stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sypressikasvit
Kuvaus > Lehdet

Lehdet ovat rakenteeltaan yksinkertaisia ja kannaltaan johteisia. Lehtiasento voi olla kierteinen, ristikkäin vastakkainen tai kolmittain säteittäinen. Lehdet ovat usein monimuotoisia siten, että yhdellä kasviyksilöllä esiintyy useaa erilaista lehtimuotoa eri ikävaiheissa tai eri versoissa. Erityisesti nuorten kasvien varhaislehdet ovat usein kapeita ja muodoltaan neulasmaisia tai tasasoukkia. Monilla sypressikasveilla vanhempien kasvien myöhäislehdet ovat lyhyempiä ja muodoltaan suomumaisia. Alaheimoilla Cupressoideae ja Callitroideae litteiden oksanhaarojen ristikkäisesti vastakkaiset suomumaiset lehdet ovat kaksimuotoisia siten, että vastakkaiset lehtiparit muodostavat vuoroin litteän versorangan ylä- ja alapinnalle litteät keskilehdet ja vuoroin rangan laidoille kourumaiset, usein kölilliset laitalehdet.
Lehdessä on yksi keskellä kulkeva johtojänne ja sitä myötäilevä pihkatiehyt. Monilla lajeilla suomumaisissa lehdissä on lisäksi abaksiaalisella eli versorangasta poispäin osoittavalla pinnallaan pihkanysty, joka erittää kuivumiselta suojaavaa pihkaa lehden pinnalle.
Suurin osa suvuista on ainavihantia. Yksittäiset lehdet säilyvät tavallisesti oksilla 3–5 vuotta, mutta joissakin tapauksissa jopa 12 vuotta. Kiinanpunapuut, suosypressit ja deltasypressit ovat tavallisesti kausivihantia ja pudottavat sivuversonsa ja lehtensä vuosittain.
Samalla lajilla on usein sekä kapeita varhaislehtiä (vasen) että suomumaisia myöhäislehtiä (oikea). Kumpikin oksa kuuluu kiinankatajalle.
Litteän verson suomumaiset lehdet jaetaan verson ylä- ja alapinnan litteisiin keskilehtiin (1) ja reunojen kourumaisiin laitalehtiin (2).
Keski- ja laitalehdet ovat usein keskenään erikokoisia. Kuvan chilentuoksusetrillä on suuret sirppimäiset laitalehdet ja hyvin pienet keskilehdet.
Sypressikasvit varistavat yksittäisten lehtien sijaan kokonaiset lyhytversonsa lehtineen. Kuvassa kiinanpunapuun syksyllä varistamia versoja.
Kuvaus > Kukinnot

Kukinnot jakaantuvat erillisiin yksineuvoisiin hede- ja emikukintoihin. Sypressikasvit ovat useimmiten yksikotisia, mutta jotkin lajit, kuten monet katajat, ovat kaksikotisia. Kukinnot kehittyvät tavallisesti sivuversojen kärkisilmuista.
Hedekukinto eli hedekäpy muodostuu kukintorangasta ja siihen kiinnittyneistä hedelehdistä. Hedelehtien asento voi olla kierteinen, ristikkäin vastakkainen tai kolmittainen. Asento on tavallisesti sama kuin hedekävyn tuottavan verson lehtiasento. Hedekukinto on usein hyvin pieni, perätön ja sen hedelehdet ohuita. Kukinnot voivat kasvaa yksittäin tai 2–7 kukinnon ryppäissä. Hedelehdet ovat usein muodoltaan kilpimäisiä. Hedelehdellä on yleisimmin kahdesta kymmeneen, joskus neljätoistakin, siitepölyä tuottavaa pölylokeroa yhdessä tai kahdessa rivissä hedelehden abaksiaalisella pinnalla. Pölylokerot avautuvat pitkittäin. Siitepölyhiukkaset ovat ilmaontelottomia, siivettömiä ja muodoltaan pallomaisia.
Emikukinto eli varsinainen käpy muodostuu kukintorangasta ja siihen kiinnittyneistä käpysuomuista. Toisin kuin muilla havupuilla, sypressikasveilla käpysuomu muodostuu yhdestä emisuomusta ja yhdestä peitinsuomusta, jotka ovat yhteenkasvettuneet. Käpysuomujen asento voi olla kierteinen, ristikkäisen vastakkainen tai säteittäinen kolmen tai neljän kiehkuroina. Asento on usein sama kuin kävyn tuottavan verson lehtiasento. Kävyt voivat olla perällisiä tai perättömiä. Ne kasvavat tavallisesti yksittäin, mutta voivat myös muodostaa pieniä ryppäitä. Kävyt ovat yleensä rakenteeltaan yksinkertaisia, mutta voivat olla myös puolikerrannaisia. Käpysuomut voivat olla puutuneita tai pehmeitä ja limittäin tai vierilaitaisesti. Ne voivat olla vapaita tai osittain kiinnikasvaneita. Käpysuomut ovat muodoltaan kilpimäisiä, puikeita tai pitkänpyöreitä. Emisuomun kanssa yhteenkasvettuneen peitinsuomun kärjestä muodostuu usein siirottava piikki tai ota käpysuomun keskelle.
Siemenaiheet kehittyvät peitinsuomun tyvellä sijaitsevan emisuomun hankaan tai kärkeen. Yksi käpysuomu voi tuottaa yhden tai lukuisia siemenaiheita.
Kävyt ovat yleensä kypsänä osittain tai kokonaan puutuneita, mutta katajien suvun kävyt ovat tavallisesti kypsänä meheviä. Pyöreät ja mehevät kävyt muistuttavat joidenkin kukkivien kasvien marjoja, ja niitä kutsutaankin usein kansanomaisesti katajanmarjoiksi. Siemenet voivat olla siivellisiä tai siivettömiä. Siemenkuoresta kehittyneitä lenninsiipiä voi olla yhdestä kolmeen. Lenninsiivet ovat usein keskenään erikokoisia.
Itäminen on epigeeistä, mikä tarkoittaa sirkkalehtien olevan yhteyttäviä ja nousevan maan pinnalle. Sirkkalehtiä on yleensä 2–6, mutta suosypresseillä niitä voi olla jopa yhdeksän.
Sypressikasvien hedekävyt ovat usein hyvin pieniä.
Sypresseillä käpysuomut ovat asettuneet vastakkaisiin pareihin.
Mammuttipetäjällä käpysuomut ovat asettuneet kierteisesti.
Sädesypresseillä käpysuomut ovat säteittäisesti ja käpy avautuu kärjestään kuin tuppilokota.
Katajilla kävyt muuttuvat kypsyessään meheviksi ja marjamaisiksi.
Elinkierto

Sypressikasvit ovat monivuotisia kasveja, jotka voivat elää satoja vuosia. Vanhin tunnettu heimon edustaja on patagoniansypressi (Fitzroya cupressoides), jonka iäksi on määritetty 3 622 vuotta. Myös mammuttipetäjästä (Sequoiadendron giganteum) tunnetaan yli 3 000 vuotta vanhoja yksilöitä. Useat sypressikasvit voivat lisääntyä sekä suvullisesti että suvuttomasti kasvullisesti.
Elinkierto > Suvullinen lisääntyminen

Heimon suvullisen lisääntymisen kiertoon kuuluu kaikkien siemenkasvien tavoin sukupolvenvuorottelu, jossa varsinainen kasvi eli sporofyytti lisääntyy suvuttomasti tuottamalla kukinnoissaan itiöitä, jotka kehittyvät kukinnon sisällä suvullisesti lisääntyviksi gametofyyteiksi. Sypressikasveilla siitepölyhiukkasen muodostava koirasgametofyytti kehittyy sporofyytin hedekukinnon eli hedekävyn pölylokerossa, kun taas alkiorakon muodostava naarasgametofyytti kehittyy sporofyytin emikukinnon eli kävyn siemenaiheessa.
Elinkierto > Suvullinen lisääntyminen > Pölytys

Sypressikasvit ovat muiden havupuiden tavoin tuulipölytteisiä. Siitepölyhiukkaset varisevat hedekukinnosta ilmaan tuulen vietäväksi. Emikukinnon paljaat siemenaiheet tuottavat kukin pölytyspisaran. Pölytyspisara on siemenaiheen kärjessä sijaitseva nestepisara, johon tuulen mukana leijailevat siitepölyhiukkaset tarttuvat kiinni. Sypressikasveilla siemenaihe ja sen pyöreä pölytyspisara osoittavat tavallisesti ylöspäin. Sypressikasvin pölytyspisara ei tavallisesti ole kosketuksissa kävyn muihin pintoihin, joten siitepölyhiukkasen tulee osua pisaraan suoraan päätyäkseen siemenaiheelle, toisin kuin monilla muilla havupuilla, joilla erittyvä pölytyspisara saattaa poimia mukaansa kävylle aiemmin laskeutuneita siitepölyhiukkasia. Osuttuaan pisaraan heimolle ominainen ilmaonteloton siitepölyhiukkanen vajoaa pisaran nesteeseen, josta se päätyy siemenaiheen nukellukseen pisaran imeytyessä tai haihtuessa. Pölytys tapahtuu siitepölyhiukkasen laskeutuessa nukelluksen pinnalle, jolloin siitepölyhiukkanen kasvattaa nukelluksen pintakerroksen läpäisevän siiteputken, jota pitkin koirassukusolut siirtyvät alkiorakolle hedelmöittämään naarassukusolua.
Elinkierto > Suvullinen lisääntyminen > Siemen

Siemenet kehittyvät hedelmöityksen jälkeen emikukintoon eli käpyyn. Useimmat sypressikasvit ovat tuulilevintäisiä, ja sen vuoksi siemenet ovatkin tyypillisesti lenninsiivellisiä. Joidenkin heimon edustajien siemenet ovat kuitenkin siivettömiä, ja leviävät muilla menetelmillä. Katajat (Juniperus) ovat eläinlevintäisiä. Katajien siemenet päätyvät lintujen elimistöön kun ne syövät katajien meheviä käpyjä. Siemenet selviävät yleensä linnun ruoansulatuksesta vahingoittumattomina ja leviävät uusille alueille lintujen ulosteiden mukana.
Elinkierto > Suvuton lisääntyminen

Monet sypressikasvit voivat lisääntyä kasvullisesti erilaisten leviäimien avulla. Tassilinsypressi (Cupressus dupreziana) lisääntyy ainutlaatuisesti havupuiden keskuudessa apomiksin avulla.
Elinkierto > Suvuton lisääntyminen > Kasvullinen lisääntyminen

Monet sypressikasvit voivat lisääntyä kasvullisesti. Lukuisat heimon edustajat voivat lisääntyä taivukkaista luonnossa maahan taipuneen oksan juurtuessa ja muodostaessa uuden kasviyksilön. Monet heimon edustajat voivat kehittää uusia versoja rungon kuoren alla olevista leposilmuista. Näistä versoista voi muodostua kokonaisia uusia runkoja, ja esimerkiksi punapuulla (Sequoia sempervirens) leposilmuista kasvavat kanto- ja tyvivesat ovat luonnossa yleisin lisääntymismenetelmä.
Elinkierto > Suvuton lisääntyminen > Apomiksi

Tassilinsypressi (Cupressus dupreziana) lisääntyy suvuttomasti apomiksin avulla ainoana tunnetuista havupuista. Lajin lisääntymismuoto luokitellaan koko kasvikunnassa ainutlaatuiseksi koiraspuoliseksi apomiksiksi (engl. male apomixis tai paternal apomixis). Apomiksissa hedelmöittymätön solu alkaa jakaantua tuottaen siemenen, joka on perimältään täydellinen kopio solun tuottaneesta kasvista. Apomiktisilla koppisiemenisillä kasveilla naarassukusolu jakaantuu siemenaiheen sisällä muodostaen siemenen alkion ilman koirassukusolua, mutta tassilinsypressillä apomiksi seuraa pölytystä, jossa siitepölyhiukkanen päätyy kävyn siemenaiheelle. Siitepölyhiukkanen tuottaa siemenaiheen alkiorakolla koirassukusoluja, jotka alkavat jakaantua alkiorakon sisällä hedelmöittämättä naarassukusolua, ja lopulta siemenen alkio muodostuu jakaantuneesta koirassukusolusta. Siten tassilinsypressin siemenet eivät ole ollenkaan perimältään sukua puulle, jonka kävyssä ne kasvavat, vaan siemenet ovat aina perimältään kopioita siitepölyn tuottaneesta puusta.
Levinneisyys

Sypressikasveja elää pohjoisen pallonpuoliskon viileillä, lauhkeilla ja subtrooppisilla alueilla sekä eteläisen pallonpuoliskon lauhkeilla ja subtrooppisilla alueilla. Alaheimot Callitroideae ja Athrotaxidoideae kasvavat luonnossa vain eteläisellä pallonpuoliskolla ja muut viisi alaheimoa lähinnä pohjoisella pallonpuoliskolla. Kataja (Juniperus communis) kasvaa 71:llä pohjoisella leveysasteella Norjassa, ristisypressi (Pilgerodendron uviferum) 55:llä eteläisellä leveysasteella Chilessä ja katajalaji Juniperus indica 5 200 metrin korkeudessa Tiibetissä.
Luokittelu

Sypressikasvit ovat havupuihin kuuluvia paljassiemenisiä kasveja. Yleisesti kaikki nykyisin elävät havupuut luokitellaan lahkoon Pinales, mutta sypressikasvien heimo on toisinaan luokiteltu myös erilliseen Cupressales-lahkoon. Sypressikasvien lähimpinä elävinä sukulaisina pidetään marjakuusikasvien (Taxaceae) heimoa. Sypressikasvien heimon tyyppisuku on sypressit (Cupressus).
Luokittelu > Alaheimot ja suvut

Sypressikasvit jaetaan seitsemään alaheimoon ja 28–32 sukuun. Seuraava kaavio esittää suvut alaheimoineen ja niiden sukulaisuussuhteet. Tähdellä merkittyjä sukuja eivät kaikki tutkijat hyväksy omiksi suvuikseen.
Ennen 2000-luvun molekyylibiologisia geneettisiä tutkimuksia sypressikasveihin luettiin kuuluvaksi yleensä vain nykyiset alaheimot Cupressoideae ja Callitroideae. Muiden alaheimojen lajit luokiteltiin omaan heimoonsa suosypressikasvit (Taxodiaceae). Lisäksi suosypressikasvien heimoon yleensä luokiteltiin kuuluvaksi varjostinkuusi (Sciadopitys verticillata), joka nykyään luokitellaan omaan yksilajiseen heimoonsa varjostinkuusikasvit (Sciadopityaceae).
Joidenkin fossiileista kuvattujen sukujen, kuten liitukautisista kerrostumista tunnetun suvun Mesocyparis tarkkoja sukulaisuussuhteita nykyisiin sukuihin ei ole pystytty määrittämään, eikä näitä sukuja siten ole sijoitettu mihinkään alaheimoon.
Luokittelu > Alaheimot ja suvut > Cunninghamioideae

Alaheimossa Cunninghamioideae on yksi nykyisin elävä suku. Tunnetut lajit esiintyvät luontaisina Aasiassa. Alaheimon kasvit ovat puita. Myöhäislehdet ovat asettuneet kierteisesti ja kääntyneet kaksirivisesti. Lehdet ovat nahkeapintaisia, jäykkiä ja pitkäsuippuisia. Käpysuomuissa on enemmän kuin kaksi käänteistä siemenaihetta. Sirkkalehtiä on kaksi.
Alaheimon ainoa nykyisin elävä suku on keihäskuuset (Cunninghamia). Alaheimon lähisukulaisina pidetään lisäksi jurakautisista fossiileista kuvattua sukua Elatides sekä liitukautista sukua Cunninghamiostrobus, mutta näiden tarkkoja sukulaisuussuhteita nykyisin eläviin sukuihin ei tunneta.
Luokittelu > Alaheimot ja suvut > Taiwanioideae

Alaheimossa Taiwanioideae on yksi nykyisin elävä suku. Tunnetut edustajat kasvavat luonnonvaraisina Aasiassa. Alaheimon kasvit ovat puita. Myöhäislehdet ovat asettuneet kierteisesti. Käpysuomuissa on kaksi pystyä siemenaihetta. Sirkkalehtiä on kaksi.
Alaheimon ainoa nykyisin elävä suku on Taiwania, johon kuuluu vain yksi nykyisin elävä laji, Taiwania cryptomerioides. Varhaisliitukautisista fossiileista kuvattujen sukujen Mikasastrobus ja Parataiwania on lisäksi katsottu kuuluvan alaheimoon, vaikka kummassakin on yhdennäköisyyttä sekä Taiwanian että alaheimon Cunninghamioideae kanssa.
Luokittelu > Alaheimot ja suvut > Athrotaxidoideae

Alaheimossa Athrotaxidoideae on yksi suku. Kaikki nykyisin elävät lajit esiintyvät luontaisina Australiassa. Alaheimon kasvit ovat puita. Lehdet ovat asettuneet kierteisesti. Kävyt kasvavat yksittäin versojen kärjissä. Käpysuomuissa on 3–6 käänteistä siemenaihetta. Sirkkalehtiä on kaksi.
Alaheimon ainoa elävä suku on rusopuut eli tasmanianpunapuut (Athrotaxis).
Luokittelu > Alaheimot ja suvut > Sequoioideae

Alaheimossa Sequoioideae on kolme nykyisin elävää sukua. Lajeja esiintyy luontaisena pohjoisella pallonpuoliskolla. Alaheimon kasvit ovat puita. Lehdet ovat asettuneet yleensä vastakkaisesti kiinanpunapuilla ja kierteisesti muilla suvuilla. Käpysuomuissa on 2–12 siemenaihetta. Sirkkalehtiä on 2–5. Kiinanpunapuut ovat kesävihantia, muut suvut ainavihantia.
Alaheimon lajit elävät vaihtelevissa elinympäristöissä. Kiinanpunapuu on sopeutunut kosteaan elinympäristöön ja voi kasvaa matalan veden peittämällä maalla. Punapuu (Sequoia sempervirens) kasvaa kosteissa rannikkometsissä. Mammuttipetäjä kasvaa kuivissa vuoristometsissä ja on sopeutunut toistuviin metsäpaloihin.
Metasequoia – kiinanpunapuut
Sequoia – punapuut
Sequoiadendron – mammuttipetäjät
Luokittelu > Alaheimot ja suvut > Taxodioideae

Alaheimossa Taxodioideae on kolme nykyisin elävää sukua. Lajeja esiintyy luontaisena pohjoisella pallonpuoliskolla. Alaheimon kasvit ovat puita. Lehdet ovat asettuneet kierteisesti. Sugit ovat ainavihantia, muiden sukujen lajit yleensä kausivihantia. Siemenaiheet ovat pystyjä. Sirkkalehtien lukumäärä vaihtelee. Niitä voi olla jopa yhdeksän.
Alaheimon lajit ovat sopeutuneet kosteaan elinympäristöön. Deltasypressit ja suosypressit monesti kasvavat ajoittain tai pysyvästi matalan veden peittämällä maalla.
Cryptomeria – sugit
Glyptostrobus – deltasypressit
Taxodium – suosypressit
Luokittelu > Alaheimot ja suvut > Callitroideae

Alaheimossa Callitroideae on kymmenen nykyisin elävää sukua. Lajeja esiintyy luontaisena eteläisellä pallonpuoliskolla. Alaheimon kasvit ovat puita tai pensaita. Lehdet ovat tavallisesti asettuneet vastakkaisesti tai säteittäisesti. Myöhäislehdet ovat yleensä johteisia ja suomumaisia.
Alaheimon lajeja elää monenlaisissa elinympäristöissä. Patagoniansypressi (Fitzroya cupressoides) kasvaa ylispuuna lauhkeissa sademetsissä. Sädesypressit ja suvun Actinostrobus lajit ovat sopeutuneet kuiviin oloihin. Niiden kävyt ovat usein serotiinisia ja aukeavat vasta metsäpalon kuumentaessa niitä.
| --- | --- |
 Actinostrobus  Austrocedrus – chilentuoksusetrit  Callitris – sädesypressit  Diselma  Fitzroya – patagoniansypressit:  Libocedrus  Neocallitropsis  Papuacedrus  Pilgerodendron – ristisypressit  Widdringtonia – syprikit
Luokittelu > Alaheimot ja suvut > Cupressoideae

Alaheimossa Cupressoideae on noin kymmenen nykyisin elävää sukua. Suurin osa alaheimon lajeista esiintyy luontaisena pohjoisella pallonpuoliskolla. Alaheimon kasvit ovat puita tai pensaita. Lehdet ovat asettuneet vastakkaisesti tai säteittäin. Myöhäislehdet ovat yleensä johteisia ja suomumaisia.
Cupressoideae on sypressikasvien alaheimoista runsaslajisin, monimuotoisin ja laajimmalle levinnyt. Sen ja koko heimon suurin suku on katajat (Juniperus), johon kuuluu noin 67 lajia.
Alaheimoon pidetään kuuluvana kymmentä perinteisesti hyväksyttyä sukua. Näistä suvuista sypressien (Cupressus) lajeja erotellaan joskus erillisiin sukuihin Callitropsis, Hesperocyparis ja Xanthocyparis. Lisäksi perinteisesti tunnistettu suku Fokienia sisällytetään joskus valesypresseihin (Chamaecyparis), koska molekyylibiologiset tutkimukset ovat osoittaneet valesypressien suvun olevan parafyleettinen ilman Fokieniaa.
| --- | --- |
 Callitropsis  Calocedrus – tuoksusetrit  Chamaecyparis – valesypressit  Cupressus – sypressit  Fokienia  Hesperocyparis  Juniperus – katajat:  Microbiota – tuiviot  Platycladus – idäntuijat  Tetraclinis – atlassypressit  Thuja – tuijat  Thujopsis – hibatuijat  Xanthocyparis
Merkitys ihmiselle

Monet sypressikasvit ovat taloudellisesti arvokkaita puutavaran lähteinä tai koristekasveina. Useat sypressit, valesypressit ja katajat ovat tärkeitä koristepuita, joista on jalostettu tuhansia lajikkeita koristekäyttöön.
Monien heimon lajien sydänpuu on hyvin lahonkestävää ja soveltuu käytettäväksi ulkorakenteisiin ja -kalusteisiin sekä erityisesti maaperän kanssa kosketuksissa oleviin rakenteisiin, kuten aitojen tolppiin. Monien heimon lajien puuainesta arvostetaan myös sen tuoksun vuoksi. Sypressikasvien puuta käytetään monipuolisesti rakentamiseen, katteisiin, kalusteisiin ja esineisiin lyijykynistä ruumisarkkuihin.
Useilla heimon edustajilla on perinteisesti ollut kulttuurillista merkitystä ihmisille. Sugi (Cryptomeria japonica) on Japanin kansallispuu. Neljä Japanin Edo-kauden Kison viidestä pyhästä puusta, joita saatiin kaataa vain ylhäisön käyttöön, on sypressikasveja. Meksikonsuosypressi (Taxodium mucronatum) on Meksikon kansallispuu. Jättituija (Thuja plicata) on ollut erittäin tärkeä Pohjois-Amerikan luoteisrannikon alkuperäisasukkaille, jotka perinteisesti valmistivat puun eri osista talonsa, veneensä, käyttöesineitä ja vaatteita.
Yksittäinen patagoniansypressi voi elää pitkälti yli 3 000 vuotta vanhaksi.
Lawsoninsypressin siitepölyhiukkasia mikroskooppikuvassa.
Oregonintuoksusetrin siemenillä on yksi suuri lenninsiipi.
Kiinankeihäskuusi (Cunninghamia lanceolata).
Mammuttipetäjä (Sequoiadendron giganteum) on yksi maailman suurikokoisimmista puista.
Leveälatvuksinen, lyhytrunkoinen Neocallitropsis pancheri.
Koristekäyttöön jalostettu hernesypressin (Chamaecyparis pisifera) lajike.
Säkkipilli

Edinburgilainen säkkipillinsoittaja. Hän puhaltaa ilmaputken kautta ilmaa säkkiin, josta ilma jatkaa alaspäin osoittavaan melodiaputkeen sekä ylöspäin osoittaviin bordunaputkiin.
Säkkipillejä soittava yhtye.
Säkkipilli on puhallinsoitin, jonka ominaispiirre on lampaan tai muun eläimen nahasta tehty säkki, joka toimii ilmavarastona. Säkkipilliä soitetaan puhaltamalla ilmaputken kautta säkkiin ilmaa, joka saadaan säkkiä kainaloon puristamalla kulkemaan edelleen soittimen soivaan osaan, soitinputkeen tai -putkiin. Ilmavaraston ansiosta soittimen äänestä voi saada jatkuvan, sillä soittajan hengitystauko ei katkaise soittamista. Melodia soittoon saadaan melodiaputkella, joka on oboeta tai klarinettia muistuttava, rakenteellaan täydellinen puupuhallin ruokolehtineen ja sormireikineen. Sen lisäksi säkkipillissä on usein yhdestä kolmeen reiätöntä bordunaputkea, jotka säestävät melodiaa soimalla koko ajan yhtä ja samaa säveltä.
Säkkipilli yhdistetään yleensä Skotlantiin ja Irlantiin, missä se on kansallissoittimen asemassa. Säkkipilli on käytössä myös Ranskassa, Espanjassa, Italiassa, Unkarissa ja Itä-Euroopan maissa. Säkkipillillä soitetaan nykyisin kansanomaista musiikkia, mutta keskiajalla ja renessanssin aikana se oli Euroopassa laajalti suosittu myös taidemusiikissa.
Säkkipillityypit

Säkkipillejä on erilaisia. On olemassa muun muassa skotlantilainen säkkipilli ("Highland pipes"), irlantilainen säkkipilli ("Uilleann pipes"), northumbrialainen säkkipilli ja ranskalainen säkkipilli. Galiciassa sekä sen lähialueilla Espanjassa ja Portugalissa on käytössä gaita-niminen säkkipilli. Myös virolaisilla on käytössä oma säkkipilli, jota kutsutaan nimellä "torupill". Myös Puolassa, Ukrainassa, Valko-Venäjällä, Udmurtiassa ja Bulgariassa tunnetaan erilaisia muunnelmia säkkipillistä (dudy, duda, volynka, gaida).
Säkkipillin historia

Säkkipilli on useita tuhansia vuosia vanha, alun perin ruokosoitin, joka on levinnyt Lähi-idästä kaikkialle maailmaan, erityisesti Eurooppaan.lähde? Säkkipillin leviämiseen ovat vaikuttaneet kansainvaellukset sekä erityisen merkittävästi Rooman imperiumi vuosituhannen alussa. Muun muassa keisari Neron kerrotaan soittaneen sitä. Keskiajalla säkkipilli sai Euroopassa erilaisia kansallisia ja paikallisia muotoja soitinrakenteen, virityksen ja soittotavan mukaan. Tälläkin hetkellä Euroopassa tunnetaan yli 80 erilaista säkkipilliä alkukantaisesta huippunykyaikaiseen.
Säkkipilli oli keskiajalla ulkokäyttöön tarkoitettu soitin, jolla säestettiin tanssijoita ja tuotettiin muuta juhlamusiikkia. Juhlien siirryttyä sisätiloihin ja musiikin monimuotoisuuden kasvaessa useimpien säkkipillien äänen voimakkuutta pienennettiin ja viritystä muutettiin siten, että ne sopivat helpommin soitettavaksi muiden soittimien kanssa.
Ylämaan säkkipilli > Sotilasmusiikissa

Skotlannissa soitettiin ja soitetaan yhä yleisesti ylämaan säkkipilliä (engl. Great Highland Bagpipe), joka on aikojen saatossa muuttunut vain vähän. Englanti tarvitsi skottirykmenttien sotilaallista voimaa ja säkkipillinsoitto levisi näiden avulla. Lisäpiirteenä soittoperinteeseen kytkeytyi voimakas sotilasmusiikkiperinne, josta säkkipillimusiikki lienee vieläkin parhaiten tunnettu.
Ylämaan säkkipilli > Perinteet ja opetus

Skotlantilaista klassista säkkipillimusiikkia, piobaireachd´ia, siirrettiin soittajalta ja sukupolvelta toiselle laulaen erityisellä canntaireachd-laulutavalla. Vasta 1800-luvulla musiikkia ryhdyttiin kirjoittamaan ja taltioimaan länsimaisella nuottikirjoituksella. Musiikin ilmentäminen nuotinkirjoituksella ei ole tarkkaa soittimen omaaman miksolyydisen asteikon ja runsaiden koristekuvioiden vuoksi, mistä johtuen elävä kosketus opettajan ja opetettavan välillä on aina erityisen välttämätön. Soittokulttuuria on pidetty yllä järjestämällä kansainvälistä kilpailutoimintaa ja koulutusta erityisesti Skotlannissa.
Ylämaan säkkipilli > Muualla maailmassa

Skotlantilainen musiikki ja säkkipillinsoitto on levinnyt brittiläisen imperiumin ja skottirykmenttien mukana laajalti ympäri maailmaa, mm. Yhdysvaltoihin, Kanadaan, Australiaan, Etelä-Afrikkaan, Intiaan, Pakistaniin sekä alkuperäisille juurilleen Lähi-itään. Erikoisuutena voidaan mainita Bretagne, jossa säkkipilliä soitetaan perinteisissä puhallinyhtyeissä.
Ylämaan säkkipilli > Moderni käyttö

Säkkipillinsoitto on lähtenyt kehittymään skotlantilaisesta perinteestä ja se on saanut uusia piirteitä erityisesti Kanadassa ja Australiassa. Uudessa musiikissa on löydetty moniäänisyyttä, monimutkaisempaa rytmiikkaa. Soitinta on yhdistetty myös rockyhtyeiden musiikkiin.
Säkkipilli Pohjoismaissa

Suomessa säkkipilli on ilmeisesti ollut harvinainen soitin, mutta sen käytöstä on sielläkin satunnaisia tietoja keskiajalta lähtien.
Ylämaan säkkipillin soittoharrastus levisi laajamittaisesti Tanskaan ja Ruotsiin noin 30 vuotta sitten. Harrastajia näissä maissa on noin 400 yhteensä yli 20 yhtyeessä. Norjaan ja Suomeen harrastus levisi 1990-luvulla. Suomessa säkkipilliyhtyeitä on yksi, Helsinki Pipes and Drums.
Säkkipillin soittaja, Pieter Huys, öljyväri, 1500-luku
Atro Tõnu soittaa säkkipilliä. Kuva Setumaalta 1912.
Taaperniemi

| Taaperniemi Глубокое |
| --- | --- |
 Taaperniemi Глубокое
 Koordinaatit: 60°31′30″N, 29°21′20″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Viipurin piiri
Kunta:  Kyyrölä
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kylä
Aikavyöhyke:  UTC+3
Postinumero:  188836
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Taaperniemi (v:een 1948 ven. Та́аперниеми ja v:sta 1948 Глубо́кое, Glubokoje) on kylä Muolaanjärven lounaisrannalla Kyyrölän kunnassa Leningradin alueella Venäjällä. Taaperniemi kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamiin alueisiin ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Muolaan kuntaa.