stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tampereen historia
Varhaishistoria

Tampereen alueen ainoa kivikautinen asuinpaikka on tavattu Ala-Pispalasta. Paikkaa tutkittaessa löydettiin muiden muassa reikäkivi, kourutaltta ja keihäänkärki. Esihistoriallisten löytöjen vähäisyys selittyy sillä, että myöhempi asutus on tuhonnut varhaisemman asutuksen jäljet.
Tammerkosken seutu sai pysyvää asutusta rautakaudella noin 600-luvulla, jolloin lännestä tulleet uudisraivaajat asettuivat Takahuhdin viljelyspaikoille.
Tampereen seudun asutushistoria keskittyy Messukylän ja Pirkkalan pitäjiin, joiden yksittäisiä taloja sijaitsi kaupungin myöhemmällä alueella jo keskiajalla. Nykyisen Tampereen alueella oli keskiajalla noin 200 taloa. Ensimmäinen nimeltä tunnettu Tammerkosken alueen asukas on ollut Matts aff Koskis, joka mainitaan asiakirjoissa Kangasalan, Pirkkalan ja Kyrön käräjien lautamiehenä vuonna 1405. Vuoden 1540 maakirjassa Tammerkosken jakokunnan taloina lueteltiin Tammerkoski, Pyynikkilä, Laiskola eli Nalkala, Erkkilä, Siukola, Kyttälä ja Hatanpää.
Ennen kaupungin perustamista Pispalan alueella oli toiminut vuosisatoja markkinapaikka, jossa kauppaa kävivät erityisesti turkulaiset porvarit. Vuonna 1638 kenraalikuvernööri Pietari Brahe määräsi, että Tammerkoskella oli pidettävä vuosittain kahdet markkinat, syysmarkkinat Pertun päivänä elokuussa ja talvimarkkinat Matin päivänä helmikuussa. Vuonna 1708 markkinat siirrettiin Tammerkosken partaalta Harjuun ja sieltä vuonna 1758 Pispalaan.
Messukylä kuului kappelina Pirkkalan pitäjään, josta se itsenäistyi vuonna 1636. Vuoden 1540 maakirjan mukaan pitäjässä oli 17 kylää. Teisko muodostettiin Messukylän kappeliksi vuonna 1669 ja se erosi omaksi kunnaksi ja seurakunnaksi vuonna 1860. Melko lyhytikäiseksi kunnaksi jäänyt Aitolahti erosi Messukylästä vuonna 1924.
Varhaisimpia nykyisen Tampereen kautta kulkeneita maanteitä olivat Hämeenlinnasta Pälkäneen ja Kangasalan kautta tullut, Pyynikinharjua ja Hämeenkangasta pitkin Pohjanmaalle jatkunut tie, josta Pispalassa erosi Kokemäenjoen vesistön rantoja seurannut tie Porin ja Turun suuntiin. Myös Hämeenlinnasta Vanajaveden lounaispuolitse Akaan ja Lempäälän kautta Tammerkoskelle tullut tie oli yleinen maantie ainakin jo 1400-luvulla.Pirkkalan pitäjän ensimmäinen kestikievari sijaitsi 1640-luvulla Kaarilan kylässä, josta se siirrettiin pian Hyhkyn kylään ja edelleen 1740-luvun puolivälin tienoilla Tammerkoskelle.
Itsenäistyminen, sisällissota ja sen juuret

Tampere oli 1900-luvun alkuun tultaessa Suomen tärkein teollisuuskaupunki, jota leimasi työväestö. Väkiluku kasvoi nopeasti: vuonna 1910 asukkaita oli 44 000. Kaupungin ympärille oli syntynyt lukuisia esikaupunkeja. Näistä tärkeimpiä olivat Viinikka ja Pispala. Erityisesti esikaupungeissa työväestön elinolot olivat heikot.
Työväestön suuren määrän vuoksi Tampereelle syntyi 1800-luvun lopulta alkaen elinvoimainen työväenliike. Tamperelaiset osallistuivat aktiivisesti muun muassa raittius-, herätys- ja naisliikkeisiin. Vuoden 1905 suurlakko pysäytti kaupungin lähes täydellisesti ja oli osana työväenliikkeen radikalisoitumista. Osaltaan kehitystä vauhditti varallisuusperustainen äänioikeus, jonka vuoksi kaupungin kunnallispolitiikkaa hallitsivat suurimmat teollisuusmiehet ja kauppiaat.
Ensimmäinen maailmansota toi aluksi kaupunkiin hyvinvointia, sillä sota aiheutti talouden korkeasuhdanteen, mutta maaliskuun vallankumous vuonna 1917 katkaisi kauppasuhteet Venäjälle. Suomi oli riippuvainen idänkaupasta erityisesti ruokahuoltonsa osalta, mikä aiheutti erityisesti kaupungeissa ruokapulan. Maan julistautuminen itsenäiseksi ei ratkaissut taloudellisia ongelmia. Sen sijaan kesän ja syksyn 1917 tapahtumat erinäisine välikohtauksineen synnyttivät väestöryhmien välille syvän epäluulon.
Itsenäistyminen, sisällissota ja sen juuret > Sisällissota

Suomen sisällissodan alkaessa tammikuun 1918 lopulla punaiset ottivat vallan haltuunsa Tampereella. Valkoisten kannattajien yrittäessä poistua kaupungista syntyi Suinulassa välikohtaus, jossa turkulainen punakaartiyksikkö ampui useita aseettomia valkoisia vankeja. Vaikka tapahtuma oli sinänsä vähäinen verrattuna kummankin puolen myöhemmin suorittamiin raakuuksiin, se vaikutti henkiseen ilmastoon ja loi ennakkotapauksen vankien oikeudettomalle surmaamiselle.
Kaupungin punakaartit osallistuivat sisällissodan alkuvaiheessa taisteluihin Vilppulan suunnalla, josta valkoiset karkottivat nämä maaliskuun alkupuolella. Maaliskuun lopussa Tampere joutui valkoisten saartamaksi sekä itä- että länsipuolelta. Koska länsipuolella oli vahva venäläisten rakentama linnoitusketju, valkoisten hyökkäys tapahtui itäpuolelta. Verisimmät taistelut käytiin Messukylässä, Kalevankankaalla (jonka taistelussa kaatui myös vapaaehtoisena valkoisten puolella taistellut, Ruotsin entisen pääministerin Olof Palmen samanniminen setä) ja keskustassa. Taisteluiden jälkeen noin 11 000 hengissä säilynyttä punaista kerättiin Kauppatorille ja vietiin Kalevankankaan vankileirille.
Sota jätti jälkiä sekä kansaan että kaupunkikuvaan. Kaksiviikkoinen valtaustaistelu jätti jälkeensä tuhoutuneita kortteleita, ja noin 2 000 ihmistä menetti kotinsa. Pahiten kärsivät Kyttälä ja Tammela. Verkatehdas ja sen läheiset rakennukset vaurioituivat niin pahoin, että kaupunki pakkolunasti alueen Hatanpään valtatien rakentamiseksi.
Sisällissodasta toiseen maailmansotaan

Sodan jälkeen kunnallinen äänioikeus muutettiin yleiseksi ja yhtäläiseksi, minkä seurauksena Tampereen kaupunginvaltuustoon muodostui sosiaalidemokraattinen enemmistö. Kaupunki kasvoi ja laajeni nopeasti. Suomen evankelisluterilaisen kirkon Tampereen hiippakunta perustettiin vuonna 1923, kun vanhan Porvoon hiippakunnan – alkujaan Viipurin hiippakunnan – piispanistuin siirrettiin Tampereelle. Samalla kehitettiin infrastruktuuria rakentamalla Hämeensilta ja rautatieaseman ali kulkeva tunneli. Vuonna 1938 valmistui linja-autoasema, joka oli parinkymmenen vuoden ajan Pohjoismaiden suurin.
Tampere laajeni sotien välisenä aikana useisiin esikaupunkeihin, minkä seurauksena syntyivät Viinikka, Lappi, Petsamo, Nekala, Härmälä, Vuohenoja, Rantaperkiö ja Järvensivu, jotka sijaitsivat muutaman kilometrin päässä kantakaupungista. Suurin osa niiden asukkaista oli tehdastyöläisiä. Pyynikinrinteen alueelle puolestaan nousi erityisesti varakkaamman väestön asuntoja. Ennen toista maailmansotaa syntyneet kaupunginosat merkittiin virallisesti roomalaisin numeroin; näistä viimeiset ovat vuonna 1939 perustetut Vihioja (virallisesti XXV kaupunginosa) ja Jokipohja (XXVI kaupunginosa).
Itäosa Pohjois-Pirkkalasta, muun muassa Pispala, liitettiin Tampereeseen vuonna 1938; kunnan jäljelle jäänyt osa muutettiin samalla Nokian kauppalaksi. 1930-luvun lopulla muodostunutta kansallista yhteisymmärrystä kuvasti se, ettei kaupungin työväestövaltaisuus estänyt Valtion lentokonetehtaan perustamista Tampereelle. Toisaalta teollisuuden rakennemuutoksen ensimmäisenä merkkinä Frenckellin vanhanaikaiseksi jäänyt paperitehdas meni konkurssiin jo vuonna 1932.
Huomattavia Tampereelle maailmansotien välisenä aikana valmistuneita rakennuksia ovat rautatieaseman ja linja-autoaseman lisäksi mm. vanha kirjastotalo (1925), Hotelli Tammer (1929), Pyynikin näkötorni (1929), Viinikan kirkko (1932), Hatanpään sairaala (1935), Tampereen lyseo (1936), Kaupin sairaala (1939) ja Pyynikin ammattikoulu (1939). Suuri osuus kaupunkikuvan muotoutumiseen oli silloisella kaupunginarkkitehdilla Bertel Strömmerillä. Vuonna 1936 vihittiin käyttöön Tampere-Härmälän lentoasema.
Talvi- ja jatkosodan aika

Toisen maailmansodan aikana Tampere oli sotateollisuuden merkittävä keskus. Erityisen tärkeätä osaa näytteli Tampellan tehdas, joka valmisti ja huolsi sodan aikana kranaatinheittimiä ja tykkejä. Tekstiilitehtaat valmistivat pääasiassa univormuja kulutustarvikkeiden jäädessä vähemmälle. Korvikemateriaalien käyttö oli yleistä; Sarvis Oy perustettiin tuottamaan nappeja puolisynteettisestä muovista. Talvisodan aikana vihollinen pommitti Tamperetta melko voimakkaasti, mutta tuhot jäivät vähäisiksi. Pommituksia tapahtui kaikkiaan yhdeksänä päivänä, ensimmäisen kerran 21. joulukuuta 1939 ja viimeisen kerran 4. maaliskuuta 1940. Viimeisen pommituksen aiheuttamat vahingot olivat vakavimmat. Talvisodassa tamperelaisia kuoli pommitusten uhreina 14, jatkosodassa pommituksia ei sattunut. Osaltaan tähän vaikutti se, että sisämaassa sijaitseva Tampere oli suurimman osan jatkosodan ajasta varsin kaukana neuvostoilmavoimien tukikohdista. Tampereen miehet taistelivat talvisodan aikana pääasiassa Jalkaväkirykmentti 16:ssa (JR 16) ja jatkosodassa Jalkaväkirykmentti 60:ssä (JR 60) ja Viestipataljoona 24:ssä (VP 24).
Aiheesta muualla

Tampereelta vuosikymmenien takaa, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 29.09.1929, nro 39, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 15.09.2024
Tampereen kaupunki rakennettiin Tammerkosken länsirannalle. Itärannalle asutus syntyi vasta 1800-luvun puolenvälin tienoilla.
James Finlayson (1771–1852)
Tammerkoski vuonna 1847. Kuusivooninkinen hallitsee maisemaa.
Työpäivä päättyy Tampellassa vuonna 1909.
Tammelan kaupunginosaa taistelujen jäljiltä
Yhteiskunnallinen korkeakoulu muuttaa Tampereelle.
Finlayson nykyisin
Dahlakin saaristo

| Dahlakin saaristo |
| --- | --- |

  
Maantiede
Sijainti:  15°50′N, 40°12′E
Merialue:  Punainenmeri
Saaria yht.:  209
Suurin saari:  Dahlak Kebir
Pinta-ala:  900 km²
Valtio
Valtio:   Eritrea
Alue:  Semien-Keih-Bahri
Väestö
Väkiluku:  2 500
Dahlakin saaristo on Punaisessameressä, Eritrean itärannikolla sijaitseva saariryhmä. Se koostuu yhteensä 209 saaresta. Syrjäinen, karu ja pääosin kuiva saaristo kohoaa enimmillään 15 metrin korkeuteen merenpinnasta.
Maantiede

Dahlakin saaristo muodostaa Eritrean Pohjoisen Punaisenmeren alueeseen lukeutuvan aluehallinnon toisen tason hallintoalueen, Dahlakin alialueen.
Vain kolme tai neljä saariston saarista on asutettuja. Dahlak Kebir on saarista sekä pinta-alaltaan (noin 650 km2) että asukasluvultaan (noin 2 300, arvio 2006) suurin. Muita saaria ovat Dhuladhiya, Dissei, Dohul, Erwa, Harat, Harmil, Isra-Tu, Nahaleg, Nora (Norah) ja Shumma.
Historia

Dahlakin nykyisen nimen alkuperää ei tunneta. Paikka esiintyy Periplusissa nimellä Élaía (Έλαία) ja Plinius kutsuu sitä nimellä Aliaeu.
Arabit valloittivat alueen 600-luvulla. Umaijadien ja abbasidien sanotaan käyttäneen saaria vankilana tai karkotuspaikkana. 800-luvulla saaristoa hallitsivat jemeniläisen Zabidin kaupungin hallitsijat ja 1100-luvunselvennä paikkeilla saaristosta tuli oma itsenäinen emiirikuntansa. Dahlakin emiirit olivat ajoittain alisteisia Jemenin tai Egyptin hallitsijoille. Heidät tunnettiin vauraudestaan ja heidän ajaltaan on jäänyt jälkeen useita kuufilaisella kirjoituksella tehtyjä tekstejä.
Portugalilaiset saapuivat Dahlakille vuonna 1513. Paikallinen emiiri Ahmad bin Ismail teki ensin vastarintaa, jonka johdosta portugalilaiset hävittivät saaria pahoin. Lopulta emiiristä tuli portugalilaisten vasallihallitsija. Saaristoa hävitettiin jälleen Ahmed Gureyn johtamien sotien aikana ja 1500-luvun lopulla saariston valtasi Osmanien valtakunta. Osmanien valta alueella jäi kuitenkin usein vain nimelliseksi. Usein saaria hallittiin Massawasta. Italian muodostaessa Eritrean siirtomaan vuonna 1885 Dahlakista tuli yksi Eritrean hallinnollisista alueista. Italian siirtomaakaudella alueelta etsittiin öljyä, jota ei kuitenkaan löydetty. Britannia miehittivät saaret vuonna 1941, ja ne luovutettiin Etiopialle vuonna 1952.
Sen jälkeen kun Etiopia liittoutui Neuvostoliiton kanssa kylmän sodan aikana, Dergin nousun jälkeen Dahlakin saaristossa oli Neuvostoliiton laivaston tukikohta. Vuonna 1990 Etiopia menetti hallinnan Dahlakin saaristosta ja Eritrean pohjoisrannikosta Eritrean itsenäisyysliikkeelle (EPLF) ja vuoteen 1991 mennessä Etiopia oli menettänyt hallinnan koko Eritreassa. Eritrean itsenäisyyden kansainvälisen tunnustamisen jälkeen vuonna 1993 Dahlakin saaristosta tuli osa Eritreaa.
Väestö

Saarilla on muutama tuhat asukasta. Dahlakilaiset ovat pääasiassa tigrenkielisiä muslimeja. Heihin on sekoittunut  etiopialaisia, arabeja, somaleja ja sudanilaisia. Saaret ovat karuja, mutta paikalliset kasvattavat kameleja ja vuohia. Muita elinkeinoja ovat kalastus ja helmestys.
Neuvostoliiton merijalkaväen tukikohta Dahlakin saaristossa
Al-Anon

Al-Anonin logo.
Al-Anon (engl. Al-Anon Family Groups eli Al-Anon-perheryhmät) on maailmanlaajuinen alkoholistien läheisten yhteisö, jonka Lois W (1951) perusti miehensä Bill W:n (AA:n toinen perustajajäsen) myötävaikutuksella. Suomeen Al-Anon tuli AA-liikkeen mukana. Helsinkiin, Kuopioon ja Nokialle perustettiin jo vuonna 1953 ensimmäiset läheisten ryhmät. Nykyään Al-Anon-ryhmiä on Suomessa noin sadalla paikkakunnalla. Lähes kaikki Al-Anonin toimijat ovat itse alkoholistien läheisiä. Uusia ryhmiä perustetaan tarpeen mukaan. Ryhmien palaverit ovat useimmiten suljettuja, joten niihin voivat osallistua vain alkoholistien läheiset.
Al-Anon-ryhmät on tarkoitettu aikuisille. Nuorille, teini-ikäisille alkoholistin läheisille on oma Alateen-ryhmä.
Vertaistukiryhmiä alkoholistien läheisille

Al-Anon-perheryhmät muodostavat alkoholistien omaisten ja läheisten yhteisön. Sen ainoa tarkoitus on auttaa toipumaan läheisen ihmisen alkoholinkäytön aiheuttamista ongelmista.  Al-Anonissa alkoholismia pidetään koko perheen sairautena. Ryhmissä jäsenet jakavat kokemuksensa elämästä alkoholismisairauden vaikutuspiirissä.
Al-Anon ei ole sitoutunut mihinkään uskontoon, poliittiseen ryhmittymään, järjestöön tai yhteiskunnalliseen laitokseen. Se ei ota kantaa kiistakysymyksiin. Al-Anon on omavarainen ja toimii jäsentensä vapaaehtoisten avustusten ja Al-Anon-kirjallisuuden myynnin turvin. Jäsenmaksuja ei ole.
Toiminnan periaatteita ovat vapaaehtoisuus, nimettömyys ja luottamuksellisuus. Periaatteet pohjautuvat Al-Anonin ohjelmaan, joka muodostuu kahdestatoista henkilökohtaisen kasvun askeleesta ja kahdestatoista ryhmien toimintaa ohjaavasta perinteestä sekä kahdestatoista palvelukäsitteestä.
Al-Anon Keskuspalvelu ry on Suomen Al-Anon-ryhmien rekisteröity yhdistys. Yhdistyksen toimisto sijaitsee Kankaanpäässä. Al-Anon  julkaisee kuukausittain ilmestyvää lehteä nimeltä Tietoavain sekä maailmanpalvelukokouksen hyväksymää Al-Anonin jäsenten kirjoittamaa kirjallisuutta.
Al-Anonin ainoa tarkoitus on siis alkoholistien läheisten auttaminen ja perheiden selviytymisen tukeminen. Se tapahtuu vertaistukea antavien Al-Anon-ryhmien ja Al-Anonin kirjallisuuden avulla. Viikoittain kokoontuviin ryhmiin voi tulla ilman ennakko-ilmoittautumista, ilman valmistautumista tai hoitosuunnitelmaa, ilman lähetettä, maksusitoumusta tai rahaa, nimettömänä ja silloin kun haluaa ja niin usein kuin haluaa.
El-Anon toimii sähköpostiryhmänä. Ryhmistä saa parhaiten tietoa Al-Anonin kotisivuilta www.al-anon.fi. Al-Anonilla on myös auttava puhelin, joka toimii useilla paikkakunnilla.
Alateen ja Al-Anon aikuiset lapset

Alkoholiperheiden nuorille, teini-ikäisille alkoholistin läheisille on Alateen-ryhmät sekä nuorille tarkoitettu chat-ryhmä Alateen Kolo. Jokaisessa Alateen-ryhmässä on läsnä kummina Al-Anonin aikuinen jäsen. 
Lisäksi toimii Al-Anon aikuiset lapset -erityisryhmiä, jotka on tarkoitettu lähinnä alkoholistien aikuisille lapsille.
Kirjallisuutta

Päivä kerrallaan Al-Anon perheryhmässä.  Hämeenlinna:  Al-Anon Kustannus r.y..
Rohkeutta muuttua : päivä kerrallaan II Al-Anon perheryhmässä.  Riihimäki:  Al-Anon keskuspalvelu ry.  ISBN 951-95637-8-4
Löydä oma polkusi : Al-Anonin askeleet, perinteet ja käsitteet.  Riihimäki:  Al-Anon keskuspalvelu ry.  ISBN 978-952-5438-15-4
Al-Anon toimii : työkaluja alkoholistien perheille ja ystäville.  Riihimäki:  Al-Anon Keskuspalvelu ry, 2003.  ISBN 952-5438-05-8
Uskallan olla minä : työkaluja alkoholiperheiden nuorille.  Riihimäki:  Al-Anon Keskuspalvelu ry, 2006.  ISBN 952-5438-07-4  - Virh. ISBN-tunniste 978-952-5438-07-4
Vihkosia

Alateenissa keskustellaan iskulauseista
Alateenissa keskustellaan tyyneydestä
Alkoholismi, kieltämisen karuselli
Alkoholistien aikuiset lapset toipuvat Al-Anonissa
Alkoholistin äidille ja isälle
Jos rakastat alkoholistia
Juoko vaimosi liikaa
Kummisuhde - mistä siinä on kyse?
Kun läheinen raitistuu - uusi mahdollisuus
Miksi olemme Al-Anonissa nimettömiä?
Opas alkoholistin perheelle
Palvelun käsitteet - Al-Anonin salainen aarre
Tervetuloa Al-Anoniin - tietoa tulokkaalle
Tätä on irrottautuminen Al-Anonissa
Aiheesta muualla

Al-Anon
Al-Anon-kirjallisuutta (Arkistoitu – Internet Archive)
Al-Anon-ryhmät (Arkistoitu – Internet Archive)
Alateen Kolo -chattiryhmä
El-Anon: Suomenkielinen Al-Anon -sähköpostiryhmä (Arkistoitu – Internet Archive)
Kansainväliset Al-Anon-sivut (englanniksi) (espanjaksi) (ranskaksi)
Tango

Tangotanssijoita Montevideossa.
Tango on tanssi, joka syntyi 1800-luvulla Buenos Airesissa Argentiinassa ja Montevideossa Uruguayssa. Tanssiin liittyy samanniminen musiikkityyli.
Tanssiminen

Tangossa mies vie, ja nainen tanssii miehen käsivarsien otteessa, joka tangoon lainattiin valssista. Kumpikin tanssija kuitenkin liikkuu yhtä paljon. Tanssijat liikkuvat vastapäivään. Mies liikkuu kävellen ja pysähdellen, ja ohjaa naista pitämällä oikeaa kättään naisen selällä. Nainen vastaa miehen aloitteisiin luovasti ja aktiivisesti jalkaliikkeillä, pyörähdyksillä ja käännöksillä. Askeliin kuuluu improvisaatiota, mutta liikkeet ovat standardisoituja. Tanssisalien tango on kokonaan improvisoitua, koska tanssijat vaihtavat partneria tanssien välillä. Ammattilaistanssijoiden liikkeet ovat koreografioituja ja hyvin koristeellisia.
Musiikki

Tangomusiikin rytmit tulevat Andalusiasta ja Afrikasta, ja melodiat Italiasta. Tangomusiikki oli aluksi eloisaa, mutta 1920-luvulla siitä oli jo tullut vahvasti melankolista. Samalla 2/4-tahtilaji oli korvautunut esimerkiksi 4/4:llä tai 4/8:lla.
Tangomusiikin aiheena on lähes aina rakkaus tavalla tai toisella, ja tanssi ilmentää dramatiikkaa ja intohimoa.
Latinalaisamerikkalainen tango

Tangon syntyyn vaikuttivat niin Etelä-Amerikan eurooppalaiset, afrikkalaiset kuin intiaanienkin kulttuurit. Sana tango tulee Afrikan bantukielistä ja tarkoittaa rumpuja tai tanssillisia kokoontumisia. Sanalla on tarkoitettu Etelä-Amerikassa 1700-luvulta asti monenlaisia tanssin ja musiikin muotoja.
Aluksi tangoihin ei kuulunut tanssiparin välistä kosketusta. Nykymuotoinen tango syntyi vuosina 1860–1890 kaupunkilaistanssina Río de la Platan alueella Argentiinan pääkaupungissa Buenos Airesissa ja Uruguayn pääkaupungissa Montevideossa. Sitä ennen alueen eurooppalaisperäinen väestö oli tanssinut menuettia, gavottia, kontratanssia ja katrillia sekä 1840-luvulta alkaen myös valssia, polkkaa, masurkkaa ja sottiisia. Buenos Airesissa oli tuolloin vielä suuri afrikkalaisvähemmistö, ja 1830-luvulla afroargentiinalaiset tanssit alkoivat tulla suosituksi teatterissa. Afrikkalaisista tansseista tango sai liikkeen ja kadenssin sekä tanssijoiden kaartuvat asennot. Myös tangon kaikkien liikkeiden pohjana oleva ocho-kuvio tulee mustien candombe-tanssista.
Aluksi milonga tangoa soitettiin 2/4-tahtilajissa ja säestettiin viululla, kitaralla ja huilulla, joskus myös harpulla. Myöhemmin mukaan tulivat mandoliini, klarinetti, piano ja harmonikka. 1900-luvun taitteessa soittimiin lisättiin bandoneón, suuri harmonikka. 1910-luvulla tango-orkesteriin lisättiin vielä kontrabasso, sello ja alttoviulu. Tuolloin lähinnä habanerasta ja milongasta vaikutteita saanut tanssi alkoi saada myös italialaisia vaikutteita.
Tangoa tanssiittin kaupunkien kortteleissa ja esikaupungeissa, niin bordelleissa kuin patioillakin. Sitä pidettiin kauan marginaalisena, moraalittomana ja siveettömänä tanssina, ja Buenos Airesin yläluokka torjui sen, vaikka vauraiden perheiden vesat tanssivatkin sitä bordellikäynneillään.
Tango saapui Pariisiin vuonna 1907, ja levisi sieltä muihin Euroopan pääkaupunkeihin sekä New Yorkiin. Niiden aristokraattisissa tanssihuoneissa tangosta tuli säädyllinen ja tyylitelty tanssi, josta oli jätetty pois vihjailevat asennot. Kun näin siistitty tango palasi Buenos Airesiin, myös kaupungin yläluokka alkoi tanssia sitä. Keskiluokan tanssisaleissa tanssittiin tango lisciota, jossa tangon monimutkaiset askeleet oli jätetty pois. Näin syntyi sulava tango de salón, joka mahtui tanssisalien ahtaille parketeille. Monimutkaisempia tangoaskeleita nähtiin edelleen tango fantasía -tyylissä tanssinäytöksissä, joissa oli enemmän tilaa.
Tango oli noussut 1920-luvulla suosituksi niin Buenos Airesin keskustassa kuin laitakaupungillakin. Keskustan tango oli tyyliteltyä, mutta laitakaupungilla monimutkaisempaa. Tango muuttui jälleen 1940-luvulla, kun maakunnista muutti paljon ihmisiä Buenos Airesiin. Tanssin suosio kääntyi laskuun 1950-luvulta alkaen.
Latinalaisamerikkalainen tango julistettiin vuonna 2009 Unescon aineettomaksi kulttuuriperintökohteeksi.
Saksalainen tango

Saksassa ja Keski-Euroopassa tangon tempo on nopeahko, tyyli suhteellisen reipas ja poljento marssimainen. Haikeutta on havaittavissa.lähde? Monet lähde? katsovat saksalaistyyppisen tangon poikkeavan suomalaista tangoa enemmän argentiinalaisesta tyylistä.
Kilpatanssitango

Kilpatanssina nelijakoinen tango luetaan vakiotansseihin yhdessä valssin, wieninvalssin, quickstepin ja foxtrotin kanssa. Musiikin tulee olla kilpailuissa tempoltaan 100–134 iskua minuutissa. Kilpatangossa pyritään staccato-maiseen askellukseen toisin kuin muissa vakiotansseissa, jossa liikkeen tulee olla jatkuvaa. Tango poikkeaa muutoinkin muista vakiotansseista, sillä askeleet kohdistuvat latinalaistanssien tapaan lattiaa kohden eivätkä tanssisuuntaan (”lattian päällä liidellen”). Tanssiasento poikkeaa myös muista vakiotansseista. Miehen oikea käsi menee pidemmälle naisen selkään, vasemman käden ote naisen oikean käden kanssa pidetään selvästi alempana ja polvet ovat hieman koukussa eli pari tanssii alempana (tangossa normaalisti tanssitaan alempana kuin foksissa). Asento pysyy myös koko tanssin ajan alhaalla, nousuja ja laskuja ei juuri esiinny.
Kilpatanssissa noudatetaan Suomen Tanssiurheiluliiton sääntöjä, joissa on määritelty erikseen eri taitoluokissa sallitut kuviot.
Kirjallisuutta

Kärjä, Antti-Ville & Åberg, Kai (toim.): Tango Suomessa. Nykykulttuurin julkaisu nro 108, 2012.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tango Wikimedia Commonsissa
fin.tango.info
Amigos del Tango -yhdistyksen sivusto
Tangon perusaskelkuvio.
MBLAQ

MBLAQ on korealainen poikayhtye, jonka perusti korealainen r'n'b-laulaja Rain edustamalleen J.Tune Entertainment -levymerkille. Yhtye esiintyi ensimmäistä kertaa 9. lokakuuta 2009 Rainin "Legend of Rainism" -konsertissa. Yhtye julkaisi 14. lokakuuta ensimmäisen singlensä; "Just BLAQ":n, josta tuli listahitti Etelä-Koreassa. Sana MBLAQ on akronyymi, ja se tarkoittaa sanoja "Music Boys Live in Absolute Quality". Yhtye tunnetaan etenkin "Oh Yeah" -hitistään.
Jäsenet > Aktiiviset jäsenet > Seungho (승호)

Koko nimi: Yang Seungho (양승호)
Syntymäaika: 16. lokakuuta 1987 (ikä 37)
Asema: Yhtyeen johtaja (leader), laulu (main)
Jäsenet > Aktiiviset jäsenet > G.O (지오)

Koko nimi: Jung Byunghee (정병희)
Syntymäaika: 5. marraskuuta 1987 (ikä 37)
Asema: laulu (main)
G.O. on entinen eteläkorealaisen TYKEYS-bändin jäsen, kolmehenkinen yhtye joka debytoi vuonna 2007.
Jäsenet > Aktiiviset jäsenet > Lee Joon (이준)

Koko nimi: Lee Changsun (이창선)
Syntymäaika: 7. helmikuuta 1988 (ikä 37)
Asema: laulu, face of the group
Joon näytteli Hollywood-elokuvassa Ninja Assassin, esittäen nuorempaa Rainin hahmoa Raizoa.
Jäsenet > Aktiiviset jäsenet > Cheondoong / Thunder (천둥)

Koko nimi: Park Sanghyun (박상현)
Syntymäaika: 7. lokakuuta 1990 (ikä 34)
Asema: rap
Cheon Doong (korealainen termi ukkoselle) on 2NE1 vokalistin Sandara Parkin nuorempi veli. Cheon Doong oli treenattavana Loen Entertainmentilla, mutta vaihtoi Rainin J.Tune:siin ja korvasi Sang Baen (상배) MBLAQ:n jäsenenä kun tämä lähti ennen yhtyeen debyyttiä.
Jäsenet > Aktiiviset jäsenet > Mir (미르)

Koko nimi: Bang Chulyong (방철용)
Syntymäaika: 10. maaliskuuta 1991 (ikä 33)
Asema: rap (main)
Mir on eteläkorealaisen näyttelijän Go Eun Ahin nuorempi veli. Hiljattain Mir liittyi Makbanshiin (kor. 아이돌 막내반란시대, kirjaimellisesti Nuorimpien idoleiden kapina) yhdessä muiden idoliryhmien nuorimpien kanssa, kuten 2AM, FT Island, U-kiss, T-Max, sekä Mighty Mouth.