Ertebøllen kulttuuri
Kulttuurin piirteitä > Kalastus

Tanskassa on löydetty todisteita kalastamisesta jo Kongemosen kaudelta ja jotkin merkit paleoliittiselta kaudelta voivat tarkoittaa, että elinkeino on vieläkin vanhempi. Ertebøllen kaudella on harjoitettu laajamittaista kalastusta ja koska meri on ollut ravinnollisesti antoisa, on metsästyksestä tullut enää täydentävä elinkeino, jolla on tasattu eri vuodenaikojen aiheuttamia vaihteluita. Mesoliittisella kaudella merenpinta nousi vielä verkkaisesti ja rikkonainen rantaviiva, jonka pituus Tanskassa on laskettava tuhansissa kilometreissä, elätti runsaan väestön.
Eri asuinpaikoilla tutkitut luulöydöt antavat hyvän kokonaiskuvan kalastetuista kalalajeista. Yleisimmät lajit ovat olleet turska, punakampela, kampela, siika ja ankerias, mutta kokonaismäärä nousee 41 kalalajiin. Suuri osa saaliskaloista ovat olleet kooltaan pieniä ja niistä ovat muodostaneet enemmistön makean veden lajit. Merinisäkkäiden pyynti poikkeaa suuresti kalastuksesta. Pyyntiä on harjoitettu ruuhista käsin, koska pelkästään saaliin kuljettamiseen kotirantaan on tarvittu vesikulkuneuvoa. Sellaisten saaliiden tavoittaminen, jotka uivat ulapalla, vaatii nopeaa melomista. Valaiden, pyöriäisten, pullonokkadelfiinien, miekkavalaiden sekä eri hylkeiden saalistus on toteutettu keihästämällä eläimet keihäällä, harppuunalla tai iskemällä sitä peitsellä. Kaikkia näitä pyyntivälineitä on löytynyt ja näiden merinisäkkäiden luita on esiintynyt lukuisilla asuinpaikoilla. Tärkein saaliseläin on ollut harmaahylje ja sen kuutit.
Lukuisimmat löydetyt kiinteät kalastusvälineet ovat erilaiset kalapadot, -aidat sekä rysät ja katiskat. Näitä tunnetaan monilta asuinpaikoilta, joissa orgaaninen materiaali on säilynyt nykypäiviin asti. Katiskoja tunnetaan jo Kongemosen ajoilta ja niiden mallit ovat pysyneet samanlaisina neoliittiselle kaudella asti. Katiskat ja rysät valmistettiin huolellisesti sitomalla pitkistä ja ohuista hasselpähkinän oksista tiheitä säleikkömäisiä "häkkejä", jotka olivat poikkileikkaukseltaan ympyrän tai D-kirjaimen muotoisia. Näihin ohjattiin saaliit pitkien kala-aitojen avulla. Aidat seisoivat veden alla tukevien seipäiden varassa ja kahden aidan yhtymäkohdassa on sijainnut rysä tai katiska, joka on toiminut pyydyksenä. Aidat valmistettiin jopa 4 metriä pitkistä ja suorista hasselpähkinän oksista, joista pujoteltiin tiheitä aitoja. Pisin tällainen aita löytyi Nekseløn kaivauksilta. Sen aita oli 250 metriä pitkä ja sen valmistaminen on vaatinut 6—7000 hasselpähkinän nelimetristä vitsaa. Aitaa tuki sadat pohjaan pystytetyt paalut, joista pisimmät ovat olleet 6 metriä pitkät.
Kalastusverkkojen löytymistä voi pitää suurena sensaationa, koska verkkojen ohuet langat maatuvat helposti olemattomiin. Sen vuoksi verkkolöytöjä ei ole tehty Erteböllen kulttuurin Tanskasta. Koska verkkokalastus on ollut tavallista Itämeren ympäristössä paljon Ertebøllen kautta varhaisemmin (Antrean verkko 8 300 eaa.), niin se on varmasti tunnettu Etelä-Skandinaviassakin kauan ennen Ertebøllen kautta. Kohojen ja kellukkeiden säilyminen on ollut verkkoja parempaa ja niitä tunnetaan muutamilta asuinpaikoilta. Kelluke on mesoliittisella kaudella ollut yleensä puun- tai kaarnanpalanen, johon on porattu sitomista helpottava reikä. Tämän tapaisia puuesineitä tai kappaleita tunnetaan Ertebøllen kaudelta muutama. Verkkopainoiksi tulkittavien kivien tunnistaminen on vaikeampaa, sillä mesoliittisella kaudella niitä harvemmin muotoiltiin tai porattiin ja ne muistuttavat siksi tavallisia luonnonkiviä.
Satrup bogin Förstermoorin kaivauspaikalta löytyi kasvikuituista verkkoa. Verkot on kudottu langasta, jossa yhteen kiedotut kaksisäikeiset langat on pyöritetty vastakkaiseen suuntaan kiertymisen estämiseksi, ja verkon solmuina oli käytetty sekä merimiessolmuja että jalussolmuja. Kaivauksissa löydettyjen verkonriekaleiden kunnostamisen jälkeen verkko voitiin koota uudelleen. Vaikka se löydettiin palasina, sopivat palaset hyvin yhteen muodostaen verkon, jolla oli mittaa noin 60x60 senttimetriä. Verkon silmien koko oli 6-9 senttimetriä. Koska verkon mukana ei löytynyt kellukkeita tai painoja, mutta kylläkin tikkuja, on se ilmeisesti toiminut kalanpyydyksen verkkoaitana.
Useimmat kalaverkkojen kellukkeista löydettiin Satrup bogin Förstermoorin ja Rüden kohteista. Ne on valmistettu puusta tai kuoresta ja niiden keskeltä läpi porattuun reikään pujotettiin verkon yläpaula. Reiät on tehty poraamalla ne molemmilta puolilta toisiaan vastaan. Samalta paikalta saven ja mudan joukosta löytyi myös kiviä, jotka ovat olleet ihmisten sinne tuomia. Näitä on voitu käyttää verkon painoina.
Ertebøllen kaudelle ajoittuu ensimmäiset todisteet koukkukalastuksesta pitkällä siimalla. Suuriin väkäsettömiin koukkuihin on ilmeisesti pujotettu syötti ja sillä on nostettu ylös kalaa syvemmiltä vesiltä. Koukkukalastusta on voitu harjoitta aikaisemminkin, sillä esimerkiksi Itämeren ympäristöön ne ilmaantuivat jo boreaalisella ilmastokaudella. Turska käy tunnetusti kiinni koukkuun ja sitä esiintyy runsaana asuinpaikkojen löytömateriaalissa. Turskan pyyntiä on täytynyt harjoittaa ruuhista käsin.
Kalapadot tai katiskat ovat kala-aidoista rakennettuja sumppuja, joihin varastoidaan elävä saalis odottamaan valmistamista. Kalaonnesta johtuvat saalismäärien vaihtelut voidaan tällä tavalla tasoittaa. Sellaisilta asuinpaikoilta, jossa on harjoitettu kalastusta, on löydetty kaatuneiden aitojen läheltä luupiikkejä, jotka ovat olleet kuin työnnettyinä merenpohjaan pystyyn. Vaikuttaa siltä, että sumppuun jätettyä kalaa olisi pyydystetty keihästämällä niitä ja sillä tavalla voidaan ymmärtää luupiikkien yleinen esiintyminen sumppujen läheisessä merenpohjassa. Luisia piikkejä on käytetty myös atraimissa, joiden keskimmäisen piikin sivuille on kiinnitetty koukkumaiset tai pihtimäiset ohjurit. Kolmipiikkisellä atraimella on vapaana uineen kalan pyydystäminen ollut helpompaa.