarnassoksen arkeologista aluetta.
Historioitsija Herodotoksen patsas Halikarnassoksen teatterilla.
Artemisia II:n ja Mausolloksen patsaiksi tulkitut veistokset, n. 350 eaa. British Museum.
Ennallistuspiirros Mausoleionista eli Halikarnassoksen mausoleumista. Ferdinand Knab, 1886.
Halikarnassoksen piiritys ja valtaus Aleksanteri Suuren johdolla. Johann Daniel Herz, n. 1750.
Kaavakuva Halikarnassoksesta.
Myndoksen portin rauniot.
Mausoleionin eli Halikarnassoksen mausoleumin rauniot.
Halikarnassoksen teatterin rauniot.
Koli-Koli

| Koli-Koli |
| --- | --- |
 Débojärvi kuivaan aikaan heinäkuun alussa. Koli-Koli haarautuu oikealla suoraan Nigerjoesta.
Alkulähde:  Débojärvi  15°17′15″N, 3°56′56″W
Laskupaikka:  Bara-Issa Saraférén luona  15°47′51″N, 3°43′24″W
Maat:  Mali
Virtaama:  51,9 m³/s
Koli-Koli (myös Koli Koli, Kolikoli) on Nigerin sivuhaara joen sisämaasuistossa Malissa. Se haarautuu itään Débojärvestä, virtaa Korientzéjärven läpi ja yhtyy Bara-Issaan Saraférén kylän luona.
Joen virtaus käsittää vuodenajasta riippuen 3–10 prosenttia Débojärvestä lähtevästä vesimäärästä. Korientzessa vuosina 1992–1997 mitattu keskiarvo on 51,9 kuutiometriä sekunnissa. Korkean tulvan aikaan Koli-Kolin vedet ruokkivat sisämaasuiston itäreunalla olevia järviä. Kuivana aikana se muuttuu erillisten lampien ketjuksi.
Koli-Koli mutkittelee itä-länsisuuntaisten hiekkadyynien välissä. Jokiuomaan kasautuneen hiekan takia se ei ole enää liikennöintikelpoinen. Lisääntynyt kuivuus ja vesimäärän vähentyminen vaikeuttavat maanviljelyä ja kalastusta.
Kolbe–Schmitt-reaktio

Esimerkki Kolbe–Schmitt reaktiosta
Kolbe–Schmitt-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa fenoli tai sen johdannainen reagoi emäksisissä oloissa hiilidioksidin kanssa muodostaen aromaattisen hydroksikarboksyylihapon. Reaktion nimetty kehittäjiensä Hermann Kolben ja Rudolf Schmittin mukaan. Kolbe–Schmitt-reaktio on hyödyllinen menetelmä salisyylihapon ja salisyylihappojohdannaisten valmistamiseen.
Reagenssit ja mekanismi

Hermann Kolbe raportoi vuonna 1860 reaktion, jossa fenoli reagoi hiilidioksidin kanssa natriumin vaikutuksesta muodostaen salisyylihappoa. Rudolf Schmitt kehitti reaktiota edelleen ja suoritti reaktion natriumfenoksideilla ja hiilidioksidilla korkean paineen alaisena. Scmitt julkaisi tuloksensa 1885.
Kolbe–Schmitt-reaktio tapahtuu fenolille ja useille sen johdannaisille. Emäksenä käytetään natrium- tai kaliumhydroksidia tai kalium- tai cesiumkarbonaattia. Lämpötila Kolbe–Schmitt-reaktiossa on tavanomaisesti 120–180 °C ja hiilidioksidin paine 0,3–0,5 MPa. Kolbe–Schmitt-reaktion mekanismin ensimmäisessä vaiheessa emäs vastaanottaa protonin feenolilta ja muodostuu fenoksidi-ioni. Seuraava vaihe on elektrofiilinen aromaattinen substituutio, jossa hiilidioksidi on elektrofiili.
Kolbe–Schmitt-reaktion aikana muodostuu kompleksi fenoksidi-ionin, alkalimetallikationin ja hiilidioksidin välille. Natriumhydroksidia käytettäessä reaktiossa karboksyyliryhmä liittyy enimmäkseen ortoasemaan. Kalium tai cesiumin emäksiä käytettävissä karboksyyliryhmä liittyy sen sijaan enimmäkseen para-asemaan steerisen esteen vuoksi erityisesti korkeissa lämpötiloissa.
Jarmo Koivunen (pilapiirtäjä)

Jarmo Rafael Koivunen (22. joulukuuta 1938 Tampere – 17. huhtikuuta 2023 Helsinki) oli suomalainen graafinen taiteilija, joka toimi vuosina 1965–2017 Ilta-Sanomien pilapiirtäjänä nimimerkillä Kätsy. Kätsyn piirrosten tunnusmerkkinä ovat kuvan alle sijoitetut neljä erillistä tekstiriviä, jotka sisältävät useita samaan piirrokseen liittyviä vitsejä. Piirroksissa on usein mukana myös pieni valkoinen Heidi-koira. Juhani Tolvasen mukaan koko maailmassa on ollut vain kaksi pilapiirtäjää, jotka ovat piirtäneet yhtäjaksoisesti samaan lehteen kauemmin kuin Koivunen, jonka ura Ilta-Sanomissa kesti lähes 52 vuotta.
Elämä ja ura

Koivunen työskenteli alkujaan mainosalalla, muun muassa Esko Lehmuksen mainostoimistossa Mainos-Lehmuksessa. Hän voitti vuonna 1964 Kustannusyhtiö Lehmuksen kilpailun Nauru autolle -nimisen huumorikirjan kuvittamisesta. Seuraavana vuonna hän alkoi piirtää Ilta-Sanomiin ja jättäytyi myöhemmin täysipäiväiseksi piirtäjäksi. Koivusen piirroksia julkaistiin Ilta-Sanomissa arviolta lähes 8 000. Hän piirsi yli viidenkymmenen vuoden ajan aina kolme kuvaa viikossa. Helmikuussa 1966 yksi Koivusen Luna 9 -kuuluotainta kommentoinut piirros julkaistiin uudelleen neuvostoliittolaisessa Pravda-lehdessä, tosin ilman hänen nimeään. Koivunen kuvitti myös 1980-luvulla Väestöliiton julkaisemia seksuaalivalistusoppaita ja piirsi muuttomiehiä esittävän kuvan Postin osoitteenmuutoskorttiin, jota on painettu miljoonia kappaleita.
Koivunen jäi eläkkeelle 78-vuotiaana kesäkuun alussa 2017, sillä Parkinsonin tauti alkoi haitata hänen piirtämistään. Eläkepäivinään hän maalasi vesivärimaalauksia. Hän kuoli 84-vuotiaana jouduttuaan sairaalaan keuhkokuumeen vuoksi. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Teoksia

Pirut mielessä, Otava 1978
Kätsyn kesäjutut, Kirjapaja 1988
Suvaitsevaisuus. Kätsyn mielipidepiirroksia 50 vuoden ajalta.  (Alkusanat: Panu Väänänen)  Jyväskylä:  Docendo, 2015.  ISBN 978-952-291-167-4
Aiheesta muualla

Nikkola, Jari: Maltillinen mielipidepiirtäjä Kari Suomalaisen varjossa. Kirja-arvostelu teoksesta: Koivunen, Jarmo: Suvaitsevaisuus. Kätsyn mielipidepiirroksia 50 vuoden ajalta. Docendo, 2015. (Agricolan kirja-arvostelut 18.11.2015.)
Jarmo Koivusen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Hannele Koivunen

Hannele Sisko Maritta Koivunen (o.s. Seitsonen, s. 18. helmikuuta 1949 Helsinki) on suomalainen kulttuurintutkija ja virkamies.
Elämä

Koivunen valmistui ylioppilaaksi Hyvinkään yhteiskoulusta 1968. opiskeli Helsingin yliopistossa kieliä, kansanrunoudentutkimusta ja taideaineita pääaineenaan taidehistoria.  Hän on opiskellut muun muassa myös informaatiotutkimusta. Koivunen valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1973 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1994. Hänet tunnetaan muun muassa väitöskirjaansa pohjautuvasta teoksestaan Madonna ja huora (1995).
Vuonna 1998 Koivunen nimitettiin Helsingin yliopiston uskontotieteen, erityisesti uskontosemiotiikan dosentiksi.
Koivunen on työskennellyt erilaisissa kirjastoalan ja kulttuuripolitiikan tehtävissä. Suomen opetus- ja kulttuuriministeriön palveluksessa hän aloitti ensimmäisen kerran vuonna 1973, jolloin hän toimi Lapin läänin taidetoimikunnan sihteerinä. Koivunen työskenteli ministeriössä myös vuosina 1982–1984. Vuonna 2006 hänet nimitettiin viisivuotiskaudelle opetus- ja kulttuuriministeriön taide- ja kulttuuriperintöyksikön päälliköksi.
Koivunen sai valtion tiedonjulkistamispalkinnon 1996.
Julkaisut

Väitöskirjansa The Woman Who Understood Completely; A Semiotic Analysis of the Mary Magdalene Myth in Gnostic gospel of Mary pohjalta Koivunen on kirjoittanut yleistajuisen teoksen Madonna ja huora (1995). Koivunen on kirjoittanut myös teoksen Hiljainen tieto (1997) sekä lukuisia muita monografioita sekä artikkeleita lehdissä ja kokoomateoksissa.
Koivunen nosti ensimmäisenä Suomessa esiin käsitteen oikeudesta tietoon (Turun kirjastopäivät 1981). Teoksessa Hiljainen tieto (1997) hän toi suomalaiseen keskusteluun englannin tacit knowledge -käsitteen, jonka hän käänsi hiljaiseksi tiedoksi.
Teoksia

Tietoa työelämästä, Kirjastopalvelu 1980
Kehystetty todellisuus. Hyvinkään taiteilijaseura 25 vuotta, Hyvinkään taiteilijaseura 1982
The Woman Who Understood Completely; A Semiotic Analysis of the Mary Magdalene Myth in Gnostic gospel of Mary, Imatra: International Semiotics Institute 1994
Kirjasto merkityksen tuottajana tietoyhteiskunnassa.  (Julkaisija: Suomen kirjastoseura)  Helsinki:  Kirjastopalvelu, 1995.
Madonna ja huora.  (Pohjautuu tekijän väitöskirjaan The woman who understood completely)  Helsinki:  Otava, 1995 (2. painos 2005).  ISBN 951-1-13525-2
Rakkaus, Helsinki Media 1995
Hiljainen tieto.  Helsingissä:  Otava, 1997 (3. painos 2000).  ISBN 951-1-15119-3
Vain unen varjo. Kaipuun ja surun runoja, (toimittanut yhdessä Laura Virkin kanssa) Otava 1997
Kulttuuriteollisuus, (toimittanut yhdessä Tanja Kotron kanssa) Edita 1999
Elämänviisaus. Kokemustietoa uusille sukupolville, Otava 2001
FinnAgora. Selvitys Suomen kulttuurin, tieteen, elinkeinoelämän, teknologian ja kansalaistoiminnan yhteistyöverkoston perustamisesta Unkariin, Opetusministeriö 2002
Onko kulttuurilla vientiä? Opetusministeriön, ulkoasiainministeriön ja kauppa- ja teollisuusministeriön Kulttuurivienti-hanke, Opetusministeriö 2004
Koivunen, Hannele & Marsio, Leena: Reilu kulttuuri? Kulttuuripolitiikan eettinen ulottuvuus ja kulttuuriset oikeudet.  (Opetusministeriön julkaisuja 2006:50)  Helsinki:  Opetusministeriö, kulttuuri-, liikunta- ja nuorisopolitiikan osasto, 2006.  ISBN 952-485-256-X  Myös verkkojulkaisuna (PDF). (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirsten van der Kolk

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kirsten van der Kolk vuonna 2008. |  Kirsten van der Kolk vuonna 2008. |  Kirsten van der Kolk vuonna 2008. |  |
Maa:   Kanada
Naisten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Peking 2008 | kevyt pariairokaksikko |  |
|  Pronssia | Ateena 2004 | kevyt pariairokaksikko |  |
Kirsten van der Kolk (s. 18. joulukuuta 1975) on alankomaalainen soutaja. Hän voitti kevyessä pariairokaksikossa Marit van Eupenin kanssa olympiakultaa Pekingissä 2008. Neljä vuotta aiemmin Ateenan olympialaisissa sama pari saavutti pronssia, ja Sydneyn olympialaisissa 2000 he sijoittuivat kuudenneksi. Maailmanmestaruuskilpailuissa van der Kolk sijoittui viidenneksi kevyessä pariairokaksikossa Luzernissa 2001 sekä kuudenneksi kevyessä yksikössä Sevillassa 2002, kevyessä pariairokaksikossa Milanossa 2003 ja kevyessä pariaironelosessa Münchenissä 2007.
Kolberg-luokka

| Kolberg-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  4 362 t (suunniteltu) 4 915 t (max)
Pituus:  130,0 m (vesiraja)
Leveys:  14,0 m
Syväys:  5,4 m
Koneteho:  19 000-20 200 shp
Nopeus:  25,5-26,7 solmua
Miehistöä:  367
Aseistus
Meritorjunta:  12 x 10,5 cm SKL/L45 -tykkiä 2 x 45 cm torpedoputkea 100 miinaa
Kolberg-luokka oli Saksan keisarikunnan laivaston ensimmäisessä maailmansodassa palvellut kevyt risteilijäluokka, johon kuului vuosien 1906-1907 laivasto-ohjelman neljä alusta. Sodan aikana aluksista tuhoutui kaksi.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| SMS Kolberg | Schichau-Werke, Danzig | 1908 | 14. marraskuuta 1908 | 21. kesäkuuta 1910 | Ranskalle sotakorvauksena 1919 nimettynä Colmariksi romutettu 1929 |
| SMS Mainz | AG Vulcan Stettin | joulukuu 1907 | 23. tammikuuta 1909 | 1. lokakuuta 1909 | upotettu 28. elokuuta 1914 Helgolandin taistelussa |
| SMS Cöln | Germaniawerft, Kiel | 1908 | 5. kesäkuuta 1909 | 16. kesäkuuta 1911 | upotettu 28. elokuuta 1914 Helgolandin taistelussa |
| SMS Augsburg | Kaiserliche Werft Kiel | 1908 | 10. heinäkuuta 1909 | 1. joulukuuta 1910 | Japanille sotakorvauksena 1919 romutettu 1922 |
Kolka

Kolka Latvian kartalla
Kolka (liiviksi Kūolka) on kylä Kuurinmaan pohjoiskärjen niin sanotun Liivinrannan itärannalla. Kylä kuuluu Dundagan kuntaan (Dundagas novads, 2009 kuntajako). Kylässä asuu lähes 900 ihmistä. Kolkan nimi tulee liivinkielisestä nimestä Kūolka, jolla on ilmeisesti sama merkitys kuin suomen kielen sanalla kolkka.
Luterilainen kirkko Kolkan kylässä
Kolka on mahdollisesti paikka, jossa tanskalainen arkkipiispa Absalon kävi kastamassa ensimmäiset liiviläiset kristinuskoon. Paikalle rakennettiin alkeellinen kirkko, joka on tosin jo tuhoutunut. Kirjallisissa lähteissä kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1387, jolloin siitä käytettiin nimeä Domesnes, joka tarkoittaa liiviläisten kirkkoa. Kolka oli suhteellisen pieni kylä vielä 1800-luvun alussa, vuonna 1826 kylässä oli 99 asukasta. Vuonna 1859 asukasmäärä oli kasvanut 316:een ja vuonna 1896 se oli 392. Kasvuun vaikuttivat hyvät yhteydet Riian kaupunkiin. Asukkaat elivät pääasiassa kalastuksella. Neuvostoliiton aikana kylässä sijaitsi kalastuskolhoosi. Alueella toimii kolme kalastusyritystä, jotka ovat alueen suurimmat työnantajat. Kolka on suurin liiviläisten keskittymä nykypäivänä, vuonna 1995 Latvian 186 liiviläisestä 53 asui Kolkassa. Kylässä on liiviläisen kulttuurin keskus, joka sijaitsee keskellä kylää. Kolkan peruskoulussa järjestetään myös liivin kielen opetusta.
Kylässä on ortodoksinen, luterilainen ja katolinen kirkko. Kolkassa on kaksi majakkaa, uudempi majakka on rakennettu vuonna 1884 ja sitä on uudistettu vuosina 1975 ja 1985. Vanha majakka on rakennettu jo 1300-luvulla, mutta siitä on jäljellä enää vain rauniot.
Hermann Kolbe

| Hermann Kolbe |
| --- | --- |
 Hermann Kolbe (n. 1860)
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1818 Elliehausen, Hannoverin kuningaskunta
Kuollut: 25. marraskuuta 1884 (66 vuotta) Leipzig, Saksa
Kansalaisuus:  saksalainen
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Robert Bunsen ja Friedrich Wöhler
Instituutti:  Marburgin yliopisto Leipzigin yliopisto
Oppilaat:  Ludwig Mond
Tutkimusalue:  Kemia
Tunnetut työt:  Salisyylihapon synteesi
Adolf Wilhelm Hermann Kolbe (27. syyskuuta 1818 Elliehausen (nyk. osa Göttingeniä), Hannoverin kuningaskunta – 25. marraskuuta 1884 Leipzig, Saksa) oli saksalainen kemisti. Kolbe tunnetaan kemiallisten yhdisteiden yleisesti hyväksytystä jaottelusta epäorgaanisiin ja orgaanisiin yhdisteisiin. Kolben työ käsitteli enimmäkseen orgaanista kemiaa. Hän toimi professorina Marburgin ja Leipzigin yliopistoissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hermann Kolbe Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef