stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karhulan koulu
Historia

Kymin Suomalainen Yhteiskoulu aloitti toimintansa vuonna 1920. Alkuvuosina koululla ei ollut omaa rakennusta, vaan se toimi väliaikaisissa tiloissa. Vanha puukoulu valmistui vuonna 1923 osoitteeseen Vesivallintie 16. Koulun nimenä oli vuodesta 1922 Kymin Yhteiskoulu ja vuodesta 1957 Karhulan Yhteiskoulu. Uusi päärakennus valmistui samalle tontille vuonna 1954 ja lisärakennukset vuosina 1957 ja 1960. Peruskouluun siirryttiin Kotkassa sekä tuolloin vielä itsenäisissä Karhulan kauppalassa ja Kymin kunnassa vuotta ennen muuta Kymen lääniä vuonna 1974. Sen yhteydessä koulun nimi muuttui Vesivallin yläasteeksi ja lukioksi. Vuonna 1986 nimi vaihtui Karhulan kouluksi.
Vuonna 2005 puukoulun käytöstä luovuttiin sisäilmaongelmien vuoksi ja osa Karhulan koulun toiminnoista siirrettiin Ratakadulle entisen Karhulan ammattikoulun kiinteistöön remontoituun Opintokeskus Karhuun. Koulu jakautui kahteen erilliseen osoitteeseen marras-joulukuussa 2005. Opintokeskus Karhussa sijaitsevat myös Kotkan opiston toimipaikka sekä Nuorten Työpajan tilat.
Opiskelu

Karhulan koulun tiloissa opetetaan peruskoulun oppilaille kieliä, uskontoa, historiaa, terveystietoa ja oppilaanohjausta sekä yhteiskuntaoppia. Opintokeskus Karhussa peruskoululaiset opiskelevat maantietoa, biologiaa, fysiikkaa, kemiaa, ATK:ta, matematiikkaa, musiikkia, kuvataidetta, kotitaloutta ja käsitöitä. Lukiolaisten opinnoista ainoastaan taideaineet on sijoitettu uuteen opintokeskus Karhuun.
Aiheesta muualla

Karhulan koulun kotisivu
Karhulan lukion kotisivu
Jeʹvida

| Jeʹvida |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Katja Gauriloff
Käsikirjoittaja:   Katja Gauriloff  Niillas Holmberg 
Tuottaja:   Joonas Berghäll  Satu Majava  Anna Nuru 
Säveltäjä:  Laura Naukkarinen
Kuvaaja:  Tuomo Hutri
Leikkaaja:  Timo Peltola
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi Saamenmaa
Tuotantoyhtiö:  Oktober
Levittäjä:  Future Film
Ensi-ilta:  20. lokakuuta 2023
Kesto:  103 minuuttia
Alkuperäiskieli:  koltansaame
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jeʹvida on Katja Gauriloffin ohjaama koltansaamenkielinen suomalainen elokuva, joka tuli ensi-iltaan lokakuussa 2023. Elokuva sai maailmanensi-iltansa kesäkuussa 2023 New Yorkin Tribeca-festivaalilla. Elokuva valittiin myös Toronton elokuvajuhlille.
Jeʹvida on ensimmäinen koltansaamenkielinen elokuva. Elokuva kuvaa kolttasaamelaisnaisen elämää suomalaistamisen ajanjaksona, jolloin koltansaamen kielen käyttöä paheksuttiin, ja sitä, kuinka suomalaistaminen on vaikuttanut kokonaiseen kansaan. Elokuva seuraa päähenkilö Jeʹvidan elämää kolmessa eri ajanjaksossa: 10-vuotiaana vuonna 1952, nuorena aikuisena 1960-luvulla ja 76-vuotiaana nykypäivänä.
Elokuvassa Jeʹvidaa esittävät Agafia Niemenmaa, Heidi Uʹlljan Gauriloff ja Sanna-Kaisa Palo. Jeʹvidan äitiä esittää Heini Wesslin, ukkia Erkki Gauriloff ja mummoa Matleena Fofonoff.
Elokuvan on tuottanut Oktober-tuotantoyhtiön Joonas Berghäll, ja sen levittää suomalaisiin elokuvateattereihin Future Film.
Elokuva voitti Jussi-palkinnot pukusuunnittelusta, musiikista ja äänisuunnittelusta. Katja Gauriloff ja Niillas Holmberg palkittiin elokuvan käsikirjoituksesta Sylvi-palkinnolla sekä Viitasaaren Humanismin käsi -palkinnolla 2024.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Agafia Niemenmaa  | … |  Jeʹvida lapsena   |
|  Heidi Uʹlljan Gauriloff  | … |  Jeʹvida aikuisena   |
|  Sanna-Kaisa Palo  | … |  Jeʹvida vanhana/Iida   |
|  Heini Wesslin  | … |  äiti   |
|  Erkki Gauriloff  | … |  ukki   |
|  Matleena Fofonoff  | … |  mummo   |
|  Jarkko Lahti  | … |  opettaja   |
Arvosteluja

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
Helsingin Sanomat Pekka Torvinen: 
Hufvudstadsbladet Krister Uggeldahl:
Eino Kilpi

| Juho Eino Kilpi |
| --- | --- |

Suomen sisäasiainministeri
 Pekkalan hallitus 26.5.1948 – 29.7.1948  
Edeltäjä:  Yrjö Leino
Seuraaja:  Aarre Simonen
Suomen opetusministeri
 Pekkalan hallitus 26.3.1946 – 26.5.1948  
Edeltäjä:  Eino Pekkala
Seuraaja:  Lennart Heljas
Suomen sosiaaliministeri
 Paasikivi III 17.4.1945 – 26.3.1946  
Edeltäjä:  Ralf Törngren
Seuraaja:  Matti Janhunen
Ministeri valtioneuvoston kansliassa
 Paasikivi III 15.9.1945 – 26.3.1946  
Kansanedustaja
 21.10.1930–31.8.1933 ja 22.7.1948–19.2.1962  
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. kesäkuuta 1889 Uusikaupunki
Kuollut: 7. kesäkuuta 1963 (74 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja
Puoliso:  Sylvi-Kyllikki Kilpi (1920–)
Tiedot
Puolue:  SDP ja SKDL
Juho Eino Kilpi (alkuaan Johan Eino Blomros; 7. kesäkuuta 1889 Uusikaupunki – 7. kesäkuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen vasemmistolainen poliitikko ja sanomalehtimies. Hän loi pitkän uran Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) riveissä ja toimi sen pää-äänenkannattaja Suomen Sosialidemokraatin päätoimittajana 1932–1947, kunnes siirtyi vuonna 1948 Suomen Kansan Demokraattiseen Liittoon (SKDL). Hän oli kansanedustajana 1930–1933 ja 1948–1962 sekä useassa eri ministerinvirassa 1945–1948. Yhteensä Kilpi ehti olla ministerinä 1 200 päivää. Hän oli myös SKDL:n presidenttiehdokkaana vuoden 1956 presidentinvaalissa.
Kilven siirtymiseen vasemmalle – ensin sosiaalidemokraatteihin ja myöhemmin kansandemokraatteihin – vaikutti merkittävästi hänen kansanedustajavaimonsa Sylvi-Kyllikki Kilpi, joka teki samat valinnat jo aiemmin.
Liberaalina porvarina

Eino Blomros syntyi Uudessakaupungissa ompelija Aina Blomrosin aviottomana lapsena, mutta pääsi kodin köyhyydestä huolimatta opintielle. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1910 ja lähti opiskelemaan yliopistoon Helsinkiin, jossa myös suomensi sukunimensä Kilveksi. Hän joutui keskeyttämään opintonsa kahden vuoden kuluttua lainarahojen loputtua ja ryhtyi toimittajaksi, ensin lyhytaikaisesti kotikaupungissaan ilmestyneeseen Vakka-Suomeen. Kilpi toimi sitten vuosina 1912–1919 toimittajana Turun Sanomissa ja oli lehden tavoin poliittisesti liberaali ja lähellä nuorsuomalaisten vasenta siipeä. Hän pysytteli sivussa sisällissodan tapahtumista. Tavattuaan tulevan vaimonsa Sylvi-Kyllikki Kilven (omaa sukua Sinervo) hän läheni kuitenkin sosiaalidemokraatteja. Pari vihittiin kesällä 1920 ja pari kuukautta Rauman Sanomien päätoimittajana ollut Eino Kilpi siirtyi Tampereelle sosiaalidemokraattisen Kansan Lehden toimittajaksi.
Sosiaalidemokraattina

Kun Anton Huotari siirtyi Helsinkiin, Kilvestä tuli seuraavana vuonna (1921) Kansan Lehden päätoimittaja; hän jatkoi tehtävässä vuoteen 1932. Sosiaalidemokraattisen vakaumuksensa vahvistuttua hän tuli myös mukaan kunnallispolitiikkaan, ja hänet valittiin Tampereen kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäseneksi sekä SDP:n Tampereen kunnallisjärjestön puheenjohtajaksi. SDP:ssä Kilvestä tuli vakaa Väinö Tannerin linjan kannattaja. Hänet nimitettiin – jälleen Huotarin seuraajana – myös Suomen Sosialidemokraatin päätoimittajaksi helmikuussa 1932 nimenomaan puolueen ”tannerilaisten” edustajana. Ensimmäisen kansanedustajakautensa päätyttyä vuonna 1933 Kilpi uppoutui päätoimittajan työhönsä, mutta toimi myös Helsingin kunnallispolitiikassa.
Kilpi pysyi puoluejohdon tannerilaisen linjan tukijana läpi 1930-luvun ja sotavuosien, mutta alkoi jatkosodan aikana tukea rauhanoppositiota. Jo tammikuun alussa 1942 hän oli pääkirjoituksessaan ”Lähimmät huolemme” ehdottanut erillisrauhaa Suomen ja Neuvostoliiton välille, minkä sensuuri oli vahingossa päästänyt läpi. Kilpi ei esiintynyt rauhanopposition riveissä yhtä avoimesti kuin vaimonsa ja jätti allekirjoittamatta Kolmenkymmenenkolmen kirjelmän, mutta Tanner ei silti pitänyt häntä enää ”täysin luotettavana”.
Sodan jälkeen Kilpi myötäili SDP:n vasemmalle kallistuvaa puolueoppositiota, mutta yritti yhä välttää konfliktia puolueen johdon kanssa. Hänet valittiin sosiaaliministeriksi Paasikiven III hallitukseen 1945 ja opetusministeriksi Pekkalan hallitukseen 1946. Samana syksynä Sylvi-Kyllikki Kilpi loikkasi SDP:stä SKDL:ään yhdessä kansanedustaja Atos Wirtasen kanssa. Kun Wirtanen maaliskuussa 1947 oli erotettu sosiaalidemokraattien Arbetarbladetin päätoimittajan paikalta, Kilpi puolusti häntä Suomen Sosialidemokraatin sivuilla. Rangaistuksena tästä lehteä julkaisevan Kansanvallan johtokunta päätti 2. huhtikuuta erottaa vuorostaan Kilven päätoimittajan tehtävästä. Kun puolueen johtoa edustava ”asevelijuntta” pudotti hänet myös Helsingin kaupunginhallituksesta, päätti Kilpikin siirtyä kansandemokraatteihin.
Kansandemokraattina

SKDL:ssä Kilvelle tarjottiin heti kättelyssä J. W. Kedon kuoleman jäljiltä vapautunutta puheenjohtajan paikkaa, josta hän kuitenkin kieltäytyi. Sen sijaan hänestä tuli toukokuussa 1948 sisäministeri erotetun Yrjö Leinon tilalle, sillä SKDL ei halunnut luopua paikasta, vaikka muut hallituspuolueet eivät halunneet uutta kommunistia sisäministeriksi. Sitä ennen hän oli ehtinyt olla lyhyen aikaa valtion tiedotuslaitoksen johtajana. Sisäministerikausi päättyi muutaman kuukauden kuluttua vaaleihin, joissa Kilpi palasi eduskuntaan SKDL:n edustajana. SKDL:ssä hän edusti hyvin maltillista linjaa ja kohosi kesällä 1949 puolueen varapuheenjohtajaksi, jona toimi vuoteen 1962. Eduskunnassa Kilpi oli sivistysvaliokunnan puheenjohtaja 1950–1954 ja 1955–1962. Hän kuului myös Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskuntaan 1956–1962.
Kilpi oli vuoden 1956 presidentinvaalissa SKDL:n ehdokkaana ja sai 18,7 % äänistä ja 56 valitsijamiestä. Kilven valitsijamiehet siirtyivät taktisista syistä kannattamaan vaalin toisella kierroksella osa Fagerholmia ja osa Kekkosta, mikä vaikutti vaalin ratkeamiseen Kekkosen eduksi. Kilpi oli itse ollut presidentin valitsijamiehenä vaaleissa 1931 ja 1950.
Kun SKDL vuoden 1958 eduskuntavaaleissa kohosi suurimmaksi puolueeksi, presidentti Urho Kekkonen antoi vaalien jälkeen hallitustunnustelijan tehtävän ensimmäisenä Kilvelle. Kyseessä oli pelkkä muodollinen ele, sillä SDP ja TPSL kieltäytyivät suoralta kädeltä osallistumasta Kilven johtamaan hallitukseen, joten hän luopui tunnusteluista jo seuraavana päivänä.
Perhe

Eino ja Sylvi-Kyllikki Kilven poika oli toimittaja ja kansanedustaja Kalevi Kilpi. Kirjailija Elvi Sinervo oli Sylvi-Kyllikki Kilven siskona Eino Kilven käly. Sinervon puoliso taas oli poliitikko Mauri Ryömä.
Eino, Sylvi-Kyllikki ja Kalevi Kilpi on haudattu perhehautaan Honkanummen hautausmaalle Vantaalle.
Antti Kaarne

| Antti Kaarne |
| --- | --- |
 Antti Kaarne vuonna 1909.
Kansanedustaja
 1.8.1908–31.1.1911, 5.9.1922–17.10.1923  
Ryhmä/puolue:  KrTL, SSTP
Vaalipiiri:  Turun läänin pohjoinen, Turun läänin eteläinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. marraskuuta 1875 Messukylä
Kuollut: 14. heinäkuuta 1924 (48 vuotta) Turku
Ammatti:  maallikkosaarnaaja, pienviljelijä
Puoliso:  Fanny Kaarne (1898–)
Lapset:  Yrjö Kaarne
Antti Johannes Kaarne (vuoteen 1906 Karlsson, 27. marraskuuta 1875 Messukylä – 14. heinäkuuta 1924 Turku) oli suomalainen maallikkosaarnaaja ja poliitikko, joka toimi Suomen Kristillisen Työväen Liiton ja Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen kansanedustajana vuosina 1908–1911 ja 1922–1923. Hän oli myös KrTL:n puheenjohtaja vuosina 1906–1918.
Kaarne oli 1900-luvun alussa syntyneen kristillisen työväenliikkeen yhteiskunnallisesti radikaalin maallikkolinjan johtohahmo. Hän oli aikaisemmin toiminut sosialidemokraattisessa työväenliikkeessä, mutta jätti sen koettuaan uskonnollisen herätyksen. Sisällissodan aikana Kaarne tuki avoimesti punaisia, mikä johti hänen syrjäyttämiseensä KrTL:n puheenjohtajan paikalta kesäkuussa 1918. Hieman myöhemmin Kaarne erosi kristillisestä työväenliikkeestä kokonaan, minkä seurauksena liike hajosi hänen viedessään mukanaan kannattajakuntaa ja johtohenkilöitä. Vuonna 1920 Kaarne liittyi kommunistisen SSTP:n jäseneksi, mutta lukuisten muiden puolueen aktiivien tavoin hänet vangittiin poliittisen toimintansa vuoksi elokuussa 1923, ja tutkintovankeudessa heikentynyt terveys johti lopulta Kaarneen kuolemaan heinäkuussa 1924.
Elämä > Varhaiset vuodet

Messukylässä syntyneen Kaarneen vanhemmat olivat Hatanpään kartanon mäkitupalaisia. Perheen muutettua Tampereen Juhannuskylään Kaarne kävi kansakoulua ja työskenteli isänsä kanssa sekatyömiehenä. 15-vuotiaana hän meni töihin Tampereen konepajalle suorittaen samalla koneenkäyttäjäkurssin teollisuuskoulussa. Myöhemmin Kaarne oli viilarina ja koneasentajana eri puolilla Suomea työskennellen myös puolitoista vuotta Tukholmassa sekä lyhyen aikaa Pietarissa. Vuonna 1904 hän muutti Turkuun saatuaan vakituisen työpaikan sähkövoima-aseman koneenkäyttäjänä.
Kaarne oli jo nuorena mukana Raittiusseura Taiston sekä Tampereen Työväenyhdistyksen toiminnassa. Sosialidemokraattisen aatteen myötä Kaarne hylkäsi syntymäkodin perintönä saamansa kristillisen vakaumuksen, ja hänen kerrotaan jopa omaksuneen ateistisen maailmankatsomuksen. Turussa Kaarne koki voimakkaan kristillisen herätyksen Frans Hannulan saarnoja kuultuaan, ja jätti sosialidemokraattisen työväenliikkeen. Hän vaikutti Hannulan herätyksen keskukseksi muodostuneen Turun Lähetysyhdistyksen johtokunnassa ja oli perustamassa Betel-kirkkoa.
Unessa kokemansa johdatuksen seurauksena Kaarne ryhtyi nuorsuomalaisten pappien johtaman kristillisen työväenliikkeen saarnaajaksi, ja Turun kristillisen työväen järjestäytyessä marraskuun 1905 suurlakon jälkeen hänestä tuli sen johtohahmo. Tammikuussa 1906 Kaarne oli perustamassa Turun kristillistä työväenyhdistystä ja myöhemmin kesäkuussa Tampereella valtakunnallista Suomen Kristillisen Työväen Liittoa. Hänet valittiin molempien puheenjohtajaksi. Järjestötehtäviensä vuoksi Kaarneen oli lopulta luovuttava työpaikastaan ja sen tuomasta vakituisesta toimeentulosta. Muiden toimiensa ohessa hän kiersi parin vuoden ajan myös Suomen Pakanalähetysseuran matkasaarnaajana.
KrTL:ssä olivat alusta lähtien vastakkain Kaarneen johtamien maallikoiden edustama yhteiskunnallinen ja pappien ajama uskonnollinen linja. Sosialidemokraattisen puolueen uskontokritiikin vastavoimaksi syntyneen kristillisen työväenliikkeen arvomaailma ja pyrkimykset olivat pitkälti samat kuin sosialidemokraateilla. Kaarneen mukaan SDP:n puolueohjelmasta hyväksyttiin kaikki, mikä ei ollut kristinuskoa vastaan. Hän ei myöskään kannattanut kirkon ja valtion eroa, mutta kirkossa piti tehdä puhdistustyötä, jotta sen opit vastaisivat paremmin Kristuksen oppeja. Vuonna 1907 KrTL:sta muodostettiin poliittinen puolue, minkä johdosta sosialismia vastustaneet papit jättivät kristillisen työväenliikkeen. Eduskuntavaaleihin lähdettäessä Kaarne piti mahdollisena ainoastaan sosialidemokraattien kanssa tehtävää vaaliliittoa.
Elämä > Kansanedustajana

Kaarne valittiin eduskuntaan vuonna 1908 Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä. Liikkeen suosio oli suurinta Turun ja Porin läänissä, joten Kaarne lähti ehdolle Satakunnassa ja KrTL:n toiseksi johtohahmoksi noussut Matti Helenius-Seppälä Varsinais-Suomessa. Kaarnetta tukivat puolueen radikaalit työväestön etujen ajamista korostaneet jäsenet. Eduskunnassa Kaarne hyökkäsi usein porvarillisia pappeja vastaan Raamatun sanoin. Hän kiinnitti erityisesti huomiota torpparikysymykseen sekä maattomien ongelmiin, ja oli myös kiinnostunut työlainsäädännöstä. Kaarne oli karismaattinen puhuja, joka vangitsi kuulijoiden mielenkiinnon yksinkertaisella tyylillään. Häntä luonnehdittiin tulisieluiseksi agitaattoriksi, joka suhtautui ajamiinsa asioihin fanaattisesti, eikä suostunut muuttamaan mielipiteitään. Kaarne  kirjoitti muun muassa KrTL:n äänenkannattajiin Tähteen ja Työkansaan. Lisäksi hän oli puolisonsa Fanny Kaarneen vuonna 1909 perustaman Suomen Kristillisen Työväen Naisliiton julkaiseman Säteen vakituinen toimittaja.
Kaarne uusi paikkansa eduskunnassa vuonna 1909 Turun läänin pohjoisessa ja 1910 Turun läänin eteläisessä vaalipiirissä. Kansanedustajan tehtävistään huolimatta Kaarne ei ollut innostunut KrTL:n lähtemisestä mukaan puoluepolitiikkaan, vaan esitti useaan otteeseen siitä luopumista, ja oli myös valmis väistymään liiton puheenjohtajan paikalta. Hän ehdotti myös vaalilakkoa vastalauseeksi eduskunnan jatkuvalle hajottamiselle. Terveysongelmiensa vuoksi Kaarne jätti päivänpolitiikan kolmannen kansanedustajakautensa jälkeen vuonna 1911. Eduskuntatyöstä luopumiseen vaikutti myös perheen seitsenvuotiaan Lauri-pojan kuolema. Vuonna 1912 Kaarne muutti perheineen Piikkiöön, jossa hän ryhtyi viljelemään hankkimaansa pientilaa. Kaarne jatkoi edelleen kirjoitustyötään, ja oli vuonna 1916 perustamassa Kristillisen Työväen Nuorisoliittoa.
Elämä > Ero kristillisestä työväenliikkeestä

Sisällissodan käynnistyttyä KrTL julistautui puolueettomaksi, ja kielsi erottamisen uhalla jäseniään liittymästä kummankaan osapuolen aseellisiin joukkoihin. Liiton Tampereella ilmestynyt äänenkannattaja Työkansa osoitti kuitenkin Kaarneen johdolla avoimesti tukeaan kansanvaltuuskunnalle. Helmikuussa julkaistussa kirjoituksessaan Kaarne piti sotaa hirveänä onnettomuutena. Kaarne vieritti syyn verenvuodatuksesta yläluokalle, joka hänen mukaansa oli kieltänyt Jumalan ja halveksui kaikkea jumalallisuutta.
Sotakuukausien aikana Kaarne radikalisoitui ajattelussaan ja joutui myös ristiriitaisuuksiin uskossaan. Hän koki, ettei Jumala ole heikompien puolella, ja jopa ajoittain kyseenalaisti tämän olemassaolon. Toisaalta Kaarne kirjoitti Työkansaan hartaita herätyskristillisiä tekstejä, joissa hän kehotti turvaamaan Jumalaan. Vain viikko taisteluiden päättymisen jälkeen Kaarne lähetti valkoisia tukevaan Herättäjään kirjoituksen, jossa hän piti sodan suurimpina syyllisinä yläluokkaa sekä henkisesti rappeutunutta kirkkoa. Pappien enemmistöä Kaarne luonnehti ”henkisesti kuolleiksi mammonan palvojiksi”.
KrTL:n oikeistomieliset johtohahmot katsoivat Kaarneen suhtautuneen liian myötämielisesti punaisiin. Kesäkuun lopussa Lahdessa pidetyssä edustajainkokouksessa hänet syrjäytettiin puheenjohtajan paikalta, ja kehotettiin myös eroamaan koko liikkeestä. Kaarne itse piti syrjäyttämistaan liiton porvarillisten ainesten pitkään suunnittelemana vallankaappauksena, jolle saatiin tekosyy sisällissodan aikaisista kirjoituksista. Puheenjohtajan tehtävät jättäessään Kaarne lähetti kristillisille työväenyhdistyksille kirjeen, jossa hän toisti vanhat näkemyksensä liikettä tuhoavan puoluepolitiikan turmiollisuudesta.
Kaarne erosi lopullisesti kristillisestä työväenliikkeestä syyskuussa 1918, jolloin hän jätti myös Turun Lähetysseuran hallituksen. Lokakuussa Kaarne perusti Ilmari Kaleniuksen ja Sulo Viljarannan kanssa Kristillisyhteiskunnallisen Liiton, joka irtisanoutui jyrkästi puoluetoiminnasta. Kaarne hylkäsi uuden järjestön jo tammikuussa 1919, jonka jälkeen Juho Kekkosen ja Alpo Lumpeen johtamat vasemmistolaiset yrittivät saada häntä palaamaan Kristilliseen työväenliittoon. Kaarne asetti ehdoksi, että liiton johto myöntäisi hänen erottamisensa olleen sääntöjen vastainen, mutta asian johdosta laadittua sovintoehdotusta ei hyväksytty kesäkuun edustajainkokouksessa. Päätöksen seurauksena Kaarteen kannattajien johtama Kristillisen Työväen Nuorisoliitto irtaantui KrTL:n määräysvallasta. Hänen eronsa aiheuttama hajaannus johti lopulta liiton luopumiseen puoluetoiminnasta vuonna 1922.
Elämä > Viimeiset vuodet

Kristillisen työväenliikkeen jätettyään Kaarne liittyi kommunistisen SSTP:n riveihin keväällä 1920. Hänen erityisalakseen puolueessa muodostuivat maatalousasiat. Kaarne ei täysin omaksunut kommunistista aatetta, vaan kritisoi SSTP:n linjaa sekä puolueen suhdetta Neuvostoliitosta johdettuun SKP:hen.
Vuonna 1921 Kaarne sai sakkorangaistuksen vappuna Kupittaanpuistossa pitämästään puheesta, jonka raastuvanoikeus katsoi ”vallankumouksellisten tekojen ylistämiseksi”. Huhtikuussa 1922 hän puhui SSTP:n puolueneuvostossa vaatien luopumista ”kaikista ennenaikaisista vallankumoushaihatteluista”. Kaarneen mielestä oli keskityttävä lujan puolueen rakentamiseen, koska Suomen työväenluokka ei ollut kykenevä uuteen vallankumoukseen, eikä ulkomaista apua ollut saatavilla.
Kaarne nousi jälleen kansanedustajaksi Turun eteläisestä vaalipiiristä elokuun 1922 vaaleissa. Eduskunnassa hän vastusti Lex Kalliona tunnettua maanlunastuslakia Yrjö Mäkelinin ohella ainoana SSTP:n edustajana. Lain hyväksymisen jälkeen Kaarne toimi asioitsijana avustaen torppareita maanluovutusjutuissa. Hän oli myös Piikkiön kunnanvaltuuston jäsen ja toimi paikallisessa työväenyhdistyksessä.
Elokuussa 1923 Etsivä keskuspoliisi pidätti Kaarneen suuren kommunistijutun yhteydessä, jolloin otettiin kiinni yli sata SSTP:n toiminnassa mukana ollutta henkilöä. Kaarne vapautui tutkintovankeudesta maaliskuussa 1924, ja kesäkuussa Turun hovioikeus tuomitsi hänet 1 vuoden ja 6 kuukauden vankeuteen valtiopetoksen valmistelusta.
Kaarneen terveys heikkeni entisestään tutkintovankeuden aikana, minkä vuoksi hän ei aloittanut varsinaisen tuomionsa suorittamista, vaan sairasti kotonaan Piikkiössä. Sunnuntaina 13. heinäkuuta 1924 Kaarne oli Turussa tapaamassa lääkäriä, ja poikkesi samalla Turun työväentalolla, jossa hän sai sydänkohtauksen. Kaarne vietiin kaupungissa asuneen sisarensa luo, missä hän kuoli seuraavana yönä. Kaarne on haudattu Piikkiön vanhalle hautausmaalle. Viimeisinä vuosinaan hän ei juurikaan puhunut uskonasioista, ja olisi Juho Kekkosen mukaan jopa kokonaan ollut hylkäämässä kristillistä vakaumustaan.
Perhe

Antti Kaarneen puoliso oli Suomen Kristillisen Työväen Naisliitossa pitkään vaikuttanut toimittaja ja naisasianainen Fanny Kaarne (o.s. Lind), jonka kanssa hän avioitui 1898. Pariskunnalle syntyi kahdeksan lasta, joista kaksi kuoli jo pienenä. Toimittaja Yrjö Kaarne oli heidän poikansa.
Muuta

Pastori Heikki Palmu on kirjoittanut Antti Kaarneen elämäkerran Agitaattorin virka (1975) sekä hänestä kertovan romaanin Toisen puolueen mies (1990).
Kirjallisuutta

Kaarne, Yrjö: ”Antti Kaarne, kristillisen työväenliikkeen esitaistelija ja tienraivaaja”, Puolen vuosisadan taipaleelta : juhlajulkaisu 1906–1956.  Tampere:  Suomen Kristillisen Työväen Liitto, 1956.
Palmu, Heikki: Agitaattorin virka : kronikka.  Helsinki:  Otava, 1975.  ISBN 951-10208-0-3
Palmu, Heikki: Toisen puolueen mies.  Oulu:  Pohjoinen, 1990.  ISBN 951-74912-7-1
Suomen Kristillisen Työväen Liiton kansanedustajat
| n k Kristillisen Työväen Liiton kansanedustajat 1908–1909 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (2):  Helenius-Seppälä  Kaarne 
| n k Sosialistisen työväenpuolueen kansanedustajat 1922–1923 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (27):  Aronen  Enqvist  Fagerholm  Hannula  Hannunen  Hiilos  Kaarne  Kallio  Kankari  Kemppi  Koivisto  Lampinen  Långström  Mäkelin  Mäkinen  Nahkala  Numminen-Härmä  Nurmiranta  Pulkkinen  Rytkönen  Sillanpää  Toppinen  Tuomi  J. Vainio  V. Vainio  Valkama  Vesterlund 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta