stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ilari Maasilta
Tutkimusura

Fyysikkona Maasillan keskeinen tutkimuskohde ovat nanorakenteiden lämpöominaisuudet. Tutkimuksessaan hän on soveltanut esimerkiksi kryostaatteja eli jäähdyttimiä, joilla tutkittava nanorakenne voidaan jäähdyttää lähelle absoluuttista nollapistettä. Lämpöominaisuuksien tutkimiseksi alhaisissa lämpötiloissa Maasilta on joutunut myös soveltamaan erityisiä mataliin lämpötiloihin soveltuvia mittausmenetelmiä. Maasillan johtama tutkimusryhmä on tehnyt tutkimustaan Jyväskylän yliopiston nanotiedekeskuksen puhdastiloissa ja mittauslaboratorioissa. Professori Maasilta tutkimusryhmineen kykeni osoittamaan, että aineen lämmönjohtavuutta voidaan muuttaa nanorakenteiden avulla.
Toinen professori Maasillan keskeinen tutkimusintressi ovat olleet suprajohtavat säteilyilmaisimet. Tutkimusala sivuaa hänen pääasiallista tutkimustaan eli materiaalien termisten ominaisuuksien tutkimusta. Maasillan tutkimusryhmä on kehitellyt erikoisherkkiä säteilyilmaisimia.
Nimityshetkeen 2014 mennessä professori Maasilta oli laatinut 64 referoitua kansainvälistä tieteellistä julkaisua. Kesäkuuhun 2016 mennessä hän oli julkaissut 89 tieteellistä artikkelia.
Aiheesta muualla

Professori Maasillan tutkimusryhmät: 1) nanorakenteiden termisiä eli lämpöominaisuuksia tutkiva ryhmä ja 2) erikoisherkkiä säteilyilmaisimia kehittävä ryhmä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Lämmönjohtumista voi kontrolloida nanorakenteiden avulla (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Akatemia 19.3.2014.
Nobuyuki Zen, Tuomas A. Puurtinen, Tero J. Isotalo, Saumyadip Chaudhuri, Ilari J. Maasilta: Engineering thermal conductance using a two-dimensional phononic crystal Nature Communications, 2014; 5, 4435. DOI:10.1038/ncomms4435
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Tieteilijät:  ORCID  Publons  Scopus 
Muut:  IdRef
Sperrbrecher

Sperrbrecher Kriegsmarinen käytössä noin vuonna 1943.
Sperrbrecherit olivat Saksan ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa käyttämiä miinanraivaaja-aluksia, jotka ajaessaan miinakenttään räjäyttivät miinoja aiheuttamansa melun, magneettikentän ja vedenpaineen avulla ja siten synnyttivät käytävän, jota pitkin laivasaattueet saattoivat edetä turvallisesti.
Alukset olivat enimmäkseen muunneltuja rahtialuksia, jotka olivat aluksi Saksan merivoimien käytössä ensimmäisessä maailmansodassa.
Aluksiin asennettiin ylimääräisiä suojarakenteita esimerkiksi puusta suojaamaan laivaa ja miehistöä räjähdysten tapahtuessa. Aluksiin saatettiin myös asentaa ylimääräisiä laivojen tai lentokoneiden moottoreita tuottamaan vahvempia magneettikenttiä niihin asennettujen laitteiden avuksi, jotta miinat laukeaisivat laajemmalti. Esimerkiksi Sperrbrecher-131-aluksessa (Swan) oli kaksitoista Junkersin lentokonemoottoria lisäämässä magneettikentän tehoa.
Joillakin aluksilla oli partiotehtäviä varten myös lentokoneita, joilla etsittiin miinakenttiä ilmasta käsin.
Räjähdykset eivät saaneet osua laivan sivuille tai peräpäähän, jossa sijaitsi moottoritila. Työ miinanraivaajalla oli erittäin vaarallista, vaikka laivat olikin varustettu vahvoilla suojilla räjähdyksiä vastaan.
Suomalaisista rahtialuksista saksalaiset valtasivat ja muuttivat Kriegsmarinen käyttöön muun muassa Ernst Sohnin omistaman S/S Balmungin, joka sai uuden nimen Sperrbrecher-165. Se upposi 1943 Falsterin edustalla raivatessaan miinoja.
Maankohoaminen

Maannousu ja isostasia.
Maailmanlaajuinen maankohoaminen.
Maankohoaminen tarkoittaa maan hyvin hidasta kohoamista. Ilmiö esiintyy mannerjäätikön aikoinaan peittämillä alueilla muun muassa Pohjois-Euroopassa ja Kanadassa, ja se johtuu uusimmasta jääkaudesta, jolloin jäätikkö painoi maankuoren lommolleen. Jäätikön aiheuttama maankuoren lommolleen painuminen on havaittavissa nykyään Etelämantereen ja Grönlannin jäätiköistä. Kun jäätikkö on sulanut, lommo pyrkii hitaasti oikenemaan. Maankohoaminen on selvimmin havaittavissa rannikolla, joilla kuivaa maata ilmestyy, saaret laajenevat ja merestä ilmestyy uusia saaria.
Maankohoamista tapahtuu koko Fennoskandian alueella. Myös Pohjois-Kanadassa on vastaava, mutta paljon laajempi ”laurentiidinen” maannousualue, kuten Länsi-Siperiassakin. Fennoskandian maannousualue on kuitenkin ainoa, joka on tiheän asutuksen keskellä ja siksi parhaiten tutkittu.
Suomessa maan kohoaminen näkyy selvimmin muun muassa Vaasan seuduilla Merenkurkun rannoilla. Merenkurkun saariston maapinta-ala kasvaa vuosittain noin neliökilometrillä. Koko Suomen pinta-ala kasvaa vuosittain noin seitsemällä neliökilometrillä.
Fennoskandiassa postglasiaalinen maannousu on suurimmillaan Oulun–Kemin alueella, noin 9 mm vuodessa merenpintaan nähden. Etelä-Suomessa maannousun suuruus on 3–5 mm vuodessa. Suomenlahden pohjukassa nousua ei enää tapahdu. Pohjanmaan muuta Suomea nopeammasta maannoususta johtuen esimerkiksi Vuoksen vesistön laskusuunta on kääntynyt Pohjanlahdesta Suomenlahteen. Nopeinta maankohoaminen on Kanadassa Hudsoninlahden alueella, missä se on 13,1 mm vuodessa.
Monet nykyiset niemet ja rantaa lähellä olevat mäet ovat entisiä saaria. Tämä on syynä siihen, että suomalaisessa paikannimistössä monia niemiä ja mäkiä kutsutaan edelleen saariksi. Suomenlahdella samoin monien saarten nimen loppuosa on -grund, ’matalikko’, sillä ne ovat entisajalla olleet matalikkoja.
Suomessa Merenkurkku on maankohoamisen takia päässyt Unescon Maailmanperintöluetteloon. Merenkurkun saaristo on Ruotsin Höga Kustenin (Korkean Rannikon) maailmaperintökohteen laajennus.
Tutkimuksen historia

Ruotsalainen luonnontutkija Urban Hjärne julkaisi vuonna 1706 tutkimuksen maatumisesta Itämeren vedenpintaan liittyen. Myös suomalainen piispa Eerik Eerikinpoika Sorolainen tutki samaa ilmiötä. Ruotsalainen tähtitieteilijä Anders Celsius hakkasi vuonna 1731 vuosiluvun Gävlen edustalla olevaan ”norppakiveen” merenpinnan seurantaa varten ja arvioi maannousun suuruudeksi yhden metrin vuosisataa kohden. Toisaalta tiettävästi vanhin maankohoamista koskeva kirjallinen dokumentti on Ruotsista vuodelta 1491, jolloin erään kaupungin asukkaat valittivat kaupungin johdolle pakenevasta merenrannasta ja mataloituvasta venereiteistä. Kaupunki vaadittiin rakennettavaksi, ja rakennettiinkin, lähemmäksi merta.
Louis Agassiz (1807–1873) julkaisi jääkausiteorian, joka sai maankohoamiseen liittyvään tutkimukseen vauhtia. Skotlantilainen tiedemies Thomas Francis Jamieson (1829–1913) kehitti vuonna 1865 glasiaali-isostasiateorian jääkauden jälkeisestä maankohoamisesta. Kun geologian kehityksen myötä tiedostettiin jääkausien olemassaolo, alettiin ymmärtää, että maannousun syy on isostaattisen tasapainon palautuminen Fennoskandian mannerjäätikön sulamisen jälkeen noin 11 000 vuotta sitten viimeisen jääkauden lopulla. Gerard de Geer (1858–1943) esitti tutkimuksen "Merenpinnan muutoksista Skandinaviassa kvartäärikaudella" ja esitti yhtenäisen isobaasin sisältävän maannousukartan Fennoskandiasta ja Pohjois-Amerikasta.
Nykytutkimus

Maannousun seuranta tapahtuu seuraavilla menetelmillä:
Mareografit eli vesiasteikot Suomen rannikolla. Merentutkimuslaitos operoi 13 mareografia.
Valtakunnallinen tarkkavaaitus. Suomessa Geodeettinen laitos sai kolmannen tarkkavaaituksen valmiiksi vuonna 2004. Ensimmäinen vaaitus tehtiin vuosina 1892–1910 ja toinen vuosina 1935–1975.
GPS-mittaus. Suomen 13 pysyvän GPS-aseman avulla saadaan määritetyksi maannousua geosentrisesti eli Maan massakeskipisteen eikä keskimerenpinnan suhteen. Ero koostuu kahdesta osasta: (1) ns. geoidin vuotuinen nousu, arvioituna 0,4 mm /v, ja (2) keskimerenpinnan ns. eustaattinen nousu, noin 1–2 mm vuodessa.
Painovoiman seuraus Maan pinnalla. Mittaamalla tarkasti painovoiman eroja maannousualueen yli voidaan vuosien myötä havaita painovoiman hidas väheneminen, kun maannousualueen keskiosa nousee pois Maan keskipisteestä. Ks. maannousupainovoimalinjat (Archive.org)
Painovoimakentän muuttumisen seuranta avaruudesta käsin. Jo kauan on tiedetty, että maapallon dynaaminen litistyskerroin  J_{2} muuttuu hitaasti aikaa myöten ensisijaisesti Kanadan maannousun seurauksena. Uusi GRACE-satelliittimissio antanee paljon yksityiskohtaisempia tietoja maannousun vaikutuksista Maan painovoimakenttään.
Geodeettisen GPS-menetelmän avulla voidaan seurata postglasiaalista maannousua jopa kolmessa ulottuvuudessa: se sisältää myös (pienen) vaakakomponentin. Puhutaan mieluummin postglasiaalisesta muodonpalautusilmiöstä (postglacial rebound). Painovoimamittaukset ovat riippumaton tapa tutkia nousun tarkkaa mekanismia, etenkin miten massa virtaa takaisin Fennoskandian maankuoren alle. Maannousututkimuksen avulla voidaan myös selvittää Maan vaipan ns. viskositeetti, eli kuinka tehokkaasti vaipan kalliomassat vastustavat plastista deformaatiota eri syvyyksillä. Ks. kuva. Mareografinen ja tarkkavaaitusten antamat mittaukset kohdistuvat jonkin vuoden keskimerenpintaan ja niiden avulla määritetään ns. havaittu maankohoaminen, joka eroaan maan keskipisteestä mitatusta absoluuttisesta maankohoamisesta.
Toisaalta maankohoamista tutkimisessa on kauan käytetty rannikkoalueiden vanhoja vedenkorkeusmerkkejä sekä vanhoja karttoja. Edelleen perimätieto rannan sijainnista, satamien mataloituminen ja historia tiedot kaupunkien siirrosta ovat luoneet pohjaa maankohoamista koskeville arvioille. Rantakerrostumien perusteella on voitu arvioida muinaisen aallokon rajaa, vedenpinnan korkeutta ja vesistön laajuutta. Stratigrafisella eli kerrostuminen kerrosjärjestystä ja mikrofossiilisisältöä (~piileväfossiilit) tutkimalla on saatu tietoa rannan sijainnista.
Maankohoamisteorian ongelmia

Mannerlaattojen liikkeiden vaikutus maankohoamiseen on pientä, sillä laattojen liikkeellä voidaan selittää vain noin millimetrin suuruinen kohoaminen vuosittain. Kohoamisteorian selittäminen jääkaudella on looginen, joskin teoriaan sisältyy epäsäännöllisyyksiä, joita ainoastaan yksi syy, jääkausi ja isostasia, eivät selitä. Onkin esitetty näkemyksiä siitä, että nykyinen maankohoamisilmiö olisi jatkumo entiselle, jo kauan jatkuneelle maankohoamiselle, ja että maankohoaminen ei olisi vain jäämassan aiheuttama ilmiö, vaan se olisi seurausta laattojen tektonisista liikkeistä. On tehty arvioita jään painosta, jonka perusteella on arvioitu, ettei mannerjää olisi ollut tarpeeksi painava aiheuttaakseen maankohoamisilmiötä vaan pikemmin ollut hidastamassa muinaisista vuoristoista vapautumisesta johtuvaa maankohoamista. Tektonisia prosesseja maankohoamisteoria ei pysty selittämään: vaikka mannerjään reuna ulottui laajimmillaan Puolaan saakka, Puolassa maa ei kohoa, vaan se ”teorian vastaisesti” vajoaa. Edelleen kysymyksiä on herättänyt maankohoamisvyöhykkeen jatkuminen Suomesta Mustanmeren ja Kaspianmeren alueelle saakka, vaikka siellä ei tiettävästi ole koskaan ollut mannerjäätä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maankohoaminen Wikimedia Commonsissa
MaankohoaminenTieteen Tietotekniikan keskus - Arctinet (Arkistoitu – Internet Archive)
Merentutkimuslaitos: Itämeri-sanakirja [vanhentunut linkki]
Continuous GPS measurements of postglacial adjustment in Fennoscandia: 2. Modeling results[vanhentunut linkki] American Geophysical Union
Suomen rantaviivaa uusimman jääkauden jälkeen kuvaavassa kartassa näkyy, miten maa on sittemmin kohonnut erityisen paljon Perämeren ja Merenkurkun rannikoilla.lähde?
Spes

Spes on roomalainen jumalatar, toivon henkilöitymä. Toivo sisälsi myös kasvikunnan, joten Spes oli lisäksi puutarhojen jumalatar, ja hänellä oli keisari Tiberiuksen rakennuttama temppeli kasvitorilla. Spesin temppeli oli yhteydessä Januksen temppeliin. Jumalatar esitettiin tyttönä, joka kantoi viljantähkiä tai kukkia.
Paul MacCready
Kunnianosoituksia

National Inventors Hall of Fame, 2015
Aiheesta muualla

Kirjoja
Grosser, Morton: Gossamer Odyssey: The Triumph of Human-powered Flight. London: Michael Joseph, 1981. ISBN 0-7181-2033-7
Burke, James D: The Gossamer Condor and Albatross: A Case Study in Aircraft Design. Pasadena, Calif.: AeroVironment Inc, 1980. ISBN 1-60086-789-8
Verkkosivuja
Gossamer Albatross: Flight of Imagination Dokumenttielokuva, 51 min.
Gossamer Condorin patentti
Valokuvia Gossamer Condorista
Valokuvia Gossamer Albatrossista
Nature vs. humans TED-puhe, 1998
A flight on solar wings TED-puhe, 2003
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Mathematics Genealogy Project
Luontaislääkintä

Arabialainen yrttilääkinnän oppikirja.
Luontaislääkintä tai luontaishoito tai luonnonlääkintä tarkoittaa Tietojätin mukaan luonnonmukaisten hoitojen käyttämistä, joiden ei tulisi häiritä elimistön normaalia toimintaa. Luontaislääkinnän kannattajat käyttävät myös nimityksiä luontaislääketiede ja luonnonlääketiede. Luontaislääkinnässä on tavallisesti pyrkimyksenä tukea ja edistää elimistön omaa paranemiskykyä. Luontaislääkinnän lähestymistavassa pyritään koko ihmisyksilön huomioon ottamiseen, millä tarkoitetaan yleensä sitä, että ihminen nähdään fyysisen kehon, mielen ja hengen kokonaisuudeksi, ja hoitojen on tarkoitus vaikuttaa näihin kaikkiin puoliin. Luontaislääkinnän muotoja ovat esimerkiksi fytoterapia eli kasvilääkintä, luontaishoito-oppi (keskieurooppalainen), naturopatia,
perinteinen kiinalainen lääkintä sekä akupunktio, intialainen lääkintä eli ayurveda, homeopatia, aromaterapia, hieronta, kiropraktiikka, naprapatia, osteopatia, polariaterapia, refleksologia eli vyöhyketerapia, antroposofinen lääketiede, shiatsu, reiki, väriterapia ja Alexander-tekniikka. Manipulaatiohoitoja, kuten osteopatiaa, naprapatiaa ja kiropraktiikaa antavat Suomessa tarvittavan ammatillisen pätevyyden omaavat henkilöt. Myös akupunktiota käytetään nykyisin joskus osana virallisen lääketieteen hoitomuotoja, vaikka sen vaikuttavuudesta on varsin vähän näyttöä.
Useimmat luontaislääkinnän muodoista ovat lääketieteen kannalta uskomuslääkintää ja tiedeyhteisössä näitä oppeja ei katsota tieteellisiksi Suomessa.
Luonnonlääkkeellä voidaan tarkoittaa myös luonnosta saatavaa rekisteröityä lääkettä. Tällaisia on koululääketieteessä käytössä runsaasti alkaen morfiinista ja penisilliinistä aina viime vuosina kehitettyihin syöpälääkkeisiin kuten vinka-alkaloideihin ja taksaaneihin.
Yleistä

Saksassa lääkäreiksi opiskelevien opintoihin kuuluu luontaishoito-oppia (saks. Naturheilverfaren tai Erfahrungsheilkunde ), johon voi myös erikoistua. Luontaishoito-opin viisi klassista menetelmää ovat fytoterapia eli kasvilääkintä, vesi- ja lämpöhoidot, terveellinen ruokavalio (myös paastot), liikunta- ja hierontahoidot sekä terveet elämäntavat. Luontaishoito-opissa pyritään käynnistämään ja tukemaan elimistön itseparantamista.
Yksi yleisimmin käytetyistä luontaishoidoista on naturopatia eli luontaishoito-opin Yhdysvaltoihin, Kanadaan ja Englantiin levinnyt versio. Naturopatian opiskelijan ei tarvitse olla lääkäri ja koulutus kestää näissä maissa noin neljä vuotta. Naturopatiassa käytettyjä hoitomuotoja ovat muun muassa ravitsemus-, paasto-, yrtti- ja vesihoidot sekä hieronta. Luontaishoito-opissa ja naturopatiassa on tavoitteena kohentaa koko kehon yleisterveyttä ja useita hoitomenetelmiä käytetään rinnakkain.
Maailman terveysjärjestö WHO käyttää termiä ”perinteinen lääkintä” (engl. traditional medicine) tarkoittamaan hoitoja, joita käytettiin ennen modernin lääketieteen käyttöönottoa. Perinteisillä hoitomuodoilla tarkoitetaan sukupolvelta toiselle siirtyneitä tietoja, taitoja ja käytäntöjä, jotka ovat liittyneet kokonaisvaltaiseen parantamiseen sekä terveyden ylläpitämiseen. Maailman terveysjärjestö pyrkii edistämään perinteisten hoitomuotojen turvallista käyttöä. Maailman terveysjärjestö on kerännyt Genevessä sijaitsevaan arkistoon tietoja lääkekasvien ominaisuuksista ja käytöstä ja luetteloinut noin 20 000 lääkekasvia.
Historia

Luontaislääkintää ovat kautta aikojen harjoittaneet kansanparantajat, mutta myös historiallisesti merkittävät henkilöt ovat vaikuttaneet sen kehitykseen. Länsimaisen lääketieteen isää kreikkalaista Hippokratesta (s. 460 eaa.) voi pitää myös länsimaisen luontaislääkinnän uranuurtajana. Häneltä on peräisin luontaislääkinnän tärkein periaate, luonnollisten parantumisvoimien herättäminen. Hippokrates painotti parantumisessa terveellistä ruokavaliota ja terveitä elämäntapoja.
Keskiajalla kasvilääkintää harjoitettiin luostareissa, joissa viljeltiin lääkekasveja. Uudelle ajalle tultaessa Paracelsus (n. 1494–1541) toi esiin luonnollisten elämäntapojen sairauksia ehkäisevää ja parantavaa vaikutusta. Kuuluisa kasvitieteilijä ja Upsalan yliopiston lääketieteen professori Carl von Linné (1707–1778) luennoi terveistä elämäntavoista ja kuvasi lukuisien lääkekasvien vaikutuksia teoksessaan Clavis medicinalis (Lääkinnän avain).
1800-luvulla esiintyi useita länsimaisen luontaislääkinnän kehittäjiä. Vinzenz Priessnitz (1799–1851) kehitti kääreitä, vesihoitoja, liikuntaa ja ruokavaliota käyttäviä parannusmenetelmiä. Hän perusti aikanaan kuuluisan Gräfenbergin hoitolaitoksen. Pappi Sebastian Kneipp (1821–1897) kehitti vesihoitoja ja Keski-Eurooppaan syntyi hänen nimeään kantavia hoitolaitoksia. Muita luontaislääkintään vaikuttaneita nimiä ovat olleet saksalainen Johann Schroth (1798–1856), lääkäri Moritz Schreber (1808–1861), Louis Kuhne, amerikkalainen lääkäri Edward Hooker Dewey (1840–1904), englantilainen lääkäri Alexander Haig, tohtori Heinrich Lahmann (1860–1905), lääketieteen tohtori Ernst Schweniger (1850–1964) ja 1900-luvun alkupuolella vaikuttaneet lääkäri Alfred Brauchte (1898–1964), sveitsiläinen lääkäri Max Bircher-Benner (1867–1939), tanskalainen Carl Ottosen, saksalainen lääkäri Wilhelm A. Wander ja suomalainen Are Waerland (1876–1955). Berliinin yliopistoon perustettiin vuonna 1920 luontaishoidon professuuri, jonka ensimmäinen haltija oli R. Schönenberg. Hänen seuraajansa P. Vogler laittoi alulle fysioterapian ja koulutti hierojia ja lääkintävoimistelijoita.
Kiinassa ja Intiassa luontaislääkinnällä on omat vuosituhansia pitkät perinteet.
Luontaislääkinnän tutkimus

Monia luontaislääkinnän muotoja ei ole tutkittu tieteellisesti ja jotkut pitävät niitä uskomuslääkintänä. Akupunktio on todettu toimivaksi joihinkin tarkoituksiin.
Fytoterapiassa eli kasvilääkinnässä käytetään yleensä mietoja rohdoskasveja tai niiden osia kokonaisina. Esimerkiksi valkosipulilla, inkiväärillä, reunuspäivänkakkaralla, piparmintulla ja mintulla on tutkitusti terveydellisiä vaikutuksia. Lääkekasvien käyttö fytoterapiassa eroaa lääketieteestä siinä, että lääketieteellisiä kasviperäisiä lääkkeitä varten pyritään eristämään vaikuttavia ainesosia yleensä voimakkaista rohdoskasveista. Noin neljäsosa maailmassa käytössä olevista lääketieteellisistä lääkkeistä on valmistettu perinteisistä lääkekasveista. Kasvien kemiallisia aineita ja niiden vaikutuksia tutkitaan farmakognosian tieteenhaarassa.
Saksassa toimiva tutkijoiden ja terveysalan edustajien elin Komissio E on julkaissut raportit noin 300 rohdoskasvista todeten niistä noin kaksi kolmasosaa tehokkaiksi ja turvallisiksi.
Mäkikuisman on todettu olevan lievän ja keskivaikean depression masennuksen hoidossa tehokkaampi kuin lumelääke ja yhtä tehokas kuin pienet annokset trisyklisiä masennuslääkkeitä. Sillä voi olla myös hankalia yhteisvaikutuksia muiden lääkeaineiden kanssa.
Luontaishoitoja ei usein voi testata lääketieteessä paljon käytetyllä kaksoissokkokokeella, jossa potilas saa itse tietämättään joko lumelääkettä tai tutkittavaa lääkettä. Tämä johtuu siitä, että monet luontaishoidot (esimerkiksi paasto, vesihoidot, valohoito ja hoito ruokavaliolla) eivät sovellu lumelääkkeinä annettaviksi ja lisäksi luontaishoidoissa käytetään yleensä useita hoitavia tekijöitä yhtä aikaa. Ruotsissa on tutkittu tähän tarkoitukseen suunnitellulla pitkittäistutkimusmenetelmällä paastojen ja tiukan ruokavalion noudattamiseen perustuvaa saksalaisen luontaishoito-opin menetelmää (Föllingegård-tutkimus 1970–1980-lukujen vaihteessa). Tutkimukseen osallistui 64 kroonisesti sairasta potilasta. Vuoden kuluttua tehtyjen laboratoriomittausten perusteella potilaiden tervehtyminen oli erittäin merkittävää. Potilaiden oman ilmoituksen mukaan 94 % ilmoitti vointinsa parantuneen ja 75 % ilmoitti sen parantuneen erittäin selvästi. Samankaltaista menetelmää tutkittiin myöhemmin myös Norjassa, ja paranemistulokset olivat merkittäviä.
Luontaislääkintä Suomessa

Laajamittaisempi luontaisterapeuttien koulutus alkoi Suomessa 1980-luvulla, paljon myöhemmin kuin Ruotsissa, Keski-Euroopassa ja Amerikassa. Ensimmäiset suomalaiset kouluttajat olivat Kairon-instituutti ja Frantsilan yrttitila. Kaironissa saattoi 1980-luvun lopulla opiskella vyöhyketerapiaa, osteopatiaa ja homeopatiaa. Frantsilassa aloitettiin fytoterapian, shiatsun ja polariaterapian koulutuksilla. Nykyisin Suomessa voi saada koulutusta esimerkiksi osteopatiassa, homeopatiassa, Rosen-terapiassa, vyöhyketerapiassa, perinteisessä kiinalaisessa lääketieteessä, lymfaterapiassa ja naturopatiassa. Suurimpia kouluttajia ovat Kairon, Frantsila, Axelson ja Medika Nova.
Kirjallisuutta

Giller, Robert M.:Luonnollinen tie terveyteen. Gummerus, Jyväskylä 1996. (Alkuteos Natural Prescriptions. New York 1994.)
Heikkilä, Antti (toim.): Täydentävä hoito. Tammi, Helsinki 1996.
Raipala-Cormier, Virpi: Luontoäidin kotiapteekki: Kasvilääkintä ja luontaishoidot.  (Toimittanut Mattias Tolvanen)  Helsinki:  WSOY, 1997 (8. painos 2004).  ISBN 951-0-20985-6
Treben, Maria: Luonnon omat lääkkeet – Kokemuksia ja ohjeita lääkeyrttien käytöstä. WSOY, Helsinki, 3.p. 1995. (Alkuteos Gesundheit aus der Apotheke Gottes. Steyr 1980.)
Vogel, Alfred: Luonto, paras lääkitsijä. 5.p., A. Vogel Oy, Helsinki 1999. (Alkuteos Der kleine Doktor. Verlag A. Vogel, Teufen, Sveitsi 1986/1952.)
Aiheesta muualla

Arno Forsius: Lääketieteen ja kasvitieteen yhteydet (Arkistoitu – Internet Archive)
Luonnonlääketieteen keskusliitto LKL ry
Luontaislääketieteen instituutti Kairon
Frantsila (Arkistoitu – Internet Archive)
Medika Nova
Maailman terveysjärjestö WHO (englanniksi)
European Scientific Cooperative on Phytotherapy (englanniksi)
The British Herbal Medicine Association (englanniksi)
Takapihan yrttikasvit -tietopaketti
Luontaistuote.info
Mike Sparken

| Mike Sparken |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1930  Neuilly-sur-Seine 
Kansalaisuus:   Ranska
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1955
Talli(t):  Gordini
Kilpailuja:  1
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Britannian Grand Prix 1955
Viimeinen kilpailu:  Britannian Grand Prix 1955
Mike Sparken (oikealta nimeltään Michael (joidenkin lähteiden mukaan Michel) Poberejsky, 16. kesäkuuta 1930 Neuilly-sur-Seine, Ranska – 21. syyskuuta 2012 Beaulieu-sur-Mer, Ranska) oli ranskalainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui vain yhteen Grand Prix -kilpailuun eikä saanut siinä MM-pisteitä.
Formula 1 -tulokset

| Vuosi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | Talli | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1955 | Gordini | ARG  | MON  | INDY  | BEL  | DUT  | GBR 7 | ITA  | Gordini | - | 0 |
Aiheesta muualla

wordpress.com: kuva Mike Sparkenista
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta aiheesta

Steve Small: Grand Prix Who is Who. Travel Publishing, Lontoo 1999, ISBN 1-902-00746-8.