stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pursilippu
Historiaa > Venäjän vallan aika

Ensimmäinen pursilippu tuli käyttöön pursiseura Nyländska Jaktklubbenin (NJK) seuralipun muodossa 1861 alkaen. Esikuvana oli Pietarin Keisarillisen pursiseuran samanlainen lippumalli. Lippu oli siniristilippu, viralliselta nimeltään Pyhän Yrjön lippu, varustettuna Uudenmaan läänin vaakunalla yläkulmassaan. Valkoiset laikat olivat samankokoisia, sininen tummempaa ja ristin leveys noin kolmasosa nykyisestä Suomen lipusta.
Vaikka NJK sai virallisen lipun ensimmäisenä, se on ikäjärjestyksessä vasta kolmas: porilainen Segelföreningen i Björneborg, BSF, perustettiin useita vuosia aiemmin eli 1856 ja turkulainen Airisto Segelsällskap i Åbo kaksi vuotta myöhemmin – kumpikin oli ehtinyt jättää anomuksensa omasta lipustaan ennen kuin NJK, mutta anomuksien käsittely kesti vuosia, koska kummallakaan seuralla ei, toisin kuin NJK:lla, ollut tukenaan keisarillisen perheen jäsentä.
Vuonna 1890 senaatti virallisti kyseisen pursiseurojen lippumallin varustettuna seuran kotiläänin tai -kaupungin vaakunalla, kun ruotsinkielinen Östra Nylands Segelförening oli aikonut ottaa seuralipukseen Ruotsin lipun. Vuonna 1913 alkoi käytäntö, jota sittemmin kutsuttiin epiteetillä "kansallisromanttinen epäheraldiikka". Läänin- ja kaupunginvaakunoita alettiin joko korvata omilla liikemerkkimäisillä kirjainlogoilla tai liittää vaakunaan kirjaintunnuksia. Tämä käytäntö loppui vasta uuden lippulain ja uusien heraldisten määräyksien astuttua voimaan vuonna 1983.
Pursilipulla on ollut Suomen itsenäistymisen alusta asti virallisen kansallislipun asema, sen edeltäjällä oli sortokausien aikana epävirallisen Suomen lipun asema. Venäläistämistoimien myötä lippua yritettiin muuttaa, liittämällä lipun tangonpuoleiseen yläkulmaan Venäjän pienoislippu ja erikoismerkki siirrettiin alakulmaan. Suomalaiset eivät käyttäneet tätä "orjalipuksi" tai "orjan merkiksi" kutsumaansa lippua muulloin kuin pakon edessä. Tilalle tehtiin lipun kokoinen, mutta alkuperäisen lipun näköinen viiri, niin sanottu "uhmaviiri", jota siihen aikaan pidettiin purjeveneen maston huipussa. Tällä tavoin pursilipusta tuli osa sortokausien passiivista vastarintaa.
Segelföreningen i Björneborgin vanha pursilippu kääntöpuolelta. Erikoismerkkinä keisarillisen hallinnon hyväksymä Satakunnan vaakuna.
Airisto Segelsällskapin alkuperänen vuoden 1869 lippu. Erikoismerkkinä keisarillisen hallinnon hyväksymä Turun ja Porin läänin vaakuna.
Airisto Segelsällskapin pursilippu vuosina 1910–1917.
Mahdollisesti Airisto Segelsällskapin tai Turun työväen pursiseuran käytössä ollut "uhmaviiri". Erikoismerkkinä Turun vaakuna.
Segelföreningen i Björneborgin "uhmaviiri".
Historiaa > Suomen itsenäistymisen aikakausi ja sen vaikutteet

Helmikuun vallankumouksen kaadettua entisen hallinnon Suomen Purjehtijaliitto poisti venäläistämistunnukset lipuista ja lakkautti Meriseurojen keskusliiton Helsingin osaston. Vallankumoukselliset venäläiset eivät vastustaneet tätä. Amiraali Maximoff vastasi "Herrat ovat vain hyviä", kun Purjehtijaliiton lähetystö kävi kysymässä muodollisesti lupaa tähän muutokseen.
Kesän 1917 ajan vaakunoita nähtiin sekä lipun ala- että yläneljänneksessä. Vaakunat siirtyivät ylös sitä mukaa kuin ompelijat kerkisivät tehdä uusia lippuja.
Seuraavana kesänä erikoismerkit olivatkin lähes kaikki jo alkuperäisellä paikallaan ja näin jatkettiin pari vuotta.
Kun uudet virkaliput tulivat käyttöön vuonna 1920, myös pursilippu uusittiin nykyiselleen.
Vuonna 1925 pursilipun alun perin tummempi sininen muutettiin vastaamaan muiden Suomen lippujen sinistä. Uuden pursilipun myötä myös "uhmaviirit" poistettiin käytöstä. Niitä on säilynyt useita kappaleita vanhimpien kerhojen museoimina.
Rauman purjehdusseuran 1900-luvun alun lippu, jonka vasemmasta yläkulmasta on poistettu sortokauden Venäjän lippu. Erikoismerkkinä Rauman vaakuna.
Nyländska Jaktklubben nykyinen vuodesta 1919 käytössä ollut lippu.
Hangö Segelföreningin lippu, erikoismerkkinä Hangon vaakuna.
Wiborgs Läns Segelföreningin lippu, erikoismerkkinä Viipurin läänin vaakuna.
Historiaa > Ehdotus pursilipusta luopumiseksi

Kun Suomen lippua koskevaa lainsäädäntöä vuonna 1978 uudistettiin, muiden erikoislippujen lisäksi myös pursilippu aiottiin poistaa käytöstä "ajastaan jääneenä, tarpeettomana, elitistisenä ja epädemokraattisena".
Merenkulkulaitoksen ylijohtaja varatuomari Tauno Niklander käynnisti pursilipun pelastamiskampanjan. Kampanjan tuloksena pursilippu sai pitää virallisen kansallislipun asemansa. Kompromissina lippulain uudistajat olisivat halunneet muuntaa pursilipun järjestölipuksi, mutta lopulta eduskunta päätti, että pursilippu säilytti virallisen kansallislipun asemansa.
Lipun käyttöehtoja tiukennettiin huomattavasti. Käyttöoikeus oli anottava Merenkulkulaitokselta (nykyisin liikenteen turvallisuusvirastolta), anojan tulee olla rekisteröity yhdistys ja rekisteröintipäätöksen pitää olla hyväksytty. Siihen asti pursiliput olivat olleet Kauppa- ja teollisuusministeriön vastuulla.
Historiaa > Lippukomitea perustetaan

Merenkulkulaitoksen uudet käytännöt ja tiukentunut heraldinen tulkinta johtivat siihen, että noin vuonna 1913 alkanut "kansallisromanttisen epäheraldiikan" aikakausi eli tapa tehdä lippujen erikoismerkeistä kirjaintunnuksin varustettuja, murretuin värein toteutettuja liikemerkkimäisiä loppui ja alkoi uusi oikeaoppisen nykyheraldiikan aikakausi. Lähinnä tämä näkyy siinä, että värit ovat heraldisten ohjeiden mukaan viittä keskisävyistä pääväriä, väri ei saa olla värin eikä metalli metallin vieressä eikä kirjain- tai numerotunnuksia käytetä. Viimemainituista poikkeuksen muodostavat ne kirjain- ja numeromerkit, jotka voidaan kuvailla heraldisilla määreillä, esimerkiksi V-kirjain on yhtä kuin kaateinen polviorsi, T-kirjain lakiopaalu ja Y-kirjain haaruristi.
Vasta 1990-luvun alusta eli liittojen Lippukomitean perustamisesta lähtien saatiin ohjeet niin yksiselitteisiksi, että heraldiikan säännöistä pystyttiin pitämään kiinni. Vanhat epäheraldiset merkit jäivät kuitenkin käyttöön. Katsottiin, että jos joku oli aikoinaan saanut tällaisen tunnuksen hyväksytyksi, hän sai sen pitää, mutta uusia vastaavia ei enää hyväksyttäisi. Kysymys on siis historiallisista syistä sallituista erivapauksista. Tällaisen merkin omaavia seuroja kyllä suositeltiin uusimaan merkkinsä heraldisiksi, mutta merkin vaihtoi lopulta vain yksi eli helsinkiläinen Humallahden Venekerho.
Lippukomitean perustamisen jälkeen hyväksymättömällä merkillä varustetun lipun teettäminen ei ole ollut mahdollista, sillä lippujen valmistajat vaativat ennen ensitilausta nähdäkseen valvovan viranomaisen virallisen päätöksen erikoismerkin hyväksymisestä. Päätökseen sisältyvät kuvat erikoismerkistä ja lipusta sillä varustettuna ja päätöskirjelmän kaikkien sivujen on oltava sidottu yhteen alun perin Merenkulkulaitoksen, nykyisin liikenteen turvallisuusviraston, sinetillä kiinnitetyllä langalla.
Esimerkki murretuin värein toteutetusta liikemerkkimäisestä "kansallisromanttisesta epäheraldiikasta": Oulun Työväen Pursiseuran erikoismerkki.
Malliesimerkki oikein värein toteutetusta oikeaoppisesta nykyheraldiikasta: Tikkurilan Navigaatioseuran erikoismerkki.
Humallahden venekerhon vanha epäheraldinen erikoismerkki vuodelta 1955 (ylh.) ja uusi oikeaoppista nykyheraldiikkaa edustava (alh.).
Uuden pursilipun hakumenettely ja käyttöönotto

Pursilipun hyväksymismenettelyssä on nykyään seuraavat vaiheet.
Suomen Purjehdus ja Veneily ry:n Lippukomitea vertaa hakemuksen merkkiä lippumerkkiarkistonsa muihin merkkeihin varmistaakseen, että se eroaa niistä selvästi ja tarkistaa myös merkin heraldisuuden yleensä yhteistyössä seuran kanssa sekä laatii merkille heraldisen selityksen, jollei sitä ole jo olemassa.
Seuraavaksi merkki lähetetään Kansallisarkiston Heraldiselle lautakunnalle heraldisuuden lopulliseksi varmistamiseksi. Liikenteen turvallisuusvirasto tekee sitten päätöksensä molempien instanssien lausuntojen perusteella. Kun prosessi on valmis, Liikenteen turvallisuusvirasto laatii asiasta edellä mainitun lankasinetöidyn päätöksen joka lähetetään anojalle.
Tämä päätös on esitettävä aina ennen lippujen tilaamista lipun valmistajille. Koska valmistajia on rajallinen määrä, yleinen käytäntö on että ensitilauksen yhteydessä valmistaja ottaa päätöksestä kopion omiin arkistoihinsa.
Pursilipun käyttöönotossa voi joko vain aloittaa käytön tai järjestää erityisen seremonian, joka voi vaihdella yksinkertaisesta lipunnostosta aina juhlalliseen naulaus- ja vihkimisseremoniaan. 
Lipun vihkimisestä on julkaistu monia ohjeita.
Lipun käyttö huviveneessä

Pursilippua saa käyttää vain rekisteröidyn veneily-yhdistyksen katsastetussa veneessä tiukoilla ehdoilla; omistajan jäsenyys ei ratkaise, vain se minkä yhdistyksen rekisteriin vene on merkitty. Lisäksi lippua saa käyttää veneessä vain silloin, kun mukana on veneen rekisteriin merkitty omistaja, tämän perheenjäsen tai toinen saman kerhon jäsen. Jos vene on lainattu kerhon ulkopuoliselle, seuralipun tilalle on vaihdettava tavallinen Suomen lippu.
Myös veneen koko ratkaisee: yleisenä sääntönä pidetään, että pursilippua käytetään vain katetuissa veneissä, avoveneissä ei perälippua yleensä käytetä vaan niille riittää viiri. Poikkeuksen muodostavat suuret monisoutuiset kirkko- ja valasveneet: niissä pursilippu tai Suomen lippu perälippuna on hyvinkin paikallaan.
Erikoisliput ja -viirit

Kaikilla katsastustoimintaa harjoittavilla seuroilla on oma seuraviiri sekä ainakin nimellisesti pursilipusta mukailtu veneenomistajan viiri. Kaikki seurat eivät tosin ole hankkineet viimeksi mainittua, koska seuraviiri täyttää sen paikan riittävän hyvin.
Tämän viirin käyttöoikeus seuraa automaattisesti lipun käyttöoikeuden myöntämistä, kuten komentoviirien ja erikoisviirienkin. Veneenomistajan viirin hankinta on kunkin seuran päätettävissä; sen saattavat hankkia ne seurat, joiden jäsenien veneitä on katsastettu muiden seurojen rekistereihin. Tällöin veneenomistajan viiri antaa oikeuden käyttää myös tämän toisen seuran saaritukikohtia.
Hyvä esimerkki tällaisesta on Helsingin Navigaatioseura, jolla on oma pursilippu ja venerekisteri. Seuran jäseniä kuuluu myös muihin seuroihin, ja veneitä on tämän mukaisesti näiden lipun alla; HNS:n veneenomistajan viiri antaa oikeuden käyttää seuran tukikohtaa Kotiluotoa.
Syksyllä 2011 veneenomistajan viirin merkitys korostui, koska uusi keskusliitto suositteli ohjekirjeessään 3/2011 käyttämään tätä viiriä entisen seuraviirin sijasta liittojen yhdistymisen siirtymäaikana.
Erikoisviirejä on vain kaksi: kilpailulautakunnan ja kunniajäsenen viirit. Kilpailulautakunnan viiri on pienoislippu, jossa on punainen alapaarre. Sillä liputetaan maissa kilpailujen aikana, yleensä vain paikassa, jossa kilpailulautakunta kokoontuu, vesillä viiri on kilpailujen tuomariveneissä. Kunniajäsenen viiri on samanlainen, mutta sinisellä alapaarteella. Molempia pidetään saalingissa.
Historialliset erivapaudet

Joillakin kauan kilpailuja järjestäneellä seuroilla, esimerkiksi Helsingin Työväen Pursiseuralla, on käytössä tankolipun kokoinen kilpailulautakunnan viiri, jolla liputetaan vain kilpailulautakunnan kokoontumispaikalla, tässä nimenomaisessa tapauksessa Pyysaaressa, itse kilpailun aikana. Kyseessä on historiallinen erivapaus, koska kerho on järjestänyt kilpailuja jo ennen Suomen itsenäistymistä; alareunan väriraidat olivat käytössä jo aiemmassa pursilippumallissa eli ns. Pyhän Yrjön lippuun pohjautuneessa. Lipun erikoismerkki on vuodelta 1913 ja eräs vanhimpia ns. kansallisromanttista epäheraldiikkaa edustavia.
Alun perin erikoislippujen koko ei poikennut muista, ja käytäntöä jatkui vuoteen 1980 eli uuden lippulain vahvistamiseen asti. Lippua saa tässä vanhassa mallissa käyttää niin kauan kuin se pysyy asianmukaisessa kunnossa; koska lippu on käytössä harvakseltaan, se korkeahkosta iästään huolimatta on pysynyt asianmukaisessa kunnossa.
Majaviirit

Ne seurat, joilla on oma kerhotalo, satama ja mahdollisesti vielä saaritukikohtia, ovat yleensä hankkineet isännänviiristä mukaillun majaviirin; siinä on tyveen sijoitetussa valkoisessa neliössä seuran erikoismerkki ja itse viirissä pursilipun raidat. Kuten isännänviiritkin, tämä viiri on malliltaan niin sanottu kieppuva viiri eli viirin tyvessä on poikkitanko jonka päistä lähtevät tankoon menevät kiinnitysnarut; kiinnityshela jolla viiri kytketään lipputangon vastaaviin heloihin on nyörin keskipisteessä.
Tällaista viiriä pidetään yleensä kaikissa kerhon toimipisteissä eli satamassa ja mahdollisissa saaritukikohdissa purjehduskauden ajan.
Nyländska Jaktklubbenin vuosina 1861–1900 käyttämä lippu, joka oli ensimmäinen Suomeen vahvistettu pursilippu.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 käytöstä poistettu Meriseurojen keskusliiton Helsingin osasto GMS:n lippu
Suomen Merimieskirkon pääsihteeri, rovasti Sakari Lehmuskallio vihkii Suomen Purjehdus ja Veneily ry:n uutta pursilippua Suomenlinnan Upseerikerholla lauantaina 24.11.2012. Lipputankoa pitelee lipun suunnitellut heraldikko Hannu Hillo
Helsingin Moottorivenekerhon (HMVK) veneenomistajan viiri.
Haukilahden Venekerhon kunniajäsenen viiri; erikoismerkki oikeaoppista nykyheraldiikkaa
Vuosaaren Laivurit ry:n majaviiri. Sen erikoismerkki eli punainen astrolabi on oikeaoppista nykyheraldiikkaa
Tanta

| Tanta |
| --- | --- |
 Katunäkymä Tantasta
 Tanta
 Koordinaatit: 30°47′N, 31°0′E 
Valtio:  Egypti
Kuvernoraatti:  Al-Gharbiyya
Väkiluku (2006):  422 854
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tanta (arab. طنطا‎, Ṭanṭā) on kaupunki Egyptissä Niilin suistossa. Vuonna 2006 sen asukasluku oli 422 854.
Maantiede

Tanta sijaitsee Ala-Egyptissä Niilin suistossa kastelukanavan varrella. Kaupunki on suurin piirtein Niilin kahden sivuhaaran keskellä. Matkaa Kairoon etelässä on noin 90 kilometriä. Kaupunki on al-Gharbiyyan kuvernementin hallinnollinen keskus.
Historia

Tantan alueella on pitkä historia ja arkeologisissa kaivauksissa on tehty muinaisen Egyptin aikaisia löydöksiä. Myös kaupunki on rakennettu muinaisille telleille. Nykyinen Tanta saatta olla muinanen Tawa. Koptit kutsuivat paikaa nimellä Tantâtho tai Tanitad.
Egyptin muslimivalloituksen jälkeen Tantaa kutsuttiin jonkin aikaa nimellä Tandata tai muissa kirjoitusasuissa. Ibn Hawkal kuvaili sitä vuonna 955 maatalouden keskukseksi, jossa oli suuri moskeija ja kuvernöörin asunto. Ibn Jubayr kuvaili Tantaa vuonna 1183 suureksi ja tiheään asutuksi kyläksi. Tunnetummaksi paikkakunta tuli vasta Aḥmad al-Badawin kuoleman myötä vuonna 1276. Alun perin Marokosta saapunut al-Badawi oli uskonoppinut, jota hänen kuolemansa jälkeen alettiin pitää Egyptin tunnetuimpana pyhimyksenä. Al-Badawin seuraajat perustivat suufilaisen veljeskunnan ja hänen kunniakseen alettiin pitää vuosittain juhlapäiviä (mawlid), jotka yhdistelivät markkinoita pyhiinvaellukseen. Mamelukkisulttaani al-Ašraf Saif al-Din Qajitbei perusti paikalle suuren moskeijan ja hautansa. Kaupunki taantui jonkin verran Osmanien valtakunnan kaudella. Ali Bei al-Kabir jälleenrakennutti moskeijan ja sen korjauksia jatkoivat Egyptin sittemmät vallanpitäjät.
Napoléon Bonaparten tehdessä sotaretkensä Egyptiin Tantassa kuvailtiin olevan useita karavaaniseraleja ja siellä järjestetyt markkinat houkuttelivat asiakkaita aina Turkista ja Sudanista asti. Tärkein myyntituote olivat orjat, joskin sittemmin orjuus lakkautettiin. Kaupunki kasvoi 1800-luvulla. Siitä tehtiin al-Gharbiyyan pääkaupunki vuonna 1836 ja se syrjäytti al-Mahalla al-Kubran naapurikaupungin. Kairon ja Aleksandrian välinen rautatie vedettiin Tantan kautta vuonna 1856. Puuvillan markkinoiden kasvaessa kaupunkiin muutti eurooppalaisia ja etenkin kreikkalaisia. Vanhan juutalaisen vähemmistön sekaan tuli myös uusia juutalaisia muuttajia. Asukasluku nousi noin 10 000:sta lukemaan 54 437 vuonna 1917. Kaupungin voimakas kasvu jatkui 1900-luvulla.
Talous ja liikenne

Tantan paikallisiin teollisuuden aloihin kuuluvat esimerkiksi öljynjalostus, puuvillan ja puuvillansiemenöljyn valmistus, sekä jauhojen, tupakkatuotteiden ja pastan valmistus. Kaupungin kautta kulkee vanha öljyputki Suezilta Välimerelle. Kaupungin kautta kulkee Kairon ja Aleksandrian välinen moottoritie ja rautatie.
Väestö, koulutus ja kulttuuri

Tantan asukasluku oli vuonna 2006 yhteensä 422 854. Vastaava lukema vuonna 1977 oli 342 641 ja vuonna 1937 se oli 95 000. Vuonna 1895 Tantasta tuli yksi kahdesta tuolloin Aleksandrian paavin perustamasta koptilaisesta piispanistuimesta.
Tantan suurmoskeija eli al-Jami al-Badawi on Al-Azharin yliopiston jälkeen Egyptin tärkein islamilaisen oppineisuuden keskus. Kaupungissa on vuodesta 1962 lähtien toiminut myös maallinen yliopisto.
Tantan alkuperäisestä kolmesta mawlids-juhlasta nykyisin vietetään pääasiallisesti vain yhtä. Vuosittain se saattaa kuitenkin vetää kaupunkiin yhdestä kahteen miljoonaa pyhiinvaeltajaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tanta Wikimedia Commonsissa
Kaupunkikuvaa.
Tantan rautatieasema.
Tantan suurmoskeija.
Tasawaqin kieli

Songhaikielten puhuma-alue.
Tasawaqin kieli on songhaikielten pohjoisryhmään kuuluva kieli, jota puhutaan Nigerin Ingallissa. Sen puhujia arvioidaan olevan 2 000–10 000 henkeä tai erään arvion mukaan noin 8 000.
Tasawaq on Ingallin keidaskylän pääkieli. Sitä puhuvat myös kylästä peräisin olevat Teguidda-n-Tessoumtin suolalouhosten kausityöläiset. Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Sen puhujat käyttävät itsestään nimityksiä ingalkoyyu (yksikössä ingalumboro) ja bingali. Kirjallisuudessa tasawaqin kieltä kutsutaan myös nimellä ingelsi tai ingelshi, ja sen puhujista käytetään nimitystä issawaghan.
Virallisesti Ingallin asukkaita pidetään tuaregeina tai songhaina. Äidinkielensä tasawaqin lisäksi he osaavat ympäröivän paimentolaisväestön puhumaa tuaregia sekä vähemmässä määrin alueen kauppa- ja hallintokielenä toimivaa hausaa. Äidinkieli on tärkeä identiteettitekijä ja suhtautuminen siihen on positiivista. Eräät tutkijat pitävät kuitenkin sen asemaa uhattuna.
Tuaregin etelämurre tamajeq on vaikuttanut voimakkaasti tasawaqin kielioppiin ja sanastoon. Kielessä on jonkin verran myös arabian ja hausan vaikutusta. Toisinaan sitä on muiden pohjoisten songhaikielten tavoin pidetty songhain ja tuaregin ”sekakielenä”. Maarten Kossmannin mukaan tähän ei ole perusteita, sillä tasawaqin perusrakenne on selvästi ominainen songhaikielille. Se myös poikkeaa huomattavasti muista lähialueen sukukielistä, Abalakin seudulla puhuttavasta tagdalista (tabarogista) ja varsinkin Malin Ménakan piirin tadaksahakista. Tasawaqissa näyttää olevan näistä kielistä vähiten tuaregivaikutusta.
Tasapainoaisti

Palkilla tasapainotteleva tyttö.
Tasapainoaisti  on aisti, joka kertoo tasapainon eli ruumiin asennon ja sen muutokset suhteessa painovoiman suuntaan. Ihmisen tasapainoaisti perustuu lihas-, jänne- ja näköaistin sekä sisäkorvan vestibulaarijärjestelmän yhteisvaikutukseen.
Tasapainoaisti koostuu kolmesta osasta: liike-elimestä (sisäkorvan kaarikäytävät), sisäkorvan kuulokivielimestä, ja mm. lihaksissa olevista reseptoreista, jotka muodostavat asentoaistin. Liike-elin aistii kulmakiihtyvyyksiä, kuulokivielin aistii suoraviivaisia kiihtyvyyksiä ja asentoaisti kertoo kehon eri osien asennosta toisiinsa nähden.
Tasapainoaistin häiriintyminen aiheuttaa huimausta ja pahoinvointia ja fysiologiassa puhutaan aistiharhoista. Tasapainoa voivat häiritä Ménièren tauti, sisäkorvan tulehdus, paha nuha, yläkaarikäytävän luupuutos ja moni muu sairaus. Sitä voi tilapäisesti häiritä myös nopeat ja voimakkaat liikkeet, esimerkiksi ajaminen karusellissa. Erityisesti hävittäjälentäjät altistuvat tasapainoastin voimakkaille häiriöille. Useimpien astronauttien mielestä heidän tasapainoaistinsa heikentyy avaruudessa, koska siellä ei ole tarpeeksi painovoimaa pitämään heidän korvansa nesteitä tasapainossa. Tästä seuraa matkapahoinvoinnin muoto nimeltään avaruuspahoinvointi.
Tasapainoaistiin liittyy myös niveltunto, pimeässäkin tiedetään missä asennossa jalka tai käsi on ja tasapainoon liittyy paljon opittuja toimintoja. Tiedetään, että puut ovat pystysuorassa ja horisontti vaakasuorassa.
Tapiolan kaavoitus

Tapiolan kaavoitus on toteutettu alueittain useassa vaiheessa, jotka ovat suunnitteluperiaatteiltaan erilaisia. Alueen perustamisvaiheessa 1950-luvulla kaavoituksen toteuttajana oli poikkeuksellisesti Asuntosäätiö itsenäisesti, ilman silloisen Espoon maalaiskunnan myötävaikutusta. Espoon maalaiskunnan aluetta Tapiola oli vuoteen 1963, vuosina 1963–1971 alue kuului Espoon kauppalaan, ja sen jälkeen Tapiolaa on kaavoittanut Espoon kaupunki normaaliin tapaan.
Tapiolan kaupunginosaan kuuluu 1950-luvun loppupuolella rakennettu alueen ensimmäinen rakennusvaihe, puutarhakaupunki (ns. Läntinen ja Itäinen lähiö sekä Tapiolan keskusta). Lisäksi Tapiolan kaupunginosaa ovat Merituulentien eteläpuolinen alue Otsonlahdesta Suvikummuntielle, ja Tapiolan urheilupuiston alue lännessä. Pohjoinen lähiö on osa Pohjois-Tapiolan kaupunginosaa.  Kaavoituksessa käytettävä termi Suur-Tapiola puolestaan on suuralue, joka käsittää myös Otaniemen, Haukilahti-Westendin, Mankkaan ja Laajalahden kaupunginosat.
Kaavoitustilanne

Koko Tapiolan alue on asemakaavoitettu. Pitkällisen valmistelun jälkeen alueelle saatiin lisäksi voimaan vuonna 2008 yleiskaava, Espoon eteläinen yleiskaava. Yleiskaava on pitkän ajanjakson asemakaavaa laajempi maankäyttösuunnitelma, joka ohjaa alueen asemakaavoitusta. Kaavoittamattomilla alueilla asemakaava suunnitellaan yleiskaavaa noudattaen, ja toisaalta vanhoilla asemakaava-alueilla kuten Tapiolassa voidaan toteuttaa asemakaavamuutoksia tilanteen saamiseksi yleiskaavan mukaiseksi.
Kaavoitustilanne > Tapiolan puutarhakaupunki

Tapiolan ydinalue, pääasiassa jo 1950-luvulla rakennettu Tapiolan puutarhakaupunki perustuu lähinnä kansainvälisessä kaupunkisuunnittelussa 1930-luvulta asti kehitettyihin malleihin, joissa pieniä keskitettyjä kaupunkiyhdyskuntia perustettiin suurkaupunkien laitamille rakentamattomille alueille. Suomeen ajatukset saapuivat muun muassa Ruotsin kautta, jossa vuoden 1947 uusi rakennuslaki edisti asuntojen aluerakentamista. Alkuperäisen Hagalundin asemakaavan suunnittelija oli Otto-Iivari Meurman. Ennen toteutusta Meurmannin kaavaa muokkasivat perusteellisesti Asuntosäätiön palkkaamat suunnittelijat: pientalovaltainen kaava muutettiin kerrostaloja lisäämällä tehokaammaksi.
Varsinainen Tapiolan puutarhakaupunki käsitti 1960-luvulla alueen, jota rajaavat nykyiset Kalevalantie, Hagalundintie, Merituulentie ja lännessä urheilualueiden niityt, sekä Itärannan , joka on Otsonlahden ja Karhusaarentien väliin jäävä alue. Pohjoinen lähiö, nykyisen Pohjois-Tapiolan kaupunginosan ydinalue, kaavoitettiin hieman puutarhakaupunki-idean vastaisesti osin ruutukaavan muotoon, jolloin alueen muutamasta pääkadusta tuli suoria. Puutarhakaupungin eteläpuolinen alue kaavoitettiin ja rakennettiin puolestaan ajalle tavanomaisena suurimittakaavaisena grynderikohteena, ja suurin rakentaja oli rakennusliike Haka.
Maisema ja vihersuunnittelu ovat oleellinen osa Tapiolaa. Tapiolan suunnittelun ja rakentamisen lähtökohtana on ihminen ja hänen kokonaisvaltainen hyvinvointinsa.lähde tarkemmin? Tapiolan 1950-luvulla rakennettu puutarhakaupunki on yksi Suomen kansallismaisemista.