stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Šumerljan piiri

Šumerljan piiri Tšuvassian kartalla.
Šumerljan piiri (ven. Шу́мерлинский райо́н, Šumerlinski raion, tšuvassiksi Çĕмĕрле районӗ, Çĕmĕrle raionĕ) on paikallinen itsehallintoalue Tšuvassian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1935 perustetun piirin pinta-ala on 1 048 neliökilometriä ja asukkaita on 12 500 henkeä (vuonna 2007).
Piiri sijaitsee Tšuvassian länsiosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Krasnyje Tšetain ja Alikovon piireihin, idässä Vurnaryn piiriin, etelässä Ibresin ja Poretskojen piireihin sekä lännessä Nižni Novgorodin alueeseen. Hallinnollinen keskus on Šumerljan kaupunki, joka ei kuulu piirin yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Šumerljan piiriin kuuluu 11 maalaiskuntaa.
Seutu kuuluu Tšuvassian tasankoon. Suurimmat joet ovat Sura ja Bolšoi Tsivil. Pinta-alasta 59 % on metsää.
Piirin kautta kulkee Moskovan ja Kazanin välinen rautatie. Šumerljasta on maantieyhteys tasavallan pääkaupunkiin Tšeboksaryyn, jonne on matkaa 110 kilometriä.
Väestöstä 80 % on tšuvasseja ja 18 % venäläisiä.
Seudulla on puunjalostus-, metalli- ja elintarviketeollisuutta, joka on keskittynyt Šumerljan kaupunkiin. Maatalous on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, perunan ja humalan viljelyyn.
Piirilehtenä ilmestyy tšuvassin- ja venäjänkielinen Malalla – Vperjod.
Aiheesta muualla

Šumerljan piiri Tšuvassian tasavallan sivustolla (venäjäksi)
Alatyr •
Alatyr •
Alikovo •
Batyrevo •
Ibresi •
Jadrin •
Jaltšiki •
Jantikovo •
Kanaš •
Kanaš •
Komsomolskoje •
Kozlovka •
Krasnoarmeiskoje •
Krasnyje Tšetai •
Mariinski Posad •
Morgauši •
Novotšeboksarsk •
Poretskoje •
Šemurša •
Šumerlja •
Šumerlja •
Tšeboksary •
Tšeboksary •
Tsivilsk •
Urmary •
Vurnary
Émile Combes

| Émile Combes |
| --- | --- |

Ranskan pääministeri
 7. kesäkuuta 1902–24. tammikuuta 1905  
Presidentti:  Émile Loubet
Edeltäjä:  Pierre Waldeck-Rousseau
Seuraaja:  Maurice Rouvier
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. syyskuuta 1835 Roquecourbe, Ranska
Kuollut: 25. toukokuuta 1921 (85 vuotta) Pons, Ranska
Tiedot
Puolue:  Radikaalipuolue
Justin Louis Émile Combes (6. syyskuuta 1835 Roquecourbe – 25. toukokuuta 1921 Pons) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1902–1905. Hänen hallituksensa merkittävin aikaansaannos oli kirkon ja valtion erottaminen vuonna 1905.
Combes opiskeli nuorena pappisseminaarissa ja julkaisi vuonna 1860 väitöskirjansa La Psychologie de saint Thomas d’Acquin (Tuomas Akvinolaisen psykologia). Hän kuitenkin hylkäsi kirkon ennen pappisvihkimystään ja siirtyi opiskelemaan lääketiedettä. Hänet valittiin vuonna 1875 Ponsin kaupungin pormestariksi. Combes valittiin senaattiin vuonna 1885 Charente-Inférieuren departementista ja liittyi kirkonvastaisuudestaan tunnettuun radikaalipuolueeseen. Hän toimi opetusministerinä Léon Bourgeoisin hallituksessa 1895–1896 ja tuki myöhemmin pääministeri Waldeck-Rousseaun hallitusta.
Vuonna 1902 Combesista tuli Waldeck-Rousseaun seuraaja pääministerinä. Dreyfus-jutun vaikutukset politiikassa kannustivat uutta hallitusta sekulaariin politiikkaan. Se sääti lait, joilla lähes kaikki uskonnolliset sääntökunnat lakkautettiin Ranskassa ja katolisen kirkon julkiset tehtävät varsinkin kansanopetuksessa poistettiin. Seurauksena oli Ranskan ja Vatikaanin välisten diplomaattisuhteiden katkeaminen. Combes kirjoitti hallituksensa linjauksia puolustaneet teokset Une Campagne laïque (1904) ja Une Deuxième Campagne laïque (1905). Hänen politiikkansa huipentui joulukuussa 1905 hyväksyttyyn lakiin kirkon ja valtion erottamisesta, joskin siinä vaiheessa hän ei enää ollut itse pääministerinä.
Combesin hallitus kaatui affaire des fiches de délation (”ilmiantolappujen tapaus”) -nimellä tunnettuun skandaaliin, kun paljastui että kirkonvastaisena tunnettu sotaministeri, kenraali Louis André oli hankkinut vapaamuurariryhmiltä ilmiantoja taantumuksellisiksi ja katolisiksi epäillyistä armeijan upseereista. Combes kuitenkin pysyi arvostettuna tasavaltalaisten keskuudessa ja lokakuussa 1915 hänet kutsuttiin korkeasta iästään huolimatta salkuttomaksi ministeriksi Aristide Briandin hallitukseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Émile Combes Wikimedia Commonsissa
Vila Praia de Âncora

| Vila Praia de Âncora |
| --- | --- |
 Vila Praia de Âncora
 Koordinaatit: 41°49′01″N, 8°51′33″W 
Valtio:  Portugali
Alue:  Caminha
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8,15 km²
Väkiluku:  4 688
 – Väestötiheys:  575,2 as./km²
 
 www.jf-vpancora.com 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vila Praia de Âncora on seutukunta Portugalissa Caminhan maakunnassa. Sen pinta-ala on 8,15 km² ja seutukunnassa on 4 688 asukasta (2001). Asukastiheys on 575,2 as/km².[lähde? ] Vila Praia de Âncora on asukasluvultaan suurin seutukunta Caminhan maakunnassa.
Šamil

Šamil, 1859.
Šamil  (avar. Шейх Шамил, turk. Şeyh Şamil, ven. Имам Шамиль; 1797?–maaliskuu 1871) oli Kaukasian imaamikunnan hengellinen imaami, johtaja ja sotapäällikkö, joka vastusti 25 vuotta Venäjän keisarikunnan laajentumista Kaukasiaan (1817–1859). Hän oli myös Dagestanin ja Tšetšenian kolmas imaami (1834–1859).
Šamil syntyi avaariperheeseen Gimryn kylässä nykyisessä Dagestanissa. Hänen isänsä oli vapaa vuokraisäntä, minkä ansiosta Šamil saattoi opiskella arabiaa, logiikkaa ja muita aiheita. Hän sai mainetta oppineena miehenä. Šamil liittyi suufilaiseen muridilahkoon ja teki vuonna 1828 pyhiinvaelluksen Mekkaan. Siellä Šamil tapasi Abdel Kadirin, jolta hän oppi sissisotataktiikoita.
Šamilin aikoina Kaukasian muslimikansat olivat sodassa Venäjän kanssa. Iivana Julman ajoista lähtien Venäjä oli laajentunut Kaukasusta kohti ja valloitti alueen Osmanien valtakunnalta. Dagestan oli joutunut Venäjän haltuun Persialta vuonna 1813 Gulistanin rauhassa.
Muslimit tunsivat elämäntapansa uhatuksi ja julistivat pyhän sodan venäläisiä vastaan. Joukkojen johtajana oli tuolloin mullah Ghāzī Muḥammad. Šamil oli Ghazin lapsuudenystävä, ja hänestä tuli tämän oppilas. Ghazi kuoli taistelussa vuonna 1832, ja hänen seuraajansa Gamzat Bekin surmasivat hänen omat miehensä. Šamil valittiin vuonna 1834 Dagestanin kolmanneksi imaamiksi ja vastarinnan johtajaksi. Hän tuli tunnetuksi nimellä al-Imam al-Azam, koko Kaukasian johtaja. Šamil laajensi dagestanilais- ja tšetšeenijoukkoja ja voitti monia taisteluja venäläisiä vastaan vuoteen 1859 saakka. Hän käytti tehokkaasti sissitaktiikoita. Venäjä aloitti uuden sotaretken vuonna 1838, ja vaikka he valtasivat kapinallisten päätukikohdan Ahulgon, Šamilia ei saatu kiinni.
Vuonna 1857 venäläiset päättivät päästä eroon Šamilista, jonka maine oli levinnyt Länsi-Eurooppaan asti ja joka oli saavuttanut legendaarisen maineen paikallisten joukossa. Suuri ja hyvin varustettu armeija valtasi Šamilin linnoituksen Vedenossa huhtikuussa 1859, ja hänet piiritettiin joukkoineen Gunibissa. Elokuun 25. päivänä (6. syyskuuta uutta lukua) Šamil tunnusti vastarinnan toivottomuuden ja antautui. Siihen päättyi myös Kaukasian vuoristolaisten muu vastarinta.
Šamil vietiin Pietariin näytettäväksi keisari Aleksanteri II:lle, ja hänet karkotettiin Kalugaan Moskovan eteläpuolelle. Vuonna 1869 hän sai keisarilta luvan pyhiinvaellukseen Mekkaan, jonne hän matkusti Konstantinopolin kautta. Šamil kuoli Medinassa vuonna 1871, ja hänet haudattiin Jannatul Baqiin. Hänen pojistaan tuli Venäjän ja Turkin keisarillisen armeijan upseereita.
Kirjallisuutta

Sh. Kaziev. Imam Shamil. "Molodaya Gvardiya" Press. Moscow, 2001, 2003, 2006, 2010. ISBN: 978-5-235-03332-0
Sh. Kaziev. Akhoulgo. Caucasian War of XIX-th century. The historical novel. "Epoch", Publishing house. Makhachkala, 2008. ISBN: 978-5-98390-047-9
Aiheesta muualla

"Kaukaasian leijona" myridien päällikkö, imaami Shamyl, joka 27 vuotta piti puoliaan venäläistä ylivoimaa vastaan, Hakkapeliitta, 23.01.1934, nro 4, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Šamyl Tietosanakirja. Osa 8, palsta 745. Tietosanakirja-osakeyhtiö 1917
Špalernajan tutkintavankila

﻿Špalernajan tutkintavankilan sisätiloja. Valokuva Vihtori Kosolan muistelmateoksesta Viimeistä piirtoa myöten vuodelta 1935.
Špalernajan tutkintavankila oli 1800-luvulla rakennettu vankila Pietarin kaupungissa Venäjällä.
Vankila sijaitsi Špalernaja-kadun varrella, jonka mukaan se sai nimensä. Se rakennettiin keisari Aleksanteri II:n aikana vuosina 1871–1875 arkkitehti Karl J. Majevskin johdolla Venäjän ensimmäiseksi tutkintavankilaksi. Majevski noudatti amerikkalaista mallia, jonka mukaan vankisellit sijoitettiin sisäpihaa kiertävien rautaisten käytäväkerrosten varrelle.
Vankilassa on 317 yhdelle vangille tarkoitettua selliä, 68 joukkoselliä, eristys- ja rangaistushuoneita ja vankilan sairaala, joka on suunniteltu 700-henkisen vankilan tarpeisiin sopivaksi. Pyhän Aleksanteri Nevskin kappeli sijaitsi vankilaan pihasiiven kolmannessa kerroksessa vuoteen 1919, jolloin se lakkautettiin. Kappeli on jälleenrakennettu Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen.
Vankilaa käytettiin lähinnä poliittisten vankien säilytykseen. Vankeihin lukeutui kommunististen vallankumouksellisten lisäksi useiden muiden vallankumouksellisten ryhmien jäseniä ja lisäksi useita keisarin salaisen poliisin Ohranan pidättämiä suomalaisia aktivisteja 1900-luvun alussa. Suomalaisiin vankeihin kuuluivat muun muassa Esko Riekki, myöhemmin Suomen oman salaisen poliisin Etsivän keskuspoliisin päällikkö, Lapuan liikkeen perustaja Vihtori Kosola, Suomen ilmavoimien hävittäjälentäjä Lauri Pekuri ja jääkäriupseerit Aarne Sihvo ja Ilmari Relander. Sellissä numero 193 istui Vladimir Lenin vuosina 1895–1897. Tästä sellistä tehtiin neuvostoaikana museo.
Helmikuun vallankumouksen aikana 1917 kapinalliset vapauttivat kaikki vangit. Vankila otettiin uudestaan käyttöön vuonna 1920, minkä jälkeen se kuului KGB:lle ja FSB:lle. Neuvostovallan aikana vankien olot ja kohtelu heikkenivät. Pietarilaiset eli silloiset leningradilaiset kutsuivat sitä nimellä ”Špalerka”. Vielä 1980-luvulla KGB säilytti siellä kuulusteltavina kolmeakymmentä poliittista vankia, joihin lukeutui muun muassa ihmisoikeusaktivisteja. Rakennus on purettu uudisrakentamisen tieltä.
Vilainiai

Vilainain kylää.
Vilainiai on kylä Kėdainiain kunnallispiirissä, Kaunasin läänissä, eteläisessä Liettuassa. Vuonna 2001 kylässä asui 1490 asukasta, vuonna 2011  1490 asukasta.
Kylän sijainti kartalla
Zoltán Lajos Bay

Zoltán Bay
Zoltán Lajos Bay (24. heinäkuuta 1900 Gyula, Itävalta-Unkari – 4. lokakuuta 1992 Washington, Yhdysvallat) oli unkarilainen fyysikko. Hän väitteli Budapestin yliopistosta ja jatkoi opintojaan Berliinissä.  Vuodesta 1930 hän toimi teoreettisen fysiikan professorina Szegedin yliopistossa. Hän osallistui tutkateknologian kehittämiseen ja sai useita patentteja elektroniputkiin ja loisteputkiin liittyen. Vuonna 1946 hänen ryhmänsä mittasi Kuusta heijastuvia tutkasäteitä. Vuodesta 1948 hän työskenteli Yhdysvalloissa.
Zoltán Papanitz

| Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten ammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten ammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Unkari.Miesten ammunta.MM-kilpailut  | Maa:   Unkari> Miesten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Budapest 1987 | 10 m ilmapistooli |  |
|  Kultaa | Moskova 1990 | 50 m pistooli, joukkue |  |
|  Hopeaa | Moskova 1990 | 10 m ilmapistooli, joukkue |  |
|  Pronssia | Sarajevo 1989 | 10 m ilmapistooli, joukkue |  |
|  Pronssia | Milano 1994 | 10 m ilmapistooli, joukkue |  |
Zoltán Papanitz (s. 10. marraskuuta 1966 Salgótarján, Unkari) on unkarilainen pistooliampuja ja maailmanmestari.
Papanitz on voittanut monia MM-mitaleita 10 m ilmapistoolissa ja 50 m pistoolissa. Hänen suurin saavutuksensa oli henkilökohtainen maailmanmestaruus 10 m ilmapistoolilla Budapestissä 1987 tuloksella 683,3 (586 + 97,3).
Špela Pretnar

Špela Pretnar
Špela Pretnar (s. 5. maaliskuuta 1973 Bled, Jugoslavia) on entinen slovenialainen alppihiihtäjä, pujottelun maailmancupin voittaja.
Pretnar saavutti junioreiden MM-kilpailuissa Mariborissa 1992 hopeaa suurpujottelussa ja pronssia yhdistetyssä. Moriokan MM-kisoissa 1993 hän sijoittui suurpujottelussa kuudenneksi ja supersuurpujottelussa seitsemänneksi.
Lillehammerin olympialaisissa 1994 Pretnar oli yhdestoista pujottelussa ja kahdestoista suurpujottelussa. Sestrieren MM-kilpailuissa 1997 hänen sijoituksensa olivat puolestaan yhdestoista suurpujottelussa ja kahdestoista pujottelussa. Vailin MM-kisoissa 1999 hän sijoittui suurpujottelussa kahdeksanneksi.
Pretnar voitti urallaan kaikkiaan kuusi maailmancupin osakilpailua; viisi pujottelussa ja yhden suurpujottelussa. Kaudella 1999–2000 hän voitti pujottelucupin kokonaiskilpailun.
Maailmancupin palkintokorokesijoitukset

Pujottelu:
Kausi 1997–1998: Bormio 2 x kolmas
Kausi 1998–1999: Åre voitto
Kausi 1999–2000: Copper Mountain voitto, Maribor toinen, Berchtesgaden voitto, Santa Caterina voitto, Åre voitto, Sestriere kolmas; pujottelucupin voitto
Suurpujottelu:
Kausi 1994–1995: Cortina d'Ampezzo kolmas, Maribor toinen, Bormio voitto; suurpujottelucupissa kolmas
Supersuurpujottelu:
Kausi 1994–1995: Flachau kolmas
Kokonaiscup:
1994–1995 seitsemäs, 1999–2000 seitsemäs
Šelonin taistelu

Šelonin taistelu käytiin 14. heinäkuuta vuonna 1471 Moskovan ruhtinaskunnan ja Novgorodin tasavallan välillä Šelonin joen varrella. Taistelu päättyi moskovalaisten voittoon, vaikka novgorodilaisilla oli huomattava miesylivoima. Käytännöllisesti katsoen Novgorod menetti itsenäisyytensä, ja siitä tuli osa Moskovan ruhtinaskuntaa.
Taustaa

Moskovan ruhtinaskunnan ja Novgorodin tasavallan välillä oli ollut konflikteja jo 1300-luvulta lähtien. Viimeisin oli johtanut vuonna 1456 Jaželbitsyn rauhansopimukseen, jota novgorodilaiset kuitenkin rikkoivat pyytäessään roomalaiskatolilaiselta Puola-Liettualta tukea. Moskovan ruhtinas Iivana III ja ortodoksinen metropoliitta syyttivät Novgorodia petturuudesta ja ortodoksisuuden hylkäämisestä. Liettualaiset eivät tulleet apuun, kun Moskova julisti sodan. Novgorodin ja Liettuan välinen sopimusluonnos löydettiin taistelun jälkeen. Novgorod palkkasi Mihail Kiovalaisen johtamaan joukkojaan. Hän kuitenkin hylkäsi novgorodilaiset, kun he eivät suostuneet tukemaan hänen vaatimustaan Kiovan kaupungista. Tasavalta kohtasi Moskovan siis yksin.
Taistelu

Novgorodin ja Moskovan armeijat kohtasivat 14. heinäkuuta 1471 Šelonin joen varrella. Novgorodin armeija koostui 20 000–40 000 miehestä, joista valtaosa oli huonosti organisoituja paikallisia miliisejä. Moskovalla oli vain noin 5 000 miestä. Alivoimasta huolimatta Moskova voitti taistelun ja surmasi 12 000 miestä. Moskova on ehkä liioitellut lukuja. Taistelun kulkuakin on vaikea hahmottaa lähteiden eroavuuksien takia, mutta näyttää siltä, että moskovalaiset houkuttelivat novgorodilaiset väijytykseen. Novgorodilaisten perääntyminen oli kaaosmaista.
Seuraukset

Kymmenen päivää Šelonin taistelun jälkeen osapuolet kohtasivat uudelleen Štšilinka-joen varrella. Novgorod kärsi jälleen tappion, vaikka sillä oli noin 12 000 miestä moskovalaisten noin 3 000:ta vastaan. Samana päivänä Iivana III teloitti novgorodilaisten komentajan, Dmitri Isaakovitš Boretskin. Rauhanteossa Novgorodin itsenäisyys pieneni. Novgorod ja sen vallassa olleet alueet liitettiin vähitellen Moskovan ruhtinaskuntaan vuoteen 1478 mennessä. Kyseisenä vuonna novgorodilaiset yrittivät kapinoida Moskovaa vastaan, minkä vuoksi Iivana marssi armeijansa kanssa kaupunkiin ja lakkautti sen viimeisetkin autonomian rippeet.
Käännös suomeksi
Varkauden kaupunginkirjasto

| Varkauden kaupunginkirjasto |
| --- | --- |
 Varkauden pääkirjaston sisäänkäynti.
Sijainti:  Osmajoentie 1, 78200 Varkaus 
Tyyppi:  kaupunginkirjasto
Perustettu:  1877
Kokoelman koko:   196 515 (2019)
Lainauksia vuodessa:   234 577 (2019)
Asiakkaita:   5 618 (2019)
Budjetti:   0,989 milj. euroa (2019)
Työntekijöitä:   11,4 (2019)
Kotisivut
Varkauden kaupunginkirjasto on  Varkauden kaupungissa toimiva kunnallinen kirjasto. Sen päätoimipiste löytyy keskustaan kuuluvasta Taulumäen kaupunginosasta (Osmajoentie 1) ja Kangaslammin lähikirjasto Kangaslammin kirkonkylältä (Kangaslammintie 5).
Kirjastotoiminta Varkaudessa alkoi vuonna 1877. Nykyinen pääkirjasto valmistui vuonna 1985, ja on arkkitehtitoimisto Hyvämäki-Karhunen-Parkkisen suunnittelema.
Varkauden kaupunginkirjasto kuuluu Mikkelin seutukirjaston johtamaan Etelä-Savon Lumme-kirjastojen kirjastokimppaan, jonka fyysisiä ja verkkoaineistoja jäsenkuntien asukkaat voivat hyödyntää. Keväällä 2019 uutisoitiin, että Varkauden kaupunginkirjaston yhteyteen perustettiin lainaamo (Warkaus365 Lainaamo), josta voi lainata myös liikunta- ja harrastusvälineitä.
Valoherkkä kenno

Valoherkkä kenno on kuva-anturi, joka muuttaa kennopinnalle osuvat valonsäteet sähkövarauksiksi, joiden synnyttämä jännite muutetaan tyypillisesti kennoon integroidulla A/D-muuntimella digitaaliseen muotoon jatkokäsittelyä varten. Valoherkän kennon antama tieto tallennetaan esimerkiksi digitaalikamerassa muistikortille ja käytetään kuvatiedostona.
Valoherkkien kennojen suorituskykyä voidaan vertailla mittausten perusteella.
Vaste (engl. Responsivity), signaalin voimakkuus suhteessa syötettyyn optiseen energiaan.
Dynaaminen alue (engl. Dynamic range), pikselin kylläisyystaso suhteessa signaalin kynnysarvoon.
Tasaisuus (engl. Uniformity), pikselien yhdenmukainen vaste samoissa valaistusolosuhteissa.
Suljettavuus (engl. Shuttering), kyky aloittaa ja lopettaa valotus valinnaisesti.
Toimintanopeus (engl. Speed).
Windowing. Kyky käyttää vain osaa kennon sisältämistä pikseleistä.
Antiblooming. Kyky välttää viereisten pikseleiden ylivalotus.
Biasing and clocking. Häiriöjännitteiden määrä ja kellotus.
Toimintavarmuus (engl. Reliability) rasittavissa olosuhteissa.
Digitaalikamerat, skannerit, videokamerat ja lääketieteelliset instrumentit sisältävät valoherkkiä kennoja.
Historia

Varhaiset analogiset menetelmät käyttivät videokuvaputkia, jotka perustuivat katodisädeputken tekniikkaan. Piisirulla toimivaa ratkaisua ehdotettiin IBM:llä 1960-luvun alussa ja myöhemmin tekniikkaa edistettiin Nasalla. Fairchild Semiconductorilla ehdotettiin MOS-sensoria, joka perustui MOSFET-tekniikkaan.
Valoherkkiä kennoja

CCD-kenno
CMOS-kenno
Varkauden keskustaajama

| Varkauden keskustaajama |
| --- | --- |
 Varkauden keskustaajama
 Koordinaatit: 62.31395°N, 27.88859°E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Pohjois-Savo
Kunta:  Varkaus ja Leppävirta
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  31,55 km2 km²
Väkiluku (2019):  18 616
 – Väestötiheys:  590,0 as./km²
 Tilastotiedot koskevat taajamaa ja niiden lähteenä on Tilastokeskus. Väkiluku ja maapinta-ala ovat ajankohdan 31.12.2019 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Varkauden keskustaajama on Varkauden kaupungin keskustaajama, joka sijaitsee Pohjois-Savon eteläosassa. Taajama on kehittynyt Unnukan ja Haukiveden välisen Suur-Saimaan vesistöreitin varrella sijaitsevalle kannakselle useiden koskien ja salmien läheisyyteen. Kaupungin vanha keskusta on sijainut Päiviönsaaressa, mutta sittemmin liikekeskus siirtyi Huruslahden länsirannalle Taulumäkeen.
Tilastokeskuksen taajama-aluerajauksen mukaan Varkauden keskustaajaman pinta-ala oli 31,55 neliökilometriä ja väkiluku 18 616 vuoden 2019 lopussa. Pieni osa taajamasta sijaitsee Leppävirran puolella. Siksi keskustaajaman asukkaista 231 oli asuinpaikkansa mukaan leppävirtalaisia ja 18 385 varkautelaisia.
Varkauden kaungissa sijaitsee kuntaliitoksen seurauksena on myös Kangaslammin kirkonkylän taajama, Kangaslammin pitäjän keskus.
Uinnin lyhyen radan Euroopan-mestaruuskilpailut 2009

Uinnin lyhyen radan Euroopan-mestaruuskilpailut järjestettiin vuonna 2009 13. kertaa. Kilpailut pidettiin Turkin Istanbulissa 10.–13. joulukuuta. Kilpailujen järjestäjänä toimi Euroopan uimaliitto LEN.
Mitalistit > Miehet

| Laji | Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Vapaauinti
| 50 m |  Frédérick Bousquet | 20,53 |  Duje Draganja | 20,70 |  Sergei Fesikov | 20,84 |
| 100 m |  Amaury Leveaux | 45,56 |  Danila Izotov | 45,70 |  Jevgeni Lagunov | 46,06 |
| 200 m |  Paul Biedermann | 1.39,81 KE |  Danila Izotov | 1.40,08 |  Nikita Lobintsev | 1.41,52 |
| 400 m |  Paul Biedermann | 3.34,55 KE |  Nikita Lobintsev | 3.35,75 |  Mads Glæsner | 3.36,82 |
| 1 500 m |  Jan Wolfgarten | 14.20,44 |  Federico Colbertaldo | 14.25,68 |  Mads Glæsner | 14.26,74 |
Selkäuinti
| 50 m |  Stanislav Donets | 22,76 EE |  Thomas Rupprath | 22,85 |  Aschwin Wildeboer | 23,07 |
| 100 m |  Arkadi Vjattšanin  Stanislav Donets | 48,97 ME | – | – |  Aschwin Wildeboer | 49,05 |
| 200 m |  Stanislav Donets | 1.48,62 KE |  Radosław Kawęcki | 1.49,13 |  Jevgeni Aljošin | 1.49,31 |
Rintauinti
| 50 m |  Aleksander Hetland | 26,19 |  Alessandro Terrin | 26,24 |  Čaba Silađi | 26,31 |
| 100 m |  Robin van Aggele | 56,29 EE |  Dániel Gyurta | 56,72 |  Ihor Borysyk | 56,97 |
| 200 m |  Dániel Gyurta | 2.00,67 ME |  Grigori Falko | 2.02,50 |  Maksim Štšerbakov | 2.03,76 |
Perhosuinti
| 50 m |  Johannes Dietrich | 22,07 KE |  Frédérick Bousquet | 22,17 |  Jevgeni Korotyškin | 22,34 |
| 100 m |  Jevgeni Korotyškin | 48,93 KE |  Peter Mankoč | 49,65 |  Ivan Lenđer | 49,79 |
| 200 m |  Nikolai Skvortsov | 1.49,46 EE |  Paweł Korzeniowski | 1.50,13 |  Dinko Jukić | 1.50,32 |
Sekauinti
| 100 m |  Duje Draganja | 51,20 |  Sergei Fesikov | 51,29 |  Peter Mankoč | 51,52 |
| 200 m |  Markus Rogan | 1.51,72 EE |  Vytautas Janušaitis | 1.52,22 |  Alan Cabello Forns | 1.53,04 |
| 400 m |  László Cseh | 3.57,27 ME |  Dávid Verrasztó | 4.00,10 |  Gal Nevo | 4.00,55 |
Viestit
| 4 × 50 m vapaauinti |  Ranska Amaury Leveaux Jérémy Stravius David Maître Frédérick Bousquet | 1.22,96 |  Kroatia Duje Draganja Aleksei Puninski Mario Todorović Mario Delač | 1.23,18 |  Italia Marco Orsi Federico Bocchia Filippo Magnini Luca Dotto | 1.23,64 |
| 4 × 50 m sekauinti |  Venäjä Stanislav Donets Sergei Geibel Jevgeni Korotyškin Sergei Fesikov | 1.31,80 ME |  Saksa Thomas Rupprath Hendrik Feldwehr Johannes Dietrich Stefan Herbst | 1.32,02 |  Ranska Benjamin Stasiulis Hugues Duboscq Frédérick Bousquet Amaury Leveaux | 1.32,13 |