stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Southampton (kunta New Yorkissa)

| Southampton |
| --- | --- |

Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  New York
Piirikunta:  Suffolk
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  761 km²
Väkiluku (2010):  56 790
 – Väestötiheys:  75 as./km²
 
 https://www.southamptontownny.gov 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Southampton, virallisesti Town of Southampton, on kunta (town) Yhdysvaltojen New Yorkin osavaltion kaakkoiskulmassa. Southampton sijaitsee Long Islandin saaren itäosassa Suffolkin piirikunnassa. Vuonna 2016 Southamptonin asukasluvuksi arvioitiin noin 58 000.
Pientalovaltainen Southampton on osa Long Islandin kaakkoiskulman The Hamptons -rantalomailualuetta, jossa sijaitsee historiallisia huviloita ja Yhdysvaltojen kalleimpiin kuuluvia kiinteistöjä. Southamptoniin kuuluva Sagaponack oli 2010-luvun puolessavälissä kiinteistöhinnoiltaan Yhdysvaltojen kallein postinumeroalue.
Stony Brook Universityn kahdesta kampuksesta toinen sijaitsee Southamptonissa, toinen Brookhavenissa.
Taajamat ja asuinalueet

Southamptonissa on seitsemän village-tason osataajamaa ja 16 kunnallishallinnotonta aluetta, joita New Yorkin osavaltiossa kutsutaan nimellä hamlet.
Taajamat ja asuinalueet > Villaget

North Haven
Quogue
Sag Harbor
Sagaponack
Southampton village
Westhampton Beach
West Hampton Dunes
Taajamat ja asuinalueet > Hamletit

Bridgehampton
Eastport
East Quogue
Flanders
Hampton Bays
Northampton
North Sea
Noyack tai Noyac
Quiogue
Remsenburg
Riverside
Shinnecock Hills
Speonk
Tuckahoe
Water Mill
Westhampton
Kuvia

Tullimuseo Sag Harborissa
Hampton Bays
Parrishin taidemuseo, Water Mill
The Big Duck Farm, Flanders
Westhampton
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Southampton (kunta New Yorkissa) Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Southampton, New York
Käännös suomeksi
Ohut punainen viiva (kirja)

| Ohut punainen viiva> The Thin Red Line.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  James Jones
Kieli:  englanti
Genre:  sotaromaani
Julkaistu:  1962
Suomennos
Suomentaja:  Oiva Oksanen
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  1963
Ulkoasu:  kovakantinen kansipaperi
Sivumäärä:  393
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ohut punainen viiva (The Thin Red Line) on James Jonesin kirjoittama sotaromaani, joka julkaistiin vuonna 1962. Sen tapahtumat sijoittuvat Guadalcanalin taisteluun, joka käytiin toisen maailmansodan aikana yhdysvaltalaisten ja japanilaisten joukkojen välillä. Kirjailija itse oli osallistunut taisteluun Yhdysvaltain 25. jalkaväkidivisioonan mukana ja haavoittunut.
Kirjan nimi

Termi ”ohut punainen viiva” viittaa alun perin Krimin sodassa vuonna 1854 käytyyn Balaklavan taisteluun, jossa brittien 93. jalkaväkirykmentti kukisti venäläisen husaariyksikön kahdella yhteislaukauksella. Punaisia univormuja käyttäneet britit asettuivat leveään, mutta ohueen linjaan käskynään pitää asemat tai kuolla. Ensimmäisen rivin yhteislaukaus ammuttiin kohti lähestyviä venäläisiä vähän kauempaa, mutta toisen rivin yhteislaukaus ammuttiin vasta vastustajien ehdittyä alle 50 metrin päähän. Venäläiset menettivät puolet yksiköstään, noin 200 sotilasta, ja paikaltaan hievahtamattomat britit selvisivät ilman tappioita.
Rudyard Kipling kirjoitti brittisotilaiden kunniaksi runon ”Tommy”, joka sisältää kohdan: ”Then it’s Tommy this, an’ Tommy that, an’ Tommy, ’ow’s yer soul? / But it’s ”Thin red line of ’eroes” when the drums begin to roll.” Ohuesta punaisesta viivasta tuli käsite Brittiläisessä imperiumissa. Jonesin kirjan ensimmäisellä sivulla annetaan nimelle myös toinen merkitys. Jonesin ilmoittaman vanhan keskilännen sananparren mukaan ”vain ohut punainen viiva erottaa terveet mielettömistä”.
Kirjan suomentaja Oiva Oksanen tavoitti käännöksessään kirjan nimen sisältävän käsitteen, kuten myös siitä vuonna 1964 ensi-iltansa saaneen ensimmäisen elokuvaversion Ohuen punaisen viivan suomentaja. Vuonna 1998 ensi-iltansa saaneen Terrence Malickin ohjaaman elokuvan nimi on käännetty aivan toisen käsitteen mukaan: Veteen piirretty viiva.
Omistus

Viitaten kenraali George S. Pattonin lausahdukseen rauhanajan saavutusten kalpenemisesta sodan mahtavuuden rinnalla James Jones omisti teoksen sodalle ja sodankäynnille. Omistus tavoittaa yhden kirjan elementeistä ja selventää kirjailijan näkökulmaa:
»Tämä kirja on hilpein mielin omistettu kaikista inhimillisistä pyrkimyksistä suurimmalle ja sankarillisimmalle: sodalle ja sodankäynnille. Älkööt ne koskaan lakatko tuottamasta meille sitä mielihyvää, jännitystä ja lisämunuaisten kiihoketta, mitä me tarvitsemme, tai antamasta meille sankareita, presidenttejä ja johtajia sekä niitä muistomerkkejä ja museoita, joita me heille rauhan nimessä pystytämme.»
Tekijän huomautuksessa Jones kertoo kirjan olevan tapahtumineen, henkilöineen ja taistelukuvauksineen täysin kuvitteellinen.
Kirjan hahmot

Kuten Jonesin kahdessa muussa sotakirjassa, myös Ohuessa punaisessa viivassa tarkkaillaan useita henkilöitä ja heidän erilaisia reaktioitaan ja suhtautumisiaan taisteluun ja sotaan. Kolme keskeistä hahmoa ovat kuitenkin samat kaikissa kolmessa kirjassa. Teoksen Täältä ikuisuuteen henkilöt Prewitt, Warden ja Stark ovat Ohuessa punaisessa viivassa nimillä Witt, Welsh ja Storm. Vaikka hahmoja ei esitellä helpon samaistumisen kohteina, Jones pystyy vakuuttavasti ilmaisemaan yhdysvaltalaisten sotilaiden kokeman vieraantumisen ja kauhun tunteen.
Perinteisen sotaseikkailun sijasta Jonesin taistelujen ja sodan kuvaus on realistisempi. Sodassa toimivat tavalliset ihmiset, jotka kokevat sekoituksen tunteita kuten pelkoa, avuttomuutta, ilkeyttä, kauhua, homoseksuaalisuutta ja tyhjyyttä. Kirjassa on vastenmielisiä kuvauksia sodan julmuudesta ja kauhuista, mutta Jones varoo tuomitsemasta ketään. Julmuudet näytetään luonnollisena seurauksena sodan muovaamalle todellisuudelle.
Ostafjevon kansainvälinen lentoasema

Ostafjevon kansainvälinen lentoasema tai Ostafjevon lentotukikohta (ven. Аэропорт Остафьево, Aeroport Ostafjevo; kansallinen lentopaikka-tunnus: УУМО ja ЬУМО; ICAO: UUMO; IATA: OSF) on "B-luokan" kansainvälinen lentoasema Moskovan kaupungin etelälaidalla Južnoje Butovon kaupunginosassa. Lentoasemalle on noin 32 kilometriä Moskovan keskustasta ja 12 kilometriä Moskovan kehätieltä.
Lentoasema avattiin siviilikäyttöön vuonna 2000. Paikalla oli vuodesta 1942 (tai 1934[lähde? ]) toiminut sotilaslentokenttä. Lentoaseman omistava Gazpromavia on Gazpromin tytäryhtiö. Lentoasema palvelee nykyään yhteiskäyttöisesti sekä liikelentoja ja Venäjän puolustusministeriön tarpeita. Kenttä on kuulunut Pohjoisen laivaston tukikohtiin. Sitä on käytetty ainakin sotilasrahtiliikenteeseen.
Kuvia

Liikelentoterminaali.
Jakolev Jak-42 (2010).
Venäjän laivaston kuljetuskone (2017).
Aiheesta muualla

Lentoaseman kotisivu (englanniksi)
Venäjän lentotukikohdat Euroopassa
Kartta esittää Venäjän ilmavoimien lentopaikkojen ohella merivoimien ja maavoimien keskeisimmät lentotukikohdat ja -asemat. (Huom! Sisältö täydentyy, kesken.)
Ostankinon televisiotorni

Ostankinon televisiotorni.
Ostankinon televisiotorni (ven. Останкинская телебашня, Ostankiskaja Telebaonšnja) 540 metriä korkea televisio- ja radiotorni Moskovassa Venäjällä. Sen on suunnitellut Nikolai Vasiljevitš Nikitin (1907–1973). Torni on Euroopan korkein rakennelma.
Tornin rakentaminen alkoi vuonna 1963, ja se valmistui vuonna 1967. Se piti maailman korkeimman vapaastiseisovan rakennelman titteliä kymmenen vuotta, kunnes vuonna 1976 Kanadan Torontoon valmistui CN Tower.
Tornissa on tapahtunut muutamia onnettomuuksia, kuten esimerkiksi tulipalo 27. elokuuta 2000 ja basehyppääjä Christina Grubelnekin paiskautuminen tornin seinämään 1. heinäkuuta 2004.
Tulipalot

Tornissa syttyi 27. elokuuta 2000 tulipalo, joka vaati neljän ihmisen hengen. Tulipalo häiritsi Moskovan radio- ja televisiosignaaleja.
Tornissa syttyi uudestaan tulipalo 25. toukokuuta 2007, mutta se kuitenkin oli paljon pienempi palo kuin vuonna 2000. Kaikki sisällä olleet ehdittiin evakuoida, ja henkilövahingoilta säästyttiin.
Teknistä tietoa

Tornin kattokorkeus: 385,4 m
Antennikorkeus: 540,1 m
Ylin kerros: 360 m
Lattiapinta-ala: 15 000 m²
Kerroksia: 120
Hissejä: 11
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
BBC:n uutinen
Structure.de
Ostankino Tower Above the Clouds
Torni tulessa 27. elokuuta 2000.
Suklaarusina

Tummia suklaarusinoita
Suklaarusina on makeinen, jossa rusina on kuorrutettu maitosuklaalla. Markkinoilla on myös valkosuklaalla kuorrutettuja rusinoita. Suklaarusinoita myydään irtokarkkeina ja omissa paketeissaan.
Suomessa suklaarusinoita valmistavat muun muassa Panda ja Runebergin makeistukku.
Suuntadialogi

Suuntadialogi on organisaation toiminnan suunnitteluun tarkoitettu prosessiselvennä. Se on kehitetty TEKissäselvennä, jossa sitä pilotoitiin vuonna 2016.
Suuntadialogin ideana on, että organisaation kaikki toimielimet (valtuusto, hallitus, valiokunnat) sekä henkilöstö käyvät suuntadialoginselvennä. Suuntadialogilla on tietty taustamateriaali (mittarit, strategia jne.) sekä rajattu määrä (esim. kolme) käsiteltävää kysymystä. Eri toimielimissä saadut tulokset kerätään yhteen ja hallitus antaa niiden pohjalta (johtoryhmän esittelystä) tulevan kauden painopisteet.
Origin of Symmetry

| Origin of Symmetry Muse |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 17. heinäkuuta 2001
 Tuottaja(t): John Leckie, David Bottrill, Muse
 Tyylilaji: alternative rock, space rock, progressiivinen metalli
 Kesto: 51.42
 Levy-yhtiö: Mushroom Records
Listasijoitukset
  30. (albumilista)    5. (midprice)
Musen muut julkaisut
| Random 1–8 (EP) 2000 | Origin of Symmetry 2001 | Hullabaloo 2002 |
Singlet albumilta Origin of Symmetry
 ”Plug in Baby” Julkaistu: 5. maaliskuuta 2001  ”New Born” Julkaistu: 4. kesäkuuta 2001  ”Bliss” Julkaistu: 20. elokuuta 2001  ”Hyper Music / Feeling Good” Julkaistu: 19. marraskuuta 2001
Origin of Symmetry on Musen toinen studioalbumi, joka julkaistiin 17. heinäkuuta 2001. Tuottajana oli John Leckie. Matthew Bellamy on säveltänyt ja kirjoittanut kaikki kappaleet paitsi Feeling Goodin, joka on cover Leslie Bricussen ja Anthony Newleyn 1965 säveltämästä kappaleesta. Singleinä levyltä julkaistiin raidat Plug in Baby, New Born, Bliss, Hyper Music ja Feeling Good, joista kaksi viimeksi mainittua kahden A-puolen singlenä.
Kappalelista

Kaikki kappaleet säv. ja san. Matthew Bellamy, paitsi "Feeling Good"  Leslie Bricusse ja Anthony Newley.
|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | New Born | 6.03 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Bliss | 4.12 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Space Dementia | 6.20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Hyper Music | 3.21 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Plug In Baby | 3.39 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Citizen Erased | 7.19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Micro Cuts | 3.38 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Screenager | 4.20 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Darkshines | 4.47 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Feeling Good | 3.19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Megalomania | 4.38 |  |  |  |  |  |  |  |
Kokoonpano

Matthew Bellamy – laulu, kitara, piano, syntetisaattori
Chris Wolstenholme – taustalaulu, basso, elektroninen kontrabasso kappaleessa "Micro Cuts", syntetisaattori kappaleessa "Darkshines"
Dominic Howard – rummut, lyömäsoittimet
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Clare Finnimore – viulu
Sara Herbert – viulu
Caroline Lavelle – sello
Jacqueline Norrie – viulu
Arvostelut

AllMusic:
Palasokeri: 7/10
Soundi:
Suunnittelutoimintatutkimus

Suunnittelutoimintatutkimus (Action Design Research, ADR) on tietojärjestelmätieteessä kehitetty tutkimusmenetelmä. ADR:ssä yhdistyy suunnittelututkimuksen (design research) tavoite kehittää IT-artefakti, yleensä tietokoneohjelma, ja toimintatutkimuksen tavoite tehdä interventio organisaation tarpeiden mukaisesti.
ADR on suhteellisen tuore tutkimusmenetelmä. Se esiteltiin tietojärjestelmätieteen ykköslehdessä MIS Quarterlyssä kevään 2011 numerossa. Artikkelin tekijät ovat Maung K. Sein Agderin yliopistosta, Ola Henfridsson Viktoria Institutesta, Sandeep Purao Pennsylvania State Universitystä, Matti Rossi Aalto-yliopistosta ja Rikard Lindgren Göteborgin IT-yliopistosta.
Original Me

| Original Me Cascada |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2009–2011
 Studio : Plazmatek Studio, Köln
 Julkaistu: 17. kesäkuuta 2011
 Tyylilaji: dancepop, electropop, R&B
 Kesto: 37.53
 Levy-yhtiö: Zooland, Universal
Cascadan muut julkaisut
| Evacuate the Dancefloor 2009 | Original Me 2011 | Back on the Dancefloor 2012 |
Original Me on saksalaisen eurodanceyhtye Cascadan neljäs studioalbumi, joka julkaistiin 17. kesäkuuta 2011. Albumi nauhoitettiin vuosien 2009–2011 aikana Plazmatek Studiolla, Yanou Studio 1:llä. Albumin tuottivat Cascadan kaksi DJ:tä, Yanou ja DJ Manian, jotka ovat vastanneet aiempienkin albumien tuotosta. Albumin lajityyppi seuraa edellisen albumin, Evacuate the Dancefloorin jalanjälkiä, koostuen pääosin electropop-kappaleista ylätempoisten eurodance-kappaleiden sijaan. Sanoituksellisesti albumin kappaleet kertovat aiempien albumien kappaleiden tapaan rakkaudesta, tanssimisesta, sekä ystävyyssuhteista.
Albumi on julkaistu kahden levyn pakkauksena. Ensimmäinen levy sisältää albumin yksitoista alkuperäistä kappaletta. Toinen on puolestaan kokoelmalevy, jolla on kaikki Cascadan kansainvälisesti julkaistut singlet.
Kappaleet > CD 1

San Francisco – 3.46 (säv. Yann Peifer, Manuel Reuter, Tony Cornelissen)
Au Revoir – 3.08 (säv. Peifer, Reuter, Allan Eshuijs)
Unspoken – 3.26 (ft. Carlprit, säv. Peifer, Reuter, Jonathan Kinnear, James Kinnear, Rudi Schwamborn)
Pyromania – 3.30 (säv. Peifer, Reuter, Eshuijs)
Enemy – 3.30 (säv. Peifer, Reuter, Steve Robson)
Independence Day – 3.51 (feat. Carlprit, säv. Peifer, Reuter, Andres Ballinas, Schwamborn)
Stalker – 3.32 (säv. Peifer, Reuter, Eshuijs, Mimoza Blinsson, Alfred Tuohey)
Night Nurse – 3.23 (säv. Peifer, Reuter, Cornelissen)
Sinner on the Dancefloor – 2.56 (säv. Peifer, Reuter, Ballinas)
Original Me – 3.09 (säv. Peifer, Reuter, Cornelissen, Nina Peifer)
Hungover – 3.48 (säv. Peifer, Reuter, Jonathan Kinnear, James Kinnear, Max Persson, Salar Gorgees)
Kappaleet > CD 2: Greatest Hits

Everytime We Touch – 3.19 (säv. Peter Risavy, Maggie Reilly, Stuart MacKillop)
What Hurts the Most – 3.39 (säv. Steve Robson, Jeffrey Steele)
Evacuate the Dancefloor – 3.25 (säv. Peifer, Reuter, Allan Eshuijs)
Truly Madly Deeply – 2.55 (säv. Daniel Jones, Darren Hayes)
What Do You Want from Me? – 2.47 (säv. Peifer, Reuter, Tony Cornelissen)
Bad Boy – 3.13 (säv. Peifer, Reuter)
How Do You Do – 3.17 (säv. Per Gessle)
A Neverending Dream – 3.24 (säv. Alexander Kaiser, Matthias Uhle)
Fever – 3.19 (säv. Peifer, Reuter, Ballinas)
Wouldn't It Be Good – 3.29 (säv. Nik Kershaw)
Dangerous – 2.58 (säv. Peifer, Reuter, Cornelissen)
Because the Night – 3.26 (säv. Bruce Springsteen, Patti Smith)
Faded – 2.48 (säv. Matthew Gerrard, Jessica Origliasso, Lisa Origliasso, Robbie Nevil)
Perfect Day – 3.42 (säv. Peifer, Reuter, Eshuijs)
Last Christmas – 3.52 (säv. George Michael)
Arvostelut

Allmusic:
Listasijoitukset

| Listat (2011) | Paras sijoitus |
| --- | --- |
Itävalta (Ö3 Austria Top 40): 46
Saksa (Media Control AG): 41
Skotlanti (OCC): 17
Sveitsi (Swiss Music Charts): 44
Britannia (Albums OCC): 24
Britannia (Dance Albums OCC): 2
Käännös suomeksi
Oulun Luistinseura (jääpallo)

| Oulun Luistinseura |
| --- | --- |

Perustettu:  1880
Entiset nimet:  Skridskoklubben i Uleåborg
Kotikunta:  Oulu
Kotikenttä:  Pakkalan kenttä
Värit:           
Sarja:  Bandyliiga
Puheenjohtaja:  Samuli Niskanen
Päävalmentaja:  Matti Parkkinen
 Kultaa:  16 (1970, 1975, 1976, 1977, 1979, 1982, 1983, 1984, 1986, 1990, 1991, 2001, 2003, 2008, 2009, 2014)
 Hopeaa:  12 (1962, 1967, 1978, 1981, 1987, 1989, 1995, 2000, 2002, 2004, 2006, 2010)
 Pronssia:  9 (1964, 1971, 1973, 1974, 1985, 1988, 1992, 1994, 2005)
Bandyliigan finaali 2014
Oulun Luistinseura on suomalainen jääpalloseura. Seuran edustusjoukkue pelaa Bandyliigassa. OLS on 16 Suomen mestaruudellaan kaikkien aikojen toiseksi menestynein suomalainen jääpalloseura.
Historia

Vuonna 1880 perustettu Oulun Luistinseura on Suomen vanhin[lähde? ] edelleen hengissä oleva jääpalloseura, tosin seuran jääpallotoiminta ei ole yhtä vanhaa. OLS:ssa jääpalloa on pelattu 1920-luvulta lähtien. Laji oli muutaman vuoden poissa seuran ohjelmasta, mutta palasi pysyvästi jo 1930-luvulla.
SM-sarjassa OLS pelasi ensimmäistä kertaa 1940-luvulla, mutta menestys antoi vielä odottaa itseään. Ensimmäistä kertaa OLS oli mitaleilla vuonna 1962, kun se jäi OPS:n jälkeen hopealle. 1970-luvulla OLS nousi maan suurseuraksi, se voitti ensimmäisen SM-kultansa vuonna 1970, minkä jälkeen se on vakiinnuttanut paikkansa maan huipulla. 1970-luvulta lähtien OLS:n puuttuminen mitalikolmikosta on ollut harvinaista.
OLS nousi ensimmäisen kerran Mestaruussarjaan jo sotavuosina ja on pysyvästi pelannut ylimmällä sarjatasolla 1950-luvun puolivälistä alkaen. OLS on yksi menestyneimmistä suomalaisista jääpalloseuroista, sillä se on voittanut SM-kultaa 16 kertaa. Seura on myös menestynyt erinomaisesti niin naisten SM-sarjassa, juniorisarjoissa kuin ikämiesten SM-kisoissakin.
OLS on ainoana suomalaisena seurana voittanut jääpallon seurajoukkueiden maailmancupin. Voitto tuli vuonna 1976, jolloin kilpailu kulki Dex Cupin nimellä. Seuraavana vuonna joukkue saavutti Euroopan Cupin hopeaa. Saavutuksena on Euroopan Cupin hopeaa myös vuodelta 1990 ja viisi pronssia.
OLS pelaa nykyisin Raksilan urheilupuistoon vuonna 1997 rakennetulla tekojääradalla. Sen virallinen nimi on Raksilan tekojääkenttä. Sitä ennen OLS:n kotikenttinä ovat toimineet Raatin stadion, sekä nykyisin kerrostalojen alle jääneet Keskuskenttä ja Tuiran kenttä. Kotiotteluita on jouduttu pelaamaan satunnaisesti myös muilla kentillä kuten vanhassa Pakkalassa tai Haaparannan Gränsvallenilla.
OLS on tunnettu pitkäjännitteisestä sitoutumisesta edustusjoukkueen kehitystyössä. 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa valmentajia kävi OLS:n ohjaksissa useampia, mutta muuten seuran luotsaamisesta ovat vastanneet pitkälti samat nimet. Nykyinen valmentaja Timo Tiusanen on ollut OLS:n peräsimessä jo tammikuusta 1996, jolloin hän tuli Jukka Palinsaaren ja Risto Kontturin kanssa pelastamaan kriisissä ollutta joukkuetta pudotuspeleihin. OLS:n ylivoimaisesti pitkäaikaisin ja menestynein valmentaja on ollut Reijo Karppinen, joka voitti urallaan 8 mestaruutta ja valmensi pitkälti lähes parikymmentä vuotta. Karppisen ja Tiusasen (2 kultaa) lisäksi menestysvalmentajia ovat olleet Juha Niemikorpi (2) ja Pentti Hiltunen (1).
OLS:n Samuli Niskasesta tuli 10. marraskuuta 2007 pelatussa ottelussa OLS - OPS ensimmäinen Bandyliigan pelaaja, joka rikkoi 1 000 tehopisteen rajan.
Naisten jääpallon SM-sarja oli elinvoimainen 1970- ja 1980-luvuilla noin kymmenen vuotta. OLS kuului sarjan vakiokalustoon ja ehti voittaa kolme SM-kultaa ennen sarjan lakkauttamista joukkueiden vähyyden vuoksi.
Saavutuksia

Jääpallon maailmancupin voitto 1976
Aiheesta muualla

Virallinen sivu
↑  https://ols.fi/ajankohtaista/seura/ols-leireili-ja-valitsi-kapteenistonsa/
Ollaanko tämä kesä näin?

| ”Ollaanko tämä kesä näin?” Olavi Uusivirta |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Ikuiset lapset
 Julkaistu: 27. kesäkuuta 2014
 Formaatti: 7"
 Tuottaja(t): Timo Kämäräinen (A) Julius Mauranen (B)
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 04.17
 Levy-yhtiö: Johanna Kustannus
Olavi Uusivirran muut singlet
| ”En tiedä mitä menetän jos jään” 2014 | ”Ollaanko tämä kesä näin?” 2014 | ”Mannerlaatat” 2014 |
”Ollaanko tämä kesä näin?” on Olavi Uusivirran kappale hänen kuudennelta studioalbumilta, Ikuiset lapset. Kappale julkaistiin albumin kolmantena singlenä 27. kesäkuuta 2014. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Uusivirta itse.
Single julkaistiin 300 kappaleen rajoitettuna 7"-vinyylisinglepainoksena, joista jokainen oli artistin itse numeroima. Singlen B-puolena on Uusivirran maaliskuussa 2012 julkaistulle Elvis istuu oikealla -albumille äänitetty, mutta vasta helmikuussa 2013 julkaistulle 27 suosikkia -kokoelmalle sisältynyt ”Minä tahdon ponin” -kappale, joka on myös Uusivirran tekemä.
18. kesäkuuta 2014 Uusivirran Vevo-kanavalla YouTubessa julkaistiin kappaleen musiikkivideo, jonka on ohjannut Mirkka Kallio. ”Ollaanko tämä kesä näin?” on julkaisunsa jälkeen noussut parhaimmillaan 59:nneksi soitetuimmaksi radiokappaleeksi.
Kappaleet

Ollaanko tämä kesä näin? – 4.17
Minä tahdon ponin – 3.48
Listasijoitukset

| Lista | Paras sijoitus |
| --- | --- |
Suomen virallinen singlelista: –
Suomen virallinen latauslista: –
Radiolista: 59
Pakkalan kenttä

| Pakkalan kenttä> Pakkala |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Urheilukatu 3, 90100 Oulu
Avattu:  1997
Laajennettu:  2008
Omistaja:  Oulun kaupunki
Kenttä:  Asfaltti, tekojää
Käyttäjät
 Jääpallo:   IFK Uleåborg   Lennex BK   Oulun Luistinseura   Oulun Palloseura   Pikaluistelu:   Oulun Tarmo 
Katsojakapasiteetti
 Katettu pääkatsomo: 1 200 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Pakkalan kenttä on jääpallokenttä ja pikaluistelurata Oulussa. 1997 valmistunut kenttä sijaitsee Raksilan urheilukeskuksessa. Oulun kaupunki käyttää kentästä nimeä Raksilan tekojääkenttä. Kenttää kutsutaan lyhyemmin Pakkalaksi. Pakkalan kenttä on Oulun Luistinseuran, Oulun Palloseura, IFK Uleåborgin ja Lennex BK:n jääpalloilijoiden kotikenttä. Pikaluisteluun kenttää käyttää Oulun Tarmo.
Pakkalan kentän jääpallokentän koko on 70 m × 120 m ja pikaluisteluradan pituus 250 metriä. 2008 Pakkalan kentän luoteissivulle valmistui katsomorakennus, jossa on 1 200 katettua istumapaikkaa. Kentälle on asennettu jäädytysjärjestelmä, ja se on valaistu valomastoilla.
Kentällä on kesäisin rullaluistelurata, kaksi katukoripallokenttää ja RC-rata
Pakkalan kentän nimi juontaa juurensa ennen Raksilan pesäpallostadionin ja nykyisen Pakkalan kentän rakentamista alueella sijainneista Pakkalan kentistä.
Vuoden 2001 jääpallon maailmanmestaruuskilpailuiden toisena pelipaikkana toimi Pakkalan kenttä, jolla järjestettiin myös turnauksen finaaliottelu Ruotsi–Venäjä. Pakkalan kentällä on pelattu jääpallon Suomen mestaruusloppuottelu Oulun Luistinseuran ja Tornion Palloveikkojen välillä vuosina 2001, 2002, 2003 ja 2004. Vuosina 2009 ja 2010 kentällä käytiin loppuottelu OLS:n ja Helsingin IFK:n välillä.
Painin maailmanmestaruuskilpailut 1967 (kreikkalais-roomalainen paini)

Vuoden 1967 painin maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin kreikkalais-roomalaisen painin osalta Bukarestissa, Romaniassa syyskuussa. Kisoissa painittiin kahdeksassa painoluokassa.
Samana vuonna järjestettiin erikseen vapaapainin MM-kilpailut New Delhissä.
Mitalistit

| Painoluokka | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| --- | --- | --- | --- |
| 52 kg |  Vladimir Bakulin |  Cornel Turturea |  Imre Alker |
| 57 kg |  Ion Baciu |  János Varga |  Tsutomu Hanahara |
| 63 kg |  Roman Rurua |  Simion Popescu |  Hideo Fujimoto |
| 70 kg |  Eero Tapio |  Antal Steer |  Vahap Pehlivan |
| 78 kg |  Viktor Igumenov |  Rudolf Vesper |  Jan Karström |
| 87 kg |  Laszlo Sillai |  Valentin Oleinik |  Waclaw Orlowski |
| 97 kg |  Nikolai Jakovenko |  Bojan Radev |  Nicolae Martinescu |
| yli 97 kg |  István Kozma |  Anatoli Roštšin |  Petr Kment |