Bengalin kieli
Kirjoitusjärjestelmä

Bengalin kirjoitusjärjestelmä ei ole puhtaasti aakkosiin perustuva kuten latinalaiset aakkoset. Se on abugida, joka perustuu itäisessä Intiassa ja Bangladeshissa käytettyyn itäiseen Nagari-kirjoitukseen. Sen uskotaan kehittyneen muuntuneesta intialaisesta kirjoitusjärjestelmästä noin vuonna 1000. Se on samantyyppinen kuin sanskritissa ja monissa nykyisissä indoarjalaisissa kielissä, kuten hindissä, käytetty devanagari-kirjoitus. Se on historiallisesti erityisen läheinen assamin ja orijan kirjoitusjärjestelmien kanssa (vaikka jälkimmäisen tapauksessa yhteyttä ei huomaakaan ulkonäöstä). Bengalin abugida on kursiivi kirjoitusjärjestelmä, jossa on yksitoista grafeemia tai merkkiä, jotka osoittavat yhdeksän vokaalin ja kahden diftongin itsenäisiä muotoja, ja 39 merkkiä, jotka osoittavat konsonantteja "luontaisine" vokaaleineen. Suuria tai pieniä kirjaimia ei eroteta bengalin kirjoitusjärjestelmässä. Kirjaimet eivät muuta muotoaan riippuen siitä, ovatko ne sanan alku-, keski- tai loppuosassa kuten arabian kirjoitusjärjestelmässä. Bengalia kirjoitetaan vasemmalta oikealle vaakasuoraan, ja sanojen erottelemiseen käytetään välejä.
Vaikka konsonanttimerkit esitetään merkin osina, "segmentteinä" bengalin aakkoston perusmuodossa, ne ovat oikeastaan tavuja. Jokaisessa konsonanttimerkissä on "sisällytettynä" vokaali অ [ɔ] (tai joskus vokaali ও [o]). Esimerkiksi peruskonsonanttimerkki ম lausutaan erillään [mɔ]. Sama ম voi edustaa tavuja [mɔ] tai [mo], kun sitä käytetään sanassa, kuten মত [mɔt̪] "mielipide" ja মন [mon] "mieli", ilman että vokaaleille [ɔ] ja [o] lisätään mitään erillistä symbolia.
Tavu, jossa konsonanttia seuraa jokin muu vokaali kuin [ɔ], kirjoitetaan käyttämällä jotakin vokaaliallografia konsonanttimerkin ylä- tai alapuolella, sitä ennen tai sen jälkeen tai sen ympärillä, jolloin muodostuu yleinen konsonantti-vokaali-ligatuuri. Nämä allografit, joita kutsutaan nimellä kar (hindissä matra), ovat muista merkeistä riippuvaisia vokaalimuotoja, eivätkä ne voi esiintyä yksinään. Esimerkiksi merkki মি [mi] esittää konsonanttia [m], jota seuraa vokaali [i], missä äännettä [i] edustaa allografi ি, joka asetetaan konsonanttimerkin etupuolelle. Samoin tavoin merkit মা [ma], মী [mi], মু [mu], মূ [mu], মৃ [mri], মে [me]/[mæ], মৈ [moj], মো [mo] ja মৌ [mow] edustavat samaa konsonanttia ম, joka on liitetty seitsemään eri vokaaliin ja kahteen diftongiin. On hyvä huomata, että näissä konsonantti-vokaali-ligatuureissa niin sanottu "sisältyvä" vokaali otetaan konsonantilta pois, mikä ei kuitenkaan heijastu konsonanttimerkkiin ম.
Konsonantin esittämiseksi ilman mitään siihen liittyvää vokaalia siihen liitetään tarke, jota kutsutaan nimellä hôshonto (্‌) ja joka voidaan lisätä konsonanttimerkin alle (kuten merkissä ম্‌ [m]). Tämä tarke ei ole kuitenkaan kovin yleinen, ja sitä käytetään pääasiassa ääntämisohjeissa.
Kolme muuta bengalissa yleisessä käytössä olevaa tarketta ovat merkin päälle tuleva chôndrobindu (ঁ), joka merkitsee vokaalin nasalisoitumista (esimerkiksi চাঁদ [tʃãd] "kuu"), merkin jälkeen tuleva onushshôr (ং), joka ilmaisee velaarista nasaalia [ŋ] (kuten sanassa বাংলা [baŋla] "bengali") ja merkin jälkeen asetettava bishôrgo (ঃ), joka ilmaisee glottaalifrikatiivia [h] (kuten sanassa উঃ! [uh] "auh!").
Vokaalimerkeillä voi bengalissa olla kaksi muotoa: itsenäinen muoto, joka esiintyy perusaakkostossa ja riippuvainen, lyhennetty allografimuoto (kuten yllä). Erillisen vokaalin esittämiseksi ilman edeltävää tai seuraavaa konsonanttia käytetään vokaalin itsenäistä muotoa. Esimerkiksi sanassa মই [moj] "tikkaat" ja sanassa ইলিশ [iliʃ] "hilsa-kala" käytetään vokaalin ই itsenäistä muotoa (vertaa riippuvaiseen muotoon ি). Vokaali sanan alussa merkitään aina itsenäisellä muodolla.
Bengalin konsonanttiklusterit (যুক্তাক্ষর juktakkhor) kirjoitetaan yleensä ligatuureina, joissa ensin tuleva konsonantti laitetaan sitä seuraavan konsonantin ylä- tai vasemmalle puolelle. Näissä ligatuureissa konsonanttimerkkien muotoja supistetaan ja joskus vääristetään tunnistamattomiksi. Tällaisia konsonanttiklustereita ja niitä vastaavia ligatuureja on bengalissa yli 400. Monet niistä täytyy opetellä ulkoa. Viime aikoina niiden opettelua on yritetty helpottaa: koulutuslaitoksissa kahdella tärkeimmällä bengalia puhuvalla alueella (Länsi-Bengali ja Bangladesh) on puututtu ligatuurien epäselvään muotoon, ja moderneissa bengalin oppikirjoissa onkin enemmän ja enemmän yksinkertaistettuja merkkejä, joissa klusterin eri konsonantit erottaa merkin muodosta helpommin. Koska muutos ei ole kuitenkaan laajalle levinnyt eikä sitä käytetä yhtä yhtenäisesti muussa bengalinkielisessä kirjallisuudessa, bengalia opiskelevat lapset saattavat mahdollisesti joutua opiskelemaan sekä uudet ja vanhat muodot konsonanttiklustereista.
Bengalin välimerkit, lukuun ottamatta daŗi-merkkiä (|), bengalin vastinetta pisteelle, on omaksuttu länsimaisista kirjoitusjärjestelmistä ja niitä käytetään samoin tavoin.
Kun länsimaisissa kirjoitusjärjestelmissä (latinalaiset, kyrilliset aakkoset jne.) kirjaimet seisovat näkymättömällä viivalla, bengalissa kirjoitusmerkit roikkuvat näkyvästä horisontaalisesta viivasta, jota kutsutaan nimellä matra (ei pidä sekoittaa hindin vastaavaan matraan, joka osoittaa hindissä vokaalien riippuvaisia muotoja). Matran läsnäolo ja puutuminen voivat olla merkittävää. Esimerkiksi kirjain ত [tɔ] ja numeraali ৩ "3" voidaan erottaa toisistaan vain matran avulla, kuten myös konsonanttiklusteri ত্র [trɔ] ja itsenäinen vokaali এ [e]. Kirjainten muodoissa käytetään myös kirjaimen leveyden ja korkeuden (pystytila näkyvän matran ja näkymättömän pohjaviivan välillä) konsepteja.