stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Earl Hines

| Earl Hines |
| --- | --- |
 Earl Hines (vas.) 1940-luvulla
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. joulukuuta 1903 Duquesne, Pennsylvania, Yhdysvallat
Kuollut: 22. huhtikuuta 1983 (79 vuotta)
Muusikko
Aktiivisena:  1922–1983
Tyylilajit:  jazz
Soittimet:  piano
Levy-yhtiöt:  Apollo Records, Columbia Records ja Decca Records 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Earl Kenneth ”Fatha” Hines (28. joulukuuta 1903 – 22. huhtikuuta 1983) oli yhdysvaltalainen jazzpianisti. Hän löi itsensä läpi Louis Armstrongin ja Jimmie Noonen yhtyeissä 1920-luvulla ja johti omaa yhtyettään vuodesta 1928 lähtien. Hinesin yhtyeessä soittivat 1940-luvulla muun muassa Billy Eckstine, Sarah Vaughan, Charlie Parker, Dizzy Gillespie ja Wardell Gray.
Hines oli yksi ensimmäisistä suurista jazzpianosolisteista ja tunnettu ”trumpettimaisista” sooloistaan, joissa oikea käsi soitti melodian kahdessa oktaavissa. Häntä on kutsuttu ”ensimmäiseksi moderniksi jazzpianistiksi”, ja hänen tyylinsä antoi vaikutteita joukolle myöhempiä pianisteja, mukaan lukien Teddy Wilson, Jess Stacy, Joe Sullivan ja Nat King Cole.
Aiheesta muualla

Earl Hines Discogsissa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Hipponacteus

Hipponacteus (hipponakteus) on antiikin kreikkalaisesta metriikasta peräisin oleva lyyrinen runosäe, yksi niin kutsutuista aiolialaisista säkeistä. Se on saanut nimensä runoilija Hipponaksista.
Hipponacteus-säkeessä on yhdeksän tavua. Säkeen kaava on ( = lyhyt tavu,  = pitkä tavu,  = anceps eli lyhyt tai pitkä tavu):
Toine lyyrinen säe hagesichoreus voidaan nähdä hipponacteuksen alkutavua lyhyempänä muotona.
Kuivaisi

Kuivaisin kunta Seuloskoin piirin kartalla.
Kuivaisi lähikylineen vuoden 1885 kartalla.
Kuivaisi (ven. Ку́йвози, Kuivozi) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Kylä sijaitsee Karjalankannaksen eteläosassa Lempaalan harjanteilla Pietarista pohjoiseen johtavan rautatien varrella. Kunnan pinta-ala on 753,5 neliökilometriä. Kylässä on vajaat 400 ja kunnassa 11 500 asukasta (vuonna 2010).
Maantiede ja asutus

Kuivaisin kunta rajoittuu idässä Laatokkaan, etelässä Seuloskoin piirin Rahjan, Toksovan, Lieskulan ja Ohalatvan kuntiin sekä lännessä Viipurin ja pohjoisessa Käkisalmen piireihin. Pinta-alasta 49,5 % on sotilasaluetta, 37,4 % metsää ja 7,0 % maatalousmaata. Suurimmat järvet ovat Lempaalanjärvi, Roikanjärvi ja Likolampi (Верхолино, Verholino). Jokia ovat Vuoleenjoki, Nenimäisenjoki (Грузинка, Gruzinka) ja Viisjoki. Tärkeimmät hyötykaivannaiset ovat hiekka ja sora.
Keskuskylän lisäksi Kuivaisin kuntaan kuuluu 17 asutuskeskusta: Gruzinon (ven. Грузино), Harpalan, Kieron, Lappeelan, Lempaalan, Matoksin, Mikittalan, Nenimäen, Varsalan, Vaskelan, Vennäinkylän ja Vuoleen kylät sekä Lesnojen (Лесное), Maaselkin, Vjunin (Вьюн; entinen TsNIIL, ЦНИИЛ), Zavodskoin (Заводской) ja Lempaalan asemanseudun taajamat. Yli tuhannen hengen asutuskeskuksia ovat Harpala, Nenimäki, Lesnoje ja Maaselki. Entisen Koronsaaren kylän (Коросары, Korosary) paikalle on nousemassa uusi asutus, kun taas Gruzinon ja Vuoleen kyliä ollaan lakkauttamassa.
Kunnassa on kuusi varuskuntaa, noin 200 pietarilaisten puutarhapalsta-aluetta ja 15 lomakeskusta. Kesäisin kunnan asukasluku kasvaa noin viidelläkymmenellä tuhannella. Puutarhapalsta-alueilla asuu ympäri vuoden arviolta 3125 ihmistä, jotka eivät näy virallisissa väestötilastoissa.
Historia

Kuivaisi mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Tuolloin se oli samannimisen Pähkinälinnan lääniin kuuluneen pogostan keskus.
1600-luvulla seudun alkuperäisväestö vaihtui lähes täydellisesti Suomesta muuttaneisiin inkeriläisiin. Vuonna 1611 perustettiin Inkerin ensimmäinen luterilainen maaseurakunta Lempaala, jota vielä pitkään kutsuttiin Kuivaisin nimellä. Ortodoksisia inkerikkoja jäi kuitenkin eräisiin kyliin, ja vielä 1800-luvun puolivälissä he muodostivat yhtenäisen ryhmän nykyisen Vaskelan huvila-alueen tienoilla. Seudun ortodoksit kuuluivat Matoksin seurakuntaan. Vuonna 1890 Kuivaisiin rakennettiin puinen Pyhän Nikolaoksen kirkko, jonka pieni seurakunta käsitti myös Hovinmäen, Kiiskilän, Oinaalan ja Vennäinkylän ortodoksit.
Vuosina 1927–1936 Kannaksen eteläosa muodosti Kuivaisin kansallisen piirin, jossa suomea käytettiin virkakielenä. Piirin keskuspaikkana oli Toksova. Vuosina 1935–36 rajaseudun suomalaisväestö siirrettiin kokonaisuudessaan muualle Neuvostoliittoon.
Liikenne ja talous

Kunnan kautta kulkee Pietarin, Käkisalmen ja Sortavalan välinen valtatie, rinnakkainen Pietarin, Metsäpirtin ja Käkisalmen välinen maantie sekä Pietarista pohjoiseen johtava sähköistetty kaksiratainen rautatie. Asutuskeskuksista on linja-autoyhteydet Pietariin, Devjatkinon metroasemalle sekä Gruzinon ja Vaskelan rautatieasemille. Radalla on lisäksi kolme pysäkkiä. Ongelmana on suorien yhteyksien puuttuminen Seuloskoin piirikeskukseen.
Kuivaisin elinkeinorakenteesta varuskunnat muodostavat 71 %, teollisuus 20 % ja maatalous 4 %. Teollisuuslaitoksista merkittävimpiä ovat rakennustarvikkeita valmistavat Lenstroidetal ja Geogidrotehnika, öljyn ja öljytuotteiden varastointia harjoittava Vympel ja Vuoleen hiekkalouhosta hyödyntävä Vuoly-Eko. Maatalousyrityksiä on Lempaalassa ja Vennäinkylässä. Työvoimasta vain 17 % työskentelee kunnan alueella. Loput käyvät töissä Pietarissa.
Nähtävyydet

Kunnan nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuinpaikat, Pähkinäsaaren rauhan rajakivi, Lempaalan kirkon paikalle pystytetty muistoristi, Kuvaisin kartano ja toisen maailmansodan muistomerkit.
Hipponikos I

| Hipponikos> Ἱππόνικος.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 500-luku eaa. Ateena
Kuollut: 400-luku eaa.
Vanhemmat:  Kallias I ja ?
Lapset:  Kallias II
Muut tiedot
Aktiivisena:  n. 490 eaa.
Hipponikos (m.kreik. Ἱππόνικος, myös Ἱππόνικος Ἄμμων, Hipponikos Ammōn; lat. Hipponicus Ammon; 500/400-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen, joka oli kotoisin Ateenasta ja kuului Kalliasten ja Hipponikosten ylimyssukuun. Erotuksena suvun muista samannimisistä häneen viitataan tutkimuksessa nimellä Hipponikos I (vanhemmassa tutkimuksessa kuitenkin Hipponikos II).
Hipponikos oli Kallias I:n poika ja kotoisin Alopeken demoksesta. Hänen kerrotaan rikastuneen suuresti saatuaan itselleen erään persialaisen sotapäällikön aarteet, jotka tämä oli uskonut erään eretrialaisen Diomnestoksen haltuun. Kun Persian armeija sitten tuhottiin vuoden 490 eaa. Marathonin taistelussa, Diomnestos piti varat. Persian toisen hyökkäyksen aikoihin vuonna 480 eaa. Diomnestoksen perilliset siirsivät varat Hipponikokselle Ateenaan, ja ne jäivät lopulta hänelle, kun vangiksi jääneet eretrialaiset vietiin Vähään-Aasiaan.
Tämän kertomuksen kertoo Athenaios lähteenään Herakleides Pontoslainen. Sen todenperäisyys on kuitenkin kyseenalainen, sillä Herodotos mainitsee vain yhden onnistuneen Eretrian valtauksen, joka tapahtui vuonna 490 eaa. On arveltu, että Hipponikoksesta kertova anekdootti perustuisi ateenalaisiin juoruihin, joilla ihmiset selittivät suvun vaurautta, samoin kuin anekdootti, joka koski Hipponikoksen poikaa Kallias II:sta.
Berthold Hinz

Berthold Hinz (s. 6. heinäkuuta 1941) on saksalainen taiteentutkija ja taidehistorioitsija, joka on kirjoittanut useita artikkeleja ja teoksia Saksan taidehistoriasta, arkkitehtuurista ja taiteilijoista.
Hinz kävi peruskoulun Lyypekissä, josta jatkoi humanististen aineiden lukioon Gelsenkirchenissä. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1961 ja suoritettuaan asepalveluksen hän jatkoi taidehistorian, historian ja filosofian opintoja eri yliopistoissa. Hän kirjoitti gradunsa Munsterissa 1969. Hinz työskenteli tutkimusapulaisena 1970-luvun alussa ja luennoitsijana vuodesta 1974. Saman vuoden lopulla hänestä tuli taidehistorian professori Berliiniin. Vuodesta 1989 Hinz on työskennellyt taidehistorian laitoksella Kasselin yliopistossa.
Teoksia

Berthold Hinz, Andreas Tacke: Architekturführer Kassel.  Dietrich Reimer Verlag, Berliini, 2002.  ISBN 3-496-01249-8
Art in the Third Reich.  Pantheon Books, New York, 1979.  ISBN 0-394-73743-1
Die Malerei im deutschen Faschismus : Kunst und Konterrevolution..  Büchergilde Gutenberg, München sekä Weitere Ausg., Frankfurt am Main, 1974.
Lucas Cranach d. Ä.  Rowohlt Tb., 1993.  ISBN 349950457X
Anatomie eines Zweikampfes. Hans Baldung Grien Herkules und Antäus.  Deutscher Kunstverlag.  ISBN 9783422020665
Die nackte Aphrodite. Geschichte einer abendländischen Passion.  Carl Hanser.  ISBN 9783446193079
Aiheesta muualla

Täydellinen bibliografia (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Kullaan vaakuna

Kullaan vaakuna (1950–2004)
Kullaan kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan alueella tapahtuneesta raudantuotannosta Leineperin ruukissa. Raudan symboli, painanteinen pilvikoro ja miilu viittaavat miilunpolttoon, jolla tuotettiin ruukissa tarvittava sysi.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 26. syyskuuta 1950. Vaakunan selitys on ”hopeisessa kentässä punainen, peittämätön pystyyn ladottu sysimiilu, sen yläpuolella painanteisen pilvikoron rajoittama musta yliskenttä (lakio), jossa raudanmerkki ja sen kummallakin puolella kuusisakarainen tähti; kaikki hopeaa”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuonna 2005 Kullaan liityttyä osaksi Ulvilan kaupunkia.
Kulkkilan Isosaari

Kulkkilan Isosaari
| --- | --- |
Sijainti:  61°38′48″N, 023°55′55″E, Tampere, Teisko Suomi
Vesialue:  Näsijärvi, Paarlahti
Pinta-ala:  0,055 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kulkkilan Isosaari on Tampereen Paarlahdessa sijaitseva saari, joka kuuluu Teiskon Kulkkilan kylään. Pinta-alaltaan 5,5 hehtaarin kokoisen saaren ja siellä olevan leirikeskuksen omistaa Tampereen seurakuntayhtymä. Seurakunta osti saaren vuonna 1935, jolloin paikka oli vielä rakentamaton.
Kulkkilan Isosaari ja läheinen, huomattavasti laajempi Isosaari (Kuusniemen saari) esiintyvät jo niin sanotussa Kuninkaan kartastossa, jonka Ruotsin armeija toteutti vuosina 1776–1805. Tässä sotilaskartoituksessa saarille ei ole kuitenkaan merkitty nimiä.
Kulkkilan Isosaaresta ja Paarlahden Kompansaaresta tunnetaan kertomus, jonka mukaan niissä olisi muinaisina aikoina asunut lappalaisia.
Kuivajärvi (Suomussalmi)

Kuivajärven Pyhän Nikolaoksen tsasouna
Kuivajärvi on kylä Kainuun Suomussalmella, Vuokin alueella kunnan kaakkoisosassa, samannimisen järven rannalla. Suomussalmen keskustasta matkaa on noin 75 kilometriä. Kuivajärvi ja sen koillispuolella sijaitseva Hietajärvi kuuluvat Vienan runokyliin, joista kerättiin aikoinaan suurin osa Kalevalan kansanrunoaineistosta. Kylä voidaan laskea myös Vienan Karjalaan kuuluvaksi. Kylissä asuu enää muutamia ihmisiä.
Yleistä

Kuivajärvi kuuluu Suomen valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin yhtenä talvisodassa lähes täysin poltetuista ja 1940-luvulla uudelleenrakennetuista Kainuun vienalaiskylistä. Kuivajärven ja siitä kolmisen kilometriä koilliseen rajan pinnassa sijaitsevan Hietajärven kylissä ovat säilyneet palamiselta ainoat sotaa edeltävät kalamajat sekä Saavisten rankorakenteinen maja. Läheisen Murhijärven Saunasaaren kalajamajat edustavat Museoviraston mukaan alueen arkaaisinta rakentamista maalattioineen ja pyöröhirsirakenteineen. Kylät ja kylien lähiympäristön eräkulttuurimaisemat on luokiteltu myös maakunnallisesti arvokkaaksi maisemakokonaisuudeksi. Vuonna 2001 muodostettiin Kainuun ympäristökeskuksen päätöksellä Ylä-Vuokin Kuivajärvi-Hietajärvi-maisema-alue ensimmäisenä vuoden 1996 luonnonsuojelulain mukaisena maisema-alueena Suomessa.
Kuivajärvellä sijaitseva Domnan pirtti on vuonna 1964 rakennettu, paikallista hirsirakennusperinnettä mukaileva rakennus. Se siirtyi vuonna 2013 kunnalta yksityisomistukseen ja tarjoaa majoitus- ja ravintolapalveluita. Kylässä on myös Pyhälle Nikolaokselle omistettu pieni Kuivajärven Pyhän Nikolaoksen tsasouna. Kuivajärven Kalmisaaressa sijaitsee 1920-luvulla käyttöön otettu Kuivajärven ja Hietajärven kylien hautaustamaa. Entinen hautausmaa sijaitsi Vuokkijärven Kalmasaaressa, mutta se jäi Suomen ja Neuvostoliiton väliselle rajalinjalle.
Kahdeksan kilometrin mittainen Saarisuon luontopolku alkaa Saarivaara–Kuivajärvi-maantien (yhdystie 9124) levähdyspaikalta. Polku on osa pitkää Itärajan retkeilyreittiä.
Historiaa

Hietajärven ja muiden rajaseudun vienalaiskylien ensimmäiset asukkaat olivat ilmeisesti Venäjän puolelta asepalvelusta paenneita eli piekloita. Muuan Lari Siikow otti nimekseen Huovinen, palveli Ahtosella renkinä ja nai piikatyttö Toarien. Pari muutti asumaan Kuivajärvenniemelle ja alkoi viljellä maata.
Tieyhteydet muualle Kainuuseen ja Suomeen olivat pitkään heikkoja: Kuivajärvelle tie (nyk. yhdystie 9124) valmistui vasta 1933 ja jatkettiin sieltä Hietajärvelle 1956.
Aiheesta muualla

Kuivajärven ja Hietajärven nähtävyyksiä Juminkeko-säätiön sivustolla
Palanen Vienaa Kainuussa, Hakkapeliitta, 08.05.1934, nro 19, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kirjallisuutta

Keränen, Jorma: Kainuun asuttaminen. Studia historica Jyväskyläensia 28. Jyväskylän yliopisto, 1984.
Nieminen, Markku: Vienan runokylät: kulttuuriopas.  (2. painos)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-625-0
Tervonen, Päivi: Kainuun vienalaiskylien rakennusperinne. Rajamailla IV. Jyväskylä 1998.
Virtaranta, Pertti: ”Polku sammui”. Vienalaiskylien vaiheita rajan molemmin puolin. Vammala 1972.
T. J. Kukkamäki

| T>  J. Kukkamäki |
| --- | --- |
 T. J. Kukkamäki 1960-luvun alussa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Tauno Johannes Kukkamäki
Syntynyt: 11. lokakuuta 1909 Heinolan maalaiskunta
Kuollut: 1. toukokuuta 1997 (87 vuotta) Helsinki
Tauno Johannes Kukkamäki (11. lokakuuta 1909 Heinolan maalaiskunta – 1. toukokuuta 1997 Helsinki) oli kansainvälisesti tunnettu suomalainen geodeetti. Kukkamäki suoritti tohtorintutkinnon Turun yliopistossa vuonna 1940. Hän oli Geodeettisen laitoksen professori vuodesta 1957 ja toimi sen johtajana vuosina 1963–1977. Asteroidi 2159 Kukkamäki on nimetty hänen mukaansa.
Kukkamäki johti tieteellisiä retkikuntia useissa maissa ja toimi tutkijana Ohion valtionyliopistossa 1952–1954. Hän oli Kansainvälisen Geodeettisen Assosiaation varapresidentti 1957–1960.
Kirjallisuutta

Kakkuri, Juhani: Jämpti mies: Tauno Johannes Kukkamäen elämä.  Helsinki:  Suomen Tiedeseura, 2015.  ISBN 978-951-653-404-9
Aiheesta muualla

Kakkuri, Juhani: / Kukkamäki, Tauno Johannes (1909–1997). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  21.3.2005. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Hipparkhia

Hipparkhia (m.kreik. Ἱππαρχία, s. noin 340/330 eaa.) oli kreikkalainen kyynikoiden koulukuntaan kuulunut filosofi. Hän hylkäsi perinteiset naisten roolit lähes kaikilla tavoilla, ja se oli erityisen radikaalia hänen aikanaan ja hänen sosiaalisessa tilanteessaan. Hänen aikansa Kreikassa naisten asema oli muutoin hyvin rajoitettu.
Elämä

Hipparkhia oli kotoisin Maroneiasta Traakiasta. Todennäköisesti hänen veljensä Metrokles tutustutti hänet filosofiaan. Metrokles oli oppilaana Aristoteleen peripateettisessa koulussa, ja hänestä tuli myöhemmin kyynikko Krateen seuraaja.
Hipparkhia tuli tunnetuksi avioliitostaan Krateen kanssa. Kerrotaan, että he harjoittivat aviollisia velvollisuuksiaan julkisesti, ja heidät tunnettiinkin kyynikoille tyypillisen anaideian eli häpeämättömyyden kannattajina. Heidän avioliitostaan tuli yksi suosituimpia esimerkkejä tästä hyveestä. Ideana oli se, että kaikki teot, jotka ovat tarpeeksi hyveellisiä tehtäväksi yksityisyydessä, ovat myös tarpeeksi hyveellisiä tehtäväksi julkisuudessa.
Joidenkin tietojen mukaan Hipparkhialla ja Krateella oli ainakin poika nimeltä Pasikles. Heidän kerrotaan kasvattaneen lapsiaan kyynisten arvojen mukaan.
Hipparkhiasta tiedetään lähinnä ainoastaan anekdootteja. Diogenes Laertioksen mukaan hän kirjoitti kirjeitä, vitsejä, tragedioita, sekä filosofisia esityksiä Platonin tyylillä, jotka ovat kaikki kadonneet vuosisatojen aikana. Diogenes myös mainitsee, että tästä "naisfilosofista" kerrottiin paljon tarinoita.
Hipparkhia tunnetaan myös väittelyistään Theodoros Jumalattoman kanssa. Theodoros oli kyseenalaistanut hänen oikeutensa osallistua miesten pitoihin, ja sanoi, että tämä on hylännyt sukkulat ja kangaspuut. Hipparkhia vastasi, että hän on käyttänyt ajan hyödyllisemmin sivistäessään itseään.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit :
Hipparkhian elämäkerta (muinaiskreikaksi)
Hipparkhian elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Grams, Laura: Hipparchia The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Lindemann, Kate (toim.): Hipparchia Women Philosophers (englanniksi)
Antiikin filosofia  Kyyninen koulukunta
| --- | --- |
Kreikkalainen aika:   Antisthenes  Diogenes  Monimos  Onesikritos  Filiskos  Krates  Hipparkhia  Metrokles  Kleomenes  Bion  Menippos  Menedemos  Kerkidas  Teles 
Roomalainen aika:   Demetrios  Oinomaos  Demonaks  Agathobulos  Sekundos  Peregrinos Proteus  Pankrates  Theagenes  Kreskentios  Herakleios  Asklepiades  Salustios
Hippodromi

Konstantinopolin hippodromi on nykyään Sultanahmet Meydanin aukio Istanbulissa.
Hippodromi (m.kreik. ἱππόδρομος hippódromos, sanoista ἵππος híppos ’hevonen’ ja δρόμος drómos ’rata’) oli antiikissa ja keskiajalla kreikkalaisten käyttämä areena, joissa järjestettiin vaunukilpa-ajoja tai laukkakilpailuja. Hippodromi oli venytetty soikio, jonka sivun pituus oli kaksi stadionia. Radan päissä oli pylväät, jotka oli kierrettävä 12 kertaa.
Konstantinopolin hippodromi oli aikansa kuuluisin. Se rakennettiin vuosina 203–330, ja sen esikuvana oli Rooman Circus Maximus. Alueelle mahtui 80 000 katsojaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konstantinopolin hippodromi Wikimedia Commonsissa
Pekka T. Heikura: ”Muinaisia formulakuskeja ja huliganismia – Kilpa-ajot Konstantinopolin hippodromilla”. Tieteessä tapahtuu, 2001/5.Artikkelin verkkoversio (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuka pelkää noitia (elokuva)

| Kuka pelkää noitia> The Witches |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Nicholas Roeg
Käsikirjoittaja:  Allan Scott
Perustuu:  Roald Dahlin Kuka pelkää noitia romaaniin.
Tuottaja:   Jim Henson  Mark Shivas 
Säveltäjä:  Stanley Myers
Kuvaaja:  Harvey Harrison
Leikkaaja:  Tony Lawson
Lavastaja:   Norman Dorme  John King 
Pääosat:   Anjelica Huston  Mai Zetterling  Jasen Fisher  Rowan Atkinson  Bill Paterson 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Lorimar Productions
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix Microsoft Store
Ensi-ilta:  1990
Kesto:  91 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuka pelkää noitia (engl. The Witches) on ohjaama Nicolas Roegin fantasiaelokuva vuodelta 1990, joka perustuu Roald Dahlin samannimiseen romaaniin. Elokuvan pääosia näyttelevät muun muassa Anjelica Huston, Mai Zetterling, Rowan Atkinson, Jasen Fisher ja Jane Horrocks.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Anjelica Huston  | … |  Neiti Eva Ernst   |
|  Jasen Fisher  | … |  Luca "Luke" Eveshim   |
|  Mai Zetterling  | … |  Helga Eveshim   |
|  Rowan Atkinson  | … |  Herra Stringer   |
|  Jane Horrocks  | … |  Neiti Ann Irvine   |
|  Bill Paterson  | … |  Albert Jenkins   |
|  Charlie Potter  | … |  Bruno Jenkins   |
|  Anne Lambton  | … |  Nainen mustissa   |
|  Sukie Smith  | … |  Marlene   |
|  Rose English  | … |  Doreen   |
|  Jenny Runacre  | … |  Chrissie   |
|  Annabel Brooks  | … |  Nicola   |
|  Emma Relph  | … |  illie   |
|  Nora Connolly  | … |  Beatrice   |
|  Rosamund Greenwood  | … |  Janice   |
|  Angelique Rockas  | … |  Henrietta   |
|  Ola Otnes  | … |  Erican isä   |
|  Elsie Eide  | … |  Erica   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä luonnehti elokuvaa omintakeiseksi, hauskaksi ja toimivaksi mutta enemmän aikuisille kuin pienille lapsille sopivaksi. Hän antoi sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Elokuva voitti lukuisia palkintoja kuten viisi Academy of Science Fiction, Fantasy & Horror Films, yhden BAFTA, yhden Boston Society of Film Critics, yhden Fantasporto, yhden Hugo Awards, yhden Los Angeles Film Critics Association ja National Society of Film Critics palkinnon.
Aiheesta muualla

Kuka pelkää noitia Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kuka pelkää noitia Elonet.
Hindenin riutta

Riutta kuvattuna lännestä päin.
Jäätikön sulamisvesien tai Vänernin aallokon pyöristämiä kiviä riutan kärjessä.
Hindenin riutta (ruots. Hindens rev) on Vänernin etelärannalla sijaitseva niemi Lidköpingissä Länsi-Götanmaalla Ruotsissa.
Maantietoa

Hindenin riutta on noin 7 kilometriä pitkä ja se kärjestään hyvin kapea. Sen kapean kärjen pituus on viisi kilometriä. Se sijaitsee Vänernin etelärannalla Kållandin niemimaalla, joka työntyy järvelle etelästä päin. Hindenin riutta on itä-länsi-suuntainen ja se sijaitsee Vänernin länsiosassa Dalbosjönin Vänersborgvikenissä. Niemen kärkeä kutsutaan nimellä Hindenkraket, sen leveämpää keskiosaa nimellä Draget ja sen laajaa tyviosaa nimellä Främjan. Niemen kärkiosa on autio, Dragetiin on rakennettu vapaa-ajan asuntoja ja Främjanissa viljellään jo maata. Niemen korkein kohta kohoaa 21 metriä Vänernin pinnasta. Riutta on kuitenkin niin matala, että korkean veden aikana sen kärki vajoaa viideksi saareksi, joita kutsutaan nimellä Killingarna. Niemen etelärannalla niemen tyviosassa sijaitsee kilometrin pituinen suosittu hiekkaranta, jota kutsutaan Vänernin Rivieraksi. Rannoilta on siirtynyt mäntymetsiin lentohiekkaa ja siellä esiintyy selviä dyynejäkin.
Muodostumisteoria

Riutta katsotaan kuuluvan Keski-Ruotsin reunamuodostumiin, jotka alkoivat muodostua viime jääkauden loppuvaiheessa noin 12 600 vuotta sitten. Ne ovat siten muodostuneet samoihin aikoihin kuin Suomen Salpausselät . Reunamuodostumat ovat Keski-Ruotsissa usein reunamoreeneja, joita on syntynyt rinnakkain monia eri aikoina noin 800 vuoden aikana. Yksin niistä on reunamoreeni, joka näkyy maastossa niemenä ja Vänernin pohjalla kulkevana selänteenä. Se kohoaa järvestä Vänernin vastakkaisella länsirannalla Hjortens udden niemenä.
Luontoarvoja

Riutta sisältyy Hindens udde–Svalnäsin luonnonsuojelualueeseen, joka sijaitsee Vänersborgvikenin itärannassa ja niemen tyven eteläosassa. Se on perustettu vuonna 1989 ja sen pinta-ala on 224 hehtaaria. Riutan suojeltu osa on noin 13 hehtaaria.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hindenin riutta Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Hindens rev
Käännös suomeksi