Rio de Janeiro
Historia

Rio de Janeiron alueen löysivät portugalilaiset löytöretkeilijät italialaisen Amerigo Vespuccin johdolla tammikuussa 1502. Koska eurooppalaiset luulivat aluksi Guanabaranlahtea joensuuksi, he antoivat alueelle nimeksi Rio de Janeiro ("tammikuun joki"). Yksi Brasilian keskuksista Rio de Janeirosta tuli 1700-luvun aikana. Vuonna 1707 avattiin tie Rio de Janeirosta Minas Geraisin kultakaivoksille ja kaupunki korvasi tämän myötä São Paulon orjien, tuontitavaran ja ruuan lähteenä sen sataman kautta. 1600- ja 1700-lukujen aikana Brasiliassa vain Bahiaan tuotiin enemmän orjia, kuin Rio de Janeiroon. Vuonna 1763 Rio de Janeirosta tuli Brasilian varakuninkaan pääkaupunki. Vuonna 1808 Portugalin hallitsijapari kuningas Juhana VI ja hänen vaimonsa Carlota Joaquina pakenivat Napoléon Bonaparten Ranskaa maan vallatessa Portugalin ja he asettuivat Brasiliaan Rio de Janeiroon, josta tuli näin Portugalin pääkaupunki aina vuoteen 1821 saakka. Tuolloin kaupungissa oli arviolta 60 000–100 000 asukasta.
Juhana VI:n lähtiessä takaisin Eurooppaan vuonna 1821 hänen poikansa Dom Pedro jäi Brasiliaan ja paikallisen yläluokan yllytyksestä hän julisti Brasilian itsenäiseksi 7. syyskuuta 1822. Hänen kruunajaisensa Brasilian keisariksi järjestettiin Rio de Janeiron katedraalissa ja kaupungista tuli itsenäistyneen maan uusi pääkaupunki. Rio de Janeiron keskusaukio Praça XV näytteli sittemmin osaa monissa maan poliittisen historian tapahtumissa. Brasilian hallitsijat asuivat aukion laidalla sijainneessa palatsissa Paço Imperialissa. Pedro I:n pojan Pedro II:n valtakaudella Brasilia nykyaikaistui ja tämä näkyi etenkin pääkaupunki Rio de Janeirossa. Väestön kasvaessa kaupunkiin rakennettiin uusia teitä ja viemärijärjestelmiä. Brasilian ensimmäinen rautatie avattiin vuonna 1854 Rio de Janeirosta Petrópolikseen 16 kilometrin päässä. Samaan aikaan myös Brasilian kahviplantaasien tuotanto nousi. Rio de Janeiron plantaasien omistajat olivat riippuvaisia orjuudesta, kun taas kilpailevan São Paulon plantaasit käyttivät palkkatyövoimaa. Kun orjuus vähitellen lakkautettiin 1800-luvun aikana, Rio de Janeiro menetti suurimman kahvintuotantoalueen aseman São Paulolle.
1880-luvulla Brasiliassa kasvoi tasavaltalaisliike, joka ajoi hallitsijan syrjäyttämistä ja tasavallan perustamista. Rio de Janeiro oli politiikan keskipisteessä tasavaltalaispoliitikkojen solmiessa suhteita maan sotilasjohtoon. Benjamin Constant perusti Clube Militarin, jossa upseeristo kokoontui poliittisiin väittelyihin. Nämä tapaamiset johtivat lopulta Constantin ja Manuel da Fonsecan johtamaan Brasilian vallankumoukseen 1889, joka syrjäytti hallitsijan ja perusti tasavallan. Tasavallan perustamisen jälkeen Brasilian älymystö kannusti entistä nopeampaan kehitykseen ja teollistumiseen. Maahan pyrittiin saamaan ulkomaisia sijoituksia ja siirtolaisia. Siirtolaisista monet tulivat Rio de Janeiron kautta ja moni myös asettui sinne asumaan. Kaupunki kasvoi edelleen kiihtyvään tahtiin, mutta infrastruktuuri ja julkiset palvelut eivät pysyneet kasvun perässä, mikä johti sosiaalisiin ongelmiin kuten köyhyyteen ja rikollisuuteen. Rio de Janeiron favelat eli slummit kehittyivät 1800-luvun lopussa. Faveloiden elämästä näihin aikoihin kertoo esimerkiksi Aluísio Azevedon novelli O Cortiço eli "Slummi". 1900-luvun alussa Rio de Janeiro ohitti São Paulon Brasilian taloudellisena keskuksena. Vuonna 1960 Rio de Janeiro menetti pääkaupungin asemansa, kun silloinen presidentti Juscelino Kubitschek siirsi pääkaupungin Brasílian kaupunkiin.