stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Poul Kjærholm
Elämä ja ura

1950-luvun puolivälistä lähtien Kjærholm suunnitteli kalusteita ystävänsä Ejvind Kold Christiansenin yritykselle. Kjærholmin omintakeinen tyyli tulee esiin jo vuonna 1952 esitellyssä minimalistisessa PKO-vanerikalustesarjassa.
Vuonna 1958 Poul Kjærholm teki kansainvälisen läpimurron Pariisissa järjestetyssä Formes Scandinaves -näyttelyssä. Samana vuonna hän sai Lunning-palkinnon PK22-tuolistaan. Vuosina 1957 ja 1960 hän voitti Milanon triennaalin pääpalkinnon.
Poul Kjærholm käytti muiden sen ajan tanskalaismuotoilijoiden tavoin paljon puupintoja, mutta muita enemmän myös metallia kalustekonstruktioissaan. Kjærholmin useimpien kalustemallien alkuperäinen valmistaja oli E. Kold Christensen Hellerupissa. Vuodesta 1982 monia niistä on valmistanut uustuotantona tanskalainen Fritz Hansen -yhtiö. Vuonna 2004 Kjærholmin poika perusti Kjærholm Productions -yrityksen valmistamaan Fritz Hansenin mallistosta pois jätettyjä Poul Kjærholmin kalusteita. Kjærholmin kalusteita on monien pohjoismaisten ja saksalaisten muotoilumuseoiden sekä muun muassa New Yorkin Modernin taiteen museon ja Lontoon Victoria and Albert Museumin kokoelmissa.
Poul Kjærholm oli naimisissa arkkitehti Hanne Kjærholmin kanssa.
Kirjallisuutta

Fagerholt, Nils: Poul Kjaerholm (English Edition), Arktitektens Forlag, Copenhagen 1999, ISBN 978-87-7407-206-5
Sheridan, Michael: The Furniture of Poul Kjærholm: Catalogue Raisonné, Gregory R. Miller & Co 2008.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Poul Kjærholm Wikimedia Commonsissa
Kjærholmista Fritz Hansenin sivustolla
Kjærholm Productionin verkkosivusto
Kuvia Kjærholmin kalusteista
2006 Louisiana exhibition, artikkeli ArcSpace-verkkolehdessä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  South Australia  KulturNav 2  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Poul Kjærholm
Käännös suomeksi
Marxilais-leniniläiset ryhmät

Marxilais-leniniläiset ryhmät (MLR) oli vuosina 1973–1979 toiminut suomalaisten Mao Zedongin ajattelun kannattajien eli maolaisten keskusjärjestö.
Maolaisuus nousi länsimaissa 1960-luvulla yhtenä kommunistisista liikkeistä. Kulttuurivallankumous oli käynnistynyt Kiinassa vuonna 1966 ja Maon Pieni punainen kirja ilmestyi suomeksi 1967. Maolaisuuteen kallistuneita vasemmistolaisia opintopiirejä alettiin perustaa Suomessa syksystä 1967 alkaen. Maolaisjärjestöt julkaisivat kahta lehteä, marxisti-leninististä teoriaa käsittelevää Punakaartia (1969–1975) ja päivänpoliittista agitaatiolehteä Lokakuu (1972–1978).
Toimintaa leimasi suhde Suomen kommunistisen puolueen (SKP) oppositioon eli taistolaisiin, joilla oli 1970-luvulla hallitseva asema laitavasemmiston nuorison keskuudessa. SKP tuomitsi maolaiset lahkolaisina ja pyrki eristämään MLR:n. Varsinkin maolaisten Neuvostoliitto-kritiikki oli liikaa Neuvostoliiton kommunistisen puolueen johtoaseman tunnustaneille oikeaoppisille kommunisteille. Maolaisia ryhmiä toimi suomalaisissa yliopistokaupungeissa 1970-luvun loppupuolelle asti, mutta maolaiset jäivät Suomessa pieneksi ryhmäksi. Parhaimmillaan maolaisten toiminnassa oli mukana noin 100–200 ihmistä.
Historia > Opintokerhot

Aluksi maolaisia tai ”marxismi-Ieninismi-Mao Zedongin ajattelu” -ideologiaan suuntauneita opintokerhotoimintaa oli Helsingissä, myöhemmin ainakin Raumalla, Turussa, Jyväskylässä ja Oulussa. Ensimmäisen maolaisen opintokerhon Tampereelle perusti dramaturgian opiskelija Jarmo Lavila Muutoinkin maolainen toiminta oli Tampereella paljon näkyvämpää ja aktiivisempaa kuin Helsingissä.. Alkuvuodesta 1969 virallistettiin parisen vuotta toiminut Helsingin marxilais-leniniläinen seura (HMLS). Mao ja Kiina olivat länsimaissa muotia kesällä 1968. Kulttuurivallankumouksen todellisuudesta ei juuri tiedetty ja Mao esiintyi hahmona myös populaarikulttuurissa.
Historia > Ryhmien synty

MLR perustettiin alkuvuodesta 1973 maolaisten maanlaajuiseksi järjestöksi yhdistämään eri puolille Suomea perustettuja paikallisryhmiä. Helsingissä maolaisten toimintaa oli ollut jo vuodesta 1967 lähtien (useaan otteeseen perustetun) Helsingin marxilais-leniniläisen seuran (HMLS) puitteissa. Seura osallistui aktiivisesti 1960-luvun lopun ja 1970-luvun alun radikaaliin nuorisoliikehdintään. Maolaisia pitivät tarkkailun arvoisena ja järjestöön soluttautuivat muun muassa Suojelupoliisi, KGB ja Suomen Kommunistinen Puolue (SKP). Myös kiinalaiset olivat kiinnostuneita suomalaistovereistaan. HMLS:n aktiivit tekivät matkoja Kiinaan ja suomalaisten julkilausumia julkaistiin kiinalaisissa lehdissä.
Suojelupoliisi arvioi vuonna 1968 maolaisuuden erityisen tarkasti silmällä pidettäväksi liikkeeksi, koska siitä arveltiin tulevan Ruotsin ja Norjan esimerkin mukaisesti Suomen johtava radikaalin vasemmiston liike. Valtiotieteen tohtori Jukka Tarkan mukaan maolaiset olivat liikkeellä liian aikaisin ja menettivät sen tilaisuuden, jota taistolaiset hieman myöhemmin osasivat käyttää. Maolaisia vahtinut Supo pääsi Tarkan mukaan liian myöhään jyvälle taistolaisista, jotka onnistuivat miehittämään valta-asemansa miltei varkain.
1970-luvun alussa SKP alkoi puhdistaa maolaisia riveistään, mikä osaltaan vauhditti MLR:n perustamista. MLR kertoi järjestöä tarvittavan varsinkin siksi, ettei SKP:ssa noudatettu demokraattista sentralismia. Maaliskuussa 1973 SKP:n poliittinen toimikunta kehotti puolueen piirijärjestöjä hankkiutumaan eroon maolaisista.
Oikeistolaisessa kielenkäytössä ”maolaisilla” viitattiin 1960-luvun lopulla ja vielä 1970-luvun alussa äärivasemmistolaisiin, vallankumouksellisiin sosialisteihin. Maolaisten alle niputettiin SKP:n vähemmistöläiset ja muut stalinistit, maolaiset, trotskilaiset ja jopa anarkistit. Myöhemmin sanan korvasi käsite taistolaisuus.
Historia > Loppu

Maolaisten toiminta hiipui 1970-luvun lopulla. MLR:n lakkauttamisen jälkeen 1979 jotkut entiset maolaiset jatkoivat toimintaansa Matti Puolakan Vaihtoehtoliike Idun (1978–1989) piirissä. Osa jäsenistä liittyi 1970-luvun lopulla nousseeseen ympäristöliikkeeseen.
MLR:n toiminta lopetettiin vuonna 1978, koska katsottiin ettei marxilainen maailmankatsomus kyennyt selittämään ajan uusia ongelmia. Erityisesti marxilainen ihmiskäsitys ja moraalifilosofia olivat MLR:läisten mielestä kehittyneiden länsimaiden rauhanomaisissa oloissa harhaanjohtavia. Näitä näkemyksiä julkaistiin vuonna 1979 perustetussa Vaihtoehtoliike Idussa. Itu julkaisi vuonna 1982 Matti Puolakan kirjan Mikä ihminen on? Marxismin kriisi, maailmanhistorian suurin käänne ja uuden maailmankatsomuksen välttämättömyys, jossa esitettiin systemaattinen marxilaisen filosofian kritiikki (tietoteoria, dialektiikka, moraalifilosofia, ihmiskäsitys ja historianfilosofia). Nämä näkemykset perustuivat MLR:ssa jo 1970-luvun alussa käytyihin sisäisiin linjaväittelyihin, joissa käytännössä sanouduttiin irti Kiinan kulttuurivallankumouksen moraalifilosofisesta linjasta ja tavasta kohdella toisinajattelijoita. Idussa myös jatkettiin Neuvostoliitto-kritiikkiä ja muun muassa ennustettiin vuonna 1981 lähes vuoden tarkkuudella Neuvostoliiton tuleva romahdus. Itu lakkautettiin 1980-luvun lopulla, jolloin Matti Puolakan ajattelu nousi lopullisesti sekä marxismin raamien että ylipäätään oikeisto-vasemmisto -jaon yli.
Politiikka

Suomen maolaisista dokumentin ohjanneen Jouko Aaltosen mukaan maolaiset puhuivat ensimmäisten joukossa suomettumisesta sekä vastustivat presidentti Urho Kekkosen ylivaltaa ja hänen uudelleenvalintaansa poikkeuslailla vuonna 1973.
MLR koki olevansa ainoa oikeaoppisen marxismi-leninismin edustaja Suomessa ja se kritisoi voimakkaasti SKP:ssa esiintyneitä kilpailevia tulkintoja. SKP oli MLR:n mielestä "peruuttamattomasti revisionistinen". Maolaiset olivat kuitenkin poliittisesti lähellä varsinkin SKP:n oppositiota eli niin sanottuja taistolaisia. Lokakuu-lehdessä kerrottiin alkuvuodesta 1973 näiden puolustavan työväenluokan etuja "ainakin yhdeksässä tapauksessa kymmenestä". Maolaiset myös äänestivät SKP:n opposition ehdokkaita vaaleissa. SKP puolestaan seurasi maolaisuuden suhteen neuvostoliittolaista linjaa, joka tuomitsi Mao Zedongin opetukset jyrkästi virheellisinä ja vaarallisina. Keskinäiset erimielisyydet tekivät yhteistyön käytännössä mahdottomaksi. SKP:ssa maolaisuuden vastaista taistelua johti Jaakko Laakso, joka itsekin oli lyhytaikaisesti viehättynyt kiinalaisesta kommunismista 1960-luvun lopussa. Jukka Relanderin mukaan maolaisuus oli taistolaisille huomattava teoreettinen ongelma, ja hän on esittänyt, että maolaisuus olisi ollut Suomessa elinvoimaisimmillaan taistolaisten diskurssin sisällä.
Suhtautuminen Neuvostoliittoon oli MLR:n kannalta erittäin keskeinen kysymys. MLR hyväksyi kiinalaisen analyysin, jossa Neuvostoliitto leimattiin sosiaali-imperialistiseksi valtioksi, joka oli palauttamassa kapitalismia. Suomettuneessa suomalaisessa ilmapiirissä, ja varsinkin laitavasemmiston keskuudessa, tätä äänekästä kritiikkiä itänaapuria kohtaan ei suvaittu. Pirkko-Liisa Kastarin mukaan maolaisista tuli 1970-luvun radikaalin opiskelijaliikkeen "outoja lintuja – kummajaisia, joita katsottiin hieman kieroon ja lopulta enimmäkseen huvittuneesti." Kimmo Rentola on nähnyt suomalaismaolaisten neuvostovastaisuudessa lievää arkailua, mutta kriittisyys riitti silti eristämään MLR:n vasemmiston muista toimijoista. Maolaiset pitivät kohteluaan epäoikeudenmukaisena ja korostivat, ettei arvostelua tullut käsittää neuvostovastaisuudeksi.
MLR:n muita painotuksia olivat muun muassa tuki kolmannen maailman vapaustaisteluille ja keskitetyn tulopolitiikan kritiikki.
Organisaatio

MLR:n jäsenmäärä ei koskaan ylittänyt kahta sataa. Suurin osa jäsenistä oli nuoria, monet opiskelijoita. Joitakin järjestön jäseniä oli luottamusmiehinä työpaikoilla. MLR:n toiminnassa keskeisissä opintopiireissä kävi myös liikkeen ulkopuolisia henkilöitä samoin kuin muissa maolaisten järjestämissä yleisötilaisuuksissa. Tunnetuin suomalainen maolainen oli liikkeen teoreetikko Matti Puolakka. Puheenjohtajana toimi alkuvaiheessa Seppo Merinen.
MLR:n toimintaa leimasi varovaisuudesta johtunut salaperäisyys, sillä järjestö oli useamman tiedusteluorganisaation tarkkailulistalla. Taistolaisten on väitetty tehneen "parhaansa välittääkseen kaikki tietonsa Suomen maolaisista KGB:lle".kenen mukaan?
MLR:llä oli läheiset suhteet Kiinan kansantasavaltaan, sen Suomen suurlähetystöön ja kommunistiseen puolueeseen (KKP) samoin kuin toisiin pohjoismaisiin maolaispuolueisiin. Vuonna 1975 MLR julkaisi aineistoa pohjoismaiden marxilais-leniniläisten puolueiden ja järjestöjen ensimmäisestä neuvottelukokouksesta kirjasessa nimeltä Pohjoismaat supervaltojen välissä – taistelkaa nykyajan revisionismia vastaan.
Maolaisilla oli huomattavasti vaikutusvaltaa Suomi-Kiina seurassa ja Suomi-Albania Seurassa.
Tiedotus

MLR julkaisi kahta lehteä, joista Punakaarti (ilmestyi 1969–1977) keskittyi teoreettiseen keskusteluun ja Lokakuu (ilmestyi 1972–1978) toimi agitaatiolehtenä. Lehdet ilmestyivät epäsäännöllisin väliajoin muutaman kerran vuodessa, kunnes Lokakuu alkoi ilmestyä viikkolehtenä huhtikuussa 1976. Kaikki lehtien kirjoitukset olivat anonyymeja lukuun ottamatta joitakin nimimerkeillä kirjoitettuja artikkeleita. Vuodesta 1971 lähtien julkaistiin turvallisuussyistä vain lain vaatima vastaavan julkaisijan nimi, mikä Lokakuun tapauksessa tarkoitti muun muassa Kalevi Mäkelää (1973–?).
MLR:llä oli Lokakuu-nimisiä kirjakauppoja Helsingissä, Turussa ja Raumalla. Niissä kaupattiin lehtien lisäksi muuta MLR:n suomentamaa ja julkaisemaa kirjallisuutta. Sarjassa "Marxismin klassikoita" MLR julkaisi vuosina 1972–1975 Stalinin, Maon, Enver Hoxhan ja Karl Marxin teoksia.
Vuonna 1976 Kirjakauppa Lokakuu kustansi vinyylialbumin Lauluja kansojen taistelusta (LSLP7601), jolla MLR:n ohjelmaryhmä tulkitsee muun muassa kiinalaisia ja albanialaisia työväenlauluja. Kappaleiden suomennokset ja sovitukset olivat pääasiassa ohjelmaryhmän tekemiä. Levyn kansiteksteissä annettiin tuki Kiinan, Albanian, Palestiinan ja Chilen anti-imperialistisille voimille sekä tuomittiin SKP ja Neuvostoliitto revisionistisiksi.
Aiheesta muualla

Olli Santavuori: Maolaisuus sisältäpäin 1969-74
Sosiali-imperialismi ja Suomi (MLR:n opintovihko 1977)
Raimo Laakian historian väärentämisprojekti (Arkistoitu – Internet Archive) (Heli Santavuoren kotisivut 2017)
Puolakkalaisuuden "esihistoriaa". Uusi historia ry:n julkaisemalla sivustolla MLR:stä ja Vaihtoehtoliike Idusta.
Lokakuu, Punakaarti 1975 - 1976.
William Eggleston

| William Eggleston> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. heinäkuuta 1939 Memphis, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Taiteilija
Ala:  valokuvaaja
Aiheesta muualla
www.egglestontrust.com
William Eggleston (s. 27. heinäkuuta 1939 Memphis, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen taidevalokuvaaja. Hänet tunnetaan pioneerina, joka toi värivalokuvauksen taidemaailmaan. Egglestonin kuvien aiheita ovat arkipäiväiset esineet, tapahtumat ja näkymät.
Elämä ja ura

Eggleston syntyi varakkaaseen perheeseen. Hän kuvasi ensin mustavalkoisia kuvia, joissa näkyivät Henri Cartier-Bressonin, Robert Frankin ja Walker Evansin vaikutus. 1960-luvun puolivälissä Eggleston alkoi ottaa värikuvia Yhdysvaltojen etelästä. Hänen vuoden 1976 näyttelynsä New Yorkin Modernin taiteen museossa oli sekä Egglestonin henkilökohtainen läpimurto että ensimmäinen kerta kun värivalokuvia esitettiin laajasti merkittävässä taidenäyttelyssä.
Osa 1970-luvun kriitikoista piti Egglestonin tilannekuvia banaaleina, mutta kritiikki on hälventynyt vuosien varrella. Egglestonia pidetään nykyisin yhtenä keskeisistä taidevalokuvauksen kehittäjistä. Hän on vuosien varrella ottanut tuhansia kuvia ja julkaissut lukuisia valokuvakirjoja. Eggleston on kuvannut myös useita albuminkansia, esimerkiksi Big Starille ja Primal Screamille. Egglestonin kuvia on esimerkiksi New Yorkin Museum of Modern Artin ja San Franciscon Museum of Modern Artin kokoelmissa.
Valikoituja palkintoja

1998: Hasselblad-palkinto.
2003: Kunniamitali ja kunniajäsenyys, Royal Photographic Society, Lontoo.
2004: Getty Images -palkinto elämäntyöstä, International Center of Photography (ICP).
Valikoituja julkaisuja

William Eggleston's Guide. New York: Museum of Modern Art, 1976. ISBN 978-0-87070-317-1.
Democratic Forest: Selected Works. Göttingen: Steidl, 2016. ISBN 978-3-95829-256-7.
Faulkner's Mississippi. Birmingham: Oxmoor House, 1990. ISBN 978-0-848710-52-1.
Ancient and Modern. New York: Random House, 1992. ISBN 978-0-224069-63-2.
Horses and Dogs. Washington ja Lontoo: Smithsonian Institution, 1994. ISBN 978-1560985051.
The Hasselblad Award 1998: William Eggleston. Zurich: Scalo; Goteborg: Hasselblad Center, 1999. ISBN 978-3908247982.
William Eggleston. Göttingen: Steidl; Paris: Foundation Cartier, 2001. ISBN 978-2-86925-084-0.
Los Alamos Revisited. Göttingen: Steidl, 2012. ISBN 978-3-869305-32-5.
From Black & White to Color. Göttingen: Steidl, 2014. ISBN 978-3869307930.
Aiheesta muualla

William Egglestonin valokuvakirjoja verkossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
| n k Hasselblad-palkinto |
| --- | --- |
1980-luku:  Lennart Nilsson (1980)  Ansel Adams (1981)  Henri Cartier-Bresson (1982)  Manuel Álvarez Bravo (1984)  Irving Penn (1985)  Ernst Haas (1986)  Hiroshi Hamaya (1987)  Édouard Boubat (1988)  Sebastião Salgado (1989) 
1990-luku:  William Klein (1990)  Richard Avedon (1991)  Josef Koudelka (1992)  Sune Jonsson (1993)  Susan Meiselas (1994)  Robert Häusser (1995)  Robert Frank (1996)  Christer Strömholm (1997)  William Eggleston (1998)  Cindy Sherman (1999) 
2000-luku:  Boris Mihailov (2000)  Hiroshi Sugimoto (2001)  Jeff Wall (2002)  Malick Sidibé (2003)  Bernd ja Hilla Becher (2004)  Lee Friedlander (2005)  David Goldblatt (2006)  Nan Goldin (2007)  Graciela Iturbide (2008)  Robert Adams (2009) 
2010-luku:  Sophie Calle (2010)  Walid Raad (2011)  Paul Graham (2012)  Joan Fontcuberta (2013)  Miyako Ishiuchi (2014)  Wolfgang Tillmans (2015)  Stan Douglas (2016)  Rineke Dijkstra (2017)  Oscar Muñoz (2018)  Daidō Moriyama (2019) 
2020-luku:  Alfredo Jaar (2020)  ei jaettu (2021)  Dayanita Singh (2022)  Carrie Mae Weems (2023)
Karl Henrikson

Karl Waldemar Henrikson
Karl Waldemar Henrikson (20. heinäkuuta 1891 Vaasa – 11. helmikuuta 1963) oli suomalainen jääkärikapteeni, joka osallistui Suomen sisällissotaan, talvisotaan sekä jatkosotaan.
Hänen vanhempansa olivat merikapteeni Walfrid Henrikson ja Sofia Wilhelmina Åhlberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Anna Wilhelmina Cajanderin kanssa, josta hän erosi vuonna 1936 ja avioitui uudelleen vuonna 1938 Hjördis Backmanin kanssa.
Opinnot

Henrikson kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta vuonna 1911 ja liittyi Vaasalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1911–1915 ja suoritti alkututkinnot oikeustutkintoa varten.
Jääkärikausi

Henrikson liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 23. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaalliseen Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Henrikson saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi 28. maaliskuuta 1918 päälliköksi 11. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, mikä siirrettiin 8. huhtikuuta 1918 alkaen 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonan 3. komppaniaksi. Hän osallistui komppanianpäällikkönä osaa sisällissodan taisteluihin Ilveksessä, Hotakassa ja Muolaalla sekä Galitsinassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Henrikson palveli sisällissodan jälkeen 6. jääkärirykmentissä komppanianpäällikkönä. Rykmentistä muodostettiin myöhemmin Jääkäripataljoona n:o 6, jonka nimi muutettiin myöhemmin Jääkäripataljoona n:o 3:ksi. Armeijasta hän erosi 19. heinäkuuta 1918 ja siirtyi ensin pankkiiriliike C. W. Henriksson & c:on (myöh. Suomen kauppa ja emissioni Oy) palvelukseen, josta hän siirtyi 18. elokuuta 1922 Helsingin rahatoimikamarissa asiamiehen apulaiseksi ja 15. lokakuuta 1923 alkaen Ab Karl Fazer Oy:n kirjeenvaihtajaksi ja huoltokonttorin päälliköksi, kunnes viimein hän siirtyi Elit Oy:n osakkaaksi ja johtajaksi 7. maaliskuuta 1935. Henrikson osallistui Utissa vuonna 1938 järjestettyyn kertausharjoitukseen komppanianpäällikkönä.
Talvi- ja jatkosota

Henrikson osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana 3. Divisioonassa. Jatkosotaan hän osallistui ensin huoltoupseerikursseilla Huoltokomppaniassa, josta hänet siirrettiin myöhemmin Savonlinnan suojeluskuntapiiriin ja viimein kotiutettiin vuonna 1942, jolloin hän siirtyi Rima Oy:n palvelukseen toimitusjohtajaksi Helsinkiin, mitä tointa hän hoiti vuoteen 1951 saakka.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Herold (kirjaintyyppi)

Herold
Herold tai Reklameschrift Herold on Hermann Hoffmannin suunnittelema jugend-henkinen kirjaintyyppi. Kirjasinvalimo H. Berthold AG julkaisi sen vuonna 1901. Laiha leikkaus ja ääriviivoista muodostuva leikkaus julkaistiin vuonna 1904, ja vuonna 1907 kirjainperheeseen lisättiin lihava leikkaus. Berthold julkaisi myös kyrillisen version Heroldista. Suomen Kansallisteatterin logossa käytettiin pitkään Heroldia.
Berthold on julkaissut Heroldista digitaalisen version, ja Tom Wallace piirsi Heroldista toisen version HiH Retrofontsille. Paratype julkaisi Vladimir Jefimovin suunnitteleman kyrilliset kirjaimet sisältäneen version vuonna 1993. Paratypen versiossa on leveä ja normaali leikkaus.
Archaeothyris

| Archaeothyris |
| --- | --- |

 Pennsylvania-kausi, 306 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N  ↓   
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset
Kunta::  Animalia (Eläimet)
Pääjakso::  Selkäjänteiset
Alajakso::  Selkärankaiset
Kladi::  Synapsidit
Heimo::  Ophiacodontidae
Genus (suku)::  Archaeothyris
Kaksiosainen nimi
 Archaeothyris florensis  Robert Reisz, 1972 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Archaeothyris on sukupuuttoon kuollut Ophiacodontidae-sukuun kuuluva synapsidi, joka eli myöhäisellä kivihiilikaudella (Pennsylvania-kausi). Sitä on löydetty Nova Scotian provinssista, Kanadasta, Atlantin rannikolta. 306 miljoonaa vuotta sitten elänyt Archaeothyris ja vähemmän tunnettu Echinerpeton ovat kiistämättä vanhimpia tiedettäviä synapsideja. Nimi tarkoittaa muinaista ikkunaa (kreikka) ja viittaa kallon aukkoon, ohimoaukkoon, joka osoittaa, että kyseessä on varhainen synapsidi. Protoclepsydrops, myös löydetty Nova Scotiasta, on hieman vanhempi, mutta se tunnetaan hyvin hajanaisista osista.
Paleologia ja löydös

Archaeothyriksen fossiileista raportoitiin ensimmäisen kerran vuonna 1972. Ne löytyi Jogginsin fossiilikallioilta, samasta paikasta, josta löydettiin varhaiset matelijat Hylonomus ja Petrolacosaurus (molemmat muistuttavat Archaeothyris:tä).
306 miljoonaa vuotta sitten Nova Scotia oli hiilimetsää. Puut, enemmänkin jättiläismäiset sammaleet, olivat todella korkeita, osalla oli jopa 50 metriä korkeutta, kuten Lepidodendron-”suomupuulla”. Archaeothyris ja muut varhaiset amniotit asuivat kosteassa kasvillisessa metsässä yhdessä maaperän sopeutuneiden labyrintodontti nimisten sammakkoeläinten kanssa.
Kuvaus

Archaeothyris oli varhaisia matelijoita (Sauropsida) paljon edistyneempi. Sillä oli muun muassa vahvat leuvat, jotka aukesivat laajemmin kuin varhaisilla matelioijlla. Vaikka sen terävät hampaat olivat kaikki samankokoisia ja -muotoisia, sillä oli suuret kulmahampaat, mikä viittaa siihen, että se oli lihansyöjä.
Asiaa ei ole vahvistettu, mutta väitetään, että Archaeothyriksen jalat oli nivelletty sivusuunnassa sen lantiosta ja hartioista, mikä antoi sille rönsyilevän asennon, ja että ensimmäinen varvas on pienempi kuin toinen.
Luokittelu

Archaeothyris kuului Ophiacodontidae-heimoon, varhaisten Eupelycosaurusten kladiin, joka kehittyi varhain myöhäisellä hiilikaudella. Se oli yksi varhaisimmista ja perussynapsideista (ryhmä, johon kuuluvat nisäkkäät).
Kladi: Amniota (Vesikalvolliset)
Kladi: Synapsida (Synapsidit)
Kladi: Caseasauria
Kladi: Eupelycosauria
Heimo: Varanopidae
Heimo: Ophiacodontidae
Suku: Archaeothyris florensis
Suku: Echinerpeton intermedium
Heimo: Edaphosauridae
Kladi: Sphenacondontia
Luokittelu > Fylogenia

Benson, R. J. 2012; Fröbisch J.; Schoch; R.R.; Müller J.; Schindler T.; & Schweiss D. 2011
A. florensiksen kallo
Ottó Herman
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ottó Herman Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Scientific illustrators 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef