stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Fargesinpihta
Kuvaus > Neulaset

Neulasiksi kutsutut lehdet ovat litteitä ja muodoltaan tasasoukkia. Lehtiasennoltaan kierteiset neulaset asettuvat useaan riviin ja ovat käpyjä tuottavissa versoissa kohenevia. Tasasoukat tai kielimäisen tasasoukat neulaset ovat yleensä 1,5–3 senttimetriä pitkiä ja 2–3,5 millimetriä leveitä. Neulanen on laidoiltaan suora tai hieman taakierteinen ja kärjestään kasvuversoissa yleensä lanttopäinen tai kaksiliuskainen, mutta käpyjä tuottavissa versoissa tylppä tai terävä. Neulasessa on kaksi pihkatiehyttä. Neulanen on kiiltävän vihreä yläpinnaltaan ja valkeahko tai vaalean vihreä alapinnaltaan. Ilmarakoja on neulasen alapinnalla kahdessa keskisuonen erottamassa ilmarakojuovassa.
Kuvaus > Kukinnot

Fargesinpihta on yksikotinen, joten erilliset hede- että emikukinnot kehittyvät samaan puuhun. Kukinnot kehittyvät hankasilmuista. Tiheässä kasvavat hedekukinnot eli hedekävyt ovat pieniä ja yleisväritykseltään keltaisia. Hedekäpy koostuu lukuisista rankaan kierteisesti asettuneista punaisista hedelehdistä.
Emikukinnot eli kävyt ovat pystyjä ja hyvin lyhytperäisiä. Kärjestään tylpän tai sisäänpäin painuneen kävyn muoto vaihtelee pitkänpyöreän munanmuotoisesta lieriömäiseen. Lukuisista kierteisesti rankaan asettuneista käpysuomuista ja peitinsuomuista koostuva käpy on tavallisimmin viidestä yhdeksään senttimetriä pitkä ja kolmesta neljään senttimetriä leveä. Aluksi väritykseltään sinertävän purppura käpy tulee kypsyessään purppuraisen tai punertavan ruskeaksi. Käpysuomu on muodoltaan kiilatyvisen viuhkamainen. Suurimmat, kävyn keskiosissa sijaitsevat käpysuomut ovat 0,8–1,2 senttimetriä pitkiä ja 1,5–2 senttimetriä leveitä. Käpysuomu on perällinen, pinnaltaan hienokarvaisen sileä ja ulkolaidaltaan ehyt ja pyöristynyt. Peitinsuomujen suora tai taakäänteinen kärki näkyy käpysuomujen välistä. Peitinsuomu on 1–1,5 senttimetriä pitkä, muodoltaan kiilatyvisen vastapuikea ja kärjestään otapäinen.
Siivelliset siemenet ovat pitkänpyöreitä, 5–6 millimetriä pitkiä, 3–3,5 millimetriä leveitä sekä väritykseltään ruskeita tai lähes mustia. Siemenen lenninsiipi on vino ja kiilatyvinen, noin 6–7 millimetriä pitkä ja 4–5 millimetriä leveä sekä väriltään purppurainen tai lähes musta.
Luokittelu

Fargesinpihta on mäntykasvien heimon (Pinaceae) pihtojen sukuun (Abies) kuuluva havupuulaji. Pihtojen suvun sisällä laji on luokiteltu suvun aasialaiseen sektioon Pseudopicea ja sen alasektioon Delavayianae. Vuonna 2018 julkaistun molekyylibiologisen tutkimuksen mukaan fargesinpihdan lähin sukulaislaji olisi Abies ferreana, jota on usein pidetty forrestinpihdan (Abies forrestii) muunnoksena Abies forrestii var. ferreana. Toisaalta tutkimus sijoittaa usein fargesinpihdan muunnokseksi Abies fargesii var. faxoniana luokitellun Abies faxonianan erilleen fargesinpihdan muista muodoista.
Luokittelu > Muunnokset

Lajiin on luokiteltu kuuluvan kolme muunnosta.
Luokittelu > Muunnokset > A. fargesii var. fargesii

Abies fargesii var. fargesii (syn. A. fargesii var. hupehensis) on lajin tyyppimuunnos. Sen versorangat ovat kaljuja tai hienosti karvaisia. Silmut ovat kuudesta kahdeksaan millimetriä pitkiä ja neljästä viiteen millimetriä leveitä. Neulaset ovat laidoiltaan suoria ja kärjeltään kasvuversoissa lanttopäisiä tai kaksiliuskaisia. Siemenet ovat pinnaltaan tumman ruskeita tai lähes mustia ja lenninsiiveltään lähes mustia. Muunnosta esiintyy luonnonvaraisena Kiinan Chongqingissa, Gansussa, Henanissa, Hubeissa, Shaanxissa ja Sichuanissa.
Luokittelu > Muunnokset > A. fargesii var. faxoniana

Abies fargesii var. faxoniana (syn. A. faxoniana, A. delavayi var. faxoniana) on toinen lajin kahdesta läntisestä muunnoksesta. Sen versorangat ovat tiheän punertavan karvaisia. Silmut ovat neljästä viiteen millimetriä pitkiä ja noin neljä millimetriä leveitä. Neulaset ovat laidoiltaan suoria ja kärjeltään kasvuversoissa lanttopäisiä. Siemenet ovat pinnaltaan vaalean ruskeita ja lenninsiiveltään vaalean purppuraisia. Muunnosta esiintyy luonnonvaraisena Kiinan Sichuanissa ja Gansussa.
Luokittelu > Muunnokset > A. fargesii var. sutchuenensis

Abies fargesii var. sutchuenensis (syn. A. sutchuenensis, A kansouensis) on toinen lajin kahdesta läntisestä muunnoksesta. Sen versorangat ovat kaljuja tai hienosti karvaisia. Silmut ovat kuudesta kahdeksaan millimetriä pitkiä ja neljästä viiteen millimetriä leveitä. Neulaset ovat laidoiltaan hieman taakierteisiä ja kärjeltään kasvuversoissa ehyitä tai teräviä. Muunnosta esiintyy luonnonvaraisena Kiinan Sichuanissa ja Gansussa.
Levinneisyys

Fargesinpihta kasvaa luonnonvaraisena Kiinan sisäosissa. Sitä esiintyy Gansun maakunnan eteläosissa, Henanin maakunnan länsiosissa, Hubein maakunnan luoteisosissa, Shaanxin maakunnan lounaisosissa, Sichuanin maakunnan luoteisosissa ja Chongqingin kaupungin alueella.
Elinympäristö ja ekologia

Fargesinpihta on korkealla vuoristoissa kasvava puu. Sitä esiintyy 2 000 – 4 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Lajin luontaisella esiintymisalueella vallitsee kylmä ja kostea vuoristoilmasto. Sen kasvupaikkojen maannos on tavallisesti ruskomaata.
Fargesinpihtaa esiintyy luonnossa monilajisissa havumetsissä tai sekametsissä, joiden muita puulajeja ovat purppurakuusi (Picea purpurea), kiinankuusi (Picea asperata), kansunkuusi (Picea neoveitchii), sargentinkuusi (Picea brachytyla), kiinanlehtikuusi (Larix potaninii), Abies chensiensis, mininpihta (Abies recurvata), kiinanhemlokki (Tsuga chinensis), kiinanmarjakuusi (Taxus chinensis), kiinanpyökki (Fagus engleriana), kyyhkyspuu (Davidia involucrata), sekä useat koivut (Betula) ja poppelit (Populus). Näiden metsien alemmissa kerroksissa kasvaa usein pensasmaisia tuhkapensaita (Cotoneaster), herukoita (Ribes), pensasangervoja (Spiraea), alppiruusuja (Rhododendron) ja happomarjoja (Berberis).
Merkitys ihmiselle

Fargesinpihta on merkittävä talouspuu Kiinassa. Sen korkealaatuisena pidettyä puuta on käytetty puurakentamisessa varsinkin lattioihin, runkorakenteisiin ja liitoksiin. Puuainesta on käytetty myös raaka-aineena paperintuotannossa. Kiinan ulkopuolella puuta on istutettuna lähinnä vain arboretumeissa ja kasvitieteellisissä puutarhoissa.
Fargesinpihdan neulaset ovat usein lanttopäisiä ja silmut pyöristyneitä.
Nakkeleihin kuuluva Sitta przewalskii fargesinpihdan kävyllä.
Kalvorakkula

Kaavakuva eläinsolusta ja sen osista: 1. Tumajyvänen 2. Tuma 3. Ribosomi 4. Kalvorakkula 5. Karkea solulimakalvosto 6. Golgin laite 7. Solun tukiranka 8. Sileä solulimakalvosto 9. Mitokondrio 10. Solunesterakkula 11. Solulima 12. Lysosomi 13. Keskusjyvänen
Kalvorakkula eli vesikkeli on solussa sijaitseva pieni rakkula, jonka erottaa solulimasta vähintään yksi kalvokerros. Kalvorakkulat kuljettavat, varastoivat ja hajottavat solujen sisäisten toimintojen tuotteita tai jätteitä. Kalvorakkulaa ympäröivän kalvon rakenne on sama kuin solukalvon.
Kalvorakkulat mahdollistavat solun tehokkaan aineenvaihdunnan, solunsisäisen kuljetuksen ja entsyymien varastoinnin. Koska kalvorakkulan sisäinen ympäristö voi poiketa runsaasti soluliman olosuhteista, se mahdollistaa myös monien erilaisten biokemiallisten reaktioiden suorittamisen niiden sisällä. Suuri osa kalvorakkuloista valmistuu Golgin laitteessa, mutta niitä muodostuu myös solulimakalvostolla ja solukalvolla.
Eri tyyppisiä kalvorakkuloita

Kuljetuskalvorakkulat pystyvät kuljettamaan aineita solun ulkopuolelta sisälle tai vain solun sisällä, esimerkiksi karkeasta solulimakalvostosta Golgin laitteeseen. Soluja syövät kalvorakkulat eli endosomit kuljettavat solusyönnin kautta solun ulkopuolelta otettuja molekyylejä lysosomeihin, jotka myös ovat kalvorakkuloita. Solusyönnissä solukalvoon muodostuu pieni syvennys, joka myöhemmin kuroutuu kiinni soluun haluttava aine sisällään. Muodostunut endosomi kuroutuu irti solun sisään ja se voi luovuttaa sisältönsä jonkin toisen soluelimen jatkokäsittelyyn tai käsitellä sen itse. Jos muodostuvat rakkulat ovat pieniä nesterakkuloita, kutsutaan tapahtumaa pinosytoosiksi, muulloin puhutaan fagosytoosista. Fagosytoottiset kalvorakkulat eli fagosomit siis hoitavat kuljetusta solun ulkopuolelta solun sisäpuolelle.
Neste- ja kaasutäytteisiä kalvorakkuloita ovat solunesterakkulat ja kaasurakkulat. Solunesterakkula on kasvisolujen ja hiivasolujen kalvorakkula, jossa on kalvon ympäröimänä runsaasti vettä. Kaasurakkulat taas mahdollistavat solujen kellumisen vedessä. Kaasurakkuloita löytyy arkkieliöistä, bakteereista ja muista keijuvista pieneliöistä.
Esimerkki erikoistuneesta kalvorakkulasta ovat hermoliitosten kalvorakkulat, jotka sijaitsevat hermopäätteissä. Ne varastoivat hermovälittäjäaineita.
Kamáresin luola

| Kamáresin luola> Σπήλαιο Καμαρών |
| --- | --- |
 Kamáresin luolan suuaukko.
Sijainti
 Kamáresin luola
Koordinaatit:  35°09′50″N, 24°48′41″E
Valtio:   Kreikka
Paikkakunta:  Faistós, Iraklion, Kreeta
Historia
Tyyppi:  luolapyhäkkö
Huippukausi:  2000–1700 eaa.
Kulttuuri:  minolainen kulttuuri
Kaupunki:  Faistos
Korkeus:  1 780 m
Aiheesta muualla
  Kamáresin luola Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kamáresin luola (kreik. Σπήλαιο Καμαρών, Spílaio Kamarón; myös Spíleo Kamarón) eli Kamaraïkó (Καμαραϊκό) on luola ja arkeologinen kohde Kreetan saarella Kreikassa. Se sijaitsee 1 780 metrin korkeudessa Ídavuoren etelärinteellä Faistóksen kunnassa lähellä Kamáresin kylää, josta se on saanut nimensä.
Kamáresin luola sisältä.
Luolasta löydettyä niin kutsuttua Kamáres-keramiikkaa. Iraklionin arkeologinen museo.
Luola on ollut minolaisaikainen pyhä paikka, joka on liittynyt Faistoksen palatsikeskukseen ja kaupunkiin. Luola löydettiin vuonna 1890. Sitä tutkivat aluksi italialaiset arkeologit ja vuodesta 1913 brittiläiset arkeologit.
Arkeologisissa kaivauksissa luolasta on löytynyt votiivilahjaksi jätettyä keramiikkaa ajalta noin 2000–1700 eaa. Sen piirteenä on sen erityinen ohuus: saviastiat ovat parhaimmillaan kananmunankuoren ohuita. Kamáresin luola on kyseisen kaltaisen keramiikan ensimmäinen löytöpaikka, ja siksi tästä keramiikasta käytetään nimitystä Kamáres-keramiikka. Keramiikka on maalattu kirkkain värein mustalle tai ruskealle taustalle. Myöhemmin samanlaista keramiikkaa on löydetty myös muualta Kreetalta, muun muassa Faistoksesta ja Knossoksesta.
Luolalle pääsee Kamáresin kylästä pientä jyrkkää polkua pitkin. Nousu kestää noin 3–4 tuntia. Luolasta tehdyt löydökset ovat Iraklionin arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kamáresin luola Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kamáres-keramiikka Wikimedia Commonsissa
Favicon

Wikipedian favicon
Favicon (lyhenne sanoista favorites icon) on internetsivulle määriteltävä ikoni. Sivun webmaster voi lisätä faviconin sivuilleen, jolloin se näkyy useissa selaimissa muun muassa osoiterivin vasemmassa laidassa ja sivun nimen vieressä kirjanmerkeissä. Niitä käytetään verkkosivujen visuaalisena tunnisteena.
Favicon on neliön muotoinen, kooltaan tavanomaisesti 16×16, 32×32 tai 64×64 pikseliä. Niiden formaattina voi käyttää tiedostomuotoja JPEG, ICO, PNG ja GIF.
Tuki faviconille oli ensi kertaa maaliskuussa 1999 julkaistussa Microsoftin Internet Explorer 5:ssa. Tässä selaimessa ikoni näkyi vain lisättäessä sivu kirjanmerkiksi. Lisäksi favicon oli aina sijoitettava palvelimen juurihakemistoon nimellä favicon.ico ja sen ainoa sallittu muoto oli Microsoftin .ico 16×16-kokoisena. Sivuvaikutuksena ylläpitäjä sai näin tiedon siitä, kuinka moni käyttäjä oli lisännyt sivuston kirjanmerkkeihinsä. Myöhemmät selaimet näyttävät ikonin aina sivustolla vierailtaessa.
Myöhemmissä selaimissa faviconin voi määritellä jokaiselle sivulle erikseen HEAD-osiossa  ja sen sijainti palvelimella ja tiedostomuotokin on vapaa. Tämä ominaisuus lisättiin W3C:n HTML 4.01 -standardiin joulukuussa 1999.
<link rel="shortcut icon" href="/favicon.ico" />
.ICO-tiedostomuoto on Microsoftin oma. Sitä käytettiin alun perin Microsoft Windowsin ikoneiden tiedostomuotona. Sille standardoitiin MIME-tyyppi image/vnd.microsoft.icon vuonna 2003.
Windowsin Internet Explorer 10 alaspäinselvennä ei tue muita kuin .ico-muotoisia faviconeja, mutta kuitenkin versiossa 11 on lisätty tuki .png- ja .gif-muotoisille faviconeille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Faviconin lisäämisohjeet W3C-sivustolla (englanniksi)
Favicon-generaattori (englanniksi)
Kalos Limen

| Kalos Limen> Καλὸς Λιμήν |
| --- | --- |
 Kalos Limenin arkeologista aluetta.
Sijainti
 Kalos Limen
Koordinaatit:  45°31′8″N, 32°42′31″E
Valtio:  Ukraina (mieh.)
Paikkakunta:  Tšornomorske, Krim
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  300/200-luku eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Taurike, Skyytia
Aiheesta muualla
  Kalos Limen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalos Limen (m.kreik. Καλὸς Λιμήν, Kalos Limēn) oli antiikin aikainen kaupunki Taurikessa Skyytiassa, nykyisellä Krimin niemimaalla Ukrainassa. Se sijaitsi nykyisen Tšornomorsken kaupungin paikalla.
Maantiede

Kalos Limen, suomeksi ”Kaunis satama”, oli nimensä mukaisesti satamakaupunki ja sijaitsi Tauriken eli Taurien Khersonesoksen lounaisrannikolla. Se oli rakennettu skyyttien alueelle ja toimi linnoituksena näitä vastaan. Samalla rannikolla kaupungista etelään sijaitsi Karkinitis (Kerkinitis). Arrianos laski kaupunkien väliseksi etäisyydeksi 700 stadioninmittaa. Pidemmällä samaan suuntaan sijaitsi Khersonesos.
Historia

Kalos Limen perustettiin Khersonesoksesta käsin, joidenkin näkemysten mukaan klassisen kauden lopulla 300-luvun eaa. puolivälissä ja toisten näkemysten mukaan hellenistisellä kaudella 300-luvun eaa. lopulla tai 200-luvun eaa. alussa. Se oli Khersonesoksen alaisuudessa sen alueen ollessa suurimmillaan. Skyytit valtasivat kaupungin 100-luvulla eaa. ja pitivät sitä hallussaan vielä ajanlaskun alun jälkeisinäkin vuosisatoina.
Rakennukset ja löydökset

Kaupungin paikalta on löydetty jäänteitä maalinnoitteista ja skyyttiläisaikaisista kivestä tehdyistä asumuksista sekä hautausmaa. Esinelöytöihin lukeutuu paikallista keramiikkaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalos Limen Wikimedia Commonsissa
Kalos Limenin raunioita.
Kalos Limenin raunioita.
Kaluste-Yhtymä

Kaluste-Yhtymä Oy oli suomalainen huonekaluliikkeiden ketju, joka perustettiin vuonna 1959 ja lakkautettiin vuonna 1991, jolloin useimmat siihen kuuluneet liikkeet jatkoivat yhteistyötään kansainvälisen Europa Möbel -ketjun jäseninä.
Kaluste-Yhtymä perustettiin parantamaan yksityisten huonekaluliikkeiden ja huonekaluvalmistajien kilpailukykyä Askon ja Iskun omia myymälöitä ja kaupan keskusliikkeiden kalustemyymälöitä (kuten OTK-laista Sotkaa) vastaan tehostamalla ostotoimintaa ja markkinointia.
Suurimmillaan 1960-luvun lopulla Kaluste-Yhtymään kuului satakunta huonekaluliikettä ja parikymmentä valmistajaa, muun muassa Sopenkorpi Oy, Lepokalusto Oy, Loppi Oy, Myrskylä Oy, Tuomikaluste, Jalmari Vaara ja Peem Oy. 1970-luvun puolivälissä ketjuun kuului 22 suurta kalustehallia, 16 keskikokoista myymälää ja kymmenkunta pientä huonekalukauppaa, ja niiden yhteiseksi markkinaosuudeksi arveltiin 30 prosenttia.
Kirjallisuutta

Ryyppö, Urho & Häkkinen, Paavo: Kaluste-Yhtymä Oy 1959–1984.  Lahti:  Kaluste-Yhtymä, 1984.
Aiheesta muualla

Yhtiön historiaa Pörssitiedossa
Femitex

Femitex Oy oli turkulainen vaatetustehdas, joka teki naistenvaatteita Turun vanhassa verkatehtaassa vuodesta 1967 alkaen. Sen perusti 1964 ekonomi Raino Köpsi vaimonsa Railin kanssa heidän ostamansa Oy Hasan Ab:n pohjalle, joka puolestaan oli alun perin 1941 perustettu Hämeenkulman Kutomo ja Neulomo. 1970-luvun keskivaiheilla Femitex oli Kruunu-Pukineen sisaryhtiö.
Naisten takkeja, kävelypukuja ja vapaa-ajan vaatteita tehnyt yritys työllisti 1960-luvun lopussa noin 95 henkeä ja 1970-luvun loppupuolella noin 150 henkeä. Tuotannosta kaksi kolmasosaa meni vientiin, lähinnä muihin Pohjoismaihin ja bilateraalikauppana Neuvostoliittoon.
Femitexin suunnittelijoita ovat olleet muun muassa Sylvia Henttu, Irmeli Jussila, Maritta Lindqvist ja Matti Seppänen.
Femitex Oy teki konkurssin 1990. Sittemmin Femitex on ollut vuonna 2011 lopettaneen Turun Raisa-Tuote Oy:n aputoiminimi, ja Matti Seppänen on jatkanut tuotemerkin suunnittelijana.
Félou

Féloun koski.
Féloun voimalaitos vuonna 2014.
Félou on 15,5 metriä korkea koski Senegaljoessa Malissa. Se sijaitsee Kayesin piirin Hawa Dembayan kunnassa 15 kilometriä Kayesin kaupungista kaakkoon.
Epäsäännöllisten kiviportaiden muodostama moniuomainen koski hiidenkirnuineen on yksi Kayesin alueen matkailunähtävyyksistä. Se muodostaa luonnollisen esteen joella tapahtuvalle liikennöinnille, minkä johdosta ranskalaiset siirtomaavalloittajat rakensivat vuonna 1885 lähistölle Médinen linnoituksen. Paikan historiasta muistuttaa Senegalin kuvernöörille Louis Faidherbelle omistettu kivipaasi.
Kosken ohi johtavassa kanavassa sijaitsee vuonna 1927 valmistunut Länsi-Afrikan ensimmäinen vesivoimalaitos. Vuonna 1992 uudistetun voimalan kapasiteetti oli 600 kilowattia. Uuden voimalaitoksen rakentaminen alkoi vuonna 2009 ja se valmistui vuonna 2014. Sen kapasiteetti on 60 megawattia. Laitos tuottaa sähköä Senegaljoen yhteistyöjärjestön jäsenmaille Malille, Mauritanialle ja Senegalille.
Féloun yläpuolella sijaitsee Gouinan vesiputous, jonne myös rakennetaan vesivoimalaitosta.
Timo Favorin

Timo Favorin (s. 19. toukokuuta 1969 Tampere) on tamperelainen entinen jääkiekkoerotuomari, siviiliammatiltaan opettaja. Hän toimi eritysopettajana Sylvään koulussa ja sitten opetti fysiikkaa, kemiaa ja matematiikkaa Tampereen Puistokoulun Liisanpuiston koulutalossa. Nykyään Favorin toimii  Hatanpään koulun Joustavan perusopetuksen eli Jopo-luokan luokanopettajana. Hän aloitti tuomarina kaudella 1997–1998 ja on sen jälkeen tuominnut 1000 pääsarjaottelua. Hänet on valittu liigan parhaaksi erotuomariksi neljästi (vuosina 2004, 2007, 2008 ja 2017). 24. tammikuuta 2014 Favorin ohitti 754 ottelulla Seppo Mäkelän ja nousi SM-liigan päätuomarien kaikkien aikojen ottelutilaston kärkipaikalle. 3.2.2017 Favorin tuomitsi 900. ottelun ensimmäisenä tuomarina Suomessa.
Tampereen paikallisottelu 1.2.2019 oli Favorinin 1000. pääsarjaottelu (pudotuspelit ja Ruotsissa vihelletyt kolme ottelua mukaan laskien) ja samalla uran päätös. Favorin saavutti tuhannen pääsarjaottelun rajan ensimmäisenä suomalaisena erotuomarina. Ottelussa kohtasivat Tampereen joukkueet Ilves ja Tappara. Ottelu oli samalla saavutuksen juhlaottelu.
Favorinin merkittävimmät kansainväliset erotuomaritehtävät ovat olleet päätuomarina toimiminen A-ryhmän MM-kisoissa 2003 ja Torinon olympialaisissa 2006. Torinossa hän tuomitsi ottelut Latvia–Yhdysvallat, Italia–Saksa ja Ruotsi–Slovakia. Hän on lisäksi ollut päätuomarina B-ryhmän MM-kisoissa 2001, 3. divisioonan MM-kisoissa 2004, 20-vuotiaiden MM-kisoissa 2002 ja 2003 sekä 18-vuotiaiden MM-kisoissa 1999 ja 2000.
Ennen tuomariuraansa Favorin pelasi jääkiekkoa Suomen I-divisioonassa 1988–1989 sekä Saksan II Bundesliigassa 1987–1988.
Kirjallisuutta

Linda Huhtinen: Tuomari – Timo Favorinin tarina.  Bazar Kustannus Oy, 2019.
Kalliopyy

| Kalliopyy |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Aitokanat Phasianidae
Alaheimo::  Perdicinae
Suku::  Punapyyt Alectoris
Laji::  barbara
Kaksiosainen nimi
 Alectoris barbara  (Reichenow, 1896) 
 Punapyiden suvun lajien levinneisyydet. Kalliopyyn levinneisyys on merkitty vaaleansinisellä värillä.
Alalajit 
 Alectoris barbara barbara  Alectoris barbara barbata  Alectoris barbara koenigi  Alectoris barbara spatzi 
Katso myös
   Kalliopyy Wikispeciesissä   Kalliopyy Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kalliopyyn munia.
Kalliopyy (Alectoris barbara) on aitokanojen heimoon kuuluva kanalintulaji, jota tavataan laajalla alueella Pohjois-Afrikassa ja Gibraltarilla sekä Sardiniassa. Kalliopyyt esiintyvät erilaisissa ympäristöissä ja korkeuksissa, usein kuitenkin kuivilla alueilla. Kalliopyyn kanta on arvioitu elinvoimaiseksi. Lajin pään kuviointi eroaa muista punapyistä. Kalliopyy jaetaan neljään alalajiin.
Ulkonäkö ja koko

Kalliopyy on 32–35 senttimetriä pitkä, ja sen siipien kärkiväli on 46–49 cm. Sen pään kuviointi on erilainen kuin muilla punapyylajeilla. Kalliopyyn päälaen keskijuova on väriltään tumman punaruskea ja pään sivut ovat vaaleanharmaat. Silmän takapuolella on ruskea juova. Kalliopyyn kurkkulappu on harmaa, kun punapyyllä se on valkoinen. Kaulus on leveä ja tumman punaruskea valkein pilkuin. Kalliopyyn hartiat on vaalean siniharmaat ja niissä on punaruskeaa kuviointia. Vatsapuoli on hiekanruskea, joten kastanjanruskeat kylkiraidat erottuvat vähemmän selvästi kuin muilla saman suvun lajeilla. Nuoret yksilöt ovat tasaisemmin hiekanruskeita, ja niiden kauluksessa ja kylkiraidoissa on vähemmän kontrastia kuin aikuisilla yksilöillä, eikä niiden pään alueella ole harmaita sävyjä.
Äänet

Kalliopyyn reviiriääni on epäpuhtaiden äänien sarja ”tre-tre-tre-tre-tre-tre-tsäähtse-tre-tre-tre..”, jonka lyhyet ”tre”-äänet katkaisee venytetty, käheä sähädys ”tsäähtse”. Kalliopyyllä on joskus hyvin paljon punapyytä muistuttavia ”tra-tse-tse”-ääniä sekä käheä ”tshruuih”.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kalliopytä tavataan alkuperäisenä lajina Gibraltarilla ja Pohjois-Afrikassa: Algeriassa, Tšadissa, Egyptissä, Libyassa, Mauritaniassa, Marokossa, Tunisiassa ja Länsi-Saharassa. Lisäksi niitä tavataan Kanariansaarilla ja Italian Sardiniassa. Geeniperimästä on päätelty, että Sardinian linnut ovat tulleet Pohjois-Afrikasta mahdollisesti historiallisen siirtoistutuksen tuloksena. Lajia on aikaisemmin istutettu Portugaliin ja Madeiralle, mutta sieltä ei ole havaintoja viime vuosilta. Kanariansaarten kanta on luonnonvarainen. Lajin alalajeista A. b. barbara-alalajia tavataan Marokossa ja Tunisiassa, A. b. barbata-alalajia Libyassa ja Egyptissä, A. b. koenigi-alalajia Kanariansaarilla ja Marokon luoteisosassa ja A. b. spatzi-alalajia Marokossa, Algeriassa ja Tunisiassa.
Laajan levinneisyysalueen takia Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut lajin elinvoimaiseksi, mutta lajin yksilömäärästä ei ole tarkkaa tietoa. Euroopassa arvioitiin vuonna 2004 pesivän 7 500–20 000 paria, ja eurooppalaiset linnut muodostavat lajin koko kannasta alle viisi prosenttia. Kalliopyiden on havaittu vähenevän, mutta väheneminen ei ole ollut niin nopeaa, että uhanalaisuuden kriteerit täyttyisivät. Gibraltarilla elää noin 50 pesivää paria, samoin kuin Espanjassa. Kalliopyyt ovat vähentyneet huomattavasti Kanariansaarilla ja Sardiniassa. Syiksi on epäilty liiallista metsästystä ja salametsästystä mutta myös elinympäristön muutoksia ja hyönteismyrkkyjä.
Kalliopyitä elää erilaisissa ympäristöissä ja korkeuksissa. Ne elävät aroilla ja aavikoilla, jopa paljailla kallioilla, pensaikoissa ja joskus hedelmätarhoissa. Aavikkoalueilla ne etsiytyvät joenuomissa kasvavan pensaikon tai varpujen suojaan. Niitä esiintyy 3 000 metrin korkeuteen saakka, ja alempana ne viihtyvät avoimissa metsissä ja aukioilla. Kalliopyyt eivät ole yleensä muuttolintuja, mutta Atlasvuorilla pesivät yksilöt siirtyvät alemmas siksi aikaa kun vuorilla on lumipeite.
Käyttäytyminen, ravinto ja lisääntyminen

Kalliopyyt syövät pääasiassa monenlaisia siemeniä mutta niiden lisäksi myös hyönteisiä. Jos kalliopyy tuntee itsensä uhatuksi, se pakenee ensisijaisesti juoksemalla, mutta saattaa myös lentää pienen pyrähdyksen. Kalliopyy käyttäytyy pääpiirteissään samalla tavalla kuin punapyy.
Kalliopyyt pariutuvat helmikuun ja huhtikuun välisenä aikana, alueesta riippuen. Niiden pesä on maakuoppa, jonka ne pehmustavat lehdillä ja höyhenillä. Kalliopyy munii keskimäärin 15 munaa ja hautoo niitä noin 24 päivän ajan. Kuivina vuosina poikueet ovat tavallista pienempiä ja äärimmäisen kuivuuden kohdatessa linnut eivät pesi lainkaan.
Kalliopyy