Cajanderin III hallitus
Ulkoministeri Holstin ero ja IKL:n lakkautusyritys

Cajanderin hallituksen eniten huomiota herättänyt ministerinvaihdos oli ulkoministeri Rudolf Holstin ero marraskuussa 1938 ja Helsingin Sanomien päätoimittaja Eljas Erkon nimittäminen hänen tilalleen muutamaa viikkoa myöhemmin. Holstin asema oli heikentynyt Suomen luovuttua Kansainliittoon nojaavasta ulkopolitiikasta, ja vaatimukset hänen erostaan voimistuivat niin sotilaspiireissä kuin poliittisessa oikeistossakin. Samoihin aikoihin hänen terveytensä alkoi horjua ja syksyllä 1938 nousivat esiin myös hänen väitetyt veroepäselvyytensä. Kovimmat hyökkäykset Holstia vastaan tulivat hänen oman puolueensa Edistyspuolueen oikealta laidalta ja erityisen rajusti häntä ryöpytti Eljas Erkko Helsingin Sanomien pääkirjoituksissa. Oppositio alkoi koota rivejään hallituksen ulkopolitiikkaa vastaan, ja Holstista oli tulossa riippakivi, joka uhkasi viedä koko punamultayhteistyön upoksiin.
Holstin vapauttaminen ulkoministerin tehtävistä oli tulossa käsittelyyn hallituksessa marraskuun alussa, kun asia sai uuden käänteen. Suomen Berliinin-lähettiläs Aarne Wuorimaa raportoi Saksan ulkoministeriön hyökänneen rajusti Holstia vastaan sen vuoksi, että tämä oli solvannut päihtyneenä Adolf Hitleriä ja muita Natsi-Saksan johtomiehiä eräillä diplomaattipäivällisillä Kansainliiton päämajassa Genevessä saman vuoden syyskuun lopulla. Holsti kiisti syytökset, mutta hänen eronsa ulkoministerin paikalta oli väistämätön. Eron muodollisena syynä olivat terveydelliset seikat ja palkkaerimielisyydet, mutta ulkomailla eron tulkittiin johtuneen ennen kaikkea Saksan painostuksesta. Hallituksessa sosiaaliministerinä toiminut K.-A. Fagerholm on pitänyt Holstin eroa menetyksenä, koska tämän diplomaattisia taitoja olisi hänen mielestään tarvittu syksyllä 1939 Neuvostoliiton kanssa käydyissä neuvotteluissa varsinkin, kun Holsti ei ollut edistänyt minkäänlaista kanssakäymistä Natsi-Saksan kanssa.  Uusi ulkoministeri Eljas Erkko erosi edeltäjästään ratkaisevasti siinä, että hän kannatti tiukkaa sitoutumista pohjoismaiseen yhteistyöhön myös turvallisuuspolitiikassa eikä Neuvostoliitolle tarvinnut hänestä antaa mitään erikoisasemaa Suomen ulkovaltasuhteissa. Toisaalta ulkoministerin vaihdos ei merkinnyt muutosta Suomen ja Saksan suhteisiin, koska Erkko oli Holstin tavoin anglofiili ja suhtautui Saksaan ainoastaan kuivan asiallisesti.
Samaan aikaan Holstin eron kanssa sisäministeri Urho Kekkonen käynnisti prosessin Isänmaallisen Kansanliikkeen lakkauttamiseksi. IKL oli ollut Kekkosen hampaissa perustamisestaan lähtien, ja kansainvälisen tilanteen kiristyessä hän piti äärioikeiston toiminnan kieltämistä yhtä välttämättömänä kuin kommunistien toiminnan kieltäminen oli aikoinaan ollut. Kekkonen vetosi myös yhdistyslakiin pyrkiessään osoittamaan, että IKL jatkoi oikeuden päätöksellä lakkautettujen Lapuanliikkeen ja Sinimustat-järjestön toimintaa. Lisäksi hän katsoi, että IKL:n lakkauttamisella voitaisiin osoittaa ulkoministeri Rudolf Holstin eron synnyttämien huhujen Saksan vaikutusvallan kasvusta Suomessa olevan tuulesta temmattuja. Marraskuussa 1938 sisäministeriö lakkautti IKL:n ja sen haaraosastojen toiminnan, ja eduskunta hyväksyi toimenpiteen kiivaan keskustelun jälkeen äänin 121–42. Vain muutamaa päivää myöhemmin Helsingin raastuvanoikeus kuitenkin jätti sisäministeriön määräämät toimintakiellot vahvistamatta ja asia raukesi. Prosessin epäonnistuminen oli ankara isku Kekkoselle, joka oli pannut peliin kaiken arvovaltansa. Kekkosta vastaan hyökkäsivät sekä oikeistopuolueet että hänen oman puolueensa Maalaisliiton oikeistosiipi ja hän sai lukuisia tappouhkauksia. Max Jakobsonin mukaan kyseessä oli paljolti Kekkosen halu nostaa omaa profiiliaan, koska IKL:n kannatus oli muutoinkin heikkenemässä ja Kokoomus oli tehnyt J. K. Paasikiven johdolla selvän pesäeron äärioikeistoon.