stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksandr Boritševski

Aleksandr Jaroslavovitš Boritševski (ven. Александр Ярославович Боричевский, s. 25. kesäkuuta 1970 Murmansk) on venäläinen kiekonheittäjä. Hänen ennätyksensä on 65,08 metriä toukokuulta 1999.
Boritševski edusti Venäjää Atlantan kesäolympialaisissa 1996, Sydneyn kesäolympialaisissa 2000 sekä Ateenan kesäolympialaisissa 2004 muttei selviytynyt kertaakaan finaaliin. MM-kilpailuissa hän kilpaili Ateenassa 1997, Sevillassa 1999 päästen finaaliin sekä Pariisissa 2003.
Boritševski voitti neljä Venäjän mestaruutta vuosina 1997–1999 sekä 2004.
Alvin Sargent

Alvin Sargent
Alvin Sargent (12. huhtikuuta 1927 Philadelphia, Pennsylvania – 9. toukokuuta 2019 Seattle, Washington) oli yhdysvaltalainen elokuvakäsikirjoittaja. Hän on voittanut Oscar-palkinnot elokuvista Muistojeni Julia (1978) ja Tavallisia ihmisiä (1980) ja ollut ehdolla vuoden 1973 elokuvasta Paperikuu.
Muita Sargentin käsikirjoittamia elokuvia ovat Lain tällä puolella (1970), Entäs Bob? (1991), Spider-Man 2 (2004) ja Spider-Man 3 (2007).
Sargent valmistui Upper Darby High Schoolista vuonna 1945. Myös Alvinin veli Herb Sargent työskenteli käsikirjoittajana. Alvin Sargent oli avioliitossa tuottaja Laura Ziskinin kanssa vuodesta 2010 tämän kuolemaan 2011 saakka. Sargent kuoli 92-vuotiaana kotonaan Seattlessa 9. toukokuuta 2019.
Aiheesta muualla

Alvin Sargent Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Alhaisen pintakirkkauden galaksi

Sagittariuksen epäsäännöllinen kääpiögalaksi.
Alhaisen pintakirkkauden galaksiksi (engl. Low Surface Brightness Galaxy, LSB) kutsutaan galaksia, jonka pintakirkkaus eroaa taustataivaan kirkkaudesta alle magnitudin.[lähde? ]  Useimmat LSB:t ovat diffuuseja eli niissä ei ole erotettavissa erillistä keskusosaa, spiraalihaaroja tai muuta rakennetta ja ne luokitellaan kääpiögalakseihin.
Tutkimalla galaksin pyörimistä on saatu selville, että alhaisen pintakirkkauden galakseilla on äärimmäisen korkea massa-luminositeettisuhde ja niiden dynamiikka näyttää olevan kokonaan pimeän aineen dominoimaa. Tyypillisen LSB:n massasta on noin 95 % muodostuu pimeästä aineesta ja lopusta 5 %:sta ylivoimaisesti suurin osa on heikosti säteilevää neutraalia vetyä. Vain hyvin pieni osa galaksin kaasusta on tiivistynyt tähdiksi, mikä erottaa kuitenkin LSB:t pimeistä galakseista, joissa tähdenmuodostusta ei ole tapahtunut. LSB-galakseissa ei ole havaittu supernovajäänteitä. Syynä heikkoon tähdenmuodostukseen pidetään LSB-galaksien tyypillistä sijaintia "tyhjässä avaruudessa", mikä selvästi eroaa normaalien galaksien esiintymisestä ryhminä. Koska LSB:t ovat avaruudessa hajallaan, ne eivät ole kokeneet keskinäisiä ohituksia, joiden aikana esiintyvät painovoimahäiriöt olisivat aiheuttaneet tiivistymiä galaksin kaasupilviin ja näin laukaisseet tähdenmuodostusta (vrt. tähtiryöppygalaksi).
Akikaze (1920)

| Akikaze / 秋風 |
| --- | --- |
 Akikaze

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Mitsubishi, Nagasaki
Kölinlasku:  7. kesäkuuta 1920
Laskettu vesille:  14. joulukuuta 1920
Palveluskäyttöön:  16. syyskuuta 1921
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 3. marraskuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 367 t (normaali) 1 680 t (kuormattu)
Pituus:  102,6 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,0 m
Syväys:  2,9 m
Koneteho:  38 500 ihp
Nopeus:  39 solmua
Miehistöä:  148
Aseistus
Aseistus:  4 × 120 mm/45 type 3 2 × 7,7 mm type 92  6 × 533 mm torpedoputkea 20 × miinaa
Akikaze (jap. 秋風) oli keisarillisen Japanin laivaston Minekaze-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Mitsubishin Nagasakin telakalta, missä köli laskettiin 7. kesäkuuta 1920. Alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 14. joulukuuta ja otettiin palvelukseen 16. syyskuuta 1921.
Aleksandr Borodai

Aleksandr Borodai
Aleksandr Jurjevitš Borodai (ven. Алекса́ндр Ю́рьевич Борода́й; s. 25. heinäkuuta 1972 Moskova) on venäläinen poliitikko, poliittinen neuvonantaja ja järjestöjohtaja.
Borodai valmistui Moskovan valtionyliopiston filosofian tiedekunnasta vuonna 1994. Hän osallistui Transnistrian sotaan vuonna 1992 ja Venäjän perustuslaillisen kriisin 1993 yhteydessä toteutettuihin väkivaltaisuuksiin lainsäädäntöelimen vallan ja presidenttivetoisuuden kannattajien välillä. Borodai käsitteli sotakirjeenvaihtajana ensimmäistä Tšetšenian sotaa RIA Novostissa vuodesta 1994 ja kirjoitti sotilasasioiden tarkkailijana Zavtraan vuodesta 1996. Hän työskenteli 1990-luvun lopusta lähtien neuvonantajana monissa vaalikampanjoissa. Hän teki yhteistyötä ukrainalaisen Alueiden puolueen kanssa ja toimi Konstantin Malofejevin neuvonantajana. Borodai on kiistänyt väitteet, joiden mukaan hänet olisi vuonna 2002 nimitetty FSB:n informaatiopolitiikan ja erikoishankkeiden varajohtajaksi.
Borodai osallistui Krimin miehitykseen vuonna 2014 ja ryhtyi perustetun miehityshallinnon neuvonantajaksi. 16. toukokuuta 2014 hänet nimitettiin Donetskin kansantasavallan pääministeriksi, jonka tehtävistä hän erosi elokuussa 2014. Hän oli Donetskin alueen miehitetyn osan ensimmäinen johtaja. Borodai joutui Yhdysvaltain pakotteiden kohdehenkilöksi heinäkuussa 2014. Palattuaan Moskovaan hän ryhtyi vuonna 2015 johtamaan Donbassin vapaaehtoisten liittoa, joka yhdisti itäisessä Ukrainassa Venäjän puolella taistelleita. Ukrainan yleinen syyttäjänvirasto on syyttänyt Borodaita väkivaltaisesta vallankaappauksesta, maan alueellisen koskemattomuuden loukkaamisesta ja terroristijärjestön perustamisesta.
Borodai valittiin valtioduumaan Yhtenäisen Venäjän edustajana vuonna 2021.
Amerikan Uutiset (1893–1914)

Amerikan Uutisten etusivu vuonna 1893.
Amerikan Uutiset oli vuosina 1893–1914 ilmestynyt amerikansuomalainen sanomalehti.
Minnesotan Minneapolisissa perustettua viikkolehteä toimittivat Fred Karinen ja August Edwards, joiden joukkoon liittyi Kalle Haapakoski. Yhdistyksen julkaiseman lehden omistus siirtyi pian Kariselle, joka muutti sen jo vuonna 1893 Michiganin Calumetiin. Siellä Amerikan Uutisiin sulautui Hannes Helan vuonna 1890 perustama Kalevan Kaiku. Calumetin siihen aikaan laajalevikkisimmän lehden toimittajana jatkoi teräväkynäinen Haapakoski, joka vastusti etenkin Suomi-Opistoa ja raittiusseuroja.
Amerikan Uutiset on myös nykyään ilmestyvä lehti, joka perustettiin Minnesotan New York Millsissä vuonna 1932 nimellä Minnesotan Uutiset.
Aiheesta muualla

Amerikan Uutiset digitoituna Kansalliskirjastossa
Aleksandr Bulygin

Aleksandr Bulygin vuonna 1905.
Aleksandr Grigorjevitš Bulygin (ven. Алекса́ндр Григо́рьевич Булы́гин; 18. elokuuta (J: 6. elokuuta) 1851 – 5. syyskuuta 1919 Rjazan, Neuvosto-Venäjä) oli Venäjän keisarikunnan sisäministeri vuoden 1905 vallankumouksen aikana helmikuusta marraskuuhun 1905. Venäjälle vuonna 1905 suunniteltua neuvoa-antavaa kansanedustuslaitosta kutsutaan hänen mukaansa Bulyginin duumaksi.
Bulygin syntyi vanhaan aatelissukuun. Hän valmistui keisarillisesta lainopillisesta koulusta vuonna 1871 ja toimi sen jälkeen virkamiehenä Venäjän oikeusministeriön, sisäministeriön ja oikeuslaitoksen palveluksessa muun muassa Kiovassa, Saratovissa ja Riiassa. Bulygin nimitettiin vuonna 1879 vankeinhoitohallinnon tarkastajaksi, ja hänet valittiin vuonna 1881 Zaraiskin kihlakunnan aateliston johtajaksi. Hän oli Tambovin varakuvernöörinä vuosina 1886–1887, Kalugan kuvernöörinä 1887–1893, Moskovan kuvernöörinä 1893–1902 ja Moskovan kenraalikuvernöörin, suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitšin apulaisena 1902–1905. Hän auttoi Moskovan poliisijohtajaa Sergei Zubatovia poliisin ohjailemien työväenjärjestöjen perustamisessa.
Bulygin nimitettiin sisäministeriksi Pjotr Svjatopolk-Mirskin tilalle Pietarin verisunnuntain jälkeen helmikuussa 1905. Kun keisari Nikolai II maaliskuussa 1905 antoi määräyksen neuvoa-antavan kansanedustuslaitoksen perustamisesta, hanke annettiin Bulyginin johtaman kokouksen valmisteltavaksi. Tämä valtakunnanduuman alkuperäinen suunnitelma, jossa äänioikeus olisi ollut rajoitettu, tunnetaan Bulyginin duumana. Nikolai vahvisti sen perustamisen elokuussa 1905, mutta lokakuussa puhjennut yleislakko pakotti keisarin antamaan lokakuun manifestin, joka laajensi äänioikeutta ja antoi duumalle lainsäädäntövallan. Bulygin erosi Sergei Witten hallituksen nimittämisen yhteydessä 4. marraskuuta 1905. Hänet nimitettiin samana vuonna Venäjän valtakunnanneuvostoon.
Bulygin johti komiteaa, joka valmisteli Romanovin dynastian 300-vuotisjuhlia vuonna 1913. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän vetäytyi tilalleen Rjazanin kuvernementtiin. Hänet pidätettiin ja teloitettiin Tšekan paikallisosaston määräyksellä syyskuussa 1919.
Aleksandr Bološev

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | München 1972 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Puerto Rico 1974 |  |  |
|  Hopeaa | Filippiinit 1978 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Italia 1969 |  |  |
|  Kultaa | Länsi-Saksa 1971 |  |  |
|  Hopeaa | Jugoslavia 1975 |  |  |
|  Pronssia | Espanja 1973 |  |  |
Aleksandr Aleksandrovitš Bološev (ven. Александр Александрович Болошев, 12. maaliskuuta 1947 Elektrogorsk, Venäjän SFNT – 16. heinäkuuta 2010 Volgograd, Venäjä) oli Neuvostoliittoa edustanut koripalloilija.
Bološev voitti Neuvostoliiton joukkueessa olympiakultaa Münchenissä 1972, maailmanmestaruuden vuonna 1974 ja MM-hopeaa vuonna 1978 sekä EM-kilpailuista kultaa vuosina 1969 ja 1971, hopeaa vuonna 1975 ja pronssia vuonna 1973.
Aksin majakka

Aksin majakka
| --- | --- |
Sijainti:  Viimsi, Harjumaa, Viro
Vesistö:  Suomenlahti 
| --- | --- |
Korkeus:  15 m 
Materiaali:  teräs 
| --- | --- |
Valmistunut:  1986 (2005)
Sammutettu:  1998 
| --- | --- |
Valon korkeus:  21,7 m 
Valonkanto:  11 km 
Valon ominaisuudet:  Fl G 3s 
| --- | --- |
ARLHS:  EST081 
Admiralty:  C3850.5 
NGA:  116-12900.5 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Aksin majakka (vir. Aksi tulepaak) sijaitsee Virossa Aksin saarella 26 kilometriä Tallinnasta koilliseen.
Majakan tiedot

Aksin majakka on pyöreä musta metallitorni, jossa on ollut aiemmin kolme eri kokoista valkoista sylinteriä. Niiden paneelit ovat kuitenkin lähtenee myrskyissä ja nykyisin on jäljellä vain yksi keskellä tornia. Majakka näyttää vihreää valoa 360°. Se on ollut alun perin ydinmajakka. Generaattori on kuitenkin poistettu ja korvattu aurinkopaneeleilla.
Aksin saari, jolla majakka sijaitsee, on osa Pranglin saaren Natura 2000 -suojelualuetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aksin majakka Wikimedia Commonsissa
Foghorn Publishing ... Lighthouse Explorer Database ... Aksi Light
Amerikan hauskimmat kotivideot

| Amerikan hauskimmat kotivideot> America's Funniest Home Videos |
| --- | --- |
Kestoaika:  44 min
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Verkko:  ABC
Esitetty:  26. marraskuuta 1989 –
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
Amerikan hauskimmat kotivideot (engl. America's Funniest Home Videos) on televisioyhtiö ABC:n esittämä yhdysvaltalainen televisio-ohjelma. Sitä on esitetty vuodesta 1989 lähtien.
Ohjelmassa esitetään katsojien lähettämiä kotivideoita, joista studioyleisö valitsee parhaan. Jakson voittaja saa 10 000 dollarin palkinnon ja seuraavan kierroksen voittaja 100 000 dollaria. Kauden lopussa pääpalkinnon voittaja saa matkapaketin.
Ohjelman idea on peräisin japanilaisesta viihdeohjelmasta, jonka lopussa näytettiin kotivideoita ja pyydettiin julkisuuden henkilöitä valitsemaan niistä hauskimmat.
Vuosina 1989–1997 ohjelmaa juonsi Bob Saget. Daisy Fuentes ja John Fugelsang juonsivat sitä yhdessä vuosina 1998–1999. Vuonna 2000 ohjelma oli tauolla, minkä jälkeen sitä alkoi juontaa Tom Bergeron, ja vuodesta 2015 lähtien sitä on juontanut Alfonso Ribeiro.
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut
Anna-Kaisa Linna-Aho

Anna-Kaisa Linna-Aho (s. 1985) on suomalainen kirjailija. Hän on koulutukseltaan filosofian maisteri ja opiskellut kirjallisuuden ohella poliittista historiaa. Ammatiltaan Linna-Aho on opettaja. Kustannusosakeyhtiö Otava julkaisi vuonna 2019 hänen esikoisromaaninsa Paperijoutsen, joka kertoo pienen kylän ihmissuhteista jatkosodan aikana. Teos sai vuoden 2019 Tiiliskivi-palkinnon, joka on Tampereen yliopiston kirjallisuudenopiskelijoiden ainejärjestö Teeman vuosittain jakama kirjallisuuspalkinto. Palkinto pyrkii tuomaan esiin kotimaisia kaunokirjallisia teoksia, jotka eivät ole saaneet ansaitsemaansa huomiota mediassa.
Anna-Kaisa Hannuksela

Anna-Kaisa Hannuksela (s. 14. tammikuuta 1991)[lähde? ] on suomalainen futsalista ja jalkapalloilija, joka edustaa futsalissa Naisten Futsal-Liigassa pelaavaa HIFK Futsalia. Hän on pelipaikaltaan pohjapelaaja. Hannuksela on HIFK:n kapteeni.
Amerikan Uutiset

Lehden logo 1980-luvun lopulta.
Amerikan Uutiset on Floridan Lake Worthissa ilmestyvä amerikansuomalainen sanomalehti. Vuosina 1932–1960 sen nimenä oli Minnesotan Uutiset.
Kirjapainonomistaja Carl Parta ja toimittaja Adolph Lundquist perustivat Minnesotan Uutiset New York Millsissä syyskuussa 1932. Sen julkaisijana toimi Northwestern Publishing Co -niminen yhtiö, joka pian osti myös Frans Tuomen New York Millsissä vähän aikaa julkaiseman Keskilännen. Minnesotan Uutiset ilmestyi aluksi kahdesti ja pian kolmesti viikossa. Lindquist toimitti lehteä kuolemaansa saakka vuonna 1948, minkä jälkeen se siirtyi kokonaan Carl Parran ja hänen poikansa Russel O. Parran omistukseen. Toimittajana työskenteli vuoteen 1956 saakka Carl E. Davidson ja hänen jälkeensä Edward I. Riippa. Minnesotan Uutisten levikki oli vuonna 1954 7 280 kappaletta, enemmän kuin millään muulla amerikansuomalaisella lehdellä. Lehden kustannusyhtiö julkaisi myös englanninkielistä New York Mills Herald -viikkolehteä.
Carl Parta kuoli vuonna 1955, minkä jälkeen Minnesotan Uutisten julkaisijana toimi Russell O. Parta. Vuonna 1960 se muutettiin kahdesti viikossa ilmestyneeksi Amerikan Uutisiksi. Nimenmuutoksen taustalla oli pyrkimys tavoittaa koko maan suomenkielinen lukijakunta. Vuosina 1969–1984 päätoimittajana työskenteli Toivo A. W. Halonen. Vuonna 1986 Amerikan Uutiset muutti Floridaan ja vuonna 1996 siihen liitettiin Eero Erkon perustama New Yorkin Uutiset.
Nykyään Amerikan Uutiset ilmestyy Lake Worthissa joka toinen viikko keskiviikkoisin. Sen pääasiallinen kieli on suomi, mutta lehdellä on myös englanninkielisiä kirjeenvaihtajia. Amerikan Uutiset kertoo amerikansuomalaisten, Etelä-Floridan, Suomen ja maailman tapahtumista sekä käsittelee taloutta, kulttuuria, urheilua ja uskonnollisia kysymyksiä. Sen tilaajia asuu Yhdysvaltojen jokaisessa osavaltiossa, Kanadassa ja Suomessa. Päätoimittajana työskentelee Mikko Koskinen ja toimittajana Aleksi Koskinen.
Aiheesta muualla

Amerikan Uutisten sivusto
Amerikan Uutiset (New York Mills, Minn.) 1960-2000 Library of Congress, Washington, D.C. 20540 USA. Viitattu 22.2.2020.
Sari Vähäsarja, Niina Koskela: Mies joka pelasti pääministerille radion, turvasi siirtolaisten uutiset ja moikkaa yhä Stingiä Yle Uutiset 22.5.2014 (Sakri Viklund toimittajana vuodesta 1991)
Esa Järvi: Amerikan uutiset. Blogimuistoja aiheesta vuosilta 1970-2000.
Ambassador Bridge

| Ambassador Bridge |
| --- | --- |

Ajokaistoja:  4
Ylittää:  Detroitjoki
Sijainti:  Windsor, Kanada, Detroit, Yhdysvallat
Ylläpitäjä:  Detroit International Bridge Company ja Canadian Transit Company
Siltatyyppi:  Riippusilta
Pisin jänneväli:  564,3 m
Pituus:  2 286 m
Leveys:  16,76 m
Korkeus:  117,65 m
Alituskorkeus:  46 m
Liikenne päivässä:  >10 000 ajoneuvoa
Avattu liikenteelle:  11.11.1929
Tullimaksu:  4 USD / 4,75 CAD
Koordinaatit:  42°18′43″N, 83°4′26″W
Karttalinkit:  42.311944-83.073889
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Ambassador Bridge on kansainvälinen tiesilta, joka ylittää Kanadan ja Yhdysvaltojen rajalla kulkevan Detroitjoen. Silta yhdistää Yhdysvaltain Michiganissa sijaitsevan Detroitin ja Kanadan Ontariossa sijaitsevan Windsorin kaupungit.
Sillan omistaa yhdysvaltalainen miljardööri Manuel ”Matty” Moroun, ja sitä ylläpitää hänen omistamansa Detroit International Bridge Company. Silta on vilkkaimmin liikennöity rajanylityspaikka maiden välillä. Sen kautta kulkee yli 10 000 ajoneuvoa päivittäin eli noin 25 prosenttia maiden välisestä liikenteestä. Sillan kautta kuljetetaan rahtia vuosittain noin 400 miljardin dollarin arvosta. Sillalla on neljä kaistaa, joita valo-ohjataan tarvittaessa liikennemäärän mukaan.
Ambassadorsilta on Québecin–Windsorin käytävän epäsuora jatkoyhteys Yhdysvaltoihin. Käytävän läpi kulkeva Ontario Highway 401 on tarkoitus tulevaisuudessa jatkaa sillalle, mahdollistaen joustavamman ja turvallisemman liikenteen. Uuden moottoritieosuuden on tarkoitus olla 3+3-kaistaista ja kulkea yhdentoista tunnelin kautta. Rakennustöiden kustannusarvio on vuonna 2011 noin 1,8 miljardia Kanadan dollaria.
Sillan kapasiteetin, sillan ikääntymisen ja kaistojen kapeuden vuoksi siltayhtiö on hakenut rakennuslupaa uudelle sillalle, joka korvaisi nykyisen sillan. Uudella sillalla on tarkoitus olla kolme kaistaa molempiin suuntiin ja sen kustannusarvio on noin miljardi Yhdysvaltain dollaria. Rakennuslupaa uudelle sillalle ei kuitenkaan ole vielä myönnetty molempien maiden viranomaisten vaatimien ympäristötutkimusten viivästymisen johdosta. Sillan omistaja Manuel Moroun on haastanut Yhdysvaltain ja Kanadan viranomaiset oikeuteen rakennusluvan viivästymisestä.
Historia

Detroitjoen ylitse suunniteltiin useitakin siltoja, joista ensimmäinen oli vuonna 1872 Great Western Railwayn suunnittelema nostosiltatyyppinen rautatiesilta; siltaa ei kuitenkaan koskaan rakennettu. Vuonna 1920 Charles Evan Fowler suunnitteli ylisuurta siltaa, jossa olisi ollut useita ajokaistoja ja raiteita junille sekä raitiovaunuille sekä käytävät jalankulkijoille. Hän perusti Canadian Transit Company ja American Transit Company -yhtiöt ajamaan siltahanketta molemmissa maissa, ja onnistui saamaan Kanadan parlamentin ja Yhdysvaltain kongressin tuen hankkeelle. Hän ei kuitenkaan onnistunut hankkimaan tarvittavaa rahoitusta sillalle ja hanke peruttiin. Ensimmäisen yhteys kaupunkien välillä oli vuonna 1909 avattu Canada Southern Railwayn rakentama Michigan Central Railway Tunnel -rautatietunneli.
Pankkiiri Joseph A. Bower uskoi siltahankkeeseen ja hankki vuonna 1924 optioita Canadian Transit Companystä sekä American Transit Companystä säilyttääkseen kongressin ja parlamentin kannatuksen. Hän onnistui myös hankkimaan useiden muiden tahojen tuen siltahankkeelleen, joista tärkeimpiä olivat Yhdysvaltain presidentti, Kanadan kenraalikuvernööri, Michiganin osavaltio ja Ontarion provinssi. Ainoa vaatimus sillalle oli laivojen 41 metrin alituskorkeus, silta suunniteltiin uudelleen 46 metrin alituskorkeudella. Detroitin pormestari John W. Smith yritti veto-oikeudellaan estää siltahankkeen, mutta kaupunginhallitus myönsi rakennusluvan.
Rakennustyöt aloitettiin 7. toukokuuta 1927 ja silta avattiin liikenteelle 11. marraskuuta 1929. Valmistuessaan sillan pisin jänneväli oli maailman pisin. Silta ei kuitenkaan pitänyt tätä ennätystä kuin muutaman vuoden: 1931 valmistuneen Hudsonjoen ylittävän George Washington Bridgen pisin jänneväli oli lähes kaksi kertaa pidempi.
Valmistumisen jälkeinen ensimmäinen vuosikymmen toi tullessaan monia taloudellisia vaikeuksia. Vain vuosi sillan avauduttua liikenteelle, Detroitjoen alittava Detroit–Windsor tunneli valmistui ja sen tullimaksut olivat huomattavasti siltaa edullisemmat, myös useat lauttayhtiöt yrittivät kilpailla puolittamalla ylitysmaksunsa. Monet lauttayhtiöt kuitenkin ajautuivat taloudellisiin vaikeuksiin eivätkä pystyneet jatkamaan toimintaansa. Sillan omistava yhtiö ei vuonna 1931 enää pystynyt vastaamaan veloistaan ja Detroit-Windsor tunneli koki saman kohtalon pian tämän jälkeen. Suurin syy liikennemäärien laskuun oli 1930-luvun lama. Liikennemäärät kasvoivat jonkin verran vuosina 1935–1937 ja etenkin rahtiliikenne kasvoi Kanadan puolelle rakennetun terminaalin valmistuttua 1937. Joseph A. Bower suoritti yhtiön uudelleenjärjestelyn joka astui voimaan 1. heinäkuuta 1939 ja yhtiö alkoi vihdoin tuottamaan voittoa. Samana vuonna Joseph A. Bower jätti siltayhtiön johtotehtävät pojalleen Robert Bowerille. Toisen maailmansodan aikana henkilöliikennettä rajoitettiin huomattavasti, mutta rahtiliikenne kasvoi huomattavasti. Sodan jälkeen liikennemäärät ovat kasvaneet vuosittain. Vuonna 1977 Joseph kuoli ja Bowerin perhe vetäytyi yhtiön johtotehtävistä. Pitkällisten neuvottelujen jälkeen Manuel Morounin omistama Central Cartage Company hankki sillan omistukseensa 31. heinäkuuta 1981.
Aiheesta muualla

Ambassador Bridge - Bridge Statistics web.archive.org:  Ambassador Bridge. Arkistoitu 6.4.2002. Viitattu 11.3.2011. (englanniksi)
Ambassador Bridge Structurae. Viitattu 11.3.2011. (englanniksi), (saksaksi)
Pam Fessler: Private Bridge on Canada Border a Security Concern  21.5.2007. NPR. Viitattu 11.3.2011. (englanniksi)
Curt Guyette: Over the border  28.3.2007. Metro Times. Viitattu 11.3.2011. (englanniksi)
Draft Finding Of No Significant Impact For Ambassador Bridge Enhancement Project U. S. Coast Guard. Viitattu 11.3.2011. (englanniksi)
Alvikin metroasema

Alvik on Tukholman metron asema Tranebergin kaupunginosassa Länsi-Tukholmassa. Se on yksi vihreän linjan yksi pääteasemista ja matkustajamääriltään linjansa kantakaupungin ulkopuolisista asemista toiseksi suurin heti Gullmarsplanin jälkeen. Asema on Länsi-Tukholman alueella merkittävä joukkoliikenteen solmukohta, jossa on vaihtomahdollisuus Poikittaisradalle, Nockebyn radalle ja alueen busseihin. Se sijaitsee Kristinebergin ja Stora mossenin asemien välissä, ja etäisyys Slussenin asemalle on kahdeksan kilometriä.
Jo vuodesta 1914 Alvik on ollut joukkoliikenteen vaihtoasema, josta lähtivät raitiotielinjat 11 (Ängbyn rata vuodesta 1944) Islandstorgetille, 12 (Nockebyn rata) Nockebyhyn ja vuoteen 1950 asti linja 13 Ulvsundaan (Ulvsundan rata). Ängbyn rata on nykyistä metrorataa ja myös alun perin sellaiseksi rakennettu, mutta sitä liikennöitiin raitiotieperiaattein vuoteen 1952 asti.
Varsinaiseksi metroasemaksi Alvik kehittyi lokakuuhun 1952 mennessä, jolloin osuus Hötorget–Vällingby vihittiin liikenteelle. Samalla Nockebynradalla otettiin käyttöön nykyäänkin käytössä oleva ratkaisu, jossa radalta on vaihtoyhteys metroon samalta laiturilta.
Ulkoasemalla on kaksi laituria, joista ulommaiset raiteet ovat metron ja sisimmäiset Nockebynradan käytössä. Poikittaisradalla on oma pysäkkialueensa läntisen sisäänkäynnin edustalla. Asemalla on kaksi lippuhallia: läntiseen päälippuhalliin on sisäänkäynti etelästä Alvikin torilta Gustavslundsvägeniltä ja pohjoisesta Vidängsvägeniltä. Drottningholmsvägenin alle ja viereen sijoittuvasta lippuhallista löytyy Pressbyrån. Itäinen lippuhalli sijaitsee Traneberginpuistossa, ja sille on sisäänkäynti pohjoisesta Tranebergsvägenin suunnasta. Itäisellä hallilla on hieman suppeammat aukioloajat arkisin. Alvikin torilla on pienehkö linja-autoterminaali, josta on yhteyksiä muun muassa Bromman lentoasemalle.
Aseman taidetta on suunnitellut Hensajaj Koda. Useiden yksittäisten teosten muodosta yhtenäinen kokonaisuus on saanut inspiraatiota zen-buddhalaisuudesta. Materiaaleina on käytetty muun muassa diabaasia ja ruostumatonta terästä.
Kuvia

Poikittaisradan pysäkki talvella
Poikittaisradan pysäkki kesällä
Alvikin raitiotiepysäkki vuonna 1937
Lippuportit läntisessä lippuhallissa
Aiheesta muualla

| Pohjoiseen/Länteen |  |  |  | Etelään/Itään |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Stora mossenin metroasema ▷ Åkeshovin metroasema |  |  Linja 17 |  | Kristinebergin metroasema (en) ▷ Skarpnäckin metroasema |
|  |  |  Linja 18 päätepiste |  | Kristinebergin metroasema (en) ▷ Farsta strandin metroasema |
| Stora mossenin metroasema ▷ Hässelby strandin metroasema |  |  Linja 19 |  | Kristinebergin metroasema (en) ▷ Hagsätran metroasema |
muokkaa wikidataa
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .