stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rukinlapa
Käyttö

Rukinlapaan sidottiin kehrättäväksi tarkoitettu kuitutukko. Rukinlapaa käytettiin erityisesti pellavan kehräämisessä, koska pellavan kuidut ovat pitkiä. Suomessa kehrättiin paljon pellavaa, pidempään kuin monissa muissa maissa.  Rukinlapa on kehrävarren tai kehräpuun kehittyneempi versio.
Yleensä rukit ostettiin valmiina, mutta rukinlavat tehtiin itse, ja usein sulhaset antoivat niitä morsiamilleen kihlajaislahjaksi. Puiseen rukinlavaan kaiverrettiin rakkauden tunnustuksia, sydämiä ja nimikirjaimia. Osa lavoista on todella hienoja, toiset hellyttävän kömpelöitä. Rukinlavan veistäminen kuului suomalaisen talonpoikaiskulttuurin häätapoihin. Sulhanen halusi osoittaa sen avulla kädentaitojaan morsiamelle. Rukin paikan katsominen oli tilaisuus, jossa morsian vieraili ensimmäisen kerran tulevassa kodissaan.
Myös ammattipuusepät valmistivat rukinlapoja tilaustöinä. Länsirannikolla rukinlapoja käytettiin morsiuslahjojen lisäksi onnittelulahjoina.
Rukinlavalla on siis tunnearvoa ja siksi niitä on talletettu, vaikka itse rukki on heitetty pois.
Koristelu

1800-luvun alkupuolella rukinlapoja koristeltiin lähinnä leikkauksin. 1800-luvun jälkipuoliskolla niiden koristelu värikkäin maalauksin yleistyi. Lapojen koristeluissa näkee piirteitä useista tyylikausista, esimerkiksi renessanssista, barokista tai rokokoosta. Koristelutavat erosivat alueellisesti. Pohjanmaalla rokokoo-henkiset, sirot, lävistekoristeiset rukinlavat olivat yleisiä, Keski-Pohjanmaalla niitä koristeltiin leijonien ja ihmisten kuvilla. Karjalassa lavat olivat leveämpiä, lyhyempiä ja niukemmin koristeltuja. Koristeaiheina lavoissa käytettiin muun muassa kasveja, sydämiä, kruunuja ja tähtiä. Usein rukinlavassa näkyy tekijän tai omistajan nimikirjaimet ja vuosiluku.
Kirjallisuutta

Vallinheimo, Veera: Rukinlapa: Käyttöesine ja kihlalahja.  Porvoo Helsinki:  WS, 1967.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rukinlapa. Pohjois-Savon museot 21.4.2004.
Anne Saarikettu: Keskipohjalaisia rukinlapoja (Arkistoitu – Internet Archive). Keskipohjanmaa.
Rukinlapoja Finnassa
RU-38 (jääkiekko)

| RU-38 (jääkiekko) |
| --- | --- |

Perustettu:  1938
Lakkautettu:  1967
Kaupunki:  Pori
Kotiareena:  Juhannuslehdon kenttä –1964 Isomäen tekojäärata 1964–1967
Sarjataso:  Jääkiekon SM-sarja 1964–1967
Värit:                
Mestaruudet:  SM-Liiga 1: (1967) Suomen Cup 1: (1965)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rosenlewin Urheilijat-38 oli porilainen Rosenlewin tehtaiden urheiluseura. Seura perustettiin vuonna 1938, mutta seuran jääkiekkotoiminta ei ollut yhtä vanhaa. RU-38:lla oli toimintaa monessa lajissa ja alkuaikoina Rosenlewia tekivät parhaiten tunnetuksi kesäisin seuran jalkapallojoukkue ja talvisin jääpallojoukkue. Jääkiekko tuli vakavammin mukaan 1950-luvulla.
RU-38 voitti jääkiekon Suomen mestaruuden vuonna 1967. Mestaruuskauden jälkeen RU-38 yhdistyi paikallisvastustaja Karhujen kanssa. Yhdistymisen tuloksena syntyi Porin Ässät.
Historia > Ässät perustetaan

RU-38:n mestaruuden jälkeisenä kesänä oli kuitenkin tulossa vielä suurempi jääkiekkouutinen. Rosenlewin tehtailla ei oltu mestaruudesta huolimatta täysin tyytyväisiä yhtiön urheiluseuraan. RU-38:aan satsatut rahavarat olivat suuret ja kulujen suuruutta oli myös pyritty peittelemään. Talous ei kuitenkaan ollut pääasia yhtiön johdolle, vaan Rosenlewin johdossa katsottiin että urheiluseura ei tuo mukanaan pelkästään positiivista julkisuutta. Etenkin vuoden 1964 skandaali oli yhtiön johdon muistissa, vaikka asia oli jo virallisesti käsitelty. RU-38:n jääkiekkoseuran vaikutus Rosenlewin myynninedistämiseen ei ollut niin positiivinen kuin yhtiössä olisi toivottu. Rosenlew päätti kesällä 1967 luopua koko urheiluseurasta, niin jääkiekkojoukkueesta, kuin jalkapallon mestaruussarjaa pelaavasta jalkapallojoukkueestakin.
Naapuriseura Karhut ei kärsinyt imago-ongelmista, vaan seuralla oli talousongelmia. Karhut oli panostanut porilaisseurojen taistelussa kaupungin herruudesta Porin ulkopuolelta tuotuihin pelaajiin, mikä oli vähentänyt tuntuvasti seuran pankkitilin markkamäärää. Pelaajapalkkiot olivat tuohon aikaan vain nimellisiä, suuremman kuluerän aiheuttivat pelaajasiirrot.
Ratkaisuna oli kahden kilpakumppanin voimien yhdistäminen. Karhujen leirissä oli jo kuultu että RU-38 on lopettamassa toimintaansa, ja Karhuissa toivottiin että RU-38 sulautetaan Karhuihin. Karhuihin sulauttaminen ei tullut Rosenlewin puolelta kuuloonkaan, vaan seuralle oli keksittävä uusi nimi. Yhteisymmärrykseen lopulta päästiin ja kaupunkiin perustettiin uusi seura. Rosenlew lupasi ottaa vastuulleen Karhujen velat ja yhtiö suostui ryhtymään uuden seuran pääsponsoriksi sen ensimmäisillä kausilla. Myös värit uusittiin; Karhujen pääväri sininen ja Rosenlewin pääväri valkoinen vaihdettiin punaiseen, ja uusi seura esiintyi SM-sarjassa kaudella 1967–1968 nimellä Porin Ässät.
Saavutuksia

Suomen mestari 1967
Suomen Cupin voittaja 1965
Muuta

Vuonna 1967 RU-38:n joukkue esiintyi osittain Suomessa kuvatussa englantilaisessa agenttielokuvassa Miljardin dollarin aivot. Michael Cainen tähdittämässä elokuvassa nähdään pätkä RU-38:n ja Karhu-Kissojen välisestä joukkotappelusta Helsingin jäähallissa.
RU-38 pelipaita Suomen Jääkiekkomuseossa.
RU-38 joukkue vuonna 1959
RU-38 joukkue vuonna 1965
Elokuvan kuvauksissa
Triaryylimetaanivärit

Triaryylimetaanivärien tyypillinen perusrakenne
Triaryylimetaanivärit eli trifenyylimetaanivärit ovat trifenyylimetaanin perusrakenteen omaavia väriaineita, joissa on hydroksyyli-, amino- tai sulfonihapposubstituentteja. Niitä voidaan käyttää muun muassa paperien ja tekstiilien värjäykseen. Triaryylimetaanivärit ovat keltaisia, punaisia, violetteja, sinisiä tai vihreitä väriaineita.
Triaryylimetaanivärien historiaa

Triaryylimetaanivärit ovat yksiä vanhimmista synteettisesti valmistetuista väriaineista. Niiden valmistus perustui kokeellisiin prosesseihin ennen kuin niiden rakenteesta oli tietoa. Ensimmäinen teollisesti valmistettu triaryylimetaani on fuksiini, jonka valmistus aloitettiin vuonna 1859. Toisen merkittävän tähän luokkaan kuuluvan väriaineen metyylivioletin valmistus alkoi vuonna 1861. Saksalainen kemisti Wilhelm Michler teki merkittävän keksinnön vuonna 1876 syntetisoidessaan 4,4’-bis(dimetyyliamino)bentsofenonia, jota ruvettiin käyttämään useiden triaryylimetaanivärien synteesin lähtöaineena. Seuraava merkittävä kehitys triaryyliväriaineiden valmistuksessa tapahtui vuonna 1971, kun niiden valmistamiseen kehitettiin katalyyttinen värittömien esiasteiden leukovärien hapetusprosessi värillisiksi yhdisteiksi.
Triaryylimetaanivärien luokittelu > Malakiittivihreät

Malakiittivihreävärisarjaan kuuluvien triaryylimetaanivärien rakenteessa on kahdessa fenyylirenkaassa amino- tai substituoitu aminojohdannainen. Aminoryhmät sijaitsevat para-asemassa triaryylimetaanirunkoon nähden. Väriltään ne ovat vihreitä ja sinivihreitä.
Malakiittivihreävärejä
Malakiittivihreä
Briljanttivihreä
Triaryylimetaanivärien luokittelu > Fuksiinisarjan värit

Fuksiini-, rosaliini- tai magentasarjan värien rakenteessa on kaikissa kolmessa fenyylirenkaassa joko primäärinen tai sekundäärinen aminosubstituentti. Ne ovat väriltään punaisen- ja megantansävyisiä
Fuksiinisarjan värejä
Pararosaniliini
Fuksiini
New fuchsine
Fuksiinihappo
Triaryylimetaanivärien luokittelu > Metyyliviolettisarja

Metyyliviolettisarjan värit muistuttavat muuten fuksiinisarjan värejä, mutta kaikissa fenyylirenkaissa on tertiäärinen dimetyyliaminosubstituentti. Metyyliviolettivärit ovat violetteja tai magentansävyisiä.
Metyyliviolettivärejä
Metyylivioletti 2B
Metyylivioletti 6B
Kidevioletti
Triaryylimetaanivärien luokittelu > Viktoriasiniset

Viktoriasinisissä on para-asemassa sijaitseva aminosubstituentti kolmessa aryyliryhmässä, joista kaksi on fenyyliryhmiä ja yksi on naftyyliryhmä. Viktoriasinisiin kuuluvat väriaineet ovat sinisiä.
Viktoriasinivärejä
Victoria Blue B
Viktoriasininen BO
Viktoriasininen R
Triaryylimetaanivärien luokittelu > Fenolivärit

Tämän sarjan värit sisältävät vähintään yhden hydroksyyliryhmän.
Fenolivärejä
Fenolipunainen
Auriini
Käyttö

Triaryylimetaanivärejä käytetään pääasiassa paperien, kosmetiikan, lasin ja posliinin värjäykseen sekä mustekynien ja painomusteiden valmistamiseen. Niitä voidaan käyttää myös tekstiilien värjäykseen, mutta niiden ongelmana on huono värinpysyvyys varsinkin hypokloriitteja sisältävien valkaisuaineiden kanssa. Monia triaryylimetaanivärejä käytetään myös biologisissa tutkimuksissa solujen värjäämiseen sekä pH-indikaattoreina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Triaryylimetaanivärit Wikimedia Commonsissa
Matti Rusanen

Matti Tapani Rusanen (s. 15. elokuuta 1955 Hyrynsalmi) on suomalainen pikajuoksija.
Rusanen voitti 400 metrin juoksun Suomen mestaruuden Porissa 3. heinäkuuta 1983 ennätysajallaan 46,65. Tällä tuloksella hän on kaikkien aikojen 11:nneksi nopein suomalaisjuoksija. Saman vuoden Helsingin MM-kisoissa Rusanen selvisi 400 metrillä toiselle kierrokselle.
Matti Rusasen veljet Heikki ja Pekka sekä heidän isänsä Tauno Rusanen kilpailivat myös 400 metrillä. Veljeskolmikko vahvistettuna Risto Heikkisellä juoksi vuonna 1983 4 × 400 metrin viestissä Kuhmon Kivan joukkueessa edelleen voimassa olevan seurajoukkueiden Suomen ennätyksen 3.10,69.
Seuratasolla Rusanen edusti Oulun Pyrintöä ja Kuhmon Kivaa ja häntä valmensi Markku Kukkoaho.
Ruosteniskasirkku

| Ruosteniskasirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkulit Passerellidae
Suku::  Ruosteperäsirkut Kieneria
Laji::  kieneri
Kaksiosainen nimi
 Kieneria kieneri  (Bonaparte, 1850) 
Synonyymit
 Melozone kieneri 
Alalajit
 K. k. grisior  K. k. kieneri  K. k. rubricata 
Katso myös
   Ruosteniskasirkku Wikispeciesissä   Ruosteniskasirkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruosteniskasirkku (Kieneria kieneri) on sirkkuleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Pohjois-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Ruosteniskasirkku voi kasvaa 15–17 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Ruosteniskasirkun päälaki, töyhtö ja niska ovat väriltään punaruskeat. Naama, selkä, siivet ja pyrstö ovat harmaat ja slmien ympärillä on valkoinen rengas. Linnun rinta ja vatsa ovat valkoiset ja rinnassa on musta täplä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruosteniskasirkkua tavataan Meksikon länsiosista. Lajin elinympäristöä ovat kuivat metsät, pensaikot ja kanjonit.
HMS Tribune (1853)

| HMS Tribune |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Sheernessin telakka
Kölinlasku:  huhtikuu 1851
Laskettu vesille:  21. tammikuuta 1853
Palveluskäyttöön:  14. toukokuuta 1854
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1866
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 569 24/94 bm
Pituus:  58,52 m (tykkikansi) 49,78 m (köli)
Leveys:  13,11 m
Syväys:  3,94 m
Koneteho:  1 068 ihp
Nopeus:  10,416 solmua
Miehistöä:  350
Aseistus
Aseistus:  Kansi: 20 × 32 naulan (56 cwt) yläkansi: 10 × 32 naulan (42 cwt) tykkiä ja 1 × 10" (85 cwt) tykki
HMS Tribune oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1853 vesillelaskettu Tribune-luokan potkurifregatti.
Valmistus

Alus tilattiin 1. tammikuuta 1850 Sheernessin telakalta ja sen köli laskettiin huhtikuussa 1851. Alus laskettiin vesille 21. tammikuuta 1853 ja se valmistui 3. elokuuta 1853 Woolwichissa. Aluksen rungon valmistuskustannukset olivat 68 304 puntaa ja Maudslay , Sons and Fieldin toimittaman höyrykoneen hinta oli 18 396 puntaa. Aluksen varustaminen maksoi vielä 15 272 puntaa.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 14. toukokuuta 1854 Itämeren laivastoon päällikkönään Swinfen Thomas Carnegie. Myöhemmin alus palveli Mustallamerellä osallistuen Sevastopolin pommitukseen 11. lokakuuta.
Alus myytiin elokuussa 1866 Plymouthissa C. Marshallille romutettavaksi.
Ruskobikiri

| Ruskobikiri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Lapaeväkalat Cladistii
Lahko::  Lapaeväkalat Polypteriformes
Heimo::  Lapaevät Polypteridae
Suku::  Polypterus
Laji::  senegalus
Kaksiosainen nimi
 Polypterus senegalus  Cuvier, 1829 
Katso myös
   Ruskobikiri Wikispeciesissä   Ruskobikiri Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Ruskobikiri (Polypterus senegalus) eli viherniilinhauki on lapaevien (Polypteridae) heimoon kuuluva kalalaji. Georges Cuvier kuvasi sen tieteelle vuonna 1829. Se on melko suurikokoinen, jopa 70 senttimetrin mittainen. Ruskobikiri elää lammissa ja joissa. Sitä tavataan endeemisenä Afrikan Beninissä, Burkina Fasossa, Kamerunissa, Keski-Afrikan tasavallassa, Tšadissa, Norsunluurannikolla, Etiopiassa, Kongossa, Gambiassa, Keniassa, Senegalissa, Togossa, Ugandassa, Ghanassa, Guineassa, Guinea-Bissaussa, Malissa, Nigeriassa, Etelä-Sudanissa ja Sudanissa. Ruskobikirin ravintoa ovat kalat, hyönteiset, nilviäiset, sammakot ja äyriäiset.
Run Through the Jungle

| ”Run Through the Jungle” / ”Up Around the Bend” Creedence Clearwater Revival |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Cosmo’s Factory
 A-puoli: ”Up Around the Bend”
 Julkaistu: huhtikuu 1970
 Tuottaja(t): John Fogerty
 Kesto: 03.07
 Levy-yhtiö: Fantasy Records
Listasijoitukset
  Australia 1. (2 viikkoa, 27.6.1970)    Yhdysvallat 4. (1970)
Creedence Clearwater Revivalin muut singlet
| ”Travelin’ Band” / ”Who’ll Stop the Rain” 1970 | ”Run Through the Jungle” / ”Up Around the Bend” 1970 | ”Lookin’ out My Back Door” / ”Long As I Can See the Light” 1970 |
Run Through the Jungle on yhdysvaltalaisen Creedence Clearwater Revival ‑yhtyeen kappale vuoden 1970 menestysalbumilta Cosmo’s Factory, jonka a-puolen se päättää. ”Run Through the Jungle” koostuu vain yhdestä soinnusta.
”Run Through the Jungle” julkaistiin myös kahden a-puolen singlellä yhdessä kappaleen ”Up Around the Bend” kanssa. Se nousi Yhdysvalloissa sijalle neljä, kun sijoitukseen laskettiin molemmat kappaleet. Australiassa samalla kaavalla julkaistu single Up Around the Bend / Run Through the Jungle oli listaykkösenä kaksi viikkoa.
Sanoitus

Kappaleen sanoitusta on usein erehdytty luulemaan Vietnamin sodasta kertovaksi, etenkin nimensä vuoksi (suom. Juokse viidakon läpi) ja myös siksi, että yhtyeen pari aikaisempaa hittiä, ”Fortunate Son” ja ”Who’ll Stop the Rain”, olivat molemmat protesteja kyseistä sotaa vastaan. Laulusta tuli joka tapauksessa suosittu Vietnamissa taistelevien amerikkalaissotilaiden keskuudessa. Kappaleen tekijä, yhtyeen laulaja-kitaristi John Fogerty on kertonut, että aiheena on huoli aseiden lisääntymistä kohtaan.
Sävellys

Yhtyeen rytmikitaristi Tom Fogerty piti ”Run Through the Junglea” suosikkinaan kaikista CCR-kappaleista.
»Se on itsessään kuin pieni elokuva kaikkine ääniefekteineen. Nuotti ei koskaan vaihdu, mutta se pitää kiinnostuksen herpaantumattomana. Se on kuin muusikon unelma.» 
(Tom Fogerty)
Kappaleen alussa ja lopussa kuultavat ääniefektit luotiin basisti Stu Cookin mukaan äänittämällä kitaroita ja pianoa takaperin. Fogerty soitti kappaleessa myös huuliharppua, ja hän joutui äänittämään lauluosuutensa myöhemmin erikseen, koska lauluosuus alkoi huuliharppuosuuden jälkeen liian nopeasti kertaotolla äänitettäväksi.
Creedence Clearwater Revivalin entinen manageri Saul Zaentz piti John Fogertyn myöhempää soolokappaletta ”The Old Man Down the Road” (1985) liian samanlaisena kuin ”Run Through the Jungle”, ja haastoi Fogertyn oikeuteen. Se saattoi olla ensimmäinen kerta, kun artistia syytettiin itsensä plagioimisesta.
Muut versiot

Cover-version kappaleesta ovat tehneet muun muassa Bruce Springsteen, Georgia Satellites, 8 Eyed Spy, Los Lobos, Killdozer ja The Gun Club. Viimeksi mainittu sisälsi kuitenkin erilaisen sanoituksen, koska kyseisen yhtyeen laulusolisti ei saanut selvää kaikista John Fogertyn sanoista, joita ei vielä silloin ollut julkaistu tekstimuodossa.
Kokoonpano

John Fogerty – laulu, soolokitara, huuliharppu
Tom Fogerty – rytmikitara
Stu Cook – basso
Doug Clifford – rummut
Runkohaapsanen

| Runkohaapsanen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Sarvijäärät Cerambycidae
Alaheimo::  Lamiinae
Tribus::  Saperdini
Suku::  Haapsaset Saperda
Laji::  carcharias
Kaksiosainen nimi
 Saperda carcharias  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Anaerea carcharias 
Katso myös
   Runkohaapsanen Wikispeciesissä   Runkohaapsanen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Runkohaapsanen (Saperda carcharias) on yleinen ja kookas kovakuoriaislaji. Se on merkittävin haavan puuainestuholainen.
Koko ja ulkonäkö

Runkohaapsasen pituus on 20–27 mm ja naaraat ovat huomattavasti koiraita rotevampia. Kuoriainen on kauttaaltaan kellanruskea tai kellanharmaa ja pienten, mustien, kohollaan olevien pisteiden täplittämä. Peitinsiipien kärjet ovat terävät. Tuntosarvet ovat koiraalla hiukan ruumista pitemmät, naaraalla lyhyemmät, ja tuntosarven tyvestä lukien yhdeksän ensimmäistä jaoketta ovat kärkiosastaan mustat kahden uloimman jaokkeen ollessa yksivärisen harmaat.
Samannäköinen, mutta hieman pienempi laji on raitahaapsanen (Saperda similis).
Levinneisyys

Runkohaapsasta tavataan Euroopasta Siperian poikki Kiinaan ja Koreaan. Suomessa se on yleinen ja pohjoisimmat havainnot ovat Keski-Lapista.
Elinympäristö ja elintavat

Runkohaapsanen elää valoisilla, haapoja kasvavilla paikoilla, etelämpänä Euroopassa elinympäristöksi käyvät myös poppelit. Suotuisia paikkoja ovat esimerkiksi metsänlaidat ja harvennetut taimikot. Aikuiset kuoriaiset liikkuvat kesäkuusta syyskuuhun, etenkin heinä- ja elokuussa, hämärissä tai yöllä ja niihin törmää lajin yleisyydestä huolimatta harvoin. Kuoriaiset oleskelevat lehdillä syöden niiden keskiosaan reikiä, jotka eivät ulotu lehden reunaan saakka. Pimeän aikaan haapsasia voi lentää kirkkaiden valojen luokse.
Naaras jyrsii haavan kuoreen rakoja, joihin se munii yhden munan kuhunkin. Toukka elää lyhyen aikaa kuoren alla, mutta kaivautuu pian syvälle puuainekseen ja ohuissa puissa se voi edetä puun ytimeen saakka. Toukan elinpaikaksi sopivat hyvinkin ohuet puut, mutta suurissa puissa toukkia on lukumääräisesti enemmän. Toukka tekee puuainekseen sormenpaksuisia pystysuoria käytäviä, jotka eivät ulotu nuorissa puissa yleensä puolta metriä korkeammalle maanpinnasta, mutta vanhemmissa puissa voivat yltää korkeallekin. Toukkakehitys kestää pari vuotta, ensimmäisen talven toukka viettää käytävässään maanpinnan alapuolella ja toisen kaivertamassaan kotelo-onkalossa. Täysikasvuinen toukka tekee puun pintaan poistumisaukon, jonka se tukkii puupuruilla ja rakentaa sitten kotelo-onkalon pystysuoran käytävän päähän, poistumisaukosta noin 20 cm ylöspäin.
Norjassa runkohaapsasta on tavattu jopa 20 prosentissa satunnaisesti valituista haavoista. Lajin läsnäolon huomaa kuitenkin yleensä vain haapojen tyvelle toukkakäytävistä pursunneesta puupurusta tai haapoja kaadettaessa paljastuvista käytävistä. Haapsanen elää terveissä puissa, mutta toukkien aiheuttama vioitus altistaa puut erilaisille lahottajasienille.
Runkohaapsasen saalistajiin kuuluu ainakin käpytikka (Dendrocopos major).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Runkohaapsanen (Saperda carcharias)
iNaturalist: Runkohaapsanen (Saperda carcharias)
Ötökkätieto: Runkohaapsanen (Saperda carcharias)
Viherympäristöliitto (VYL): Runkohaapsanen (Saperda carcharias)
UPM, Kari Heliövaara, Metsiemme kovakuoriaisia: Runkohaapsanen (Saperda carcharias), sivu 25[vanhentunut linkki] (pdf)
Nuorteva, Patomäki & Saari (1981) Large poplar longhorn, Saperda carcharias (L.), as food for white-backed woodpecker, Dendrocopos leucotos (Bechst.) (englanniksi)
Lamiinae.org: Saperda carcharias (englanniksi)
Invasive Species Compendium (englanniksi)
UniProt, Taxonomy: Saperda carcharias (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1548841  Wikispecies: Saperda carcharias  BioLib: 11400  BOLD: 199532  CoL: 6XJX6  EoL: 118242  EPPO: SAPECR  EUNIS: 115502  Fauna Europaea: 114002  Fauna Europaea (new): 0df8946f-3497-414e-a22a-bb21df641a51  GBIF: 7759824  iNaturalist: 489667  IRMNG: 10039612  NBN: NBNSYS0000011058  NCBI: 558727  Observation.org: 1713  Open Tree of Life: 194354  TSA: 15990  Laji.fi: MX.194743
Ruosteselkäsirkku

| Ruosteselkäsirkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Lyijysirkut Idiopsar
Laji::  dorsalis
Kaksiosainen nimi
 Idiopsar dorsalis  (Cabanis, 1883) 
Synonyymit
 Ephippiospingus dorsalis  Phrygilus dorsalis 
Katso myös
   Ruosteselkäsirkku Wikispeciesissä   Ruosteselkäsirkku Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Ruosteselkäsirkku (Idiopsar dorsalis)  on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Ruosteselkäsirkku voi kasvaa 17–18 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Ruosteselkäsirkun pää on harmaa ja kurkku on valkoinen. Rinta on harmaa ja vatsa valkoinen. Linnun selkä on väritykseltään ruosteenruskea ja siivet ja pysrtö ovat mustat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruosteselkäsirkku elää Boliviasta Argentiinan luoteisosiin. Lajin elinympäristöä ovat vuoriston ruohikkomaat ja kivikkoiset alueet tyypillisesti 3 300–4 600 metrin korkeudella. Ruosteselkäsirkku liikkuu useimmiten pareittain tai varsinkin talvisin pieninä ryhminä.
Rufisque

| Rufisque |
| --- | --- |

 Rufisque
 Koordinaatit: 14°42′53″N, 17°16′19″W 
Valtio:  Senegal
Alue:  Dakarin alue
Departementti:  Rufisquen departementti
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  kolmen kunnan muodostama kaupunki
Väkiluku (2013):  221 100
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Siirtomaa-ajan rakennus.
Kalatori.
Rufisque on kaupunki ja samannimisen departementin keskus Dakarin alueella Senegalissa. Se sijaitsee Kap Verden niemimaalla 28 kilometriä Dakarista itään. Vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan Rufisquessa oli 221 100 asukasta.
Maantiede

Rufisque sijaitsee Atlantin matalalla rantavyöhykkeellä kalkkikiviylänköjen ympäröimänä. Sen pinta-ala on 26,1 neliökilometriä. Kaupunki rajoittuu lännessä Mbaon, pohjoisessa Bambilorin ja idässä Bargnyn kuntiin.
Seudun ilmastoa leudontaa meren läheisyys. Lämpötila on joulu-huhtikuussa 17–25 ja touko-marraskuussa 27–30 astetta. Vuotuinen sademäärä on noin 600 millimetriä. Vesistöjä ovat kanavoidut Diorga, Dangou ja Fass sekä rämeen kautta mereen laskeva Diokoul.
Hallinnollinen jako ja asutus

Kaupunki on koostunut vuodesta 1996 lähtien kolmesta kunnasta, jotka ovat Rufisque Est, Rufisque Ouest ja Rufisque Nord. Niillä on omien hallintoelinten lisäksi yhteinen kaupunginjohtaja ja valtuusto. Rufisquen departementti, jonka pinta-ala on 372 neliökilometriä, käsittää 12 kuntaa. Departementissa oli vuonna 2019 arviolta 583 800 asukasta.
Rufisquen väestö kasvoi yli kaksinkertaiseksi vuosien 1988 ja 2013 väestönlaskentojen välillä. Asukkaiden enemmistö on lebuja, mutta Rufisquessa asuu myös Senegalin kaikkien suurten kansojen edustajia. Etnisten ryhmien muodostamia kaupunginosia ei ole. Dakarin alueella on maaseutuasutusta vain Rufisquen departementissa, jossa kaupunkiväestön osuus on 77,4 prosenttia.