Suomen juutalaiset
Antisemitismi Suomessa > Historia

Antisemitismin historiaa tutkineen ja aiheesta väitöskirjan julkaisseen Paavo Ahosen mukaan Suomessa on ollut kolme merkittävää juutalaisvastaisuuden jaksoa. Ensimmäinen niistä ajoittui 1880- ja 1890-luvuille, jolloin juutalaisten kansalaisoikeuksista käyty keskustelu sai antisemitistisiä sävyjä. Toinen ja voimakkain jakso sijoittuu Suomen itsenäisyyden alkuvuosiin, jolloin juutalaisten syyksi pantiin silloinen kaoottinen maailmantilanne, Suomen sisällissota ja kommunismin uhka. Kansainvälinen propaganda väitti kaikkien johtavien bolševikkien olevan juutalaisia. Kolmas huomattava antisemitismin jakso Suomessa ajoittui 1930-luvun alkupuoliskolle oikeistoradikalismin aikaan.
Max Jakobsonin mukaan erityisen vaarallista aikaa Suomen juutalaisille oli alkuvuosi 1918. Suomen sisällissodan punaiset pitivät heitä porvareina, valkoiset taas ”ryssinä”. Eräät kiihkomieliset jääkärit, jotka samastivat bolševikit ja juutalaiset, suunnittelivat toukokuussa 1918 Viipurin juutalaisten ”puhdistamista”. Valkoisten valtaaman Viipurin poliisimestarina toiminut K. N. Rantakari sai kuitenkin vihiä puhdistussuunnitelmasta ja kehotti kaupungin juutalaisia piiloutumaan. Kaikki näistä eivät kuitenkaan pelastuneet, vaan esimerkiksi räätälimestari Marcus Wainer, jolla ei ollut ollut mitään tekemistä punakaartin kanssa, temmattiin kadulta vangiksi joutuneiden punaisten joukkoon ja ammuttiin näiden mukana.
Siionin viisaiden salaiset pöytäkirjat julkaistiin suomeksi vuonna 1920 ja uudelleen vuonna 1933 nimellä Kansojen ruoska. Suomen juutalaisyhteisö ei 1930-luvulla yleensä juuri reagoinut Isänmaallisen kansanliikkeen ja natsimielisten ääriliikkeiden antisemitistisiin kirjoituksiin. Kuitenkin vuonna 1933 Suomen juutalaiset seurakunnat julkaisivat yhteisen, Helsingin rabbin Simon Federbushin kirjoittaman kirjasen Siionin viisaiden salaiset pöytäkirjat totuuden valossa, jossa osoitettiin ”pöytäkirjojen” olevan todellisuudessa lähes sanatarkka jäljennös Ranskassa vuonna 1864 julkaistusta Napoleon III:n politiikkaa vastaan tähdätystä pamfletista. Napoleon III:n tilalle oli ”pöytäkirjoissa” vaihdettu juutalaiset. Max Jakobsonin luonnehdinnan mukaan juutalaiset olivat 1930-luvun Suomessa ”pieni hiljainen vähemmistö”. Presidentti K. J. Ståhlbergin puoliso, kirjailija Ester Ståhlberg julkaisi vuonna 1933 pienoisromaanin Katso, unennäkijä tulee, joka oli tekijänsä kannanotto antisemitismiä vastaan. Kirja herätti tuoreeltaan huomiota, mutta painui pian unohduksiin.
Paavo Ahosen mukaan antisemitismi oli Suomen kirkollisissa piireissä vuosina 1917–1933 huomattavasti voimakkaampaa kuin aiemmin on tiedetty. Hänen mukaansa monet papit syyttivät juutalaisia kolmella perusteella. Uskonnollisesti juutalaisia syytettiin Uuden testamentin ja Martti Lutherin jäljissä ulkokultaisuudesta ja farisealaisuudesta sekä asetettiin vastuuseen Jeesuksen kuolemasta. Kansallisesti juutalaisia pidettiin Suomelle taloudellisena, poliittisena ja siveellisenä uhkana. Kansainvälisesti muutamat suomalaisetkin papit yhtyivät käsitykseen, että juutalaisten kielteinen vaikutusvalta maailmassa lisääntyi jatkuvasti taloudellisen, kulttuurisen ja tieteellisen vallan kautta. Suomalaisen 1930-luvun antisemitismin erityispiirre oli kuitenkin se, että kansallissosialistinen rotuoppi ei koskaan saanut merkittävää kannatusta Suomessa jo pelkästään siksi, että suomalaiset oli sijoitettu siinä muita pohjoismaisia kansoja alemmalle tasolle. Lisäksi suora antisemitistinen puhe herätti Suomessa laajaa vastustusta.
Jatkosodan aikana vuosina 1941–1943 Rangellin hallituksen sisäministerinä toimi kokoomuksen Toivo Horelli, joka oli tunnettu antisemitisti, kuten myös silloinen Valpon päällikkö Arno Anthoni. Sisäministerinä Horellilla oli oikeus päättää ulkomaalaisten oleskeluluvista. Anthonin esityksestä Horelli teki vuonna 1942 päätöksen kahdeksan Suomessa oleskelleen juutalaisen pakolaisen luovuttamisesta Saksaan.