stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kittilän lentoasema
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Finavia – Kittilän lentoasema
Suomen ilmailukäsikirja – Kittilän lentoasema (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Suomen lentoasemat |
| --- | --- |
Suuret kansainväliset:  Helsinki-Vantaa 
Pienet kansainväliset:  Ivalo  Joensuu  Kittilä  Kokkola-Pietarsaari  Kuusamo  Kuopio  Lappeenranta  Maarianhamina  Oulu  Rovaniemi  Tampere-Pirkkala  Turku  Vaasa 
Kotimaiset:  Jyväskylä  Kajaani  Kemi-Tornio  Pori  Savonlinna 
Ei säännöllistä liikennettä:  Enontekiö  Halli  Mikkeli  Seinäjoki  Utti 
Entiset lentoasemat:  Helsinki-Malmi  Kauhava  Sodankylä  Tampere-Härmälä  Varkaus  Ylivieska 
Suomen raja-asemat
| --- | --- |
Maaraja-asemat: Haapovaara | Imatran Pelkola | Inari | Karesuvanto | Karikangas | Karigasniemi | Karttimo | Kilpisjärvi | Kivilompolo | Kivipuro | Kokkojärvi | Kolmikanta (Imatra) | Kurvinen | Kuusamo | Leminaho | Muonio | Niirala (Tohmajärvi) | Nuijamaa-Brusnitšnoje (Lappeenranta) | Nuorgam | Näätämö | Onkamo | Parikkala | Pello | Puitsi | Rajakangas | Raja-Jooseppi-Lotta (Sodankylä) | Ruhovaara | Salla | Santio (Virolahti) | Tornio-Haaparanta | Uukuniemi | Vaalimaa-Torfjanovka (Virolahti) | Vainikkala-Lužaika (Lappeenranta) | Valkeavaara | Vartius-Lyttä (Kuhmo) | Virtaniemi
Lentoasemat: Enontekiö | Helsinki-Vantaa | Ivalo | Joensuu | Jyväskylä | Kajaani | Kemi-Tornio | Kittilä | Kokkola-Pietarsaari | Kuopio | Kuusamo | Lappeenranta | Maarianhamina | Mikkeli | Oulu | Pori | Rovaniemi | Savonlinna | Tampere-Pirkkala | Turku | Vaasa
Satamat: Eckerö | Färjsundet | Hamina | Hanko | Haukipudas | Helsinki | Inkoo | Kalajoki | Kaskinen | Kemi | Kemiö | Kirkkonummi | Kokkola | Kotka | Kristiinankaupunki | Lappeenranta | Loviisa | Långnäs | Maarianhamina | Merikarvia | Naantali | Nuijamaa | Olkiluoto | Oulu | Parainen | Pernaja | Pietarsaari | Pohja | Pori | Porvoo | Raahe | Rauma | Salo | Sipoo | Taalintehdas | Tammisaari | Tornio | Turku | Uusikaupunki
Rautatieasemat: Helsingin rautatieasema | Kouvolan rautatieasema | Vainikkalan rautatieasema
Finnairin A321-lentokone Kittilässä helmikuussa 2017.
Kittilän lentoasema vuonna 2006.
Paula Kivimaa

| Paula Kivimaa> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Ammatti:  tutkimusprofessori; osa-aikainen vanhempi tutkija
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Westminsterin yliopisto (B.Sc. 2000), Imperial College (M.Sc. 2002), Helsingin kauppakorkeakoulu (FT 2008)
Instituutti:  Suomen ympäristökeskus; Sussexin yliopisto
Tunnetut työt:  Suomen ilmastopaneelin jäsen (2020-2023)
Palkinnot:  Highly Cited Researcher (2021)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Paula Kivimaa on suomalainen ympäristötieteilijä, joka toimii Suomen ympäristökeskuksen tutkimusprofessorina.  Hän on myös osa-aikainen brittiläisen Sussexin yliopiston erikoistutkija. Kivimaa on Suomen ilmastopaneelin jäsen (2020–2023), jossa roolissa hän keskittyy erityisesti liikenteen ja kestävän kaupungin teemoihin.
Kivimaa on suorittanut alemman kandidaattitutkinnon brittiläisessä Westminsterin yliopistossa (B.Sc., 2000) ja maisteritutkinnon Imperial College Londonissa (M.Sc., ympäristötekniikka, 2002). Hän valmistui Helsingin kauppakorkeakoulusta filosofian tohtoriksi (2008, organisaatiot ja johtaminen). Hänen englanninkielinen väitöskirjatutkimuksensa (2008) oli otsikoitu The innovation effects of environmental policies : linking policies, companies and innovations in the Nordic pulp and paper industry. Aalto-yliopiston dosentti hän on ollut vuodesta 2012.
Kivimaa on toiminut Suomen ympäristökeskuksessa tutkijana vuodesta 2003, ja erikoistutkijana vuodesta 2010 lähtien. Lisäksi hän on ollut Sussexin yliopiston vieraileva tutkija vuodesta 2013 ja erikoistutkija vuodesta 2015.
 Hän on johtanut esimerkiksi liikennejärjestelmien muutokseen, rakennusten energiatehokkuuteen ja yhteiskunnalliseen energiamurrokseen liittyviä hankkeita. Kivimaa nimitettiin Suomen ympäristökeskuksen Ilmastonmuutoksen strategisen ohjelman tutkimusprofessoriksi elokuusta 2019 alkaen.
Professori Kivimaa kuuluu viitatuimpien tutkijoiden joukkoon tieteenalallaan. Marraskuussa 2021 hän nousi Clarivaten Highly Cited Researches -listalle yhteiskuntatieteiden (Social Sciences) alalta. Hän oli yksi noin kahdestakymmenestä Suomessa työskentelevästä tutkijasta tällä maailman viitatuimpien tutkijoiden listalla. Listalle ylsi vuonna 2021 kaikkiaan noin 6 600 tutkijaa maailmasta.
Aiheesta muualla

Paula Kivimaan Google Scholar -profiili (englanniksi) (google.com)
Paula Kivimaa. University of Sussex, Science Policy Research Unit (SPRU) (englanniksi) (researchgate.net)
Kivimaan julkaisuja Sussexin yliopiston sivuston mukaan (englanniksi) (sussex.ac.uk)
Kamilla Karhunmaa (31.1.2019) Tiededebatti: Saksan energiapolitiikka puhuttaa (versuslehti.fi)
'Confusion and resistance' slows down UK smart meter rollout (18.9.2017) (englanniksi) (phys.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Tieteilijät:  Google Scholar  ORCID  Scopus 
Muut:  IdRef
Punaleukalurikki

| Punaleukalurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Melanesianlurikit Charmosyna
Laji::  rubrigularis
Kaksiosainen nimi
 Charmosyna rubrigularis  (Sclater, 1881) 
Katso myös
   Punaleukalurikki Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punaleukalurikki (Charmosyna rubrigularis) on melanesialainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Punaleukalurikin pituus on noin 17 cm ja paino 33–40 g. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihreä. Leuka ja pyrstön alapeitinhöyhenet ovat punaiset, pitkähkön pyrstön sulkien kärjet keltaiset ja siipien alapinnalla on leveä keltainen raita. Nokka on oranssinpunainen, iiris oranssi ja koivet oranssinkeltaiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun leuassa on vain vähän punaista tai se puuttuu kokonaan.
Esiintyminen

Punaleukalurikki elää Papua-Uusi-Guinean itäosassa Bismarckinsaariston suurimmilla saarilla Uusi-Britannia ja Uusi-Irlanti sekä Karkarsaarella. Lajin elinympäristön ala on 20 000–50 000 neliökilometriä. Populaation koko on arviolta alle 10 000 yksilöä.
Elinympäristö

Punaleukalurikit esiintyvät vuoristometsissä tavallisesti yli puolen kilometrin korkeudessa. Yleensä ne liikkuvat puiden latvustoissa pieninä noin kymmenen yksilön parvina.
Ravinto

Punaleukalurikit syövät ainakin siitepölyä ja mettä sekä mahdollisesti hedelmiä.
Punakoiso

| Punakoiso |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Solanales
Heimo::  Koisokasvit Solanaceae
Alaheimo::  Solanoideae
Tribus::  Solaneae
Suku::  Koisot Solanum
Laji::  dulcamara
Kaksiosainen nimi
 Solanum dulcamara  L. 
Katso myös
   Punakoiso Wikispeciesissä   Punakoiso Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punakoiso (Solanum dulcamara) on koisokasveihin kuuluva köynnös. Sitä tavataan luonnonvaraisena Keski- ja Etelä-Suomessa ja siitä etelään koko Euroopassa, sekä Venäjällä ja Siperiassa. Pohjois-Amerikkaan se on levinnyt ihmisen mukana.
Ulkonäkö ja koko

Punakoiso kukkii heinä-elokuussa. Kukat ovat vaaleanvioletit ja muistuttavat perunan kukkia. Lehdet ovat puikeita ja joskus niiden tyvi on keihäsmäinen. Ne ovat 5–10 cm pitkiä ja niissä yksi tai kaksi parillista liuskaa. Kukinnot ovat aluksi viuhkoja, jotka muuttuvat myöhemmin harsuiksi ja niiden perät ovat pitkiä. Kukan verhiö on syväliuskainen ja sen teriö on tähtimäinen ja 1–1,5 cm leveä. Teriön liuskat kääntyvät taaksepäin. Kasvi kukkii kesäkuulta elokuulle. Syksymmällä kehittyvät soikean tomaatin näköiset, noin sentin kokoiset punaiset marjat.
Myrkyllisyys

Koko kasvi sisältää keskushermostoon vaikuttavia myrkkyjä. Punakoiso sisältää lukuisia glykoalkaloideja (mm. solaniinia, solamargiinia ja lukoksantiinia), steroidialkaloideja (mm. solanidiinia, tomatidiinia, soladulsidiinia ja solasodiinia) ja lisäksi solanokapsiinia. Jo neljästä viiteen marjaa riittää aiheuttamaan myrkytyksen lapselle, kymmenen marjaa on hengenvaarallinen määrä ja voi tappaa.
Kirjallisuutta

Jouni Paarlahti, Myrkkykasvit, WSOY, 2005, ISBN 951-0-30079-9
Aiheesta muualla

Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Punakoiso (Solanum dulcamara)
LuontoPortti: Punakoiso (Solanum dulcamara)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Solanum dulcamara (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Solanum dulcamara (englanniksi)
Flora of China: Solanum dulcamara (englanniksi)
Liber Herbarum II: Punakoison (Solanum dulcamara) sisältämiä kemikaaleja (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q147707  Wikispecies: Solanum dulcamara  AoFP: 1761  APA: 3565  APDB: 153922  APNI: 101126  BioLib: 40757  BOLD: 100958  Calflora: 7653  CoL: 4Y2BH  Ecocrop: 9848  EoL: 581116  EPPO: SOLDU  EUNIS: 185041  FEIS: soldul  FNA: 200020582  FoAO2: Solanum dulcamara  FoC: 200020582  FoIO: SOLDUL  GBIF: 2932737  GRIN: 101313  iNaturalist: 55620  IPA: 6448  IPNI: 285213-2  IRMNG: 10204791  ISC: 117225  ITIS: 30414  MichiganFlora: 2710  NatureServe: 2.144589  NBN: NBNSYS0000004037  NCBI: 45834  NZOR: bdaf7be6-5725-4e05-b10a-39c9f95b7803  NZPCN: 2773  Observation.org: 7481  Open Tree of Life: 121226  PalDat: Solanum_dulcamara  PFI: 4711  Plant List: tro-29600249  PLANTS: SODU  Plazi: 01E66004-8BD6-F7E0-BDE5-5D1E66297DDF  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:285213-2  RHS: 17451  Tropicos: 29600249  VASCAN: 9378  WisFlora: 8664  WFO: wfo-0001027661  Laji.fi: MX.39558
Arvi Punttila

Arvi Punttila (6. lokakuuta 1897 – 12. kesäkuuta 1972) oli suomalainen säveltäjä, pasunisti ja kapellimestari.
Punttila opiskeli Ilmari Krohnin ja Erkki Melartinin johdolla. Hän soitti Turun kaupunginorkesterin pasunistina vuosina 1928–1964. Lisäksi Punttila oli vuosina 1945–1950 ja 1953–1963 Turun Työväen Soittokunnan kapellimestarina. Aikoinaan hän oli toiminut Haminan punakaartin soittokunnassa.
Punttilalle myönnettiin arvonimi director musices. Hänen sävellystensä joukossa ovat sinfonia (1949), konsertto orkesterille, useat puhallinteokset, baletti Vanha ja uusi ihminen (1950) sekä melodraama Myrskylintu (1949). Sävellystyön ohella Punttila teki lukuisia sovituksia muun muassa Jean Sibeliuksen, Erkki Melartinin, Selim Palmgrenin ja Toivo Kuulan kappaleista sekä kansanlauluista.
Aiheesta muualla

Music Finland Core: Arvi Punttilan sävellyksiä
Mika Kivimäki
Aiheesta muualla

Terkko Scholar chart (helsinki.fi)
Tutkimus: Työstressi on erityisen haitallinen perussairautta poteville miehille (8.9.2018) (yle.fi)
Long working hours and risk of coronary heart disease and stroke: a systematic review and meta-analysis of published and unpublished data for 603 838 individuals (The Lancet, 386 (10005): P1739-1746, Oct. 31, 2015) (englanniksi) (thelancet.com)
Nicholas Bakalar (29.9.2014) Working Long Hours Tied to Diabetes Risk (englanniksi) (nytimes.com)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Tieteilijät:  ORCID  Scopus
Kaarlo Eemeli Kivirikko

Karl Emil Stenroos vuonna 1891.
Kaarlo Eemeli Kivirikko (vuoteen 1906 Karl Emil Stenroos; 28. tammikuuta 1870 Helsinki – 26. huhtikuuta 1947) oli yliopettaja,  lintutieteilijä ja oppi- ja tietokirjailija. Hän oli myös taitava lintujen täyttäjä, joka tunnettiin kyvystään sijoittaa eläin luontevaan pienympäristöön ja loihtia näin poikkeuksellisen aidonoloinen tilannekuva. Kivirikko sai professorin arvonimen vuonna 1930.
Elämäkerta

Kivirikon vanhemmat olivat rakennusmestari August Stenroos ja Agatha Charlotta Corzard. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1889 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1892, lisensiaatiksi 1898 ja tohtoriksi 1900. Kivirikko teki tutkimusmatkat Vienan Karjalaan ja Vienanmerelle 1894 sekä Transkaspiaan, Turkestaniin ja Siperiaan 1896.
Kivirikko oli Sortavalan reaalilyseon luonnonhistorian ja maantieteen lehtorina sekä Sortavalan seminaarin luonnonhistorian ja kemian opettajana 1899–1905. Hän toimi Helsingin suomalaisen normaalilyseon luonnonhistorian ja maantiedon vanhempana lehtorina vuodesta 1905 sekä yliopettajana vuosina 1911–1938. Hän kirjoitti eläin- ja kasvitieteen oppikirjoja. Hän paranteli Aukusti Juhana Melan Suomen luurankoiset -teosta laajentamalla ja toimittamalla kirjan toisen painoksen vuonna 1909. Kivirikko kirjoitti laajan kaksiosaisen teoksen Suomen linnut vuosina 1926–1927. Nuorena Kivirikko tutki vesien pienäyriäisiä.
Kivirikko toimi Luonnon Ystävän (nyk. Luonnon Tutkija) päätoimittajana 1921–1925, Maapallon eläimistön päätoimittajana sekä Suomen Lintutieteellisen Yhdistyksen puheenjohtajana 1926–1936. Hän sai professorin arvon vuonna 1930.
Kivirikon täytettyjen lintujen kokoelma on lahjoitettu Helsingin yliopistolle.
Puokio

Näkymä Puokionvaaralta Vaalaan päin.
Puokio on kylä Puolangan kunnassa Kainuussa.
Puokio sijaitsee Puokiovaaralla Puolangan ja Vaalan välisen seututien 800 varrella noin 20 kilometriä Puolangan kuntakeskuksesta lounaaseen ja noin 35 kilometriä Vaalan kuntakeskuksesta koilliseen. Kylän suurimmat järvet ovat sen länsipuolella sijaitsevat Puokio- ja Piltunginjärvet.
Kirjallisuutta

Juntunen, Kauko (toim.): Puokion juttuja : kyläkirja Kainuusta. Puokion kyläyhdistys, 2004. ISBN 952-91-7682-1.
Antero Kivelä

| Antero Kivelä |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. joulukuuta 1955 (ikä 69) Pori
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Antsa
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  181 cm
Aik. seurat:  Ässät (1972–1989)   JoKP (1984–1985)   JHT (1993–1994)
Seurat:  1972–1989
Valmennusura
Vuodet:  1992–1994
Seurat:  JHT
Antero Simo Tapani Kivelä (s. 26. joulukuuta 1955 Pori) on suomalainen entinen jääkiekkomaalivahti, joka edusti pääsarjatasolla koko uransa Porin Ässiä. A-maajoukkueessa hän pelasi yhteensä 58 ottelua. Kivelä on toiminut myös Luvian Kiekon ringettejoukkueen päävalmentajana sekä naisten jalkapalloseuran NiceFutiksen puheenjohtajana.
Peliura

Kivelä edusti Suomea vuosien 1978 ja 1979 MM-kilpailuissa sekä Lake Placidin talviolympialaisissa 1980. SM-kultaa hän voitti vuonna 1978 Ässien joukkueessa. Samana vuonna Kivelä palkittiin myös Urpo Ylönen -palkinnolla SM-liigan parhaana maalivahtina.
Hän pelasi Ässien ykkösmaalivahtina vuosina 1974–1983, jonka jälkeen Kivelä menetti paikkansa Kari Takolle. Hänen lähdettyään Pohjois-Amerikkaan, nousi Kivelä jälleen joukkueen ykkösmaalivahdiksi. Ässien lisäksi hän pelasi kaudella 1984–1985 kuusi ottelua Joensuun Kiekko-Poikien I-divisioonajoukkueessa. Peliuransa jälkeen Kivelä valmensi vuosina 1992–1994 Kalajoen Junkkareita I-divisioonassa. Pelaajapulan vuoksi hän myös pelasi yhden ottelun hyökkääjäna.
Peliura > Saavutukset

SM-kultaa: 1978
SM-hopeaa: 1979, 1980, 1985
SM-pronssia: 1976
Jääkiekon Euroopan cupin pronssia: 1979
Kaukalopallo ja ringette

Valmennettuaan jääkiekon juniorijoukkueita, Kivelä ryhtyi syksyllä 1999 Kaukalopalloliigassa pelanneen Porin Kärppien päävalmentajaksi. Vuonna 2002 hän alkoi valmentamaan Luvian Kiekon joukkuetta Ringeten SM-sarjassa.
Kaukalopallo ja ringette > Saavutukset valmentajana

Ringeten SM-kultaa: 2004, 2005, 2007
Ringeten seurajoukkueiden MM-hopeaa: 2008
Ringeten seurajoukkueiden MM-pronssia: 2011
Muuta

Kivelä työskentelee Porin kaupungilla työsuojeluvaltuutettuna. Hän on myös Porin kaupunginvaltuuston jäsen Vasemmistoliiton edustajana. Vuonna 1993 ilmestyi Lauri Järvisen kirjoittama Kivelän elämäkerta Antero Kivelä – Ässäjunkkari.
Aiheesta muualla

Kivelä Eurohockey.net:ssä
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: – | Urpo Ylönen -palkinnon voittaja 1978 | Seuraaja: Jorma Valtonen |
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Kiropraktiikka
Fasettilukkojen syyt ja seuraukset

Selkänikamien väliset fasettinivelet saattavat juuttuvat toisiinsa kiinni, jos niihin kohdistuu nikamia yhteen puristavaa kuormitusta. Tällöin nikamavälien nestekierto heikkenee, mikä saa fasettinivelet kuivumaan kiinni toisiinsa. Ylempänä sijaitsevan selkänikaman kuuluisi liukua alempana sijaitsevan päälle selkää taivutettaessa, mutta fasettilukko estää tämän, mikä vähentää selän taipumista.
Jos nikamat eivät enää liiku, niiden väliset pienet lihakset eivät saa myöskään enää liikettä, mikä synnyttää lihasjännitystä, joka saattaa levitä laajemmalle alueelle. Fasettilukko ärsyttää myös ympäröivää kudosta, jolloin se tulehtuu ja kipeytyy.
Lantion virheasennon aiheuttama alaselän fasettilukko on fasettilukoista yleisin, koska lantion virheasento vinouttaa ja puristaa selkärangan alinta nikamaa.
Historiaa

D. D. Palmer kehitti kiropraktiikan 1890-luvulla, ja hänen poikansa B. J. Palmer vauhditti sen levittämistä 1900-luvulla. D. D. Palmer oli itseoppinut parantaja, jolla ei ollut lääketieteellistä koulutusta. Ennen oman hoitomuotonsa kehittämistä hän oli perehtynyt parantamiseen magneettien avulla. 18. syyskuuta 1895 Palmer käsitteli selkärankaa Harvey Lillardilla, joka oli ollut osittain kuuro siitä asti, kun oli tuntenut "jonkin pettävän selässään", ja käsittely vaikutti parantaneen Lillardin. Toinen Palmerin potilas kärsi sydänvaivoista ja jälleen selkärangan käsittely vaikutti poistaneen vaivan. Vuoden kuluessa tästä Palmer oli avannut jo ensimmäisen "kiropraktiikaksi" nimeämäänsä hoitomenetelmää opettavan koulun.
Palmer piti kiropraktiikkaa osin uskonnollisena oppina. Vuonna 1911 lähettämässään kirjeessä hän toteaa: "meillä täytyy olla uskonnollinen johtaja, perustaja, aivan kuten Kristus, Muhammed, Jo. Smith, rouva Eddy, Martti Luther ja muut uskontojen perustajat. Minä olen tuo alkulähde. Minä olen kiropraktiikan tieteellisen, taiteellisen, filosofisen ja uskonnollisen puolen perustaja.". Palmer myös väitti saaneensa henkimaailman kautta inspiraatiota kiropraktiikan filosofiasta ja käytännöistä Jim Atkinson -nimiseltä edesmenneeltä lääkäriltä.
Palmerin ajattelu ja kirjoitukset saivat vaikutteita 1800-luvun lopun spiritualismiin ja vitalismiin pohjautuvista uskonnollis-filosofisista metafyysisistä teorioista, joista merkittävin oli H. P. Blavatskyn suosioon saattama teosofia.
Aina 1800-luvun lopulta nykypäivään kiropraktiikka on ollut vastakkainasettelussa joidenkin lääketieteen harjoittajien kanssa. Subluksaatio ei perustu lääketieteeseen. Yhdysvalloissa on kiistaa aiheuttanut myös joidenkin kiropraktikoiden torjuva suhtautuminen rokotuksiin. Yhdysvaltalainen lääkäreiden ammattijärjestö American Medical Association kutsui kiropraktiikkaa "epätieteelliseksi kultiksi" ja boikotoi sitä aina vuoden 1987 oikeusjuttuun saakka, jossa lääkäreiden ammattijärjestö todettiin syylliseksi järjestelmälliseen toimintaan, jolla yritettiin vaikeuttaa lääkäreiden ja kiropraktikoiden yhteistyötä.
Ensimmäiset Doctor of Chiropractic -tutkinnon suorittaneet kiropraktikot tulivat Suomeen 1920-luvulla ja työskentelivät pääsääntöisesti Pohjanmaalla, jossa väestö oli siirtolaisuuden kautta tutustunut kiropraktiikkaan. Suomen Kiropraktikkoliitto perustettiin 2. marraskuuta 1977 ajamaan ammattikunnan asemaa. Suomen Kiropraktikkoliitto hyväksyy jäsenikseen vain kansainvälisen, CCE-akreditoidun koulun, myöntämän tutkinnon suorittaneita kiropraktikkoja.
Subluksaatioteoria

Daniel Palmerin 1890-luvulla kehittämän teorian mukaan niin sanottu kiropraktinen subluksaatio eli nikamien virheasentojen aiheuttama selkärangan tai hermoston toimintahäiriö häiritsee elimistön toimintoja ja sitä itsesäätelyä, jonka avulla elimistö korjaa kudoksiaan ja sopeutuu ulkoisen tai sisäisen ympäristön muutoksiin. Palmer käytti tästä itsesäätelyjärjestelmästä termiä "kehon luontainen älykkyys". Palmer uskoi, että 95 prosenttia sairauksista aiheutui selkärangan virheasennoista ja loput muiden nivelten virheasennoista.
Kiropraktiikan historiaa tutkinut kiropraktikko Joseph C. Keating, Jr. kritisoi vuonna 2002 Palmerin käyttämää luontaisen älykkyyden käsitteen perustuvan tieteen sijaan uskontoon. Keating suositteli sen vuoksi, että kiropraktikot eivät käyttäisi enää kyseistä termiä.
Vaikka kiropraktikoilla on erilaisia näkemyksiä, kaikkia kiropraktikoita yhdistää näkemys siitä, että selkäranka ja terveys ovat toisiinsa yhteydessä hermoston kautta  Vuonna 2007 Isossa-Britanniassa kiropraktikkojen keskuudessa tehdyn kyselytutkimuksen mukaan 76 prosenttia vastaajista piti subluksaatioteoriaa tärkeänä ja keskeisenä osana kiropraktiikkaa.
T. J. Kaptchuk ja D. M. Eisenberg jakoivat kiropraktikot kahteen ryhmään 1900-luvun lopussa. Enemmistö kiropraktikoista uskoi, että subluksaatio oli vain yksi sairauksien aiheuttaja muiden joukossa. He saattoivat tarjota potilailleen manipulaatiohoidon lisäksi myös esimerkiksi fyysisiä harjoitteita, hierontaa, lisäravinteita, akupunktiota ja homeopatiaa.
Pieni vähemmistö uskoi Palmerin tavoin, että subluksaatio olisi sairauksien tärkein taustatekijä. He korostivat Kaptchukin ja Eisenbergin mukaan niin sanottua vitalismia ja kehon itsesäätelyjärjestelmää. Kaptchukin ja Eisenbergin mukaan kyseisellä pienellä vähemmistöllä oli viime vuosisadan lopussa  paljon vaikutusvaltaa kiropraktikkojen ammattikunnan sisällä
Joukko kiropraktikkoja julkaisi vuonna 2001 tutkimuksen, jonka mukaan suurimpien pohjoisamerikkalaisten kiropraktikkojärjestön potilasesitteistä 82 % sisälsi tieteellisesti todistamattomia väitteitä kiropraktiikan vaikuttavuudesta. Tämä oli heidän mukaansa ongelmallista, koska se vahvisti kiropraktiikan julkista kuvaa tieteen ulkopuolella toimivana ammattikuntana.
Britannian kiropraktikkoyhdistys haastoi brittiläisen toimittajan ja kirjailijan Simon Singhin oikeuteen kunnianloukkauksesta tämän vuonna 2008 The Guardian -lehdessä esittämän kommentin vuoksi. Singh totesi artikkelissaan, että "vaikka nykyaikaisten kiropraktikkojen voisi olettaa rajoittuvan vain selkävaivojen hoitoon, todellisuudessa heillä on edelleen varsin pöhköjä ajatuksia". Singh kuitenkin voitti oikeusjutun ja totesi voiton jälkeen Wired-lehdelle antamassaan haastattelussa, että "..joskus jopa yksinkertaisten totuuksien esittäminen (kuten se, ettei ole olemassa luotettavaa näyttöä siitä, että kiropraktiikka hoitaisi astmaa lapsilla) herättää vihaa tieteen vastustajien joukossa".
Kiropraktinen hoito

Kiropraktinen hoito selässä tai muualla sijaitsevien nivelten manipulointia käsillä tai hoitopöydän avulla. Hoitoon voi kuulua lisäksi liikuntaan ja elämäntapoihin liittyviä ohjeita.
Kiropraktisessa hoidossa potilaat aluksi haastatellaan. Haastattelun yhteydessä pyritään selvittämään mahdollisimman tarkasti vaivan syy ja muu terveyshistoria, kuten lääkitys, sairaudet ja mahdolliset leikkaukset. Ryhtianalyysissä etsitään mahdollisia ryhtivirheitä, jotka voivat pitkittyessään johtaa erilaisiin ongelmiin lisäksi erilaisilla testeillä tutkitaan nivelten, lihasten, nivelsiteiden ja hermoston toimintaa. Haastattelun ja tutkimusten perusteella kiropraktikko tekee potilaalle hoitosuunnitelman, joka sisältää potilaan oireiden alkuperän, hoitojen määrän ja ohjeet vaivojen ennaltaehkäisyyn. Varsinaisia kiropraktisia hoitotekniikoita on useita ja kiropraktikko valitsee niistä tilanteeseen parhaiten sopivan.
Selkäkipua hoidettaessa selkärangan fasettinivelten niin sanottuja fasettilukkoja avataan sopivilla manipulaatiotekniikoilla. Lopputuloksena on fasettinivelten nivelpintojen erkaantuminen toisistaan. Ennen ja jälkeen käsittelyn suoritettujen magneettikuvausten avulla on havaittu, että miespotilaiden nivelpinnat etääntyvät toisistaan keskimäärin yhden millimetrin ja naispotilaiden puoli millimetriä. Hoidon yhteydessä mahdollisesti kuuluva napsahdus korreloi suurempaan etääntymiseen.