stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edinburgh
Kulttuuri > Nähtävyydet

Kaupungin ehdottomasti suosituin nähtävyys on keskiaikainen Edinburghin linna, jossa vierailee vuosittain yli 1,2 miljoonaa kävijää.
Vanhan kaupungin pääkatu The Royal Mile koostuu useasta erinimisestä tiestä ja kulkee linnasta Holyroodin palatsille. Palatsin vieressä on raunioitunut luostarikirkko Holyrood Abbey. Kadun varrella sijaitsee myös St Gilesin katedraali.
Uuden kaupungin liepeillä sijaitseva Calton Hill on Yrjöjen aikakaudella rakennettu puisto, jossa sijaitsee lukuisia monumentteja. Muita monumentteja ovat Scott Monument ja Greyfriars Bobby.
Edinburghin museoita ja gallerioita ovat muun muassa Skotlannin kansallismuseo, Skotlannin kansallisgalleria, City Art Centre ja Museum of Childhood.
Kaupungissa sijaitsee Skotlannin parlamentti. Edinburghin eläintarha sijaitsee keskustasta länteen.
Urheilu

Edinburghissa pelaa kaksi Skotlannin valioliigan jalkapallojoukkuetta: Heart of Midlothian  ja Hibernian.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edinburgh Wikimedia Commonsissa
Kaupungin kotisivut
Skotlannin pääkaupunki "Auld Reekie", Suomen Kuvalehti, 05.01.1929, nro 1, s. 62, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Skotlannin hallintoalueet
Aberdeen
Aberdeenshire
Angus
Argyll ja Bute
Clackmannanshire
Dumfries ja Galloway
Dundee
Edinburgh
Etelä-Ayrshire
Etelä-Lanarkshire
Falkirk
Fife
Glasgow
Inverclyde
Itä-Ayrshire
Itä-Dunbartonshire
Itä-Lothian
Itä-Renfrewshire
Länsi-Dunbartonshire
Länsi-Lothian
Midlothian
Moray
Orkney
Perth ja Kinross
Pohjois-Ayrshire
Pohjois-Lanarkshire
Renfrewshire
Scottish Borders
Shetland
Stirling
Ulko-Hebridit
Ylämaa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel 2  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kroatia  Vatikaani 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  NARA  IdRef 
Edinburghin keskustan kartta, josta käy ilmi vanhan (tumma ruskea) ja uuden kaupungin (ruskea) sijainnit.
Näkymä Edinburghin vanhasta kaupungista.
Näkymä Edinburghin uudesta kaupungista.
Holyroodin palatsi.
Eduskunnan puhemies

| Eduskunnan puhemies Riksdagens talman |
| --- | --- |
 
 
 Nykyinen Jussi Halla-aho 21. kesäkuuta 2023 lähtien
Nimittäjä:  Eduskunta
Kauden pituus:  1 vuosi (uudelleenvalinta mahdollinen)
Perustettu:  1907
Ensimmäinen:  P. E. Svinhufvud
Kotisivut:  www.eduskunta.fi
| --- | --- |
  tasavallan presidentti  eduskunnan puhemies  pääministeri 
Eduskunnan puhemies (ruots. riksdagens talman) on eduskunnan jäsen, joka johtaa puhetta eduskunnan täysistunnoissa eli hän on eduskunnan puheenjohtaja. Puhemies istuu istuntosalin edustalla korkeimmalla korokkeella ja poikkeaa muista kansanedustajista siten, ettei itse osallistu keskusteluun tai äänestyksiin eduskunnassa ja yleensä pysyttelee päivänpolitiikan ulkopuolella. Vaikka puhemieskin on valittu kansanedustajaksi jostain puolueesta, hän ei tehtävässään saa syrjiä tai suosia mitään puoluetta. Puhemies johtaa puhetta täysistuntojen lisäksi kansliatoimikunnassa sekä puhemiesneuvostossa, johon kuuluvat puhemies, varapuhemiehet ja valiokuntien puheenjohtajat.
Puhemiehestä katsoen korokkeen vasemmalla puolella on hallituksen aitio, oikealla puolella virkamiesaitio, jossa muun muassa tulkit työskentelevät. Korokkeen edessä pyöreän pöydän ääressä työskentelevät pöytäkirjasihteerit. Valtakunnan hierarkiassa eduskunnan puhemies on toinen heti tasavallan presidentin jälkeen. Poliittista valtaa eduskunnan puhemiehellä ei kuitenkaan juuri ole.lähde?
Eduskunnan puhemies on vuodesta 1987 lähtien (ja vähemmän säännönmukaisesti aiemminkin) ollut toisen suuren hallituspuolueen jäsen ja tullut eri puolueesta kuin pääministeri. Eduskunnan järjestäytyessä ensimmäisen kerran vaalien jälkeen valitaan puhemieheksi suurimman puolueen edustaja, joka usein ryhtyy myös johtamaan hallitusneuvotteluja, ja josta voi tulla pääministeri. Hallituksen muodostamisen jälkeen suurimman puolueen edustaja on 1990-luvulta alkaen eronnut puhemiehen tehtävästä ja hänen tilalleen on valittu toisen suuren hallituspuolueen jäsen, minkä vuoksi on ollut useita lyhytaikaisia puhemiehiä.lähde?
Puhemiehen tehtävät

Puhemies kutsuu koolle täysistunnot, esittelee niissä asiat ja johtaa keskusteluja sekä valvoo, että asioita täysistunnossa käsiteltäessä noudatetaan perustuslakia. Puhemies ilmoittaa täysistunnossa hallituksen esityksen sekä valtioneuvoston kirjelmän, tiedonannon ja selonteon samoin kuin kertomusten antamisesta eduskunnalle sekä asetuksen tai muun alemmanasteisen säädöksen tai päätöksen ja kansalaisaloitteen toimittamisesta eduskunnan käsiteltäväksi. Puhemies ilmoittaa myös hallituksen esityksen ja eduskunta-aloitteen peruuttamisesta.lähde?
Joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta puhemiehen on myönnettävä puheenvuorot ilmoittautumisjärjestyksessä. Tämä vaatimus ei kuitenkaan koske suullista kyselytuntia, ajankohtaiskeskustelua, pääministerin ilmoituksen tai valiokunnan saaman selvityksen johdosta käytävää keskustelua, joissa puhemiehellä on valta antaa puheenvuorot haluamassaan järjestyksessä sekä todeta keskustelu päättyneeksi.lähde?
Puhemies valvoo, että kukin puhuja pysyy käsiteltävässä asiassa. Jos puhuja poikkeaa asiasta, puhemiehen tulee muistuttaa häntä asiassa pysymisen vaatimuksesta. Jollei puhuja noudata muistutusta, puhemies voi kieltää häntä jatkamasta puhettaan.Määritä nimeke! eduskunta.fi.
Mikäli puhemies katsoo, että jonkin asian käsittely tai äänestäminen tehdystä ehdotuksesta olisi vastoin perustuslakia, muuta lakia tai eduskunnan jo tekemää päätöstä, hänellä on oikeus kieltäytyä asian tuomisesta täysistuntoon hänen tällöin ilmoittaessa kieltäytymisen syyt. Jos eduskunta ei tyydy puhemiehen menettelyyn, asia lähetetään perustuslakivaliokuntaan, jonka tulee viipymättä ratkaista, onko puhemies menetellyt oikein. Tältä osin puhemies siis varmistaa, että eduskunnan täysistunnossa noudatetaan perustuslakivaliokunnan kantaa lain säätämisjärjestyksestä, jota ei voida ratkaista äänestyksellä täysistunnossa. Käytäntöjen vakiintuneisuutta tässä kohden osoittaa se, että puhemies ei tiettävästi ole vuoden 1939 jälkeen sallinut täysistunnossa äänestystä lain johtolauseen sen osan sanamuodosta, joka osoittaa, missä järjestyksessä laki on eduskunnassa käsiteltävä. Esimerkiksi vuonna 2019 puhemies Paula Risikko lähetti tiedustelulait uudelleen hallintovaliokunnan ja puolustusvaliokunnan käsittelyyn, kun ilmeni ettei hallintovaliokunta ottanut mietinnössään huomioon kaikkia perustuslakivaliokunnan esiin nostamia huolia.
Puhemies ja varapuhemiehet saavat olla läsnä valiokuntien kokouksissa. Tiedusteluvalvontavaliokunnan kokouksissa puhemies ja varapuhemiehet saavat kuitenkin olla läsnä vain, jos valiokunta niin erikseen päättää.
Puhemiehen tehtävät määritellään Suomen perustuslaissa sekä eduskunnan työjärjestyksessä.
Nimitys

Nimitys puhemies on Suomen perustuslain 34. pykälässä. Puhemiehestä käytetään joskus myös nimitystä ”puheenjohtaja”, ja tämän nimityksen ilmoitti 2018 ottavansa käyttöön myös sanomalehti Aamulehti. Eduskunnan täysistuntojen pöytäkirjojen mukaan istuntosalissa kyseistä nimitystä on tiettävästi käyttänyt ensimmäistä kertaa vuonna 1990 kansanedustaja Tellervo Renko. Vuonna 2019 eduskunnan toinen varapuhemies Juho Eerola, huomautti kansanedustaja Iiris Suomelaa ”puheenjohtaja”-nimityksen käyttämisestä.
Joidenkin kielentutkijoiden mukaan mieheen viittaava nimitys ”puhemies” on seksistinen. ”Puhemies”-nimitystä on puolustettu sen perinteisyydellä ja arvokkuudella.
Suomen kielen lautakunta suosittelee sukupuolineutraalien ammattinimikkeiden käyttämistä ja laissa käytettyjen nimikkeiden vaihtamista sukupuolineutraaleiksi muiden uudistusten yhteydessä.
Puhemiehen vaali

Eduskunnan puhemies ja kaksi varapuhemiestä valitaan vuosittain valtiopäivien ensimmäisessä istunnossa ikäpuhemiehen johtaessa puhetta. Puhemiehistön koostumuksesta ei määrää mikään laki, vaan eduskunta voi valita puhemiehistön haluamallaan tavalla. Vuodesta 1991 alkaneen vakiintuneen käytännön mukaan puhemies on valittu toiseksi suurimmasta hallituspuolueesta, ensimmäinen varapuhemies suurimmasta hallituspuolueesta, ja toinen varapuhemies suurusjärjestyksessä suurimmasta puolueesta, joka ei ole vielä saanut itselleen paikkaa puhemiehistössä. Historiansa aikana eduskunta on suorittanut valintoja myös toisin: esimerkiksi eduskuntakaudella 1983–1987 puhemiehenä toimi toiseksi suurimman puolueen kokoomuksen Erkki Pystynen, vaikka puolue olikin hallituksen ulkopuolella oppositiossa.
Tämän käytännön kautta oppositiolla on ollut lähes poikkeuksetta edustaja puhemiehistössä, mutta ei kuitenkaan aina. Esimerkiksi vuosina 2015–2017 puhemiehistön muodostivat kolmen suurimman eduskuntaryhmän eli hallituspuolueiden edustajat. Tällöin neljänneksi suurimmalla eduskuntaryhmällä eli suurimmalla oppositiopuolueella SDP:llä ei ollut omaa edustajaa puhemiehistössä.
Käytännön myötä SDP, maalaisliitto/keskusta ja kokoomus ovat myös dominoineet puhemiesten paikkoja. Vuonna 2015 puhemieheksi valittu perussuomalaisten Maria Lohela oli ensimmäinen puhemies sitten vuoden 1919, joka ei edustanut jotain näistä kolmesta puolueesta. Perussuomalaisten hajottua vuonna 2017 Lohela joutui jättämään puhemiehen paikan, ja helmikuussa 2018 suoritetussa puhemiehistön vaalissa uudeksi puhemieheksi valittiin kokoomuksen Paula Risikko.
Myöskään toiseksi tai kolmanneksi suurin puolue ei välttämättä saa edustusta puhemiehistössä. Esimerkiksi vuonna 2019 eduskunnan kolmanneksi suurin puolue kokoomus jäi puhemiehistön ulkopuolelle, sillä puhemiehen paikan toiseksi suurimpana hallituspuolueena saanut keskusta oli vasta neljänneksi suurin eduskuntaryhmä. Ensimmäisen varapuhemiehen paikan sai suurin puolue SDP ja toisen varapuhemiehen paikan toiseksi suurin puolue perussuomalaiset. Vuosien 1972 ja 1975 vaalien jälkeen toiseksi suurin eduskuntaryhmä SKDL jäi puhemiehistön ulkopuolelle eduskunnan porvarillisen enemmistön vuoksi, minkä vuoksi toisen varapuhemiehen paikan sai toiseksi suurin porvaripuolue kokoomus, joka oli tuolloin neljänneksi suurin eduskuntaryhmä.
Mikäli vallassa on ollut enemmistöhallituksen sijasta vähemmistöhallitus, puhemiehen paikka on mennyt vastaavasti hallituspuolueiden sijasta jollekin oppositiopuolueelle. Esimerkiksi Paasion II hallituksen aikana puhemiehenä oli suurimman oppositiopuolueen keskustan V.J. Sukselainen ja Miettusen III hallituksen aikana suurimman oppositiopuolueen SDP:n Veikko Helle.
Ennen toimeensa ryhtymistä puhemies antaa eduskunnalle seuraavan juhlallisen vakuutuksen: ”Minä N. N. vakuutan, että minä puhemiehenä voimieni mukaan puolustan Suomen kansan ja eduskunnan oikeutta valtiosäännön mukaan.”
Puhemiehen palkkio ja muut etuudet > Palkkio

Eduskunnan puhemiehelle maksetaan toimen asianmukaisen hoitamisen vaatima palkkio. Sen suuruus on vaalikauden 2019–2022 alusta alkaen 13 390 euroa kuukaudessa. Varapuhemiesten palkkio on 10 441 euroa kuukaudessa. Puhemiehen palkkio on veronalaista ansiotuloa.
Puhemiehen palkkio ja muut etuudet > Kulukorvaus

Palkkion lisäksi puhemiehelle, kuten muillekin kansanedustajille, maksetaan kerran kuukaudessa kulukorvaus, joka on tarkoitettu kansanedustajan tehtävistä aiheutuneiden kustannusten maksamiseen. Kulukorvaus on verotonta.
Puhemiehen palkkio ja muut etuudet > Matkustusoikeus

Puhemiehellä, kuten muillakin kansanedustajilla, on oikeus käyttää maksutta edustajan tehtäviin liittyvillä matkoilla junaa, kotimaan reittilentoja ja kaukoliikenteen linja-autoja. Lisäksi hänellä on pääkaupunkiseudulla taksinkäyttöoikeus. Eduskunnan puhemiehellä on lisäksi käytössään virka-auto.
Kirjallisuutta

Puhemiehet, eduskunnan 100-vuotisjuhlan yhteydessä vuonna 2007 julkaistu teos puhemiesten muotokuvista. 2. täyd. p. Helsinki: Eduskunta2012 ISBN 978-951-53-3465-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eduskunnan puhemies Wikimedia Commonsissa
| n k  Eduskunnan puhemiehet |
| --- | --- |
 Svinhufvud  Tokoi  Ståhlberg  Manner  Lundson  Ingman  Nevanlinna  Ingman  Virkkunen  Relander  Kallio  Wuolijoki  Kallio  Wuolijoki  Virkkunen  Kallio  Wuolijoki  Virkkunen  Kallio  Virkkunen  Kallio  Virkkunen  Sunila  Kallio  Hakkila  Fagerholm  Kekkonen  Fagerholm  Sukselainen  Fagerholm  Sukselainen  Fagerholm  Kleemlola  Fagerholm  Paasio  Virolainen  Sukselainen  Paasio  Sukselainen  Helle  Pekkala  Virolainen  Pystynen  Suominen  Ahde  Sorsa  Aho  Suominen  Uosukainen  Lipponen  Uosukainen  Mikkola  Uosukainen  Jäätteenmäki  Lipponen  Kalli  Niinistö  Zyskowicz  Heinäluoma  Sipilä  Lohela  Risikko  Rinne  Vanhanen  Vehviläinen  Vanhanen  Orpo  Halla-aho 
| n k  Eduskunta |
| --- | --- | --- |
| Organisaatio |  Kansanedustaja Luettelo  Avustajat  Puhemies Luettelo  Puhemiesneuvosto  Valiokunta  Kansliatoimikunta Sisäinen tarkastus  Tietosuojavastaava  Eduskunnan kanslia Pääsihteeri  Hallinto- ja palveluosasto  Kansainvälinen osasto  Keskuskanslia  Tieto- ja viestintäosasto  Turvallisuusosasto  Valiokuntasihteeristö  |  |
| Politiikka |  Eduskuntaryhmä  Puolueet  |  |
| Vaalit |  1907  1908  1909  1910  1911  1913  1916  1917  1919  1922  1924  1927  1929  1930  1933  1936  1939  1945  1948  1951  1954  1958  1962  1966  1970  1972  1975  1979  1983  1987  1991  1995  1999  2003  2007  2011  2015  2019  2023  2027  |  |
| Toimielimet |  Arkisto  Kirjasto  Tilintarkastajat  Pankkivaltuusto  Oikeusasiamies Ihmisoikeuskeskus  Ulkopoliittinen instituutti  Sitra  |  |
| Rakennukset |  Eduskuntatalo  Kansalaisinfo  Pikkuparlamentti  |  |
| Toiminta |  Valtiopäivät  Lähetekeskustelu  Suullinen kysymys  Välihuuto    |  |
| Muuta |  Nuorten parlamentti  Suomen eduskunta 100 vuotta  |  |
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland 
Eduskunnan puhemiehen koroke istuntosalissa. Keskellä puhemies Sauli Niinistö vuonna 2008.
Kaarlo Mainio Levander

| Kaarlo Mainio Levander |
| --- | --- |
 Kaarlo Levander vuonna 1916.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kaarlo Mainio Levander
Syntynyt: 1. marraskuuta 1867 Loviisa
Kuollut: 7. joulukuuta 1943 (76 vuotta) Helsinki
Kaarlo Mainio Levander (1. marraskuuta 1867 Loviisa – 7. joulukuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen vesieläimiin perehtynyt biologi ja Suomen limnologian isä.
Elämäkerta

Levander kävi koulua Hämeenlinnassa ja Kuopiossa. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1889 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1894 (väitöskirja oli nimeltään Beiträge zur Kenntnis einiger Ciliaten). Hän toimi Helsingin yliopiston eläinmuseon amanuenssina 1889–1902 ja eläintieteen professorina 1910–1935.
Kesästä 1889 alkaen maisteri Levander toimi professori Johan Axel Palménin assistenttina tutkien ensin Espoon Lövön merialueen mikrofaunaa ja Palménin perustettua Tvärminnen eläintieteellisen aseman Hankoon vuonna 1902 siirtyi Levander tutkimaan aseman merialuetta. 1891 Levander kävi opintomatkalla Saksassa ja ryhtyi sen jälkeen tutkimaan myös Lövön alueen kalliolammikoiden mikroeliöstöä. Myös Tvärminnessä hän aloitti laajan kalliolammikkotutkimuksen.
Levander teki vuonna 1894 tutkimusmatkan Punaisellemerelle ja tutki siellä erityisesti vesieläimistöä.
Palmén valitsi Levanderin Tvärminnen aseman kuusijäseniseen toimikuntaan ja hän toimi siinä kuolemaansa saakka. 1897 Levander perusti Luonnon Ystävä lehden (nykyisin Luonnon Tutkija) ja toimi lehden päätoimittajana. Suomen Biologian Seura Vanamo ry. ryhtyi julkaisemaan lehteä vuonna 1900. Levander toimi Vanamo-seuran puheenjohtajana Aukusti Juhana Melan kuoleman jälkeen 1904–1919. Hän toimi Suomen Riistanhoito-Säätiön ensimmäisenä puheenjohtajana 1925 alkaen.
Levander oli kaksikielinen. Hän oli ensimmäinen eläintieteen dosentti, joka oli käynyt suomenkielistä koulua ja opetti myös suomeksi. Hän nimesi muutamia uusia eliölajeja.
Aiheesta muualla

Leikola, Anto: / Levander, Kaarlo Mainio (1867–1943). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 11.10.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Levander, Kaarlo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Arthur Lewis

| Sir Arthur Lewis> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. tammikuuta 1915 Saint Lucia
Kuollut: 15. kesäkuuta 1991 (76 vuotta) Bridgetown, Barbados
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  London School of Economics
Väitöstyön ohjaaja:  Arnold Plant
Tutkimusalue:  Taloustiede
Palkinnot:   Nobelin taloustieteen palkinto
William Arthur Lewis (23. tammikuuta 1915 – 15. kesäkuuta 1991) oli Saint Lucialla syntynyt taloustieteilijä. Hän sai vuonna 1932 stipendin siirtomaan emämaahan Englantiin. Lewis opiskeli taloustiedettä ja lakia London School of Economicsissa. Vuonna 1948 hänestä tuli professori Manchesterin yliopistoon. Hänet palkittiin vuonna 1979 taloustieteen Nobelilla tutkimuksesta yhdessä Theodore Schultzin kanssa taloudellisen kehityksen alalta, erityisesti kehitysmaiden ongelmien osalta.
Merkittäviä teoksia

Lewis, W. Arthur (2003). The Theory of Economic Growth. London: Taylor and Francis, 453 sivua. Julkaistu ensimmäisen kerran vuonna 1955. ISBN 0-415-31301-5.
Lewis, W. Arthur (1954). "Economic development with unlimited supplies of labour". The Manchester School 22, no. 2: 139–191.
Ekono

Ekono eli Energiataloudellinen yhdistys (ETY) oli suomalainen, vuonna 1911 perustettu järjestö ja myöhemmin insinöörisuunnitteluun ja konsultointiin erikoistunut yritysryhmä, joka ajautui konkurssiin Suomen 1990-luvun alun lamassa 1993. Ekono oli merkittävä tekijä Suomen energiantuotannon ja energiaintensiivisten teollisuusalojen, kuten sellu- ja paperiteollisuuden prosessien suunnittelijana.
Historiaa

Ekono perustettiin vuonna 1911 nimellä Suomen Höyrykattilayhdistys. Sen nimeksi muutettiin sittemmin Voima- ja polttoainetaloudellinen yhdistys ja myöhemmin Energiataloudellinen yhdistys, joista käytettiin lisäksi nimeä Ekono. 1950-luvulla se oli Suomessa ylivoimaisesti suurin lämpö- ja saniteettiteknillinen suunnittelutoimisto. Se julkaisi myös monia LVI-tekniikkaan liittyviä ammattikirjoja.
Vuonna 1943 Ekono osti vuonna 1920 perustetun, vesivoimaan ja vesirakentamiseen erikoistuneen Neuvotteleva Insinööritoimisto Oy:n liiketoiminnan ja jatkoi sitä nimellä Consulting Neuvotteleva Insinööritoimisto Oy, kunnes vuonna 1972 muodostettiin uusi osakeyhtiö nimeltä Ekono Oy. Myös yhdistys jäi kuitenkin elämään, nyt nimellä Energiataloudellinen yhdistys (ETY).
Ekono oli vahvasti mukana Suomen ensimmäisissä ydinvoimalahankkeissa. Ekonon edustajat Uolevi Luoto, Tapio Eurola ja Eric Westerberg olivat Suomen Atomiteknillisen Seuran perustajajäseniä.
Vuonna 1975 Ekono meni osakkaaksi Helsingin metrohankkeen yhteydessä muodostuneeseen Devecon-yhtiöön yhdessä arkkitehtitoimisto CJN:n, Liikennetekniikka Oy:n, Maa ja Vesi Oy:n sekä insinööritoimiston E. Paloheimo & M. Ollila kanssa. Tavoitteena olivat vientiprojektit, ja niitä saatiinkin muun muassa Vietnamista, Kuwaitista, Libyasta ja Algeriasta. 1980-luvulla Ekono oli metsäteollisuusyhtiöiden omistama ja oli mekaanisen metsäteollisuuden tärkein konsultti ja suunnittelija. Se eteni myös paperiteollisuudessa yrityskauppojen avulla Pöyryn merkittäväksi kilpailijaksi. Ekonon toiminta ajautui kuitenkin pahasti tappiolliseksi.
Ekono perusti 1980-luvun lopulla markkinatutkimusosaston, joka laati raportteja metsäteollisuusalan tilanteesta. Se muun muassa pisteytti vuosittain vuosikertomustilastojen perusteella eri maiden selluntuottajia ja teki ennusteita sellun markkinatilanteesta. Vuosina 1987–1990 Ekono tuotti maailmanlaajuiset selvitykset keskeisistä metsäteollisuustuotteista, sekä mekaanisista että kemiallisista, ja myös metsäteollisuuden kemikaalihuollosta.
1990-luvun alussa insinööritoimistot Pöyry ja Ekono yhdistivät toimintojaan. Pöyry osti Energia-Ekono Oy:n, jolloin Ekonoon jäi vain energia- ja rakennuskonsultointi. Kun Ekono meni konkurssiin toukokuussa 1993, työttömäksi jäi 760 ihmistä. Ekono-konsernin yhtiöistä emoyhtiön konkurssilta säästyivät ainakin Air-ix ja CTS Engineering, alun perin Teollisuussuunnittelu Oy.
Ekono-yritysryhmään kuului myös Rastorin vuonna 1963 perustama rakennuttajakonsulttiyritys Terasto Oy.
Henkilöitä

Ekonon toimitusjohtajana 1960-luvun puolestavälistä 1980-luvun puoleenväliin toimi Sven-Olof Hultin. Hänen edeltäjänsä oli professori Harald Frilund. Vuosina 1962–1975 Ekonon hallituksen puheenjohtajana toimi Jacob von Julin nuorempi. 1950-luvulta 1970-luvun loppuun Ekonon hallituksessa istuivat eri aikoina myös muiden muassa professori Bernhard Wuolle, vuorineuvos Karl Erik Ekholm, vuorineuvos Åke Gartz, yli-insinööri Voitto V. Kolho, kaupunginjohtaja Ruben Granqvist, vuorineuvos Juuso Walden, vuorineuvos Heikki Lehtonen, vuorineuvos Paavo Honkajuuri, vuorineuvos Aulis O. Kairamo, vuorineuvos Sven-Erik Rosenlew, vuorineuvos Åke Kihlman, pääjohtaja Bengt Rehbinder, vuorineuvos Pentti Halle, apulaiskaupunginjohtaja Hjalmar Krogius, vuorineuvos Wolter Westerholm, vuorineuvos Petri Bryk, vuorineuvos Mikko Tähtinen, vuorineuvos Björn Westerlund, vuorineuvos Johan Nykopp, apulaiskaupunginjohtaja Gunnar Smeds, vuorineuvos Kurt Swanljung, vuorineuvos Lars Mikander, vuorineuvos Nils Gustav Grotenfelt, toimitusjohtaja Lars Hannunkari, vuorineuvos Pentti Alajoki, vuorineuvos Kari Kairamo, ministeri Olavi J. Mattila, vuorineuvos Jouko Sere, vuorineuvos Pentti Rautalahti, vuorineuvos Jaakko Ihamuotila, diplomi-insinööri Heikki Niemiaho ja vuorineuvos Ebbe Sommar.
Ekono-nimi nykyään

Yhdysvaltojen Washingtonin osavaltiossa toimii yhä suomalaiseen Duoplan-konserniin kuuluva Ekono Inc., energiantuotannon ja metsäteollisuuden konsultoija. 1990-luvun alun yrityskaupan jäljiltä Pöyry Finland Oy:llä on hallussaan aputoiminimet Electrowatt-Ekono, Energia-Ekono, Rakennus-Ekono ja Ekono Energy.
Kirjallisuutta

Valkeapää, Risto. Voiman tunnosta harmin laaksoon : Energiataloudellinen yhdistys ETY eli miehen iän. Helsinki: Energiafoorumi, 1996. ISBN 951-97454-0-8.
Voima- ja polttoainetaloutta 1911-1961. Voima- ja polttoainetaloudellinen yhdistys EKONO 1961.
Xianbit

Xianbiratsumiestä esittävä maalaus vuosilta 337-370.
Xianbit tai xianbeit (kiin.: 鲜卑; pinyin: Xiānbēi) olivat turkkilaisia- tai mongolikieliä puhunut kansa Kiinan historiassa. Muutettuaan nykyisen Mongolian alueelta Kiinan puolelle he perustivat useita eri dynastioita. Näistä menestyksekkäimpiä olivat xianbeihin kuuluvien tabghachien perustamat dynastiat.