stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Iskelmäprinssi
Musiikki

Elokuvasta julkaistiin soundtrack-CD ja vuonna 2002 albumi Lauluja tv-sarjasta ja elokuvasta Iskelmäprinssi (Wea 5050466-1553-2-0). Kaikkiaan elokuvassa on 34 iskelmäsävellystä, joita kuullaan eri mittaisina kappaleina. Paul Ankan säveltämä ja tulkitsema "How Long" levytettiin varta vasten Iskelmäprinssiä varten. Laulusta kuullaan myös italiankielinen Umberto Marcaton tulkinta "Ancora noi". CD-kokoelman Iskelmäprinssi – 48 alkuperäishittiä yhteys elokuvaan Iskelmäprinssi on lähinnä nimellinen.
Musiikki > Sävelmät tulkitsijoineen

| --- | --- |
 How Long/Ancora noi Paul Anka/Umberto Marcato  Teiden tango Mart Sander  Ilta pienessä kaupungissa Sisko Vranki  Rakkauden permanentti Pirkko Mannola & Four Cats  Transistoriradio Saija Hakola, Tiina Isohanni & Four Cats  James-promo Manne Railo & Kati Bergman  Oman kullan silmät Helsingin Poliisilaulajat  Liian pitkä katse Tiina Isohanni & Ressu Redford  Maailman paras levy Pirkko Mannola & Werner Bros.  Nukke rakastui nukkeen Anna Hanski  Käy tanssimaan Jasmine Go Go  Come prima Umberto Marcato  Chellalla Umberto Marcato  Mustat silmät Werner Bros.  Kun sydän on levoton Mart Sander  Unelmissain oot mun Werner Bros.  Hiekkakuopalle uimaan Anna Hanski & Pekka :  Mustikkasuu Anna Hanski  Rakkauden kiertokulku Kiti Kokkonen  Ramona Werner Bros.  Soitto seis Valto Hagert  Pojat Kaisu Kurki  Kultasiipi pesukone Titta Jokinen & Four Cats  Saippuakupla Tiina Isohanni & Werner Bros.  Kiitolinja kiitää Four Cats  Kitkat Tiina Isohanni & Toni Tähti & Werner Bros.  Yksinäinen mopomies Kai Lind & Werner Bros.  Särkyneiden toiveiden katu Pekka Toivasen kvartetti  Kohtalon tähti Timo Jämsen  Hiekkaa (Polvere) Reijo Taipale  Neidon oikut Tiina Isohanni  Muistojeni laulu Mart Sander  Hawaiian Rock Onni Gideon  Cow Cow Boogie Tiina Isohanni & Werner Bros.
Julkaisut

Iskelmäprinssi sai ensi-iltansa tammikuussa 1991. Televisiossa se esitettiin ensi kerran 13. huhtikuuta 1993. Elokuva on julkaistu VHS-videokasettina ja myöhemmin DVD:nä (DVD-5, kuvasuhde 4:3, tekstitys: ruotsi ja englanti).
Iskelmäprinssin musiikkia on julkaistu suoratoistopalvelu Spotifyssa nimellä Iskelmäprinssi.
Arviot

Asko Alanen kirjoitti elokuvasta Soundi-lehdessä: "Iskelmäprinssi luo valloittavasti uusiksi vanhojen kotimaisten iskelmäkarusellileffojen viattoman kepeitä tunnelmia. Tyylillä ja sydämellä tehty nostalgiatrippi on esikuviaan kokonaisempi ja harkitumpi. Ohjaaja Juha Tapaninen ei ole langennut köyhään parodiaan, pinnalliseen rekvisiittanäyttelyyn tai kaupalliseen tähtiparaatiin." Uusi Suomi arvioi: "1950- ja 60-luvun taitteen Suomi osoittautuu elokuvassa yksittäisten epookkiesineiden ja aikakauden camp-viehätystä saaneiden iskelmien maailmaksi."
Helsingin Sanomien Helena Ylänen oli riemastunut, että Suomen 1990-luvun alun lamavuosina teattereihin tulee raikas suomalainen viihde-elokuva, josta on helppo pitää vaikkei se ehkä toista katselua kestäisikään. ”Tapaninen on mainosmies ja tottunut käyttämään jokaisen minuutin hyväkseen. Iskelmäprinssi on siinä mielessä mysteeri, että se koostuu tavattoman lyhyistä kuvista, se on hyvin kevyt pieni tarina ja silti se kestää melkein kaksi tuntia vaikuttamatta liian pitkältä.” Yläsestä erona Iskelmäprinssin kuvaaman ajankohdan viihdefilmeihin on se, ettei yleisöön tällä kertaa suhtauduta kyynisen laskelmoivasti vaan lämmöllä ja ymmärtämyksellä. Yläsen mielestä hienoa on myös se, että elokuvan naishahmot on hahmoteltu mieshahmoja vivahteikkaammiksi.
Huomioita

Iskelmäprinssin poistettuihin kohtauksiin kuuluu muun muassa Bambin lentoemäntä-fantasia, joka oli toteutettu musikaalinumerona. Elokuvan pienissä sivuosissa nähdään muun muassa Petri Liski James-orkesterin rumpalina sekä Sanna Saarijärvi Kultasiipi-pesukonemainoksessa. Muusikko Anna Hanski vilahtaa linja-auton rahastajatyttönä repliikittömässä sivuosassaan.
Vuonna 1998 Iskelmäprinssistä tehtiin kahdeksanosainen televisiosarja, jossa alkuperäisistä näyttelijöistä on mukana ainoastaan Ruubel. Naispääosassa on Anu Palevaara. Juonen kannalta televisiosarjalla ei ole juuri yhteyttä elokuvaan.
Aiheesta muualla

Yle.fi: Iskelmäprinssi
| n k Juha Tapaninen |
| --- | --- |
Pitkät elokuvat (ohjaus):  Iskelmäprinssi (1991) 
TV-elokuvat ja -sarjat (ohjaus):  Iskelmäprinssi (1998-1999)  Kulkija Kuosmanen ja kappale kauneinta Suomea (1998-1999)  Laura Wou! (1999) 
Dokumenttielokuvat (ohjaus):  Technicolormies (1991)  Olutpilkki (1998)
Naroulja

| Naroulja, Narovlja (Нароўля, Наровля) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Naroulja, Narovlja
 Koordinaatit: 51°47′50″N, 29°30′26″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Homelin alue
Korkeus:  110–130 m
Väkiluku:  8 500
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 narovlya.gomel-region.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Naroulja (valkoven.  Нароўля, ven.  Наровля,  Narovlja) on pieni, Pripetjoen länsirannalla sijaitseva kaupunki Homelin alueen eteläosissa Valko-Venäjällä. Narouljan kaupunki on samannimisen piirin keskus (rajon) ja sijaitsee maanteitse 43 kilometriä Mazyrista kaakkoon ja linnuntietä noin 125 kilometriä Homelin (Gomel) lounaispuolella. Narouljan kaupungissa asuu noin 8 500 henkeä.
Kaukokulkeumana levinneen cesium-137:n aiheuttama aktiivisuus Narouljan kaakkoispuolella sijaitsevan Tšernobylin voimalan ympäristössä.
Narouljan kaupunki sijaitsee vain 60 kilometriä Tšernobylistä luoteeseen, noin 30 kilometriä Ukrainan rajan pohjoispuolella. Narouljan piiri saastui huomattavasti vuoden 1986 Tšernobylin ydinvoimalakatastrofin johdosta. Erityisesti piirin eteläosa kuuluu voimakkaimmin säteileviin Valko-Venäjän alueisiin. Kymmeniä kyliä on hylätty (35 piirin 74:stä kylästä) ja merkittävä osa niistä liitettiin perustettuun Polesian säteily-ekologiseen rauhoitusalueeseen. Karttatietojen perusteella muutamat Narouljan piirin kylistä on jopa haudattu (ven. захороненные) tai hävitetty maan tasalle.
Narouljan kaupunkiin saapuu P37-kantatie Mazyrin suunnalta luoteesta ja P126-kantatie vie länteen Mazyristä etelään Ukrainaan vievälle kantatie P31:lle..
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lyhyt kuvaus kaupungista (BYcity.org) (englanniksi)
Kaupunkikartta (BYcity.org) (venäjäksi)
WikiMapia karttalinkki kaupunkiin, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi)
Valokuvia Narouljan kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kuvausta kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista 1:200 000 topografikarttaa alueesta, 1
Neuvostoliiton aikaista 1:200 000 topografikarttaa alueesta, 2 (venäjäksi)
Isuzu Bellett

Isuzu Bellett 1500
Neliovinen Isuzu Bellett
Isuzu Bellett 1500 on henkilöauto. Sitä valmistettiin Japanissa. Merkki/malli oli Suomessa varsin arvostettu, joskin korkeahko hinta – lähes puolitoistakertainen kuplavolkkariin verrattuna – hillitsi myyntimääriä. Automallin tuotantovuodet olivat 1963–1973. Muut japanilaiset autonvalmistajat Suomen automarkkinoilla vuosina 1965–1966 olivat Toyota ja Datsun (Nissan). Tämän lisäksi Suomen markkinoilla oli myös sittemmin kadonnut automerkki PMC.
Moottori on 1,5-litrainen bensiinikone, jonka teho 71 hevosvoimaa 5 000 r/min kierrosnopeudella.
Auton omamassa on 930 kg. Korimalli on neliovinen, viidelle hengelle rekisteröitävä sedan. Auton muotoilu oli omalle aikakaudelleen kulmikasta, ja vastaavat automallit tunnettiinkin niin kutsuttuina "kanttimalleina" taikka "tiiliskivinä". Valonheittimet olivat pyöreäkupuisia, ja niitä autossa oli neljä.
Myöhemmin kehiteltiin 1,6 ja 1,8 -litraisilla OHC- ja DOHC-koneilla varusteltuja coupé ja GT (Gran Turismo) -versioita, jotka havaittiin autourheilussa varsin käyttökelpoisiksi ja näin ollen myös paljon käytetyiksi.
Merkin saavuttamaan arvostukseen ja suosion syistä yksi tärkeimmistä on auton lujuus; Bellett 1500:n kokonaispaino (vm. 1965) on 1 430kg, mikä on pari sataa kiloa enemmän kuin useimman samankokoisen auton. Paino tarkoittaa paksumpaa peltiä, joten auto ei ollut niin arka läpiruostumiselle, mikä oli tuolloin autojen ykkösvihollinen. Urheilullisuus oli myös valttia; Tekniikan Maailmassa julkaistussa ilmoituksessa vuonna 1965 kerrotaan, kuinka autossa on "alusta kuin urheiluautossa". 1960-luvun autoilijaa kiinnosti myös pakkaskäynnistyvyys: Isuzun saattoi käynnistää myös kammella; veivinreikä oli eturekisterikilven takana. Perusmallin tekniikka oli konservatiivinen, mikä nähtiin joskus ansioksi: valurautainen sylinterinkansi ei ollut niin arka ylikuumenemiselle kuin silloin niin modernit alumiiniset.lähde?
Suomessa Isuzu Bellettiä markkinoi Helkama-konsernin tytäryhtiö Suomen Koneliike Oy, joka myi samaan aikaan myös Alfa Romeo- ja Škoda-autoja. Vuoden 1969 lopussa Bellettiä ja muita Isuzun henkilöautomalleja oli rekisterissä noin 5 500. Vuosina 1970–1972 Bellettejä rekisteröitiin vielä vajaat 600 kappaletta. Isuzun tuonti Suomeen päättyi tehtaan aloitettua yhteistyön yhdysvaltalaisen General Motors -konsernin kanssa. Isuzuja näki liikenteessä vielä pitkään maahantuonnin päätyttyäkin, ja vuoden 1979 lopussa niitä oli rekisterissä runsaat 3 000 . Vuoden 1999 lopussa Suomen ajoneuvorekisterissä oli 105 Isuzu Bellettiä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isuzu Bellett Wikimedia Commonsissa
http://www.isuzuownersclub.com
http://www.bellett.net/forums/viewtopic.php?f=13&p=7072 (englanniksi) (ko. automallin omistajille/harrastajille tarkoitettu verkkokeskustelusivusto)
http://japanesenostalgiccar.com/article.cgi?section=events&article=bay2birdwood2007 (Arkistoitu – Internet Archive)
Nappiolkikukat

| Nappiolkikukat |
| --- | --- |
 Hietaolkikukka (Helichrysum arenarium)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Suku::  Nappiolkikukat Helichrysum  Mill.
Katso myös
   Nappiolkikukat Wikispeciesissä   Nappiolkikukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nappiolkikukat eli olkikukat (Helichrysum) on asterikasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Lukuisia olkikukkalajeja viljellään yksi- ja monivuotisina koristekasveina. Hopeakäpälä on tunnettu myös ryhmäkasvina. Italianolkikukkaa eli kurry-yrttiä voidaan käyttää mausteyrttinä.
Lajeja

Helichrysum arenarium – hietaolkikukka
Helichrysum baxteri – lumiolkikukka
Helichrysum bracteatum, syn. Xerochrysum bracteatum – iso-olkikukka eli jättiolkikukka
Helichrysum foetidum – tuoksuolkikukka
Helichrysum italicum – italianolkikukka eli kurry-yrtti
Helichrysum orientale – keltaolkikukka
Helichrysum petiolare – hopeakäpälä
Helichrysum stoechas – ryytiolkikukka
Helichrysum thianshanicum – pikkuolkikukka
Helichrysum litoreum – napolinolkikukka
Hietaolkikukka.
Tuoksuolkikukka.
Italianolkikukka.
Keltaolkikukka.
Hopeakäpälä.
Hopeakäpälä.
Ryytiolkikukka.
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Helichrysum
Suomen Lajitietokeskus: Nappiolkikukat – Helichrysum
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q28195  Wikispecies: Helichrysum  APDB: 191285  APNI: 77505  CoL: 635KQ  eFloraSA: Helichrysum  EoL: 62706  EPPO: 1HECG  FloraBase: 22235  FNA: 114875  FoC: 114875  GBIF: 3131108  GRIN: 5477  iNaturalist: 72165  IPNI: 331648-2  IRMNG: 1106101  ITIS: 38768  NBN: NHMSYS0000459277  NCBI: 59430  NZOR: d23b2545-6920-4c91-a1c4-2770a63021ed  Open Tree of Life: 968337  PLANTS: HELIC4  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:331648-2  Tropicos: 40022682  VicFlora: 9855dd31-a0de-4e8f-9c39-98b786676fe0  WFO: wfo-4000017214  WoRMS: 1076349
Narfi

Narfi on Lokin poika skandinaavisessa mytologiassa. Odinin poika Váli muuttuu sudeksi ja tappaa hänet, ja hänen suoliaan käytetään Baldrin murhaan syyllistyneen Lokin vangitsemiseen.
Proosa-Eddan osiossa Gylfaginning häntä kutsutaan Nariksi, ja hänet tappaa veljensä Váli. Lokasennan lopun proosatekstissä sen sijaan sanotaan, että Narfi muuttuu sudeksi ja tappaa veljensä Narin.
Teksteissä

Gylfaginningin luvussa 50 aasat muuttavat Lokin pojan Válin sudeksi, ja tämä raatelee veljensä "Narin tai Narfin", jonka suolia käytetään heidän isänsä sitomiseen.
Lokasennan proosaosuudessa kerrotaan ilmeisesti Snorri Sturlusonin sepittämä tiivistelmä samasta tarinasta. Tässä versiossa Vália ei mainita lainkaan, vaan Narfi muutetaan sudeksi ja tämä tappaa Narin. Narin suolien ja Narfin sudeksi muuttumisen välistä yhteyttä ei selitetä. Narfin nimi muutetaan joskus Váliksi, jotta tarinoista tulisi yhdenmukaisia; esimerkiksi Guðni Jónssonin vuoden 1954 versiossa ja Henry Adams Bellowsin vuoden 1923 englanninnoksessa.
Snorri myös nimeää "Narin tai Narfin" Lokin ja hänen vaimonsa Sigynin pojaksi aiemmin Gylfaginningissa, ja listaa "Narin isän" Lokin heitiksi eli toisintonimeksi Skáldskaparmálissa. Narfi mainitaan aiemmin Þjóðólfr Kviiniläisen Ynglingatalissa, jossa Heliin viitataan kenningillä "jóðís ulfs ok Narfa" ("suden ja Narfin sisar"), sekä mahdollisesti saman skaldin Haustlöngissä.
Narfia on käytetty myös ihmisten nimenä. Esimerkiksi vuonna 1304 kuolleen norjalaisen piispan ja kuninkaan neuvonantajan nimi oli Narve.
Tulkinnat

On epäselvää, ovatko Narfi ja Nari sama henkilö, ja ovatko he mitenkään yhteydessä Nóttin isään, Narfiin. Nimen on ajateltu tarkoittavan "kapeaa", mutta Rudolf Simek on ehdottanut yhteyttä Heliin ja Nóttin isään, mikä viittaisi Narfin "[olleen] alun perin kuoleman demoni". Tällöin nimi voisi olla yhteydessä muinaisnorjan sanaan nár ("ruumis"), mistä tulivat myös sanat Náströnd ja Naglfar.
Naisten kaupunki

| Naisten kaupunki> La città delle donne |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Federico Fellini
Käsikirjoittaja:  Federico Fellini Brunello Rondi Bernardino Zapponi
Tuottaja:  Franco Rossellini Renzo Rossellini Daniel Toscan du Plantier
Säveltäjä:  Luis Bacalov
Kuvaaja:  Giuseppe Rotunno
Leikkaaja:  Ruggero Mastroianni
Tuotantosuunnittelija:  Dante Ferretti
Pääosat:  Marcello Mastroianni
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Gaumont, Opera Film Produzione
Levittäjä:  Gaumont Netflix Fandango at Home
Ensi-ilta:  28. maaliskuuta 1980 13. helmikuuta 1981 (Suomi)
Kesto:  149 min
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Naisten kaupunki (La città delle donne) on Federico Fellinin ohjaama elokuva vuodelta 1980. Elokuva sai ristiriitaisen vastaanoton: toisaalta maestroa kunnioitettiin ja elokuvaa pidettiin loistavana, toisaalta se mitätöitiin arvottomaksi. Aikojen kuluessa se on kuitenkin löytänyt paikkansa elokuvahistorian merkkiteosten joukossa.
Fellinille tyypillisen unenomaisen, hillittömän ja taiteellisen kuvaston keskellä Marcello Mastroianni esittää Snàporaz-nimistä miestä, joka matkaa miehen ja naisen tilojen halki kohdatakseen omat asenteensa naisia ja vaimoaan kohtaan. Hän etsii ihannenaistaan, ja vihdoin naisen löydettyä tämä esitetään kysymyksenä, onko nainen palkinto vai rangaistus.
Fellini esittele elokuvassa varsin perusteellisesti näkemystään naisen luonteesta, kompleksisuudesta, asenteista ja ärsyttävistä ominaisuuksista ja sitä, miten kaikki se liittyy  seksuaalisia valloituksia tekeviin miehiin. Matkalla junassa Snaporaz vaipuu unenomaiseen tilaan ja ryhtyy tavoittelemaan samassa vaunuosastossa istuvaa naista, joka kuitenkin poistuu junasta määräasemallaan. Snaporaz nousee junasta ja lähtee naisen perään poikki niityn, mutta kadottaa tämän näkyvistään. Yleisesti miessukukunnan edustajana hän pian huomaa tulleensa hotelliin, jossa on valtavasti feministiseen kokoukseen osallistuvia naisia. Epätodelliset jaksot kuljettavat häntä erään huvilan läpi alter egon tohtori Katzonen (Ettore Manni, joka kuoli kuvausten aikana) kanssa ja samalla viitataan hänen seksuaalisiin urotöihinsä. Kohdattuaan hetkellisesti entisen vaimonsa hän aloittaa toisen jakson, jossa käydään läpi hänen menneisyyttään.
Näyttelijä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Marcello Mastroianni  | … |  Snàporaz   |
|  Anna Prucnal  | … |  Elena   |
|  Bernice Stegers  | … |  Nainen junassa   |
|  Donatella Damiani  | … |  Donatella (nainen rullaluistimilla)   |
|  Jole Silvani  | … |  moottoripyöräilijä(Iole Silvani)   |
|  Ettore Manni  | … |  tohtori Xavier Katzone   |
|  Fiammetta Baralla  | … |  Onlio   |
|  Hélène Calzarelli  | … |  feministi (Hélène G. Calzarelli)   |
|  Isabelle Canto da Maya  | … |  (Isabelle Canto de Maya)   |
|  Catherine Carrel  | … |  komendantti    |
|  Stéphane Emilfork  | … |  feministi   |
|  Marcello Di Falco  | … |  orja   |
|  Silvana Fusacchia  | … |  luistelija   |
|  Gabriella Giorgelli  | … |  San Leon kalastajavaimo   |
|  Dominique Labourier  | … |  feministi   |
Vastaanotto > Yhdysvallat

Elokuvan ensi-ilta Yhdysvalloissa oli huhtikuussa 1981, ja se sai yleisesti ottaen myönteisen vastaanoton, mutta katsojia hyvin vähän. New Yorker Filmsin Daniel Talbot tarjosi yleisön kiinnostuksen puutteen  selitykseksi: "Täällä sitä esitettiin alle 50 teatterissa, ja niistä kuudesta tuli 75 prosenttia tuloista. En tiedä mitä Gaumont tai Fellini olisivat voineet odottaa sellaiselta henkilökohtaiselta elokuvalta. Hän oli menettänyt täällä silloin jo suurimman osan yleisöään. Mikä ei tarkoita, etten pitäisi häntä yhtenä merkittävimmistä elokuvaohjaajista." The New York Timesin Vincent Canbyn mielestä kuitenkin elokuva oli menestys: "Vaikka elokuva on liian pitkä, jopa Fellinin aficionadon mielestä, se on lumoava, häikäisevä visuaalinen näytös, osin burleski, osin satiiri, osin Folies-Bergère mutta yhtä kaikki elokuvaa. Kun Snàporazia vainoavat kaikkien hänen lapsuudesta alkaen tuntemiensa naisten haamut (tai joita hän olisi halunnut tuntea), Felliniä riivaavat Naisten kaupungissa hänen omat naisiin kohdistuvat tunteensa, kuinka hän tarvitsee heitä, kohtelee heitä (pääasiassa huonosti), hänen ihastuksensa heitä kohtaan ja hänen tietoisuutensa, että (onneksi) he ovat aina erilaisia... Vaikka Naisten kaupunki käsittelee irstailua, se on kaikkea muuta kuin irstaileva. Fellinin irstailu viittaa syvään kaipuuseen jonkinlaista suojaavaa kurinalaisuutta, ellei peräti siveyttä kohtaan. Kun sellainen kurinalaisuus tuhoaisi Snàporazin, se tekisi mahdottomaksi yhtä upean estottoman elokuvan kuin Naisten kaupunki suunnittelun ja tekemisen."
Wall Street Journalin John Gould Boyum totesi, että "elokuvan sisällöllä on tuskin mitään tekemistä asenteiden rikkomisen, ajatusten analysoinnin kanssa. Fellini tuntuu tavoittelevan tässä tunteiden kirjaamista ja välittämistä, niiden monimutkaisten, ristiriitaisten tunteiden, joita keski-ikäinen italialainen mies yhtäkkiä joutuu kokemaan kohdatessaan yhteiskunnallisten ja seksuaalitapojen valtavat mullistukset... Me emme mene katsomaan Fellinin elokuvia uppoutuakseen tarinaan ja henkilöihin tai kohdataksemme ajatuksia. Me haluamme maestrolta ja hän haluaa meille antaa ihania seikkailuja tunteiden keskellä, erityisesti Fellinille ominaisen sellaisen omaperäisen sekoituksen nostalgiaa, liikutusta ja iloa, joka on erityisesti Fellinille ominaista."
Aiheesta muualla

Naisten kaupunki Elonet.
Naisten kaupunki Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Naisten kaupunki AllMoviessa. (englanniksi)
Vincent Canbyn artikkeli, New York Times, huhtikuu 1981
Irma Rantala: Arvio teoksesta Mikko Lehtonen: Pikku jättiläisiä
Federico Fellinin ohjaamat elokuvat
| --- | --- |
1950-luku:  Varieteen valot (1950)  Valkoinen sheikki (1952)  Vetelehtijät (1953)  Avioliittotoimisto, jakso L'amore in città (1953)  La strada – Tie (1954)  Huijarit (1955)  Cabirian yöt (1957) 
1960-luku:  Ihana elämä (1960)  Tohtori Antonion kiusaukset, jakso elokuvassa Boccaccio '70 (1962)  8 ½ (1963)  Giulietta ja viettelykset (1965)  Toby Dammit, jakso elokuvassa Kolme askelta yöhön (1968)  Block-notes di un regista (1969)  Fellinin Satyricon (1969) 
1970-luku:  Klovnit – onnellisten maailma (1971)  Fellinin Rooma (1972)  Amarcord (1973)  Fellinin Casanova (1976)  Orkesteriharjoitus (1978) 
1980-luku:  Naisten kaupunki (1980)  Fellinin Laiva (1983)  Ginger ja Fred (1986)  Haastattelu (1987) 
1990-luku: La voce della luna (1990)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:City of Women
Käännös suomeksi
Nainen on valttia

| Nainen on valttia |
| --- | --- |
 DVD-laitoksen kansi.
Ohjaaja:  Ansa Ikonen
Käsikirjoittaja:  Mika Waltari
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Heikki Aaltoila
Kuvaaja:  Armas Hirvonen
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Lavastaja:  Ossi Elstelä
Pääosat:  Ansa Ikonen Aku Korhonen Uuno Laakso Unto Salminen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus SF Oy
Ensi-ilta:  13. elokuuta 1944
Kesto:  99 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nainen on valttia on Ansa Ikosen ohjaama mustavalkoinen suomalainen komediaelokuva vuodelta 1944. Se jäi näyttelijä Ikosen ainoaksi ohjaustyöksi.
Elokuva perustuu Mika Waltarin alkuperäiskäsikirjoitukseen, jonka tarinassa kolmen poikamiehen taloon saapuva nuori nainen panee miesten elämän uuteen uskoon. Poliisia pakeneva nainen on kuulu operettitähti Kirsti Kalpa. Hänen onnistuu salata henkilöllisyytensä, mutta vain toistaiseksi.
Elokuva on kuvattu keskellä jatkosotaa, mutta sota ei kuvastu siitä mitenkään, vaan se on läpikotaisin kevyt hupailu. Viiden kuukauden mittaiset kuvaukset on tehty pääosin sisätiloissa.
Ohjausta tarjosi Ikoselle T. J. Särkkä, mutta Ikosen on sanottu olleen alkuun epävarma kyvyistään, sillä hän pelkäsi esimerkiksi, etteivät miehet suostu naisen ohjaukseen. Tekniikassa Ikonen sai apua kuvaaja Armas Hirvoselta. Aikalaiskritiikki ei kuitenkaan tyrmännyt ohjausta, pikemminkin ongelmien katsottiin liittyvän Waltarin käsikirjoitukseen, yksityiskohtien huolimattomuuteen; Waltari oli tuolloin jo menestyskirjailija, mutta tehtaili elokuvakäsikirjoituksia ahkerasti. Elokuvan asenteet todettiin pölyttyneiksi.
Juoni

Paroni Heimonheimo (Ture Junttu) haluaa kihlattunsa Kirsti Kalvan (Ansa Ikonen) luopuvan laulajan urastaan. Kirsti kyllästyy sulhasensa temppuihin ja lavastaa itsemurhansa merenrannalle. Ruumista ei löydy, ja poliisi alkaa tutkia tapausta katoamisena. Passipoliisi kiinnostuu puistossa maleksivasta Kirstistä. Tämä pakenee taloon, jossa asuu professori poikamiestaloudessa palvelijansa Kallen ja säveltäjä Rantamaan kanssa. Kirsti sanoo professorille olevansa tyttö maalta ja erehtyneensä talosta. Professorin ja Rantamaan johtoajatuksena on ollut, että heidän taloonsa ei naisia tuoda. Kalle palaa kotiin tapelleena ja juopotelleena. Kirsti pääsee hänen suosioonsa, ja Kalle palkkaa laulajattaren professorin suostumuksella kotiapulaiseksi. Rantamaa on Kirstiä vastaan, mutta viranomaisen udellessa Kirstistä juuri hän pelastaa tytön kiipelistä. Poliisi nimittäin epäilee Kirstiä rikollisliigan jäseneksi.
Talon kolme poikamiestä arvelevat Kirsin olevan pohjimmiltaan hyvän tytön, jonka olosuhteet ovat pakottaneet varkaiden kelkkaan. Kirsti on erinomainen kotiapulaisena. Rantamaa on edelleen Kirstiä vastaan, mutta vähitellen musiikki yhdistää säveltäjän ja Kirstin, ja Kirstin kannustamana Rantamaa säveltää lauluja, jotka Yleisradio suostuu ottamaan ohjelmistoonsa. Rantamaa haluaa Kirstin esittämään teoksiaan, sillä hän pitää tätä poikkeuksellisena luonnonlahjakkuutena. Kirsti suostuu radioesiintymiseen, kuuluttaja esittelee hänet "tuntemattomana laulajana". Heimonheimo kuitenkin tunnistaa Kirstin äänen ja ottaa selvää säveltäjä Rantamaan asuinpaikasta. Ravintolassa eräs toimittaja tunnistaa Kirstin, ja jymyuutinen on valmis.
Heimonheimo saapuu poikamiesten taloon, jossa hän kohtaa professorin ja Kallen sekä Kirstin ja Rantamaan. Hän myöntää Kirstille olevansa rakastunut erääseen toiseen naiseen. Kirsti ilahtuu tiedosta. Heimonheimon ja Kirstin kihlaus puretaan tuota pikaa. Toisiinsa korviaan myöten rakastuneet Rantamaa ja Kirsti eivät kuitenkaan heti saa toisiaan , vaan ensin säveltäjä suuttuu laulajattarelle. Seuraavana päivänä Kirsti joutuu jälleen pakenemaan poliisia poikamiesten taloon. Tällä kertaa Rantamaa ei salli Kirstin enää lähteä, ja rakkaus voittaa.