Marcus Antonius
Caesarin tukena > Kansantribuunina

Vuonna 50 eaa. Antonius palasi Roomaan. Caesar halusi että hän asettuisi ehdolle kansantribuunin virkaan. Lisäksi hän halusi, että Antonius nimitettäisiin auguuriksi. Tämä oli mahdollista, koska eräs entinen auguuri, Quintus Hortensius, oli juuri kuollut. Auguurit ennustivat jumalten tahdon ja heidän ennustuksillaan oli suuri vaikutusvalta. Antoniuksen isoisä oli ollut aikoinaan auguuri, ja tämä paransi Antoniuksen omia mahdollisuuksia saada tämä virka. Antoniuksen tärkein vastustaja oli Pompeiuksen kannattaja Lucius Domitius Ahenobarbus. Caesar lähetti jopa kotiin sotilaitaan Galliasta, jotta nämä saattaisivat osallistua äänestykseen. Antonius valittiin sekä auguuriksi että tribuuniksi. Myös Caesarin kannattaja Quintus Cassius Longinius valittiin kansantribuuniksi ja Antoniuksen veli Lucius valittiin kvestoriksi. Caesarin appi Lucius Calpurnius Piso valittiin kensoriksi. Caesarin ehdokkaat konsuliksi hävisivät kuitenkin äänestyksissä.
Koska uudet konsulit olivat Caesarille vihamielisiä, tuli Antoniuksesta kansantribuunina entistä tärkeämpi Caesarille, koska kansantribuuneilla oli veto-oikeus konsulien päätöksiin. Caesarin kannattajat ja vastustajat kiistelivät siitä miten tulisi menetellä, kun Caesarin kausi Gallian prokonsulina päättyisi. Caesar halusi, että hän pääsisi suoraan konsuliksi kautensa päätyttyä. Näin hän saisi pitää hallussaan armeijansa ja häntä ei voitaisi vetää oikeuteen. Tammikuussa 49 eaa. Antonius ja Cassius lukivat senaatissa Caesarin kirjeen, jossa hän yritti saada senaatin puolelleen. Muun muassa Cicero yritti saada aikaan kompromissin, mutta lopulta senaatti julisti senatus consultum ultimumin, jonka mukaan Pompeius sai diktaattorin oikeudet toimia Caesaria vastaan. Antonius ja Cassius käyttivät veto-oikeuttaan ja kumosivat senaatin päätöksen, mutta epäonnistuivat. Lopulta Antonius ja Cassius alkoivat pelätä oman turvallisuutensa puolesta ja pakenivat Roomasta orjiksi pukeutuneina.
Kun Caesar sai kuulla senaatin päätöksestä, päätti hän toimia nopeasti ja lähti marssimaan Roomaa kohti. Antonius ja Cassius tapasivat Caesarin Arminumissa, vielä orjiksi naamioituneina. Caesar esitteli heidät armeijalle ja antoi Antoniuksen kertoa kuinka kansantribuuneja oli estetty käyttämästä veto-oikeuttaan ja että heidän henkeään oli uhattu.
Antonius johti noin 2000 sotilasta ja jonkin verran gallialaista ratsuväkeä Apenniinien yli ja otti haltuunsa Via Cassian. Antonius valtasi joukkoineen helposti Arretiumin 15. tammikuuta. Suojattuaan näin Caesarin selustan Antonius liittyi jälleen Caesarin seuraan. Useat kaupungit antautuivat heti Caesarille, mutta Gallian prokonsuliksi nimitetty Ahenobarbus linnoittautui Corfiniumiin, jota Caesar alkoi piirittää. Pian saapui tieto, että läheinen Sulmo halusi antautua Caesarille, mutta eräs senaattori piti kaupunkia seitsemän kohortin voimin. Caesar lähetti Antoniuksen viiden kohortin kanssa valtaamaan kaupunkia. Sulmon asukkaat avasivat kaupungin portit Antoniukselle, jonka jälkeen vihollisten komentaja teki itsemurhan. Kaupungissa olleet seitsemän kohorttia liittyivät Caesarin armeijaan. Corfiniumista Caesar jatkoi matkaansa Brundisiumiin, jossa Pompeius ja suurin osa senaatista oli. Pompeius pääsi kuitenkin pakenemaan meren yli Epeirokseen. Antonius ja Cassius palasivat Roomaan, jossa he käyttivät tribuuninoikeuksiaan kutsuakseen koolle senaatin kokouksen 1. huhtikuuta. Caesar ei kuitenkaan saanut senaatin tukea ja Antoniuksen ja Cassiuksen oli kutsuttava koolle Rooman kansankokouksen, comitia tributan, jossa he ajoivat läpi Caesarille tärkeitä päätöksiä. Antonius ehdotti esimerkiksi Sullan säätämän lain kumoamista, jonka mukaan proskriptoitujen miesten jälkeläiset eivät saaneet palvella julkisissa viroissa.
Kun Caesar halusi kymmenvuotisen prokonsulin virkansa umpeutuessa palata Roomaan konsulinvaaliin, senaatin optimaatit vaativat Caesaria luopumaan armeijoistaan ennen saapumista kaupunkiin. Tämä olisi kuitenkin jättänyt hänet suojattomaksi sekä Pompeiuksen armeijoiden hyökkäyksiltä että rikossyytteiltä. Marcus Antonius toimi välittäjänä ja ehdotti, että sekä Caesar että Pompeius luopuisivat aseista. Ajatus hylättiin ja Antonius turvautui väkivaltaan. Tämän seurauksena hänet erotettiin senaatista. Hän pakeni Roomasta ja liittyi Caesarin joukkoihin Rubikonin törmällä. Kun kävi ilmeiseksi, että sovintoa ei enää voitu saavuttaa, Caesar johdatti joukkonsa joen yli ja sisällissota alkoi. Sodan aikana Antonius oli Caesarin apukomentaja. Pompeiuksen kannattajia vastaan käydyissä taisteluissa Antonius johti aina armeijan vasenta siipeä.
Kun Caesarista tuli diktaattori, Antoniuksesta tehtiin magister equitum ja hän toimi diktaattorin oikeana kätenä. Caesar jatkoi taisteluja Pompeiuksen joukkojen rippeitä vastaan Afrikassa, mutta Antonius jäi nyt uuden virkansa myötä Italiaan hoitamaan sen asioita. Valitettavasti Antoniuksen hallinnointikyvyt eivät olleet kaksiset ja hän syyllistyi Ciceron mukaan tänä aikana moniin ylilyönteihin. Vuonna 46 eaa. Antoniuksen maakaupoista ilmenneet epäselvyydet päätyivät verilöylyyn Roomassa, kun satoja kansalaisia tapettiin. Tapaus ei ollut Caesarin mieleen ja Antoniukselta riistettiin kaikki poliittinen valta. Caesarin ja Antoniuksen välit rikkoontuivat. Miehet kuitenkin sopivat pari vuotta myöhemmin ja 44 eaa. Antonius oli toinen vuoden konsuleista. Toinen oli luonnollisesti Caesar, jolle tuo konsulikausi oli viides.