stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eight Miles High
Kappaleen synty

Yhtyeen kitaristi–laulaja Roger McGuinn on kertonut, että laulu kertoo yhtyeen kesän 1965 matkasta Englantiin ja määränpäässä tapahtuneesta kulttuurišokista. Alun perin kappaleen nimi oli ”Six Miles High” viitaten matkustajalentokoneiden lentokorkeuteen, mutta Gene Clarkin ehdotuksesta nimeksi muutettiin ”Eight Miles High” (suom. Kahdeksan mailin korkeudessa), koska se kuulosti hänen mielestään runollisemmalta ja muutenkin paremmalta. Se oli myös muodikkaampi vaihtoehto, sillä The Beatles -yhtye oli julkaissut kappaleen nimeltä ”Eight Days a Week”. Kappaleen kirjoitti pitkälti Clark, joka teki laulun melodian ja suurimman osan sanoituksista. Hän lisäsi tekijätietoihin myös McGuinnin ja David Crosbyn nimet, jotta sitä ei sivuutettaisi singlen A-puolta valittaessa. Gene Clarkin asema yhtyeessä ei nimittäin ollut yhtä korkea kuin McGuinnin ja Crosbyn, mikä oli osasyy hänen eroonsa Byrdsistä maaliskuussa 1966. Crosbyn osuus kappaleen syntyyn olikin todellisuudessa vähäinen, kun taas McGuinn oli vastuussa sen kitaraosuuksista.
Musiikillisesti kappaleeseen saatiin vaikutteita Ravi Shankarin sitar-musiikista sekä John Coltranen uudistuksellisesta jazzista, joita yhtye oli McGuinnin ja Crosbyn valinnasta johtuen kuunnellut kiertäessään vuoden 1965 lopulla Yhdysvaltoja. Kappaleen kitaraintron McGuinn lainasi Coltranen sävellyksestä ”Africa”. Lisäksi hän sai vaikutteita soittoonsa Coltranen toisesta kappaleesta ”India” sekä The Zombies -yhtyeen ”She’s Not There” -hitin pianosoolosta.
Yhtye harjoitteli kappaletta keikkabussissaan, ja kiertueen päätyttyä yhtye soitti tuotoksen tuottaja Jim Dicksonille. Hän oli siitä innoissaan; mukana oli yhtyeen tavaramerkiksi muodostunut McGuinnin 12-kielisen Rickenbacker-kitaran ääni, mutta folkin sijaan siinä toisinnettiin John Coltranen tenorisaksofonin sointia. Yhtye pyrki kappaleessa tuomaan jazzia rock-musiikkiin ja McGuinnin mukaan hän yritti saada kitaransa kuulostamaan saksofonilta.
Nauhoitus

”Eight Miles High'n” äänitti ensimmäisenä Dave Hassinger 22. joulukuuta 1965 RCA Recordsin Hollywood Studiossa. Samassa sessiossa nauhoitettiin myös kappaleet ”Why” sekä keskeneräiseksi jäänyt versio edellisalbumilla Turn! Turn! Turn! olleesta Bob Dylan -coverista ”The Times They Are a-Changin'”. Jim Dickson halusi julkaista kaksi ensimmäistä mainittua mahdollisimman nopeasti singlenä, mutta Byrdsin levy-yhtiö Columbia Records ei suostunut julkaisemaan toisen levy-yhtiön studiossa äänitettyjä tuotoksia. Myös yhtyettä tämä turhautti, sillä heidän mielestään kappaleet onnistuivat täydellisesti, ja David Crosbyn mielestä kyseinen ensimmäinen versio ”Eight Miles High'sta” oli parempi kuin lopullinen versio. Alkuperäisversiot molemmista kappaleista julkaistiin vasta vuonna 1987 albumilla Never Before, joka sisälsi ennenjulkaisematonta materiaalia.
Lopullinen, singlenä ja Fifth Dimension -albumilla julkaistu versio, nauhoitettiin 25. tammikuuta 1965.
Nauhoitus > Kokoonpano

Roger McGuinn – 12-kielinen kitara, laulu
David Crosby – rytmikitara, laulu
Chris Hillman – bassokitara, laulu
Michael Clarke – rummut
Gene Clark – laulu
Julkaisu ja vastaanotto

Single ilmestyi 14. maaliskuuta 1965. ”Eight Miles High” nousi tasaisesti aina sijalle 14 asti, kunnes huhtikuussa 1966 konservatiivisista mielipiteistään tunnettu tiskijukka Bill Gavin ilmoitti artikkelissaan The Byrdsin ”Eight Miles High'sta” ja Bob Dylanin ”Rainy Day Women #12 & 35:sta” löytyvistä epäkohdista:
»Meidän mielestämme nämä levyt sisältävät viittauksia marihuanan tai LSD:n käytön yllyttämiseen ja/tai hyväksymiseen. Me emme voi hyvällä omallatunnolla suositella tällaisten levyjen soittamista radiossa, niiden kiistattomista myyntimääristä huolimatta.» 
(Bill Gavin, sanfranciscolainen DJ)
Gavinilla oli maine ”ainoana rehellisenä miehenä korruptoituneessa bisneksessä”, joten hänellä oli paljon vaikutusvaltaa. Niinpä ”Eight Miles High” asetettiin eri puolilla Yhdysvaltoja soittokieltoon, jolloin sen myynti romahti. Yhtye väitti kappaleen kertovan omakohtaisesta lentokonematkasta ja kulttuurišokista, mihin ei kuitenkaan uskottu. Laulun lukuisat metaforat kuulostivat epäilyttäviltä ja lisäksi siinä mainittiin sana high, joka oli yleinen huumausaineiden vaikutuksen alaisena olemista kuvaava ilmaus. Myös Yhdysvaltain varapresidentti Spiro Agnew julisti ”Eight Miles High'n” olevan ”huumelaulu”, jolloin The Byrds tuottajansa Jim Dicksonin johdolla yritti haastaa tätä oikeuteen perättömästä väitteestä. He eivät kuitenkaan löytäneet lakimiestä.
”Eight Miles High” jäi tietyllä tavalla The Byrdsin joutsenlauluksi, sillä yhtye ei enää saavuttanut Yhdysvalloissa top 20 -hittejä. Roger McGuinn onkin todennut: ”Sen myötä meidät puhallettiin ulos pelistä.”
Britanniassa ja muualla Euroopassa singlen julkaisi Columbian sijaan CBS Records. Kappale menestyi Britanniassa huonommin kuin yhtyeen kotimaassa, sillä se ei yhdeksän listaviikon aikana yltänyt sijaa 24 korkeammalle.
Merkitys

”Eight Miles High'ta” pidetään yhtenä ensimmäisistä psykedeelisen rockin kappaleista. Esimerkiksi The Beatles ei laulun ilmestyessä ollut vielä tehnyt kokeiluja kyseisen tyylilajin parissa. Kappaleen ilmestyessä The Byrdsin onkin katsottu olleen tyylilisesti askeleen muita pop- ja rockyhtyeitä edellä. Elokuussa 1966 The Beatles kuitenkin julkaisi Revolver-albuminsa, jonka on katsottu soundiratkaisujensa ja tyylillisten kokeilujensa vuoksi ottaneen Byrdsin kiinni. ”Eight Miles High’n” on katsottu vaikuttaneen myös 1960-luvun lopulla syntyneen acid rock -genren syntyyn. Kappale on samalla The Byrdsin tunnetuimmista ja se onkin julkaistu lukuisilla kokoelma-albumeilla.
”Eight Miles High'ta” on pidetty myös yhtenä historian parhaimmista singlejulkaisuista ja musiikkitoimittaja Jake Nymanin mukaan kappale on ”täydellisyyttä hipova, ajaton mestariteos”. Rateyourmusic.com-sivuston käyttäjien mielestä ”Eight Miles High” on vuoden 1966 10:nneksi paras singlejulkaisu sekä 184:nneksi paras singlejulkaisu kautta aikojen.
Kappaleesta ovat tehneet oman versionsa muun muassa Hüsker Dü, Roxy Music, Robyn Hitchcock, Ride, The Ventures ja Crowded House. Lisäksi Don McLean mainitsi laulun nimeltä vuoden 1972 menestyskappaleessaan ”American Pie”.
Kappaleet singlellä

A-puoli
Eight Miles High – 3.35 (säv. Roger McGuinn/David Crosby/Gene Clark)
B-puoli
Why – 2.35 (säv. McGuinn/Crosby)
Singlepainokset

| Formaatti | Valtio | Levy-yhtiö ja tunnus |
| --- | --- | --- |
| 7" |  | Columbia 4-43578 |
| 7" |  | CBS 202067 |
| 7" |  | CBS 2.067 |
| 7" |  | CBS 2067 |
| 7" (promo) |  | Columbia 4-43578 |
| 7" |  | CBS LL-927-C |
Alepponmänty

| Alepponmänty |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Havupuut Pinophyta
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Männyt Pinus
Laji::  halepensis
Kaksiosainen nimi
 Pinus halepensis  Mill. 

Katso myös
   Alepponmänty Wikispeciesissä   Alepponmänty Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Alepponmänty eli aleponmänty (Pinus halepensis) on mäntyihin kuuluva havupuulaji. Sitä tavataan luontaisena Välimeren alueella.
Ulkonäkö

Alepponmänty on pieni tai keskikokoinen puu, joka kasvaa 15–25 metriä korkeaksi.  Rungon halkaisija on yleensä maksimissaan 60 senttimetriä, mutta joskus se saattaa yltää metriin. Alepponmännyn kaarna oranssinpunainen, paksu ja halkeillut rungon alaosassa, mutta latvassa kaarna on ohutta ja hilseilevää.
Kellertävän vihreät neulaset ovat sirot ja ne ovat 6–12 senttimetriä pitkiä. Ne kasvavat yleensä pareittain. Kävyt kapeita ja 5–12 senttimetriä pitkiä. Kävyt aukeavat muutaman vuoden aikana ja tuottavat 5–6 millimetriä pitkiä siemeniä, joilla on 20 millimetriä pitkä siipi. Siemenet leviävät tuulen mukana.
Levinneisyys ja elinympäristö

Alepponmännyn levinneisyysalue ulottuu Marokosta Espanjaan, Etelä-Ranskaan, Italiaan ja Kroatiaan. Idässä puuta kasvaa Kreikassa ja Pohjois-Libyassa. Syrjäisiä populaatiota on myös Syyriassa, Jordaniassa ja Israelissa.
Yleensä alepponmännyt kasvavat alankomailla alle 200 metrissä. Etelä-Espanjassa sitä tavataan kuitenkin jopa 1000 metrissä ja Marokossa sekä Algeriassa jopa 1700 metrissä.
Käyttö

Luonnollisen levinneisyysalueensa sisällä alepponmäntyä kasvatetaan yleisesti puutavaraa varten. Se on Algeriassa ja Marokossa metsäteollisuuden tärkeimpiä puita. Alepponmäntyä käytetään myös koristepuuna, jota on istutettu puistoihin ja puutarhoihin lämpimänkuivilla alueilla, kuten Kalifornian eteläosissa.
Alepponmännyn kypsymätön käpy.
Kypsiä käpyjä.
Aleuttien saarten sotaretki

Aleuttien saarten sotaretki oli Alaskassa olevan Aleuttien saariston hallinnasta käyty sotaretki osana Tyynenmeren sotaa toisessa maailmansodassa. Taistelut alkoivat 3. kesäkuuta 1942 keisarillisen Japanin laivaston voimaryhmän tukialuskoneiden pommittaessa Dutch Harboria sekä
Japanin armeijan valloittaessa Attun ja Kiskan saaret osana Midwayn taistelun harhautusoperaatioita.
Japani valtaa saaret

Keisarillisen Japanin 5. laivaston komentaja vara-amiraali Boshiro Hosogayalle annettiin tehtäväksi johtaa operaatiota Aleuttien valtaamiseksi. Hänen käytettävissään olivat seuraavat joukot:
2. liikkuvalaivasto, jonka runkona oli kaksi kevyttä lentotukialusta. Osaston tehtävänä oli hyökätä Dutch Harboriin 3. kesäkuuta, minkä tarkoituksena oli uskotella Nimitzille pääiskun tapahtuvan alueella, tuhota mahdollisuudet käyttää aluetta tukialueena tehtäessä hyökkäyksiä Japaniin sekä tukea kahta muuta operaatiota.
Kiskan valtausosasto, jonka muodostivat 500 merijalkaväensotilasta sekä 700 rakentajajoukkojen miestä. Osaston tehtävänä oli vallata saari sekä luoda siitä tukikohta.
Adak-Attun valtausosasto, johon kuului 1 200 armeijansotilasta kahtena eri kuljetusportaana. Ensimmäisen portaan tehtävänä oli vallata Adak ja toisen Attu estääkseen alueen käyttö Yhdysvaltain joukoilta.
Japanilaisten suunnitelmissa ei ollut vallata mitään Adakin itäpuolelta. Heillä ei ollut suunnitelmaa Alaskan, Kanadan tai Yhdysvaltain luoteisosien valtaamiseksi.
Syrjäisen sijainnin ja vaikeiden sääolosuhteiden vuoksi Japanille ei saarista ollut suurtakaan hyötyä.
Päinvastoin huolto sitoi resursseja..
Saarten takaisin valtaus

Kesäkuussa 1942 Yhdysvallat teki kaksi ilmahyökkäystä Kiskalle. Ensimmäisen tekivät Atkaan sijoitetut laivaston PBY Catalinat 11.–13. kesäkuuta, jolloin ne vaurioittivat satamassa yhtä hävittäjää sekä yhtä tai kahta Mavis-lentovenettä menettäen kolme Catalinaa ja tukilaiva Gillisin kapteeni joutui vetäytymään Atkalta. Toisessa hyökkäyksessä maavoimien Cold Baystä lähteneet kahdeksan pommikonetta upottivat Kiskan satamassa kuljetusalus Nissanmarun.
Yhdysvallat toteutti Attun maihinnousun ensin saaren pohjoisosiin Holtzinlahden länsipuolella ja sitten eteläosiin Massacrelahdella. Sukellusveneet USS Narwhal ja USS Nautilus laskivat 11. toukokuuta aamuyöllä kumpikin kumiveneillä maihin noin 100 tiedustelijaa Scarlett Beachiin Holtzinlahden luoteispuolella. Kuljetusalus USS Kane laski muutamaa tuntia myöhemmin vielä 400 tiedustelujoukkojen sotilasta maihin. Joukot etenivät kokoontumisen jälkeen vuoristoon etsien kulkutietä Holtzinlahdelta eteenpäin. Alue todettiin kuitenkin vaikeakulkuiseksi ja joukot kaivautuivat puolustukseen.
USS J. Franklin Bellillä olleet pohjoisosien pääjoukot eivät saaneet tietoa tiedustelijoiden tilanteesta ja lisäksi sumu haittasi näkyvyyttä. Yhdysvaltain 32. jalkaväkirykmentin komentaja eversti Frank L. Culin miehitti kaksi maihinnousualusta ja siirtyi maihin hävittäjä USS Phelpsin suojaamana. Joukot nousivat maihin Red Beachillä juuri Holtzinlahden ulkopuolella. Koska japanilaisia ei havaittu siirrettiin lisää joukkoja rantaan kuudella maihinnousualuksella. Yöhön mennessä oli maihin siirretty 1500 miestä.
Eteläinen maihinnousuosasto, johon kuului kolme kuljetusalusta, yhdeksän hävittäjää ja taistelulaiva USS Nevada, saapui Massacrenlahden suulle varhain 11. kesäkuuta laskien maihinnousualukset veteen. Sumun noustua maihinnousu keskeytettiin ja odotettiin näkyvyyden paranemista. Puolilta päivin ilmoitettiin maihinnousun tapahtuvan kello 15.30 näkyvyydestä huolimatta. Ensimmäinen maihinnousuaalto lähti maihin miinalaiva USS Pruitin pillinsoittoa seuraten. Kaksi muuta aaltoa seurasi pienin väliajoin. Sumu hälveni hieman helpottaen viimeisten joukkojen maihinnousua. Kello 20.00 mennessä noin 2 000 sotilasta oli maissa ja komento- ja viestiyhteydet luotu. Joukot olivat saaneet myös kosketuksen Massacren laaksossa oleviin japanilaisjoukkoihin.
Attun japanilaisjoukkojen komentajalla eversti Yamazakilla oli 2 630 sotilasta, joiden raskaana kalustona oli kaksitoista ilmatorjuntatykkiä ja joitakin rannikkotykkejä. Joukot oli sijoitettu laaksoon maihinnousupaikkojen väliin.
Yhdysvaltain joukot saivat Attun vallattua 29. toukokuuta. Kiskan vuoro oli 15. elokuuta. 29 000 Yhdysvaltain sotilasta nousi maihin voimakkaan tulivalmistelun jälkeen ja havaiten saaren tyhjäksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleuttien saarten sotaretki Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Aleutian Islands Campaign
Yhdysvaltain sotilaita Attulla.
Käännös suomeksi
Aleksios III Angelos

Aleksios III Angelos, 1400-luvun hallitsijamuotokuva
Aleksios III Angelos, 1500-luvun kuvitusta
Aleksios III Angelos (Keskiaikainen kreikka: Ἀλέξιος Ἄγγελος); (n. 1153–1211) oli Angelos-sukuinen Bysantin keisari vuosina 1195–1203. Hän hallitsi nimellä Alexios Komnenos (Ἀλέξιος Κομνηνός) yhdistäen siten itsensä Komnenos-dynastiaan, josta hän polveutui. Hänen hallintonsa heikkous johti valtion rappeutumiseen.
Suku

Aleksios oli Andronikos Doukas Angeloksen (n. 1133–1183/1185) ja Euphrosyne Kastamonitissan toiseksi vanhin poika. Andronikos oli itse Theodora Komnenen poika, joka oli keisari Aleksios I Komnenoksen ja Irene Doukainan nuorin tytär. Siten Aleksios III oli suuren keisarillisen perheen jäsen. Aleksios oli tehnyt salaliiton isänsä ja veljiensä kanssa keisari Andronikos I Komnenosta vastaan noin vuonna 1183, ja siksi hän vietti useita vuosia maanpaossa muslimihovissa, kuten Saladinin hovissa. Aleksioksen vanhin veli oli sotilaskomentaja Constantinus Komnenos Angelos (n.  1151–1199 jälkeen), jonka Andronikos I Komnenoksen sokaistutti ja korotettiin sebastokratōriksi. Lisäksi hänellä oli kaksi sisarta. Kaikki hänen veljensä joutuivat Andronikos I:n sokaistamiksi ja siten kelpaamattomiksi keisarina, paitsi nuorempi veli Isaak.
Keisari

Aleksios kaappasi vallan nuoremmalta veljeltään Isaakilta, kun tämä oli metsästysretkellä Traakiassa maaliskuussa 1195. Sen jälkeen, kun Isaak oli saatu kiinni Stágirassa Makedoniassa, hänet sokaistiin ja vangittiin. Aleksios kruunattiin keisariksi huhtikuussa 1195.
Korvatakseen tämän rikoksen ja vahvistaakseen asemaansa keisarina, Aleksios joutui jakelemaan rahaa niin runsain mitoin, että se tyhjensi rahakammion ja sallimaan armeijan upseereille sellaisia vapauksia, että se jätti keisarikunnan käytännössä puolustuskyvyttömäksi. Nämä toimet johtivat väistämättä valtion taloudelliseen tuhoon.
Aleksios III oli heikko ja ahne keisari, ja hänen vallankaappauksellaan oli tuhoisia seurauksia. Bysantin arvovalta heikkeni Balkanilla, missä hänen epäonnistunut yrityksensä auttaa vävyään Stefan Prvovenčania (Stefan Ensimmäinen kruunattu) sai tämän kääntymään bulgaarien puoleen. Sotaretket bulgaareja vastaan ​​päättyivät tappioon vuosina 1195 ja 1196. Juonittelut ja diplomatia olivat yhtä epäonnistuneita, koska uusi Bulgarian hallitsija Kalojan tunnusti Rooman paavin ylivallan Konstantinopolin sijaan.
Jouluna 1196 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Henrik VI yritti pakottaa Aleksioksen maksamaan hänelle 5 000 naulaa (neuvoteltiin 1 600 naulaan, karkeasti arvioituna ≈ 525 kg, jos kyseessä oli roomalainen naula painoyksikkö eli 328 g) kultaa tai kohdata keisarin joukkojen hyökkäys. Aleksios keräsi rahat ryöstämällä keisarillisia hautoja pyhien apostolien kirkossa ja verottamalla ihmisiä raskaasti alamanikon (saksalaisvero) veron avulla. Henrikin kuoleman vuoksi syyskuussa 1197 kultaa ei koskaan lähetetty. Keisarinna Euphrosyne yritti turhaan ylläpitää puolisonsa uskottavuutta ja hovia. Vatatzes, keisarinnan uudistusyritysten suosikki ja toteuttaja, murhattiin keisarin käskystä.
Syrjäytetyn Isaakin poika Aleksios pakeni lankonsa, sisarensa Irenen puolison Saksan kuningas Filip von Schwaben hoviin, jossa hän tapasi Boniface de Montferrat'n, joka oli yksi neljännen ristiretken johtajista. Aleksios lupasi maksaa ristiretkeläisten velat venetsialaisille, jos he auttaisivat hänet valtaan. Mutta kun ristiretkeläiset saapuivat Konstantinopolin edustalle, huomattiin, että kansa ei halunnutkaan nuorta Aleksiosta keisariksi, vaan se oli tyytyväinen Aleksios III:een.
Vallasta syrjäytyminen

Ristiretkeläiset päättivät asettaa Isaakin pojan  Aleksioksen keisariksi väkivalloin. Kesällä 1203 hyökättiin kaupunkia kohti. Yllättäen keisari Aleksios III pakeni kaupungista tyttärensä Irenen kanssa 17.–18. heinäkuuta ja jätti muun perheensä kaupunkiin. Aleksios IV kruunattiin keisariksi, ja hänen isänsä Isaak II:sta tuli hänen kanssahallitsijansa.
Aleksios III pakeni aarteineen Traakiaan ja yritti palata valtaan Aleksios V:n kanssa, mutta yritys epäonnistui. Tämän jälkeen hän vaelsi ympäri Kreikkaa ja antautui Boniface de Montferratille, joka hallitsi silloin suurta osaa Balkanin niemimaata, mutta jätti suojelijansa ja etsi suojaa Epeiroksen despootti Mikael I:ltä. Lopulta hän matkusti Vähä-Aasiaan, missä vävy Theodoros I Laskaris piti yllä vastarintaa latinalaisia ​​vastaan. Aleksios, johon liittyi Ikonionin (nykyinen Konya, Turkissa) sulttaani, vaati Theodoroksen kruunua ja nousi häntä vastaan, kun se häneltä evättiin. Aleksios joutui Theodoroksen vangiksi vuonna 1211, ja hänet lähetettiin Nikaiaan luostariin, missä hän pian kuoli noin 60-vuotiaana.
Avioliitto ja jälkeläiset

Puolisonsa Euphrosyne Doukaina Kamateran kanssa Aleksiokselle syntyi kolme tytärtä:
Irene (Eirene) Angelus, avioitui (1) Andronikos Kontostephanosin ja (2) Alexios Palaiologoksen kanssa (k. 1203), heidän tyttärensä Theodoran poika oli keisari Mikael VIII Palaiologos
Anna Komnene Angelus (n. 1176–1212), avioitui (1) sebastokratōr Isaak Komnenoksen (k. 1196), keisari Manuel I Komnenoksen veljenpojan ja keisari Johannes II Komnenoksen pojanpojan kanssa. Avioliitto oli lapseton. Avioitui (2) Theodoros I Laskariksen, Nikaian ensimmäisen keisarin kansssa. Heille syntyi viisi lasta.
Eudokia Angelus (n. 1173–n. 1211 tai sen jälkeen), avioitui (1) n. 1186/1190 Serbian kuningas Stefan Nemanjićin Prvovenčanin (n. 1165 – 24. syyskuuta 1228) kanssa, heille syntyi neljä lasta, Eudokia karkotettiin 1200/1201. Avioitui (2) keväällä 1204 rakastajansa, keisari Aleksios V Doukasin kanssa, joka pakotettiin vetäytymään luostariin. Avioitui (3) vuonna 1204 Korintin hallitsijan Leo Sgourosin (k. 1207/1208) kanssa.
Aliákmonas

| Aliákmonas Αλιάκμονας |
| --- | --- |
 Aliákmonas-joki.
Alkulähde:  Grámmos, Píndos  40°21′03″N, 20°48′15″E
Laskupaikka:  Thermaïkóslahti  40°28′4″N, 22°39′15″E
Maat:  Kreikka
Pituus:  297 km
 Aliákmonas korostettuna satelliittikuvassa.
Aliákmonas (kreik. Αλιάκμονας, kath.kreik. Αλιάκμων, Aliákmon), antiikin Haliakmon (m.kreik. Ἁλιάκμων, Haliakmōn; lat. Haliacmon), on joki, joka virtaa Länsi- ja Keski-Makedoniassa pohjoisessa Kreikassa. Se on Kreikan pisin joki ja sen pituus on 297 kilometriä. Joki saa alkunsa Grámmos-vuorelta pohjoisesta Píndos-vuoristosta ja se laskee Thermaïkóslahteen Egeanmeren pohjoisosassa.
Aliákmonaksen Polýfytos-tekojärven ylittävä silta Sérvian lähellä.
Aliákmonas on pisin kokonaan Kreikan alueella virtaava joki. Pisin joki, joka virtaa vain pienemmältä osaltaan Kreikan alueella, on kuitenkin Struma eli Strymónas. Aliákmonas virtaa Kastorián, Grevenán, Kozánin, Imathían ja Pierian alueyksiköiden läpi. Joen suisto Thermaïkóslahdella yhtyy Axiós-joen suistoon. Suistoalueet kuuluvat yhdessä Axióksen suiston kansallispuistoon.
Aliákmonaksen sivujokia ovat muun muassa Grámmos, Ladopótamos, Pramóritsa, Grevenítikos, Venétikos, Sarantáporos ja Tripótamos. Joessa on lukuisia patoja, joita käytetään muun muassa sähköntuotantoon ja tulvasuojeluun. Antiikin aikana ja vielä keskiajalla jokea pitkin pystyi purjehtimaan Thessalonikin tasangon poikki, mutta nykyisin Véroian eteläpuolinen voimalaitospato estää laivaliikenteen. Kozánin alueyksikön alueella joessa on suuri pato, joka muodostaa Polýfytos-tekojärven, joka on yksi Kreikan suurimpia. Toinen tekojärvi joessa on Asomáton. Järven ylittää suuri silta, joka kulkee Sérviasta Neráidaan. Joen suurin leveys tekojärviä lukuun ottamatta on noin 120 metriä ja sen virtausnopeus on noin 1 metri sekunnissa.
Kreikkalaisessa mytologiassa Haliakmon oli Okeanoksen ja Tethyksen poika. Historian aikana joki on toiminut luonnollisena puolustusrajana pohjoisesta tulevia hyökkääjiä vastaan useita kertoja. Ennen patojen rakentamista joen tulviminen oli suuri ongelma erityisesti sen alajuoksulla Alexándreiassa ja Véroiassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aliákmonas Wikimedia Commonsissa
Alexandra (Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar)

| Kuningatar Alexandra |
| --- | --- |
 
Yhdistyneen kuningaskunnan kuningatar   Intian keisarinna
Virkakausi:  22. tammikuuta 1901 – 6. toukokuuta 1910
Kruunajaiset:  9. elokuuta 1902

Syntynyt:  1. joulukuuta 1844 Kööpenhamina, Tanska
Kuollut:  20. marraskuuta 1925 (80 vuotta) Norfolk, Yhdistynyt kuningaskunta
Puoliso:  Edward VII
Lapset:  Prinssi Albert Kuningas Yrjö V Prinsessa Louise Prinsessa Victoria Prinsessa Maud Prinssi Alexander John
Suku:  Saksi-Coburg-Gotha (avioliiton kautta) Glücksburg (syntyjään)
Isä:  Kristian IX
Äiti:  Louise
Uskonto:  anglikaani
Nimikirjoitus:  
Kuningatar Alexandra 1923.
Kuningatar Alexandra (Alexandra Caroline Marie Charlotte Louise Julia; 1. joulukuuta 1844 Kööpenhamina, Tanska – 20. marraskuuta 1925) oli tanskalainen prinsessa, joka avioitui Ison-Britannian kruununperijän Walesin prinssi Edwardin kanssa vuonna 1863. Walesin prinsessa Alexandrasta tuli kuningatar hänen anoppinsa kuningatar Viktorian kuollessa 1901 ja prinssi Edwardin noustessa valtaistuimelle. Kuningatar Alexandra oli melko suosittu Yhdistyneessä kuningaskunnassa osin miehensä suosion takia ja osin oman hyväntekeväisyytensä ansiosta.
Kuningatar Alexandrasta tuli kuningataräiti vuonna 1910, kun hänen aviomiehensä kuoli.
Kuningatar Alexandra oli Euroopan apeksi kutsutun Tanskan kuningas Kristian IX:n tytär, joten hän oli muun muassa Venäjän keisarinna Maria Fjodorovnan (Dagmar), Kreikan toisen kuninkaan Yrjön ja Tanskan kuningas Fredrikin sisar. Äitinsä Hessen-Kasselin Louisen kautta hän oli sukua muun muassa Suomen valitulle kuninkaalle Hessen-Kasselin Fredrik Kaarlelle, joka oli hänen serkkunsa.
Lapset

Kuningatar Alexandralla ja kuningas Edwardilla oli kuusi lasta:
| Nimi | Syntyi | Kuoli | Puoliso |
| --- | --- | --- | --- |
| prinssi Albert Victor, Clarencen herttua | 8. tammikuuta 1864 | 14. tammikuuta 1892 | kihloissa Teckin Maryn kanssa, ei lapsia |
| kuningas Yrjö V | 3. kesäkuuta 1865 | 20. tammikuuta 1936 | Teckin Mary, 6 lasta |
| prinsessa Louise | 20. helmikuuta 1867 | 4. tammikuuta 1931 | Fifen 1. herttua Alexander Duff |
| prinsessa Victoria | 6. kesäkuuta 1868 | 3. joulukuuta 1935 | ei avioitunut koskaan |
| prinsessa Maud | 26. marraskuuta 1869 | 20. marraskuuta 1938 | Norjan kuningas Haakon VII, lapsi Olavi V |
| prinssi Alexander John | 6. huhtikuuta 1871 | 7. huhtikuuta 1871 | kuoli lapsena |