stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Johannes Itten
Elämänvaiheet > Bauhaus ja esikurssi

Itten opetti Weimarissa Bauhausissa 1919–1922 ja kehitti koulun uraauurtavaa esikurssia. Idea esikurssista ja sen metodit olivat Ittenin tuomisia Bauhausiin. Hän oli alkanut kehittää metodia opettaessaan taidekoulussaan Wienissä. Esikurssilla analysoitiin vanhojen mestarien maalausten sommittelua ja värinkäyttöä. Tärkeä osa oli eri materiaalien, kuten puun, niinen, lasin, rautalangan ja pellin käytöllä. Materiaalien ominaisuuksia, sopivuutta ja sopimattomuutta eri tarkoituksiin tutkittiin yhdessä, ja niistä tehtiin dadaistista taidetta muistuttavia teoksia. Usein käytettiin kierrätysmateriaaleja.
Kaikille ensimmäisen vuosikurssin opiskelijoille pakollinen esikurssi oli Bauhausin peruskoulutuksen keskipisteenä. Sen tarkoituksena oli poistaa  rajoittuneisuutta. Esikurssin suorittamisen jälkeen opiskelijat saivat valita haluamansa aineopinnot verstaissa. Bauhausin esikurssimetodi otettiin myöhemmin käyttöön taidekouluissa ja muotoilukoulutuksessa eri puolilla maailmaa.
Elämänvaiheet > Ittenin mystisismi, erimielisyydet ja elämä Bauhausin jälkeen

Itten oli kiinnostunut mazdalaisuudesta, joka liittyi läheisesti zarathustralaisuuteen. Hän oli myös vegetaristi ja harrasti meditaatiota. Taipumus mystisismiin vieraannutti häntä kollegoista Bauhausissa, varsinkin Walter Gropiuksesta ja László Moholy-Nagystä, joiden tavoitteena oli kehittää koulua enemmänkin teollisen massatuotannon pohjalta kuin käsityön ja taiteellisen vapauden suuntaan. Myös Ittenin vahva vaikutus opiskelijoihin herätti närää. Syntynyt ideologinen kuilu johti siihen, että Itten lähti Bauhausista. Ittenin johdolla opiskellut Josef Albers jatkoi esikurssin opetusta Ittenin lähdön jälkeen vuosina 1923–1933.
Itten perusti vuonna 1923 Berliiniin yksityisen taidekoulun. Hän palasi Sveitsiin vuonna 1932 ja opetti Zürichissä taideteollisuusoppilaitoksessa ja yksityisessä tekstiilikoulussa.
Ittenin värioppi

Ittenin väriopin keskeisin osa ovat komplementti- ja kontrastivaikutukset. Ittenin tulkinnat värikontrasteista ovat yhä ajankohtaisia väriopissa. Myös Ittenin 12-osainen väriympyrä on klassikko. Ittenin väriopin ydin perustuu värikontrastien ohella harmonioihin ja värisointuihin. Itten kirjoitti kaikkiaan kolme väriopin teoriaan liittyvää kirjaa, joista tunnetuin on Värit taiteessa (1989; Die Kunst der Farbe, 1961). Fysiikan ja muun muassa jo Michel Eugène Chevreulin 1839 ja 1855 esittelemien värikontrastien ohella kiinnostus psykologiaan ja henkisiin asioihin näkyvät Ittenin väriopissa.
Värikontrasteja eli väririnnastuksia on seitsemän.
Ittenin väriajattelu sai paljon vaikutteita Adolf Hölzelin (1853–1934) väriajattelusta. Hän oli Hölzelin oppilas Stuttgartissa vuosina 1913–1916. Hölzel oli saksalainen Goethen väriopista vaikutteita saanut taiteilija, joka maalasi osin Goethen innoittamana abstraktin maalauksen neljä vuotta ennen Wassily Kandinskya. Itten omaksui Hölzeliltä perusmuodot viivan, pinnan, ympyrän ja spiraalin taiteen lähtokohtina ja fyysisten harjoitusten käyttämisen opiskelijoiden rentouttamiseen. Itten sai vaikutteita Hölzelin ohella itävaltalaiselta taidemaalarilta ja taidekasvatuksn uudistajalta Franz Cižekiltä, joka piti aiempaa vapaampaa lasten taidekoulua Wienissä. Cižekiä on sanottu lasten taiteen löytäjäksi.
Ittenin värioppi on inspiroinut vuodenaikatyyppeihin perustuvan värianalyysin, jota sovelletaan pukeutumisessa ja kosmetiikassa. Itten oli ensimmäinen, joka yhdisti tietyt väripaletit neljään ihmistyyppiin ja nimesi ne vuodenaikojen mukaan. Vuodenaikoihin perustuvat värityypit saivat suuren suosion Ittenin kuoleman jälkeen. Aiheesta on julkaistu koko joukko kirjoja, ja värityypeistä ja niiden analysoinnista on siinnyt laaja elinkeino.
Julkaisut

Värit taiteessa: Värien subjektiivinen kokeminen ja objektiivinen tunnistaminen johdatuksena taiteeseen.  (Die Kunst der Farbe: Subjektives Erleben und objektives Erkennen als Wege zur Kunst, Otto Maier, Ravensburg 1961.) Suomentanut Antero Kare. 4. painos (1. painos 1989)  Helsinki:  Taide, 2004.  ISBN 951-608-058-8
Mein Vorkurs am Bauhaus, Gestaltungs- und Formenlehre. Otto Maier, Ravensburg 1963
Elemente der Bildenden Kunst. Studienausgabe des Tagebuchs. E. A. Seemann, Leipzig. ISBN 3-363-00777-9.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johannes Itten Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Museum of Modern Art  RKD Artists  SIKART  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef 
Ittenin, hänen toisen vaimonsa Anneliesen, omaa sukua Schlösser (1913–2002), ja yhden heidän kolmesta lapsestaan, Zürichin yliopiston maantieteen professorin Klaus Ittenin (1944–2023) hauta Hönggerbergin hautausmaalla Zürichissä.
Narsismi

Michelangelo Caravaggio, Narkissos, 1594–1596.
Tieteellinen tutkimus tarkastelee Narkissos-myytin sijasta narsismia ihmisapinoiden kuten simpanssin piirteenä.
Narsismi (saks. Narzissmus < kr. Narkissos) tarkoittaa itserakkautta, itseihailua ja viettienergian kohdistumista omaan itseen.  Narsismi on luonteenpiirre, joka tunnistetaan varsinkin pienillä lapsilla. Kypsymisen myötä se tavallisesti väistyy. Narsismi ei ole joko-tai-tyyppinen piirre, vaan toisilla on sitä enemmän ja toisilla sitä on vähemmän. Korkea narsismi on yhteydessä empatian vähäisyyteen. Narsismi on myös yhteydessä ihailuun ja kilvoitteluun.
Narsismi on itsekäs piirre, jonka kanssa itsensä uhraaminen on ristiriidassa. Narsistiset ihmiset voivat auttaa muita ihmisiä, mutta se usein liittyy enemmänkin mielikuviin ja sosiaaliseen statukseen. Narsistisilla ihmisillä prososiaalinen käyttäytyminen voi jäädä vähäiseksi, koska sellaiset ihmiset ovat pyyteellisiä eivätkä pyyteettömiä. Narsismi kuuluu pimeäksi triadiksi kutsuttuun synkkään persoonallisuuspiirteistöön. Narsismia pidetään kuitenkin moraalisempana piirteenä kuin psykopatiaa ja machiavellismia. Narsistinen johtajuus on kontrasti palvelevalle johtajuudelle ja siihen on viitattu johtajuuden ’pimeänä puolena’.
Narsismi voi olla myös patologista jolloin kyseessä on joko narsistinen persoonallisuushäiriö tai muihin persoonallisuuspatologioihin (B-klusterin persoonallisuushäiriöt sekä virallisen tautiluokituksen ulkopuolinen psykopatia/sosiopatia) liittyvät narsistiset piirteet. Nämä narsistisrakenteiset tai narsistista kärjistymää sisältävät persoonallisuuspatologiat ovat yhteydessä rikollisuuteen. Sam Vakninin mukaan narsismi on psykopatologian oletusarvo, koska jokainen on pikkulapsena ollut narsisti.
Sanan alkuperä ja käsitteen synty

Narsisti-sana juontuu Narkissoksesta, joka on kreikkalaisessa mytologiassa esiintyvä komea nuorukainen. Ennustuksen mukaan Narkissos ei eläisi vanhaksi, jos näkisi oman kuvansa. Näkymättömäksi kirottu Ekho-nymfi lähenteli Narkissosta, mutta Narkissos torjui lähentelyt. Sattumalta metsästysretkellä Narkissos näki kuvansa lähteestä ja rakastui kuvaansa, mutta kuva ei antanut hänelle vastarakkautta. Lopulta nuorukainen nääntyi lähteelle. Häntä etsimään tulleet löysivät lähteen reunalta kauniin kukan, valkonarsissin.
Narsismin käsitteen voidaan sanoa tulleen aluksi psykoanalyysin, sittemmin psykiatrian ja psykologian käsitteistöön Sigmund Freudin kirjoituksesta "Johdatus narsismiin" (1914). Freud mainitsee, että termi ei ole hänen vaan se on lainattu Paul Näckeltä. Varsinaisesti narsistisen persoonallisuustyypin hän kuvasi vuonna 1931, ja sitä pidetään ensimmäisenä narsistisen persoonallisuushäiriön kuvauksena.
Kuvaus

Psykoanalyysissa käsite on määritelty eri tavoin: se liittyy joko ihmisen terveisiin ominaisuuksiin tai poikkeavuuksiin. Narsismi terveenä ominaisuutena tarkoittaa mielikuvia ja käsityksiä, joita ihmisellä on itsestään. Yleisimmin käsitteellä tarkoitetaan kuitenkin jonkinasteista häiriötä.
Narsismi on nimitys sille että libidoenergia kohdistuu henkilöön itseensä eikä ympäristön objekteihin. Narsismi on siis Freudin ja myöhempien psykoanalyytikoiden mukaan libidoenergian suuntautumiseen liittyvää. Sam Vaknin on käyttänyt narsistista persoonallisuushäiriötä kuvaillessaan termiä ’narsistinen libido’. Freud on käyttänyt termiä ’ego-libido’, joka on vaihtoehto ’objekti-libidolle’. Freud teoretisoi, että ne ovat toisensa poissulkevia. Libidoenergia voi siis kohdistua joko itseensä tai toisiin, ja libidoenergian suuntautuminen vaakakupeista toiseen on toisesta vaakakupista pois samassa määrin.
Narsismi tunnistetaan joillakin simpanssilajin edustajilla. Simpanssi voi siis yksilönä olla narsistinen ja aggressiivinen.
Ilmenemismuotoja > Seksuaalinen hyväksikäyttö

Narsismilla on yhtymäpinta seksuaaliseen hyväksikäyttöön, sillä narsistista henkilöä kiinnostavat lähes yksinomaan omat tarpeet ja niiden tyydyttäminen. Itsekeskeisyys on  esitetty miespuolisen lapsen seksuaalisen hyväksikäyttäjän ominaisuudeksi tutkimuskirjallisuudessa jo vuonna 1988 ja itsekeskeisyys on silloin yhdistetty narsismi-käsitteeseen.
Ilmenemismuotoja > Patriarkaaliset suhteet

Miehen ja naisen heteroseksuaalisiin suhteisiin narsismi vaikuttaa siten, että egalitaarisen suhteen sijasta narsistinen mies kannattaa patriarkaalista suhdetta. Narsismi aiheuttaa kokemuksia turhautumisesta,  vihamielisyyttä tahtoa vastaan rikkovia kohtaan ja niiden ihmisten alistamista joilla on potentiaali sanoa "ei" siihen mitä narsistinen henkilö tahtoo. Narsismi esiintyy siten, että narsistisen henkilön tahto vallitsee toisen henkilön tahdon ylitse.
Ilmenemismuotoja > Aggressio ja väkivalta

Narsismi on yhteydessä kohonneeseen aggressioon ja väkivaltaan. Narsistinen ihminen ei tarvitse edes provokaatiota. Narsistisen ihmisen aggressiivisen käyttäytymisen kannalta sillä ei ole merkitystä onko yhteiskunta individualistinen vai kollektivistinen.
Ilmenemismuotoja > Älyn korostaminen moraalin sijasta

Narsistinen henkilö pitää usein itseään muita fiksumpana ja älyllisesti ylivertaisena. Moraali ei kuitenkaan ole narsistiselle henkilölle jostain syystä ylpeilyn aihe ja narsistinen henkilö harvoin pyrkii loistamaan moraalillaan.
Narsistinen persoonallisuushäiriö

Psykiatriassa narsistinen persoonallisuushäiriö on persoonallisuushäiriöihin kuuluva mielenterveyden häiriö. Se hyväksyttiin psykiatriseen diagnostiseen DSM-IV-järjestelmään vuonna 1980. Se kuuluu dramaattisten ja emotionaalisten persoonallisuushäiriöiden B-klusteriin ja sitä on kutsuttu myös minävaurioksi, sillä häiriö keskittyy yksilön minäkäsityksen ympärille. Narsisti käyttää muita ihmisiä peileinä, jotka todistavat narsistille kuvan hänen erinomaisuudestaan.
Kirjallisuutta

Myllärniemi, Jorma: Narsismi: Vamma ja voimavara.  Helsinki:  Kirjapaja, 2006.  ISBN 951-607-379-4
Nevanlinna, Outi: Yksitoista harhakäsitystä narsismista. Nevi Sales 2018. ISBN 978-952-69313-0-2.
Aiheesta muualla

Vaknin, Sam: Ilkeä itserakkaus: Narsismin kuva. (Arkistoitu – Internet Archive)
Sigmund Freud vuonna 1905.
Neidot

| Neidot |
| --- | --- |
 Tarhaneito (Nigella damascena)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Leinikkikasvit Ranunculaceae
Suku::  Neidot Nigella  L.
Katso myös
   Neidot Wikispeciesissä   Neidot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neidot (Nigella) on kasvisuku, joka kuuluu leinikkikasvien heimoon. Neitoja on 26 lajia. Eräitä neitolajeja viljellään yksivuotisina koristekasveina. Ryytineito tunnetaan myös hyötykasvina, jonka siemeniä käytetään mauste- ja lääketarkoituksiin.
Lajeja

rikkaneito (Nigella arvensis)
Nigella carpatha
ripsineito (Nigella ciliaris)
tarhaneito (Nigella damascena)
Nigella fumariifolia
espanjanneito (Nigella hispanica)
kriminneito (Nigella nigellastrum)
idänneito (Nigella orientalis)
ryytineito (Nigella sativa)
Nigella stricta
Rikkaneidon kukka.
Tarhaneidon kukka.
Ryytineidon kukka.
Aiheesta muualla

Finto, Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Neidot (Nigella)
Suomen Lajitietokeskus: Neidot – Nigella
ITIS: Nigella (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Nigella (englanniksi)
Flora of Pakistan: Nigella (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161065  Wikispecies: Nigella  APDB: 193016  APNI: 94444  BioLib: 38308  BOLD: 436088  CoL: 6439  EoL: 61481  EPPO: 1NIGG  FNA: 122301  FoC: 122301  FoIO: garidella  GBIF: 3033657  GRIN: 8242  iNaturalist: 62314  IPNI: 33199-1  IRMNG: 1322640  ITIS: 18792  NBN: NHMSYS0000461031  NCBI: 3443  NZOR: 927cf370-d445-48f9-9c1b-aaf6bce696b4  Open Tree of Life: 387828  PLANTS: NIGEL  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:33199-1  Tropicos: 40028338  VASCAN: 1462  VicFlora: 0808ef6e-62a2-4f1b-8d90-2018c76a0fdb  WFO: wfo-4000026121
Tetsuzō Iwamoto

Tetsuzō Iwamoto.
Tetsuzō Iwamoto (jap. 岩本 徹三, Iwamoto Tetsuzō, 15. kesäkuuta 1916 – 20. toukokuuta 1955) oli keisarillisen Japanin laivaston hävittäjä-ässä toisessa maailmansodassa. Iwamoton arvioitiin saaneen arviolta 80–87 ilmavoittoa. Todellinen lukumäärä ei todennäköisesti tule koskaan täysin selviämään. Aliluutnantti (engl. lieutenant, junior grade - tai sub-lieutenant) Iwamoto saavutti enimmät ilmavoittonsa Rabaulissa, Tyynenmeren sodassa.
Iwamoto syntyi Hokkaidōn prefektuurissa, kesäkuussa 1916 poliisin poikana. Nuori Tetsuzō oli omapäinen ja uhmasi auktoriteetteja. Vuonna 1934 nuori Iwamoto karkasi kotoaan ja pettäen omien vanhempiensa toiveet, maanviljelijänä toimimisesta sukutilalla. Masudan maa- ja metsätalouskoulun jälkeen, hän värväytyi keisarillisen Japanin laivastoon. Myöhemmin hän siirtyi lentokoulutukseen, sillä laivastossa lentäjillä oli muita paremmat edut.
Tetsuzō Iwamoto aloitti taistelulentäjänä Kiinan vastaisella rintamalla. Tulikaste tuli 25. helmikuuta 1938 Nankingin taistelussa, jolloin Iwamoto oli 12. lentorykmentissä. Rykmentissä palveli myös Saburō Sakai. Kiinassa Iwamoton laskettiin saaneen 14 ilmavoittoa. Myöhemmin hän osallistui Pearl Harborin hyökkäykseen, Mitsubishi A6M Reisenillä lentotukialus Zuikakulta.
Iwamoto tunnettiin Rabaulilla ja Trukilla nuorempien lentäjien kouluttajana, joka suosi ”iske ja syöksy pakoon” -taktiikkaa. Iwamoto sai useita lempinimiä, kuten: ”Tiikeri-Tetsu” ja ”Zerojen ässien ässä”.
Iwamoton päiväkirja löydettiin hänen kuolemansa jälkeen. Siinä on ilmoitettu huima 202 viholliskoneen voittoluku. Japanilaiset sotahistorioitsijat ovat korjanneet tuota määrää huomattavasti alaspäin.
Aiheesta muualla

http://www.acesofww2.com/japan/aces/iwamoto/ (Arkistoitu – Internet Archive)
http://ww2db.com/person_bio.php?person_id=561
http://www.warbirdcolors.com/get_aces.asp?K (Arkistoitu – Internet Archive)
http://asisbiz.com/il2/Zero/A6M2-21-Shokaku-332Kokutai-EI-101-Iwamoto.html (Arkistoitu – Internet Archive)
http://imperialjapanesehistory.tumblr.com/post/7590493035/sub-lieutenant-tetsuzo-iwamoto-iwamoto%5Bvanhentunut+linkki%5D (multimediaesitys)
http://www.starduststudios.com/tetsuzo-iwamoto.html
http://cieldegloire.com/010_iwamoto_t.php (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
http://dogfighthistory.be/Dogfighthistory/Japanese_Aces_WWII.html (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Japani 
Tieteilijät:  CiNii
Narragansettit

Narragansettit kuuluivat Rhode Islandin alkuperäisväestöön.
Narragansettit on algonkinien-kieliryhmään kuulunut Pohjois-Amerikan alkuperäiskansa. He asuivat alkuaan nykyisen Rhode Islandin alueella. 1600-luvun alussa narragansettien määrä oli lähemmäs 10 000 henkeä, ja he olivat suurin ja hallitsevin Uuden-Englannin rannikkoseutujen heimoista ennen Englannista tulleiden siirtolaisten saapumista.
Narragansettit joutuivat käymään valtataisteluita pequoteja, mohegaaneja ja mohawkeja vastaan. Brittien kanssa solmitut hyvät suhteet päätyivät keskinäisiin sotiin. Vuosina 1675–1678 käyty kuningas Philipin sota löi narragansettit hajalle. Hengissä selvinneet myytiin joko orjiksi Karibian saarille tai adoptoitiin abenakien, mahicanien, mohegaanien ja nianticien väestöön. Vain viimeisenä mainitut jatkoivat elämäänsä narragansett-nimen alla.
Historia > Kulkutaudit

Vuonna 1614 isorokko kulkeutui Atlantin rannikolla asuvien intiaanien keskuuteen. Epidemian vyöryessä yli Uuden-Englannin rannikkoseutujen monet paikalliset intiaanikansat joutuivat jättämään asuinalueensa. Vuosina 1617–1619 riehuneet taudit surmasivat paljon pokanoketeja ja massachusetteja, koska intiaaneilla ei ollut immuniteettia eurooppalaisten tuomia tauteja vastaan. Narragansettit välttivät sairaudet pakenemalla Narragansett-lahdella oleville saarille, jonne rakennettuihin kyliinsä he eristäytyivät epidemian ajaksi. Kun kulkutaudit olivat ohi vuonna 1620, vahingoittumattomina selvinneet narragansettit tulivat esiin ja palasivat rannikolle. He poimivat mukaansa muiden kansakuntien rippeitä ja lisäsivät populaatiotaan.
Historia > Plymouthin siirtokunta

Vuonna 1620 narragansetit alkoivat hankkia kokemuksia kaupankäynnistä eurooppalaisten kanssa. Kauppaa käytiin varsinkin New Yorkin hollantilaisten kanssa. Kauppasuhteet toimivat myös englantilaisten siirtokuntaan Plymouthiin, joka oli perustettu Massachusettsiin. Narragensettien maan ja Plymouthin välimailla asuvat wampanoagit toivottivat englantilaiset tervetulleiksi ja tekivät liiton heidän kanssaan. Tämä loukkasi narragansetteja, koska heidän määräämisvaltansa alla olleet wampanoagit eivät olisi saaneet ilman heidän lupaansa tehdä tuttavuutta Plymouthin uudisasukkaiden kanssa. Tämän teon seurauksena narragansettien päällikkö Canonicus lähetti taisteluhaasteena englantilaisille käärmeennahkaan kiedottuja nuolia. Plymouthin siirtokunta lähetti Canonicukselle saman käärmeennahan takaisin ruudilla täytettynä.
Vastalahjasta yllättyneet narragansettit päättivät antaa englantilaisten olla rauhassa. Tämä oli Plymouthin siirtokunnan onni, sillä he olisivat olleet helppo vastus Canonicuksen sotajoukoille. Tämän tapauksen jälkeen englantilaiset alkoivat rakentaa suojakseen linnaketta, koska käsittivät olevansa suojattomia intiaanien mahdollisten sotatoimien kohdistuessa heihin.
Brittisiirtokunnan vahvistaessa linnakettaan kohdistui narragansettien huomio heidän mailleen hyökkääviin pequoteihin. Vuoden 1622 aikana hyökkääjien onnistui riistää osa narragansettien maa-alueista luoteisessa Rhode Islandissa. Vuotta myöhemmin myös mohawkit ryhtyivät sotimaan narragansetteja vastaan. Samaan aikaan Plymouthin siirtokunta kasvoi laivojen tuodessa yhä uusia siirtolaisia. Intiaanien sotiessa keskenään nousi eurooppalaisia asutuskeskuksia Plymouthin ympäristöön. Uudet tautiepidemiat levisivät intiaanien keskuuteen. Narragansettit eivät onnistuneet välttämään toista kertaa isorokkoa, vaan taudit surmasivat 1630-luvun alkupuolella paljon heidän väestöään. Tästä huolimatta narragansettit onnistuivat valtaamaan pequoteilta takaisin näiden anastamat maa-alueet.
Historia > Narragansettit pequoteja vastaan

Pequotien valta-asemaa horjuttivat sisäiset ristiriidat, joiden seurauksena kiinteässä yhteistyössä heidän kanssaan toimineet mohegaanit irtaantuivat omaksi ryhmäkseen päällikkönsä Uncasin johdolla. Hollantilaismielinen pequotien uusi ylipäällikkö Sassacus riitaantui englantilaisten kanssa ja aloitti sodan näiden siirtokuntia vastaan Connecticutissa 1636. Kun Connecticutin ja Massachusettsin siirtolaiset alkoivat suunnitella vastaiskuja pequotien kyliin yritti Sassacus turvautua mohegaaneihin ja narragansetteihin. Nämä olivat kuitenkin solmineet liiton englantilaisten kanssa. Narragansett-päällikkö Miontonomo antoi yli 500-soturia brittien käyttöön, jotka itse olivat saaneet kokoon vain 240 siirtolaista ja 70 mohegaania.
Toukokuussa 1637 britit, narragansettit ja mohegaanit suorittivat aamuöisen hyökkäyksen paaluvarustettuun Pequot-kylään Massachusettin Mystic riverille. Kyläläiset, jotka suurelta osalta muodostuivat naisista, lapsista ja vanhuksista, eivät kyenneet vastarintaan. Soturit olivat poissa järjestelemässä hyökkäyksiä brittien asutuksia vastaan. Heidät jäljitettiin ja ajettiin Mystic joen suoalueille, jonne takaa-ajajat järjestivät heille ansan. Nämä tapahtumat ja niitä seuranneet taistelut verottivat yli tuhannella hengellä pequotien rivejä. Päällikkö Sassacuksen kuolema oli samalla pequotien valtakauden loppu. Uncas käytti hyväkseen tilannetta ja adoptoi yli tuhat eloonjäänyttä pequotia mohegaaneihin vahvistaakseen kansaansa Uuden-Englannin eteläosien valtataisteluun.
Historia > Suurten päälliköiden väistyminen

Nähdessään mohegaanien kasvavan voiman Miontonomo pyrki saamaan liittolaisia narragansetteille alueen pienistä heimoista. Mattabesicit ja pocumtukit lupautuivat antamaan tukensa hänelle. Vuonna 1642 Miontonomo teki pitkiä neuvottelumatkoja vesiteitse Long Islandille ja Hudsonjoen rannoille värvätäkseen sikäläisiä heimoja liittolaisikseen. Narragansettien vierailu saarella osui kuitenkin huonoon ajankohtaan, kun hollantilaisten Manhattanille perustama Uusi Amsterdam oli alkanut sodan sitä ympäröivien heimojen kanssa. Vuosina 1643–1644 käyty sotatila tunnetaan historiassa wappinger-sotana. Hollantilaiset menettivät suuren osan väestään lähes 20 eri delawareheimon. noustessa heitä vastan. Varman tuhon estääkseen hollantilaiset turvautuivat Connecticutin englantilaisiin ja kapteeni John Underhillin johtamat vapaaehtoisjoukot rauhoittivat tilanteen. Sodan ajaksi Rhode Islandilla lähes eristyksiin joutuneet narragansettit tekivät Miontonomon johdolla yllätyshyökkäyksen mohegaanien pääkylään Shetucketiin, mutta britit ehtivät varoittaa mohegaaneja hyökkäyksestä. Narragansettien liki 900 soturia käsittävä armeija keskeytti sodan mohegaanien siepatessa heidän päällikkönsä.
Mohegaaneja johtava Uncas luovutti Miontonomon Hartfordin linnakkeen briteille, jotka sulkivat tämän tyrmään. Monien neuvottelujen jälkeen Miontonomo vapautettiin ja hän sai luvan palata kansansa pariin. Moheganien kylässä Uncasin veli löi tomahawkilla takaapäin Miontonomoa kuolettavasti. Päällikkönsä menettäneet narragansettit eivät toipuneet menetyksestään, vaan joutuivat englantilaisten Rhode Islandin siirtokunnan ylivallan alle. Vanha päällikkö Canonicus kuoli 1640-luvun lopulla.
Suurista johtajista jäljelle jäänyt itäisten nianticien päällikkö Ninigret päätti vallata lisää elintilaa Rhode Islandin ulkopuolelta.
Vuonna 1653 hän kokosi joukon niantic- ja narragansett-sotureita suurta sotaretkeä varten. He ylittivät kanootein Long Islandin salmen tarkoituksenaan valloittaa montauk-intiaanien maa Long Islandin itäkärjessä. Alakynteen joutuneet montaukit saivat apua odottamattomalta taholta kun vuonna 1640 saarelle perustettu Southamptonin siirtokunta ajoi pois Ninigretin sotajoukot.
Historia > Uuden-Englannin konfederaatio

1660-luvun alussa narragansettien lukumäärä oli viitisentuhatta. Rhode Islandin siirtolaisia oli vähemmän, arviolta 3 000 henkeä. Heidän keskinäiset välinsä pysyivät hyvinä koko vuosikymmenen. Vuonna 1643 perustettu Uuden-Englannin konfederaatio, johon kuluivat Connecticut, Massachusetts, New Haven ja Plymouth, käsitti kymmenkertaisen määrän asukkaita Narragansetteihin verrattuna. Tämä siirtokuntien yhdistys oli tehty niin ranskalaisia, hollantilaisia kuin intiaanejakin vastaan ja rauhoitti myös narragansetteja. Lisäksi Rhode Islandin toisessa perustuslaissa oli pykälä, jossa kiellettiin ahdistelemasta alueen intiaaniväestöä ilman siirtokunnan kuvernöörin antamaa lupaa.
Suurin syy narragansettien hyviin suhteisiin varsinkin Rhode Islandin valkoiseen väestöön oli kuitenkin käännytystyötä intiaanien parissa tehneellä Roger Williamsilla, joka monilla saarnamatkoillaan teki evankeliumia tutuksi intiaanien keskuudessa ja sai myös narragansettit jättämään alkuperäiset aikeensa nousta sotaan uudisasutuksia vastaan. Rukouskaupunkien lisääntyminen eri puolille Uutta-Englantia lisäsi rauhaa ja loi kuvaa sodattomasta tulevaisuudesta.