stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
II/JR 12 (jatkosota)
Lapin sota

II/JR 12 osallistui Lapin sotaan.
JR 12 siirrettiin Pohjoiseen. II/JR 12 määrättiin lähtemään Puolangalta Taivalkoskelle. Näljängän vaaroilla esteeksi tulivat saksalaisten asettamat miinoitukset. Niiden purkaminen viivytti etenemistä. Murroksen purkamiseen keksittiin keino. Kaksi kuorma-autoa kiinnitettiin toisiinsa hinausvaijereista ja jatkoköysillä hinausmatkaa jatkettiin niin että tielle kaadetut murrospuut liitettiin yhteen ja autolla vedettiin murrokset hajalleen. Joskus miinat laukeilivat jo hinauksessa. Tielle nousivat miinat poistettiin ja tehtiin vaarattomiksi.
Matka jakui Posiolle ja Ranualle ja edelleen Rovaniemelle. JR 12 :n kaikki pataljoonat olivat koossa ja etenivät kuraisella tiellä räntä-sateessa kohti Rovaniemeä. Ranuan ja Rovaniemen välillä hyökkäsivät rykmentin marssivia joukkoja kohti saksalaisten Stuka-pommittajia saaden aikaan tappioitakin. Hyökkäyksessä kaatui useita miehiä ja haavoittui yli 20. Rovaniemen jälkeen JR 12 jatkoi matkaa kohti Sodankylää.
II/JR 12 tappiot Kiestingin, Vienan kanavan ja Ihantalan (380) taisteluissa ja Lapin sodassa olivat noin (kaatuneet, kadonneet) tämä ei ole tarkka luku.
Juliste

Eugène Grassetin juliste vuodelta 1896.
Juliste (vanh. afišši, ransk. affiche, tai plakaatti, saks. Plakat, nyk. arkik. posteri, engl. poster) on yleensä julkiselle paikalle tarkoitettu viestinnän väline, jota käytetään jonkin asian julkituomiseen tai mainostamiseen. Julisteen viesti voi olla pelkästään kuvallinen tai pelkästään kirjallinen, mutta useimmiten se on näiden yhdistelmä. Juliste kiinnitetään yleensä seinään, muuriin, ikkunaan, ilmoitustaululle tai muuhun näkyvään paikkaan, sillä julisteen tarkoituksena on kiinnittää huomiota.
Kirjallispainotteisia julisteita sanottiin aikanaan julistuksiksi eli julkisiksi tiedonannoiksi, jotka olivat kaikelle kansalle osoitettuja asiakirjoja. Tällainen oli esimerkiksi Punainen julistus, joka annettiin vuonna 1905. Juliste voi olla myös esimerkiksi konferenssissa esillepantu kirjallinen tai kuvallinen esitys erotuksena suullisesta esityksestä. Juliste on useimmiten painettu paperille, muoville tai jollekin muulle alustalle. Käsintehtyjä julisteita on saatettu käyttää julistepylväissä, mutta vasta kivipaino ja värilitografia mahdollistivat julisteiden suuret painokset.
Moderni julistetaide syntyi Ranskassa 1880-luvulla, ja sen kukoistuskausi ajoittui 1800- ja 1900-lukujen vaihteeseen. Sen tunnetuimpia edustajia olivat Ranskassa Henri de Toulouse-Lautrec, Honoré Daumier, Pierre Bonnard ja Puvis de Chavannes, Englannissa taas Aubrey Beardsley. Suomessa Akseli Gallen-Kallela oli ensimmäisiä julistetaiteen harrastajia. Häntä seurasivat pian monet muut taiteilijat, jotka saattoivat jopa erikoistua julistetaiteeseen. Vuosisadan vaihteen merkittäviin suomalaistaiteilijoihin kuuluivat muun muassa Alexander Federley (1865–1932) ja Oscar Furuhjelm (1880–1963).
Nykyään julisteet ovat graafisen muotoilun tuotteita, joita kerätään ja joihin liittyen järjestetään näyttelyitä ja biennaaleja. Monilla museoilla ja arkistoilla on julistekokoelmia. Lahden taidemuseon yhteydessä toimii Julistemuseo.
Tunnettuja julisteita

Cesare Saccaggin suunnittelema jugendtyylinen polkupyörien mainosjuliste (noin 1891)
Aubrey Beardsley: THE STUDIO -lehden mainosjuliste (1895)
Théophile Alexandre Steinlen: Le Chat Noir -kabareen kiertueen mainosjuliste (1896)
Barnum and Bailey -sirkuksen mainosjuliste (1897)
Akseli Gallen-Kallela: Bil-Bol, autoliikkeen juliste (1907)
Ludwig Hohlwein: Richard Strauss -festivaalin mainosjuliste (1910)
Ringling Bros. -sirkuksen mainosjuliste (1916)
J. M. Flaggin suunnittelema Yhdysvaltain armeijan värväysjuliste (noin 1917)
Vladimir Majakovskin ROSTA-ikkunoita varten tekemä propagandajuliste (1920-luku)
Weimer Pursell: Chicagon vuoden 1933 maailmannäyttelyn mainosjuliste.
Keep Calm and Carry On. Britannian hallituksen julkaisema juliste mielialan kohottamiseksi. (1939)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Julistemuseo
Come to Finland -kulttuuriprojekti
Kirjallisuutta

Helmiriitta Honkanen: Placatista julisteeksi, 1983.
Juokseva koira

Juokseva koira -kuvio antiikin ajan lattiamosaiikissa.
Juokseva koira tai Vitruviuksen kierukka eli kierukkanauha on alun perin antiikin Kreikasta peräisin oleva koristeornamentti, joka muodostuu aaltoja muistuttavista spiraalimaisista kuvioista. Se on suosittu koristeaihe uusklassisessa arkkitehtuurissa.
Jumesniemen kirkko-koulu

| Jumesniemen kirkko-koulu |
| --- | --- |

Sijainti:  Jumesniemientie 411, Hämeenkyrö
Koordinaatit:  61°32′18.6″N, 023°15′49.7″E
Seurakunta:  Hämeenkyrön seurakunta
Rakentamisvuosi:  1909–1910
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  110
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jumesniemen kirkko-koulu eli Sasslinin koulu oli Hämeenkyrön ensimmäinen koulu. Se toimi Jumesniemen kylässä vuosina 1848–1955. Tämän jälkeen se toimi edelleen tavallisena kouluna vuoteen 2014 asti. Koulun perustaja Adam (Aatu) Heikinpoika Sasslin (17. tammikuuta 1795 Hämeenkyrö – 22. huhtikuuta 1849 Hämeenkyrö) oli hämeenkyröläinen maanviljelijä. Omistamansa Kärjen talon mukaan häntä kutsuttiin myös Kärjen Aatuksi ja joskus pelkästään Aatuksi.
Koulu oli ensimmäinen suomenkielinen koulu, johon pääsivät kaikkien yhteiskuntaluokkien lapset.
Jumesniemen kylässä sijainneen Kärjen talon vuosina 1830–1849 omistanut Sasslin halusi perustaa kotikyläänsä koulun, jossa annettaisiin lapsille suomenkielistä alkeisopetusta. Kun koulun perustamisanomusta ei hyväksytty, Sasslin haki lupaa kirkon perustamiselle. Kirkkoon palkattu pappi toimisi samalla opettajana. Tämä yhdistetty kirkko-koulu saikin senaatilta hyväksymisen 27. marraskuuta 1847.
Kaksikerroksinen yhdistetty kirkko- ja koulurakennus valmistui Kärjen talon pihapiiriin, ja ensimmäisenä pappi-opettajana toimi vuodesta 1848 Antero Warelius. Pappi-opettajan palkka maksettiin Sasslinin Turun tuomiokapitulille antaman 2 000 hopearuplan pääoman korkotuotoista. Hän sai lisäksi puolet Sasslinin Hämeenkyrön pitäjänmakasiiniin sijoittaman 100 ruistynnyrin viljaerän tuottamasta korkoviljasta sekä oikeuden viljellä 7 kapanalan suuruista Greetanmoision peltoa. Korkoviljan toinen puoli jauhatettiin, ja siitä leivottiin leipiä varattomille lapsille.
Kirkko-koulu siirrettiin vuonna 1910 laaditulla sopimuksella uuteen rakennukseen puolen kilometrin päähän, mutta sen opettajina toimivat papit aina vuoteen 1956 saakka.
Jumesniemen koulua uhkasi lakkauttaminen toistuvasti, ja vuoden 2014 toukokuussa koulun tarina lopulta päättyi monivuotisen viivytystaistelun jälkeen.
Koulun ohella Sasslin perusti Kärjen rukoushuonekunnaksi nimitetyn uskonnollisen yhteisön, jonka pappi oli samalla koulun opettaja. Rukoushuoneen papin virkaan ei vuodesta 1900 alkaen ilmoittautunut hakijoita, ja senaatti määräsi 1906, että koulu ja rukoushuone suljetaan ja saarnaajan virkaan liittyvää palkkaa kartutetaan, kunnes karttuneilla varoilla saadaan vakinainen viranlialtija. Vakinainen pappi saatiin taas 1907.
Kirjallisuutta

O. I. Colliander, Suomen kirkon paimenmuisto, osa 1, s. 624 Helsinki : Otava Sarja: Suomen Kirkkohistoriallisen Seuran toimituksia 8:2
Aiheesta muualla

Kärjen kyläkirkko vihittiin eilen uusittuna tarkoitukseensa, Aamulehti, 10.07.1939, nro 181, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Heikki Junninen

| Heikki Junninen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. kesäkuuta 1975 (ikä 49)
Ammatti:  ympäristöfysiikan professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Kuopion yliopisto (FM 2001), Helsingin yliopisto (FT 2014)
Instituutti:  Tarton yliopisto
Tutkimusalue:  atmospheric physics (käännä suomeksi)
Palkinnot:  Highly Cited Researcher (Geophysics; Clarivate Analytics, 2018 & 2019)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Heikki Junninen (s. 6. kesäkuuta 1975) on ilmakehätieteilijä, tutkija ja keksijä, joka on syyskuusta 2019 lähtien työskennellyt Tarton yliopiston ympäristöfysiikan professorina.
Junninen opiskeli valmistui Kuopion yliopistosta filosofian maisteriksi vuonna 2001. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopistossa, josta valmistui filosofian tohtoriksi (fysiikka) vuonna 2014. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa oli otsikoitu Data cycle in atmospheric physics : from detected millivolts to understanding the atmosphere.
Junninen on laatinut työtovereineen (kuten Markku Kulmala, Tuukka Petäjä, Douglas Worsnop, Mikko Sipilä ja Mikael Ehn) kymmeniä tutkimusartikkeleita erityisesti ilmakehän aerosolien mittaamiseen ja data-analyysiin liittyen. Näistä useita on julkaistu tiedemaailman kärkilehdissä (kuten Nature ja Science).
 Junnisella on myös useita patentteja (muun muassa Mikko Sipilän kanssa).
Vuonna 2019 (ja 2018) Junninen on ollut arvostetulla maailman viitatuimpien tutkijoiden 2019 Highly Cited Researchers -listalla geotieteiden aihepiiristä. Tunnustus pohjautuu analyytikkayritys Clarivaten ylläpitämään Web of Science -julkaisutietokantaan. Marraskuussa 2019 julkaistuun luetteloon oli valittu yhteensä noin 6 200 tutkijaa, joista 3 700 oli ryhmitelty johonkin 21:stä selvityksessä mukana olleesta tieteenalaryhmästä ja 2 500 oli poikkitieteellisten aihepiirien tutkijoita. He kaikki kuuluvat tieteenalaryhmässään viitatuimman prosentin joukkoon kaikista julkaisutietokannassa mukana olevista alan tutkijoista.
Aiheesta muualla

Heikki Junnisen Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Heikki Junninen. University of Helsinki, Department of Physics (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Publons  ResearcherID
Jukataninkaklattaja

| Jukataninkaklattaja |
| --- | --- |
 Kaksi tarhalintua Kioton eläintarhassa Japanissa.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kanalinnut Galliformes
Heimo::  Hokot Cracidae
Suku::  Kaklattajat Ortalis
Laji::  vetula
Kaksiosainen nimi
 Ortalis vetula  (Wagler, 1830) 
Katso myös
   Jukataninkaklattaja Wikispeciesissä   Jukataninkaklattaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jukataninkaklattaja (Ortalis vetula) on keskiamerikkalainen kanalintu. Lajin nimesi ja kuvaili Johann Georg Wagler 1830. Lajin vanha nimi oli ruskosiipikaklattaja.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 46–60 cm ja paino noin 650 g. Höyhenpuku on pääosin ruskea, pitkähkö kaula ja pienehkö pää ovat ruskeat tai sinertävän tummat. Pitkä pyrstö on tumma ja siinä on kapea valkoinen kärki. Siivellä näkyy lennossa punertava kuvio. Koivet ovat pitkät. Kurkussa on paljas alue, joka soidinaikana muuttuu koiraalla puenertavaksi ja pullistuneeksi. Sukupuolet ovat muuten lähes samannäköiset. Lintu on arka ja liikkuu pääasiassa puiden latvustoissa, josta sen paljastaa aamuisin kuuluvat käheät huudot. Muita ääniä ovat korkeat vihellykset ja kaklatukset. Liikkuu parvissa, joissa on noin 15 yksilöä.
Kaklattajia on 12 lajia. Costa Ricassa elävä jukataninkaklattajapopulaatio on eristynyt ja jotkut tutkijat pitävät sitä eri lajina O. leucogastra.
Esiintyminen

Meksikonlahden länsireunus Teksasin Rio Grandelta Jukatanin niemimaalle ja Costa Ricaan. Maailman populaation koko on 500 000–5 000 000 yksilöä. Laji on elinvoimainen. Se on paikkalintu.
Elinympäristö

Savannit ja pensaikot sekä puolikuivat metsät ja jokivarsien tiheiköt.
Lisääntyminen

Pesä on rakennettu risuista ja ruohoista ja se sijaitsee yleensä matalalla puussa, joskus maassa. Munia on 2–4. Vain naaras hautoo ja haudonta kestää noin 25 päivää. Poikaset ovat pesäpakoisia ja lähtevät pesästä jo vuorokauden ikäisinä. Naaras, joskus molemmat emot, huolehtivat poikueesta joitakin päiviä.
Ravinto

Syö sekä puussa että maassa siemeniä, hedelmiä (muun muassa viikuna, palmut), tuoreita lehtiä ja kukkia.
Jurimetriikka

Jurimetriikka on oikeustieteellinen tutkimussuuntaus, joka tarkastelee oikeuden ja tekniikan suhteita. Sen piiriin kuuluvat monet oikeusinformatiikan keskeiset tutkimuskohteet. Alkuaan aputieteen asemassa olleesta jurimetriikasta muotoutui toisen maailmansodan jälkeen oma tutkimusalansa, kun oikeustieteilijät havaitsivat tietotekniikan seurannan oikeudellisesta näkökulmasta tarpeelliseksi. Sittemmin alan tutkimusta on tukenut Yhdysvaltain asianajajaliitto (ABA, American Bar Association). Alan keskeisenä julkaisukanavana toimii neljästi vuodessa ilmestyvä Jurimetrics Journal, jota julkaisee Arizonan valtionyliopisto. Yhdysvalloissa jurimetriikasta on muotoutunut oikeuden ja tietotekniikan suhteita tarkasteleva oikeustieteellinen keskustelufoorum. Euroopassa sitä harjoitetaan etenkin Rotterdamin yliopistossa Alankomaissa.
Jurimetriikka-nimityksen ideoi yhdysvaltalainen Lee Loevinger (1913–2004) 1940-luvulla, kun oikeuselämä ja etenkin oikeustiede alkoi hyödyntää tietotekniikkaa yhtenä ensimmäisistä tieteistä. Yhdysvalloissa jurimetriikasta kehittyi kaksi toisilleen läheistä tutkimussuuntausta: tietotekniikkaan liittyviä oikeudellisia kysymyksiä tarkasteleva computer law ja oikeudellista tietoa ja oikeudellista tietojenkäsittelyä tarkasteleva computers and law. Manner-Euroopaan yhdysvaltalaiset käsitteet eivät juurtuneet. Päätöksenteon automatisointia koskeva tutkimus eli oikeuskybernetiikka koettiin liian suppeaksi käsitteeksi. Uuden tutkimusalan nimikkeeksi vakiintui saksalaista alkuperää oleva oikeusinformatiikka, josta on edetty informaatio-oikeuteen.
Juhla meren rannalla

| Juhla meren rannalla |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Kalle Kaarna
Käsikirjoittaja:  Unto Seppänen Kalle Kaarna
Perustuu:  Unto Seppäsen romaaniin Juhla meren rannalla (1928)
Tuottaja:  Kalle Kaarna
Kuvaaja:  Gustaf Boge
Leikkaaja:  Kalle Kaarna
Lavastaja:  Kalle Kaarna
Pääosat:  Urho Somersalmi Yrjö Tuominen Heidi Blåfield Kaarlo Angerkoski
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Filmi O.Y. Kotka
Ensi-ilta:  30. joulukuuta 1929
Kesto:  99
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Juhla meren rannalla on Kalle Kaarnan ohjaama suomalainen mykkäelokuva vuodelta 1929. Se pohjautuu Unto Seppäsen vuonna 1928 ilmestyneeseen samannimiseen romaaniin, jonka toinen painos kuvitettiin elokuvasta otetuilla valokuvilla. Elokuvan viimeiset esityskopiot tuhoutuivat Adams Filmin tulipalossa 1959.
Juoni

Elokuva sijoittuu tsaarinvallan aikaan Terijoelle. Monien muiden Pietarin silmäätekevien lailla sinne saapuu kesävieraaksi suururakoitsija Mihail Koslov. Kaunista vaimoaan Tamaraa Koslov kohtelee kaltoin. Tamara rakastuu kesän kuluessa Anton-nimiseen ylioppilaaseen. Heidän viimeinen lemmentuokionsa päättyy Tamaran traagiseen kuolemaan. Koslov on ampunut vaimonsa ja haavoittanut pahoin Antonia. Syksyn saavuttua Anton toipuu, mutta päätyy epätoivoiseen ratkaisuun. Hän hukuttautuu meren aaltoihin.
Näyttelijät

Tuhoutuneessa elokuvassa Koslovia tulkitsi Yrjö Tuominen, Tamaraa Heidi Blåfield, jonka viimeinen roolityö se oli. Kaarlo Angerkoskelle elokuva oli ensimmäinen, samoin Arvi Tuomelle.
Arviot

Elokuvan valaistus ja lähikuvat saivat osakseen mairittelevaa huomiota, kuvaajana toimi ruotsalainen Gustaf Boge. Heidi Blåfieldin Tamaraa arvosteltiin sisällyksettömäksi. Angerkosken roolisuoritus sai kriitikoilta varovaista kiitosta.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Urho Somersalmi  | … |  Jyrki, kauppakartanon isäntä   |
|  Heidi Blåfield  | … |  Tamara Koslova   |
|  Yrjö Tuominen  | … |  Mihail Koslov   |
|  Kaarlo Angerkoski  | … |  Anton   |
|  Eero Leväluoma  | … |  Herman, kauppakartanon isäntä, Jyrkin veli   |
|  Lauri Korpela  | … |  Puotirotta   |
|  Arvi Hyrske  | … |  Tepa   |
|  Arvi Tuomi  | … |  Tamaran eno, venäläinen upseeri   |
Aiheesta muualla

Tunnistatko elokuvan kuvauspaikkoja?, Kava.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Juhla meren rannalla, s.o. Terijoella. Muutama kuva Kotka-Filmin viimekesäiseltä työmaalta, Aamulehti, 25.08.1929, nro 231, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
"Juhla meren rannalla", Aamulehti, 25.01.1930, nro 23, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ulla-Kirsti Junttila

Ulla-Kirsti Junttilan ja Timo Uralan suunnittelema Porkkalan palauttamisen muistomerkki, joka paljastettiin vuonna 2006 Espoon Kivenlahdessa.
Junttilan suunnittelema Kristalimaja, joka sijaitsee Espoon Rantaraitin yhteydessä, paljastettiin 2008. Teokseen liittyy rannalla oleva penkki, joka ei näy kuvassa.
Ulla-Kirsti Junttila (os. Vinberg, s. 1950) on suomalainen teollinen muotoilija, joka on erikoistunut kaupunkiympäristön suunnitteluun ja tutkimiseen sekä kadunkalusteiden muotoiluun. Hänet palkittiin vuonna 1987 ensimmäisellä Vuoden teollinen muotoilija -palkinnolla.
Ulla-Kirsti Junttila valmistui Taideteollisesta korkeakoulusta teolliseksi muotoilijaksi vuonna 1978 ja taiteen lisensiaatiksi vuonna 1994. Hän on työskennellyt valmistumisensa jälkeen silmälasien kehyssuunnittelijana Instrumentarium Oy:ssä vuosina 1978-81, tutkijana ja suunnittelijana omassa muotoilutoimistossa vuosina 1981-90, tuote- ja ympäristösuunnittelijana Helsingin kaupungin rakennusvirastossa vuosina 1991-2003 sekä  Sito Oy:n johtavana konsulttina ja kaupunkisuunnitteluosaston päällikkönä vuosina 2003-2015. Hän on toiminut pääsuunnittelijana tai ympäristösuunnittelusta vastaavana henkilönä lukuisissa kävelykatujen, aukioiden, torien ja muiden julkisten kaupunkitilojen perusparannushankkeissa, joista mainittakoon Kampintori (1997) ja Keskuskadun kävelykatu (2010) Helsingissä, Kotkan torin perusparannus (2004) sekä Oulun Rotuaarin perusparannus (2010). Lisäksi hän on ollut toteuttamassa monia esteettömyyshankkeita.
Kadunkalusteet ovat muodostaneet keskeisen osan hänen muotoilutyöstään. Oman toimiston puitteissa Junttilan voitti vuonna 1981 Oy Lohja Ab:n järjestämän, Petter Forsströmin mukaan nimetyn suunnittelukilpailun betonisella kadunkalustesarjalla Elemento. Se tuli tuotantoon vuonna 1982 Lemminkäinen-yhtiön toimesta. Sarjaa on sittemmin valmistanut Rudus. Junttilan suunnittelemia Promenad-sarjan ulkokalusteita valmistaa Lappset.Rakennusvirastossa hän suunnitteli 1990-luvulla Helsingin kaupungin oman kadunkalustemalliston ja vastasi Helsingin kaupungin katutaidehankkeista. Hänen omia toteutuneita ympäristötaideteoksia ovat Porkkalan palauttamisen muistomerkki Espoon Kivenlahdessa (2006) yhdessä Timo Uralan kanssa ja Kristallimaja Espoon Matinkylän uimarannalla (2008).
Suunnittelutyönsä lisäksi Junttila on toiminut tuntiopettajana Taideteollisessa korkeakoulussa ja Lahden ammattikorkeakoulussa sekä luennoinut kaupunkisuunnittelua käsittelevillä kursseilla, koonnut alan näyttelyitä ja kirjoittanut useita kirjoja kaupunkiympäristön suunnittelusta.
Eläkkeelle jäätyään vuonna 2015 hän on opiskellut luovaa kirjoittamista mm. Turun yliopistom Mestarikursseilla sekä Turun Kirjantalon Kirjailija-akatemiassa, joiden puitteissa on syntynyt sekä romaanikäsikirjoituksia että novelleja.
Julkaisuja

Junttila, Ulla-Kirsti. Muuttuvat kadunkalusteet. Rakennuskirja, 1986. ISBN 951-682-131-6.
Junttila, Ulla-Kirsti. Kaupunkiympäristön suunnittelu. Rakennustieto, 1995. ISBN 951-682-365-3.
Junttila, Ulla-Kirsti ja Mikko Koivistoinen, Katuympäristön suunnitteluopas. Suomen Kuntatekniikan Yhdistys, Viherympäristöliitto, 2002. ISBN 952-9710-04-6.
Junttila, Ulla-Kirsti ym. Betoni- ja luonnonkivituotteet päällysterakenteena. Suomen betonitieto, Suomen kuntatekniikan yhdistys, 1997. ISBN 952-5075-02-8.
Junttila, Ulla-Kirsti. Kaupunkimuotoilu 30, Kaupunkimuotoilun kolme vuosikymmentä. Public Design Oy, 2011. ISBN 978-952- 92-9112-0.
Junttila, Ulla-Kirsti (päivitys, päätoim.) ym. Katuympäristön suunnitteluopas. Suomen Kuntatekniikan Yhdistys, Viherympäristöliitto, 2011. ISBN 978-952-5225-60-0.
Junttila, Ulla-Kirsti ym. Hyvä kaupunkiympäristö - parempi elämä. Suomen Rakennusmedia, 2012. ISBN 978-952-269-069-2.
Junttila, Ulla-Kirsti Poikani Olavi, romaani, BoD Books on Demand, 2023. ISBN 978-951-56-8295-6
Junttila, Ulla-Kirsti Tuntematon täydennysmies, romaani, BoD Books on Demand, 2023. ISBN 978-952-80-1906-0
Ture Junttu

Tuure (Ture) Armas Junttu (28. huhtikuuta 1911 Pirkkala – 24. syyskuuta 1981) oli suomalainen näyttelijä, ohjaaja ja teatterinjohtaja. Hän näytteli parisenkymmentä sivuosaa suomalaisessa elokuvassa, usein epämiellyttäviä tyyppejä tai arvovaltaisia herroja. Hän myös ohjasi, muun muassa Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissa näytelmän Yks’ tavallinen Virtanen (1951). Junttu oli Helsingin Konservatorion lausuntaoppilas ja hänestä kehkeytyi arvostettu runonlausuja. Suurimman yleisönsä Junttu tavoitti Yleisradiossa, jossa hän 1950–1970-luvuilla lausui uudenvuodenaattoiltoina osia Eino Leinon runosta Hymyilevä Apollo. Hänen äänensä on säilynyt myös useissa kuunnelmissa.
Ture Junttu syntyi Pirkkalassa maanviljelijäperheeseen. Hänen vanhempansa olivat Kalle Vihtori Junttu ja Alma Amalia Bohm. Juntulla oli kaksi vanhempaa sisarusta, Laura ja Erkki. Oppikoulun jälkeen hän opiskeli Sibelius-Akatemiassa konserttipianistiksi, mutta ei pitänyt rytmitajuaan tarpeeksi kehittyneenä. Ammatti löytyikin teatterin parista. Junttu oli Tampereen Teatterin kiinnitetty näyttelijä vuosina 1934–1942, sen jälkeen hän toimi neljä vuotta näyttelijä-ohjaajana Helsingin Kansanteatterissa sekä opettajana Teatterikoulussa. Sama teatteri yhdistyi myöhemmin Kansanteatteri-Työväenteatteriksi. Junttu johti teatteria vuosikymmenen 1951–1961, jonka jälkeen hän siirtyi freelanceriksi.
Juntun taiteellisia saavutuksia näyttämörooleissa olivat mm. Hamlet, Saituri ja Cyrano de Bergerac. Teatterinjohtajana hän oli uskalias löytöretkeilijä, jonka ansiosta parrasvaloihin pääsivät aikanaan unohtuneet Maiju Lassilan näytelmät.
Ture Juntun aktiivisin elokuvaura ajoittuu 1940-luvun puoliväliin. Hänen elokuvarooleistaan tunnetuimpia lienevät kreivi Spiegelberginä esiintyvä huijari klassikkoelokuvassa Linnaisten vihreä kamari ja Krister Gyllenskiöld elokuvassa Sadan miekan mies. Elokuvassa Poika eli kesäänsä hänet nähdään varatuomari Erik Bruniuksena. Junttu näyttelee elokuvatöissään tyypillisesti hyvässä sosioekonomisessa asemassa olevaa henkilöä tai huijaria, joka teeskentelee olevansa sellainen taloudellisia etuja saavuttaakseen.
Ture Junttu avioitui mainospäällikkö Sirkka Vanamon kanssa sota-aikana vuonna 1944. Joulun alla 1946 heille syntyi tytär, joka kuoli vain päivän ikäisenä.
Junttu palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä vuonna 1972.
Junttu on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Filmografia

Paimen, piika ja emäntä (1938)
Miehen kunnia (1943)
Maskotti (1943)
Nainen on valttia (1944)
Kuollut mies vihastuu (1944)
Mikä yö! (1945)
Linnaisten vihreä kamari (1945)
Kohtalo johtaa meitä (1945)
En ole kreivitär (1945)
Naimisiin päiväksi (1946)
Sadan miekan mies (1951)
Kuningas kulkureitten (1953)
Poika eli kesäänsä (1955)
Risti ja liekki (1957)
Ei ruumiita makuuhuoneeseen (1959)
Pojat (1962)
Kustaa III (1963)
Pilvilinna (1970)
Akseli ja Elina (1970)
Pohjantähti (1973)
Alpo Juntunen

Alpo Kalervo Juntunen (s. 11. helmikuuta 1944 Orimattila) on suomalainen filosofian tohtori, Maanpuolustuskorkeakoulun strategian laitoksen professori emeritus, Helsingin ja Joensuun yliopiston dosentti, joka on tehnyt Venäjään liittyvää tutkimusta. Hän on ollut myös asiantuntijana puolustusvaliokunnan kuultavana vuoden 2004 puolustuspoliittista selontekoa valmisteltaessa.
Juntunen esitti televisiouutisissa 1. maaliskuuta 2007, että Suomen tulisi harkita Viking-luokan sukellusveneiden hankkimista.
Kun Ruotsin puolustusvoimien komentaja Göran Göransson arvioi tammikuussa 2013 Svenska Dagbladet -lehdessä maansa kestävän hyökkäyksen kohteeksi joutuessaan ilman apua sotilaallisesti vain viikon, Juntunen totesi Suomen kestävän vain muutamia tunteja.