stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mary Pinchot Meyer
Elämäkerta

Mary Pinchot syntyi vuonna 1920 Charlottessa Pohjois-Carolinan osavaltiossa. Hänen äitinsä Ruth Pickering Pinchot oli feministi ja ihmisoikeusaktivisti ja isänsä Amos Pinchot oli juristi ja sosialistisen edistyspuolueen aktiivi. Hän myös oli kansalaisoikeuksien puolesta toimineen American Civil Liberties Union -järjestön perustajajäseniä. Mary Pinchot puolestaan liittyi vasemmistoaktiivien perustamaan American Labor Party puolueeseen opiskellessaan Vassarin yliopistossa. Vuonna 1944 Mary Pinchot tapasi tulevan aviomiehensä, merivoimien luutnantti Cord Meyerin, joka Mary Pinchotin tavoin oli rauhanaktivisti. Heille syntyi kolme poikaa, Quentin, Michael ja Mark, ja Pinchot jäi kotiäidiksi hoitamaan lapsiaan. Hän opiskeli maalausta Manhattanilla ja kirjoitti kolumneja Citizens for Global Sollutions -kansalaisjärjestön lehteen, kun hänen miehestään tuli järjestön johtava hahmo.
Cord Meyeristä tuli 1951 CIAn agentti, ja hän ryhtyi vetämään operaatio Matkijalintua (Operation Mockingbird), jonka tavoitteena oli seurata valtamedioissa julkaistua sisältöä. Kesällä 1954 perhe muutti New Yorkista Washingtonin Georgetowniin. Senaattori Joseph McCarthy otti Cord Meyerin ja hänen vaimonsa Pinchot Meyerin silmätikukseen näiden peittelemättömän vasemmistolaisten mielipiteiden vuoksi, ja myös FBI:n tiedetään tutkineen tarkasti Maryn taustoja. CIA:n johto pysyi kuitenkin Cord Meyerin takana, ja hän sai pitää virkansa. Meyerit ystävystyivät Washingtonissa kaupungin kulttuurikerman ja CIA:n johtoportaan kanssa. Erityisen läheiset ystävät perhe löysi naapureistaan, kun Massachusettsin senaattori John Fitzgerald Kennedy ja vaimonsa Jacqueline Kennedy muuttivat Georgetowniin.
Pinchot Meyerin ja Kennedyn salasuhde ilmeisesti alkoi muutaman vuoden kuluttua, kun silloisesta senaattorista oli tullut Yhdysvaltain presidentti. Meyereiden avioliitto päättyi eroon Pinchot Meyerin aloitteesta vuonna 1958. Sitä ennen, 18. joulukuuta 1956 heidän yhdeksänvuotias poikansa Michael oli jäänyt auton alle ja kuollut. Pinchot Meyerin elämäkerran kirjoittaneen Nina Burleighin mukaan noin kaksi vuotta kestänyt salasuhde presidentti Kennedyyn toi Pinchot Meyerille vallan tunnetta ja tyydytti hänen seikkailunhaluaan. Pinchot Meyer tapasi presidenttiä Valkoisessa talossa Jacqueline Kennedyn ollessa muualla. Kerran hän unohti taloon alushameensa, ja Kennedy palautti sen hänelle sinetöidyssä presidentin virkapostikirjekuoressa. Burleighin mukaan Meyerin ja presidentin suhde oli syvällisempi kuin suurin osa Kennedyn muista romansseista. Pinchot Meyerilla oli hänen mukaansa suora vaikutus Kennedyn näkemyksiin muun muassa ydinaseriisunnasta ja Yhdysvaltojen suhteista Venäjään ja Kiinaan. Niinpä Pinchot Meyerin ylle alkoi kertyä poliittisia jännitteitä, joilla saattoi olla suuri vaikutus hänen lopulliseen kohtaloonsa. Burleigh väittää, että CIA:n vastavakoilun päällikkö James Angleton salakuunteli Pinchot Meyerin puheluita tämän avioeron jälkeen. Kun Kennedy sitten salamurhattiin, oli Pinchot Meyerilla syytä pelätä myös oman henkensä puolesta.
Teoriat murhan motiiveista

Mary Pinchot Meyer surmattiin Washingtonissa 12. lokakuuta 1964. Poliisi pidätti pian Ray Crumpin todennäköisenä surmaajana, mutta oikeus vapautti hänet heinäkuussa 1965 todisteiden puutteen vuoksi kaikista syytteistä. Murha-asetta ei löytynyt, ja salamyhkäisyys asian ympärillä herätti kysymyksiä murhan motiiveista.
Suosituin teoria on se, että Pinchot Meyer tiesi liikaa politiikan kulissien takaisista asioista ja eritoten presidentti Kennedyn kuolemasta, ja siksi CIA järjesti palkkamurhaajan, joka ehkä oli Crump, poistamaan hänet päiviltä. Pinchot Meyerin ystävätär on kertonut että Pinchot Meyer oli pyytänyt häntä ottamaan haltuunsa tämän päiväkirjat "siltä varalta, että jotain ikävää tapahtuisi". Ystävättären mukaan CIA:n Angleton oli vaatinut saada päiväkirjat haltuunsa.lähde?
Toisen teorian mukaan mustaihoinen Crump vain sattui olemaan väärässä paikassa väärään aikaan, ja kun Georgetown oli valkoisen yläluokan asuinalue, hän oli sopiva syntipukki poliisin tarpeisiin. Väitettä tukee muun muassa se, että tapauksen todistaja ei ollut lainkaan varma, oliko hänen ruumiin lähellä näkemänsä henkilö Crump. Crumpin ruumiinrakenne ei vastannut todistajan kertomusta, eivätkä rikospaikalta kerätyt todisteet, kuten esimerkiksi hiukset, täsmänneet Crumpiin.
Oikeudenkäynti

Oikeudenkäynti oli sekava poliittinen näytelmä. Tuomari Howard Corcoran  määräsi, ettei Pinchot Meyerin yksityisasioita saa käsitellä oikeudenkäynnissä, ja myös Crumpin puolustusasianajajalta pimitettiin kaikki Pinchot Meyerin yksityiselämää koskeva informaatio.
Hawks Miller HM-1

| Hawks Miller HM-1 |
| --- | --- |
 Frank Hawks and Time Flies
Tyyppi:  kilpalentokone
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Valmistaja:  New England Aircraft Company
Suunnittelija:  Howell W. "Pete" Miller
Ensilento:  1936
Pääkäyttäjät:  Frank Hawks
Valmistusmäärä:  1 
Muunnelmat:  Military Aircraft HM-1
Hawks Miller HM-1, nimeltään' Time Flies ', oli yhdysvaltalainen kilpalentokone, jonka omistivat lentäjät Frank Hawks ja Howell W. "Pete" Miller, Granville Brothers Aircraftin pääsuunnittelija. Kone oli virtaviivainen ja varustettu kuomullisella ohjaamolla, mutta kehittely lopetettiin koelennolla sattuneen onnettomuuden jälkeen. Kone rakennettiin uudelleen kaksipaikkaiseksi sotilaskoneeksi.
Suunnittelu ja kehittäminen

Vuonna 1936 Hawks kääntyi Granville Brothersin pääinsinöörin "Pete" Millerin puoleen, joka oli suunnitellut Granville Brothersin kuuluisan ​​ Gee Bee -kilpalentokoneen. Yhdessä he toteuttivat uuden Hawks Miller HM-1 lentokoneen. Miller perusti New England Aircraft Companyn, jossa hän oli itse pääjohtaja ja Hawks varajohtaja. Hawks sai sponsoriksi kellovalmistaja Gruen Watch Companyn ja antoi lentokoneelle nimen "Time Flies" ("Aika lentää"). Hawks Miller HM-1 -malli oli virtaviivainen. Erikoisuutena ohjaamon luukkumaisesti aukeava kaareva tuulilasi, joka  voitiin nostaa ylös lentoonlähtöä ja laskeutumista varten, mutta vedettiin alas rungonmyötäiseksi lennon aikana.
Runko oli koottu kromi-molybdeeniteräsputkista ja päällystetty Haskeliitilla eli vanerilla. Siipi oli myös vaneripäällysteinen ja siinä oli vaneriset siipisalot ja siipikaaret sekä vaahterasta tehdyt kulmapalat. Sivuperäsimen sisällä oli teräsputki, siivekkeet ja muut rakenteet vaneria. Koneessa oli ohjaamosta säädettävä trimmi. Polttoainesäiliö oli ohjaamon etupuolella, moottorin takana metallisen tulipellin takana oli öljysäiliö.
Suorituskykyä kohotti manuaalisesti sisäänvedettävä laskuteline Goodrich-renkailla, Hayes-hydraulijarruilla ja Aerol-laskutelinejousilla, Grimesin laskeutumisvalot olivat myös sisäänvedettäviä. Laskutelineen pyörät vedettiin siiven sisään ja rungon alapuoli oli vahvistettu kestämään hätätilanteessa mahalaskun. Virtaviivainen pyrstö oli yläosastaan ja alareunastaan suojattu  stelliitillä, aineella, joka suojaa liiallisen kulutuksen kohteena olevia metalleja. Pieni kannuspyörä ulkoni riittävästi, että kone pystyi laskeutumaan asfaltille tai betoniradalle. Pehmeämmillä kentillä luisti vaimensi laskua.
Toimintahistoria

Ensimmäisen lentonsa jälkeen 18. lokakuuta 1936 Hawks lensi "Time Flies" -koneen Hartford, Connecticutista Miami, Floridaan 13. huhtikuuta 1937 4 tunnissa ja 55 minuutissa. Sieltä hän lensi New Jerseyyn  Newarkin lentokentälle 4 tunnissa ja 21 minuutissa, mutta epäonnistui laskeutuessaan Newarkiin, ja kolmannen maahan kosketuksen jälkeen puinen siipisalko murtui oikeassa siivessä ja myös muut vahingoittuivat. Varojen puuttuessa Hawks päätti olla korjaamatta lentokonettaan ja myi sen kaikki oikeudet teknisine piirustuksineen Tri-American Aviation -yhtiölle, joka aikoi muuttaa koneen nopeaksi tiedusteluhävittäjäksi.
Tri-American Aviationin päämiehet Leigh Wade ja Edward Connerton tekivät vuonna 1938 Millerin kanssa sopimuksen lentokoneen muuttamiseksi kaksipaikkaiseksi ja lisäämään siihen kuomun. Lentokone nimettiin uudelleen Miller HM-2:ksi. Yrityksen uudelleenorganisoituessa nimelle Miller Aircraft Co., sitä alettiin kutsua nimellä MAC-1, "Hawks Military Racer" ja Military Aircraft HM-1.  Tarkoituksena osoittaa lentokoneen potentiaali lentäjä Leigh Wade osallistui MAC-1-kilpailuun Thompson Trophyyn vuonna 1938 . Pääosin sotilaslentokoneeksi ja konekiväärein varustettuna Wade sijoittui kisassa neljänneksi.
Thompsonin kilpailun jälkeen Earl Ortman lensi MAC-1 / HM-1:n East Hartfordissa, Connecticutissa, näytöslennon etsien sotilaskoneelle ulkomaisia ostajia. Suurella lähestymisnopeudella siipi repeytyi irti. Ortman selviytyi onnettomuudessa, mutta lentokone purettiin ja projekti hylättiin.
Boyne, Walt. "Built for Speed: Pt. II of the Howell Miller Legend." Wings, Vol. 8, No. 2, April 1978.
Cowin, Hugh W. The Risk Takers, A Unique Pictorial Record 1908-1972: Racing & Record-setting Aircraft (Aviation Pioneer 2). London: Osprey Aviation, 1999. ISBN 1-85532-904-2.
Daniels, C.M. "Speed: The Story of Frank Hawks." Air Classics, Vol. 6, No. 2, December 1969.
"Frank Hawks Obituary." Lima News, Lima, Ohio, August 24, 1938.
Fraser, Chelsea Curtis. Famous American Flyers (Flight, Its First Seventy-five Years). Manchester, New Hampshire: Ayer Company Publishers Inc., 1979. ISBN 978-0-405-12165-4.
Hull, Robert. September Champions: The Story of America's Air Racing Pioneers. Harrisburg, Pennsylvania: Stackpole Books, 1979. ISBN 0-8117-1519-1.
Kinert, Reed. American Racing Planes and Historic Air Races. New York: Wilcox and Follett Company, 1952.
Kinert, Reed. Racing Planes and Air Races: A Complete History, Vol. 1 1909-1923. Fallbrook, California: Aero Publishers, Inc., 1969.
Lewis, Peter. "Hawks HM-1 'Time Flies'." Air Pictorial, Volume 3, No. 11, November 1973.
Matthews, Birch. Race With The Wind: How Air Racing Advanced Aviation. St. Paul, Minnesota: Motorbooks, 2001. ISBN 978-0-7603-0729-8.
Musciano, Walter A. "Frank Hawks: The Story of the Legendary Speed Flying King." Aviation History, November 2005.
Linkit

Model Aircraft magazine cover, May 1937
The GEE BEE Story: Hottest Racers of The Time, Posted on September 30, 2011 by Col. Walter J. Boyne USAF (Ret) at The Surly Bonds of Earth (Arkistoitu – Internet Archive)
Hawks on Aerofiles
Miller on Aerofiles
Aero Digest November 1936
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en: Hawks Miller HM-1
Military Aircraft HM-1 1938 Thompson Trophy -kilpailussa
Hawks Miller HM-1
Käännös suomeksi
Konnevesi (järvi)

| Konnevesi |
| --- | --- |
 Konnevesi talvella
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi, Pohjois-Savo
Kunnat:  Rautalampi, Vesanto, Konnevesi
Koordinaatit:  62°36′N, 26°33′E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Tulouomia:  Konnekoski Hankavedestä, Kiesimän kanava Kiesimästä, Lääminginjoki, Heinjoki, oja Vahvasesta, Silmutjoki, oja Lummukasta
Lasku-uomat:  Kellanvirta Liesveteen, Neiturin kanava Keiteleeseen
Järvinumero:  14.711.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  95,4 m  
Pituus:  47 km  
Leveys:  19 km  
Rantaviiva:  642,617 km  
Pinta-ala:  189,179 km²  
Tilavuus:  2,00691887003 km³  
Keskisyvyys:  10,61 m  
Suurin syvyys:  57,12 m  
Valuma-alue:  5 767,79 km²  
Keskiylivirtaama:  93,28 m³/s  
Keskivirtaama:  48 m³/s  
Keskialivirtaama:  32,92 m³/s  
Veden viipymä:  1,3 a 
Saaria:  626 
:  Pakarilansalo, Kodanovinen, Kumpusaari, Närhinsaari
 fiKonnevesi 
Konnevesi on Pohjois-Savossa ja Keski-Suomessa Rautalammilla, Konnevedellä ja Vesannolla sijaitseva järvi. Se on pinta-alaltaan Suomen 23. suurin järvi , joka on Rautalammin reitin keskusjärvi.
Nimitys

Järven nimen osa konne- jountuu todennäköisesti ’peuraa’ merkitsevää saamelaisesta sanasta, joka on esimerkiksi pohjoissaamen kielessä goddi ja kolttasaamessa kå ́dd. Sanan kantasaamelainen muoto on voinut olla *kontē. Sana on hyvin tavallinen saamelaisessa nimistössä, ja tällaiset paikannimet liittyvät muinaiseen peuranpyyntiin.
Maantietoa > Yleistä

Konnevesi on 47,3 kilometriä pitkä, 19,7 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 18 918 hehtaaria eli 189 neliökilometriä. Sen rantaviiva mutkittelee muodostaen runsaasti niemiä ja lahtia, ja järven lukuisat saaret rikkovat suuret järvenselät pienemmiksi. Järven keskivaiheella sijaitsee suuri Pakarilansalo, joka jakaa sijainnillaan sen Pohjois-Konneveden ja Etelä-Konneveden järvenosiin. Pohjois-Konnevedellä on pitkulaisia luode-kaakko -suuntaisia muotoja ja laajempia järvenselkiä, jotka ovat syviäkin. Etelä-Konnevedeltä puuttuu suuntautuneet muodot ja se on saaristoisena matala. Konnevedellä on 626 saarta, joiden pinta-ala on 2 588,06 hehtaaria eli noin 12 prosenttia järven kokonaispinta-alasta. Saarista neljä, eli Pakarilansalo, Kodanovinen, Kumpusaari ja Närhinsaari, ovat yli neliökilometrin suuruisia, 145 muuta saarta ovat yli hehtaarin suuruisia, 472 saarta ovat yli aarin ja loput viisi ovat alle aarin kokoisia. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on määritetty 2 006,92 miljoonaa kuutiometriä eli 2,01 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyydeksi tulee silloin 10,6 metriä. Syvin kohta on 57,1 metriä syvä ja se sijaitsee Etelä-Konnevedellä Häntiäisselällä Madesaaresta koilliseen . Järven rantaviivan pituus on 642,6 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituuden osuus siitä on 314,3 kilometriä eli lähes puolet rantaviivasta.
Maantietoa > Etelä-Konnevesi

Etelä-Konnevesi on lukuisista saarista ja syvänteistä muodostuva rikkonainen järvenosa. Se on 19 kilometriä pitkä, 18 kilometriä leveä , ja sen pinta-ala on 119,5 neliökilometriä. Järvenosan tilavuus on 1447 miljoonaa kuutiometriä eli 1,447 kuutiokilometriä, jolloin sen keskisyvyydeksi tulee 12,5 metriä. Pohjoisosan suurin syvyys on 56 metriä. Etelä-Konnevesi on tyypiltään reittijärvi tai läpivirtausjärvi, jossa Rautalammin reitti virtaa idästä kohti länttä. Se on selvästi pohjoisosaa syvempi. Kesäisin on kaksi kolmasosa järven pohjasta lämpimän päällysveden vaikutuspiirissä ja lopussa on myös kylmää alusvettä.
Pakarilansalon eteläpuolella aukeaa pääosin Rautalammin kunnan puolella Mäkäräniemenselkä, jonne laskee Rautalammin reitin lasku-uoma Konnekoski Hankavedestä. Mäkäräniemenselkään aukeaa pohjoisesta Kurkilahti, idästä Haapalahti, Konnekosken lahti ja Suuri- ja Pieni Kaipiolahti. Sen suuria saaria ovat Selkäsalo ja Mäkisalo. Pohjoisrannasta työntyy esille leveä Mäkäräniemi, jossa sijaitsee saman niminen kulmakunta Konneveden kunnan puolella. Otramäki ja Kivisalmenmäki näkyvät järvelle vain salmen suunnalta. Mäet kohoavat noin 100 metrin korkeuteen. Kuntaraja jakaa Etelä-Konneveden pohjoisesta etelään kulkevalla rajalla, joka mutkittelee Lokkisaarien, Ison Pyysalon ja Pienen Pyysalon kohdilla. Raja ylittää laajan Pyysalonselän saaristoisen järvialueen keskellä. Pyysalonselän kaakkoispuolella Hanhitaipaleen, Savonjoen ja Häkkilän suunnilla muodostaa saaristo sokkeloisen labyrintin, joka on yli kuusi kilometriä pitkä ja lähes 10 kilometriä leveä. Siellä sijaitsevat Vahvavuori ja Iso Mujumäki, jotka kohoavat vedenpinnasta noin 100 metrin korkeuteen. Etelärannikon paikallisena piirteenä ovat vuorottelevat pitkät niemet ja lahdet, joista merkittävin on Keulatniemi sekä Lummukkalahti ja Haukkalahti, mutta lännempänä ovat vielä lisäksi Savilahti ja Rappaatlahti ja niiden välissä Savolaisniemi. Keulatniemen huippu nousee sekin 100 metrin korkeuteen. Länteen päin kuljettaessa järvi kapenee, mutta saaristoisten rantojen väliin jää avointa järvenselkää. Kapimmillaan järvi on Rääkänselän länsiosissa, joka jää Rääkänniemen ja Laajaniemen väliin. Niemien edustalla sijaitsevat saaret Iso-Rääkkä ja Kontio. Täällä järvenosa jakautuu kahtia: luoteessa aukeaa suuri Näreselkä ja lounaassa Pynnölänniemen jakama Pitkälahti ja Ruotolahti. Pitkälahdesta jatkuu Rautalammin reitti Siikakoskesta Kellanvirtaa myöten Liesveteen. Näreselkä on monilahtinen järvenosa, jossa sijaitsevat Näresaari ja Silmutsaari. Etelä-Konnevedellä ovat peltoaukeat Pohjois-Konneveteen verrattuna pienialaisia ja vain muutama peltoalue ulottuu täällä rantaan asti. Vuonna 1988 laskettiin Etelä-Konneveden rannoilla sijaitsevan 527 loma-asuntoa..
Luontoarvoja > Kalatalous

Konnevesi on tunnettu muikustaan, jonka varassa on ammattikalastustakin. Järven kalakantoja on seurattu koekalastuksin ja kirjanpidon avulla 1970-luvun alusta lähtien osana Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen sisävesien kalakantojen seurantahanketta. Vuonna 2008 Konneveden kalakannat olivat varsin hyvässä tilassa. Muikkuja oli runsaasti, mikä heijastui positiivisesti moniin muihinkin lajeihin. Ahventen keskikoko oli ennätyksellisen korkea, mistä kertoo 27–33 millimetrin verkkojen yksikkösaalis. Verkkosiikojen yksikkösaalis oli korkea, mutta nuotalla siikoja ei juurikaan ole saatu muikun vallattua selkävedet. Lisäksi taimenet kasvoivat tutkimusaikana nopeasti.
Konnevedessä on havaittu 26 kalalajia 10 heimosta. Järvessä lisääntyy luontaisesti hauki, taimen, muikku, siika, harjus, kuore, särki, säyne, sorva, lahna, pasuri, mutu, salakka, ruutana, kivennuoliainen, made, kymmenpiikki, kivisimppu, härkäsimppu, ahven, kuha ja kiiski. Muut kalat ovat istutettuja tai vaelluskaloja, jotka eivät ilmeisesti lisäänny järvessä: ankerias, lohi, kirjolohi, nieriä ja karppi.
Luontoarvoja > Etelä-Konneveden kansallispuisto

Vuonna 2014 Etelä-Konneveden itäosaan perustettiin Etelä-Konneveden kansallispuisto. Kansallispuistoon on liitetty noin 17 neliökilometriä saaria ja rantametsiä. Sen yhteydessä on mukana myös luonnonsuojelualueita 11,5 neliökilometriä. Mielenkiintoiset kohteet ovat erityisesti vesilläliikkujilla saavutettavissa.
Hydrologiaa > Vedenkorkeus ja virtaamat

Konneveden vesistömittaukset suoritetaan Siikakoskessa järven luusuassa. Vedenkorkeuksia on mitattu vuodesta 1967 alkaen. Järven vedenpinnan korkeus on kartoissa 95,4 metriä mpy . Veden keskiylikorkeus (MHW) on 95,45 metriä (+NN) ja keskialikorkeus (MNW) on 94,98 metriä. Vesi on ollut korkeimmillaan (HW) 95,69 metriä 21.6.1988 ja alimmillaan (NW) 94,70 metriä 24.10.2006.
Lähtövirtaaman keskivirtaamaksi (MQ) ilmoitetaan 48 kuutiometriä sekunnissa (m³/s,). Virtaamia on mitattu vuodesta  1967 alkaen. Keskiylivirtaama (MHQ) on 93,28 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) 32,92  m³/s. Suurin virtaama (HQ) on 143 m³/s ja se on mitattu 21.6.1988, ja pienin virtaama (NQ) on 17,80 m³/s ja se on mitattu 24.10.2006. Keskivirtaamalla järven laskennalliseksi viipymäksi tulee 1,3 vuotta.
Hydrologiaa > Vedenlaatu

Konneveden vedenlaatu on hyvä tai erinomainen ja sen vesi on kirkasta. Pohjois-Konneveden näkösyvyys on ollut keskimäärin 5–6 metriä ja joinakin talvina jopa 10–11 metriä. Myös veden väriluku on siellä alhainen painuen joskus alle 20 mgPt/l. Etelä-Konnevedessä väriluku on pysytellyt korkeammalla ja se on myös vaihdellut paljon. Väriluku on yleensä 25–30 mgPt/l, mutta tulvavuosina se on noussut yli 40 mgPt/l. Näkösyvyys jääkin yleensä vain 4–5 metrin tasolle, mutta parhaimmillaan päästään 6,5 metriin.
Rehevöitymisen kannalta keskeisten ravinteiden pitoisuudet ovat Konnevedessä alhaiset. Fosforipitoisuus on ollut Pohjois-Konnevedessä yleensä noin 5 mikrogrammaa litrassa vettä (μg/l) ja kokonaistyppipitoisuus 300–400 μg/l. Etelä-Konnevesi on hieman rehevämpi, ja siellä on fosforipitoisuus ollut noin 7 μg/l ja typpipitoisuus on vaihdellut 350–450 μg/l. Konneveden a-klorofyllipitoisuus on kesäisin noin 2–4 μg/l. Kalankasvatuksen jätevesien aiheuttaman lievä rehevöityminen näkyy Etelä-Konneveden itäosassa Konnekosken lähettyvillä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Konneveden lähialueeseen (14.711) järvi kuuluu. Konneveden valuma-alueen pinta-ala on 5 768 neliökilometriä ja valuma-alueen järvisyys on 20,83 % . Konneveden alue muodostaa Rautalammin reitillä sen alimman osuuden Rautalammin reitin valuma-alueesta. Sen yläpuolella sijaitsee Hankaveden alue (14.712), joka laskee siihen Hankavedestä (18 km²) alkavaa Konnekoskea myöten. Konnekosken keskivirtaama on 48 kuutiometriä sekunnissa. Pohjois-Konneveteen on Kerkonjoen valuma-alueelta (14.76) Kiesimästä (11 km²) laskeva yhteys Kiesimän kanavan kautta. Kanavan kautta tulee vain vähäinen vesimäärä. Pohjois-Konneveden pohjoispäähän laskevat Lääminginjoen valuma-alueelta (14.715) esimerkiksi Horonjärvi (369 ha) ja Ahvenisojan valuma-alueelta (14.716) esimerkiksi Iso-Ahveninen (200 ha) ja peräkkäiset Purontauslampi (9 ha) ja Vedenpäänlampi (2 ha). Etelä-Konneveden Lummukkalahteen laskee Lummukan valuma-alueelta esimerkiksi (14.719) Lummukka (142 ha) ja Nuottanen (28 ha). Näreselän Silmutlahteen laskee lähes järvettömän Silmutjoen valuma-alueen (14.714) laskujoki Silmutjoki.
Konneveden lähialueella (14.711) on yli hehtaarin kokoisia järviä ja lampia noin 70. Pohjois-Konneveteen laskevia ovat seuraavat: Pohjainveden pohjoispuolelta laskee Myllypuroa myöten sekä Iso-Löytänä (16 ha) että Viitajärvi (3 ha) ja sen eteläpuolelle laskee Isoniityn Paskolammi (1 ha). Hintikansalmen varteen laskee pieni Talaslampi (2 ha) ja Lehmisalmeen Toivionlampi (13 ha). Aholankylän ainoa lampi on Koipiniemenselälle laskeva Valvatinlampi (28 ha). Kivisalmen yläpuolelle laskee vielä Rysäppä (36 ha).
Etelä-Konneveden lähialueella on paljon enemmän järviä tai lampia. Itäpuoliseen Mäkäräniemenselkään laskee idässä sijaitseva Syväjärvi (65 ha). Hankaveden ja Etelä-Konneveden välisellä kannaksella sijaitsevat järveen laskevat Kaipiolampi (5 ha), Möllerlampi (2 ha) ja Loukkulampi (4 ha) sekä lahtimainen Kalajanjärvi (101 ha). Savonjoen suunnalla järveen laskevat Pirttilampi (2 ha), Kolisevanlampi (1 ha), Pitkä-Kaupparinen (5 ha), Ristilampi (3 ha), Käpynänlampi (1 ha), ja Savonjokea myöten Tuomaanlampi (2 ha). Häkkilässä järveen laskevat eri ojia myöten suuri Vahvanen (544 ha) ja pieni Iso-Säyneinen (29 ha). Rikkonaiseen etelärantaan laskevat Lummukan lisäksi suoraan Mämmilampi (8 ha), Kolu (23 ha) ja Salmentauslampi (4 ha). Pohjoisrannikolla laskevat Jokilammen (3 ha) kautta Leskelänjärvi (63 ha), eri puroja myöten Iso Närelampi (4 ha) ja Pieni Närelampi (2 ha), ja yhteistä ojaa pitkin Haapalampi (9 ha) ja Haapalampi (9 ha) ja Valkeinen (5 ha). Konneveden luusuan viereen Pitkälahteen tulee pieni yhteinen laskupuro Koprulle (6 ha), 
Väärälle (7 ha) ja Ahvenlammelle (12 ha).
Pitkälahdesta alkaa Rautalammin reittiä jatkava Siikakoski, joka on Kellanvirran ensimmäinen koski. Virta laskee seuraavaksi Liesveteen. Koska Konneveden vedenpinnan korkeus on 95,4 metriä mpy., niin Kellanvirran pudotukseksi muodostuu 5,1 metriä. Järvellä on toinenkin ”lasku-uoma” eli Keiteleeseen johtava Neiturin kanava.
Historiaa

Viime jääkauden loppuvaiheessa mannerjäätikkö suli ohentuen ja kutistuen. Kun jäätikön reuna saavutti Konneveden seudut, jäivät ne Itämeressä noin 50 metrin syvyyteen. Maankohoaminen nosti maanpintaa hiljalleen ylemmäksi ja seudun korkeimmat mäet kohosivat lopulta vedenpinnan yläpuolelle saaristoksi. Saariston saaret laajenivat ja yhdistyivät toisiinsa ja lopulta rannat sulkivat muinaisen Konneveden sisäänsä ja järvi oli kuroutunut erilleen Itämeren Ancylus-vaiheen aikana noin 9 500 vuotta sitten. Muinais-Konneveden lasku-uoma virtasi Keiteleen ja Koliman kautta Pohjanlahteen. Maankuoren epätasainen kohoaminen kallisti sitä kohti kaakkoa ja silloin sekä Muinais-Konneveden että Muinais-Päijänteen vedenpinnat kohosivat ja lopulta yhtyivät toisiinsa.
Kivisalmi erottaa Pohjois- ja Etelä-Konneveden. Se on myös Keski-Suomen ja Pohjois-Savon maakuntaraja.
Mustalahti järven lounaisosassa
Nisusaaret
Huomioita

1 2  Veden laskennallinen viipymä on laskettu jakamalla järven tilavuus sen keskivirtaamalla 48 kuutiometriä sekunnissa.