stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hold Me Now
Aiheesta muualla

Kappaleen sanat
Eurovision laulukilpailun voittaneet kappaleet
| --- | --- |
1950-luku:   1956: ”Refrain”  1957: ”Net als toen”  1958: ”Dors, mon amour”  1959: ”Een beetje” 
1960-luku:   1960: ”Tom Pillibi”  1961: ”Nous les amoureux”  1962: ”Un premier amour”  1963: ”Dansevise”  1964: ”Non ho l’età”  1965: ”Poupée de cire, poupée de son”  1966: ”Merci, Chérie”  1967: ”Puppet on a String”  1968: ”La, la, la”  1969: ”Boom Bang-a-Bang”  ”De troubadour”  ”Un jour, un enfant”  ”Vivo cantando” 
1970-luku:   1970: ”All Kinds of Everything”  1971: ”Un banc, un arbre, une rue”  1972: ”Après toi”  1973: ”Tu te reconnaîtras”  1974: ”Waterloo”  1975: ”Ding-a-dong”  1976: ”Save Your Kisses for Me”  1977: ”L'oiseau et l'enfant”  1978: ”A-Ba-Ni-Bi”  1979: ”Hallelujah” 
1980-luku:   1980: ”What’s Another Year?”  1981: ”Making Your Mind Up”  1982: ”Ein bißchen Frieden”  1983: ”Si la vie est cadeau”  1984: ”Diggi-loo diggi-ley”  1985: ”La det swinge”  1986: ”J’aime la vie”  1987: ”Hold Me Now”  1988: ”Ne partez pas sans moi”  1989: ”Rock Me” 
1990-luku:   1990: ”Insieme: 1992”  1991: ”Fångad av en stormvind”  1992: ”Why Me?”  1993: ”In Your Eyes”  1994: ”Rock ’n’ Roll Kids”  1995: ”Nocturne”  1996: ”The Voice”  1997: ”Love Shine a Light”  1998: ”Diva”  1999: ”Take Me to Your Heaven” 
2000-luku:   2000: ”Fly on the Wings of Love”  2001: ”Everybody”  2002: ”I Wanna”  2003: ”Everyway That I Can”  2004: ”Wild Dances”  2005: ”My Number One”  2006: ”Hard Rock Hallelujah”  2007: ”Molitva”  2008: ”Believe”  2009: ”Fairytale” 
2010-luku:   2010: ”Satellite”  2011: ”Running Scared”  2012: ”Euphoria”  2013: ”Only Teardrops”  2014: ”Rise Like a Phoenix”  2015: ”Heroes”  2016: ”1944”  2017: ”Amar pelos dois”  2018: ”Toy”  2019: ”Arcade” 
2020-luku:   2020: Ei järjestetty  2021: ”Zitti e buoni”  2022: ”Stefania”  2023: "Tattoo"  2024: "The Code"
Hohtoviiva-ahven

| Hohtoviiva-ahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Mesonauta
Laji::  insignis
Kaksiosainen nimi
 Mesonauta insignis  (Heckel, 1840) 
Synonyymit
 Heros insignis Heckel, 1840 
Katso myös
   Hohtoviiva-ahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hohtoviiva-ahven (Mesonauta insignis) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva makeissa vesissä elävä kalalaji. Se on sukunsa Mesonauta tyyppilaji. Hohtoviiva-ahvenen tieteellinen lajinimi insignis tulee latinan kielestä ja tarkoittaa arvokasta tai huomattavaa. Hohtoviiva-ahventa pidetään sekä akvaariokalana että ruokakalana. Laji on suosittua ruokaa etenkin savustettuna.
Koko ja ulkonäkö

Hohtoviiva-ahvenen standardipituus on noin 9,4 senttimetriä ja kokonaispituus 20 senttimetriä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Hohtoviiva-ahventa tavataan Amazon- ja Orinoco-jokien altailta Brasiliasta sekä Rio Negro -joen ojista Kolumbiasta ja Venezuelasta. Lajin elinympäristöä ovat hitaasti virtaavat joet, järvet, ja suot. Hohtoviiva-ahven on kaikkiruokainen. Laji voi munia yhden kudun aikana korkeintaan 1 000 mätimunaa, jotka kuoriutuvat kolmen vuorokauden kuluttua. Hohtoviiva-ahven elää noin 26–30 asteen lämpöisissä vesissä. Sopiva pH-arvo sille on 5–8 ja dH-arvo 1–19.
Hohtoviiva-ahven
Hoilolan kirkko

| Hoilolan kirkko |
| --- | --- |
 Hoilolan kirkko
Sijainti:  Joensuu Hoilola
Koordinaatit:  62.340556°N, 30.836667°E
Seurakunta:  Vaara-Karjalan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1949
Suunnittelija:  Veikko Larkas
Istumapaikkoja:  100
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hoilolan luterilainen kirkko (myös Hoilolan rajaseutukirkko) on yksi Joensuun kaupungin itäosan käsittävän Vaara-Karjalan seurakunnan kirkoista Hoilolan kylässä entisen Tuupovaaran kunnan alueella lähellä Venäjän rajaa. Kirkon suunnitteli arkkitehti Veikko Larkas ja sen rakentamisen rahoittivat pääasiassa Kirkon Lahja Oy, Amerikan luterilaiset kirkot ja kirkkohallitus. Kirkon harjannostajaiset olivat 27. elokuuta 1949 ja sen vihki Kuopion hiippakunnan piispa Eino Sormunen 5. heinäkuuta 1950. Hoilolan kirkossa on noin 100 istumapaikkaa ja siellä pidetään nykyisin jumalanpalvelus noin kerran kuussa.
Historia

Hoilolan kirkko rakennettiin korvaamaan luovutetulle alueelle jäänyttä Korpiselän luterilaista kirkkoa. Hoilola kuului Soanlahden seurakuntaan kuuluneeseen Korpiselän rukoushuonekuntaan, joka lakkautettiin vuoden 1949 lopulla suurimman osan rukoushuonekunnan alueesta jäätyä Neuvostoliitolle luovutetulle alueelle. Tämän jälkeen Hoilola ja muu Suomen puolelle jäänyt Korpiselän alue tulivat kuulumaan Tuupovaaran seurakuntaan vuoteen 2005 asti jolloin Tuupovaaran ja Kiihtelysvaaran seurakunnat yhdistyivät Vaara-Karjalan seurakunnaksi. Luovutetun alueen seurakuntien lakkauttaminen oli tiedossa Hoilolan kirkkoa rakennettaessa, jonka vuoksi 11. marraskuuta 1949 perustettiin Korpiselän rajaseutukirkkoyhdistys ry, jolle seurakunnan kiinteä- ja irtainomaisuus siirrettiin. Rajaseutukirkkoyhdistyksen omistama kirkko siirtyi Tuupovaaran seurakunnan omistukseen vuonna 1970.
Esineistö

Hoilolan kirkon esineistö on peräisin pääasiassa luovutettujen alueiden kirkoista ja seurakunnilta. Korpiselän rukoushuonekunnalta siityi seuraajalleen Korpiselän rajaseutukirkkoyhdistykselle ehtoolliskalusto, harmoni ja messukasukka. Hoilolan alttaritaulu on Pietarissa työskennelleen sveitsiläissyntyisen kuvanveistäjä Bottan maalaama Kristus nousee kuolleista ja se on peräisin Ruskealan seurakunnan kirkosta, jonne Botta oli lahjoittanut sen 1876 korvaukseksi Ruskealan siltojen käytöstä marmorin kuljettamisessa Pietariin.  Koiviston seurakunta luovutti Koiviston kirkosta evakuoidun 36-kynttiläisen ja 240-lasiprismaisen kattokruunun Korpiselän rajaseutukirkkoyhdistykselle 1950. Hoilolan 80 kiloa painava kirkonkello on peräisin Suursaaren kirkosta ja Suursaaren seurakunta lahjoitti sen Korpiselän rukoushuonekunnalle 1949.  Räisälän seurakunnasta saatiin kolme papinkappaa, alttariliina ja saarnatuolin kirjaliina. Kynttilänjalat, kolehtihaavi, hautauslapio ja ripityskalusto ovat peräisin Impilahden seurakunnalta.
Hoilolan kirkko sisältä.
Hevosten värit

Yksivärisiä hevosia laitumella: vasemmalta oikealle voikko, valkoinen kimo, liinaharjainen vaalea rautias, harmaa kimo ja musta.
Hevosilla on erittäin laaja kirjo erilaisia värityksiä ja merkkejä. Väri on yksi ensimmäisistä hevosesta merkille pantavista ominaisuuksista, ja usein hevosta kuvataan tietyn väriseksi ennen kuin viitataan sen rotuun tai sukupuoleen; niin suomessa kuin monissa muissakin kielissä hevosten värinimitykset toimivatkin sekä adjektiiveina että substantiiveina. Laajin värikirjo on tietyillä kesyhevosroduilla. Joillakin vanhoilla alkuperäisroduilla ja prewalskinhevosilla hallakkovärit ovat erittäin yleisiä tai koko kannan kattavia, ja toisaalta monia kesyhevosrotuja on jalostettu siten, että niissä esiintyy vain yhtä tai muutamaa eri väriä. Väri, kuviot ja merkit ovat hevosyksilön tärkeimmät tunnistusmerkit.
Monenvärisiä pienoishevosia näyttelyssä: etualalta taakse ruunipäistärikkö, ruunikonkirjava, (mahdollinen) hopeanmusta, tiikerinkirjava; taka-alalla useita voikon sävyjä.
Hevosen väri on aina jossakin määrin epämääräinen käsite, koska esimerkiksi auringonvalo, talvi- ja kesäkarvan vaihtelu, ruokinta ja sairaudet voivat muuttaa värin ulkonäköä paljonkin. Useimmat hevoset ovat koko ikänsä osapuilleen samanvärisiä, mutta jotkin väritykset muuttuvat hevosen iän myötä ja voivat lopulta poiketa täysin yksilön varsaväristä. Useimmat hevosen merkit näkyvät jo hevosen syntyessä.
Hevosvärejä kuvaamaan on kehittynyt erityinen sanastonsa. Eri kielten hevosvärinimet poikkeavat joskus erittäinkin paljon toisistaan, ja joissakin kielissä erillisiä värinimiä on enemmän, toisissa vähemmän. Erityisesti islannin kielessä tiedetään olevan erityisen paljon nimityksiä hevosten väreille ja värisävyille.
Hevosten värien perinnöllisyys on pääpiirtein selvillä, ja useimmille värigeeneille on kehitetty DNA-testausmenetelmiä. Joistakin värityksen piirteistä käydään silti yhä keskustelua ja vallitsee paljon erimielisyyttä. Erityisesti kirjavuuskuvioita ja värien sävyihin ja merkkeihin vaikuttavia tekijöitä ei vielä tunneta kovin hyvin.
Norjanvuonohevosia hevosen alkuperäistä aromaastoelinympäristöä muistuttavassa maastossa. Vaaleanruskea väritys naamioi hevoset tehokkaasti tuleentuneeseen heinikkoon.
Hevosten alkuperäisenä eli niin sanottuna villityyppivärityksenä pidetään villiruunikkopohjaista ruunihallakkoväritystä, jossa rungon väri on vaaleankellanruskea. Vuohiset ja kaviot ovat tummat ja rungon varjopuolella eli turvan ympärillä, mahan alla ja jalkojen väleissä on vaaleampi niinkutsuttu pangarekuvio. Selkälinjalla kulkee tumma siimamerkki. Tämä on ainoa przewalskinhevosella esiintyvä väritys ja esimerkiksi ikivanhan norjanvuonohevosrodun ylivoimaisesti yleisin väritys. Tarpaanien oletetaan olleen yleensä ellei poikkeuksetta hiirakoita eli mustapohjaisia hallakkoja.
Kaikki nämä hevoset ovat väriltään liinakkoja tummanrautiaita, joilla on läsi, mutta yksilöiden väreissä on silti selvästi näkyviä eroja. Hevosten väri- ja merkkikuvaukset ovat aina likiarvoja ja joskus jopa valheellisia virheellisen tunnistuksen tai vaikeasti tunnistettavan värin vuoksi.
Värien muuntelu

Hevosyksilön väri voi vuosien myötä muuttua dramaattisesti, ja joihinkin väreihin liittyy vaihtelua jopa vuodenaikojen mukaan johtuen talvi- ja kesäkarvan erilaisista ominaisuuksista. Väriin ja sen sävyihin vaikuttavia tekijöitä on paljon. Sama hevosyksilö voi myös näyttää jopa samana päivänä otetuissa valokuvissa aivan eri hevoselta erilaisten valaistusten, kuvaustaustojen ja muiden visuaalisten tekijöiden vuoksi.
Värien muuntelu > Varsaväri

Varsaväriksi (myös syntymäväriksi) kutsutaan hevosen väriä pikkuvarsana erityisesti ennen ensimmäistä karvanvaihtoa. Varsan ensimmäinen karvapeite on myöhempää karvaa pehmeämpää, eivätkä kaikki pigmentit tiineyden aikana välttämättä ole ehtineet kehittyä valmiiksi. Joissakin tapauksissa varsaväri on lähellä aikuisväriä, toisinaan varsaväri taas poikkeaa täysin myöhemmästä ulkonäöstä. Myös valkoiset merkit voivat muuttua, mikä ilmenee lähinnä pikkuvarsalla laajoilta näyttävien pään merkkien pienenemisenä suhteessa pään kasvavaan kokoon. Tästä syystä hevosen tunnistaminen rekisteröintiä varten tehdään vasta varsakarvan vaihduttua. Suomen Hippos suosittelee tunnistusiäksi noin neljää kuukautta. Tunnistamisen jättäminen myöhempään voi antaa tarkemman kuvan lopullisen värin sävystä, mutta esimerkiksi joka karvanvaihdon yhteydessä harmaantuvien ja vaalentuvien kimojen kohdalla aikainen tunnistaminen on välttämätöntä, jotta pohjaväri voitaisiin varmuudella tunnistaa oikein. Jos kovin tumma varsa kimoutuu hyvin nopeasti, ei silti välttämättä saada koskaan varmuutta siitä onko se pohjaväriltään ruunikko vai musta.
Useimmat värit ovat varsavärinä vaaleampia: esimerkiksi hopeanmustat hevoset syntyvät harmaina ja muuttuvat ajan myötä tummanharmaanruskeiksi, ja mustienkin hevosten tavallisin varsaväri on harmaa. On kuitenkin joitakin värejä, jotka ovat varsalla lopullista sävyä tummempia. Pikkuvarsoina hevosilla on usein myös vaaleampi iho ja silmät kuin aikuisena.
Rautiaat varsat ovat usein erittäin vaaleita syntyessään.
Varsakarvan vaihtumisvaiheessa hevosessa näkyy sekä varsaväriä että aikuisväriä: tämän mustanruunikon varsan ruskea syntymäväri on ehtinyt haalistua kellanvaaleaksi.
Useimmat kirjavuuskuviot näkyvät varsalla jo syntymässä.
Näin tummina syntyvät varsat tapaavat kimoutua.
Värien muuntelu > Sävyn vaihtelu vuodenajan mukaan

Kaikkien hevosten väri vaihtelee hieman vuodenaikojen mukaan: kesän ja talven lopulla vanha karva on haalistunut ja karvanvaihdossa esiin tulee uusi tummempi karva. Erityisen selkeää tämä vaihtelu on pitkäkarvaisilla hevosilla.
Erityisesti musta pigmentti voi hevosilla vaalentua voimakkaasti. Tätä kutsutaan värin kuloutumiseksi. Useimmiten kuloutumisen aiheuttaa kesäinen runsas auringonvalo, mutta myös hikoilulla on kulottava vaikutus. Auringonpaiste ja hiki yhdessä saattavat tuottaa mustille tai mustanruunikoille hevosille kesäisin esimerkiksi selvästi muuta runkoa vaaleamman satulansijan. Tavanomaista selvemmin kuloutuvat mustat luetaan omaksi värikseen eli kulomustaksi. Islannin kielessä jopa erotetaan värinimillä toisistaan tummat ja vaaleat kulomustat.
Alkukantaisilla hallakkovärityksillä on taipumus olla kesäisin vaaleampia ja talvisin tummempia.
Päistäriköt ovat vaaleimmillaan keväisin ja syksyisin, kun valkoinen pohjavilla on pisimmillään ja nousee irti karvanlähdössä. Talvella taas jotkin päistäriköt ovat melkein yksivärisen näköisiä, kun talvikarvan pitkät päällyskarvat peittävät valkoisen pohjavillan. Päistärikköjen värinvaihtelu on selkeintä pitkäkarvaisilla roduilla.
| --- | --- |
 Erittäin kuloutunut musta poni. :  Maaliskuussa otettu kuva päistärikkötammasta: runko on melkein valkoinen.
Värien muuntelu > Muut väriä muuttavat tekijät

Ravinnon laatu ja määrä sekä hevosen terveydentila vaikuttavat karvan väriin: karvan ja ihon väriaineet sisältävät typpeä. Ravinnostaan liian vähän typpeä saava hevonen on oikeaa väriään vaaleampi ja typen liikasaanti vastaavasti tummentaa väriä. Myös värisävyn punaisuus voi muuttua ruokinnan myötä.
Hormonitoiminta voi vaikuttaa väriin: ruunauksen jälkeen oriin väri muuttuu himmeämmäksi ja saattaa vaalentua.
Ruunikoiden karva on tyvestä vaaleampaa kuin kärjestä, ja klipattu ruunikko voi näyttää todellista väriään paljon vaaleammalta, mikä näkyykin selvästä värierosta klippaamatta jätettyihin alueisiin.
Iäkkäät hevoset saavat usein hopeanvalkoisia sekakarvoja erityisesti päähän.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rungon alueelta klipattu tummanpunaruunikko  |  Valkoisia sekakarvoja vanhalla hevosella  |  Myös hevosen likaisuus, märkyys ja valaistusolosuhteet vaikuttavat siihen, miltä väri näyttää  |
Diluutiovärit

Diluutiovärit ovat diluutiogeenien eli pohjaväriin vaalentavasti tai haalistavasti vaikuttavien geenien aikaansaamia niin sanottuja erikoisvärejä. Diluutiogeenit vaikuttavat tiettyjen pigmenttien muodostumiseen pysyvän heikentävästi. Erikoisväreistä puhuttaessa tarkoitetaan useimmiten juuri diluutiovärejä. Yksittäisen diluutiogeenin tuottamat fenotyypit on melko helppoa tunnistaa mutta toisaalta monet diluutiovärit muistuttavat hämäävästi toisiaan tai jotain perusväreistä.
Eri diluutiogeenit vaikuttavat eri pigmentteihin; esimerkiksi voikkogeeni vaikuttaa (heterotsygoottina) vain punaiseen  pigmenttiin, hopeageeni mustaan, ja samppanjageeni molempiin. Samoin dominoivuus vaihtelee: voikkogeeni on epätäydellisesti vallitseva, Prl- eli "helmiäisgeeni" väistyvä, ja muut diluutiogeenit yksinkertaisesti dominoivia. Jopa vaikutusalueissa on vaihtelua, esimerkiksi hallakkogeeni vaikuttaa vain rungon alueella ja hopeageeni vaikuttaa selkeimmin jouhissa.
Hevosella voi olla useampia diluutiogeenejä yhtä aikaa, ja geeneistä riippuen päällekkäisten diluutiogeenien tuottamat fenotyypit voivat olla hyvinkin vaikeasti tunnistettavissa ilman tarkkaa tietoa hevosen suvun ja jälkeläisten väreistä tai DNA-testausta.
Diluutiovärit > Voikkovärit

Voikkoväreissä CCr-geeni eli niin kutsuttu "voikkogeeni" haalistaa pohjaväriä. Se vaikuttaa eniten punaruskeaan pigmenttiin ja haalistaa mustaa pigmenttiä lähinnä rungon alueella. Yksittäinen voikkogeeni ei vaalenna ruunikon ja mustan värityksen mustia jalkoja ja jouhia. Kaksinkertainen voikkogeeni haalistaa värin kauttaaltaan erittäin voimakkaasti ja haalistaa mustat jalat ja jouhet keltaisiksi.
Voikkogeeni on epätäydellisesti dominoiva, joten heterotsygootit ja homotsygootit genotyypit tuottavat erilaisen fenotyypin. Homotsygooteilla voikkoväreillä ei ole virallista suomenkielistä nimeä, ja niistä käytetään joskus englantilaisia termejä cremello, perlino ja smoky cream. Heterotsygoottien voikkojen iho on yleensä normaalin tummanharmaa ja silmät tummat tai hieman tavanomaista vaaleammat. Homotsygoottien voikkojen iho on vaaleanpunainen ja silmät vaaleansiniset herasilmät.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Heterotsygootit geno- ja fenotyypit (voikot) | Heterotsygootit geno- ja fenotyypit (voikot) | Homotsygootit geno- ja fenotyypit (valkovoikot) | Homotsygootit geno- ja fenotyypit (valkovoikot) |
|  | Voikko: rautias pohjaväri vaalenee keltaiseksi. Pohjaväristä riippuen sävy voi vaihdella kirkkaan voinvaaleasta voimakkaan kultaiseen väriin ja tummanharmahvaan vaaleanruskeaan. |  | Rautiaspohjainen valkovoikko eli cremello: rautias pohjaväri vaalenee vaaleankeltaiseksi. |
|  | Ruunivoikko: ruunikon runko haalistuu samoin kuin rautiaan: sävy voi vaihdella vaaleanruskeasta jopa melkein valkoiseen. Jalat ja jouhet jäävät mustiksi. |  | Ruunikkopohjainen valkovoikko eli perlino: ruunikko pohjaväri vaalenee rungosta vaalean kellanvalkoiseksi. Jalat ja jouhet jäävät hiukan tummempisävyisiksi keltaisiksi. |
|  | Mustanvoikko: mustanvoikko on tyypillisesti rungosta kauttaaltaan epämääräisen tummanruskea, mahdollisesti harmahtava, ja sen jouhet ovat mustat tai tummanruskeat. Värin voi sekoittaa helposti tumman- tai savakkorautiaaseen, vaalean mustanvoikon jopa hiirakkoon. |  | Mustapohjainen valkovoikko eli smoky cream: musta pohjaväri vaalenee harmahtavan vaaleankeltaiseksi. Jouhissa on selkeä tummempi keltainen sävy. Kuvan hevonen on valkokirjava. |
Diluutiovärit > Hallakkovärit

Hallakkoväreissä D-geeni eli "hallakkogeeni" haalistaa pohjaväriä. Se vaikuttaa eniten rungon alueella ja jättää haalistumattomia tai osittain haalistumattomia alueita naamaan ja jalkoihin. Tuuheajouhisilla hevosilla myös harjan ja hännän reunat vaalenevat. Hallakkoväriin liittyy aina selän siimamerkki, mutta muutkin niin kutsutut alkukantaiset merkit kuten aasinristi sä'än yli ja seeprajuovat jaloissa ovat yleisiä. D-geeni on täydellisesti dominoiva, joten hetero- ja homotsygoottien hallakoiden ulkonäössä ei ole eroa. Luonnonväreiksikin kutsutut hallakkovärit ovat hevosen ilmeisesti alkuperäisimpiä värejä; ne toimivat suojaväreinä, jotka kätkevät hevosen tehokkaasti aromaastoon.
| --- | --- |
: Punahallakko: yleisvaikutelma on rautiaan tavoin vaaleahko punaruskea. Väri sekoittuu helposti tavalliseen rautiaaseen, mutta voidaan erottaa tummempien jalkojen ja pään sekä siiman perusteella.
: Ruunihallakko: runko vaalenee harmahtavan ruskeaksi tai vaaleanruskeaksi. Joissain roduissa esiintyy erityisen vaaleita ja kirkkaanvärisiä ruunihallakoita.
: Hiirakko: musta pohjaväri vaalenee rungon alueella tummanharmaaksi tai harmaanruskeaksi. Talvikarvassa runko voi olla hyvinkin vaalean harmaa.
Diluutiovärit > Hopeavärit

Hopeavärit ovat melko harvinaisia. Ne aiheuttaa Z-geeni eli niin kutsuttu "hopeageeni", joka vaikuttaa ainoastaan mustaan pigmenttiin. Jouhissa hopeageenin vaikutus on ilmeisin: mustat jouhet muuttuvat sen vaikutuksesta hopeanvalkoisiksi tai hopeanharmaiksi, mistä väri on saanut nimensä. Rungon mustaa pigmenttiä geeni haalistaa vain osittain, ja punaiseen pigmenttiin sillä ei ole minkäänlaista vaikutusta. Mustilla hevosilla hopeaväriin liittyy usein papurikkokuviointi, joka voi olla erittäin selkeä.
| --- | --- |
: Hopeageeniä kantava rautias: hopeageeni ei vaikuta punaiseen pigmenttiin eikä siis näy rautiaan hevosen fenotyypissä mitenkään. DNA-testin mukaan kuvan yksilö kantaa kuitenkin hopeageeniä ja voi näin ollen myös periyttää sitä jälkeläisilleen.
: Hopeanruunikko: ruunikon peitinkarvan väri pysyy normaalina. Jouhet ovat harmaat tai keltaisenharmaat. Jalkojen musta väri vaalenee tummanharmaaksi.
: Hopeanmusta: musta peitinkarva vaalenee harmahtavan tai tumman suklaanruskeaksi. Jouhet vaalenevat kirkkaan hopeanvalkoisiksi tai hopeanharmaiksi.
Diluutiovärit > Samppanjavärit

Samppanjavärit ovat champagne- eli "samppanjageenin" (Ch) haalistamia värejä. Melko harvinaista samppanjageeniä esiintyy lähinnä vain muutamissa yhdysvaltalaisissa hevosroduissa. Samppanjavärit tunnistettiin vasta 1990-luvun lopulla, eikä niille toistaiseksi ei ole virallisia suomenkielisiä nimiä.
Samppanjageeni haalistaa mustan pigmentin tummanruskeaksi ja punaruskean pigmentin punertavan keltaiseksi. Väritykseen liittyy myös karvan erityinen metallinkiiltoisuus ja usein papurikkokuvio. Geeni vaalentaa myös ihon siten, että se on vastasyntyneellä varsalla vaaleanpunainen ja pigmentöityy myöhemmin osittain ja jää täplikkääksi. Silmät ovat vihertävät tai kellanruskeat.
| --- | --- |
: Rautiaspohjainen samppanjaväri eli gold champagne: jouhien ja peitinkarvan punaruskea pigmentti vaalenee kullankeltaiseksi. Kuvan yksilöllä on liinaharja.
: Ruunikkopohjainen samppanjaväri eli amber champagne: punaruskea peitinkarva vaalenee kullankeltaiseksi. Jouhet ovat tummanruskeat. Jalkojen musta väri vaalenee harmaaksi.
: Mustapohjainen samppanjaväri eli classic champagne: musta peitinkarva vaalenee kullan- tai harmaanruskeaksi. Jouhet ovat tummanruskeat. Jalkojen musta väri vaalenee tummanharmaaksi.
Diluutiovärit > Pearl-värit

Pearl-värit (joskus myös värin amerikkalaisen kantaoriin Barlink Macho Man mukaan "Barlink-tekijä") on erittäin harvinainen pohjaväriä vaalentava erikoisväriryhmä, jonka aiheuttava geenitekijä Prl tunnistettiin ja paikannettiin vuonna 2006. Väritystä esiintyy perunpasossa, andalusianhevosessa, lusitanoissa, quarterhevosessa ja painthevosessa.
Väri on todennäköisesti peräisin espanjalaisista hevosroduista, ja sen uskotaan tulleen amerikkalaisiin rotuihin näiden espanjalaisten kantavanhempien mukana. Tästä syystä suositellaan pearl-nimitystä.
Pearl-tekijä periytyy väistyvänä ja vaikuttaa itsenäisesti vain rautiaaseen pohjaväriin. Homotsygootti PrlPrl-genotyyppi vaalentaa rautiaalla punaruskean pigmentin vaalean- tai oranssinpunertavaksi. Myös iho haalistuu. Jouhet haalistuvat samoin kuin runko. Väritykseen liittyy omalaatuinen helmiäismäinen hohto, mistä väritys on saanut nimensä.
Voikkogeenin CCr kanssa esiintyessään pearl-geeni vaikuttaa kaikkiin pohjaväreihin myös heterotsygoottina. Tällöin värityksellä on samppanja- ja voikkoväritysten piirteitä ja näyttää näiden kahden värin välimuodolta.