stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Veijo Savikko

Veijo Savikko (s. 10. marraskuuta 1953) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kilpakävelijä. Hänen seuransa oli koko hänen uransa ajan Turun Weikot. Aikuisten SM-tasolla Savikko saavutti ulkoradoilta kaikkiaan kahdeksan mitalia. 20 kilometrin kävelyssä hän saavutti hopeaa vuonna 1985 sekä kaksi pronssia vuosina 1988 ja 1993, sekä 50 kilometrin kävelyssä kultaa vuonna 1988, kolme hopeaa vuosina 1989, 1990 ja 1995 sekä pronssia vuonna 1987. Lisäksi hän oli voittamassa joukkueensa kanssa kultaa 3 × 5 000 metrin kävelyviestissä vuonna 1986. Sisäratojen SM-kisoista Savikko saavutti hopeaa 5 000 metrin kävelyssä vuonna 1987.
Kansainvälisissä kilpailuissa Savikko on edustanut Suomea yhden kerran. Tokiossa vuonna 1991 järjestetyissä MM-kisoissa hän osallistui 50 kilometrin kävelyyn, mutta ei selviytynyt kilpailussa maaliin saakka.
Virallisissa kilpailuissa Savikko ei ole esiintynyt vuoden 1996 jälkeen.
Ultima I

| Ultima I: The First Age of Darkness |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Richard Garriott
Julkaisija:  California Pacific Computer Co., Origin Systems
Suunnittelija:  Richard Garriott
Pelisarja:  Ultima
Julkaistu:  1981
Lajityyppi:  roolipeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Alusta:  Apple II, Commodore 64, MS-DOS
Jakelumuoto:  levyke
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Ultima I: The First Age of Darkness on Richard Garriottin kehittämä ja California Pacific Computer Companyn julkaisema Ultima-tietokoneroolipelisarjan videopeli.
Tarina

Sankarin on tuhottava Gem of Immortality (Kuolemattomuuden jalokivi), jota paha velho Mondain käyttää orjuuttaakseen Sosariaa. Pelaaja on The Stranger, joka kutsutaan toisesta maailmasta vapauttamaan Sosariaa.
Aiheesta muualla

Ultima MobyGamesissa (englanniksi)
-pelisarja
| --- | --- |
Pääsarja:   Ultima I  Ultima II  Ultima III  Ultima IV: Quest of the Avatar  Ultima V  Ultima VI  Ultima VII  Ultima VIII  Ultima IX  Ultima Collection 
Worlds of Ultima:   The Savage Empire  Martian Dreams 
Ultima Underworld:   Ultima Underworld: The Stygian Abyss  Ultima Underworld II: Labyrinth of Worlds 
Muita pelejä:   Akalabeth  Ultima Online  Ultima Worlds Online: Origin  Ultima X: Odyssey  Arthurian Legends 
Muuta:   Richard Garriott  Lord British  Avatar
Veijo Peso

Veijo Peso on T.V.O. Vänttisen yhden henkilön yhtye. Omien sanojensa mukaan Veijo Peso tehtailee musiikkia vähän vinksahtaneista lähtökohdista käyttäen työvälineinään pääasiassa romuperkussioita, sähköbassoa, looper-pedaalia ja laulua. Musiikissa yhdistyy elementtejä post-punkista, elektrosta, vaihtoehtorokista, industrial-musiikista ja 
jumitusmusiikista. Debyyttialbumi Going Places ilmestyi vuonna 2021. Albumi on Veijo Peson mukaan kokoelma keikoilla siihen asti esitetystä materiaalista ja se on tehty samassa hengessä kuin livekeikatkin, eli perustuu looppaamiseen ja samaan instrumentaatioon. Albumin on kuvattu olevan persoonallinen annos yhtäältä rockin romupihasoundia ja toisaalta, hyvinkin tarkkaan rakennettua äänimaisemaa. Levyltä on julkaistu kaksi musiikkivideota, Various Places ja Taxi Driver. T.V.O. Vänttinen on jäsenenä myös yhtyeissä Cleaning Women ja Kometa.
Urheilupuiston koulu

Urheilupuiston koulu voi tarkoittaa seuraavia:
Urheilupuiston koulu, peruskoulu Kouvolassa
Urheilupuiston koulu, peruskoulu Mikkelissä
Urheilupuiston koulu, yläkoulu Nurmijärvellä
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Urheilupuiston koulu”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Hatsinan piiri

Hatsinan piiri Leningradin alueen kartalla
Piirin kunnat
Hatsinan piiri (ven. Га́тчинский райо́н, Gattšinski raion) on paikallinen itsehallintoalue Leningradin alueella Venäjällä. Piiri on perustettu vuonna 1927 ja sen pinta-ala on 2 940 neliökilometriä. Asukkaita on 220 700 henkeä (vuonna 2007). Piirin hallinnollinen keskus on Hatsinan kaupunki.
Sijainti ja luonto

Hatsinan piiri rajoittuu pohjoisessa Leningradin alueen Lomonosovin piiriin, koillisessa Pietarin kaupunkiin, idässä Tusinan piiriin, etelässä Lugan piiriin ja lännessä Volossovan piiriin. Suurin osa piiristä sijaitsee Laukaan- ja Ortesjoen tasangolla, koillisosa kuuluu Länsi-Inkerin ylänköön.
Pinta-alasta noin 50 % on metsää (lähinnä etelässä ja idässä), noin 10 % suota, 21 % peltomaata ja 8 % niittyä. Tärkeimmät joet ovat Ortesjoki, Inkereenjoki ja Suijanjoki. Suurimmat järvet ovat piiriin osittain kuuluva Vjalje (ven. Вялье) ja Orinanjärvi (ven. Орлинское, Orlinskoje). Luonnonsuojelualueita ovat valtakunnallisen statuksen omaava Mšinskin suon rauhoitusalue, aluetason rauhoitusalueet Glebovon suo (ven. Глебовское болото, Glebovskoje boloto), Rakitino (ven. Ракитинский, Rakitinski) ja Mšinskin suon pohjoisosan vesistönsuojelualue (ven. Север Мшинского болота, Sever Mšinskogo bolota).
Historiaa

Hatsinan piiristä on löydetty paljon keskiaikaisia kurgaani-, kivikehys- ja tasamaan hautoja. Arkeologisten löytöjen ja paikannimistön perusteella asukkaat olivat inkerikkoja ja venäläisiä. 1400–1500-luvulla seutu kuului Novgorodin Vatjan viidenneksen Inkereen, Tääkelin, Tillitsan, Suijan, Grjaznon ja Orinan (ven. Орлино, Orlino) pogostoihin.
Ruotsin vallattua Inkerin 1600-luvun alussa alueelle muutti paljon suomalaisia uudisasukkaita. Inkeriläiset kuuluivat Hatsinan, Kolppanan, Koprinan, Skuoritsan, Spankkovan ja Venjoen seurakuntiin.
1700-luvun alussa alue siirtyi jälleen Venäjälle ja sinne rakennettiin lukuisia aateliskartanoita. Hatsina sai kaupunginoikeudet vuonna 1796, ja Paavali I:n ja Aleksanteri III:n aikana sen palatsi toimi keisarin residenssinä. 1800–1900-lukujen vaihteessa seudulle syntyi pietarilaisten huvila-asutusta.
Vuoteen 1922 saakka alue kuului Pietarin läänin Detskoje Selon (entinen Saari), Pietarhovin ja Laukaan kihlakuntiin. Vuonna 1922 perustettiin Trotskin (entinen Hatsina) kihlakunta, joka käsitti lakkautetut Detskoje Selon ja Pietarhovin kihlakunnat. Vuonna 1927 Trotskin kihlakunta jaettiin viiteen piiriin, joista yksi oli Trotskin piiri. Vuosina 1929–44 se oli nimeltään Krasnogvardeiskin piiri Hatsinan silloisen nimen mukaan.
Toisen maailmansodan aikana Hatsinan piiri oli Saksan miehittämänä. Saksalaisten miehitysalueelle jääneet inkerinsuomalaiset siirrettiin vuonna 1943 Suomeen, josta heidät sittemmin palautettiin Neuvostoliittoon. Inkeriläisiä ei kuitenkaan päästetty kotiseudulleen, vaan heidät karkotettiin aluksi muualle Venäjälle. Myöhemminkin vain harva onnistui palaamaan. Monet asettuivat Karjalan tasavaltaan ja Viroon tai ovat sittemmin muuttaneet Suomeen. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Hatsinan piirin asukkaista oli 2,1 % suomalaisia.
Hallinto

Hatsinan piiriin kuuluu kaksi kaupunkia: Hatsina ja Kommunar, neljä kaupunkimaista taajamaa: Orinansavotta, Siiverska, Taaitsa ja Viiritsa sekä 11 maalaiskuntaa: Jelisavettina, Koprina, Novyi Svet, Patamäki, Possata, Puutosti, Susanina, Suuri-Kolppana, Sääskelä, Verevä  ja Voiskovitsa.
Piirin päämies on Stanislav Bogdanov ja piirihallinnon päämies inkerinsuomalainen Aleksandr Hudilainen (Aleksanteri Hutilainen). Molemmat ovat Yhtenäinen Venäjä -puolueen jäseniä.
Talous

Piirin tärkeimmät teollisuuskeskukset ovat Hatsina ja Kommunar. Hatsinassa on koneenrakennus- ja elintarviketeollisuutta, Kommunar on sellu- ja paperiteollisuuden keskus. Muualla piirissä on mm. metalli-, elintarvike ja puunjalostusteollisuutta.
Maatalous on keskittynyt maidontuotantoon sekä perunan ja vihannesten viljelyyn.
Piirin pohjoisosan asukkaista huomattava osa käy työssä Pietarissa. Taloudellisesti merkittävää on myös matkailu sekä pietarilaisten kesäasutus, jota varten on syntynyt laajoja huvila- ja puutarha-alueita.
Liikenne

Tärkein liikennekeskus on Hatsinan kaupunki. Piirin kautta kulkevat Pietarin–Lugan, Pietarin–Oredežin, Pietarin–Hatsina-Baltijskajan ja Namkun–Iivananlinnan rautatiet. Suurimmalla osalla radoista liikennöi paikallisjunia. Hatsinan läpi kulkee Pietarin–Pihkovan–Valko-Venäjän rajan välinen maantie.
Kulttuuria ja nähtävyyksiä

Hatsinassa toimivat Konstantin Ušinskille nimetty opettajaopisto, Leningradin talous- ja finanssi-instituutti, Boris Konstantinoville nimetty Pietarin ydinfysiikan instituutti sekä eräiden pietarilaisten korkeakoulujen osastoja. Pielilässä sijaitsee Luoteis-Venäjän kasvinviljelyn tutkimuslaitos.
Unescon maailmanperintöluetteloon kuuluvat Hatsinan palatsi- ja puistoalue, kaupungin historiallinen keskusta sekä Taaitsan palatsi- ja puistoalue. Piirissä on kolme runoilija Aleksandr Puškinin elämään ja tuotantoon liittyvää museoa: ”Postimestarin talo” Vuirissa, ”Puškinin lapsenhoitajan mökki” Koprinassa sekä Puškinin isoisoisän Abram Gannibalin kartanomuseo Suijan taajamassa. Possatassa on kartanomuseo, jossa kirjailija Vladimir Nabokov vietti lapsuutensa. Piirissä on myös lukuisia enemmän tai vähemmän säilyneitä aateliskartanoita sekä ortodoksisia kirkkoja ja tšasounoita.
Hatsinan piirissä toimivat nykyään Inkerin kirkon Hatsinan, Kolppanan ja Skuoritsan seurakunnat, joiden alkuperäiset kirkkorakennukset on korjattu ja otettu uudelleen käyttöön. Spankkovan kirkko on raunioina ja Koprinan kirkkorakennus paloi 1960-luvulla. Hatsinassa on Inkerin liiton osasto ja Taaitsassa inkeriläisvanhusten palvelukeskus.
Aiheesta muualla

Hatsinan piirin sivusto (venäjäksi)
Hatsinan piiri Leningradin alueen sivustolla (venäjäksi)
Hatsinan piirin matkailuinfokeskus (suomeksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vaarallisia suhteita

Vaarallisia suhteita voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Vaarallisia suhteita, Choderlos de Laclosin romaani vuodelta 1782
Vaarallisia suhteita, vuoden 1959 ranskalainen elokuva
Vaarallisia suhteita, vuoden 2003 eteläkorealainen elokuva.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Vaarallisia suhteita”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Ultima IV: Quest of the Avatar

| Ultima IV: Quest of the Avatar |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Origin Systems
Julkaisija:  Origin Systems Pony Canyon (Famicom) FCI (NES) Sega (SMS)
Suunnittelija:  Richard Garriott
Säveltäjä:  Kenneth W. Arnold
Pelisarja:  Ultima
Julkaistu:  16. syyskuuta 1985 NES, SMS 1990
Lajityyppi:  roolipeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Alusta:  Amiga, Apple II, Atari 800, Atari ST, Commodore 64, DOS, FM Towns, MSX2, PC-88, PC-98, X68000, X1, FM-7, NES, Master System
Lisenssi:  Ilmaisohjelma
Jakelumuoto:  levyke, pelimoduuli
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK   : 
Ultima IV: Quest of the Avatar Origin Systemsin kehittämä ja alun perin 1985 Apple II:lle julkaisema Ultima-tietokoneroolipelisarjan videopeli.
Tarina

Kolmeen edelliseen peliin verrattuna Sosaria on muuttunut radikaalilla tavalla. Kolme neljäsosaa maailmasta on kadonnut, mantereita on ilmestynyt uusia, vanhoja kadonnut ja uusia kaupunkeja on rakennettu vanhojen tilalle. Lord Britishin alaisuuteen yhdistynyt maailma nimettiin uudelleen Britanniaksi, jonka jälkeen British antaa päähenkilölle tehtävän kahdeksan Hyveen ruumiillistumaksi eli eräänlaiseksi hengelliseksi johtajaksi ja esikuvaksi. Todistettuaan ymmärtävänsä Hyveitä pelaaja laskeutuu Styygian kuiluun etsimään Perimmäisen viisauden koodeksia, jonka jälkeen pelaajasta tulee Avatar.
Aiheesta muualla

Ultima IV MobyGamesissa (englanniksi)
-pelisarja
| --- | --- |
Pääsarja:   Ultima I  Ultima II  Ultima III  Ultima IV: Quest of the Avatar  Ultima V  Ultima VI  Ultima VII  Ultima VIII  Ultima IX  Ultima Collection 
Worlds of Ultima:   The Savage Empire  Martian Dreams 
Ultima Underworld:   Ultima Underworld: The Stygian Abyss  Ultima Underworld II: Labyrinth of Worlds 
Muita pelejä:   Akalabeth  Ultima Online  Ultima Worlds Online: Origin  Ultima X: Odyssey  Arthurian Legends 
Muuta:   Richard Garriott  Lord British  Avatar 
Kuvakaappaus pelin Commodore 64-versiosta.
Kuvakaappaus pelin NES-versiosta.
Ultima II

| Ultima II: The Revenge of the Enchantress |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Richard Garriott
Julkaisija:  Sierra Entertainment
Suunnittelija:  Richard Garriott
Pelisarja:  Ultima
Julkaistu:  1982
Lajityyppi:  roolipeli
Pelimuoto:  Yksinpeli
Alusta:  Apple II, Atari, Commodore 64, MS-DOS, Macintosh
Jakelumuoto:  levyke
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Ultima II: The Revenge of the Enchantress on Richard Garriottin kehittämä ja Sierra On-Linen alun perin 1982 julkaisema Ultima-tietokoneroolipelisarjan videopeli. Pelin julkaisun jälkeen Richard Garriott perusti Origin Systemsin.
Tarina

Pahan velho Mondainin rakastajatar Minax uhkaa Maata aiheuttamalla häiriöitä aika-avaruusjatkumossa, ja sankarin tehtävä on tappaa hänet.
Aiheesta muualla

Ultima II: The Revenge of the Enchantress MobyGamesissa (englanniksi)
-pelisarja
| --- | --- |
Pääsarja:   Ultima I  Ultima II  Ultima III  Ultima IV: Quest of the Avatar  Ultima V  Ultima VI  Ultima VII  Ultima VIII  Ultima IX  Ultima Collection 
Worlds of Ultima:   The Savage Empire  Martian Dreams 
Ultima Underworld:   Ultima Underworld: The Stygian Abyss  Ultima Underworld II: Labyrinth of Worlds 
Muita pelejä:   Akalabeth  Ultima Online  Ultima Worlds Online: Origin  Ultima X: Odyssey  Arthurian Legends 
Muuta:   Richard Garriott  Lord British  Avatar
Valkosilmälokki

| Valkosilmälokki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Suku::  Lokit Larus
Laji::  leucophthalmus
Kaksiosainen nimi
 Larus leucophthalmus  (Temminck, 1825) 
 Valkosilmälokin levinneisyys violetilla.
Katso myös
   Valkosilmälokki Wikispeciesissä   Valkosilmälokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkosilmälokki (Larus leucophthalmus) on Punaisellamerellä elävä lokki.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 39–43 cm ja siipien kärkiväli 100–115 cm. Keskikokoinen lokki, jonka höyhenpuku on tumma ja joka muistuttaa nokilokkia: aikuisen linnun selkäpuoli on tummanharmaa, pää ja kurkku mustat, rinta vaaleanharmaa, vatsa, pyrstö, niska ja kaula valkoiset, sekä siivenkärjet mustat. Nokka on pitkähkö, punainen ja kärjestä musta, koivet keltaiset ja silmärengas valkoinen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on pääasiassa harmaanruskea, sen vatsa on valkoinen, nokka ja koivet ovat harmaat.
Esiintyminen

Valkosilmälokki elää ainoastaan Punaisellamerellä ja Adeninlahdella. Lajin populaation koko on 53 700–56 700 yksilöä. Sen elinympäristöt ovat vaarantuneet ihmisen toimien ja saarille levinneiden petojen (rotta) takia. Lajia pidetään kuitenkin elinvoimaisena, koska sen kanta on vakaa.
Valkosilmälokki on vaelluslintu, joka pesimäajan ulkopuolella kiertelee Punaisella merellä ja Adeninlahdella. Sitä ei ole tavattu Suomessa.
Elinympäristö

Pesimäaikana valkosilmälokit elävät mantereen läheisillä saarilla, muulloin ne elävät enimmäkseen avomerellä.
Lisääntyminen

Pesintä ajoittuu heinä-elokuulle. Laji pesii löyhissä yhdyskunnissa. Pesä on avoimesti maassa. Naaras munii kaksi tai kolme munaa. Pesii kerran kesässä.
Ravinto

Valkosilmälokki syö pääasiassa kalaa, jonkun verran myös nilviäisiä ja muita meressä eläviä pieniä selkärangattomia.
Verkostovaikutus

Verkostovaikutus tarkoittaa taloustieteessä tilannetta, jossa hyödykkeen kulutuksesta saatava hyöty riippuu sitä käyttävien kuluttajien lukumäärästä. Positiivisen vaikutuksen tapauksessa, jokainen uusi kuluttaja lisää nykyisten kuluttajien saamaa hyötyä. Klassinen esimerkki on puhelin, jonka hyödyllisyys riippuu siitä, kuinka monelle ihmiselle voi soittaa. Tämäntyyppisiä vaikutuksia kutsutaan yleisemmin ulkoisvaikutukseksi, joten tässä tapauksessa kyseessä on verkostoulkoisvaikutus.
Verkostovaikutuksilla voidaan selittää osittain, miksi esimerkiksi toimistosovellusmarkkinoilla vallitsevan aseman saanut yritys voi vallata lähestulkoon koko markkinan. Mikäli kuluttajat käyttävät pääsääntöisesti tiettyä ohjelmistoa, uuttakin ohjelmistoa hankkivat kuluttajat ostavat pääsääntöisesti markkinajohtajan, mikä kuluttajan kannalta varmistaa ohjelmiston yhteensopivuuden muun verkoston kanssa. Jopa ilmaiseksi jaettavalla, laadultaan yhtä hyvällä sovelluksella voi olla vaikeuksia tulla markkinoille, elleivät ohjelmistot ole keskenään täysin yhteensopivia.
Vern Mikkelsen

| Vern Mikkelsen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Arild Verner Agerskov Mikkelsen
Syntynyt: 21. lokakuuta 1928 Fresno, Kalifornia
Kuollut: 21. marraskuuta 2013 (85 vuotta) Wayzata, Minnesota
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Lempinimi:  Vern
Pelipaikka:  Iso laitahyökkääjä / Pieni laitahyökkääjä
Pituus:  201 cm
Paino:  104 kg
NBA-varaus:  alueellinen varaus 1949 (BAA) (Minneapolis Lakers)
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1949–1959:   Minneapolis Lakers
Arild Verner Agerskov ”Vern” Mikkelsen (21. lokakuuta 1928 Fresno, Kalifornia – 21. marraskuuta 2013 Wayzata, Minnesota) oli yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän tuli tunnetuksi Minneapolis Lakersista 1940–1950-luvuilla, jossa voitti neljä NBA-mestaruutta. NBA:n tähdistöotteluun hänet valittiin kuudesti. Mikkelsen nimettiin Basketball Hall of Fameen vuonna 1995. Hän työskenteli myöhemmällä urallaan valmentajana.
Veli-Matti Ropponen

Veli-Matti Ropponen (s. 1949) on Fortumin entinen johtaja, jonka asuinpaikka on Helsinki. Ropponen toimi Suomen Tennisliiton puheenjohtajana vuosina 2006–2011.
Verkosto (taideteos)

| Verkosto |
| --- | --- |

Nimi:  Verkosto
Tekijä:  Annikki Luukela
Valmistumisvuosi:  1995
Taiteenlaji:  tilateos
Sijainti:  Helsingin yliopiston metroasema
Paikkakunta:  Helsinki
Koordinaatit:  60°10′20″N, 024°56′51″E
Verkosto on Annikki Luukelan tekemä tilateos Helsingin yliopiston metroasemalla Helsingissä. Teos alkaa aseman ylätasanteen lasikaapista ja jatkuu laituritasolle liukuportaiden seinämää pitkin. Lisäksi siihen kuuluvat neon- ja hologrammiteokset laituritason vitriineissä. Verkosto on tehty värillisestä neonvaloputkesta, jota on käytetty yhteensä yli sata metriä. Teos on valmistunut vuonna 1995, jolloin asema avattiin nimellä Kaisaniemen metroasema.
Vastamyrkky

Vastamyrkky eli antidootti on aine, jota käytetään myrkytyksen hoitoon ja jonka vaikutus on myrkytyksen aiheuttajaan nähden spesifinen. Täten esimerkiksi lääkehiili ei ole antidootti, koska sen vaikutus on epäspesifinen.
Vasta-aine voi olla aine, joka sitoutuu myrkkyyn ja eliminoi sen. Usein antidootti on metabolian estäjä, reseptorin kilpaileva vastavaikuttaja, virtsaerityksen kiihdyttäjä tai fysiologinen vastavaikuttaja.
Useiden antidoottien vaikutusmekanismi tunnetaan melko hyvin, mutta käytännön syistä kontrolloitujen tutkimusten tekeminen on ongelmallista äkillisten myrkytysten yhteydessä. Tästä syystä vain harvojen lääkkeiden osalta tehosta on tutkimusnäyttöä. Tiedot perustuvat pääosin eläinkokeisiin ja tapausselostuksiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Terveyskirjasto: Kalle Hoppu, Suvi Pajarre-Sorsa, Antidootit ja muut myrkytyslääkkeet – mitä mistä milloin Duodecim 2004;120:485–93 (pdf)
Medicina.fi: Pertti J. Neuvonen, Erkki Elonen, Klaus T. Olkkola, Yleisiä näkökohtia akuuteista myrkytyksistä (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf)
Myrkytyslääkkeitä
Amyylinitriitti
Asetyylikysteiini
Atropiini
Dantroleeni
Desferrioksamiini
Digitaliksen vasta-aine
Dikoboltti-edetaatti
Dimerkaproli (BAL)
Dimerkaptomeripihkahappo (DMSA)
Edetaatti (Ca-EDTA)
Etanoli
Flumatseniili
Fomepitsoli
Fysostigmiini
Fytomenadioni (K1-vitamiini)
Glukagoni
Hydroksikobalamiini
Ipekakuana
Kalsiumglubionaatti
Kalsiumglukonaatti
Käärmeenmyrkkyantitoksiini
Lääkehiili
Metyylitioniini (metyleenisini)
Naloksoni
Obidoksiimi
Penisillamiini
Pralidoksiimi
Preussinsininen
Protamiini
Pyridoksiini (B6-vitamiini)
Silibiniini
Syproheptadiini
Tiosulfaatti
Herukat

| Herukat |
| --- | --- |
 Lännenpunaherukka (Ribes rubrum)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Herukkakasvit Grossulariaceae
Suku::  Herukat Ribes  L.
Katso myös
   Herukat Wikispeciesissä   Herukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Herukat eli viinimarjat (Ribes) on herukkakasvien (Grossulariaceae) heimon ainoa suku. Lajit kasvavat luonnonvaraisina pohjoisen pallonpuoliskon lauhkealla vyöhykkeellä.
Kuvaus

Herukat ovat kesävihantia tavallisesti yksikotisia pensaita. Lehdet kasvavat kierteisesti ja ovat tavallisesti hammaslaitaisia. Kukinto on tavallisesti terttu. Kukat voivat olla vihertäviä, keltaisia, punaisia tai harvoin valkoisia. Verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Verholehdet ovat tavallisesti paljon suurempia kuin terälehdet. Kukkapohjus on maljamainen, kellomainen tai putkimainen. Hedelmä on pallomainen pohjusmarja.
Sukuun kuuluvia kasveja > Punaherukat

Marjakasvina viljellyt punaherukkalajit muodostavat lajiryhmän, punaherukkaryhmän (Ribes rubrum -ryhmä). Siihen kuuluvat lännenpunaherukka, alppipunaherukka, pohjanpunaherukka, kartanonpunaherukka ja hollanninpunaherukka.
kartanonpunaherukka (Ribes × houghtonianum, lännen- ja pohjanpunaherukan risteymä)
hollanninpunaherukka (Ribes × pallidum, alppi- ja pohjanpunaherukan risteymä)
alppipunaherukka (Ribes petraeum)
lännenpunaherukka (Ribes rubrum )
tarhapunaherukat (Ribes Rubrum-ryhmä), lajikeryhmään kuuluvat jalostetut punaherukan ja valkoherukan lajikkeet.
pohjanpunaherukka (Ribes spicatum )
idänpunaherukka (R. spicatum subsp. hispidulum)
lapinpunaherukka (R. spicatum subsp. lapponicum)
lehtopunaherukka (R. spicatum subsp. spicatum)
Sukuun kuuluvia kasveja > Lajeja ja lajikkeita

Suomessa viljeltyjä herukkalajeja, risteymiä ja lajikkeita ovat myös:
taikinamarja (Ribes alpinum)
amerikanherukka (Ribes americanum)
kultaherukka (Ribes aureum )
silokultaherukka (var. aureum)
villakultaherukka (var. villosum)
herukkakarviainen eli karukka (Ribes × culverwellii) (mustaherukan ja karviaisen risteymä)
harokarviainen (Ribes divaricatum)
lamoherukka eli pikkuherukka (Ribes glandulosum)
rusoherukka (Ribes × gordonianum)
mattoherukka (Ribes laxiflorum)
mustaherukka (Ribes nigrum )
viherherukka (mustaherukan vihreämarjaiset lajikkeet)
lumiherukka (Ribes niveum)
tarhakarviainen (Ribes × rusticum) (itäamerikankarviaisen ja hillokarviaisen risteymä)
ruusuherukka (Ribes sanguineum)
karviainen eli hillokarviainen (Ribes uva-crispa )
nystykarviainen (var. sativum)
keltakarviainen (var. uva-crispa)
karviainen eli tarhakarviainen (Ribes Uva-crispa-ryhmä), lajikeryhmään kuuluvat risteytetyt karviaislajikkeet.
Muita herukkalajeja:
Ribes aciculare – neulakarviainen
Ribes alpestre – himalajankarviainen
Ribes cereum – vahakarviainen
Ribes dikuscha – jokiherukka
Ribes hirtellum – itäamerikankarviainen
Ribes japonicum – japaninherukka
Ribes komarovii – tähkäherukka
Ribes lacustre – pikiherukka
Ribes latifolium – vaahteraherukka
Ribes mandshuricum – heloherukka
Ribes maximowiczianum – hehkuherukka
Ribes oxyacanthoides – vuoristokarviainen
Ribes pallidiflorum – huopaherukka
Ribes sachalinense – sahalininherukka
Ribes speciosum
Ribes ussuriense – ussurinherukka
Ribes warszewiczii – samettiherukka
Herukoiden tuholaisia

herukka-aamukoi eli herukkakoi (Lampronia capitella)
viinimarjakoisa (Zophodia grossulariella)