stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen kunnat
Kuntien määrä

Vuonna 2025 Suomessa on 308 kuntaa.
Vuosien 1900–2015 välisenä aikana Suomen kuntamäärä kasvoi vuoteen 1941 eli Pohjaslahden perustamiseen asti, jolloin maassa oli 603 kuntaa. Alueluovutusten myötä 45 kuntaa lakkautettiin vuonna 1945 ja vuonna 1946 lakkautettiin vielä kymmenen kuntaa lisää. Vuonna 1948 perustettiin kaksi uutta kuntaa (Imatran ja Paraisten kauppalat), vuonna 1951 myös kaksi uutta kuntaa (Järvenpään ja Karhulan kauppalat) ja vuonna 1957 vielä yksi uusi kunta (Kemijärven kauppala). Lisäksi lakkautettiin joitakin kuntia, mutta kuntien lukumäärä pysyi noin 550 kunnassa 1960-luvun puoliväliin asti. Tämän jälkeen ei ole perustettu uusia kuntia, vaan kuntien määrä on joko vähentynyt tai pysynyt ennallaan. Kuntien määrä väheni paljon etenkin kunnallisvaalien jälkeisinä vuosina 1969 (–15 kuntaa), 1973 (–29) ja 1977 (–11). Vuosina 1978–2002 ei toteutettu paljon kuntaliitoksia, mutta tämän jälkeen kuntien määrän väheneminen jatkui. Kuntien määrä väheni paljon etenkin vuosina 2005 (–12), 2007 (–15), 2009 (–67) ja 2013 (–16). Näistä vain vuonna 2007 ei ollut uuden kunnallisvaalikauden alkua.
Eri kuntamuotojen osalta Suomessa oli pitkään 38 kaupunkia, joista kolme (Käkisalmi, Sortavala ja Viipuri) jäi luovutetuille alueille. Kaupunkien määrä alkoi kasvaa vuonna 1960, jolloin perustettiin kuusi uutta kaupunkia. Erityisen paljon uusia kaupunkeja syntyi vuonna 1977, jolloin yhtä lukuun ottamatta kaikki 21 kauppalaa muutettiin kaupungeiksi. Myös vuosi 1986 on merkittävä, sillä silloin 10 kuntaa muuttui kaupungeiksi. Kaupunkien määrä oli suurimmillaan vuosina 2005 ja 2006, jolloin Suomessa oli 114 kaupunkia. Vuonna 2007 lakkautettiin yksi kaupunki (Suolahti) ja vuonna 2009 kuusi kaupunkia (Anjalankoski, Joutseno, Jämsänkoski, Karjaa, Tammisaari ja Kuusankoski).
Kauppaloiden lukumäärä kasvoi nopeammin: itsenäistymisen aikaan vuonna 1917 kauppaloita oli vain 4 kappaletta (Ikaalinen, Nurmes, Salo ja Vammala), vuonna 1927 niitä oli 16 kappaletta ja vuonna 1937 jo 27 kappaletta. Luovutetuille alueille jäi kaksi kauppalaa (Koivisto ja Lahdenpohja), mutta vuonna 1957 kauppaloita oli kuitenkin 32 kappaletta. Vuonna 1960 kauppaloiden määrä väheni kuudella. Tämän jälkeen kauppaloiden määrä kasvoi uudelleen vuoteen 1968, jolloin Suomessa oli 30 kauppalaa. Muutama uusi kauppala perustettiin vielä 1970-luvun alkupuolella, mutta muutoin kauppaloiden määrä väheni ja vuodesta 1977 lähtien Suomessa ei enää ole ollut kauppaloita.
Maalaiskuntien lukumäärä oli vuonna 1937 yhteensä 537 kappaletta, josta se alueluovutusten jälkeen laski 487 maalaiskuntaan vuonna 1947. Maalaiskuntien (myöhemmin muiden kuntien) määrä väheni niiden muuttuessa kaupungeiksi ja kauppaloiksi sekä kuntaliitosten myötä. Vuonna 2012 Suomessa oli 228 kuntaa, jotka eivät olleet kaupunkeja.
Kuntien määrä > Kuntamuodot

Nykyään Suomessa on vain yksi kuntamuoto. Vuoteen 1977 asti Suomessa oli kolme eri kuntamuotoa: maalaiskunta, kauppala ja kaupunki. Kaupungeilla ja kauppaloilla oli joitakin tehtäviä, joita maalaiskunnilla ei ollut. Lisäksi maalaiskuntien alueella saattoi olla rajoitettua itse­hallinto-oikeutta nauttivia, vain tiettyjä hallinto­tehtäviä hoitavia erityis­kuntia, joita olivat taaja­väkiset yhdys­kunnat ja epä­itsenäiset kauppalat. Vuoden 1976 kunnallis­lain mukaan kauppalat muutettiin kaupungeiksi vuonna 1977. Siitä lähtien Suomessa on ollut vain yksi kuntamuoto, ja kaikilla kunnilla nimityksestä (kaupunki tai kunta) riippumatta samat tehtävät ja velvollisuudet. Vuodesta 1995 lähtien mikä tahansa kunta on halutessaan saanut käyttää itsestään nimitystä kaupunki. Nimityksellä ei kuitenkaan ole mitään juridista merkitystä.
Aiemmin kunnat ryhmiteltiin 70 seutukuntaan, mutta niistä luovuttiin virallisena aluejakona vuoden 2014 alussa.
Kuntien määrä > Kuntakoko

Kunnista 16 sijaitsee Ahvenanmaalla, jossa kuntakoko on manner-Suomea pienempi. Ahvenanmaalla kunnan voivat muodostaa pienet saaret tai saariryhmät. Ahvenanmaalla ei ole tehty vielä ainuttakaan kuntaliitosta. Kunnat eroavat merkittävästi toisistaan väkiluvultaan ja pinta-alaltaan. Eniten asukkaita on Helsingissä ja vähiten Sottungalla (Manner-Suomen kunnista Luhangassa). Pinta-alaltaan pienin kunta on Kauniainen ja suurin kunta on Inari.
Kuntien määrän vähentäminen edelleen kuntaliitoksilla on ollut esillä poliittisessa keskustelussa, sillä etenkin pienten kuntien mahdollisuudet järjestää lakisääteiset palvelut ovat viime vuosina vaikeutuneet. Keskiväkiluvun perusteella Suomessa on nykyisin vähän kuntia moneen Euroopan maahan verrattuna. Ruotsiin ja Tanskaan verrattuna kuntia on edelleen paljon (kuitenkin vähemmän kuin Norjassa), ja niillä on lisäksi paljon tehtäviä. Joidenkin näkökantojen mukaan kuntien määrän vähentämisen katsotaan parantavan hallinnon tehokkuutta. kenen mukaan?
Suomen kuntarajat vuonna 1935.
Suomen kuntarajat vuonna 1947.
Suomen kuntarajat vuonna 1960.
Suomen kuntarajat vuonna 2007.
Suomen maakunta- ja kuntarajat vuonna 2013.
Kuntien hallinto > Kunnanvaltuusto

Kunnassa ylintä päätösvaltaa käyttää neljän vuoden välein yleisillä vaaleilla valittava kunnanvaltuusto. Kaupungeissa kunnallislain mukaisista kunnanvaltuustoista käytetään nimeä kaupunginvaltuusto. Kunnanvaltuustoissa istui vuoden 2021 alussa yhteensä 8 859 kunnanvaltuutettua. Vuonna 2021 puolueista Suomen Keskustalla oli eniten paikkoja valtuustoissa.
Valtuusto päättää esimerkiksi kunnan taloudesta, kaavoituksesta ja virastojensa toiminnasta. Valtuusto hyväksyy vuosittain talousarvion (ja tarvittaessa lisätalousarvion). Taloudelliseen valtaan kuuluvat myös päätökset määrärahoista, takaussitoumuksista, rahastojen perustamisesta ja kunnallisista maksuista.
Kunnan maankäytöstä valtuusto päättää kaavoituksella. Eräs valtuuston tehtävä on päättää kuntasuunnitelmasta vähintään viideksi vuodeksi eteenpäin. Suunnitelma on kunnan hallinnon, talouden, maankäytön ja muiden olojen kehittämistä, ja se tarkistetaan määräajoin.lähde?
Kunnan hallinnon järjestämiseen kuuluu muun muassa erilaisten ohje- ja johtosääntöjen antaminen, kuten virastojen toiminnan ja tehtävien määrittely. Ohjesääntö vaatii aina asianomaisen valtion viranomaisen vahvistuksen, johtosääntö ei.lähde? Vuonna 2003 voimaan astunut järjestyslaki on korvannut kuntien omat järjestyssäännöt.
Kuntien hallinto > Kunnanhallitus

Valtuuston ohella kunnanhallitus on tärkeä toimielin kunnan hallinnossa. Kunnanhallitus huolehtii kunnan hallinnosta sekä valtuuston päätösten toimeenpanosta. Kunnanhallituksen tehtävä on valvoa kunnan etuja sekä tehdä sopimuksia ja muita oikeustoimia kunnan puolesta. Kunnanvaltuusto voi tehdä päätöksiä vain kunnanhallituksen valmistelun pohjalta.
Kunnanhallituksen alaisena työskentelee kunnanjohtaja ja mahdolliset apulaiskunnanjohtajat. Heidän tehtävänsä on johtaa kunnan hallintoa. Johtosäännön nojalla kunnanhallituksessa voi olla asioiden valmisteluja ja muita tehtäviä varten jaostoja. Kunnanhallitus voi asettaa myös toimikuntia tilapäisiä tai pysyväisluontoisia tehtäviä varten.
Kuntien hallinto > Lautakunnat ja johtokunnat

Hallintotehtäviä varten kunnissa on kunnanhallituksen valvonnan alaisia lautakuntia ja johtokuntia. Aiemmin lakisääteisiä lautakuntia oli yli 20, mutta nykyisen kuntalain mukaan ainoa pakollinen lautakunta on hallinnon ja talouden tarkastamisesta vastaava tarkastuslautakunta. Vapaaehtoisia lautakuntia ovat esimerkiksi kulttuuri-, urheilu- ja matkailulautakunnat. Monissa kunnissa lautakuntien lukumäärä on alle kymmenen. Johtokuntien asettaminen on kuntien harkittavissa, ja joissakin kunnissa niistä on luovuttu.
Kuntatalous

Kunnallistalouden dosentti Heikki Helinin mukaan valtio on ajanjaksolla 1993–2008 heikentänyt kuntien veropohjaa tuloveronkevennyksillä ja yhteisöveron tuottoa supistamalla. Veropohjan kaventaminen on tarkoittanut kuntien itsehallinnon heikentymistä: mitä enemmän kunta on riippuvainen valtionosuuksista, sitä heikompaa on kunnan itsehallinto.
Helinin mukaan kuntien verotulot eivät heijasta kunnassa asuvien henkilöiden ja yhteisöjen veronmaksukyvyn kehitystä. Kuntaliitokset eivät Helinin mukaan tuo kuntatalouteen uutta rahaa. Liitosten myötä tilastot hieman kaunistuvat kun syömävelkaisia kuntia liittyy suurempiin kuntiin. Valtio on sälyttänyt kunnille velvoitteita mutta ei ole antanut kunnille rahaa.
Kuntatalous > Kunnan tulot

Kuntien talouden perustana toimii niiden verotusoikeus. Noin kaksi kolmasosaa kuntien rahoituksesta perustuu kunnallisveroon ja kiinteistöveroon sekä erilaisiin kuntalaisilta perittäviin maksuihin. Loput tulot muodostuvat valtionosuuksista. 1990- ja 2000-luvulla valtio on toteuttanut pienituloisten veronalennuksia korottamalla kunnallisverovähennystä, mutta samanaikaisesti kunnat ovat nostaneet veroprosenttiaan.
1990-luvulta valtio on maksanut 1/2–2/3 kunnille määräämistään uusista velvoitteista, mikä on johtanut kunnallisverojen nousuun. Tämä on aiheuttanut monille kunnille talousvaikeuksia. Näiden ja muiden syiden takia aiheutuneeseen rahapulaan valtio myöntää tarvittaessa harkinnanvaraista avustusta tarvittaessa. Joissakin kunnissa kuntatalouden tila on niin heikko, että nämä kunnat ovat niin sanottuja kriisikuntia.
Kuntatalous > Menot

Kuntien ja kuntayhtymien menot ovat 42 miljardia euroa vuodessa. Menoista noin 50 % rahoitetaan veroilla, alle 30 % toimintatuloilla ja maksuilla, alle 20 % valtionosuuksilla ja loput lainoilla.
Kunnissa työskenteli 510 000 ihmistä vuonna 2010, 77 % julkisen sektorin henkilöstöstä. Kuntien tuottavuus on alentunut prosentilla vuodessa vuosina 2000 - 2008. Elinkeinoelämän keskusliiton mielestä valtionosuusjärjestelmä tarjoaa valtion avoimen piikin, joka lannistaa pitämästä kuntatyöntekijöiden palkankorotuksia maltillisina.
Kunnallisen lainsäädännön kehitys > Autonomian aika

Lainsäädännössä jako kaupunkeihin ja maaseutuun muodostui jo varhain, sillä kaupunkeja koski oma erikoislainsäädäntönsä keskiajalta lähtien. Vuoden 1734 lakiin saakka muun muassa rikoslaki ja kauppaoikeus olivat maalla ja kaupungissa erilaisia. Kaupunkeihin paikallinen itsehallinto raateineen ja maistraatteineen tuli Italiasta Saksan kautta.
Kunnallishallinto perustettiin Suomeen asetuksella kunnallishallinnosta maalla 6. helmikuuta 1865. Säädyille vuonna 1863 tehdyn esityksen pohjana oli hiljattain annettu Ruotsin kunnallisasetus. Kunnat muodostettiin seurakuntajaon perusteella. Kaupunkeja koskien 8. joulukuuta 1873 annettiin asetus kaupunkien kunnallishallituksesta. Kunnallishallintoon siirtymisessä oli 10 vuoden määräaika, joka päättyi vuonna 1875.
Maalaiskuntien osalta kuntajaon pohjana olivat evankelis-luterilaiset seurakunnat ja kappeliseurakunnat. Joissain tapauksissa myös seurakunnalle alisteisista kappelikunnista muodostettiin itsenäisiä kuntia. Rukoushuonekunnan, kappeliseurakunnan tai itsenäisen seurakunnan muodostuminen riippui alueen asukkaiden tahdosta ja kyvystä rakentaa itselleen rukoushuone, kappeli tai kirkko ja maksaa papiston apulaisen, kappalaisen tai kirkkoherran palkka. Vähävaraisilla ja harvaanasutuilla alueilla kuntien pinta-ala muodostui suureksi, kun taas tiheämmin asutuilla ja vauraammilla alueilla kuntia oli enemmän ja ne olivat kooltaan pienempiä.
Maalaiskunnat erosivat monin tavoin kaupungeista. Kaupungeissa esimerkiksi maistraatin ja poliisin toimintamenot maksettiin kaupungin varoista, kun taas maaseudulla vastaava hallinto ylläpidettiin valtion varoin kihlakunnissa. Vastuu maistraatin ylläpidosta siirtyi kaupungeissa valtiolle vasta vuonna 1965, muutama vuosi ensimmäisten uusien kaupunkien perustamisen jälkeen. Tällöin kynnys kaupungiksi muuttumiseen aleni ja ero suuren teollistuneen maalaiskunnan ja pienen kaupungin välillä pieneni.
Kunnallisen lainsäädännön kehitys > Itsenäisyyden aika

Suomen itsenäistyttyä säädettiin vuosina 1917–1919 kuntalait ja perustuslait, jotka määrittelivät yleiset, yhtäläiset, salaiset ja suhteelliset vaalit myös kunnallishallinnon perustaksi. Aikaisemmin äänioikeus oli riippunut veronmaksukyvystä. Valtiollisissa vaaleissa vastaava uudistus oli toteutunut säätyvaltiopäivien lakkauttamiseen ja eduskunnan perustamiseen vuoden 1906 ensimmäisissä eduskuntavaaleissa.
Vuonna 1925 kuntajaotus säädettiin riippumattomaksi evankelis-luterilaisten seurakuntien alueista tai muista ulkoisista jaoista. Kuntien ja seurakuntien lukumäärä maassa tulivat näin riippumattomiksi toisistaan. Myöhemmin kirkkolaissa seurakuntajaotuksen pohjaksi on säädetty kuntajaotus. Koska kunnat osoittautuivat pieniksi joidenkin tehtäviensä suorittamiseksi, virallistettiin kuntien muodostamien yhteisöjen, kuntayhtymien muodostaminen, hallinto ja purkaminen lakiin 1932. Kuntayhtymiä on nykyään erityisesti terveydenhoidossa ja ammattikoulutuksessa.
Vuonna 1949 kunnallislaki uudistettiin ja kuntia koskevaa lainsäädäntöä yhtenäistettiin. Kaikkiin kuntatyyppeihin tuli pakolliseksi viraksi kunnanjohtaja. Vuonna 1970 perustettiin Kunnallinen työmarkkinalaitos palkkauksen yhtenäistämiseksi. Hyvinvointiyhteiskunnan mukana kunnat saivat valtiolta lisää tehtäviä ja valtionapuja.
Vuoden 1977 uudessa kunnallislaissa kaupunkien, kauppaloiden ja maalaiskuntien väliset juridiset erot poistettiin lähes kokonaan. Ennen vuotta 1977 kaupungin- tai kauppalanoikeudet saaneet kunnat erosivat vielä vuoden 1995 kuntalaissa lainsäädännöllisesti muista kunnista, mutta hyvin vähän. Kuntasuunnittelu tuli uudessa laissa pakolliseksi.
Vuonna 1989 alkoi vapaakuntakokeilu. Vuonna 1993 puolestaan luovuttiin kuntien menoja vastaavien valtionapujen tarkasta määrittelemisestä. Tämän myötä kunnat voivat käyttää laskennallisin perustein saamansa jako-osuudet vapaan harkintansa mukaan, mutta lakisääteiset velvoitteet tulee kuitenkin täyttää. Tämä uudistus auttoi saneeraamaan kuntataloutta laman olosuhteissa ilman suoranaisia valtiovarainministeriön ohjeita. Vuonna 1995 säädettiin uusi kuntalaki, joka lisäsi kuntien autonomiaa.
Kainuun hallintokokeilussa tavoitteena oli siirtää kahdeksan Kainuun kunnan- ja kaupunginvaltuustojen valtaa maakuntavaltuustolle palveluiden tuottamisen tehostamiseksi.
Kuntien aluerakenne

Useimmiten kunta koostuu yhdestä tai useammasta taajamasta ja niitä ympäröivästä maaseudusta. Useimmilla kunnilla on jokin selvästi muista erottuva keskustaajama ja pienempiä sivukyliä. Maaseutuvoittoisen pienehkön kunnan keskustaajamasta, jossa on kunnan pääkirkko on usein käytetty nimitystä kirkonkylä (lyhennetään "kk."). Monissa rautatien varrella olevissa kunnissa rautatieaseman ympärille on syntynyt toinen keskus, jota kutsutaan monesti asemaksi tai asemanseuduksi (lyhennetään "as.").
Volvo 262C

| Volvo 262C |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia
Valmistaja:  Volvo
Valmistusvuodet:  1977–1981
Tuotantomäärä:  6 622 kpl
Korimalli:  2-ovinen coupé
Luokka:  E-segmentti
Muotoilija:  Jan Wilsgaard
Seuraaja:  Volvo 780
Teknisesti samankaltaisia:  Volvo 240 Volvo 260
Tekniset tiedot
Moottori:  V6
Iskutilavuus:  2,7–2,8 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti
Volvo 262C on Volvon vuosina 1977–1981 valmistama coupé-korinen henkilöautomalli, joka perustuu tekniikaltaan Volvo 240 ja 260 -mallisarjaan. 262C-mallit koottiin Bertonen tehtaalla Torinossa, Italiassa. Mallin korvaajaksi tuli vuonna 1985 Volvo 780.
Volvo 262C esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 1977, Volvon 50-vuotisjuhlavuotena. Suurin osa tuotannosta suunniteltiin vietävän Yhdysvaltain markkinoille. Alkuperäinen moottori oli 2,7-litrainen PRV-V6 (Peugeot-Renault-Volvo), jonka teho oli 127 hevosvoimaa. Jotta 262C täyttäisi päästövaatimukset kaikissa 50 Yhdysvaltain osavaltiossa, siinä oli pakokaasun jäännöshapen määrää mittaava lambda-anturi. Voimansiirtona oli nelivaihteinen manuaalivaihteisto tai kolmiportainen automaatti. Vuonna 1980 moottorin iskutilavuus kasvoi 2,8 litraan ja teho sen myötä 130 hevosvoimaan.
Vuosimallin 1981 Volvo 262C, jossa ei ole vinyylikattoa.
262C uudistui 260-mallin mukana. Vuosimallin 1979 autoissa oli uudelleenmuotoiltu peräosa, viimeisessä vuosimallissa 1981 muutoksia keulassa sekä uudistettu kojelauta. Vuosimallin 1981 autoissa ei myöskään ollut vinyylikattoa. Volvo 262C:tä valmistettiin kaikkiaan 6 622 kappaletta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volvo 262C Wikimedia Commonsissa
Polydaktylia

Röntgenkuva kuusisormisesta kädestä.
Polydaktylialla tai hyperdaktylialla eli monisormisuudella tarkoitetaan anatomista poikkeavuutta, jossa yksilöllä on ylimääräisiä sormia tai varpaita. Länsimaissa ylimääräiset sormet ja varpaat yleensä poistetaan kirurgisesti lapsena.
Polydaktyliaa esiintyy noin kahdella lapsella tuhannesta, mutta lukumäärä voi olla suurempi joissakin ryhmissä perustajavaikutuksen vuoksi (esimerkiksi amissiyhteisöissä).
Joidenkin luonnonkansojen, esimerkiksi nenetsien, keskuudessa polydaktyliaa pidetään merkkinä noidan tai šamaanin kyvyistä.
Monivarpaisia kissoja esiintyy erityisesti maine coon -rodulla.
Kuuluisia polydaktyylisia henkilöitä

Antonio Alfonseca, baseball-pelaaja
Gemma Arterton, näyttelijä
Anna Boleyn
Toyotomi Hideyoshi, Japanin muinainen hallitsija
Pacal II, mayakuningas
Hrithik Roshan, Bollywood-näyttelijä
Garfield Sobers, kriketinpelaaja
Hound Dog Taylor, bluesmuusikko
Albert Uderzo, sarjakuvapiirtäjä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Polydaktylia Wikimedia Commonsissa
Polydactyly and Syndactyly (Arkistoitu – Internet Archive)
HMS Mutine (J227)

| HMS Mutine |
| --- | --- |
 HMS Mutine

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast, Pohjois-Irlanti
Kölinlasku:  24. marraskuuta 1941
Laskettu vesille:  10. lokakuuta 1942
Palveluskäyttöön:  26. helmikuuta 1943
Loppuvaihe:  romutettu 1967
Tekniset tiedot
Uppouma:  850 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykki 4 x Oerlikon 20 mm
HMS Mutine (viirinumerot M227 ja J227) Britannian kuninkaallisen laivaston 1943 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Harland and Wolffin telakalta Belfastista Pohjois-Irlannista, missä köli laskettiin 24. marraskuuta 1941 telakkanumerolla 1140. Alus laskettiin vesille 10. lokakuuta 1942 ja valmistui 26. helmikuuta 1943.
Palvelus

Toisen maailmansodan Euroopan sotatoimien päätyttyä alus oli Välimerellä 12. raivaajalaivueessa, jossa se raivasi Genovan edustalla. Aluksen kotisatamana oli Napoli, kunnes se palasi 1946 Maltalle valmistautuakseen laivueen mukana paluuseen Britteinsaarille. Laivue, joka oli sijoitettuna Harwichiin, määrättiin raivaamaan miinoituksia Ranskan, Belgian ja Alankomaiden rannikoilta. Elokuussa 1946 alus oli kunnostettavana Portsmouthissa, minkä jälkeen se palasi laivueeseensa.
Alus poistettiin palveluksesta marraskuussa 1946 ja siirrettiin reserviin Sheenessissä, mistä se siirrettiin Harwichiin. Huhtikuussa 1956 alus palautettiin palvelukseen, kun se määrättiin korvaamaan HMS Lysander Portsmouthin miinanraivauksen koululaivana. Tarve kuitenkin poistui, jolloin alus siirrettiin lentokoneiden maalilaivaksi ja palautettiin Chathamissa reserviin.
Vaikka alus muutettiin 1958-1959 reservissä ollessaan sukellusveneiden torjuntakykyiseksi saattajaksi sitä ei enää palautettu palvelukseen. Vuonna 1966 alus sijoitettiin poistolistalle ja myytiin maaliskuussa 1967 BISCOlle. Alus hinattiin Barrowiin, mistä se siirrettiin 7. huhtikuuta T. W. Wardille Dalmuiriin romutettavaksi.
Stroganovin palatsi

Stroganovin palatsi Nevskin puolelta nähtynä
Stroganovin palatsi, Moika-joen puoleinen julkisivu
Suuri sali Stroganovin palatsi, arkkitehti Francesco Rastrelli 1750-luku. Plafondissa eli kattokoristeessa italialaisen Giusppe Valerianin (keskiosa) ja Antonio Peresinottin maalaukset. Ovenpäällyskentissä tuntemattoman mestarin maalaama Aineaiaksen tarina. Restauroitu vuosina 1993-2003.
Suuri sali, kattomaalaus Giuseppe Valeriani ja Antonio Peresinotti 1753-1756
Medaljongissa oleva profiilikorkokuva palatsin julkivussa
Stroganovin palatsi (ven. Стро́гановский дворе́ц, Stroganovski dvorets) on arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrellin suunnittelema barokkityylinen rakennus Pietarin keskustassa Venäjällä. Se on rakennettu vuosina 1752–1754 ja viimeistelty vuosina 1756–1760. Sisätilat uudisti vuosina 1790−1800 arkkitehti Andrei Voronihin.
Rakennushistoria

Ensimmäinen yksikerroksinen asuintalo rakennettiin paikalle luultavasti 1720-luvulla. Arkkitehti Mihail Zemtsovin suunnitelmien mukaan paikalle rakennettiin toinen, kaksikerroksisen asuintalo räätäli Johann Neumannille 1740-luvulla. Keskeneräisen Neumannin talon ja tontin ostivat vuonna 1742 veljekset Aleksandr, Nikolai ja Sergei Stroganov, vanhan kauppiassuvun edustajat.
Vuonna 1752 paroni Sergei Grigorjevitš Stroganov (1707–1756) tilasi palatsin suunnittelun italialaistaustaiselta, ensimmäiseltä hoviarkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrellilta, joka työskenteli jo Katariinan palatsin laajentamisprojektissa ja keisarinna Elisabetin Smolnan luostarikompleksin parissa. Koska Stroganovit olivat Venäjän keisarikunnan rikkain suku ja hyvissä väleissä keisarinnan kanssa, Rastrelli ei voinut kieltäytyä toimeksiannosta ja valmisteli kiireesti kaupunkitalosuunnitelman. Kuten Vorontsovin palatsi, jonka myös Rastrelli suunnitteli Stroganovin apelle, kansleri Mihail Vorontsoville, Stroganovin palatsia ei rakennettu nopeasti.
Sergei Grigorjevitš Stroganov oli ainoa asiakas, joka kiitti arkkitehti Rastrellia jo ennen työ päättymistä. Hänen tilauksestaan ​​italialainen taiteilija Pietro Rotari maalasi muotokuvan arkkitehdistä. Maalaus oli esillä palatsin Valkoisessa salissa vuoteen 1917 asti ja nykyisin Eremitaašin kokoelmissa.
1790- ja 1800-luvuilla arkkitehti Andrei Voronihin sai tehtäväkseen kunnostaa sisätilat uusklassiseen tyyliin. Voronihinin äiti oli Stroganovien maaorja, ja huhuttiin, että hänen isänsä oli kreivi Aleksandr Sergejevitš Stroganov (1733–1811). Hän asui palatsissa vuoteen 1801 saakka.
Aleksandr Sergejevitš Stroganovin palatsissa oli paljon erilaisia ​​huoneita. Makuuhuonetta ei kuitenkaan ollut, sillä omistaja oli tottunut nukkumaan eri huoneissa nojatuoleissa, sohvilla tai taitettavalla telttavuoteella. Palatsin palveluksessa pidettiin 600 hengen hovia: laulajia, muusikoita, tanssijoita, näyttelijöitä, kokkeja, puuseppiä ja soutajia. Siellä järjestettiin jopa 500 hengen juhlia ja naamiaisia sekä konsertteja.