Peer Günt
Historia

Laulaja-kitaristi Timo Nikki perusti vuonna 1976 Kouvolassa ensimmäisen version Peer Güntistä. Alkuaikoinaan yhtye toimi ponnahduslautana monille Kymenlaakson muusikoille aina Loose Prickin soittajista lähtien. Yhtyeen uran merkittävimmiksi käännekohdiksi voidaan lukea rumpali Teijo ”Twist Twist” Erkinharjun liittyminen yhtyeeseen vuonna 1981 sekä basisti Teijo ”Tsöötz” Kettulan mukaantulo vuonna 1983, jolloin syntyi Peer Güntin pitkäikäisin, niin sanottu klassinen kokoonpano. Tässä muodossa yhtye osallistui vuoden 1984 Rockin SM-kilpailuihin, joissa kilpailivat Peer Güntin lisäksi muun muassa Kolmas Nainen ja Keba. Kisa oli siihenastisen historiansa tasaisin; Kolmannen Naisen ja Peer Güntin pisteet olivat tasan, mutta lopulta Peer Günt julistettiin voittajaksi.
Yhtye oli suosionsa huipulla 1980-luvun jälkimmäisellä puoliskolla, jolloin vuoden 1985 Peer Günt -esikoislevyä seuranneet kolme albumia vuoden 1986 Backseat, vuoden 1987 Good Girls Don't... ja vuoden 1988 Fire Wire myivät jokainen kultaa ja nousivat Suomen virallisen albumilistan ensimmäiselle sijalle. Menestyksen myötä kiinnostus Peer Güntiin heräsi myös ulkomailla; yhtye julkaisi levyjään Euroopassa ranskalaisen High Dragon Records -levymerkin alla ja keikkaili Suomen lisäksi muun muassa Isossa-Britanniassa, Neuvostoliitossa, Pohjois-Koreassa, Norjassa, Ruotsissa ja Tanskassa, missä yhtye edusti Suomea vuoden 1987 Roskilden musiikkifestivaaleilla. Suurempaa menestystä ei ulkomailta kuitenkaan tullut ja suurin suosio alkoi hiljalleen hiipua myös Suomessa vuonna 1990 julkaistun viidennen levyn Don't Mess With The Countryboys julkaisun aikoihin, osaksi valloilla olleen konemusiikkitrendin vuoksi. Edellisiä albumeita vaisumman vastaanoton saaneen vuoden 1994 Smalltown Maniacs -levyn jälkeen Peer Günt tyytyi kiertämään vuosituhannen loppuun saakka aiempaa pienemmissä keikkapaikoissa ja huomattavasti epäsäännöllisemmin. Tämä johtui osittain myös rumpali Erkinharjun soittamisesta Leningrad Cowboys -yhtyeessä.
Peer Günt tuli aikanaan tunnetuksi myös kovasta keikkatahdistaan; yhtye soitti 1980-luvun huippuvuosinaan yli 150 keikkaa vuodessa. Vielä 1990-luvullakin Peer Günt teki jäsentensä muista hankkeista huolimatta parhaimmillaan 70 keikkaa vuodessa ja kaikista vaisuimmallakin vuosina 1998–2001 noin 20–30 keikkaa vuodessa. Syyskuusta 2001 eteenpäin yhtye oli vuoden tauolla, kunnes aktivoitui jälleen syksyllä 2002. Jäsenten muut hankkeet jäivät ja kaikki keskittyivät jälleen täysin Peer Güntiin. Yhtye esiintyikin ensimmäistä kertaa ulkomailla sitten 1980-luvun lopun, Sweden Rock -festivaaleilla kesällä 2003.
Vuonna 2005 yhtye teki 11 vuoden levytystauon jälkeen odotetun paluun albumilla No Piercing, No Tattoo. Saman vuoden kesällä Timo Nikki kuitenkin ilmoitti yhtyeen lopettavan toimintansa. Hajoamisen syyksi Nikki ilmoitti trion muiden jäsenten välinpitämättömyyden ennalta vuonna 2002 sovittujen, jatkamisen mahdollistaneiden sopimusten noudattamisessa, eli liiallisen alkoholin käytön lopettamisesta keikoilla ja kiertueella.
Vuonna 2006 Nikki toi Peer Güntin takaisin esiintymislavoille uusitulla kokoonpanolla, basistinaan Pete Pohjanniemi ja rumpalinaan Sauli ”Sakke” Koivula. Tällä kokoonpanolla yhtye on julkaissut kaksi studiolevyä; Guts and Glory vuonna 2007 ja Buck the Odds vuonna 2009 sekä konserttitaltioinnin Live Today, Gone Tomorrow vuonna 2011.
Syksyllä 2016 Peer Günt juhli 40-vuotista taivaltaan kattavalla klubikiertueella ympäri Suomen. Nykyään Peer Günt keikkailee kausiluontoisesti keskittyen enimmäkseen festivaalien ja isoimpien rock-klubien kiertämiseen.