stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nereidimuistomerkki
Rakennus > Veistoskoristelut

Muistomerkin koristeluiden alkuperäistä sijoittelua ei tunneta täydellä varmuudella. Se on ennallistettu museoon niin, että kaksi suurinta friisiä kiertävät sen jalustaa. Alempi ja korkeampi friisi esittää kreikkalaisten ja barbaarien välistä taistelua, jossa on mukana sekä jalka- että ratsuväkeä. Ylempi ja matalampi friisi esittää myös taistelua, mukaan lukien muureilla ympäröidyn kaupungin piiritys. On ehdotettu, että alempi friisi esittäisi mytologista taistelua ja ylempi Arbinaan elämään liittynyttä historiallista taistelua. Joonialaiset pylväät tukevat arkkitraavia, jossa on myös reliefikoristeltu friisi. Se esittää mahdollisesti hautakammioon haudattujen henkilöiden tekoja, mahdollisesti metsästystä. Neljäs friisi kiertää cellan ulkoseiniä. Se esittää uhritoimituksia, joissa härkiä ja vuohia ollaan viemässä alttarille, ja pitoja. Myös päätykolmiot oli koristeltu veistoksin. Ne esittivät mahdollisesti Arbinasta vaimoineen sekä heidän lapsiaan ja muita ihmisiä. Katolla oli akroterion-koristeet, joista ainakin kulmissa olleet olivat naishahmoisia.
Muistomerkin nimi tulee kolmesta naishahmoisesta veistoksesta, jotka oli sijoitettu julkisivun neljän pylvään väliin. Veistokset tulkitaan yleensä nereideiksi eli Nereuksen tyttäriksi, mikä on päätelty siitä, että ne on sijoitettu meriolentoja ja aaltoja kuvaavien reliefien yläpuolelle. Veistoksilla on vaatteet, jotka on kuvattu tuulessa hulmuavina. Aiemmin veistokset tulkittiin usein Nike-jumalattariksi, mutta tämä tulkinta on hylätty, koska veistoksilla ei ole siipiä, päin vastoin kuin Nike-jumalattarilla yleensä. Hahmot voisivat olla myös Aura-jumalattaria. Hautaan kuului myös kaksi leijonaveistosta, joiden sijaintipaikkaa ei tiedetä.
Arbinas.
Leijona.
Naishahmo.
Naishahmo.
Naishahmo.
Naishahmo.
Yksityiskohta friisistä: taistelu.
Yksityiskohta friisistä: hyökkäys kaupunkiin.
Yksityiskohta friisistä: sotilaita.
Yksityiskohta friisistä: sotilaita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nereidimuistomerkki Wikimedia Commonsissa
Ennallistuspiirros hautamuistomerkistä.
Nico Friman

| Nico Friman> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. tammikuuta 1994 (ikä 30) Vantaa, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  175 cm
Paino:  78 kg
Pelinumero:  71
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–2019
Aik. seurat:  HIFK (SML) Kiekko-Vantaa (Mestis) Blues (SML) Jokipojat (Mestis) Hermes (Mestis) TuTo (Mestis)
Nico Friman (s. 19. tammikuuta 1994 Vantaa) on suomalainen uransa lopettanut jääkiekkoilija, joka pelasi kaudella 2018–2019 Mestis-joukkue TuTossa. Friman on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän laukoo oikealta.
Ura > Seuraura

Friman on Tuusulan Kiekon kasvatti. Hän pelasi juniorina sittemmin Jokereissa, jossa Friman voitti C-nuorten Suomenmestaruuden vuosina 2009 ja 2010. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi Helsingin IFK:hon, jossa Friman voitti A-nuorten Suomenmestaruuden vuonna 2012.
SM-liigadebyyttinsä Friman teki 27. lokakuuta 2012 vieraissa Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 3.14 minuuttia. Kaikkiaan Friman pelasi kauden 2012–2013 aikana kolme SM-liigaottelua. Hän pelasi harjoituskaudella myös yhden European Trophy -ottelun. Friman vietti suurimman osan kaudestaan kuitenkin HIFK:n A-nuorissa, joiden kolmanneksi paras pistemies hän oli tehoilla 9+21=30. Friman jakoi myös joukkueen sisäisen pistepörssin voiton kevään 2013 pudotuspeleissä Christian Buchertin kanssa tehoilla 1+3=4. Hän edusti HIFK:ta kauden aikana myös Junior Club World Cupissa.
Kaudeksi 2013–2014 Friman siirtyi pelaamaan Venäjän nuorten sarjaa, MHL:ää itävaltaiseen EC Salzburgiin. Kaudeksi 2014–2015 hän palasi HIFK:n A-nuoriin, joiden paras pistemies ja syöttäjä Friman oli tehoilla 22+24=46. Hän jakoi myös kevään 2015 pudotuspeleissä joukkueen sisäisen tehotilaston voiton Miro-Pekka Saarelaisen ja Antton Mönkäreen kanssa lukemalla +4.
Kaudeksi 2015–2016 Friman siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Kiekko-Vantaaseen. Marraskuussa 2015 hän teki kuudessa ottelussa tehot 6+2=5 ja Friman valittiin Mestiksen kuukauden tulokaspelaajaksi. Joulukuussa seura lainasi hänet kuukauden mittaisella try-out -sopimuksella Espoo Bluesiin. Hän pelasi kymmenen ottelua tehden kolme syöttöpistettä. Hän ei kuitenkaan päätynyt jatkamaan joukkueessa. Blues tarjosi Frimanille loppukauden sopimusta, mutta hän päätti kuitenkin jatkaa Kiekko-Vantaassa suuremman roolin ja joukkueen paremman sarjasijoituksen myötä. Friman jakoi Kiekko-Vantaan sisäisen maalipörssin voiton Joel Lehtisen ja Jere Laineen kanssa ja oli Lehtisen jälkeen joukkueen toiseksi paras pistemies tehoilla 14+15=29. Hän voitti myös Kiekko-Vantaan sisäisen tehotilaston lukemalla +10. Kevään 2016 pudotuspeleissä Friman oli joukkueen paras maalintekijä neljällä osumallaan.
Friman siirtyi kaudeksi 2016–2017 jatkamaan Mestis-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Jokipoikiin. Hän oli joukkueen toiseksi paras maalintekijä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 13+14=27. Kaudeksi 2017–2018 Friman siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Kokkolan Hermekseen. Hänelle ei kuitenkaan löytynyt joukkueesta sopivaa roolia. Friman kärsi myös loukkaantumisista. Hän teki pelaamassaan 14 runkosarja- ja yhdessä Suomen Cupin ottelussa vain kaksi syöttöpistettä, kunnes Frimanin sopimus Hermeksen kanssa purettiin hänen omasta aloitteestaan tammikuussa 2018. Noin viisi päivää myöhemmin Friman siirtyi loppukauden sopimuksella TuToon. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa.
Kaudeksi 2018–2019 Friman nimettiin TuTon varakapteeniksi. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia.
Ura > Maajoukkueura

Friman on pelannut yhteensä kymmenen nuorten ja 28 poikien maaottelua. Hän on kuulunut Suomen alle 16-vuotiaiden maajoukkueen kapteenistoon.
Muuta

Friman on koulutukseltaan merkonomi.
Audiodog

| Audiodog Bruce Kulick |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 23. lokakuuta 2001
 Tuottaja(t): Bruce Kulick
 Tyylilaji: hard rock
 Kesto: 44.28
 Levy-yhtiö: RPP
Bruce Kulickin muut julkaisut
| Audiodog (EP) 2001 | Audiodog 2001 | Transformer 2003 |
Audiodog on entisen Kiss-kitaristin, Bruce Kulickin esikoisalbumi, joka julkaistiin 23. lokakuuta 2001. Albumi menestyi hyvin listoilla ja sai suosiota myös Kiss-fanien keskuudessa.
Kappaleet

Pair of Dice – 3.23 (säv. Bruce Kulick)
Strange to Me – 4.37 (säv. Bruce Kulick, Curt Cuomo)
Change Is Coming – 4.57 (säv. Bruce Kulick, Curt Cuomo)
Need Me – 3.25 (säv. Bruce Kulick, Curt Cuomo)
I Don’t Mind – 4.14 (säv. Bruce Kulick, Curt Cuomo)
Monster Island – 3.47 (säv. Bruce Kulick)
Please Don’t Wait – 3.31 (säv. Bruce Kulick, Curt Cuomo)
Liar – 4.16 (säv. Bruce Kulick)
I Can’t Take It – 3.14 (säv. Bruce Kulick, Curt Cuomo)
Dogs of Morrison – 3.46 (säv. Bruce Kulick, Curt Cuomo)
Skydome – 5.18 (säv. Bruce Kulick)
Muusikot

Bruce Kulick – kitara, laulu
Kurt Cuomo – basso, koskettimet
Brent Fitz – rummut (kappaleet 1–9)
Kenny Aronoff – rummut (kappaleet 10–11)
Arthur Percival

| Arthur Percival |
| --- | --- |
 Arthur Percival joulukuussa 1941.
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. joulukuuta 1887 Aspenden, Hertfordshire
Kuollut: 31. tammikuuta 1966 (78 vuotta) Lontoo
Sotilashenkilö
Sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Arthur Ernest Percival (26. joulukuuta 1887 Aspenden, Hertfordshire – 31. tammikuuta 1966 Lontoo) oli brittiläinen kenraaliluutnantti, joka toimi komentajana toisessa maailmansodassa. Hän antautui Japanille Singaporen taistelun päätteeksi helmikuussa 1942.
Ennen toista maailmansotaa

Percival kävi lapsena Rugby School -yksityiskoulua ja työskenteli metallialan yrityksessä, kunnes värväytyi vapaaehtoisena Britannian armeijaan ensimmäisen maailmansodan puhjettua vuonna 1914. Hänet pikakoulutettiin suoraan upseeriksi, ja hän taisteli länsirintamalla ja haavoittui Sommen taistelussa. Hän sai muun muassa Distinguished Service Order- ja Croix de Guerre -kunniamerkit. Sodan jälkeen Percival jäi pysyvästi sotilasuralle ja suoritti sekä armeijan että laivaston esikuntaupseerikoulutuksen, yleten 1924 majuriksi, 1929 everstiluutnantiksi ja 1936 everstiksi. Maailmansotien välisenä aikana hän palveli muun muassa Venäjän sisällissodan interventiojoukoissa (1919) ja Irlannin itsenäisyyssodassa (1920–1921) sekä siirtomaajoukoissa Nigeriassa ja Maltalla. Vuosina 1936–1937 hän oli Malaijan joukkojen esikuntapäällikkönä. Tuolloin hän laati suunnitelman Singaporen puolustamiseksi mantereelta tulevalta hyökkäykseltä, mutta Britannian sotaministeriö hylkäsi hänen ehdotuksensa.
Toisessa maailmansodassa

Toisen maailmansodan puhjetessa Percival oli brittiläisen siirtoarmeijan 43. divisioonan komentajana. Dunkerquen evakuoinnin jälkeen hän siirtyi komentamaan 44. divisioonaa, jonka oli tarkoitus puolustaa Britannian rannikkoa mahdolliselta Saksan maihinnousulta. Toukokuussa 1941 Percival nimitettiin Malaijan brittijoukkojen komentajaksi ja hänet ylennettiin samalla kenraaliluutnantiksi. Hän sai ylennyksen monien kokeneempien upseerien ohi, koska pääesikunnan päällikkö John Dill piti häntä luottomiehenään. Malaijassa Percivalilla oli käytössään alle kolme divisioonaa eikä lainkaan panssarivaunuja, joten hän pyysi kuutta divisioonaa lisää, mutta lisäjoukkoja ei myönnetty. Edellytykset alueen tehokkaaseen puolustukseen olivat siten valmiiksi heikot.
Japani aloitti hyökkäyksensä maihinnousuilla 7.–8. joulukuuta 1941. Kenraali Tomoyuki Yamashitan japanilaisjoukot pakottivat nopeasti britit perääntymään etelään samalla kun Japanin laivasto sai rannikkoalueet hallintaansa upotettuaan brittien sotalaivat HMS Prince of Walesin ja HMS Repulsen. Tammikuun lopussa 1942 Percival määräsi kaikki joukkonsa perääntymään mantereelta Johorensalmen yli Singaporen saarelle. Japanilaisten tehtyä 8. helmikuuta maihinnousun saaren pohjoisrannikolle Percival perääntyi saaren eteläkärjessä olleeseen Singaporen kaupunkiin. Pääministeri Winston Churchill vaati häntä jatkamaan puolustustaistelua, koska brittijoukot olivat määrällisesti ylivoimaisia, mutta Percival arveli saavansa japanilaisilta paremmat antautumisehdot, jos hän ei pitkittäisi tuhoon tuomittua taistelua. Percival määräsi 15. helmikuuta koko armeijansa, yli 130 000 miestä, antautumaan.
Percival ja hänen miehensä olivat sotavankeina koko lopun sodan ajan, ensin Changissa Singaporessa ja myöhemmin Formosalla sekä Mantšuriassa. Vapauduttuaan hän osallistui syyskuussa 1945 Japanin antautumisseremoniaan ja myös kenraali Yamashitan antautumiseen päivää myöhemmin. Percival vetäytyi palveluksesta seuraavana vuonna. Hän julkaisi vuonna 1949 muistelmakirjan The War in Malaya.
Myöhemmät arviot

Singaporen antautuminen oli Britannian armeijan nöyryyttävin tappio koko toisessa maailmansodassa. Percivalia on syytetty tappiosta ja hänen on sanottu olleen komentajana mielikuvitukseton ja siksi sopimaton tehtäviinsä. Toisaalta monien sotahistorioitsijoiden mielestä brittijoukkojen tilanne Malaijalla ja Singaporessa oli sodan syttyessä joka tapauksessa jo lähes toivoton, sillä Percivalin aiemmat aloitteet alueen puolustuksen vahvistamisesta eivät olleet saaneet ylimmän sodanjohdon tukea. Percivalilla oli myös huonot suhteet kahteen hänen alaisenaan olleeseen komentajaan, Lewis Heathiin ja Gordon Bennettiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arthur Percival Wikimedia Commonsissa
Percival (oik.) menossa ilmoittamaan japanilaisille Singaporen antautumisesta 15.2.1942.
Niirala

Niirala tarkoittaa seuraavia paikkoja:
Niirala, Kuopion kaupunginosa
Niirala, kylä Leppävirralla
Niirala, kylä Värtsilässä Tohmajärvellä
Niirala, rautatieasema Tohmajärvellä
Niiralan raja-asema, Tohmajärven Niiralassa sijaitseva Pohjois-Karjalan ainoa rajanylityspaikka.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Niirala”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Australian vaakuna

Australian vaakuna
Australian vaakuna 1908-1912
Australian vaakuna on Australian virallinen tunnus. Alkuperäisen vaakunan myönsi kuningas Edvard VII 7. toukokuuta 1907 ja nykyisen kuningas Yrjö V 19. syyskuuta 1912.
Nykyisen vaakunan keskeinen osa on kuuteen osaan jaettu kilpi, jossa on jokaisen Australian osavaltion vaakuna seuraavasti:
Uusi Etelä-Wales: Pyhän Yrjön risti, jossa leijona ja tähtiä
Victoria: Imperiumin kruunu ja Etelän risti
Queensland: sininen Maltan risti ja kruunu
Etelä-Australia: nimellä Piping Shrike tunnettu symbolinen lintu, joka on mahdollisesti isohuiluvariksen alalaji leuconota
Länsi-Australia: mustajoutsen
Tasmania: punainen kävelevä leijona
Kilven yläpuolella on seitsenkärkinen Kansainyhteisön tähti sini-kultaisella seppeleellä. Tähti symboloi Australian kuutta osavaltiota ja territorioita. Kilpeä tukevat punajättikenguru ja emu ovat maan epävirallisia tunnuseläimiä ja ne esiintyvät vain tällä mantereella. Ne eivät osaa kävellä takaperin, joten ne symboloivat edistystä. Taustalla on Australian kansalliskasvin akasian (golden wattle) oksia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yksityiskohtainen kuvaus vaakunasta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tietoja vaakunasta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Oseanian vaakunat
| --- | --- |
Vaakunat:   Australia  Fidži  Kiribati  Marshallinsaaret  Mikronesia  Nauru  Palau  Papua-Uusi-Guinea  Salomonsaaret  Samoa  Tonga  Tuvalu  Uusi-Seelanti  Vanuatu 
Itsehallintoalueet:   Amerikan Samoa  Cookinsaaret  Guam  Havaiji  Niue  Norfolkinsaari  Pitcairn  Pohjois-Mariaanit  Ranskan Polynesia  Tokelau  Uusi-Kaledonia  Wallis ja Futuna
Niirala-raja

Niirala-raja (lyh. Nrlr, ratakm 554+080) on rautatieliikennepaikka Tohmajärven Värtsilässä rataosuudella Niirala-raja–Säkäniemi. Liikennepaikan alkuperäinen lyhenne oli Nrr.
Liikennepaikka sijaitsee valtakunnan rajan vieressä ja tämän lähellä on vaatimaton moottorikelkkatasoristeys nimeltään Niiralan rajalinja. Suomen puolella raja-asemana on Niiralan rautatieasema ja Venäjän puolella taas Wärtsilän rautatieasema.
Ascari KZ1

| Ascari KZ1 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Iso-Britannia
Valmistaja:  Ascari Cars
Valmistusvuodet:  2003–
Korimalli:  2-ovinen Coupe
Luokka:  superauto
Edeltäjä:  Ascari Ecosse
Seuraaja:  Ascari A10
Tekniset tiedot
Moottori:  V8
Iskutilavuus:  4 941 cm3
Teho:  500 bhp
Huippunopeus:  yli 350 km/h
Kiihtyvyys:  3,7 s (0–60 mph)
Ascari KZ1 on Ascarin valmistama urheiluautomalli, jonka mallinimi oli peräisin Ascarin omistajan, hollantilaisen liikemiehen Klaas Zwartin etukirjaimista. Autoa valmistettiin 50 kappaletta. Jokainen auto on käsin tehty ja sen valmistus vei 340 tuntia. Auton ostaja sai mahdollisuuden ajaa autollaan Ascarin omalla radalla Espanjassa.
Brittiläinen televisio-ohjelma Top Gear testasi KZ1:n ohjelmassaan ja ajoi sillä vuonna 2005 5. sijan testiradallaan.
Tekniikka

Vaihteistona on kuusivaihteinen manuaalivaihteisto. Moottori on BMW:n valmistama V8-moottori, jossa on muuttuva venttiilienajoitus.
4.9 (4 941 cm3) - 500 hv @ 7 000 r/min, 550 Nm @ 4 500 r/min
Mitat

Pituus: 4 300 mm
Leveys: 1 852 mm
Korkeus: 1 138 mm
Omamassa: 1 330 kg
Mykola Kuliš
Huomautuksia

↑  Kulišin kuolinpaikasta on kahdenlaista tietoa. Sandarmoh on uudempi ja ehkä luotettavampi tieto. Encyclopedia of Ukraine ilmestyi ennen kuin Sandarmohia oli löydetty, eikä tieto ole välttämättä kiirinyt verkkotietosanakirjan leipätekestin päivittäjille Torontoon, joskin Sandarmoh on alun perin kuolinpaikkana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mykola Kuliš Wikimedia Commonsissa
Niin paljon kauniita tyttöjä

| Niin paljon kauniita tyttöjä Tulipunaruusut |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1982
 Julkaistu: 1982
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 37.47
 Levy-yhtiö: Fazer Musiikki
Tulipunaruusujen muut julkaisut
| Suoraan sydämeen 1980 | Niin paljon kauniita tyttöjä 1982 | 28 suosikkisävelmää 1983 |
Niin paljon kauniita tyttöjä on Tulipunaruusujen studioalbumi vuodelta 1982.
Kappaleet

Hei vaan heilat entiset – 2.29
Elämäni valo – 2.35
Silloin ruusut kukkivat – 2.45
Anna mun kaikki kestää – 2.46
Itse laskuni maksan – 4.30
Syksy tullut on – 3.55
Niin paljon kauniita tyttöjä – 2.41
Odottavan aika pitkä on – 3.29
Onneni summa – 2.55
Kaiken kanssasi jakaisin – 3.29
Syrjähyppy – 3.04
On kaikki muuttunut – 3.03
Niin paljon rakkaus suo

Niin paljon rakkaus suo on Juhani Markolan neljäs pitkäsoitto vuodelta 1978.
Kappaleet

Niin paljon rakkaus suo
Kuu
Elän päivän kerrallaan
Nainen
Paljon on aikaa
Sateenkaaren tuolla puolen
Rakkauden yö
Syyskuun aika
Et ollut vierelläin
Silloin kun kaiken antaa
Etäisyys
Unohduksen virralla
Australian vihreät

| Australian vihreät> Australian Greens |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1992
Johto:   Richard Di Natale (pj.)  Larissa Waters (vpj.)  Scott Ludlam (vpj.) 
Ideologia:  vihreä liike
Poliittinen kirjo:  keskusta-vasemmisto
Edustajainhuone:  4 / 150
Senaatti:  8 / 76
Kansainväliset jäsenyydet:  – Global Greens
Kotisivu:  www.greens.org.au
Infobox OKNimi-testi OK: 
Australian vihreät (engl. Australian Greens) on vihreää ideologiaa Australiassa edustava poliittinen puolue.
Australian vihreiden juuret ovat vuonna 1972 perustetussa United Tasmania Groupissa, jota pidetään maailman ensimmäisenä vihreänä puolueena. Puolue nykyisellään on perustettu 1992, ja sillä on yhdeksän paikkaa nykyisessä 76-jäsenisessä senaatissa:
Bob Brown (s. 1944, Tasmania 1996–)
Richard Di Natale (s. 1970, Victoria 2011–)
Sarah Hanson-Young (s. 1981, Etelä-Australia 2008–)
Scott Ludlam (s. 1970, Länsi-Australia 2008–)
Christine Milne (s. 1953, Tasmania 2005–)
Lee Rhiannon (s. 1951, Uusi Etelä-Wales 2011–)
Rachel Siewert (s. 1961, Länsi-Australia 2005–)
Larissa Waters (s. 1977, Queensland 2011–)
Penny Wright (s. 1961, Etelä-Australia 2011–)
Australian vihreiden puoluejohtaja huhtikuusta 2012 alkaen on Christine Milne sen jälkeen, kun puoluetta 16 vuoden ajan johtanut Bob Brown ilmoitti jäävänsä eläkkeelle. Puolueen varapuheenjohtajaksi Christine Milnen tilalle valittiin kansanedustaja Adam Bandt.
Vuoden 2010 parlamenttivaaleissa vihreät lisäsivät edustustaan senaatissa yhdeksään paikkaan ja saivat ensimmäisen kansanedustajansa parlamentin alahuoneeseen. Lakimies Adam Bandt valittiin vuonna 2010 kansanedustajaksi Melbournen vaalipiiristä, jota Australian työväenpuolue oli pitänyt hallussaan vuodesta 1906 alkaen. Vuoden 2022 edustajainhuoneen vaaleissa puolue nosti paikkamääränsä neljään.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Niiralan rata

Niiralan rata on Suomen rataverkkoon kuuluva rataosuus Tohmajärvellä Suomen ja Venäjän väliseltä rajalta Niiralasta Karjalan radalle Säkäniemeen. Niiralan rata on 1940 solmitun Moskovan rauhan jälkeen Suomessa pysyneen entisen Karjalan radan, Viipuri–Joensuu-radan osan läntinen puolisko. Venäjän puolella lähin rautatieasema on Värtsilä. Niiralan radalta erkani Valkeasuon rata.
Rataosan pituus on 33 kilometriä. Rataosa on sähköistämätön, ja sillä on vain tavaraliikennettä. Matkustajaliikenne radalla lopetettiin 1. kesäkuuta 1987. Rataosalla on 15 tasoristeystä, joista kuusi on vartioituja. Niiralan radan liikenne on vähäistä. Vuonna 2022 radalla kulki keskimäärin 1–2 tavarajunaa päivässä.
Auto GP -kausi 2015

Auto GP -kausi 2015 oli Auto GP -sarjan kuudes kausi. Kauden piti alkaa 18. huhtikuuta Marokon Marrakechin katuradalla, mutta 1. huhtikuuta tehtiin päätös että Marokon kilpailut perutaan.. Kausi alkoi 2. toukokuuta Unkarin Hungaroringillä. Lopulta liian vähäisen osallistujamäärän takia koko loppukausi peruttiin. Sarjan mestaruutta ei myönnetty kenellekään.
Tallit ja kuljettajat

| Talli | Nr>  | Kuljettaja | Lisenssi | Kisat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Virtuosi Racing | 5 | Johnny Cecotto, Jr. |  Venezuela | 1 |
|  Virtuosi Racing | 72 | Nikita Zlobin |  Venäjä | 1–2 |
|  Paolo Coloni Racing | 6 | Christof von Grünigen |  Sveitsi | 1–2 |
|  Paolo Coloni Racing | 69 | Loris Spinelli |  Italia | 2 |
|  Ibiza Racing Team | 7 | Giuseppe Cipriani |  Italia | 1–2 |
|  Zele Racing | 8 | Antônio Pizzonia |  Brasilia | 1–2 |
|  Zele Racing | 9 | Andrés Méndez |  Kolumbia | 1–2 |
|  Zele Racing | 10 | Luís Sá Silva |  Angola | 1–2 |
|  FMS Racing | 16 | Leonardo Pulcini |  Italia | 1 |
|  FMS Racing | 23 | Facu Regalia |  Argentiina | 1–2 |
Musta laatikko (Pariisin Kevään albumi)

| Musta laatikko Pariisin Kevät |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 24. huhtikuuta 2015 (CD, Digi) 15. toukokuuta 2015 (LP)
 Formaatti: CD, LP, Digitaalinen
 Tyylilaji: pop, rock
 Kesto: 42.46
 Levy-yhtiö: Sony Music
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 2.
Pariisin Kevään muut julkaisut
| Jossain on tie ulos 2013 | Musta laatikko 2015 | Kuume 2017 |
Musta laatikko on suomalaisen Pariisin Kevät -yhtyeen viides studioalbumi, joka julkaistiin CD-levynä sekä digitaalisesti ladattavana 24. huhtikuuta 2015. Vinyylilevynä Musta laatikko julkaistiin 15. toukokuuta 2015. Albumi nousi ensimmäisellä listaviikollaan Suomen virallisen albumilistan toiseksi.
Albumin ensimmäinen single ”Haamupuhelu” julkaistiin 30. tammikuuta 2015. Kappale nousi yhdeksi viikoksi latauslistan 20:nneksi, sekä parhaimmillaan radioiden 39:nneksi soitetuimmaksi radiokappaleeksi. Kappaleen musiikkivideon ohjasi Herra Ylppö. Myös toisena singlenä julkaistun ”Hän saapuu luokseni pimeydessä” -kappaleen musiikkivideon Ylppö ohjasi.
Yhtyeen solisti Arto Tuunelan mukaan albumilla ”pirteän ja iloisen ja ehkä vapauttavan kuuloiset soundit ja melodiat kohtaavat jokseenkin ahdistuneet sanoitukset”. Teemana on aikuiseksi kasvaminen.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Vapaus saa odottaa | 5.13 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Outoja aikeita | 3.48 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Muuli | 3.06 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Hän saapuu luokseni pimeydessä | 4.06 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Jättiläinen | 5.43 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Ennen oli hevosia | 3.18 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Voimakivet | 4.13 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Haamupuhelu | 3.59 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Yölento | 4.33 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Jokin työntää kohti reunaa | 4.47 |  |  |  |  |  |  |  |
Arvostelut

Keskisuomalainen:
Rumba: 8,4/10
Soundi:
Annie-gaala 1995

Annie-gaala 1995 oli 23. kertaa järjestetty palkintogaala, jossa Yhdysvaltain ASIFA-Hollywood jakoi vuotuiset Annie-palkinnot vuoden 1995 parhaille animaatioille. Gaala järjestettiin 11. marraskuuta ATAS Plaza-teatterissa Los Angelesissa, Kaliforniassa.
Ehdokkaat ja voittajat

Pääluokkien ehdokkaat ja voittajat (lihavoituna):
Ehdokkaat ja voittajat > Parhaan animaatioelokuvan Annie-palkinto

Pocahontas
Hopon poppoo
Joutsenprinsessa
Ehdokkaat ja voittajat > Parhaan suoraan videolle julkaistun elokuvan Annie-palkinto

Gates of the Mind’s Eye
Opera Imagineria
Maa aikojen alussa 2
Macross Plus, Volume 1
Macross Plus, Volume 2
Ehdokkaat ja voittajat > Parhaan videopelin Annie-palkinto

Cadillacs and Dinosaurs
Crayon Factory
Full Throttle
The Adventures of Hyperman
KIA Interactive
Ehdokkaat ja voittajat > Parhaan animaation promootio Annie-palkinto

John Dough
Wile E. Coyote – Helicopter
Canary Boom
Chicago Blues
Unforgettable Classics
Ehdokkaat ja voittajat > Parhaan lyhytanimaation Annie-palkinto

Dexterin laboratorio
Driving Mr. Pink
George and Junior’s Christmas Spectacular!
Interview with Tallulah, Queen of the Universe
Johnny Bravo
Ehdokkaat ja voittajat > Parhaan animaatiosarjan Annie-palkinto

Batman
Animaaniset
The Maxx
Simpsonit
The Tick
Ehdokkaat ja voittajat > Parhaan luovanjohdon Annie-palkinto

Ben Edlund – The Tick
John Eng – Duckman
Al Jean – The Critic
Frank Paur – Gargoyles
Greg Vanzo – The Maxx