stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Kommunistinen Puolue

| Suomen kommunistinen puolue> Finlands Kommunistiska Parti |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  29. elokuuta 1918
Lopetti:  1990 (poliittinen toiminta) 1992 (konkurssi) 1996 (purku) 1999 (yhdistysrekisteri)
Ideologia:  kommunismi marxismi-leninismi sosialismi
Poliittinen kirjo:  äärivasemmisto
Äänenkannattaja:  Proletaari (1920–1933) Kommunisti (1944–1990) Työkansan Sanomat (1945–1956) Kansan Uutiset (1957–1990) Yhteistyö (1983–1984)
Värit:       punainen
Kansainväliset jäsenyydet:  Komintern (1919–1943)
Nuorisojärjestö:  Suomen kommunistinen nuorisoliitto
Varhaisnuorisojärjestö:  Pioneerijärjestö
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Kommunistinen Puolue (ruots. Finlands Kommunistiska Parti, lyhenne SKP, aik. Suomalainen Kommunistinen Puolue (1918–1920)) oli suomalainen kommunistinen puolue. SKP oli Suomessa kielletty vuoteen 1944 ja monet toimintaan osallistuneista saivat pitkiä vankeustuomioita. Sotien jälkeen puolueesta kasvoi kymmenien tuhansien jäsenten vaikutusvaltainen järjestö, joka osallistui muun muassa moniin hallituksiin. SKP:n poliittinen toiminta lopetettiin 1990-luvun alussa Vasemmistoliiton perustamisen myötä ja vuonna 1992 yhdistys haettiin konkurssiin.
Kommunistien kannatus oli Suomessa suurempaa kuin suurimmassa osassa muuta Länsi-Eurooppaa. Kylmän sodan aikana SKP lukeutui alueen merkittävimpien kommunistipuolueiden joukkoon Italian (PCI) ja Ranskan (PCF) puolueiden ohella. 1920-luvulla kommunistit osallistuivat parlamentaariseen toimintaan Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen ja sitä seuranneen Sosialistisen Työväen ja Pienviljelijäin Vaalijärjestön riveissä. Listat saivat vuosien 1922–1929 eduskuntavaaleissa 10,4–14,8 prosenttia äänistä ja 18–27 kansanedustajaa. Vuodesta 1945 alkaen SKP osallistui vaaleihin Suomen Kansan Demokraattisen Liiton listoilla. SKDL sai vuosien 1945–1987 eduskuntavaaleissa 9,4–23,5 prosenttia äänistä ja 16–50 kansanedustajaa.
SKP:n perustajat olivat lähinnä Suomesta sisällissodan jälkeen paenneita punaisia, jotka Venäjälle siirryttyään omaksuivat bolševikkien aatteet ja ohjelman. Mukana oli myös venäjänsuomalaisia bolševikkeja. SKP kuului Kommunistiseen internationaaliin (1919–1943) ja puolueella oli erittäin läheiset suhteet Kominternia johtaneeseen Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen (NKP). 1940-luvulle asti SKP toimi samanaikaisesti Suomessa ja Neuvostoliitossa. SKP seurasi etenkin NKP:n ulkopoliittisia linjauksia varsin uskollisesti aina 1980-luvulle asti. SKP teki yhteistyötä myös monien muiden maiden kommunistien kanssa. Prahassa toimitettu Rauhan ja Sosialismin Ongelmia -lehti oli kansainvälisen kommunistisen liikkeen äänenkannattaja, jonka toimituksessa myös SKP:llä oli edustaja. 1950-luvulta alkaen puolue osallistui NKP-johtoisiin työväen ja kommunististen puolueiden neuvottelukokouksiin.
Historia

SKP perustettiin 29. elokuuta 1918 Moskovassa. Perustajat olivat lähinnä Venäjälle Suomen sisällissodan jälkeen paenneita punaisia ja heidän poliittisen hallintonsa kansanvaltuuskunnan jäseniä, joista monet olivat toimineet aiemmin SDP:n johtotehtävissä. SKP pyrki muuttamaan poliittisen järjestelmän perusteita ja oli luonteeltaan vallankumouksellinen ja anti-parlamentaarinen.
SKP oli perustamisestaan lähtien kielletty Suomessa, ja monet sen johtajista oleskelivat suurelta osin Neuvostoliitossa. SKP kuitenkin rakensi 1920-luvun alussa Suomeen maanalaisen verkoston ja puolueella oli vaikutuksensa moniin julkisiin järjestöihin kuten Suomen Sosialistiseen Työväenpuolueeseen.
Kommunistien hallitsemat julkiset järjestöt lakkautettiin eduskunnan päätöksellä vuonna 1930. Työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustajat sekä monia muita kommunisteiksi epäiltyjä pidätettiin ja satoja järjestöjä lakkautettiin. Toimet estivät kommunistien julkisen politikoinnin ja SKP:n vaikutus työväenliikkeeseen väheni. Neuvostoliitossa puolueen toimintakyky heikkeni 1930-luvun lopulla vakavasti, kun suurin osa johtajista ja aktiivijäsenistä sai surmansa Stalinin vainoissa. Talvi- ja jatkosodan aikana kommunisteiksi epäillyt suljettiin vankiloihin turvasäilöön ja leireille. Jatkosodan aikana kommunistit järjestivät vastarintaliikettä, joka jäi merkitykseltään vähäiseksi.
Kommunistit vapautuivat vankiloista jatkosodan jälkeen ja SKP aloitti julkisen toimintansa lokakuussa 1944. Puolueesta kasvoi parissa vuodessa kymmenien tuhansien ihmisten joukkopuolue. SKP osallistui vaaleihin yhteistyöpuolue Suomen Kansan Demokraattisen Liiton listoilla. SKDL osallistui useisiin hallituksiin 1940-, 1960-, 1970- ja 1980-luvuilla ja se oli yksi eduskunnan suurimmista puolueista. SKP:llä oli SKDL:ssä hallitseva rooli, vaikka puolueessa oli mukana myös monia sosialisteja.
SKP:n johto uudistettiin vuoden 1966 edustajakokouksessa. Puheenjohtaja Aarne Saarinen pyrki modernisoimaan puoluetta. Vuonna 1990 SKP:n poliittinen toiminta päätettiin yhdistää SKDL:n kanssa uuteen Vasemmistoliittoon. Puolueen johtoelimet kokoontuivat vuoden 1992 konkurssiin asti.
1960-luvun lopussa SKP:hen muodostui enemmistön linjaa vastustanut puolueoppositio, joka 1970-luvulla opittiin tuntemaan taistolaisina. Oppositio erotettiin puolueesta vuosien 1985–1987 aikana ja sen kannattajat perustivat Suomen Kommunistisen Puolueen (yhtenäisyys). Korkein oikeus totesi erottamiset laittomiksi vuonna 1992. SKPy:ssä toimineet piirijärjestöt saivat vuonna 1996 oikeuden ylimääräisen edustajakokouksen koolle kutsumiseen. Kokous muutti yhdistyksen Järjestöyhdistys Tähdeksi ja nimi Suomen Kommunistinen Puolue siirrettiin entiselle urheiluseuralle. Tähti poistettiin yhdistysrekisteristä.
Organisaatio

| --- | --- |
Ylin johto
Puheenjohtajat
Yrjö Sirola: 1918–1920
Kullervo Manner: 1920–1930
Hannes Mäkinen: 193x–1937
Jukka Lehtosaari: 1937–1938
Aimo Aaltonen: 1944–1945
Aaro Uusitalo: 1945–1948
Aimo Aaltonen: 1948–1966
Aarne Saarinen: 1966–1982
Jouko Kajanoja: 1982–1984
Arvo Aalto: 1984–1988
Jarmo Wahlström: 1988–1990
Heljä Ketola: 1990–1992
Pääsihteerit
Kullervo Manner: 1930–1934
Arvo Tuominen: 1935–1940
Toivo Antikainen: 1940–1941
Ville Pessi: 1944–1969
Arvo Aalto: 1969–1977
Erkki Kivimäki: 1977–1981
Arvo Aalto: 1981–1984
Aarno Aitamurto: 1984–1985
Esko Vainionpää: 1985–1988
Heljä Tammisola: 1988–1990
Asko Mäki: 1990–1992
Varapuheenjohtajat
Yrjö Murto: 1951–1963
Oiva Lehto: 1963–1966
Erkki Salomaa: 1966–1971
Taisto Sinisalo: 1970–1982
Olavi Hänninen: 1971–1981
Maija-Liisa Halonen: 1981–1982
Veikko Alho: 1982–1984
Heljä Tammisola: 1984–1988
Aarno Aitamurto: 1985–1987
Arvo Kemppainen: 1987–1988
Aarno Aitamurto: 1988–1990
Tatjaana Huhtala: 1990–199x
Puolueen järjestöperiaate oli demokraattinen sentralismi, jossa demokratia viittasi keskusteluoikeuteen sekä menettelytapoihin ja sentralismi enemmistöpäätöksiin alistumiseen. SKP:n toimintakulttuurissa demokratia jäi sentralismin varjoon.
Julkisen SKP:n ensimmäinen toimisto sijaitsi Töölössä Tullinpuomin talossa, josta siirryttiin lokakuun 1944 viimeisellä viikolla Hakaniemeen Parkkisen kulmaan. Kesän 1945 alussa puoluetoimisto muutti osoitteeseen Kaisaniemenkatu 13 ja huhtikuussa 1952 Koiton taloon Kamppiin. Heinäkuussa 1956 puoluetoimisto sai tilat Sturenkadulta Alppilasta – vastavalmistuneen Kulttuuritalon toimistosiiven viidennestä kerroksesta.
Organisaatio > Alueelliset järjestöt

Puolueen piirijako perustui aluksi vaalipiirien keskuspaikoissa toimineisiin vaalipiirikolmikoihin. Syyskuussa 1923 vaalipiirijako korvattiin seitsemällä toimialueella. Piirejä täydensivät alapiirit. Piirityötä johtivat piirikomiteat (pik) ja alapiirikomiteat (alapik). Vuodesta 1923 alkaen piirikomiteoiden paikkakuntina olivat Helsinki, Kotka, Turku, Tampere, Vaasa, Oulu ja Kuopio. Kotkan komitea siirrettiin Viipuriin syksyllä 1924, kun Sortavalan hanke epäonnistui. Piirityötä järjestivät piiriorganisaattorit, joiden asemapaikat vaihtuivat tiheään turvallisuussyistä. Piirien alaisia paikalliskomiteoita (pak) oli parhaimmillaan 156 joulukuussa 1926.
Julkisella kaudella piirijärjestö oli toimialueensa perus-, alue- ja kaupunkijärjestöjen yhdysside. Piirejä johtivat piirikomiteat. Piirikomitea hyväksyi jäsenjärjestöt ja antoi lausunnon uusista henkilöjäsenistä. Osastojen keräämistä jäsenmaksuista perittiin piiriveroa. Piirisihteeri oli keskuskomitean nimittämä työntekijä, joka kuului myös piirikomiteaan. Puoluekokousedustajat valittiin piireittäin. Vuonna 1948 puolueeseen kuului 18 piiri- ja 34 aluejärjestöä. Kaupunkijärjestöt saivat alkunsa 1950-luvulla. Aluejärjestöjä johtivat aluekomiteat ja kaupunkijärjestöjä kaupunkikomiteat.
Organisaatio > Alueelliset järjestöt > Piirijärjestöt

SKP:n Etelä-Hämeen piirijärjestö 1985–1990
SKP:n Etelä-Karjalan piirijärjestö –1985, aiemmin Vuoksenlaakson
SKP:n Etelä-Savon piirijärjestö –1990, vuoteen 1955 Mikkelin
SKP:n Helsingin piirijärjestö –1990, vuoteen 1963 Helsingin-Uudenmaan
SKP:n Iisalmen piirijärjestö 194x–195x, yhdistettiin Kuopion piiriin
SKP:n Joensuun piirijärjestö –1985
SKP:n Kaakkois-Suomen piirijärjestö 1985–1990
SKP:n Kainuun piirijärjestö –1990
SKP:n Keski-Suomen piirijärjestö –1990, aiemmin Jyväskylän
SKP:n Kuopion piirijärjestö –1985
SKP:n Kyminlaakson piirijärjestö –1985
SKP:n Lahden piirijärjestö –1985
SKP:n Lapin piirijärjestö –1990
SKP:n Oulun piirijärjestö –1990
SKP:n Pirkanmaan piirijärjestö 1985–1990
SKP:n Pohjanmaan piirijärjestö 194x-1990, aiemmin Pietarsaaren, Kokkolan
SKP:n Pohjois-Karjalan piirijärjestö 1985–1990
SKP:n Pohjois-Savon piirijärjestö –1990
SKP:n Satakunnan piirijärjestö –1990
SKP:n Tampereen piirijärjestö –1985
SKP:n Turun piirijärjestö 1919–1985
SKP:n Uudenmaan piirijärjestö 1944–1951, 1963–1985
SKP:n Uusmaalaisten jäsenten piirijärjestö 1985–1990
SKP:n Vaasan piirijärjestö –1990
SKP:n Varsinais-Suomen piirijärjestö 1985–1990
Organisaatio > Perusjärjestöt

Maanalaisella kaudella SKP:n alimman organisaatiotason muodostivat alue- ja työpaikkasolut, joissa ohjattiin julkista toimintaa, valmistauduttiin tilaisuuksiin, opiskeltiin ja luettiin kiellettyä kirjallisuutta. Puoluesoluja tilastoitiin enimmillään 389 syksyllä 1926. Kyse oli kuitenkin ennen kaikkea yhteyksistä, sillä monet tilastoihin päätyneet komiteat ja solut eivät varsinaisesti toimineet.
Vuonna 1945 SKP:hen kuului 359 osastoa. Maaliskuussa 1948 puolueessa oli 830 osastoa ja 602 (piirien tai osastojen alaisuudessa toiminutta) puolueryhmää. Vuonna 1980 puolueessa oli 1 336 osastoa ja 89 itsenäistä puolueryhmää. Osastot koostuivat työ- ja asuinpaikkaosastoista. Osastoja johtivat toimikunnat. Itsenäiset puolueryhmät olivat rekisteröimättömiä yksikköjä, jotka toimivat käytännössä osastojen tavoin.
SKP kannusti jäseniään työpaikoilla tapahtuvaan organisoitumiseen. Näkemystä alettiin painottaa Kominternissä 1920-luvun puolivälistä alkaen ja SKP pyrki muodostamaan työpaikkasoluja, joita oli parhaimmillaan 232 joulukuussa 1926. Malli ei käytännössä juurtunut Suomeen, jossa oli totuttu aluepohjaisiin osastoihin. SKP:n soluista työpaikoilla oli parhaimmillaan kaksi kolmasosaa, mutta tehdassolujenkin varsinainen toiminta tapahtui usein työpaikan ulkopuolella. Lokakuussa 1945 puolueeseen kuului 13 työpaikkaosastoa ja 16 ammattialoittain muodostettua osastoa. Maaliskuussa 1948 SKP:lla oli 115 työpaikkaosastoa, 54 työnalaosastoa ja 212 työpaikkaryhmää. Ammattialaosastot sulautettiin työpaikkaosastoihin loppuvuonna 1948. Vuonna 1980 työpaikkaosastoja oli 197. Myös SKDL:llä oli työpaikkayhdistyksiä – varsinkin aloilla, joiden työläisiin kommunisteilla oli vähemmän vaikutusta.
Organisaatio > Nuorisotoiminta

SKP:n perustamisen jälkeen nuoret kannattajat toimivat puolueessa, Kommunistisessa nuorisointernationaalissa (KNI), puna-armeijassa ja julkisessa Suomen sosialidemokraattisessa nuorisoliitossa (SSN), joka sisällissodan jälkeen valitsi kommunistit liittolaisikseen. Viranomaiset lakkauttivat SSN:n 1923 ja sen toimintaa jatkoi Sosialistinen nuorisoliitto (SNL), joka koki saman kohtalon pari vuotta myöhemmin. Alkuvuonna 1925 perustettiin Suomen kommunistinen nuorisoliitto (SKNL) SKP:n viralliseksi ja sille alisteiseksi nuorisojärjestöksi. Ajatus salaisesta nuorisojärjestöstä nousi esiin vähitellen, kun julkinen toiminta vaikeutui. KNI:n toimeenpaneva komitea ehdotti sitä jo keväällä 1923. KNI:n vaihdettua politiikkaansa kansanrintama-taktiikkaan 1930-luvun puolivälissä alettiin SKNL:n jäseniä ohjata liittymään Sosialidemokraattiseen työläisnuorisoliittoon. Salaisten solujen toiminta oli tarkoitus siirtää ryhmiksi STL:n sisälle. SKNL:n toiminta lakkasi vähitellen, kun siirtyminen STL:ään toteutui ja työtä alkoi ohjata SKP:n nuorisojaosto.
Suomen Demokraattinen Nuorisoliitto (SDNL) perustettiin joulukuussa 1944 SKP:n nuorisojaoston johdolla. SKP halusi koota nuorisoa laajaan – puolueen johdolla toimivaan – yhteistyöjärjestöön, joten ohjelmallisesti kommunistista nuorisojärjestöä ei muodostettu. Nuorisoliiton aktiivit olivat kuitenkin voimakkaan sitoutuneita kommunistiseen ideologiaan ja puolueen johdolla toimimiseen. Yleisdemokraattinen linja jäi käytännössä syrjään. SKP ohjasi toimintaa muun muassa nuorisojaostojen ja -vastaavien sekä liitossa työskennelleiden ja kokouksiin osallistuneiden edustajiensa kautta. Puoluetehtäviin edettiin usein SDNL:n toiminnassa kunnostautumisen kautta. 1960-luvun puolivälissä SDNL alkoi toimia itsenäisemmin ja liitto sitoutui marxilaiseen sosialismiin. 1970- ja 1980-luvuilla toimintaa puolestaan leimasi SKP:n osapuolijaon mukainen valtataistelu ja vuoden 1976 ohjelmassa SDNL julistautui marxilais-leniniläiseksi. SKDL:n ja SKP:n lopetellessa toimintaansa SDNL uudisti ohjelmansa, erosi Demokraattisen nuorison maailmanliitosta ja jatkoi muodollisesti itsenäisenä mutta läheisessä suhteessa Vasemmistoliittoon.
Organisaatio > Maanalainen toiminta

Ollessaan kiellettynä 1918–1944 SKP toimi Suomessa salaisen soluorganisaation muodossa. Jäseniä puolueessa oli parhaimmillaankin vain pari tuhatta, mutta toiminta ulottui joka puolella maata. Työtä Suomessa johti 1921–1930 keskuskomitean Suomen byroo. Vuodesta 1930 alkaen puoluejohdon Suomessa oleskellut osa oli nimeltään politbyroo.
SKP:n Suomessa toimivaa maanalaista organisaatiota alettiin rakentaa syksyllä 1918. Yhteyksiä muodostettiin Venäjän lisäksi Ruotsista käsin ja kommunistien propaganda alkoi levitä maahan. Helsingissä järjestettiin valtakunnallinen neuvottelukokous maaliskuussa 1919, mutta mitään varsinaista organisaatioita ei vielä ollut olemassa. Loppuvuonna 1920 muodostettiin keskuskomitean alainen Suomen byroo, jonka tehtävänä oli johtaa ja valvoa julkista toimintaa. Byroon alainen alueorganisaatio koostui vaalipiireittäin muodostetuista kolmikoista. Syksystä 1921 alkaen Suomen byroo vastasi julkisen työn ohella myös salaisesta toiminnasta. Syyskuussa 1923 vaalipiirijako korvattiin seitsemällä toimialueella. Alimman organisaatiotason muodostivat alue- ja työpaikkasolut. Piirityötä johtaneet piiriorganisaattorit työskentelivät puolilegaalisti liikkuvien ammattien varjolla. He kävivät säännöllisesti Helsingissä, josta Suomen byroo koordinoi toimintaa. Byroo piti yhteiskokouksia muutaman kerran vuodessa ja syksystä 1926 alkaen säännöllisemmin. Byroolla oli myös työntekijöitä, jotka eivät varsinaisesti olleet elimen jäseniä. Huhtikuussa 1928 Suomen byroon kaikki jäsenet Jalmari Salmista lukuun ottamatta pidätettiin, mikä heikensi yhteyksiä julkisiin järjestöihin.
Suomessa ja Neuvostoliitossa toimineiden aiemmin säännölliset yhteydet muuttuivat satunnaisiksi vuonna 1938, kun ulkomaan byroo puhdistettiin. Rahantulo Suomeen loppui, SKP:n organisaatio heikkeni ja kommunistien motivaatio laski epätietoisuuden myötä. Puolueen johtava rooli mureni ja vasemmistolainen työväenliike kehittyi itsenäisesti eri toimintasektoreilla. Marraskuussa 1938 Valtiollinen poliisi pidätti SKP:n maanalaisen johdon ja monia muita toimijoita, jolloin valtakunnallinen järjestörakenne tuhoutui. Uutta maanlaajuista johtoa ei koottu, mutta osa alueellisista komiteoista ja ammatillinen jaosto jatkoivat toimintaansa. Kommunistit olivat hajallaan ja yhteydet katkonaisia. Toisaalta maanalaista toimintaa ei koettu kommunistien keskuudessa yhtä tärkeäksi kuin aiemmin, sillä julkisen toiminnan mahdollisuudet olivat parantuneet.
Kommunistien vankilaorganisaatio perustui vankilaneuvostoihin. Tammisaaressa ylintä valtaa käytti pääneuvosto, jonka alaisuudessa toimivat kasarmi- ja työpaikkaneuvostot. Opiskelu suoritettiin vankilaneuvostojen laatimien opinto-ohjelmien mukaisesti. Puoluekuri oli ankaraa ja ohranoiksi epäillyt suljettiin yhteisön ulkopuolelle. Pääneuvosto laati henkilöarviot vapautuvista tovereista, joten sen kontrolli ulottui myös vankilan ulkopuolelle. Riihimäen vankilaneuvosto muodostettiin 1938, kun suuri joukko poliittisia vankeja siirrettiin sinne Tammisaaresta.
Organisaatio > Maanalainen toiminta > Yhteydet julkisiin järjestöihin

SKP:n johdolla ei aluksi ollut juurikaan vaikutusta julkisen työväenliikkeen elpymiseen, koska puolue korosti maanalaista toimintaa ja valmistautui uuteen aseellisen yhteenottoon. Tavalliset kommunisteihin identifioituneet työläiset olivat kuitenkin mukana myös julkisessa toiminnassa. Julkinen kommunistiseen liikkeeseen sitoutunut Suomen Sosialistinen Työväenpuolue muodostettiin keväällä 1920 SKP:n myötävaikutuksella. SKP rahoitti SSTP:tä huomattavilla summilla ja koulutti toimitsijoita kursseilla Venäjällä. Puolueen Suomen byroon tehtävänä oli julkisen toiminnan johtaminen. Byroon jäseniksi valittiin myös julkisen liikkeen toimijoita. Viranomaiset lakkauttivat SSTP:n vuonna 1923, koska sen katsottiin toimivan SKP:n alaisuudessa.
Uutta julkista puoluetta ei SSTP:n jälkeen perustettu, vaikka monet Suomessa kannattivat sellaista. SKP:n johdon vaatimuksesta käyttöön otettiin verkostomainen komiteamalli, johon viranomaisten oli hankalampi puuttua. Muodon valintaan vaikutti myös se, että puoluejohdon mielestä julkista toimintaa voitiin siten ohjailla tehokkaammin. Puhdasoppisuutta korostanut SKP painotti lisäksi sitä, että julkiselle puolueelle olisi voitu laatia vain opportunistinen ohjelma. Suomen byroon asema liikkeessä vahvistui ja puolue asetti painopisteen maanalaiseen työhön. Uusi julkinen organisaatio koostui työväen paikallisjärjestöistä, työväen ja pienviljelijäin yhdistyksistä, vaalijärjestöistä ja opintojärjestöistä. Sosialistisen työväen ja pienviljelijäin vaalijärjestön valtakunnallista toimintaa ohjasi Helsingin työväen vaalikomitean maatakäsittävä jaosto ja suunta määriteltiin maatakäsittävissä neuvottelukokouksissa. Organisaation löyhyys vähensi työläisten kiinnittymistä liikkeeseen ja vaatimus puhdasoppisuudesta vaikeutti kannatuksen laajentamista ydinryhmän ulkopuolelle.
SKP:n johto ei pyrkimyksistään huolimatta pystynyt täysin ohjailemaan julkisia järjestöjä, joissa toimineet – samoista periaatteellisista lähtökohdista huolimatta – tekivät erilaisia arvioita siitä, mikä oli järkevää toimintaa Suomen oloissa. Monesti asioista piti Suomessa päättää ennen kuin johto ehti ottaa niitä käsittelyyn. Sosialistinen työväen ja pienviljelijäin eduskuntaryhmä piti (SKP:n ohjeiden vastaisesti) päätöksenteon itsellään eikä aina noudattanut puolueen neuvoja. Eduskuntaryhmällä oli merkittävä asema liikkeen suomalaisen haaran kantojen julkituomisessa ja muotoilussa. SKP laati osan ryhmän puheista ja aloitteista. Vuodesta 1926 alkaen ryhmässä toimi puoluefraktio. Puoluejohto arvosti maanalaista (puolueen nimissä tehtävää) toimintaa enemmän kuin julkista, mutta Suomessa monet pitivät sitä turhana julkisten liikkeiden ollessa sallittuja.
Organisaatio > Maanalainen toiminta > Sota-aika

Keväällä 1940 helsinkiläiset kommunistit muodostivat puolueen keskusjohdoksi työkomitean, jota johti Urho Oras. Komitea sai laajemmin tunnustetun aseman syksyllä, kun sen kokoonpanoa täydennettiin. Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seura perustettiin toukokuussa 1940 työkomitean ja soihtulaisten yhteistyön tuloksena. Yhdistyksestä muotoutui kommunistien julkisen toiminnan keskus, joka toimi käytännössä kuin puolue. Viranomaiset alkoivat puuttua SNS:n toimintaan loppukesästä 1940 alkaen ja talvella kaikki vasemmiston julkinen toiminta vähitellen estettiin. Työkomitea hajosi tammikuun 1941 pidätyksiin, ja johdon otti uusi työvaliokunta, jota johti Hertta Kuusinen. Työvaliokunnan toiminta päättyi jatkosodan alla tehtyihin pidätyksiin ja puolueyhteydet katkesivat jälleen.
SKP:n Helsingissä toiminut johtoryhmä välitti sodan aikana yhteyksiä ja levitti julistuksia, joiden poliittinen merkitys jäi vähäiseksi. Puolueen ohella ryhmä käytti kannanotoissaan nimeä Suomen Kansan Vapauden Liitto. Linjaa vetivät Aimo Rikka ja Yrjö Leino, kunnes Leino syrjäytti Rikan joulukuussa 1941. Leinon ympärillä oli hyvin suppea joukko ja kesäkuussa 1944 yhteydet katkesivat kokonaan. Suurin osa kommunistien kannattajista toimi sota-ajan normaalisti osana muuta yhteiskuntaa rintamalla ja siviilissä. Kommunistien vapauduttua vankiloista SKP:n virallinen asema oli hetken epäselvä ja puolue aloitti uuden järjestäytymisen maanalaisen mallin mukaisesti. SKP:n 14.–15. lokakuuta 1944 pidetty valtakunnallinen kokous, joka päätti puolueen legalisoinnista, kutsuttiin koolle salaisesti ja rivikommunistit saivat tietää siitä vasta jälkikäteen. Julkisen puolueen ydinjohdon muodostivat vankilaneuvostoja johtaneet ja Leinon organisaatioon kuuluneet.
Jäsenistö > Puoluekuri

SKP omaksui ajatuksen puoluekurin tärkeydestä aiemmin ja vahvemmin kuin monet muut Kominternin puolueet. Vuoden 1920 sääntöjen mukaan ankarin menetelmä pettureiden puhdistamiseksi oli kuolemanrangaistus. SKP korosti tiukkaa kuria ja hierarkkista järjestörakennetta myös julkisen toiminnan alkuvuosina, jolloin kurinpitotoimenpiteitä olivat huomautus, varoitus ja erottaminen. Aluksi kaikilla jäsenillä piti olla takaajat ja täysjäsenyyttä edelsi koejäsenyys. Huhtikuussa 1945 takaukset muutettiin vähemmän sitoviksi suosituksiksi ja koejäsenyys poistettiin. Ennen 1960-luvun loppua uusilta jäseniltä edellytettiin kuitenkin käytännössä aiempaa toimintaa liikkeen muissa järjestöissä. Puoluekuria ja jäsenten oikeaoppisuutta valvoi loppuvuonna 1944 muodostettu valvontakomitea jaostoineen. Sitä seurasi vuonna 1945 ensisijaisesti henkilösijoituksista vastannut kaaderiosasto, jonka perusteellisissa tarkistuksissa selvitettiin kaadereiden luotettavuus. Valpon lakkauttamisen jälkeen vuonna 1949 kaaderiosasto sai vastuulleen myös vakoilun.
1950-luvun alussa puoluejohdon keskuudessa vallitsi vainoharhainen ilmapiiri ja SKP kovensi otteitaan oikeaoppisuuden valvonnassa. Perusjärjestöihin muodostettiin salaisia ryhmiä puolueuskollisuutta ja vastustajia valvomaan. Kaaderiosaston ohella valvontaan liittyviä tehtäviä hoitivat org-jaosto ja tarkistuskomitea. Jäseniä erotettiin muun muassa vuosia aiemmin paljastuneiden rikkeiden perusteella. SKP:lla oli omat lähetit ja luottamuksellisimmat tiedot välitettiin vain suullisesti. Vuoden 1954 sääntöjen mukaan puolue oli ”kaikkia jäseniä yhtäläisesti velvoittavan tietoisen kurin yhteenliittämä taistelujärjestö.” Omien kaadereiden ohella SKP:n sisäinen tiedustelu seurasi äärioikeistolaisia ja sosialidemokraattisia järjestöjä. Kaaderityötä ja tiedustelutoimintaa johtivat punaisessa Valpossa aiemmin työskennelleet, jotka hyödynsivät poliisin aiempia arkistoja ja kontakteja. Konspiratiivisuus ja kurinpito alkoivat vähitellen höllentyä 1950-luvun loppupuolella. Kaaderiosasto lakkautettiin vuonna 1961.