stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jäänmurtajien historia
Varhaisvaiheet

Purjelaivojen aikakaudella merenkulku seisahtui vesien jäätyessä. Tuuli ei jaksanut kuljettaa laivaa jäissä ja jäät ruhjoivat puista runkoa. Lumituisku jäädytti purjeet, köydet ja pumput. Kun parkki Oskari yritti joulukuussa 1876 päästä Suomeen, se joutui kääntymään takaisin etelään ja käyttämään 1,5 tonnia suolalastistaan laivaan kertyvän jään sulattamiseen päästäkseen Kööpenhaminaan. Purjelaivojen oli siirryttävä talveksi eteläisemmille merille tai kelluttava talvi Suomen satamissa jäiden lähtöä odotellen. Merenkulun pysähtyessä myös Suomen ulkomaankauppa länteen ja Venäjälle pysähtyi.
Jäitä pitkin toki pystyi liikkumaan, mutta se oli hidasta ja vaivalloista. Postiyhteys Tukholman ja Turun välillä on ollut valtakunnalle niin tärkeä, että sitä on ylläpidetty satoja vuosia ympärivuotisesti. Postinkuljetus sai kiinteän järjestelyn 1630-luvulla, jolloin siitä huolehtivat saaristossa asuvat postitalonpojat. Matka Turusta Ahvenanmaan kautta Grisslehamniin oli 265 kilometriä, josta 96 kilometriä oli vesitietä.
Postin ja yksittäisten matkamiesten kuljettamiseen käytettiin noin kuusi metriä pitkiä jääveneitä. Näiden teräväkeulaisten veneiden rynnäs oli raudoitettu, jotta se kestäisi paremmin jään kohtaamisen. Avovedessä jäävene kulki purjeiden voimalla tai soutamalla. Kun kohdattiin jäätä niin yksi veneen kuuden hengen miehistöstä asettui keulaan polkemaan jäätä rikki jaloillaan ja työntämään jäälohkareita syrjään. Muut miehet työnsivät venettä keksien avulla eteenpäin. Venettä kallistelemalla yritettiin saada keula nousemaan jään päälle, jotta jää murtuisi veneen painon alla. Jos jää kantoi matkaajia, asetettiin veneen poikki kaksi puomia, joista venettä pidettiin tasapainossa samalla kun kaksi miestä veti sitä köydellä eteenpäin. Aina kun jää petti oli nopeasti heittäydyttävä veneeseen ja mieluiten niin ettei kastellut itseään. Tällä tavoin Suomen ja Ruotsin välistä talvista postiliikennettä harjoitettiin vuoteen 1898 asti.
Höyrykoneen tulo

Periaatteessa jään murtaminen tuli mahdolliseksi 1700-luvun lopulla, kun laivat alkoivat kulkea höyrykoneen voimalla. Tosin jäihin juuttuneita laivoja oli aiemminkin hakattu ja sahattu irti jäiden kahleista, ja autettu kohti avovettä, mutta miesvoimin ei jäätä murrettu pitkiä matkoja.
Ensimmäinen jäänmurtamista varten rakennettu laiva valmistui vuonna 1837. City Ice Boat N:o 1 -niminen siipiratashöyrylaiva rakennettiin Philadelphiassa Pennsylvaniassa Yhdysvalloissa rikkomaan Delawarejoen tulvimista aiheuttaneita jäitä. Tämä puurakenteinen alus palveli vuoteen 1865, jolloin se korvattiin samannimisellä rautalaivalla.
Vuonna 1836 Lawrence & Snedenin telakka New Yorkissa, Yhdysvalloissa sai valmiiksi siipiratashöyrylaiva Norwichin. Alus toimi aluksi matkustajalaivana ja muutettiin vuonna 1842 hinaajaksi. Norwich oli paikallinen kuuluisuus suunnattoman jäänmurtamiskykynsä vuoksi. Norwichin toiminta jäänmurtajana alkoi ilmeisesti vasta 1840-luvulla.
Jäänmurron kehitys ensikokeiluista varsinaisiin erikoisaluksiin tapahtui vähitellen, joten ensimmäisen jäänmurtajan nimeäminen ei ole yksiselitteinen asia. Euroopassa ainakin Alankomaissa käytettiin tavallisia kauppalaivoja jään murtamiseen jo 1850-luvulla.
Kronstadtin ulkosataman (sotasataman) ja kaupungin välinen liikenne hoidettiin avovesikautena laivoilla ja talvisin hevosten vetämillä reillä. Venäläinen kauppias Britnev yritti vuodesta 1864 lähtien höyrylaiva Piloten avulla pidentää purjehduskautta kelirikkoaikaan, jolloin jää ei kantanut hevosia. Britnev muunsi laivan keularangan siten, että rynnäs nousi jään päälle ja laivan paino mursi jäätä. Vesiliikennekauden kerrotaan näin pidentyneen pisimmillään joitakin viikkoja. Britnev rakennutti vielä toisenkin, Boy-nimisen höyrylaivan jäitä pilkkomaan.
Saksassa valmistui vuonna 1871 Euroopan ensimmäinen varsinainen jäänmurtaja, höyryalus Eisbrecher I, jonka nimikin on suomeksi jäänmurtaja. Alus, joka myöhemmin sai nimekseen Eisfuchs, mursi jäätä Hampurin satamassa ja Elbellä. Pohjoismaissa, joissa jäänmurtajia erityisesti tarvitaan, seurattiin pian Hampurin esimerkkiä. Norjan ja samalla Skandinavian ensimmäinen murtaja valmistui 1877 ja sai nimekseen Mjölner. Malmössä rakennettu alus mursi jäätä Kristianian eli nykyisen Oslon satamassa ja sinne johtavassa vuonossa. Mjölner mursi kiintojään painollaan ja rungon painaessa jääpaloja vedessä alaspäin ne joutuivat kahden keskipakoispumpun tuottamaan vesivirtaan, joka työnsi palaset kiinteän jään alle.
Suomen talvimerenkulku

Tarve purjehduskauden pidentämiseen liittyy Suomen metsäteollisuuden kehittymiseen 1800-luvun jälkipuoliskolla. Riihimäki–Pietari-rautatie avattiin 1870, mutta pääsy Länsi-Euroopan markkinoille edellytti meriyhteyttä. Ulkomaankaupan lisääntyminen kasvatti kuljetustarvetta ja merenkulun pysähtyminen talvella toi alalle voimakkaan kausivaihtelun.
Hankoniemen kärki katsottiin parhaaksi talvisataman paikaksi Suomessa ja rautatie sinne eli rataosuus Hyvinkää–Hanko valmistui 1873.
Suomen talvimerenkulun alkuna voidaan pitää sitä kun ensimmäinen jäissäkulkuun vahvistettu höyrylaiva Express II aloitti liikennöinnin Hangon ja Tukholman välillä 15. joulukuuta 1877. Aluksen nimeksi tuli pelkkä Express sitten kun siipiratashöyry Express poistui liikenteestä. Express II:n  suunnitteli runoilija Johan Ludvig Runebergin poika, insinööri Robert Runeberg. Sen rakensi Oskarshamnin telakka Ruotsissa ja se saavutti 400 ihv:n höyrykoneensa avulla 10,75 solmun nopeuden (20 km/h). Aluksen pituus oli 42,4 m, leveys 6,85 m ja syväys 3,5 m. Myöhemmin laivaa pidennettiin 7,7 metriä. Finska Transito Ångbåts Ab:n laiva liikennöi Hangon ja Tukholman välillä 12 vuotta ja vain ankarina talvina lähtöjä jouduttiin perumaan.
Suomen toinen jäävahvisteinen alus oli SHOY:n rahtihöyrylaiva Capella, jonka keulaa ja perää vahvistettiin vuonna 1888. Vuonna 1887 tanskalainen varustamo Det Forene Dampskilb Selskap aloitti liikenteen Hangon ja Kööpenhaminan välillä. Höyryalukset Libau ja Uffo tarvitsivat avukseen jäänmurtajan ja niinpä ensimmäinen varsinainen jäänmurtaja nähtiin Suomessa huhtikuussa 1899, kun tanskalainen Bryderen kävi avaamassa väylän Hankoon.
Suomen ensimmäisen varsinaisen jäänmurtajan rakensi ruotsalainen Finnbodan telakka. Murtaja-nimen saanut alus valmistui 1890. Sen höyrykone kehitti peräti 1 600 ihv ja sen pituus oli 47,5 m, leveys 10,9 m ja syväys 6,17 m. Laivan keularanka ja jää kohtasivat 33 asteen kulmassa. Avoimella komentosillalla oli hyvä pitää turkki päällään, sillä sisälle pääsi lämmittelemään vasta neljän tunnin vahdinpidon jälkeen. Koska navigointi tapahtui magneettikompassin avulla, piti pimeällä ja huonolla säällä usein jäädä odottamaan sään paranemista. Avustustyö saattoi keskeytyä senkin vuoksi, että murtaja lähti hakemaan lisää hiiliä. Murtaja mursi jäätä pitkään, sillä se romutettiin vasta vuonna 1958 auttamattomasti vanhentuneena.
Turusta tuli Suomen toinen talvisatama vuonna 1899, kun Kielissä valmistui turkulaisyrittäjien tilaama saaristojäänmurtaja Avance. Suomen ensimmäisen satamajäänmurtajan rakensi Hietalahden telakka Helsingissä. Mercator-nimisen aluksen rakennutti viipurilainen kauppahuone Hackman & Co ja se valmistui 1910.
Teknistä kehitystä

Uutta jäänmurtotekniikkaa edusti 1891 valmistunut ruotsalainen tykkivene (kanuunavene) Svenskssund, jolla oli solakampi keula ja jonka keularanka ja jää kohtasivat 28 asteen kulmassa. Keulapotkureita käytti ensimmäisenä jäänmurtoon Yhdysvaltain Suurilla järvillä liikennöinyt junalautta S:t Ignace, joka valmistui 1888. Ensimmäinen eurooppalainen keulapotkurillinen murtaja oli Suomen valtion toinen murtaja, vuonna 1898 valmistunut Sampo.
Ensimmäinen kahdella keulapotkurilla varustettu laiva oli vuonna 1948 valmistunut kanadalainen junalautta Abegweit. Siitä saatuja kokemuksia hyödynnettiin suunniteltaessa suomalaista Voimaa, joka oli ensimmäinen kahdella keulapotkurilla varustettu jäänmurtaja.
Ruotsin ensimmäinen merijäänmurtaja oli Tukholman kaupungin vuonna 1915 hankkima Isbrytaren II, joka myöhemmin sai nimen Sankt Erik. Ensimmäinen Ruotsin valtion jäänmurtaja oli 1926 valmistunut Atle. Jäänmurtajien toimintasädettä saatiin kasvatettua, kun niiden höyrykoneet alkoivat lämmitä öljyllä. Vuonna 1926 siirtyivät öljykauteen Ruotsin Atle ja Suomen Jääkarhu. Ensimmäisenä dieselsähköistä koneistoa käytti vuonna 1933 valmistunut ruotsalainen Ymer, josta saadut hyvät kokemukset innoittivat valitsemaan suomalaiseen Sisuunkin 1939 dieselmoottorit.
Neuvostoliitto hankki 1930-luvulla arktisille vesille seitsemän suurta murtajaa, joista kolme Kirov-luokan alusta käytti dieselsähköistä koneistoa ja neljässä Stalin-luokan aluksessa oli kolme höyrykonetta kussakin. Samalla vuosikymmenellä Yhdysvallat hankki kahdeksan dieselsähköistä 10 000 hevosvoiman murtajaa, joista seitsemän oli Wind-luokkaan kuuluvia sisaraluksia. Neuvostoliitossa ja nykyään Venäjällä käytetään myös valtamerireiteille suunniteltuja suuria, ydinkäyttöisiä jäänmurtajia. Niillä pystytään murtamaan useiden metrien paksuista ikijäätä ja edes pohjoisnapa ei ole niille saavuttamattomissa. Ensimmäisenä pinta-aluksena pohjoisnavan saavutti NS Arktika 17. elokuuta 1977.
Jäänmurtajat Murtaja, Sampo ja Tarmo Jätkäsaaren edustalla.
SS Sankt Erik museolaivana Tukholmassa (2005)
Varsovan sopimus

Varsovan sopimus voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Varsovan sopimus (1922) (myös reunavaltiosopimus), reunavaltiopolitiikkaan liittynyt toteutumaton sopimus Suomen, Baltian maiden ja Puolan liitosta
Varsovan sopimus (1955), Varsovan liiton perustamissopimus
Varsovan sopimus (1970), Länsi-Saksan ja Puolan välinen sopimus, jolla Länsi-Saksa tunnusti Oder-Neisse-linjan
Varsovan yleissopimus, joka määrittelee lentoyhtiöiden vastuun henkilöiden ja tavaran kansainvälisessä kuljettamisessa
Kansanlauluja kaupungeista

| Kansanlauluja kaupungeista SIG |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : KansasHouse Studio
 Julkaistu: 1998
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): Teppo Seppänen
 Tyylilaji: pop rock
 Kesto: 37.34
 Levymerkki: Pyramid
SIG:n muut julkaisut
| Rakkauden sävel 1996 | Kansanlauluja kaupungeista 1998 | Sadan vuoden yksinäisyys (EP) 1998 |
Kansanlauluja kaupungeista on SIG-yhtyeen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1998 levymerkillä Pyramid. Albumi on äänitetty yhtyeen Äänekosken kokoonpanolla.
Kappaleet

www.aanekoski.fi/musiikki/sig/ – 0.21
Kansanlaulu kaupungista – 3.04
Tuulen henki – 3.46
Hyvä elämä – 3.07
Polttarit – 2.04
Kerro mitä sä kuulet – 3.40
Oot sie ollut vatsatauis? – 2.54
Bongaan – 2.44
Tunteet – 2.32
Näkemiin Hämeentie – 3.39
Tapani Kansan pieni BMW – 3.49
Astrologiaa – 3.01
Häävalssi – 2.53
Kokoonpano

Matti Inkinen – laulu
Teppo Seppänen – kitara, musiikkiohjelmointi, laulu
Jukka Vehkala – kitara, laulu
Matti Hiltunen – basso
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Petri Honkonen – rummut, lyömäsoittimet, taustalaulu)
Esko Eirola – viulu, alttoviulu
Pekka Siistonen – piano
Hannu Alanne – sello
Jussi Lehtonen – basso
Katja Kätkä – taustalaulu
Jarkko Honka – taustalaulu
Tomi Kankainen – taustalaulu
Aiheesta muualla

Kansanlauluja kaupungeista discogs.com -sivustolla
Kansanlauluja kaupungeista finnmusic.net -sivustolla
Kaarlo Kerkkonen

Kaarlo Kerkkonen Lapinmaan piirin kansakoulujen tarkastajana.
Kaarlo Kerkkonen (12. heinäkuuta 1869 Kerkkola, Janakkala – 27. huhtikuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen pastori, kansanopiston johtaja, kouluneuvos ja sukututkija.
Kerkkosen vanhemmat olivat Kerkkolan Ylöstalon rusthollari Kustaa Kustaanpoika Kerkkonen ja Karoliina Wilhelmiina Idänpään-Heikkilä. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1889 ja suoritti pappistutkinnon 1893, filosofian kandidaatin tutkinnon 1897 sekä kirkkoherran tutkinnon 1905. Hänestä tuli filosofian maisteri 1902.
Kerkkonen oli Äänekoskella toimineen Keski-Suomen kansanopiston johtajana 1894–1898. Hän kirjoitti tilapäisrunoja opiston tilaisuuksia varten ja laati sanat myös Kansanopistolaismarssiin "Ylös nuorten parvi sankka". Kerkkonen oli seuraavaksi Limingan kansanopiston johtajana 1899–1906 ja vuodesta 1906 alkaen hän toimi Lapinmaan piirin kansakoulujen tarkastajana.
Kerkkonen julkaisi ensimmäisen suomenkielisen sivistyssanakirjan 1897. Sukututkimuksen alueella hän julkaisi kaksi monografiaa Janakkalan Kerkkolan suvusta ja Skogster-suvusta. Kerkkonen laati myös 1916 ja 1923 ilmestyneet Kansakoulu-käsikirjan ja 1920 ilmestyneen Oppikoulu-käsikirjan.
Kerkkonen oli keväällä 1918 lyhyen aikaa Suomenlinnan vankileirin IV piirin johtajana.
Kaarlo Kerkkonen oli naimisissa käsityönopettaja Anni Kulta Sofia Krankin (1871–1957) kanssa, jonka isä oli Janakkalan kirkkoherra Adolf Krank. Heidän poikiaan olivat yliopettaja Veikko Kerkkonen ja arkistoneuvos Martti Kerkkonen.
Teoksia

Vieraita sanoja selityksineen : kansalaisille kokoiltuja.  Tekijä, Hämeenlinna 1897
Kansanopistoista.  Jyväskylä 1898
Neuvoja kokousten pitämiseen : kansalaisten katseltaviksi.  Tekijä, Hämeenlinna 1899
Ajattele pienokaistasi, kirjoittajat A. ja Kaarlo Kerkkonen.  Limingan kansanopisto, Oulu 1900
Isille ja äideille.  Limingan kansanopisto, Oulu 1900
Mikä nyt neuvoksi?  Limingan kansanopisto, Oulu 1900
Yhteistoiminta ja maalaisseurat : mietteitä ja neuvoja, Pellervon 10 pennin kirjasto 2.  Pellervo, Helsinki 1900
Hevosen hoidosta ja kohtelusta, Oulun läänin talousseuran kirjasia 15.  Oulun läänin talousseura, Oulu 1901
Kananhoidosta, Oulun läänin talousseuran kirjasia 13.  Oulun läänin talousseura, Oulu 1901
Muistoja Limingan Nuorisoseuran 10-vuotisesta toiminnasta.  Limingan Nuorisoseura, Oulu 1901
Esan käynti kanalassa, Kyläläisten kirjasia n:o 46.  WSOY 1903
Lasten ensi opetuksesta ulkomailla ja miten se meillä maaseuduilla olisi järjestettävä : matkamuistelmia.  Tekijä, Oulu 1903
Lasten kasvatuksesta niiden yhdeksänä ensi ikävuotena.  Tekijä, Oulu 1903
Ruumiin harjoitusten merkityksestä : esitelmä Suomen 21:ssä yleisessä raittiuskokouksessa Turussa v. 1903.  Raittiuden ystävät, Kotka 1904
Janakkalan Kerkkolan suku : tietoja ja muistoja.  Tekijä, Janakkala 1906
Kansanopetuksen vaiheista Janakkalassa ennen kunnallis-elämän alkamista : Hamppulan kansakoulun 50-vuotisjuhlaan.  Hamppulan kansakoulu, Tornio 1911
Suomen kansakoulu-matrikkeli, tekijät K. Kerkkonen ja J. E. Tuompo.   Valistus, Helsinki 1911
Lisävihko Gustaf F. Lönnbeck'in Kansakoulun käsikirjaan.  G. W. Edlund, Helsinki 1913
Janakkalan kirkko ja hautausmaa : tietoja ja muistoja.  Tekijä, Janakkala 1914
Lapin piirin kansakoulut lukuvuosina 1906–1912.  Gummerus 1914
Kansakoulu-käsikirja : järjestelmällinen kokoelma asetuksia, määräyksiä, kiertokirjeitä y.m. Suomen kansanopetuksen alalta ynnä aakkosellinen aineisto.  G. W. Edlundin kustannus, Helsinki 1916
Matka-käsikirja, sisältää: Rautateiden välimatkataulun ; Luettelon kyytilaitoksista ja niiden välimatkat ; Taulut pilettihinnoista rautateillä ja kyytimaksuista maantiematkoilla ; Säaädöksiä kyydinpidosta ja majataloista ; Matkustussäännön ; Suomen kartan.  Suomen matkailijayhdistys, Helsinki 1917
Miksi aijot? : tietoja kelpoisuusvaatimuksista, tutkinnoista, palkka-, eläke-, y.m. eduista ja seikoista eri aloilla.  Kirja, Helsinki 1918
Lisävihko matka-käsikirjaan.  Suomen matkailijayhdistys, Helsinki 1919
Seitsemästoista yleinen kansakoulukokous Helsingissä kesäkuun 11–13 päivänä 1919 : kertomus suomenkielisestä osastosta.  Helsinki 1919
Oppikoulu-käsikirja : kokoelma asetuksia, määräyksiä, kiertokirjeitä y.m.   Ahjo, Helsinki 1920
Skogster-suku.  Aimo Skogster, Hämeenlinna 1920
Kansakoulu-käsikirja lisäyksineen : järjestelmällinen kokoelma asetuksia, määräyksiä, kiertokirjeitä y.m. Suomen kansanopetuksen alalta ynnä aakkosellinen hakemisto.  WSOY 1923
Lisäys kansakoulu-käsikirjaan vuodelta 1916 : järjestelmällinen kokoelma asetuksia, määräyksiä, kiertokirjeitä y.m. Suomen kansanopetuksen alalta ynnä aakkosellinen hakemisto koko teokseen.  WSOY 1923
Kaivautujat

| Kaivautujat |
| --- | --- |
 Satulakaivautuja (Trichonotus setiger)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Tokkokalat Gobiiformes
Heimo::  Kaivautujat Trichonotidae  Günther, 1861
Suku::  Trichonotus  Bloch & Schneider, 1801
Katso myös
   Kaivautujat Wikispeciesissä   Kaivautujat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaivautujat (Trichonotidae) on  indopasifisen merialueen lämpimissä vesissä tavattava pieni kalaheimo. Se on sisällytetty joko tokkokalojen, ahvenkalojen tai kurtuusikalojen lahkoon.
Lajit ja anatomia

Kaivautujien heimoon kuuluu yksi suku, Trichonotus, ja siinä kymmenen lajia. Lajeja ovat muun muassa satulakaivautuja (Trichonotus setiger) ja kultaraitakaivautuja (Trichonotus halsteadi). Kaivautujat ovat melko pienikokoisia kaloja ja kasvavat korkeintaan  16 cm pitkiksi, koiraat ovat naaraita kookkaampia.Ne ovat liereitä ja pitkulaisia kaloja, joilla on kaksi selkäevää. Varsinkin koirailla etumaisen selkäevän ruodot ovat pidentyneet ja taaempi selkäevä on hyvin pitkä. Myös peräevä on pitkä. Kuono on terävä ja alaleuka työntyy yläleukaa pidemmälle. Kaivautujille ominaninen  piirre on silmien iiriksen peittävä läppä. Pohjaväriltään kalat ovat harmaita ja ruumiissa on värikkäitä kuvoita, juovia ja täpliä.
Levinneisyys ja elintavat

Kaivautujia esiitntyy Intian valtameren ja Tyynenmeren trooppisissa ja subtrooppisissa vesissä. Ne elävät pieninä ryhminä yleensä alle 50 metrin syvyydessä. Ravintona ovat pienet äyriäiset ja eläinplankton. Vaaran uhatessa kaivautujat kaivautuvat nopeasti piiloon hiekkapohjaan.
Kasseh

| Kasseh |
| --- | --- |
 Kasseh
 Koordinaatit: 8°46′0″N, 12°47′15″W 
Valtio:   Sierra Leone
Maakunta:  Pohjoinen maakunta
Piirikunta:  Port Lokon piirikunta
Päällikkökunta:  Bureh Kasseh Maconteh
Väkiluku (2006):  3 386
Aikavyöhyke:  UTC-5
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kasseh on historiallisesti merkittävä[lähde? ] maalaiskaupunki Bureh Kasseh Macontehin päällikkökunnassa Port Lokon piirikunnassa Sierra Leonessa. Vuoden 2006 arvion mukaan kaupungin asukasluku oli 3 386.[lähde? ]
Kassehin väestö kuuluu suurimmilta osin temnejen etniseen ryhmään. Kaupungissa puhutaan laajalti temnen kieltä. Krioa, jota puhutaan lingua francana  koko Sierra Leonessa, ei kuitenkaan puhuta laaja-alaisesti Kassehissa.[lähde? ]
Kasseh tunnetaan yhden Sierra Leonen merkittävimmän johtajan Bai Burehin syntymäpaikkana. Bureh johti pohjoisen Sierra Leonen temneväestön kansannousuun maan senaikaista siirtomaaisäntää Britanniaa vastaan vuonna 1898. Burehin asuintalo on edelleen pystyssä.
Uskonto ja opetus

Kassehin väestö kuuluu uskoltaan suurimmilta osin islaminuskoon, jota harjoittaa kaupungin väestöstä noin 97 prosenttia.[lähde? ] Kristittyjä ei kaupungissa ole lähes lainkaan.[lähde? ] Kassehin muslimit yhdistävät islaminuskon omiin alkuperäisuskontoihinsa. Useita islamilaisia kouluja sekä Sierra Leonen valtion kouluja, niin ensimmäisen kuin toisen asteen kouluja, on myös kaupungissa.
Käännös suomeksi
Karhujärvi (järvi Sallassa)

| Karhujärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Salla ja Posio 
Koordinaatit:  66°29′33″N, 28°24′09″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  joki Hietajärveen 
Järvinumero:  65.394.1.068
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  262,9 m  
Rantaviiva:  42,874 km  
Pinta-ala:  8,96254 km²  
Tilavuus:  0,04268751 km³  
Keskisyvyys:  4,76 m  
Suurin syvyys:  21 m  
Saaria:  54 
 fiKarhujärvi 
Karhujärveä lännestä itään päin kuvattuna.
Karhujärvi  on Lapissa Sallassa ja Posiolla sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 900 hehtaaria eli 9 neliökilometriä. Se on 6,1 kilometriä pitkä ja 3,3 kilometriä leveä ja sillä on jähes koko järven kokoinen järvenselkä. Sen pohjoisrannalla työntyy länteen yli kaksi kilometriä pitkä Pitkäniemi, jonka takana sijaitsee yhtä pitkä Pitkälahti. Muita rannan piirteitä ovat pohjoisrannan Matti-äijän niemi, etelärannan Pikku Lehtoniemi ja länsirannasta puoli kilometriä ulos työntyvä nimetön niemi. Järvelle näkyviä mäkiä ovat etelärannassa järvenpinnasta yli 60 metriä korkeat Karhuvaara ja Leviäisenvaara sekä Pitkälahdella yli 70 metriä korkea Saltsinvaara.
Järvellä on kartasta laskien 54 saarta. Sen suurin saari Kotasaari sijaitsee sen länsipäässä yhdessä Peurasaaren, Joulukarin ja neljän muun saaren kanssa. Pitkäniemen etelärannasta alkaa järvellä rantasaarien ketju, johon kuuluvat Kokkolahden saaret, Matti-äijän niemen ympäristön saaret, näistä idempänä Vatisaari, Ruumissaari, Aittasaari ja lukuisat nimettömät saaret.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 43 miljoonaa kuutiometriä eli 0,043 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 4,8 metriä ja suurin syvyys on 21 metriä. Koska järven pohja on kumpulevaa käyden välillä lähellä pintaa ja sitten taas kymmenen metrin syvyydessä, ei sillä ole varsinaisia suuria syvänteitä. Syvin kohta sijaitsee tällaisen pienen syvänteen keskellä.
Järven rantaviivan pituus on 43 kilometriä ja sen rannat ovat alavaa ja soistunutta metsämaata. Etenkin järven koillisrannoille asti ulottuu laajat kosteikot, mutta muualla järven itäpuolella metsäsoita on raskaasti ojitettu. Karhujärven kylä sijaitsee järven länsipäässä laskujoen luusuassa. Kylän kautta kulkee järven ohi valtatie 5 ja siitä haarautuva yhdystie 9481. Nämä tiet mahdollistavat pääsyn järven länsiosan rannoille, mutta muut rannat ovat erämaata. Sallan ja Posion välinen kuntaraja käy järvenselällä olevalla saarella ja kulkee siitä itään ja lounaaseen päin. Pohjoisosa, jossa on suurin osa järveä, jää Sallan puolelle.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kemijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 65) Kemijärven–Pelkosenniemen alueen (65.3) Jumiskon voimalaitoksen valuma-alueella (65.39), jonka Isojärven alueeseen (65.394) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 262,9 metriä mpy.
Karhujärvi kuuluu Kemijoen vesistön latva-alueisiin ja siksi järvi saa pääosan vedestään omalta valuma-alueeltaan. Isojärven alueella on 82 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, joista noin kymmenen laskevat suoraan tai välillisesti Karhujärveen. Niistä huomattavimpia ovat Kuvejärvi (26 ha), joka laskee suoraa ojaa myöten etelärantaan, Ukonmurronlammet (3 ha ja 1 ha), jotka kuuluvat itäpäähän laskevat Varpuojan valuma-alueeseen, Peräojan nimetön lampi, laskuojaton Kaivolampi (2 ha) pohjoispuolella, ja näiden lisäksi Likehinen (9 ha), Siltalampi (2 ha) ja Kaakkurilampi (2 ha), jotka laskevat järven länsipäähän.
Karhujärven laskuoja lähtee sen länsipäässä Karhujärven kylässä ja se laskee 700 metrin päässä Hietajärveen (191 ha), jonka vedenpinta on kolmetoista metriä Karhujärven vedenpintaa alempana.
Valkialampi

Valkialampi voi tarkoittaa seuraavia:
Valkialampi, lampi Espoon Nuuksiossa
Valkialampi, lampi Kouvolan Kohopäässä
Valkialampi, lampi Kouvolan Jaalassa
Valkialampi, lampi Kouvolan Mooseksenmutkassa
Valkialampi, lampi Kouvolan Kokinmäellä
Valkialampi, lampi Kouvolan Vuohijärvellä
Valkialampi, lampi Lemin Pesun kylässä
Valkialampi, lampi Lemin Tuuliaisissa
Valkialampi, lampi Luumäen Perälässä
Valkialampi, lampi Luumäen Sydänmaan Lakassa
Valkialampi, lampi Luumäen Venäläisenkylässä
Valkialampi, järvi Mikkelin Kuomiokoskella
Valkialampi, järvi Mäntyharjussa lähellä Vekaranjärveä
Valkialampi, lampi Mäntyharjun Voikoskella.
Karel Baroch

| Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Tšekkoslovakia.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Maa:   Tšekkoslovakia> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Suomi 1967 |  |  |
|  Pronssia | Italia 1969 |  |  |
Karel Baroch (15. maaliskuuta 1939 – 20. syyskuuta 2001) oli Tšekkoslovakiaa edustanut koripalloilija.
Baroch saavutti Tšekkoslovakian miesten maajoukkueessa EM-hopeaa Suomessa 1967 ja EM-pronssia Italiassa 1969. Lisäksi hän pelasi EM-kilpailuissa vuosina 1965 ja 1971.