stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sosiaaliturva
Sosiaaliturva Suomessa > Sosiaaliturvan tila ja yhdenvertaisuus

Eri yhteiskuntaluokissa elävät ihmiset saavat Suomessa hyvin erilaista terveydenhuoltoa, koska Suomen terveydenhuoltojärjestelmä erottelee ihmiset työllisyyden ja tulotason mukaan. Suomessa elää tämän vuoksi muita EU-maita enemmän ihmisiä, jotka eivät saa tarvitsemiaan terveyspalveluja. Ensimmäisen ja toisen tuloviidenneksen ihmisistä  6-7,5 prosenttia ei saanut tarvitsemaansa lääkäriaikaa vuosina 2020-2021, kun vastaava luku oli viidennen tuloluokan ihmisillä vain 2 prosenttia. Suurituloisilla on Suomessa kattava työterveyshuolto, ja he käyttävät sen palveluja ahkerammin kuin muissa maissa. Sen sijaan eniten terveydenhuoltoa tarvitsevien on vaikeinta saada sitä, koska he joutuvat jonottamaan julkisiin palveluihin. Suurituloisilla on lisäksi varaa ostaa tarvitsemansa lääkkeet, mikä ei ole välttämättä mahdollista pienituloisille. YK:n taloudellisten, sosiaalisten ja sivistyksellisten oikeuksien komitea (TSS-komitea) huomautti Suomea vuonna 2021 siitä, että esimerkiksi työttömillä ja iäkkäillä oli muita suurempia vaikeuksia saada tarvitsemiaan terveydenhuollon palveluita.
TSS-komitea on todennut myös, ettei perusterveydenhuollon palveluita ole riittävästi saatavilla eri puolilla maata. Komitea kehotti Suomea myös parantamaan kohtuuhintaisten mielenterveyspalveluiden saatavuutta.
Lapsen oikeuksien komitea antoi vuonna 2023 suosituksen turvata kaikkien lasten pääsy laadukkaisiin terveyspalveluihin nopeasti ja tehokkaasti.
TSS-komitea ilmoitti Suomelle vuonna 2023, ettei se pysty arvioimaan, noudatetaanko Suomen sosiaaliturvassa YK:n antamia suosituksia. Tämä johtui siitä, että Suomen hallituksen keräämät tiedot sosiaaliturvan tilasta ovat riittämättömiä.
Sosiaaliturva Suomessa > Sosiaaliturvan taso > Työttömyysturvan taso

Kansainvälinen Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestö (OECD) ehdotti vuonna 2010 julkaisemassa raportissaan, että Suomi heikentäisi etenkin pitkäaikaistyöttömien työttömyysturvaa, koska se oli OECD-maiden parhaita. Järjestön mukaan oli todennäköistä, että korkeiden etuuksien yhdistyminen liian myöhäiseen aktivointiin lisää työttömyyttä ja riippuvuutta tukijärjestelmästä. OECD:n raporttia on kuitenkin kritisoitu siitä, että sen johtopäätökset perustuivat osin virheelliseen tietoon. Raportin mukaan pienipalkkaisen työntekijän ansiosidonnainen työttömyyskorvaus olisi 79  prosenttia nettopalkasta vaikka se on todellisuudessa vain 59 prosenttia. Raportissa väitettiin lisäksi, että työttömyysturvan taso olisi Suomessa muita Pohjoismaita korkeampi, vaikka se on SAK:n mukaan alhaisempi.
Euroopan sosiaalisten oikeuksien komitean mukaan (2017) Suomen työmarkkinatuki on liian pieni, vaikka se yhdistettäisiin muihin tukiin, kuten asumistukeen. Riittävä perusturvan taso olisi 50 prosenttia mediaanitulosta, mutta työmarkkinatuki on alle kolmanneksen mediaanitulosta.
Sosiaaliturva Suomessa > Sosiaaliturvan kehitys

Toimittaja Marjut Lindbergin mukaan toimeentuloa edistävän sosiaaliturvan taso oli vuonna 2008 yhtä vaatimaton kuin 1970-luvulla, koska 1990-luvun lamassa sitä leikattiin.
Pienituloisten kotitalouksien asema on heikentynyt kahden viimeisen vuosikymmenen aikana sekä suhteellisesti että absoluuttisesti mitattuna. Aluksi syynä olivat sosiaaliturvan leikkaukset ja sittemmin tulonsiirtojen vaatimaton kehitys ansiotuloihin verrattuna. Esimerkiksi toimeentulotuen perusosa on jäänyt 44 prosenttia jälkeen yleisestä palkkakehityksestä. Toimeentulotuen reaalinen ostovoima on laskenut samalla 5 prosenttia.
Palveluja ja tulonsiirtoja kehitettiin 1980- ja 1990-luvuilla. Kehitys taantui kuitenkin lamavuonna 1995, jolloin tukia leikattiin. Tämän jälkeen on ollut 10 vuotta talouskasvua, mutta toimeentuloturvan taso ei ole juuri noussut, vaikka hinnat ja palkat ovat nousseet kymmeniä prosentteja.
Suomalaista sosiaaliturvaa ovat rakentaneet ammattiyhdistysliike ja vasemmistopuolueet. Erityisesti työnantajat ja poliittinen oikeisto ovat vastustaneet uudistuksia tiukasti, joskus vuosikymmeniä.
Toimeentulotuki on Suomessa sidottu indeksiin, mutta opintotuki vasta vuoden 2014 alusta.
Sosiaaliturva Suomessa > Sosiaaliturvan työpaikat

Suomessa toimi vuonna 2013 sosiaaliturvaetuuksien käsittelijöinä 6 080 ihmistä. Elinkeinoelämän tutkimuslaitos arvioi tämän työtehtävän katoavan tietokoneiden ja automatisaation kehityksen seurauksena 39,0 prosentin todennäköisyydellä. Sosiaalialan ohjaajat ja neuvojat ym. vastaavat nimikkeet työllistivät yhteensä 23 995 henkeä. Näiden tehtävien katoamisen todennäköisyys on vain 13,0 prosenttia. Sosiaalityön erityisasiantuntijoina toimi puolestaan 11 475 henkeä. Näiden tehtävien automatisointimahdollisuudeksi annettiin vain 4,3 prosenttia. Sosiaalihuollon johtajia oli 2 280 henkilöä ja heidän tehtäviensä korvaamiselle annettiin vain 0,7 prosentin todennäköisyys.
Sosiaaliturva Suomessa > Sosiaaliturvan uudistus

Eduskuntavaalien 2019 jälkeisellä vaalikaudella 2019–2023 Suomessa oli tarkoitus uudistaa ja ajantasaistaa sosiaaliturvaa ja sosiaalituen muotoja. Niin kutsutun sotu-uudistuksen tarpeesta oli eri puolueissa laaja yhteisymmärrys, mutta sisällöstä ei.[lähde? ]
Sosiaaliturva Suomessa > Sosiaaliturvan uudistus > Eri mallit

Keskustelussa nousi esiin erilaisia malleja, joihin nykyisestä hajanaiseksi ja osittain kannustinongelmia sisältäväksi kritisoidusta mallista siirryttäisiin.
Eri malliehdotuksia tuli puolueilta ja muilta yhteiskunnallisilta toimijoilta: yleisturva (SDP), yleistuki (kokoomus), erilaisia perustulon muotoja (keskusta, vihreät, vasemmistoliitto, monet kansalaisjärjestöt) ja perustili (markkinaliberaali ajatuspaja Libera).
Kaikkia edellä mainittuja tukimalleja yhdisti pyrkimys yksinkertaistaa tukia ja korjata kannustinongelmia, mutta ne erosivat suuruuksiltaan, kannustintoimenpiteiltään ja muilta ominaisuuksiltaan toisistaan. Roger Wessman kävi MustRead-verkkolehden syväluotaavassa artikkelissaan läpi kahden eduskuntavaaleissa 2019 gallupien perusteella parhaiten menestyvän puolueen, SDP:n ja kokoomuksen malleja.
Myös Britannian universal credit -malli eli yleistuki nostettiin yhtenä esimerkkinä esiin, muun muassa OECD:n toimesta, mutta siihen on liittynyt myös huonoja yhteiskunnallisia lieveilmiöitä Britanniassa.
Sosiaaliturvan lakisääteisyys, rahoitus ja tavoitteet

Sosiaaliturva on usein lakisääteistä, tai muuten julkisen sektorin ohjaamaa ja edistämää, ja rahoitetaan enimmäkseen veroilla tai veronluonteisilla sosiaaliturvamaksuilla (sosiaalivakuutusmaksut). Sosiaaliturvalla pyritään tasaamaan tuloeroja eri yhteiskuntaluokkien ja ikäkausien välillä sekä lapsettomien ja lapsiperheiden välillä.
Sosiaaliturvan muodot

Universaalin sosiaaliturvan tarkoituksena on kattaa kaikki yhteiskunnan asukkaat. Universaalin sosiaaliturvan lisäksi on myös vain tietyille ihmisryhmille tarkoitettua sosiaaliturvaa. Osa erityisryhmien sosiaaliturvasta on tarveharkintaista. Tarveharkintaan vaikuttavia seikkoja voivat olla esimerkiksi henkilön ikä, terveydentila, siviilisääty ja talouden koko, asema työelämässä, koulutus ja taloudellinen asema. Sosiaaliturvaa alennetaan henkilölle esitettyjen vaatimusten perusteella joita ovat esimerkiksi työ, työharjoittelu tai aktivointisuunnitelman laatiminen toimeentulotukilain hyväksyessä rankaisevuuden.
Euroopan sosiaalisten oikeuksien komitea jakaa sosiaalietuudet sosiaaliturvaan ja sosiaaliapuun. Komitean kantana on ollut, ettei sosiaalietuusjärjestelmä saisi muuttua luonteeltaan sosiaaliapujärjestelmäksi.
Sosiaaliturva voidaan luokitella seuraavasti:
Sosiaalivakuutus on vakuutus, joka on järjestetty sosiaalisten henkilöriskien varalta. Näitä ovat esimerkiksi vanhuus, sairaus, työkyvyttömyys, työttömyys ja kuolema. Sosiaalivakuutus ei siis kata omaisuusvahinkoja. Sen tavoite on turvata toimentulo edellä mainittujen riskien toteutuessa, sekä korvata niistä aiheutuneita kuluja. Sosiaalivakuutuksia ovat muiden muassa lakisääteinen eläke, lakisääteinen sairausvakuutus sekä työttömyysturvan ansiosidonnainen osa.
Sosiaaliavustus on rahaa, jota maksetaan ennakolta määrätyin ehdoin tietyn suuruisena, samaan tapaan kuin sosiaalivakuutuksessa, mutta jonka rahoittamiseen ei käytetä vakuutusmaksuja. Esimerkkejä sosiaaliavustuksista ovat lapsilisä ja työttömyysturvan työmarkkinatuki.
Sosiaalihuoltolle on ominaista yksilöllinen tarveharkinta. Kunnan Sosiaalitoimesta saadut taloudelliset avustukset ovat nykyisin täydentävää toimeentulotukea, jonka edellytyksenä on muun muassa, ettei tuen hakijalla eikä hänen perheellään ole varaa välttämättömiin elatuskuluihin.
Sosiaalipalvelut kuten kunnalliset vammaispalvelut ja lapsiperheiden kotipalvelu.
Terveyspalvelut tai niihin pääseminen riippumatta yksilön taloustilanteesta voidaan nähdä osaksi sosiaaliturvaa, mutta toisaalta ne voidaan nähdä myös omana kokonaisuutenaan.
Sosiaaliturvan muodot > Rahaa, koulutusta vai tiettyyn tarkoitukseen kohdennettua apua?

Usein köyhyysohjelmia tutkittaessa on vaikea mitata ohjelman hyötyjä luotettavasti [koska niissä ei ole arvottu vertailuryhmää]. Brian Jacob et al. (2014) tutkivat Chicagon köyhille suunnattuja asuntopalvelusetelien arpajaisia ja seurasivat lapsia 14 vuotta. Palvelusetelien vaikutukset olivat yleensä tilastollisesti merkityksettömiä. Ne olivat aina pienempiä kuin parhaiden koulutusinterventioiden hyödyt ja paljon pienempiä kuin vastaavan tulonsiirron hyödyt.
Sosiaaliturvan vaikutus onnellisuuteen ja terveyteen

Maailman onnellisuustietokannan ylläpitäjä Ruut Veenhoven totesi 2007 tutkimuksessaan, että hyvinvointivaltion laajuudella (sosiaaliturvamenoilla) eikä sen muutoksilla ole mitään yhteyttä kansalaisten terveyden tai hyvinvoinnin määrään tai edes siihen, miten tasaisesti ne jakautuvat ihmisten kesken. Sosiaaliturvalla ennaltaehkäistään ihmisten asunnottomuutta, ja turvataan henkilön ja perheen ihmisarvoisen elämän kannalta vähintään välttämätön toimeentulo. Ihmisten hyvinvoinnilla luodaan turvaa yhteiskuntaan.
Kirjallisuutta

Jaakkola, Jouko ym.: Armeliaisuus, yhteisöapu, sosiaaliturva: Suomalaisten sosiaalisen turvan historia.  (Sosiaaliturvan kirjallisuus, Sarja Sosiaalipolitiikka, sosiaaliturva 1)  Helsinki:  Sosiaaliturvan keskusliitto, 1994.  ISBN 951-747-070-3.
Uljas, Päivi: Taistelu sosiaaliturvasta: ammattiyhdistysväen toiminta sosiaaliturvan puolesta 1957–1963.  Like, 2005.  ISBN 978-952-471-545-4.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sosiaaliturva Wikimedia Commonsissa
Senaatti-kiinteistöt

| Senaatti-kiinteistöt |
| --- | --- |

 Senaatti-kiinteistöjen pääkonttori Helsingin Sörnäisissä.
Yritysmuoto:  valtion liikelaitos
Perustettu:  1811 (intendentinkonttori)
Toimitusjohtaja:  Tuomas Pusa
Avainhenkilöt:  Jonni Laitto, operatiivinen johtaja
Kotipaikka:  Helsinki
Toiminta-alue:  Suomi
Toimiala:  kiinteistöhallinta
Tuotteet:  tilapalvelut
Liikevaihto:  967 milj. euroa (2023, koko konserni)
Liikevoitto:  30 milj. euroa (2023, koko konserni)
Henkilöstö:  1290 (2023, koko konserni)
Tytäryhtiöt:  Puolustuskiinteistöt, Maakuntien tilakeskus Oy ja Senaatin Asema-alueet Oy
Omistaja:  Suomen valtio
Kotisivu:  www.senaatti.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Senaatti-kiinteistöt (ruots. Senatfastigheter) on Suomessa toimiva valtiovarainministeriön alainen liikelaitos, joka tuottaa tilapalveluja ensisijaisesti valtionhallinnon asiakkaille.
Historia > Yleisten rakennusten intendentinkonttori (1811–1864)

Ruotsin rakennushallinto määritteli 1700-luvulla tehtäväkseen ”varustaa valtakunta kauniilla ja kestävillä rakennuksilla”. Suomen julkista rakentamista ohjattiin Tukholmasta käsin vuoteen 1811 asti, jolloin Suomeen perustettiin intendentinkonttori. Helsinki julistettiin vuonna 1812 Suomen suuriruhtinaskunnan pääkaupungiksi ja kaupungin asemakaava vahvistettiin. Kaupungin uudelleenrakennuttaminen aloitettiin jo samana vuonna yksityistaloista. Carl Ludvig Engel toimi Helsingin uudelleenrakennuskomitean arkkitehtina vuodet 1816–1824 ja vastasi niin julkisista kuin yksityisistäkin rakennuksista.
Ensimmäiset vuodet intendentinkonttoria johti italialainen Carlo/Charles Bassi. Hänen tyyliään on kuvailtu hillityksi kustavilaisperäiseksi uusklassismiksi. Vuonna 1824 Engel siirtyi konttorin johtajaksi toimien roolissa seuraavat 16 vuotta, kuolemaansa asti. Konttorin vastuulle kuului koko maa ja kaikkien valtion rakennusten suunnittelu, toteutus ja valvonta, mutta myös kaikki kirkot ja kaupunkien asemakaavat.
Intendentinkonttorin tuli myös tarvittaessa laatia suunnitelmia. Rakennustoiminta oli vilkasta 1820-luvulla ja sitä seuraavina vuosikymmeninä. Parhaimmillaan konttori teki vuodessa jopa kymmeniä piirustuksia erityyppisiä julkisia rakennuksia varten. Engelin aikana konttorissa tehtiin 51 kirkkosuunnitelmaa ja 33 tapulipiirustusta. Ristikirkot yleistyivät.
Engelin katsotaan nostaneen valtion rakentamisen tason erittäin korkealle niin arkkitehtonisesti kuin teknisestikin. Engel toi mukanaan eurooppalaista perinnettä. Berliinissä syntynyt ja vuonna 1804 arkkitehdiksi valmistunut Engel työskenteli muun muassa Preussin rakennushallituksessa, Tallinnan kaupunginrakennusmestarina ja Pietarissa.
Engelin kuoltua hänen seuraajakseen nimitettiin Ernst B. Lohrmann. vuonna 1841. Hänen vastuulleen kuului muun muassa Senaatintalon ja Nikolainkirkon täydentämiseen Helsingissä sekä Engelin aloittaman Kaartin kasarmin rakennusryhmän viimeistely. Kirkkoarkkitehtuuria hän uudisti esimerkiksi pyörökaarityylillä, hänen aikanaan suunniteltiin muun muassa Kerimäen puukirkko, Ylistaron kivikirkko ja uusgoottilainen Hattulan uusi kirkko. Lohrmann teki suunnitelmat 64 kirkkoon ja kellotapuliin ja yli kaksisataa muuta rakennusprojektia, joihin kuului muun muassa pappiloita, koulutaloja, kuvernöörin residenssejä, raatihuoneita, majakoita, viljamakasiineja, sairaaloita ja vankiloita, kuten Turun Kakolanmäen työ- ja ojennuslaitos.
Vuonna 1848 perustettiin läänikohtaiset toimielimet rakennushallinnon kehittämishankeita varten sekä lääninarkkitehtien virat. Lääninarkkitehtijärjestelmä nosti kiinnostusta arkkitehdinammattiin, ja konttoriin alettiin ottaa oppilaita. Heistä saatiin myöhemmin myös rakennushallinon johtajia: Carl Albert Edelfelt, Hampus Dalström ja Ludvig Isak Lindqvist. Lohrmann oli mukana esimerkiksi Saimaan kanava -ajatuksen kelpoisuutta selvittävässä komiteassa.
Historia > Yleisten rakennusten ylihallitus (1865–1935)

Intendentikonttorista ja lääninarkkitehtijärjestelmästä syntyi vuonna 1865 Yleisten rakennusten ylihallitus, jonka johtajana Lohrmann toimi kaksi ensimmäistä vuotta, kunnes pyysi eroa ja muutti Ruotsiin. Hänen seuraajansa Carl Albert Edelfelt ehti olla johtajana vain pari vuotta kunnes kuoli. Hänen seuraajansa Hampus Dahlström oli suunnitellut intendentinkonttorissa 1860-luvun alusta lähtien muun muassa luotsi- ja majakkalaitoksia sekä Helsingin Ylioppilastalon. Dahlströmin vuonna 1870 alkaneen johtajuuden aikaan ylihallituksen vastuulla oli valvoa ja suunnitella muun muassa sairaaloita, oppikouluja ja seminaareja. Hän suunnitteli myös Suomen Pankin pääkonttorin ja Helsingin Kirurgisen sairaalan, mutta suunnitelmat eivät kuitenkaan vastanneet rakennuttajan toiveita ja ne ohitettiin julistamalla kansainvälisiä arkkitehtuurikilpailuja. Dahlström riitautui monien kollegoidensa kanssa ja sabotoi muun muassa entisen oppilaansa ja apulaisensa Theodor Höijerin Ateneum-suunnitelmia. Suomen keskeiset rakennukset alettiinkin suunnitella arkkitehtuurikilpailujen kautta.
Seuraavaksi pääjohtajana toimi Ludvig Isak Lindqvist, jonka aikana viraston vaikeudet jatkuivat. Hän erosi viiden johtajavuoden jälkeen vuonna 1887 ilmeisesti talousskandaalin vuoksi. Seuraavan pääjohtajan, Sebastian Gripenbergin aikana (1887–1904) suunniteltiin muun muassa Kansallismuseo ja Suomen ensimmäinen toimitalo. Gripenberg toimi tuomarina arkkitehtuurikilpailuissa ja vaikutti siten Suomen arkkitehtuurin suuntaan, mutta myös suomen kielen asemaan arkkitehtuuripiireissä. Theodor Granstedt toimi ylihallituksen ylitirehtöörinä vuodet 1905–1912. Vasili Barmin toimi pääjohtajana vuosina 1913–1917. Onni Tarjanne toimi yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajana vuosina 1917–1921. Hänen seuraajansa oli Alfred Wilhelm Stenfors ehti toimia virassaan vain pari vuotta. Yrjö Sadeniemi toimi ylijohtajana vuodet 1922–1936.
Historia > Rakennushallitus (1936–1995)

Yleisten rakennusten ylihallituksen korvasi joulukuussa 1936 toimintansa aloittanut keskusvirasto, rakennushallitus. Sen ensimmäisenä pääjohtajanana toimi arkkitehti Väinö Vähäkallio. Hänen seuraajiaan olivat Erkki Huttunen (1943–1953) ja Jussi Lappi-Seppälä (1953–1971)[lähde? ].
Rakennushallitus rakennutti Suomeen esimerkiksi lääninhallitukset ja valtion virastotalot, lähes kaikki maan yliopistot ja korkeakoulut, mutta myös kouluja, sairaaloita, vankiloita ja museoita.
Lohrmannin mukana oli kulkeutunut Ruotsiin muun muassa hänen sekä Engelin piirustuksia, jotka Lohrmannin perilliset lahjoittivat Suomen valtiolle vuonna 1966.
1970-luvulla pääjohtajina toimivat Heikki Sysimetsä (1972–1976)., Viljo Ahtee (1976–1978), Kalevi Sassi (1978–1984).
Vuonna 1985 Rakennushallitus luovutti Bassin ja Engelin aloittaman arkkitehtuurikirjojen kokoelman Museovirastolle.
1980-luvun puolivälistä alkaneella kymmenvuotiskaudella Rakennushallitus keskittyi erityisesti valtion virastotaloihin. Tylyjen ja torjuvien virastojen sijaan haluttiin rakennuttaa avautuvia ja entistä ”ystävällisempiä” palveluvirastoja. Rakennushallituksen viimeisimpiin suunnitteluprojekteihin kuului Vaihtuvien näyttelyiden keskuksen suunnittelu Helsinkiin, Suomen Tukholman suurlähetystö, Pasilan virastotalon kunnostus ja arkkitehti Tapani Launiksen laatima keski-Pasilan ideasuunnitelma.
Rakennushallituksen pääjohtajina toimivat viransijaisena toiminut Jaakko Mäki (1984–1985)[lähde? ], Matti K. Mäkinen (1985–1994) ja Rolf Paqvalin (1995–1995).
Kunnioittaakseen pitkää historiaansa lakkautettava Rakennushallitus järjesti Suomen rakennustaiteen museossa ”Engelin perintö 95” -näyttelyn.
Historia > Valtion kiinteistölaitos (1995–2000)

Rakennushallituksen seuraajana aloitti toukokuussa 1995 Valtion kiinteistölaitos, jolle siirtyivät sen yhteiskunnalliset velvoitteet. Rakennushallinnon palvelutehtävät siirtyivät valtion omistamalle Engel kiinteistöpalveluyhtymä Oy:lle, joka toimi vapailla markkinoilla ja työllisti noin 2 200 henkilöä. Sen vastuulla oli niin rakennuttaminen kuin kiinteistöjen huolto ja kunnossapito.
Vuonna 1996 valtion kiinteistöille määriteltiin arvo ja ne alkoivat maksaa vuokraa Valtion kiinteistölaitokselle, joka osti kiinteistöjen korjaukset ja siivoukset ulkopuolelta. Virastot maksoivat käyttämistään rakennuksista vuokraa, jonka valtio hyvitti niille myöntämiensä budjettien kautta.
Vuonna 1998 Valtion kiinteistölaitoksen liikevaihto oli noin kaksi miljardia markkaa ja se työllisti 200 työntekijää.
Organisaatio muutettiin liikelaitokseksi aluvuonna 1999. Sen pääasiallinen tehtävä oli tarjota toimitiloja valtion virastoille ja laitoksille. Se jakoi myös tunnustuksia vuoden rakennushankkeille. Toukokuussa laitoksen johtaja Pertti Tuominen jäi eläkkeelle ja hänen seuraajakseen valittiin Aulis Kohvakka.
Historia > Senaatti-kiinteistöt (2001–)

Keväällä 2001 Valtion kiinteistölaitos muutti nimekseen Senaatti-kiinteistöt. Se hallinnoi valtion kiinteistöistä niitä, jotka olivat aktiivisessa käytössä. Tarpeettomiksi jääneistä kiinteistöistä vastasi kiinteistöyhtiö Kapiteeli, jonka tehtävä oli päästä eroon kiinteistöistään. Senaatti-kiinteistöjen arvo oli 19 miljardia markkaa, joista yliopistojen käytössä olevien kiinteistöjen arvo oli 8,5 miljardia.
Puolustusvoimien kiinteistöomaisuus siirrettiin alkuvuonna 2003 Senaatti-kiinteistöille.
Vuonna 2007 Senaatti-kiinteistöt oli Suomen suurin kiinteistönomistaja. Sen kiinteistöissä oli yhteensä yli kahdeksan miljoonaa neliötä, ja kiinteistöjen tasearvo oli noin kuusi miljardia euroa. Vuosittain se teki investointeja noin 300 miljoonalla eurolla.
Jari Sarjo aloitti yhtiön toimitusjohtajana toukokuussa 2012.
Valtio siirsi Senaatti-kiinteistöille myös vankiloiden hallinnoinnin.
Alkuvuonna 2014 myös Museoviraston kiinteistöt, kuten Kansallismuseo, Turun linna ja Olavinlinna siirrettiin Senaatti-kiinteistöille. Yhtiö vastasi yhteensä 10 800 kiinteistöstä, joiden tasearvo oli yhteensä 4,6 miljardia euroa. Rakennusten joukossa oli esimerkiksi Valtioneuvoston linna, Kiasma, Aavasaksan entinen tulliasema ja Ilomantsin virastotalo.
Vuonna 2018 Senaatti-kiinteistöjen koko omaisuuden arvo oli noin 4,2 miljardia euroa.
Maaliskuussa 2019 Sipilän hallituksen sote-uudistus kaatui, ja hallitus ilmoitti eroavansa. Sen seurauksena myös suunniteltu Suomen historian suurin kiinteistöjärjestely jäädytettiin. Järjestelyssä sairaalat ja sosiaali- ja terveys- ja pelastustoimintojen käytössä olevat kiinteistöt oli tarkoitus siirtää Senaatti-kiinteistöjen tytäryhtiön Maakuntien tilakeskus Oy:n hallintaan alkuvuonna 2020. Tilakeskus alkoi koota kansalliseen Modulo-tietokantaan kuntien rakennus- ja toimialatietoja. Kesäkuussa Rinteen hallitus päätti perustaa Senaatti-kiinteistöille tytärliikelaitoksen, Puolustuskiinteistöt. Muutoksella haluttiin vähentää puolustusvoimien toimitilakustannusten nousua.
Puolustuskiinteistöt  aloitti toimintansa tammikuussa 2021. Osa Rakennuslaitoksen henkilöstöstä siirtyi Senaatti-konsernin yhteisiin palveluihin. Puolustuskiinteistöillä oli noin 1 100 työntekijää. Lokakuussa 2021 Maakuntien tilakeskuksen rooli määriteltiin uudelleen ja siitä tuli valtakunnallinen toimitila- ja kiinteistöhallinnon osaamiskeskus. Maakuntien tilakeskuksen omistajuus päätettiin siirtää hyvinvointialueille ja valtiolle vuoden 2023 alkuun mennessä.
Lokakuussa 2022 Maakuntien tilakeskukseen kuulunut kuntien tilatietopalvelut -yksikkö liitettiin Senaatti-kiinteistöihin. Aiemmin myös kuntia palvellut Maakuntien tilakeskus keskittyi hyvinvointialueiden palveluun.
Heinäkuussa 2024 konsernijohtaja Jari Sarjo jäi eläkkeelle ja hänen seuraajanaan aloitti aiemmin Senaatti-kiinteistöjen operatiivisena johtajana toiminut Tuomas Pusa. Uudeksi operatiiviseksi johtajaksi valittiin Jonni Laitto.
Organisaatio

Senaatti-konserniin kuuluu Senaatti-kiinteistöt ja sen tytärliikelaitos Puolustuskiinteistöt, sekä Maakuntien tilakeskus Oy ja Senaatin Asema-alueet Oy.
Senaatti-kiinteistöt vastaa valtion toimijoiden toimitiloista ja niiden palveluista ja kehittämisestä lukuun ottamatta Puolustusvoimien kiinteistöjä, joista vastaa sen tytärliikelaitos Puolustuskiinteistöt. Senaatti-kiinteistöt tuottaa konsernin yhteiset palvelut ja vastaa valtiolle tarpeettomiksi jääneiden kiinteistöjen kehittämisestä ja myynnistä.
Senaatti-kiinteistöjen pääkonttori sijaitsee Helsingin Sörnäisissä, minkä lisäksi sillä on toimipisteet Hämeenlinnassa, Jyväskylässä, Kouvolassa, Kuopiossa, Oulussa, Rovaniemellä, Tampereella, Turussa ja Vaasassa.
Senaatti-kiinteistöillä on kolme toimialaa, joihin on koottu toiminnaltaan ja palvelutarpeiltaan samankaltaisia asiakkaita:
Valtioneuvosto ja toimistokiinteistöt  – asiakkaina muun muassa valtioneuvosto ja eri ministeriöt, Ely-keskukset, TE-toimistot, Verohallinto, Aluehallintovirastot, Maanmittauslaitos, Liikenne- ja viestintävirasto Traficom, Väylävirasto, Valtori, Digi- ja väestötietovirasto, Valtion talous- ja henkilöstöhallinnon palvelukeskus (Palkeet), Kilpailu- ja kuluttajavirasto, Tukes ja Opetushallitus.
Erityiskiinteistöt – asiakkaina muun muassa tutkimuslaitoksia, kulttuurilaitoksia (esimerkiksi Kansallisgalleria ja Suomen Kansallisooppera ja -baletti) Tuomioistuinlaitos, Syyttäjälaitos, Ulosottolaitos, oikeusapu ja edunvalvonta ja Suomen oikeusministeriön erityisviranomaiset, Kansallisarkisto, valtion erityiskoulut, -koulukodit, -sairaalat, Museovirasto ja saamelaisalueen sivistys- ja kulttuurilaitokset ja saamelaiskäräjät.
Turvallisuuskiinteistöt – asiakkaina muun muassa turvallisuusviranomaisia kuten Rajavartiolaitos, Tulli, Keskusrikospoliisi, Suojelupoliisi, Poliisihallitus ja poliisiammattikorkeakoulu, Rikosseuraamuslaitos, Maahanmuuttovirasto, Hätäkeskuslaitos, Pelastusopisto sekä CMC Finland.