stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
AIK Fotboll
Valmentajat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Mikkjal Thomassen 2024–   Henok Goitom 2024   Henning Berg 2023–2024   Andreas Brännström 2023   Peter Wennberg 2022   Henok Goitom 2022   Bartosz Grzelak 2020–2022   Rikard Norling 2016–2020   Andreas Alm 2011–2016   Alex Miller 2010   Björn Wesström 2010   Mikael Stahre 2008–2010   Rikard Norling 2005–2008   Patrick Englund 2004   Richard Money 2002–2004 |   Dušan Uhrin 2002   Peter Larsson 2002   Olle Nordin 2001–2002   Stuart Baxter 1998–2000   Erik Hamrén 1995–1997   Hans Backe 1994–1995   Tommy Söderberg 1991–1993   Sanny Åslund 1988–1990   Nisse Andersson 1987   Göran Åberg 1987   Rolf Zetterlund 1981–1986   Bo Petersson 1979–1980   Jens Lindblom 1979   Olavus Olsson 1978 |   Gunnar Nordahl 1977–1978   Lars-Oscar Nilsson 1976   Kurt Liander 1975   Keith Spurgeon 1975   Jens Lindblom 1971–1974   Torsten Lindberg 1969–1970   Ingemar Ingevik 1967–1968   Henry Carlsson 1965–1966   Hilding ”Moggli” Gustafsson 1962–1964   Lajos Szendrödi 1960–1961   Erik ”Lillis” Persson 1959   Frank Soo 1958   Henry Carlsson 1956–1958   Per Kaufeldt 1951–1956 |
Suomalaiset AIK:ssa

Tom Källström (1976–1978)
Jyrki Nieminen (1979–1984)
Atik Ismail (1980)
Kari Virtanen (1983–1985)
Jari Niinimäki (1985–1986)
Esa Pekonen (1987–1989)
Jari Hudd (1987–1989)
Jarmo Saastamoinen (1995)
Matti Kilpelä (2006)
Tomi Maanoja (2008–2010)
Sauli Väisänen (2014–2017)
Eero Markkanen (2014, 2016–2018)
Robert Taylor (2017–2018)
Saku Ylätupa (2019–2022)
Robin Tihi (2020–2023)
Onni Valakari (2024–)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
AIK:n sivusto (ruotsiksi)
| n k Jalkapallon Ruotsin mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1896 Örgryte IS  1897 Örgryte IS  1898 Örgryte IS  1899 Örgryte IS  1900 AIK  1901 AIK  1902 Örgryte IS  1903 Göteborgs IF  1904 Örgryte IS  1905 Örgryte IS  1906 Örgryte IS  1907 Örgryte IS  1908 IFK Göteborg  1909 Örgryte IS  1910 IFK Göteborg  1911 AIK  1912 Djurgårdens IF  1913 Örgryte IS  1914 AIK  1915 Djurgårdens IF  1916 AIK  1917 Djurgårdens IF  1918 IFK Göteborg  1919 GAIS  1920 Djurgårdens IF  1921 IFK Eskilstuna  1922 GAIS  1923 AIK  1924 Fässbergs IF  1925 Brynäs IF  1925 GAIS  1926 Örgryte IS  1927 GAIS  1928 Örgryte IS  1929 Helsingborgs IF  1930 Helsingborgs IF  1931 GAIS  1932 AIK  1933 Helsingborgs IF  1934 Helsingborgs IF  1935 IFK Göteborg  1936 IF Elfsborg  1937 AIK  1938 IK Sleipner  1939 IF Elfsborg  1940 IF Elfsborg  1941 Helsingborgs IF  1942 IFK Göteborg  1943 IFK Norrköping  1944 Malmö FF  1945 IFK Norrköping  1946 IFK Norrköping  1947 IFK Norrköping  1948 IFK Norrköping  1949 Malmö FF  1950 Malmö FF  1951 Malmö FF  1952 IFK Norrköping  1953 Malmö FF  1954 GAIS  1955 Djurgårdens IF  1956 IFK Norrköping  1957 IFK Norrköping  1958 IFK Göteborg  1959 Djurgårdens IF  1960 IFK Norrköping  1961 IF Elfsborg  1962 IFK Norrköping  1963 IFK Norrköping  1964 Djurgårdens IF  1965 Malmö FF  1966 Djurgårdens IF  1967 Malmö FF  1968 Östers IF  1969 IFK Göteborg  1970 Malmö FF  1971 Malmö FF  1972 Åtvidabergs FF  1973 Åtvidabergs FF  1974 Malmö FF  1975 Malmö FF  1976 Halmstads BK  1977 Malmö FF  1978 Östers IF  1979 Halmstads BK  1980 Östers IF  1981 Östers IF  1982 IFK Göteborg  1983 IFK Göteborg  1984 IFK Göteborg  1985 Örgryte IS  1986 Malmö FF  1987 IFK Göteborg  1988 Malmö FF  1989 IFK Norrköping  1990 IFK Göteborg  1991 IFK Göteborg  1992 AIK  1993 IFK Göteborg  1994 IFK Göteborg  1995 IFK Göteborg  1996 IFK Göteborg  1997 Halmstads BK  1998 AIK  1999 Helsingborgs IF  2000 Halmstads BK  2001 Hammarby IF  2002 Djurgårdens IF  2003 Djurgårdens IF  2004 Malmö FF  2005  Djurgårdens IF  2006 IF Elfsborg  2007 IFK Göteborg  2008 Kalmar FF  2009 AIK  2010 Malmö FF  2011 Helsingborgs IF  2012 IF Elfsborg  2013 Malmö FF  2014 Malmö FF  2015 IFK Norrköping  2016 Malmö FF  2017 Malmö FF  2018 AIK  2019 Djurgårdens IF  2020 Malmö FF  2021 Malmö FF  2022 BK Häcken  2023 Malmö FF  2024 Malmö FF 
| n k Allsvenskan |
| --- | --- |
 Hallitseva mestari: Malmö FF
Joukkueet (2025):  AIK  BK Häcken  Degerfors IF  Djurgården  GAIS  Halmstads BK  Hammarby  IF Brommapojkarna  IF Elfsborg  IFK Göteborg  IFK Norrköping  IFK Värnamo  IK Sirius  Malmö FF  Mjällby AIF  Östers IF
Suomen alle 18-vuotiaiden naisten jääkiekkomaajoukkue

| Suomen alle 18-vuotiaiden tyttöjen jääkiekkomaajoukkue |
| --- | --- |

Liitto:  Suomen jääkiekkoliitto
Valmentaja:   Mira Kuisma
| Mitalit> Maailmanmestaruuskilpailut  |
| --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tukholma 2011 |  |
|  Pronssia | Obihiro 2019 |  |
|  Pronssia | Madison 2022 |  |
Euroopan nuorten talviolympiafestivaalit 
|  Pronssia | Vuokatti & Kajaani 2022 |  |
Suomen alle 18-vuotiaiden tyttöjen jääkiekkomaajoukkue edustaa Suomea jääkiekossa alle 18-vuotiaiden tyttöjen kansainvälisissä otteluissa. Joukkue on saavuttanut maailmanmestaruuskilpailuissa kolmesti pronssia. Joukkue tunnetaan nimellä Tyttöleijonat.
Vuonna 2022 joukkue edusti Suomea Euroopan nuorten talviolympiafestivaaleilla voittaen pronssia, kun taas vuonna 2023 Suomea festivaaleilla edusti alle 16-vuotiaiden maajoukkue.
Historiaa

Alle 18-vuotiaiden tyttöjen maailmanmestaruusturnaus järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2008. Ensimmäisen mitalinsa Suomi voitti vuonna 2011. Päävalmentajana toimi tuolloin Juuso Toivola. Seuraavan kerran mitaleille Suomi ylsi vuonna 2019, kun Mira Kuisma valmensi joukkueen toistamiseen pronssille.
Historiaa > 2020-luvulla

Joukkue eteni vuoden 2020 maailmanmestaruuskilpailussa pronssiotteluun, mutta hävisi Venäjälle lukemin  6–1. Vuoden 2022 maailmanmestaruuskilpailuissa Suomi voitti ensimmäistä kertaa Kanadan, alkusarjassa maalein 2–0. Suomi voitti turnauksen pronssiottelun Ruotsia vastaan maalein 3–0, kun Emilia Kyrkkö torjui Suomelle nollapelin ja Sanni Vanhanen teki hattutempun. Kyrkkö valittiin turnauksen parhaaksi maalivahdiksi turnauksen parhaalla torjuntaprosentilla 95,86. Hän pelasi Suomen maalilla neljässä ottelussa viidestä. Turnauksen tähdistökentälliseen valittiin myös Vanhanen. Hän oli ratkaissut alle vuosi sitten maailmanmestaruuskilpailuissa Naisleijonille puolivälierävoiton Tšekistä ja oli voittanut edellisenä helmikuuna pronssia Pekingin olympialaisissa.
Vuoden 2023 maailmanmestaruuskilpailuihin joukkue lähti turnaukseen tavoitteenaan mitali ja uudistetulla kokoonpanolla, sillä mukana on peräti 13 uutta pelaajaa. Muutama päivä ennen turnausta Suomi voitti toista kertaa historiassaan Kanadan. Tästä huolimatta Suomi hävisi alkusarjassaan kaikki kolme otteluaan erittäin suurella maalierolla, 2–22. Puolivälierässä Suomi voitti Tšekin ja kohtasi välierässä Kanadan, jolle Suomi oli hävinnyt alkusarjassa lukemin 0–8.  Suomi pelasi turnauksessa parhaan ottelunsa ja oli jo päästä historiallisesti loppuotteluun, sillä Suomi johti peliä lukemin 2–1 seitsemän ja puoli minuuttia ennen varsinaisen peliajan loppua. Kanada kuitenkin tuli vielä varsinaisella peliajalla tasoihin ja eteni loppuotteluun jatkoaikamaalillaan, joten ottelu päättyi Kanadan hyväksi lukemin 3–2. Tyttöleijonat ei ollut koskaan aikaisemmin ollut niin lähellä loppuottelupaikkaa. Eritoten maalivahti Kerttu Kuja-Halkola pelasi ottelussa erinomaisesti. Pronssiottelussa Suomi hävisi Yhdysvalloille maalein 5–0. Tyttöleijonat pelasivat ottelun ensimmäisen puoliskon hyvin Yhdysvaltoja vastaan, sillä ensimmäisen erän lopussa lukemat olivat vielä tasaiset 1–0.
Vuoden 2024 maailmanmestaruuskilpailuissa Suomi eteni välieriin, jossa se kohtasi Yhdysvallat. Tuota ennen Suomi ja Yhdysvallat olivat kohdanneet alle 18-vuotiaiden tyttöjen maailmanmestaruuskisoissa kuusi kertaa. Yhdysvallat oli voittanut kaikki ottelut, ja maaliero on sen hyväksi peräti 34–3. Suomi oli jäänyt nollille kolmessa ottelussa kuudesta. Tyttöleijonat ei ollut myöskään yhdessäkään ottelussa onnistunut saamaan enempää kuin yhden maalin. Suomi taisteli sinnikkäästi ennakkosuosikkia vastaan, mutta taipui kuitenkin 4–2-tappioon. Yhdysvallat johti ottelua avauserän jälkeen lukemin 1–0, mutta Tinja Tapani toi Tyttöleijonat tasoihin toisessa erässä. Yhdysvallat teki kaksi seuraavaa maalia, mutta Suomen Nelly Andersson kavensi toisen erän lopulla ottelun 3–2-lukemiin. Lopulta Yhdysvallat voitti ottelun kolmannen erän maalillaan lukemin 4–2, ja Suomi päätyi pronssipeliin Kanadaa vastaan. Kanada voitti pronssiottelun lukemin 8–1.
Vuoden 2024 maailmanmestaruuskilpailuissa Suomi eteni puolivälieriin, joissa se hävisi Tšekille maalein 6–0. Näin Suomi oli turnauksen kuudes sivuten kaikkien aikojen heikointa sijoitustaan vuosilta 2008 ja 2016.
Sijoitukset > Maailmanmestaruuskilpailuissa

2008 – 6.
2009 – 5.
2010 – 5.
2011 – pronssia
2012 – 5.
2013 – 5.
2014 – 5.
2015 – 5.
2016 – 6.
2017 – 5.
2018 – 5.
2019 – pronssia
2020 – 4.
2021 – Maailmanmestarkuuskilpailuja ei järjestetty.
2022 – pronssia
2023 – 4.
2024 – 4.
2025 – 6.
Kokoonpanoja

Joukkue vuoden 2020 maailmanmestaruuskilpailuissa:
Kokoonpanoja > Maalivahdit

30 Aino Laitinen, Team Kuortane
31 Kiia Lahtinen, Porvoon Hunters
Kokoonpanoja > Puolustajat

2 Julia Ahlskog, Team Kuortane
3 Oona Koukkula, Team Kuortane
4 Anni Timonen, TPS Turku
6 Siiri Yrjölä, Kiekko-Vantaa
8 Nelli Laitinen, Kiekko-Espoo
9 Sanni Rantala, Team Kuortane
12 Elli Suoranta, Ilves Tampere
21 Krista Parkkonen, SaiPa Lappeenranta
Kokoonpanoja > Hyökkääjät

10 Anna-Kaisa Antti-Roiko, Kärpät Oulu
11 Nea Tervonen, Team Kuortane
14 Sofianna Sundelin, Team Kuortane
15 Oona Havana, Kärpät Oulu
18 Tilli Keränen, Kärpät Oulu
19 Lisette Täks, Team Kuortane
22 Kiira Yrjänen, Team Kuortane
23 Sanni Vanhanen, Tappara Tampere
24 Sofia Nuutinen, Kiekko-Espoo
26 Sanni Vartiainen, Team Kuortane
27 Satu Teräväinen, Kiekko-Espoo
28 Pauliina Salonen, TPS Turku
Kokoonpanoja > Johtoryhmä

Virpi Aralinna, joukkueenjohtaja
Mira Kuisma, päävalmentaja
Juho Lehto, valmentaja
Arttu Sissala, valmentaja
Jukka Kontsas, maalivahtivalmentaja
Kerttu Toivo, lääkäri
Emma Palmrot, fysioterapeutti
Tatu Vento, huoltaja
Marjo Mäyrä, psyykkinen valmentaja
Dominique (nimi)

| Dominique |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Domenico, Domingo, Dominic (miehennimiä) 
Nimen alkuperä:  Dominicus, Dominica (lat. ’Jumalalle kuuluva’)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dominique on ranskalainen etunimi, joka voi olla miehen tai naisen nimi. Se on muunnelma latinalaisesta miehennimestä Dominicus ja sen feminiinisestä vastineesta Dominica. Latinan sana dominicus tarkoittaa ’Jumalalle kuuluvaa’.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Dominique on joulukuuhun 2024 mennessä ollut Suomessa etunimenä noin 220 miehellä ja noin 180–190 naisella.
Alinen Tervalammi (Pori)

| Alinen Tervalammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Pori 
Koordinaatit:  61°38′48″N, 22°18′32″E
Järvinumero:  36.095.1.010 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  60  m 
 fiAlinen Tervalammi 
Alinen Tervalammi on melko pieni Karvianjoen vesistöön kuuluva järvi. Se sijaitsee Kairilan kylässä nykyään Poriin kuuluvassa Noormarkussa Satakunnan maakunnassa. Järvi saa vetensä Ylisestä Tervalammista ja Keskisestä Tervalammista. Alinen Tervalammi laskee vetensä  Alinenlammeen. Alinen Tervalammi sijaitsee lähellä luonnonsuojelualuetta. Järven korkeus on 60 mpy ja  pinta-ala noin kaksi hehtaaria .
Lambtonin mato

| Lambtonin mato |
| --- | --- |
 ”Hän iski hirviön päähän voimakkaan iskun.” C. E. Brockin kuvitusta teokseen English Fairy and Other Folk Tales (1890).
Ominaisuudet
Tuntomerkit:  käärmemäinen ruumis, iso suu ja hampaat, mulkosilmät
Esiintyminen:  Durhamin kreivikunta ja Wearjoki
Voimat:  irtileikatut palaset palaavat takaisin yhteen
Kansanperinne
Kansanperinteen ikä:  mahdollisesti jo 1200-luvulla
Kansanperinteen alkuperä:  Lambton-suvun Durhamin jaarlit ja Lambtonin linna
Ensimmäinen maininta:  1800-luku
Alkuperämaa:  Englanti
Alkuperäalue:  Northumberland, Koillis-Englanti
Yleinen luokka:  lohikäärme
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lambtonin mato (engl. Lambton Worm) on englantilaisen kansanperinteen lohikäärmettä muistuttava hirviö. Tarua kerrottiin mahdollisesti jo keskiajalla, kirjallisiin lähteisiin se ilmaantuu 1800-luvulla. Se sijoittuu Koillis-Englannin County Durhamiin Wearjoen ympäristöön.
Kertomus

Tarun mukaan nuori aatelismies John Lambton jätti eräänä sunnuntaina kirkossa käynnin väliin ja meni kalastamaan. Hän sai pyydykseensä oudon ja limaisen, matomaisen olennon. Häntä kehotettiin tappamaan otus, mutta hän heittikin sen kaivoon sanoen samalla: ”Luulenpa napanneeni Paholaisen.” Pian tapauksen jälkeen Lambton lähti ristiretkelle.
Lambtonin poissa ollessa madosta kasvoi lohikäärme. Se oli niin suuri, että kykeni nukkuessaan kietoutumaan Penshaw-nimisen kukkulan ympärille. Otuksella oli valtava suu ja hampaat sekä isot pullottavat silmät. Maaseudulla ryömiessään se herätti ihmisissä kauhua ja söi karjaa. Sitä ei voinut tappaa, sillä palasiksi silvottunakin sen kappaleet yhdistyivät uudelleen.
Lambton palasi lopulta matkaltaan. Noidan neuvosta hän kiinnitti haarniskaansa keihäänkärkiä ja asettui seisomaan kivelle keskellä jokea. Kun hirviö kietoutui hänen ympärilleen, keihäänkärjet lävistivät sen. Lambton iski otuksen kahtia, jolloin virta vei kappaleet mukanaan ja esti niitä enää yhtymästä.
Neuvojensa hintana noita vaati Lambtonia surmaamaan ensimmäisen, joka tervehtisi häntä hänen palatessaan linnaansa. Lambton suunnitteli huiputtavansa noitaa niin, että hänen metsästyskoiransa vapautettaisiin oikealla hetkellä. Sen sijaan hän kohtasikin isänsä, jota ei tohtinut murhata. Kostoksi noita kirosi perheen ja julisti, ettei yksikään Lambtonin lordi yhdeksään sukupolveen kokisi luonnollista kuolemaa.
Alkuperä

Taru Lambtonin madosta on Koillis-Englannissa yleisesti tunnettu. Tarina sijoittuu Durhamin kreivikuntaan Wearjoen ympäristöön. Durhamissa sijaitseva Lambtonin linna on todellinen paikka.
Tarun pääasialliset lähteet ovat todennäköisesti 1800-luvulla sepitetty humoristinen kansanlaulu sekä vuonna 1875 julkaistu pamfletti, jossa tarina kerrotaan moralisoivaan sävyyn. Laulu ja pamfletti ovat pääkohdissa yhteneväiset, mutta pamfletin kertomus on huomattavasti yksityiskohtaisempi. Kansanlaulusta puuttuvat piikikäs haarniska, noita ja kirous, ja se päättyy Lambtonin madon surmanneen sir Johnin urheutta ylistävään säepariin.
Tarun alkuperää ja ikää on mahdotonta määrittää. Mahdollisesti sitä kerrottiin jo 1200-luvulla. Ristiritari John Lambton lienee mielikuvituksen tuotetta, mutta Lambtonin suku on todella olemassa, ja monet sen jäsenet ovat kuolleet ennenaikaisesti. Robert Lambton hukkui 1583, eversti William Lambton kaatui Marston Moorin taistelussa 1644 ja Henry Lambton kuoli hevosrattaissaan ylittäessään Lambtonin siltaa 1761. Todellinen sir John Lambton (1792–1840) oli Durhamin ensimmäinen jaarli ja toimi 1800-luvun alussa Kanadan kenraalikuveröörinä. Sekä John Lambton että hänen isänsä kuolivat tuberkuloosiin melko nuorina.
Vaikutus

Bram Stokerin romaani The Lair of the White Worm (1911) mainitsee Lambtonin madon toistuvasti. Keskusteluissaan hahmot viittaavat ”’Matokaivon’ tunnettuun legendaan” ja Lambtonin linnaan ja spekuloivat madon historiallisuudella sekä sen mahdollisella älykkyydellä. Ken Russellin ohjaama elokuvasovitus sai ensi-iltansa 1988.
Sir John Lambtonin (1792–1840) muistomerkki Tyne and Wearin Penshaw’ssa. Lambtonin madon sanotaan kietoutuneen mäen ympärille kymmenesti.
Tapiola Sinfonietta

Tapiola Sinfoniettan logo
Tapiola Sinfonietta on vuonna 1987 perustettu Espoon kaupunginorkesteri. Sen ohjelmistossa on klassista musiikkia eri aikakausilta sekä taiteidenvälisiä yhteisproduktioita.
Suurin osa konserteista järjestetään Espoon kulttuurikeskuksessa, mutta orkesterin muusikot esiintyvät myös neuvoloissa, päiväkodeissa, kouluissa, kirjastoissa, sairaaloissa ja hoivakodeissa.
Tapiola Sinfoniettan taiteellisista linjauksista vastaa johtoryhmä, johon kuuluu intendentti ja kaksi muusikkojäsentä. Orkesteri tekee tiivistä yhteistyötä valitsemiensa taiteellisten partnereiden ja residenssitaiteilijoiden kanssa. Lisäksi orkesterissa vierailee säännöllisesti kapellimestareita ja solisteja. Kaudella 2023–2024 taiteellisina partnereina olivat kapellimestari Ryan Bancroft ja kitaristi-säveltäjä Marzi Nyman. Residenssitaiteilijana työskenteli kirjailija Juha Itkonen.lähde?
Vuosittain on noin 60 konserttia, joiden joukossa on sinfoniakonsertteja, kamarimusiikkia, iltapäiväkonsertteja, lastenkonsertteja, viihdekonsertteja ja yleisölle avoimia kenraaliharjoituksia. Lisäksi konserttien yhteydessä järjestetään teosesittelyjä ja taiteilijatapaamisia.
Tapiola Sinfoniettan YouTube-kanavalla on runsaasti konserttitallenteita sekä orkesterin esittelyvideoita. Suurin osa yli 70 levytyksestä on kuunneltavissa Spotify-palvelussa.
Orkesteri levyttää säännöllisesti BIS- ja Ondine-levymerkeille. Diskografiaan kuuluu yli 70 levytystä.
Historiaa

Kaupungissa toimi 1970-luvulta vuoteen 1983 asti Tapiolan yhteiskoulun orkesterista polveutunut Espoon kamariorkesteri, jota johti Paavo Pohjola. 1980-luvun taitteessa sille yritettiin saada lisää soittajavirkoja ja kannatusyhdistykseen perustuva hallintomalli. Vuonna 1981 esitellyssä suunnitelmassa orkesterista olisi tehty vakinainen kaupunginorkesteri, mutta suunnitelma otettiin kaupungin käsittelyyn vasta vuotta myöhemmin. Loppuvuodesta 1982 valtuutettu Veikko Sjöblom teki yllättäen paljon kannatusta saaneen aloitteen erillisen 33-henkisen Espoon kaupunginorkesterin perustamisesta. Hanke lähti etenemään, kun taas Espoon kamariorkesteri jäi ilman määrärahoja ja lopetti toimintansa 1983.
Kaupunginorkesterin perustamispäätös tehtiin Espoon kaupunginvaltuustossa toukokuussa 1984. Päädyttiin wieniläisklassisen tyypin soittajistoon ja ohjelmistoon, ja orkesteri aloitti toimintansa 1987 ensimmäisinä keulahahmoinaan kapellimestarit Jorma Panula, Juhani Lamminmäki ja Osmo Vänskä. Vuonna 1989 valmistui Espoon kulttuurikeskus, jonka 800-paikkaisesta Tapiolasalista tuli orkesterin pääsali. Vuonna 1993 kapellimestariksi nimitettiin ranskalainen viulisti Jean-Jacques Kantorow, jonka kaudella Tapiola Sinfoniettaksi nimetty kaupunginorkesteri sai kansainvälistäkin mainetta. Vuonna 1999 kapellimestaiksi tuli Tuomas Ollila ja vuonna 2001 John Storgårds. Vuonna 2003 pianisti Olli Mustonen nimitettiin taiteelliseksi johtajaksi, ja orkesterin kanssa on tehnyt paljon yhteistyötä myös viulisti Pekka Kuusisto. Orkesterin nimikkosäveltäjänä on toiminut Eero Hämeenniemi.
Aiheesta muualla

Tapiola sinfoniettan verkkosivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Pilatus P-3

| Pilatus P-3 |
| --- | --- |

Valmistaja:  Pilatus Aircraft
Pilatus P-3-05
Pilatus P-3-05
Pilatus P-3 oli sveitsiläinen Pilatus Aircraftin valmistama sotilaskoulukone, jonka ensilento tehtiin 3. syyskuuta 1953. Konetta valmistettiin 79 kappaletta.
Sveitsin ilmavoimat tilasivat 72 konetta ja Brasilian laivasto kuusi. Sveitsin asevoimat käyttivät konetta vuoteen 1983 asti.
Tekniset tiedot (Pilatus P-3-03)

miehistö: oppilas, kouluttaja
pituus 8,75 m
kärkiväli 10,40 m
korkeus 3,05m
siipipinta-ala (10 ft)
tyhjäpaino 1090 kg
lentopaino 1500 kg
moottori Lycoming O-435, 180 kW (240 hv)
suurin nopeus 310 km/h
matkalentonopeus 255 km/h
sakkausnopeus 100 km/h
kantama 650 km
lakikorkeus 5500 m
nousunopeus 7,0m/s merenpinnalla
siipikuormitus 90,6 kg/m²
Aiheesta muualla

Pilatus P-3 Owners Group
Jane's All the world's aircraft 1956-7 p.223: London, Jane's All The World's Aircraft Publishing Co, Ltd
History at Pilatus P-3 Owners Group
Luxemburgin pääministeri

| Luxemburgin pääministeri |
| --- | --- |
 Frieden vuonna 2023
 Nykyinen Luc Frieden 17. marraskuuta 2023 lähtien
Nimittäjä:  Luxemburgin suurherttua
Kauden pituus:  ei määritelty
Perustettu:  1. elokuuta 1848
Ensimmäinen:  G. T. I. de la Fontaine
Palkka:  21 400 €/kk
Kotisivut:  https://gouvernement.lu/fr/gouvernement.html
Luxemburgin pääministeri (luxemb. Premierminister vu Lëtzebuerg, ransk. Premier ministre luxembourgeois, saks. Premierminister von Luxemburg) on Luxemburgin hallituksen päämies. Pääministeri-nimike on ollut virallinen vuodesta 1989 lähtien, tosin epävirallisesti se on ollut käytössä pidempään. Vuosien 1857–1989 aikana hallituksen päämiehen virallinen nimitys oli hallituksen presidentti. Ennen vuotta 1857 puhuttiin neuvoston presidentistä.
Vuonna 2023 pääministerin kuukausipalkka oli 21 400 €, minkä lisäksi tämä sai 8600 euroa kuukaudessa edustuskuluihin.
Nykyisenä pääministerinä toimii Luc Frieden, joka nimitettiin virkaansa 17. marraskuuta 2023.
Luettelo pääministereistä > Sitoutumattomat pääministerit

Luxemburgin ensimmäisen perustuslain voimaantulosta vuodesta 1848 aina 1900-luvun alkuun saakka Luxemburgin politiikkaa hallitsivat sitoutumattomat poliitikot ja valtiomiehet. Suurherttua osallistui aktiivisesti pääministerin valintaan ja henkilökohtaisesti nimitti heidät tehtäväänsä.
| Pääministeri | Pääministeri | Virassa |
| --- | --- | --- |
| G. T. I. de la Fontaine |  | 1. elokuuta 1848 – 6. joulukuuta 1848 |
| Jean-Jacques Willmar |  | 6. joulukuuta 1848 – 23. syyskuuta 1853 |
| Mathias Simons |  | 23. syyskuuta 1853 – 26. syyskuuta 1860 |
| Victor de Tornaco |  | 26. syyskuuta 1860 – 3. joulukuuta 1867 |
| Emmanuel Servais |  | 3. joulukuuta 1867 – 26. joulukuuta 1874 |
| Félix de Blochausen |  | 26. joulukuuta 1874 – 20. helmikuuta 1885 |
| Édouard Thilges |  | 20. helmikuuta 1885 – 22. syyskuuta 1888 |
| Paul Eyschen |  | 22. syyskuuta 1888 – 11. lokakuuta 1915 |
| Mathias Mongenast |  | 12. lokakuuta 1915 – 6. marraskuuta 1915 |
| Hubert Loutsch |  | 6. marraskuuta 1915 – 24. helmikuuta 1916 |
| Victor Thorn |  | 24. helmikuuta 1916 – 19. kesäkuuta 1917 |
| Léon Kauffman |  | 19. kesäkuuta 1917 – 28. syyskuuta 1918 |
Luettelo pääministereistä > Vuodesta 1918

Luxemburgin puoluejärjestelmän luominen tapahtui vuoden 1915 jälkeen pääministeri Paul Eyschenin kuoltua virassa ollessaan. Eyschenin kuolema synnytti eri liikkeiden välillä valtataistelun, joka johti puoluejärjestelmän vakinaistumiseen.
| Pääministeri | Pääministeri | Puolue | Virassa |
| --- | --- | --- | --- |
| Émile Reuter |  | Oikeistopuolue | 28. syyskuuta 1918 – 20. maaliskuuta 1925 |
| Pierre Prüm |  | Kansallinen itsenäisyyspuolue | 20. maaliskuuta 1925 – 16. heinäkuuta 1926 |
| Joseph Bech |  | Oikeistopuolue | 16. heinäkuuta 1926 – 27. joulukuuta 1936 |
| Pierre Dupong |  | Oikeistopuolue Kristillissosiaalinen kansanpuolue | 5. marraskuuta 1937 – 23. joulukuuta 1953 |
| Joseph Bech |  | Kristillissosiaalinen kansanpuolue | 29. joulukuuta 1953 – 29. maaliskuuta 1958 |
| Pierre Frieden |  | Kristillissosiaalinen kansanpuolue | 29. maaliskuuta 1958 – 23. helmikuuta 1959 |
| Pierre Werner |  | Kristillissosiaalinen kansanpuolue | 2. maaliskuuta 1959 – 15. kesäkuuta 1974 |
| Gaston Thorn |  | Demokraattinen puolue | 15. kesäkuuta 1974 – 16. heinäkuuta 1979 |
| Pierre Werner |  | Kristillissosiaalinen kansanpuolue | 16. heinäkuuta 1979 – 20. heinäkuuta 1984 |
| Jacques Santer |  | Kristillissosiaalinen kansanpuolue | 20. heinäkuuta 1984 – 26. tammikuuta 1995 |
| Jean-Claude Juncker |  | Kristillissosiaalinen kansanpuolue | 26. tammikuuta  1995 – 4. joulukuuta 2013 |
| Xavier Bettel |  | Demokraattinen puolue | 4. joulukuuta 2013 – 17. marraskuuta  2023 |
| Luc Frieden |  | Kristillissosiaalinen kansanpuolue | 17. marraskuuta  2023 – (nykyinen) |
Aiheesta muualla

Luxemburgin hallituksen sivusto (ranskaksi)