stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sininen viikko
Juoni

On helteinen lauantai. Tehtaan pilli on soinut ja työntekijät vaihtavat vapaalle. Usko ”Uke” Siltanen (Matti Oravisto) lähtee monien muiden tavoin viikonlopun viettoon Telttaniemen leirialueelle. Hän tapaa Siiri ja Bertel Forssin (Gunvor Sandkvist ja Toivo Mäkelä), pyytää Siiriä tanssiin, mutta Siiri kieltäytyy. Seuraavana päivänä Usko juopottelee ja päättää maanantain koittaessa olla menemättä töihin. Hän jää viikoksi Telttaniemeen. Sinne on jäänyt myös Siiri, ilman aviomiestään. Siiri ja Bertel ovat kenties päällisin puolin onnellisesti avioliitossa, mutta intohimo Uskon ja Siirin välillä johtaa aviorikokseen. Rakastavaisten sininen viikko päättyy seuraavaan viikonloppuun. Väkeä tulee jälleen Telttaniemeen, niin myös Bertel. Syntyy kolmiodraama, joka päättyy kohtalokkaaseen laukaukseen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gunvor Sandkvist  | … |  Siiri Forss   |
|  Matti Oravisto  | … |  Usko Siltanen, ”Uke”   |
|  Toivo Mäkelä  | … |  faktori Bertel Forss   |
|  Paavo Hukkinen  | … |  Uskon 1. kaveri   |
|  Kauko Laurikainen  | … |  Uskon 2. kaveri   |
|  Juhani Kumpulainen  | … |  agitaattori   |
|  Kaarlo Saarnio  | … |  järjestysmies   |
|  Leo Jokela  | … |  Uskon 3. kaveri   |
|  Maija Routavuo  | … |  1. tyttö   |
|  Ulla Sandqvist  | … |  2. tyttö   |
|  Armas Jokio  | … |  mies tanssilavalla   |
|  William Reunanen  | … |  parturi   |
|  Eero Kilpi  | … |  kultaseppä   |
|  Olavi Suominen  | … |  miehet rannassa   |
|  Jukka Laurin  | … |  miehet rannassa   |
|  Runar Tuurno  | … |  Uskon 4. kaveri   |
|  Usko Kantola  | … |     |
|  Jorma Metsävainio  | … |     |
|  Eva Hellas  | … |  tyttöjä tanssilavalla   |
|  Anu Kilpiö  | … |  tyttöjä tanssilavalla   |
|  Annikki Linnoila  | … |  tyttöjä tanssilavalla   |
|  Maija Routavuo  | … |  7. tyttö   |
|  Jukka Laurin  | … |  miehet rannassa   |
Tuotanto > Näyttelijöiden etsintä

Kassila koki aiheen itselleen vieraaksi ja pääsi siihen kiinni vasta pitkän pohtimisen jälkeen. Hänen oli vaikea tarttua Siniseen viikkoon; aiheen moraalisuus syyn ja seurauksen ankarine lakeineen oli Kassilalle vieras. Hän suomensi Hemmerin tekstin, jonka seurauksena tarina etääntyi alkuperäisestä ja muovautui elokuvaan sopivaksi. Matti Oraviston ohjaaja valitsi päähenkilöksi varhain, yhdessä miehet tekivät Uskosta psykososiaalisesti uskottavan. Myös Toivo ”Topi” Mäkelän valinta Berteliksi selkeytyi pian. Siiriä oli vaikeampi löytää. Armi Kuusela? Hänelle ei sopinut, kihlauskin oli tulossa. Anneli Sauli? Kemin teatterin kaunotar lämmitti tuottaja Särkän, joka kuitenkin näki Saulin mieluummin Hilja, maitotyttönä. Lopulta rooliin valittiin Gunvor Sandkvist Svenska Teaternista. Eroottinen suomenruotsalainen kaunotar oli oiva valinta, etenkin kun ohjaaja mielsi Bertelin ja Siirin suomenruotsalaisiksi.
Tuotanto > Kuvauspaikat

Elokuvan järjestäjänä toimi Kullervo Kalske, jonka kanssa ohjaaja valitsi kuvauspaikoiksi Bromarvissa sijaitsevan Padvan niemen ja sikäläisen tanssilavan. Elokuvan alun tehdasympäristö löytyi Sunilasta, joka siihen aikaan kuului Karhulan kauppalaan. Veneiden matka Telttaniemeen kuvattiin kuitenkin Helsingin edustalla Humallahdessa ja Lauttasaaren selällä.
Tuotanto > Kuvaukset

Ohjaaja Kassila ja kuvaaja Osmo Harkimo viettivät kesäiset viikot Bromarvissa perheineen. Kassilan vaimo Aino Mantsas odotti perheen kolmatta lasta Taavia, ja Harkimon vaimo, Doris ”Dudde” Harkimo odotti esikoista Harrya eli Hjallista. Gunvor Sandkvist oli kahden vaiheilla elokuvan alastonkohtausten suhteen. Hän suostui ja kieltäytyi vuorotellen. Jopa kemiallisia keinoja kokeiltiin.lähde? Alkoholin nauttiminen ei kuitenkaan tehnyt Sandkvistia suopeammaksi. Kuvausryhmä sen sijaan herätti paheksuntaa liiallisella alkoholin käytöllä.
Vastaanotto

Sinisestä viikosta sensuroitiin pätkiä, kun haluttiin ”erottaa uinti nainnista”. Alkuperäinen ikäraja oli 16 vuotta, ja vuoden 2001 lakimuutoksen jälkeenkin rajaksi määrättiin 15 vuotta. Elokuva esitettiin Rouenissa Ranskassa maaliskuussa 1989, jolloin sen suosio yllätti Matti Kassilan. Ohjaaja itsekin koki elokuvan aiempaa paremmaksi. Tyyli oli sangen eheä, mutta Kassilan mielestä kertojan äänen olisi voinut jättää pois.
Kritiikki

Sininen viikko sai tuoreeltaan enimmäkseen tylyjä arvosteluja, mutta eräät aikalaiskriitikot näkivät sen avauksena uudenlaiseen suomalaiseen elokuvakerrontaan. Jerker A. Eriksson piti elokuvaa sensaationa, sen muotoa harkittuna ja kuvatyyliä selkeänä.
Iltalehden Tuomas Riskala (2011) piti elokuvaa seksuaalista kuvastoa ja tunnetta tulvivana moraliteettina, joka huipentuu hätkähdyttävään katharsikseen. Riskalan mukaan teos on muodoltaan harkittu ja psykologisesti uskottava.
2000-luvulla tv-esityksen yhteydessä elokuvaa luonnehdittiin yhdeksi Kassilan parhaista ohjauksista, runolliseksi moraalin ja syyllisyyden tutkielmaksi, sen tunnelmaa vahvaksi ja runolliseksi, kaiken kaikkiaan klassiseksi kokonaisuudeksi, josta puuttuvat amatöörimäiset kömpelyydet.
Luettelo Suomen rautaruukeista

Tämä on luettelo Suomen rautaruukeista.
Kirjallisuutta

Salokorpi, Asko: Suomen rautaruukit. Keuruu 1999. ISBN 951-1-16035-4.
Idries Shah
Lapsuus ja nuoruus

Idries Shah syntyi Shimlassa, Intiassa. Hänen isänsä oli afganistanilais-intialainen kirjailija ja diplomaatti Sirdar Ikbal Ali Shah ja äitinsä skotlantilainen Saira Elizabeth Luiza Shah. Hänen isänsä suku on Musavi Sayyideja. Näiden esi-isien koti sijaitsi lähellä Kabulin Paghmanin puutarhoja. Hänen isoisänsä, Sayed Amjad Ali Shah, oli Sardhanan nawab Pohjois-Intian Uttar Pradeshin osavaltiossa. Tämä on perinnöllinen arvonimi, jonka suku oli saanut kiitoksena aiemman esi-isän, Jan-Fishan Khanin, palveluksista briteille.
Shah varttui pääasiassa Lontoon ympäristössä. L.F. Rushbrook Williamsin mukaan Shah alkoi jo nuorella iällä matkustaa isänsä mukana tämän matkoilla, ja vaikka he molemmat matkustivat laajalti ja usein, he palasivat aina Englantiin, mihin perhe perusti kotinsa useiksi vuosiksi. Näiden matkojen myötä, jotka olivat usein osa Ikbal Ali Shahin suufin työtä, Shahilla oli mahdollisuus tavata ja viettää aikaa merkittävien valtiomiesten ja ansioituneiden henkilöiden kanssa sekä idässä että lännessä. Williams kirjoittaa:
Tällainen poikkeuksellisen älykkäälle nuorelle miehelle, jollaiseksi Idries Shah pian osoittautui, annettu kasvatus tarjosi monia mahdollisuuksia muodostaa aidosti kansainvälinen näkökulma, laaja näkemys ja mahdollisuus tutustua ihmisiin ja paikkoihin, joita vuosiltaan varttuneempi ja pidemmän kokemuksen omaava ammattidiplomaattikin saattaisi hyvin kadehtia. Mutta diplomaatin ura ei houkutellut Idries Shahia..."
Shah kuvasi omaa epäsovinnaista kasvatustaan Pat Williamsille BBC:n haastattelussa vuonna 1971. Hän kertoi kuinka hänen isänsä, sukulaisensa ja ystävänsä pyrkivät aina altistamaan lapset moninaisille vaikutuksille (multiplicity of impacts), ihmisille ja kokemuksille, jotta lapsista kehittyisi tasapainoisia persoonia. Shah kutsui tätä "suufilaiseksi lähestymistavaksi" kasvatukseen.
Hänen perheensä muutettua Lontoosta Oxfordiin vuonna 1940 pakoon saksalaisten pommituksia, hän vietti kaksi tai kolme vuotta City of Oxford High School for Boys koulussa. Vuonna 1945 hän matkusti isänsä mukana tämän sihteerin ominaisuudessa Uruguayhin isän toimiessa Indian Officen halal-liha-asiantuntijana. Shahia kohtaan esitettiin väitteitä epäasiallisista liiketoimista ja hän palasi Englantiin lokakuussa 1946.
Ura > Magiaa ja okkultismia käsittelevät teokset

Shaahin varhaiset teokset olivat tutkimuksia "vähemmistöuskomuksista", kuten hän niitä kutsui. Hänen ensimmäinen teoksensa Oriental Magic, joka julkaistiin vuonna 1956, oli alun perin tarkoitus olla nimeltään Considerations in Eastern and African Minority Beliefs. Tätä seurasi vuonna 1957 The Secret Lore of Magic: Book of the Sorcerers, alkuperäiseltä nimeltään Some Materials on European Minority-Belief Literature. Näiden kirjojen nimet muutettiin vuoden 1973 Shahin juhlajulkaisun erään kirjoittajan mukaan ennen julkaisemista "kaupallisen julkaisutoiminnan käytäntöjen" takia.
Ennen kuolemaansa vuonna 1969 Shahin isä vakuutti, että hän ja hänen poikansa julkaisivat kirjoja magiasta ja okkultismista "estääkseen tämän hölynpölyn todennäköiseltä näyttävän uuden suosion ja uskon siihen merkittävän ihmisjoukon parissa. Poikani... saattoi lopulta päätökseen tämän tehtävän julkaistessaan useiden vuosien tutkimusten jälkeen kaksi tärkeää kirjaa aiheesta."
Psychology Today -lehden haastattelussa vuonna 1975 Shah tarkensi:
Magiaa käsittelevien kirjojeni päätarkoituksena oli saattaa tämä materiaali tavallisten lukijoiden saataville. Ihmiset ovat uskoneet liian kauan, että on olemassa salaisia kirjoja, piilotettuja paikkoja ja ihmeellisiä asioita. He ovat pitäneet kiinni näistä uskomuksista voidakseen pelotella niillä itseään. Joten ensimmäinen tarkoitus oli informaatio. Tätä on idän ja lännen magia. Tässä kaikki. Ei ole mitään muuta. Noiden kirjojen toinen tarkoitus oli osoittaa, että näyttää olevan olemassa voimia, joista osa on joko rationalisoitu tällä magialla tai voitaisiin johtaa siitä, jotka eivät kuulu tavanomaisen luonnontieteen piiriin tai ole osa tavallisen ihmisten kokemusta. Mielestäni tätä ilmiötä tulisi tutkia, siitä pitäisi kerätä tietoa ja sitä pitäisi analysoida. Meidän täytyy erottaa magian kemia sen alkemiasta niin sanoakseni.
Shah sanoi lisäksi, että hänen kirjojaan tästä aiheesta ei ole kirjoitettu nykyisille magian ja noituuden harjoittajille ja että itse asiassa hän sittemmin joutui välttelemään näitä, koska he olisivat vain pettyneet siihen, mitä hänellä oli sanottavaa.
Seuraavaksi julkaistiin matkakertomus Destination Mecca (1957), jonka David Attenborough esitteli televisiossa. Sekä Destination Mecca että Oriental Magic sisältävät myös suufilaisuutta käsitteleviä jaksoja.
Ura > Omar Khaijam-kiista

1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa, Shah joutui hyökkäyksen kohteeksi kiistassa joka ympäröi Robert Gravesin ja Shahin vanhemman veljen Omar Ali-Shahin tekemää ja vuonna 1967 julkaistua Omar Khaijamin Rubaijatin uutta käännöstä. Käännös, jossa Rubaijat esitettiin suufi-runona, perustui viittauksin varustettuun tekstiin, joka otaksuttavasti oli johdettu 800 vuotta Shahin perheen hallussa olleesta käsikirjoituksesta. L.P. Elwell-Sutton, Edinburghin yliopiston orientalisti ja muut kirjan arvioijat ilmaisivat olevansa vakuuttuneita siitä, että tarina muinaisesta käsikirjoituksesta ei pitänyt paikkaansa.
Graves odotti, että Shahin isä Sirdar Ikbal Ali Shah antaisi alkuperäisen käsikirjoituksen tarkasteltavaksi asian selvittämiseksi, mutta tämä kuoli auto-onnettomuudessa Tangerissa marraskuussa 1969. Vuotta myöhemmin Graves pyysi Idries Shahia esittämään käsikirjoituksen. Shah vastasi kirjeessä, että käsikirjoitus ei ollut hänen hallussaan, ja vaikka olisikin ollut, sen esittäminen ei todistaisi mitään, koska sitä ei voitaisi nykyisillä menetelmillä päivätä tarkasti ja sen aitous edelleen kiistettäisiin. Oli aika, Shah kirjoitti, "ymmärtää, että kovaa meteliä pitävien hyeenojen tarkoituksena oli vain vastustaa, tuhota ja jatkaa kampanjointia kun, totta puhuen, kukaan ei tosiasiassa kuuntele." Hän lisäsi, että hänen isänsä oli ollut niin raivoissaan panettelijoille, että kieltäytyi olemasta missään tekemisissä heidän kanssaan ja Shah oli sitä mieltä, että hänen isänsä reaktio oli oikea. Graves totesi että hänen yleisesti katsottiin langennen Shahin veljesten törkeään petokseen ja että tämä vaikutti hänen muista historiallisista teoksistaan saamiinsa myyntituloihin ja oli sitä mieltä, että käsikirjoituksen näyttämisestä oli tullut "suvulle kunnia-asia." Hän painosti Shahia uudelleen ja muistuttaen tämän aiemmista lupauksista antaa käsikirjoitus tarkasteltavaksi mikäli se olisi tarpeen.
Kumpikaan veljeksistä ei koskaan esittänyt käsikirjoitusta, mikä sai Gravesin veljenpojan ja elämäkerran kirjoittajan pohtimaan että oli vaikea uskoa – ottaen huomioon, että Shahin veljekset olivat kiitollisuudenvelassa paljossa Gravesille - että he olisivat kieltäytyneet antamasta käsikirjoitusta jos sitä olisi koskaan ollut olemassa. Gravesin leski kirjoitti monta vuotta myöhemmin, että Graves "uskoi täysin" käsikirjoituksen aitouteen Shahin ja hänen välisensä ystävyyden perusteella, vaikkei hänellä ollut koskaan ollut mahdollisuutta henkilökohtaisesti nähdä tekstiä. Tieteellinen konsensus nykyään on, että "Jan-Fishan Khan" käsikirjoitus oli väärennös, ja että Graves/Ali-Shah-käännös tosiasiassa perustui viktoriaanisen ajan amatööritutkijan analyysiin aiemman Rubaijat-kääntäjän Edward FitzGeraldin lähteistä.
Myöhemmät vuodet

Shah kirjoitti seuraavien vuosikymmenten aikana yli kaksikymmentä kirjaa, joista monet hyödynsivät klassisia suufilähteitä. Hänen kirjoituksensa saavuttivat valtavan maailmanlaajuisen levikin ja vetosivat ensisijaisesti älyllisesti suuntautuneeseen länsimaiseen yleisöön Kääntämällä suufien opetuksia nykyaikaisen psykologian termeille, hän esitti ne arkikielellä ja siten helposti ymmärrettävin käsittein. Hänen kansantarinansa, jotka havainnollistivat suufiviisautta anekdootein ja esimerkein, osoittautuivat erityisen suosituksi. Shah sai ja hyväksyi kutsuja luennoida vierailevana professorina akateemisissa instituuteissa kuten Kalifornian yliopisto, Geneven yliopisto, Universidad Nacional de La Plata ja useissa englantilaisissa yliopistoissa. Kirjallisen ja opetustyönsä ohessa hän löysi aikaa elektrostaattisessa ilmanpuhdistuksessa käytettävän ionisaattorin suunnittelemiseen (jota varten hän perusti yrityksen yhdessä Coppy Lawsin kanssa) ja useiden tekstiili-, keramiikka- ja elektroniikkateollisuuden yritysten johtamiseen. Hän teki myös useita matkoja esi-isiensä Afganistaniin ja osallistui siellä hätäaputyön organisointiin; hän hyödynsi näitä kokemuksia myöhemmin Neuvostoliiton ja Afganistanin sodasta kertovassa romaanissaan Kara Kush.
Yksityiselämä

Shah avioitui Cynthia (Kashfi) Kabrajin kanssa vuonna 1958, ja heille syntyi tytär Saira, vuonna 1964, jota seurasivat kaksoset - poika, Tahir, ja toinen tytär, Safiya - vuonna 1966.
Sairaus

Myöhäiskeväällä 1987, noin vuosi viimeisen Afganistanin matkansa jälkeen, Shah kärsi kaksi peräkkäistä sydäninfarktia. Hän sai kuulla, että hänen sydämensä toimintakapasiteetista oli jäljellä vain kahdeksan prosenttia ja ettei hän voinut odottaa selviävänsä hengissä. Huolimatta ajoittaisista sairausjaksoista hän jatkoi työskentelyä ja kirjojen julkaisemista seuraavien yhdeksän vuoden aikana.
Kuolema

Shah kuoli 72 vuoden iässä Lontoossa 23. marraskuuta 1996. The Daily Telegraphissa julkaistun muistokirjoituksen mukaan Shah teki yhteistyötä mujahidinin kanssa Neuvostoliiton ja Afganistanin sodassa, toimi opintojen ohjaajana (Director of Studies) Institute for Cultural Research instituutissa ja oli Royal Humane Societyn ja Royal Hospital and Home for Incurablesin Governor. Hän oli myös Athenaeum Clubin jäsen. Shahin kuollessa hänen kirjojaan oli myyty yli 15 miljoonaa kappaletta yli kymmenellä kielellä maailmanlaajuisesti ja niiden arvosteluja oli julkaistu useissa kansainvälisissä aikakausi- ja sanomalehdissä.
Opetukset > Näkemyksiä kulttuurista ja käytännön elämästä

Shahin tarkoituksena oli osoittaa kaikkien kulttuurien pohjalla olevat olennaiset tekijät ja yksilöllistä käyttäytymistä määräävät näkymättömät tekijät. Hän jätti vähemmälle huomiolle länsimaisen taipumuksen keskittyä ulkoisiin ja pinnallisiin seikkoihin, jotka usein heijastivat vain tapoja ja tottumuksia, ja kiinnitti huomiota kulttuurin alkuperään ja ihmisten tiedostamattomiin ja sekalaisiin motiiveihin ja niiden muovaamiin ryhmiin. Hän myös osoitti kuinka sekä yksilön että ryhmän tasolla lyhyen aikavälin katastrofit usein osoittautuivat siunauksiksi - ja päinvastoin - ja silti tietoisuus tästä ei ollut suuresti vaikuttanut ihmisten tapaan reagoida kulloisinkiin tapahtumiin.
Shah ei puoltanut maallisten velvollisuuksien hylkäämistä; sen sijaan hänen sanoi, että tulevan oppilaan tavoitteleman aarteen tulisi juontua yksilön jokapäiväisen elämän ponnisteluista. Hän katsoi käytännön työn tavaksi, jolla etsijä saattoi työskennellä itsensä kanssa, mikä noudattaa suufien perinteistä tapaa työskennellä tavanomaisissa ammateissa elannon ansaitsemiseksi ja itsensä "työstämiseksi". Shahin status opettajana pysyi ei-määriteltävänä; hän sanoutui irti guru-identiteetistä ja kaikista halusta kultin tai lahkon perustamiseksi, sekä kieltäytyi omaksumasta akateemista roolia. Michael Rubinstein toteaa kirjassa Makers of Modern Culture, että "hänet voi ehkä parhaiten nähdä sen perinteen ruumiillistumana, missä mielen mietiskeleviä ja intuitiivisia puolia pidetään hedelmällisimpänä niiden työskentelessä yhdessä."
Vastaanotto > "Shahin koulukunnan" kirjoitukset

Gurdijeffilainen Thomas Moore oli toinen vihamielinen kriitikko, joka oli eri mieltä Shahin kanssa siitä, että Gurdijeffin opetus olisi pohjimmiltaan luonteeltaan suufilaista ja joka paheksui kronologisesti mahdottoman, salanimellä kirjoitetun kirjan julkaisua aiheesta (Rafael Lefortin The Teachers of Gurdjieff) ja joka yhdistettiin Shahiin. Vuoden 1986 Religion Today -lehden artikkelissaan (nykyisin Journal of Contemporary Religion) Moore kirjoitti Bennettin ja Gravesin jupakoista ja huomautti, että Shahia ympäröi "kohtuuttoman liehittelyn sädekehä: liehittelyn, jota hän itse lietsoi". Hänen mukaansa Shahia tuki "hyödyllisten journalistien, toimittajien, kriitikoiden, animaattoreiden, televisiotoimittajien ja matkakirjailijoiden klikki, joka toimi Shahin innokkaana ylistyskuorona". Moore kyseenalaisti Shahin väitetyn suufiperinnön ja -kasvatuksen ja tuomitsi joukon salanimellä kirjoitettuja "Shah-koulukunnan" kirjoituksia tekijöiltä kuten "Omar Michael Burke Ph. D." ja "Hadrat B. M. Dervish", jotka 1960 alkaen kasasivat ylenmääräisesti kehuja – näennäisesti puolueettomilta tahoilta – Shahille, viitaten häneen sellaisin termein kuin "Tariqa Grand Sheikh Idries Shah Saheb", "Prince Idries Shah", "King Enoch", "The Presence", "The Studious King", "Incarnation of Ali", ja jopa the Qutb tai "Axis" – tämä kaikki tuen osoituksena Shahin alkuvaiheessa olevalle yritykselle markkinoida suufilaisuutta länsimaiselle yleisölle.
Peter Wilson kommentoi samaan tapaan Shahia tukevien kirjoitusten suuren osan "erittäin huonoa laatua", pannen merkille niiden "valitettavan äitelän tyylin", väitteet Shahin omaamista erilaisista paranormaaleista kyvyistä, "ylivertaisen sävyn; asenteen, joka joskus oli omahyväinen, alentuva tai säälivä 'ulkopuolisia' kohtaan ja ilmeisen motivaation puutteen sellaisten väitteiden perusteluun joiden voisi ajatella oikeuttavan sellaisen kohtelun". Hänen mukaansa oli nähtävissä "selkeä laadullinen ero Shahin omien kirjoitusten" ja näiden toissijaisten kirjoitusten välillä. Sekä Moore että Wilson kuitenkin näkivät tyylillisiä yhteneväisyyksiä kirjoituksissa ja pohtivat mahdollisuutta, että suuri osa näistä salanimellä kirjoitetuista teksteistä, jotka usein olivat Shahin oman kustantamon Octagon Pressin julkaisemia, olisi Shahin itsensä kirjoittamia.
Puoltaen tämän kirjallisuuden vaihtoehtoista tulkintaa uskonnontutkija Andrew Rawlinson ehdotti, että "avoimesti itsekkään [...] petoksen" sijaan se saattoi olla "teatteria – jotain, minkä läpi määritelmän mukaan täytyi nähdä". Hän sanoi, että "syvään juurtuneiden mielipiteiden kritiikki ei itse voi olla jäykkää ja dogmaattista", ja huomauttaen, että Shahin tarkoitus oli aina ollut väärien itsestäänselvyyksien horjuttaminen, hän esitti, että "Shah-myytti" jonka nämä kirjoitukset loivat saattoi olla ennemminkin opetustyökalu kuin salaamisen väline; jotain joka oli "tehty dekonstruoitavaksi – jonka on tarkoituskin hävitä kosketuksesta". Rawlinsonin johtopäätös oli, että Shahia "ei voinut ottaa kirjaimellisesti. Jo hänen omat lähtökohtansa sulkevat pois mahdollisuuden siihen"
Vastaanotto > Perintö

Idries Shah piti kirjojaan perintönään; hänen poissa ollessaan ne itsessään täyttäisivät tehtävän joka hänellä oli ollut. Shahin oppilaille heidän opettajansa julkaisujen edistäminen ja levitys on ollut tärkeää toimintaa tai "työtä", sekä varainkeruutarkoituksessa, että yleisön tietoisuuden muuttamiseksi. SSS on lopettanut toimintansa ja ICR lopetti toimintansa kesällä 2013 uuden hyväntekeväisyyssäätiön, The Idries Shah Foundationin, aloitettua toimintansa. Säätiö uudelleenjulkaisee Idries Shahin kirjoja ja tuo niitä e-kirjoina saataville internetissä. Ornsteinin johtama ISHK (Institute for the Study of Human Knowledge), toimii aktiivisesti Yhdysvalloissa; esimerkiksi syyskuun 11. päivän terroritekojen jälkeen ISHK lähetti esitteen, joka mainosti Shahin ja hänen piirinsä Afganistan-aiheisia kirjoja Middle East Studies Associationin jäsenille, yhdistäen näin nämä julkaisut tarpeeseen paremmalle kulttuurien väliselle ymmärtämiselle.
Elizabeth Hallin haastatellessa Shahia Psychology Today lehteen heinäkuussa 1975 hän kysyi: "Mitä haluaisitte nähdä tapahtuvan ihmiskunnan tähden?" Shah vastasi: "Mitä todella haluaisin, siltä varalta, että joku kuuntelee, on että yleisö, jokainen, tutustuisi viimeisen 50 vuoden psykologisen tutkimuksen tuloksiin, jotta näistä löydöksistä tulisi osa heidän tapaansa ajatella (…) heillä on käytettävissään tämä valtava määrä psykologista tietoa ja he kieltäytyvät käyttämästä sitä."
Shahin veli, Omar Ali-Shah (1922–2005), oli myös kirjailija ja suufilaisuuden opettaja; veljekset opettivat oppilaita yhdessä jonkin aikaa 1960-luvulla, mutta 1977 "sopivat olevansa eri mieltä" ja heidän tiensä erosivat. Following Idries Shah's death in 1996, a fair number of his students became affiliated with Omar Ali-Shah's movement.
Idries Shahin vanhin tytär, Saira Shah, tuli tunnetuksi 2001 raportoidessaan dokumentissaan Beneath the Veil naisten oikeuksista Afganistanissa. Hänen poikansa Tahir Shah on tunnettu matkakirjailija, journalisti ja seikkailija.
Teokset > Magia

Oriental Magic ISBN 0-86304-017-9 (1956)
The Secret Lore of Magic ISBN 0-8065-0004-2 (1957)
Teokset > Suufilaisuus

The Sufis ISBN 0-385-07966-4 (1964)
Tales of the Dervishes ISBN 0-900860-47-2 (1967)
Caravan of Dreams ISBN 0-86304-043-8 (1968)
Reflections ISBN 0-900860-07-3 (1968)
The Way of the Sufi ISBN 0-900860-80-4 (1968)
The Book of the Book ISBN 0-900860-12-X (1969)
Wisdom of the Idiots ISBN 0-86304-046-2 (1969)
The Dermis Probe ISBN 0-86304-045-4 (1970)
Thinkers of the East – Studies in Experientialism ISBN 0-900860-46-4 (1971)
The Magic Monastery ISBN 0-86304-058-6 (1972)
The Elephant in the Dark|The Elephant in the Dark – Christianity, Islam and The Sufis ISBN 0-900860-36-7 (1974)
A Veiled Gazelle – Seeing How to See ISBN 0-900860-58-8 (1977)
Neglected Aspects of Sufi Study ISBN 0-900860-56-1 (1977)
Special Illumination: The Sufi Use of Humour ISBN 0-900860-57-X (1977)
A Perfumed Scorpion ISBN 0-900860-62-6 (1978)
Learning How to Learn: Psychology and Spirituality in the Sufi Way ISBN 0-900860-59-6 (1978)
The Hundred Tales of Wisdom ISBN 0-86304-049-7 (1978)
Evenings with Idries Shah ISBN 0-86304-008-X (1981)
Letters and Lectures of Idries Shah ISBN 08-6304-010-1 (1981)
Observations ISBN 0-86304-013-6 (1982)
Seeker After Truth ISBN 0-900860-91-X (1982)
Sufi Thought and Action ISBN 0-86304-051-9 (1990)
The Commanding Self ISBN 0-86304-066-7 (1994)
Knowing How to Know ISBN 0-86304-072-1 (1998)
Teokset > Suufilaisuus > Mulla Nasrudin tarinoiden kokoelmat

The Exploits of the Incomparable Mulla Nasrudin ISBN 0-86304-022-5 (1966)
The Pleasantries of the Incredible Mullah Nasrudin ISBN 0-86304-023-3 (1968)
The Subtleties of the Inimitable Mulla Nasrudin ISBN 0-86304-021-7 (1973)
The World of Nasrudin ISBN 0-86304-086-1 (2003)
Teokset > Tutkimuksia englantilaisista

Darkest England ISBN 0-86304-039-X (1987)
The Natives are Restless ISBN 0-86304-044-6 (1988)
The Englishman's Handbook ISBN 0-86304-077-2 (2000)
Teokset > Matkakirjat

Destination Mecca ISBN 0-900860-03-0 (1957)
Teokset > Kaunokirjallisuus

Kara Kush, London: William Collins Sons and Co., Ltd.. ISBN 0-685-55787-1 (1986)
Teokset > Kansanperinne

World Tales ISBN 0-86304-036-5 (1979)