Mariinskin palatsi
Arkkitehtuuri

Hankkeen pääarkkitehti Andrei Stackenschneider suunnitteli päärakennuksen, jonka lisäsi suunniteltiin joukko huoltorakennuksia: kamariherran asunto, tallit, pesula, useita vajoja ja keittiöitä. Selviytyäkseen tällaisesta työmäärästä arkkitehti rekrytoi avustajia. Stackenschneider palkkasi usein nuoria Taideakatemiasta valmistuneita ja uskoi heille tärkeitä tehtäviä. Ainoa ehto, jonka hänen esimiehensä asettivat hänelle, oli ottaa jokaiselta heistä kirjallinen sitoumus "ei kuulu salaseuroihin", mikä heijasteli vielä vuoden 1825 dekabristikapinaa. Piirustusosastoa johti arkkitehti August Lange, hänen vanhempi assistenttinsa oli arkkitehti Vladimir Schreiber ja kiviseppämestarina sveitsiläissyntyinen Leone Adamini. Pavel Karmine ja Ivan Kozlianinov avustivat huoltorakennusten suunnittelemisessa.
Palatsin punertavanruskea julkisivu on taidokkaasti rustikoitu eli muovailtu muistuttamaan harkotusta ja siinä on perinteiseen uusklassiseen tyyliin korinttilaisen järjestelmän pylväitä. Suunnittelu on kuitenkin saanut inspiraationsa 1600-luvun ranskalaisesta barokkityylistä. Muut eklektiset vaikutteet näkyvät uusrenessanssityylisessä ulkokoristelussa ja sisustuksessa, jossa jokainen huone on suunniteltu eri historialliseen kertaustyyliin.
Tontin epäsäännöllisen muodon vuoksi palatsi sai hieman epäsymmetrisen ääriviivan. Edestäpäin katsottuna oikea siipi on lyhyempi kuin vasen ja sijaitsee pienessä kulmassa aukioon nähden, koska se kulkee Voznesenski prospektin suuntaisesti. Pääjulkisivua rytmittävät kolme risaliittia eli rakennusta jakavaa rakenneosaa, joita on vasemmalla ja oikealla puolellakorostettu päätykolmioilla. Keskiosa tulee hieman eteenpäin ja sitä täydentää attika eli ullakko-osa, jossa on suuret voluutta koristeet.
Julkisivun muotoilu on eklektinen, siinä yhdistyvät sekä klassismille tyypillinen pystylinja että barokkielementit pienissä veistoksellisissa muodoissa. Kaikki koristeveistokset on tehnyt Dresdenin taideakatemiasta valmistunut Joseph Karl Gottlieb Hermann. Marian palatsissa arkkitehti Stackenschneider käytti suunnitelmissaan julkisivun koristeluun ensimmäisen kerroksen tasolla italialaisen renessanssin palatseille tyypillistä fasetointia eli rustikoinnilla, jota ei aiemmin oltu käytetty Venäjällä.
Sisätilojen asettelu suunniteltiin siten, että taloustilat olivat sivukatujen Voznesenski prospektin ja Novy Pereulokin puolella. Asuintilat sijoittuivat sisemmälle rakennusta hiljaisten sisäpihojen puolelle. Ensimmäistä kertaa Venäjälllä Stackenschneider suunnitteli salisarjan, joka kulki rakennuksen syvyyssuunnassa eikä pääjulkisivun suuntaisesti. Suuriruhtinattaren ja herttuan kaksi yksityishuoneitten huoneistoja yhdisti keskuskäytäväjärjestelmä.
Mielenkiintoinen sisustusyksityiskohta on rakennuksen länsiosan päädyssä sijaitseva ramppi, jolla ei tuolloin ollut vastineita Venäjällä. Nikolai I pyysi nimenomaan sen rakentamista Maria Nikolajevnalle, jolla oli kipuja jalkojen nivelissä eikä hän pysynyt astumaan portaita. Valurautainen kierreramppi "portaat ilman portaita" päällystettiin asfaltilla ja aidattiin mahonkipäällysteisellä valurautakaiteella. Ovaalinmuotoisen rampin kuilussa oli lasikatto.
Rakennuksen lämmittämiseksi asennettiin 1830-luvulla Venäjällä kehitelty Ammosov-kuumailmauunijärjestelmä, vesi- ja viemärijärjestelmä, ja myös ilmanvaihtojärjestelmää suunniteltiin.
1850-luvulla rakennettiin talvipuutarha ja Nikolaos Ihmeidentekijälle pyhitetty palatsikirkko. Kaksikerroksiseen talvipuutarhaan asennettiin suihkulähde, jonka muoto lainattiin Batšisarain palatsista. Höyrylämmityksen ansiosta puutarha pysyi lämpimänä ympäri vuoden, siellä kasvoi palmuja ja eksoottisia kasveja ja riippuvissa häkeissä oli trooppisia lintuja.
Herttua Maximilian ja suuriruhtinatar Maria olivat suuria taiteen asiantuntijoita ja suosijoita. He keräsivät Marian palatsiin kokoelman, jota Théophile Gautier kutsui "yhdeksi aikansa parhaista yksityiskokoelmista". Herttua toi mukanaan suvulleen kuuluneesta Münchenin galleriasta osan maalauksista, joihin kuului töitä Giovanni Bellininiltä, Pietro Peruginolta, Agnolo Bronzinolta, Rafaelilta, Lorenzo Lottolta, Jan Steeniltä, Hans Memlingiltä, Antoon van Dyckiltä, Diego Velázquezilta ja Bartolomé Murillolta. Kokoelmaa täydennettiin venäläisten taiteilijoiden Ivan Aivazovskin, Karl Brjullovin, Carl Timoleon von Neffin sekä muiden taiteilijoiden maalauksilla. Kirjasto sisälsi yli 50 000 nidettä, joista monet olivat aiemmin kuuluneet Maximilianin isälle Eugène de Beauharnaisille. Lisäksi herttua oli kiinnostunut numismatiikasta ja geologiasta, ja hänen raha- ja mineraalikokoelmiaan säilytettiin myös Marian palatsissa.