stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Feliks Dzeržinski
Puolalainen tausta

Dzeržinski kuului syntyjään puolalaiseen szlachtaan eli aatelistoon. Hänen isänsä Edmund Dzeržinski opetti kymnaasissa Taganrogissa ennen jäämistään eläkkeelle perheen huvilalle nykyisellä Valko-Venäjällä. Äiti Helena Januszewska oli aristokraattisesta perheestä. Isän kuoleman 1882 jälkeen äiti kasvatti pojasta katolilaisen ja nationalistin. Hän toivoi pojastaan pappia, mutta Feliks erotettiin gymnasiumista kaksi kuukautta ennen valmistumista radikaalin toiminnan vuoksi. Dzeržinskin toiminta Liettuan sosialidemokraattisessa puolueessa päättyi pidätykseen 1897. Hänet karkotettiin Siperiaan kaikkiaan kolmeen otteeseen, mutta hän pakeni joka kerta. Vuonna 1899 hän perusti Puolan kuningaskunnan ja Liettuan sosialidemokraattisen puolueen Varsovassa. SDKPiL yhdistettiin Venäjän sosialidemokraattisen työväenpuolueeseen 1906, ja Dzeržinski sai paikan sen keskuskomiteasta.lähde?
Lokakuun vallankumouksen kautta turvallisuusjohtajaksi

Feliks Dzerẑinski tutustui bolševikkijohtajiin Leniniin, Staliniin ja Trotskiin Tukholman puoluekokouksessa vuonna 1906.
Dzeržinski pidätettiin viimeisen kerran 1912 ja tuomittiin kovaan pakkotyöhön. Hänet vapautettiin maaliskuussa 1917 keisarinvallan kaaduttua samalla kuin muutkin poliittiset vangit.lähde?
Pietarissa hän liittyi bolševikkien keskuskomiteaan ja toimi olennaisessa osassa lokakuun 1917 vallankaappauksessa. Hän vastasi bolševikkien päämajan Smolnan turvallisuudesta, ja sen jälkeen Tšekan johdossa. Samalla kun Tšeka toimi terrorivälineenä vallankumouksen vihollisia vastaan, se myös hallinnoi rautatietä, tuotantoa, hyväntekeväisyyttä ja terveydenhuoltoa.lähde?
Loppuvuodet

Sisällissodan jälkeen Dzeržinski toimi Buharinin, Rykovin, Tomskin ja Smirnovin oikeisto-opposition kanssa ja toimiessaan kansantalouden korkeimman neuvoston puheenjohtajana vuodesta 1924 kannatti uutta talouspolitiikkaa.lähde?
Dzeržinski kuoli sydänkohtaukseen 20. heinäkuuta 1926 Moskovassa. Sydänkohtaus tuli välittömästi hänen pidettyään huonokuntoisena ja sairaana keskuskomiteassa puheen, jossa hän voimakkaasti tuomitsi niin sanotun yhtyneen opposition, jota johtivat Lev Trotski, Grigori Zinoviev ja Lev Kamenev.
Muuta

Dzeržinski järjesti mekaanisten laskukoneiden tuotannon Neuvostoliitossa. Koneen tyyppinimi oli Feliks ja lempinimi luonnollisesti rautafeliks. Hän järjesti myös Leica-kameroiden kopiointia ensin orpolasten työprikaatissa, myöhemmin erillisessä tehtaassa Ukrainassa. Kameran mallinimeksi tuli F.E.D..lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Feliks Dzeržinski Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  4  5  6  7  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  SNAC  IdRef
Eduskuntavaalit 1945

Mies pudottaa leimatun äänestyslipun vaaliuurnaan vuoden 1945 eduskuntavaaleissa.
Vaalilippu
Suomen 18. eduskuntavaalit järjestettiin 17.–18. maaliskuuta 1945. Suomessakin edellisen, vuoden 1939 vaaleissa valitun eduskunnan toimikautta oli kaksi kertaa jouduttu sodan vuoksi pidentämään poikkeuslailla. Kun vaalit lopulta pidettiin, sota ei ollut vielä päättynyt Suomenkaan osalta, sillä Lapin sota oli silloin vielä käynnissä ja vuonna 1939 julistettu sotatila voimassa.
Siirtyminen ”toiseen tasavaltaan”

Vaalit olivat ensimmäiset Suomen itsenäisyyden aikana pidetyt, joissa kommunistit saivat esiintyä vapaasti. Ennen vaaleja pääministeri J. K. Paasikivi piti radiopuheen, jossa hän pyysi kansaa valitsemaan eduskuntaan "uusia kasvoja". Tämä varmistettiin myös sillä, että lakkautetun Isänmaallisen Kansanliikkeen kansanedustajat eivät saaneet asettua ehdokkaiksi vaaleihin. Lisäksi yhdentoista nimeltä mainitun, Maalaisliittoon, Kokoomukseen ja SDP:hen kuuluneen liian saksalaismieliseksi tai sotapolitiikan kannattajaksi katsotun kansanedustajan asettuminen ehdolle kiellettiin.
Vasemmistokirjailija Matti Kurjensaari luonnehti 1945 eduskuntavaaleja myöhemmin "ensimmäisen" ja "toisen tasavallan" väliseksi taitekohdaksi. "Ensimmäistä tasavaltaa" oli luonnehtinut 1920- ja 1930-luvuilla vallinnut "porvarillinen hegemonia", joka oli perustunut hänen mukaansa enemmänkin kansalaissodan jälkeiseen ja lapualaisvuosien aikaiseen "yleiseen", valkoiseen mielipiteeseen ja oikeiston vahvoihin tukipylväisiin suojeluskuntiin, Lotta Svärd -järjestöön, Isänmaalliseen kansanliikkeeseen ja Akateemiseen Karjala-Seuraan kuin kansan "todelliseen kannatukseen" vaaleissa. "Toiseen tasavaltaan" siirryttäessä oikeisto menetti painostusryhmänsä ja suuressa määrin "yleisen mielipiteen" tuen samalla kun vasemmisto organisoi suoran toiminnan muotoja, joista näkyvimpiä olivat lukuisat joukkokokoukset.
SDP kärsi merkittävän tappion menettäessään asemiaan SKDL:lle, joka nousi toiseksi suurimmaksi puolueeksi. Hyvin monet SKDL:n listoilta valitut olivat olleet sotien aikana, jotkut jo niitä ennenkin, poliittisista syistä turvasäilössä ja heidät oli välirauhansopimuksen nojalla vapautettu heti jatkosodan päätyttyä ja heidän vaalikelpoisuuttaan rajoittaneet, 1930-luvulla annetut määräykset oli kumottu. Syksyllä 1946 SKDL sai loikkausten (Sylvi-Kyllikki Kilpi ja Atos Wirtanen) ansiosta suurimman puolueen aseman. Kokoomus ja edistyspuolue voittivat muutaman paikan, mutta oikeisto kokonaisuudessaan hävisi edellisvaaleihin verrattuna. Vaalitulos oli olennaisesti konservatiivinen, sillä 75 % kansasta äänesti vanhoja sota-aikana vallassa olleita puolueita.
Vaalit olivat merkittävät myös vaaliteknisesti, sillä niissä käytettiin ensimmäisen kerran ennakkoäänestystä ulkomailla, kun Ruotsiin kokonaisuudessaan evakuoitu Lapin väestö äänesti väliaikaisilla sijoituspaikkakunnillaan. Nyt saivat ensimmäistä kertaa äänestää myös 21-vuotiaat, kun aiempi äänioikeusikäraja oli ollut 24 vuotta.
Eduskuntavaalien tulos osoitti länsimaille, että Suomi oli erilainen kuin Neuvostoliiton valtapiiriin joutuneet Itä-Euroopan maat. Kommunistijohtoisten kansandemokraattien menestys puolestaan vakuutti Neuvostoliiton siitä, että Suomen poliittinen suunnanmuutos oli todella tapahtunut. Useimmille suomalaisille vaalitulos oli helpotus sikäli, että eduskunnan enemmistö säilyi vanhojen peruspuolueiden käsissä.
Kansanedustajat

Koska edellisistä vaaleista oli kulunut jo poikkeuksellisen pitkä aika, kansanedustajien vaihtuvuus oli todella suuri: ns. pitkän parlamentin jäseniä oli vain puolet valituista ja uusina valittiin mm. SDP:n Yrjö Kallinen, Yrjö Kilpeläinen, Valto Käkelä, Väinö Leskinen, Uuno Takki ja Penna Tervo, Maalaisliiton Kusti Eskola, Antti Koukkari, Martti Miettunen, Kustaa Tiitu, Veikko Vennamo ja Johannes Virolainen, Kokoomuksen Päiviö Hetemäki, Niilo Honkala, Jussi Lappi-Seppälä, Arvo Salminen ja Johannes Wirtanen, SKDL:n Aimo Aaltonen, Toivo Kujala, Hertta Kuusinen, Yrjö Leino, Ville Pessi ja Eino Tainio, RKP:n Nils Meinander, sekä Edistyspuolueen Rolf B. Berner, Lassi Hiekkala ja Yrjö Suontausta. Näistä viimeinen eduskuntatyössä mukana ollut oli Johannes Virolainen, joka jätti eduskunnan vuoden 1991 vaaleissa.
Puolueen tultua lakkautetuksi IKL:n eduskuntaryhmään kuuluneet eivät voineet asettua ehdolle. Lisäksi ehdokkuudesta kieltäytyivät sotavuosien toimintansa ja Paasikiven toiveiden perusteella SDP:n Aleksi Aaltonen, Väinö Hakkila, Väinö Salovaara ja Väinö Tanner, Maalaisliiton Viljami Kalliokoski, Antti Kukkonen, Tyko Reinikka ja Mikko Tarkkanen, sekä Kokoomuksen Toivo Horelli, Oskari Lehtonen ja Edwin Linkomies. Eduskunnan jättivät myös Maalaisliiton Antti Junes, Kalle Lohi ja Tilda Löthman-Koponen, Kokoomuksen Antti Hackzell ja Kaapro Moilanen, SDP:n Heikki Kääriäinen ja Oskari Reinikainen, sekä 44 valtiopäivät istunut RKP:n Ernst Estlander. Valitsematta jäivät SDP:n Mikko Erich, Armas Paasonen ja Matti Turkia, SKDL:n Mikko Ampuja, Maalaisliiton Heikki Niskanen, Kokoomuksen Jaakko Ikola ja Pekka Pennanen, joka istui 42 valtiopäivät, sekä RKP:n Henrik Kullberg.
Eduskuntaan palasivat mm. SKDL:n Johan Helo ja Mauri Ryömä. Eduskunnan ikäpuhemies tuli edelleen olemaan SDP:n kansanedustaja, 78-vuotias Miina Sillanpää. Viimeisinä näissä vaaleissa valituista "uusista kasvoista" olivat elossa Kusti Eskola, ja Olga Terho viimeisimpänä kuolleena, molemmat kuolivat vuonna 2003.
Tulokset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Äänestysaktiivisuus | 74,9 % | +8,3 |
| Äänestäneet | 1 710 251 |  |
| Puolue | Puolue | Edustajat | Edustajat | Äänet> Osuus | Äänet> Osuus | Äänet> Lukumäärä | Äänet> Lukumäärä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 50 | −35 | 25,08 % | −14,7 | 425 948 | −90 032 |
|   | Suomen kansan demokraattinen liitto | 49 | – | 23,47 % | –  | 398 618 | –  |
|   | Maalaisliitto | 49 | −7 | 21,35 % | −1,5 | 362 662 | +66 133 |
|   | Kansallinen Kokoomuspuolue | 28 | +3 | 15,04 % | +1,5 | 255 394 | +79 179 |
|   | Ruotsalainen kansanpuolue | 14 | −4 | 7,90 % | −1,7 | 134 106 | +9 386 |
|   | Kansallinen Edistyspuolue | 9 | +3 | 5,17 % | +0,4 | 87 868 | +25 481 |
|  | Pienviljelijäin puolue |  | −2 | 1,18 % | −1,0 | 20 061 | −7 722 |
|  | Ruotsalainen vasemmisto | 1 | +1 | 0,48 % | +0,0 | 8 192 | +2 212 |
|  | Radikaalinen Kansanpuolue |  |  | 0,10 % | –  | 1 623 | –  |
|  | Muut |  |  | 0,23 % | +0,1 | 3 904 | +2 400 |
|  | Yhteensä | 200 |  | 100 % |  | 1 698 376 | +401 057 |
| Lähde: Tilastokeskus 2004; Radikaalisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Radikaalisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Radikaalisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Radikaalisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Radikaalisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Radikaalisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa | Lähde: Tilastokeskus 2004; Radikaalisen kansanpuolueen äänimäärä vain painetussa versiossa |  |
Nikolai Galahov

Nikolai Galahov 1900-luvun alussa.
Nikolai Pavlovitš Galahov (ven. Никола́й Па́влович Гала́хов; 15 tammikuuta 1855 – 20 tammikuuta 1936) oli venäläinen aatelismies ja virkamies. Vuosina 1915–1917 hän toimi Vitebskin kuvernementin kuvernöörinä. Virka-arvoltaan hän oli todellinen valtioneuvos. Lokakuun vallankumouksen jälkeen hän muutti Ranskaan.
Kirk Douglas

| Kirk Douglas |
| --- | --- |
 Kirk Douglas noin vuonna 1955
Henkilötiedot
Syntynyt: Issur Danielovitch 9. joulukuuta 1916 Amsterdam, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 5. helmikuuta 2020 (103 vuotta) Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, tuottaja, ohjaaja, kirjailija
Puoliso:  Diana Douglas (1943–1951) Anne Buydens (1954–2020)
Lapset:  Michael (s. 1944) Joel (s. 1947) Peter (s. 1955) Eric (1958–2004)
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Izzy Demsky
Aktiivisena:  1942–2008
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.kirkdouglas.com
IMDb 
Elonet
Kirk Douglas (syntyjään Issur Danielovitch; 9. joulukuuta 1916 Amsterdam, New York – 5. helmikuuta 2020 Beverly Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, tuottaja, ohjaaja ja kirjailija.
Douglas sai urallaan Oscar-ehdokkuudet pääosasuorituksistaan elokuvissa Nyrkkeilysankari (1949), Särkyneiden haaveiden kaupunki (1952) ja Hän rakasti elämää (1956) sekä Oscar-palkinnon elämäntyöstään vuonna 1996.
Douglas näytteli usein peräänantamattomia ja vahvatunteisia sankareita ja antisankareita. Douglasin luonteenomaisia piirteitä olivat urheilullinen olemus, omaperäinen ääni ja syvä leukavako.
Elämäkerta > Varhainen elämä

Issur Danielovitch syntyi 9. joulukuuta 1916 Amsterdamin kaupungissa New Yorkin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Hänen vanhempansa Herschel Danielovitch ja Bryna Sanglel olivat Venäjän keisarikunnasta tulleita venäjänjuutalaisia siirtolaisia. Perheen kotikieli oli jiddiš, ja  Issurilla oli kuusi siskoa. Herschelin veli oli jo aiemmin muuttaessaan Yhdysvaltoihin ottanut sukunimekseen Demsky, jonka myös Herschelin perhe otti käyttöön. Issur alkoi käyttää etunimeä Izzy. Hänen vanhempansa suunnittelivat pojan lähettämistä rabbikouluun, mutta itse hän halusi jo lapsesta alkaen näyttelijäksi.
Koska perhe oli köyhä, Demsky maksoi yliopisto-opintonsa St. Lawrence Universityssä ja näyttelijänopintonsa New Yorkin American Academy of Dramatic Artsissa sekalaisilla töillä. Yksi hänen luokkatoverinsa American Academy of Dramatic Artsissa oli näyttelijä Lauren Bacall.
Näytellessään yliopistoaikanaan kesäteatterissa Demsky vaihtoi näyttelijätoveri Karl Maldenin ehdotuksesta nimekseen Kirk Douglas.
Douglas palveli Yhdysvaltain laivastossa toisen maailmansodan aikana Tyynellämerellä vuosina 1943–1944. Ennen sotaa ja sen jälkeen hän näytteli pienissä rooleissa Broadwaylla.
Elämäkerta > Elokuvaura

Douglas sai ensimmäisen Hollywood-elokuvaroolinsa elokuvassa Paholaisnainen (1946), jossa hänen vastanäyttelijänsä oli Barbara Stanwyck. Hän kuitenkin kieltäytyi tuottaja Hal Wallisin tarjoamasta seitsemän vuoden sopimuksesta ja näytteli seuraavat kolme vuotta vain sivuosissa.
Douglasin läpimurtorooli oli kovapintainen nyrkkeilijä elokuvassa Nyrkkeilysankari (1949), josta hän sai ensimmäisen kolmesta Oscar-ehdokkuudestaan. Elokuvan ansiosta Douglasista tuli suosittu ja haluttu näyttelijä, joka sai rooleja usean johtavan ohjaajan elokuvissa. Hän sai Oscar-ehdokkuudet Vincente Minnellin ohjaamista elokuvista Särkyneiden haaveiden kaupunki (1952), jossa hän esittää moraalitonta elokuvajohtajaa, ja Hän rakasti elämää (1956), jossa hän esittää taidemaalari Vincent van Goghia. Yhtenä Douglasin merkittävimmistä roolisuorituksista pidetään orjakapinajohtaja Spartacuksen roolia Stanley Kubrickin ohjaamassa elokuvassa Spartacus (1960). Seitsemässä elokuvassaan Douglas näytteli yhdessä ystävänsä Burt Lancasterin kanssa.
Spartacuksen tekemisen aikoihin Douglas nousi vastustamaan kommunistimielisiksi väitetyistä työntekijöistä koottua Hollywoodin mustaa listaa ja palkkasi mustalla listalla olevan käsikirjoittaja Dalton Trumbon kirjoittamaan Spartacusta.
Douglas perusti vuonna 1955 tuotantoyhtiön The Bryna Company, joka tuotti muun muassa elokuvat Kunnian polut (1957) ja Spartacus (1960). Hän perusti toisen vaimonsa Annen kanssa The Douglas Foundation -hyväntekeväisyyssäätiön vuonna 1964.
Douglas ohjasi 1970-luvulla elokuvat Scalawag (1973) ja Kova sakki (1975), mutta ne eivät olleet menestyksiä. Samalla hänen näyttelijänuransa alkoi hiipua, vaikka hän näytteli edelleen ahkerasti. Douglasin teki myöhemmän uransa merkittävimpiä roolitöitä elokuvissa Lumisen joen mies (1982) ja Tough Guys (1986).
Elämäkerta > Sairastuminen ja viimeiset roolityöt

Douglas loukkaantui vakavasti helikopterionnettomuudessa Kaliforniassa vuonna 1993. Hän sai lähes hengen vieneen aivoverenkiertohäiriön vuonna 1996. Kohtaus vaikeutti hänen puhumistaan, mutta hän jatkoi silti näyttelemistä elokuvissa. Douglas sai vielä Emmy-ehdokkuuden vierailustaan televisiodraamassa Enkelin kosketus vuonna 2000. Hän näytteli poikansa Michael Douglasin kanssa elokuvassa It Runs in the Family (2003). Vuonna 2009 Douglas muisteli uraansa ja elämäänsä näyttämöllä yhden miehen show’ssa Before I Forget.
Douglas kuoli 103-vuotiaana Beverly Hillsissä 5. helmikuuta 2020.
Elämäkerta > Kirjailijanura

Douglas julkaisi vuonna 1988 omaelämäkerran The Ragman’s Son. Hän kirjoitti romaanit Tanssi paholaisen kanssa (Dance with the Devil, 1990) ja Lahja (The Gift, 1992). Hänen ei-fiktiivisiä omaelämäkerrallisia teoksiaan ovat myös Climbing the Mountain: My Search for Meaning (1997), My Stroke of Luck (2003), Let’s Face It: 90 Years of Living, Loving and Learning (2007) ja I am Spartacus! The Making of a Film, Breaking the Blacklist (2012).
Elämäkerta > Yksityiselämä

Douglas oli naimisissa näyttelijä Diana Dillin kanssa 1943–1951. Heidän lapsiaan ovat näyttelijä Michael Douglas (s. 1944) ja elokuvatuottaja Joel Douglas (s. 1947). Douglas meni vuonna 1954 naimisiin Anne Buydensin kanssa, ja heidän lapsiaan ovat elokuvatuottaja Peter Douglas (s. 1955) ja näyttelijä Eric Douglas (s. 1958).
Douglas teki toisen vaimonsa kanssa hyväntekeväisyystyötä The Douglas Foundation -säätiön kautta. Säätiö on tehnyt lahjoituksia muun muassa lastensairaalalle, ja se on perustanut Kirk Douglas Fellowshipin Yhdysvaltain elokuvainstituuttiin.
Tunnustukset

Douglasille on myönnetty vuonna 1991 Yhdysvaltain elokuvainstituutin elämäntyöpalkinto ja vuonna 1996 Oscar-kunniapalkinto elämäntyöstään. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella. Palm Springsissä on hänen kunniakseen nimetty katu Kirk Douglas Way. Douglas sai Presidential Medal of Freedom -kunnianosoituksen vuonna 1981, ranskalaisen Kunnialegioonan mitalin vuonna 1985 sekä National Medal of the Arts -kunnianosoituksen vuonna 2001.
Valikoitu filmografia

| Ilmestymisvuosi | Suomenkielinen nimi | Englanninkielinen nimi | Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 1946 | Paholaisnainen | The Strange Love of Martha Ivers | Walter O’Neil |
| 1947 | Varjot menneisyydestä | Out of the Past | Whit Sterling |
| 1949 | Minun mieheni – vai sinun? | A Letter to Three Wives | George Phipps |
| 1949 | Nyrkkeilysankari | Champion | Michael ”Midge” Kelly |
| 1951 | Tuhansien silmien edessä | Ace in the Hole | Charles Tatum |
| 1951 | Lain vartija | Detective Story | Det. James ”Jim” McLeod |
| 1952 | Särkyneiden haaveiden kaupunki | The Bad and the Beautiful | Jonathan Shields |
| 1954 | Sukelluslaivalla maapallon ympäri | 20000 Leagues Under the Sea | Ned Land |
| 1956 | Hän rakasti elämää | Lust for Life | Vincent van Gogh |
| 1957 | Kunnian polut | Paths of Glory | Eversti Dax |
| 1957 | Kuolemanloukku O.K. Corral | Gunfight at the O.K. Corral | Doc Holliday |
| 1958 | Viikingit | The Vikings | Einar |
1960: Spartacus
| 1962 | Ratsasta viimeinen taival | Lonely Are the Brave | John W. ”Jack” Burns |
| 1964 | Toukokuun 7 päivää | Seven Days in May | Eversti Martin ”Jiggs” Casey |
| 1965 | Ensivoitto | In Harm’s Way | Komentajakapteeni Paul Eddington |
| 1965 | Telemarkin sankarit | The Heroes of Telemark | Tohtori Rolf Pedersen |
| 1967 | Kultaa El Pasoon | The War Wagon | Lomax |
| 1978 | Pahan voima | The Fury | Peter Sandza |
| 1979 | Kaktus-Jack | The Villain | Kaktus-Jack |
| 1980 | Hurrikaani | The Final Countdown | Kapteeni Matthew Yelland |
| 1982 | Lumisen joen mies | The Man from Snowy River | Harrison/Spur |
| 1994 | Joe-sedän perilliset | Greedy | Joe McTeague |
| 2003 | It Runs in the Family | It Runs in the Family | Mitchell Gromberg |
| 2004 | Illusion | Illusion | Donald Baines |
Suomennetut teokset

Tanssi paholaisen kanssa.  (Dance with the Devil, 1990)  Suomentanut Annika Eräpuro. Book Studio, 1992.  ISBN 951-611-466-0
Lahja.  (The Gift, 1992)  Suomentanut Annika Eräpuro. Book Studio, 1993.  ISBN 951-611-599-3
Aiheesta muualla

Kirk Douglasin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Emmy Awards  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Kirk Douglas vuonna 1952 lännenelokuvassa The Big Trees.
Kirk Douglas vuonna 2011.
Michel Wieviorka

Michel Wieviorka vuonna 2016.
Michel Wieviorka (s. 23. elokuuta 1946, Pariisi) on ranskalainen sosiologi, joka on International Sociological Associationin puheenjohtaja kaudella 2006–2010. Hän on tällä hetkellä Pariisissa professorina.
Wieviorka on 1970-luvulta lähtien tutkinut kansalaisliikkeitä. Hänen mukaansa kansalaisaktivismi antaa ihmisille tunteen, että asioihin voi vaikuttaa, ja ehkäisee näin terrorismia ja levottomuuksia. Lisäksi hän on tutkinut terrorismia, rasismia, kulttuurisia eroja ja väkivaltaa. 2000-luvulla Wieviorka on tutkinut sosiologian uusia paradigmoja.
Wieviorka on sanonut, että sosiologien tulisi esiintyä mediassa ja käyttää selkeää yleiskieltä, jotta enemmistökin ymmärtäisi sosiologiaa. Hän onkin itse ollut kansainväliselle medialle asiantuntija, jolta kysyttiin lausuntoja etenkin vuoden 2005 lähiömellakoiden aikaan. Wieviorkan teoksia on käännetty muun muassa englanniksi, espanjaksi, saksaksi ja japaniksi, mutta ei suomeksi.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 2009.
Ukrainan sota

Ukrainan sota voi tarkoittaa seuraavia:
Venäjän–Ukrainan sota (2014–), jonka osia ovat:
Krimin miehitys (2014)
Itä-Ukrainan sota (2014–)
Venäjän hyökkäys Ukrainaan (2022–)
Doom

| Doom |
| --- | --- |
 The Ultimate Doom -version tunnuskuva
Kehittäjä:  id Software
Julkaisija:  id Software
Jakelija:  Steam, GOG.com, Humble Store, Microsoft Store, Nintendo eShop, PlayStation Store, Google Play, App Store ja Epic Games Store
Ohjaaja:  Tom Hall
Suunnittelija:  Shawn C. Green Sandy Petersen John Romero
Taiteilija:  Adrian Carmack Kevin Cloud
Säveltäjä:  Robert Prince
Ohjelmoija:  John Carmack John Romero Dave Taylor
Pelisarja:  Doom
Pelimoottori:  Doom-pelimoottori
Julkaistu:  DOS, MACNA 10. joulukuuta 1993EU 1993 Sega 32XEU 14. marraskuuta 1994NA 21. marraskuuta 1994JP 3. joulukuuta 1994 Atari JaguarNA 1994 SNESNA syyskuu 1995EU 26. lokakuuta 1995JP 1. maaliskuuta 1996 PlayStationNA 16. marraskuuta 1995EU joulukuu 1995JP 19. huhtikuuta 1996 Sega SaturnNA 31. maaliskuuta 1997EU 1997JP 11. heinäkuuta 1997 Game Boy AdvanceNA 28. lokakuuta 2001EU 16. marraskuuta 2001 Xbox Live ArcadeNA 27. syyskuuta 2006EU 27. syyskuuta 2006JP 28. syyskuuta 2006
Lajityyppi:  ensimmäisen persoonan ammuntapeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  CERO: C (15 vuotta tai vanhempi)  ESRB: Alkaen 17 vuotta  PEGI 18 ja PEGI 16  USK 18 ja USK 16 
Alusta:  MS-DOS, Microsoft Windows, Super Nintendo Entertainment System, PlayStation, Sega Saturn, Xbox 360
Lisenssi:  GPLv2
Jakelumuoto:  levyke, CD, Steam
  Minimivaatimukset  Käyttöjärjestelmä MS-DOS  80386-suoritin tai nopeampi  4 Mt muistia  15 Mt kovalevytilaa  Sound Blaster 16 -yhteensopiva äänikortti  Näppäimistö   
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK     : 
Doom on id Softwaren kehittämä ja julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli, joka on Doom-pelisarjan ensimmäinen osa. Doom on yksi merkittävimmistä ja suosituimmista lajityypin edustajista, ja se varmisti ensimmäisen persoonan ammuntapelien sekä tietokonepelaamisen lopullisen läpilyönnin. Doom herätti ilmestyessään paljon huomiota 3D-grafiikkansa ja väkivaltaisuutensa vuoksi. Peliä on pelannut runsaat 15 miljoonaa pelaajaa ja se aloitti verkkopelaamisen aikakauden. Pelissä käytetty WAD -rakennepaketti mahdollisti erilaisten pelin pohjalta tehtyjen muunnosten (modifikaatioiden) luomisen.
Peli levisi aikoinaan tehokkaasti ilmaiseksi ladattavana shareware-versiona, joka sisälsi ensimmäisen kolmanneksen koko pelistä. Tällöin peliä jakeli Apogee. Doomin valtaisa menestys vaikutti koko peliteollisuuden suuntaan. Peli sai nopeasti suuren määrän seuraajia, ja peliteknologia painottui 3D-grafiikan kehittämiseen. GameSpyn äänestyksessä heinäkuussa 2001 Doom valittiin parhaaksi peliksi kautta aikojen.