stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
McLibel-oikeudenkäynti
Seuraukset

»Yhtä ryvettynyttä voittoa ei ole nähty sitten Pyrrhoksen» 
(Guardian-lehti 20. kesäkuuta 1997)
Vaikka McDonald's virallisesti voittikin oikeudenkäynnin, media keskittyi tapahtuman jälkeen oikeudenkäynnissä vahvistettuihin väitteisiin yhtiön toiminnasta. Oikeudenkäynti aiheutti McDonald'sin imagolle suurta haittaa. Useilla televisiokanavilla esitettiin oikeudenkäyntiin liittyviä ohjelmia ja dokumenttielokuvia. Esimerkiksi brittiläinen Channel 4 esitti oikeudenkäynnistä kolmen tunnin mittaisen dramatisoinnin, ja John Vidal julkaisi tapahtumasta kirjan McLibel: Burger Culture on Trial. Lisäksi McLibelin seurauksena syntyi useita uusia McDonald'sin työoloja ajavia liikkeitä, muun muassa Britanniassa toimivat McDonald's Workers Resistance, Workers Resistance Against McDonald's, ja The Support Network for McDonald's Workers.
Oikeudenkäynnin aiheuttaneesta lentolehtisestä tuli oikeudenkäynnin aikana ja sen päätyttyä hyvin suosittu. Sitä levitettiin pelkästään Britanniassa ainakin kolme miljoonaa kappaletta. Nykyisin lentolehtinen on käännetty kymmenille kielille. Kesäkuun 21. päivänä 1997 järjestettiin yhteinen mielenilmaus yli viidensadan brittiläisen ja kolmenkymmenen yhdysvaltalaisen McDonald'sin myyntipisteen luona. Tapahtumissa jaettiin muun muassa kasvishampurilaisia ja alkuperäisen lentolehtisen kopioita.
Aiheesta muualla

McSpotlight.org, McLibelistä kertova sivusto (englanniksi)
Alkuperäinen What's wrong with McDonald's? -lentolehtinen (englanniksi)
McDonald'sin oikeudenkäynnin aikana jakama lentolehtinen (englanniksi)
McDonald’s
Big Mac
Big Mac -indeksi
Fast Food Nation
Happy Meal
McJob
McLibel-oikeudenkäynti
Pikaruokakansa
Ronald McDonald
Super Size Me
McDonald'sin ruokia; ranskalaiset, Coca-Cola ja Big Mac.
Vaikka McDonald's voitti McLibelin, tapaus aiheutti yhtiön imagolle valtavat tappiot. Kuvassa aktivistit jakavat lentolehtisiä McDonald's-ravintolan edessä vuonna 2004.
Lárnakan arkeologinen museo

| Lárnakan arkeologinen museo Αρχαιολογικό Μουσείο Επαρχίας Λάρνακας |
| --- | --- |
 Lárnakan arkeologinen museo.
Tyyppi:  arkeologinen museo
Sijainti:  Plateía Kalograión, Lárnaka, Kypros
Perustettu:  1939
Koordinaatit:  34°55′09″N, 33°38′00″E
 fiLárnakan arkeologinen museo 
   
Lárnakan arkeologinen museo (Lárnakan alueen arkeologinen museo, kreik. Αρχαιολογικό Μουσείο Επαρχίας Λάρνακας, Archaiologikó Mouseío Eparchías Lárnakas) on arkeologinen museo Lárnakan kaupungissa Kyproksella. Se esittelee antiikin Kitionin kaupungista ja muualta nykyisen Lárnakan seudulta löydettyä esihistoriallista ja antiikin aikaista esineistöä.
Museo perustettiin vuonna 1939 ja se aloitti toimintansa nykyisessä museorakennuksessa vuonna 1969. Museota laajennettiin vuosina 1987–1988. Museorakennus sijaitsee Lárnakan keskustassa nimellä Pampoúla tunnetun antiikin Kitionin toisen arkeologisen pääalueen etelälaidalla. Näyttely koostuu neljästä salista.
Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu löytöjä Lárnakan paikalla sijainneesta antiikin Kitionista sekä eri puolilta Lárnakan aluetta, kuten neoliittisen kauden asutuspaikoilta Choirokoitíasta ja Kalavasós-Téntasta. Löydöt ajoittuvat neoliittiselta kivikaudelta roomalaiselle kaudelle. Kyproslaisten esineiden lisäksi löytöihin kuuluu paljon saarelle tuotua mykeneläistä, foinikialaista, egyptiläistä, assyrialaista ja persialaista esineistöä.
Sali I esittelee neoliittisen ja kalkoliittisen kauden sekä varhaisen ja keskisen pronssikauden löytöjä pääosin Choirokoitíasta ja Kalavasós-Téntasta. Sali II sisältää myöhemmän pronssikauden eli mykeneläisen kauden sekä varhaisen rautakauden eli kyprogeometrisen kauden löytöjä Kitionista. Sali III esittelee Kitionin löytöjä kyprogeometriselta ja -arkaaiselta kaudelta klassiselle kaudelle. Sali IV sisältää löytöjä klassiselta hellenistiselle ja roomalaiselle kaudelle. Museoesineitä on esillä myös museon ulkotiloissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lárnakan arkeologinen museo Wikimedia Commonsissa
Museon kokoelmia.
Meksikon ensimmäinen keisarikunta

Meksikon ensimmäinen keisarikunta oli nykyisen Meksikon edeltäjä. Meksiko itsenäistyi Espanjasta 1821, ja siihen kuului Uuden-Espanjan Pohjois-Amerikan mantereen osat. Keisarikunta jäi lyhytikäiseksi, sillä se perustettiin 1822 ja hajotettiin jo seuraavana vuonna, jolloin syntyi tasavaltainen Meksikon yhdysvallat. Meksikon ensimmäisen keisarikunnan ainoa hallitsija oli Agustín de Iturbide. Monarkia palautettiin uudelleen 1860-luvulla, jolloin syntyi Meksikon toinen keisarikunta.
Historia > Tausta

Miguel Hidalgo y Costilla julisti vuonna 1810 Meksikon itsenäiseksi. Julistusta seurasi yli kymmenen vuotta kestänyt vapaussota. Meksikon itsenäisyyttä edelsivät Espanjan poliittiset muutokset vuonna 1820. Kuningas Ferdinand VII:n valtaa rajattiin, ja liberaalienemmistöinen parlamentti sai vallan. Uusi-Espanja jakautui peninsulaareihin, jotka pysyivät uskollisena Espanjalle, ja konservatiivisiin kreoleihin, jotka pelkäsivät menettävänsä asemansa ja kääntyivät kannattamaan itsenäisyyttä. Samaan aikaan tasavaltalaiset patriootit kiihdyttivät omaa kampanjaansa. Konservatiivien kreolien johtajaksi valittiin Agustín de Iturbide.
Iturbide uskotteli varakuningas Juan Ruiz de Apodacalle, että tasavaltalaiskapinalliset olivat koonneet voimansa etelässä. Hän saikin käyttöönsä vuoden 1820 lopussa 2 500 miehen osaston. Iturbide ei kuitenkaan hyökännyt kapinallisten kimppuun vaan liittoutui kapinallisjohtaja Vicente Guerreron kanssa. Iturbide julisti helmikuussa 1821 Igualan suunnitelman, jossa vaadittiin muun muassa itsenäisyyttä. Varakuningas pyrki kukistamaan Iturbiden, mutta pian itsenäisyysliikkeen kannatus levisi koko maahan. Heinäkuussa saapunut uusi varakuningas Juan O’Donojú ei voinut enää muuta kuin tunnustaa Meksikon itsenäisyyden Córdoban sopimuksella.
Historia > Keisarikunta

Iturdibe marssi paraatissa pääkaupunkiin Méxicoon 27. syyskuuta ja seuraavana päivänä julisti Meksikon itsenäiseksi. Espanja ei tunnustanut itsenäisyyttä, mutta se ei myöskään lähettänyt enää joukkoja taistelemaan itsenäisyyttä vastaan. Iturbide etsi sopivaa monarkkia Euroopasta, mutta kun tällaista ei löytynyt, kongressi julisti Iturbiden keisariksi toukokuussa 1822. Iturbiden hallitsijanimi oli Agustín I.
Meksikon vanavedessä myös Keski-Amerikan valtiot itsenäistyivät Espanjasta. Chiapasin alue liittyi Meksikoon, ja Iturbiden houkuttelemana Keski-Amerikka liittyi Meksikoon tammikuussa 1822. Salvadorin liberaalit kreolit olivat kuitenkin koko ajan liittoa vastaan. Kun Iturdibe lähetti Keski-Amerikkaan joukkoja, muutkin alueet kääntyivät liittoa vastaan. Liitto purettiin helmikuussa 1823, ja Keski-Amerikan valtiot julistivat Keski-Amerikan liittotasavallan syntyneeksi heinäkuussa 1823.
Iturdibe hajotti Meksikon kongressin lokakuussa 1822 ja pyrki luomaan uuden, itsevaltiuteen perustuvan perustuslain. Iturdiben vastaiset mielialat voimistuivat nopeasti, eikä Iturdibe pystynyt taloustilanteen vuoksi maksamaan armeijalleen palkkaa. Veracruzin komentaja Antonio López de Santa Anna ilmoitti joulukuussa keisarinvastaisen julistuksen. Santa Anna ja vapaussodan sankari Guadalupe Victoria esittivät Casa Matan suunnitelmassa tasavallan perustamista. Armeijan tuen menettänyt Iturdibe luopui vallasta maaliskuussa 1823. Hän sai luvan lähteä maasta ja eläkkeen sillä ehdolla, ettei palaisi. Iturdibe yritti paluuta 1824, mutta hänet vangittiin ja teloitettiin.
Iturdiben jälkeen liberaalit nousivat valtaan, ja vuoden 1824 perustuslaissa Meksiko julistettiin tasavallaksi. Maasta tuli Meksikon yhdysvallat, joka oli jaettu 19 osavaltioon ja 4 territorioon.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Meksikon ensimmäinen keisarikunta Wikimedia Commonsissa
Laseeraus

Tizianin laseerausjälkeä maalauksessa Danae, 1553-1554. Syvä lakkapunainen saa hehkunsa maalauskerrosten alta hohtavasta pohjasta, samoin värihäilähdykset ja siirtymät on todennäköisesti toteutettu ohuilla lasuurikerroksilla. Öljy kankaalle 128 × 178 cm, Prado
Laseeraus (ransk. l'azur, asuurinsininen), eli kuultovärimaalaus tai kuullotus on kerrosmaalausta, jossa käytetään läpikuultavaksi ohennettuja värejä. Lasuuri tarkoittaa laseeraamalla maalattua maalausjälkeä.
Laseeratessa voidaan käyttää yhtä tai useampaa värikerrosta. Päällekkäiset värit voivat yhdessä luoda halutun sävyn, tai kuultomaalauksella sävytetään aiemmin maalattua kerrosta. Lasuurilla voidaan muuntaa värejä hienovaraisesti.
Laseeratut värisävyt ovat syvempiä ja puhtaamman sävyisiä kuin peittävästi maalatut värit. Laseeraus vaatii aiottua väriä vaaleamman pohjavärin. Lasuuri voidaan levittää hyvin ohuesti siveltimellä tai rievulla, jolloin värillä voidaan käsitellä muotoa hyvin herkästi.
Laseeraus taiteessa

Laseerausta eli kuullotusta käytetään etenkin temperassa ja öljymaalauksessa, mutta myös akvarellissa. Renessanssimaalarit sekoittivat usein värejä kuullottamalla, muun muassa sfumatossa.
Rembrandt ja Tizian laseerasivat ohuita kuultavia värejä impastojen päälle. Reliefivaikutelma korostui, jos väri pyyhittiin maalauspinnan tekstuurin uurteisiin. Tizian oli ensimmäinen, joka käytti öljymaalauksen tekniikoita monipuolisesti. Kermamaisen paksusti maalattujen valokohtien kontrastina oli läpikuultavien lasuurien syviä sävyjä.
Laseeraamalla voi yhdistää sävyjä pehmeästi ja saada aikaan vaikutelmia, jotka eivät ole mahdollisia muilla maalaustekniikoilla. Esimerkiksi El Grecon maalausten kylmä valo ja erikoinen värinkäyttö on syntynyt ennen viimeisiä siveltimenvetoja lisätyillä sinisillä ja vihreillä kuullotuksilla.
Laseerausta käyttivät paljon myös informalistit, jotka maalasivat laseeratun taustan päälle teräviä mustia viivoja.
McDermott’s Two Hours

| McDermott’s Two Hours |
| --- | --- |

 Nick Burbridge yhtyeen keikalla huhtikuussa 2005
Tiedot
Toiminnassa:  1986–1990, 2004–
Tyylilaji:  folk rock
Kotipaikka:   Brighton, Englanti
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Nick Burbridge, laulaja, kitaristi   Ben Paley, viulu   Matt Goorney, basso, banjo, huuliharppu  
Entiset jäsenet:  Tim O’Leary  
Levy-yhtiö:  On The Fiddle Records, 2007–  
McDermott’s Two Hours on englantilainen folk rock -yhtye, jonka keulahahmo ja kantava voima on laulaja-lauluntekijä Nick Burbridge. Hänen sanoituksensa ovat usein yhteiskunnallisesti voimakkaan kantaa ottavia ja kriittisiä. Useiden kappaleiden sanoitukset pohjautuvat todellisiin tapahtumiin tai henkilöihin, esimerkiksi vuoden 1972 veriseen sunnuntaihin Derryssä, muiden odotusten painamana itsemurhaan päätyneeseen brightonilaispoikaan tai työtapaturmassa vammautuneeseen ja laitapuolen kulkijaksi päätyneeseen Mickeyyn.
Jäsenet

Nick Burbridge – laulu, kitara
Ben Paley – viulu, taustalaulu
Matt Goorney – basso, banjo, huuliharppu, taustalaulu
Jäsenet > Entiset

Tim O’Leary – mm. viulu, busuki, pillit, huuliharppu
Diskografia

The Enemy Within (1989/1994)
Live At Ferneham Hall (2005)
Goodbye to the Madhouse (2007)
Diskografia > McDermott’s 2 Hours vs Levellers

World Turned Upside Down (2001)
Claws and Wings (2003)
Disorder (2004)
Aiheesta muualla

McDermott’s Two Hours Myspacessa (englanniksi)
McDermott’s Two Hours Nick Burbridgen kotisivuilla (englanniksi)
Laryngaali

Laryngaali on ääntämistä tutkivan fonetiikan termi, jolla viitataan äänteen artikulaatiopaikkaan. Laryngaaliksi kutsutaan konsonanttia, jossa ääni tuotetaan kurkunpäässä (larynx). Termiä käytetään kuvattaessa eri kielten äänteitä, ja se mahdollistaa myös niiden vertailun. Artikulaatiopaikan lisäksi äänteestä kuvataan myös artikulaatiotapa.
Esimerkiksi suomen kielessä kirjaimen h kuvaus voidaan luonnehtia (kahdesta allofonista johtuen) seuraavasti; H on laryngaali, joka voidaan ääntää ympäristöstä johtuen soinnittomana tai soinnillisena frikatiivina (art.tapa). Soinnittomana se ääntyy esimerkiksi sanoissa lahti ja helppo ja soinnillisena sanoissa paha ja laho.
Muut artikulaatiopaikat

Labiaali
Dentaali
Palataali
Velaari
Ferdinand de Lasteyrie

Ferdinand de Lasteyrie
Kreivi Ferdinand Charles Léon de Lasteyrie du Saillant (15. kesäkuuta 1810 Pariisi – 12. toukokuuta 1879 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko, taidekirjailija, kriitikko ja arkeologi.
De Lasteyrie julkaisi lähinnä 1850-luvulla useita taidetta käsitteleviä kirjoja ja hänen kirjoitustyyliään on kiitetty rohkeaksi, omaperäiseksi ja näkemykselliseksi. Hän ei pelännyt tarttua kiistanalaisiin aiheisiin, kuten mm. tuona aikana käytyyn keskusteluun valokuvauksen taiteellisesta arvosta.
Napoleon III:n joulukuussa 1851 tekemän vallankaappauksen aikana de Lasteyrie asettui tukemaan entistä pääministeriä Odilon Barrotia, Napoleonin vastustajaa. Hän joutui mielipiteidensä vuoksi vankilaan ja palasi politiikkaan vasta 1857.
Larissa (nimi)

| Larissa |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  26. maaliskuuta 
Muunnelmia:  Lara, Larisa, Larotska 
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  nimi Laura tai kreikankielinen sana láros ’lokki’
Infobox OKNimi-testi OK: 
Larissa on naisen etunimi. Se on Laura-nimen venäläinen muunnos. Nimi voi toisaalta pohjautua myös kreikan kielen sanaan láros, joka tarkoittaa lokkia.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Larissa on vuoteen 2020 mennessä ollut Suomessa virallisena etunimenä 919 naisella.
Tunnettuja Larissoja

Larissa Iapichino (s. 2002), italialainen pituushyppääjä
Larissa Loyva, kanadalainen laulaja-lauluntekijä
Larissa Nüsser (s. 2000), alankomaalainen käsipalloilija
Larissa Reissner, Larisa Reisner (1895–1926), venäläinen kirjailija, toimittaja ja vallankumouksellinen bolševikki
Larissa Sansour (s. 1973), palestiinalainen kuvataiteilija
Larissa Wilson (s. 1989), englantilainen näyttelijä
Kuvitteellisia Larissoja

Larissa, nymfi kreikkalaisessa mytologiassa
Larissa ”Lara” Fjodorovna Antipova, hahmo Tohtori Živago -romaanissa ja siihen pohjautuvassa elokuvassa
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Etunimien taivutus: Larissa (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Eino Lassila

| Eino E>  Lassila.Eino Ensio Lassila |
| --- | --- |
 Majuri Eino Lassila kuvattuna syyskuussa 1944.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta 1907 Kymi
Kuollut: 22. tammikuuta 1986 (78 vuotta) Colorado Springs, Colorado, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Suomi,  Yhdysvallat
Ammatti:  sotilas
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi ja Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  1929-1946 (Suomi)  1947-1968 (Yhdysvallat)
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota, talvisota, jatkosota, Korean sota
Sotilasarvo:  majuri (Suomen armeija) eversti (Yhdysvaltain armeija)
Eino Ensio Lassila (24. toukokuuta 1907 Kymi – 22. tammikuuta 1986 Colorado Springs, Colorado, Yhdysvallat) oli suomalainen upseeri, joka joutui pakenemaan maasta asekätkentäjutun yhteydessä ja loi sitten uuden uran Yhdysvaltain armeijassa yleten everstiksi. Hän kuului ns. Marttisen miehiin.
Eino Lassila kävi ylioppilaaksi Turun suomalaisessa lyseossa, jonka jälkeen hän kävi Kadettikoulun vuosina 1929–1930. Palveltuaan puolustusvoimain eri yksiköissä Lassila kävi Sotakorkeakoulun vuosina 1938–1939. Nuoruudessaan Turussa Lassila osallistui lähettinä Suomen sisällissotaan ja kuului kouluvuosinaan paikalliseen suojeluskuntaan.
Talvisotaan Lassila osallistui peräpohjalaisen JR 27:n pataljoonankomentajana Suomussalmen ja Kuhmon taisteluihin sekä helmikuun lopulta alkaen 9.Divisioonan esikunnan operatiivisen osaston päällikkönä.
Jatkosodassa majuri Lassila toimi aluksi 14.Divisioonan esikunnan operatiivisen osaston päällikkönä. Divisionaa komensi tällöin eversti Erkki Raappana. Myöhemmin Lassila toimi pataljoonan komentajana, prikaatin esikuntapäällikkönä ja vuoden 1944 kesällä perustetun Ryhmä Raappanan operatiivisen osaston päällikkönä.
Syksyllä 1944 majuri Lassila oli mukana everstiluutnantti Usko Sakari Haahden ja eversti Valo Nihtilän johtamassa aseidenkätkentähankkeessa. Lassila toimi Peräpohjolan suojeluskuntapiirissä (myöh. Kemin sotilaspiiri) aseiden kätkennästä vastanneena 2. ye-upseerina. Lassila pakeni vankilasta yhdessä kuulustelijansa kanssa ja siirtyi Ruotsiin oltuaan vuoden vangittuna Suomessa.
Kunniamerkkienjakotilaisuus Rukajärven suunnalla syyskuussa 1944 kenraalimajuri Raappanan korsussa. Henkilöt: kapteeni Tauno Paronen, kenraalimajuri Erkki Raappana, everstiluutnantti Susi, everstiluutnantti Tuulensuu ja majuri Lassila.
Ruotsi karkotti 1946 maassa oleskelleet aseidenkätkentäjuttuun sekaantuneet suomalaiset Marttisen miehet, joihin Lassilakin kuului, ja Lassila siirtyi tällöin Yhdysvaltoihin. 17 Marttisen miestä värvättiin 1947 Yhdysvaltain armeijaan, jossa he joutuivat aloittamaan palvelun alokkaina. Eino E. Lassila toimi talvi- ja vuoristosodankäynnin kouluttajana eri joukko-osastoissa osallistuen Korean sotaan divisioonan operatiivisen osaston apulaisena. Hänen kanssa Tokioon sijoitetussa esikunnassa työskenteli toinen "Marttisen mies" eli Olavi Alakulppi. Vuonna 1961 hän kävi United States Army Command and General Staff Collegen. Vuonna 1968 hän jäi eläkkeelle ja ylennettiin everstiksi samana vuonna.
Kirjallisuutta

Lassila, Eino, Jatkosodassa ja sen operaatioissa. Teoksessa E. J. Raappana: Muistojulkaisu. Joensuu 1970.
Lassila, Eino E. Vuosi Valpon vieraana. - Helsinki, 1971.
Christina Lathan

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Christina Lathan Moskovassa 1980. |  Christina Lathan Moskovassa 1980. |  Christina Lathan Moskovassa 1980. |  |
Maa:   Itä-Saksa
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Montréal 1976 | 4×400 metriä |  |
|  Hopeaa | Montréal 1976 | 400 metriä |  |
|  Hopeaa | Moskova 1980 | 4×400 metriä |  |
|  Pronssia | Moskova 1980 | 400 metriä |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Praha 1978 | 4×400 metriä |  |
|  Hopeaa | Praha 1978 | 400 metriä |  |
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Pronssia | Meksiko City 1979 |  400 metriä |  |
Christina Lathan (o.s. Brehmer, s. 28. helmikuuta 1958 Altdöbern, Brandenburg, Saksan demokraattinen tasavalta) on entinen itäsaksalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Christina Lathan, silloiselta sukunimeltään Brehmer, juoksi 18-vuotiaana toukokuussa 1976 Dresdenissä 400 metrin juoksun maailmanennätyksen 49,77 s. Se oli ensimmäinen 50 sekunnin alitus sähköajanotolla. Montréalin 1976 olympialaisissa hän voitti kultaa 4 × 400 metrin viestijuoksussa maailmanennätysajalla 3.19,23. Hän juoksi viestissä ankkuriosuuden. Samoissa kisoissa hän saavutti hopeaa 400 metrin juoksussa ajalla 50,51.
Prahan EM-kilpailuissa 1978 Brehmer voitti 4 × 400 metrillä kultaa ajalla 3.21,2 (hän juoksi kolmannen osuuden) ja saavutti 400 metrillä hopeaa ajalla 50,38. Vuonna 1980 hän avioitui pikajuoksija Siegmar Lathanin kanssa. Moskovan 1980 olympialaisissa hän saavutti 4 × 400 metrillä kolmannen osuuden juoksijana hopeaa ajalla 3.20,4 sekä 400 metrillä pronssia ajalla 49,66.
Christina ja Siegmar Lathanin avioliitto päättyi myöhemmin eroon.
Lasermies (elokuva)

| Lasermies> Laserblast |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Rae
Käsikirjoittaja:   Frank Ray Perilli  Franne Schacht 
Tuottaja:  Charles Band
Säveltäjä:   Richard Band  Joel Goldsmith 
Kuvaaja:  Terry Bowen
Leikkaaja:  Jodie Copelan
Pääosat:   Kim Milford  Cheryl Smith  Gianni Russo 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Irwin Yablans Company
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1. maaliskuuta 1978
Kesto:  85 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lasermies (Laserblast) on Michael Raen ohjaama yhdysvaltalainen tieteiselokuva vuodelta 1978.
Juoni

Nuori Billy Duncan pakenee autiomaahan oltuaan riidoissa äitinsä ja ystäviensä kanssa. Hän löytää laseraseen jonka vieraat olennot ovat kadottaneet taistellessaan vihollista vastaan. Hän ei huomaan aseen vaikutusta vaan Billy alkaa muuttua hirviöksi. Poliisit ovat hänen kintereillään, mutta Billy surmaa heidätkin. Avaruusolennot palaavat, ja etsiessään asetta he tappavat Billyn.
Arviot

Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen piti Lasermiestä lievästi mielenkiintoisena ja antoi elokuvalle yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Gunnar Larsson-Leander

Lars Gunnar Larsson-Leander (3. huhtikuuta 1918 Bollnäs – 9. tammikuuta 2020 Lund) oli ruotsalainen tähtitieteilijä.
Elämä

Gunnar Larsson-Leander syntyi Bollnäsissä 3. huhtikuuta 1918. Hänen vanhempansa olivat rautatietyöläinen Birger Hedman ja Kristina Larsson. Hän avioitui vuonna 1945 akvarellimaalarin ja tekstiilitaiteilijan Marika Arlemanin (1917–1984) kanssa. Marika A:n vanhemmat olivat kuvataiteilija Hjalmar Arleman (1880–1956) ja Ester Julin. Avioliitosta syntyi kaksi lasta, Per (s. 1947) ja Anne-Marie (s. 1951).
Ura

Larsson-Leander suoritti ylioppilastutkinnon Tukholmassa vuonna 1939 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1944. Filosofian lisensiaatin tutkinnon hän suoritti Tukholmassa vuonna 1950 ja väitteli tähtitieteestä vuonna 1955. Tämän jälkeen hän toimi Lundin yliopiston observaattorina ja tähtitieteen professorina eläköitymiseensä 1984 asti.
Hänen tutkimuskohteitaan ovat olleet muun muassa muuttuvat tähdet, kaksoistähtijärjestelmät ja pallomaiset tähtijoukot.
Vuodesta 1975 lähtien Larsson-Leander johti Ruotsin kuninkaallista tiedeakatemiaa.
Larsson-Leander on kirjoittanut tähtitieteen oppikirjoja ja toiminut vuosina 1968–1994 lehden Astronomisk Tidsskrift päätoimittajana samoin kuin Tycho Brahen tähtitieteellisen seuran puheenjohtajana 1988–1993.
Julkaisut

Gunnar Larsson-Leander: Johdatus tähtitieteeseen.  Helsinki:  Gaudeamus, 1974.  ISBN 951-662-077-9
Gunnar Larsson-Leander: A study of Nova DK Lacertae.  Uppsala:  Almqvist & Wiksells, 1950.
Maximinus Thrax

| Maximinus Thrax |
| --- | --- |
 Maximinuksen rintakuva Musei Capitolinissa Roomassa.
Rooman keisari
Valtakausi:  helmi-maaliskuu 235 – 24. kesäkuuta 238
Edeltäjä:  Severus Alexander
Seuraaja:  Gordianus I ja Gordianus II, Pupienus ja Balbinus

Syntynyt:  noin 173 Traakia / Moesia
Kuollut:  24. kesäkuuta 238 Aquileia
Puoliso:  Caecilia Paulina
Lapset:  Gaius Iulius Verus Maximus
Isä:  Micca
Äiti:  Hababa
Maximinuksen rintakuva.
Maximinuksen poika Maximus denaarissa.
Gaius Julius Verus Maximinus (noin 173? – 24. kesäkuuta 238), yleensä Maximinus Thrax (Maximinus Traakialainen), oli Rooman keisari vuosina 235–238. Hän oli ensimmäinen keisari, joka ei koskaan käynyt Roomassa, yrityksestä huolimatta. Hän oli myös ensimmäinen sotilas, joka nousi Rooman keisariksi.
Maximinus julistettiin keisariksi kun sotilaat olivat tulleet tyytymättömiksi keisari Severus Alexanderiin. Armeija kapinoi ja murhasi Alexanderin ja hänen äitinsä. Maximinuksen valtakauden on usein katsottu aloittaneen niin sanotun 200-luvun kriisin tai "sotilaskeisarien" ajan. Hänen kautensa oli yhtämittaista sotimista. Hän kuoli matkalla Roomaan sotilaiden murhaamana, kun hänen joukkojensa tyytymättömyys oli kasvanut liian suureksi. Tämän ja hänen poikansa päät vietiin keihäännokassa Roomaan.