stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Niskavuoren leipä
Juoni > Ensimmäinen näytös > Toinen kuvaelma

Niskavuoren sali myöhään illalla. Latotanssiaisten aikana Sandra ja Martta tutkivat piironkeja, sillä Martta epäilee Loviisan lähettelevän taloustavaroita omille lapsilleen. Pehtoori ja Martta selvittävät välejään äänekkäästi. Tanssin päätyttyä Loviisa ja Martta keskustelevat, Loviisa on valmis hyväksymään pehtoorin Martan mieheksi, mutta Martta ei halua pehtoorin muijaksi. "Tarkoitatko sitä, ettet mene naimisiin lapsesi isän kanssa?", Loviisa kysyy Martalta. Martta ei aio mennä, hän haluaa muuttaa pois Niskavuorelta. Keskustelu päättyy ilmiriitaan, minkä jälkeen Loviisa puhuu pehtoorin kanssa. Käy selväksi, että Martan ja pehtoorin suhteella ei ole tulevaisuutta. Loviisa pyytää pehtooria valjastamaan hevoset aamutuimaan, sillä hän aikoo lähteä poikansa Aarnen ja miniänsä Ilonan luokse.
Juoni > Toinen näytös

Paikkana on Ilonan ja Aarnen koti Helsingissä. Loviisa saapuu vierailulle. "Ja niin tuli Niskavuori ovestamme sisään", Aarne toteaa nähdessään äitinsä ensimmäisen kerran viiteen vuoteen. Tuliaisinaan Loviisalla on Huhdanpohjan rukiista tehtyä leipää, jonka tuoksu saa Aarnen kaihoisaksi. Loviisa on pyytänyt lapsensa sukuneuvotteluun, jonka syynä on Martan raskaus ja haluttomuus avioitua pehtoorin kanssa. Loviisa pelkää Martan joutuvan hunningolle, mikäli tämä tekee isättömän perillisen Niskavuorelle. Hän pyytää sukua hyväksymään pehtoorin Martan mieheksi. Aarne paljastaa, että hän haluaisi palata Niskavuoren isännäksi, ja Martan avioliitto pehtoorin kanssa romuttaisi suunnitelman. Ilona kummastelee Aarnen aikeita. Simolan isäntä ja tohtori tulevat myöhemmin paikalle, tohtori kertoo, että hän ja Martta ovat menossa naimisiin.
Juoni > Kolmas näytös

Matti, Kaarlo, Aarne ja Saima pelaavat skruuvia Niskavuoren salissa. Loviisa on kutsunut heidät päättämään Niskavuoren kohtalosta. Tohtorinsa nainut Martta on aikeissa myydä oman osuutensa Niskavuoresta, mikä on Matin, Kaarlon ja Saiman mielestä huono idea, sillä talosta saa paremman hinnan, mikäli se myydään jakamattomana. Aarne ei välitä koko asiasta, vaan lähtee Ilonan kanssa kävelylle. Loviisa on kuitenkin jo päättänyt ostaa Martan osuuden. Martta on antanut puolisolleen valtakirjan, mutta hän luulee, että ostajana on Simolan isäntä. Martta ryntää Niskavuorelle repimään valtakirjan saatuaan tietää, että tarkoitus onkin myydä niskavuorelaisille. Ilona ei halua muuttaa Niskavuorelle, ja hän on tyytyväinen Martan kieltäytyessä myymästä. Kotvan emmittyään Martta päättää myydä osuutensa suoraan Loviisalle. Kun Niskavuori kuuluu kokonaan Loviisalle, tosin velkarahalla ostettuna, hän siirtää sen Aarnelle ja Ilonalle. Ilona suostuu pitkän taivuttelun jälkeen muuttamaan Niskavuorelle.
Esitykset

Niskavuoren leipä sai ensi-iltansa Helsingin Kansanteatterissa 1939. Siitä on tullut teattereiden ja kesänäyttämöiden kestosuosikki, kuten muistakin neljästä Niskavuori-näytelmästä. Esimerkiksi Hauhon Kesäteatterissa vuonna 2000 näytelmä keräsi yli 5 000 katsojaa. Niskavuoren leivästä on julkaistu myös äänikirja. Näytelmä on käännetty viroksi (Niskamäe leib, kääntäjänä Albert Kivikas), venäjäksi (Hleb Niskavuori) ja ruotsiksi (Niskavuoris bröd, kääntäjinä Hans Fors ja Agneta Ara).
Viipurin Kaupunginteatterissa Niskavuoren leipä esitettiin tuoreeltaan. Niskavuoren naisten jatkona sillä ei ollut enää sensaatioarvoa eikä samaa monumentaalisuutta. Tuotantoa pidettiin kuitenkin huolellisesti muovattuna ja vuorosanoissa ilmeni Wuolijoen "luontaista näyttämöllistä ytimekkyyttä". Pääroolit olivat kuten Niskavuoren naisissa: Martta Suonio Loviisana, Uno Wikström Aarnena ja Aino-Inkeri Notkola Marttana. Ilona oli vaihtunut Martta Kontulasta Rauni Luomaan. Eräässä esityksessä sattui, että Aarnen paiskattua rukiisen leivän lattialle, katsomosta kuului ankara käsky: "Nostakaa se leipä ylös ja heti!".
Filmatisoinnit

Edvin Laine ohjasi Niskavuoren leivästä elokuvan Niskavuoren Aarne vuonna 1954, pääosissa Tauno Palo, Rauni Ikäheimo, Hillevi Lagerstam ja Elsa Turakainen. Matti Kassilan vuonna 1984 ohjaaman  Niskavuori-elokuvan jälkipuolisko perustuu Niskavuoren leipään. Laine on lisännyt elokuvaansa kansantanssia ja maalaisromantiikkaa hehkuvia kohtauksia. Kassilan versio noudattelee uskollisemmin alkuperäistekstiä.
Niskavuori-näytelmät tapahtumien aikajärjestyksessä

Niskavuoren nuori emäntä
Niskavuoren Heta
Niskavuoren naiset
Niskavuoren leipä
Entäs nyt, Niskavuori?
Aiheesta muualla

Niskavuoren leipä, ISBN 951-9351-83-3
Niskavuori (elokuva)

| Niskavuori |
| --- | --- |
 DVD-julkaisun kansi
Ohjaaja:  Matti Kassila
Käsikirjoittaja:  Matti Kassila
Tuottaja:  Kaj Holmberg
Säveltäjä:  Rauno Lehtinen
Kuvaaja:  Pertti Mutanen
Leikkaaja:  Tepi Salokari
Pääosat:  Rauni Luoma Esko Salminen Maija-Liisa Márton Satu Silvo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Skandia-Filmi
Ensi-ilta:  21. joulukuuta 1984
Kesto:  115 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Edeltäjä:  Niskavuoren Heta
Seuraaja:  Entäs nyt, Niskavuori?
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Niskavuori on Matti Kassilan ohjaama suomalainen draamaelokuva vuodelta 1984. Käsikirjoituksen elokuvaan laati Kassila Hella Wuolijoen näytelmien Niskavuoren naiset ja Niskavuoren leipä pohjalta. 1930-luvun Hämeeseen sijoittuvassa tarinassa ihmisten kohtaloita kuljettavat toisaalta suvun odotukset, toisaalta yhteiskunnalliset jännitteet. Niskavuoren näyttelijöistä saivat Jussi-palkinnon Rauni Luoma parhaasta naispääosasta ja Maija-Liisa Márton parhaasta naissivuosasta.
Juoni

Elokuvan tarina perustuu näytelmiin Niskavuoren naiset ja Niskavuoren leipä. Hämäläiskylään saapuu nuori kansakoulunopettaja Ilona. Hän ja avioliittoonsa turhautunut Niskavuoren isäntä Aarne rakastuvat toisiinsa. Suhteesta tulee julkinen salaisuus. Aarnen vaimo Martta, joka omistaa puolet Niskavuoresta, haluaa viimeiseen asti pitää kiinni miehestään. Niskavuoren matriarkalle Loviisalle tärkeintä on suvun maine ja kunnia. Aarne ehdottaa tilan jakamista, jolloin Martta saataisiin ostettua pois Niskavuorelta. Loviisa ei hyväksy moista ratkaisua. Entiseen elämäänsä kyllästynyt Aarne päättää lähteä Ilonan mukana Helsinkiin. Päätös on järkytys paitsi Martalle, myös Loviisalle, joka ei uskonut Aarnen ja Ilonan suhteen kestävyyteen. Loviisa ja Martta jäävät emännöimään Niskavuorta. Viiden vuoden päästä Aarne palaa Niskavuorelle Loviisan pyynnöstä. Mahtitilan kohtaloa aletaan setviä koko suvun voimin. Loppuratkaisussa Ilona päätyy osittain vastentahtoisesti Niskavuoren uudeksi emännäksi.
Näyttelijät > Pääosat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rauni Luoma  | … |  Loviisa, Niskavuoren vanha emäntä   |
|  Esko Salminen  | … |  Aarne Niskavuori   |
|  Maija-Liisa Márton  | … |  Martta Niskavuori   |
|  Satu Silvo  | … |  Ilona Ahlgren   |
Näyttelijät > Sivuosat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Paula Siimes  | … |  Anna-Liisa Niskavuori   |
|  Esa Saario  | … |  Kaarlo Niskavuori   |
|  Ismo Kallio  | … |  Matti Niskavuori   |
|  Elina Pohjanpää  | … |  Saima Niskavuori   |
|  Tuomas Mattila  | … |  Simolan isäntä   |
|  Eila Pehkonen  | … |  Sandra Marjanen   |
|  Elina Hoffrén  | … |  Serafina Marjanen   |
|  Ulla-Sisko Tamminen  | … |  Salli (sisäkkö)   |
|  Seppo Kolehmainen  | … |  opettaja Vainio   |
|  Pentti Marttinen  | … |  rovasti   |
|  Helen Elde  | … |  ruustinna   |
|  Esko Roine  | … |  apteekkari   |
|  Aarno Sulkanen  | … |  pehtoori   |
|  Martin Kurten  | … |  tohtori Warelius   |
|  Esko Nikkari  | … |  Nikulan isäntä   |
|  Rauha Puntti  | … |  Nikulan emäntä   |
|  Matti Tuominen  | … |  Marttilan isäntä   |
|  Salme Karppinen  | … |  Marttilan emäntä   |
|  Keijo Lindroos  | … |  Nieminen   |
|  Pekka Valkeejärvi  | … |  poika-Nieminen   |
Erot aiempiin Niskavuori-filmatisointeihin

Kassilan Niskavuoressa juonen kulkua on tiivistetty aiempiin Niskavuori-elokuviin verrattuna, etenkin Niskavuoren leipä -näytelmän osalta. Muutokset ovat kuitenkin vähäisiä. Niskavuoressa korostetaan poliittisia vastakkaisuuksia rohkeammin kuin näytelmien varhaisemmissa filmatisoinneissa. Toisen maailmansodan uhka on Niskavuoren jälkipuoliskossa näkyvämmin esillä kuin vuoden 1954 Niskavuoren Aarnessa, joka on Niskavuoren leivän ensimmäinen filmatisointi. Pintapuolisia eroja on muun muassa esineissä, joista Loviisa huomaa jonkun vierailleen öiseen aikaan Ilona Ahlgrenin luona. Niskavuoren naisten osuus elokuvasta on noin 66 minuuttia. Niskavuoren leivän osuus on 49 minuuttia. Näytelmien välisessä siirtymässä hypätään ajassa viitisen vuotta eteenpäin ja vuodenaika vaihtuu sydäntalvesta kesäksi.
Kassilan Niskavuori toistaa perinteistä Niskavuori-kuvastoa viljapelloilla kulkevine isäntineen, piikoineen, puhelinkeskusneiteineen, kahvitteluineen ja rovasteineen. Elokuvan alussa ollaan heinäpellolla, kuten Loviisassa (1946) ja Niskavuoren Aarnessa (1954). Kertaustyylistä kerrontaa käytettiin myös elokuvan still-kuvissa.
Ennakkojulkisuus

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Kun yhdistetään Niskavuoren naiset ja Niskavuoren leipä nähdään selvästi, miten Suomi muuttui 30-luvulla. Agraari-Suomi alkoi muuttua teolliseksi, kansallinen Suomi sosiaaliseksi, autoritäärinen demokraattiseksi. Tällä hetkellä lienemme yhtä suurten muutosten alussa.” | ” |
– Elokuvan ohjaaja Matti Kassila lehdistötiedotteessa 2. maaliskuuta 1984
Niskavuori oli Kassilalle eräänlainen juhlaelokuva: hänen esikoisohjauksestaan tuli kuluneeksi 35 vuotta, elokuva oli hänen 30. ohjaustyönsä ja hän täytti 60 vuotta tammikuussa 1984.
Niskavuori sai runsaasti ennakkojulkisuutta. Elokuvan tuottajat viittasivat kansakunnan yhteiseen menneisyyteen. Lisäksi Niskavuori haluttiin assosioida suomalaisen elokuvan kultakauteen, 1930- ja 1940-lukuihin. Myös särkkäläistä retoriikkaa käytettiin, kun puhuttiin ”kansallisesta elokuvasta”. Niskavuoren mainosjulisteessa pääpaino on perheellä – tosin ei elokuvan alun Martta–Aarne-akselille perustuvalla ydinperheellä. Julisteessa poseeraavat Loviisa, Aarne ja Ilona perinteisessä perhekuvassa. Niskavuoren ennakkomainosten iskulauseissa puhuteltiin potentiaalista katsojaa yksikön toisessa persoonassa: ”Täällä olet syntynyt ja tänne kuulut”. Toinen teema oli yhteisöllisyys ja suomalainen kulttuuriperintö: ”Niskavuori – pala kotimaamme historiaa”.
1980-luvun puolivälissä Wuolijoen Niskavuori-näytelmistä oli tullut muoti-ilmiö. Niitä esitettiin teattereissa kautta Suomen, ja osa tuotannoista sai maanlaajuistakin huomiota. Wuolijoen syntymästä tuli kuluneeksi sata vuotta, hänen elämäntarinastaan tehtiin muun muassa baletti nimeltään Tulilintu ja hänen muistelmansa julkaistiin uusintapainoksena. Vuonna 1987 Yleisradio tuotti kaksi Niskavuori-aiheista televisioelokuvaa, Niskavuoren nuori emäntä ja Niskavuoren Heta ja televisionäytelmän Entäs nyt, Niskavuori.
Julkaisu

Niskavuoren yleisömenestys oli suhteellisen hyvä, noin 147 000 katsojaa.
Yleisradio Oy julkaisi elokuvan DVD:nä vuonna 2013. DVD:n kannessa on käytetty alkuperäisen julisteen sijasta eroottissävytteistä kuvaa, jossa Aarne painautuu Ilonan povea vasten silmät suljettuina.
Arviot

Eräät arvioijat pitivät teosta melko turhana uudelleenlämmityksenä vailla omaperäistä tulkintaa. Dialogin vanhanaikaisuutta kavahdettiin ja teosta pidettiin turhan perinteisenä. Niskavuoren kuvallista ilmaisua pidettiin tyypillisen 1980-lukulaisena: kellertävää sivuvaloa, pitkää optiikkaa ja zoomauksia. Lavastus sai kiitosta yksityiskohtien tarkkuudesta ja näyttävistä miljöistä.
Osaa kriitikoista teoksen vanhanaikaisuus viehätti. Elokuvaa luonnehdittiin ”hyvinhoidetuksi museoksi”, jossa kaikki olennainen on oikealla paikallaan. Kriitikot käsittelivät Niskavuorta ”suomalaiskansallisena mytologiana”. Puolen vuosisadan takainen talonpoikainen menneisyys asetettiin vastakkain 1980-luvun kanssa. Menneisyydessä nähtiin paitsi agraarikulttuuri, myös ”yhteisöllisyys” ja ”aitous”, joita tosin varjosti ”ahdasmielisyys”. 1980-luku edusti oman aikansa kriitikoille ”arvottomuutta” ja ”tyhjyyttä”.
Heinäkuun 1992 televisioesityksen yhteydessä Katso-lehden kriitikko Antti Lindqvist kutsui elokuvaa pirttidraamaksi, jonka kantaviksi voimiksi osoittautuvat ”Wuolijoen selkeiden vastavoimien varaan rakentama dramaturgia” sekä ”Rauni Luoman yhtä aikaa herkkä ja luja roolisuoritus”. Lindqvist tuo esiin dialogin vanhahtavan mahtipontisuuden ja ulkokuvien niukkuuden. Hyvinä puolina hän mainitsee eräät vahvatunnelmaiset jaksot.
Pääosasuorituksia on kiitetty muidenkin kuin Jussilla palkittujen osalta. Esko Salmisen roolisuoritus on erään kriitikon mukaan ”lämpimän luja”, Satu Silvon ”luonnonraikas”.
Sakari Toiviainen

Matti Sakari Toiviainen (s. 25. lokakuuta 1946 Kajaani) on suomalainen elokuvantutkija, toimittaja ja tietokirjailija. Sakari Toiviainen työskenteli pitkään Kansallisessa audiovisuaalisessa arkistossa, josta hän jäi eläkkeelle vuonna 2009. Hän tekee toimittajan ja kirjailijan töitä ja on julkaissut useita tietokirjoja.
Suomen tietokirjailijat myönsi vuonna 2006 Toiviaiselle 5 000 euron suuruisen Tietokirjailijapalkinnon laajasta ja ansiokkaasta tietoteostuotannosta.
Aiheesta muualla

Helsingin kaupunginkirjasto. (Arkistoitu – Internet Archive)
Taisto Toivonen

Taisto Johannes Toivonen (3. helmikuuta 1921 Tyrvää – maaliskuu 2011) oli suomalainen taidemaalari ja graafikko. Hänen julkisia töitään ovat muun muassa seinämaalaukset Tampereen säästöpankissa (1956), Pispalan paloasemalla (1958) ja Tampereen kauppaoppilaitoksessa (1966).
Toivonen aloitti piirtämisen 15-vuotiaana ja opiskeli vuosina 1949–1952 maalausta ja grafiikkaa Suomen Taideakatemian koulussa. Hän teki lisäksi opintomatkoja Ranskaan ja Espanjaan. Hän osallistui yhteisnäyttelyihin kotimaassa vuodesta 1953 ja ulkomailla vuodesta 1954 lähtien. Ulkomailla Toivosen töitä oli esillä muun muassa Ruotsissa, Norjassa, Tanskassa, Saksassa, Neuvostoliitossa ja Kiinassa. Omia näyttelyjä Toivonen piti vuodesta 1951 lähtien. Hänen teoksiaan on Ateneumin taidemuseon, Tampereen, Vammalan ja Porin kaupunkien sekä useissa muissa koti. ja ulkomaisissa kokoelmissa.
Työuransa Toivonen teki palomiehenä Tampereella. Hänen läheinen ystävänsä oli sittemmin pilapiirtäjänä tunnettu Seppo Syrjä.
Palkinnot

Tampereen kaupungin tunnustuspalkinto 1973
Aiheesta muualla

Taisto Toivonen (Arkistoitu – Internet Archive), Jyväskylän taidemuseo
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa
Anne Tolvanen

| Anne Tolvanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1965 (ikä 59–60)
Ammatti:  metsäekologian professori, ohjelmajohtaja
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oulun yliopisto (FM 1989, FT 1994)
Instituutti:  Luonnonvarakeskus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Anne Tolvanen (s. 1965) on suomalainen kasvitieteilijä, joka on toimii Luonnonvarakeskuksessa metsien monikäytön ekologian professorina ja ohjelmajohtajana. Hän on Suomen kestävyyspaneelin jäsen (2019-2021).
Tolvanen valmistui Oulun yliopistosta valmistui filosofian maisteriksi (pro gradu 1989 Avohakkuun ja maanmuokkauksen vaikutus lakialueen lämpöoloihin Kuusamossa) ja edelleen filosofian tohtoriksi. Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (1994) oli otsikoitu Recovery ability and plant architecture : a comparison of two Ericaceous dwarf shrubs.
Aiheesta muualla

Anne Tolvasen Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät :  Google Scholar  ORCID  Publons  ResearcherID
Tonatiuh

Tonatiuh kuvattuna Codex Telleriano-Remensiksessä
Tonatiuh oli asteekkien auringonjumala ja soturien jumala. Ne jotka kuolivat häntä palvellessaan saivat ikuisen elämän. Tonatiuh hallitsi Tolan-nimistä paratiisia, jonne pääsivät kaatuneiden soturien ja synnytyksessä kuolleiden naisten sielut.
Tonatiuh oli uskomusten  mukaan viidennen ja viimeisen ajan eli viidennen auringon jumala. Keski-Amerikan nahua-kansojen myyteissä Tonatiuhin aikaa edeltää neljä aikaa, joista jokainen päättyy tuhoon.Tonatiuh yhdistettiin kotkaan, ja asteekit liittivät hänet myös Huitzilopochtliin.
Asteekit uskoivat, että Tonatiuh syntyi joka päivä aamunsarastuksessa ja kuoli auringon laskiessa. Hänen jokapäiväinen matkansa taivaan halki vaati suunnattomia ponnistuksia. Asteekkien uskonnon mukaan jumalat tekivät uhrauksia voidakseen luoda Tonatiuhin aina uudelleen ja ravitakseen häntä raskaalla matkallaan. Tonatiuhin julmat palvontamenot edellyttivät ihmisverta ja sydämiä. Säännöllisillä ihmisuhreilla uskottiin voivan taata maailman jatkuminen.
Tonatiuh esitetään yleensä värikkäänä kiekkona. Jumala on myös kuvattu asteekkien kalenterin keskellä, pitämässä ihmisten sydämiä kotkankynsissään.
Tikkurila (yritys)

| Tikkurila Oyj |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Suojelemme ja kaunistamme maailmaa
Yritysmuoto:  Julkinen osakeyhtiö
Perustettu:  1862
Toimitusjohtaja:  Meri Vainikka
Puheenjohtaja:  Michael McGarry
Kotipaikka:  Vantaa, Suomi
Liikevaihto:   226,8 milj. €  (2021)
Liikevoitto:   10,3 milj. € (2021)
Tilikauden tulos:   35,4 milj. € (2021)
Henkilöstö:   572 (2021)
Kotisivu:  www.tikkurila.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tikkurila Oyj (entinen Tikkurilan Väritehtaat Oy) on suomalainen maaleja ja lakkoja valmistava yhtiö. Yhtiön pääkonttori ja tärkeimmät tuotantolaitokset sijaitsevat Vantaan Tikkurilan suuralueen Kuninkaalan kaupunginosan luoteiskulmassa Keravanjoen varrella. Tikkurila Oyj:n on omistanut vuodesta 2021 yhdysvaltalainen PPG Industries.
Tikkurilan toimitusjohtajana on toiminut 22. marraskuuta 2021 lähtien Meri Vainikka. Väliaikaisena toimitusjohtajana toimi 14. kesäkuuta – 21. marraskuuta 2021 Markus Melkko. Hänen edeltäjänsä Elisa Markula siirtyi Oriolan toimitusjohtajaksi.
Historia > Toiminnan alku vernissatehtaalla

Tikkurila Oyj:n historian lasketaan alkavan vuodesta 1862, jolloin Keravanjoen Tikkurilankoskeen rakennettiin öljynpuristamo ja perustettiin Dickursby Oljeslageri -niminen yhtiö. Hankkeen takana oli Tikkurilan kartanon omistaja Anders Lorenz Munsterhjelm. Koskessa oli pyörinyt vesimylly jo vuodesta 1757, mutta Helsinki–Hämeenlinna-rautatien rakentaminen 1860-luvulla ja Tikkurilan aseman syntyminen aivan kosken viereen teki paikasta ihanteellisen teollisuudelle. Tehdas puristi pellavaöljyä, jota käytettiin pintakäsittelyaineena, sekä keitti siitä vernissaa, jota käytettiin maalien valmistukseen.
Omistajanvaihdosten jälkeen öljypuristamo ja vernissankeittämö päätyi 1885 helsinkiläisen kauppaliikkeen Schildt & Hallbergin omistukseen. Tehtaan toimintaa laajennettiin ja tehostettiin, ja vuosisadan vaihteessa Tikkurilan tehdas oli jo maan hallitseva vernissanvalmistaja. Lisäksi Hjalmar Schildt ja Mauritz Hallberg, jotka olivat vanhoja siemenkauppiaita, rakennuttivat Tikkurilaan siemenkaristuslaitoksen, jossa havupuiden kävyistä irrotettiin siemenet ulkomaille myyntiä varten. Tikkurilan tehtaan siemenet toivat yhtiölle hopeamitalin Pariisin maailmannäyttelyssä 1889.
Vuonna 1919 yhtiö, joka jo ennestään tuotti maalin tärkeimpiä raaka-aineita öljyä ja vernissaa, ryhtyi valmistamaan maaleja ja lakkoja sekä kärrynrasvaa, kiillotusvahaa ja pähkinäpetsiä. Maalien valmistus osoittautui menestykselliseksi, ja yhtiö kasvoi vähä vähältä Suomen suurimmaksi maali- ja lakkavalmistajaksi. Tehdasalue kasvoi voimakkaasti 1920-luvulla, kun Schildt & Hallberg osti maa-alueita Tikkurilan rautatieaseman itäpuolelta. 1930-luvulla alue kasvoi entisestään rakennuslaajennuksilla ja uusilla sivurakennuksilla. Tehdastoiminnan lisäksi aluetta käytettiin varastointiin ja asumiseen. 1940-luvulla yrityksen toiminta alkoi sijoittua kummallekin puolelle Tikkurilankoskea, ja 1960-luvulla joen eteläpuolelle valmistui Woldemar Baeckmanin suunnittelema hallintorakennus. Tehdasalueelle rakennettiin pistoraide, jonka avulla tuotteita voitiin lastata suoraan junanvaunuihin. Viikoittain alueella lastattiin lähes 3 000 kiloa tuotteita, joista valtaosa kuljetettiin Helsinkiin. Kysynnän kasvaessa markkinat laajenivat pääkaupunkiseudun ulkopuolelle. Öljyn ja vernissan tuotanto lopetettiin 1960-luvulla, mutta ajasta on yhä muistona kadunnimi Vernissakatu.
Historia > Monicolor-tehdas

Rikkihappo Oy, nykyinen Kemira Oyj, osti vuonna 1972 Schildt & Hallbergin ja ryhtyi laajentamaan ja modernisoimaan tehdasta, joka oli jo pitkään kärsinyt tila- ja kapasiteettiongelmista. Vuonna 1976 joen toiselle puolelle Kuninkaalaan valmistui uusi Monicolor-maalitehdas, joka oli valmistuessaan maailman automatisoiduin maalituotantolaitos, ja sen myötä alkoi tehtaan muutto pois vanhalta paikaltaan Tikkurilankoskelta ja radan varresta. Vanhalla tehdasalueella oli toimintaa vuoteen 1988 saakka, kunnes kaikki sen rakennukset purettiin vuosikymmenen lopulla, lukuun ottamatta vuonna 1912 rakennettua punatiilistä vernissatehdasta, joka toimii nykyään monitoimi- ja nuorisotalona. Uusi tehdasalue nousi kauemmas Tikkurilan keskustasta, mutta kuljetuksissa voitiin edelleen käyttää rautatietä: vuoteen 2019 asti maalitehtaalle erkani pistoraide Tikkurila–Hakkila-radalta.
Vuonna 1975 yhtiön nimeksi vaihdettiin Tikkurilan Väritehtaat Oy, joka lyheni 1986 muotoon Tikkurila Oy. 1970-luvulla Neuvostoliitosta tuli maaleille tärkeä vientimaa.
Historia > Omistajuus ja markkinat

Maaliskuussa 2010 Kemira luopui Tikkurilasta, jolloin Kemira jakoi valtaosan Tikkurilan osakkeista osinkona omille osakkeenomistajilleen. Tikkurila sai näin pääosin samat omistajat kuin Kemira. Osakkeen noteeraus Helsingin pörssissä alkoi 26. maaliskuuta 2010. Kemiralle jäi 14 % Tikkurilan osakekannasta. Tikkurilan osuus Kemiran liikevaihdosta vuonna 2009 oli 21,2 %. Kemira myi loput Tikkurilan osakkeensa vuonna 2011.
Joulukuussa 2020 yhdysvaltalainen PPG Industries teki ostotarjouksen Tikkurilasta. Tarjouksen tekivät myös alankomaalainen Akzo Nobel ja tanskalainen Hempel. Tikkurilan osakkeen noteeraus Helsingin pörssissä päättyi 27. lokakuuta 2021 PPG:n saatua omistusoikeuden Tikkurilan kaikkiin osakkeisiin.
Tikkkurila omistaa Venäjällä toimivan tytäryhtiön OOO Tikkurilan.
Tuotemerkit

Tikkurila (kansainvälinen)
Beckers (kansainvälinen)
Alcro (Ruotsissa)
Vivacolor (Baltian maissa)
Finncolor (Venäjällä, Tikkurilan perustama)
Kraski Teks (Venäjällä, venäläistä perua)
Triviaa

Commodore 64 -tietokoneelle julkaistiin vuonna 1986 videopeli Painterboy, joka mainosti Tikkurilan maaleja.
Aiheesta muualla

Tikkurilan konsernisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Tikkurilan kotisivut suomeksi
Tikkurilan portaali
Kansalliskirjaston digitoidut aineistot: Tikkurilan tehtaiden tuoteluettelot
Manninen, Kirsti: Värikartta. 150 vuotta Tikkurilan tarinoita. Tikkurila 2012. ISBN 9789525030471.
Hjalmar Schildt
Vernissankeittoa vernissatehtaassa vuonna 1931.
Ilmakuva maalitehtaan alueesta Tikkurilan aseman kupeessa vuonna 1977. Kaikki Keravanjoen pohjoispuolen tehdas- ja konttorirakennukset purettiin 1980-luvun lopulla, lukuun ottamatta oikeassa alakulmassa näkyvää vernissatehdasta.
1970-luvun tuotantolaitos Kuninkaalassa on edelleen toiminnassa. Yritys on kuitenkin suunnitellut siirtymistä muualle ja hakenut kiinteistöilleen asemakaavamuutosta.
Juho Timonen

Juho Antti Timonen (17. tammikuuta 1898 Haukipudas – 19. lokakuuta 1949) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä joukkueenjohtajana. Hän osallistui myös niin sanottuihin heimosotiin Petsamon retkellä vuonna 1920.
Perhetausta

Hänen äitinsä oli Elsa Maria Timonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna vasta 1920 Hilma Sylvia Haikan kanssa.
Opinnot

Timonen suoritti yksityisesti viidennen luokan Hämeenlinnan suomalaisessa yhteiskoulussa vuonna 1925 ja seitsemänen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1927. Hän kävi Reserviupseerikoulun vuosina 1925 – 1926 ja Kadettikoulun erikoiskurssin vuosina 1927 – 1928 sekä suoritti Sotilashallinnollisen koulun Iensimmäisen jakson vuosina 1931 – 1932 ja toisen jakson vuosina 1935 – 1936.