stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turkin historia
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Ulkoiset uhat ja sisäiset muutokset > Ranskan vallankumouksen seuraukset

Venäjää vastaan käytyjen sotien aikana sulttaaniksi nousi Selim III vuonna 1789. Samana vuonna tapahtui Ranskan suuri vallankumous. Siihen saakka Ranska oli ollut Osmanien valtakunnalle hyvin ystävällismielinen maa, mutta Napoleonin taholta oli muodostumassa osmaneille uusi uhka. Vuonna 1797 solmittu Campo Formion rauhansopimus turvasi rauhan Ranskan ja Itävallan välillä. Sen myötä Ranska sai Venetsialta Joonian saaret, jolloin Napoleonin valta ulottui aivan Osmanien valtakunnan naapuriin. Napoleon ei kuitenkaan hyökännyt Anatolian alueelle, sillä hän odotti Osmanien valtakunnan romahtavan itsestään. Sen sijaan hän toimeenpani hyökkäyksen Egyptiin. Egyptissä valtaa piti Mamelukkien hallitsijasuku, joka oli vain muodollisesti uskollinen osmanisulttaanille. Myös Arabiassa, Palestiinassa ja Syyriassa esiintyi separatistisia liikkeitä. Napoleonin hyökkäys Egyptiin nosti valtaan Mehmet Alin, jonka johdolla Egypti myöhemmin irtaantui Osmanien valtakunnasta.
Napoleonin sotaretket Välimeren itäosiin eivät saaneet muita eurooppalaisvaltoja toimimaan. Britannia, Preussi ja Hollanti olivat muodostaneet liittouman suojatakseen Osmanien valtakuntaa, mutta korruptoituneen ja tehottoman Osmanien valtakunnan säilyttäminen sopi hyvin länsivalloille, sillä sulttaanikunta toimi tasapainottajana eurooppalaisvaltojen keskinäisessä kilpailutilanteessa. Venäjän tsaari Nikolai I kuvaili Osmanien valtakuntaa Euroopan sairaaksi mieheksi. Ongelma eurooppalaisen diplomatian näkökulmasta oli se, ettei Osmanien valtakunnan luhistumisen haluttu johtavan siihen, että yksikään eurooppalaisvalta ei saisi etua muiden kustannuksella, ja siten horjuttaisi Euroopan poliittista tasapainoa.
Sulttaani Selim III yritti vahvistaa välejään Ranskan kanssa, vahvistaakseen asemaansa Venäjää vastaan. Janitsaarien kapina kuitenkin syrjäytti Selimin vuonna 1807. Valtaan nousi vuonna 1808 Mahmud II. Hänen valtakaudellaan Osmanien valtakunnan pelasti hyvä onnni, sillä Napoleonin sotaretki Venäjälle pakotti Venäjän hyväksymään sulttaanin rauhanehdot vuonna 1812.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Ulkoiset uhat ja sisäiset muutokset > Kreikan vapaussota

Mahmud II:n valtakaudella ongelmat olivat kuitenkin toisaalla. Kreikan itsenäisyyssota alkoi vuonna 1821, kun itsenäisyyttä vaativat kreikkalaisjoukot hyökkäsivät osmanien alueelle. Sulttaani vastasi tähän hirttämällä Konstantinopolin patriarkan. Kreikkalaiset saivat aluksi huomattavia voittoja, jolloin Mahmud II pyysi apua Egyptin Ibrahim paššalta. Tämä pani valtasi Peloponnesoksen, mutta hänen toimeenpanemansa julmuudet saivat kreikkalaiset pyytämään apua Euroopasta. Britannian tuki kreikkalaisille sai myös Ranskan ja Venäjän antamaan tukensa kreikkalaisten itsenäisyydelle. Osmanit kärsivät ratkaisevan tappion Navarinon taistelussa vuonna 1827.
Osmanien tappio Kreikan itsenäisyyssodassa sai Venäjän hyökkäämään uudelleen vuonna 1828. Venäjä valtasi Karsin ja Erzurumin, mutta se kuitenkin vetäytyi alueilta Adrianopolin rauhansopimuksen mukaisesti. Sen sijaan Osmanit joutuivat taipumaan suuriin aluemenetyksiin Georgian ja Armenian alueella. Suuri menetys osmaneille oli myös Egyptin hallinnan menetys. Mehmet Ali kieltäytyi Kreikan itsenäisyyssodan jälkeen enää maksamasta pakkoveroa, mikä oli käytännössä itsenäisyysjulistus. Osmanit yrittivät vallata Egyptin uudelleen, mutta joutuivat taipumaan sodassa Egyptiä vastaan.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Ulkoiset uhat ja sisäiset muutokset > Tanzimat

Valtakunnan reuna-alueiden lipeäminen vallasta sai sulttaani Mahmud II:n ryhtymään uudistuksiin, joista käytetään termiä tanzimat. Janitsaarien lakkauttaminen tasoitti tietä Mahmudin tavoittelemille uudistuksille. Janitsaarien lakkauttamisen myötä maan armeija järjestettiin uudelleen. Tanzimatiin liittyi poliittisia uudistuksia, joihin liittyi vallan keskittäminen keskushallinnolle ja alueellisia laitoksia valvottiin tarkemmin. Veronkantoa tehostettiin, mikä mahdollisti kolutuksen, maanviljelyksen ja infrastruktuurin kehittämisen. Tältä aikakaudelta ovat peräisin muun muassa Galatan Tünel ja Kultaisen sarven silta. Myös pankkeja perustettiin ja posti- kaasu- ja rautatielaitosta kehitettiin. Muslimien ja muunuskoisten välille julistettiin tasa-arvo ja jizya-vero poistettiin. Myös länsimaisten aatteiden sallittiin vapaammin levitä Osmanien valtakuntaan. Tanzimatin myötä kaupankäynti tehostui, kun ulkomaalaisille myönnettiin oikeus omistaa omaisuutta valtakunnan alueella.  Yksi tarmokkaimpia uudistusten läpiviejiä oli Midhat pašša.
Uudistukset elvyttivät Osmanien valtakunnan taloutta, kulttuuria ja asevoimia. Tämä ei kuitenkaan heikentänyt Venäjän mielenkiintoa Osmanien alueita kohtaan. Venäjä vaati oikeutta saada käyttää valtaa Osmanien valtakunnan kristittyjen alamaisten asioissa. Maiden välille syttyi Krimin sota vuonna 1853. Osmanien armeija ylitti Tonavan vuonna 1853 ja Venäjä vastasi tuhoamalla Sinopen satamassa olleen osmanien laivaston. Britannia ja Ranska tulivat sodassa osmanien avuksi, mikä pakotti Venäjän vetäytymään. Sodan luonne muuttui tämän jälkeen Britannian ja Venäjän väliseksi sodaksi, johon osmanijoukot osallistuivat tuskin lainkaan. Sota päättyi vuonna 1856 solmittuun Pariisin rauhaan.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Ulkoiset uhat ja sisäiset muutokset > Nuorturkkilaiset

Abdülhamidin valtakaudella Osmanien valtakunta menetti Tunisian Ranskalle vuonna 1881 ja Egyptin Britannialle vuonna 1882. Kreetalla oli alkanut kapina, jota Kreikka tuki. Lyhyen sodan jälkeen Kreeta säilyi osmanien vallassa. Kaikki sotilaallinen toiminta rasitti valtakunnan taloutta. Tämä sai osmanihallinnon ryhtymään talouden uudelleenjärjestelyyn, johon tarvittiin myös ulkomaista pääomaa. Osmanit saattoivat luottaa vain Saksan tukeen. Vuonna 1902 Saksalle myönnettiin 99 vuodeksi toimilupa Berliinin ja Bagdadin välisen rautatieyhteyden rakentamiseen ja käyttöön.
Uudistuksiin liittyen perustettiin kouluja kehitettiin teollisuutta, kasvatettiin ulkomaankauppaa ja panostettiin infrastruktuuriin. Myös sanomalehtiä perustettiin. Toisaalta maassa oli vallalla tiukka sensuuri. Aikakauden merkitäviin kirjailijoihin lukeutui Ahmet Mithat, joka kirjoitti lukuisia historiallisia teoksia ja oppikirjoja, joiden tavoitteena oli kasvattaa väestön tietämyksen tasoa. Tämä kehitys loi olosuhteet liberaalin opposition nousulle. Tästä joukosta nousi Nuorturkkilaisina tunnetuksi tullut ryhmä. Nuorturkkilaiset vastustivat Abdülhamidin kannattamaa islamismia ja siihen liittynyttä osmanismia. Osmanismin aate näytti tulleen jo tiensä päähän, sillä se ei kyennyt pitämään valtakuntaa koossa. Nationalistiset aatteet olivat näin tarttuneet myös turkkilaisiin. Nuorturkkilaiset halusivat kuulua valtioon, joka samaistuisi turkkilaiseen kansakuntaan.
Absülhamidin noudattama sortopolitiikka lisäsi tyytymättömyyttä Nuorturkkilaisten keskuudessa. Nuorturkkilaisten upseereiden joukossa alkoi nousta vallankumouksellisia aatteita. Heidän joukossaan oli Mustafa Kemal. Hän perusti Damaskoksessa salaseuran, joka myöhemmin sulautui Salonikissa perustettuun Yhtenäisyyden ja edistyksen komiteaan. Sen huomattavana hahmona toimi Enver Bey. Tämä ryhmä pyrki palauttamaan maahan sen aiemman perustuslain ja yhdistämään valtakunnan yhtenäiseksi kansakunnaksi, lisäämällä hallinnon keskittämistä parlamentaarisen järjestelmän alaisuudessa.
Nuorturkkilaisten tavoitteena oli parantaa maan hallitusta, ei korvata sitä. Maassa pidetiin vuonna 1908 parlamenttivaalit, jossa yhtenäisyyden ja edistyksen komitea sai seitsemän paikkaa. Tämä neuvosto työskenteli suurvisiiri Kâmil paššan rinnalla ja oli laatimassa monia uudistuksia. Toiveet paremmasta saivat iskun vuonna 1908 kun Bosnia ja Hertsegovina liitettiin Itävaltaan ja Kreeta Kreikkaan. Yhdistyksen ja edistyksen komitea menetti näin ollen yhtä paljon alueita, kuin vanha sulttaanikin. Tällöin uskonnolliset johtajat ryhtyivät vastavallankumoukseen ja Adanassa armenialaisten kansannousu tukahdutettiin noin 30 000 ihmisen verilöylyssä. Tällöin nuorturkkilaiset upseerit luopuivat toivosta, että Yhtenäisyyden ja edistyksen komitea voisi toimia heidän tavoitteidensa edistäjänä. Tällöin Mahmud Şevket pašša ja Mustafa Kemal kokosivat joukkonsa ja marssivat Istanbuliin. Yhdessä parlamenttiedustajien kanssa he sopivat sulttaanin syrjäyttämisestä ja maahan julistettiin sotalaki. Nuorturkkilaisten vallankumouksen seurauksena sulttaanivalta päättyi.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Turkin tasavallan synty > Balkanin sodat

Nuorturkkilaisten vallankumouksen jälkeen uudeksi sulttaaniksi nostettiin Mehmed V. Sulttaani säilytti perustuslaillisen asemansa ja hänellä oli oikeus hajottaa parlamentti. Poliittista valtaa käyttivät suurvisiiri Said Halim pašša,n lisäksi  Enver pašša, Talat pašša, ja Djemal pašša. Osmanien valtakunnan poliittista kuohuntaa käyttivät heti ulkovallat hyväkseen. Ensin Itävalta liitti Bosnian ja Hertsegovinan itseensä, ja vuonna 1911 Italia julisti sodan Osmanivaltakuntaa vastaan. Sodan seurauksena Osmanien valtakunta menetti Libyan Italialle. Lisäksi vuonna 1912 sai alkunsa Ensimmäinen Balkanin sota. Sodan taustalla oli Itävallan suorittama Bosnian ja Hertsegovinan valtaus. Bulgaria, Kreikka, Serbia ja Montenegro hyökkäsivät osmanien hallitsemaan Makedoniaan ja Traakiaan lokakuussa 1912. Osmanien joukot kukistettiin ja valtakunta menetti kaikki eurooppalaiset omistuksensa lukuun ottamatta osaa Itä-Traakiasta.
Osmanien valtakunnan kohtaama katastrofi johti sisäiseen poliittiseen muutokseen. Sodan jälkeen pidetttiin Britannian ulkoministeri Edward Greyn johtama rauhankonferenssi. Konferernssissa yritettiin vetää Osmanien valtakunnan raja siten, että Edirne jäisi Bulgarialle. Tässä vaiheessa Enver paššan johtama komitea puuttui peliin ja hän johdatti armeijan osaston suoraan kabinetin kokoukseen, missä armeija pakotti hallitusta johtaneen Kamil paššan eroamaan. Lontoossa laadittu rauhansopimus kääntyi siten, että osmanit saivat pitää Traakian, Edirne mukaan luettuna. Sen sijaan se menetti Kreetan ja Adrianmeren saaret. Enverin vallankaappauksen jälkeen Yhtenäisyyden ja edistyksen komitea sai täyden vallan. Suurvisiiriksi nousi Mahmud Şevket pašša, mutta hänet murhattiin pian sen jälkeen.
Ensimmäisen Balkanin sodan päätyttyä sodan voittajaosapuolet riitautuivat keskenään ja alkoivat taistella sodan saaliin jakamisesta. Osmanit pyrkivät hyötymään tilanteesta ja liittyivät Toiseen Balkanin sotaan Bulgariaa vastaan. Toinen Balkanin sota johti rajan piirtämiseen Maritsa-joelle, missä se sijaitsee nykyisinkin. Bulgarialle jäi vielä Itä-Traakian Dedeağaç, jonka se menetti ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Turkin tasavallan synty > Nationalismi

Osmanien valtakunnan kokemat aluemenetykset nostattivat turkkilaista nationalismia, jota oli edistämässä kirjailija ja tiedemies Ziya Gökalp. Gökalpin suhtautuminen turkkilaiseen kulttuuriin oli sekularistinen. Hänen mukaansa islam oli osa turkkilaista kulttuuria, eikä hän hyväksynyt islamilaisen sivilisaation käsitettä. Hänen mukaansa turkkilaiset olivat tämän myötä unohtaneet oman identiteettinsä ja omaksuneet vieraita kulttuurisia piirteitä, erityisesti arabeilta ja persialaisilta. Tämä sekularistinen suhtautuminen kulttuuriin muodostui Kemal Atatürkin luoman turkkilaisen ideologian perustaksi. Ensimmäisen maailmansodan aikana yltynyt vähemmistöjen separatistinen liikehdintä ja valtakunnan alueiden menettäminen saivat nuorturkkilaisen liikkeen kannattamaan turkkilaista nationalismia.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Turkin tasavallan synty > Ensimmäinen maailmansota > Osmanivaltio liittyy sotaan

Enver oli käytännössä diktaattorin asemassa, kun parlamentti kokoontui yhä harvemmin. Hän haki aktiivisesti vieraiden valtojen tukea, ja hän oli erityisen saksalaismielinen. Saksa oli Osmanien valtakunnan kannattaja Balkanin sotien aikana, ja Enver myös piti Saksaa parhaana mahdollisena liittolaisena puolustuksena Venäjää vastaan. Enverin johtamalla hallinnolla ei ollut merkittäviä erimielisyyksiä Iso-Britannian tai Ranskan kanssa, mutta nämä olivat Venäjän liittolaisia ensimmäisessä maailmansodassa.
Elokuussa 1914 Enver teki salaisen liittouman Saksan kanssa ja samalla määrättiin yleinen mobilisaatio. Ensimmäisen maailmansodan alettua kaksi saksalaista sotilasalusta pakeni brittilaivastoa Osmanien valtakunnan aluevesille, joka oli virallisesti puolueetonta aluetta. Enverin hallinto kieltäytyi internoimasta niitä, vaan otti ne hallintaansa vedoten tekaistuun kauppaan. Syyskuussa 1914 laivat saapuivat Mustalle merelle pommittamaan Odessaa ja muita Venäjän satamia, purjehtiessaan Osmanien valtakunnan lipun alla. Venäjä julisti Osmanien valtakunnalle sodan marraskuussa 1914 ja Iso-Britannia ja Ranska seurasivat tätä esimerkkiä. Seuraavan puolen vuoden sisällä 800 000 miehen vahvuinen osmanien armeija ajautui neljän rintaman sotaan, josta tuli osa ensimmäisen maailmansodan suurimmista konflikteista.
Talvella 1914-1915 Enver aloitti hyökkäyksen venäläisiä vastaan Kaukasuksella ja ensimmäisen maailmansodan Kaukasuksen rintama muodostui. Enver toivoi, että Osmanien valtakunnan voiman osoitus Kaukasuksella yllyttäisi alueen turkkilaissukuiset kansat kapinaan tsaaria vastaan. Hyökkäys oli kuitenkin huonosti valmisteltu ja venäläisten vastahyökkäys aiheutti suuria tappioita osmanijoukoille. Tämä sotaretki johti myös siihen, että armenialaisten johtajat ilmoittivat julkisesti tukevansa Venäjää. Armenialaisten keskuudessa Venäjää pidettiin pikemminkin vapauttajana, kuin hyökkääjänä. Venäjän armeijaan kuului myös armenialaisia yksiköitä. Enver katsoi, että armenialaiset olivat nousseet kapinaan ja heidät piti siirtää nopeasti pois näyttämöltä.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Turkin tasavallan synty > Ensimmäinen maailmansota > Kansanmurha

Tämän seurauksena Osmanivaltion nuorturkkilainen hallinto määräsi, että suurin osa itäisen Anatolian armenialaisväestöstä oli siirrettävä Syyriaan. Tätä seuranneet tapahtumat ovat aiheuttaneet kiivasta väittelyä Turkin hallituksen ja muun maailman välillä. Turkin hallitus kiistää virallisen verilöylypolitiikan, kun taas muu maailma toteaa todisteiden viittaavan siihen, että Talat pašša määräsi armenialaiset tuhottavaksi. Virallisesti armenialaiset oli määrä karkottaa paikkaan, jossa he eivät voisi vaikuttaa sodan kulkuun. Armenialaiset vaativat, että tapahtumat tulisi tunnustaa armenialaisten kansanmurhaksi, kun taas turkkilaiset korostavat että tapahtumat olivat osa käynnissä ollutta suursotaa, jossa väkivaltaisuuksia tapahtui puolin ja toisin. Käytännössä armenialaiset koottiin yhteen kylä kylältä ja pakotettiin kulkemaan kohti Syyriassa sijaitsevia leirejä. Valtava määrä ihmisiä kuoli matkan aikana aliravitsemukseen, janoon, uupumukseen tai väkivaltaisuuksiin. Samaan aikaan verilöylyjä tapahtui ympäri maata. Varovaisimpien arvioiden mukaan kuolleiden määrä on 600 000, mutta useimmat  lähteet mainitsevat yli miljoona kuolonuhria. Samanaikaisesti suoritetut assyrialaisten vainot ovat jääneet vähemmälle huomiolle, johtuen osaltaan heidän pienemmästä lukumäärästään.
Turkkilaiset ja Osmanien valtakunta > Turkin tasavallan synty > Ensimmäinen maailmansota > Sodan käänteet

Liittoutuneet aloittivat keväällä 1915 Dardanelleilla meri- ja maaoperaatioita, joiden tarkoituksena oli kukistaa Osmanien valtakunta yhdellä iskulla ja avata salmet tarvikkeiden kuljettamiseksi Venäjälle. Osmaniarmeija kykeni kuitenkin merkittävään puolustusvoittoon Gallipolin taistelussa liittoutuneiden monikansallisia joukkoja vastaan ja pysäytti näiden etenemisen Istanbuliin. Tässä taistelussa maineensa johtavana turkkilaisena kenraalina loi Mustafa Kemal.
Gallipolin taistelun menestys ei kääntänyt sotaa Osmanivaltion eduksi, sillä maa joutui käymään usean rintaman sotaa aina Kaukasuksen lumilta Libyan aavikolle asti. Gallipolin lisäksi osmaniarmeija ja brittijoukot taistelivat Mesopotamiassa, missä Charles Townshendin johtamat britit etenivät Persianlahdelta ylös Tigris-jokea kohti Bagdadia. Osmanijoukot kykenivät pysäyttämään brittien etenemisen Kutiin ja Townshendin joukot antautuivat huhtikuussa 1916. Gallipolin ja Kutin menestys kävi kuitenkin osmaneille kalliiksi, sillä samanaikaisesti venäläiset kykenivät valtaamaan suuria alueita Itä-Anatoliassa ja britit tekivät suuria vastahyökkäyksiä Mesopotamiassa, vallaten Kutin takaisin. Britit lupasivat myös tukea arabien itsenäistymispyrkimyksiä, minkä johdosta Hijazin alueen arabit nousivat osmaneja vastaan. Arabiheimoit olivat myös brittien merkittäviä tukijoita, kun brittijoukot etenivät Palestiinassa vuonna 1917. Sodan päättyessä osmanien alueet Syyriassa, Mesopotamiassa ja Arabiassa, olivat jääneet ympärysvaltojen haltuun.
Näiden menetysten jälkeen Talat pašša ja Enver pašša pyysivät eroa, ja neuvoivat sulttaania pyrkimään sopimukseen liittoutuneiden kanssa. Tämä merkitsi Osmanien valtakunnan täydellistä antautumista. Osapuolten välillä solmittiin Mudroksen aselepo lokakuussa 1918. Neljän sotavuoden aikana Osmanien valtakunta oli mobilisoinut noin 2,8 miljoonaa miestä, joista noin 325 000 kuoli taistelussa. Lisäksi yli kahden miljoonan siviilin,  mukaan lukien sekä turkkilaiset että armenialaiset, uskotaan kuolleen sotaan liittyvistä syistä. Aselevon laadinnan myötä brittilaivasto purjehti Istanbuliin miehittäen kaupungin. Myös sulttaani kannatti yhteistyötä liittoutuneiden kanssa. Monet Yhtenäisyyden ja edistyksen komitean jäsenet eivät tätä hyväksyneet, ja Itä-Anatoliassa alkoi tämän myötä nousta vastarintaliike. Pari vuotta myöhemmin laadittiin Sèvresin rauhansopimus. Siinä osmanien hallitseman Lähi-Idän alueet jaettiin Ranskan ja Britannian hallitsemiin mandaattialueisiin. Kreikalle myönnettiin osa Egeanmeren rannikosta, jossa asui kreikkalaisväestöä. Osia maasta myönnettiin myös Italialle ja Venäjälle. Kurdeille myönnettiin oikeus päättää oman kurdivaltion perustamisesta tulevaisuudessa maan kaakkoisosiin. Sèvresin rauhansopimusta ei koskaan kuitenkaan pantu toimeen sellaisenaan, sillä Turkin tapahtumat tekivät siitä lopulta merkityksettömän.
Turkin tasavalta > Inönün valtaannousu ja toinen maailmansota

Atatürkin luonnollinen seuraaja Turkin presidenttinä oli Ismet Inönü. Tasavaltalainen kansanpuolue nimesi hänet presidentiksi heti Atatürkin kuoleman jälkeisenä päivänä. Jännitteiden lisääntyessä Euroopassa, Inönün tärkeimmäksi tehtäväksi valtaannousun jälkeen oli pitää Turkki erossa Toisesta maailmansodasta ja vakiinnuttaa tasavaltalaisen järjestelmän peruspilarit. Saksan ja Neuvostoliiton solmima hyökkäämättömyyssopimus sai Turkin allekirjoittamaan Britannian ja Ranskan kanssa keskinäisen avunannon sopimuksen. Vuonna 1939 Britannia ja Ranska yrittivät painostaa Turkkia liittymään sotaan Saksaa vastaan, mutta maan johto ei tätä askelta halunnut ottaa. Maan johto tiesi, ettei sen armeija kykenisi vastustamaan Saksan armeijaa. Sen sijaan Turkki solmi hyökkäämättömyyssopimuksen Saksan kanssa vuonna 1941. Tarkalla diplomatialla Inönün hallinto pystyi kuitenkin säilyttämään hyvät suhteet Britanniaan, Ranskaan ja Yhdysvaltoihin. Tämä toimi sodan päätyttyä hyvänä pohjana länsimaiden kanssa tehdylle yhteistyölle. Saksan painostuksesta huolimatta Turkki ei sallinut akselivaltojen sota-alusten tai lentokoneiden kulkua Turkin vesillä tai sen yli, ja Montreux'n sopimus pantiin tarkasti täytäntöön salmien alueella. Turkki julisti sodan Saksalle vuonna 1945, vasta sen jälkeen kun liittoutuneet olivat jo voittaneet. Tämä oli välttämätön edellytys osallistumiselle San Franciscon konferenssiiin vuonna 1945, jossa Yhdistyneet kansakunnat perustettiin. Näin Turkista tuli yksi maailmanjärjestön 51:stä alkuperäisestä jäsenestä.
Turkin tasavalta > Demokratian kehitys

Sodan päätyttyä Turkille tuli tärkeäksi kysymys, mille puolelle maa sijoittuisi kansainvälisessä politiikassa. Neuvostoliitto irtisanoi Turkin kanssa solmitun hyökkäämättömyyssopimuksen ja uudisti vaateensa armenialaisten Karsin ja Ardahanin kaupunkien suhteen. Kommunismin vastaisena maana Turkki sai Marshall-avun mukaista tukea Yhdysvalloista. Sisäpolitiikassaan maan johto joutui miettimään, mihin suuntaan maata vietäisiin. Sillä oli valittavana joko tiukemman kontrollin linja, tai sen oli avattava yksipuoluejärjestelmää ja lisättävä kansalaisten osallistumismahdollisuuksia politiikkaan. Inönün hallitus valitsi siirtymisen demokraattisempaan hallintojärjestelmään, mihin vaikutti myös Yhdysvalloista saatu taloudellinen ja poliittinen tuki. Avun ehtona Yhdysvallat edellytti Turkilta demokratiakehityksen edistymistä.
Vuonna 1946 Turkkiin perustettiin uusi puolue, Demokraattinen puolue (’’Demokrat Parti’’, DP), jonka hallitsevana hahmona oli Adnan Menderes. Tämä sattui suotuisaan aikaan sillä Yhdysvaltojen taloudellinen tuki vahvisti maan talouskasvua ja kansan vaurastumista. Yhdysvallat omaksui vuonna 1948 Trumanin opin, jonka mukaan sen omiin etuihin kuului kommunismin leviämisen estäminen Euroopassa, etenkin Kreikassa ja Turkissa. Neuvostoliiton uhkailujen edessä Turkin tiukka puolueettomuus muuttui länsimielisemmäksi. Demokratiapuolue saavutti vaalivoiton vuonna 1950 ja uudeksi presidentiksi nousi Celal Bayar. Pääministeriksi valittiin Adnan Menderes. Demokratiapuolue jatkoi samaa ulkopoliittista suuntausta, ja se vei Turkin Naton jäseneksi vuonna 1952. Lähi-Idän suunnalla yhteistyötä kehitettiin laatimalla Turkin ja Irakin välinen Bagdadin sopimus, johon liittyivät myöhemmin myös Britannia, Iran ja Pakistan. Tämä kommunismin vastainen sopimus kiristi välejä Syyriaan.
Turkin tasavalta > Kyproksen kriisi

Sisäpoliittista kuohuntaa pahensi Kyproksen kriisi 1974. Kyproksen presidentti Makarios oli esittänyt jo 1960-luvulla tyytymättömyytensä saaren turkkilaisväestön valtaan, jotka muodostivat 20% saaren väestöstä. Kyproksella esiintyi 1960-luvulla väkivaltaisia yhteenottoja turkkilaisten ja kreikkalaisten välillä. Nämä saatiin aisoihin YK:n rauhanturvaoperaation turvaamina. Pitkät neuvottelut vuosina 1968-1974 saaren tulevaisuudesta eivät tuottaneet tulosta, ja neuvottelut katkesivat vuonna 1974, jolloin Kreikan sotilasjuntta syrjäytti Makarioksen ja asetti hänen tilalleen Níkos Sampsónin, jonka johtama ryhmittymä kannatti Kyproksen liittämistä Kreikkaan.
Turkin pääministeri Bülent Ecevit tuomitsi vallankaappauksen suorana uhkana Kyproksen turkkilaiselle vähemmistölle. Turkissa tilanne tulkittiin siten, että Kreikka aikoi liittää Kyproksen välittömästi itseensä. Turkin hallitus määräsi Turkin asevoimat miehittämään Kyprosta kesäkuussa 1974. Turkin onnistunut sotilasoperaatio johti Kreikan sotilasjuntan luhistumiseen ja joudutti Kreikan palaamista demokratiaan.
Tapahtumien seurauksena noin 160 000 kyproksenkreikkalaista joutui jättämään kotinsa saaren pohjoisosassa, ja noin 40 000 turkkilaista hakeutui suojaan saaren pohjoisosaan tai Iso-Britannian hallitsemiin tukikohtiin. Turkkilaisjoukot jakoivat saaren kahtia ja Pohjois-Kyproksen turkkilainen tasavalta julistettiin syntyneeksi vuonna 1983. Turkkia lukuunottamatta sitä ei ole tunnustanut mikään muu valtio. Vuosikymmeniä myöhemmin kriisi on yhä ratkaisematta.