Suomen kaarti
Historia > Turkin sota 1877–1878

Suomen kaartin tunnetuin sotaretki oli osallistuminen Turkin sotaan Bulgariassa 1877–1878. Se kuului apujoukkoihin, jotka jouduttiin kutsumaan rintamalle syksyllä 1877, kun Venäjän aluksi nopeasti edennyt hyökkäys oli pysähtynyt epäonnistuneisiin yrityksiin vallata Plevnan linnoitus. Muutama kaartin tarkk’ampuja oli jo sodan alkuvaiheessa palvellut sotaretkeä seuranneen keisari Aleksanteri II:n henkivartiostossa. Suomen kaarti määrättiin valmiuteen 3. elokuuta 1877 ja sen kokoa lisättiin kahdellasadalla miehellä. Kaartin lähtiessä matkaan 6. syyskuuta siihen kuului 719 tarkk’ampujaa, 72 aliupseeria, 54 soittajaa, 21 upseeria sekä muutama sotilasvirkamies. Kaartin sotaan lähtöä pidettiin Suomessa jälleen kansallisena ylpeydenaiheena ja sille järjestettiin Helsingissä suurelliset läksiäisjuhlat, joihin pääkaupungin kerma osallistui. Pataljoona kuljetettiin rautateitse Romanian Frăteștiin, mistä se jatkoi matkaansa jalan ja ylitti Tonavan Zimnitsassa 3. lokakuuta saapuen näin Bulgariaan.
Kenraalimajuri Aleksandr Ellisin komentama henkikaartin tarkk’ampujaprikaati ja sen osana myös Suomen kaarti kuului koko sodan ajan kenraali Josif Gurkon armeijaan. Gurkon operaatiot sodan aikana olivat menestyksekkäitä, mutta tuottivat usein myös suuret miestappiot. Lokakuussa hänen tehtävänään oli saartaa Plevna lännestä valtaamalla Sofiaan johtavaa maantietä suojanneet turkkilaisten linnakkeet, ensimmäisenä Gornyi Dubnjakin linnake. 24. lokakuuta käyty voitokas Gornyi Dubnjakin taistelu oli Suomen kaartin ensimmäinen tässä sodassa ja muodostui sittemmin kaartin historian maineikkaimmaksi. Suomalaiset kuuluivat osastoon, joka hyökkäsi linnoituksen pääreduttia vastaan. Pataljoona menetti tässä taistelussa kaatuneina 22 miestä sekä haavoittuneina 95 miestä, joista kahdeksan oli upseereita, viisi aliupseereita ja viisi torvensoittajia. Kaksi haavoittunutta kuoli pian taistelun jälkeen. Kaikkiaan venäläisiä kaatui Gornyi Dubnjakissa noin 3 300.
Gornyi Dubnjakin taistelun jälkeen Suomen kaartin komentaja Georg Edvard Ramsay siirrettiin Henkikaartin Semenovin rykmentin komentajaksi ja hänen tilalleen tuli eversti Victor Napoleon Procopé. Procopé pääsi ottamaan komennon vasta tammikuussa 1878, mihin asti pataljoonaa komensi everstiluutnantti Julius Sundman. Marraskuussa Gurkon armeija lähti etenemään kohti Sofiaa ja Plevnan antauduttua joulukuussa Gurko päätti viedä joukkonsa keskellä talvea Balkanvuorten yli kiertääkseen turkkilaisten tiukasti miehittämän Arab Konakin solan. Huonojen varusteiden vuoksi raskaaksi muodostuneen vuorenylityksen aikana (27.–29.12.) Suomen kaarti kuului kenraalimajuri Dmitri Filosofovin komentamaan osastoon, mutta sen jälkeen se yhdistettiin takaisin Ellisin prikaatiin. Kaarti oli mukana taistelutta tapahtuneessa Sofian valtauksessa 5. tammikuuta sekä Filippopolin valtauksessa 15.–17. tammikuuta, mikä jäikin sen viimeiseksi taisteluksi. Filippopolin taistelu oli itse asiassa paljon Gornyi Dubnjakin taistelua suurempi, mutta Suomen kaarti menetti siinä vain neljä miestä haavoittuneina eikä se siksi saanut kaartin historiassa samanlaista legendaarista asemaa.
Marssiessaan kohti Adrianopolia suomalaiset pääsivät todistamaan venäläisten suorittaman Harmanlin verilöylyn surullisia jälkiä, mutta eivät itse osallistuneet siihen. Sodan lopussa Suomen kaarti marssi aina San Stefanoon, aivan Konstantinopolin porteille, missä se oli myös rauhansopimuksen astuessa voimaan. Täällä kaartiin iski lavantautiepidemia, joka jatkui kotiinpaluuseen saakka. Paluu Helsinkiin tapahtui 9. toukokuuta 1878 ja vastaanotto oli juhlava. Suomen kaarti menetti koko Turkin sodan aikana taisteluissa kaatuneina 24, haavoihinsa myöhemmin kuolleina 16 ja epidemiaan kuolleina 158 miestä, joista 12 upseereja.
Pataljoonan ollessa palaamassa Turkista keisari Aleksanteri II korotti sen 29. huhtikuuta 1878 Vanhan Kaartin arvoon. Vanha Kaarti oli keisarillisella Venäjällä urhoollisuudestaan tunnustetun sekä pitkään ja ansiokkaasti keisaria palvelleen kaartin joukko-osaston kunnianimitys.
Kaartin kasarmin pihalle Helsinkiin pystytettiin sodan jälkeen Gornyi Dubnjakin taistelun muistomerkki, johon kaatuneiden suomalaisten nimet on hakattu. Se paljastettiin taistelun vuosipäivänä 24. lokakuuta 1881. Muistomerkissä on 27 nimeä, mutta näistä osa on myöhemmin sairauteen kuolleita. Koska Turkin sota muodostui samalla Bulgarian vapaustaisteluksi, on Bulgariassa muistettu hyvällä siihen osallistuneita Venäjän joukkoja. Bulgarialaisessa kouluhistoriassa on perinteisesti muistutettu, että sotaan osallistui venäläisten ja romanialaisten rinnalla myös Suomen kaarti, jonka muisto on näin säilynyt Bulgariassa. Gornyi Dubnjakin taistelupaikalla on nykyään Lavrovin puisto, jossa muiden sotamuistomerkkien joukossa on myös kaatuneiden suomalaisten muistomerkki ja yhteishauta.