Kolmiokaupan keskiosuus
Kuolleisuus, lukumäärä ja olosuhteet

Arviolta 15 prosenttia afrikkalaisista kuoli merellä ja kuolleisuus oli huomattavasti suurempi itse Afrikassa, kun alkuperäiskansojen ihmisiä siepattiin ja kuljetettiin aluksiin. Välittömästi keskiosuuden merimatkaan liittyvien afrikkalaisten kuolleiden kokonaismääräksi arvioidaan korkeintaan kaksi miljoonaa. Laajemmin tarkasteltuna orjuusinstituutioon liittyneitä kuolleita afrikkalaisia vuosina 1500–1900 on arveltu olevan jopa neljä miljoonaa.
Ensimmäisen kahden sadan vuoden ajan, vuosina 1440–1640, portugalilaisilla orjakauppiailla oli lähes monopoli orjien vientiin Afrikasta. 1700-luvulla, jolloin orjakaupassa välitettiin noin kuusi miljoonaa afrikkalaista, brittiläiset orjakauppiaat kuljettivat lähes 2,5 miljoonaa.
Atlantin ylittävän matkan kesto vaihteli paljon, yhdestä kuuteen kuukauteen riippuen sääolosuhteista. Vuosisatojen aikana matkan kesto lyheni. Keskimääräinen transatlanttinen matka 1500-luvun alkupuolella kesti useita kuukausia, mutta 1800-luvulle tultaessa meren ylitys vaati usein vähemmän kuin kuusi viikkoa.
Afrikan kuninkaat, sotapäälliköt ja yksityiset sieppaajat myivät vankeja eurooppalaisille, joilla oli useita rannikkolinnakkeita. Vankeja pakotettiin marssimaan yleensä satamiin Afrikan länsirannikolle, missä heitä pidettiin myytäviksi parakeissa eurooppalaisille tai amerikkalaisille orjakauppiaille. Tavallisesti orjalaivoissa oli useita satoja orjia ja noin 30 miehistön jäsentä.
Vangitut miehet sidottiin tavallisesti yhteen ketjuilla pareittain tilan säästämiseksi; oikea jalka seuraavan miehen vasempaan jalkaan. Naisilla ja lapsilla on saattanut olla vähän enemmän tilaa. Ketjut tai käsi- ja jalkaraudat tunnettiin nimellä bilboes. Ne olivat eräs monista orjakaupan työvälineistä, joista oli aina pula. Bilboeja käytettiin pääasiassa miehillä, ja ne koostuivat kahdesta pylvääseen lukitusta rautakiinnikkeestä jotka kiinnitettiin yleensä kahden miehen nilkkojen ympärille. Vangituille annettiin parhaimmillaan syötäväksi papuja, maissia, jamssia, riisiä ja palmuöljyä. Orjille annettiin yksi ateria päivässä veden kanssa, jos ollenkaan. Jos ruokaa oli niukasti, orjien pitäjät saivat etusijan orjiin nähden. Joskus vangit saivat liikkua päivällä, mutta monissa aluksissa kahleita pidettiin koko vaikean matkan ajan. Joillakin ranskalaisilla aluksilla orjia tuotiin kannelle saamaan määräajoin raitista ilmaa. Naisorjien sallittiin tavallisesti olla kannella useammin, mutta miesorjia tarkkailtiin huolellisesti kapinan estämiseksi heidän ollessaan kannen yläpuolella.
Kannen alla olevat orjat elivät kuukausia kurjuuden ja sanoinkuvaamattoman kauhun olosuhteissa. Eräs suurimmista tappajista oli tautien leviäminen ja huono terveys. Kuolleisuus oli korkea ja kuolema pahensi oloja kannen alla entisestään. Vaikka ruumiit heitettiin yli laidan, monet miehistön jäsenet välttivät ruumaan menemistä. Sairastuneita orjia ei aina tunnistettu heti. Monet elävistä orjista oli voitu kiinnittää yhteen toisen kanssa, joka oli ollut kuollut jo tunteja ja joskus päiviä aikaisemmin.
Useimpien nykyhistorioitsijoiden arvioiden mukaan Uuteen maailmaan saapui 9,4–12 miljoonaa afrikkalaista.  Kuolleiden määrään vaikuttivat pääasiassa taudit ja nälästä kärsiminen matkan pituuden vuoksi, kuolinsyy oli usein punatauti ja keripukki. Lisäksi isorokko-, syfilis, tuhkarokko ja muut sairaudet puhkesivat ja levisivät nopeasti lähellä olevien osastoihin.
Kuolemantapaukset lisääntyivät matkan edetessä, koska verenpainetauti ja keripukki lisääntyivät pitempien merellä tapahtuvien säästöjaksojen aikana, kun ruuan ja veden laatu ja määrä huonontui. Fyysisten sairauksien lisäksi monet orjat masentuivat eivätkä pystyneet syömään tai toimimaan kunnolla vapauden, perheen, turvallisuuden ja oman inhimillisyyden menettämisen takia. [lähde? ]