stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
LMUR
Kehitystyö

Ohjuksella on pitkä kehityshistoria. Ensimmäisen kerran ohjusta LMUR-nimellä kehitti Taktitšeskoje raketnoje vooruženije 2007–2009, jolloin kehitystyö hylättiin tuntemattomista syistä.
Helmikuussa 2011 Venäjän puolustusministeriö antoi tutkimus- ja kehitysmääräyksen Kolomnan KB Mašinostrojenijalle uudesta kevyestä ohjuksesta koodiltaan Izdelije 79. Koe-erä ohjuksia valmistui 2013, mutta niitä ei päästy testaamaan, koska ilmeisesti laukaisinta ei ollut.
Tällä välin FSB oli tilannut ohjuksen nimellä Izdelije 305 käytettäväksi Mi-8MNP-2-helikoptereissa Kaukasiassa. Izdelije 305 oli sama kuin aiempi Izdelije 79, mutta sisälsi kaksisuuntaisen datalinkin ohjausta varten. Toropov Vympel kehitti samaan aikaan APU-305-laukaisimen ohjukselle. Ohjusta testattiin Mi-8-helikopterista 2015 ja 2016. Myös puolustusministeriö kiinnostui uudelleen ja 2019 ohjusta testattiin Mi-28NM "Havoc" -helikopterista ja seuraavana vuonna Ka-52M:sta.
Ohjuksen käytöstä julkaistiin videoita kesäkuussa 2022 Ukrainasta.
Aiheesta muualla

Piotr Butowski (17.1.2023) Russia’s Mi-28NM Attack Helicopter Seen Using New Anti-Armor Missile In Ukraine (englanniksi) (twz.com)
ORYX: Ohjuksen käyttö Ukrainassa (2022-) (englanniksi) (oryxspioenkop.com)
Kyynäröjärvi

| Kyynäröjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Häme
Kunnat:  Hämeenlinna
Koordinaatit:  61°07′23″N, 24°59′30″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Ormajoen valuma-alue (35.79)
Laskujoki:  oja Ormajärveen 
Järvinumero:  35.792.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  94,6 m  
Rantaviiva:  2,445 km  
Pinta-ala:  24,405 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKyynäröjärvi 
Kyynäröjärvi  on Kanta-Hämeessä Hämeenlinnassa  sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 24 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 600 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Ormajoen valuma-alueella (35.79), jonka Ormajärven valuma-alueeseen (35.792) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 94,6 metriä mpy.
Lapin tuhat tarinaa

| Lapin tuhat tarinaa>  Anto Leikolan juhlakirja |
| --- | --- |

Kirjailija:  Osmo Pekonen & Johan Stén (toim.)
Kieli:  suomi
Genre:  tieteenhistoria, kulttuurihistoria
Kustantaja:  Mäntykustannus
Julkaistu:  2012
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  344
ISBN:  978-952-5712-72-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Lapin tuhat tarinaa on vuonna 2012 oppihistorian emeritusprofessori Anto Leikolan 75-vuotissyntymäpäivän kunniaksi ilmestynyt Osmo Pekosen ja Johan Sténin toimittama kokoomateos, johon osallistui kaikkiaan 25 kirjoittajaa: Samuli Aikio, Kajsa Andersson, Per Pippin Aspaas, Alessandra Grillo Orlandini, Tuija Hautala-Hirvioja, Klaus Karttunen, Matti Klinge, Caj Kortman, Tarmo Kunnas, Ott Kurs, Matti Leikola, Juhani Lokki, Tony Lurcock, Tapio Markkanen, Teivas Oksala, Osmo Pekonen, Arvo Peltonen, Päivi Maria Pihlaja, Risto Pulkkinen, Panu Rajala, Leif Rantala, Johan Stén, Torsten Stjernberg, Kaari Utrio ja Liisa Voßschmidt. Teos käsittelee Lapin kulttuuri- ja oppihistoriaa sekä Lappiin tehtyjä tieteellisiä tutkimusmatkoja. Lappi on tässä kirjassa ymmärretty laajasti: siihen kuuluvat Suomen, Ruotsin, Norjan ja Venäjän Lapit. Teoksen kustansi Mäntykustannus.
Aiheesta muualla

Teos kustantajan sivuilla.
Juhana Lepoluoto: Osmo Pekonen & Johan Stén (toim.) – Lapin tuhat tarinaa. Anto Leikolan juhlakirja. Keskisuomalainen 19.6.2012.
Lapinjoen kanava

Lapinjoen kanava on Rauman ja Eurajoen kuntien alueella kulkeva noin 12 kilometrin pituinen raakaveden johtamiseen tarkoitettu kanava.
Se yhdistää Lapinjoen Raumalla sijaitseviin Äyhönjärveen ja Pitkäjärveen, joita Rauman kaupunki ja paikallinen metsäteollisuus käyttävät raakavesilähteinään. Lapinjoen kanava rakennettiin 1950-luvulla, ja sen omistavat UPM-Kymmene ja Rauman kaupunki.
Leikko

Leikko voi viitata seuraaviin asioihin:
leikkokukka, floristiikan termi
hylkyleikko, metsätalouden termi
Phyllostomidae (leikot), Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lepakoiden Phyllostomidae-heimon suomenkieliseksi nimeksi
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Leikko”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Lapin sivistysseura

Lapin sivistysseura (pohjoissaameksi Sámi Čuvgehussearvi) oli 11. joulukuuta 1932 perustettu seura, joka muun muassa muistetaan Petsamosta evakuoitujen kolttasaamelaisten avustamisesta. Seura perustettiin Helsingin yliopiston anatomian laitoksella, ja sen ensimmäisenä puheenjohtajana toimi professori Väinö Lassila. Muita perustajajäseniä olivat kielitieteen professori Paavo Ravila, joka toimi seuran ensimmäisenä sihteerinä, ja professori Frans Äimä sekä T. I. Itkonen ja Martti J. Mustakallio. Sivistysseura päätettiin lakkauttaa 24. huhtikuuta 2007 Helsingissä pidetyssä vuosikokouksessa.
Vuonna 1932 Lapin sivistysseura perusti Sápmelaš-lehden. Sivistysseura myös julkaisi saamenkielistä kirjallisuutta, mukana uskonnollisia teoksia.
Aiheesta muualla

Yleisradion uutiset[vanhentunut linkki]
Viinistu

| Viinistu |
| --- | --- |
 Viinistun taidemuseo.
 Viinistu
 Koordinaatit: 59°32′41″N, 25°45′16″E 
Valtio:   Viro
Maakunta:  Harjumaa
Kunta:  Kuusalu
Väkiluku:  119 (1,1,2019)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Viinistu on kylä Kuusalun kunnassa Harjumaan maakunnassa Viron pohjoisosassa. Viinistu sijaitsee Suomenlahden rannalla Pärispean niemellä noin 7 kilometriä pohjoiseen Loksasta. Viinistussa oli vuoden 2019 alussa 119 asukasta. Vuonna 2012 asukkaita oli 148 (1.1.2012).
Palvelut ja nähtävyydet

Viinistussa toimii nykyisin taidemuseo, hotelli-ravintola ja satama.
Historia

Viinistu mainitaan ensi kerran vuonna 1372 nimellä Wynest.
Tunnettuja kyläläisiä

Laivaston jäsen, diplomaatti ja taidemaalari Aleksander Warma (1890–1970) syntyi Viinistussa. Warma oli Viron lähettiläs Suomessa vuosina 1939–1940 ja pakolaishallituksen johtaja 1963–1970. Aleksander Warma oli muuttanut Suomeen, Kabböleen Johannes Warman poikana vuonna 1906.
Yrittäjä Jaan Manitski on syntynyt Viinistussa ja on nykyisin merkittävä työllistäjä kylässä. Manitski omistaa Viinistun taidemuseon ja hotellin.
Viinistun taidemuseo

Viinistun taidemuseossa on kokoelma Viron taidetta ja vaihtuvia näyttelyitä.
Kuvia

Viinistun satamaa.
Taidemuseon näyttelytiloja.
Entinen kauppa.
Linkit

Viinistun rantaravintola ja hotelli
Viinistun satama (Arkistoitu – Internet Archive)
Viinistun taidemuseo
360° Ilmakuva Viinistusta
Linda Lindqvist (keihäänheittäjä)

Linda Marie Lindqvist (s. 3. huhtikuuta 1979 Maarianhamina) on suomalainen keihäänheittäjä. Hän edusti IF Ålandia ja hänen valmentajinaan toimivat Danny Lindqvist ja Mikaela Ingberg. Kalevan kisoista Lindqvist saavutti pronssia. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 2005 jälkeen. Ennätyksensä 53,04 m Lindqvist heitti vuonna 2000.
Linda Lepomme

Linda Lepomme (s. 16. maaliskuuta 1955 Lokeren) on belgialainen näyttelijä ja laulaja. Hän edusti maataan Eurovision laulukilpailussa 1985 kappaleella ”Laat me nu gaan”, joka sijoittui seitsemällä pisteellä 19. ja viimeiselle sijalle.
Lapin sotilassoittokunta

Lapin sotilassoittokunta (LAPSK) on yksi Suomen puolustusvoimien sotilassoittokunnista. Rovaniemellä sijaitseva Lapin sotilassoittokunta on pohjoisen Suomen ainoa ja EU:n pohjoisin ammattipuhallinorkesteri.
Soittokunnan päällikkökapellimestarina toimii musiikkikapteeni Juhani Valtasalmi. Soittokunnan soittavassa kokoonpanossa palvelee 29 ammattimuusikkoa.
Lapin sotilassoittokunta kuuluu Jääkäriprikaatiin, jonka kunniamarssi on Jean Sibeliuksen säveltämä Jääkärimarssi.
Aiheesta muualla

Lapin sotilassoittokunnan viralliset sivut
Puolustusvoimien sotilasmusiikkisivut
Lapin sotilassoittokunnan konserttikalenteri
Vartiomoottorivene

Vartiomoottorivene 1930- tai 1940-luvulta.
Merikeskus Vellamossa entisöitynä ja näytteillä oleva Vartiomoottorivene 11, on viimeinen nykypäiviin säilynyt vartiomoottorivene.
Vartiomoottoriveneet (lyhenne VMV) olivat Suomen Merivartiolaitoksen keveitä ja nopeita puurunkoisia aluksia, jotka rakennettiin 1930-luvulla merivartiointiin sekä kieltolain aikaiseen pirtusalakuljetuksen torjuntaan.
VMV 3 ja VMV 7 tuhoutuivat konehuoneessa syttyneen tulipalon ja räjähdysten seurauksena vuosina 1931 ja 1933. Ainoa nykypäiviin säilynyt VMV 11 on Kotkassa Merikeskus Vellamossa museoituna alkuperäisessä 1930-luvun asussaan.
Taustaa

Vuoden 1929 lopulla sai merivartiolaitoksen tuleva päällikkö komentajakapteeni Väinö Miettinen sisäasiainministeriöltä määräyksen merivartioinnin suunnittelusta. Suunnitelman mukaan tarvittiin ainakin kahdeksan nopeaa vartiolaivaa, joiden suunnittelu annettiin merivoimissa työskennelleelle diplomi-insinööri Jaakko Raholalle. Tyypin suunnitelmat olivat valmiit joulukuussa 1929.
Veneistä tuli kevyitä, nopeita ja merenkulkuominaisuuksiltaan hyviä. Painoa niillä oli noin 30 tonnia, pituutta 20–25 metriä ja aseistuksena rauhan aikana 20 mm:n tykki. Miehistön lukumäärä oli kahdeksan miestä. Vartiomoottoriveneissä 1–7 oli bensiinimoottorit ja veneissä 8–17 dieselmoottorit.
Alukset > VMV 3

Ensimmäinen vene tilattiin joulukuussa 1929 moottoritehdas Arekselta, joka valmisti aluksen moottorin. Aluksen rungon valmisti U. Suortin Veneveistämö Helsingin Valkosaaressa. Tilaaja vastasi varustelu- ja asennustöistä. Tämä vene kuitenkin myöhästyi, joten myöhemmin Saksasta tilatut kaksi venettä valmistuivat ennen sitä. Alus luovutettiin merivartiolaitokselle 18. marraskuuta 1930, mutta vene tuhoutui tulipalossa jo 11. kesäkuuta 1931.
Alukset > VMV 1 ja VMV-2

Kaksi alusta tilattiin 25. tammikuuta 1930 Wald. Tefken agentuuriliikkeeltä, joka välitti tilauksen Abeking & Rasmussenin telakalle Bremeniin. Veneiden voimanlähteenä olivat Maybach V-12 -moottorit. Veneet valmistuivat 15. kesäkuuta 1930.
Alukset > VMV 4

VMV 4 oli 1931 takavarikoitu Norjassa 1916 rakennettu salakuljetusvene (entiseltä nimeltään Sterling), joka myytiin siviilikäyttöön 1939, kun tilalle saatiin isompia ja tehokkaampia aluksia.
Alukset > VMV 5 ja VMV 6

Seuraavat kaksi venettä Sisäministeriö tilasi 8. tammikuuta 1931 Uudenkaupungin Veneveistämöltä ja ne luovutettiin merivartiolaitokselle 7. joulukuuta.
Alukset > VMV 7

Seuraavaksi tilattiin 1. huhtikuuta 1932 Turun Veneveistämöltä vene, joka valmistui 1932. Vene muistutti VMV-3:a, mutta sen sisätilat olivat VMV-5:n mukaiset. Alus tuhoutui tulipalossa 1. lokakuuta 1933.
Alukset > VMV 8 - 17

Sisäasiainministeriö tilasi 5. maaliskuuta 1934 kymmenen veneen vartiovenesarjan, jonka tarjouskilpailun voitti Turun Veneveistämö. Ares toimitti niihin moottorit, mutta ne jouduttiin vaihtamaan myöhemmin, eikä yhtään alkuperäistä moottoria ole säilynyt.
Alukset > VMV 18 – VMV 20

Nämä alun perin suojeluskunnille rakennetut veneet oli annettu merivartiolaitokselle 1944. Ne olivat 21–22-tonnisia, nopeuden ollessa 10–11 solmua. VMV 18 oli rakennettu Porvoossa 1935 ja VMV 19 ja VMV 20 Tolkkisissa 1943.
Alukset > VMV 101 – VMV 104

Nämä saksalaista alkuperää olevat veneet toimivat Laatokalla 1943–1944. Veneet oli hankittu Laatokalla 1942 toimineelta Einsatzstab Fähre Ostilta. Veneet olivat 10 tonnia painavia, niiden nopeus oli seitsemän solmua ja ne oli aseistettu 57 mm:n ja 20 mm:n tykeillä. Ne luovutettiin Neuvostoliitolle syksyllä 1944.
Vartiomoottoriveneet sodassa

Talvisodan alettua vartiomoottoriveneiden aseistusta parannettiin konekivääreillä, syvyyspommeilla ja savunkehittimillä. Jatkosodassa aseistus riippui veneiden käyttötarkoituksesta, joten ne saattoivat ottaa 4 tai 5 miinaa tai kaksi 450 mm:n torpedoa. Joitakin veneistä käytettiin myös tykkiveneinä, jotka oli aseistettu 40 mm:n ja 20 mm:n tykeillä. Joitakin käytettiin sukellusveneiden torjuntaan, jolloin aseina oli 20 mm:n tykki ja syvyyspommeja. Talvisodassa vartiomoottoriveneet eivät osallistuneet suuriin taisteluihin.
Jatkosodassa veneiden tärkeimpiä tehtäviä olivat sukellusveneiden torjunta ja suurempien alusten suojaaminen. Veneet ottivat osaa Somerin ja Bengtskärin taisteluihin. Sodan aikana menetettiin viisi vartiomoottorivenettä, joista kaikki vuoden 1944 aikana. Kaksi upposi Helsingin pommituksissa, yksi pommituksissa Koivistolla ja kaksi saksalaisten hyökkäyksessä Suursaarelle.
Lapinjärven Kimonkylän työväentalo

| Lapinjärven Kimonkylän työväentalo |
| --- | --- |
 Kimonkylän työväenyhdistyksen talo 1951
Sijainti:  Kimonkylä, Lapinjärvi
Valmistumisvuosi:  rakentaminen aloitettiin 1930-luvulla
Rakennuttaja:  Kimonkylän työväenyhdistys
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lapinjärven Kimonkylä työväentalo  oli Lapinjärven kunnassa Kimonkylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa

Kimonkylän työväenyhdistys mainittiin ensimmäisen kerran Sosialidemokraattisen puolueen tilastoissa vuonna 1909. Yhdistyksessä oli tuolloin 24 jäsentä. Siitä ei ole jäänyt tietoa, missä yhdistys kokoontui. Kirjasto sillä oli jo vuonna 1909. Kimonkylän työväenyhdistys aikoi ostaa Artjärven Kitulan työväentalon, mutta hanke ei toteutunut. Työväentalon rakentaminen oli kuitenkin aloitettu vuonna 1936. Yhdistys oli ostanut Anjalan Ahvion työväentalon ja siirtänyt sen omalle tontilleen Santapekkiin. Työväenyhdistys pyysi SPD:ltä lainaa vuonna 1950, jotta keskeneräisen työväentalon rakennustyöt saataisiin päätökseen. Lainan vakuudeksi talo ja tontti siirtyivät SDP:n omistukseen. Työväentalo myytiin vuonna 1956 yksityishenkilölle.
Linda Lindqvist

Linda Linqvist (s. 3. tammikuuta 1980) on suomalainen jalkapalloilija.
Lindqvist on urallaan pelannut Sibbo-Vargarnassa, Tikkurilan Palloseurassa, Helsingin Jalkapalloklubissa ja FC Hongassa. Hän on voittanut Suomen-mestaruuden kahdesti HJK:ssa ja kerran Hongassa sekä Suomen cupin kahdesti HJK:ssa.
Lindqvist on pelannut Suomen naisten maajoukkueessa 12 maaottelua. Hän oli myös mukana Suomen joukkueessa 2005 EM-kisoissa, mutta hän ei pelannut yhtään ottelua.
Lauri J. Havia

Lauri Johannes Havia (8. heinäkuuta 1927 Kanneljärvi – 25. marraskuuta 1982 Helsinki) toimi Rautatieläisten Ammattiyhdistysten Liitto ry:n I sihteerinä 1958–1963, Virkamiesten Yhteisjärjestön VY:n järjestösihteerinä 1964–1969, Oy Yleisradio Ab:n sosiaalipäällikkönä 1970–1971, Virkamiesten ja Työntekijäin Yhteisjärjestö VTY:n pääsihteerinä 1971–1981, SAK:n valtuuston II varapuheenjohtajana 1976–1981 ja SAK:n III puheenjohtajana 1981–1982.
Linda Leinonen

| Linda Leinonen> Laukaan kunnanjohtaja |
| --- | --- |
 2021–  
Edeltäjä:  Jaakko Kiiskilä
Kauhajoen kaupunginjohtaja
 2018–2021  
Edeltäjä:  Keijo Kuja-Lipasti
Seuraaja:  Niku Latva-Pukkila
Henkilötiedot
Syntynyt: 1982 (ikä 41–42) Kristiinankaupunki
Tiedot
Puolue:  Suomen Keskusta 
Koulutus:  Hallintotieteen maisteri
Linda Leinonen (s. 1982 Kristiinankaupunki) on Laukaan kunnanjohtaja. Aiemmin hän oli Kauhajoen kaupunginjohtaja. Hänet valittiin virkaansa Kauhajoella vuonna 2017. Tehtävässään hän aloitti helmikuussa 2018 edellisen kunnanjohtajan, Keijo Kuja-Lipastin, jäätyä eläkkeelle. Ennen virkaansa Kauhajoella Leinonen toimi Isojoen kunnanjohtajana. Hän on ollut aiemmin Suomen Keskustan kunnallispoliitikko Kristiinankaupungissa yhden valtuustokauden ajan.
Helmikuussa 2020 Leinonen haki Seinäjoen kaupunginjohtajan paikkaa ja hänet kutsuttiin hakijoiden joukosta haastateltavaksi.
Marraskuussa 2020 Leinonen valittiin Laukaan kunnanjohtajaksi. Tehtävässään hän aloitti maaliskuussa 2021.
Koulutukseltaan Leinonen on hallintotieteiden maisteri. Maisteriksi hän valmistui Tampereen yliopistosta vuonna 2008 pääaineenaan kunnallispolitiikka.
Leinosen isä Arvo Jaakkola on keskustalainen kuntapoliitikko. Leinosella on kolme lasta.
Lauri Ilmari Itkonen

Lauri Ilmari Itkonen (29. elokuuta 1888 Sotkamo – 21. joulukuuta 1972) oli varatuomari, saamelaiskulttuurin tutkija ja Enontekiön nimismies. Hän löysi Inarin Juutuansuun kivikautiset kotapaikat.
Lauri Ilmari Itkonen kuului Itkosten tiedesukuun. Hänen isänsä oli Inarin kirkkoherra Lauri Arvid Itkonen ja hänen nuorempia veljiään saamen kielen tutkija T. I. Itkonen, Inarin kirkkoherra ja Saamelaisten kristillisen kansanopiston rehtori Tuomo Itkonen sekä akateemikko Erkki Itkonen.
Limena

| Limena |
| --- | --- |

 Limena
 Koordinaatit: 45°28′0″N, 11°51′0″E 
Valtio:  Italia
Alue:  Veneto
Maakunta:  Padova
Hallinto:  
 – Pormestari:  Giuseppe Costa
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  15,04 km²
Korkeus:  23 m
Väkiluku:  7 952
 – Väestötiheys:  529 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  35010
Suuntanumero(t):  049
 
 www.comune.limena.pd.it 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Limena on kunta Koillis-Italiassa Veneton alueella Padovan maakunnassa. Kunta sijaitsee noin 6 kilometriä Padovasta pohjoiseen. Kunnassa asuu noin 8 000 ihmistä. Sen pinta-ala on 15,04 km2. Väestötiheys on 529 asukasta/km2 (2015).
Limenan naapurikunnat ovat Curtarolo, Padova, Piazzola sul Brenta, Vigodarzere, Villafranca Padovana.
Lin Yuping

Lin Yuping (s. 28. helmikuuta 1992) on kiinalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Kiinan naisten maajoukkueessa MM-kilpailujen 2019 päättyessä 16 maaottelua ja ollut mukana vuoden 2018 Aasian-mestaruuskilpailuissa sekä vuoden 2019 maailmanmestaruuskilpailuissa. MM-kisoissa hän pelasi Kiinan kaikki neljä ottelua alusta loppuun.
Leimakonttori

Leimakonttori, säädöksissä nimenä Suomen leimakonttori, oli Suomessa vuosina 1894–1936 toiminut valtionvirasto, jonka tehtävänä oli huolehtia erilaisista verotusmerkeistä ja valmistuttaa niitä Suomen Pankin setelipainossa. Viraston toiminnan alkuvuosina sillä oli oma paino leimamerkkien ja muiden merkkien painamista varten. Leimakonttorin edeltäjä oli 1816–1894 toiminut karttapaperikonttori. Leimakonttori valmistutti ja piti saatavilla leimapaperia, leimamerkkejä, postilaitoksen frankomerkkejä, postimerkkejä, postikortteja, postisäästöpankin kuittikuponkeja ja säästömerkkejä, valtionrautateiden pakettimerkkejä, pelikorttiveronauhoja sekä pääsylippuja huvitilaisuuksiin.
Leimakonttorin johdossa oli kamreeri ja hänellä alaisinaan tarpeellinen määrä apulaisia. Painon esimiehenä toimi tarkastaja. Leimakonttori toimi senaatin talousosaston valtiovaraintoimituskunnan alaisena 1894–1918 ja myöhemmin valtiovarainministeriön alaisena. Vuoden 1924 alussa leimakonttorin itsenäinen tililaitos lakkautettiin ja tiliasiat siirrettiin valtiokonttorin hoidettaviksi. Vuoden 1937 alussa leimakonttori ja tullilaitoksen aksiisikonttori yhdistettiin valtiovarainministeriön alaisena toimivaksi leima- ja valmisteverokonttoriksi.
Leimahduspiste

Leimahduspiste on alin lämpötila, jossa nesteestä normaalipaineessa haihtuu niin paljon höyryjä, että ne muodostavat nestepinnan päällä olevan ilman kanssa palavan kaasuseoksen. Leimahduspisteen lämpötila voidaan ilmaista joko lyhenteellä c.c. eli closed cup, jolloin mittaus on tehty suljetun astian menetelmällä, tai lyhenteellä o.c. eli open cup, jolloin mittaus on tehty avoimen astian menetelmällä.
Eräiden aineiden leimahduspisteitä [°C]
Bensiini −46
Etyylieetteri −45
Asetoni −19
Etanoli 13
1-butanoli 35
Etikkahappo 40
Ruokaöljyjen leimahduspisteitä [°C]
Soijapapuöljy  220
Maissiöljy  321
Auringonkukkaöljy  320
Maapähkinäöljy   282
Pellavansiemenöljy   321
Oliiviöljy  225
Laardi   260
Kookospähkinäöljy   287
Palmuöljy   162
Nesteet saattavat syttyä myös leimahduspisteensä alapuolella olevissa lämpötiloissa, jos ne ovat erittäin hienojakoisessa sumumaisessa muodossa tai ovat koostuneet eri jakeista kuten öljytuotteet. Nesteseoksien leimahduspiste voi olla alempi kuin yksittäisten seoksessa olevien aineiden leimahduspisteet.
Nesteen leimahduspiste määritetään nostamalla hitaasti nesteen lämpötilaa, kunnes nesteen pinnasta alkaa vapautua höyryjä. Kun höyryt muodostavat oikean suhteen ilman kanssa, syntyy höyryn ja hapen syttyvä seos. Tämä voidaan todeta pinnan yläpuolelle viedyn pistoliekin avulla, jolloin liekki leiskahtaa koko nestepinnan yli. Alin lämpötila, jossa tämä leiskahdus tapahtuu, on nesteen leimahduspiste. Kun pistoliekki poistetaan, nestepinta ei kuitenkaan syty palamaan. Mikäli nestettä lämmitetään edelleen ja höyryn määrä kasvaa tarpeeksi, voi syttyä allaspalo, joka ei sammu itsestään ennen polttoaineen tai hapen loppumista.
Aineiden leimahduspisteet on otettava huomioon aineiden kuljetuksissa ja varastoinnissa paloturvallisuuden kannalta.
Leikkiviä lapsia

| Leikkiviä lapsia |
| --- | --- |

Nimi:  Leikkiviä lapsia
Tekijä:  Into Saxelin
Valmistumisvuosi:  1914
Taiteenlaji:  5-osainen harmaagraniittinen reliefi
Korkeus:  2 metriä
Leveys:  8,2 metriä
Sijainti:  Nummenpuistokatu 2, Kuuvuoren nuorisotalon edessä
Paikkakunta:  Turku
Koordinaatit:  60°27′36″N, 022°17′53″E
Leikkiviä lapsia on Into Saxelinin tekemä seinäreliefi, jonka Turun Kansallis-Osake-Pankki on lahjoittanut Turun kaupungille. Se sijaitsi alun perin Turun Kansallis-Osake-Pankin omistaman liike- ja asuintalon seinässä Linnankatu 13:ssa. Teos siirrettiin nykyiselle paikalleen Kuuvuoreen vuonna 1968.
Teos on ollut alttiina ilkivallalle. Vuonna 2008 teos siirrettiin Wäinö Aaltosen museon taidevarastoon korjauksia varten. Vuonna 2011 se palautettiin paikalleen konservoituna.
Teoksen sisältö

Teos muodostuu viidestä lapsiparista, jotka esittävät vertauskuvallisesti kulttuuri- ja elinkeinoelämän eri osa-alueita. Oikealta vasemmalle lähtien ensimmäisessä osassa toisella lapsista on kädessään vaaka ja lasten takana on rukki. Kolmannessa osassa ensimmäinen lapsista pitää kädessään laivaa ja toinen kalaa. Viides osa edustaa metsästystä ja maanviljelystä ja kuvan lapset pitävät käsissään jousipyssyä ja kuokkaa. Välissä olevat toinen ja neljäs osa ovat identtisiä ja ne sisältävät kumpikin kaksi lasta. Kuuvuoressa graniittinen veistosryhmä on kiinnitetty betonitukiseinään.
Teoksesta on käytetty aikaisemmin myös nimeä Työskentelevää nuorisoa.
Käpylampi (Saarijärvi)

| Käpylampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Saarijärvi
Koordinaatit:  62°47′35″N, 25°33′16″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pyhäjärven alue (14.68)
Laskujoki:  suo-oja 
Järvinumero:  14.688.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  148,1 m  
Pituus:  200 m  
Leveys:  80 m  
Rantaviiva:  0,457 km  
Pinta-ala:  1,075 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKäpylampi 
Käpylampi  on Keski-Suomessa Saarijärvellä  Peltokylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 200 metriä pitkä, 80 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,1 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Pyhäjärven alueella (14.68), jonka Harinkaanpuron valuma-alueeseen (14.688) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 148,1 metriä mpy.
Levalloisin kulttuuri

Levalloisin kulttuuri - Beuzeville
Levalloisin työkalujen valmistusvaiheet animaationa. Työkalut valmistettiin työstetystä ytimestä isketyistä kappaleista.
Levalloisin kulttuuri 230 000–115 000 vuotta sitten oli varhainen kivikautinen kulttuuri. Kauden ihmiset olivat neandertalinihmisiä ja nykyihmisen edeltäjiä.
Lennart Leskinen

Uuno Lennart Leskinen (17. tammikuuta 1921 – 23. toukokuuta 2005)  oli suomalainen taidemaalari. Hän syntyi Turussa ja debytoi Helsingissä vuonna 1952.
Leskinen opiskeli Vapaassa taidekoulussa (1946), Taideteollisessa oppilaitoksessa (1946–1947) ja Suomen Taideakatemian koulussa (1947–1951).
Hän oli Taidemaalariliiton varsinainen jäsen sekä Kuvataiteilijaseniorit ry:n perustaja- ja kunniajäsen.
Leskinen oli naimisissa taidemaalarikollegansa Saija Leskisen (k. 2003) kanssa. Taidemaalari Leo Leskinen on heidän poikansa.