stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalkkikiertosammal
Aiheesta muualla

Kuvalinkit:
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Kalkkikiertosammal (Tortella tortuosa)[vanhentunut linkki]
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Tortella tortuosa:  Wikidata: Q71890  Wikispecies: Tortella tortuosa  BioLib: 61381  CoL: 57GZ4  EoL: 856479  EPPO: TTBTO  EUNIS: 197641  FNA: 200001217  GBIF: 2671369  iNaturalist: 134215  IRMNG: 11134372  ITIS: 16662  NatureServe: 2.955279  NBN: NBNSYS0000036429  NCBI: 93848  NZOR: 74fdd41f-ab2b-44a1-82d0-2b4cbaa9355f  Observation.org: 17654  Open Tree of Life: 54755  Plant List: tro-35106335  PLANTS: TOTO70  Tropicos: 35106335  WFO: wfo-0001150139  Laji.fi: MX.44105 
Tortula tortuosa:  Wikidata: Q38334826  GBIF: 8144906  ITIS: 1136069  Tropicos: 35113020  WFO: wfo-0001154149
Klaus Kalima

Klaus Jalo Juhana Kalima (5. toukokuuta 1918 Helsinki – 18. maaliskuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen näyttelyjohtaja ja kuvataiteilija, joka toimi Valkeakoskella. Hänet tunnettiin varsinkin muotokuvamaalarina, ja hänen teoksiaan on Valkeakoskella useissa julkisissa rakennuksissa.
Klaus Kaliman vanhemmat olivat kielitieteilijä, kirjallisuuden suomentaja ja professori Jalo Kalima ja suomentaja Toini Hildegard Eriksson. Klaus Kalima oli 1930-luvun lopulla taiteilija ja professori Erkki Koposen yksityisoppilaana. Hän opiskeli sitten Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1940–1941 mutta joutui lähtemään sen jälkeen jatkosotaan. Sodasta tultuaan hän perusti vuonna 1945 mainostoimisto Artifexin. Hän toimi 1945 lavastajana elokuvassa Kohtalo johtaa meitä ja esitti baarimikkoa elokuvassa Tähtireportterit tulevat.
Kalima muutti 1949 Valkeakoskelle tultuaan Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n palvelukseen. Hän työskenteli muun muassa pakkausten suunnittelijana, graafisena suunnittelijana ja vientimessuilla näyttelyosastojen suunnittelijana. Kalima jäi eläkkeelle 1983. Hän perusti vuonna 1950 Valkeakosken taideyhdistyksen.
Klaus Kaliman sisar oli kirjailija Marita Kalima. Klaus Kaliman poika oli Helsingin yliopiston finanssioikeuden emeritusprofessori ja kansanedustaja Kai Kalima.
Teoksia

Juuso Waldenin muotokuva, öljyvärimaalaus.
Arvo Ylpön muotokuva, öljyvärimaalaus. Akaan terveyskeskus (1987).
Lähtö. Sotiin 1939–1945 lähteneiden muistomerkki Valkeakoskella Tehtaankadun ja Tallikadun risteyksessä (1991).
Kirjallisuutta

In Memoriam Klaus Kalima (1918-2017): Klaus Kaliman muistonäyttely Myllysaaren museossa 2019. Valkeakoski-Seura r.y, Valkeakoski, 2019. ISBN 978-952-69201-0-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Lähtö-patsas, Sotiinlähteneiden muistomerkki, 1991, Valkeakoski.
Kalevanpoika

Kalevinpoika. Kuvitusta Kalevipoeg-teokseen. Oskar Kallis
Kristjan Raud, "Nukkuva Kalevanpoika"
Kalevanpojat eli Kalevinpojat ovat itämerensuomalaisen kansanperinteen tuntemia muinaisia jättiläisiä. Kalevanpoikien toiminnalla selitetään monia poikkeuksellisia luonnonmuodostelmia, kuten kivien sijaintia. Esimerkiksi Mikael Agricolan mukaan Kalevanpojat olisivat niittäneet valtavia niittyjä yhdessä yössä: "Caleuanpoiat / Nijttut ja muudh löit". Hänen jumalaluettelossaan vuodelta 1551 Kalevanpojat listataan viimeisinä hämäläisten jumalista.
Kalevanpojat tunnetaan jättiläisinä ja sankareina myös Virossa. Viron kansalliseepoksessa, kalevalamittaa lähellä olevaan runomittaan kirjoitetussa Kalevipoegissa, Kalevanpojat ovat kuninkaanpoikia. Eräitä Viron muinaislinnoja kutsutaan Kalevanpojan sängyksi (Kalevipoja säng).
Saamelaiset ovat nimenneet 'Kallanpoikien' (Gállábártnit) mukaan tähdistöjä ja pitäneet heitä suksien keksijöinä.
Kalevanpojat tunnetaan myös myöhemmässä, kristinuskon sävyttämässä suomalaisessa mytologiassa, usein pahoina tai arvaamattomina jättiläisinä, jotka saattoivat kaataa viljan tai metsänkin kumoon.
Aiemmissa kertomuksissa kalevanpojista heidät kuvataan kuitenkin inhimillisinä sankarihahmoina. Väinämöisen, Ilmarisen, Joukahaisen, Kullervon ja Lemminkäisen sanotaan olevan kalevanpoikia. Historiantutkija Aulis Ojan vuonna 1969 esittämän spekulatiivisen hypoteesin mukaan termi olisi alkujaan tarkoittanut ehkä yläluokkaista soturia, jotka kirkon ja vieraan vallan vastaisina raivattiin perusteellisesti uuden järjestyksen tieltä.
Kalevanpojat olivat myös kertomuksissa maan muinaisia asuttajia. He poistuivat kivellä soutaen, kun kristinusko levittäytyi heidän mailleen. Joskus tarvittiin pappeja manaamaan heitä pois. Hieman samaan tapaan poistui kristinuskon tieltä Väinämöinen veneellään.
1700-luvulla elänyt kansanperinteiden keräilijä Kristfrid Ganander kertoi Mythologia Fennicassa 1785 kalevanpoikien olleen Kalewa-nimisen jättiläisen 12 vahvaa poikaa jotka rakensivat linnoja eripuolille Suomea. Nimeltä Ganander  mainitsee kuusi sekä myös heidän asuinpaikkakuntansa: Hiisi (Paltamo), Ilmarinen (Häme), Wäinämöinen (Suomi), Liekiöinen (Savo), Soini (Liminka) ja Kihawanskoinen. Myös muita luetteloita Kalevanpojista ovat varhaiset kansanperinteen kerääjät merkinneet muistiin tai luoneet. Erään väitteen mukaan Kalevan kahdestatoista pojasta syntyi kaksitoista eläinradan tähtikuviota.
Kalevan ja Untamon suvut

Erään perinteen mukaan Kalevan suku on Untamon suvun vihollinen. Tässä yhteydessä Kalevan sukua kutsutaan myös Kalervon suvuksi, kuten Kalevala-eepoksessa. Untamon tapaiset nimet olivat joskus käytössä Länsi- ja Lounais-Suomessa, ja nimien mukaan on nimetty paikkoja. Länsi- ja Lounais-Suomessa on kansanperinteitä, joiden mukaan Untamon tyyppinen sana merkitsee uudisasukasta tai on kylän perustajan nimi. Samoilla alueilla paikallinen kansanperinne pitää Kalevanpoikia vihollisina ja uudisasukkaita pakenevina jättiläisinälähde?.
Eräs tähän perinteeseen liittyvä Kalevanpoika on nimeltään Kullervo, jota koskevat runot on kerätty Inkeristä. Kullervo osoittaa jo vauvana olevansa väkivahva, eikä häntä saada tapettua yrityksistä huolimatta. Kullervo-taru on ainoa Inkeristä taltioitu taru Kalevalassa.
Kalevanpojat historiallisina henkilöinä

Kalevanpoikatarinoita esiintyy pääasiassa Lounais-Suomessa. Paltamon kirkkoherra Juhana Cajanus kuitenkin väitti 1600-luvulla, että hän oli saanut Kainuusta tietoja, joissa Kalevanpojat näyttäytyvät historiallisina hahmoina.
Paltamossa on elänyt menneinä vuosisatoina huomattavan pitkäkasvuisia ihmisiä. Yksi näistä oli Daniel Cajanus (1703–1749) eli Pitkä Taneli, mahdollisesti Suomen kaikkien aikojen pisin mies. Hänen pituutensa on arvioitu olleen 230–283 senttimetrin välillä. Puolangalla vuonna 1886 syntyneen Lauri Moilasen pituus vaihteli eri lähteiden mukaan 236 senttimetristä aina 246 senttiin. 1900-luvun pisimmän suomalaisen, Väinö Myllyrinteen (1909–1963), äiti oli myös kotoisin Paltamosta.
Paltamon jättiläisten poikkeuksellisen pituuden takana on ollut AIP-geenivirhe, joka aiheuttaa muun muassa jättikasvuisuutta.
Heikki Kallio

Heikki Kallio (7. elokuuta 1948 – 11. heinäkuuta 1993) oli suomalainen lasitaiteilija. Hän toimi opettajana Taideteollisessa korkeakoulussa lasipajakurssilla 1978–1982, lasityöpajassa, lasistudiossa, sisustusarkkitehtuurin ja huonekalusuunnittelun parissa 1980–1981, ja jatkoi lasistudiolla 1982–1983, tuntiopettajana lasityöpajassa 1983–1984 ja sen jälkeen opetti syventäviä opintoja 1984–85.
Kallio oli merkittävä studiolasitaiteen pioneeri Suomessa. Hän perusti Suomenlinnaan oman lasistudion, jonka toimintaa on jatkanut Kallion kuoleman jälkeen lasitaiteilija Anna Schroderuksen johtama Lasistudio Hytti.
Eero Kolehmainen

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Eero Kolehmainen vuoden 1956 talviolympialaisissa Cortina d’Ampezzossa. |  Eero Kolehmainen vuoden 1956 talviolympialaisissa Cortina d’Ampezzossa. |  Eero Kolehmainen vuoden 1956 talviolympialaisissa Cortina d’Ampezzossa. |  |
Maa:   Suomi
Miesten maastohiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Oslo 1952 | 50 km |  |
Eero Johannes Kolehmainen (24. maaliskuuta 1918 Anttola – 7. joulukuuta 2013 Mikkeli) oli suomalainen maastohiihtäjä ja olympiamitalisti.
Kolehmainen voitti olympiahopeaa 50 kilometrin hiihdossa Oslon talvikisoissa 1952. Cortina d’Ampezzossa 1956 hän oli samalla matkalla neljäs. Falunin MM-kilpailuissa 1954 hän oli 50 kilometrillä 11:s ja Lahden MM-kilpailuissa 1958 viides.
Holmenkollenin kisoissa Kolehmainen voitti vuosina 1950 (18 km) ja 1957 (50 km). Niinpä hän saikin tunnustuksena voitoistaan vuonna 1957 Holmenkollen-mitalin. Salpausselällä hän oli nopein vuosina 1956 (50 km) ja 1957 (50 km). Vuonna 1959 hän voitti 50 kilometrin Suomen mestaruuden.
Kolehmainen hiihti 1951 Holmenkollenilla 18 kilometrillä kolmanneksi ja 50 kilometrillä Nils Karlssonin jälkeen toiseksi. Saman vuoden Ounasvaaran hiihtokilpailuissa hän voitti 50 kilometrin kilpailun. Kolehmainen sijoittui 10. tammikuuta 1954 Sverdlovskin hiihtokilpailuissa 30 kilometrillä yhdenneksitoista, kaksi päivää myöhemmin 15 kilometrillä seitsemänneksitoista ja 15. tammikuuta 50 kilometrillä toiseksi.
Kolehmainen edusti Anttolan Urheilijoita. Hän sai vuonna 1952 Savon Sanomat-lehden myöntämän Savon parhaan urheilijan mitalin. Opetusministeriö myönsi Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon Kolehmaiselle vuonna 2003. Anttolan Urheilijat järjestää vuosittain Kolehmaisen nimikkotapahtuman, Eeron hiihdon. Hänen tyttärensä Reetta Vauhkonen (o.s. Kolehmainen) edusti Suomea nuorten EM-hiihdoissa vuosina 1972 ja 1973.
Ammatiltaan Kolehmainen oli maanviljelijä ja lempinimeltään "Hämytsaaren isäntä". Hän työskenteli paitsi karjankasvattajana myös rakennusmiehenä. Hänen terveytensä säilyi viimeisiin vuosiin saakka, ja hän ennätti asua vanhainkodissa vain viikon ennen poismenoaan. 95-vuotias Kolehmainen oli kuollessaan vanhin elossa ollut suomalainen olympiamitalisti.
Hämytsaaren isäntä

Kolehmaisen vanhemmat olivat Kalle ja Malviina Kolehmainen Kilpeelän Kolehmaisessa (alkujaan Kalle Rasa Rasankylästä) Anttolassa (nykyään Mikkeliä). Kolehmaisen sisarukset olivat Eino, Eeva ja Erkki sekä äidin kuoltua Erkin synnytykseen isän seuraavista liitoista Pauli ja Veikko.
Hämytsaari sijaitsee Saimaalla, Anttolan Pitkälahdella. Hämytsaari kuuluu Rasankylään. Sinne johtaa nykyään autotie. Hämytsaarikin oli Kolehmaisen maata. Aiemmin siellä oli vuokralaisia, mutta avioiduttuaan Eero Kolehmainen raivasi Hämytsaaren ja rakensi kodikseen kunnon talon. Hän toimi siellä maanviljelijänä. 1970-luvulla Eero ja Bertta Kolehmainen olivat maatalousnäyttelyssä esittelemässä kolmea lehmäänsä, ja tasavallan presidentti Urho Kekkonen keskusteli siellä heidän kanssaan heidän alkukeväisestä Holmenkollenin-matkastaan. Kolehmaisen karja palkittiin Suomen parhaana vuosina 1973-1974. Myös Kolehmaisen tytär Reetta Vauhkonen on hiihtänyt kansallisella tasolla.
Kirjallisuutta

Järvinen, Lauri: Hämytsaaren isännän Eero Kolehmaisen pitkä latu.  Lauri Järvinen, 2010.  ISBN 978-951-98854-5-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kansanedustaja Olli Nepposen puhe Kolehmaisen 85-vuotisjuhlassa 2003
YLE Elävä arkisto: Suomen tuplavoitto Oslon 50 kilometrillä[vanhentunut linkki]
Eero Kolehmainen Bio, Stats and Results (Arkistoitu – Internet Archive) Olympics at Sports-Reference.com (englanniksi)
Eero Kolehmaisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Pythagoraan elämä (Iamblikhos)

| Pythagoraan elämä> Περὶ βίου Πυθαγορικοῦ λόγος.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Iamblikhos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  elämäkerta
Julkaistu:  200/300-luku jaa.
Suomennos
Suomentaja:  Anna-Liisa Kuusela
Kustantaja:  Biokustannus
Julkaistu:  1991
ISBN:  951-9413-41-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pythagoraan elämä (m.kreik. Περὶ βίου Πυθαγορικοῦ λόγος, Peri biū Pythagorikū logos, lat. De vita Pythagorica) on Iamblikhoksen kirjoittama filosofi Pythagoraan elämäkerta, jonka päähuomio on pythagoralaisessa elämäntavassa. Teoksen nimi on käännettynä oikeammin Pythagoralaisesta elämästä tai Pythagoralainen elämä, mutta se tunnetaan usein vakiintuneesti nimellä Pythagoraan elämä.
Historia

Iamblikhos kuului uusplatonilaiseen koulukuntaan ja eli noin vuosina 245–325 jaa., toisin sanoen 800 vuotta Pythagorasta myöhemmin. Pythagoraan elämä oli alkuosa eli johdanto Iamblikhoksen laajempaan, kymmenosaiseen teokseen, joka pyrki saattamaan lukijan filosofian pariin ja esittämään erityisesti pythagoralaisuuden ainoana oikeana filosofiana. Samalla se pyrki saattamaan uusplatonismin sopusointuun pythagoralaisuuden kanssa.
Elämäkertateos perustuu todennäköisesti paljon varhaisempiin Pythagorasta käsitelleisiin lähteisiin ja tästä kerrottuihin legendoihin. Iamblikhos mainitsee lähteikseen ainakin Nikomakhos Gerasalaisen ja jonkun Apollonioksen, joka saattoi olla Apollonios Tyanalainen. Myös Iamblikhoksen opettaja Porfyrios kirjoitti melko samoihin aikoihin teoksen Pythagoraan elämä. Näiden kahden lisäksi on säilynyt myös kaksi muuta antiikin aikaista Pythagoraan elämäkertaa, toinen Diogenes Laertioksen teoksessa Merkittävien filosofien elämät ja opit ja toinen Fotioksen tekemänä tiivistelmänä teoksessa Bibliotheke.
Teoksen on suomentanut Anna-Liisa Kuusela nimellä Pythagoras (Biokustannus, 1991).
Sisältö

Teos alkaa Pythagoraan omasta elämästä. Tyyliltään sitä on verrattu pyhimyselämäkertoihin: se kuvaa Pythagoraan alkuperältään jumalallisena sieluna, Apollonin poikana, jonka jumalat lähettivät valistamaan ihmiskuntaa. Filosofin elämä kuvataan täydellisenä esimerkkinä filosofisesta elämästä. Teos kertoo myös pythagoralaisen koulukunnan perustamisesta ja opetuksesta sekä pythagoralaisten toiminnasta Suur-Kreikassa, ja se päättyy pythagoralaisten filosofien luetteloon. Elämäkerta on selvästi Porfyrioksen versiota pidempi.
Kirjallisuutta > Suomennos

Iamblikhos: Pythagoras.  (Suomennos Anna-Liisa Kuusela)  Espoo:  Biokustannus, 1991.  ISBN 951-9413-41-3
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Iamblichus: Iamblichi Chalcidensis ex Coele-Syria De vita Pythagorica liber.  (Graece et Latine)  F. C. G. Vogelii, 1815.  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Iamblichus: Life of Pythagoras. ToposText. (englanniksi)
Iamblichus: Life of Pythagoras. Classical Astrologer. (englanniksi)
Kalkun rautatieasema

Kalkun rautatieasema (lyh. Kau, ratakm 199+471, vanhan aseman lyh. Kalk ja ratakm 198+674) on rautatieliikennepaikka Tampere–Pori-radalla Kalkun kaupunginosassa Tampereella. Asema avattiin alun perin 1896 nimellä Pitkäniemi alueen samannimisen sairaalan mukaisesti. Vuoden 1950 alussa liikennepaikan nimi vaihdettiin Kalkuksi, ja asemalta rakennettiin 1960-luvulla teollisuusraide radan pohjoispuolelle syntyneen kaupunginosan yritysten tarpeisiin.
Kalkku muutettiin miehittämättömäksi seisakkeeksi 1968. Henkilöliikenne loppui 1983 ja lakkautettiin vanhasta paikastaan seuraavana vuonna. Nykyinen Kalkun linjavaihde sijaitsee kilometrin Porin suuntaan.
Kalixinkoira

| Kalixinkoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Ruotsi
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Rodun syntyaika:  1800-luku
Alkuperäinen käyttö:  paimen- ja vahtikoira
Muita nimityksiä:  kalixhund, svart norrlandshund, Black Norrlandshund
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  45–50 cm
Väritys:  musta
Kalixinkoira (kalixhund) on sukupuuttoon kuollut ruotsalainen koirarotu.
Ulkonäkö

Kalixinkoira oli rakenteeltaan neliömäinen. Se oli muita pohjoismaisia pystykorvia kevytrakenteisempi, ja sillä oli korkeampi säkäkorkeus, kevyempi runko ja korkeammat raajat kuin ruotsinlapinkoiralla. Se muistutti muista ruotsalaisista roduista eniten pohjanpystykorvaa. Pää oli pitkänomainen ja kiilanmuotoinen ja otsapenger selvä. Silmät olivat lähes mustat. Käpälät olivat pienet ja tiiviit. Säkäkorkeus oli noin 45–50 cm. Karvapeite oli lyhyt, suora, karhea ja kaksinkertainen; pituudeltaan gråhundin ja ruotsinlapinkoiran välimaastosta. Haluttu väritys oli musta.
Alkuperä

Rotua tavattiin Ruotsin pohjoisimmissa osissa. Sitä esiintyi muun muassa Norrbottenin ranta-alueilla Piitimestä Haaparannalle. Sitä kutsuttiin aikoinaan "lappilaisen vahtikoiraksi ja apuriksi", ja sitä kuvaillaan venäläisten laikojen pienemmäksi muunnokseksi. Kantarotu lienee ollut kalixspets. Norjassa tunnetaan ns. ankerhund eli musta finnmarkinkoira, joka oli mitä todennäköisimmin sukua kalixinkoiralle, ja näiden kahden kuvailtiin olleen erittäin samanlaisia. Musta norjanhirvikoira on mahdollisesti polveutunut molemmista edellä mainituista roduista. Vuonna 1964 Stig Onnerfeltin artikkelissa Hundsport-lehdessä mainittiin, että 1800-luvun lopulla Kalixissa ja Ylikainuussa esiintyi pohjanpystykorvan kookkaampi, musta versio, joka tunnettiin myöhemmin nimellä kalixspets.
Toisen maailmansodan jälkeen saamelaisten poropaimenkoirat olivat kuolemassa sukupuuttoon, mitä vauhditti myös risteyttäminen muiden rotujen kanssa. Vuonna 1953 Ruotsin hallitus lähetti Ruotsin Kennelliitolle 3 000 Ruotsin kruunua, jotta järjestö selvittäisi lapinkoiran tilanteen. Myös Ruotsin Pystykorvayhdistys (Svenska Spetshundklubben) alkoi tutkia asiaa ja ilmoitti, että kalixinkoiraa tulisi pitää omana rotunaan erotuksena ruotsinlapinkoirasta.
Vuonna 1956 Ruotsin Pystykorvayhdistys esitteli lehdessään ns. "jokimukankoiran" (jokkmokkshund), joka oli syntynyt ensimmäisten jalostusyritysten seurauksena. Koska eri jalostusyksilöitä löytyi verrattain vähän, oli turvauduttava osittain vakava-asteiseenkin sisäsiitokseen. Alustava rekisteri avattiin, ja koirien nimien perään merkittiin Jmk. Urospennut myytiin työkoiriksi saamelaisille ja narttupennut annettiin ihmisille, jotka lupasivat että näitä voisi myöhemmin käyttää jalostusohjelmaan. Vuonna 1960 Kansallinen Saamelaisjärjestö (Samernas Riksförbund) järjesti tapaamisen, jossa esiteltiin yli 10 Ruotsin Kennelliiton ohjelman mukaan kasvatettua poroa paimentavaa koiraa.
Ruotsin Kennelliiton ja saamelaisten yhteistyö porokoirien eteen päättyi, minkä seurauksena jokimukankoira katosi rekisteristä.
Kalevalan mailta

| Kalevalan mailta |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Kalle Kaarna
Käsikirjoittaja:  Ensio Rislakki Iivo Härkönen A. O. Väisänen
Tuottaja:  Kurt Jäger
Säveltäjä:  Vanja Tallas Martti Parantainen
Kuvaaja:  Kurt Jäger Frans Ekebom
Leikkaaja:  Kalle Kaarna
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Jäger Filmi
Ensi-ilta:  24. helmikuuta 1935
Kesto:  97 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalevalan mailta (Från Kalevalas nejder) on suomalainen kansatieteellinen dokumenttielokuva vuodelta 1935. Se esittelee karjalaista luontoa ja kulttuuria. Elokuva liittyi Kalevalan 100-vuotisjuhliin. Elokuva tuhoutui Adams Filmin tulipalossa 1959. Siitä on säilynyt vain alkuosa ja kahdentoista minuutin verran äänettömiä katkelmia.
Runonlaulaja ja kanteleensoittaja Timo Lipitsä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vanja Tallas  | … |  kanteleensoittaja   |
|  Ahri Vornanen  | … |  itkijävaimo   |
|  Timo Lipitsä  | … |  runonlaulaja, kanteleensoittaja   |
|  herra Vuorinen  | … |  runonlaulaja   |
|  Alli Tallas  | … |  morsian   |
|  Jaakko Pyy  | … |  karhunkaataja   |
Sisältö

Alkunäytös: Alussa kerrotaan Elias Lönnrotin työstä Kalevalan kokoajana ja Akseli Gallen-Kallelan työstä suomalaisten kansalliseepoksen kuvittajana. Elokuvassa näytetään Gallen-Kallelan Kalevala-aiheisia kuvia, kuten Lemminkäisen äiti, Kullervon kirous, Sammon ryöstö ja Väinämöisen lähtö.
Kalevalan mailta: Toisessa osassa näytetään Karjalan luontoa ja sen erityispiirteitä. Eläimet saavat oman esittelynsä. Karjalaisten elämästä näytetään muun muassa kaskenpolttoa, äestystä, lehmisavuja, kehräystä ja kalastusta. Mukana on myös ägläjärveläisen karhunkaataja Jaakko Pyyn haastattelu. Musiikillista antia edustavat kanteleensoittajat, runonlaulajat ja itkuvirret. Käsittelynsä saavat myös karjalaisten juhlat, kuten praasniekat eli kyläjuhlat ja karjalaisten hääseremoniat.
Arviot

Kriitikot arvioivat Kalevalan mailta -dokumentin lähinnä sarjaksi erillisiä kuvia, jolla on kuitenkin arvonsa vanhan karjalaiskulttuurin tallentajana. Karjala-lehden kriitikko kaipasi teokseen punaista lankaa, yhteenkokoavaa juonta ja piti sitä pitkäveteisenä. Helsingin Sanomat näki elokuvassa myös hyvää, kuten muinaisten häämenojen tallentaminen ja kuvauksen korkea taso. Myös Ylioppilaslehti kehui kuvausta.
Huomioita

Kalevalan mailta kuvattiin kesä–lokakuussa 1934. Kuvauspaikkoja olivat Lönnrotin syntymäkoti Sammatissa ja Gallen-Kallelan ateljee Ruovedellä. Karjalaiset kuvauspaikat sijaitsivat lähinnä Pohjois-Karjalassa ja Laatokan Karjalassa, kuten Nurmes, Valamo, Suojärvi, Tolvajärvi Korpiselällä ja Mantsinsaari Salmissa. Kuvauksia suoritettiin myös Viipurissa ja Kainuussa (Sotkamo, Kajaani). Kalevalan mailta sai huonon yleisömenestyksen.
Käsikirjoittajista A. O. Väisänen osallistui vuonna 1921 kansatieteellisen elokuvan Häidenvietto Karjalan runomailla tekoon.
Turun ammattikorkeakoulun opiskelijakunta

| Turun ammattikorkeakoulun opiskelijakunta – TUO |
| --- | --- |

Perustettu:  2006
Edustajiston puheenjohtaja:  Oona Kaarmela
Edustajiston varapuheenjohtaja:  Kitisak Paanmongkhon
Hallituksen puheenjohtaja:  Olga Hellman
Hallituksen varapuheenjohtaja:  Alex Luotonen
Toiminnanjohtaja:  Marko Grönlund
Jäseniä:  1600+
Osoite:  Joukahaisenkatu 7, 20520 Turku
Aiheesta muualla
opiskelijakunta.net
Turun ammattikorkeakoulun opiskelijakunta – TUO (engl. Student Union of Turku University of Applied Sciences – TUO) on Turun ammattikorkeakoulussa toimiva ammattikorkeakoululain 42a§:n mukainen opiskelijakunta.
Opiskelijakunnan tehtävänä on valita opiskelijoiden edustajat ammattikorkeakoulun hallitukseen ja muihin monijäsenisiin toimielimiin. Lisäksi opiskelijakunta toimii jäsentensä yhdyssiteenä ja edistää heidän yhteiskunnallisia, sosiaalisia ja henkisiä sekä opiskeluun ja opiskelijan asemaan yhteiskunnassa liittyviä pyrkimyksiä.
Jäsenyys

Opiskelijakunta edustaa kaikkia Turun ammattikorkeakoulun noin 12 000 opiskelijaa ja opiskelijakunnan jäsenyys on vapaaehtoinen. Jäseneksi voivat liittyä kaikki Turun ammattikorkeakoulussa tutkintoon opiskelevat opiskelijat. Jäseneksi liittyvä saa opiskelijakortin, joka oikeuttaa opiskelija-alennuksiin.
Yhteensä opiskelijakunnalla on jäseniä noin 1600+ henkeä. Jäseniä opiskelijakunnalla on Turussa ja Salossa.
Toimisto ja organisaatio

Opiskelijakunnan työskentelytilat sijaitsevat ICT-Cityssä. Opiskelijoita palveleva TUO Lounge sijaitsee EduCityn toisessa kerroksessa. TUO Loungesta saat jäsenpalvelua sekä sinua palvelevat myös kampuskauppa ja Kampus Brewery. Opiskelijakunnan toimistolla työskentelee opiskelijakunnan hallituksen ja edustajiston puheenjohtajiston lisäksi opiskelijakunnan toiminnanjohtaja, sekä vaikuttamisen ja viestinnän, tuutoroinnin ja opiskelijakulttuurin, tuutoroinnin ja markkinointiviestinnän sekä hallinnon asiantuntijat. Toimistolla työskentelee lisäksi vaihtelevasti koordinaattoreita sekä harjoittelijoita.
Ylintä valtaa opiskelijakunnassa käyttää jäsenten joka syksy vaaleilla valitsema edustajisto. Edustajisto nimittää hallituksen, joka huolehtii käytännön toimintaan liittyvistä päätöksistä ja asioiden hoitamisesta yhdessä työntekijöiden kanssa.
Historia

Opiskelijakunnan toiminta on käynnistynyt elokuun alussa 2006, jolloin aiemmin opiskelijakunnan tehtäviä ammattikorkeakoulussa hoitaneen Turun ammattikorkeakoulun opiskelijayhdistys TUKKO ry:n toiminta siirrettiin opiskelijakunta TUOlle. TUKKO on alun perin perustettu nimellä Turun ammattikorkeakoulun ylioppilaskunta ry jo huhtikuussa 1996. Tuolloin voidaan katsoa TUOn toiminnan varsinaisesti saaneen alkunsa. Perustamisen yhteydessä valittua ylioppilaskunta-nimeä ei kuitenkaan voitu käyttää sen viitattua yliopistolain mukaisiin ylioppilaskuntiin, joten rekisteriviranomaisten vaatimuksesta yhdistys rekisteröitiin nimellä TUKKO.