stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Paajanen

Paavo Paajanen
Paavo Paajanen (26. tammikuuta 1917 Antrea – 6. maaliskuuta 1999 Savonlinna) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 101. Taistelulähettinä 3./KevPsto 11:ä palvellut Paajanen nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 6. marraskuuta 1942. Nimityshetkellä Paajanen oli sotilasarvoltaan alikersantti. Sodan jälkeen Paajanen työskenteli Valtionrautateiden palveluksessa.
Paavo Paajanen oli yksi neljästä kenttätykistössä palvelleesta Mannerheim-ristin ritarista; muut olivat kenraali Vilho Nenonen, kapteeni Osmo Laakso ja vääpeli Leevi Moisander.
Paajasen kuoltua vuonna 1999 hänen perikuntansa luovutti Paajaselle myönnetyn Mannerheim-ristin säilytettäväksi Jääkäritykistörykmentin perinnekokoelmassa. Samaan aikaan Paajasen pojanpoika aloitti varusmiespalveluksensa JTR:ssä.
P-Klooritolueeni

| p-Klooritolueeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-kloori-4-metyylibentseeni
CAS-numero:  106-43-4
PubChem CID:  7810
SMILES:  CC1=CC=C(C=C1)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H7Cl
Moolimassa:  126,576 g/mol
Sulamispiste:  7,5 °C
Kiehumispiste:  162 °C
Tiheys:  1,07 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,1 g/l (20 °C)
p-Klooritolueeni eli 4-klooritolueeni (C7H7Cl) on tolueenin kloorattuihin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää liuottimena sekä valmistettaessa muita orgaanisia kemikaaleja kuten väriaineita. m-Klooritolueeni on o- ja m-klooritolueenien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa p-klooritolueeni on väritöntä ja herkkäliikkeistä nestettä. Yhdiste liukenee vain pieninä määrinä veteen ja paremmin useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, kloroformiin, tetrakloorimetaaniin ja bentseeniin. m-Klooritolueeni ärsyttää ihoa ja silmiä aiheuttaen punoitusta ja kipua.
Valmistus ja käyttö

p-Klooritolueenia valmistetaan tyypillisimmin klooraamalla tolueenia ja katalyyttinä käytetään zeoliitteja. Reaktiossa muodostuu p- ja o-isomeerien seos ja aproottiset liuottimet suosivat p-isomeerin muodostumista. Myös rauta(III)kloridin käyttäminen klooraavana reagenssina suosii p-isomeerin muodostumista. o- ja p-Klooritolueenit erotetaan toisistaan tislaamalla.
p-Klooritolueenia voidaan käyttää muiden klooritolueeni-isomeerien tapaan liuottimena. Lisäksi siitä valmistetaan väriaineita, väri- ja lääkeaineiden sekä hyönteis- ja rikkaruohomyrkkyjen valmistuksessa tarvittavia kemikaaleja kuten p-klooribentsotrikloridia ja p-klooribentsotrifluoridia, diklooritolueeneja, kloorinitrotolueeneja ja polyketonipolymeerejä.
P-Nitrofenoli

| p-Nitrofenoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-nitrofenoli
CAS-numero:  100-02-7
PubChem CID:  980
SMILES:  C1=CC(=CC=C1[N+](=O)[O-])O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H5NO3
Moolimassa:  139,11 g/mol
Sulamispiste:  114,9–115,6 °C
Kiehumispiste:  279 °C
Tiheys:  1,479 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 12,4 g/l (20 °C)
p-Nitrofenoli eli 4-nitrofenoli (C6H5NO3) on fenolin nitrattuihin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muiden orgaanisten yhdisteiden valmistuksessa lähtöaineena ja analyyttisessä kemiassa pH-indikaattorina. p-Nitrofenoli on o- ja m-nitrofenolien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa p-nitrofenoli on väritöntä tai keltaista kiteistä ainetta. p-Nitrofenolilla on kaksi kiderakenteeltaan eroavaa muotoa: α- ja β-muodot. Yhdiste liukenee hieman viileään veteen ja paremmin lämpimään. Aine liukenee hyvin muun muassa etanoliin, dietyylieetteriin, kloroformiin ja emäksisiin vesiliuoksiin. p-Nitrofenolin pKa-arvo on 7,15 eli se on heikko happo. Yhdiste on kuitenkin fenolia voimakkaampi happo, mikä johtuu nitroryhmän aiheuttamasta elektroneja puoleensavetävästä induktiivisestä efektistä. Lisäksi nitroryhmä konjugoituneena bentseenirenkaaseen lisää mahdollisuuksia eri resonanssimuotoihin, mikä stabiloi rakennetta. p-Nitrofenolin etanoliliuoksen muuttavat väriään värittömästä keltaiseksi pH:n ollessa välillä 5,6–7,6. p-Nitrofenoli on myrkyllistä ja ärsyttää voimakkaasti ihoa, silmiä ja hengitysteitä. Aineelle altistuminen voi johtaa methemoglobiinin muodostumiseen veressä, mikä ilmenee ihon sinistymisenä.
Valmistus ja käyttö

p-Nitrofenolia voidaan valmistaa kahdelle tavalla. Nämä ovat fenolin nitraus tai p-kloorinitrobentseenin hydrolyysi emäksisissä olosuhteissa.
p-Nitrofenolia voidaan käyttää pH-indikaattorina. Siitä valmistetaan useita muita yhdisteitä kuten lääkkeinä käytettäviä amodiakiinia ja rilutsolia, maatalouskemikaaleja kuten parationia sekä väriaineita ja niiden valmistuksessa käytettäviä yhdisteitä kuten p-aminofenolia ja rikkivärejä.
Kalervo Paananen

Kalervo Paananen (s. 19. marraskuuta 1942) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä pelannut Paananen edusti urallaan Kotkan Työväen Palloilijoita 1961–1967 ja 1973–1974 sekä Helsingin Jalkapalloklubia 1968–1972 . Hän voitti KTP:ssa Suomen Cupin 1961 ja 1967. Kaikkiaan Paananen pelasi 10 kauden aikana 221 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki 25 maalia.
Paananen pelasi Suomen maajoukkueessa yhden A-maaottelun vuonna 1965.
Pelaajauran päätyttyä Paananen toimi KTP:n päävalmentajana 1980–1982.
P-Nitrotolueeni

| p-Nitrotolueeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-metyyli-4-nitrobentseeni
CAS-numero:  99-99-0
PubChem CID:  7473
SMILES:  CC1=CC=C(C=C1)[N+](=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H7NO2
Moolimassa:  137,136 g/mol
Sulamispiste:  51,9 °C
Kiehumispiste:  238,3 °C
Tiheys:  1,123 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 0,35 g/l (20 °C)
p-Nitrotolueeni eli 4-nitrotolueeni (C7H7NO2) on tolueenin nitrattuihin johdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä erityisesti väriaineiden synteeseissä. p-Nitrotolueeni on o- ja m-nitrotolueenien isomeeri.
Ominaisuudet

p-Nitrotolueeni on huoneenlämpötilassa värittömiä tai vaaleankeltaisia kiteisiä aineita. Yhdiste on lähes täysin liukenematon, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin, kloroformiin ja bentseeniin. Metyyliryhmään nähden p-asemassa sijaitseva nitroryhmä aktivoi metyyliryhmää ja yhdisteelle voi tapahtua esimerkiksi kondensaatioreaktioita johtaen stilbeenijohdannaisiin. Elektrofiilinen aromaattinen substituutio kuten nitraus, halogenointi tai sulfonointi johtaa elektrofiilin reaktioon 2-asemaan metyyliryhmään nähden. p-Nitrotolueeni voidaan hapettaa elektrolyyttisesti p-nitrobentsaldehydiksi tai kromihapon tai kaliumpermanganaatin avulla p-nitrobentsoehapoksi. Pelkistys raudan avulla tai vedyttämällä johtaa p-toluidiiniin.
Valmistus ja käyttö

Yhdistettä valmistetaan nitraamalla tolueenia joko väkevien typpi- ja rikkihappojen tai typpi- ja fosforihappojen seoksella. Näin muodostuva seos sisältää eniten o- ja p-nitrotolueeneja. Käytettäessä typpihapon lisäksi fosforihappoa on p-isomeeri vallitseva tuote. Yhdiste voidaan erottaa isomeereistaan tislaamalla alennetussa paineessa ja kiteyttämällä.
p-Nitrotolueenia käytetään erityisesti p-nitrobentsaldehydin, p-nitrobentsoehapon, p-toluidiinin, 2,4-dinitrotolueenin ja 4-nitro-2-tolueenisulfonihapon, joita käytetään muun muassa atsovärien valmistuksessa, tuotantoon. Lisäksi siitä valmistetaan räjähteitä, hajusteita ja polyuretaanivaahtoja.
Oviraptorit

| Oviraptorit |
| --- | --- |
 Microvenator
 Liitukausi, 130–66 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     (Mahdollisesti jo noin 140 Ma) 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  Liskonlantioiset Saurischia
Alalahko::  Teropodit Theropoda
Osalahko::  †Oviraptorit Oviraptorosauria  Barsbold, 1976
Synonyymit
 Caenagnathiformes Sternberg, 1940  Avimimiformes Chatterjee, 1991 
Alaryhmät
 †Incisivosaurus  †Ningyuansaurus  †Protarchaeopteryx  †Shanyangosaurus?  †Caudipteridae  †Caenagnathoidea 
Katso myös
   Oviraptorit Wikispeciesissä   Oviraptorit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oviraptorit eli oviraptorisaurit oli höyhenpeitteisten petokätisten dinosaurusten (Maniraptora) ryhmä joka eli liitukaudella nykyisen Aasian ja Pohjois-Amerikan alueella. Fossiilit ovat harvinaisempia Pohjois-Amerikassa, mutta Aasiasta on löydetty useita hyvin säilyneitä luurankoja.
Varhaisimmat ja alkukantaisimmat oviraptorit olivat Protarchaeopteryx robusta ja Incisivosaurus gauthieri, molemmat Yixianin muodostumasta Kiinasta varhaiselta liitukaudelta noin 125 miljoonaa vuotta sitten. Jotkut hajanaiset lajit, kuten Calamospondylus oweni ja Thecocoelurus daviesi, saattoivat olla vielä varhaisempia oviraptoreita. Eräs pieni Englannista löydetty kaulanikama jakoi samoja piirteitä oviraptorien kanssa. Se saattoi edustaa ryhmän aikaisempaa esiintymää, noin 140 miljoonaa vuotta sitten.
Ulkonäkö

Oviraptoreilla oli lyhyt kallo jossa joillakin lajeilla oli heltta. Nokka oli papukaijamainen, ja siinä oli vähän tai ei yhtään hampaita. Niiden koko vaihteli kalkkunan kokoisesta Caudipteryxistä kahdeksan metriä pitkään ja 1,4 tonnia painavaan Gigantoraptoriin.
Elintavat

Oviraptorit kehittyivät lihaa syövistä teropodeista, mutta olivat kaikkiruokaisia tai kasvinsyöjiä. Aiemmin niiden uskottiin syöneen toisten eläinten munia. Tämä käsitys perustui 1920-luvulla Mongoliasta löydettyihin Oviraptorin fossiileihin. Suurin osa fossiileista löydettiin läheltä dinosauruksen pesiä joissa oli munia. Munien oletettiin kuuluneen Protoceratopsille, ja Oviraptorin luultiin olleen varastamassa sen munia, joten se sai nimen Oviraptor, eli munavaras. Oviraptorin mukaan nimettiin koko ryhmä Oviraptorosauria.
Kun yhdysvaltalaiset palasivat Mongoliaan 1990-luvulla, he löysivät lisää samanlaisia munia. Niistä löydettiin alkioita jotka paljastivat niiden olleen Oviraptorin omia munia.
Myöhemmin on löydetty fossiileja oviraptoreista jotka hautoivat muniaan samalla tavalla kuin linnut.
Luokittelu

Oviraptorit, kuten kaikki muutkin petokädet, olivat hyvin läheistä sukua linnuille. Jotkut oviraptorit muistuttivat niin paljon lintuja, että jotkut tutkijat uskovat niiden olleen primitiivisiä lentokyvyttömiä lintuja. Toisaalta ne olivat silti luultavasti vain hyvin läheistä sukua niille.
Luokittelu > Sukuja

Avimimus
Caudipteryx
Caenagnathasia
Gigantoraptor
Microvenator
Oviraptor
Protarchaeopteryx
Rinchenia
Oviraptorin munia
Käännös suomeksi
Oulun valtaus

Oulun valtaus oli Suomen sisällissodan alkuvaiheissa käyty taistelu valkoisten ja punaisten välillä. Ratkaisutaistelu käytiin 3. helmikuuta 1918.
Taisteluihin osallistui valkoisten puolella 300 suojeluskuntalaista Oulusta. Suojeluskuntalaisia avustamaan lähetettiin ensin eversti Tunzelmanin johtamana 700 lähinnä eteläpohjalaista sotilasta ja Mannerheimin lähettämät ratsumestari Hannes Ignatiuksen johtamat lisäjoukot. Punaisilla oli noin 600 miestä, jotka saivat aseistusta ja muuta tukea Oulun kaupungin venäläiseltä varuskunnalta. Varuskunnassa oli yhteensä noin 1 200 sotilasta.
Osapuolet > Neuvosto-Venäjä

Oulussa oli kohtalaisen kokoinen venäläinen varuskunta sijoittuneena pääosin vanhalle Oulun tarkka-ampujapataljoonan kasarmialueelle Intiössä. Venäläiset sotilaat olivat kuitenkin huonosti motivoituneita taisteluihin, lähinnä he vain odottivat kotiinlähtöä. Varuskunnan lisäksi venäläisillä oli tukikohtina merivalvonta-asema Raatinsaaressa, maneesi kaupungin eteläosassa Heinäpäässä ja esikunta Fabritiuksen talossa Pokkitörmällä.
Osapuolet > Punaiset

Oulun työväen järjestyskaarti oli perustettu 15. elokuuta 1917. Kaartin johtajana oli aluksi maltillinen Hugo Granath. Kaarti oli alistettu Oulun työväenneuvostolle. Neuvoston johtaja Yrjö Mäkelin oli taistelujen puhjetessa Helsingissä, ja niin neuvoston johtoon nousi sen varapuheenjohtaja Yrjö Kallinen. Tilanteen kiristyttyä maltilliset joutuivat väistymään. Hugo Granath erosi, ja punakaartin johtajaksi nousi buurisodan veteraani tamperelainen Lennart Lindgren. Punakaarti oli linnoittautunut Vaaran työläiskaupunginosan kivirakennuksiin Oulun työväentalolle, Kansan Tahdon taloon ja läheisiin osuuskunnan taloihin sekä muualla palokuntataloon ja rautatieasemalle.
Osapuolet > Valkoiset

Oulun suojeluskunta oli punaisiin ja varsinkin venäläisiin verrattuna selvästi heikompi osapuoli. Suojeluskuntaan kuului noin 300 miestä. Suojeluskunnan piiripäällikkönä toimi Vilho Nenonen, jonka ehdotuksesta suojeluskunta varusti tuomiokirkon viereisen Franzéninpuiston ympärillä olevat kivirakennukset tukikohdakseen. Oululaisin voimin suojeluskunta ei kuitenkaan olisi pärjännyt. Mannerheim lähetti ensin 700 ja myöhemmin vielä 200 lähinnä eteläpohjalaista suojeluskuntalaista Oulun avuksi.
Taistelujen jälkeen

Oulun valtaaminen oli Pohjois-Suomen suurin taistelu Suomen sisällissodassa. Kun Tornio vallattiin 6. helmikuuta, olivat rautatieyhteydet Ruotsiin ja Suomi Pohjanmaalta ylimpään Lappiin asti valkoisten hallinnassa.
Venäläiset palautettiin kotimaahansa sodan jälkeen. Punavangit pidettiin maaliskuuhun asti tilapäisissä säilöissä. Vankeja oli 19. maaliskuuta 1918 yhteensä 849 henkeä, näistä 72 naisia. Mukana oli venäläisvankeja yhteensä 55 henkeä. Lääninvankilassa oli noin sata henkeä, poliisitalolla 24, naisvankilassa 54 ja Oulun Lyseolla 639. Mukana oli Oulun valtauksen vankien lisäksi naapurikunnista tuotuja punavankeja ja myös 20 valkoisten kutsunnoista kieltäytynyttä. Maaliskuussa kaikki vangit siirrettiin tilapäisistä vankiloista vastaperustettuun vankileiri EE6:een eli Raatin vankileiriin, venäläisten rakentamiin parakkeihin. Alue oli aikaisemmin venäläisten matruusien kasarmi.
Saksalaisen Itämeren divisioonan (Ostsee-Division) osasto vieraili Oulussa 7.-9. kesäkuuta. Kolmella junalla saapunutta osastoa johti eversti von Tschirsky und Boegendorff. Oulun kaupungin puolesta tervetulopuheen piti valtuuston puheenjohtaja tohtori G. Borg. Puheiden ja soittokunnan soiton jälkeen pidettiin sotilasparaati Kauppatorilla. Paraatissa oli mukana myös polkupyöräjoukkoja, kuularuiskuja sekä tykistöä. Illalla järjestettiin Seurahuoneella suomalaisten ja saksalaisten tanssiaiset.
Raatin vankileiriä hoidettiin asiallisesti ja siellä pidetyistä kaikkiaan 1 103 punavangista kuoli vain 51 henkilöä. Kuolleisuus on poikkeuksellisen vähäinen, 5,8 prosenttia vankimäärästä, kun esimerkiksi Raahen leirillä kuoli yli 18 prosenttia vangeista.
Oulun valtiorikosoikeudessa kuolemaan tuomittiin kuusi miesvankia. He olivat Yrjö Kallinen, Oulun punakaartin päällikkö viilaaja Anton Lindgren, vanha järjestömies ja työenyhdistyksen puheenjohtaja Abram Määttä, alun perin Raumalta Ouluun siirtynyt työväenneuvoston jäsen Lauri Lehtisalo, entinen poliisi ja nyt työmiehenä toiminut Antti Laukkanen ja nuori oululainen kirjaltaja Veikko Uksila. Yrjö Kallinen ehdittiin tuomita kuolemaan ennen virallista valtiorikosoikeudenkäyntiä kenttätuomioistuimessa, mutta Oulun komendantti Reinhold Weckman oli jättänyt allekirjoittamatta tuomion. Ketään tuomituista ei teloitettu Oulussa, vaan kuolemaantuomitut siirrettiin eteenpäin Suomenlinnaan. Lindgrenin kohdalla Valtiorikosoikeuden tuomioluettelossa mainitaan kuolinpäiväksi 21.12.1919 ja Veikko Uksila menehtyi Lappeenrannan vankilassa.
Vankileiri lakkautettiin elokuuhun mennessä, ja sen 320 vankia siirrettiin Suomenlinnaan.
Oulun tapahtumien yleiskartta
P-Hydroksiasetofenoni

| p-Hydroksiasetofenoni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-(4-hydroksifenyyli)etanoni
CAS-numero:  99-93-4
PubChem CID:  7469
SMILES:  CC(=O)C1=CC=C(C=C1)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H8O2
Moolimassa:  136,144 g/mol
Sulamispiste:  109–110 °C
Kiehumispiste:  147–148 °C
Tiheys:  1,109 g/cm3
Liukoisuus veteen:  9,9 g/l (22 °C)
p-Hydroksiasetofenoni eli 4-hydroksiasetofenoni (C8H8O2) on aromaattinen fenoleihin ja ketoneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisen kemian synteeseissä valmistettaessa esimerkiksi lääkeaineita. p-Hydroksiasetofenonin isomeereja ovat o- ja m-hydroksiasetofenonit.
Esiintyminen luonnossa ja ominaisuudet

p-Hydroksiasetofenonia esiintyy useissa kasveissa. Esimerkiksi kuusissa sitä esiintyy pikeiini-nimisenä glykosidina. Sitä esiintyy myös muun muassa mangossa, fabianassa, lakoissa, karpaloissa ja sitä muodostuu myös kahviin paahdon aikana sekä sherryyn ja olueen käymisen aikana. Yhdisteen tuoksu ja maku on hedelmäinen.
Huoneenlämpötilassa p-hydroksiasetofenoni on väritöntä kiteistä ainetta. Se liukenee hieman veteen ja paremmin moniin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin ja dietyylieetteriin. Yhdiste on hyvin heikko happo ja sen pKa-arvo on 8,05.
Yhdistettä esiintyy kukkien tuoksuissa ja semiokemikaalina eliöiden viestinnässä.
Valmistus ja käyttö

p-Hydroksiasetofenonia voidaan valmistaa kuumentamalla fenyyliasetaattia ja reaktio on niin kutsuttu Fries-toisiintuminen. Pidettäessä lämpötila noin 60 °C:n paikkeilla on p-isomeeri vallitseva tuote. Lisäksi muodostuu hieman o-hydroksiasetofenonia. Yhdistettä muodostuu myös fenolin ja asetyylikloridin välisellä Friedel–Crafts-asylointireaktiolla.
p-Hydroksiasetofenonia käytetään valmistettaessa muun muassa formoterolia, p-hydroksifenyylietikkahappoa, parasetamolia, salbutamolia ja synefriiniä.
Aiheesta muualla

Food Component Database (FooDB): 4'-Hydroxyacetophenone (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): 4'-Hydroxyacetophenone (englanniksi)
Pherobase: Floral Compound - p-hydroxyacetophenone (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - p-hydroxyacetophenone (englanniksi)
P-Dinitrobentseeni

| p-Dinitrobentseeni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,4-dinitrobentseeni
CAS-numero:  100-25-4
PubChem CID:  7492
SMILES:  C1=CC(=CC=C1[N+](=O)[O-])[N+](=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H4N2O4
Moolimassa:  168,112 g/mol
Sulamispiste:  174 °C
Kiehumispiste:  299 °C
Tiheys:  1,625 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
p-Dinitrobentseeni eli 1,4-dinitrobentseeni (C6H4N2O4) on yksi bentseenin dinitratuista johdannaisista. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisissa synteeseissä väriaineiden valmistamiseen. p-Dinitrobentseeni on o- ja m-dinitrobentseenien isomeeri.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa p-dinitrobentseeni on väritöntä, valkoista tai hieman kellertävää kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta ja liukenee hieman orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, asetoniin, etikkahappoon, etyyliasetaattiin, bentseeniin ja kloroformiin. Yhdiste voi reagoida nukleofiilien kuten hydroksidi-ionien tai ammoniakin kanssa substituutioreaktiolla. p-Dinitrobentseeni pysäyttää tehokkaasti radikaalireaktiot, koska radikaalien reagoidessa sen kanssa muodostuu hyvin stabiili p-dinitrobentseeniradikaali.
Valmistus ja käyttö

Nitrattaessa bentseeniä tai nitrobentseeniä muodostuu isomeerien seos, jossa suurin osa on m-dinitrobentseeniä ja p-isomeeria on hyvin vähän. Tämän vuoksi yhdistettä valmistetaankin muilla keinoin kuten hapettamalla p-nitroaniliinia tai p-nitroaniliinin diatosniumsuolan ja natriumnitriitin välisellä reaktiolla.
p-Dinitrobentseeniä voidaan käyttää väriaineiden valmistamiseen.
Aiheesta muualla

P-Dinitrobentseenin kansainvälinen kemikaalikortti
Oulu–Tornio-rata

Oulun–Tornion rata on Suomen rataverkon osuus, joka johtaa Oulusta pohjoiseen Kemiin ja Tornioon Perämeren rannikkoa seuraillen. Rataosuus valmistui vuonna 1903, ja siitä tuli pohjoinen jatke vuonna 1886 valmistuneelle Pohjanmaan radalle.
Rataosa on yksiraiteinen, ja osuus Oulu–Laurila on sähköistetty. Sähköistys valmistui 1. joulukuuta 2004. Liikenteenohjaus on keskitetty Ouluun. Rataosa muodostaa ainoan rautatieyhteyden Pohjois-Suomeen, ja sen kautta kulkevat kaikki Oulun pohjoispuolisen tavara- ja henkilöliikenteen junat.
Oulu–Kemi-välillä Iissä oleva Kuivajoentien alikulkusilta ei vuonna 2018 julkaistun selvityksen mukaan täytä lujuusvaatimuksia. Silta on valettu vuonna 2016.
Historia

Venäjän sotaministeri Pjotr Vannovski vastusti Ruotsin rajalle ulottuvan radan rakentamista, koska hänen mielestään se oli turvallisuusuhka Venäjälle. Ministerivaltiosihteeri Woldemar von Daehn sai kuitenkin vuonna 1897 suostuteltua keisari Nikolai II:n antamaan luvan radan rakentamiselle. Radan rakennustyöt Oulun ja Kemin välillä aloitettiin kesällä 1899, ja rata valmistui Tornioon asti lokakuussa 1903.
Pohjanmaan radan tavoin rataosan eteläpäässä Haukiputaalla ja Iissä rautatieasemat olivat kaukana kuntakeskuksista. Tämän vuoksi Haukiputaan aseman henkilöliikenne lopetettiin 1990-luvun alkuun mennessä, ja matkustajajunien pysähdyksiä Iin asemalla vähennettiin merkittävästi. VR lakkautti 2. syyskuuta 2006 Iin ja Kuivaniemen aseman matkustajapysähdykset vähäisten matkustajamäärien vuoksi.
Vuonna 2004 Oulu–Laurila-osuuden sähköistyksen käyttöönoton yhteydessä poistettiin käytöstä Olhavan liikennepaikka kilometrillä 805,5. Olhavan ratapihan geometria oli hieman epäonnistunut, sillä ratapiha oli S-kaarteessa, eikä sen sivuraiteiden hyötypituuksien kasvattaminen ollut järkevää. Ratapihan poikki kulki myös paikallistie. Näistä syistä johtuen rakennettiin Myllykankaan liikennepaikka Olhavan pohjoispuolelle, ja Olhavan ratapiha purettiin. Paikalle tehtiin rataoikaisu, jolla saatiin nostettua nopeuksia entisestä 60 km/h nykyiseen 90 km/h asti. Vuonna 2012 Olhavan kaksi vanhan ratapihan molemmissa päissä ollutta tasoristeystä korvattiin ratasuoran keskelle tehdyllä tasoristeyksellä, jossa on puomit.
Rataosalla oli sähköistyksen ja kauko-ohjauksen käyttöönottoon saakka käytössä Pohjois-Suomen viimeiset linja-asemien kampiasetinlaitteet. Näitä mekaanisia turvalaitteita oli alun perin rataosan kaikilla asemilla. Kuitenkin 1970-luvun lopulla Haukiputaan ja Iin mekaaniset asetinlaitteet korvattiin sähköisillä releasetinlaitteilla. Rataosan muilla asemilla oli siipiopastimet eli semaforit vielä 1990-luvun alussa, jolloin ne korvattiin paremmin näkyvillä valo-opastimilla.
Nykyisin liikenteenohjauskeskus Oulussa ohjaa rataosan liikennettä sähköisten turvalaitteiden avulla.
Historia > Rataosalla sattuneet onnettomuudet

Kuivaniemen junaturma 1943, kymmenen kuollutta ja 44 loukkaantuutta
Iin junaturma 2000, 11 loukkaantunutta
Kuivaniemen junaturma 2000, yksi kuoli ja kymmenen loukkaantui
Suunnitelmat

Kemi–Laurila–Haaparanta-osuuden sähköistäminen on kirjattu Rinteen ja Marinin hallituksen hallitusohjelmaan.
Isohaaran voimalaitos

Lautiosaaren ja Laurilan välillä sijaitsevan Isohaaran voimalaitoksen ratalinja ylittää voimalaitospadon harjalla kulkien.
Kuvia

Pikajuna P 80 ylittää Kiiminkijoen rautatiesiltaa Haukiputaalla.
Iin rautatieasema.
Raumonjoen rautatiesilta Torniossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oulu–Tornio-rata Wikimedia Commonsissa
Oulun liikenne ja logistiikka
| --- | --- |
Liikenne:   Oulun liikenne  Oulun seudun liikenne  Potnapekka 
Liikennekeskukset:   Kivisydän  Oritkarin yhdistettyjen kuljetusten terminaali  Oulun lentoasema  Oulun asemakeskus  Oulun rautatieasema  Oulun satama  Pikkaralan rautatieasema  Toppilan rautatieasema  Tuiran rautatieasema 
Oulu kautta kulkevat tiet:   Valtatie 4  Valtatie 20  Valtatie 22  Seututie 815  Seututie 816  Seututie 834  Seututie 836  Seututie 847  Seututie 849  Yhdystie 8300  E8  E75 
Oulun kautta kulkevat rautatiet:   Pohjanmaan rata  Oulu–Tornio-rata  Oulu–Kontiomäki-rata 
Katuja:   Aleksanterinkatu  Isokatu  Kauppurienkatu  Kirkkokatu  Pakkahuoneenkatu  Rantakatu  Rautatienkatu  Saaristonkatu  Torikatu  Uusikatu  Yliopistokatu 
Sillat:   Erkkolan silta  Kiskopolun silta  Joutsensilta  Möljän silta  Rautasilta  Sangin silta  Tuiran sillat 
Muut kaupungin sisäiset tiet:   Hetekyläntie  Joloksentie  Merikoskenkatu  Raitotie  Poikkimaantie  Seututie 833  Seututie 848  Valtatie