stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joshua A. Norton

| Joshua A>  Norton |
| --- | --- |
 Norton oletettavasti vuonna 1871 tai 1872
Yhdysvaltojen keisari ja Meksikon suojelija (itse julistautunut)
Valtakausi:  1859–1880
Edeltäjä:  monarkia perustettu
Seuraaja:  monarkia lakkautettu

Syntynyt:  4. tammikuuta 1818  Lontoo, Englanti
Kuollut:  8. tammikuuta 1880 (62 vuotta)  San Francisco, CA, USA
Hautapaikka:  Woodlawn Memorial Park Cemetery
Isä:  John Norton
Äiti:  Sarah Norton
Uskonto:  juutalaisuus
Ammatti:  liikemies, kruununtavoittelija
Joshua Abraham Norton (4. helmikuuta 1818 Lontoo, Englanti – 8. tammikuuta 1880 San Francisco, Kalifornia) eli keisari Norton (engl. Emperor Norton) oli englantilaissyntyinen San Franciscossa vaikuttanut liikemies ja julkisuuden henkilö, joka julisti itsensä Norton I:ksi, Yhdysvaltojen keisariksi vuonna 1859. Vuonna 1863 hän myös nimitti itsensä Meksikon suojelijaksi sen jälkeen, kun Napoleon III oli hyökännyt Meksikoon.
Norton on saavuttanut suositun aseman yhdysvaltalaisessa kansanperinteessä ja populaarikulttuurissa.
Varhainen elämä

Norton syntyi Britanniassa juutalaiseen perheeseen John ja Sarah Nortonin pojaksi, mutta hänen varhaisesta elämästään siellä ei ole tietoa. Hän asui jonkin aikaa Etelä-Afrikassa Kapmaan siirtokunnassa, missä palveli paikallisessa sotilasosastossa. Vanhempiensa kuoltua, ja Kalifornian kultaryntäyksestä kuultuaan, Norton päätti lähteä Kaliforniaan. Hän saapui San Franciscoon joulukuussa 1849 hampurilaisperäisessä Franzika-nimisessä aluksessa. Yhdysvaltoihin saapuessaan hänen omaisuutensa oli noin 40 000 sen ajan dollaria.
Keisariksi julistautuminen

Norton kuitenkin menetti koko omaisuutensa vuonna 1853, kun hänen yrityksensä hallita riisimarkkinoita epäonnistui. Hän vetäytyi julkisuudesta neljäksi vuodeksi ja myöhemmin 17. syyskuuta 1859 julistautui Yhdysvaltain keisariksi.
Keisariksi julistautumisensa jälkeen Nortonista tuli San Franciscossa suosittu julkisuuden henkilö, osittain sanomalehtipilapiirtäjä Edward Jumpin piirrosten ansiosta. Erääseen Jumpin pilapiirroksista Norton ei ollut tyytyväinen, koska se hänen mukaansa ”loukkasi keisarin kunniaa”, vaan iski rikki ikkunan, jossa se oli näytteillä.
Norton antoi keisarina useita määräyksiä, joihin kuuluivat mm.:
Yhdysvaltojen lakkauttaminen
Virginian kuvernöörin, Henry Wisen, erottaminen, koska tämä ei estänyt John Brownin teloittamista
Osavaltioiden edustajien koolle kutsuminen Platt's Music Hallin tiloihin säätämään uudet lait kansakuntaa riivaavan pahan korjaamiseksi
Kielto Yhdysvaltain kongressille kokoontua Washingtonin kaupungissa.
Yhdysvaltain sisällissodan aikana Norton tarjoutui rauhanneuvottelijaksi sodassa olevien osapuolien välille, mutta asia ei edennyt. Keisarina Norton myös pyrki olemaan aktiivinen ulkopolitiikassa: hän ehdotti Ison-Britannian kuningatar Viktorialle kirjeitse avioliittoa, mutta tämä ei koskaan vastannut. Sen sijaan Yhdysvaltain hallinnon kanssa riitautunut Havaijin kuningas Kamehameha V ilmoitti tunnustavansa Nortonin Yhdysvaltain lailliseksi hallitsijaksi. Brasilian keisari Pedro II:n vieraillessa Kaliforniassa Norton vaati audienssia tämän kanssa. Pedro piti ajatusta huvittavana, ja keisarit kävivät noin puoli tuntia kestäneen ystävällismielisen keskustelun.
Viimeiset vuodet

Norton kuoli illalla 8. tammikuuta 1880 kadunkulmassa San Franciscossa. Kadulla liikkujat näkivät hänen kaatuvan maahan, ja avusta huolimatta hän kuoli. Ruumiinavauksessa Nortonin aivoissa ei havaittu mitään poikkeamia. Hänen ruumistaan kävi katsomassa noin 10 000 ihmistä kaikista yhteiskuntaluokista, minkä jälkeen hänet haudattiin vapaamuurarien hautausmaalle.
Yksityiselämä

Norton ei koskaan avioitunut. 1860-luvulla hän antoi sanfranciscolaisille ilmoituksen, jossa sanoi etsivänsä puolisoa, mutta halusi mahdollisten ehdokkaiden selvittävän keskenään, kuka heistä oli sopivin keisarinnan asemaan.
Kaksi koiraa, joiden nimet olivat Bummer ja Lazarus, liikkuivat usein Nortonin seurassa. Lazarus kuoli lokakuussa 1863 ja Bummer hieman reilu kaksi vuotta myöhemmin. Mark Twain kirjoitti Bummerin muistokirjoituksen.
Galleria

Keisari Norton univormussaan elämänsä loppuvaiheilla
Nortonin liikkeelle laskema 10 dollarin seteli
Aiheesta muualla

Emperor Norton's Grave, Colma, California, USA
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joshua A. Norton Wikimedia Commonsissa
Lukuseurat Suomessa

Lukuseurat olivat 1700- ja 1800-luvulla toiminut organisaatiomuoto, jota pidetään yleisten kirjastojen esimuotona. Lukuseurat olivat eräänlaisia osuustoiminnallisia yrityksiä, joiden tarkoituksena oli hankkia luettavaa jäsenilleen, jotka sitten kierrättivät kirjoja keskenään. Aloitteentekijöinä olivat virkamiehet, vapaiden ammattien harjoittajat ja porvarit.
Suomeen lukuseura-aate saapui Saksasta Itämeren rantoja pitkin, toinen haara Tanskan ja Ruotsin, toinen haara Baltian kautta. Suomen ensimmäinen varsinainen lukuseura perustettiin Vaasaan vuonna 1794. Säilyneiden lähteiden mukaan vuoteen 1830 mennessä Suomeen oli perustettu lukuseuroja ja lukukirjastoja 14 paikkakunnalle.
Lukuseurojen edeltäjät

Lukuseurojen edeltäjiä olivat sanoma- ja aikakauslehtien tilausrenkaat. Esimerkiksi Suomessa 1700-luvun alkupuolella Turun Akatemian osakunnat tilailivat sanomalehtiä, joita jäsenet saivat lukea pienestä maksusta. 1760-luvulla Suomessa Vaasan seudulla toimi puolestaan lukupiiri, jota kutsuttiin ”kirjasosioteekiksi” (Bok Societet). Tämä oli tyypiltään kierrätyslukuseura: lukupiirin jäsenet, papit ja virkamiehet, avasivat yksityiskirjastonsa toistensa käyttöön, hankkivat vuorollaan kirjoja ja kierrättivät niitä muiden jäsenien keskuudessa. Pohjalaisen kirjasosioteetin lisäksi ei lukuseuroista Suomen alueella ole tietoja ennen suomalaisten lukuseurojen kulta-aikaa, joka alkoi 1790-luvulla.
Lukuseurat > Vaasan lukuseura

Vuonna 1794 perustettu Vaasan lukuseura oli ensimmäinen Suomen lukukirjastoja ylläpitävistä lukuseuroista ja ainakin joidenkin Pohjanmaan rannikon lukuseurojen esikuva. Lukuseura syntyi aatelisten virkamiesten pitkäaikaisen kirjallisen yhteistoiminnan tuloksena. Lukuseura ylläpiti lukukirjastoa, ja kirjastonhoitajina toimivat hovioikeuden asessori Olof Langenstain sekä pappi ja Vaasan triviaalikoulun opettaja P.U.F Sadelin. Kirjaston kokoelmissa oli vuoden 1813 kirjaluettelon mukaan 753 nidettä ja vuoden 1828 luettelon mukaan yhteensä 1 099 nidettä. Ajan myötä romaanien ja näytelmien suhteellinen osuus kasvoi hankinnoissa, ja Sadelinin aikana romaaneja hankittiin suhteessa enemmän kuin Langensteinin aikana. Siten Vaasan lukukirjaston ilme muuttui porvarillisemmaksi, populaarimmaksi ja naislukijoille mieluisammaksi. Vaasan lukuseuran lukukirjastoa voidaan pitää myös Suomen ensimmäisenä yleisenä kirjastona, sillä se alkoi ensimmäisenä lainata kokoelmistaan kirjoja maksua vastaan.
Lukuseurat > Turun lukuseura

Keski-Euroopassa toimi 1700-luvulta lähtien lukukabinetteja, jotka kehittyivät lukukirjastoista isommissa kaupungeissa. Lukukabinetin erityispiirteenä olivat eri tilat kirjastoa, lukusalia ja seurustelua varten. Tällaista lukukabinettia eniten vastaava suomalainen lukuseura perustettiin vuonna 1798 Turkuun, vaikkakin toiminta oli paljon ulkomaisia esikuvia vaatimattomampaa. Jäseniä perustettavan lukuseuran toimintaan haettiin lehti-ilmoituksella. Talousseuran lainahuoneesta saatiin toiminnalle tilat, jotka olivat avoinna pari päivää viikossa 3-4 tuntia kerrallaan. Turun lukuseura keskittyi aluksi sanoma- ja aikakauslehtiin, eikä sen kokoelmissa myöhemminkään ollut yhtä paljon kirjoja kuin muissa Suomen lukuseuroissa. Turun lukuseurassa tärkeänä pidettiin jäsenien sosiaalisesti ja akateemisesti korkeaa tasoa. Turun lukuseuran toiminta lakkasi vähitellen 1822 Helsingin tultua pääkaupungiksi ja keskusvirastojen muuttaessa Helsinkiin.
Lukuseurat > Rannikon lukuseurat

Vaasan pohjoispuoliselle rannikolle syntyi useita lukuseuroja 1800-luvun alkuvuosikymmeninä. Näistä Kokkolan lukuseuraa on pidetty Vaasan lukuseuran rinnakkaisinstituutiona. Sen perustajajäseniin kuului virkamiesten ja kauppiaiden lisäksi muun muassa Anders Chydenius. Lukuseuran perustamisella oli merkitystä pikkukaupungin kulttuuri- ja sivistyskehitykselle. Kaikki samankaltaisten rannikkokaupunkien, eli Kokkolan, Uudenkaarlepyyn, Pietarsaaren, Raahen, Oulun ja Tornion lukuseurat olivat luonteeltaan porvarillisia. Jäsenet kuuluivat yhteisönsä ylimpään kerrokseen, kuten menestyneisiin kauppias- ja laivanvarustajaperheisiin. Rannikon lukuseuroilla oli myös omat lukukirjastot, ja näiden kokoelmissa suosikkeja olivat matkakirjat, historiateokset, elämäkerrat sekä romaanit.
Lukuseurat > Helsingin lukuseurat

Helsingin tultua pääkaupungiksi kaupunkiin muuttaneet virkamiehet perustivat vuonna 1819 kaupunkiin lukuseuran, jota kutsuttiin nimillä Helsingfors Läsesällskap tai Läse-Sällskapet i Helsingfors. Osa jäsenistä oli ollut mukana jo Turun lukuseurassa, mutta Helsingin lukuseura sai vähän viihteellisemmän luonteen. Lukuseuran kokoelmissa oli historiallisia teoksia, matkakirjoja ja todennäköisesti romaanejakin. Helsingin lukuseura lopetti itse toimintansa 1829, mikä johtui mahdollisesti jäsenten välisistä erimielisyyksistä tai varautumisesta tuleviin tiukempiin sensuurisäädöksiin. Helsingissä toimi 1830-luvulla myös pieni Sällskapets Bibliothek, jonka kokoelma koostui romaaneista. Myös helsinkiläisten intellektuellien Lauantaiseura lähti liikkeelle lukuseuramaisissa puitteissa.
Lukuseurat > Viipurin lukuseura

Viipuriin oli jo 1785 avattu lainakirjasto, jossa oli pääasiassa johtavien saksalaisten kirjailijoiden teoksia, sillä Itämeren rannikolla oli voimakas saksalainen vaikutus. Kirjaston toiminta päättyi melko pian, mutta sen vaikutus saattoi olla vielä taustalla, kun kymnaasin yliopettaja A. W. Tappen perusti Viipuriin 1806 lukuseuran. Se toimi aluksi varsinaisesti lukupiirinä, sillä hankitut kirjat jaettiin jäsenten kesken. Lukukirjaston tavoin toimiva kirjasto, Wiburgsche Stadtbibliothek, perustettiin vuonna 1808. Viipurin lukuseuralla oli jäseniä myös Sortavalassa ja Savonlinnassa, ja nämä jäsenet lupasivat myös luovuttaa heille kuuluvat kirjat yhteiseen kirjastoon. Kirjaston kokoelmissa oli pääosin saksalaista, osin venäläistä ja ranskalaista, mutta ei ruotsalaista kirjallisuutta. Tämän lisäksi Viipuriin perustettiin 1841 uusi lukuseura, jonka perustajina olivat muun muassa hovioikeuden presidentti C. G. Mannerheim ja kirjailija Jac Juden.
Lukuseurat > Lukuseurat muualla Suomessa

Suurin osa lukuseuroista syntyi rannikkokaupunkeihin, joiden elinkeinoelämä oli vilkasta ja joilla oli suhteellisen hyvät yhteydet muualle Eurooppaan. Tällaisia rannikkokaupunkien lukuseuroja Vaasan eteläpuolella edustivat ainakin Porvoon ja Porin lukuseurat. Sisämaassakin toimi kuitenkin lukuseuroja, esimerkiksi Hämeenlinnassa, Tampereella ja Leppävirralla, joka on ainoa maaseutupaikka, jossa tiedetään olleen lukuseura 1800-luvun alussa.
Lukuseurat > Fakkilukuseurat

Lukuseurat hankkivat enimmäkseen yleistajuista kirjallisuutta, useiden säännöissä jopa kiellettiin varsinaisen tieteellisen kirjallisuuden hankkiminen. Monen erikoisammatinharjoittajan täytyi kuitenkin seurata oman alansa kirjallisuutta, ja yleisten lukuseurojen rinnalle alkoikin syntyä yhä enemmän erikoislukuseuroja, ”fakkilukuseuroja” (Fachlesegesellschaften), ammatillisen ja tieteellisen kirjallisuuden välittämistä varten.. Säännöllistä lukuseuratoimintaa oli Suomessa 1800-luvun alkupuolella ainakin papeilla, lääkäreillä ja upseereilla.
Lukuseurat > Pitäjänlukuseurat

Lukuseuran keskeistä piirrettä, tiedon hankintaa sosiaalisen kanssakäymisen kehyksessä, saatettiin soveltaa myös kansanvalistukselliseen tarkoitukseen. Näin syntyi ajatus pitäjänlukuseuroista, jotka olivat säätyläisten johtamia keskustelutilaisuuksia. Niiden avulla kansaa sivistettiin tilanteessa, jossa vakinaiset koulut puuttuivat, eikä ollut myöskään sellaisia julkaisuja, joista halukkaat omin päin olisivat voineet omaksua uusia asioita. Perinteisen näkemyksen mukaan rahvas tarvitsi tietoa, mutta sen tuli olla heidän tarpeidensa mukaista, esimerkiksi uskonnollista tai maatalouteen liittyvää tietoa. Sen sijaan yleinen, opillinen tieto kuului ainoastaan säätyläistölle, joten sitä ei pitänyt jakaa rahvaalle. Pitäjänlukuseuraehdotuksissa talonpojilla ei oletettu olevan suurta oma-aloitteisuutta, vaan aloitteen piti tulla säätyläisiltä. Talonpojilla ei uskottu olevan kiinnostusta lukemiseen, mutta pitäjänlukuseurojen järjestäminen koettiin kuitenkin velvollisuudeksi.
Lukuseurojen kirjavalikoimat

Lukuseuroille ominaisinta aineistoa olivat sanoma- ja aikakauslehdet, sekä tietokirjallisuus.
 Lukuseurojen kirjastoissa oli runsaasti maantieteellistä, historiallista ja poliittista kirjallisuutta. Naisten kirjallisuus, romaanit, olivat myös suomalaisissa lukukirjastoissa paremmin edustettuina kuin esimerkiksi saksalaisten lukuseurojen kokoelmissa. Kirjat olivat enimmäkseen ruotsinkielisiä, kuten enemmistö niiden lukijoistakin. Poikkeuksen teki Viipurin lukuseuran kirjasto, jonka perusvarasto oli saksankielinen.
Lukuseurojen säännöt

Eri lukuseurojen kesken vallitsivat melko samankaltaiset toimintaperiaatteet. Esimerkiksi vuosimaksun suuruutta, osakkuuden sääntöjä ja ulkopuolisille lainaamista koskevat säännöt olivat monessa kohdin yhdenmukaisia. Lukuseurat olivat periaatteessa vain jäseniä varten, mutta Vaasan ja Kokkolan lukuseurat antoivat muidenkin kuin jäsenten lainata kirjoja vähäistä maksua vastaan.
Sensuuritoimenpiteet

Autonomian alkuaikoina Suomen ollessa Venäjän vallan alla sivistyneistö saattoi melko vapaasti hankkia ulkomaista kirjallisuutta ulkomailta, vaikka voimassa olikin joitakin rajoittavia säädöksiä. Vuonna 1829 voimaan astui sensuuriasetus, joka vaikeutti lukuseurojen toimintaa. Sensuuri epäili Suomeen levitettävän vaarallisia mielipiteitä. Suoranaisesti uusi sensuurimääräys koski lukuseuroja 1830, jolloin määrättiin seurojen hankintaluettelot tarkistettaviksi ja kielletty kirjallisuus, mikäli sitä oli, toimitettavaksi sensuuriylihallitukselle Helsinkiin. Muun muassa Kokkolassa uusi määräys aiheutti lukuseuran hajaantumisen ja kirjojen jakamisen osakkaiden kesken. Sensuurimääräyksen aiheuttaman keskeytyksen jälkeen Kokkolan lukuseuran toiminta kuitenkin alkoi uudelleen parin vuoden tauon jälkeen. Sensuurin toimenpiteet vaikeuttivat erityisesti niiden lukuseurojen toimintaa, joiden lukukirjastoilla oli lainausta ulkopuolisille. Lukuseurojen kultakausi Suomessa päättyi käytännössä sensuuriasetuksen myötä 1830-luvulla, vaikka toiminta monissa paikoissa vielä jatkuikin. Lukuseurat kuitenkin lakkasivat jokseenkin kokonaan 1800-luvun puoliväliin mennessä. Kirjastot joko hajosivat tai ne liitettiin myöhemmin perustettuihin kaupunkien omiin kirjastoihin.
Lukuseurojen vaikutus kirjastojen syntyyn

Lainakirjastoaatteen katsotaan kotiutuneen Suomeen lukuseurojen kirjastojen välityksellä. Samalla sivistyneistö oppi tuntemaan kirjastojen mahdollisuudet ja perehtyi kirjastojen hoitoon. Tällä oli merkityksensä myöhemmin pitäjänkirjaston syntyaikana, jolloin jotkut säätyläiskirjastot vähitellen suorastaan muuttuivat yleisiksi kansankirjastoiksi.
KNM Uthaug (S304, 1965)

| KNM Uthaug |
| --- | --- |
 Alus Tanskan laivastossa nimellä KDM Sælen

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Thyssen Nordseewerke, Emden
Kölinlasku:  31. toukokuuta 1965
Laskettu vesille:  8. lokakuuta 1965
Palveluskäyttöön:  16. helmikuuta 1966
Poistui palveluskäytöstä:  Tanskan laivastolle 1990 nimellä KDM Sælen
Tekniset tiedot
Uppouma:  435 t (pinnalla) 485 t (sukelluksissa)
Pituus:  47,2 m
Leveys:  4,7 m
Syväys:  3,8 m
Koneteho:  2 x dieselmoottoria á 1 100 hv sähkömoottori 1 700 hv
Nopeus:  10 solmua (pinnalla) 17 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  24
Aseistus
Aseistus:  8 x 533 mm torpedoputkea
KNM Uthaug (runkonumero S304) oli Norjan laivaston Kobben-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin Thyssen Nordseewerkeltä Emdenistä, missä köli laskettiin 31. toukokuuta 1965. Se laskettiin vesille 8. lokakuuta 1965 ja valmistui vielä 16. helmikuuta 1966.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta ja myytiin 1990 Tanskalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä KDM Sælen.
Ihmisoikeudet Kiinassa

Ihmisoikeudet Kiinassa ovat kansainvälisten sopimusten ja Kiinan kansantasavallan oman lainsäädännön määrittelemät jokaiselle ihmiskunnan jäsenelle yhtäläisesti kuuluvat vapaudet ja oikeudet, jotka pohjautuvat käsitykseen ihmisarvon yleismaailmallisesta yhtäläisyydestä ja loukkaamattomuudesta.
Kiinan ihmisoikeustilannetta pidetään laajalti heikkona, ja sen on katsottu heikentyneen entisestään maan nykyisen presidentin Xi Jinpingin valtakaudella. Maassa on voimassa kuolemanrangaistus, ja ihmisoikeusjärjestöjen mukaan Kiina teloittaa eniten ihmisiä maailmassa. Sananvapautta rajoitetaan muun muassa tiukan internetsensuurin avulla. Maan hallintoa vastustavia pidätetään mielivaltaisesti ja jopa kidutetaan. Myös uskonnonvapaus toteutuu maassa rajallisesti erityisesti rekisteröimättömien uskontokuntien kohdalla. Maan etnisten vähemmistöjen sorrosta on raportoitu laajasti erityisesti Tiibetissä ja Xinjiangissa.
Virallinen Kiina antaa ihmisoikeuksien käsitteelle arvostusta ja väittää ajavansa niitä. Kiina on myös pyrkinyt määrittelemään ihmisoikeudet uudelleen omista lähtökohdistaan käsin.
Muodollinen ihmisoikeuspolitiikka

Kiinan kansantasavalta on YK:n peruskirjan hyväksymisen myötä virallisesti hyväksynyt myös universaalit ihmisoikeudet. Kiinan kansantasavallan perustuslaki sanoo maan kunnioittavan ja suojelevan ihmisoikeuksia ja lupaa kansalaisilleen puhe-, lehdistö-, kokoontumis-, järjestäytymis-, ja mielenosoitusvapauden.
Kiina on osapuolena kuudessa YK:n ihmisoikeussopimuksessa (lueteltu ratifiointijärjestyksessä):
Kaikkinaisen naisten syrjinnän poistamista koskeva yleissopimus (CEDAW)
Kaikkinaisen rotusyrjinnän poistamista koskeva kansainvälinen yleissopimus (ICERD)
Yhdistyneiden kansakuntien kidutuksen vastainen sopimus (CAT)
Lapsen oikeuksien sopimus (CRC)
Taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus (ICESCR)
Vammaisten henkilöiden oikeuksia koskeva yleissopimus (CRPD)
Vaikka Kiina on allekirjoittanut kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen (KP-sopimus) vuonna 1998, se ei ole vielä ratifioinut sitä. Kiina ei siis ole toistaiseksi sidottu KP-sopimuksen määräyksiin, mutta sopimuksen allekirjoittaneena Kiinalla on kuitenkin velvollisuus toimia sopimuksen hengessä eikä kumota sen tarkoitusta.
Kiina osallistuu YK:n ihmisoikeusneuvoston maakohtaiseen määräaikaistarkasteluun (Universal Periodic Review), jossa arvioidaan tasaisin väliajoin jäsenvaltioiden ihmisoikeustilannetta. Kiinaa on kuitenkin syytetty arviointiprosessin manipuloimisesta esimerkiksi rajoittamalla YK:lle luovutettavan raportin sisältöä.
Muodollinen ihmisoikeuspolitiikka > Ihmisoikeuskäsitys

Kiina on korostanut sosiaalisia ja taloudellisia oikeuksia sekä kollektivismia ja suvereniteettia vastakohtana yksilökeskeisyydelle ja länsimaiselle lliberaalidemokratialle ihmisoikeuskäsityksen pohjana.
Professori Juha A. Vuori kirjoittaa kiinalaisesta ihmisoikeuskäsityksestä seuraavasti:
Kiinan nykyisissä ulkopoliittisissa näkemyksissä korostuu käsitys ihmisoikeuksista materiaalisina, taloudellisina ja sosiaalisina oikeuksina: taloudellisen kehityksen katsotaan toteuttavan ihmisten oikeuden materiaalisiin elinehtoihin ja kehitykseen. Kiinan näkemyksissä ihmisoikeudet eivät nouse valtioiden suvereniteetin ylitse, ja siten Kiina edelleen korostaa puuttumattomuutta toisten valtioiden itsemääräämisoikeuteen.
Ihmisoikeuskysymykset Kiinassa ovat myös vahvasti politisoitunut kysymys. Kiina pitää erityisesti Yhdysvaltojen maahan kohdistamaa kritiikkiä poliittisena lyömäaseena.
Ilmaisun- ja uskonnonvapaus

Kiinan kansantasavallan perustuslaki takaa muodollisesti maan kansalaisille sananvapauden.
Yhdysvaltalainen valtiorahoitteinen järjestö Freedom House luokittelee Kiinan "ei vapaaksi".
Ilmaisun- ja uskonnonvapaus > Sananvapaus

Kiinan kansantasavallan perustuslaki takaa muodollisesti maan kansalaisille sananvapauden. Maassa on kuitenkin käytössä yksi maailman tiukimmista sensuurijärjestelmistä, joka nojaa lakeihin ja asetuksiin, rikosoikeudellisten rangaistusten, häirintään, pelotteluun ja teknologiaan.
Ilmaisun- ja uskonnonvapaus > Sananvapaus > Lehdistönvapaus

Suuret kiinalaiset mediatalot kuten Xinhua ja China Central Television (CCTV), sekä sanomalehdet China Daily, Kansan päivälehti ja Global Times, ovat valtion omistamia ja maan viranomaisten suorassa määräysvallassa.
Puoluevaltio on ottanut lehdistön viime vuosina tiukempaan hallintaan. Vielä 2000-luvun alussa tutkivat journalistit psytyivät nostamaan aiheita julkiseen keskusteluun ja jopa päätöksenteon agendalle.
Nykyisin riippumattomat toimittajat ja bloggaajat, jotka uskaltavat raportoida arkaluontoisena pidetystä tiedosta, joutuvat usein valvonnan, häirinnän, pidätysten ja joissakin tapauksissa kidutuksen kohteeksi. Kansainvälisen Toimittajat ilman rajoja -järjestön vuoden 2024 lehdistönvapausindeksissä Kiina sijoitettiin180 maan joukossa sijalle 172.
Ilmaisun- ja uskonnonvapaus > Uskonnonvapaus

Uskonnonvapauden rajoitukset ovat lisääntyneet presidentti Xin valtakaudella. Uskonnollisten ja henkisten ryhmien tulee Kiinassa olla rekisteröityjä, ja rekisteröitymättömät kotikirkot ovat viranomaisten vainon kohteena. Viranomaiset ovat pyrkineet viime vuosina enenevissä määrin muokkaamaan uskontojen oppisisältöjä puolueideologian mukaisiksi. Maakunnissa, joissa muslimien osuus väestöstä on suuri, viranomaiset ovat sulkeneet, purkaneet tai poistaneet moskeijoiden minareetteja ja kupoleja "kiinalaistaakseen" niitä tai poistaakseen vieraita vaikutteita.
Ilmaisun- ja uskonnonvapaus > Uskonnonvapaus > Falun Gongin harjoittajiin kohdistettu sorto

Falun Gong on kiinalainen mielen ja kehon harjoitusmenetelmä, joka kiellettiin presidentti Jiang Zeminin päätöksellä vuonna 1999, kun sen harjoittajien määrä ylitti kommunistisen puolueen kokonaisjäsenmäärän. Siitä lähtien kiinalaiset Falun Gongin harjoittajat ovat kärsineet viranomaisten käsissä monista ihmisoikeusloukkauksista, joihin lukeutuvat vakavat pahoinpitelyt, psykologinen kidutus ja ruumiilliset rangaistukset. 2010-luvun alussa jopa puolet Kiinan pakkotyöleireille vangituista ihmisistä on Falun Gongin harjoittajia. Vangituilta Falun Gongin harjoittajilta on laajamittaisesti ryöstetty sisäelimiä.
Poliittiset oikeudet > Oikeus osallistua julkiseen toimintaan ja poliittiseen päätöksentekoon

Kiina on käytännössä yksipuoluevaltio, vaikka maan perustuslain mukaan järjestelmään kuuluu kommunistisen puolueen johdolla toimiva monipuolueyhteistyö.
Maan johtajia ei valita suorilla tai kilpailuun perustuvilla vaaleilla. Kansankongressi valitsee virallisesti maan presidentin viideksi vuodeksi ja vahvistaa pääministerin sen jälkeen, kun presidentti on nimittänyt hänet, mutta molemmat paikat päätetään etukäteen KKP:n ylimmän johdon toimesta.
Kiinassa on käyty suoria vaaleja paikallishallinnon kyläneuvostojen, -hallitusten ja johtajien valitsemiseksi vuodesta 1998 lähtien. Tavalliset Kiinan kansalaiset voivat äänestää kansanedustajia edustamaan heitä kansankongressin kahdella alimmalla, paikallisella tasolla. Vaikka kuka tahansa voi asettua ehdolle näillä tasoilla, KKP hyväksyy ehdokkaat etukäteen. Kullekin tasolle valitut kansanedustajat voivat äänestää edustajat kongressin ylemmälle tasolle.
Kiinan kansantasavalta määrittelee "kansalaisten järjestyksenalaisen poliittisen osallistumisen" keinot maan demokraattisten instituutioiden kautta. Kriitikot pitävät näitä kansalaisten osallistumisen tapoja korkeintaan symbolisina. Kansankongressien vaalikampanjat ovat olemattomia ja äänestäjien suhteet edustajiin heikot. Edustajien äänestyskäyttäytymisen ja äänestäjien kantojen välillä ei ole havaittu vahvaa yhteyttä.