stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etiäppäin
Albumin vaiheet > Äänitykset

Etiäppäin-albumilla soittavaan kokoonpanoon kuuluivat Erängön, Liinojan, Kivisen ja Toikan lisäksi kosketinsoittaja Pekka Hedkrok, trumpetisti Matti Jaaranen, rumpali Hannu Lemola ja kitaristi Veli-Pekka ”Puka” Oinonen. Kokoonpanon edellinen albumi Tähdet kertovat oli ilmestynyt vuonna 1990. Yhtyeen alkuperäiseen kokoonpanoon kuuluneet Heikki ”Hiski” Salomaa ja Ari ”Arvid” Kettunen eivät soita albumilla. Salomaa kuoli sairauskohtaukseen kesällä 2003, ja Kettunen oli Lapinlahden Linnuista erottuaan menettänyt kiinnostuksensa musiikin tekemiseen.
Yhtye sai levytyssopimuksen EMIltä, joka oli julkaissut yhtyeen ensimmäiset albumit. Uuden albumin äänitykset alkoivat Finnvox-studiolla keväällä 2007. Tuottajana toimi Pedro Hietanen ja äänittäjänä Risto Hemmi, jotka olivat olleet mukana myös yhtyeen ensimmäisellä albumilla. Hemmi on kuvaillut äänitysten tunnelmaa lempeäksi, mutta Toikan mukaan äänityksistä puuttuivat ”nuoruuden into ja tekemisen meininki”.
Eränkö oli 1990-luvun lopulta lähtien sanoittanut suurimman osan Lapinlahden Lintujen kappaleista. Sävellyksistä oli vastannut lähinnä kosketinsoittaja Pekka Hedkrok. Uudella albumilla sanoitusvastuu jakautui tasaisesti Erängön, Kivisen, Liinojan, Toikan ja Jaarasen kesken. Sävellyksistä puolet oli Hedkrokin tekemiä ja puolet kitaristi Veli-Pekka ”Puka” Oinosen.
Myös yhtyeen alkuvuosien taiteellinen johtaja Ari Kettunen sävelsi yhden kappaleen. Eränkö toi hänelle sanoituksensa ”Mun muriseva koirani Iines”, jonka Kettunen sävelsi vaivattomasti kitaralla. Hän vieraili myös Lapinlahden Lintujen harjoituksissa opettamassa kappaleen Hedkrokille. Kokemuksen myötä Kettunen alkoi pitkästä aikaa aktiivisesti säveltää uutta musiikkia. Erängöllä oli albumin äänitysten aikoihin tekeillä sanoitus ”Tietysti takaapäin”, mutta sitä ei julkaistu.
Äänityksiin osallistui kahdesta viulistista, alttoviulistista ja sellististä koostunut Kamariyhtye Via Regale. Maria Hänninen ja Elisa Korjus vierailivat useissa kappaleissa laulajina. Pedro Hietanen soittaa ”Kakadun laulussa” haitaria.
Albumin vaiheet > Julkaisu

Etiäppäin ilmestyi 12. syyskuuta 2007. Albumin nimen keksi Matti Jaaranen. Albumilta julkaistiin kolme singleä: ”Etiäppäin” kesäkuun 2007 puolivälissä, ”Mun muriseva koirani Iines” syyskuussa ja ”Takkatulen ääressä” marraskuussa.lähde?
Musiikki

Etiäppäin ei suuresti muistuta Lapinlahden Lintujen aiempaa tuotantoa. Oinosen mukaan yhtye ei halunnut jäljitellä vanhaa musiikkiaan vaan keskittyä uusiin ideoihin.
Lapinlahden Lintujen musiikki oli 1990-luvulla siirtynyt hard- ja bluesrockin suuntaan. Comebackin jälkeen musiikkityyli ja esiintyminen muuttuivat rauhallisemmiksi. Etiäppäin on huolellisesti äänitetty ja soitettu, ja Miksei asioista puhuta -elämäkertakirjan kirjoittaja Timo Rossi vertaa albumin ”salonkikelpoista, hienostunutta ja seesteistä” tyyliä iskelmämusiikkiin.
Sanoitukset ovat sävyltään surumielisiä ja nostalgisia. Monet kappaleet käsittelevät ajan kulumista ja ikääntymistä. Kappaleen ”Vuorikatu 4 B” nimi viittaa Lapinlahden Lintujen yhtiön Kestoviihteen ensimmäisen toimiston osoitteeseen, ja Hedkrokin sävellys on lainattu Seitsemän kuolemansyntiä -sketsisarjan kappaleesta ”Niin ihanaa”. Niin ikään Hedkrokin säveltämä ”Kakadun laulu” perustuu Erängön 1980-luvun lopulla avovaimolleen kirjoittamaan runoon.
Albumilla on joitakin kokeellisia kappaleita. Jaarasen sanoittama ”Varanasi” käsittelee sanaleikkien kautta länsi- ja itämaista kulttuuria. Sävellyksessä on vaikutteita Intian musiikista, ja säkeistöt laulaa intialainen Peali Mitra. Erängön sanoittama ja Hedkrokin säveltämä ”Oikeutta metron siivoojille” on reggaetyylinen kappale, jossa vaaditaan siivoojille parempia työehtoja.
Vastaanotto

| Vastaanotto> Arvostelupisteet.Julkaisu | Vastaanotto> Arvostelupisteet.Pisteet |
| --- | --- |
Findance.com: 
V2.fi: 
Etiäppäin sai kohtalaisia arvosteluja. Albumi käväisi Suomen virallisen listan sijalla 36. Kokonaismyynti jäi vähäiseksi, eivätkä albumilta irrotetut singlet saaneet merkittävää radiosoittoa.
V2-sivustolla julkaistussa aikalaisarvostelussa J. A. Kaunisto kiittää vanhan kokoonpanon paluuta, mutta toteaa albumin musiikin toimivan sen huumoria paremmin. Kokonaisuutta hän pitää epätasaisena: ”Etiäppäin on täynnä ideoita, jotkut niistä toimivat kestohyödykkeinä toisten valuessa kertahörähdyksen asteelle. – – Tämä ei ole apurahamusiikkia, joten taidepiipertäjät pysykööt muiden levyjen parissa.” Findance-sivuston arviossa Ari-Pekka Kankaanpää kirjoitti Etiäppäin-albumin esittelevän ”jälleen mainion lintulauman” ja sisältävän ”hauskoja, sekä vähän puhuttelevia kappaleita”. Hän mainitsee Tapio Liinojan laulaman ”Takkatulen ääressä” kauniina kappaleena, joka ”ponnistaa albumilta omaksi kokonaisuudekseen”, mutta Markku Toikan tulkitsema tylsähkö ”Olen onnistunut” tuottaa pettymyksen. Mikko Kivisen sanoituksia ja laulusuorituksia Kankaanpää pitää hauskoina.
Timo Rossin mukaan albumilta puuttuvat yhtyeen alkuaikojen ”anarkistinen huumori ja rosoisuus”, ja siirtymä huolellisesti tuotetun iskelmämusiikin suuntaan on Lapinlahden Lintujen kohdalla kyseenalainen päätös. Albumilla on kuitenkin Rossia miellyttäviä kappaleita, kuten ”melankolisen kaunis vanhenevan parin rakkauden kuvaus ’Takkatulen ääressä’” sekä erityisesti surumielinen ja henkilökohtainen ”Kakadun laulu”, jonka ihmissuhdetta käsittelevä teksti tuo Rossin mieleen Jep-albumin ”Puumiekan”. Albumin sävellyksiä Rossi pitää ”todella kunnianhimoisina”.
Risto Hemmin mielestä albumilla oli useita ”todella hyviä” kappaleita, mutta ”Etiäppäin olisi kaivannut ehdottomasti ’Sedät jaksaa heilua’ -tyylisen nostattavan yhteisrallin.” Hedkrokin mielestä ”comeback-albumi oli täysin pakonomainen tuotos”, ja myös Markku Toikka on myöhemmin pitänyt sitä virheenä.
Julkaisun jälkeen

Lapinlahden Linnut soitti Etiäppäin-albumin julkaisun kunniaksi kaksi konserttia Helsingin Savoy-teatterissa 7. ja 8. syyskuuta 2007. Bluesia ja huumoria -nimisessä tapahtumassa esiintyi myös SF-Blues. Ensimmäinen konsertti onnistui hyvin, ja sen yhteydessä juhlistettiin Pekka Hedkrokin 50-vuotissyntymäpäivää. Toinen konsertti epäonnistui Hedkrokin alkoholinkäytön vuoksi, ja konsertin jälkeen hänet siirrettiin pois yhtyeen toiminnasta. Hedkrok on kuvaillut olleensa tapahtuneesta helpottunut ja pitäneensä Lapinlahden Lintujen comebackia ”lähinnä nolona ja hävettävänä ilmiönä”. Uudeksi kosketinsoittajaksi tuli Jussi Liski, jota oli harkittu yhtyeeseen jo 1980-luvulla. Uusi kokoonpano teki loka–marraskuussa kymmenen konsertin kiertueen. Etiäppäin-albumin kappaleita esitettiin sen jälkeen konserteissa vain harvoin.
Lapinlahden Linnuilla ja EMIllä oli optiosopimus toisesta albumista, jota varten Eränkö ja Liinoja tekivät alustavia suunnitelmia. Eränkö kirjoitti paljon sanoituksia, mutta Liinoja ei enää innostunut hankkeesta. Hedkrok sävelsi joitakin Erängön tekstejä kappaleiksi, vaikkei enää aktiivisesti osallistunut yhtyeen toimintaan. Muita jäseniä lannisti se, etteivät yhtyeen suunnittelemat TV-sarjat tai teatterielokuva toteutuneet. Keväällä 2013 yhtye teki jäähyväiskiertueen ja lopetti toimintansa, joka aktivoitui uudelleen vasta seuraavan vuosikymmenen puolella. Etiäppäin jäi Lapinlahden Lintujen viimeiseksi studioalbumiksi.
Kappaleet

Etiäppäin – 3.06 (säv. Pekka Hedkrok, san. Tapio Liinoja)
Runo josta ei tullut mitään – 3.38 (säv. Veli-Pekka Oinonen, san. Mikko Kivinen)
Mun muriseva koirani Iines – 2.26 (säv. Ari Kettunen, san. Timo Eränkö)
Takkatulen ääressä – 3.22 (säv. Veli-Pekka Oinonen, san. Tapio Liinoja)
Oikeutta metron siivoojille – 2.51 (säv. Pekka Hedkrok, san. Timo Eränkö)
Olen onnistunut – 3.49 (säv. Veli-Pekka Oinonen, san. Timo Eränkö / Markku Toikka)
Kahvihuoneen kunkku – 2.39 (säv. Pekka Hedkrok, san. Mikko Kivinen)
Varanasi – 2.59 (säv. Pekka Hedkrok, san. Matti Jaaranen)
Sähkönainen – 2.38 (säv. Veli-Pekka Oinonen, san. Matti Jaaranen)
Keliakiavalssi – 2.55 (säv. Veli-Pekka Oinonen, san. Markku Toikka)
Vuorikatu 4 B – 3.08 (säv. Pekka Hedkrok, san. Tapio Liinoja)
Elän analogisesti – 3.14 (säv. Pekka Hedkrok, san. Markku Toikka)
Kakadun laulu – 3.22 (säv. Pekka Hedkrok, san. Timo Eränkö)
Lepolandia – 2.12 (säv. Veli-Pekka Oinonen, san. Mikko Kivinen)
Kokoonpano

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Yhtye Timo Eränkö – laulu, tenorisaksofoni  Markku Toikka – laulu, alttosaksofoni, huilu, matka-arkku  Matti Jaaranen – laulu, trumpetti  Tapio Liinoja – laulu, koolingit  Mikko Kivinen – laulu, ukulele  Hannu Lemola – laulu, rummut  Veli-Pekka Oinonen – laulu, kitara, basso, vetopasuuna  Pekka Hedkrok – laulu, kosketinsoittimet  |  Vierailevat muusikot Pedro Hietanen – haitari  Peali Mitra – laulu kappaleessa Varanasi  Elisa Korjus – taustalaulu  Maria Hänninen – taustalaulu, viulu Kamariyhtye Via Regale John Emanuelsson – 1. viulu  Elina Kivinen – 2. viulu  Pia Sävelkoski – alttoviulu  Marion Göbel – sello  |  Tuotanto Pedro Hietanen – tuottaja  Gabi Hakanen – vastaava tuottaja  Risto Hemmi – äänittäjä, miksaaja (Finnvox Studiot)  Pauli Saastamoinen – masteroija (Finnvox Studiot)  Aleksi Koskinen – kansikuva  Rami Mursula – kansikuva  Ville Vauras – kansikuva  |
Koleraparakit

Etu-Töölö, Fjelldalin huvila-alue. Vasemmalla koleraparakit. Taustalla Taivallahti. Kuvattu nykyisen Temppeliaukion kohdalta lounaaseen, Signe Branderin valokuva vuodelta 1908
Etu-Töölö, ilmakuva kohti Helsingin Tuomiokirkkoa (= Suurkirkko).Etualalla Runeberginkatu 24, nykyinen Sammonpuistikko ja Koleraparakit
Koleraparakit olivat Helsingissä Etu-Töölössä silloisen Kauppakorkeakoulun rakennuksen paikalla sijainneelle kalliolle vuonna 1892 rakennetut kolme tilapäistä sairaalaparakkia koleraan sairastuneita varten. Parakit valmisti Sörnäisten Puuseppätehdas arkkitehti Gustaf Nyströmin tyyppipiirustusten perusteella. Parakit rakennettiin vuosina 1892–1893 Aasiasta Venäjän kautta levinneen koleraepidemian varalta. Koleraan sairastui kuitenkin vain muutamia ihmisiä, yksi heistä syksyllä 1893 silakkamarkkinoille tullut nauvolainen laivuri kuoli aluksellaan Helsingin edustalla. Koska sairaan ulosteita oli kaadettu Kauppatorin satama-altaaseen altaalle asetettiin vartiointi, jottei saastunutta vettä käytettäisi. Tapauksen vuoksi satama-allas sai Kolera-altaan nimen.
Koleraparakit olivat Suomen sisällissodan aikana kaatuneiden kokoamispaikkoina. Sodan jälkeen parakeissa hoidettiin vuonna 1919 Viron vapaussodassa haavoittuneita. Myöhemmin parakit olivat hätämajoitustiloina, poliisin harjoitussaleina, vuoden 1929 satamalakon rikkureiden majapaikkana ja viimeksi Helsingin kaupungin desinfiointilaitoksen käytössä.
Viimeiset koleraparakkien rakennuksista purettiin 1940-luvulla Kauppakorkeakoulun rakennuksen tieltä.
Aiheesta muualla

Kolerasairaala, ns. Koleraparakki, Runeberginkatu 14, valokuva vuodelta 1908. Helsingin kaupunginmuseo (Finna)
Akseli Lipponen : Miten helsinkiläiset asuvat, Uusi Suomi, 30.01.1927, nro 24, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Runeberginkatu 14, kaupungin desinfiointilaitoksen henkilökuntaa työasuissa laitoksen pihalla, valokuva vuodelta 1940, Helsingin kaupunginmuseo (Finna)
Runeberginkatu 14, kaupungin desinfiointilaitoksen henkilökuntaa työasuissaan istumassa laitoksen pihalla kalliolla, taustalla kerrostalo osoitteessa Runeberginkatu 25, valokuva vuodelta 1940, Helsingin kaupunginmuseo (Finna)
Runeberginkatu 14, Etu-Töölö, kaupungin desinfiointilaitoksen henkilökuntaa työasuissaan pihalla laitoksen edessä, oven yläpuolella laitoksen nimikyltti, valokuva vuodelta 1940, Helsingin kaupunginmuseo (Finna)
Baijerin kansannousu 1705–1706

Vuosien 1705 ja 1706 Baijerin kansannousu oli kapina itävaltalaista Habsburgin monarkiaa vastaan, joka valtasi Baijerin Espanjan perimyssodan aikana. Kapina alkoi marraskuussa 1705 ja loppui 18. maaliskuuta 1706. Henric L. Wuermeling kutsuu kapinaa modernin historian ensimmäiseksi vallankumoukseksi.
Tapahtumat

Itä-Baijerin, Ala-Baijerin ja Innviertelin alueet olivat mukana kansannousussa. Kapinalliset ottivat haltuunsa linnoituksia ja  kyliä. Braunaun parlamentin tapaaminen pidettiin joulukuussa 1705, siis kauan ennen Ranskan vallankumousta ja saksalaista parlamentarismia. Tapaaminen pidettiin Braunaussa, joka oli silloin osa Baijeria, 21. joulukuuta 1705 paroni von Paumgartenille kuuluvassa majatalossa.
Kun kansannousu alkoi marraskuussa 1705, siinä oli mukana myös itävaltalaisia, mutta tämä muuttui, kun kapinalliset yrittivät vallata Baijerin pääkaupungin Münchenin. Epäonnistuneen hyökkäyksen seurauksena yöllä 25. joulukuuta 1705 itävaltalainen rivistö kohtasi talonpoikaisarmeijan Münchenin ulkopuolella Sendlingissä. Tämä taistelu tunnetaan nimillä Sendlingin murhan yö ja Sendlingin joulupäivän verilöyly. Baijerin Oberlandista tulleet kapinalliset joutuivat keisari Joosef I:n joukkojen lyömiksi. Tässä taistelussa kuoli noin 1 100 miestä Baijerin puolelta ja noin 40 miestä Itävallan puolelta. Jotkut kapinallisista tapettiin sen jälkeen kun he olivat antautuneet. Noin kaksi viikkoa myöhemmin 8. tammikuuta Aidenbachin taistelussa kuoli noin 4 000 baijerilaista, ja se johti kansannousun loppumiseen.
Kansannousun loppu

11. tammikuuta 1706 kapinan valtuuskunta matkusti Salzburgiin neuvottelemaan rauhasta. 13. tammikuuta Schärdingin kaupunki antautui ja Chamin ja Braunaun kaupungit seurasivat sitä. Viimeinen antautunut kaupunki oli Burghausen, joka antautui 18. tammikuuta.
Franz Defregger: Baijerin kansannousu
Vaasan kaupunginteatteri

| Vaasan kaupunginteatteri |
| --- | --- |

Osoite:  Pitkäkatu 53
Sijainti:  Vaasa
Koordinaatit:  63°05′40″N, 21°37′16″E
Rakennustyyppi:  teatteri
Valmistumisvuosi:  1906
Suunnittelija:  A. W. Stenfors
Omistaja:  Vaasan kaupunki
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaasan kaupunginteatteri on Vaasassa toimiva suomenkielinen ammattiteatteri, joka kuuluu keskisuuriin, täyskunnallisiin teattereihin. Talossa on kaksi salia: 370-paikkainen Romeo-näyttämö ja 120-paikkainen Julia-näyttämö sekä Teatteriravintola Kulman näyttämö. Teatterin tuotanto on monipuolista, ja ohjelmistossa painotetaan musiikkiteatteria. Vaasan kaupunginteatteri tuottaa vuosittain 6–8 ensi-iltaa draamasta oopperaan.
Vaasan kaupunginteatterin edeltäjiä olivat Vaasan Työväen Teatteri ja Vaasan Suomalainen Teatteri. Nykyisen nimensä teatteri sai vuonna 1972. Teatteri kunnallistettiin vuonna 1992. Tuohon asti teatteria ylläpiti Vaasan Kaupunginteatteri -yhdistys. Nykyisin Vaasan kaupunginteatteria johtaa Seppo Välinen.
Historia

Suomenkielinen teatteritoiminta Vaasassa sai varsinaisesti alkunsa syksyllä 1906, kun Vaasan Työväen Teatteri perustettiin. Teatterin johtaja ja näyttelijät saivat palkkiona tietyn osan lipputuloista, mikä ohjasi tehokkaasti ohjelmiston valintaa. Suomen itsenäistyessä ja venäläisten poistuessa maasta teatteritoiminta pääsi jatkumaan syksyllä 1917, mutta keskeytyi pian sisällissodan takia. Teatteritalo joutui suojeluskunnan haltuun, joka löysi näyttämön alta sinne piilotetut kiväärit ja patruunat. Rangaistukseksi talon näyttämö ja sen varusteet tuhottiin. Vasta syksyllä 1919 talo saatiin taas teatteriväen hallintaan, ja vuonna 1922 teatterille perustettiin myös kannatusyhdistys. Taloudellisten vaikeuksien vuoksi työväenyhdistys päätti kuitenkin toukokuussa vuonna 1929 lopettaa teatterin toiminnan kannattamattomana.
Jo vuosina 1919–1920 Vaasassa suunniteltiin uuden suomalaisen teatterin perustamista, mutta hankkeesta luovuttiin, kun katsottiin parhaaksi olla heikentämättä työväenteatterin toimintaedellytyksiä. Vaasan Työväen Teatterin toiminnan loputtua hanke kuitenkin käynnistyi nopeasti uudelleen, ja jo syksyllä 1929 aloitti toimintansa Vaasan Näyttämöharrastajat. Sekä näyttämö että näyttelijät olivat samat kuin Työväenteatterilla.
Syksyllä 1930 teatterin toiminta jouduttiin taas keskeyttämään, kun työväentalon kellarista löytyi jälleen punaisten asekätkö, ja toimitilat otettiin takavarikkoon. Lopullisesti Vaasan Näyttämöharrastajien toiminta päättyi vuonna 1941, jolloin suomalaisen teatterin toimintaa jatkamaan perustettiin ensin Vaasan Näyttämö vuodesta 1942 vuoteen 1946, ja sen jälkeen uudistetulla nimellä Vaasan Suomalainen Teatteri. Vuonna 1972 teatterin nimi muutettiin Vaasan kaupunginteatteriksi. Vaikka teatteri on välillä joutunut toimimaan muissakin kiinteistöissä, se on sittemmin palannut syntymäkotiinsa entiseen Vaasan Työväentaloon ja sen uusituille näyttämöille. Vuonna 1992 Vaasan kaupunginteatteri kunnallistettiin.
Vaasan kaupunginteatterista löytyy myös palkitun kuvataiteilija Kuutti Lavosen työ. Lavonen voitti Vaasan kaupunginteatterin uudisrakennuksen seinämaalauskilpailun vuonna 1991 ja teos koristaa edelleen teatterin yläaulaa.
Teatterin toiminta

Teatteri sijaitsee Vaasan keskustassa Pitkäkadun ja Rauhankadun kulmauksessa. Rakennuksen vanha osa on edelleen alkuperäinen, vuonna 1906 valmistunut Vaasan työväentalo, joka on arkkitehti A.W. Stenforsin suunnittelema kaunis jugend-talo. Kiinteistölle tehtiin vuosina 1989–1992 laaja peruskorjaus- ja uudisrakennustyö, jonka yhteydessä talon uudisrakennussiipeen rakennettiin uudet nykyaikaiset näyttämötilat. Vanhan jugend-talon ulkoasu palautettiin peruskorjauksen yhteydessä alkuperäiseen muotoonsa. Uudisrakennusosa on puolestaan modernia arkkitehtuuria, jonka avarien aulojen keskeiset materiaalit ovat graniitti ja teräs. Suuren näyttämön Romeo-salissa on paikkoja 370, ja vanhan rakennuksen puolella olevan pienen näyttämön Julia-salin muokattavissa oleva paikkamäärä on n. 120. Lisäksi teatteri järjestää esityksiä teatteriravintola Kulman salissa.
Henkilökunta

Vaasan kaupunginteatteri työllistää noin 70 henkilötyövuotta. Vakituisen henkilökunnan lisäksi teatterissa työskentelee vuosittain lukuisia vierailevia taiteilijoita.
Henkilökunta > Teatterinjohtaja

Seppo Välinen
Henkilökunta > Suunnittelijat

Emilia Eriksson (pukusuunnittelija)
Mika Haaranen (lavastaja)
Sauli Perälä (kapellimestari)
Jouni Tapio (äänisuunnittelija)
Henkilökunta > Näyttelijät 2024–2025

| --- | --- |
 Emma-Sofia Hautala  Petteri Hautala  Ville Härkönen  Toni Ikola  Anna Lemmetti-Vieri  Timo Luoma  Oiva Nuojua :  Jorma Tommila  Sonja Halla-aho  Marja Hirvi  Mikko Laine  Saana Rautavaara  Raisa Vattulainen
Henkilökunta > Tanssijat 2024–2025

Miika Alatupa
Ulla Hyväluoma
Henkilökunta > Aiempia näyttelijöitä ja ohjaajia

| --- | --- |
 Stina Engström (1987–)  Paavo Halttunen (–1969)  Tellervo Harkko (1987–)  Seppo Heinola (–1969, –1979)  Aarre Heinonen (–1969)  Ilkka Heiskanen (–1987)  Pentti Helin (–1987)  Riitta-Liisa Helminen (–1981)  Marjatta Hirvonen (–1987)  Lasse Hjelm (1979–)  Lasse Hjelt (1987–)  Markku Hokkanen (1983–)  Paavo Hukkinen (–1969)  Matias Ikävalko (1975–1987)  Seppo Jokela  Laura Jurkka (1987–)  Anneli Juustinen (1969–1975)  Juhani Juustinen (–1975)  Kimmo Kahra (ohjaaja, –1987)  Yrjö Kallionpää (1979–)  Salme Karppinen (–1987)  Kari Kihlström (1981–1983)  Inkeri Kivimäki (–1987)  Eeva-Kirsti Komulainen (1983–1987)  Kyllikki Kyheröinen  Lis Laviola (1975–)  Turkka Lehtinen (1969–)  Tapio Liinoja (–1987)  Aune Lind-Lehtinen (1969–)  Hannu Lumivuori (1975–1979)  Juha Malmivaara (ohjaaja, 1981–)  Irma Martinkauppi (–1969)  Veikko Mylly (–1965)  Simo Mastosalo (1975–)  Maarita Mäkelä  Matti Mäntylä (1973–1975)  Ari Määttänen (1969–1973) :  Esko Nikkari (–1965)  Raimo Nupponen  Arja Nurminen (–1975)  Matti Nurminen (–1975)  Kati Orell (1965–)  Kimmo Otsamo (–1987)  Arja Pekurinen (–1969)  Markku Peltola (1980–1981)  Juhani Peräkorpi (–1981)  Ari Piispa (1977–1979)  Kalle Pursiainen (ohjaaja, 1977–)  Simeon Rabinowitsch (1975–1987)  Jaana Ravander (1975–)  Laila Räikkä (1981–)  Risto Saarela (1987–)  Olavi Saaristo (1987–)  Pekka Saaristo (1973–)  Jorma Salmi (1979–1983)  Risto Salmi (1965–1969)  Heikki Salminen (–1975)  Eeva-Riitta Salo (1975–)  Harri Saukkonen (1973–)  Sirkka Seittu  Riitta Selin (1981–)  Heikki Siikaluoma (1987–)  Eero Soininen (1983–)  Kielo Tommila (–1975)  Pirkko Tuomainen (1969–1973)  Allu Tuppurainen (1987–)  Ritva Tuutti (–1965)  Vesa Wallgren (1983–1987)  Vesa Tapio Valo (ohjaaja, –1987)  Risto Veste (ohjaaja ja johtaja 1970–1972)  Lahja Wilén  Hannu Virolainen (1983–)  Kari Väänänen (1977–1979)  Pekka Ylinen
Aiemmat teatterinjohtajat

Lähde:
Tauno Lehtinen (1942–1943)
Vili Lehosti (1943–1946)
Jussi Piiroinen (1946–1949)
Yrjö Kostermaa (1949–1953)
Niilo Kuukka (1953–1957)
Veikko Manninen (1957–1963)
Kaarlo Kytö (1963–1969)
Ensio Niiranen (1969–1970)
Risto Veste (1970–1972)
Jukka-Pekka Rotko (1972–1976)
Taisto-Bertil Orsmaa (1976–1981)
Ossi Räikkä (1981–1984)
Marja-Leena Haapanen (1984–1990)
Pekka Sonck (va., 1990–1991)
Taisto-Bertil Orsmaa (1991–1997)
Lasse Lindeman (1997–2001)
Markus Packalén (2001–2009)
Erik Kiviniemi (2009–2019)
Seppo Välinen (2019–)
Olavi Marttiini

Olavi Marttiini
Olavi Marttiini virittää pianoa
Olavi Henrik Marttiini (16. huhtikuuta 1920 Sodankylä – 8. maaliskuuta 1972) oli suomalainen kapellimestari, muusikko ja säveltäjä. Marttiini sai Sibelius-Akatemiassa kapellimestarin koulutuksen, mutta kotikaupungissaan Rovaniemellä hänet tunnettiin viulun, pianon ja sahan soittajana sekä säveltäjänä ja sovittajana. Vuonna 1949 Marttiini pääsi opiskelemaan Sibelius-Akatemiaan pääaineena viulunsoitto ja sivuaineena piano. Hän suoritti Sibelius-Akatemiassa myös kapellimestariluokan ja valmistui sieltä vuonna 1953. Sen jälkeen hän toimi musiikinopettajana mm. Lapin kansankorkeakoulussa ja esiintyi vapaana taiteilijana. Kuoromusiikin lisäksi Marttiini sävelsi yksinlauluja ja duettoja sekä instrumentaalimusiikkia viululle ja pianolle. Hänen isänsä oli puukkotehtailija Janne Marttiini.
Muuttaessaan Helsinkiin vuonna 1963 hän toimi Westerlundin musiikkiliikkeen palveluksessa ja opiskeli liikkeen pianotehtaassa puolisen vuotta pianon viritystä. Vuosina 1953-1958 hän toimi Rovalan Musiikkiopiston pianon ja viulunsoiton opettajana sekä kuoroäänten harjoittajana.
Vuonna 1964 Marttiini sai kulttuuripalkinnon, joka myönnetään Rovaniemen seutukuntaa koskevasta erityisestä kulttuurisaavutuksesta.
Olavin musikaalinen lahjakkuus huomattiin jo kansakoulussa. Hänen sisarensa Martta Pöyhtäri muistaa, että Olavi sai opettajaltaan luvan soittaa harmonia, kun muut eivät saaneet siihen koskeakaan. Ensimmäiset sävellyksensä hän teki koulupoikana. Varhaisimmat säilyneet kappaleet ovat peräisin vuodelta 1935.
Sävellyksiä

Pariisilaisvalssi
Taianmaa
Hymni ounasvaaralle
Iltarukous
Jouluaamu ihana
Jouluaamuna
Kemijoki
Kemijärven kotiseutulaulu
Laulu juutualle
Muistojen joulu
Pieni surumarssi
Pieni syyslaulu
Pieni uskontunnustus
Pisaroita
Virran laulu
Ystävän muistolle
Joulukirkko

Berliiniläinen kirkko jouluna.
Joulukirkko on jouluna järjestettävä jumalanpalvelus, joita on useita erilaisia. Jouluaattona käydään kuuntelemassa kirkossa jouluevankeliumi. Aaton ja joulupäivän välisenä yönä järjestetään jouluyön messu ja varsinainen juhlakirkko on varhain joulupäivän aamulla. Myös monissa kouluissa ohjelmaan kuuluu joulukirkko.
Suomessa

Suomessa luterilaisen kirkkovuoden pyhistä jouluaatto on ollut suosituin ja monille joulukirkko on ainoa vuoden aikana vierailtava jumalanpalvelus. Kirkossa käynti on kuitenkin vähentynyt. Joulukirkkojen kävijämäärä laski Suomessa 2000-luvun alusta kymmenessä vuodessa 28 prosenttia. Suomessa kehitys on menossa samaan suuntaan kuin läntisessä maailmassa ja Ruotsissa sama ilmiö on alkanut näkyä jo aiemmin ja voimakkaammin.
2020-luvulla jouluaaton kirkollisissa tapahtumissa oli Suomessa parisensataatuhatta osallistujaa. Luterilaisen kirkon vuoden 2023 kyselytutkimuksessa 40 prosenttia suomalaisista sanoi, että heidän lapsuudenkodissaan on käyty jouluna kirkossa. Alle 24-vuotiaista näin kertoi runsas neljännes. Suomen Lähetysseuran vuonna 2023 teettämän kyselyn mukaan joulukirkossa kävi miehistä 24 prosenttia ja naisista 27 prosenttia.