Film noir
Taustaa > Kirjalliset lähteet

Film noirin pääasiallinen kirjallinen vaikutin oli kovaksikeitetty amerikkalainen etsivä- ja rikoskirjallisuus, jota johtivat sen varhaisvuosina kirjailijat kuten Dashiell Hammett (jonka ensimmäinen romaani Red Harvest julkaistiin 1929) ja James M. Cain (jonka Vahinko kello kaulassa ilmestyi viisi vuotta myöhemmin), ja jonka nosti suosioon Black Mask -lehden kaltainen kioskikirjallisuus. Klassisista film noireista Maltan haukka ja Lasiavain (1942) perustuvat Hammettin romaaneihin; Cainin romaaneihin pohjautuvat Nainen ilman omaatuntoa (1944), Mildred Pierce – amerikkalainen nainen (1945), Kohtalon tuomio (1946) sekä Punainen jälki (1956). Jo vuosikymmen ennen klassista kautta oli Hammettin tarina ollut pohjana gangsterimelodraamalle Suurkaupungin kadut (1931), jonka ohjasi Rouben Mamoulian ja kuvasi Sternbergin kanssa usein työskennellyt Lee Garmes. Sekä elokuvan tyyli että tarina sisältävät monia noirin piirteitä, joten kuukausi ennen Langin M – kaupunki etsii murhaajaa julkaistu Suurkaupungin kadut voi pitää itseään ensimmäisenä merkittävänä film noirina.
Vuonna 1939 ensiromaaninsa Syvä uni julkaissut Raymond Chandler nousi pian kovaksikeitetyn koulukunnan kuuluisimmaksi kirjailijaksi. Chandlerin romaaneista ohjattiin merkittäviä noireja – Hyvästi, kaunokaiseni (1944; sovitettu romaanista Näkemiin, kaunokaiseni), Syvä uni (1946) ja Nainen järvessä (1947) – ja hän toimi myös tärkeänä käsikirjoittajana lajityypin parissa, tuottaen käsikirjoitukset elokuviin Nainen ilman omaatuntoa, Sinisen dahlian mysteeri (1946) ja Muukalaisia junassa (1951). Siinä missä Chandler rakensi useimmat romaaninsa ja tarinansa Hammettin tavoin yksityisetsivän hahmon varaan, Cain käytti vähemmän sankarillisia päähenkilöitä ja keskittyi enemmän psykologiseen tutkiskeluun kuin rikosten selvittelyyn; Cainin lähestymistapa liitetään kovaksikeitetyn dekkarin alalajina pidettyyn ”noir-fiktioon”. 1940-luvulla eräs näiden synkkien jännitystarinoiden tuotteliaimmista ja menestyksekkäimmistä kirjailijoista oli Cornell Woolrich (joskus salanimillä George Hopley tai William Irish). Woolrichin tuotantoon perustuu useampi klassisen kauden film noir kuin kenenkään muun kirjailijan: kaiken kaikkiaan kolmetoista elokuvaa, mukaan lukien Tuntemattoman varjo (1946), Deadline at Dawn (1946) ja Fear in the Night (1947).
Film noirille merkittävä kirjallinen lähde oli myös W. R. Burnett, jonka ensimmäinen julkaistu romaani oli Pikku keisari vuonna 1929 (ilmestyi suomeksi 1990). Siitä sovitettiin vuonna 1931 Warner Brosin hitiksi noussut elokuva Pikku Caesar; seuraavana vuonna Burnett palkattiin kirjoittamaan dialogia Arpinaamaan, kun taas Poliisin kynsissä pohjautui yhteen hänen tarinoistaan. Ainakin yksi merkittävä viiteteos tunnistaa jälkimmäisen film noiriksi sen varhaisesta julkaisuajankohdasta huolimatta. Burnettille ominainen kerrontatyyli sijoittui johonkin tyypillisen kovaksikeitetyn dekkarin ja noir-fiktion välimaastoon – hänen päähenkilönsä olivat sankarillisia omalla gangsterimaisella tavallaan. Klassisella kaudella hänen kirjalliset teoksensa ja käsikirjoituksensa toimivat pohjana seitsemälle film noirina pidetylle elokuvalle, mukaan lukien kolme kuuluisimmista: High Sierra (1941), Vainottu (1942) ja Asfalttiviidakko (1950).