stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rikosoikeus
Rangaistusteoriat > Preventiivinen rangaistusteoria

Preventiiviset rangaistusteoriat jakaantuvat yleis- ja erityispreventiivisiin. Niiden lähtökohtana on ajatus rangaistuksen oikeutuksesta sen yhteiskunnallisilla seurauksilla. Erityispreventiiviset teoriat keskittyvät rikoksen tekijään kun taas yleispreventiiviset arvioivat yhteiskunnallisia kokonaisvaikutuksia. Preventiivisistä rangaistusteorioista yksi esimerkki on Peloteteoria, eli negatiivinen preventioteoria. Se edustaa prevention suorinta ja välittömintä mallia. Ajatuksena on, että rangaistuksen oikeutus tulee sen pelotevaikutuksesta. Teoria on tavallinen esimerkiksi angloamerikkalaisessa rangaistusteoriassa, jossa siihen liittyen käytetään termiä "deterrence". Pohjoismaissa ja muualla peloteteoria ei ole saanut kannatusta, koska sen ajatusmallia rangaistuksen vaikutuksesta pidetään liian yksinkertaistettuna rikosoikeudellisen järjestelmän toiminnasta. Katsotaan, että jos yhteiskunnallisista vaikutuksista vain pelote olisi merkityksellinen, rikoksia tehtäisiin paljon enemmän. Tämä päättely syntyy siitä, että suhteessa mahdollisuuksiin tehdä rikoksia ja niistä syntyvään kiinnijäämisriskiin, ihmiset tekevät tilastollisesti suhteellisen vähän rikoksia. Tilastojen mukaan esimerkiksi vuonna 2009 selvitettyjen rikosten lukumäärä suhteessa poliisin tietoon tulleisiin oli 59% ja joidenkin rikosten, kuten varkauksien, kohdalla tämä luku oli huomattavasti alempi.
Positiivinen preventioteoria eli integraatiopreventio on Suomessa 60- ja 70-lukujen taitteesta lähtien vallalla ollut ajatusmalli, jossa otetaan huomioon rangaistuksen laajemmat, välillisemmät ja vaikeammin mitattavat, yleiset yhteiskunnalliset vaikutukset. Rangaistuksen tarkoitukseksi nähdään esimerkiksi moraalin ylläpito, sen sisäistämisen tukeminen ja joissain tapauksissa jopa moraalia luova vaikutus. Teoria perustuu neljään hypoteesiin. Ensinnäkin, Ihmiset voivat hyväksyä ja omaksua laissa määritellyt normit omaksi käyttäytymismallikseen. Tämä hyväksyntä voi syntyä esimerkiksi oikeusjärjestelmän koetun legitimiteetin kautta. Tämä legitimiteetti voidaan saada esimerkiksi siitä, että lait ovat demokraattisen lainsäädäntöprosessin tuloksena säädetty ja kansalaiset kokevat tuon järjestelmän legitiimiksi. Toinen syy lailla ilmaistujen normien omaksumiseen voi olla lain kunnioitus auktoriteettina. Lisäksi lakien noudattamisesta voi muodostua yksinkertaisesti vakiintunut tapa.
Rangaistusteoriat > Kommunikatiiviset rangaistusteoriat

Kommunikatiivisessa rangaistusteoriassa pyritään välittämään tekijälle moitearvostelua ja vastavuoroiseen keskusteluun teosta tekijän ja muun yhteiskunnan kanssa. Sekä lainsäädäntö että prosessi tukevat tätä tavoitetta. Teoria pohjautuu ajatukseen kansalaisesta rationaalisena moraalisena toimijana, jolle voidaan antaa käskyjä ja kieltoja tämä muistaen. Se ei pyri pelottelemaan kansalaista kuuliaiseksi tai saamaan tätä sokeasti noudattamaan vaan kansalaisten kunnioittamiseen perustuvaan sääntöjen ymmärtämiseen ja tästä syystä tapahtuvaan noudattamiseen. Rikosoikeus välittää kansalaisille tietyn poliittisen yhteisön arvoja, jotka ovat tai joiden pitäisi olla yhteisiä. Lainsäätäjä pyrkii vakuuttamaan kansalaiset rikolliseksi määrittelemänsä teon moitittavuudesta ja nämä vastaavat toiminnallaan. Oikeudenkäynnillä on erityisesti tekijän osalta suuri merkitys: siinä hänen kanssaan voidaan kommunikoida teosta, kun hänet kutsutaan vastaamaan teostaan ja ottamaan osaa prosessiin, jossa syyte julkisesti käsitellään. Samalla rikosprosessilla vaikutetaan kommunikatiivisesti myös toistaiseksi tekoa tekemättömiin mahdollisiin tekijöihin. Teorialla on välillisesti yleispreventiivisen teorian kanssa yhteneväisyyksiä. Ne eroavat ekspressiivisistä rangaistusteorioista siinä, että niissä pyritään tähän vastavuoroisuuteen eikä vain moitteen välittämiseen.
Rangaistusteoriat > Rangaistusteoria EU-rikosoikeudessa

EU-rikosoikeudessa on omaksuttu tehokkuuden, oikeasuhtaisuuden ja varoittavuuden periaate. Lähestymistapa on pikemminkin pragmaattinen kuin rangaistusteoreettinen. Oikeasuhtaisuus tässä viittaa sovitusteorioihin, rangaistuksen on oltava tekoon nähden kohtuullinen ja rikosoikeudellisen järjestelmän tasolla eri teoista annettavien rangaistusten tulee olla oikeassa suhteessa toisiinsa. Varoittavuus on peräisin peloteteoriaan liittyvästä "deterrence" -käsitteestä. Tehokkuusajatus rikollisuuden poistamiseen tähtäävän rikollisuuden vastaisen taistelun kaltainen. Oikeasuhtaisuuden osalta Suomen ja Euroopan unionin rangaistusteoreettinen ideologia on yhtenevä. Varoittavuus ja tehokkuus ovat puolestaan ongelmallisempia, koska peloteteorian lähtökohdat eroavat huomattavasti Suomessa vallalla olevasta välillisen yleisprevention ajatuksesta ja tehokkuuden vaatimukseen liittyvästä ajatuksesta Suomessa on luovuttu jo 60- ja 70-lukujen taitteessa. Lähtökohtien eroavuudesta voi syntyä ongelmia, kun EU-tason rangaistusteoreettinen ja kriminaalipoliittinen ideologia vaikuttaa kansalliseen lainsäädäntöön tiettyjen tekojen rangaistustasoja vahvistamalla ja esimerkiksi rangaistusten keskinäinen oikeasuhtaisuus vääristyy. Toinen ongelmallinen piirre on, että tehokkuuden, oikeasuhtaisuuden ja varoittavuuden periaate ei ole EU:ssa vain rikosoikeudellinen vaan yleinen EU-oikeudessa. Esimerkiksi sukupuolisyrjintää koskevassa korvauslainsäädännössäkin sitä käytetään, ja voidaankin kysyä, miten hyvin se sopii rikosoikeudellisen lainsäädännön lähtökohdaksi.
Rangaistusteoriat > Rangaistusteoria kansainvälisessä rikosoikeudessa

Kansainvälisessä rikosoikeudessa rangaistusteorialla on sovitusteoreettiset lähtökohdat ja sillä on myös erityispreventiivisiä tavoitteita. Tämä ilmenee hyvin Rooman perussäännön johdantokappaleista, jossa asiaa painotetaan. Kansainvälisen rikosoikeudessa keskeisiä ovat tietyt ydinrikokset ("core crimes"), joiden rangaistus oikeutetaan sillä, että niiden tekijät eivät saa välttyä rangaistukselta, vaikka kansallinen lainsäädäntö ei niitä rangaistavaksi olisikaan määrännyt. Tämän katsotaan johtuvan näiden ydinrikosten, kuten esimerkiksi etnisten puhdistusten, erikoisluonteesta. Katsotaan, että loukkaisi koko kansainvälistä yhteisöä, jos tämän tyyppisiä rikoksia voisi rangaistuksetta tapahtua. Toisaalta tämä merkitsee poikkeamista rikos­oikeudessa yleensä sovelletusta territoriaali­periaatteesta, jonka mukaan teon rangaistavuus määräytyy tekopaikan kansallisen lain mukaisesti.
Kansainvälisessä rikosoikeudessa rangaistavaksi säädetyt teot eroavat huomattavasti vakavastakin niin sanotusti tavallisesta rikollisuudesta, eikä esimerkiksi pelotevaikutuksen tai välillisen yleisprevention voi olettaa juuri vaikuttavan mahdollisiin tekijöihin. Tästä syystä kansainvälisessä rikosoikeudessa taustalla oleva rangaistusteoria eroaa huomattavasti Suomen kansallisen rikosoikeuden taustalla olevasta, ja tällä on vaikutusta rikosoikeuden käytön tasollakin. Niinpä myös Rooman perussäännön tarkoituksella on tulkinnallista merkitystä.
Kriminalisointiteoria

Kriminalisointiteoria pyrkii määrittelemään oikeudellisia reunaehtoja joiden puitteissa teon kriminalisointi voidaan katsoa oikeutetuksi. Perinteisesti ongelma on mielletty kriminaalipoliittiseen tavoitteenasetteluun kuuluvaksi tai se on oikeudellisessa kirjallisuudessa sivuutettu vain ylimalkaisilla viittauksilla kriminalisointiperiaatteisiin. 2000-luvulla Suomessa kehitelty kriminalisointiteoria pyrkii kokoamaan kriminalisointiperiaatteet kokonaisuudeksi ja antamaan niille myös käytännön sisältöä. Jokainen kriminalisointiperiaate on teoriassa suhteutettu perusoikeusjärjestelmään ja EU-rikosoikeuteen. Näistä perusoikeuksilla on erityisesti merkitystä, koska eduskunta on vahvistanut perusoikeuksien rajoittamisedellytykset rikosoikeudellisen lainsäädännön rajoittamisperusteiksi.
Kriminalisointiteoria > Kriminalisointiperiaatteet

Kriminalisointiperiaatteita ovat ultima ratio -periaate, rikosoikeudellinen laillisuusperiaate, hyöty-haitta-punninnan periaate, oikeus­hyvien suojelun periaate ja ihmisarvon loukkaamattomuuden periaate.
Kriminalisointiteoria > Kriminalisointiperiaatteet > Ultima ratio

Ultima ratio -periaatteen mukaan kriminalisointi on perusoikeuksiin puuttuvan luonteensa vuoksi keino, jota tulisi käyttää vasta viimeisenä mahdollisena vaihtoehtona. Ennen sitä täytyisi siis harkita seuraamuksia, jotka eivät ole rikosoikeudellisia. Periaatteeseen liittyvänä ongelmana Suomessa voidaan nähdä se, että erilaisten oikeudellisten seuraamusten keskinäistä suhdetta tai itse- ja yhteissääntelyn vaihtoehtoja ei ole juuri pohdittu. Perustuslakivaliokunnan käytännöstä löytyisi jo esimerkiksi kannanottoja toimiluvan peruuttamisen suhteesta perusoikeuksien rajoittamiseen. Esimerkiksi sakkorangaistuksen suhteuttaminen rikosoikeudellisena rangaistuksena muihin seuraamuksiin saattaisi muuttaa itse periaatettakin.
Kriminalisointiteoria > Kriminalisointiperiaatteet > Oikeushyvien suojelu

Oikeushyvät ovat rikosoikeudella suojeltavia etuja, jotka on perinteisesti käsitetty läheisesti henkilöön liittyviksi - esimerkiksi henkilökohtainen vapaus, mutta nykyään sellaisiksi käsitetään laajemmin myös esimerkiksi yleinen turvallisuus ja markkinoiden häiriintymätön toiminta. Oikeushyvien suojelun periaatteen mukaan kriminalisoinnin tulee suojella jotain tarkasti määriteltävissä olevaa ja suojelemisen arvoista oikeushyvää. Periaatteen edustama näkemys on ollut vallalla 1800-luvulta asti, vaikka rikosoikeudellisessa lainsäädäntökäytännössä on ollut nähtävissä muunkinlaisia suuntauksia. Perusoikeuksiin suhteutettuna periaatteen sisältö on hieman muuttunut, mutta säilynyt ytimeltään alkuperäisenä. Perusoikeudet tarjoavat vähintäänkin esimerkinomaisen luettelon joistain oikeushyvinä  mahdollisesti suojeltavista asioista, ja niitä on pyritty suhteuttamaan oikeushyviin. Suhteuttamisen tarve johtuu siitä, että perustuslakivaliokunnankin muotoilun mukaan rikosoikeudellista järjestelmää on käytettävä vain silloin, kun sille on painava yhteiskunnallinen syy ja perusoikeusjärjestelmän kannalta hyväksyttävä peruste. Tällainen peruste voi olla esimerkiksi tietyn perusoikeuden suojaaminen.
Kriminalisointiteoria > Kriminalisointiperiaatteet > Ihmisarvon loukkaamattomuus

Ihmisarvon loukkaamattomuuden periaate on ehkä vaikeimmin käsitettäviä kriminalisointiperiaatteista. Sillä on kuitenkin vahva perusta kansainvälisissä sopimuksissa, ja se on Suomessa perustuslain perusoikeuksien taustalla vaikuttava arvo. Rikosoikeuteen nähden ihmisarvon loukkaamattomuuden periaate edellyttää sitoutumista syyllisyysperiaatteeseen, jonka keskeisen sisällön mukaan ketään ei saa rangaista teosta, jos tällä ei ollut kykyä tai mahdollisuutta toimia toisin. Lisäksi periaate edellyttää, että rangaistavan teon täytyy olla tahallinen tai tuottamuksellinen. Laajemmalla tasolla ihmisarvon loukkaamattomuus vahvistaa pohjoismaista ajatusta, että oikeusjärjestelmän toiminnan tulisi olla rationaalista ja humaania. Erityisesti humaanius viittaa jokaisen ihmisen kunnioittamiseen autonomisena toimijana, ja tämä ajatus liittyy läheisesti myös ihmisarvon käsitteeseen.
Kriminalisointiteoria > Kriminalisointiperiaatteet > Rikosoikeudellinen laillisuusperiaate

Rikosoikeudellinen laillisuusperiaate on eräs rikosoikeuden perusperiaatteista. Joitain sen edellyttämiä periaatteita on, että kriminalisointi edellyttää lain säätämistä eduskuntatasolla ja sen täytyy olla riittävän täsmällisesti laadittu. Lisäksi se asettaa tiettyjä rajoituksia niin kutsutuille blankorikossäännöksille eli sellaisille laissa oleville säännöksille, joissa ei ole määritelty rikoksen tunnus­merkkejä vaan on säädetty yleisesti rangaistavaksi lain nojalla annetun asetuksen tai viran­omais­päätöksen rikkominen.
Kriminalisointiteoria > Kriminalisointiperiaatteet > Hyöty-haitta punninnan periaate

Hyöty-haitta punninnan periaatteen mukaan kriminalisoinnista täytyy olla enemmän hyötyä kuin haittaa. Tästä seurauseettisestä näkökulmasta voidaan pohtia kriminalisoinnin kaikenlaisia kokonaisyhteiskunnallisia vaikutuksia ja se on pragmaattinen työkalu kriminalisoinnin arvioinnissa etukäteen. Se on ollut ratkaisevassa asemassa suomalaisessakin lainsäädäntötyössä ongelmallisiksi koettujen lakien käsittelyssä. Esimerkiksi prostituutioon liittyviä kriminalisointeja on pohdittu hyöty-haitta punninnan periaatteen lähtökohdista.
Kirjallisuutta

Boister, Neil: An Introduction to Translational Criminal Law.  Oxford:  Oxford University Press, 2012.  ISBN 978-0-19-960538-5
Frände, Dan: Yleinen rikosoikeus. Helsinki: Edita, 2005.
Lappi-Seppälä, Tapio: Rikosten seuraamukset. 2. painos. WSOY, Helsinki 2011.
Tapani, Jussi – Tolvanen, Matti: Rikosoikeuden yleinen osa: vastuuoppi. Helsinki: Talentum, 2008.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rikosoikeus Wikimedia Commonsissa
Nathan Mayer Rothschild

Nathan Mayer Rothschild.
Nathan Mayer Rothschild (16. syyskuuta 1777, Frankfurt am Main, Saksa - 28. heinäkuuta 1836, Frankfurt am Main) oli juutalaistaustainen Lontoossa vaikuttanut pankkiiri, Rothschildin pankkiirisuvun menestynein jäsen, ja yksi 1800-luvun alun vaikutusvaltaisimmista ja rikkaimmista miehistä.
Rothschild lähti vuonna 1798 Frankfurtista laajentamaan suvun liiketoimintaa Englantiin. Aluksi hän kauppasi tekstiilejä Manchesterssa ja perusti muutamaa vuotta myöhemmin investointipankki N M Rothschildin Lontooseen.
Lontoosta käsin vuosina 1813−1815 Nathan Rothschild toimi keskeisenä brittien sotaponnistelujen rahoittajana Napoleonin sodissa. Hän järjesti jalometalliharkkoja Wellingtonin herttuan armeijalle sekä brittien taloudelliset avustukset mannermaan liittolaisille. Yksinomaan vuonna 1815 Rothschildit käyttivät brittien Euroopan-liittolaisten lainoittamiseen 9,8 miljoonaa puntaa, joka nykyrahassa olisi 566 miljoonaa puntaa nykyajan jälleenmyyntihinnalla tai keskiansioihin suhteutettuna 6,58 miljardia puntaa.
Rothschildien suvun verkosto mahdollisti sen, että Nathan Rothschild sai poliittista ja taloudellista informaatiota ennen kilpailijoitaan, mikä antoi hänelle etulyöntiaseman markkinoilla tehden Britannian hallituksen entistä riippuvaisemmaksi Rothschildien suvusta. Hän onnistui esimerkiksi saamaan tiedon Waterloon taistelun voitosta päivää ennen kuin brittihallitus. Kirjailija Frederic Mortonin mukaan Rothschildin ensimmäinen huolenaihe oli kuinka hyötyä tästä ensitiedon edusta mistä syystä hän ja hänen apulaisensa eivät ensitöikseen kertoneetkaan uutisia hallitukselle. Myöhemmin tätä korostettiin monissa sukua käsittelevissä populaariesityksissä.
Rothschildien tuottavin liiketoimi toteutettiin sen jälkeen, kun brittien voitto oli ilmoitettu julkisuudessa. Nathan Rothschild laskeskeli, että rauhan myötä tapahtuva hallituksen velanoton vähentäminen aiheuttaisi valtion joukkovelkakirjojen nopean nousun kahden vuoden stabiliteetin jälkeen, mikä viimeistelisi sodanjälkeisen talouden uudelleenjärjestelyn. Nathan Rothschild toteutti tämän jälkeen yhden taloushistorian rohkeimmista liikkeistä ja osti välittömästi valtion joukkovelkakirjoja, joita pidettiin silloin kalliina, odotti kaksi vuotta ja myi ne hintapiikin aikana vuonna 1817 saaden niistä 40% voiton. Kun otetaan huomioon, mikä oli Rothschildien suvun sijoitusvolyymi, summa oli valtava.
Vuonna 1818 Rothschild järjesti 5 miljoonan punnan lainan Preussin hallitukselle. Keskeisin osa hänen liiketoimiaan oli joukkovelkakirjojen liikkeelle laskeminen. Lopulta hänellä oli niin paljon valtaa, että vuosina 1825–1826 Rothschild onnistui rahoituksellaan pelastamaan Englannin pankin likvideettikriisiltä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nathan Mayer Rothschild Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Kuolemanrangaistus

Kuolemanrangaistukset kartalla

  Ei kuolemanrangaistuksia
  Ei kuolemanrangaistuksia rauhan aikana
  Kuolemanrangaistus sallittu, mutta ei käytössä
  Kuolemanrangaistus käytössä
*Yhdysvalloissa kuolemanrangaistus on määritelty liittovaltion tasolla. Useat osavaltiot ovat kuitenkin poistaneet sen omista laeistaan.
Tehty Amnesty Internationalin vuoden 2016 tietojen mukaan.
Sähkötuoli oli varsinkin 1900-luvun Yhdysvalloissa yleinen kuolemaantuomittujen teloitusväline. 1900-luvun lopulla ja 2000-luvulla on paljolti siirrytty muihin menetelmiin, joista tavallisin on myrkyn antaminen ruiskeena. Kuvassa New Yorkin Sing Singin vankilan sähkötuoli, lempinimeltään Old Sparky.
Kuolemanrangaistus tarkoittaa tuomiota, jossa rikoksen tehnyt henkilö määrätään surmattavaksi. Kuolemanrangaistukseen tuomitseminen ja sen täytäntöönpano eli teloitus ovat eri asioita. Kuolemantuomio on länsimaissa muuttunut harvinaiseksi. Muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimus ja Suomen perustuslaki kieltävät kuolemanrangaistuksen.
Amnestyn vuonna 2015 raportoimista kuolemanrangaistuksista 89 % tapahtui Saudi-Arabiassa, Iranissa ja Pakistanissa. Islam on ainoa maailmanuskonto, joka tuntee kuolemanrangaistuksen. Se määrätään eräistä seksuaalisista teoista sekä islamin hylkäämisestä.
Yksittäisistä maista Kiina teloitti eniten ihmisiä maailmassa. Valko-Venäjä on ainoa eurooppalainen valtio, jossa kuolemanrangaistus on käytössä.
Käyttö > Historiaa

Kuolemanrangaistusta on  käytetty lähes kaikissa maissa rangaistuksena kaikkein vakavimmista rikoksista, esimerkiksi murhasta ja valtiopetoksesta. Usein teloitus järjestettiin siten, että se synnytti julkista kansanhuvia. Joskus tunnetun rikollisen ruumis jätettiin teloituspaikalle tai ripustettiin näkyvälle paikalle kuten kaupungin portille varoitukseksi. Vielä 1700-luvulla kuolemanrangaistus oli kaikissa Euroopan maissa yleinen rangaistus; muun muassa varkaat voitiin tuomita hirtettäviksi. Koska kuolemantuomio oli yleinen, vakavimmista rikoksista teloitettavat tapettiin usein hitaalla ja tuskallisella tavalla.
Kuolemanrangaistusta on käytetty myös armeijoissa sodan aikana yleisesti kurinpitokeinona; sotaoikeudet ovat usein langettaneet kuolemanrangaistuksia muun muassa pelkuruudesta, niskoittelusta, karkuruudesta ja kapinasta. Myös vakoilijat on ollut tapana teloittaa kiinni saataessa. Myös merirosvouksesta langetettiin 1700–1800-luvuilla useissa maissa hirttotuomio. Mukaan pakotetut saatettiin kuitenkin armahtaa.
Kuolemanrangaistuksen oikeutusta ja tarkoituksenmukaisuutta alettiin 1800-luvun kuluessa yhä enemmän kyseenalaistaa. Kun samaan aikaan vankilaolot järjestettiin Euroopan maissa siten, että vakavimmatkin rikokset voitiin rauhan aikana sovittaa vankeudella, kuolemanrangaistuksen käyttöä vähennettiin voimakkaasti. Muun muassa Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa kuolemanrangaistus poistettiin rangaistusjärjestelmästä 1900-luvun alkupuolella, joskin Norjassa ja Tanskassa sitä sovellettiin poikkeuksellisesti rangaistuksena muutamista törkeimmistä toisen maailmansodan aikana tehdyistä maanpetoksista, esimerkkinä Norjan saksalaismielisen nukkehallituksen pääministeri Vidkun Quisling.
Käyttö > Nykyisin

Nykyisin lähes kaikki länsimaat ja useat ihmisoikeussopimukset ovat kieltäneet kuolemanrangaistuksen. Alaikäisten kuolemantuomiot ovat lähes kaikkialla maailmassa kiellettyjä.
Maailmassa oli vuonna 2012 ainakin 29 maata, joiden laki edellyttää kuolemantuomiota tietyistä rikoksista. Näiden maiden joukossa ei ole länsimaita Yhdysvaltoja lukuun ottamatta. Vuoden 2000 ja 2012 välillä ainakin 18 maata luopui pakollisesta kuolemantuomiosta.
Nykyään eniten teloituksia toimeenpannaan Kiinassa, väkilukuun suhteutettuna määrän arvellaan olevan suurin Singaporessa. Teollisuusmaista (OECD) kuolemantuomiota käytetään Yhdysvalloissa, Japanissa ja Etelä-Koreassa.
Vuonna 2004 eniten teloituksia tapahtui Kiinassa, arviolta 3 400, ja seuraavaksi eniten Iranissa 159, Vietnamissa 64 ja Yhdysvalloissa 59.
Maailman pitkäaikaisin kuolemantuomiosta vankilassa istunut Iwao Hakamada vapautettiin 47 vuoden jälkeen Japanissa vuonna 2014, kun nykyajan DNA-tutkimukset osoittivat, etteivät kuolemantuomion perusteena olleet veritahrat olleet Iwaon.
Käyttö > Nykyisin > Etyj-maat

Muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimus kieltää kuolemanrangaistuksen, ja lähes kaikki Euroopan valtiot ovat poistaneet sen käytöstä. Etyj eli Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö on merkittävä alueellinen turvallisuusjärjestö, jota Euroopan unioni pitää yhtenä ihmisoikeuspolitiikan keskeisistä toimijoista. Etyjin 55 osanottajavaltiosta vain kolme – Uzbekistan, Valko-Venäjä ja Yhdysvallat – sallii kuolemantuomion.
Uzbekistanissa ja Valko-Venäjällä ei pidetä virallista tilastoa teloituksista.
Viimeisin kuolemantuomioita täytäntöön pannut Euroopan neuvoston maa on Ukraina. Ukrainassa teloitukset olivat valtionsalaisuuksia, joista ei tiedotettu edes omaisille eikä niistä annettu lukuja julkisuuteen. Vuonna 1996 Ukrainassa teloitettiin Amnestyn mukaan 176 ihmistä. Tuona vuonna enemmän ihmisiä teloitettiin vain Kiinassa. Teloitukset suoritettiin pistoolinlaukauksella päähän.
Albaniassa kuolemantuomio on rauhan aikana kielletty, mutta mahdollinen sodan ja hätätilan aikana tehdyistä vakavista rikoksista. Latvia oli Euroopan unionissa poikkeus, koska siellä kuolemantuomio oli mahdollinen murhasta sota-aikana vuoteen 2012 asti. EU on aina kuolemantuomiota vastaan.lähde?
Kuolemantuomio on juridisesti mahdollinen, mutta tosiasiallisesti kielletty neljässä maassa: Kazakstanissa presidentti sääti kuolemaantuomittujen armahduksesta ja elinikäisestä vankeudesta vuoden 2004 alusta. Säädöstä noudatetaan siihen asti, kunnes kuolemantuomioiden kieltäminen saadaan ratkaistuksi. Kirgisian perustuslaki sallii ampumisen joistakin rikoksista, mutta presidentti on antanut useita perättäisiä armahdussäännöksiä. Tadžikistanin laki sallii ampumisen joistakin rikoksista, mutta 30. huhtikuuta 2004 lähtien presidentin armahdus on mahdollistanut tilalle 25-vuotisen vankeuden. Venäjän laki sallii ampumisen, mutta presidentti on armahtanut vuodesta 1996. Kuolemantuomion tilalle on määrätty 25 vuotta vankeutta. Vuonna 2009 Venäjän perustuslakituomioistuin kielsi kuolemantuomion.
Käyttö > Nykyisin > Yhdysvallat

Vuonna 2010 Yhdysvalloissa toimeenpantiin yhteensä 46 teloitusta. Vuosien 1976–2010 välillä Yhdysvalloissa teloitettiin 1 268 tuomittua, joista valkoisia oli 711, mustia 440 ja latinoja 93. Kuolemantuomio oli vuonna 2010 voimassa 34 osavaltiossa, 16 osavaltiossa ei. Vuonna 2016 maassa teloitettiin 20 henkilöä.
Yhdysvalloissa kuolemanrangaistuksen täytäntöönpano oli keskeytyksissä vuosina 1967–1976, kun Yhdysvaltain korkein oikeus käsitteli osavaltioiden kuolemanrangaistukseen liittyvää lainsäädäntöä.
Käyttö > Nykyisin > Suomessa

Kuolemanrangaistus on ollut käytössä myös Suomessa useiden rikosten osalta. Rauhan aikana kuolemanrangaistus on pantu Suomessa viimeksi täytäntöön 1820-luvulla, myöhemmin sitä on käytetty vain sotien aikana. Vuoden 1889/1894 rikoslaissa oli säädetty kuolemanrangaistus valtio- ja maanpetoksesta sekä murhasta, erityisessä sotaväen rikoslaissa vuodelta 1919 lisäksi törkeimmistä sotilasrikoksista. Vuonna 1949 tehdyn lainmuutoksen nojalla kuolemanrangaistusta ei saanut langettaa eikä panna täytäntöön muulloin kuin sotatilan ollessa voimassa eikä muualla kuin siinä valtakunnan osassa, joka oli julistettu sotatilaan. Kuolemanrangaistus poistettiin laista lopullisesti vuonna 1972, ja nykyisin se on kielletty perustuslaissa.
Kannatus ja vastustus > Yhdysvallat

Yhdysvaltalaisista 60 % kannatti ja 35 % vastusti kuolemanrangaistuksen käyttöä tuomittujen murhaajien rangaistuksena vuoden 2013 kyselyssä. Kannatus on laskenut vuoden 1994 korkeimmasta lukemasta, joka oli 80 %, ja on alimmillaan 41 vuoteen. Republikaaneista 81 %, demokraateista 47 % ja muista 60 % kannattaa kuolemanrangaistusta. 44 % vastaajista haluaisi kuolemanrangaistusta käytettävän nykyistä useammin.