Madame de Pompadour
Aikuisuus > Tiede- ja kulttuurimesenaatti

Madame de Pompadourin elämä rakastajattarena ei ollut helppoa. Hänen piti olla aina kaunis ja virkeä, eivätkä muiden juonittelut saaneet mitenkään satuttaa häntä. Kuninkaan jatkuva huvittaminen ei saanut rasittaa häntä.
Hän jaksoi rakastajattarena kuusi vuotta, minkä jälkeen hänen ja kuninkaan suhde jatkui toisenlaisena. Jeanne ryhtyi tukemaan kuvataiteilijoita kuten hänet metsästyksen jumalattarena Dianana maalannutta Jean-Marc Nattier’ta. Eniten hän suosi kuitenkin hänestä monia muotokuvia maalannutta François Boucher’ta. Myös erittäin hankalana ja omituisena tunnettu kuvataiteilija Maurice-Quentin de La Tour nautti Madamen taloudellisesta tuesta. Muita hänen tukemiaan kuvataiteilijoita olivat Jean-Baptiste Réveillon ja François-Hubert Drouais sekä jalokivikaivertaja Jacques Guay, joka opetti markiisittarelle gemmien kaivertamista.
Maalauksissa Jeanne esiintyy soitinten, kirjojen ja karttojen ympäröimänä mikä kertoo hänen harrastuksistaan. Häntä pidetään aikansa kulttuuriministerinä, jolloin tätä virkaa ei ollut vielä olemassa yli 200 vuoteen.
Eniten Jeanne tuki kuitenkin kirjailijoita. Hän oli nuorena kuullut lauseen, että juuri kirjailijat tekivät Ludvig XIV:n suuruuden. Hän piti henkilökohtaisesti huolen, että moni vallitsevaa järjestelmää kritisoinut vältti vankilan. Varattomille kirjailijoille hän hankki virkoja hallinnosta ja eläkkeitä. Jopa aina kriittinen ja kärttyinen Voltaire piti Jeannea merkkihenkilönä. Jeanne saikin Voltairen Ranskan viralliseksi historioitsijaksi, mutta Voltaire riitaantui pahasti merkkihenkilöiden kanssa ja siirtyi Preussiin. Omaa kotikirjastoaan Jeanne kartutti ahkerasti. Perunkirjoituksessa mainittiin kirjaston käsittäneen 3 525 teosta.
Kuningas pyrki kieltämään tietosanakirjan eli ensyklopedian julkaiseminen. Hän piti sitä vaarallisena yksinvallan säilymiselle. Eräässä illanvietossa, missä myös Ludvig XV oli paikalla, keskusteltiin mistä aineista ruuti valmistetaan. Koska kukaan ei tiennyt, haetutti Jeanne paikalle ensyklopedian, mistä asia voitiin tarkistaa. Tapauksen jälkeen kuningas ilmaisi olevansa periaatteessa epäluuloinen ensyklopediaa kohtaan, mutta sallii jatkossa sen julkaisemisen. Jeanne vaikutti kuninkaaseen myös siten, että muuan varaton ensyklopedian toimittaja sai eläkkeen.  Denis Diderot'n ja Jean le Rond d'Alembert'n Encyclopédien ensimmäiset kaksi osaa julkaistiin vuonna 1751.
Jeanne sijoitti varojaan ja taivutteli myös eräitä aikansa rahamiehiä sijoittamaan vuonna 1759 aloittaneeseen Sèvresin posliinitehtaaseen (Manufacture nationale de Sèvres), joka toimii edelleen. Jeannen ajatuksena oli, että ranskalaisten ei kannata maksaa posliinista saksalaisille tehtaille (kuten Meissen), sillä posliinia voisi valmistaa hyvin myös Ranskassa. Hän ryhtyi itse myymään ja markkinoimaan tehtaan tuotantoa järjestämällä jokavuotisen posliininäyttelyn. Tehtaalla kehitettiin kuuluisuutta saavuttanut oma tyyli, joka oli erittäin suosittu. Tehtaan tuotteita suosi myös Ruotsin kuningas Kustaa III. Kriitikoiden mielestä tehtaan tuotteet olivat liian kalliita.
Makunsa ja tyylinsä noudattamiseen Pompadourilla oli runsaat käteisvarat, ja hänen hankkimansa huonekalut ja koriste-esineet alkoivat määrätä tyyliä yhä laajemmissa piireissä. Hänen suosimaansa vaaleanpunaisen sävyä kutsuttiin pompadourinpunaiseksi. Madame Pompadourista tuli muotikuningatar, jonka asuja, kenkiä ja kampauksia kopioitiin. Hän palkkasi monia huonekalupuuseppiä, räätäleitä, puutarhureita ja maalareita toteuttamaan haluamansa. Miten paljon kaikki maksoi, on mahdotonta arvioida. 1800-luvun historioitsijat suhtautuivat häneen paheksuen, ja heidän esittämiään hinta-arvioita on nykyajan tutkimus pienentänyt. Joka tapauksessa kyse on ollut miljoonista livreistä.
Jeanne sai ajatuksen Pariisiin perustettavasta sotilasakatemiasta. Kuningas suhtautui tähänkin hankkeeseen aluksi vastahakoisesti, mutta suostui ja hankkeen johtoon nimitettiin Jeannen veli Abel ja vanha ystävä Le Normant de Tournehem. Rakennuksen peruskivi laskettiin vuonna 1751 ja Jeanne työskenteli hankkeen parissa koko loppuelämänsä. Kun valtion varojen puuttumisen vuoksi rakennustyöt olivat pysähdyksissä, maksoi Jeanne rakentamisen omista varoistaan. Akatemia oli tarkoitettu varattomien aatelissukujen pojille ja aluksi siellä aloitti 500 poikaa, joiden isät olivat kaatuneet tai taistelleet Ranskan puolesta. École militairen rakennus on yhä olemassa ja sotilasakatemiana. Vuonna 1784 siellä aloitti opintonsa vähävaraisen kodin poika Napoleon Bonaparte.
Omistamiaan jalokiviä Jeanne myi 600 000 livren edestä ja perusti omana aikanaan erittäin edistyksellisen Saint-Jeanin sairaalan, jossa oli 48 potilaspaikkaa. Sairaalan hoitajina toimivat nunnat. Varallisuuttaan Jeanne kartutti myös kiinteistösijoittamisella. Hän osti ja korjautti vanhoja linnoja sekä ajanmukaisti niiden puutarhat. Erään linnan puutarhaan istutettiin Ranskassa jalostettu sensaatiomainen uutuus, puutarhamansikka. Hänen kunnianhimoisin hankkeensa oli kooltaan melko vaatimaton Bellevuen linna Meudonissa lähellä Pariisia, joka koristeltiin maalauksilla, kuten Venuksen aamutoimet ja Venuksen kylpy. Itse rakennus on purettu, mutta maalaukset ovat nähtävinä Washingtonissa, Yhdysvalloissa.
Jeannen asema hovissa herätti pilkkaa, kateutta ja vihaa. Vuonna 1750, kun Jeanne ei ollut asunnollaan, hänen palvelijattarensa vastaanotti papiksi pukeutuneen miehen. Miehellä oli mukanaan pullo, jonka hän sanoi sisältävän lääkettä. Palvelijattaren olisi pitänyt pudottaa salaa Jeannen ruokaan päivittäin muutama pisara ainetta ja hän saisi korvauksena useamman vuoden palkan. Palvelijatar kauhistui, ryhtyi huutamaan ja mies poistui paikalta. Versaillesin vartijat hälytettiin, he tutkivat palatsin ja lähiseudun majatalot, mutta ketään ei löydetty.