stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maununneva
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomalais-venäläinen koulu – koulu Maununnevalla
Kannelmäen peruskoulu, jonka yksi toimipisteistä sijaitsee Maununnevalla
Maununnevan luonnonsuojelualue [vanhentunut linkki]
Maununneva satelliitista. Maununneva sijaitsee Kehä I:n (Muurimestarintie) pohjoispuolella, Hämeenlinnanväylän itäpuolella ja rajoittuu idässä Keskuspuistoon.
| n k Helsingin kaupunginosat  ja niiden osa-alueet suurpiireittäin |
| --- | --- | --- |
| Eteläinensuurpiiri |  1. Kruununhaka  2. Kluuvi  3. Kaartinkaupunki  4. Kamppi  5. Punavuori  6. Eira  7. Ullanlinna  8. Katajanokka  9. Kaivopuisto  13. Etu-Töölö  14. Taka-Töölö  20. Länsisatama Hernesaari  Jätkäsaari  Lapinlahti  Ruoholahti  31. Lauttasaari Koivusaari  Kotkavuori  Myllykallio  Vattuniemi  52. Suomenlinna  |  |
| Läntinensuurpiiri |  15. Meilahti  16. Ruskeasuo Pikku Huopalahti  Vanha Ruskeasuo  18. Laakso  29. Haaga Etelä-Haaga  Kivihaka  Lassila  Pohjois-Haaga  30. Munkkiniemi Kuusisaari  Lehtisaari  Munkkivuori  Niemenmäki  Talinranta  Vanha Munkkiniemi  32. Konala  33. Kaarela Hakuninmaa  Honkasuo  Kannelmäki  Kuninkaantammi  Malminkartano  Maununneva  46. Pitäjänmäki Marttila  Pajamäki  Pitäjänmäen yritysalue  Reimarla  Tali  |  |
| Keskinensuurpiiri |  10. Sörnäinen Hanasaari  Kalasatama  Sompasaari  Vilhonvuori  11. Kallio Linjat  Siltasaari  Torkkelinmäki  12. Alppiharju Alppila  Harju  17. Pasila Itä-Pasila  Keski-Pasila  Länsi-Pasila  Pohjois-Pasila  21. Hermanni Hermanninmäki  Hermanninranta  Kyläsaari  22. Vallila  23. Toukola Arabianranta  Toukola  24. Kumpula  25. Käpylä  26. Koskela  27. Vanhakaupunki  |  |
| Pohjoinensuurpiiri |  28. Oulunkylä Maunula  Maunulanpuisto  Metsälä  Patola  Pirkkola  Veräjälaakso  Veräjämäki  34. Pakila Itä-Pakila  Länsi-Pakila  35. Tuomarinkylä Haltiala  Paloheinä  Torpparinmäki  Tuomarinkartano  |  |
| Koillinensuurpiiri |  36. Viikki Latokartano  Viikinmäki  Viikinranta  Viikin tiedepuisto  37. Pukinmäki  38. Malmi Ala-Malmi  Malmin lentokenttä  Pihlajamäki  Pihlajisto  Tattariharju  Ylä-Malmi  39. Tapaninkylä Tapanila  Tapaninvainio  40. Suutarila Siltamäki  Tapulikaupunki  Töyrynummi  41. Suurmetsä Alppikylä  Heikinlaakso  Jakomäki  Puistola  Tattarisuo  |  |
| Kaakkoinensuurpiiri |  19. Mustikkamaa-Korkeasaari  42. Kulosaari  43. Herttoniemi Herttoniemenranta  Herttoniemen yritysalue  Länsi-Herttoniemi  Roihuvuori  44. Tammisalo  48. Vartiosaari  49. Laajasalo Hevossalmi  Jollas  Kruunuvuorenranta  Tullisaari  Yliskylä  50. Villinki  51. Santahamina  53. Ulkosaaret Itäsaaret  Länsisaaret  Aluemeri  |  |
| Itäinensuurpiiri |  45. Vartiokylä Itäkeskus  Marjaniemi  Myllypuro  Puotila  Puotinharju  Roihupelto  Vartioharju  47. Mellunkylä Kontula  Kivikko  Kurkimäki  Mellunmäki  Vesala  54. Vuosaari Aurinkolahti  Kallahti  Keski-Vuosaari  Meri-Rastila  Mustavuori  Niinisaari  Nordsjön kartano  Rastila  Uutela  |  |
| Östersundominsuurpiiri |  55. Östersundom  56. Salmenkallio  57. Talosaari  58. Karhusaari  59. Ultuna Landbo  Puroniitty  |  |
Helsingin alueellinen jako
Kristin Cast

Kristin Cast (s. 4. marraskuuta 1986) on yhdysvaltalainen nuorille aikuisille suunnattujen kirjojen kirjoittaja. Castin tuotannosta on tunnetuin Yön talo -kirjasarja, jonka hän on kirjoittanut äitinsä P. C. Castin kanssa.
Elämä ja ura

Cast asuu Portlandissa Oregonissa
Yön talo-sarjan (engl. House of Night) ensimmäinen kirja Marked (suom. Merkitty) julkaistiin vuonna 2007. Kristin ja hänen äitinsä P. C. Cast kirjoittivat sarjan yhdessä. Kristin aloitti sen parissa ollessaan 19-vuotias. Hän toimi sarjan toimittajana (engl. editor). Sarjan viimeinen osa Redeemed (suom. Paljastettu) julkaistiin vuonna 2014.
Vuonna 2014 Cast allekirjoitti viiden kirjan sopimuksen Diversion Booksin kanssa sarjasta nimeltä The Escaped. Sarjan ensimmäinen kirja, Amber Smoke, julkaistiin vuonna 2015.
Vuonna 2019 ilmoitettiin, että Shadowhunters-televisiosarjan tuottajat Don Carmody ja David Cormican suunnittelevat Yön talo-sarjan pohjalta televisiosarjaa.
Cast ja hänen äitinsä ovat tehneet yhdessä yli 20 kirjaa syyskuuhun 2020 mennessä.
Tuotanto > Yön talo-sarja

Luotu yhdessä P.C. Castin kanssa.
Englanninkieliset alkuteokset on listattu esimerkiksi Kristin Castin kirjailijasivulla (Arkistoitu – Internet Archive).
Teokset on suomennuttanut Kustannusosakeyhtiö Otava vuosina 2010-2016.
Merkitty
Petetty
Valittu
Piinattu
Vainottu
Lumottu
Kahlittu
Vapautettu
Määrätty
Salattu
Paljastettu
Pelastettu
Tuotanto > Yön talo-sarja > Yön talo-sarjaan liittyvät novellit

Dragon's Oath, SMP, 2011 (ISBN 9781250000231 )
Lenobia's Vow, SMP, 2012 (ISBN 9781250000248 )
Neferet's Curse, SMP, 2013 (ISBN 9781250000255 )
Kalona's Fall, St. Martin's, 2014 (ISBN 9781250046116 ) (ennen sarjan viimeistä osaa)
Tuotanto > Escaped-sarja

Amber Smoke, Diversion Publishing, 2015 (ISBN 978-1-62681-553-7 )
Scarlet Rain, Diversion Publishing, 2016 (ISBN 978-1-62681-894-1 )
Cerulean Sea, Diversion Publishing, 2020 (ISBN 9781635760484 )
Tuotanto > Escaped-sarja > The Escaped-sarjaan liittyvät novellit

The Scent of Salt & Sand, Diversion Publishing, 2016 (ISBN 978-1682303436 ) (The Escaped-sarjan kirjojen 2 ja 3 välissä)
Tuotanto > Sisters of Salem-sarja

Spells Trouble, Wednesday Books, 2021 (ISBN 978-1250765635 )
Omens Bite, Wednesday Books, 2022 ( ISBN 9781250765666 )
Tuotanto > Muut romaanit

The Dysasters, Wednesday Books, 2019 (ISBN 978-1-250-14104-0 ), yhdessä P.C. Castin kanssa
Aiheesta muualla

Yön talo-sarjan verkkosivusto. (Arkistoitu – Internet Archive)
Kristin Castin kirjailijasivu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Itämeren laivasto

Itämeren laivaston Kronstadtin ja Baltijskin tukikohtien sijainnit.
Itämeren laivasto (ven. Балтийский флот, Baltijski flot) on Venäjän laivaston Itämerelle sijoitettu osa. Laivaston esikunta on Kaliningradissa ja tukikohdat Baltijskissa Kaliningradin alueella Itämeren kaakkoisrannikolla ja Kronstadt Suomenlahden perukassa Retusaaressa. Kronstadtin tukikohdan aluksista osa on sijoitettu Kronstadtin eteläpuolella sijaitsevaan Lomonosovin satamaan.
Itämeren laivaston vaatetuksessa käytetty joukko-osastotunnus (hihamerkki).
Kalusto

Vuonna 2008 Itämeren-laivastoon kuului noin sata erityyppistä alusta.
1 Lada-luokan sukellusvene
2 Kilo-luokan sukellusvenettä
2 Sovremennyi-luokan hävittäjää
1 Neustrashimyi-luokan fregatti
2 tai 3 Krivak-luokan fregattia
1 Steregushchy-luokan korvetti
5 Nanuchka-luokan korvettia
8 Parchim-luokan korvettia
4 Ropuclu luokan maihinnousuvenettä
10 Tental-luokan korvettia
4 Pauk luokan korvettia
5 Sonia-luokan miinanraivajaa
1 Natya-luokan minnanraivajaa
6 Lida -luokan miinanraivajaa
112 lentokonetta.
Komentajat

Cornelius Cruys (ensimmäinen komentaja)
Zinovi Rožestvenski (Зиновий Петрович Рожественский)
Nikolai von Essen (1908–1915),
Vladimir Tributs (1939–1947)
Itämeren laivaston aluksia 2011-07-05 presidentti Dmitri Medvedevin Baltijskin vierailun yhteydessä.
Itämeren laivaston aluksia Baltijskin satamassa.
Itämeren laivaston aluksia Kronstadtin sotasatamassa.
Itämeren laivaston komentaja Viktor Tširkov tervehtii ylipäällikköään, presidentti Dmitri Medvedeviä Baltijskissa.
Historia > Venäjän keisarikunta

Venäjän duuma vahvisti gregoriaanisen kalenterin mukaan 14. marraskuuta 1696 Venäjän keisarikunnan laivaston perustamisen. Laivasto jakautui kahtia Itämerelle ja Asovanmerelle sijoitettuihin osastoihin. Itämeren laivaston telakat sijaitsivat Pietarin ympäristössä.
Ensimmäiset sotatoimensa Itämeren laivasto suoritti keväällä 1707, kun sen osasto teki hävitysretkiä Suursaaren ja Viron rannikoilla. Laivasto saavutti ensimmäisen merkittävän voittonsa Riilahden meritaistelussa vuonna 1714. Sen merkittävä tappio oli Ruotsinsalmen II meritaistelu Kustaa III:n sodan aikana vuonna 1790, jolloin suuri osa laivastosta tuhoutui.
Laivasto osallistui Venäjän–Japanin sotaan tuhoisin seurauksin. Syyskuussa 1904 laivue, johon kuului suurin osa laivaston taistelu- ja panssarilaivoista lähti kiertämään Euraasian mannerta. Saavuttuaan Korean vesille laivue tuhoutui täydellisesti Tsushiman meritaistelussa.
Itämeren laivastolla oli tukikohdat Suomen suuriruhtinaskunnassa Helsingissä, Suomenlinnassa ja Katajanokalla. Laivaston toisen taistelulaivaosaston tukikohta oli pääasiallisesti Helsingissä.  Suomessa toimi myös Suomen meriekipaasi. Ensimmäisen maailmansodan aikana laivaston yhteydessä toimi brittiläinen sukellusvenelaivue, jonka alukset upotettiin Helsingin edustalle Harmajan matalikolle keväällä 1918 Suomen sisällissotaan osallistuvan Saksan Itämeren-divisioonan lähestyessä Helsinkiä. Itämeren laivaston alukset puolestaan evakuoitiin Itämeren laivaston jäämarssina tunnetun operaation aikana Helsingistä ja Tallinnasta Kronstadtiin.
Historia > Neuvostoaika

Talvisodan aikana joulu–tammikuussa 1939–1940 laivaston taistelulaivat Oktjabrskaja revoljutsija ja Marat hyökkäsivät Saarenpään linnaketta vastaan Koivistolla onnistumatta kuitenkaan tuhoamaan sitä.
Laivaston merkittävimpiin operaatioihin kuuluivat Tallinnan evakuointi etenevien saksalaisten edeltä, Hangon vuokra-alueen evakuointi ja Leningradin ja Kronstadtin puolustus. Sodan aikana laivasto oli saarrettu Suomenlahden perukkaan miinakentillä ja sukellusveneverkoilla. Suomen solmittua aselevon 1944 laivaston sukellusveneet pääsivät operoimaan Itämerellä käyttäen tukikohtanaan muun muassa Turkualähde? ja tekivät muutamia merkittäviä upotuksia kuten Wilhelm Gustloff, General von Steuben ja Goya. Upotusten sotilaallista arvoa himmentää se, että kaikki olivat pakolaisia ja haavoittuneita sotilaita täyteen lastattuja aseettomia kauppalaivoja – Steuben jopa kansainvälisin tunnuksin merkitty sairaalalaiva.
Toisen maailmansodan jälkeen laivasto jaettiin kahteen laivastoon, 4. punalippuinen Itämeren laivasto ja 8. punalippuinen Itämeren laivasto. Varustelua kuitenkin vähennettiin ja yksiköt yhdistettiin jälleen joulukuussa 1955. 7. toukokuuta 1965 laivastolle myönnettiin toinen Punalipun kunniamerkki, jolloin se sai nimen ”Kahdesti punalippuinen Itämeren laivasto” (ven. Дважды Краснознамённый Балтийский флот).
Laivaston päätarkoituksena oli kylmän sodan aikana valmistautua Puolan ja Saksan demokraattisen tasavallan laivastojen kanssa maihinnousuihin Tanskan ja Länsi-Saksan rannikoille. Puolueeton Ruotsi syytti myös useaan kertaan Neuvostoliittoa sukellusveneiden kulusta sen aluevesillä, mikä johti valtioiden välien heikkenemiseen. Epäilyt saivat vahvistusta, kun sukellusvene U 137 ajoi karille Ruotsin aluevesillä lähellä Karlskronan tukikohtaa lokakuussa 1981. Myöhemmin kuitenkin epäiltiin myös sitä, että pääosan sukellusveneiden aiheuttamista aluevesien loukkauksista olisi ollut Yhdysvaltain laivaston sukellusveneiden tekemiä, minkä tarkoituksena oli rohkaista Ruotsin silloista hallitusta tehostamaan sukellusvenetorjuntaansa. Ulkopoliittisesti puolueeton Ruotsi ja Yhdysvallat olivat solmineet 1960 salaisen puolustussopimuksen, joka mahdollisti yhdysvaltalaisten hyökkäyssukellusveneiden sijoittamisen sukellusveneille matalan Itämeren Gotlannin länsipuolella olevaan syvänteeseen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Russian Navy 2018 - List of Active Russian Navy Ships and Submarines RussianShips.info. 10.8.2018. Viitattu 13.9.2018.
Guided missile destroyer «Nastoychivy» (Project 956, Itämeren laivaston lippulaiva) (englanniksi)
Эскадренный миноносец проекта 956 «Настойчивый» (venäjäksi) (mil.ru)
Baltijski flot: Novosti (uutisia Itämeren laivastosta) (venäjäksi) (mil.ru)
Baltic Fleet: History (englanniksi) (mil.ru)
Балтийский флот (venäjäksi)
Baltic Fleet (englanniksi)
Jari Eerola: Englannin laivastotoimet Itämerellä 1918–1921
Russian Navy, Historic Transition (pdf) Office of Naval Intelligence. 2015. Viitattu 13.9.2018.
Eerola, Jari: Ristelijät Aurora ja Diana Sotasurmat/ Helsinki maaliskuussa 1917/ Itämeren laivaston alukset talvikaudella 1916 - 1917/ Aurora. Viitattu 13.9.2018.
Pike, John: [globalsecurity.org/military/world/russia/mf-czar.htm Imperial Russian Navy] GlobalSecurity.org. 19.10.2017. Viitattu 13.9.2018.
Itämerenlaivaston toisen linjalaivaprikaatin taistelulaivat Andrei Pervozvannyi, Imperator Pavel I, Tsesarevitš ja Slava redillä Helsingissä vuosien 1914 ja 1915 vaihteessa.
Okjabrskaja revoljutsija
Viipurin luterilainen hiippakunta

| Viipurin hiippakunta |
| --- | --- |

Kirkkokunta:  evankelis-luterilainen
Perustettu:  1554
Lakkautettu:  1723
Tuomiokirkko:  Viipurin vanha tuomiokirkko
Viipurin hiippakunta oli Ruotsin kirkon hiippakunta vuosina 1554–1723 ja Suomen evankelis-luterilaisen kirkon hiippakunta 1924–1945.
Ensimmäinen Viipurin hiippakunta

Kustaa Vaasa muodosti Turun hiippakunnan itäisistä osista Suomeen toisen hiippakunnan, ensimmäisen Viipurin hiippakunnan 1554. Se oli kuitenkin uudelleen yhdistettynä Turun hiippakuntaan vuosina 1578–1618, jolloin se jälleen erotettiin omaksi hiippakunnakseen. Suuren Pohjan sodan isonvihan aikana Viipurin hiippakunnan aluetta joutui Venäjän haltuun vuonna 1710, mistä syystä Viipurin hiippakunnan hallinto jaettiin väliaikaisiin Porvoon ja Mikkelin konsistoripiireihin. Turun hiippakunnan piispa Johannes Gezelius nuorempi sai 1712 hoidettavakseen myös Viipurin hiippakunnan. Alue joutui 1713 kokonaan venäläisten valtaan, jolloin Turun piispaan liittyvä järjestely menetti merkityksensä. Porvoon konsistoripiiri kuitenkin pyrki hoitamaan kirkollishallintoa myös venäläisen miehityksen aikana.
Hävittyään suuren Pohjan sodan joutui Ruotsi Uudenkaupungin rauhassa 1721 luovuttamaan alueita Kaakkois-Suomessa, muun muassa Viipurin, minkä vuoksi Viipurin hiippakunta siirrettiin 1723 Porvooseen, jolloin siitä tuli Porvoon hiippakunta. Luovutetun alueen asioita johtamaan perustettiin 1720 Viipurin konsistori.
Porvoon hiippakunnasta tuli 1923 Tampereen hiippakunta, ja Porvooseen perustettiin järjestyksessään toinen Porvoon hiippakunta, joka palvelee maan ruotsinkielisiä ja ruotsinkielisen enemmistön omaavia kaksikielisiä seurakuntia.
Piispat

Viipurissa toimineet piispat:
Paavali Juusten 1554–1563
Canutus Johannis 1563–1564
Eerik Härkäpää 1568–1578
liitettynä Turun hiippakuntaan 1578–1618
Olavi Elimaeus 1618–1629
Nicolaus Carelius 1630–1632
Gabriel Melartopaeus 1633–1641
Petrus Bjugg 1642–1656
Nicolaus Nycopensis 1658–1664
Petrus Brommius 1664–1672
Abraham Thauvonius 1672–1679
Henrik Carstenius 1679–1681
Petrus Bång 1681–1696
Petrus Laurbecchius 1696–1705
David Lund 1705–11
ei piispaa isonvihan aikana 1711–1721
Porvoon piispat 1721–1923:
Johannes Gezelius nuorin 1721–1733
Daniel Juslenius 1734–1743
Johan Nylander 1745–1761
Gabriel Fortelius 1762–1789
Paul Krogius 1789–1792
Zacharias Cygnaeus 1792–1809
Magnus Jacob Alopaeus 1809–1818
Zacharias Cygnaeus nuorempi 1819–1820
Johan Molander 1821–1837
Carl Gustaf Ottelin 1838–1864
Frans Ludvig Schauman 1865–1878
Anders Johan Hornborg 1878–1883
Johan Viktor Johnsson 1884
Carl Henrik Alopaeus 1885–1892
Herman Råbergh 1892–1920
Jaakko Gummerus 1920-1923
Toinen Viipurin hiippakunta

Toinen hiippakunta perustettiin Savonlinnan hiippakunnaksi Savonlinnaan ja piispanistuin siirrettiin vuonna 1925 Viipuriin. Hiippakuntaan kuuluivat Viipurin ja Mikkelin läänit sekä Kuopion läänistä Karjalan osa. Vuonna 1944 Viipuri luovutettiin  Neuvostoliitolle. Seuraavana vuonna perustettiin Mikkelin hiippakunta, ja piispanistuin siirrettiin virallisesti Viipurista Mikkeliin.
Hiippakunnan piispat olivat
Erkki Kaila (1924–1935)
Yrjö Loimaranta (1935–1942)
Ilmari Salomies (1942–1951.
Viipurin hiippakunnan vanha sinetti. Sinetin kyyhky-aiheitta käytettiin myöhemmin Mikkelin ja Tampereen hiippakuntien vaakunoissa viittauksena hiippakuntien historiallisesta yhteydestä.
Elokuvan runousoppia

| Elokuvan runousoppia: käsikirjoittamisen syventävät tiedot |
| --- | --- |

Kirjailija:  Anders Vacklin & Janne Rosenvall & Are Nikkinen
Kieli:  suomi
Genre:  käsikirjoittaminen
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  455
ISBN:  978-952-471-957-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Elokuvan runousoppia: käsikirjoittamisen syventävät tiedot on Liken vuonna 2007 julkaisema elokuvien käsikirjoittamisen oppikirja, jonka ovat tehneet Anders Vacklin, Janne Rosenvall ja Are Nikkinen.
Vuonna 2012 kirja sai jatkokseen tv-käsikirjoittamisesta kertovan teoksen Television runousoppia : Toisenlainen katse tv-ohjelmiin (ISBN 978-952-01-0588-4).
Aiheesta muualla

Hertta-Mari Kaukonen: Elokuvakäsikirjoittajat saivat viimein käsikirjansa. Aviisi 15/2007.
Veijo Hietala: Käsikirjoituskin on taidetta? (Arkistoitu – Internet Archive) Turun sanomat 3.1.2008.
Fra Diavolo (ooppera)

Fra Diavolo on Daniel-François-Esprit Auberin kolminäytöksinen opéra comique. Siihen kirjoitti libreton Eugène Scribe. Teos esitettiin ensi kertaa Pariisin Opéra-Comiquessa 28. tammikuuta 1830. Teos sijoittuu Napolin lähistölle, ja rosvopäällikkö Fra Diavolon (tenori) hahmo perustuu historialliseen henkilöön.
Ville Peltonen

| Ville Peltonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta 1973 (ikä 51) Vantaa, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Vili
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  180 cm
Paino:  85 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1991–2014
Seurat:  Helsingin IFK (SML) Helsingin Jokerit (SML) San Jose Sharks (NHL) Nashville Predators (NHL) Florida Panthers (NHL) Kansas City Blades (IHL) Milwaukee Admirals (IHL) Kentucky Thoroughblades (AHL) Västra Frölunda (Elitserien) HC Lugano (NLA) Dinamo Minsk (KHL)
NHL-varaus:  58. varaus, 1993 San Jose Sharks
Ville Sakari Peltonen (s. 24. toukokuuta 1973 Vantaa) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, nykyinen jääkiekkovalmentaja. Hän toimii Helsingin IFK:n päävalmentajana. Peltonen oli pelipaikaltaan laitahyökkääjä ja hän pelasi mittavan ammattilaisuran eri maiden pääsarjoissa. Ville Peltosen isä on entinen maajoukkuejääkiekkoilija Esa Peltonen.
Peltosen ammattilaisura käynnistyi Helsingin IFK:ssa kaudella 1991–1992. San Jose Sharks varasi Peltosen NHL:ään vuoden 1993 varaustilaisuudessa numerolla 58, ja Peltonen siirtyi NHL:ään kaudeksi 1995–1996 voitettuaan jääkiekon maailmanmestaruuden vuoden 1995 keväällä. Hän pelasi NHL:ssä kahdeksan kauden ajan ja edusti San Josen ohella myös Nashville Predatorsia ja Florida Panthersia.
Helsingin IFK:n ja kolmen eri NHL-organisaation ohella Peltonen pelasi paljon myös Euroopassa. Ruotsin SHL:ssä hän edusti Västra Frölundaa, Jääkiekon SM-liigassa IFK:n ohella Helsingin Jokereita, Sveitsin NLA:ssa HC Luganoa ja Venäjän KHL:ssä Dinamo Minskiä. Uransa neljä viimeistä kautta hän pelasi IFK:ssa joukkueensa kapteenina.
Peltonen on yksi menestyneimmistä suomalaiskiekkoilijoista. Hän saavutti urallaan neljä olympiamitalia (hopea ja kolme pronssia). Lisäksi hänellä on kahdeksan MM-mitalia; yksi kulta, neljä hopeaa ja kolme pronssia sekä toinen sija maailmancupista. Seuratasolla hän voitti kaksi Suomen mestaruutta vuosina 2002 ja 2011 sekä Sveitsin mestaruuden vuonna 2006. Peltonen on jaetulla kärkisijalla eniten olympiamitaleita saavuttaneista jääkiekkoilijoista.
Peltonen muistetaan erityisesti vuoden 1995 MM-kilpailujen ratkaisijana finaalin kolmella maalillaan. Peltonen on Leijonatilastojen ykkönen arvokisamitaleissa (13), arvokisojen pisteissä 46+62=108 (143 ottelua), sekä MM-kisojen pisteissä 34+47=81 (105 ottelua). Hän pelasi yhteensä 261 A-maaottelua tehopistein 81+102=183.
Suomen jääkiekkomaajoukkue on jäädyttänyt Peltosen pelinumeron 16.
Ura > Seuraura > Uran alku Suomessa (1990–1995)

Peltosen isä Esa oli huipputason maajoukkuekiekkoilija, joka pelasi neljissä olympiakisoissa. Ville Peltosen kasvattajaseura on Nurmijärven Kurra Hockey. Hän siirtyi 10-vuotiaana Nurmijärven Kurrasta Etelä-Vantaan Urheilijoihin, josta hän myöhemmin siirtyi HIFK:hon. Peltonen pelasi HIFK:n A-junioreissa kaudella 1990–1991. Kaudella 1991–1992 Peltonen nousi HIFK:n edustusmiehistöön SM-liigaan, jossa hän pelasi kuusi ottelua. Suurimman osan kaudesta Peltonen pelasi A-junioreissa. Kauden 1992–1993 Peltonen vietti pääosin SM-liigassa ja hän teki 37 tehopistettä 46 ottelussa. Hän sai kauden jälkeen parhaan tulokkaan Jarmo Wasama -palkinto. San Jose Sharks varasi Peltosen NHL:ään vuonna 1993 kolmannella kierroksella vuorolla 58. Kaudella 1993–1994 Peltonen teki 38 pistettä ja seuraavalla 36.
Ura > Seuraura > Siirto Pohjois-Amerikkaan; San Jose Sharks ja Nashville Predators (1995–2001)

Kaudeksi 1995–1996 Peltonen siirtyi menestyksekkäiden MM-kisojen jälkeen NHL:ään San Jose Sharksiin. Hän pelasi debyyttikaudellaan NHL:ssä 31 ottelua, joissa teki 13 tehopistettä. Osan kaudesta hän pelasi San Josen farmijoukkueessa IHL:n Kansas City Bladesissa. Seuraavalla kaudella Peltonen pelasi NHL:ssä vähemmän, mutta AHL:ssä hän teki 22+30=52 tehopistettä.
Kaudeksi 1997–1998 Peltonen siirtyi Ruotsin Elitserieniin Frölunda HC:hen. Hän voitti tuolloin sarjan pistepörssin 51 pisteellä. Onnistuneen kauden jälkeen Peltonen palasi NHL:ään, tällä kertaa Nashville Predatorsin joukkueeseen. Kausi alkoikin lupaavasti; 14:ssä ensimmäisessä ottelussa hän teki tehopisteet 5+5=10, mutta sitten paha olkapäävamma päätti koko kauden hänen osaltaan. Seuraavalla kaudella hän pelasi 79 ottelussa. Kausi 2000–2001 oli Peltosen viimeinen Nashvillessä. Hän teki 3+1=4 tehopistettä 23 ottelussa. Hän pelasi loppukauden Milwaukee Admiralsissa, jossa hänet valittiin sarjan tähdistökentälliseen.
Ura > Seuraura > Paluu Suomeen ja Sveitsin vuodet (2001–2006)

Kaudella 2001–2002 Peltonen siirtyi Jokereihin tullen samalla valituksi joukkueen kapteeniksi. Kyseisellä kaudella Peltonen kärsi loukkaantumisista pelaten vain 30 ottelua tehopistein 11+18=29. Kaudella 2002–2003 hän jatkoi Jokereissa, tällä kertaa tehopistein 23+19=42. Jääkiekkotoimittajat myönsivät Peltoselle vuoden herrasmiespelaajalle annettavan Raimo Kilpiö -palkinnon sekä valinnan liigan tähdistökentälliseen. Kaudeksi 2003–2004 Peltonen siirtyi Sveitsin Nationalliga A:n HC Luganoon. Hän pelasi erinomaisen kauden tehden runkosarjassa tehopisteet 28+44=72. Peltonen voitti sarjan pistepörssin ja hänet valittiin tähdistökentälliseen. Seuraavalla kaudella hän teki 56 tehopistettä. Kaudella 2005–2006 Peltonen teki 39 runkosarjapelissään tehopisteet 23+25=48. Kausi huipentui Nationalligan mestaruuteen kapteeni Peltosen ollessa pudotuspelien paras maalintekijä.
Ura > Seuraura > Paluu NHL:ään (2006–2009)

Kaudeksi 2006–2007 Peltonen palasi 33-vuotiaana viiden vuoden tauon jälkeen NHL:ään, nyt Florida Panthersiin, jossa hän saavutti 72 ottelussa tehopisteet 17+20=37. Toisella Florida-kaudellaan 2007–2008 Peltosen tehopisteet olivat 5+15=20 56 ottelussa. Kautta häiritsi jalkamurtuma, jonka takia Peltoselta jäi väliin 24 ottelua. Häneltä jäi väliin loukkaantumisten takia vain muutama ottelu kaudella 2008–2009. Peltosen kolmannen ja viimeisen Florida Panthers -kauden tehopisteiksi tulivat 79 ottelussa 12+19=31.
Ura > Seuraura > Kausi KHL:ssä (2009–2010)

Kaudeksi 2009–2010 Peltonen siirtyi KHL:ssä pelaavaan valkovenäläiseen Dinamo Minskiin, jossa hänet nimettiin joukkueen kapteeniksi. Hänet valittiin myös sarjan vuosittaiseen tähdistöotteluun. Peltonen teki suuresta roolista huolimatta vain 6+20 tehopistettä ja oli kesken kauden siirtymässä TsSKA Moskovaan.