stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tridentiininen messu
Tridentiinisen messun rakenne > Uskovien liturgia > Kiitosrukoukset ja messun päätös

Pappi vie jäljelle jääneet hostiat ehtoolliskaappiin eli tabernaakkeliin, sekä juo lopun viinin.
Abluutio
Pappi suorittaa abluution, eli puhdistaa ehtoolliskalkin huuhtomalla sen tilkkasella vettä ja juomalla veden. Sitten hän puhdistaa symbolisesti kätensä. Samalla hän rukoilee, että "Jumala antaisi meille puhtaan mielen" ja "ettei synnin häivääkään jäisi minuun, jota tämä puhdas ja pyhä sakramentti on vahvistanut".
Kommuunioantifoni ja kiitosrukous
Pappi lukee kommuunioantifonin ja kiitosrukouksen eukaristian lahjasta.
Siunaus ja lähettäminen
Pappi siunaa seurakunnan ristinmerkillä Isän ja Pojan ja Pyhän Hengen nimeen sekä lähettää seurakunnan matkaan sanoen: "Ite, missa est" ("Menkää, [seurakunta] on lähetetty", nykyinen lähettäminen kuuluu "Menkää rauhassa ja palvelkaa Herraa iloiten").
Toinen evankeliumi
Pappi lukee kappaleen Johanneksen evankeliumista. Yleensä luetaan Johannes 1:1–14. Luettaessa sanoja "Et Verbum caro factum est" ("Ja Sana tuli lihaksi") kaikki polvistuvat.
Tridentiinisen messun rakenne > Uskovien liturgia > Paavi Leon rukoukset

Paavi Leo XIII määräsi, että messun päätteeksi on luettava polvistuneena kolme Ave Mariaa, Salve Regina, lauselma ja vastauslauselma sekä rukous syntisten kääntymisestä ja Pyhän Kirkon vapaudesta ja korotuksesta, sekä lopuksi rukous arkkienkeli Mikaelille. Pius X lisäsi kolminkertaisen rukoushuudon "Jeesuksen pyhä sydän, armahda meitä!". Pius XI määräsi, että nämä rukoukset tuli rukoilla Venäjän kääntymiseksi. Nämä rukoukset eivät olleet osa messukaavaa, ja ne rukoiltiin yleensä kansankielellä.
Seurakuntalaisten osallistuminen tridentiiniseen messuun

Tridentiinisessä messussa kirkkovieraat olivat ennen muuta messun kunnioittavia tarkkailijoita. Messuun osallistuminen miellettiin hengelliseksi tapahtumaksi; jo messussa kunnioittavin mielin läsnä oleminen välitti siunauksen. Messun katsottiin puhuttelevan ennen muuta silmää ja sydäntä, ei niinkään korvia.
Seurakuntalaiset eivät tridentiinisessä messussa lausuneet niitä messun osia tai vastanneet niitä liturgisia vastauksia, jotka alun alkaen oli tarkoitettu seurakunnan lausuttaviksi. Tämä johtui ennen muuta siitä, että messua vietettiin tavallisesti latinaksi, eivätkä seurakuntalaiset yleensä osanneet tätä kieltä. Keskiajalta saakka muodostui tavaksi, että messupalvelija tai palvelijat lausuivat seurakunnalle kuuluvat osuudet ikään kuin seurakuntalaisten edustajina. He myös rukoilivat seurakunnan osuudet "rukouksissa alttarin juurella", myös seurakunnan synnintunnustuksen.
Vuoden 1910 tienoilla otettiin käyttöön tridentiinisen messun erikoismuoto, nk. dialogimessu, jossa seurakuntalaiset lukivat heille kuuluvat osuudet liturgiasta. Yleensä heillä oli tätä varten messukirja tai valmiiksi painettu lehtinen, jossa seurakunnan vastaukset olivat valmiina. Tässä messussa seurakunta saattoi myös laulaa joitakin liturgisia osia, jotka yleensä lauloi kuoro, myös muu seurakunnan hengellinen laulu oli mahdollinen. Tämä messun muoto ei kuitenkaan yleistynyt.
Vieraan kielen ohella seurakuntalaisten osallistumista vaikeutti myös se, että tridentiinisessä messussa pappi luki suuren osan rukouksista hiljaa, joko täysin äänettömästi tai kuiskaavalla äänellä. Lähes kaikki uskovien messun rukoukset kuuluvat tähän ryhmään: offertorium, messun kaanon (prefaatiorukousta ja loppudoksologiaa lukuun ottamatta) ja rukoukset Isä meidän -rukouksen ja postcommunion välillä.
Juhlallisessa kuoro lauloi messupalvelijoiden vastaukset (paitsi rukouksia alttarin juurella). Se lauloi myös introituksen, Kyrien, Glorian, graduaalin, hallelujan (tai tractatuksen), credon, offertorio- ja commuunioantifonit, Sanctuksen ja Agnus Dein. Vähemmän juhlallisessa eli lauletussa messussa kuoro lauloi vain Kyrien, Glorian, Credon, Sanctuksen ja Agnus Dein. Nämä muodostavat nk. messun ordinariumin. Näitä varten on useita gregoriaanisia sävelmiä, ja renessanssiajalta lähtien lukuisat säveltäjät ovat säveltäneet ne messussa käytettäviksi.
Koska suuri osa messusta vietettiin hiljaa, eivätkä seurakuntalaiset useinkaan ymmärtäneet latinaksi vietettyä messua, tuli yleiseksi tavaksi rukoilla messun aikana henkilökohtaisia rukouksia. Erityisesti rukousnauha- eli ruusukkorukousta pidettiin tähän tarkoitukseen soveliaana.
Tridentiinisen messun muodot

Tridentiinisestä messusta on useita eri muotoja, jotka vaihtelevat ennen muuta messun juhlallisuuden mukaan.
Missa papalis eli paavinmessu on juhlallisin tridentiinisen messun muodoista. Sitä sai viettää vain paavi, ja se vietettiin yleensä Pietarinkirkossa tai muussa Rooman hiippakunnan kirkossa. Paavinmessun alussa paavi yleensä kannettiin paikalle kantotuolissa, ja messu aloitettiin viettämällä hetkipalvelusta, jonka aikana paavi puettiin liturgisiin vaatteisiin. Paavinmessuun liittyi tiettyjä liturgisia erikoisuuksia; esimerkiksi suuri elevaatio suoritettiin kolmasti.
Missa pontificalis eli piispanmessu on tridentiinisen messun juhlallinen muoto, jota saa viettää vain piispa tai piispan arvomerkkeihin oikeutettu henkilö (yleensä vanhan ja perinteisen luostarin apotti). Piispanmessussa piispan avustajina oli aina pappeja, diakoneja ja alidiakoneja sekä (nykyään poistettujen) alempien vihkimysten edustajia. Piispalle oli aina myös henkilökohtainen avustava pappi (presbyter assistens). Piispanmessu alkoi yleensä juhlallisella kulkueella eli prosessiolla, jossa piispa saapui avustajineen kirkkoon, ja se päättyi samoin kulkueeseen. Piispanmessussa lauloi aina kuoro, yleensä erityisen juhlallisen messun. Eräillä rukouksilla ja siunauksilla oli erityinen muoto, jota vain piispa sai käyttää.
Missa solemnis eli juhlamessu on papin viettämä messun erityisen juhlallinen muoto. Siinä papin avustajina toimivat diakoni ja alidiakoni. Juhlamessussa lauloi aina kuoro.
Missa cantata eli laulettu messu oli yleensä seurakunnan sunnuntai- ja pyhäpäivien pääjumalanpalvelus. Siinä lauloi yleensä kuoro, mutta myös messupalvelijat voivat laulaa messun laulettavat osuudet. Pappi lauloi aina oman osuutensa. Yleensä laulettu messu keskeytettiin saarnaa varten.
Missa lecta eli luettu messu on messun "hiljainen" muoto. Siinä pappi luki hiljaa messun laulut ja rukoukset. Osa messun rukouksista voitiin myös jättää pois. Luetussa messussa ei ollut kuoroa eikä avustajia, mutta vähintään yhden messupalvelijan oli oltava läsnä edustamassa Jumalan kansaa eli seurakuntaa. Pappi vietti luettua messua yleensä arkipäivän aamuina, ja paikalla oli harvoin seurakuntalaisia. Tämän takia missa lecta tunnettiin myös nimellä missa privata eli yksityismessu (mitä se ei tarkkaan ottaen ollut, koska seurakuntalaisilla tuli aina olla mahdollisuus olla saapuvilla).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vuoden 1962 versio Missale Romanumista
Vuoden 1920 versio Missale Romanumista (Arkistoitu – Internet Archive)
Missale Romanum, julkaistu 1894
Missale Romanum, vuoden 1634 editio, julkaistu vuonna 1862
Vuoden 1962 Ordinarium ja englanninkielinen käännös
Toinen versio vuoden 1962 ordinariumista ja käännös englanniksi (Arkistoitu – Internet Archive)
Vuoden 1920 ordinarium ja englanninkielinen käännös
Alttari vuotta 1969 edeltävältä ajalta.
Pääalttarille johti yleensä kolme porrasta, rukoukset alttarin juurella lausuttiin niiden alapuolella. Sivualttareille johti yleensä vain yksi porras.
Kuva tridentiinisen messun elevaatiosta
Thyateira

| Thyateira> Θυάτειρα |
| --- | --- |
 Antiikin Thyateiran raunioita.
Sijainti
 Thyateira
Koordinaatit:  38°54′38″N, 27°50′41″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Akhisar, Manisa
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki Bysantti
Alue:  Lyydia
Aiheesta muualla
  Thyateira Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Thyateira (myös Thyatira, Tyatira, m.kreik. Θυάτειρα) oli antiikin ja bysanttilaisaikainen kaupunki Lyydiassa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisen Akhisarin paikalla.
Thyateira perustettiin viimeistään hellenistisellä kaudella ja kukoisti erityisesti roomalaisella kaudella, jolloin se oli varhaiskristillinen keskus.
Maantiede

Thyateira sijaitsi Lyydian pohjoisosassa lähellä Myysian rajaa. Se oli rakennettu Lykos-joen varrelle sen hedelmälliseen laaksoon, noin 68 kilometriä sisämaahan Egeanmeren rannikosta. Kaupunki oli merkittävien teiden risteyskohdassa, ja sen kautta kulki muun muassa tie etelästä Sardeesta pohjoiseen Germaan.
Historia > Varhaishistoria ja hellenistinen kausi

Thyateiran nimen on nähty viittavan siihen, että se olisi alun perin muinainen lyydialainen asutus. Etymologisesti nimi saattaa viitata ”linnoitukseen”. Jossakin vaiheessa kaupunki luettiin osaksi Myysiaa. Kaupungin aikaisemmiksi nimiksi mainitaan muun muassa Pelopeia (Pelopia), Euhippa ja Semiramis, mutta näiden historiallisuutta on epäilty.
Strabon kutsui Thyateiraa makedonialaiseksi siirtokunnaksi. Koska kaupunki on kuitenkin mitä ilmeisimmin makedonialaisvallan aikaa varhaisempi, on mahdollista, että sinne asutettiin makedonialaisella kaudella uusia asukkaita ja sitä laajennettiin ja rakennettiin tuolloin. Stefanos Byzantionlainen selitti kaupungin nimen niin, että Seleukos I Nikator olisi antanut kaupungille nimen Thygateira tai Thyateira saatuaan sanoman siitä, että hänelle oli syntynyt tytär (thygatēr, θυγάτηρ), mutta tätä selitystä on pidetty mielikuvituksellisena, ja kuten todettua nimi on ilmeisesti varhaisempi. Kaupungin asukkaista käytettiin etnonyymiä Thyateirēnos (Θυατειρηνός).
Myöhemmällä hellenistisellä kaudella 200- ja 100-luvuilla eaa., Attalos I:n ja Eumenes II:n aikana, Thyateira oli Pergamonin vallan alla. Kaupungilla oli kuitenkin itsehallinto, ja se löi omaa rahaa, jonka kuvituksessa esiintyivät Apollon ja Artemis. Rooman–Syyrian sodassa, jossa Rooma soti kuningas Antiokhos Suurta vastaan, kaupunki oli Antiokhoksen tukikohtana ennen tämän vetäytymistä Magnesiaan. Kaupunki antautui roomalaisille näiden voitettua Antiokhoksen.
Historia > Roomalainen ja bysanttilainen kausi

Antiikin aikana Thyaiteirassa palvottiin erityisesti Apollonia ja Heliosta. Kaupunki tunnettiin muun muassa tekstiileistään ja värjäyslaitoksistaan, ja se oli purppuranvärisen kankaan valmistuksen ja kaupan keskus. Se tunnettiin myös hehkuvan pronssin valmistuksesta, millä viitataan oletettavasti kupari- tai pronssiseokseen, jossa oli myös sinkkiä. Kaupungissa toimi paljon erilaisia ammattikiltoja, ja niitä tunnetaan sieltä enemmän kuin mistään muusta aikalaiskaupungista Rooman Asian provinssissa. Kaupungista löydetyt piirtokirjoitukset mainitsevat seuraavat killat: villatyöntekijät, pellavatyöntekijät, ulkovaatteiden tekijät, värjääjät, nahkatyöntekijät, parkitsijat, savenvalajat, leipurit, orjakauppiaat ja pronssisepät. Kiltojen kokouksiin kuului antiikin ajan tapojen mukaan myös uskonnolliseen kulttiin osallistuminen.
Thyateirassa oli kristillinen seurakunta jo varhain ensimmäisellä vuosisadalla jaa. Apostoli Paavali ja Silas ovat saattaneet käydä Thyateirassa Paavalin toisen tai kolmannen lähetysmatkan aikana, vaikkakin todiste on täysin epäsuora: He vierailivat lähiseudulla useissa pienissä kaupungeissa, joiden nimiä ei mainita, toisen matkan aikana. Ollessaan Filippoissa Paavali ja Silas asuivat Lyydia (Lydia) -nimisen naisen luona, joka oli Thyateirasta ja auttoi heitä vielä vangitsemisen ja vapauttamisen jälkeen.
Thyateiran seurakunta esiintyy yhtenä Aasian seitsemästä seurakunnasta Johanneksen ilmestyksessä. Sen mukaan nainen nimeltä Isebel, joka kutsui itseään profeetaksi, opetti ja vietteli Thyateiran kristittyjä siveettömyyteen ja syömään epäjumalille uhrattua lihaa. Teksti viittaa myös kaupungissa valmistettuun hehkuvaan pronssiin.
Kaupungin huippukauden katsotaan ajoittuvan 200-luvun alkupuolelle jaa. Keisari Caracalla kävi kaupungissa tuohon aikaan, vuonna 215. Vuonna 366 keisari Valensin armeija kukisti vallananastaja Procopiuksen Thyateiran lähellä käydyssä taistelussa. Bysanttilaisella kaudella Thyateira oli piispanistuin.
Historia > Myöhempi historia

Turkkilaisvallan aikana kaupunki nimettiin sen nykyiselle nimelle Akhisar (”Valkoinen linna”). Kaupunki oli ortodoksikristityn yhteisön koti aina vuoteen 1922, jolloin kristitty väestö karkotettiin. Vuonna 1922 Konstantinopolin ekumeeninen patriarkka nimitti eksarkin Länsi- ja Keski-Euroopalle nimellä Thyateiran ja Ison-Britannian arkkipiispa. Nykyisin Thyateiran ja Ison-Britannian arkkihiippakunta käsittää ortodoksikirkon Isossa-Britanniassa, Irlannissa, Mansaarella ja Kanaalisaarilla.
Rakennukset ja löydökset

Thyateiran akropoliin paikalta on löydetty joitakin roomalaisaikaisten rakennusten jäänteitä, kuten rakennusten perustuksia ja pylväiden osia. Näiden lisäksi kaupungista on löydetty lukuisia piirtokirjoituksia, jotka ovat Manisan museossa. Bysanttilaisen ajan löytöihin kuuluvat basilikakirkon rauniot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Thyateira Wikimedia Commonsissa
Thyateiran raunioita.
Kreikankielinen piirtokirjoitus kaupungista.
Thyateiran aikaisen basilikakirkon rauniot nykyisessä Akhisarissa.
Macquariensaari

Näkymä Macquariensaarelta
| --- | --- |
Sijainti:  Australia, Tasmania
Korkein kohta:  Mount Hamilton, 433 m
Pinta-ala:  123 km²
| --- | --- |
Luokitus:  Australian kansallinen kulttuuriperintöluettelo 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Macquariensaari on Australian Tasmaniaan kuuluva subantarktinen saari. Saarella on kokoa noin 123 km² ja se on osa Unescon maailmanperintöluetteloa. Saari tunnetaan esimerkiksi maapallon ainoana paikkana, jossa maan vaipan kiviaines nousee edelleen merenpinnan yläpuolelle.
Maantiede

Macquariensaari sijaitsee noin 1  500 kilometriä Tasmaniasta kaakkoon ja 1 100 kilometriä Uudesta-Seelannista lounaaseen. 11 kilometriä saaresta pohjoiseen sijaitsevat Bishopin ja Clerkin pikkusaaret. Eteläpuolella 37 kilometrin päässä ovat puolestaan Judge- ja toinen Clerksaari. Saaren pituus on 34 kilometriä ja sen leveys on 2–5 kilometriä. Sen pinta-ala on noin 123 km². Korkein kohta Mount hamilton on 433:n metrin korkeudella merenpinnasta. Suurin osa saarta on tasannetta 200–300:n metrin korkeudella. Tasannetta reunustavat rannikon jyrkät kalliot.
Saari on Tyynenmeren ja Australian laattojen välissä sijaitsevallamerestä kohoavalla Macquarienselänteellä. Saari on noussut merenpinnan yläpuolelle noin 700 000 vuotta sitten ja sen maanpinta kohoaa yhä. Macquariensaari on maapallon ainut paikka, jossa Maan vaipan kiviainesta kohoaa edelleen merenpinnan yläpuolelle. Pinnanmuotoihin ovat vaikuttaneet esimerkiksi tuuli- ja vesieroosio. Jäätikköjä saarella ei sen sijaan ole ollut.
Luonto

Macquariensaari on puuton. Sillä esiintyviä kasvilajeja ovat esimerkiksi Poa foliosa, Stilbocarpa polaris, Pleurophyllum hookeri, Agrostis magellanica, Festuca contracta, Azorella macquariensis, Corybas dienemus, Puccinellia macquariensis sekä monet sammalet.
Saarella lisääntyviä hyljelajeja ovat etelänmerinorsu, uudenseelanninmerikarhu, kergueleninmerikarhu ja uudenamsterdaminhylje. Pingviinilajeja ovat endeeminen macquarienpingviini, keisaripingviini, valkokulmapingviini ja kalliotöyhtöpingviini. Muita lintulajeja ovat esimerkiksi jättiläisalbatrossi, harmaapääalbatrossi, mustakulma-albatrossi, etelännokialbatrossi, tummamyrskyliitäjä ja isomyrskyliitäjä. Saarella aikanaan eläneet lentokyvyttömät uudenseelanninviherkaijan alalaji Cyanorhamphus novaezalandiae erythrotis ja itkuluhtakanan alalaji Gallirallus philippensis macquariensis ovat kuolleet sukupuuttoon ihmisten saapumisen jälkeen
Ihmisten mukana saarelle tuli myös jäniksiä, kissoja, rottia, hiiriä ja vekaluhtakanoja. Tulokaslajeja pyrittiin sittemmin hävittämään, mikä osoittautui hankalaksi. Esimerkiksi kissojen metsästys johti jänisten lisääntymiseen ja jänisten hävittäminen sai kissat saalistamaan enemmän saaren lintuja. Vuonna 2007 aloitettiin 25-miljoonan dollarin hanke tuholaislajien hävittämiseksi ja saari julistettiin lopulta niistä vapaiksi vuonna 2014.
Historia

Macquariensaaren löysi australialainen hylkeenmetsästäjä Frederick Hasselborough vuonna 1810. Hasselborough nimesi saaren Uuden Etelä-Walesin kuvernööri Lachlan Macquarien mukaan. Hasselborough mainitsi nähneensä karille ajaneen "muinaisen" veneen. On mahdollista, että vene oli polynesialainen.
Saarelle ei perustettu vakituista ihmisasutusta, mutta siitä tuli huomattava hylkeenmetsästyksen keskus. Hylkeitä pyydettiin nahkojen ja niistä saatavan öljyn takia ja metsästys verotti niiden kantoja saarella huomattavasti. George F. Ainsworthin johtama vuosien 1911–1914 johtama naparetkikunta perusti väliaikaisen sää- ja yhteysaseman saarelle. Tutkimusretkikunta kartoitti myös saaren biologiaa ja geologiaa. Vuonna 1933 Macquariensaaresta tehtiin luonnonsuojelualue ja vuonna 1947 saaren pohjoiskärkeen perustettiin uusi tutkimusasema. Sittemmin saarella on vieraillut useita kasvi- ja eläintieteilijöitä.
Macquariensaari liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 1997.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Macquariensaari Wikimedia Commonsissa
Unescon maailmanperintökohteet Australiassa
Australian itä-keskiosien sademetsien suojelualueet
Fossiilialueet: Naracoorte ja Riversleigh
Australian rangaistussiirtolat
Fraser Island
Iso Valliriutta
Greater Blue Mountains -alue
Heard ja McDonaldinsaaret
Kakadu
Lord Howe
Macquariensaari
Ningaloo
Purnululu
Royal Exhibition Building
Carlton Gardens
Shark Bay
Sydneyn oopperatalo
Tasmanian erämaat
Uluru-Kata Tjuta
Queenslandin tropiikki
Willandran järvialue
Suuri macquarienpingviinien yhdyskunta.
Etelänmerinorsut ottavat yhteen keskenään.
Saaren tutkimusasema.
Gustaf Rudolf Idman

Rudolf Idman 1880-luvun alussa.
Gustaf Rudolf Idman (26. syyskuuta 1857 Messukylä – 26. toukokuuta 1927 Helsinki) oli suomalainen lääkintöneuvos, valtiopäivämies ja useiden lääkärijärjestöjen vaikuttaja.
Idman kuului Idmanin sukuun. Hänen vanhempansa olivat Hatanpään kartanon omistanut senaatin kamarikirjuri Karl Gustaf Idman (1817–1880) ja Beata Sofia Gustava Mellin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1876 Hämeenlinnan alkeisopistosta, opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1879, filosofian maisteriksi 1882, lääketieteen kandidaatiksi 1881 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1884. Idman oli Tampereen kaupunginlääkärinä 1887–1907 ja samanaikaisesti Nokia Oy:n, Tampellan ja Finlaysonin tehtaanlääkärinä Tampereella. Hän toimi sen jälkeen Lääkintöhallituksen lääkintöneuvoksena 1907–1915. Idman oli vuonna 1881 yksi Duodecim-seuran 12 perustajajäsenestä. Hän toimi 1900-luvun alussa sekä suomenkielisen Duodecimin että ruotsinkielisen Finska Läkaresällskapetin puheenjohtajana, ja oli vuonna 1910 Suomen Lääkäriliiton perustavan kokouksen puheenjohtaja. Samoin hän johti Suomen Tuberkuloosin Vastustamisyhdistyksen perustavaa kokousta vuonna 1907.
Idman oli porvarissäädyssä Tampereen edustaja valtiopäivillä 1894, 1897, 1899, 1900, 1904–1905 ja 1905–1906, toimien säädyn varapuhemiehenä 1904–1905. Hän edusti Suomalaista puoluetta, vaikka olikin lähtöisin ruotsinkielisestä perheestä. Vuonna 1900 hänet valittiin porvarissäätyyn Suomalaisen puolueen, Ruotsalaisen puolueen ja Työväenpuolueen yhteisenä ehdokkaana. Hän oli myös Tampereen kaupunginvaltuuston puheenjohtaja ja myöhemmin Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen. Idman oli myös muun muassa Pohjoismaiden Yhdyspankin hallintoneuvoston jäsen, Tampereen Suomalaisen Klubin ensimmäinen puheenjohtaja ja Suomalais-Ugrilaisen Seuran perustajajäsen. Hänen aloitteestaan Lääkintöhallituksen sisäisessä kirjanpidossa siirryttiin vuonna 1912 suomen kielen käyttöön.
Idman oli naimisissa vuodesta 1885 Olga Elisabet Gustafssonin kanssa. Heidän lapsiaan olivat lähettiläs, ministeri K. G. Idman, huone- ja maustekasveista kirjoittanut tietokirjailija Anna-Maria Idman-Tigerstedt ja filosofian tohtori, pääkonsuli, suomentaja ja kirjallisuuden tutkija Niilo Idman. Pankinjohtaja Nils Idman oli Gustaf Rudolf Idmanin veli, samoin kuin lääkäri ja hammaslääkäri Gösta Idman. Isänsä kuoltua vuonna 1880 Idman omisti Hatanpään kartanon yhdessä sisarustensa kanssa, ja tuona aikana rakennettiin sen nykyinen päärakennus. Hänen nuorempi veljensä Fredrik Idman lunasti kartanon kokonaan itselleen vuonna 1903.
Idmanin mittava kasvikokoelma lahjoitettiin vuonna 1978 Tampereen luonnontieteelliselle museolle.
Classic (kappale)

| ”Classic” MKTO |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: MKTO
 Äänitetty : 2013
 Julkaistu: 20. kesäkuuta 2013
 Formaatti: digitaalinen
 Tekijä(t): Evan Bogart, Andrew Goldstein, Emanuel Kiriakou, Lindy Robbins
 Tuottaja(t): Malcolm David Kelley
 Tyylilaji: pop, rnb
 Kesto: 02.55
 Levy-yhtiö: Columbia
MKTO:n muut singlet
| ”Thank You” 2012 | ”Classic” 2013 | ”God Only Knows” 2013 |
Classic on yhdysvaltalaisen popduo MKTO:n kappale, joka julkaistiin yhtyeen nimeä kantavan albumin toisena singlenä 20. kesäkuuta 2013. Kappaleen ovat sanoittaneet ja säveltäneet  Evan Bogart, Andrew Goldstein, Emanuel Kiriakou ja Lindy Robbins. Single saavutti suurimman suosionsa Oseaniassa, yltäen Australian singlelistan yhdeksännelle sijalle, ja Uudessa-Seelannissa kahdeksanneksi.
Josh Forbesin ohjaama retro-vaikutteinen musiikkivideo julkaistiin singlen julkaisupäivänä.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Säv&san | Kesto |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Classic | Evan Bogart, Andrew Goldstein, Emanuel Kiriakou, Lindy Robbins | 2.55 |  |  |  |  |  |  |
Suomen musiikinopettajien liitto

| Suomen musiikinopettajien liitto |
| --- | --- |

Perustettu:  1925, 1978 (uusi nimi)
Toimiala:  Ammattiliitot, ammattijärjestöt
Kotipaikka:  Akavatalo  Rautatieläisenkatu 6 A, 00520 Helsinki
Jäsenmäärä:  2400
Viralliset kielet:  Suomi, ruotsi
Puheenjohtaja:  Anna Ruotsala
Aiheesta muualla
smol.oaj.fi
Suomen musiikinopettajien liitto - SMOL ry on perustettu vuonna 1925. Alun perin liiton nimi oli Suomen Musiikkipedagogien Liitto, vuodesta 1938 Suomen Musiikinopettajain Liitto, vuodesta 1978 Suomen Musiikinopettajain Liitto r.y. ja vuodesta 1993 Suomen musiikinopettajien liitto ry. Nykyinen nimi otettiin käyttöön vuonna 2014.
SMOL toimii asiantuntijana musiikinopetusta ja taidekasvatusta koskevissa kysymyksissä. Liiton päätoimipaikka sijaitsee Helsingissä Akavatalolla ja sen toimialueena on koko Suomi.
Jäsenyys

Suomen musiikinopettajien liiton jäsenet toimivat opettajina taiteen ja kulttuurin alalla ympäri Suomea. Jäseniä on noin 2400, ja he toimivat taiteen perusopetuksen, vapaan sivistystyön, ammatillisen koulutuksen sekä korkeakoulujen kentällä.
Osana Opetusalan Ammattijärjestö OAJ:ta SMOL huolehtii siitä, että musiikin ja muiden taiteiden erityisalaa koskevat asiat tulevat huomioiduksi OAJ:n toiminnassa. Liitto on osa OAJ:n ammatillisten opettajien OAO:n valtakunnallista piiriä.
Liiton tärkeimpänä jäsenetuna on OAJ:n edunvalvontapalvelut: luottamusmiespalvelut ja OAJ:n neuvonta- ja lakimiespalvelut. Lisäksi SMOL:n jäsenenä saa kaikki OAJ:n ja Akavan jäsenedut sekä Rondo Classic -lehden. Jäsenedut ovat kattavat ja sisältävät muun muassa ilmaiset matkustaja-, matka- ja tapaturmavakuutukset. Jäsenet kuuluvat myös Opetus ja tiede -työttömyyskassaan, joka antaa turvaa työttömyyden varalta.
Toiminta

Liitto järjestää vuosittain kaksi liittokokousta. Lisäksi järjestetään jäsenseminaareja ja webinaareja. Liiton viestintäkanavia ovat muun muassa jäsenkirjeet, nettisivut ja sosiaalinen media.
Hallinto

Puheenjohtaja: Anna Ruotsala
Varapuheenjohtaja: Juhana Lindström
Hallinto > Hallitus vuonna 2024

Hanna-Maija Aarnio, varajäsen Juha Untala
Manne Karjalainen, varajäsen Lauri Hannu
Johannes Lintunen, varajäsen Elina Heinonen
Anniina Lehto, varajäsen Mikko Ikäheimo
Marek Pazdzior, varajäsen Kristiina Tähtinen
Heli Rättyä, varajäsen Kirsi Meriranta
Juhana Lindström, varajäsen Laura Yli-Soini
Milla von Weissenberg, varajäsen Marja-Leena Tuomola
Yhteistyö ja verkostot

SMOL ry on osa Opetusalan ammattijärjestöä (OAJ) sekä OAJ:n ammatillisten opettajien OAO:n valtakunnallista piiriä.