stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jeffersonin piirikunta (Alabama)
Kuvia piirikunnasta

Birminghamin kaupunki.
Piirikunnan oikeustalo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jeffersonin piirikunta (Alabama) Wikimedia Commonsissa
Alabaman osavaltio
| --- | --- |
Piirikunnat:   Autauga  Baldwin  Barbour  Bibb  Blount  Bullock  Butler  Calhoun  Chambers  Cherokee  Chilton  Choctaw  Clarke  Clay  Cleburne  Coffee  Colbert  Conecuh  Coosa  Covington  Crenshaw  Cullman  Dale  Dallas  DeKalb  Elmore  Escambia  Etowah  Fayette  Franklin  Geneva  Greene  Hale  Henry  Houston  Jackson  Jefferson  Lamar  Lauderdale  Lawrence  Lee  Limestone  Lowndes  Macon  Madison  Marengo  Marion  Marshall  Mobile  Monroe  Montgomery  Morgan  Perry  Pickens  Pike  Randolph  Russell  Shelby  St. Clair  Sumter  Talladega  Tallapoosa  Tuscaloosa  Walker  Washington  Wilcox  Winston 
Kaupungit (suurimmat):   Auburn  Birmingham  Decatur  Dothan  Florence  Hoover  Huntsville  Madison  Mobile  Montgomery (pääkaupunki)  Tuscaloosa
Suomen joulukirkkojen pakokauhut

Suomen joulukirkkojen pakokauhut olivat suomalaisissa kirkoissa 1600–1800-luvuilla sattuneita onnettomuuksia, jotka johtuivat täydessä joulukirkossa syntyneestä pakokauhusta. Ihmishenkiä vaatineita tapauksia tiedetään ainakin kuusi, mutta niitä on saattanut olla useampiakin. Kuolonuhreja ne vaativat vuosina 1760–1882 ainakin 97. Onnettomuudet olivat aikanaan niin merkittäviä tapahtumia, että kolme niistä sai kansan suussa omat nimityksensä, jotka kulkivat sukupolvelta toiselle.
Yhteistä onnettomuuksille on se, että yhtä lukuun ottamatta ne kaikki johtuivat väärästä palohälytyksestä. Täydessä kirkossa levisi huhu tulipalosta, minkä jälkeen kirkkokansa ryntäsi kohti ulko-ovia. Osa ihmisistä tallautui muiden ihmisten jalkoihin saaden surmansa. Yhdessäkään tunnetuista tapauksista ei kuitenkaan ollut todellista tulipaloa.
Olosuhteet lämmittämättömissä ja hämärissä joulukirkoissa olivat otolliset katastrofien syntymiselle: suuri väentungos, avotuli kynttilöiden muodossa ja henkisesti jännittyneessä tilassa olevat ihmiset. Alkoholin käyttö lämmikkeenä oli myös yleistä,selvennä kun joulukirkkoon oli saavuttu talvipakkasilla jopa useiden kymmenien kilometrien päästä.
Onnettomuuksissa kuolleista suurin osa oli lapsia ja nuoria, 10–20-vuotiaita. Tämän on katsottu selittyneen sillä, että nuoret seuraavat itse jumalanpalvelusta välinpitämättömästi. Sen sijaan he aistivat vanhempia ihmisiä paremmin ympärillään tapahtuvia muita asioita, ja näin heidän keskuuteensa levisivät huhut irrallaan olevasta tulesta nopeammin kuin aikuisiin. Lapset ryntäsivät ensimmäisenä kirkkojen ahtaille käytäville ja uloskäynneille. Ulko-ovet olivat yleensä liian pienet kirkossa olleelle väkimäärälle. Ihmisiä oli lisäksi runsaasti kirkon parvilla, josta johtivat alas kapeat ja jyrkät portaat. Oville ja portaikkoihin ensimmäisinä ehtineet ja sinne juuttuneet lapset jäivät perässään seuranneen ihmismassan puristamiksi ja tallomiksi.
Yksi olennainen syy uloskäyntien tukkeutumiseen oli se, että kirkkojen ovet aukesivat sisäänpäin. Vasta Kokemäen vuoden 1882 katastrofin jälkeen annettiin määräys, jonka mukaan ovet piti muuttaa ulospäin aukeaviksi.
Onnettomuuksia > Kuopio 1669

Ensimmäinen tunnettu ihmishengen vaatinut onnettomuus tapahtui Kuopion kirkossa jouluna 1669. Ehtoolliselle oli niin suuri tungos, että yksi nainen tallattiin kuoliaaksi. Tapauksen johdosta lääninrovasti antoi uusia ohjeita ehtoolliselle tulemista varten.
Onnettomuuksia > Kuopion rytyjoulu 1760

Vuonna 1730 valmistuneessa puukirkossa sattunut Kuopion onnettomuus on ensimmäinen, jolle annettiin oma nimitys.
Tapaus sai alkunsa puoli yhdeksän aikaan aamulla, kun kirkon käytävällä istunut nainen oli 1- ja 3-vuotiaiden lastensa kanssa jäänyt päälle kaatuneen väkijoukon jalkoihin. Naisen molemmat lapset saivat surmansa. Hänen huutonsa kovaan ääneen: "Ellkät tappako, Jo tapetan" ja "Ai murhamiehet jo tappavat" kuultiin saarnastuoliinkin. Huudon johdosta ihmiset alkoivat rynnimään kirkon kolmea ovea kohti. Kirkkoherra Henrik Porthan apulaisineen yritti sekä penkistään että saarnatuolista turhaan hiljentää ja rauhoittaa ulosryntääviä ihmisiä. Ryntääminen yltyi vielä entisestään pakokauhuksi, kun joku huusi kirkon olevan liekeissä ("Jo Kircko pala"). Kaaos vaati yhteensä 14 kuolonuhria.
Onnettomuutta käsiteltiin seuraavana kesänä käräjillä. Kaikkia uhrien omaisia kuulusteltiin, ja vainajien vammat kirjattiin ylös. Käräjäpöytäkirjojen mukaan yhdeksällä uhrilla oli kuolinsyynä ruhjoutuminen, viidellä katsottiin vammojen olleen niin vähäisiä, että heidän pääteltiin tukehtuneen.
Professori Ilkka Mäntylä on julkaissut tapauksesta kirjasen Kuopion rytyjoulu vuonna 1760.
Onnettomuuksia > Lammin häsyjoulu 1813

Lammin kirkossa sattuneessa joukkopaniikissa menetti henkensä kymmenen ihmistä. Parvella istuneen 18-vuotiaan palvelijattaren kynttilä oli pudonnut lehterin ja alakerran sisäkaton väliseen tilaan. Tyttö oli hakenut ulkoa lunta ja yrittänyt tuloksetta sammuttaa palamaan jäänyttä kynttilää. Alakertaan loistanut kynttilän liekki pelästytti sen huomanneen naisen, joka oli huutanut "tulen olevan valloillaan lehterillä". Huuto sai aikaan valtavan pakokauhun. Osa parvella olijoista hyppäsi alas kirkkosaliin, osa taas ikkunoista ulos. Pakokauhuun joutuneet ihmiset talloivat toisiaan rynnätessään kohti ovia. Tungoksen laannuttua havaittiin, että mitään tulipaloa ei ollut.
Toisen tarinan mukaan tungos syntyi, kun eräs nainen oli yrittänyt sammuttaa kynttilän sytyttämiä olkia taskumatistaan kaatamalla viinalla, joka kuitenkin roihahti palamaan ja pelästytti kirkkokansan. Historioitsija Helmi Helmisen mukaan tapauksen seurauksena olkien käyttö kirkoissa kiellettiin.
Onnettomuuksia > Juvan jyryjoulu 1829

Juvan vuonna 1729 valmistuneessa kirkossa syntyneessä pakokauhussa menehtyi 15 nuorta naista. Paniikki sai alkunsa huudahduksesta ”tuli on irti!”
Onnettomuuden johdosta esitettiin uuden kirkon rakentamista. Päätös tehtiin kuitenkin vasta vuonna 1841, ja Juvan uusi kirkko valmistui lopulta vuonna 1863. Vanha kirkko purettiin vuonna 1870 ja se toimii nykyään Anttolan kirkkona.
Onnettomuuksia > Sortavala 1843

Sortavalan luterilaisessa kirkossa jouluna 1843 sattunut pakokauhu on onnettomuuksista tuhoisin.
Sortavalan kirkossa oli käynnissä suuri korjaustyö, joka oli jäänyt kesän jäljiltä kesken. Penkit oli poistettu ja ihmiset joutuivat osallistumaan jumalanpalvelukseen seisaaltaan. Kirkossa oli myös rakennustelineitä ja puutavarakasoja. Erään lautapinon ja seinän väliin putosi kynttilä ikkunalaudalta. Ahtaaseen väliin oli vaikea päästä käsiksi, ja niinpä kynttilää yritettiin sammuttaa tuomalla sen päälle lunta. Kynttilä oli ilmeisesti sytyttänyt joitakin lastuja palamaan, ja siitä syntynyt savu sai aikaan pakokauhun kirkkokansan keskuudessa.
Ihmisiä kaatui sadoittain ahtaaseen ulko-ovelle johtaneeseen portaikkoon ja yhteensä 54 ihmistä kuoli onnettomuudessa.
Onnettomuuksia > Kokemäen kirkkorymyli 1882

Viimeisin kuolonuhreja vaatinut onnettomuus tapahtui Kokemäen kirkossa vuonna 1882. Paniikin saivat aikaan paikalle humalassa saapuneet kolme nuorta miestä, jotka tunkivat itsensä väkisin aivan kirkon etuosaan. Papin saarnan aikana kuului parven alta huuto: ”Kirkko pallaa, alttari puttoo ja kivimuuri kaatuu.” Seuranneessa väentungoksessa sai surmansa kolme ihmistä ja loukkaantuneita oli toistakymmentä. Kirkkoon oli ahtautunut jouluna ainakin 2000 ihmistä, aikalaiskertomusten mukaan käytävätkin olivat täpötäynnä. Kirkon ovet avautuivat sisäänpäin ja oven suut olivat täynnä paniikissa olevia ihmisiä. Osa vammoista syntyikin ihmisten rikkoessa ikkunoita ja hypätessä niistä.
Pakokauhun aikaan saaneet miehet tuomittiin myöhemmin käräjillä muutamien vuosien vankeusrangaistuksiin. Tapaus vaikutti myös siihen että ovien muuttamista ulospäin avautuviksi alettiin kiirehtiä Suomen kirkoissa.
Lähde:
Kirjallisuutta

V. Aakula, Kokemäen kirkkorymyli, teoksessa Kokemäkeä ennen ja nyt, Kokemäen maatalousmuseo ja kotiseutuyhdistys, Pori, 1955, s. 441–446.
I. Mäntylä, Kuopion rytyjoulu vuonna 1760, Kustannuskiila Oy, 1983, s. 31
I. Mäntylä, Joulun pakokauhut, teoksessa Suomen historia, Weilin & Göös, 2. painos, Espoo 1987, osa 5, s. 118–119.
Aiheesta muualla

Joulutragediat, Tunturisuden joulusivut
Lammin kirkko.
Kokemäen kirkko
Lagumot Harris

Lagumot Gagiemem Nimidere Harris  (1938 – 8. syyskuuta 1999) oli naurulainen poliitikko, joka toimi Naurun presidenttinä kahdesti. Hänen ensimmäinen kautensa oli vuonna 1978 ja se kesti alle kuukauden (19. huhtikuuta – 15. toukokuuta). Toisen kerran hän toimi presidenttinä 22. marraskuuta 1995 – 11. marraskuuta 1996. Harris kuoli Melbournessa, Australiassa, syyskuussa 1999.
Naurun presidentit
Hammer DeRoburt (4 kertaa) | Bernard Dowiyogo (7) | Lagumot Harris (2) | Kennan Adeang (3) | Kenos Aroi | Ruben Kun | Kinza Clodumar | René Harris (4) | Derog Gioura | Ludwig Scotty (2) | Marcus Stephen | Freddie Pitcher | Sprent Dabwido | Baron Waqa
Finnad

| Finnad |
| --- | --- |
Toimitusjohtaja:  Tapio Penttilä –1985 Carl-Eric Holm 1985–1988 Pirjo von Hertzen 1988–1990 Carl-Eric Holm 1990–1992 Ismo Ojanen 1992– Leena Artimo 1994–
Kotipaikka:  Helsinki
Toiminta-alue:  Suomi
Toimiala:  markkinointiviestintä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Finnad oli suomalainen mainostoimisto ja toimistoryhmä, joka toimi useilla eri nimillä ja nousi 1980-luvun lopulla pariksi vuodeksi Suomen suurimmaksi yksittäiseksi mainostoimistoksi. Alun perin nimellä Oy Finn-Ad Ab toiminut yritys oli ensimmäisiä kansainväliseen omistukseen siirtyneitä suomalaistoimistoja sen omistajan Tapio Penttilän myytyä yrityksensä vuonna 1969 ruotsalaiselle Gumaelius-mainostoimistolle. Tuolloin nimeksi tuli Finnad-Gumaelius, ja myöhempien yhteistyö- ja omistuskuvioiden myötä nimiä olivat Finnad Bates, BSB Finnad, BSB Finnad Saatchi & Saatchi, Bates Saatchi & Saatchi Advertising Finland ja Bates Advertising Finland. Finnad-ryhmän muita yhtiöitä tai yksiköitä eri aikoina olivat Finnad 2 Oy, BSB City, mediatoimisto Finnmedia Oy, viestintätoimistot FG-Tiedotus ja Finnad Communications, suoramarkkinointitoimistot Finndirect Oy ja K&D Finnad Direct sekä Turussa toimineet Finnad Kolme Advertising, Finnad-Bates 3, Finnad Bates West ja Bates Advertising Turku Oy.
Vuonna 1969 alkaneen Gumaelius-yhteistyön jälkeen Finnadin osake-enemmistö palasi vuonna 1975 jälleen Suomeen. Sitten Finnad teki yhteistyötä yhdysvaltalaisen Compton International -mainostoimistoketjun kanssa, ja Finnadin toimitusjohtaja Tapio Penttilä nimitettiin 1979 myös Comptonin pohjoismaiseksi kehitysjohtajaksi. Penttilän jäädessä 1983 eläkkeelle aloitti Volvon mainosjohtajan paikalta Göteborgista Suomeen palannut Carl-Eric Holm yhteistyön amerikkalaisen Ted Bates -ketjun kanssa nimellä Finnad Bates. 1980-luvun lopulla yhteistyökumppanina oli brittiläisen Saatchi & Saatchin omistama, Ted Bates -ketjusta muodostunut Backer Spielvogel Bates ja nimenä BSB Finnad. Vuoden 1995 paikkeilla nimenä oli Bates Saatchi & Saatchi Advertising Finland, sitten Bates Advertising Finland. Pian sen jälkeen toiminta siirtyi kansainvälisten fuusioiden myötä nimelle Y&R Brands. Y&R Brands poistui nimenä käytöstä koko maailmassa syksyllä 2023, kun omistaja WPP sulautti sen asiakaskokemukseen erikoistuneeseen ketjuun nimeltä VML, josta tuli näin maailman suurin markkinointipalveluyritys noin 30 000 työntekijällään.
Milla Kalliomaa

Milla Kalliomaa (s. 1963–1964) on suomalainen järjestöjohtaja ja entinen puoluesihteeri. Kalliomaa on toiminut Mannerheimin Lastensuojeluliiton pääsihteerinä vuodesta 2015 lähtien. Kalliomaa seurasi MLL:n pääsihteerin tehtävässä Mirjam Kallandia. Ennen pääsihteeriyttä Kalliomaa on työskennellyt MLL:n järjestöjohtajana vuosina 2003–2015 ja Kristillisdemokraattien puoluesihteerinä vuosina 1996–2003. Koulutukseltaan Kalliomaa on kasvatustieteiden maisteri.
Kymmene

| Kymmene Oy |
| --- | --- |
Toimiala:  metsäteollisuus
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kymmene Oy oli suomalainen metsäteollisuusyhtiö, joka sulautui vuonna 1996 Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n kanssa UPM-Kymmene Oyj:ksi. Yhtiö oli suurimpia suomalaisia teollisuusyrityksiä koko 1900-luvun ajan sulautumiseen saakka.
Historia

Kymmene Oy:n edeltäjiä olivat kolme Kymijoen suurten koskien äärelle 1800-luvulla perustettua puunjalostuslaitosta: Kymin Osakeyhtiö (ruots. Kymmene Aktiebolag tai Kymmene Aktiebolaget), Kuusankoski Osakeyhtiö (ruots. Kuusankoski Aktiebolag) ja Tampereen Kattohuopatehdas Osakeyhtiön Voikkaan paperitehdas. Riihimäki–Pietari-radan valmistuttua vuonna 1870 myös nykyisen Kouvolan lähellä sijainneiden Kymijoen koskien taloudellinen merkitys kasvoi nopeasti. Vuoden 1870 lopulla Forssan puuvillakehräämön ja -kutomon perustanut Axel Wilhelm Wahren vuokrasi Valkealassa sijainneen Kuusankosken itärannan. Kosken rannalle nousi Kymintehtaana tunnettu puuhiomo ja paperitehdas. Lähes samaan aikaan osti Louhisaaren kartanon omistaja, kreivi Carl Robert Mannerheim Kuusankosken alapuolelta Valkealan Ruotsulan kylään kuuluneen Myllysaaren sekä jonkin verran joen länsirannan aluetta Iitin puolelta, ja perusti Kuusankoski Osakeyhtiön. Se rakennutti Kuusaansaaren paperitehtaan.
Historia > Voikkaan tehdas perustetaan

Savon radan valmistuttua 1889 myös Valkelassa sijainneen Kymijoen Kyöperilän kosken taloudellinen potentiaali havaittiin. August Palmberg hankki omistukseensa kosken itärannan alueita ja aikoi perustaa sinne puuhiomon. Tämä hanke kuitenkin kariutui koska hän ei saanut lupaa hiomon turbiineihin vettä johtavan kalliotunnelin rakentamiseen. Palmgren luopui hankkeesta luvan saannin pitkittyessä ja alkoi sen sijaan rakentaa tehdaslaitoksia Tirvan kosken äärelle. Tampereen Kattohuopatehtaan pääomistaja Rudolf Elving osti kuitenkin Palmgrenilta Voikkaan maa-alueet, ja vuonna 1898 Voikkaalla aloitti toimintansa puuhiomo ja paperitehdas. Vuonna 1902 Voikkaan paperitehdas oli jo Suomen suurin neljällä paperikoneellaan ja Voikkaalle oli perustettu myös sulfiittiselluloosatehdas.
Historia > Kymin Osakeyhtiö syntyy

Kymintehtaan, Kuusankosken ja Voikkaan tehtaat omistaneet yhtiöt yhdistyivät toukokuussa 1904 Kymin Osakeyhtiö -nimiseksi yritykseksi. Tässä vaiheessa Kymintehtaalla oli 600, Kuusankoskella 400 ja Voikkaalla 800 työntekijää. Uusi yhtiö oli Suomen suurin osakeyhtiö ja suurin pohjoismainen paperivalmistaja. Yhtiön paperin vienti kohdistui pääasiassa Venäjälle.
Syksyllä 1904 Voikkaan tehtaalla alkoi Voikkaan lakon nimellä tunnettu työtaistelu. Lakko sai alkunsa tehtaan paperinlajittelusalissa, jossa naistyöntekijöitä oli ahdisteltu ja he olivat myös tyytymättömiä työjärjestelyihin. Lakko päättyi käytännössä pian, mutta sen jälkiseurauksena yhtiön ja sen työntekijöiden suhteisiin syntyi jännitteitä, jotka purkautuivat vuonna 1918.
Voikkaan tehdas paloi 1906, mutta se rakennettiin uudelleen niin, että keväällä 1907 oli toiminnassa jo 12 paperikonetta. Samoihin aikoihin Venäjällä kiristynyt viranomaisten sensuuri johti useiden lehtien lakkauttamiseen ja samalla paperin kysynnän vähentymiseen. Kymi-yhtiö joutui supistamaan tuotantoaan, työväkeä ei kuitenkaan vähennetty, mutta työpäivää lyhennettiin 12 tunnista 8 tuntiin. Suuret investoinnit olivat myös velkaannuttaneet yhtiön ja se joutui velkojiensa hallintoon aina vuoteen 1915 saakka. Kymi-yhtiön uudeksi toimitusjohtajaksi tuli 1913 Gösta Björkenheim joka aloitti yhtiössä tiukat säästötoimet. Ensimmäinen maailmansota kasvatti voimakkaasti Kymi-yhtiön paperivientiä Venäjälle ja yhtiön taloudellinen asema kohentui nopeasti. Kymi-yhtiö osti vuonna 1915 Juantehdas Oy:n Juankoskella ja vuonna 1916 Halla Oy:n Kymissä.
Historia > Sisällissodan tapahtumat

Suomen sisällissodan aikana Kymi-yhtiön toimihenkilöitä ja johtajia asettui valkoisten puolelle, kun taas työntekijät taistelivat punaisten riveissä. Yhtiön tehtaita saapui valvomaan Valter Vihriä, jonka tehtävänä oli varmistaa, että tehtaat pysyivät käynnissä ja paperia voitiin toimittaa Venäjälle maksuna punaisten saamista aseista. Punaiset teloittivat yhtiön toimitusjohtajan Gösta Björkenheimin ja muita johtajia ja toimihenkilöitä huhtikuun lopulla 1918 Korialla. Valkoisten voiton jälkeen useita satoja punaisten puolella taistelleita teloitettiin toukokuussa 1918 Kuusankoskella. Paperintuotanto palasi normaalille tasolle vasta vuonna 1919. Uudeksi toimitusjohtajaksi tuli 1918 Einar Ahlman.
Historia > Paperivienti suuntautuu länteen

Venäjän markkinoiden menetyksen jälkeen Kymi-yhtiö suuntasi 1920-luvulla paperivientinsä Länsi-Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin. Samalla vuosikymmenellä käynnistettiin myös voimakas investointiohjelma, joka jouduttiin kuitenkin joksikin aikaa pysäyttämään 1930-luvun alun lamavuosina. 1930-luvun alussa Kymin Oy hankki kaksi paperitehdasta Englannista ja laajensi myös paperin vientiään myös Etelä-Amerikkaan ja Lähi-idän maihin. Lamakauden mentyä ohi aloitettiin myös investoinnit hankkimalla Voikkaalle kaksi uutta sanomalehtipaperikonetta. Vuonna 1937 Kymin Oy oli 300 000 tonnin vuosituotannollaan Pohjoismaiden suurin paperinvalmistaja.
Vuonna 1922 Kymi-yhtiö osti Verlan ja Kissakosken puuhiomot. Vuonna 1933 se osti metalliteollisuusyhtiö Högforsin Tehdas Osakeyhtiön, jolla oli tuotantolaitokset muun muassa Karkkilassa, Salossa ja Heinolassa. Kauppaan olivat syynä Högfors-yhtiön laajat metsävarat. Kymin Oy osti lisäksi 1935 Laatokan Karjalassa toimineen Läskelä Oy:n, jolla oli siellä kaksi paperitehdasta. Vuodesta 1936 lähtien yhtiön virallinen nimi oli Kymin Osakeyhtiö – Kymmene Aktiebolag.
Historia > Sodanjälkeiset vuodet

1960-luvun lopulla Kymin Oy aloitti investoinnit Voikkaalle, Kymintehtaalle ja Juantehtaalle tarkoituksenaan lisätä hienopaperin tuotantoa. Yhtiö perusti myös oman Kymmene-Star nimisen myyntiorganisaationsa eikä enää käyttänyt myynnissä Suomen Paperitehtaitten Yhdistystä. Puunhankinnan tehostamiseksi Ahlström, Kaukas, Tampella ja Kymi-yhtiö perustivat yhteisen Tehdaspuu Oy-nimisen puunhankintayrityksen.
Kymi-yhtiö laajensi myös toimintaansa ulkomailla. Se oli mukana 25 % osuudella Kanadan länsirannikolle Brittiläiseen Kolumbiaan 1965 perustetussa Eurocan Pulp & Paper Co. Ltd.:ssä joka aloitti toimintansa 1970–1971. Eurocanin Kitimatissa sijainneisiin tuotantolaitoksiin kuului saha, sulfaattiselluloosatehdas sekä voimapaperi- ja päällyskartonkitehdas. Muina osakkaina olivat Enso-Gutzeit (50 %) ja Tampella (25 %). Kymi-yhtiö osti myöhemmin Tampellan osuuden taloudellisissa vaikeuksissa kamppailleesta Eurocanista,  mutta se myi lopulta osuutensa 1979 Enso-Gutzeitille. Muita Kymi-yhtiön ulkomaisia hankkeita olivat vuonna 1966 yhdessä Kaukas Oy:n kanssa Länsi-Saksaan perustettu Nordland Papier GmbH:n hienopaperitehdas joka aloitti toiminnan 1969, 1970-luvulla Yhdysvaltoihin perustettu River Forest Products Co:n sahalaitos sekä Ranskasta hankittu hienopaperivalmistaja Papetiers Boucher SA.
1970-luvun puolivälissä Kymi-yhtiön liikevaihto nousi jo yli miljardiin markkaan ja sen palveluksessa oli 8 000 henkilöä.
Vuonna 1975 yhtiön suurimmat omistajat olivat:
Åbo Akademin säätiö
SYP
SYP:n eläkekassa
Sigrid Juseliuksen säätiö
Oy Possessor Ab
Maud von Udvardy
Folkhälsan
Metalliteollisuuden työnantajaliitto
Svenska Litteratursällskapet
Sanoma Oy
Vuonna 1976 yhtiön nimeksi tuli Kymi Kymmene Oy. Vuoden 1973 öljykriisistä alkanut lama heikensi yhtiön tuotteiden kysyntää metallipuolta lukuun ottamatta niin, että paperin tuotanto väheni 35 prosenttia, kartongin ja sahatavaran tuotanto 50 prosenttia sekä selluloosan tuotanto 30 prosenttia. Yhtiö joutui rahoitusvaikeuksiin, mutta selvisi lopulta niistä, kun metsäteollisuustuotteiden vienti alkoi elpyä muun muassa 1970-luvun lopulla tehtyjen devalvaatioiden ansiosta.
Historia > Strömberg-fuusio

Vuonna 1983 Kymi-Kymmene Oy ja Oy Strömberg Ab yhdistettiin Kymi–Strömberg Oy -nimiseksi yhtiöksi. Fuusion tarkoituksena oli vähentää yhtiöiden riippuvuutta suhdannevaihteluista, mutta se ei lopulta tuottanut haluttua tulosta, vaan Kymi–Strömberg myi Strömbergin ruotsalaiselle ASEA:lle (nykyään ABB) vuonna 1986 ja muutti nimensä seuraavana vuonna Kymmene Oy:ksi. 1980-luvun puolivälissä yhtiö luopui myös muista metalliteollisuuden yksiköistään ja keskittyi yksinomaan puunjalostukseen.
Metsäteollisuuden puolella Kymi–Strömberg Oy:öön sulautettiin vuonna 1986 lappeenrantalainen metsäteollisuusyhtiö Kaukas Oy. Vuonna 1988 Kymmene Oy:hyn liitettiin vanerin ja selluloosan valmistaja Oy Wilhelm Schauman Ab jolla oli tehtaita muun muassa Pietarsaaressa, Savonlinnassa, Jyväskylässä, Joensuussa ja Ristiinassa. Kymmene Oy:stä tuli tuolloin Suomen suurin metsäteollisuusyhtiö. Vuonna 1989 hankittiin Enso-Gutzeitin levyteollisuus ja sen myötä Kymmenestä tuli Euroopan suurin vanerinvalmistaja.
Historia > UPM-Kymmene muodostetaan

Vuonna 1996 Kymmene Oy:stä ja Repola Oy:n metsäteollisuustoimialasta (Yhtyneet Paperitehtaat Oy) muodostettiin uusi yhtiö nimeltä UPM-Kymmene Oy. Suomen Yhdyspankin finanssileiriin kuuluneen Kymmenen ja Kansallis-Osake-Pankin leiriin kuuluneen Repola Oy:n fuusiosta oli neuvoteltu jo vuodesta 1993, mutta vasta kun Kansallis-Osake-Pankki ja Suomen Yhdyspankki yhdistyivät vuonna 1996 Merita Pankki Oy:ksi päästiin näissä neuvotteluissa tulokseen.
Toimitusjohtajia

1904–1908  Rudolf Elving
1908–1912  Gösta Serlachius
1912–1918  Gösta Björkenheim
1918–1937  Einar Ahlman
1937–1965  Karl-Erik Ekholm
1966–1979  Kurt Swanljung
1979–1987  Fredrik Castrén
1987–1988  Casimir Ehrnrooth
1988–1990  Gay Ehrnrooth
Kymintehdas noin vuonna 1900 (Hugo Simbergin valokuva).
Kymintehtaan voimalaitos Kuusankoskella noin vuonna 1900 (Hugo Simbergin valokuva).
Kymmene Oy:n Kymintehdas vuonna 1987.
Mount Diablo

Mount Diablo
Mount Diablon läntinen osa ja valtatie 24.
| --- | --- |
Sijainti:   Yhdysvallat  San Francisco
Vuoristo:  Mount Diablo
Korkeus merenpinnasta:  1 173 m
Prominenssi:  938 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mount Diablo on vuori Yhdysvalloissa Kalifornian osavaltiossa. Vuori sijaitsee San Franciscon lahden alueella, ja sen ylin huippu on yli kilometrin korkeudella maasta. Huippua ympäröi Mount Diablon puistoalue, jonka pinta-ala on noin 80 km². Vuoren huippu kohoaa jyrkästi sitä ympäröivästä tasaisesta maastosta.
Alun perin Mont Diablo ja sen ympäristö olivat paikallisten miwok-intiaanien asuinaluetta. Espanjalaiset valtasivat alueen 1800-luvun alkupuolella,  ja antoivat vuoristolle nimeksi Monte Del Diablo "Paholaisen tiheikkö". Englantilaiset kuulivat nimen väärin ja vuoriston nimi kääntyi nykymuotoonsa Mount Diablo (Paholaisen vuori).
Mount Diablosta ja sen lähialueilta on löydetty useita tärkeitä mineraaleja ja kivilajeja sisältäen pohjoisessa elohopean, kuparin, sinooperin, diabaasin, sinisen liuskekiven ja travertiinin sekä idässä maakaasun ja raakaöljyn.
Kauluslisko

| Kauluslisko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Iguania
Heimo::  Agamat Agamidae
Suku::  Chlamydosaurus
Laji::  kingii
Kaksiosainen nimi
 Chlamydosaurus kingii  Gray, 1827 
Katso myös
   Kauluslisko Wikispeciesissä   Kauluslisko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kauluslisko (Chlamydosaurus kingii) on agamien heimoon kuuluva liskolaji ja sukunsa ainoa laji. Laji elää 8–12-vuotiaaksi.
Koko ja ulkonäkö

Kaulusliskon paras tuntomerkki on kirkkaan värinen kaulus, joka luo vastakohdan harmaanruskealle ruumiille. Liskon kaulus levittäytyy vain hätätilanteessa. Eläimen pituus on noin 60–70 cm ja paino 0,5–1 kg.lähde?
Levinneisyys

Kaulusliskon kotiseutua ovat trooppiset metsät ja ruohomaat eteläisessä Papua-Uudessa-Guineassa ja Irian Jayassa Indonesiassa sekä Australian pohjois- ja koillisosan rannikkoseudut.lähde?