stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heikki Hietanen (uimari)

Heikki Johannes Hietanen (30. elokuuta 1914 Helsinki – 27. toukokuuta 2000 Helsinki) oli suomalainen kilpauimari. Hän oli Suomen parhaita vapaauimareita 1930-luvun jälkipuoliskolla ja 1940-luvulla.
Hietanen kilpaili Berliinin olympialaisissa 1936. Hän pääsi 100 metrin vapaauinnissa alkueristä jatkoon ajalla 1.01,0 mutta karsiutui välierissä ajalla 1.00,5. Hän karsiutui 400 metrin vapaauinnin alkuerissä ajalla 5.08,9. Hän voitti pohjoismaisessa maaottelussa 100 metrin vapaauinnin vuonna 1935. Akateemisissa MM-kilpailuissa hän saavutti kaksi hopeaa.
Hietanen voitti Suomen-mestaruuden 100 metrin vapaauinnissa vuosina 1936, 1938–1939 ja 1943–1948 sekä 400 metrin vapaauinnissa vuosina 1934, 1936–1937 ja 1939. Hän voitti 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä 13 Suomen-mestaruutta. Vuonna 1948 hän voitti vesipallon Suomen-mestaruuden. Hän edusti seuratasolla Helsingin Uimareita.
Hietanen paransi Suomen-ennätystä vuosina 1934–1937 kaksi kertaa 100 metrin vapaauinnissa, neljä kertaa 200 metrin vapaauinnissa, kaksi kertaa 400 metrin vapaauinnissa ja kerran 1 500 metrin vapaauinnissa. Hän alitti vuonna 1935 ensimmäisenä suomalaisena 100 metrin vapaauinnissa minuutin rajan ajallaan 59,5, joka säilyi Suomen-ennätyksenä 20 vuotta. Myös hänen 200 metrin vapaauinnin ennätyksensä 2.16,0 vuodelta 1937 alitettiin vasta vuonna 1955. Hänen paras aikansa 400 metrin vapaauinnissa oli 5.05,8 vuodelta 1936, ja se oli Suomen-ennätys vuoteen 1950 saakka. Hietasen Suomen-ennätysaika 1 500 metrillä oli 21.46,2 vuodelta 1936, ja sen alitti Vilho Nurmi jo seuraavana vuonna.
Laura Hietamäki

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten salibandy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tampere 2015 |  |  |
Laura Hietamäki (s. 27. helmikuuta 1991) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Suomen naisten maajoukkueessa 13 ottelua ja saavuttanut MM-hopeaa Tampereella 2015. Hän on tehnyt maaotteluissa kolme maalia.
Naisten Salibandyliigassa Hietamäki on edustanut SB-Prota kaudesta 2010–2011 alkaen. Hän on voittanut SM-kultaa vuosina 2014, 2018 ja 2019 ja saavuttanut SM-hopeaa vuosina 2012, 2013, 2015, 2017 ja 2021 sekä SM-pronssia 2011 ja 2016. Hän on pelannut liigassa 241 runkosarjaottelua, joissa hän on tehnyt 142 maalia ja saanut 163 syöttöpistettä, sekä 96 pudotuspeliä, joissa hän on tehnyt 46 maalia ja antanut 43 maalisyöttöä.
Laura Hietamäen kaksossisko Mirja Hietamäki on myös salibandyn pelaaja.
Hevaa

| Hevaa Коваши, Kovaši |
| --- | --- |
 Hevaan kyläryhmä vuoden 1860 kartalla.
 Hevaa
 Koordinaatit: 59°54′3″N, 29°14′50″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Lomonosovin piiri
Kunta:  Lepäsi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2015):  113
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hevaa eli Vepsä (ven. Коваши́, Kovaši, ruots. Hevas) on kylä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Lepäsin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Hevaanjoen varrella 14 kilometriä Lepäsistä lounaaseen. Kylässä on 113 asukasta (vuonna 2015).
Historia

Kaprion kihlakunnan Djatlitsyn pogostaan kuuluneet Hevaanjoen varren kylät mainitaan Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Seudun kanta-asukkaat olivat uskonnoltaan ortodoksisia inkerikkoja. Peter von Köppenin mukaan Hevaanjoen keski- ja alajuoksun inkeroiskyliä olivat Hevaan eli Vepsän lisäksi Koskenkylä (ven. Lomonosovo), Huurola (Šiškino), Tönttölä, Murto (Murdovštšina), Syrjä (Sjurje) ja Lentiisi (Lendovštšina). Vääskylässä ja Kangaspäässä asui myös äyrämöisiä. Hevaan inkerikoilta kerättiin 1800-luvulla runsaasti kansanrunoutta.
Ruotsin vallattua Inkerin Hevaalle perustettiin luterilainen seurakunta, joka mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1640. Vuoteen 1644 saakka sillä oli yhteinen kirkkoherra Uuden-Puuran kanssa. 1700-luvun alusta lähtien seutu kuului Kaprion luterilaiseen seurakuntaan. Hevaan luterilaisilla oli rukoushuone Ojankylässä.
Vuonna 1788 Hevaalle rakennettiin Neitsyt Marian ilmestykselle omistettu ortodoksikirkko. Hevaanjoen ja Suomenlahden rantakylissä asuneista seurakuntalaisista oli inkerikkojen lisäksi viidesosa tilanomistajien seudulle siirtämiä venäläisiä. Kirkonkylän talonpojat olivat sen vieressä sijainneen kartanon maaorjia. Vuonna 1862 kylässä oli 53 taloa ja 231 asukasta.
Vuonna 1899 Hevaasta tuli volostin keskus. 1900-luvun alussa Hevaa kuului Pietarin kuvernementin Pietarhovin kihlakunnan Hevaan volostiin. Kylässä oli semstvon koulu, kansankirjasto ja lukusali. Puinen ortodoksikirkko korvattiin kivikirkolla vuonna 1917. Neuvostoaikana se toimi sairaalana.
Venäjän vallankumouksen jälkeen Hevaa toimi kyläneuvoston keskuksena. Vuonna 1960 se liitettiin Uustian kyläneuvostoon. Lentiisi ja Murto yhdistettiin Hevaan kylään vuonna 1973. Vuodesta 1974 lähtien se kuului Harmaalan kyläneuvostoon.
Nykypäivä

Hevaan kautta kulkee Yhinmäen ja Sosnovyi Borin välinen asfaltoitu maantie. Kylästä on linja-autoyhteydet Lepäsiin, Sosnovyi Boriin ja Pietariin. Lähistöllä on entisiä kalanviljelyaltaita, joille suunnitellaan uutta käyttöä.
Kylän kesäasukkaiden määräksi arvioidaan noin 450 henkeä. Sen ympärillä on kolme puutarhapalsta-aluetta, joissa asuu arviolta yli tuhat lomanviettäjää. Palveluihin kuuluvat kulttuuritalo, lääkintäasema ja kauppa.
Bysanttilainen Ateena

Pyhien apostolien kirkko 900-luvulta Agoran arkeologisella alueella.
Ateena (myöhäisbysanttilaisella kaudella mm. Setína, Σετίνα) oli Bysantin valtakunnan aikana (noin 300/600–1400-luvut) eli Kreikan keskiajalla edelleen merkittävä kaupunki, vaikkakin se oli menettänyt antiikin aikaisen asemansa kulttuurissa, koulutuksessa, politiikassa ja kaupassa pääkaupungille Konstantinopolille ja muille suuremmille keskuksille, kuten Thessalonikille ja myöhemmin Mystrakselle. Ateenan bysanttilaista kulta-aikaa olivat erityisesti keskibysanttilaisen kauden vuodet 1000–1200, jolta ajalta kaupungissa ja sen lähialueilla on säilynyt useita kirkkoja ja luostareita.
Ateenan ja koko Kreikan varhaiskristillistä ja bysanttilaista aikaa esittelee kaupungin Bysanttilainen ja kristillinen museo.
Historia > Keski- ja myöhäisbysanttilainen kausi

Noin vuonna 850 Ateenasta tuli arkkipiispanistuin, mistä alkaa kaupungin keskibysanttilainen kausi. Tuolla kaudella kehittyi oma, keskibysanttilainen ateenalainen kirkkotyyppi, pienet kreikkalainen risti neliössä -arkkitehtuuria edustavat kahdeksansivuisella, punatiilikattoisella kupolilla varustetut kirkot. Kirkoissa hyödynnettiin usein antiikin aikaisten rakennusten osia. Varhaisimpia esimerkkejä Ateenassa on Agoran laidalla sijaitseva Pyhien apostolien kirkko.
Ateenan keskibysanttilaista huippukautta olivat 1000– ja 1100-luvut. Tuolla ajalla kaupungin merkitys Bysantin kaupunkien joukossa kasvoi jälleen, ja siitä tuli uudelleen merkittävä kauppakaupunki. Samalla kaupunki laajeni jälleen myöhäisroomalaisen kaupunginmuurin ulkopuolelle. Tuolloin rakennettiin myös suuri osa kaupungin ja sen lähialueiden säilyneistä bysanttilaisista kirkoista ja luostareista. Kaupungin kaupunginosista tiedetään Akropoliin ja Agoran alueiden lisäksi nimeltä Tzykanisterion, Konkhyliarioi ja Elafos. Kaupungin talous perustui maanviljelykseen ja käsityöteollisuuteen sekä kasvavaan kauppaan. Hallinnollisesti kaupunki kuului keskibysanttilaisella ajalla Kreikan themaan, joka keskus oli Thívassa.
Vuonna 1018 keisari Basileios II kävi kaupungissa ja rukoili Parthenonin kirkossa voittoa bulgaareja vastaan. 1100-luvulla kaupungissa vierailivat ja sitä kuvaavat anglosaksinen pyhiinvaeltaja Saewulf ja arabimaantieteilijä Al Idris. Samalla vuosisadalla kaupunki kärsi myös normannien ja saraseenien hyökkäyksistä.
Keskibysanttilainen kausi päättyi neljänteen ristiretkeen vuonna 1204. Seuranneella myöhäisbysanttilaisella kaudella Ateenaa hallitsivat frankit, katalaanit, firenzeläiset ja venetsialaiset. Kaupungista käytettiin nimimuotoja Setíne(s), Setína(s), Satíne(s) ja Stínes  (Σετίνε(ς), Σετίνα(ς)), Σατίνε(ς), Στίνες), mitkä nimitykset olivat peräisin ilmaisusta stin Athína (στην Αθήνα, ”Ateenaan”). Akropoliin alue ympäröitiin Rizokastro(n)-muurilla. Muurin osina hyödynnettiin jälleen antiikin aikaisten rakennusten, kuten Herodes Atticuksen odeionin ja Eumeneen stoan, seiniä. Propylaia muutettiin frankkihallitsijan palatsiksi ja Erekhtheion sotajoukkojen päämajaksi. Parthenonista tehtiin katolinen Notre Damen kirkko, ja siihen rakennettiin kellotorni. Lisäksi Akropoliille rakennettiin muun muassa niin kutsuttu Frankkien torni sekä muita torneja ja linnoitteita.
Bysanttilainen aika päättyi Ateenassa, kun osmanit valtasivat kaupungin 1456–1458. Osmanivallan aikana kaupunki taantui jälleen, sillä aluetta hallittiin  Thessalonikista.
Bysanttilaiset muistomerkit

Ateenan ja sen metropolialueen merkittävimmät säilyneet bysanttilaisen ja jälkibysanttilaisen ajan kohteet ovat:
Bysanttilaiset muistomerkit > Kirkot

Johannes Teologin kirkko (Ioánnis Theológos), Pláka
Kaikkien pyhien kirkko (Ágioi Pántes), Ampelókipoi
Panagía Gorgoepíkooksen kirkko (Panagía Theotókos Gorgoepikóos, Palaiá Mitrópoli), Pláka – Ateenan vanha katedraali nykyisen Neitsyt Marian ilmestyksen katedraalin vieressä
Panagía Kapnikaréan kirkko (Panagía Kapnikaréa), keskellä Ermoú-katua
Panagía Pantánassan kirkko (Panagía Pantánassa), Monastiráki
Pyhien apostolien kirkko (Ágioi Apóstoloi Soláki), Agoran arkeologinen alue
Pyhien ruumiittomien kirkko (Ágioi Asómatoi), Thiseío
Pyhien Theodorosten kirkko (Ágioi Theódoroi), lähellä Klafthmónos-aukiota
Pyhän haudan kirkko (Metóchi Panágiou Táfou), myös Pyhien Palkattaparantajien kirkko (Ágioi Anárgyroi Kolokynthoí), Anafiótika – jälkibysanttilaisen ajan kirkko bysanttilaisen kirkon paikalla
Pyhän Katariinan kirkko (Agía Aikateríni), Pláka, lähellä Lysikrateen muistomerkkiä
Pyhän Nikolaoksen kirkko, Rhangabeksen (Ágios Nikólaos Ragkavá), Pláka, lähellä Anafiótikaa
Vapahtajan kirkastumisen kirkko (Metamórfosi Sotíros), Pláka, lähellä Akropolista
Vapahtajan kirkko, Kottakiksen (Sotíra tou Kottáki), Pláka
Vapahtajan kirkko, Lykodemoksen (Sotíra tou Lykodímou), Sýntagma – Ateenan suurin säilynyt bysanttilainen rakennus; nykyinen venäläisortodoksinen Pyhän Kolminaisuuden kirkko
Bysanttilaiset muistomerkit > Luostarit

Dafnín luostari (Moní Dafníou), Chaïdári – nykyisin Unescon maailmanperintökohde
Kaisarianín luostari (Moní Kaisarianís), Kaisarianí
Taksiarkkien luostari (Moní Taxiarchón Petráki, Ágioi Asómatoi Taxiárches), Kolonáki
Kirjallisuutta

Kaldellis, Anthony: The Christian Parthenon: Classicism and Pilgrimage in Byzantine Athens.  Cambridge University Press, 2009.  ISBN 0521882281
Aiheesta muualla

Βυζαντινός Περίπατος στην Αθήνα - Bysanttilaista Ateenaa esittelevä sivusto (kreikaksi)
Varhaiskristillisen basilikakirkon rauniot Glyfádassa.
Panagía Kapnikaréan kirkko noin vuodelta 1050 Ateenan nykyisessä ydinkeskustassa.
Panagía Gorgoepíkooksen kirkon Kristus Kaikkivaltias (Pantokrator) -maalaus.
Hiekkamyrsky
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dust storms around the world The Guardian.  27.9.2009. (englanniksi) valokuvia hiekkamyrskyistä maailmalla.
Hietatokot

| Hietatokot |
| --- | --- |
 Venetsiantokko (Pomatoschistus canestrinii)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Tokkokalat Gobiiformes
Heimo::  Tokot Gobiidae
Suku::  Hietatokot Pomatoschistus  Gill, 1863
Katso myös
   Hietatokot Wikispeciesissä   Hietatokot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hietatokot (Pomatoschistus) on tokkojen suku, johon kuuluvat seuraavat lajit:
Pomatoschistus bathi – Nokihietatokko Miller, 1982
Pomatoschistus canestrinii – Venetsiantokko (Ninni, 1883)
Pomatoschistus knerii – Rusohietatokko (Steindachner, 1861)
Pomatoschistus lozanoi – Kuultohietatokko (de Buen, 1923)
Pomatoschistus marmoratus – Marmorihietatokko (Risso, 1810)
Pomatoschistus microps – Liejutokko (Krøyer, 1838)
Pomatoschistus minutus – Hietatokko (Pallas, 1770)
Pomatoschistus norvegicus – Norjantokko (Collett, 1902)
Pomatoschistus pictus – Kivikkotokko (Malm, 1865)
Pomatoschistus quagga – Koruhietatokko (Heckel, 1837)
Pomatoschistus tortonesei – Kirjohietatokko Miller, 1969
High Society (kappale)

”High Society” on Porter Steelen säveltämä yhdysvaltalainen musiikkikappale 1900-luvun alusta. Se on yksi neworleansilaisen Dixieland-musiikin standardeista.
Steele kirjoitti ”High Societyn” alun perin hitaaksi marssiksi. Se julkaistiin vuonna 1901 Robert Reckerin tekemänä ragtime-sovituksena. Sovitus sisälsi Reckerin piccololle kirjoittaman vastamelodian kappaleen kolmannen osan melodialle. Myöhemmin aikakauden klarinetistit kuten Alphonse Picou ja George Baquet ottivat vastamelodian käyttöön klarinettiosuutena muokaten ja tulkiten sitä omaan soittoonsa sopivaksi. ”High Societystä” tuli tämän osuuden vaatiman teknisen osaamisen ansiosta suosittu klarinetistien koesoittokappale.
Joe ”King” Oliver nauhoitti kappaleen vuonna 1923. Oliverin yhtyeeseen kuuluivat Louis Armstrong ja klarinetisti Johnny Dodds.
Itse kappaleesta on nauhoitettu lukuisia versioita, ja lisäksi sen kuuluisaa klarinettimelodiaa on lainattu eri yhteyksissä osoituksena soittajan teknisestä taituruudesta. Armstrong käytti melodianpätkää nauhoituksessaan ”Sweethearts on Parade”. Charlie Parker lainasi sitä kuuluisassa soolossaan kappaleessa ”KoKo”. Dexter Gordon viittasi melodiaan nauhoituksessaan ”The Chase” ja laulaja Ella Fitzgerald aloitti sillä ”St. Louis Blues” -kappaleessa scat-soolonsa.
Hetehiirensammal

| Hetehiirensammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Bryopsida aitosammalet
Alaluokka::  Bryidae hiirensammalet
Lahko::  Bryales
Heimo::  Bryaceae
Suku::  hiirensammalet Bryum
Laji::  weigelii
Kaksiosainen nimi
 Bryum weigelii  Spreng. in Biehler 
Synonyymit
 Ptychostomum weigelii (Biehler) J.R.Spence 
Katso myös
   Hetehiirensammal Wikispeciesissä   Hetehiirensammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hetehiirensammal (Bryum weigelii) on pienehkö (1 - 6 cm) sammal. Se on pystykasvuinen ja väriltään ainakin aurinkoisilla paikoilla voimakkaan punertava. Sen lehdet ovat tyvinurkista johteiset, tyvestä leveät ja teräväkärkiset. Niissä on voimakas keskisuoni. Punainen varsi erottuu selvästi, koska lehdet ovat harvassa.  Se on kaksikotinen ja sillä on hyvin harvoin itiöpesäkkeitä.
Levinneisyys

Hetehiirensammalta esiintyy pohjoisella pallonpuoliskolla. Suomessa koko maassa, pohjoisessa yleisempänä kuin etelässä.
Elinympäristö

Hetehiirensammal kasvaa nimensä mukaisesti lähteissä ja niiden ympäristössä sekä tihkupinnoilla.
Aiheesta muualla

ITIS: Bryum weigelii (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q15318533  Wikispecies: Bryum weigelii  BioLib: 90677  CoL: NKH7  EoL: 925815  EUNIS: 197877  GBIF: 2676686  iNaturalist: 159574  IRMNG: 10343789  ITIS: 15968  NBN: NBNSYS0000036591  Open Tree of Life: 3856898  Plant List: tro-35153107  PLANTS: BRWE70  Tropicos: 35153107  WFO: wfo-0001177468  Laji.fi: MX.43475
Hieronymos Rhodoslainen

Hieronymos Rhodoslainen (m.kreik. Ἱερώνυμος ὁ Ῥόδιος, Hierōnymos ho Rhodios, lat. Hieronymus Rhodius; n. 300 eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi, joka luetaan yleensä kuuluneeksi peripateettiseen koulukuntaan. Hän oli kotoisin Rhodokselta.
Hieronymos oli Aristoteleen oppilas ja Arkesilaoksen aikalainen. Hän vaikuttaa eläneen Ptolemaios II Filadelfoksen aikaan saakka. Cicero, joka kyseenalaistaa Hieronymoksen oikeuden peripateetikon titteliin, mainitsee tämän usein. Ciceron mukaan Hieronymos katsoi, että korkein hyvä tarkoitti samaa kuin vapaus kivuista ja huolista, ja kielsi, että nautintoa tulisi etsiä sen itsensä vuoksi.
Hieronymoksen teoksista ja kirjeistä on säilynyt lainauksia. Ciceron ja Rufinuksen kirjoituksista voidaan päätellä, että hän kirjoitti teoksen luvuista ja mitoista. Hän saattaa olla myös runoilijoita käsittelevän teoksen sekä Pseudo-Hesiodoksen Herakleen kilpi (Aspis Hērakleūs) -teosta käsittelevän kommentaarin kirjoittaja.
Kirjallisuutta

Fortenbaugh, W. & White, S.: Lyco of Troas and Hieronymus of Rhodes: Text, Translation and Discussion.  Transaction Publishers, 2004.  ISBN 0-7658-0253-8
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hieronymus of Rhodes
Antiikin filosofia  Peripateettinen koulukunta
| --- | --- |
Kreikkalainen aika:  Aristoteles · Theofrastos · Lampros · Aristoksenos · Khamaileon · Fanias Eresoslainen · Praksifanes · Herakleides Pontoslainen · Dikaiarkhos · Nikomakhos · Demetrios Faleronlainen · Straton · Eudemos Rhodoslainen · Hieronymos Rhodoslainen · Klearkhos Soloilainen · Lykon · Ariston Keoslainen · Satyros · Hermippos Smyrnalainen · Kritolaos
Roomalainen aika:  Diodoros Tyroslainen · Erymneos · Ariston Aleksandrialainen · Boethos Sidonlainen · Kratippos Pergamonlainen · Ksenarkhos Seleukeialainen · Ammonios Ateenalainen · Andronikos Rhodoslainen · Aspasios · Adrastos Afrodisiaslainen · Aristokles Messeneläinen · Aleksanteri Afrodisiaslainen · Aetios Antiokialainen · Olympiodoros
Käännös suomeksi
Hierokles Aleksandrialainen

Hierokles Aleksandrialainen (m.kreik. Ἱεροκλῆς ὁ Ἀλεξανδρεύς, Hieroklēs ho Aleksandreus, lat. Hierocles Alexandrinus; 400-luku) oli uusplatonilainen filosofi, joka oli aktiivinen vuoden 430 molemmin puolin. Hän opiskeli Plutarkhos Ateenalaisen alaisuudessa Ateenassa, ja opetti sen jälkeen jonkin aikaa kotikaupungissaan Aleksandriassa. Hänet karkotettiin kaupungista, ja hän siirtyi Konstantinopoliin, jossa hänen uskonnolliset mielipiteensä herättivät sellaista vastustusta, että hänet heitettiin vankilaan ja ruoskittiin julmasti.
Ainoa kokonaisena säilynyt teos Hierokleelta on kommentaari Pythagoraan kultaisiin säkeisiin. Se oli hyvin suosittu keskiajalla ja renessanssiaikana, ja se on käännetty useille kielille. Fotios ja Stobaios mainitsevat ja lainaavat eräitä muita teoksia, kuten erästä kaitselmusta ja kohtaloa koskenutta teosta, joka oli hänen suosijalleen Olympiodoros Thebalaiselle kirjoitettu lohduttava tutkielma. Hierokles vastusti astrologista fatalismia sillä perusteella, että se perustuu irrationaalisiin välttämättömyyksiin, eikä jumalalliseen kaitselmukseen. Samasta syystä hän vastusti teurgiaa ja magiaa, koska ne pyrkivät syrjäyttämään jumalallisen järjestyksen.
Vaikka Hierokles ei mainitse kristinuskoa kertaakaan säilyneissä teoksissaan, hänen teoksensa on nähty pyrkimyksenä sovittaa kreikkalaisia uskonnollisia perinteitä yhteen hänen Konstantinopolissa kohtaamiensa kristillisten uskomusten kanssa.
Kirjallisuutta

Schibli, Hermann S.: Hierocles of Alexandria.  Oxford:  Oxford University Press, 2002.  ISBN 0-19-924921-0
Antiikin filosofia  Platonismi
Hihhuli

Hihhuli on  alun perin (jyrkästä) lestadiolaisesta tai kiihkoilijasta, intoilijasta käytetty halventava nimitys, mutta nykyään sillä viitataan myös mitä tahansa uskontoa vahvasti kannattavaan henkilöön. Sanaa on käytetty 1800-luvulta asti. Sana muodostui lestadiolaisten tilaisuuksissa liikutuksissa olleiden hih huh -huudoista. Lestadiolaisuuden yleinen nimitys oli 1800-luvulla "hihhulilaisuus".
Hihhulit-nimellä tunnetaan myös ekspressionistisen taidemaalari Tyko Sallisen uskonnollista hurmosta kuvaava kuuluisa öljyvärimaalaus vuodelta 1918.
Suomen sanaksi hihhuli on todella poikkeuksellinen sikäli, että h esiintyy geminaattana. H-kirjain esiintyy kylläkin tuplana myös muutamissa lainasanoissa kuten wahhabismi, eräissä onomatopoieettisissa ilmauksissa (hohhoijaa) ja joissakin murteissa, etenkin Savon murteessa (rahhoo).
HHSNNA

| HHSNNA |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  3-Hydroksi-4-(2-hydroksi-4-sulfo-1-naftyyliatso)-2-naftaleenikarboksyylihappo
CAS-numero:  3737-95-9
PubChem CID:  77330
SMILES:  C1=CC=C2C(=C1)C=C(C(=C2N=NC3=C(C=C(C4=CC=CC=C43)S(=O)(=O)O)O)O)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C21H14N2O7S
Moolimassa:  438,412 g/mol
Sulamispiste:  330 °C
Liukoisuus veteen:  8 g/l
HHSNNA (C21H14N2O7S) on atsoväriaine ja kompleksometrinen indikaattori, jota käytetään kompleksometrisissä titrauksissa kalsiumpitoisuuden määrittämiseen.
HHSNNA:tavalmistetaan 1-amino-2-naftoli-4-sulfonihapon diatsoniumsuolan ja 3-hydroksi-2-naftoehapon atsokytkentäreaktiolla.
Käyttö

Vapaana liuoksena HHSNNA:n väri on emäksisissä olosuhteissa sininen. Metalleihin sitoutuneena se muodostaa kompleksiyhdisteen, joka on väriltään punainen. HHSNNA muodostaa kompleksin erityisesti kalsiumin kanssa, mutta ei kompleksoidu magnesiumin kanssa. Tämän vuoksi sitä voidaan käyttää indikaattorina kalsiumin määrityksessä myös magnesium-, sinkki-, mangaani-, kupari- ja nikkeli-ionien läsnä ollessa toisin kuin esimerkiksi kalmagiittiä. Kompleksometrisen titrauksen alkupisteessä HHSNNA on muodostanut punaisen kompleksin kalsiumin kanssa. Kun liuosta titrataan EDTA:lla, vapautuu HHSNNA ja liuoksen väri muuttuu siniseksi. Näin havaita titrauksen ekvivalenttikohta.
Aiheesta muualla

ChemBlink: Calconcarboxylic acid (englanniksi)
HHSNNA eli kalkonikarboksyylihapon käyttöturvallisuustiedote, Sigma Adrich (Merck), viitattu = 30.5.2018.
Hiekkatokot

| Hiekkatokot |
| --- | --- |
 Hiekkatokko (Kraemeria samoensis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Gobioidei
Heimo::  Hiekkatokot  Kraemeriidae  Whitley, 1935
Suvut
 Gobitrichinotus  Kraemeria 
Katso myös
   Hiekkatokot Wikispeciesissä   Hiekkatokot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hiekkatokot (Kraemeriidae) on ahvenkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan indopasifiselta merialueelta
Lajit ja anatomia

Hiekkatokkojen heimoon kuuluu 8 lajia, jotka jaetaan kahteen sukuun. Kalat ovat kooltaan pieniä, korkeintaan 6 cm pitkiä. Ruumis on pitkulainen ja suomuton. Lajien selkä- ja peräevät ovat pirkät eivätkä yhteneväiset pyrstöevän kanssa. Hiekkatokkojen silmät ovat melko pienikokoiset, alaleuka työntyy yläleukaa kauemmas eteenpäin. Tyypillinen piirre on, että kieli on kärjestään kaksiosainen.
Levinneisyys

Hiekkatokkolajeja tavataan indopasifisella merialueella Havaijille asti. Ne elävät tyypillisesti matalissa vesissä kaivautuneena hiekkapohjaan niin, että vain pää näkyy. Hiekkatokot ovat pääasiallisesti mereisiä lajeja, mutta toisinaan niitä tavataan myös makean ja murtoveden alueilta.
Hiekkautaka

| Hiekkautaka |
| --- | --- |
 Hiekkautaka Charles Tate Reganin piirtämänä.
Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Kirjoahvenkalat Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Otopharynx
Laji::  selenurus
Kaksiosainen nimi
 Otopharynx selenurus  Regan, 1922 
Synonyymit
 Cyrtocara selenura (Regan, 1922)  Haplochromis selenurus (Regan, 1922) 
Katso myös
   Hiekkautaka Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Hiekkautaka (Otopharynx selenurus) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji, joka elää kotoperäisenä Malawijärvessä. Sitä pidetään akvaariokalana.
Koko ja ulkonäkö

Hiekkautaka kasvaa 12–17 senttimetrin mittaiseksi. Koiraat ovat naaraita kookkaampia ja lisäksi koirailla on hieman pidemmät evät.
Levinneisyys ja elinympäristö

Hiekkautaka elää kotoperäisenä Malawijärvessä. Lajia tavataan koko järven alueelta, vaikkakin se on etelässä harvinainen. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut lajin puutteellisesti tunnetuksi. Hiekkautaka elää hiekkapohjalla 3–20 metrin syvyisessä vedessä.