stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heikki Silvennoinen
Ura > Tabula Rasa

Silvennoinen soitti 1972–1977 toimineessa Tabula Rasa -yhtyeessä, joka oli tunnetuimpia progressiivisen rockin edustajia Suomessa. Tabula Rasan debyyttilevyn aikoihin Silvennoiselle alkoi selkiytyä, että hänen tulisi keskittyä musiikkiin elämässään. Tabula Rasan riveissä hän sävelsi useimmat yhtyeen kappaleista.
Tabula Rasa pääsi vuonna 1973 lämmittelemään Wigwamia ja teki sen jälkeen kaksi albumia Love Recordsille studiossa Tukholmassa. Näihin aikoihin alkoi yleisestikin Suomirockin ja Manserockin nousu. Tabula Rasa kuitenkin hajosi 1977 elämänkatsomuksellisiin ristiriitoihin.
Tabula Rasa toimi myös Mikko Alatalon taustayhtyeenä. Sen hajottua Silvennoinen soitti muun muassa Alatalon Coitus Int -kokoonpanossa, Välikausitakki-levyllä sekä Veltto Virtasen Heru-yhtyeessä.
Tabula Rasan jälkeen Silvennoinen toimi vuosien varrella tuottajana ja studiomuusikkona useiden eri artistien levyillä. Äänittäjän ammattitaidon hän hankki 1970-luvun lopulla Tampereen Kyttälänkadun kellarissa sijainneessa, evankelis-luterilaisten seurakuntien nuorisomuusikon Seppo Lindellin studiossa.
Ura > 1980-luku

Vaikka Silvennoinen oli ollut Tabula Rasan kantavia voimia, häntä kiinnosti enemmän blues-pohjainen rock, jota hän ryhtyi soittamaan 1980-luvulla yhtyeissä Frendz, Catwalk ja Q.Stone. Viimeksi mainitun hän perusti vuonna 1987 yhdessä Mikko Kuustosen, Mikko Löytyn ja Sakari Löytyn kanssa. Q.Stone julkaisi kaikkiaan neljä albumia.
Kuustonen jätti yhtyeen kolmannen levyn jälkeen vuonna 1993 ja keskittyi soolouraansa. Silvennoinen osallistui Kuustosen 1990-luvun soololevyille kitaristina lukuun ottamatta vuonna 1992 julkaistua Abrakadabraa. Silvennoinen soitti myös useita kitaraosuuksia 1980-luvun alussa tamperelaisen rokkipappi Tarvo Laakson albumille Sähköpaimen (1981). Muun muassa Laakson ”Krusifiksin juurella” -kappaleen kitarasoolot ovat Silvennoisen käsialaa.
Silvennoisen kitarana ennen 1990-lukua oli Gibson Les Paul 1957.
Ura > 1990-luku

1990-luvun alussa Silvennoinen julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa itseironisesti nimettynä Mature And Cool. Se sisälsi hänen omia kappaleitaan ja cover-version Creamin tunnetuksi tekemästä, Blind Willie Reynoldsin kappaleesta ”Outside Woman Blues”. Silvennoisen toinen levy Bobcat ilmestyi vuonna 1997. Sen tunnetuimpia kappaleita olivat hänen oma kappaleensa ”Sun Don’t You Shine” sekä Jimi Hendrixin säveltämä kappale ”Fire”.
Levyn kannessa Silvennoinen esitti kiitoksensa idoleilleen Peter Greenille, Eric Claptonille, Jimi Hendrixille ja Stevie Ray Vaughanille (joista hän oli tavannut Claptonin ja Vaughanin).
Vuodesta 1993 Silvennoisen käyttämä kitara oli Matti Nevalaisen tekemä Flying Finn -merkkinen sähkökitara.
Seuraava levy, Sweet Surrender, ilmestyi kahden vuoden päästä 1999.
Ura > 2000-luku

Vuonna 2000 Silvennoinen julkaisi omalla levymerkillään Blues Blue Sky -levyn, jossa hän versioi tuttuja blues-klassikoita. Vuoden 2003 albumilla Miehet kaatuu Silvennoinen lauloi ensimmäistä kertaa suomeksi. Viimeinen Heikki Silvennoisen albumi on vuonna 2010 julkaistu Peace of Mind, jolla laulukieli on palannut englanniksi. Rumban haastattelussa 2014 Silvennoinen puhui suhteestaan bluesiin seuraavasti:
»”Blues on yksinkertaista musiikkia, jota on vaikea soittaa. Pitää unohtaa turhat tekniset hienoudet, pistää silmät kiinni ja antaa fiiliksen viedä. Proge oli välivaihe elämässäni, kun taas blues on musiikkia, josta aloitin.”»
Ura > Kummeli

Kummeli-televisiosarja syntyi alun perin kokeiluvideon perusteella yhdessä Olli Keskisen kanssa. Silvennoisella oli ryhmässä eniten erilaisia roolihahmoja (esimerkiksi paikallisradiotoimittaja Mauno Ahonen, Martti Mielikäinen, metallimies Matti Näsä, puutyön opettaja Harri ”Höylä” Soikkeli, hevikitaristi Pertti “Speedy” Keinonen, urheiluvalmentaja Raimo Vormisto, Jankon Betonin toimitusjohtaja Kalervo Jankko ja ohjeistamispäällikkö Jaakko Parantainen).
Sketseissä hänet nähtiin erityisesti Timo Kahilaisen aisaparina. Silvennoinen arvioi sarjan suosion johtuneen siitä, että Suomessa oli siihen aikaan tilausta “pöhköhuumorille”. Helsingin Sanomien haastattelussa 2014 hän sanoi rooleistaan seuraavaa:
»Olen ollut aina kova pelleilemään, ja näin se kostautui. Muusikon ja koomikon roolit eivät ole silti niin erilaisia: kyse on eläytymisestä, improvisoinnista, esiintymisestä sekä tarkasta ajoituksesta.»
1990-luvulla Kummelin suosion ollessa suurimmillaan Silvennoista hämmästytti se, että valtaosalla sen katsojista ei ollut aavistustakaan hänen kitaristinkyvyistään.
»”Yllätin tuplasti, kun musiikki-ihmisillä ei ollut tietoa humoristisesta puolestani.”»
Kummeli on jatkanut olemassaoloaan elokuvien ja televisio-ohjelmien muodossa ja Silvennoinen oli mukana keskeisenä hahmona ryhmän kaikissa vaiheissa. Paras Kummeli-sketsi oli Silvennoisen mukaan ”Ladojen kokoontumisajot”, koska sen innoittamana ruvettiin pitämään oikeita Ladojen kokoontumisajoja.
Silvennoinen on myös sanonut, että hän on saanut parhaat Teosto-tulonsa Kummeli-hahmo Matti Näsän kappaleesta ”Jumankauta juu nääs päivää”, joka oli hänen mukaansa ”sävelletty, sanoitettu, sovitettu ja varmaan nauhoitettukin 20 minuutissa”.
Huolimatta suosiosta Silvennoinen ansaitsi kuitenkin vielä 1990-luvun puolivälin jälkeen rahaa talonmiehen töitä tekemällä.lähde?
Ura > 2000-luku

2000-luvun alussa perustettiin Suomi-bluesin superyhtye SF-Blues. Se alkoi Silvennoisen, Pepe Ahlqvistin ja Dave Lindholmin yhteisprojektina, jossa bassoa soitti Mikko Löytty ja rumpuja Jani Auvinen. He tekivät yhdessä levyn, jossa oli noin kolmasosa kunkin johtohahmon sävellyksiä. SF-Blues kiersi Suomea yli 40 keikan verran vuonna 2002. Seuraavana vuonna Lindholmin paikalle tuli Erja Lyytinen ja SF-Blues alkoi toimia Silvennoisen ja Ahlqvistin yhtyeenä, johon kutsuttiin vuorollaan aina uudet vierailijat.
Vuonna 2004 yhtye oli tauolla, mutta 2005 vierailijoiksi kutsuttiin Jukka Tolonen ja Mikko Kuustonen, joiden kanssa myös tehtiin levy Joutomailla. Nyt vierailijoina olivat Eero Raittinen ja Jukka Gustavson. Silvennoinen lainasi myös äänensä Autot-elokuvien Martille sekä Karvakamujen metsänvartija Mäntylälle.
Ura > 2010-luku

Valkeakoskelaisen poliisikomisario Otso Kontion hahmoa Silvennoinen esitti vuodesta 2018 lähtien Heikki Vihisen kanssa käsikirjoittamassaan komediasarjassa Kontio & Parmas. Sarjasta on tehty samanniminen elokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 2022.
Yksityiselämä

Silvennoinen oli naimisissa kolme kertaa, ja hänellä on viisi lasta. Toinen avioliitto Tiina Keskisen, Olli Keskisen isosiskon, kanssa solmittiin vuonna 1983. Avioliitosta Tiina ”Toni” Lähteenmäen kanssa 1998–2008 hänellä on kaksi poikaa.
Helsingin Sanomien 60-vuotishaastattelussa vuonna 2014 Silvennoinen kertoi olleensa raittiina jo 20 vuotta:
»Viinasta oli kehkeytymässä minulle vakava ongelma, mutta onneksi sain lopetettua kokonaan. Kahteenkymmeneen vuoteen en ole juonut mitään, ilman tupakkaa olen ollut kymmenen.»
Vuonna 2020 Silvennoinen joutui sydänleikkaukseen, ja hänellä diagnosoitiin samaan aikaan erittäin harvinainen veritauti, jonka johdosta hän joutui käymään dialyysihoidoissa.
Silvennoiselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 2024.
Silvennoinen kuoli 70-vuotiaana kotonaan Pälkäneellä 18. joulukuuta 2024 sairastettuaan pitkään. Silvennoinen osallistui tiistaina vain päivä ennen kuolemaansa Top Gear Suomi -ohjelman kuvauksiin Helsingissä. Kuvausten jälkeen hän ajoi takaisin kotiin Pälkäneelle. Silvennoisen rooli ehdittiin kuvata valmiiksi Kummeli-projektiin ”Mökkinaapurit” kesällä 2023.
Tammikuussa 2025 Heikki Silvennoiselle myönnettiin postuumisti Kultainen Venla -Elämäntyöpalkinto 2024.
Diskografia > Sooloalbumit

Mature and Cool (1992)
Bobcat (1997)
Sweet Surrender (1999)
Blues Blue Sky (2000)
Miehet kaatuu (2003)
Peace of Mind (2010)
Erja Lyytinen & Heikki Silvennoinen: Live 2016 (livealbumi, 2016)
Kaiho (2023)
Diskografia > Kummeli

Artisti maksaa (1994)
Kummeli Stories – Elokuvasävelmiä ynnä muuta (1995)
Parhaat palat (2002)
Diskografia > Säveltäjänä

Vähän kunnioitusta (elokuva, 2010)
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Elokuva | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1995 | Kummeli Stories | useita rooleja   |
| 1997 | Kummeli Kultakuume | Elmeri Hautamäki / Kyrpä-Jooseppi |
| 1998 | Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies | Pertti ”Speedy” Keinonen |
| 2006 | Kummelin Jackpot | Pertti ”Pera” Järvelä  |
| 2008 | Kummeli Alivuokralainen | Pauli Bergström  |
| 2009 | Ralliraita | Seppo ”Sladi” Pesonen  |
| 2011 | Roskisprinssi | Saastamoinen |
| 2011 | Herra Heinämäki ja Leijonatuuliviiri | Heimo Kakelberg / sotilas |
| 2013 | Vuonna 85 | Iso G |
| 2014 | Kummeli V | Monkki Mähönen / Antti / Arvo Hakala / Hesekiel Toukka / Make / Barock / Bill Excalibur   |
| 2015 | Risto Räppääjä ja Sevillan saituri | Risto vanhana |
| 2019 | Olen suomalainen | Orvonmaa |
| 2020 | Naurun varjolla | Kale |
| 2022 | Kummeli esittää: Kontio & Parmas -elokuva | Otso Kontio   |
| 2022 | Napapiirin sankarit 4 | hyönteistutkija |
1 2 3 4  myös käsikirjoittajana
1 2 3 4 5  säveltäjänä
| Televisioelokuvat> Vuosi | Televisioelokuvat> Elokuva | Televisioelokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2003 | Beatlehem | herrasmies |
| 2004 | Nyrölä 3 | poliisi Virtanen |
| Televisiosarjat> Vuosi | Televisiosarjat> Sarja | Televisiosarjat> Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1991–1992 | Q-Klubi | yhtyeen jäsen |
| 1991–2004 | Kummeli | useita rooleja    |
| 1996 | Lihaksia ja luoteja | Pyykkö    |
| 1996 | Kummeli Stories | useita rooleja   |
| 1996–1997 | Fakta homma | Erkkilä (vieraileva näyttelijä jaksoissa Vetää hapoille taas ja Rakkautta ja rasvasoluja) |
| 1997 | Aatami & Beetami | useita rooleja  |
| 1998 | Lääkärit tulessa | Väinö Kärsäkäs  |
| 1999, 2009–2010,  2015 | Herra Heinämäen Lato-orkesteri | useita rooleja |
| 1999 | Johtaja Uuno Turhapuro – pisnismies | Pertti ”Speedy” Keinonen |
| 2000–2001 | Mankeli | useita rooleja    |
| 2002 | Jurismia! | useita rooleja, Kalervo Kolli |
| 2003 | Kaverille ei jätetä | Martti Petteri Himanen (vieraileva näyttelijä jaksossa Ostaja) |
| 2007 | Hopeanuolet | Helander |
| 2009 | Suomen Las Vegas | Jim Salabim |
| 2010 | Jim Salabim Taikashow | Jim Salabim |
| 2011–2012 | Uusi päivä | Jyri Piilinen |
| 2014 | Brändärit | rakennusmestari (vieraileva näyttelijä jaksossa Tarkastus) |
| 2014 | Putous | Mauno Ahonen (vieraileva näyttelijä 6. tuotantokauden 8. jaksossa) |
| 2014 | Justimus esittää: Fuck the Police | Matiaksen isä |
| 2015 | Koomikot | oma itsensä |
| 2015 | Latela | oma itsensä |
| 2016 | Kummeli V | Monkki Mähönen / Antti / Arvo Hakala / Hesekiel Toukka / Make / Barock / Bill Excalibur   |
| 2018–2023 | Kummeli esittää: Kontio & Parmas | Otso Kontio   |
| 2018 | Gaala | useita rooleja  |
| 2018 | Hyvät katsojat | oma itsensä |
| 2023–2024 | Koskinen | Kolehmainen |
| 2023 | Joulukalenteri: Talvipihan joulu | Roimola |
| 2025 | Kummeli esittää: Mökkinaapurit | Veijo Kardaani |
| 2025 | Top Gear Suomi | oma itsensä, kausi 2 jakso 1 |
1 2 3 4 5 6 7 8  myös käsikirjoittajana
1 2 3  tuottajana
1 2 3 4 5 6 7  säveltäjänä
Teatteri

Kummeli Revyy, Tampereen Teatteri (1997-1998) – useita rooleja
Maailmanlopun hautaustoimisto, Tampereen Työväen Teatteri (2011-2012) – Sika-Harri
Kummeliäijät sekoilee!, Teatteri State (2014) – useita rooleja
Aikamoisia akanketaleita, Kievarin Kesäteatteri (2016) – Kauno Virtanen
Rakkauden autokorjaamo, Samppalinnan kesäteatteri (2017) – Kari Takalo
Poikamiesboxi, Marjex Stadion Teatteri (2022) – Raimo Rantala
1 2  myös käsikirjoittajana
↑  ohjaajana
Kirjallisuutta

Saarela, Tommi: Heikki Silvennoinen – nousut ja laskut. Helsinki: Tammi, 2024. ISBN 978-952-04-5793-8
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Virallinen sivusto
Heikki Silvennoinen Elonetissä.
Heikki Silvennoinen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Heikki Silvennoisen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Heikki Silvennoisen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Heikki Silvennoinen MySpace-sivustolla
Ylen Elävä arkisto: Lavalla Heikki Silvennoinen & The Rest 2000
Mihin tarvitsemme nyt naurua? Yksi Silvennoisen viimeisistä televisioesiintymisistä Ylen Perjantai-ohjelmassa 11.10.2024
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  3  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2  3 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana 
Heikki Silvennoinen Pyynikillä 1994.
Markku Kosonen (kuvataiteilija)

Markku Kalevi Kosonen (27. helmikuuta 1940 Paimio – 28. marraskuuta 2013) oli suomalainen kuvataiteilija ja laivakokki.
Markku Kososen vanhemmat olivat taidemaalari Erkki Henrik Kosonen (1902–1960) ja Terttu Tuulikki Tellervo Turpela ja puoliso vuodesta 1976 musiikinopettaja Ritva Lohikoski. Taiteilijan poika Kosonen ei itse saanut koulutusta taiteilijaksi vaan kävi Turun kaupungin ammattioppilaitoksen (niin sanottu Göteborgin ammattikoulu) vuosina 1952–1954 ja työskenteli rakennuksilla. Hän lähti merille messipojaksi 1960, opiskeli sitten Suomen Joutsenen merimiesammattikoulussa kokiksi 1961–1962 ja teki elämäntyönsä laivakokkina. Laivakokin ammattipätevyyden hän sai vuonna 1968.lähde?
Kosonen alkoi maalata vasta 1980-luvun alussa, mutta monilta ympäri maailmaa ulottuneilta merimatkoilta Kososen maalauksiin jäi aiheita muun muassa Etelä-Amerikasta, kuten Amazonilta vuonna 1979, samoin kuin hehkuvia värejä. Kosonen asettui maihin yli 20 vuoden merillä olon jälkeen vuoden 1982 lopussa ja ryhtyi maalamaan, muun muassa vesiväreillä ja guassi- sekä liitutekniikoilla. Kososen maalauksia on luonnehdittu primitiiviseksi ja värikylläiseksi naivismiksi. Hänen töitään oli ensimmäisen kerran esillä Turun taiteilijaseuran 60-vuotisnäyttelyssä Wäinö Aaltosen museossa vuonna 1984 ja sen jälkeen eri näyttelyissä lähes vuosittain.lähde?
Kosonen teki myös julisteita ja kuvitti painotuotteita, kuten musiikkitapahtumien ohjelmakirjoja, sekä maalasi muotokuvia taiteilijoista ja kirjailijoista, esimerkiksi Jarkko Laineesta. Turussa Kosonen tuli tunnetuksi myös Tunturi-moposta, jolla hän liikkui kaupungilla. Hänelle tehtiin onnistunut sydämensiirto Helsingin yliopistollisessa keskussairaalassa vuonna 1996. Sairaus pakotti hänet vähentämään musiikinharrastusta ja maalaustyötä vasta paljon myöhemmin.
Kirjallisuutta

Itkonen, Satu: Sydän siveltimellä: Suomalaista naivismia, s. 68–71.  Taidepiste, 1998.  ISBN 951-96451-3-6
Aiheesta muualla

Kuvataiteilijamatrikkeli.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Melanie Thornton

Melanie Thornton esiintymässä Leipzigissa marraskuussa 2001, vain tunteja ennen kuolemaansa.
Melanie Janene Thornton (13. toukokuuta 1967 Charleston, Etelä-Carolina, Yhdysvallat – 24. marraskuuta 2001 Bassersdorf, Sveitsi) oli yhdysvaltalainen pop-laulaja sekä saksalaisen eurodance-yhtye La Bouchen keulakuva vuosina 1994–2000 ennen soolouralle siirtymistään. La Bouche teki 1990-luvulla muun muassa hitit ”Sweet Dreams” ja ”Be My Lover”.
Elämä ja ura

Thornton oli lähtöisin Etelä-Carolinasta ja harrasti musiikkia jo nuoruusvuosinaan. Hän muutti Saksaan sisarensa perässä vuonna 1991 ja otti kaksoiskansalaisuuden. Setänsä rohkaisemana Thornton alkoi esiintyä saksalaisilla klubeilla parempien tienestien toivossa ja työstää demoja studiossa. Hän oli 1990-luvun alkupuolella mukana useissa lyhytaikaisissa eurodance-projekteissa, joiden levytykset jäivät vain yhteen tai muutamaan singlejulkaisuun.
Musiikkituottaja Frank Farian värväsi Thorntonin La Bouchen päälaulajaksi kuultuaan tämän levyttämän version ”Sweet Dreams” -kappaleesta. Lisäksi hän levytti Le Click-yhtyeelle kappaleen ”Tonight Is The Night” . Thorntonia kosiskeltiin myös myös Le Clickiin, mutta hän päätti itse jäädä päälaulajaksi siihen yhtyeeseen, jonka kappale menestyy parhaiten markkinoilla. Kun La Bouchen ”Sweet Dreams”-kappale saavutti paremman menestyksen, Thornton jatkoi yhteistyötä Farianin kanssa La Bouchessa.
Thornton siirtyi La Bouchesta soolouralle vuonna 2000 ja puoli vuotta ennen hänen kuolemaansa julkaistu debyyttialbumi Ready to Fly menestyi Euroopan markkinoilla.
Thornton kuoli lento-onnettomuudessa Sveitsissä marraskuussa 2001, kolme kuukautta laulaja Aaliyahin lento-onnettomuuden jälkeen. Hän oli tuolloin matkalla Zürichiin televisioesiintymisiin ja mainostamaan uutta ”Wonderful Dream (Holidays Are Coming)” -singleään. Thornton oli yksi onnettomuuden 24:stä uhrista. Hänet on haudattu Etelä-Carolinaan.
Diskografia > Albumit

Ready to Fly (2001)
Ready to Fly New Edition (2001)
Best of La Bouche feat. Melanie Thornton (2002)
Memories - Her Most Beautiful Ballads (2003)
Diskografia > Singlet

Love How You Love Me (6. marraskuuta 2000)
Heartbeat (9. huhtikuuta 2001)
Makin' Oooh Oooh (Talking About Love) (3. syyskuuta 2001)
Wonderful Dream (Holidays Are Coming) (26. marraskuuta 2001 ja video 15. marraskuuta 2004)
In Your Life (La Bouche feat. Melanie Thornton) (25. marraskuuta 2002)
Projektit, joissa Thornton vaikutti

Danger Zone
La Bouche
Schnapka
Groovin' Affairs
Le Click
Orange Blue
Joy-Lab
No Mercy
Comic
100%
Men Behind
Hysterie
DJ Bobo
Loop
Käännös suomeksi
Dominus Iesus

Dominus Iesus (lat. Herra Jeesus) on katolisen kirkon uskonopin kongregaation julkaisema asiakirja vuodelta 2000.
Dominus Iesus julkaistiin Joseph Ratzingerin johdolla, joka oli Uskonopin kongregaation johtaja. Dokumentin päätarkoitus oli korostaa Kristuksen ainutlaatuisuutta suhteessa muihin uskontoihin. Samassa yhteydessä se toisti Vatikaanin toisen kirkolliskokouksen opin, jonka mukaan reformaation kirkot eivät ole sanan varsinaisessa eli katolisessa mielessä kirkkoja, vaan ”kirkollisia yhteisöjä”.
Ekumeniaa ja uskontodialogia käsittelevän Dominus Iesus -asiakirjan mukaan Jeesuksen Kristuksen maailmanlaajuinen kirkko ”subsistoi” eli on olemuksellisesti läsnä vain katolisessa kirkossa. Protestanttisissa kirkoissa on läsnä pyhyyden asteita, mutta pappeutta ja sakramentteja koskevien ”puutteiden” takia niitä kutsutaan kirkon sijasta ”kirkollisiksi yhteisöiksi”.
Asiakirjan sisällys on seuraava:
Johdanto (1-4)
I. Jeesuksen Kristuksen ilmoituksen täyteys ja lopullisuus (5-8)
II. Lihaantullut Logos ja Pyhä Henki pelastustyössä (9-12)
III. Jeesuksen Kristuksen pelastavan salaisuuden ainutlaatuisuus ja universaalisuus (13-15)
IV. Kirkon ainutlaatuisuus ja yhteys (16-17)
V. Kirkko: Jumalan valtakunta ja Kristuksen valtakunta (18-19)
VI. Kirkko ja muut uskonnot suhteessa pelastukseen (20-22)
Päätös (23)
Aiheesta muualla

Dominus Iesus (englanniksi)
Katolinen kirkko
Historia

Katolisen kirkon tarkkaa perustamisajankohtaa ei voida määritellä. Vaikka kristinuskon historia ulottuu jo ensimmäiselle vuosisadalle, institutionaaliset rakeneet kehittyivät ajan myötä. Katolista kirkkoa ei myöskään voida erottaa erilliseksi perinteeksi ennen kuin se voidaan erottaa muista kristillisistä perinteistä, kuten ortodoksisuudesta tai protestantismista.
Kirkkohistorian tutkijat ovat tunnistaneet katolisen kirkon kehityksessä useita merkittäviä institutionaalisia, teologisia ja kulttuurisia merkkejä. Nikean kirkolliskokous vuonna 325 oli ensimmäinen apostolien jälkeisen ajan kristillisen yhteisön ekumeeninen kokous, jossa kirkon johtajat muodostivat yleisesti tunnustetun uskontunnustuksen. Konstantinopolin ensimmäinen kirkolliskokous vuonna 381 täydensi ja vahvisti Nikean uskontunnustusta, jonka tuloksena syntyi kristillisten kirkkojen maailmanlaajuisesti käyttämä versio.
Monien historioitsijoiden mukaan paavi Leo I (440–461) oli ensimmäinen, joka vaati maailmanlaajuista kirkon yleistä tuomiovaltaa ja aloitti näin paaviuden, joka on roomalaiskatolisen kirkon ainutlaatuinen rakenne. Khalkedonin kirkolliskokous vuonna 451 oli ensimmäinen kerta, kun kristinuskon sisällä tapahtui institutionaalinen jakautuminen. Ne, jotka eivät noudattaneet kirkolliskokouksen päätelmiä, eli orientaaliortodoksit, erosivat.
Kirkon itäisellä ja läntisellä haaralla oli pitkään erimielisyyksiä teologisten, kulttuuristen, kielellisten ja kirkko-opillisten kiistojen vuoksi. Suuri skisma huipentui vuonna 1054, jolloin kirkon itäinen ja läntinen haara erosivat virallisesti. Tämä oli ensimmäinen laajamittainen hajaannus kristikunnan sisällä. Käsitettä roomalaiskatolinen on käytetty yleisesti vasta protestanttisen uskonpuhdistuksen jälkeen. Jotkut historioitsijat pitävät Trenton kirkolliskokousta (1545–1563) katolisuuden sisällä tapahtuneena keskittämisliikkeenä, joka vahvisti Rooman auktoriteettia.
Oppi > Opin perusta

Katolinen kirkko perustaa oppinsa Raamattuun ja traditioon eli perinteeseen. Tradition uskotaan perustuvan ennen Raamatun kirjoitusta alkaneeseen aitoon apostoliseen traditioon, joka jatkuu kirkossa. Raamattu ja traditio kuuluvat erottamattomasti yhteen. Kirkolla on Jeesuksen sille antaman opetusviran ansiosta valta tulkita Raamattua ja traditiota. Tradition vaikutus kirkon määrittelemään oppiin on selkeimmin näkyvissä sen historian aikana yhteensä 21 pidettyyn kirkolliskokoukseen, joista viimeisin oli Vatikaanin toinen kirkolliskokous 1962–1965.
Katolisen kirkon katekismus on arvovaltaisin esitys kirkon uskosta ja opetuksesta. Suomenkielinen katolisen kirkon katekismus on julkaistu myös internetissä.