Stonewallin mellakat
Tausta > Greenwich Village

New Yorkin Greenwich Villagen ja Harlemin kaupunginosissa asui huomattava homo- ja lesboväestö ensimmäisen maailmansodan jälkeen, kun monet armeijassa palvelleet miehet ja naiset olivat asettuneet asumaan suuriin kaupunkeihin. Homojen ja lesbojen enklaaveihin, joiden asukkaita eräs lehtijuttu kuvasi ”lyhythiuksisiksi naisiksi ja pitkähiuksisiksi miehiksi”, kehittyi seuraavan kahden vuosikymmenen aikana omanlaisensa alakulttuuri. Kieltolaki hyödytti sattumalta homoravintoloita, sillä alkoholin nauttiminen ajettiin maan alle yhdessä muun moraalittomana pidetyn käytöksen kanssa. New York laati julkisia ja yksityisiä yrityksiä koskevia homoseksuaalisuuden vastaisia lakeja, mutta koska alkoholilla oli runsaasti kysyntää, lyhytikäisiä ”speakeasyjä” ja häthätää perustettuja baareja oli niin paljon, että viranomaisten oli mahdotonta valvoa niiden toimintaa kattavasti.
1950-luvun sosiaalinen vaino johti kulttuurin vallankumoukseen Greenwich Villagessa. Joukkio runoilijoita, joita on kutsuttu myöhemmin Beat-sukupolveksi, kirjoitti anarkiasta, huumeista ja hedonistisesta nautinnosta. Heistä Allen Ginsberg ja William S. Burroughs – molemmat Greenwich Villagen asukkaita – kirjoittivat myös homoseksuaalisuudesta. Heidän kirjoituksensa houkuttelivat puoleensa niihin sympaattisesti suhtautuvia liberaaleja ja homoja, jotka etsivät yhteisöä.
1960-luvun alkuun mennessä kampanja New Yorkin puhdistamiseksi homobaareista oli toden teolla käynnistynyt pormestari Robert F. Wagnerin käskystä. Hän oli huolestunut kaupungin imagosta vuoden 1964 maailmannäyttelyn alla. Kaupunki purki baarien oikeudet myydä alkoholia ja siviiliasuiset poliisit yrittivät houkutella ansaan niin paljon homoseksuaalisia miehiä kuin mahdollista. Yleensä siviilipukuinen poliisi löysi baarista tai puistosta miehen, jonka kanssa hän alkoi keskustella; jos keskustelu kulki siihen suuntaan, että miehet saattaisivat lähteä paikalta yhdessä – tai jos poliisi osti miehelle drinkin – mies pidätettiin yllytyksestä rikokseen (engl. solicitation). Eräässä New York Postissa ilmestyneessä kertomuksessa kuvailtiin pidätystä kuntosalin pukuhuoneessa: poliisi oli tarttunut haaroihinsa ja voihkinut, minkä jälkeen hänen vointiaan tiedustellut mies oli pidätetty. Harvat lakimiehet suostuivat toimimaan puolustusasianajajina näin epämieluisissa jutuissa, ja jotkut heistä lahjoivat pidätyksen tehneitä poliiseja saamillaan palkkioilla.
Mattachine Society onnistui saamaan kaupungin uuden pormestarin John Lindsayn lopettamaan poliisin ansakampanjan. Järjestöllä oli kuitenkin enemmän vaikeuksia New York State Liquor Authorityn (SLA) kanssa. Mitkään lait eivät sinänsä kieltäneet alkoholin tarjoilua homoseksuaaleille, mutta oikeusistuimet antoivat SLA:n harjoittaa omaa harkintaansa alkoholilupien myöntämisessä yrityksille, joissa voisi esiintyä ”epäjärjestystä”. Vaikka Greenwich Villagessa asui suuri määrä homoja ja lesboja, alueella oli baareja lukuun ottamatta hyvin harvoja paikkoja, joissa he olisivat voineet kokoontua joutumatta pidätetyiksi tai häirityiksi. Vuonna 1966 New Yorkin Mattachine piti mielenosoituksen (”sip-in”) Julius-nimisessä Greenwich Villagen baarissa, joka oli homomiesten suosiossa, kiinnittääkseen huomiota homoseksuaalien kokemaan syrjintään.
Homot ja lesbot eivät omistaneet yhtäkään niistä baareista, joissa he kävivät. Lähes kaikkia baareja hallitsi järjestäytynyt rikollisuus, joka kohteli kanta-asiakkaita huonosti, jatkoi alkoholia vedellä ja veloitti drinkeistä liikaa. Mafia kuitenkin maksoi poliisille lahjuksia jatkuvien ratsioiden välttämiseksi.