stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Piraijat

| Piraijat |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Tetrakalat Characiformes
Heimo::  Piraijat  Serrasalmidae  Géry, 1972
Suvut
 Catoprion  Pristobrycon  Pygocentrus  Pygopristis  Serrasalmus  Acnodon  Colossoma  Metynnis  Mylesinus  Myletes  Myleus  Myloplus  Mylossoma  Ossubtus  Piaractus  Tometes  Utiaritichthys 
Katso myös
   Piraijat Wikispeciesissä   Piraijat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piraijat (Serrasalmidae) on Etelä-Amerikan joissa elävä kalaheimo, johon kuuluu noin 90 lajia. Piraijat luetaan tetrakalojen lahkoon Characiformes. Aiemmin niitä pidettiin tetrojen heimon (Characidae) alaheimona (Serrasalminae).
Piraijat elävät Atlanttiin laskevissa lämminvetisissä joissa. Useimmat piraijalajit elävät parvissa. Piraijoilla on soikea ja litteä ruumis sekä terävät hampaat. Piraijat ovat kaikkiruokaisia, ja jotkin lajit ovat ihmisellekin vaarallisia.
Nimitys ja rajaus

Kalan portugalinkielinen nimi piranha tulee guaraninkielisistä sanoista pirá, ’kala’, ja ranha, ’hammas’.
Nimellä piraijat on suomalaisessa kalanimistössä viitattu yhtäältä koko Serrasalmidae-heimoon (alaheimoon), toisaalta nimellä on yleisemmin ja etenkin muissa kielissä viitattu ahtaammassa mielessä vain viiteen lihanahneeseen sukuun Catoprion, Pristobrycon, Pygocentrus, Pygopristis ja Serrasalmus (tribus Piranha), joiden lisäksi heimossa on 13 muutakin sukua, muun muassa kasvisravintoa suosivat Colossoma ja Myleus.
Elinalue

Piraijat elävät Etelä-Amerikan vesissä, jotka ovat 24–27 asteen lämpöisiä. Viileissä vesissä ne eivät selviydy, joten niitä ei esiinny vesissä, joihin virtaa kylmää vettä vuoristosta. Piraijoja löytyy Kolumbian ja Pohjois-Argentiinan välisistä vesistöistä, mutta eniten niitä esiintyy Orinocojoessa Venezuelassa, Amazonissa ja São Francisco -joessa Brasiliassa.
Piirteet

Piraijoilla on ulkoneva alaleuka ja partaveitsenterävät hampaat. Niiden ruumis on soikea ja litteä. Koko ja väri vaihtelee lajeittain. Useimmat lajit ovat harmaanvihreitä tai harmaansinisiä, mutta niiden vatsat, evät ja pyrstöt ovat muunvärisiä.
Keskimääräiset piraijalajit ovat 33 senttimetriä pitkiä ja 1,4 kilogramman painoisia. Suurimmat lajit voivat kasvaa yli 61 senttimetrin pituisiksi ja 5,9 kilogramman painoisiksi. Pienin piraijalaji kasvaa 18 senttimetrin pituiseksi.
Piraijan ruumista peittää limakerros, joka suojaa sitä taudeilta ja pienentää veden vastusta. Piraijalla on viisi erilaista evää tai eväparia, jotka auttavat sitä uimaan nopeasti.
Piraijan hampaat ovat kolmimaiset ja terävät, ja niillä se irrottaa saaliistaan suuria kimpaleita. Piraijalla on alapurenta, ja sen ylähampaat ja alahampaat sopivat limittäin. Kummankin leuan hampaat ovat yhdessä rivissä. Katkenneen hampaan tilalle kasvaa uusi, ja piraijalla voi elämänsä aikana olla yhteensä useita satoja hampaita.
Piraijoilla on suuret silmät ja hyvä näkö sekä tarkka hajuaisti, jonka avulla ne havaitsevat haavoittuneesta eläimestä lähtevän verivanan yli kolmen kilometrin päästä. Piraijat voivat löytää vedessä polskivan saaliin myös kuuloaistiaan käyttäen. Lisäksi ne pystyvät havaitsemaan liikettä ja paineen muutosta myös ihonsa kautta.
Elintavat

Jotkin piraijalajit ovat yksineläjiä, mutta useimmat elävät suurissa parvissa, joissa voi olla jopa 1 000 yksilöä. Nuorimmat yksilöt uivat parven keskellä, missä ne ovat paremmassa turvassa saalistajilta, kuten kaimaaneilta tai pirarucuilta.
Pienet piraijat pysyttelevät yleensä paikoillaan, mutta suuremmat piraijat uivat kauemmas saalista etsiessään. Jotkin piraijat metsästävät liikkeessä, toiset väijyvät saalista paikallaan odotellen.
Ravinto

Useimmat piraijat ovat kaikkiruokaisia ja syövät enimmäkseen siemeniä ja hedelmiä, joita putoilee veteen. Yksi piraijalaji syö vain kalansuomuja. Jotkin lajit syövät enimmäkseen lihaa, kuten kaloja, mukaan lukien toisia piraijoita sekä äyriäisiä, hyönteisiä, sammakoita, käärmeitä, pieniä nisäkkäitä ja lintuja. Piraijat sekä saalistavat itse että syövät raatoja. Useimmiten ne syövät itseään pienempää saalista, mutta nälkäiset piraijat hyökkäävät suurtenkin eläinten kimppuun. Aikuisen piraijan täytyy syödä vähintään joka toinen päivä, ja nuoret syövät useasti päivässä. Joskus piraijaparvi joutuu saaliin ääressä kiihkon valtaan ja puree mitä eteen sattuu, myös toisiaan.
Ihmiselle vaarallisimpia lajeja ovat Pygocentrus cariba, punapiraija (Pygocentrus nattereri) ja Pygocentrus piraya. Piraijat eivät tiettävästi ole koskaan tappaneet ihmistä, mutta ne napsivat ihmisiltä usein sormia ja varpaita sekä purevat paloja jaloista ja lantiosta. Jos uhri reagoi puremaan, kala pakenee, eikä koko parvi hyökkää.
Lisääntyminen

Piraijat lisääntyvät veden lämmetessä huhtikuussa alkavan sadekauden aikana. Niiden väri vaihtuu ja ne kokoontuvat yhteen. Joidenkin lajien uros tekee joenpohjaan painauman, johon naaras laskee mätinsä ja uros maitinsa. Jotkin lajit eivät tee pesää, vaan munat lasketaan kasvillisuuden sekaan. Kuoriuduttuaan poikaset pysyttelevät kasveihin kiinnittyneinä viikon ajan ja kehittyvät loppuun asti. Nuoret ja pienikokoiset piraijat varovat aikuisia piraijoja ja liikkuvat parvissa toisten nuorten kanssa. Piraija kasvaa nopeasti, jopa 1,3 senttimetriä kuukaudessa. Piraijat elävät lajista riippuen 10–25-vuotiaaksi. Akvaariopiraijat kuolevat nuorempina kuin villit piraijat.
Käyttö

Piranjoja pyydystetään ruoaksi, sillä niitä on paljon. Niiden hampaista tehdään koristeita. Piraijoja pidetään akvaariokaloina. Yhdysvalloissa karanneet piraijat ovat uhka paikallisille ekosysteemeille, joten piraijojen pitäminen on kielletty yli 25 osavaltiossa.
Piraijalla on terävät hampaat.
Punapiraijaparvi.
Täytettyjä piraijoita myydään matkamuistoiksi.
Vetle Skagastølstinden

Vetle Skagastølstinden (keskellä), jonka vieressä Store Skagastølstinden (oikealla) sekä Midtre Skagastølstinden (vasemmalla).
| --- | --- |
Tyyppi:  vuorenhuippu (en) 
Sijainti:  Sognin ja Fjordanen lääni, Norja
Vuoristo:  Skandit
Korkeus merenpinnasta:  2 340 m
Prominenssi:  70  m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vetle Skagastølstinden on Skandeihin kuuluva vuorenhuippu Hurrunganen vuoristossa, Jotunheimenin kansallispuistossa, Norjassa. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 2 340 metriä.
Kirjallisuutta

Helgesen, Morten & Helgesen, Julia 2013: Norges Fjelltopper over 2000 meter. - Glittertind Forlag AS. Skrautvål. ISBN 978-82-997013-7-2
Vickers-Berthier

| Vickers-Berthier |
| --- | --- |

Tyyppi:  pikakivääri
Valmistusmaa:   Britteinsaaret
Valmistusvuodet:  1908
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  7,7 mm (.303 British)
Aseen pituus:  1181 mm
Piipun pituus:  607 mm
Paino (tyhjänä):  9,42 kg
Lipas:  30 patruunan tankolipas
Ammuksen lähtönopeus:  n. 745 m/s
Tulinopeus (laukausta/min):  500 lks/m
Vickers-Berthier on brittäiläisen Vickers -yhtiön muunnettu versio aseesta Berthier, joka oli Ranskan armeijan luutnantti André Berthierin vuonna 1908 suunnitelema pikakivääri. Andrén suunnittelema alkuperäinen versio ei koskaan menestynyt, toisin kuin muunneltu Vickers-Berthier.
Venäjänbolonka

| Venäjänbolonka |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Venäjä
Määrä:  Suomessa rekisteröity 251
Rodun syntyaika:  1950-luvun alku
Alkuperäinen käyttö:  seurakoira
Nykyinen käyttö:  seurakoira
Elinikä:  12–16 vuotta
Muita nimityksiä:  russkaja tsvetnaja bolonka, bolonka tsvetnaja, Russian Tsvetnaya Bolonka, RTB, Deutscher Bolonka, Bunte Schoßhündchen
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu SKL: ryhmä 9 Seura- ja kääpiökoirat alaryhmä 1.1 Bichonit #913
Ulkonäkö
Paino:  3–4 kg
Säkäkorkeus:  24–26 cm
Väritys:  mikä tahansa muu värillinen paitsi valkoinen
Venäjänbolonka (ven. русская цветная болонка, russkaja tsvetnaja bolonka) on venäläinen koirarotu. Se ei ole FCI:n hyväksymä, mutta Suomen Kennelliitto on tunnustanut sen virallisesti roduksi ja se voi osallistua Suomessa näyttelyihin. Nimitys russkaja tsvetnaja bolonka tarkoittaa ”värillistä venäjänsylikoiraa”.
Ulkonäkö

Venäjänbolonka on pienikokoinen, pitkäkarvainen, elegantti ja tasapainoinen sylikoira, jonka rungonpituus on hieman säkäkorkeutta suurempi. Kuono on hieman kalloa lyhyempi ja sen kärki aavistuksen kapeneva. Silmät ovat pyoreähköt, keskikokoiset ja väriltään joko tummat tai pähkinänruskeat. Pienet korvat voivat olla joko riippuvat tai kärjistään taittuneet. Niska on keskipitkä ja runko tiivis. Sen rintakehä on kohtalaisen leveä ja syvä, ja selkä suora ja leveä. Raajat ovat yhdensuuntaiset ja suorat, ja liikkeet vapaat ja kevyet. Keskipitkä häntä kaartuu kaareksi selän ylle ja on korkealle kiinnittynyt. Ihannesäkäkorkeus molemmilla sukupuolilla on enintään 26 cm ja paino vaihtelee 3-4 kg välillä.
Karvapeitteen tulee olla pehmeä, tiheä, silkkinen ja joko kihara tai aaltoileva. Kasvoissa karva muodostaa viikset ja parran. Väriksi sallitaan mikä tahansa muu valkoista, kirjavaa ja merleä lukuun ottamatta. Yleisimmät värit ovat musta, musta tai ruskea merkkivärinen, harmaa eri sävyissään hopeanharmaasta sudenharmaaseen, brindle, ruskea, punainen, keltainen ja kerma. Myös musta tai muuten perusväriä tummempi satula selässä hyväksytään.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on ystävällinen, eloisa ja tasapainoinen. Se on erittäin sosiaalinen ja helposti uusiin asuinympäristöihin ja elinolosuhteisiin sopeutuva. Se tulee hyvin toimeen sekä vieraiden ihmisten että muiden koirien kanssa.
Alkuperä

Venäjänbolonka on rotuna nuori eikä sen alkuperä ole kaikilta osin täysin varma. Venäjän vallankumouksen aikana maahan jääneiden bichon friséjen uskotaan risteytyneen shih tzun ja lhasa apson kanssa, jotka olisivat antaneet rodulle sen nykyisen, bichoneista poikkeavan värityksen. Jalostustyö alkoi 1950-luvun alussa Leningradissa ja ensimmäinen rotumääritelmä kirjoitettiin vuonna 1962. Neuvostoliiton maatalousministeriö hyväksyi kyseisen rotumääritelmän kuitenkin vasta vuonna 1966. 1980-luvulla rotu levisi Itä-Saksan alueelle. Vuonna 1997 Venäjän Kennelfederaatio tunnusti rodun ja vuoden 2012 lopulla myös Pohjoismainen Kennelunioni hyväksyi sen virallisesti. Tämän myötä se on voinut osallistua virallisiin näyttelyihin myös Suomessa tunnustettuna rotuna vuoden 2013 alusta alkaen. Lisäksi muun muassa Saksan, Tšekin, Slovakian ja Luxemburgin kennelliitot ovat tunnustaneet sen.
Venäjänbolonkat Suomessa

Suomen ensimmäiset rekisteröidyt bolonkat tuotiin Venäjältä Nevskaja Uslada, Vladisvet ja Tsvet Hibin -kenneleistä, Saksasta Russian Pearl -kennelistä ja Tšekistä. Suomen Kennelliittoon rekisteröityjen yksilöiden lisäksi arvioidaan olevan jonkin verran rekisteröimättömiä bolonkoja.lähde?
Virallinen suomalainen rotujärjestö on Suomen Kääpiökoirayhdistys.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Kääpiökoirayhdistys (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Russkaya tsvetnaya bolonka
| n k Venäläiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  etelävenäjänkoira  itäsiperianlaika  jakutianlaika  kaukasiankoira  keskiaasiankoira  länsisiperianlaika  samojedinkoira  siperianhusky  venäjänmustaterrieri  venäjäntoy  venäjänvinttikoira  venäläis-eurooppalainen laika 
SKL:  englantilais-venäläinen ajokoira  itäeuroopanpaimenkoira  venäjänajokoira  venäjänbolonka  venäjänspanieli 
Muut RKF:n hyväksymät:  burjaattikoira  hortai  etelävenäjänvinttikoira  moskovanvahtikoira  nenetsinlaika  sulimovinkoira  venäjänsalonkikoira 
Harvinaiset:  eteläkaukasianvuoristokoira  kamtšatkanrekikoira  kaukasiantasankopaimenkoira  koillissiperianlaika  moskovsky drakon  pohjoiskaukasianpaimenkoira  siperianlammaskoira  tšukotkanrekikoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  amurinlaika  evenkinlaika  irkutskinlaika  kostromanajokoira  kriminvinttikoira  medelan  moskovanvesikoira  tofolarinlaika  tšerkessiansusikoira  venäjännoutaja  venäjänsetteri 
Käännös suomeksi
Venäjän kenttälinnoitukset Suomessa ensimmäisen maailmansodan aikana

Venäjän kenttälinnoitukset Suomessa ensimmäisen maailmansodan aikana muodostavat osan Pietarin turvallisuusjärjestelyjä ensimmäisen maailmansodan aikana, minkä syy liittyi saksalaisten pelättyyn maihinnousuun Suomessa Pietaria vastaan oletetun hyökkäyksen suorittamiseksi.
Venäjän ensimmäisinä toimina Suomen suuriruhtinaskunnan puolustuksen vahvistamiseksi oli ollut uusien kasarmialueiden rakentamisen aloittaminen 1910-luvulla sekä meripuolustuksen vahvistaminen.
Kenttälinnoituksissa otettiin huomioon puolustuksen syvyys, minkä vuoksi kenttälinnoitukset perustettiin kolmeksi koillisesta lounaaseen kulkevan linjan muodossa. Tarkoituksena oli viivyttää niin kauan, että Pietarin sotilaspiiristä olisi kyetty kokoamaan riittävän suuri määrä joukkoja torjuntaan.
Ensimmäinen puolustuslinja

Ensimmäinen puolustuslinja kulki Pohjois-Karjalan Nurmeksesta Pohjois-Savon Kuopion kautta Keski-Suomen ja Ähtärin kautta Tampereen suuntaan. Tampereelta linja jatkui Urjalan kautta Lohjalle. Tampereen ja Lopen välillä linja oli vahvin.
Toinen puolustuslinja

Ensimmäisen puolustuslinjan itäpuolella kulki toinen puolustuslinja linjalla Eno-Joensuu-Savonlinna-Mikkeli, josta se jakautui läntiseen Mäntyharjun kautta Elimäelle ja Kotkaan kulkevaan linjaan sekä itäisempään Ristiinan-Savitaipaleen-Luumäen-Ylämaan-Säkkijärven linjaan.
Kolmas ja viimeinen kenttälinnoitettu puolustuslinja

Kolmas linja oli viimeinen ja viimeistään sen tasalla olisi pitänyt venäläisten joukkojen kyetä lyömään kohti Petrogradia etenevät Pohjanmaalla maihinnousseet saksalaiset. Se kulki linjalla Ihalanjoki-Elisenvaara-Jääski-Juustila (Lappeenranta) – Viipurin maalinnoitus. Vuoteen 1917 mennessä ehdittiin kuitenkin kenttälinnoittaa kolmannesta puolustuslinjasta vain Jääsken ja Juustilan välinen osa.
Siltä varalta, ettei kolmas linjakaan olisi suunnitelmista huolimatta kestänyt hyökkäystä, oli vielä linja Vuoksi-Heinjoki-Viipuri ja Salmenkaitajoki-Muolaanjärvi-Kuolemanjärvi-Humaljoki linnoitettu.
Joitain Pirkanmaalle rakennettuja asemia käytettiin punaisten puolustustaisteluissa 1918 suojeluskuntia vastaan, mutta itäisemmät linjat jäivät tarkoitukseensa käyttämättä.
Kaikki linnoitustyöt yhteensä toivat Suomeen työvoimapulan. Linnoitustöissä oli kaiken kaikkiaan 100 000 henkeä, joista osa kiinalaisia. Suomeen tuli sekä ensimmäisen maailmansodan aiheuttaman metalliteollisuuden kysynnän että Suomessa suoritettavien puolustusasemien rakentamisen vuoksi korkeasuhdanne 1914–1916.
Kiinalaiset siirtotyöläiset Suomessa vuosina 1916–1917

Vuonna 1916 Helsingin seudulle tuotiin linnoitustöihin ja niitä tukevaan metsänkaatoon suuri joukko kiinalaisia siirtotyöläisiä. Työläiset olivat ilmeisesti Mantšuriasta kotoisin olleita vankeja, joita kutsuttiin punaparroiksi eli hunghuuseiksi. Venäjän kaukoidässä nämä olivat tunnettuja pahamaineisen hurjina junanryöstäjinä ja maantierosvoina. Kiinalaisia työläisiä tuotiin Suomeen yhteensä noin 3 000. Kiinalaisiin turvautumisen arvioidaan johtuneen siitä, että Pietari Suuren merilinnoituksen rakennustöissä suomalaiset siirtotyöläiset olivat osoittautuneet kelvottomiksi. Kiinalaistyövoimaa sijoitettiin muun muassa Espooseen, Kauniaisiin, Vantaalle, Korsoon ja Sipoon Söderkullaan pääasiassa metsänkaatotöihin. Heitä käytettiin myös Kustavissa merilinnoituksen tykkiteiden kivetystöissä sekä eri puolilla maata sekalaisissa töissä. Kiinalaiset majoitettiin usein kylmiin riihiin tai hökkeleihin, joissa ei ollut kunnon tulisijoja. Vaikka työläiset olivat miehiä, monet suomalaiset luulivat heitä naisiksi, sillä heillä oli pitkä niskapalmikko.
Linnoitustöiden ohessa kiinalaiset alkoivat tehdä Suomessa pian myös varkauksia, ryöstöjä, pahoinpitelyjä ja jopa ryöstömurhia. He saattoivat myös pelotella paikallisia asukkaita, jotta nämä lähtisivät ja jättäisivät asuntonsa ryöstettäviksi. Monilla heistä oli myös ikäviä tauteja kuten kuppaa ja syyhyä. Rikollisuus herätti suomalaisväestössä sekä pelkoa että vihaa. Esimerkiksi Akseli Gallen-Kallela ei pystynyt levottomissa oloissa enää työskentelemään Espoon Tarvaspäässä, ja hän päätti paeta puolisoineen Ruovedelle. Espoon alueella kerrotaankin oleskelleen jopa 1 200 kiinalaista. Vuoden 1917 vaihteesta alkaen kiinalaisia ruvettiin passittamaan takaisin Kiinaan. Vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 linnoitustyöt lopetettiin ja suurin osa jäljelle jääneistä kiinalaisista poistui Suomesta.
Paikkoja

Urjalan Huhdin kylä
Aiheesta muualla

Urjalan kunta: I maailmansodan aikaiset kenttälinnoitukset (Arkistoitu – Internet Archive)
Yrjö Punkari : Pirkanmaa suurvallan etuvartiona : Linnoittaminen Saksaa vastaan 1914-1917
Ylen Elävä arkisto: Helsinki linnoitettiin lujasti maailmansotaa varten
Linnoitettu Suomi : Viipurin maa- ja merilinnoitus
Mäntyharjua puolin ja toisin : Venäläisten linnoitustyöt Mäntyharjussa
Ensimmäisen maailmansodan aikaiset linnoitukset Lopen Joentaan kylässä (Arkistoitu – Internet Archive)
Venäjän patterityöt laiskurien korkeakouluna Suomessa 25 vuotta sitten. Miten "patteritöissä" Suomen työläisiltä tuhottiin työmoraali ja luotiin pohja v. 1917 ja 1918 tapahtumille, Hakkapeliitta, 21.02.1939, nro 8, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Julius Viljanen : Karstulan kaivaukset. Muistelmia ryssien vallitöistä v. 1916-17, Hakkapeliitta, 04.07.1939, nro 27, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kiinalaisia linnoitustyömiehiä ja kaksi kasakkaa I maailmansodan aikana Nissbackassa.
Vickers F.B.5

| Vickers F> B.5 "Gunbus" |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä
Vickers F.B. (fighting biplane) 5 "Gunbus" oli ensimmäisen maailmansodan brittiläinen työntöpotkurinen hävittäjälentokone. Sen moottori oli pyörivä tähtimoottori Gnome Monosoupape, jonka teho oli sata hevosvoimaa. Edessä oli liikuteltava Lewis-keulakonekivääri, josta lentokoneen nimitys johtui. Toiminta-aika oli 4 tuntia.
Aiheesta muualla

http://www.theaerodrome.com/aircraft/gbritain/vickers_fb5.php
http://www.aviastar.org/air/england/vickers_fb-5.php
Vincent-Marie Viénot de Vaublanc

| Vincent-Marie Viénot de Vaublanc |
| --- | --- |
 Vaublancin kreivi Vincent-Marie Viénot
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. maaliskuuta 1756 Fort Dauphin, Saint-Domingue
Kuollut: 21. elokuuta 1845 (89 vuotta) Pariisi
Poliitikko
Puolue:  kuningasmieliset
Asema:  sisäasiainministeri 1815–1816
Vincent-Marie Viénot, Vaublancin kreivi (2. maaliskuuta 1756 Fort Dauphin, Saint-Domingue – 21. elokuuta 1845 Pariisi) oli ranskalainen kirjailija ja poliitikko. Hän oli katolinen ja kuninkaanvallan kannattaja. Viénot toimi Ranskan sisäasiainministerinä vuosina 1815–1816.
Tähän poliitikkoon olivat läheisessä yhteydessä niin kuningas Ludvig XVI, direktori Barras, Napoléon kuin Artois’n herttuakin (tuleva kuningas Kaarle X) ja viimeksi vielä Ludvig XVIII. Vaikka Viénotia vainosi neljä hallitusta, jotka karkottivat hänet maanpakoon, häntä ei koskaan pidätetty ja aina hän pääsi takaisin suosioon. Pitkän ja monivaiheisen uransa aikana Viénot oli perä perää vallankumouksen ja direktoriohallituksen aikana kuningasmielisten edustaja, vainottu vallankumouksen hirmuvallan aikana, Napoleonin prefekti (maaherra), Ludvig XVIII:n aikana sisäasiainministeri sekä uransa päätteeksi vielä ultrarojalistien kansanedustaja. Viénot tunnetaan Ranskassa erityisesti puheidensa kiihkeästä kaunopuheisuudesta sekä hänen 1816 sisäasiainministerinä tekemästään kiistellystä Ranskan akatemian uudelleenorganisoinnista.
Viénot oli yksi tapahtumien reunamilla kulkevista henkilöistä, jotka antoivat leimansa tälle Ranskan historian kaudelle. Lujaluonteisena järjestyksen miehenä hän oli vuoden 1789 tapahtumien aikana maltillinen isänmaanystävä, mutta päätyi restauraation aikana päättyneen poliittisen uransa lopuksi vastavallankumouksellisen liikkeen ääripäähän.
Klassinen sotilaskoulutus vanhan hallinnon aikana

Vincent-Marie Viénot oli isänsä esikoinen ja kuului Burgundista kotoisin olevaan aatelissukuun. Hänen syntymäpaikkansa oli kuitenkin Saint-Dominguessa sijaitseva Fort Dauphin, jossa hänen isänsä, majuri Vivant-François Viénot de Vaublanc oli komentajana. Paikka tunnetaan nykyisin nimellä Fort-Liberté (Haiti). Vincent pääsi ensimmäisen kerran käymään emämaassa seitsemänvuotiaana.
Viénot suoritti sotilaskoulutuksensa La Flèchessa sijaitsevassa Prytanée national militaire -kadettikoulussa sekä Pariisin sotakorkeakoulussa 1770–1774, jossa hän sai Pyhän Lasaruksen ritarikunnan kunniamerkin jo ennen koulun päättymistä. Sen myönsi Provencen herttua, tuleva kuningas Ludvig XVIII, joka oli ritarikunnan suurmestari.
Viénot oli 1776–1782 herttua François Alexandre Frédéric de La Rochefoucauld-Liancourtin johtaman Sarren rykmentin vänrikkinä samaan aikaan kuin hänen setänsä Charles oli siellä everstiluutnanttina. Hän palveli Metzin, Rouenin ja Lillen varuskunnissa, kunnes sai komennuskirjan Saint-Domingueen, jonne perheasiat häntä kutsuivat.
Viénot avioitui siellä ollessaan neiti de Fontenellen kanssa, ja pari sai tyttären ennen paluuta Ranskaan 1782, jossa Viénot hankki Melunin lähellä sijaitsevan Dammarie-les-Lysin viran nimeltä lieutenant des maréchaux de France sekä talon, jota ostaessaan hän ilmoitti ammatikseen herrasmiesviljelijä. Uudessa virassaan hän sovitteli herrasmiesten riita-asioita. Työnsä kautta hän tutustui joihinkin alueen aristokraatteihin. Hänelle jäi myös aikaa kiinnostua maanviljelystä, kaunokirjallisuudesta ja taiteista.
Vallankumouksen aika > Ensin paikallishallinnossa, Ranskan säätyvaltiopäivien aika (1789–1791)

Vallankumouksen uudet aatteet viehättivät aluksi Viénota, ja niin hän lähti poliittiselle uralle: hän liittyi 1789 aatelisten Melunin voutien joukkoon ja valitutti itsensä sihteeriksi. Samaan aikaan siellä palveli myös maineikas merenkulkija ja tutkimusmatkailija Bougainville. Voutienkokoukselle tuli tehtäväksi koota kuninkaalle vietävä valituskirje ja nimittää edustaja säätykokoukseen. Viénot kannatti tähän tehtävään Fréteau de Saint Justia, jonka aatelisto oli valinnut edustamaan Melunin voutikuntaa. Fréteau de Saint Justista tuli sittemmin perustuslakia säätävän kokouksen jäsen.
Vuonna 1790 Vaublanc kutsuttiin Seine-et-Marnen maakuntapäivien jäseneksi ja myöhemmin puheenjohtajaksi. Tehtävän perusteella hänellä oli oikeus valvoa alueensa hallinnon toimintaa.
Kun ensimmäinen perustuslakia säätävä kokous oli hajotettu, koottiin vaalikollegiot uusien edustajien valitsemiseksi. Vaublanc valitutti itsensä Seine et Marnen alueen kollegion puheenjohtajaksi. 1. syyskuuta 1791 hänet valittiin alueensa kahdeksantena edustajana yhdentoista nimen listalta, 273 äänellä 345:stä mahdollisesta. Uhkauksensa mukaisesti yksikään edellisen kokouksen jäsenistä ei ollut asettunut uudelleen ehdolle, joten suurin osa kokoukseen osallistuneista oli poliittisia vasta-alkajia. Vaublanc oli yksi harvoista, joilla oli kokemusta, erityisesti Antillien siirtomaiden suhteen.