stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tauno Rautapalo
Teokset

Tapaus NB, dekkari. Jousimies 1939
Ohoi, nosta isopurje!, meriseikkailu. Kirjapaja 1944
Aarteenetsijät, meriseikkailu. Kansankirja, 1945
Intiaaniopas, intiaaniseikkailu. Kansankirja 1945
Finn jousimies. Kirjapaja, 1946
Kehäkuningas. Kirjamies 1946
Meren ritarit, meriseikkailu. Kirjamies 1946
Villissä Lapissa, romaani. 1946
Mustan kuunarin harharetket, meriseikkailu. Kansankirja 1947
Hänkin etsii totuutta. Valistus 1947
Mustan kuunarin harharetket. Kansankirja 1947
Rohkeita poikia, eräseikkailu. Valistus 1949
Hippu seikkailee kultamailla. Valistus 1950
Kullankaivajat, kertomuksia Lemmenjoen kultamailta. Otava 1957, 2. painos Elokuvayhdistys Lapin Klaffi ry 2006, ISBN 952-92-0609-7
Karhunnahka, lappalaisaiheinen sotaromaani. Otava 1958
Pena kertoo stoorin, helsinkiläispojan vaellustarina kaupungissa. Otava 1963
Sami ja tonnin keikka, nuorisokirja. Otava 1975
Teokset > Maalaukset

Metsätie, maalaus. 1956
Syksy, maalaus. 1956
Syksyinen metsätie, maalaus. 1956
Talomaisema, maalaus. 1957
Tunturimaisema, maalaus. 1963
Syysaurinko, maalaus. 1969
Yömaisema, maalaus. 1969
Palkinnot

Rautapalolle on myönnetty seuraavat palkinnot
Topelius-palkinto 1950
Helsingin kaupungin kirjallisuuspalkinto 1967
Aiheesta muualla

T. Rautapalo-Rapp : Voimia keräämässä Lapin erämaassa, Helsingin Sanomat, 25.03.1939, nro 82, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
T. Rautapalo-Rapp : Muudan metsästysretki, Helsingin Sanomat, 01.10.1939, nro 264, s. 37, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Reggiane Re.2000

| Reggiane Re> 2000 |
| --- | --- |
 Ruotsin kuninkaallisten ilmavoimien käyttämä Reggiane Re.2000 museoituna Linköpingissä Ruotsin ilmavoimien ilmailumuseossa
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:  Italia
Valmistaja:  Reggiane
Ensilento:  1939
Tila:  ei käytössä
Pääkäyttäjät:  Regia Aeronautica
Valmistusmäärä:  158 
Muunnelmat:  Re.2000 GA
Piirustus.
Reggiane Re.2000 Falco I on italialaisvalmisteinen torjuntahävittäjä. Konetyyppi kehitettiin hieman ennen toista maailmansotaa, ja sen ensi lento tapahtui vuonna 1938. Sen valmistanut Reggiane oli Caproni-yhtymän tytäryhtiö. Caproni ei itse suunnitellut eikä valmistanut hävittäjälentokoneita. Re.2000 oli mäntämoottorihävittäjä, jonka potkuria pyöritti tähtimoottori, ja se oli valmistajansa tuotantomallien (Re.2000-2005) ensimmäinen. Se oli aikailaisiinsa verrattuna sekä lento-ominaisuuksiltaan että suorituskyvyltään erinomainen. Kone oli huippunopeudeltaan (530 km/h) nopeimpia ennen sodan alkua valmistuneista. Lakikorkeus oli 10 500 metriä ja enimmäistoimintamatka 1 400 kilometriä. Koneessa oli kuitenkin vain kevyehkö aseistus, johon kuului vain kaksi 12,7 millimetrin konekivääriä yläpuolella eturungossa.
Italia ei hyväksynyt tyyppiä laajamittaiseen tuotantoon eikä aluksi Regia Aeronautican lentokalustoksi. Ilmeisesti Piaggio P.XI -moottori ei ollut kovin varmatoiminen, alitehoinen se ei kuitenkaan suinkaan ollut, sillä jo perusversion teho oli 985 hevosvoimaa. Sen sijaan sekä Ruotsi että Unkari ostivat sitä omien ilmavoimiensa kokomittoihin suhteutettuna suurin määrin. Unkarissa tyyppi tunnettiin nimellä Heja (suom. 'haukka'). Fiat CR.42 käytti samaa ”Haukka”-nimitystä (italiaksi Falco). Pieni määrä Re.2000-koneita päätyi Italian ilmavoimien käyttöön, ja siitä tehtiin pääasiassa rynnäköintiin soveltuva. Moottorista valmistettiin paranneltu 1 025 hevosvoiman tehon antanut versio P.XI bis, ja sen polttoainetilavuutta kasvatettiin. Siten toimintamatka kasvoi ja rynnäköinnissä voitiin paremmin käyttää pommeja.
Toinen yhtäläisyys liittyy konetyypin muotoprofiiliin, joka on hämmästyttävän samankaltainen kuin amerikkalaisen Seversky P-35:n.
Moottori oli Piaggio P. XI RC.40 -tyypin tähtimoottori. Alkuversio tuotti tehoa 985 hevosvoimaa eli 735 kW. Parannetun XIbis -version tarjoama tehontuotto oli 1 025 hevosvoimaa (764 kW).
Valmistusmäärät

Ruotsiin valmistettiin 60 kappaletta, sekä Unkariin 70 lentokonetta. Italiaan valmistui noin 1½ - 2 lentokonelaivueen verran eli 27 koneyksilöä. Lisäksi Unkarissa tuotettiin vajaat 200 hävittäjäkonetta lisenssillä ja ranskalaisella Gnome-Rhône 14K -moottorilla varustettuja,.
Ruotsi käytti omia Reggiane Re.2000 -hävittäjiään sota-ajan päättymiseen, vuoteen 1945 asti. Chantin mukaan käytön lopettaminen olisi tapahtunut vuonna 1946. Käytöstä poiston syynä lienee ollut varaosien saannin vaikeus Italiasta.
Rautakaktukset

| Rautakaktukset |
| --- | --- |
 Ferocactus pilosus luonnollisessa kasvuympäristössään.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Cacteae
Suku::  Rautakaktukset Ferocactus  Britton & Rose (1922)
Katso myös
   Rautakaktukset Wikispeciesissä   Rautakaktukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rautakaktukset (Ferocactus) on pohjoisamerikkalainen kaktuskasvisuku, jonka 29 lajia ovat pallomaisia tai lieriömäisiä, ja niillä on mehiläispölytteiset, säteittäissymmetriset kukat. Tieteellisen nimen alkuosa tulee latinan sanasta ferox 'hurja, villi', mikä viittaa kasvien hurjaan piikkisyyteen. Rautakaktusten läheisiä sukulaisia ovat siilikaktukset (Echinocactus), joista ne eroavat siten, että niiden varren päässä ei koskaan ole tiheää villamaista karvoitusta.
Tuntomerkit

Rautakaktukset ovat yksi- tai monivartisia, usein kookkaiksi kasvavia. Varsi on pallomainen, usein päältä painunut, tai lieriömäinen. Uurteita siinä on muutama tai paljon, ja usein ne ovat syviä ja silmäänpistäviä. Areolit ovat tavallisesti kookkaita, ja niissä on mettä erittäviä rauhasia sekä vaihtelevanlaisia piikkejä, jotka voivat olla koukkukärkisiä (äimämäisiä). Kukat kehittyvät ainoastaan nuoriin areoleihin yksittäin. Kukat ovat kaksineuvoisia, säteittäisiä, suppilomaisia tai kellomaisia ja niissä on huomiota herättäviä suomuja. Kehän ja hetiön välissä on niitä toisistaan erottava karvakiehkura. Hedelmä on pallomainen tai pitkänomainen, paksuseinäinen, kuiva tai mehevä ja avautuu tyvirei'illä tai epäsäännöllisillä raoilla. Siemenet ovat soikeita, kiiltävän mustahkoja, litteitä, koveria tai hieman kuoppapintaisia.
Levinneisyys

Erityisen runsaasti rautakaktuksia tavataan Kalifornian niemimaalla, mutta suvun levinneisyys ulottuu Yhdysvaltojen lounaisosista Meksikon keskiosiin asti.
Lajit

Suvun katsotaan (tässä) käsittävän 29 lajia.
Ferocactus alamosanus
Ferocactus chrysacanthus
Ferocactus cylindraceus
Ferocactus diguetii
Ferocactus eastwoodiae
Ferocactus echidne
Ferocactus emoryi
Ferocactus flavovirens
Ferocactus fordii
Ferocactus glaucescens
Ferocactus gracilis
Ferocactus haematacanthus
Ferocactus hamatacanthus
Ferocactus herrerae
Ferocactus histrix
Ferocactus johnstonianus
Ferocactus latispinus – rautakaktus
Ferocactus lindsayi
Ferocactus macrodiscus
Ferocactus peninsulae
Ferocactus pilosus
Ferocactus pottsi
Ferocactus robustus
Ferocactus santa-maria
Ferocactus schwarzii
Ferocactus tiburonensis
Ferocactus townsendianus
Ferocactus viridescens
Ferocactus wislizeni
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Rautakaktukset – Ferocactus
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q131727  Wikispecies: Ferocactus  BioLib: 105591  CoL: 62SMZ  EoL: 38299  EPPO: 1FECG  FNA: 112736  FoC: 112736  GBIF: 3084147  GRIN: 4651  iNaturalist: 54454  IPNI: 295424-2  IRMNG: 1013118  ITIS: 19795  NCBI: 130120  Open Tree of Life: 1069460  PLANTS: FEROC  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:295424-2  Tropicos: 40009043  WFO: wfo-4000014683
Kristiina Regina

| Kristiina Regina> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Ammatti:  tutkimusprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Joensuun yliopisto (FT 1998)
Instituutti:  Luonnonvarakeskus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Kristiina Regina on suomalainen filosofian tohtori, joka työskentelee Luonnonvarakeskuksen tutkimusprofessorina Jokioisissa. Hän tutkii työtovereineen erityisesti maatalouden kasvihuonepäästöjen vähentämiskeinoja.  Regina kuuluu Suomen ilmastopaneeliin (2020–2023).
Reginan englanninkielinen väitöskirjatutkimus Joensuun yliopistolle (1998) käsitteli turpeen mikrobien tuottamia typen oksideja. Väitöskirja oli otsikoitu Microbial production of nitrous oxide and nitric oxide in Boreal peatlands.
Aiheesta muualla

Kristiina Regina. Natural Resources Institute Finland (Luke) (englanniksi) (researchgate.net)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät :  Google Scholar  ORCID  Scopus
Winnipegjärvi

| Winnipegjärvi |
| --- | --- |
 Winnipegjärvi ja muut Preeriajärvet.
Valtiot:  Kanada 
Paikkakunta:  Manitoba 
Koordinaatit:  52°07′00″N, 97°15′00″W
Laskujoki:  Nelsonjoki 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  217 m
Pituus:  416  km
Leveys:  100  km 
Rantaviiva:  1 750 km
Pinta-ala:  24 420 km²
Tilavuus:  371 km³
Keskisyvyys:  13 m
Suurin syvyys:  61 m
Valuma-alue:  984 200 km2 
 fiWinnipegjärvi 
Winnipegjärven rantaa Winnipeg Beachissa
Winnipegjärvi (engl. Lake Winnipeg) sijaitsee keskisessä Kanadassa Manitoban provinssissa, lähellä Yhdysvaltojen rajaa, Winnipegin kaupungin pohjoispuolella.
Järven pinta-ala on 24 420 km², ja se peittää alleen noin 3,7 % provinssin kokonaispinta-alasta. Se on samalla Kanadan viidenneksi suurin, Pohjois-Amerikan seitsemänneksi suurin ja maailman 12. suurin makean veden allas.
Pohjois–etelä-suunnassa järvi on 436 kilometriä pitkä, ja leveimmältä kohdaltaan noin 111 kilometriä leveä. Järvi on kokoisekseen varsin matala, sen keskisyvyys on vain 13 metriä ja syvin kohta on 61 metrin syvyinen kapea luonnon muovaama kanava, The Narrows, joka yhdistää etelä- ja pohjoisaltaat toisiinsa. Järven rantapituus (saaret mukaan lukien) on 1 750 kilometriä. Koko järven vesimäärä on noin 371 km³. Se on samalla yksi maailman suurimmista vesivoimalla tuotetun sähkön vesivarastoista.lähde?
Järven itärannoilla kasvaa koskematonta boreaalisen vyöhykkeen havumetsää. Metsiä halkovat valjastamattomat joet, joita on ehdotettu Yhdistyneiden kansakuntien maailmanperintökohteiksi. Järveä ympäröivät myös koskemattomat hiekkarannat sekä korkeat kalkkikivitörmät, joilla on useita lepakkoluolia. Järven monista saarista useimmat ovat koskemattomia, ja Little George Island on määritelty ekologiseksi suojelukohteeksi.
Winnipegjärvellä on potentiaalia myös alueen ekoturismin vetonaulana, sillä muualla eteläisessä Kanadassa ja Manitobassa ei ole vastaavia alueita. Järvi on geologisesti ja maantieteellisesti ainutlaatuinen, sillä suurin osa sen rannoista on edelleen luonnontilassa.lähde? Järven eteläosassa sijaitsevat Hecla–Grindstone Provincial Park ja Grand Beach Provincial Park ovat suosittuja matkailukohteita.
Saaret ja saariryhmät

Winnipegjärvessä on noin 638 saarta, joista 399 on nimeämättömiä tai kuuluvat johonkin saariryhmään.
Kylät ja kaupungit

Winnipegjärven rannalla sijaitsee useita kyliä, joista useimpien elinkeinona ovat järven tarjoamat kalastusmahdollisuudet sekä turismi.
Virtausalue

Winnipegjärvi on osa Winnipegjärven virtausaluetta, joka ulottuu Ontariosta Albertaan sekä Yhdysvaltojen pohjoisosiin.
Winnipegjärveen laskee useita jokia. Näistä suurimmat ovat Red-, Winnipeg- ja Saskatchewan-joet, jotka yhdessä muodostavat 60 % osuuden järveen virtaavista vesistä. Muita järveen laskevia jokia ovat mm. Poplar-, Berens-, Pigeon-, Manigotagan-, Dauphin-, Fisher- ja Icelandic-joet. Järvellä on vain yksi laskujoki, Nelsonjoki, joka laskee Hudsoninlahteen.
Winnipegjärven merkitys alueen taloudelle

Winnipegjärvi on alueen tärkeä kalastusalue. Luvan saaneita kalastusryhmiä on yli 1 000, joiden vuosittainen yhteenlaskettu kalansaalis ylittää 5 miljoonaa kiloa, ja tuotannon yhteisarvo nousee yli 20 miljoonan Kanadan dollarin.
Historiaa

Historiallisesti Winnipegjärvi muodosti yhden provinssin tärkeistä kulkureiteistä, sillä se tarjosi lähes 500 kilometrin mittaisen koskettoman vesireitin. Järvi on tunnettu myös oikukkaasta säästä. Vanhan kansan keskuudessa sanotaan muiden Pohjois-Amerikan suurten järvien antavan 15 minuutin varoituksen ennen myrskyä, mutta Winnipegjärvi antaa vain viisi minuuttia.
Vuosina 1880–1940 useita pieniä höyryveneitä kulki säännöllisiä reittejä pitkin Winnipegjärveä. Tunnetuin ja pidetyin näistä aluksista lienee höyrylaiva Keenora, joka on nykyisin näytteillä kuivalla maalla Manitoban merenkulkumuseossa Selkirkin kaupungissa Winnipegin koillispuolella. Muita järvellä liikennöineitä höyryaluksia olivat muun muassa Anson Northup, City of Selkirk, City of Winnipeg, Colvile, Premier, Princess, Winnitoba sekä Wolverine.
Elokuva "K-19: The Widowmaker" (pääosissa mm. Harrison Ford) kuvattiin osittain Winnipegjärvellä.
Aiheesta muualla

Marine Museum of Manitoba (Manitoban merenkulkumuseo)
Kanadan suurimmat järvet
Athabascajärvi
Iso Karhujärvi
Iso Orjajärvi
Lake of the Woods
Manitobajärvi
Peurajärvi
Winnipegjärvi
Winnipegosisjärvi
SSM-N-8 Regulus

SSM-N-8 Regulus I-ohjus, USS Toledon kannella 1958.
Chance Vought SSM-N-8 Regulus I on yhdysvaltalainen, ydinkärjellä varustettu taktinen laivaston risteilyohjus. Sen kehitystyö alkoi vuonna 1947. Ohjuksen ensilento oli 1951. Asetyyppi oli käytössä Yhdysvaltain laivastossa vuosina 1955–1964. Ohjuksen lyhykäinen kantama (900 km) ja matala, alisooninen lentonopeus (950 km/h) eivät olleet USN:n kannalta haittaavia tekijöitä omalla aikakaudellaan. Regulus I-ohjuksia oli palveluskäytössä arviolta 500 yksilöä. Niihin voitiin liittää joko fissiopommi (W5) tai lämpöydinpommi (W27) taistelukärjeksi.
Tätä nimenomaista asetyyppiä hyödynsi Yhdysvaltain laivastossa kaikkiaan 4 raskasta risteilijää, 5 sukellusvenettä sekä 10 lentotukialusta,  eli 19 laivaston sota-alusta. Ohjustyyppi oli käytössä Kuuban kriisin aikaan.
SSM-N-8 Regulus I USS Growlerilla.
Ohjuksen lähetti matkaan 2 kappaletta booster-raketteja, jonka jälkeen matkamoottori alkoi toimia. Regulus I:n ajomoottori oli 20 kN työntövoiman omaava Allison J33-A14 -suihkumoottori.

Regulus-ohjuksesta kehitettiin hypersooninen eli yli äänen nopeudella toimiva SSM-N-9 Regulus II -tyyppi, muttei se kerinnyt saavuttaa mainittavaa palvelusuraa. Pitkän kantaman (yli 1 000 mpk) ballistinen ohjus Polaris syrjäytti sen melkoisen nopeasti.
Regulus I-risteilyohjuksen laukaisu USS Los Angelesilta, 7. elokuuta 1957.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.wa3key.com/regulus.html
http://www.designation-systems.net/dusrm/m-15.html
Johann Joachim Winckelmann

| Johann Joachim Winckelmann |
| --- | --- |
 Raphael Mengsin maalaus Winckelmannista 1761 t. 1762.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. joulukuuta 1717 Stendal, Brandenburgin markkreivikunta
Kuollut: 8. kesäkuuta 1768 (50 vuotta) Trieste, Habsburgien monarkia
Kansalaisuus:  saksalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg
Tutkimusalue:  arkeologia, taidehistoria
Tunnetut työt:  Geschichte der Kunst des Alterthums (1764)
 Nimikirjoitus
Johann Joachim Winckelmann (9. joulukuuta 1717 Stendal, Brandenburgin markkreivikunta – 8. kesäkuuta 1768 Trieste, Habsburgien monarkia) oli saksalainen taidehistorioitsija ja modernin arkeologian uranuurtaja. Hänestä käytetään luonnehdintaa länsimaisen taidehistorian isä.
Winckelmannin teoksia ovat muun muassa Gedanken über die Nachahmung der griechischen Werke in der Malerei und Bildhauerkunst (1755) ja Geschichte der Kunst des Altertums (1764), jotka vaikuttivat ratkaisevalla tavalla uusklassisen taidesuunnan muodostumiseen.
Uran alkuvaiheet

Winckelmann syntyi suutarin perheeseen ja kävi koulua Berliinissä ja Altmarkkreis Salzwedelissä. Vuosina 1738–1740 hän opiskeli teologiaa ja kävi myös filosofian ja estetiikan luennoilla. Hän aloitti sen jälkeen lääketieteen opinnot mutta keskeytti ne. Hän toimi sitten useita vuosia kotiopettajana ja oppikoulun vararehtorina.
Antiikin tutkimuksen uranuurtajana

Winckelmann sai 31-vuotiaana syyskuussa 1748 viran kreivi Henrich von Bünaun kirjastonhoitajana Nöthnitzissä lähellä Dresdeniä. Hän syventyi tehtävässä taiteiden ja kirjallisuuden tutkimukseen. Lokakuusta 1754 alkaen hän toimi Saksin kruununprinssin myöntämän apurahan turvin vapaana tutkijana. Hän siirtyi 1757 Roomaan kardinaali Archinton palvelukseen ja pääsi myös kaupungin oppineiden piiriin. Samaan aikaan hänen teoksensa kasvattivat hänen tieteilijän mainettaan. Teoksilla oli kauaskantoinen vaikutus tuleviinkin tutkijasukupolviin. Winckelmann levitti uutta kauneusihannetta, jaloa yksinkertaisuutta ja hiljaista suuruutta. Antiikin Kreikan taide kohotettiin esikuvalliseksi. Tämän uusklassismin aatteen vaikutus tarttui Hegeliin, Schilleriin ja Herderiin ja heidän kauttaan koko Euroopan sivistyneistöön.
Työskentely Villa Albanissa

Winckelmann aloitti kesäkuussa 1759 yhteistyön roomalaisen kardinaali Albanin kanssa, joka oli tunnettu taidekeräilijä. Hän alkoi työskennellä Via Sarania -tien varrelle rakennetussa Villa Albanissa. Huhtikuussa 1763 hänet nimitettiin Rooman muinaisesineiden ylivalvojaksi. Samalla hän kirjoitti pääteostaan Geschichte der Kunst des Altertums. Hänellä oli nyt arvovaltaa puuttua esimerkiksi arkeologian epätieteellisiin kaivausmenetelmiin. Sen perusteella Winckelmann on sittemmin nimetty klassisen arkeologian isäksi.
Väkivaltainen kuolema

Työtehtävät veivät Winckelmannin kesäkuussa 1768 Triesteen. Siellä hänen uransa sai väkivaltaisen lopun, sillä hän joutui ryöstömurhan uhriksi. Melko pian hänen elämäntyönsä murentui myös siksi, että Villa Albaniin kootut kokoelmat hajosivat eri tahoille: Napoleon I vei osan niistä sotasaaliina Pariisiin ja talousvaikeuksiin joutunut kardinaali Albani myi suurimman osan kokoelmasta. Osa myydyistä teoksista on nykyisin Münchenin Glyptoteekissä ja osa Pariisin ja Wienin museoissa. Villa Albani on sittemmin siirtynyt Torlonian pankkisuvulle, jolla on omistuksessaan osia kokoelmasta.
Winckelmannin vaikutus

Uusklassinen taidesuunta sai 1700-luvun loppupuolella laajaa kannatusta ja syrjäytti rokokoon. Yhä useampi aatelismies teki nuoruudessaan grand tour -matkan antiikin muistomerkeille. Kirjailija Johann Wolfgang von Goethe asui Italiassa kahden vuoden ajan vuodesta 1786 ja julkaisi siitä laajan matkakertomuksen. Myös antiikin tutkimus vahvistui. Antiikkiesineiden kauppa alkoi kukoistaa, ja niitä päätyi erityisesti Britanniaan. Samalla antiikin jäljittely alkoi näkyä myös uustuotannossa ja arkkitehtuurissa. Nykytutkimuksen valossa Winckelmannin luomaa kuvaa antiikin veistoksista ja rakennuksista pidetään virheellisenä, koska hän ylisti niiden puhtaan valkoista pintaa. Tarkemmat tutkimukset ovat osoittaneet, että marmoripinnoissa käytettiin yleisesti värejä.
Suomennetut teokset

Jalosta yksinkertaisuudesta. Kirjoituksia antiikin taiteesta ja arkkitehtuurista.  Suomentanut sekä esipuheella ja selityksillä varustanut Vesa Oittinen. Helsinki:  Kuvataideakatemia / VAPK-kustannus, 1992, 6. tark. p..  ISBN 951-37-0863-2
Belvederen Apollon kuvaus. Suomentanut Kimmo Sarje. Helsinki 1984 (Kansallisgalleria / Kirjasto)
Ajatuksia kreikkalaisten teosten jäljittelystä. Teoksessa: Estetiikan klassikot Platonista Tolstoihin. Gaudeamus 2009 ISBN 978-952-495-092-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johann Joachim Winckelmann Wikimedia Commonsissa
Liukkonen, Petri: Johann Joachim Winckelmann. Authors' Calendar (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Mauri Rautkari

Mauri Rautkari (s. 1932) on suomalainen luontovalokuvaaja ja -kirjoittaja sekä entinen Maailman luonnonsäätiön (WWF) Suomen-osaston pääsihteeri.
Rautkaria pidetään yhtenä suomalaisen luontovalokuvauksen uranuurtajista. Vuodesta 1948 lähtien hän on kuvittanut satoja luonto- ja lintuaiheisia lehtiartikkeleita, kirjoja, postikortteja, julisteita ja tv-ohjelmia.
Hän tutustui luontoon kertomansa mukaan poikaiässä sota-aikana Karjalohjalla, opetellessaan ampumaan perheensä ravinnoksi erilaista riistaa kodin turvana olleella pienoiskiväärillä. Sotien jälkeen harrastus syveni Helsingin Suomalaisen Reaalilyseon luontokerho Versossa. Valokuvausharrastus alkoi lasinegatiiveja käyttävällä laatikkokameralla ja Kodakin paljekameralla, kunnes Rautkarin isä hankki perheeseen arvokkaan Leican. Lintukuvausinnostus kehittyi muun muassa kesätöissä Ruotsissa, ja ylioppilaaksi päästyään 1951 Rautkari pääsi biologian ja maantieteen lehtorin viransijaiseksi omaan kouluunsa ”Ressuun”.
Rautkari suoritti metsänhoitajan tutkinnon Helsingin yliopistossa ja toimi 1950-luvun lopulla Rauma-Repolan markkinointi- ja tiedotustehtävissä, joissa sai käyttää myös valokuvaajan ja kirjoittajan taitojaan. Vuonna 1961 hän muutti moneksi vuodeksi Yhdysvaltoihin työskentelemään toimitusjohtajana tanskalaisessa Christian Olsen -yrityksessä. Suomeen palattuaan Rautkari perusti Lahjatukku- ja Anuco-yritykset työskennelläkseen taas luontokuvauksen ja -kirjoittelun parissa. Vuonna 1976 hän myi yrityksensä kun sai kutsun WWF:n pääsihteeriksi. Tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1992 saakka, mutta oli vuosina 1987–1991 virkavapaalla pääsihteerin toimesta voidakseen kiertää maailmaa valokuvaamassa uhanalaisia luontokohteita WWF:n kansainvälisten suojeluprojektien tarkoituksiin. Näiltä matkoilta hän myös raportoi suomalaisille tiedotusvälineille muun muassa Brasilian sademetsien tuhoamisesta. WWF-kautensa jälkeen Rautkari jäi eläkkeelle, perusti Ekokuva Oy:n ja ryhtyi sen puitteissa toimimaan taas vapaana kirjoittajana ja valokuvaajana.
Rautkari oli mukana perustamassa Suomen Luonnonvalokuvaajat ry:tä 1977. Vuonna 2012 hänelle myönnettiin BirdLife Suomen kultainen ansiomerkki.
Valokuvia kirjoissa

Airi Koskimies: Leiki ja norjistu, voimisteluohjelmia lapsille, WSOY 1953.
Reino Kalliola: Suomen luonto mereltä tuntureille 1955.
Otavan suuri lintukirja 1955.
Pekka Borg: Ihmisten iloksi ja hyödyksi, Vastuun luonnonsuojelupolitiikkaa rakennemuutos-Suomessa. Suomen Luonnonsuojelun Tuki 1992. ISBN 9519381473.
Teoksia

Nähtyä ja kuvattua. Jäämeren rannoilta Tulimaan vuonoille. Ekokuva 2007. ISBN 9789529208623.
Aiheesta muualla

Yle Areena: Mauri Rautkarin muistikuvia maailmalta 9.4.2011 (Arkistoitu – Internet Archive)
Claës Winell

| Claës Winell |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Claës Bertel Napoleon Winell
Syntynyt: 18. syyskuuta 1892 Kirkkonummi
Kuollut: 9. tammikuuta 1943 (50 vuotta) Helsinki
Claës Bertel Napoleon Winell (18. syyskuuta 1892 Kirkkonummi – 9. tammikuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 103. Mannerheim-ristin ritariksi hänet nimitettiin 12. joulukuuta 1942. Sotilasarvoltaan hän oli kenraalimajuri.
Perhetausta

Winellin vanhemmat olivat johtajaopettaja Alfred Napoleon Winell ja Kathinka Maria Hansen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Sonja Leonie Ståhlbergin kanssa.
Opinnot

Winell kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1913 ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1913–1915. Hän suoritti Sotakorkeakoulun yleisen osaston I vuosikurssin vuosina 1924–1925 ja komentajakurssin vuosina 1925–1926.