stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jesse Puljujärvi
Aiheesta muualla

Jesse Puljujärvi The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Jesse Puljujärvi Eurohockey.com. (englanniksi)
Jesse Puljujärvi Legends of Hockey -sivustolla (englanniksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ville Nieminen | President’s Trophyn voittaja 2016 | Seuraaja: Patrik Laine |
Suomen joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 2017
4 Lehtonen |
5 Kukkonen (C) |
6 Jaakola (A) |
15 M. Aaltonen |
19 Savinainen |
20 Aho |
23 Kemppainen |
24 J. Lajunen |
29 Säteri |
31 Ortio |
33 Hännikäinen |
36 Järvinen |
37 Pyörälä |
38 Hietanen |
39 Puljujärvi |
40 Sallinen |
41 Pihlström |
47 V. Lajunen |
50 J. Aaltonen |
51 Filppula (A) |
55 Ohtamaa |
60 Honka |
62 Osala |
70 Korpisalo |
96 Rantanen |
Valmentaja Lauri Marjamäki
Suomen joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 2024
2 Rissanen |
3 Määttä (A) |
4 Lehtonen (A) |
7 Kaski |
12 Innala |
13 Puljujärvi |
15 Jääskä |
18 Saarijärvi |
19 Helenius |
21 Puistola |
24 Björninen |
25 Jormakka |
27 Kapanen |
29 Säteri |
30 Lehtinen |
33 Larmi |
38 Vittasmäki |
48 Puustinen |
50 Riikola |
57 Hyry |
62 Mattila |
64 Granlund (C) |
71 Oksanen |
80 Mäenalanen |
81 Pakarinen |
Valmentaja Jukka Jalonen
VIII kaupunginosa (Turku)

| VIII kaupunginosa> Stadsdel VIII |
| --- | --- |
 Rauhankatua, taustalla Mikaelinkirkko.
 Kaupungin kartta, jossa VIII kaupunginosa korostettuna.  Turun kaupunginosat
Kaupunki:  Turku
Suuralue:  Keskusta
Kaupunginosa nro:  8.
Väkiluku:  6 423 (2022)
Osa-alueet:  Port Arthur, Kakola
VIII on Turun keskustan ruutukaava-alueen kahdeksas kaupunginosa. Se sijaitsee Aurajoen länsipuolella Puistokadun sekä Ratavahdinrinteen ja Veistämönkujan välissä. Kaupunginosaan kuuluvat Port Arthurin ja Kakolan pienalueet.
Vuonna 2022 kaupunginosassa asui 6 423 turkulaista, joista 3 562 Port Arthurissa ja 2 861 Kakolassa. Asukkaista 431 oli ruotsinkielisiä.
Naapurikaupunginosia ovat ydinkeskustan VII, Länsiranta ja Iso-Heikkilä sekä Aurajoen vastarannalla Martti ja Itäranta.
Port Arthur

Port Arthurin rakennukset ovat lähinnä puutaloja, joita erottavat paikoin kapeat kadut. Osa kaduista on mukulakivipäällysteisiä. Ennen Port Arthur oli työläiskaupunginosa. Portsan tärkeimmät kadut ovat Puutarhakatu ja Rauhankatu.
Kaupunginosa sisältyi jo Engelin vuonna 1828 laatimaan Turun uuteen asemakaavaan, mutta se jäi vielä tämän jälkeen pitkäksi ajaksi rakentamatta. Suurimmaksi osaksi se rakennettiin vasta 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä asuinalueeksi työläisille. Se sai nimensä itäaasialaisen Port Arthurin satamakaupungin mukaan. Aluetta rakennettaessa Venäjä oli juuri menettänyt kaupungin Japanille maiden välisessä sodassa, ja eräs muurareista sattui lohkaisemaan rakentavansa ”uutta Port Arthuria”.
1970-luvulla laaditut suunnitelmat kaupunginosan kaavoittamiseksi kerrostalovaltaiseksi alueeksi kaatuivat alueen asukkaiden vastustukseen, ja vuonna 1981 koko Port Arthurin alueelle vahvistettiin rakennusten purkamisen ja julkisivumuutosten tekemisen kieltävä suojelukaava.
Nykyään Port Arthurin alueella asuu noin tuhat taloutta ja siellä toimii kaupunginosayhdistys Portsa ry. Suomen Kotiseutuliitto valitsi Portsa – Port Arthurin ensimmäiseksi Vuoden kaupunginosaksi vuonna 2001. Radio Sadassa Port Arthur valittiin Turun parhaaksi kaupunginosaksi vuonna 2008. Vuonna 2009 Museovirasto määritteli Port Arthurin puutalokorttelit ja Mikaelinkirkon yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Alueella sijaitsee peruspalvelujen lisäksi vuonna 2006 avattu palvelukoti nimeltä Portsakoti.
Kakola

Kakolan pienalue käsittää kaupunginosan eteläisen osan. Siihen kuuluu Kakolanmäen lisäksi mäen ja Aurajoen väliin jäävä rantakaistale, jossa sijaitsevat muun muassa Turun vierasvenesatama ja Barkerinpuisto.
Linnankadulta Kakolanmäelle pääsee portaiden ja serpentiinitien lisäksi rinnehissillä eli Funikulaarilla.
Kakolanmäellä entisen vankilan paikalla on nykyisin moderneja asuntoja ja palveluita, kuten ravintoloita, hotelli ja kylpylä.
Kakolanmäkeen valmistui vuonna 2008 Kakolan jätevedenpuhdistamo. Puhdistamo on rakennettu kallion sisälle. Se puhdistaa 300 000 asukkaan jätevedet ja on Suomen kolmanneksi suurin jätevedenpuhdistamo. Jätevedenpuhdistamon rakentaminen, louhiminen ja varustaminen siirtoviemäreineen maksoi 128 miljoonaa euroa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turun VIII kaupunginosa Wikimedia Commonsissa
www.portsa.fi
Turun suuralueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Suuralueet: Kaupunginosat suuralueittain
1. Keskusta: I kaupunginosa · II kaupunginosa · III kaupunginosa · IV Martti · V Itäranta · VI kaupunginosa · VII kaupunginosa · VIII Port Arthur · IX Länsiranta · Iso-Heikkilä · Korppolaismäki1 · Kupittaa · Kurjenmäki · Mäntymäki · Nummi2 · Pihlajaniemi3 · Ruissalo · Turun satama · Vähäheikkilä4
2. Hirvensalo-Kakskerta: Friskala · Haarla · Illoinen · Jänessaari · Kaistarniemi · Kakskerta · Kukola · Lauttaranta · Maanpää · Moikoinen · Oriniemi · Papinsaari · Pikisaari · Satava · Särkilahti · Toijainen
3. Skanssi-Uittamo: Harittu · Ilpoinen · Ispoinen · Katariina · Koivula · Korppolaismäki1 · Luolavuori · Peltola · Pihlajaniemi3 · Puistomäki · Skanssi · Uittamo · Vasaramäki · Vähäheikkilä4
4. Varissuo-Lauste: Huhkola · Lauste · Vaala · Varissuo
5. Nummi-Halinen: Itäharju · Kohmo · Koroinen · Kurala · Halinen · Nummi2 · Oriketo · Pääskyvuori · Räntämäki
6. Runosmäki-Raunistula: Kaerla5 · Kastu · Kärsämäki · Raunistula6 · Runosmäki7
7. Länsikeskus: Kaerla5 · Kähäri · Mälikkälä · Pitkämäki · Runosmäki7 · Ruohonpää · Teräsrautela · Vätti
8. Pansio-Jyrkkälä: Artukainen · Pahaniemi · Pansio · Perno
9. Maaria-Paattinen: Haaga · Jäkärlä · Koskennurmi · Lentokenttä · Metsämäki · Moisio · Paattinen · Paimala · Saramäki · Tasto · Urusvuori · Yli-Maaria
Huomautukset:  1: Korppolaismäki kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Skanssi-Uittamoon. 2: Nummi kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Nummi-Haliseen. 3: Pihlajaniemi kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Skanssi-Uittamoon. 4: Vähäheikkilä kuuluu osittain Keskustaan ja osittain Skanssi-Uittamoon. 5: Kaerla kuuluu osittain Runosmäki-Raunistulaan ja osittain Länsikeskukseen. 6: Raunistula kuuluu osittain Runosmäki-Raunistulaan ja osittain Länsikeskukseen. 7: Runosmäki kuuluu osittain Runosmäki-Raunistulaan ja osittain Länsikeskukseen.
Taloja Port Arthurissa.

Föri liikennöi VIII kaupunginosasta Aurajoen yli Martin ja Itärannan rajalle.
Kakolan funikulaari
Vihreä kulta

| Vihreä kulta |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Valentin Vaala
Käsikirjoittaja:  Juhani Tervapää Valentin Vaala Ossi Elstelä
Perustuu:  Juhani Tervapään näytelmään Vihreä kulta (1938)
Tuottaja:  Matti Schreck
Säveltäjä:  Felix Krohn
Kuvaaja:  Armas Hirvonen
Leikkaaja:  Valentin Vaala
Lavastaja:  Ville Salminen Igor Karpinsky
Pääosat:  Hanna Taini Olavi Reimas
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomi-Filmi Oy
Ensi-ilta:  15. lokakuuta 1939
Kesto:  86 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  1 933 681 mk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vihreä kulta (ruots. Grönt guld) on Valentin Vaalan ohjaama suomalainen mustavalkoinen romanttinen draamaelokuva vuodelta 1939. Se perustuu Juhani Tervapään eli Hella Wuolijoen samannimiseen näytelmään vuodelta 1938. Elokuvan juoneen on lisätty kritiikkiä metsien vastuuttomasta hyödyntämisestä, ja sitä on luonnehdittu ensimmäiseksi suomalaiseksi ekoelokuvaksi. Kokonaisuuteen sijoitettua Pakokylä-rakkaustarinaa on pidetty visuaalisesti merkittävänä.
Vihreän kullan pääparina näyttelevät aikansa tunnettu filmitähti Hanna Taini sekä Olavi Reimas. Elokuvan esiintyjien ja tekijöiden nimet on tavanomaisten alkutekstien sijasta ilmaistu ääneen lausuttuina ja kaikukuoron säestämänä, mutta kokeilu jäi yhtiön historiassa ainutkertaiseksi.
Juoni

Vuorineuvoksetar Kristine Bergman ja hänen miehensä Gustav matkustavat Lappiin miehen johtamille puunjalostustehtaille. Kristine on kotoisin pohjoisesta ja odottaa innokkaasti pääsyä ”metsille”. Opastajakseen hän saa ylimetsänhoitaja Suontaan, joka suhtautuu aluksi seuranpitotehtäväänsä ikävänä velvollisuutena, mutta vakuuttuu pian Kristinen ”Lapin lumouksen” vilpittömyydestä.
Suontaa ja Kristine ajavat yhdessä reellä etäiselle tukkikämpälle, kirkkaan tähtitaivaan alla ja lumista metsää ihastellen. Perillä Kristine yöpyy saman katon alla metsätyömiesten kanssa ja tutustuu heidän olosuhteisiinsa. Suontaa pyrkii toiminnassaan luonnon säästämiseen yhtiön voitontavoittelun kustannuksella.
Lumipyry eksyttää ajomiehet, ja matkalaiset joutuvat yöpymään rakovalkealla. Suontaa tunnustaa Kristinelle jättävänsä paikkansa yhtiössä metsänhoitopiirin hyväksi ja ottaen Kristinen syleilyynsä sanoo Heikkisen uudistalon, seuraavan yöpymispaikan, olevan ”meitä varten, meitä jotka alkavat alusta”. Metsätyönjohtaja Virkkula kertoo illan ratoksi tarinan Pakokylän synnystä.
Aamulla Suontaa ja Kristine heittävät kitkerät hyvästit, sillä Kristine on saanut kuulla, että miehellä on kaksi kouluikäistä lasta, eikä hän halua rikkoa perhettä tai uskalla heittäytyä miehen tarjoamaan elämään. Apealla mielellä Kristine palaa Helsinkiin ja lähtee pian miehensä kanssa pitkälle Euroopan-matkalle, missä hän muistelee Lapinretkeä.
Kristine ja vuorineuvos ovat peruuttamattomasti vieraantuneet toisistaan, eikä Kristine jaksa edes loukkaantua miehen naisystävästä. Viettäessään kesää huvilalla Kristine saa yllättäen vieraakseen rouva Suontaan, joka kertoo avioeronsa olevan pian selvä ja esittelee uuden miesystävänsä, tuomari Erkiön.
Aika kuluu eikä Kristine pääse ikävästään. Hän on haluton lähtemään juhliin Seurahuoneelle, mutta tulee mukaan kuullessaan Suontaan olevan kaupungissa. Illallispöydässä he muistelevat yhteistä Lapinretkeään. Kristine pyytää Suontaan saattamaan itseään, minkä mies käsittää tarjoukseksi ryhtyä ”rikkaan rouvan rakastajaksi”. Kristine loukkaantuu ja läimäyttää miestä, joka vastaa suutelemalla häntä seurueen nähden.
Vuorineuvos taipuu lopulta eroon, sillä Kristine on tehnyt päätöksensä saatuaan Suontaan viestin: ”Osoitteeni on isänne vanha talo. Siellä on paljon työtä ja köyhyyttä.” Kristine matkustaa pohjoiseen ja ottaa emännyyden talossa. Hän hymyilee kuullessaan miehen sanovan puhelimeen: ”Vaimoni saapui tänään tänne. Olen odottanut häntä 17 kuukautta kahdeksan päivää.”
Tuotanto

Vihreä kulta oli järjestyksessä toinen Juhani Tervapään eli Hella Wuolijoen tekstiin perustunut elokuva. Kolminäytöksisen näytelmän ensiesitys oli Helsingin Kansanteatterissa 12. huhtikuuta 1938. Suomi-Filmi oli ostanut Wuolijoelta käsikirjoitusluonnoksen lokakuussa 1937. Wuolijoki itse kuvaili näytelmän syntyneen hänen omasta kaipuustaan metsiin. Hän koki elokuvassa nähtävien Lapin maisemien tarjoavan katsojille pakopaikan sodan kauhujen keskeltä.
Vihreän kullan ulkokuvia otettiin kevättalvella 1938 Kittilän Sirkassa ja Pallastuntureilla sekä kesäaikaan Tourun kartanon ympäristössä Hauholla. Ensimmäisen talven otokset tuhoutuivat laboratoriossa sattuneen virheen vuoksi, minkä johdosta ne jouduttiin kuvaamaan uudelleen talvella 1939. Tämän vuoksi elokuvan ensi-iltakin siirtyi lokakuuhun. Osa järven jäällä tapahtuvista kohtauksista, muun muassa lumipyrykohtaus, lavastettiin studioon. Metsäkämpän sisäkuvat otettiin autenttisella paikalla Kittilässä. Muut sisäjaksot tehtiin Munkkisaaren studioilla Helsingissä.
Vihreän kullan alkuperäisessä näytelmäversiossa on mukana myös Juurakon Hulda eli rouva Soratie Kristinen aatteellisena tukijana. Elokuvaversiosta Hulda jätettiin pois, samoin kuin näytelmässä mukana oleva Bergmanin pariskunnan seitsentoistavuotias poika Rolf. Myös useita sisä- ja ulkokohtauksia on lavennettu tai hajotettu. Kuvaustöiden pitkittyminen teki Vihreästä kullasta yhtiön siihen asti kalleimman elokuvan. Siitä johtuen myös Vaalan seuraavat elokuvatyöt Sysmäläinen ja Rikas tyttö valmistuivat aikaisemmin.
Julkaisu

Vihreä kulta sai ensi-iltansa aivan talvisodan alla, kun toinen maailmansota oli riehunut Euroopassa runsaan kuukauden. Yleisömenestys oli poikkeusoloista huolimatta vuoden keskitasoa. Tuotantokustannustensa takia elokuva teki kuitenkin yhtiölleen suuret tappiot. Vihreä kulta myytiin Pohjoismaiden lisäksi ainakin viiteen muuhun maahan. Ruotsissa se sai ensi-iltansa helmikuussa 1940 nimellä Det susar i Nordanskog.
Vastaanotto

Uuden Suomen aikalaiskriitikko arvioi Vihreää kultaa: ”Tietäen, minkä työn ja vaivan takana Vihreä kulta on ollut olisi todella suonut, että lopputulos olisi ollut antoisampi kuin mihin Suomi-Filmi on päässyt.” Aamulehden arvostelija piti elokuvan juonirakennetta naiivihkona, mutta dialogia sen sijaan elävänä ja ajankohtaisena. Helsingin Sanomien kriitikon Paula Talaskiven mielestä Vihreä kulta oli osoitus Suomi-Filmin tuotannon tason noususta ja piti elokuvaa kaiken kaikkiaan miellyttävänä. Talaskivi kiitteli kuvauksen laatua ja katsoi, että vaikean aiheen vaatima erikoinen runollinen metsän henki oli loihdittu taiten esiin. Näyttelijöistä Tainia pidettiin ”veistoksellisen kauniina” ja Reimasta ”synnynnäisesti miehekkäänä”, mutta kumpikaan ei saanut henkilökuvaansa järin sisäistä uskottavuutta.
Vuoden 1979 tv-esityksen aikaan Katso-lehti arvioi Tainin ja Reimaksen roolisuoritukset ”kankeiksi”, mutta totesi elokuvan kestävän mainiosti katsomista juuri ekologisen näkemyksensä takia. Eräs elokuvaa 2000-luvun näkökulmasta arvioinut kriitikko näki siinä tahattomia hilpeyksiä, jähmeää replikointia ja käsittämättömän kesyksi jäävän loppuratkaisun. Arto Pajukallio taas koki vuoden 2011 arviossaan vauhdikkaat hiihtojaksot, öiset rekiajelut ja rakovalkean hehkussa koetut seksuaaliset jännitteet puhutteleviksi.
Viipurin kaupunginkirjasto

| Viipurin kaupunginkirjasto |
| --- | --- |

Sijainti:  Venäjä
Koordinaatit:  60°42′32″N 28°44′51″E﻿ / ﻿60.70889°N 28.7475°E﻿ / 60.70889; 28.7475
Rakennustyyppi:  Kirjastorakennus (d) ja maamerkki (en)
Tyylisuunta:  Modernistinen arkkitehtuuri
Suunnittelija:  Alvar Aalto
Valmistumisvuosi:  1935
 fiViipurin kaupunginkirjasto 
  
Viipurin kirjaston auditorio 1930-luvulla
Kirjaston auditorio 2011.
Kirjasto heinäkuussa 2010.
Kirjasto restauroinnin valmistuttua syksyllä 2014.
Sisätiloja 2011.
Viipurin kaupunginkirjasto on Viipurissa sijaitseva vuonna 1935 valmistunut arkkitehti Alvar Aallon suunnittelema merkittävä funktionalistisen kauden rakennus. Kirjasto kuuluu niihin töihin, joilla Aalto nousi maailmanmaineeseen. Alkuperäiseen asuun entistetyn kirjaston avajaiset pidettiin vuonna 2013.
Historia

Viipurin kaupunki järjesti arkkitehtikilpailun uudesta kaupunginkirjastosta vuonna 1927, jonka voitti nuori arkkitehti Alvar Aalto. Kirjasto valmistui vuonna 1935. Suomen vallan aikana kaupunginkirjaston ympäristöä kutsuttiin Torkkelinpuistoksi. Suomi menetti Viipurin toisessa maailmansodassa Neuvostoliitolle, jonka jälkeen kirjastoa peruskorjattiin vuosina 1955–1961. Aallon mielestä tämä remontti pilasi hänen työnsä. Neuvostoaikana rakennus pääsi pahasti ränsistymään.
Kirjastoa alettiin restauroida vuodesta 1994 alkaen Viipurin kirjaston ystävät ry:n johdolla kansainvälisin voimin. Neuvostoliiton aikana tehdyn remontin jälkiä siivottiin pois ja palattiin alkuperäisiin ratkaisuihin. Kunnostustöistä huolimatta rakennus oli pitkään varsinkin julkisivultaan erittäin huonossa kunnossa, ja ongelmana oli lisäksi myös katon vuotaminen. Kunnostusrahoja löytyi Venäjältä, kun presidentti Tarja Halonen oli Pietarissa tutustumassa kunnostettuun Konstantinin palatsiin. Hän kysyi sitä esitelleeltä Vladimir Putinilta, mikä on Viipurin kirjaston tilanne, ja sen jälkeen rahoitusta alkoi löytyä. Venäjän valtio myönsi 2010 kirjaston kunnostamiseen kuusi miljoonaa euroa. Entisöintiä urakoi vanhojen palatsien entisöintiin erikoistunut yritys rakennusliike Sojuzstroirestavratsija.
Kunnostuksen ensimmäinen vaihe valmistui maaliskuussa 2012, ja sen aikana kirjaston luento-, lainaus- ja lukusalit entisöitiin alkuperäiseen asuun. Sisustuksessa käytettiin muun muassa Artekin huonekaluja. Esimerkiksi kirjaston kellarissa oli vielä kunnostettava rakennuksen tekniikkaan liittyvät laitteet. Seinien sisällä olevat keraamiset ilmanvaihtoputket otettiin käyttöön, jolloin kirjasto on ylipaineistettu.
Korjaukset valmistuivat lokakuun alkupuolella 2013, ja urakoitsija luovutti rakennuksen 13. lokakuuta 2013. Avajaiset pidettiin 23. marraskuuta 2013. Viipurin kaupunginkirjaston restaurointiyhdistyksen pääsihteerin, arkkitehti Maija Kairamon mukaan korjaustyö on tehty niin hienosti, että ehkei rakennus ollut valmistuttuaankaan yhtä hieno. Kunnostustyö sai World Monuments Fundin tunnustuspalkinnon vuonna 2014 ja eurooppalaisen kulttuuriperinnön Europa Nostra -palkinnon vuonna 2015.
Kirjallisuutta

Alvar Aalto Library in Vyborg: Saving a Modern Masterpiece. Rakennustieto, Helsinki, 2009. ISBN 978-951-682-938-1.
Aiheesta muualla

МУК Библиотека А.Аалто (venäjäksi)
Viipurin kirjasto
Viipurin kaupunginkirjasto 3D-mallinnuksena VirtuaaliViipurin sivuilla
Viipurin uusi kirjastotalo vihitään tänään. Talo rakennettu Lallukan lahjoitusrahaston varoilla, Helsingin Sanomat, 13.10.1935, nro 276, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viipurin kaupunginkirjasto Wikimedia Commonsissa
Alvar Aallon tuotanto
| Luettelo Alvar Aallon suunnittelemista rakennuksista |
| --- | --- |
1919–1929: Alajärven suojeluskuntatalo | Villa Väinölä | Jyväskylän työväentalo | Seinäjoen suojeluskuntatalo | Lounais-Suomen Maalaistentalo | Läntinen Pitkäkatu 20 | Jyväskylän suojeluskuntatalo | Muuramen kirkko
1930–1945: Paimion parantola | Turun Sanomien toimitalo | Villa Tammekann | Oulun sulfiittiselluloosatehdas | Viipurin kaupunginkirjasto | Alvar Aallon kotitalo | Savoy-maljakko | Sunilan asuinalue | Sunilan sellutehdas | Tehtaanmäen asuinalue | Terassitalo | Villa Mairea | Stora Enson Anjalankosken tehtaat
1946–1959: Strömbergin tehtaan asuinalue | Rautatalo | Insinööritalo | Otahalli | Säynätsalon kunnantalo | Oulun lannoitetehdas | Aerola | Muuratsalon koetalo | Pamilon vesivoimalaitos | Summan paperitehdas | Alvar Aallon ateljee | Jyväskylän uimahalli | Jyväskylän yliopiston päärakennus | Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo | Hansaviertel | Aalto-paviljonki | Korkalovaaran asuinalue | Kolmen Ristin kirkko | Aalto-keskus | Kulttuuritalo | Maison Louis Carré
1960–1969: Lieksankosken voimalaitos | Lakeuden Risti | Keski-Suomen museo | Lappia-talo | Aaltohuset | Alvar-Aalto-Kulturhaus | Aalto-Hochhaus | Pyhän Hengen kirkko ja seurakuntakeskus | Enso-Gutzeitin pääkonttori | Seinäjoen kaupungintalo | Viitatorni | Ilokivi | Pylkönmäen kirkko | Teknillisen korkeakoulun päärakennus | Seinäjoen kaupunginkirjasto | Seinäjoen seurakuntakeskus | Rovaniemen kaupunginkirjasto | Pyhän Stefanoksen kirkko | Valtion virastotalo (Seinäjoki) | Kirjatalo | Villa Kokkonen
1970–1991: Alajärven hallintokeskus | Villa Skeppet | Pohjolan talo | Otaniemen vesitorni | Finlandia-talo | Kunsten | Alvar Aalto -museo | Sähkötalo | Ristinkirkko | Riolan kirkko | Jyväskylän kaupunginteatteri | Seinäjoen kaupunginteatteri | Essenin oopperatalo | Alajärven kaupunginkirjasto
Aki Viitasaari

Aki Petteri Viitasaari (s. 1971) on suomalainen kunnallisvirkamies ja Parkanon vt. kaupunginjohtaja. Hän on aiemmin ollut Akaan kaupunginjohtaja ja sitä ennen Pyhäjärven kaupungin hallintojohtaja. Akaan valtuuston valitessa kaupunginjohtajaa vuonna 2007 hän sai 40 ääntä 62:sta. Vaali jouduttiin uusimaan virheellisen menettelyn takia, ja uudestaan äänestettäessä Akaan kaupunginjohtajasta Viitasaari sai 44 ääntä. Koulutukseltaan Viitasaari on hallintotieteiden maisteri.
Akaan valtuusto irtisanoi 31. toukokuuta 2017 Viitasaaren luottamuspulan vuoksi. Korkein hallinto-oikeus hylkäsi Viitasaaren tekemän valituksen ja vahvisti siten Hämeenlinnan hallinto-oikeuden antaman päätöksen laillisuuden.
Viiniköynnökset

| Viiniköynnökset |
| --- | --- |
 Aitoviiniköynnös (Vitis vinifera)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Vitales
Heimo::  Viiniköynnöskasvit Vitaceae
Suku::  Viiniköynnökset Vitis  L.
Katso myös
   Viiniköynnökset Wikispeciesissä   Viiniköynnökset Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Törmäviini (Vitis riparia).
Viiniköynnökset (Vitis) on viiniköynnöskasveihin (Vitaceae) kuuluva kasvisuku, johon kuuluu 78 lajia. Niitä esiintyy alkuperäisinä Euroopassa, Aasiassa ja Amerikassa. Muutamia lajeja, etenkin aitoviiniköynnöstä eli viiniköynnöstä (Vitis vinifera), viljellään laajalti hedelmiensä eli viinirypäleiden vuoksi, joita käytetään viinin valmistukseen, mutta syödään myös sellaisenaan.
Viiniköynnöslajit

| --- | --- |
 Vitis acerifolia  Vitis aestivalis – kesäviini  Vitis amurensis – amurinviini  Vitis arizonica  baihuashanensis  Vitis balansana  Vitis bashanica  Vitis bellula  Vitis berlandieri  Vitis betulifolia  Vitis biformis  Vitis blancoi  Vitis bloodworthiana  Vitis bourgaeana  Vitis bryoniifolia  Vitis californica  Vitis cardiophylla  Vitis chunganensis  Vitis chungii  Vitis cinerea  Vitis coignetiae – ruosteviini  Vitis davidi  Vitis erythrophylla  Vitis fengqinensis  Vitis flavicosta  Vitis flexuosa  Vitis giradiana  Vitis hancockii  Vitis heyneana  Vitis hissarica  Vitis hui  Vitis jaegeriana  Vitis jinggangensis  Vitis jinzhainensis  Vitis labrusca – ojukkaviini  Vitis lanceolatifoliosa  Vitis longquanensis  Vitis luochengensis  Vitis menghaiensis :  Vitis mengziensis  Vitis metziana  Vitis monticola  Vitis mustangensis  Vitis nesbittiana  Vitis novogranatensis  Vitis nuristanica  Vitis palmata  Vitis pedicellata  Vitis peninsularis  Vitis piasezkii  Vitis pilosonervia  Vitis popenoei  Vitis pseudoreticulata  Vitis qinlingensis  Vitis retordii  Vitis riparia – törmäviini  Vitis romanetii  Vitis rotundifolia – herttaviini  Vitis rupestris  Vitis ruyuanensis  Vitis saccharifera  Vitis shenxiensis  Vitis shuttleworthii  Vitis silvestrii  Vitis sinocinerea  Vitis sinoternata  Vitis tiliifolia  Vitis tsoi  Vitis vinifera – aitoviiniköynnös eli viiniköynnös Vitis vinifera subsp. sylvestris]] – metsäviiniköynnös  Vitis vinifera subsp. vinifera]] – tarhaviiniköynnös  Vitis vulpina – syysviini  Vitis wenchowensis  Vitis wenxianensis  Vitis xunyangensis  Vitis yunnanensis  Vitis zhejiang-adstricta  
Viiniköynnöksiin aiemmin luokiteltuja lajeja:
kastanjaviini (Tetrastigma voinierianum, syn. Vitis voinieriana)
Käyttö

Aitoviiniköynnös (Vitis vinifera): Tärkein viljelty laji. Villimuoto Vitis vinifera subsp. sylvestris kasvaa Välimerenmaissa, Lähi-idässä ja Kaukasiassa, joissa sitä on jo tuhansien vuosien ajan myös viljelty.
Törmäviini (Vitis riparia): Villi laji Pohjois-Amerikassa. Käytetään viininviljelyssä nykyään viinikirvan aiheuttamien tuhojen välttämiseksi perusrunkona, johon aitoviinin halutun lajikkeen oksia vartetaan. Myös tämän lajin rypäleistä valmistetaan joskus viiniä (kauppalajike Beta (vinifera x labrusca x riparia) menestyy myös Suomessa).
Ojukkaviini (Vitis labrusca): Käytetty risteytyksiin. Lisäksi hilloja, mehuja ja syömärypäleitä Pohjois-Amerikassa, käytetään joskus myös viiniksi.
Amurinviini (Vitis amurensis): koristekasvi, viinikyönnösten risteytyksiin (mm. punaisista viinilajikkeista Pohjoismaiden eniten kasvatettu Rondo omaa perimässään amurinviiniä). Kaukoidässä ja paikoittain muuallakin käytetään myös viiniin.
Ruosteviini (Vitis coignetiae): koristekasvi, upeat lehdet.
Herttaviini (Vitis rotundifolia): hyytelöön ja joskus viiniksi.
Kesäviini (Vitis aestivalis): Norton, viiniksi.
Vitis lincecumii (eli Vitis aestivalis), Vitis berlandieri (eli Vitis cinerea var. helleri), Vitis cinerea, Vitis rupestris ovat lajeja joita käytetään lähinnä hybridien kasvatukseen.
Hybridit eli aitoviinin ja amerikkalaisten lajien risteymät ovat suosittuja, koska ne kestävät tuholaisia ja pohjoisimmilla viljelysalueilla myös hallaa paremmin kuin puhtaat lajit.