stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert Windle

| Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Miesten uinti. Olympialaiset  | Maa:   Australia> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 1964 | 1500 m vapaauinti |  |
|  Hopeaa | México 1968 | 4×200 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | 4×100 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | México 1968 | 4×100 m vapaauinti |  |
Robert George Windle (s. 7. marraskuuta 1944) on australialainen uimari ja olympiavoittaja.
Robert Windle voitti olympiakultaa Tokion 1964 olympialaisten 1 500 metrin vapaauinnissa ajalla 17.01,7. Hän toi 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä ankkuriosuuden uimarina Australian pronssille. Hän ui viimeisen osuuden myös 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä, jossa Australia sijoittui neljänneksi.
Méxicon 1968 olympialaisissa Windle saavutti hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä ja pronssia 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Lisäksi hän sijoittui 200 metrin vapaauinnissa kuudenneksi.
Wikimedia Commons

| Wikimedia Commons |
| --- | --- |

 Wikimedia Commonsin etusivu.
Verkkosivusto:  https://commons.wikimedia.org
Kaupallinen:  Ei
Tyyppi:  Verkkokirjasto
Rekisteröinti:  Vapaaehtoinen, vaaditaan tiedostojen tallentamiseen
Omistaja:  Wikimedia Foundation
Luonut:  Wikimedian yhteisö
Avattu:  7. syyskuuta 2004
Sisällön lisenssi:  Vapaa
Nykyinen tila:  Aktiivinen
Wikimedia Commons on Wikimedia Foundationin omistama erityinen säilytyspaikka avoimille ja vapaille kuville, äänille sekä muille multimediatiedostoille. Wikimedia Commonsissa olevia tiedostoja voi käyttää muissa Wikimedian palvelimilla toimivissa projekteissa, kuten Wikipediassa, Wikikirjastossa tai Wikisanakirjassa.
Kaikkien Wikimedia Commonsin tiedostojen tulee olla lisensoitu avoimella lisenssillä, esimerkiksi Creative Commonsilla. Tiedostot voivat olla myös public domainissa. Wikimedia Commonsin kieli on englanti, mutta käyttöliittymän kielen voi vaihtaa haluamakseen.
Tiedostomäärän kasvu

Wikimedia Commons -projekti käynnistettiin 7. syyskuuta 2004 ja saman vuoden marraskuussa se saavutti 10 000 tiedoston rajan.
30.11.2006: miljoona tiedostoa
2.9.2009: 5 miljoonaa
15.4.2011: 10 miljoonaa
25.1.2014: 20 miljoonaa
7.10.2018: 50 miljoonaa
Vuoden kuvat

Wikimedia Commons järjestää vuosittain vuoden kuva -äänestyksen, jossa valitaan käyttäjien parhaana pitämä kuva.
Vuoden 2006 kuva: 
 Revontulia Bear Laken yläpuolella Alaskassa. Kuvaajana Joshua Strang.
Vuoden 2007 kuva:
 Broadway tower Englannissa. Kuvaajana Newton2.
Vuoden 2008 kuva: 
Hevosia Bianditz-vuorella, Espanjassa. Kuvaajana Mikel Ortega.
Vuoden 2009 kuva:
Amritsarin kultainen temppeli Pohjois-Intiassa. Sikhipyhiinvaeltaja on juuri peseytynyt vesialtaassa. Kuvaajana Paulrudd.
Vuoden 2010 kuva: Yksi VLT-teleskoopeista osoittamassa laserilla kohti linnunradan keskustaa. Kuvaajana Yuri Beletsky (ESO).
Vuoden 2011 kuva: Bondhus-järvi Norjassa kuvattuna heinäkuussa 2011. Taustalla Bondhusbreen-jäätiköt. Kuvaajana Alchemist-hp.
Vuoden 2012 kuva: mehiläissyöjä Ariègessa, Ranskassa. Kuvaajana Pierre Dalous.
Vuoden 2013 kuva: volframihehkulankainen lamppu. Kuvaajana Stefan Krause.
Vuoden 2014 kuva: kaksi perhosta juovat kilpikonnien kyyneleitä Ecuadorissa. Kuvaajana amalavida.tv.
Vuoden 2015 kuva: NASAn New Horizons -avaruusluotaimen ottama kuva Plutosta.
Vuoden 2016 kuva: Kaksi Lontoon Towerin korppia. Kuvaajana Colin.
Vuoden 2017 kuva: Kaksi vihreää sammakkoa oksalla. Kuvaajana Renato Augusto Martins.
Vuoden 2018 kuva: Tornadon kehittyminen. Kuvaajana JasonWeingart.
Vuoden 2019 kuva: perinteinen härkäkisa Länsi-Sumatralla, Indonesiassa. Kuvaajana Rodney Ee.
Vuoden 2020 kuva.
Vuoden 2021 kuva.
Vuoden 2022 kuva.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commons
Hankkeet: Wikipedia • Wikisanakirja • Wikisitaatit • Wikiaineisto • Wikikirjasto • Wikimedia Commons • Wikispecies • Wikiuutiset • Wikiopisto • Wikidata • Wikimatkat

Tapaamiset: Wikimania

Tunnettuja henkilöitä: Jimmy Wales • Katherine Maher • Larry Sanger

Organisaatioita: Wikimedia Suomi • Wikimedia Sverige • Wikimedia Eesti • Wikimedia Norge • Wikimedia Deutschland • Wikimedia France • Wikimedia Russia·
Wikimedia Commonsin koon kasvu vuosina 2004–2020.
Tammikuussa 2012 Wikimedia Commonsissa oli 2,9 miljoonaa kuvaa, joiden sijainti oli määritetty. Kartta osoittaa, että maapallon osien välillä on suurta vaihtelua kuvien määrässä.
Bolesław Wieniawa-Długoszowski

| Bolesław Wieniawa-Długoszowski |
| --- | --- |
 Bolesław Wieniawa-Długoszowski valokuvassa vuodelta 1932
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. heinäkuuta 1881 Maksymiwka
Kuollut: 28. kesäkuuta 1942 New York
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  ensimmäinen maailmansota Puolan–Neuvosto-Venäjän sota toinen maailmansota
Sotilasarvo:  kenraali
 Nimikirjoitus
Bolesław Wieniawa-Długoszowski (22. heinäkuuta 1881 – 28. kesäkuuta 1942) oli puolalainen kenraali ja diplomaatti. Wieniawa-Długoszowski otti osaa ensimmäiseen maailmansotaan, Puolan–Neuvosto-Venäjän sotaan ja toiseen maailmansotaan Lopulta hän kuoli tehtyään itsemurhan New Yorkissa Yhdysvalloissa.
Elämäkerta > Varhainen ura

Bolesław Wieniawa-Długoszowski syntyi Maksymiwkassa nykyisen Ukrainan alueella 22. heinäkuuta 1881. Hän opiskeli lääketiedettä Lvivin yliopistossa valmistuen vuonna 1906 ja jatkoi opintojaan Pariisin taideakatemiassa, josta hän valmistui vuonna 1909. Vuonna 1909 Wieniawa-Długoszowski liittyi puolalaiseen kivääriseuraan ja ensimmäisen maailmansodanaikana vuosina 1914–1917 hän palveli puolalaisissa legioonissa. Syyskuussa 1915 Wieniawa-Długoszowskiista tuli Józef Piłsudskin avustaja ja vuonna 1917 hän valmistui upseerikoulusta Varsovassa. Vuonna 1917 puolalaisten legioonien joukossa syttyi niin sanottu valakriisi, kun Piłsudskin johtamat puolalaiset eivät suostuneet antamaan valaa keskusvaltojen Saksalle ja Itävalta-Unkarille. Wieniawa-Długoszowski tuki tukalaan tilanteeseen joutunutta Piłsudskia ja joutui pidätetyksi. Hänen sotilasarvonsa alennettiin alokkaaksi ja hänet lähetettiin Krakovaan.
Krakovassa Wieniawa-Długoszowski pakeni sotilassairaalasta, jonne hän oli päässyt esittämällä sairasta. Pakonsa jälkeen hän liittyi puolalaiseen sotilasliikkeeseen (Polska Organizacja Wojskowa eli POW). Wieniawa-Długoszowski nousi pian järjestön ylempään päällystöön. Maaliskuussa 1918 hänet lähetettiin ensin Ukrainaan, josta hänen oli tarkoitus matkustaa edelleen Ranskaan ja valvoa Józef Hallerin toimintaa Edward Rydz-Śmigłyn käskystä. Kesäkuussa 1918 Wieniawa-Długoszowski päätyi kuitenkin Ukrainassa bolševikkien pidättämäksi. Hänet vapautettiin jonkin aikaa myöhemmin, jolloin hän yritti uudestaan matkaa Ranskaan, tällä kertaa Suomen kautta. Matka Ranskaan ei kuitenkaan onnistunut uudellakaan yrityksellä.
Elämäkerta > Itsenäinen Puola

Marraskuussa 1918 Wieniawa-Długoszowski matkusti Varsovaan, jossa hän liittyi vastaperustettuun Puolan armeijaan. Hänestä tuli jälleen Piłsudskin läheinen apulainen. Puolan–Neuvosto-Venäjän sodan aikana hän toimi 1. ratsuväkidivisioonan esikuntapäällikkönä taisteluiden aikana Kiovan suunnalla. Marraskuussa 1921 hänestä tuli Puolan sotilasatassea Bukarestissa Romaniassa ja vuonna 1922 ulkoministeriön yhteyshenkilö. Vuonna 1924 hän sai ylennyksen everstiksi ja vuonna 1925 hänestä tuli armeijan ylitarkastaja Varsovassa. Vuonna 1926 hän osallistui toukokuun vallankaappauksen toteuttamiseen. Hänen muita sittempiä tehtäviään olivat Varsovan varuskunnan komentaminen 1929–1930, 1. ratsuväkiprikaatin komentaminen 1932–1938 ja 2. ratsuväkidivisioonan komentaminen huhtikuusta 1938 lähtien. Samana vuonna hän oli saanut ylennyksen kenraalimajuriksi.
Elämäkerta > Toinen maailmansota

Wieniawa-Długoszowskiista tuli vuonna 1938 Puolan Italian lähettiläs, jossa hän oli Saksan hyökätessä Puolaan ja toisen maailmansodan syttyessä syyskuussa 1939. Puolan tuolloinen presidentti Ignacy Mościcki nimitti Wieniawa-Długoszowskin seuraajakseen, mutta hän ei noussut pakolaishallituksen presidentiksi, koska Ranska vastusti hänen nimitystään. Italiassa Wieniawa-Długoszowski sai kuitenkin autettua monet Italian kautta Puolasta saksalaisia paenneet puolalaiset pakolaiset kohti Ranskaa. Italia liittyi maailmansotaan Saksan puolella vuonna 1940, jolloin Wieniawa-Długoszowski matkusti New Yorkiin Yhdysvaltoihin. Władysław Sikorski teki hänestä Puolan Kuuban lähettilään vuonna 1942, mutta Wieniawa-Długoszowski teki itsemurhan New Yorkissa 28. kesäkuuta 1942. Hänen tuhkansa tuotiin sittemmin Rakowicen hautausmaalle Krakovaan. Kuolemansa jälkeen hän sai myös esimerkiksi Virtuti Militari-sotilasansiomerkin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bolesław Wieniawa-Długoszowski Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Muut:  IdRef 
Wieniawa-Długoszowski (taustalla) ja Józef Piłsudski (etualalla) valokuvassa vuodelta 1916.
Valokuva vuodelta 1934.
Säännöllinen viisikulmio

Säännöllinen konveksi viisikulmio
Säännöllinen itseään leikkaava viisikulmio eli pentagrammi
Säännöllinen viisikulmio on geometriassa viisikulmainen monikulmio eli viisikulmio, jossa kaikki sivut ja kulmat ovat yhtä suuria. Antiikin Kreikassa se piirrettiin ympyrään jakamalla sen kehä viiteen yhtä pitkään kaareen ja yhdistämällä näin saadut pisteet janoilla. Samalla menetelmällä voitiin piirtää myös pentagrammi.
Kirjallisuudessa säännöllinen viisikulmio tarkoittaa säännöllistä konveksia viisikulmiota. Sana viisikulmio voidaan suomeksi kirjoittaa myös 5-kulmio. Se on yksinkertainen ja konveksi monikulmio. Koska sivut ovat saman pituiset, on se tasasivuinen, ja koska kulmat ovat yhtä suuria, on se myös tasakulmainen monikulmio. Tämä tekee siitä säännöllisen monikulmion. Jokaisen säännöllisen monikulmion sisä- ja ulkopuolelle voidaan piirtää ympyrät, joiden kehällä on kaikki monikulmien kärjet tai sitä sivuavat kaikki sivut. Säännöllinen viisikulmio on siksi myös syklinen ja tangentiaalinen viisikulmio.
Muodostuminen

Ympyränkaaren säännöllisen osittamisen lisäksi säännöllisen viisikulmion voidaan ajatella syntyvän murtoviivasta, jossa on viisi yhtä pitkää janaa, kun se asetetaan ympyrän kehälle niin, että sivujen keskikohdat koskettavat ympyrää tangentiaalisesti. Pienentämällä sisäympyrän sädettä, liikkuvat murtoviivan päätepisteet lähemmäksi toisiaan ja ne koskettavat toisiaansa, on syntynyt säännöllinen viisikulmio (k = 1), ja kun ne koskettavat toisiaan toisen kerran, on syntynyt pentagrammi (k = 2, katso viereinen animaatio). Viisikulmioita on olemassa kmax erilaista variaatiota, koska
Variaatioita kutsutaan k-tangentiaalisisiksi säännöllisiksi viisikulmioiksi. Silloin 1-tangentiaalinen säännöllinen viisikulmio tarkoittaa säännöllistä viisikulmiota ja 2-tangentiaalinen säännöllinen viisikulmio tarkoittaa pentagrammia. Muita kosketuksia ei enää synny, joten nämä kaksi kuviota ovat ainoat säännölliset viisikulmaiset kuviot.
Säännöllisiä monikulmioita voidaan merkitä käyttäen Schläflin symboleja {n/k}. Säännöllinen viisikulmio merkitään {5} eli murtoluvulla {5/1} ja pentagrammi murtoluvulla {5/2}.
Erityispiirteet > Kultainen leikkaus

Monet mitat säännöllisissä viisikulmioissa liittyvät kultaiseen leikkaukseen. Se on irrationaaliluku, joka yksi isompi kuin käänteislukunsa
jonka positiivinen juuri on tämä luku
Jos piirtäjä pystyy muodostamaan tämän luvun harpilla ja viivoittimella, niin säännöllisten viisikulmioiden piirtäminen konstruoinnilla on mahdollista. Ympyrän viisi kehäpistettä (A, B, ... , E) yhdistävät viisi janaa (esimerkiksi AC ja BE) leikkaavat toisensa kultaisessa suhteessa. Jos leikkauspiste on F, saadaan verranto
Erityispiirteet > Kulmat

Merkitään ympyrän kehältä tasavälein viisi pistettä, joiden välisten kaarten keskuskulmat ovat 1/5−osa täydestä kierroksesta eli 72°. Kahden vierekkäisen pisteen yhdistäminen janalla muodostaa yhden monikulmion sivun. Viiden sivun piirtämiseksi joutuu kiertämään ympyrän keskipistettä 5 · 72° = 360°. Monikulmion ulkokulma kertoo, miten suuri on sivun jatkeen ja seuraavan sivun välinen kulma, eli miten jyrkästi sivun kärjessä käännytään, kun piirretään seuraavaa sivua. Säännöllisen viisikulmion ulkokulma on 360° / 5 = 72°. Sisäkulma on sivujen välinen kulma, joka aukeaa monikulmion sisäosaan päin. Se on viisikulmiossa (5 − 2) · 180° / 5 = 108°.
Erityispiirteet > Lävistäjät ja osakolmiot

Kaikki lävistäjät, joita on  {\tbinom {5}{2}}-5=5, ovat kaikki saman pituisia. Kukin lävistäjä leikkaa kahta muuta lävistäjää kahdesta kohtaa ja kumpikin leikkauskohta jakaa lävistäjän kultaisessa suhteessa. Jos viisikulmion jakaa symmetriakeskipisteestä alkavilla ja kärkiin päättyvillä säteillä osiin, saadaan viisi yhtenevää tasakylkistä kolmiota. Niiden kulmat ovat 72°−54°−54° ja sivut R−R−s (katso mitat seuraavassa). Kolmion kannan suhde kylkeen on kultainen suhde ja kolmiota kutsutaan kultaiseksi kolmioksi. Kun kolmion jakaa puoliksi apoteemalla eli korkeusjanalla r,  saadaan suorakulmaisesta kolmiosta 54°−36°−90° laskettua  r.
Kun sama viisikulmio jakaa kolmeen kolmioon monikulmion lävistäjien avulla, saadaan kahdenlaisia tasakylkisiä kolmioita. Keskelle sijoittuu suurin kolmio, jolla on kulmat 36°−72°−72°, korkeus H ja sivut d−s−d. Kolmion kummallekin puolelle sijoittuu kolmiot, joiden kulmat ovat 72°−36°−36°, korkeus h ja sivut s−d−s.
Erityispiirteet > Sisäympyrän säde

Säännöllisen tangentiaalisen viisikulmion sisäympyrän säteen rk (jota kutsutaan myös pieneksi säteeksi eli apoteemaksi ) laskemiseksi ratkaistaan sisäympyröiden säteet generoiva yhtälö (siinä on sivu väliaikaisesti s = 1)
eli
josta saadaan säännöllisen viisikulmion sisäympyrän säde (k = 1, sivun pituus on taas s)
tai pentagrammin sisäympyrän säde (k = 2)
Erityispiirteet > Mittoja

Säännöllisen viisikulmion sivun pituus on s. Silloin siihen liittyviä mittoja ovat
Säännöllisen viisikulmion pinta-ala on  A={\frac {s^{2}}{4}}{\sqrt {25+10{\sqrt {5}}}}.
Kaksinkertainen viisikulmio

Säännöllisellä viisikulmiolla voidaan muodostaa kaksinkertainen tähtimonikulmio, joka on samalla 10-kulmio. Sen Schläflin symboli on {10/2}.
Katso muualla

Pentagrammin geometriaa ja sen käyttötavoista.
Dodekaedrissa on 12 tasasivuista viisikulmiota
Ikosaedrissa kaksikymmentä tasasivuista kolmiota muodostavat säännöllinen viisikulmion muotoisia soppeja
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
William Tong and Holger R. Dullin: The Equilateral Pentagon at Zero Angular Momentum: Maximal Rotation Through Optimal Deformation arXiv.org.  10.12.2012. University of Sydney, Australia. Viitattu 5.10.2013.
Loy, Jim: Eri tapoja piirtää säännöllinen viisikulmio (Arkistoitu – Internet Archive), 1999
Constructing a Regular Pentagon, University of Manchester
GeoGebra 4.0: Regular Pentagon Construction
Sarhangi, Reza: Regular Polygons and the Geometer’s Sketchpad (Arkistoitu – Internet Archive), Towson University
Säännöllisen viisikulmion H. W. Richmond'in konstruointimenetelmä
Säännöllisen viisikulmion kaksi muotoa, konveksi viisikulmio ja pentagrammi, syntyvät murtoviivan kiertyessä sopivan kokoisen ympyrän ympäri.
Viisikulmion rakenne.
Vaihtoehtoinen tapa konstruoida säännöllinen viisikulmio tai pentagrammi.
Kaksinkertainen viisikulmio eli 10-kulmio.
Putte Wilhelmsson

| Putte Wilhelmsson |
| --- | --- |
 Putte Wilhelmsson Turun Kirjamessuilla 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1962
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kriitikko, toimittaja
Kirjailija
Esikoisteos:  Turmio ja perikato (2009)
Palkinnot
 Vaaskivi-plaketti (1994) 
Aiheesta muualla
turmiojaperikato.blogspot.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Putte Wilhelmsson (s. 1962) on suomalainen kirjallisuus- ja elokuvakriitikko, vapaa toimittaja ja esseisti. Hän on kirjoittanut arvosteluja muun muassa Turun Sanomiin, Helsingin Sanomiin ja Parnassoon. Wilhelmssonin tyyliä on luonnehdittu poleemiseksi. Savukeidas julkaisi vuonna 2009 Wilhelmssonin esikoisteoksen, esseekokoelman Turmio ja perikato.
Teokset

Turmio ja perikato: Mistä me puhumme, kun me puhumme taiteesta ja miten siitä puhutaan hyvin?.  Savukeidas, 2009.  ISBN 978-952-5500-54-7
Aiheesta muualla

Wilhelmssonin blogi
Wilhelmssonin esittely Savukeitaan sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Tuomo Karhu: Mies jolla on maine[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 8.11.2009
Rami Kolehmainen: Turussa kriitikot inisevät eikä harmaakirjallisuus etene[vanhentunut linkki] Yle Turku 19.8.2010.
Winter Rose (kirja)

| Winter Rose |
| --- | --- |

Kirjailija:  Patricia A. McKillip
Kansitaiteilija:  Kinuko Y. Craft
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia
Kustantaja:  Ace Books
Julkaistu:  1995
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  262
ISBN:  0-441-00334-6

Edeltävä:  The Book of Atrix Wolfe
Seuraava:  Basiliskin laulu
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Winter Rose on Patricia A. McKillipin vuonna 1995 ilmestynyt fantasiaromaani. Teos oli Nebula-palkinnon ehdokkaana 1996 ja Mythopoeic-palkinnon ehdokkaana vuonna 1997.
Wild Horses

| ”Wild Horses” The Rolling Stones |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Sticky Fingers
 B-puoli: ”Sway”
 Äänitetty : joulukuu 1969 & helmikuu 1970
 Julkaistu: 12. kesäkuuta 1971
 Tekijä(t): Mick Jagger, Keith Richards
 Tuottaja(t): Jimmy Miller
 Tyylilaji: country rock, folk rock
 Kesto: 05.42
 Levy-yhtiö: Rolling Stones Records
Listasijoitukset
  Yhdysvallat: 28.
The Rolling Stonesin muut singlet
| ”Brown Sugar” 1971 | ”Wild Horses” 1971 | ”Tumbling Dice” 1972 |
”Wild Horses” on The Rolling Stonesin vuonna 1971 julkaistu kappale albumilta Sticky Fingers. Sen on sanottu olevan solisti Mick Jaggerin yritys saada entinen tyttöystävänsä Marianne Faithfull takaisin. Kappaleen sanoitus luokin suuren kontrastin hänen moniin kyynisiin naisista kertoviin lauluihinsa.
Kappale julkaistiin singlenä Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Se nousi Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listan sijalle 28.
Työstö

Kitaristi Keith Richardsin mukaan ”Wild Horses” kertoo siitä kuinka tekisi mieli olla jossain muualla kuin kiertueella – ”kun on miljoonan mailin päässä siitä paikasta missä haluaisi olla”. Kappaletta on pidetty Marianne Faithfullille osoitetuksi, mutta Mick Jagger ei usko tähän, vaikka on myöntänyt kappaleen olevan hänelle hyvin henkilökohtainen. Jagger on myös muistellut, että kappale oltaisiin tehty yhdessä Gram Parsonsin kanssa, joka myös teki ”Wild Horsesista” oman levytyksensä. Richards teki kappaleen riffin ja kertosäkeet, Jagger puolestaan säkeistöt.
Kappale äänitettiin joulukuussa 1969 ja helmikuussa 1970 Muscle Shoals Sound -studioilla Alabamassa sekä Olympic-studioilla Lontoossa. Mick Taylor soittaa kappaleessa akustista kitaraa niin sanotulla Nashville-virityksellä. Jim Dickinson soittaa pianoa. Keith Richards käytti 12-kielisessä kitarassaan avointa viritystä.
Julkaisu ja vastaanotto

”Wild Horses” -single b-puolenaan ”Sway” julkaistiin singlenä Yhdysvalloissa ja Kanadassa 12. kesäkuuta 1971. Kappale ylsi Yhdysvalloissa Billboard Hot 100 -listan sijalle 28.
Rolling Stones on esittänyt kappaletta konserteissaan vuosina 1971, 1975–1976, 1994–1995, 1997, 2002–2003, 2005–2006 ja 2012–2014.
Kokoonpano

Mick Jagger – laulu, taustalaulu, lyömäsoittimet
Keith Richards – 12-kielinen akustinen kitara, sähkökitara, taustalaulu
Mick Taylor – akustinen kitara (Nashville-viritys)
Charlie Watts – rummut
Bill Wyman – basso
Jim Dickinson – ”tack piano”
Hr. Ms. Willem van Ewijck (1937)

| Hr>  Ms. Willem van Ewijck |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  P. Smit, Rotterdam
Kölinlasku:  1936
Laskettu vesille:  22. helmikuuta 1937
Palveluskäyttöön:  19. heinäkuuta 1937
Loppuvaihe:  uponnut osuttuaan miinaan 1939
Tekniset tiedot
Uppouma:  525 t
Pituus:  56,69 m
Leveys:  7,77 m
Syväys:  2,11 m
Koneteho:  1 600 ihp
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  45
Aseistus
Aseistus:  1 x 75 mm puoliautomaatti tykki 2 x kaksipiippuista .50" konekivääriä 40 x miinaa
Hr. Ms. Willem van Ewijck oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Jan van Amstel -luokan teräsrunkoinen miinanraivaaja, joka otettiin palvelukseen 1937.
Valmistus

Alus tilattiin P. Smitiltä Rotterdamista ja sen köli laskettiin 1936. Alus laskettiin vesille 22. helmikuuta 1937 ja se otettiin palvelukseen 19. heinäkuuta 1937.
Palvelus

Alus upposi osuessaan itse laskemaansa miinaan Terschellingin lähellä 8. syyskuuta 1939. Aluksella sai surmansa 33 miestä.
Wigner–Seitzin solu

Wigner–Seitzin solu on kiinteän olomuodon fysiikassa ja kristallografiassa se kiteen kutakin atomia ympäröivä alue, joka on lähempänä kyseisen atomin ydintä kuin minkään muun atomin ydintä. Se on saanut nimensä kiinteän olomuodon fysiikan tutkijoiden Eugene Wignerin ja Frederick Seitzin mukaan. Wigner–Seitzin solua vastaava geometrinen käsite on Voronoin monitahokas.
Wigner–Seitzin solujen muoto tasohilassa riippuu hilavektorien (suunnikkaan sivujen) välisestä kulmasta.
Kiteille ominaista on, että niissä atomit ovat järjestyneet säännölliseksi kolmiulotteiseksi rakenteeksi, jota sanotaan hilaksi. Kaikki kiteisten aineiden tyypilliset ominaisuudet johtuvat tästä hyvin järjestyneestä rakenteesta. Kidehilalla on diskreetti siirtosymmetria. Tällaisen jaksollisen systeemin mallintamiseksi ja tutkimiseksi tarvitaan matemaattisia käsitteitä, jotka kuvaavat symmetriaa ja joiden avulla voidaan tehdä päätelmiä niistä aineen ominaisuuksista, jotka seuraavat tästä symmetriasta. Wigner–Seitzin solu on eräs sellainen matemaattinen käsite.
Wigner–Seitzin solu on esimerkki alkeiskopista eli sellaisesta yksikkökopista, jossa on yksi ja vain yksi hilapiste. Missä tahansa hilassa voidaan kuitenkin määritellä mahdolliset alkeiskopit useilla eri tavoilla, mutta vain yksi niistä antaa tulokseksi Wigner–Seitzin solut. Kuhunkin tällaiseen soluun kuuluvat ne avaruuden pisteet, jotka ovat lähempänä sen keskellä olevaa hilapistettä kuin mitään muuta hilapistettä.
Määritelmä

Hilapistettä ympäröivä Wigner–Seitzin solu määritellään niiden avaruuden pisteiden uraksi, jotka ovat lähempänä kyseistä hilapistettä kuin mitään muuta hilapistettä.
Määritelmästä seuraa, että atomeja ympäröivät Wigner–Seitzin solut täyttävät koko Bravais’n hilan ilman, että niiden väliin jää aukkoja.
Wigner–Seitzin solut voidaan muodostaa piirtämällä toisiaan lähimpänä olevia hilapisteitä yhdistäville janoille niitä vastaan kohtisuorat tasot, jotka kulkevat näiden janojen keskipisteiden kautta.
Kidehilan käänteishilan Wigner–Seitzin solua käänteis- eli momenttiavaruudessa sanotaan Brillouinin vyöhykkeeksi.
Solun konstruointi

Kahdessa ulottuvuudessa Wigner–Seitzin solu voidaan piirtää valitsemalla ensin jokin hilapiste. Piirretään siitä janat kaikkiin sitä lähimpänä oleviin hilapisteisiin. Piirretään edelleen jokaiselle tällaiselle janalle keskinormaali, toisin sanoen suora, joka leikkaa janan kohtisuorasti sen keskipisteessä. Näiden keskinormaalien väliin jäävä alue on valittua hilapistettä ympäröivä Wigner–Seitzin solu.
Kolmessa ulottuvuudessa solut voidaan konstruoida periaatteessa samaan tapaan, mutta tällöin hilapisteitä toisiinsa yhdistäville janoille on muodostettava keskinormaalitaso, toisin sanoen taso, jonka jana leikkaa kohtisuorasti keskipisteessään. Jokainen keskinormaalitason piste on yhtä etäällä janan kummassakin pisteestä. Valitusta hilapisteestä lähtevien janojen keskinormaalitasojen väliin jäävä avaruuden alue on tätä hilapistettä ympäröivä Wigner–Seitzin solu. Tällä tavoin hila tulee kokonaisuudessaan jaetuksi Wigner–Seitzin soluihin, eikä niiden väliin jää aukkoja, toisin sanoen alueita, jotka eivät kuulu mihinkään tällaiseen soluun.