stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jalkapallon Suomen Cup
Historia > 2000-luvun uudistukset

Vuosituhannen vaihteesta lähtien cupin viimeiset kierrokset pelattiin vasta sarjakauden päättymisen jälkeen. Vuonna 2000 loppuottelun pelipaikaksi vaihdettiin samana vuonna valmistunut Töölön jalkapallostadion, joka tuolloin tunnettiin sponsorinimellä Finnair Stadium. Heti seuraavana vuonna finaali jouduttiin kuitenkin siirtämään Tampereelle Töölön jalkapallostadionin nurmen jäädyttyä. Vuoden 2003 finaali ratkesi niin sanotulla kultaisella maalilla. Kerta jäi ainoaksi, kun UEFA luopui siitä jo vuoden kuluttua.
2010-luvun alussa cupin alkukierroksia siirrettiin aikaisemmaksi, jolloin kilpailu käynnistyi jo tammikuussa. Ongelmaksi muodostui, että lyhyiden hallivuorojen johdosta alasarjajoukkueet eivät useinkaan pystyneet pelamaan otteluitaan täydellä peliajalla. Ikämiesten JKKI-joukkueet suljettiin cupista vuonna 2010. Viimeinen pikkufinaali pelattiin 2011, jonka jälkeen se korvattiin Suomen Regions’ Cupin loppuottelulla.
Keväällä 2016 Suomen Cupiin tehtiin liigajoukkueiden toivomusten mukaisesti kilpailun historian merkittävimpiä uudistuksia. Vuoden 2017 Suomen Cup käynnistyi jo elokuussa 2016, jolloin mukaan tulivat Kakkosen ja alempien sarjatasojen joukkueet. Uutuutena oli tammi–helmikuussa pelattu lohkovaihe, johon Veikkausliigan ja Ykkösen seurat pääsivät automaattisesti. Lisäksi paikan saivat Kakkosen nousukarsintoihin selviytyneet joukkueet. Lohkovaiheen parhaat jatkoivat kilpailua myöhemmin keväällä jälleen cup-muotoisena. Malli uudelle pelisysteemille oli haettu Ruotsin cupista. Tarkoituksena oli saada liigajoukkueille merkityksellisiä otteluita ja näin pidentää kilpailukautta alkupäästä. Uudistuksen myötä lakkautettiin vuonna 1994 perustettu Liigacup.
2000-luvun edetessä Suomen Cupin osallistujamäärät laskivat merkittävästi. Vuonna 2006 kilpailuun osallistui 368 joukkuetta, mutta kymmenen vuotta myöhemmin enää 125. Vuonna 2016 tehdyt uudistukset romahduttivat osallistujien määrän entisestään, sillä vuoden 2017 cupiin ilmoittautui 91 joukkuetta ja 2018 enää 65. Erityisesti Kakkosen joukkueet jättivät kilpailun väliin, sillä esimerkiksi vuonna 2017 sarjatason 36 seurasta vain 11 ilmoittautui mukaan. Seurojen mukaan vähentyneen kiinnostuksen syynä on, että alkukierrosten ottelut osuvat syksylle samaan aikaan sarjasijoitusten kannalta ratkaisevien pelien kanssa. Alasarjojen joukkueilla ei myöskään ole enää juurikaan mahdollisuutta päästä pelaamaan isompia seuroja vastaan.
Cupiin yritettiin saada uutta mielenkiintoa myös loppuottelupaikkoja kierrättämällä. Vuoden 2015 finaali pelattiin Valkeakoskella Hakan 60 vuotta aikaisemmin voittaman ensimmäisen Suomen Cupin kunniaksi, ja vuotta myöhemmin loppuottelu järjestettiin Tampereen Ratinassa. Uudistuneen pelitavan myötä loppuottelupaikka arvottiin vuosina 2017–2020 finalistien kesken. Suomen Cupin palkintosumma nousi viimeksi vuonna 2014, jonka jälkeen finaalin voittaja on saanut 50 000 ja häviäjä 10 000 euroa.
Historia > Paluu perinteiseen pudotuspelimuotoon 2022 ja suosio kasvuun

Palloliitto päätti lokakuussa 2021, että kaudella 2022 Suomen Cup palaa perinteiseen tulos tai ulos -pudotuspelimuotoon, jossa ottelun voittaja etenee jatkoon kilpailussa ja häviäjä tippuu. Päätöstä perusteltiin kannattajien, seurojen ja pelaajien toiveilla palata pelimuotoon, jossa pienemmät seurat pääsevät haastamaan isompia seuroja.
Perinteiseen pudotuspelimuotoon paluun jälkeen Suomen Cupin osallistujamäärä on lähtenyt uuteen nousuun. Vuonna 2022 kilpailuun osallistui 314 joukkuetta ja vuonna 2023 333 joukkuetta.
Kilpailussa on nähty enenevissä määrin otteluita, joissa alasarjojen joukkueet haastavat Veikkausliigan ja Ykkösen joukkueita. Muun muassa kaudella 2023 Kolmosessa pelaava Vantaan Jalkapalloseura eteni aina puolivälieriin saakka, jossa se taipui Ilvekselle 2 883 katsojan edessä. Myös tasavallan presidentti Sauli Niinistö intoutui hehkuttamaan Salon Palloilijoiden menestystä kilpailussa, kun joukkue kaatoi vuonna 2023 kuudennella kierroksella Veikkausliiga-joukkue FC Interin ja eteni puolivälieriin.
Vuosina 2021–2023 kilpailun loppuottelu pelattiin Helsingin olympiastadionilla. Marraskuussa 2023 Palloliitto ilmoitti, että kaudesta 2024 alkaen Suomen Cupin finaalit pelataan Tampereen uudella Tammelan stadionilla.
Kritiikki

Suomen Cup on perustamisestaan lähtien herättänyt runsaasti keskustelua ja erilaista kritiikkiä. Aluksi sitä vastustettin, koska cupin otteluiden katsottiin rasittavan pelaajia liikaa, ja vaikuttavan näin myös maajoukkueen peliesityksiin. Toisaalta kilpailua kritisoitiin myös siitä, etteivät joukkueet pelaa tosissaan. Parhaiden seurojen epäiltiin jopa ryhtyvän peluuttamaan kakkosmiehistöjään, mikä vähentäisi yleisön kiinnostusta ja vaikeuttaisi Vakioveikkauksen kohteiden puntarointia. Tästä huolimatta ehdotettiin myös, että korkeimpien sarjatasojen seurat osallistuisivat kilpailuun juuri kakkosjoukkueillaan, jotta niidenkin pelaajat saisivat peliaikaa. Myöhemmin on erityisesti kiinnitetty huomiota siihen, ettei Suomen Cup ole saavuttanut muualla pelattavien kansallisten cup-kilpailuiden kaltaista suosiota. Suomen Palloliittoa onkin usein kritisoitu cupin markkinoinnin laiminlyönnistä. Asiaan kiinnitettiin huomiota jo 1970-luvun alussa, ja joitakin vuosia myöhemmin muun muassa Valkeakosken Hakan valmentaja Esko Malm väitti, ettei liitto ole tehnyt cupin markkinoinnin eteen käytännössä mitään.
2000-luvulla keskustelua ovat aiheuttaneet finaalien pienet yleisömäärät, vaatimattomina pidetyt rahapalkinnot sekä Suomen Palloliiton puutteellinen markkinointi, joka on koettu syylliseksi yleisön vähäiseen mielenkiintoon. Erityisesti vuonna 2017 tehty uudistus herätti ankaraa kritiikkiä. Uutta järjestelmää moitittiin siitä, että se teki yllätykset käytännössä mahdottomiksi ja näin osa perinteisestä ”cup-romantiikasta” katosi. Päästäkseen 16 parhaan joukkoon alasarjalaisen piti jättää lohkovaiheessa taakseen ainakin kaksi liigaseuraa. Aikaisemmin cupin viehätys perustui alasarjajoukkueiden osalta siihen, että ne saattoivat päästä pelaamaan pääsarjatason seuroja vastaan. Lohkosysteemiin siirtymisen myötä sellaista ei enää juurikaan tapahtunut. Lohkosysteemin vuoksi joukkueet saattoivat myös lähteä hakemaan otteluista tasapeliä varmistaakseen jatkopaikkansa, mitä pidetään cupin hengen vastaisena.
Uusi pelijärjestelmä aiheutti myös erikoisuuksia. Vuoden 2017 Suomen Cup alkoi jo pari kuukautta ennen kuin edellisen kauden finaalia oli pelattu. Toinen erikoisuus oli, että cupista jo kerran pudonnut Kakkosen joukkue saattoi päästä siihen uudelleen mukaan. Esimerkiksi Musan Salama putosi cupista elokuussa 2016 jo ensimmäisellä kierroksella, mutta selvisi kuitenkin myöhemmin syksyllä Kakkosen nousukarsintoihin ja sai näin paikan cupin lohkovaiheeseen. Maalivahtilegenda Olli Huttusen mukaan cupin henki muuttui uudistuksen myötä olennaisesti, ja toisen pelaajalegendan Atik Ismailin mielestä kilpailua ei pitäisi enää edes kutsua Suomen Cupiksi. Vastustuksesta huolimatta osa pelaajista ja valmentajista hyväksyi uudistukset. Hyvänä puolena pidettiin sitä, että huippujoukkueet saivat talven harjoitusotteluiden tilalle merkityksellisiä pelejä ja niitä oli enemmän kuin perinteisessä cup-kilpailussa. Joidenkin näkemysten mukaan uudistettu Suomen Cup sopi myös ammattimaiseen toimintaan pyrkiville alasarjojen seuroille paremmin tarjoamalla niille kovia vastustajia lohkovaiheessa.
Pokaali

Voittajajoukkueen haltuun vuodeksi luovutettava kiertopalkinto on vuorineuvos Juuso Waldenin Englannista hankkima hopeapokaali, joka tunnetaan nimellä Antero Nymanin muistopalkinto. Hän lahjoitti sen Suomen Palloliitolle uutta cup-kilpailua varten vuonna 1954. Nimeksi piti alun perin tulla Juuson pokaali, mutta Waldenin pyynnostä se nimettiin syyskuussa 1953 kuolleen Antero Nymanin mukaan. Hakan joukkueessa ensimmäisessä Suomen Cupin finaalissa pelanneen Aimo Pulkkisen mukaan pokaali saapui maahan niin myöhään, että se uhkasi jäädä tulliin loppuottelun ajaksi.
Varsinaisen maljan lisäksi pokaaliin kuuluu irtonainen kansi sekä puinen jalusta, johon kiinnitettyihin hopealaattoihin on kaiverrettu voittajajoukkueiden nimet. Noin 4,1 kilon painoinen pokaali on 47 cm korkea ja 35 cm leveä. Sen vetoisuus on kahdeksan litraa, mikä on epävirallisesti mitattu Valkeakosken Hakan voitonjuhlissa. Pokaalin rahalliseksi arvoksi arvioitiin 1950-luvulla satojatuhansia markkoja, ja myöhemmin 1980-luvulla sen vakuutusarvoksi ilmoitettiin 70 000 markkaa.
Voittopokaali ja muut palkinnot jaettiin aluksi kentällä, kunnes vuonna 1976 siirryttiin englantilaistyyliseen palkintojenjakoon katsomon kutsuvierasaitiossa. Finaalissa esiintyneille voittajajoukkueen pelaajille luovutetaan henkilökohtaisena palkintona pokaalin pienoismalli. Vuonna 1956 Idman Oy lahjoitti loppuottelun häviäjälle kunniapalkinnoksi hopeisen pokaalin.
Antero Nymanin muistopalkinto on jalustaa lukuun ottamatta samanlainen kuin Isossa-Britanniassa järjestettävässä Crufts-koiranäyttelyssä jaettava Keddell Memorial Trophy, jonka Sheffieldissä toiminut Martin Hall & Co Ltd valmisti vuonna 1925.. Suomen Cupista poiketen parhaan koiran omistaja saa haltuunsa ainoastaan pokaalin kopion.
Suomen Cupin pikkufinaalit 1989–2011

| Kausi | Voittaja | Tulos | 2>  |
| --- | --- | --- | --- |
| 1989 | Mäntän Valo | 3–2 | Euran Pallo |
| 1990 | Rautsun Reipas | 8–0 | Buta |
| 1991 | SUMU | 3–2 | Turun Teräs |
| 1992 | Nokian Pyry | 4–1 | Porin Palloilijat |
| 1993 | Hyvinkään Palloseura | 1–0 | FC Norssi |
| 1994 | Mikkelin Kissat | 4–3 | City Stars |
| 1995 | EBK | 1–0 | PK-35 |
| 1996 | VJS | 3–0 | Rakuunat A |
| 1997 | Tervarit | 2–1 | FC Capital |
| 1998 | LTP | 5–0 | Hyvinkään Apollo |
| 1999 | Rakuunat | 3–0 | FC Viikingit |
| 2000 | AC Vantaa | 6–0 | Iisalmen Pallo-Veikot |
| 2001 | ÅIFK | 3–0 | Kajaanin Palloilijat |
| 2002 | AC Vantaa | 1–0 | HJK A |
| 2003 | FCK Salamat | 7–0 | Järvenpään Palloseura |
| 2004 | Klubi 04 | 3–0 | City Stars |
| 2005 | JJK | 6–1 | City Stars |
| 2006 | Kultsu FC | 6–5 rp. (1–1) | PS Kemi Kings |
| 2007 | City Stars | 2–1 | HIFK |
| 2008 | Warkaus JK | 5–4 rp. (1–1) | FC Honka 2 |
| 2009 | FC Jazz-j | 2–1 | City Stars |
| 2010 | Salpausselän Reipas | 2–0 | FC Ilves |
| 2011 | SJK | 7–0 | PK-35 / VJS |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jalkapallon Suomen Cup Wikimedia Commonsissa
Suomen Cupin virallinen sivusto
1965 Suomen Cupin voittaja ÅIFK. Pokaalia pitelee joukkueen kapteeni Aulis Laine.
Jalkapallon Suomen Cupin vanha logo.
Vuoden 1966 cupmestari HJK.
Suomen Cupin puolivälieräottelu FC Lahti–FC Jazz lokakuussa 2009. Jari Litmanen antamassa vapaapotkua.
Suomen Cupin ottelu Raumalla huhtikuussa 2010. Vastakkain Pallo-Iirot ja IFK Mariehamn.
PK-37:n ja KuPS:n ottelu hiekkakentällä Iisalmessa 2005. Kuvassa Edward Anyamkyegh.
Vuoden 1964 cupmestari Lahden Reipas.
Anna-Mari Kähärä

| Anna-Mari Kähärä |
| --- | --- |
 Kähärä Jyväskylän kesä -festivaaleilla vuonna 2007.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Viitasaari
Syntynyt: 25. helmikuuta 1963 (ikä 61)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  säveltäjä, laulaja ja pianisti
Muusikko
Soittimet:  piano
Aiheesta muualla
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Anna-Mari Kähärä (s. 25. helmikuuta 1963 Viitasaari) on suomalainen säveltäjä, laulaja ja pianisti. Hänet tunnetaan parhaiten lauluyhtye How Many Sistersin ja etnojazz-yhtye Zetaboon jäsenenä, mutta hän on julkaissut myös soololevyn yhtyeellä Anna-Mari Kähärän Orkesteri. Tunnetuimpia teoksia on Kuka nukkuu tuutussasi, joka on levinnyt ympäri maailmaa.
Lapsuus ja nuoruus

Kähärä tulee musikaalisesta perheestä ja aloitti musisoinnin soittamalla omia laulujaan jo kaksivuotiaana mummolansa uruilla. Viisivuotiaana hän alkoi käydä viulutunneilla, mutta liian ankaran opettajan takia Kähärä alkoi 10-vuotiaana keskittyä pianonsoittoon. Hän esiintyi ensimmäisen kerran 10-vuotiaana Kaustisen kansanmusiikkijuhlilla esittäen itse tekemänsä kappaleen. Kähärä harrasti nuorena myös paljon urheilua. Myöhemmin Kähärä on opiskellut pianonsoittoa Jyväskylän ja Kuopion konservatorioissa sekä laulua Helsingin Pop & Jazz Konservatoriossa ja Sibelius-Akatemian jazzmusiikin osastolla.
How Many Sisters ja Zetaboo

Lukioaikanaan vuonna 1982 Kuopiossa Kähärä perusti How Many Sistersin yhdessä Mervi Hiltusen ja Kirsi Rissasen kanssa. Hän liittyi myös Kuopion Nuorisoteatteriin. Kesällä 1983 Kähärä muutti Helsinkiin ja meni Kellariteatteriin sovittamaan ja soittamaan musiikkia. Teatterimusiikin kautta Kähärä tutustui myös säveltämiseen.
Vuonna 1983 How Many Sisters julkaisi ensimmäisen albuminsa How many sisters? Yhtye keikkaili paljon ja esiintyi vuosina 1983–1984 vakituisesti MTV:n Karporaattori-ohjelmassa. Vuosina 1992–1993 – Rissasen vaihduttua Pirjo Aittomäkeen – yhtye toimi housebändinä Ylen viihdeohjelmasarjassa "Pellit auki". Näihin aikoihin yhtye alkoi keskittyä entistä vahvemmin jazz-musiikkiin.
Toisen albuminsa Stolen moments How Many Sisters julkaisi vuonna 2002 yhteistyössä UMOn ja Kirmo Lintinen Trion kanssa. Levy sisälsi Kähärän ja Kirmo Lintisen sovittamia sekä myös Kähärän säveltämiä kappaleita. Syyskuussa 2005 ilmestyi yhtyeen kolmas albumi Thank you for the kiss edelleen yhdessä Lintisen trion kanssa. Levyn kappaleet olivat kahta lukuun ottamatta Kähärän sävellyksiä.
Toinen Kähärän merkittävä kokoonpano on vuonna 1996 toimintansa aloittanut Zetaboo. Kitaristi Jarmo Saaren johtama etnojazz-yhtye julkaisi ensimmäisen levynsä ZetaBoo vuonna 1997. Zetaboon riveissä Kähärä paitsi laulaa, myös soittaa haitaria ja kosketinsoittimia. Yhtye on julkaissut myös levyt MediZine vuonna 2000 ja OuteRail vuonna 2007 sekä soittanut eri artistien, kuten Susanna Haaviston, Severi Pyysalon, ja Arttu Takalon kanssa.
Sooloura

Seuraavana vuonna Kähärän piti koota yhtye Suomen Jazzliiton kiertuetta varten. Tällöin syntyi Anna-Mari Kähärän Orkesteri, johon Kähärän lisäksi kuuluvat kitaristit Jarmo Saari ja Marzi Nyman, viulisti Pekka Kuusisto sekä lyömäsoittaja Zarkus Poussa. 30. maaliskuuta 2005 Anna-Mari Kähärän Orkesteri julkaisi albumin Anna-Mari Kähärän Orkesteri. Albumi oli Kähärän ensimmäinen soololevy. Kähärän osittain tuottaman levyn kappaleet olivat myös hänen säveltämiään, ja niiden sanoitukset olivat englanninkielisten runoilijoiden, muun muassa Robert Louis Stevensonin ja Charles Bukowskin, runoja. Kähärän mukaan levy oli ollut valmisteilla jo kymmenen vuotta.
Jazzia etniseen ja pop-musiikkiin yhdistelevä Anna-Mari Kähärän Orkesteri on esiintynyt muun muassa vuoden 2003 Itsenäisyyspäivän vastaanotolla. ja vuoden 2005 Pori Jazz-festivaaleilla lauantaina päälavalla Kirjurinluodossa.
Muu tuotanto

Jo mainittujen yhtyeiden lisäksi Kähärä on soittanut ja levyttänyt yhtyeissä Pekka Kuusisto & the Luomu Players ja Lentävä Siemen sekä esiintynyt duona Pekka Kuusiston kanssa ja kuorossa Adiemus Singers.
Pianolla säveltävä Kähärä on tehnyt kappaleita muun muassa a capella -yhtye Rajattomalle (jonka levyn Boundless hän on myös tuottanut), Essi Wuorelalle ja Susanna Haavistolle sekä kuoromusiikkia Philomela-kuorolle, KYN-kuorolle, Tapiolan kuorolle ja EMO Ensemblelle. Lisäksi hän on tehnyt elokuvamusiikkia sekä musiikkia teatteriproduktioihin (muun muassa Superdames vuonna 1996 ja Superdames II World Tour vuonna 1998).
Hän on säveltänyt musiikin yhdeksään elokuvaan, mm. Virginie (2009), Ken tulta pyytää (2001), Pikkusisar (1999) sekä neljä Onneli ja Anneli -lastenelokuvaa.
Kähärä on kuvittanut Susanna Haaviston satukirjan Varamummo.
Palkinnot

Suomen Jazzliiton Yrjö-palkinto marraskuussa 2002 ensimmäisenä naismuusikkona.
Taiteen Suomi-palkinto joulukuussa 2002.
Vuoden 2005 Jazz-Emma-ehdokkuus.
Levytyksiä

Anna-Mari Kähärän Orkesteri (EMI Blue Note, 30. maaliskuuta 2005)
Aiheesta muualla

Anna-Mari Kähärän kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Kähärä ja kazoo
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle 
Kähärä esiintymässä muun muassa Pekka Kuusiston ja Zarkus Poussan kanssa vuoden 2005 Faces-etnofestivaaleilla.
Peqin

| Peqin |
| --- | --- |
 Moskeija ja kellotorni Peqinissä
 Lippu:  Vaakuna
 fiPeqin 
 41°02′46″N, 19°45′04″E 
Valtio:  Albania
Maakunta:  Elbasan
Maantiede
Kokonaispinta-ala:  208 km² 
Korkeus merenpinnasta:  50 m
Aikavyöhyke:  +1
Kesäaika:  +2
Väestö
Väkiluku (2011):  26 136
Peqin (alb. Peqin, Peqini) on kaupunki Albaniassa, Elbasanin maakunnassa. Kaupungin asukasluku oli vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan 26 136. Peqinin antiikinaikainen latinankielinen nimi oli Clodiana (nyk. Mafmutaga). Nykyinen nimi tulee ottomaanien sanasta Bekleyin, mikä merkitsee vieraanvaraisuuden paikkaa. Nykyäänkin kaupungissa on ottomaanien linna ja joitain alkuperäisiä osia Abdurrahman Pashan moskeijasta. Peqinistä on jalkapallojoukkue KS Shkumbini Peqin, joka pelaa Kategoria superioressa, Albanian superliigassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peqin Wikimedia Commonsissa
Albanian kaupungit
Apollonia
Bajram Curri
Ballsh
Berat
Bilisht
Bulqizë
Burrel
Cërrik
Çorovodë
Delvinë
Durrës
Elbasan
Ersekë
Fier
Fushë-Krujë
Gjirokastër
Gramsh
Has
Himarë
Kamzë
Kavajë
Këlcyrë
Klos
Konispol
Koplik
Korçë
Krujë
Krumë
Kuçovë
Kukës
Laç
Lezhë
Libohova
Librazhd
Lushnjë
Maliq
Mamurras
Mavrovë
Memaliaj
Patos
Peqin
Peshkopi
Përmet
Pogradec
Poliçan
Pukë
Rrëshen
Rrogozhinë
Roskovec
Sarandë
Selenicë
Shëngjin
Shijak
Shkodra
Tepelenë
Tirana
Tropojë
Valbonë
Vlorë
Albanian kunnat
Belsh
Berat
Bulqizë
Cërrik
Delvinë
Devoll
Dibër
Divjakë
Dropull
Durrës
Elbasan
Fier
Finiq
Fushë-Arrëz
Gjirokastër
Gramsh
Has
Himarë
Kamëz
Kavajë
Këlcyrë
Klos
Kolonjë
Konispol
Korçë
Krujë
Kuçovë
Kukës
Kurbin
Lezhë
Libohovë
Librazhd
Lushnjë
Malësi e Madhe
Maliq
Mallakastër
Mat
Memaliaj
Mirditë
Patos
Peqin
Përmet
Pogradec
Poliçan
Prrenjas
Pukë
Pustec
Rrogozhinë
Roskovec
Sarandë
Selenicë
Shijak
Shkodra
Skrapar
Tepelenë
Tirana
Tropojë
Ura Vajgurore
Vau i Dejës
Vlorë
Vorë
Karkkilan työväentalo

| Karkkilan Työväentalo |
| --- | --- |

Osoite:  Vihdintie 2, 03600 Karkkila
Sijainti:  Karkkila
Koordinaatit:  60°31′54″N, 24°12′55″E
Valmistumisvuosi:  2. talo 1935
Tuhoutui:  1. talo 1932
Omistaja:  Karkkilan Sos.-dem. työväenyhdistys
Runkorakenne:  tiili
Kerrosluku:  2
Kerrosala:  680 m²
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karkkilan työväentalo on vuonna 1935 käyttöön otettu työväentalo Karkkilassa. Se oli Karkkilan Sos.-dem. Työväenyhdistyksen käytössä vuoteen 1969 ja uudestaan 1970-luvun lopulta. Edeltäjäyhdistyksillä oli talona Ainolan tilan päärakennus, joka poltetiin 1932 Lapuan liikkeen voima-aikana.
Historiaa

Högforsin työväenyhdistys Tarmo perustettiin Pyhäjärven kuntaan kolmatta kertaa suurlakon jälkeen 12.11.1905, koska työläismielisen yhdistyksen perustamista ei ollut aiemmin hyväksytty ja hakemukset hylätty. Yhdistykseen liittyi heti 250 jäsentä. Kun Högforsin työväenyhdistys liittyi Sosialidemokraattiseen puolueeseen, sen jäsenmääräksi ilmoitettiin noin 500 jäsentä. Työväentalo takavarikoitiin kansalaissodassa 1918 ja vapautui toukokuussa 1919. Högforsin työväenyhdistys lakkautti toimintansa 20.11.1925, koska työväenyhdistys Tarmo erosi Sos.-dem. puolueesta, mutta Högforsin työväenyhdistys siirsi talonsa ja muun omaisuutensa aikaisemmin perustetulle Karkkilan-Nyhkälän työväenyhdistykselle. Karkkilan-Nyhkälän työväenyhdistys siirsi rakennuksensa ja omaisuutensa 6.8.1930 perustetulle Karkkilan Sos.-dem. työväenyhdistykselle, jonka jälkeen luovuttaja, Karkkilan-Nyhkälän työväenyhdistys lakkautettiin kommunistisena. Yhdistys luovutti Ainolan tontin vuonna 1930 Karkkilan kauppalalle ja sai vastineeksi uuden tontin kauppalan keskustasta. Lapuan liikkeen aikaan Karkkilan sosialidemokraattinen työväentalo poltettiin 6.2.1932. Uusi tiilistä, osittain talkoovoimin rakennettu työväentalo valmistui 3.11.1935. Vuonna 1969 Pyhäjärven kunta liitettiin Karkkilan kauppalaan, joka vuonna 1977 aloitti kaupunkina.
Rakennus

Yhdistys osti 26.3.1906 tehdyllä kauppakirjalla Pyhäjärven kunnan alueella, Ainolan tilalla, myynnissä olleen päärakennuksen. Ainolan rakennusta suurennettiin ja yhdistys vihki sen 21.7.1907 käyttöönsä. Lapuan liikkeen aikaan 6.2.1932 työväentalo poltettiin ja Ainolan tontin tilalle saatiin Karkkilan kauppalalta uusi tontti. Saadulle tontille rakennettiin tiilitalo tärkeimmiltä osiltaan urakkavoimin. Täydennykset rakennukseen tehtiin tuhansin käytetyin talkootyötunnein. Talossa oli juhlasali ja ravintola sekä keittiö. Keskuslämmitys ja vesijohto asennettiin rakennukseen myös. Rakennuksen pinta-ala oli 680 neliömetriä. Se oli kaksikerroksinen, peltikattoinen tiilitalo, joka vihittiin 3.11.1935. Vuonna 1969 talo päätettiin vuokrata teollisuuskäyttöön. Talosta purettiin näyttämö ja ravintola. Aluksi talossa aloitti ompelimo, jossa parhaimmillaan oli 60–80 työntekijää. Myöhemmin tuli vuokralaiseksi paitatehdas ja sen jälkeen sähköurkutehtaan kokoonpanohalli. Talon vuokraaminen päättyi 1970-luvun lopulla ja taloa alettiin entisöidä talkoovoimin. Korjaustyöt kestivät kymmenen vuotta.
Toimintaa

Högforsin työväenyhdistys Tarmo aloitti toimintansa Ainolan talossa Vanjärven tien varrella. Toiminta oli vilkasta Tarmo-yhdistyksessä, joten sinne ostettiin soittimia ja flyygeli. Högforsin tehdas lahjoitti talon sisustuksen koristeiksi kaksi monihaaraista kynttilänjalkaa sekä monihaaraiset kynttiläkruunut. Yhdistyksen tiloissa toimivat vilkkaina  puhujaseura, näyttämö, soittokunta, urheiluseura Vilpas, Sos.-dem. nuoriso-osasto ja opintokerhot. Högforsin työväenyhdistys Tarmo lopetti toimintansa 20.11.1925 ja siirsi omaisuutensa Karkkilan-Nyhkälän työväenyhdistykselle, joka lakkautettiin kommunistisena. Yhdistys oli ehtinyt luovuttaa omaisuutensa Karkkilan Sos.-dem. Työväenyhdistykselle. Talo poltettiin Lapuan liikkeen aikana vuonna 1932. Vuonna 1935 valmistuneessa uudessa Karkkilan työväentalossa esitettiin paljon elokuvia. "Työväen elokuvat" alkoivat vuonna 1936 ja jatkuivat aina vuoteen 1969 saakka. Mutta 1960-luvulla televisiolaite yleistyi kodeissa, elokuvien suosio hiipui. Karkkilan työväen näyttämö jatkoi, mutta talo päätettiin vuokrata teollisuustoimintaan. Teollisuudelle vuokraaminen päättyi 1970-luvun lopulla ja Karkkilan Sos.-dem työväenyhdistyksen toiminta talossa jatkuu eri osastojen voimin ja vuokraamalla. Kunnossapidot jatkuvat talkootyövoimin.
Martunis Sarbini

Martunis Sarbini (s. 2. toukokuuta 1997), joka tunnetaan yksinkertaisesti nimellä Martunis, on entinen indonesialainen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkääjänä. Hän nousi kuuluisuuteen vuonna 2005 selvittyään vuoden 2004 Intian valtameren maanjäristyksestä ja tsunamista, ja joukko toimittajia löysi hänet vaeltelemasta rannalla.lähde?
Jalkapalloura

Martunis värvättiin Sportingin toimesta, ja hänestä tuli Portugalin akatemian jäsen. Polvivamman jälkeen vuonna 2016 hyväntekeväisyysottelussa Martunis kuitenkin lopetti pelaamisen kokonaan.
Ulkoinnen linkki

Martunis Sarbini Instagram eteenpäin
Martunis Ronaldo Instagram eteenpäin
Martunis RonaldoYouTube eteenpäin
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ms:Martunis Sarbini
Käännös suomeksi