Filosofisia tutkimuksia
Sisältö > Nimien yksinkertaiset kantajat (§39–47)

Huomautuksessa 39 Wittgenstein esittää, että ”tämä”-sanan nimenä pitämisen taustalla on vakaumus, ”että nimen on edustettava todella jotakin yksinkertaista”. Tähän voidaan päätyä hänen mukaansa esimerkiksi seuraavan argumentin kautta: Lause ”Nothungissa on terävä terä” (Nothung on miekka Richard Wagnerin oopperasarjassa Nibelungin sormus) on mielekäs, vaikka Nothung olisi hajotettu. Oletuksena on, että lauseella ei voi olla mieltä, jos siinä esiintyy mieletön sana, ja toiseksi, että nimellä ei voi olla mieltä, ellei sillä ole kantajaa. Siten ”Nothung” – tai minkä tahansa tuhottavissa olevan esineen nimi – ei voi olla varsinainen nimi, vaan sen täytyy olla analysoitavissa yksinkertaisempien rakenneosien nimiin, ja näiden rakenneosien on oltava häviämättömiä.
Wittgenstein tarkastelee argumentin oletusta, että mielekkäällä nimellä täytyy olla kantaja. Hänen mukaansa tässä samastetaan nimen merkitys ja sen haltija, jolloin ”sanaa ’merkitys’ käytetään kielen vastaisesti” (§40). Nimi ”Herra N.N.” on mielekäs, vaikka hän kuolisi, ja jos nimen mieli häviäisi sen haltijan kuoltuaan, ”Herra N.N. on kuollut” ei olisi mielekäs lause. Tämä ei sinällään kumoa edellä esitettyä argumenttia, sillä sen mukaan ”Herra N.N.” olisi kyllä mielekäs nimi hänen kuolemansakin jälkeen, mutta Wittgenstein haluaakin osoittaa, että käytämme tavallisesti nimiä täysin riippumatta siitä, ovatko niiden kantajat olemassa vai eivät.
Seuraavassa huomautuksessa Wittgenstein tutkii kielipeliä, jossa on nimettyjä työkaluja. Kun henkilö A pyytää B:tä tuomaan työkalun nimeltä ”N” esittämällä tälle merkin, mutta työkalu onkin rikki, onko nimi menettänyt merkityksensä kielipelissä? Koska ”[e]mme ole sopineet tästä mitään” (§41) emme voi suoraan sanoa, onko nimellä tässä merkitystä. Jos B esimerkiksi jää hämmentyneenä seisomaan paikalleen tai näyttää A:lle rikkoutuneen työkalun paloja, voitaisiin sanoa, että sana on menettänyt merkityksensä. Samoin ”N:n” voidaan sanoa menettäneen merkityksensä, jos työkalulle annetaan uusi nimi, eikä ”N” olisi enää käytössä tässä kielipelissä. Toisaalta voimme helposti kuvitella tilanteita, joissa sanoisimme ”N:llä” olevan yhä merkitys: B voisi esimerkiksi pudistaa päätään aina, kun A pyytää häntä tuomaan rikkoutuneen työkalun. Vastaavasti kielipelissä voitaisiin käyttää merkkejä, kuten ”X”, joilla ei olisi koskaan aiemmin viitattu mihinkään työkaluun, ja tällöin B:n tulisi pudistaa päätään. Tämä voisi olla A:lle ja B:lle esimerkiksi ”eräänlaista pilailua” (§42). ”X:llä” olisi siten kielipelissä merkitys, vaikkei mikään työkalu vastaisikaan sitä.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Sanan merkitys on sen käyttö kielessä. | ” |
– Filosofisia tutkimuksia. §43 (suom. Heikki Nyman)
Huomautuksessa 43 Wittgenstein toteaa, että suuressa osassa tapauksia sanan merkityksen voi sanoa olevan yhtä kuin sen käyttö kielessä. Seuraavaksi hän huomauttaa, että näin ei ole aina: nimen merkitys voidaan toisinaan selittää osoittamalla sen kantajaa.
Lauseella ”Nothungissa on terävä terä” on siis mieli, vaikka miekka olisikin rikki. Tämä johtuu siitä, että nimellä on käyttötapa kielessä. Voidaan kuitenkin kuvitella myös kielipeli, jossa nimeä käytetään vain, kun sen haltija on paikalla. Voisi olla esimerkiksi kuningatar, jonka nimeä saisi käyttää ja käytettäisiin vain, kun hän on näkyvillä. Tällöin hänen nimensä voitaisiin ”aina korvata demonstratiivipronominilla ja osoittamiseleellä” (§44). Myös käytettäessä sanaa ”tämä” demonstratiivisesti olio, johon se viittaa, on aina olemassa,  ja sanalla ”tämä” on aina tällöin myös merkitys. Siltikään  ”tämä” ei Wittgensteinin mukaan ole nimi, sillä nimen käyttöön ei kuulu osoittamisele, ”vaan nimi ainoastaan selitetään sen avulla” (§45).
Pykälässä 46 Wittgenstein siirtyy käsittelemään edellä esitetyn ajatuskulun oletusta, että varsinaisen nimen täytyy edustaa jotain yksinkertaista. Hän esittää lainauksen Platonin Theaitetos-dialogista, jossa Sokrates kertoo kuulleensa sanottavan, että todellisuus koostuu alkeisosista, joita ei voida kuvailla tai selittää, vaan pelkästään nimetä. Tätä näkemystä voitaisiin perustella esimerkiksi siten, että kaikella kuvailtavalla on oltava erottava tekijä, eivätkä ne voi siten olla yksinkertaisia. Wittgenstein huomauttaa, että Bertrand Russellin yksilöt sekä hänen itsensä Tractatuksessa käsittelemät oliot vastaavat tällaisia peruselementtejä.
Wittgenstein kysyy nyt, mitä on puhua todellisuuden yksinkertaisista rakenneosista. Hän esittää, että se, mitä sanotaan kulloinkin yksinkertaiseksi, riippuu pyrkimyksistämme kyseisessä tilanteessa, eikä siten ole mielekästä puhua absoluuttisen yksinkertaisista rakenneosista. Vastaavasti kulloisestakin tilanteesta riippuu se, sanotaanko jotain kompleksiseksi: voidaan kyllä kysyä, onko jokin kompleksista, mutta tällöin täytyy olla jo selvää, minkä suhteen erottelu halutaan tehdä. (On ehkä syytä huomauttaa, että Wittgensteinin näkemys ei ole relativismia: Wittgenstein ei väitä, että olioiden koostumus riippuisi kuvauksestamme.) Ei ole myöskään mielekästä kysyä, mitkä ovat olion absoluuttisen yksinkertaiset rakenneosat verrattuna jonkin jaottelun suhteen yksinkertaisiin rakenneosiin: esimerkiksi kuvan väri tai ääriviivojen muoto ovat vaihtoehtoisia ja yhtä mielekkäitä yksinkertaisuuden ja kompleksisuuden standardeja.
Ei voida myöskään sanoa, että jokin, esimerkiksi shakkilauta, on ”selvästi ja ehdottomasti kompleksinen” (§47). Jotta sen voitaisiin sanoa olevan absoluuttisen kompleksinen, täytyisi olla yksi kompleksisuuden standardi ylitse muiden. Shakkilautaa voidaan kuitenkin sanoa kompleksiseksi esimerkiksi sen värin, sen sisältämien neliömäärän tai kuviokaavion suhteen. Filosofin esittämään, mihinkään tiettyyn kielipeliin kuulumattomaan kysymykseen, onko jokin olio kompleksinen, onkin Wittgensteinin mukaan vastattava: ”Tämä riippuu siitä, mitä ymmärrät kompleksisella.” (§47) Tällöin kysymykseen ei vastata, vaan se torjutaan.