stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vaskiveden taistelu
Taustaa

Virrat oli punaisten hallussa lähes kokonaan olleen Hämeen läänin ulommaisin pitäjä, jonka pohjoispuolella avautui valkoisten vahvin tukialue Pohjanmaa. Sen kautta kulki sodankäynnin kannalta elintärkeä Haapamäen rata ja pitäjästä oli Etelä-Pohjanmaan lisäksi maantieyhteys myös Keski-Suomeen. Taistelutantereeksi joutunut Vaskiveden kylä sijaitsi Kuruun johtavan maantien varrella noin 10 kilometriä Virtain kirkonkylän lounaispuolella.
Yhteenotot kahtiajakautuneessa Vaskiveden kylässä alkoivat heti sodan alkupäivinä, kun valkoisten kannattajat saivat haltuunsa pari sotilaskivääriä ja perustivat tukikohtansa paikalliseen kauppataloon. Samalla he ryhtyivät kuulustelemaan työväenliikkeen aktiiveja, joista osa pakeni kylästä yhdessä köyhälistön kanssa, minkä jälkeen Vaskivesi jäi lopullisesti valkoisten haltuun. Kuitenkin vielä 9. helmikuuta Kurun punakaartilaisia tunkeutui kylään ja surmasi valkoisten majapaikassa kaksi varakasta isäntää.
Kun punaisten yritykset edetä Haapamäen radalle olivat epäonnistuneet Vilppulan rintamalla, päättivät he maaliskuun alussa yrittää myös pohjoisempaa Virtain suunnalta. Pitäjää puolusti tuolloin ainoastaan kaksi yliluutnantti Nikolai Rannanjärven johtamaa suojeluskuntakomppaniaa, mikä oli vähän kylän strategiseen merkitykseen nähden. Avuksi lähetettiinkin ruotsalaisen upseerin Harald Hjalmarsonin komentama osasto, joka majoittui aluksi kirkonkylään ja siirtyi Vaskivedelle 7. maaliskuuta. Hjalmarsonia pidetään yleisesti epäpätevänä upseerina, mikä näkyi myös hänen toiminnassaan Vaskivedellä. Kylässä olleet suojeluskuntalaiset puolestaan vedettiin turvaamaan kirkonkylää, jonne he saivat avukseen Vilppulasta saapuneen Hämeen ryhmän komppanian.
Taistelut > Punaisten ensimmäinen hyökkäys

Punaisten alkuperäinen tarkoitus oli vallata Virtain kirkonkylä, jonka jälkeen venäläisen vänrikin G. A. Stolbovin johtaman osaston piti edetä Haapamäen pohjoispuolella sijaitsevalle Pihlajaveden asemalle. Hyökkäyksen oli määrä käynnistyä jo paria päivää ennen punaisten viimeiseksi jääneen kolmannen yleishyökkäyksen alkua. Kurusta 8. maaliskuuta matkaan lähetetty tiedustelupartio kuitenkin törmäsi valkoisten puolustuslinjaan jo 10 kilometriä ennen kirkonkylää Vaskiveden Tyrkkölässä.
Vaikka järvien ympäröimä Vaskivesi oli sijaintinsa vuoksi vaikea valloitettava, päättivät punaiset hyökkätä kylään heti seuraavana päivänä. Juho Eslinin johtama 900 punakaartilaisen joukko lähti liikkeelle Kurusta puoli kuuden aikaan aamulla ja saapui pari kilometriä Vaskiveden eteläpuolelle Koskenperän kylään hieman ennen kymmentä. Eslinin komennossa oli Hyvinkään punakaarti ja pienempi määrä Turun punakaartin sekä Pietarin suomalaisen punakaartin miehiä. Punaisten hyökätessä valkoisten etuvartio vetäytyi puolenpäivän jälkeen Tyrkönharjulla sijaitsevalle pääpuolustuslinjalle, jota miehitti kaksi komppaniaa. Hyökkäyksen painopiste siirtyi näin vasemmalle sivustalle, jossa punaiset saivat haltuunsa useita kylän taloja. Tämän jälkeen he jäivät asemiin valkoisten puolustuslinjan eteen.
Taistelut > Toisen päivän taistelut

10. maaliskuuta punaiset jatkoivat hyökkäystään jo kello 3 aamulla. Läpimurtoa yritettiin oikealta sivustalta Törmä-Tyrkön talon suunnalta, jonne siirrettiin parisataa miestä. Punaiset etenivät parin kilometrin levyisenä rintamana paksussa lumessa kahlaten ja saivat vastaansa valkoisten ankaran konekivääritulen. Hyökkäys aiheutti valkoisten riveissä rakoilua ja kun apuvoimia ei kuulunut, suunnitteli Hjalmarson jo vetäytymistä. Iltapäivällä paikalle kuitenkin saapuivat Kaapo Viitaharjun ja Olavi Haapaniemen johtamat Ylihärmän ja Ähtärin suojeluskuntalaiset. Punaisten hyökkäys pysäytettiin, mutta Hjalmarson antoi siitä huolimatta joukoilleen perääntymiskäskyn. Etulinjassa ollut Ähtärin suojeluskuntalaisten päällikkö Olavi Haapaniemi ei kuitenkaan välittänyt viestiä miehilleen, ja he onnistuivatkin pidättelemään punaisia, kunnes nämä pimeän tultua vetäytyivät takaisin asemiinsa.
Pietarin suomalainen punakaarti yritti samaan aikaan koukkausta vasemmalta sivustalta Myllymäen ylitse, mutta joutuivat myös vetäytymään hämärän tultua, ajauduttuaan liian lähelle valkoisten puolustuslinjaa. Pietarilaisen komppanian konekivääriosasto puolestaan joutui iltapäivällä Kukajärven jäällä valkoisten suoran tulen alle. Valkoiset olivat piilossa rannalla sijainneissa rakennuksissa. Punaisten tappiot olivat 2 kaatunutta, 2 haavoittunutta ja konekivääri.
Päivän aikana kaatui kolme ja haavoittui 10 valkoista. Paikalle hälytettiin apuvoimia valkoisten päämajasta Seinäjoelta, josta määrättiin mobilisoitavaksi Vöyrin sotakoulu. Apujoukot kuitenkin ehtivät paikalle vasta seuraavana päivänä. Hjalmarson puolestaan vetäytyi yöksi Virtain kirkonkylään, jonne evakuoitiin myös Vaskivedelle vielä jääneet siviilit.
Taistelut > Punaisten vetäytyminen

Yön aikana punaiset valmistelivat tykistölleen asemat ja aloittivat viimeisen hyökkäyksensä kello 11.30. Valkoisia oli tuolloin puolustuslinjassa viiden komppanian verran. Puolustusta johti ruotsalainen kapteeni Erik Hallström. He olivat sitä ennen yrittäneet harhautusta lähettämällä omia miehiään lähestymään ulommaisia puolustuslinjoja, jotta punaiset luulisivat näiden olevan valkoisten saamia apuvoimia. Punaisilla oli käytössään kaksi tykkiä, joilla ampui vapaaehtoisena punakaartiin liittynyt venäläinen matruusi. Tykkituli sytytti ainakin kaksi taloa palamaan ja lisäksi kylän kansakoulu sai osuman, jolloin rakennuksessa majailleita valkoisia haavoittui. Tulitus sai kokemattomat suojeluskuntalaiset paniikkiin, mutta lopulta ruotsalainen luutnantti Henrik Åström palautti joukot järjestykseen ja paenneista muodostettiin varalinja varsinaisen puolustuslinjan taakse. Punaisten tykistötuli kuitenkin loppui nopeasti, kun venäläinen matruusi kaatui valkoisten konekivääritulituksessa.
Taistelu kääntyi lopulta valkoisten eduksi, kun paikalle jo hälytetty Vöyrin pataljoona saapui Vaskivedelle jääkäriluutnantti B. Petreliuksen johtamana kello 16:n ja 17:n välillä. Noin 650 miehen vahvuinen osasto oli mobilisoitu jo edellisenä iltapäivänä kello 17, jonka jälkeen se kuormattiin Tervajoen rautatieasemalle, mistä junakuljetus lähti liikkeelle kello 24. Saavuttuaan viiden aikaan aamulla Alavudelle, pataljoona siirtyi 50 kilometrin päähän Virtain kirkonkylään, jossa se oli perillä puoliltapäivin. Vaskiveden puolustusta johtanut Harald Hjalmarson kuitenkin epäröi lähettää vahvistuksia linjaan. Sen sijaan hän järjesti pataljoonalle ruokailun ja ryhtyi äkseeraamaan osaston hevosmiehiä saadakseen rekijonon pysymään paremmin kasassa.
Lopulta vöyriläiset suuntasivat Vaskivedelle illan pimetessä. Osasto kärsi ensimmäisen tappion jo välittömästi paikalle saavuttuaan, kun yksi mies kaatui punaisten konekivääritulessa. Toverin kaatuminen ja kylässä palavat talot tulivat järkytyksenä sotaan tottumattomille joukoille ja pataljoona vitkasteli edelleen järjestäytymisessään. Lisäksi Hjalmarson ei edelleenkään lähettänyt miehiä linjaan, vaan ryhtyi itse tutkimaan tilannetta. Tämä kuitenkin osoittautui lopulta valkoisten onneksi, kun oikealla sivustalla olleet Hyvinkään punakaartin joukot lähtivät heti kello 16 aikaan vetäytymään havaitessaan Vöyrin pataljoonan saapumisen. Taempana olleet väsyneet joukot eivät myöskään enää suostuneet lähtemään linjaan, jonka jälkeen Eslin veti joukkonsa takaisin Kuruun ja lähti itse hakemaan apuvoimia Tampereelta.
Kolmen päivän aikana käydyissä taisteluissa kaatui 9 punaista ja haavoittui noin 20. Hjalmarson omaksui viivyttelytaktiikan myös myöhemmissä taisteluissaan, mikä kuitenkin osoittautui niissä virheeksi.
Muistomerkki

Valkoisten pystyttämä Vaskiveden taistelun muistomerkki sijaitsee keskellä kylää Vaskivedentien eli nykyisen kantatie 65:n varrella. Muistomerkin vaatiman maa-alueen lahjoitti isäntä Abraham Tanhua-Tyrkkö, ja muistomerkin suunnitteli Virroilta kotoisin ollut arkkitehti Onni Tarjanne. Kolme metriä korkea graniittinen veistos paljastettiin taistelun kymmenvuotispäivänä 11. maaliskuuta 1928.
Schaumburg-Lippe

Schaumburg-Lippe oli saksalainen Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan kuuluva läänitys ja myöhemmin ruhtinaskunta nykyisen Ala-Saksin osavaltion alueella.
Läänitys syntyi vuonna 1647  Schaumburgin ruhtinaskunnan hajoamisen yhteydessä. Vuonna 1777 siihen liitettiin Lippe-ruhtinassuvun hallitsema Lippe-Alverdissen niminen läänitys. Schaumburg-Lippe oli läänitys aina vuoteen 1807 asti, jolloin se kohosi ruhtinaskunnaksi ja sitä hallitsi Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan kuuluva prinssi. Vuodesta 1871 alkaen se oli osa Saksan keisarikuntaa ja muodosti sen pienimmän osavaltion. Se sai lähettää yhden edustajan liittoneuvostoon (Bundesrat) ja yhden valtiopäiville (Reichstag). Vuoden 1868 perustuslain mukaan osavaltiota hallitsi 15-jäseninen lainsäädäntöelin, jonka kymmenen jäsentä valitsi kaupungit tai maaseutupiirikunnat, aatelisto, papisto ja koulutetut luokat saivat kukin yhden edustajan ja ruhtinas sai nimittää kaksi.
Kun monarkia vuonna 1918 lakkautettiin tuli Schaumburg-Lippestä Saksaan kuuluva tasavalta; nimeltään Schaumburg-Lippen vapaavaltio (saks. Freistaat Schaumburg-Lippe). Schaumburg-Lippe oli nyt Weimarin tasavallan osavaltio. Natsien noustua valtaan 1933 osavaltion demokraattinen järjestelmä purettiin. Saksan hävittyä Toisen maailmansodan, Schaumburg-Lippe joutui osaksi Brittien miehitysvyöhykettä. Britit päättivät yhdistää Schaumburg-Lippen Preussiin kuuluneen Hannoverin maakunnan sekä osavaltioiden Braunschweigin vapaavaltion ja Oldenburgin vapaavaltion kanssa yhdeksi Ala-Saksin osavaltioksi. Näin Schaumburg-Lippe lakkasi olemasta oma itsenäinen yksikkönsä 1. marraskuuta 1946. Schaumburg-Lippen alue kuuluu pääosin nykyisin Ala-Saksin Schaumburgin piirikuntaan.
Schaumburg-Lippe oli sekä pinta-alaltaan (340 km²) että väkiluvultaan (53 277 asukasta vuonna 1939) Saksan pienin osavaltio. Sen pääkaupunki oli Bückeburg ja osavaltiossa sijaitsi vain toinen kaupunki Stadthagen. Kummatkin kaupungit ovat nykyisin osa Schaumburgin piirikuntaa.
Hallitsijat ruhtinaskunnan aikaan

Yrjö Vilhelm (1807–1860)
Aadolf I (1860–1893)
Yrjö (1893-1911)
Aadolf II (1911-1918)
Käännös suomeksi
Vartiomoottorivene 13

| VMV-13 |
| --- | --- |
 piirros aluksesta

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Turun Veneveistämö, Turku
Poistui palveluskäytöstä:  15. huhtikuuta 1971
Tekniset tiedot
Uppouma:  30,7 t
Pituus:  25,6 m
Leveys:  4,4 m
Syväys:  1 m
Koneteho:  Ares-moottori 560 hv risteilymoottori: 180 hv
Nopeus:  23,8 solmua
Miehistöä:  8
Aseistus
Aseistus:  1 × Lahti 20 mm
Vartiomoottorivene 13 (VMV 13) oli 1935 valmistunut Suomen merivartioston vartiomoottorivene.
Valmistus

Eduskunta osoitti 9. tammikuuta 1934 hallituksen käyttöön vartiomoottoriveneiden hankintaan 20 miljoonaa markkaa alkoholin salakuljetuksen jatkuessa Suomenlahdella. Sisäasiainministeriö tilasi Turun Veneveistämöltä kymmenen vartiomoottorivenettä (VMV 8 - 17) ja niihin Ares-kaasuöljymoottorit. Kummankin pääkoneen teho oli 520 ja apukoneen 170 hevosvoimaa. Alus saavutti 23,5 solmun nopeuden. Aluksen pituus oli 25,6 ja leveys 4,3 metriä. Se oli puurunkoinen ja sen aseistuksena oli 20 millimetrin pikatykki.  Tilatut vartiomoottoriveneet nostivat viirinsä ensi kertaa samaan aikaan 30. kesäkuuta 1935.
Palvelus

Alus oli talvisodassa vuosina 1939–1940 sukellusvenehävittäjälaivueessa. Jatkosodassa alus oli vuonna 1941 varmistuslaivueessa, vuonna 1942 1. vartiomoottorivenelaivueessa ja vuosina 1943–1944 2. vartiomoottorivenelaivueessa. VMV 13 oli toinen Neuvostoliiton laivaston sukellusveneen Štš 311:n upottajista 12. lokakuuta 1942. Vuodesta 1972 alkaen alus oli vesibussina Kalajoella (m/s Kalla IV), Kemijärvellä 1989-1993 (m/s Lapinhelmi) ja Kajaanissa 1993-1999 (m/s Pinja Tuulia), jossa se romutettiin polttopuiksi 2000-luvun alussa.
Aiheesta muualla

VMV 13 ajaa takaa spriilaivoja, Suomen Kuvalehti, 19.11.1938, nro 46, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Vartiomoottoriveneet
| --- | --- |
1. tilaus:  VMV 3
2. tilaus:  VMV 1 - VMV 2
takavarikko:  VMV 4
3. tilaus:  VMV 5 - VMV 6
4. tilaus:  VMV 7
5. tilaus:  VMV 8 - VMV 9 - VMV 10 - VMV 11 - VMV 12 - VMV 13 - VMV 14 - VMV 15 - VMV 16 - VMV 17
Suojeluskunta:  VMV 18 - VMV 19 - VMV 20
Saksa:  VMV 101 - VMV 102 - VMV 103 - VMV 104
Sognefjellsvegen

| Sognefjellsvegen |
| --- | --- |

Maa:   Norja
Tienpitäjä:  Statens vegvesen
Pituus:  110 km
Alkupiste:  Lom (Norja)
Päätepiste:  Gaupne (110 km)
Päällyste:  asfaltti
Sognefjellsvegen on Norjassa sijaitseva maisemareitti ja Pohjois-Euroopan korkein vuoristotie, joka on avattu 16. heinäkuuta 1938. Vuosien varrella reittiä laajennettiin ja vuonna 1997 se julistettiin kansalliseksi turistireitiksi. Se kulkee korkeimmillaan jopa yli 1400 metriä merenpinnan yläpuolella. 110 kilometriä pitkä tie alkaa Lomin kylästä Opplandin läänistä, kulkee Jotunheimenin, Hurrunganen ja Breheimenin läpi ja päättyy Sognevuonon pohjukassa sijaitsevaan Gaupnen kylään Sognin ja Fjordanen läänissä. Reitillä on paljon pysähdyspaikkoja, jotta matkailijat voivat pysähtyä välillä katsomaan maisemia. Lumitilanteen takia Sognefjellsvegen on suljettu marraskuusta toukokuuhun.
Sloboda

Sloboda (ven. Слобода́) on alkujaan Ukrainan, Venäjän ja Valko-Venäjän historiaan liittyvä aluekäsite. Käsitteellä on nykyisin useita hieman toisistaan poikkeavia merkityksiä.
Sloboda oli tyypillisesti 1000–1600-luvulla perustettu itsehallinnollinen, erivapauksista nauttinut kyläyhteisöllinen alue. Termin taustalla on venäjän kielen vapautta tarkoittavan sana (свобода, svoboda), jonka sanan eritysmerkitys sloboda myös on. Slobodan perusti tavallisesti joku suurtilallinen, kuten magnaattiylimys, valtio tai kirkko (luostari) hallitsemalleen maa-alueelle. 1500–1700-luvuilla slobodoita muodostettiin erityisesti nykyisen Ukrainan koillisosien seutuvilla. Slobodoille annettiin pitkäkestoinen, tavallisesti 15–25 vuotta kestävä vapautus veroista ja muista velvoitteista. Erityisalueen statuksella houkuteltiin talonpoikaisperheitä ja muita uudisasukkaita harvaanasutuille maille. Laaja, vielä Kiovan Rusjin aikaan paljon tiheämmin asuttu "villien maiden" alue oli autioitunut edellisinä vuosisatoina paimentolaisheimojen ja tataarien (Kultainen orda) hyökkäysten seurauksena.
Moskovan Venäjä yritti 1500-luvun alkupuolella asuttaa näitä seutuja. Suurin slobodoiden kukoistusaika oli 1600-luvun alkupuolella, jolloin ukrainalaiset kasakat löysivät seudulta turvapaikan itselleen. 1630- ja 1640-luvuilla satoja slobodoja perustettiin Moskovan Venäjän lounaisille rajaseuduille. Etuudet houkuttelivat runsaasti väkeä Dneprin oikean ja vasemman rannan puoleisen Ukrainan seuduilta idemmäksi. 1600-luvun lopulla siellä asui jo yli 100 000 ukrainalaista ja 20 000 venäläistä uudisasukasta.
1700-luvun lopulla Sloboda-Ukrainan alueeksi kutsutulla seudulla oli 523 svobodaa. Lisäksi yli 100 slobodaa oli perustettu muualle ("Uuden setšin" alueelle). Sloboda-Ukraina käsitti nykyisen Ukrainan Sumyn, Harkovan alueet, pohjoisosat Donetskin ja Luhanskin alueista, sekä eteläosat nykyisen Venäjän Voronežin, Kurskin ja Belgorodin alueista.  1600-luvun puolivälissä Venäjä järjesti seudulle aluehallinnollisen rykmenttijärjestelmän. Vaikka Sloboda-Ukrainan suhtautuminen Venäjän hallintoon oli lojaalia, imperialistisen Venäjän keisarikunnan hallitsijat eivät pitäneet vähäisintäkään itsehallintoa suotavana. Jo Pietari I sääti rajoituksia ja Katariina II riisti vuonna 1765 loput itsehallinnosta. Alueesta muododostettiin Sloboda-Ukrainan kuvernementti.
Aiheesta muualla

Sloboda, Svoboda (Russkaja istoria) (venäjäksi) (dic.academic.ru)
Sloboda (Malyi akademitšeski slovar) (venäjäksi) (dic.academic.ru)
Sloboda (Suuri neuvostotietosanakirja) (venäjäksi) (dic.academic.ru)
Merkinnän syy: Käsitteen muut merkitykset venäjän kielessä: esim. Aiheesta muualla. Uudemman Ukrainan historiakirjoituksen näkemys aiheesta.
Sloane Square

Sloane Square talvella 2019.
Sloane Square on aukio Lontoon Chelseassa, King’s Roadin ja Sloane Streetin risteyksessä. Aukion laidalla ovat Royal Court Theatre, Peter Jonesin tavaratalo ja luksushotelli Sloane Square Hotel, ja sen kaakkoiskulmassa sijaitsee Sloane Squaren metroasema. Lähikaduilla on paljon kalliita ravintoloita ja merkkiliikkeitä.
Sloane Square sai nimensä varakkaalta lääkäriltä ja keräilijältä Sir Hans Sloanelta, jonka perikunnan omistamille pelloille Chelseassa rakennettiin 1700-luvun lopulla Hans Town -nimisen yläluokan asuinalue. Aukion keskellä olevalla kiertosaarekkeella on Royal Academy of Artsin vuonna 1953 lahjoittama Venusta esittävä suihkulähde sekä kiviristi, joka on pystytetty ensimmäisessä maailmansodassa kuolleiden chelsealaisten muistoksi.
Historia

1770-luvulle asti Knightsbridgen ja King’s Roadin väliin jäävillä mailla oli enimmäkseen peltoja ja kauppapuutarhoja. Rakennusalalla työskentelevät Henry Holland vanhempi ja nuorempi sopivat maat omistavan Sloanen suvun kanssa vuonna 1771 kunnianhimoisesta hankkeesta, jonka myötä niille rakennettiin Hans Town -niminen yläluokan asuinalue. Sloane Square syntyi vuoteen 1780 mennessä Hans Townia halkovan Sloane Streetin ja kuninkaan yksityistienä toimivan King’s Roadin risteykseen.
Seuraavat mittavammat rakennushankkeet aukion ympäristössä käynnistyivät 1800-luvun lopulla, jolloin sen eteläpuolella muutettiin katujärjestelyä ja purettiin ylellisten kaupunkitalojen tieltä työväenluokan ja alemman keskiluokan asuinrakennuksia ja pieniä liikkeitä. Hanketta veti rakennusurakoitsija William Wallett, jolla oli toimisto Sloane Squaren laidalla. Italialaistyylinen Royal Court Theatre avattiin aukion itälaidalla vuonna 1888 ja sen pohjoislaidalle alettiin rakentaa Royal Court Hotelia (nykyinen Sloane Square Hotel) vuonna 1900.
Maailmansotien välisenä aikana Sloane Squaren keskelle rakennettiin kivilaatoilla päällystetty kiertosaareke, jonne istutettiin plataaneja, ja siitä tuli suosittu julkisten puheiden pitopaikka. 1930-luvulla aukion laidoilta purettiin vanhoja rakennuksia uusien asuinrakennusten tieltä – muun muassa sen etelälaidalla 200 vuotta toiminut Rose & Crown -taverna sai väistyä Sloane Court -nimisen uudisrakennuksen tieltä. Vuosina 1935–1937 purettiin vuorostaan aukion länsireunalta 1800-luvulla valmistuneita taloja, joiden paikalle rakennettiin moderni kuusikerroksinen rakennus Peter Jonesin tavarataloa varten. Toisen maailmansodan alussa marraskuussa 1940 natsien pommit tuhosivat juuri kunnostetun Sloane Squaren metroaseman, jolta oli lähdössä täysi juna – turmassa kuoli 79 ihmistä. Heinäkuussa 1944 Sloane Courtiin osui V1-ohjus, joka tappoi 74 amerikkalaista sotilasta.
Sodan jälkeen Sloane Squaren ja Knightsbridgen välisellä alueella asui yhä enimmäkseen vanhojen, varakkaiden sukujen edustajia. 1970- ja 1980-luvuilla yläluokkaisista ja muodikkaista mutta konservatiivisista lontoolaisnaisista – myös Walesin prinsessa Dianasta – alettiin käyttää nimitystä ’Sloane Ranger’. Sittemmin nimitys on typistynyt muotoon ’Sloane’ tarkoittamaan myös miehiä, esineitä ja kokonaista elämäntyyliä.
Venus-suihkulähde (1953).
Peter Jonesin tavaratalo (1936) oli Britannian ensimmäisiä moderneja rakennuksia, jonka julkisivu verhoiltiin lasilla.
Singaporen presidentti

| Singaporen tasavallan presidentti President of the Republic of Singapore (englanniksi) |
| --- | --- |
 
 Nykyinen presidentti kuvattuna vuonna 2023
 Nykyinen Tharman Shanmugaratnam 14. syyskuuta 2023 lähtien
Virka-asunto:  Istana
Nimittäjä:  suora kansanvaali
Kauden pituus:  6 vuotta
Perustettu:  9. elokuuta 1965
Ensimmäinen:  Yusof Ishak
Kotisivut:  https://www.istana.gov.sg
Singaporen presidentti on Singaporen tasavallan valtionpäämies. Singaporen hallituksen päämiehenä toimii pääministeri, ja presidentin rooli on enimmäkseen seremoniallinen. Presidentti nimittää pääministerin ja hallituksen ministerit. Presidentti valitaan suoralla kansanäänestyksellä.
Vuodesta 1991 presidentillä on veto-oikeus valtion budjettia koskevissa asioissa ja keskeisissä virkanimityksissä.
Singaporen presidentit

| järjestys | presidentti  (syntynyt-kuollut) | presidentti  (syntynyt-kuollut) | toimikausi |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. |  | Yusof bin Ishak   (12.8.1910-23.11.1970) | 9.8.1965 - 23.11.1970 |
: 23.11.1970-2.1.1971 Vt. presidenttinä toimi parlamentin puhemies Yeoh Ghim Seng.
| 2. |  | Benjamin Henry Sheares  (12.8.1907-12.5.1981) | 2.1.1971 - 12.5.1981 |
: 12.5.1981-23.10.1981 Vt. presidenttinä toimi parlamentin puhemies Yeoh Ghim Seng.
| 3. |  | C.V. Devan Nair  (5.8.1923-6.12.2005) | 23.10.1981 - 28.3.1985 |
: Vt. presidenttinä toimi ylituomari Wee Chong Jin yhden päivän ajan. Parlamentin puhemies Yeoh Ghim Seng toimi vt. presidenttinä 29.3.1985-2.9.1985.
| 4. |  | Wee Kim Wee  (4.11.1915-2.5.2005) | 2.9.1985 - 1.9.1993 |
| 5. |  | Ong Teng Cheong  (22.1.1936-8.2.2002) | 1.9.1993 - 1.9.1999 |
| 6. |  | Sellapan Ramanathan  (3.7.1924-22.8.2016) | 1.9.1999 - 1.9.2011 |
| 7. |  | Tony Tan Keng Yam  (7.2.1940-) | 1.9.2011 - 31.8.2017 |
| 8. |  | Halimah Yacob  (23.8.1954-) | 14.9.2017 - 14.9.2023 |
| 9. |  | Tharman Shanmugaratnam  (25.2.1957-) | 14.9.2023 - |
Serie A:n kausi 2009–2010

Serie A:n kausi 2009–2010 oli järjestyksessään 78. jalkapallon Serie A -kausi. Se alkoi 22. elokuuta 2009 ja päättyi 16. toukokuuta 2010. Internazionale voitti mestaruuden viidennen kerran peräkkäin ja kaikkiaan 18. kerran. Se ratkaisi mestaruuden voitettuaan viimeisellä kierroksella Sienan 1–0.
Sarjataulukko

Lopullinen sarjataulukko 16. toukokuuta 2010
| Sija | Seura | Ott | V | T | H | TM-PM | +/- | Pisteet | Muuta |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Internazionale | 38 | 24 | 10 | 4 | 75–34 | +41 | 82 | Mestarien liigaan 2010–2011 |
| 2. | AS Roma | 38 | 24 | 8 | 6 | 68–41 | +27 | 80 | Mestarien liigaan 2010–2011 |
| 3. | AC Milan | 38 | 20 | 10 | 8 | 60–39 | +21 | 70 | Mestarien liigaan 2010–2011 |
| 4. | Sampdoria | 38 | 19 | 10 | 9 | 49–41 | +8 | 67 | Mestarien liigan karsintoihin 2010–2011 |
| 5. | Palermo | 38 | 18 | 11 | 9 | 59–47 | +12 | 65 | UEFA Europa Leagueen 2010–2011 |
| 6. | Napoli | 38 | 15 | 14 | 9 | 50–43 | +7 | 59 | UEFA Europa Leagueen 2010–2011 |
| 7. | Juventus | 38 | 16 | 7 | 15 | 55–56 | –1 | 55 | UEFA Europa Leagueen 2010–2011 |
| 8. | Parma | 38 | 14 | 10 | 14 | 46–51 | –5 | 52 |  |
| 9. | Genoa | 38 | 14 | 9 | 15 | 57–61 | –4 | 51 |  |
| 10. | Bari | 38 | 13 | 11 | 14 | 49–49 | 0 | 50 |  |
| 11. | Fiorentina | 38 | 13 | 8 | 17 | 48–47 | +1 | 47 |  |
| 12. | Lazio | 38 | 11 | 13 | 14 | 39–43 | –4 | 46 |  |
| 13. | Catania | 38 | 10 | 15 | 13 | 44–45 | –1 | 45 |  |
| 14. | Cagliari | 38 | 11 | 11 | 16 | 56–58 | –2 | 44 |  |
| 15. | Udinese | 38 | 11 | 11 | 16 | 54–59 | –5 | 44 |  |
| 16. | Chievo | 38 | 12 | 8 | 18 | 37–42 | –5 | 44 |  |
| 17. | Bologna | 38 | 10 | 12 | 16 | 42–55 | –13 | 42 |  |
| 18. | Atalanta | 38 | 9 | 8 | 21 | 37–53 | –16 | 35 |  Putoavat Serie B:hen 2010–2011 |
| 19. | Siena | 38 | 7 | 10 | 21 | 40–67 | –27 | 31 |  Putoavat Serie B:hen 2010–2011 |
| 20. | Livorno | 38 | 7 | 8 | 23 | 27–61 | –34 | 29 |  Putoavat Serie B:hen 2010–2011 |
Ott = Pelatut ottelut; V = Voitot; T = Tasapelit; H = Häviöt; TM = Tehdyt maalit; PM = Päästetyt maalit; +/- = Maaliero; Pisteet = Pisteet
Parhaat maalintekijät

Lopullinen maalintekijätilasto 16. toukokuuta 2010
Antonio Di Natale (Udinese)
Diego Milito (Inter)
Fabrizio Miccoli (Palermo)
Giampaolo Pazzini (Sampdoria)
Alberto Gilardino (Fiorentina)
Barreto (Bari)
Marco Borriello (Milan)
Francesco Totti (Roma)
Mirko Vučinić (Roma)
Alessandro Matri (Cagliari)
Edinson Cavani (Palermo)