stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Taustaa > Saksan suunnitelmat

Saksa oli myös Suomen valtionjohdon tietämättä suunnitellut laajempaa väliintuloa sisällissotaan. Kyseessä oli maan omia etuja palvellut maailmanpoliittinen operaatio, joka kytkeytyi Venäjän reunavaltioiden sisäiseen tilanteeseen. Saksa tuki niiden itsenäistymispyrkimyksiä tarkoituksenaan Neuvosto-Venäjän heikentäminen, jotta itärintaman sotatoimet saataisiin loppumaan. Koska Ympärysvallat olivat asettaneet Saksan kauppasaartoon ja länsirintama oli pysähtynyt paikoilleen, itärintaman vaikutuspiiriin kuuluneet alueet olivat ainoita, joista Saksa pystyi hankkimaan tarvitsemiaan taloudellisia resursseja. Suomi puolestaan oli itsenäisyysjulistuksestaan huolimatta Saksan sodankäynnin suhteen edelleen osa Venäjän keisarikuntaa. Suomen raaka-ainevaroista kiinnostusta herättivät erityisesti metsät, malmit ja kosket. Niiden ohella maa oli hyödyllinen Neuvosto-Venäjää vastaan tehtävien operaatioiden tukialueena, josta suunniteltiin hyökkäystä bolševikkien hallitsemaan Pietariin, kun ympärysvallat oli ensin kukistettu länsirintamalla. Saksa halusi myös Suomen rautateiden kautta pääsyn Pohjois-Ruotsin malmikentille ja myöhemmässä vaiheessa mahdollisuuden iskeä Murmanskin alueella olleita brittijoukkoja vastaan Pohjois-Suomesta käsin.
Saksan ja Neuvosto-Venäjän väliset rauhanneuvottelut katkesivat 10. helmikuuta, jolloin bolševikkihallitus irrottautui sodasta yksipuolisesti. Maiden välillä oli joulukuusta 1917 asti vallinnut aselepo, ja nyt saksalaiset olettivat, että Neuvosto-Venäjä yrittää ainoastaan hankkia itselleen hengähdystaukoa ennen uusien sotatoimien aloittamista. Tämän vuoksi Saksan hallitus vaati, että aselepo on sanottava irti ja sotaa jatkettava välittömästi. Välttyäkseen avoimesta hyökkäyksestä seuraavasta sisäpoliittisesta kriisistä hallitus päätti 13. helmikuuta turvautua Venäjän läntisten alueiden separatistisiin liikkeisiin. Suomen, Ukrainan, Liivinmaan ja Viron haluttiin kutsuvan saksalaiset pelastamaan maansa bolševikkien kynsistä. Kenraali Ludendorffin kehotuksesta Suomen Berliinin edustajat Edvard Hjelt ja Rafael Erich laativat seuraavana päivänä kirjeen sotilaallisen avun pyytämisestä, jonka Svinhufvud allekirjoitti vuorokautta myöhemmin.
Saksan suunnitelmat Suomeen tehtävästä interventiosta oli valmiina jo 18. helmikuuta, jolloin myös itärintaman sotatoimet aloitettiin uudelleen. Suunnitelman mukaan maihinnousu tehtäisiin Raumalle ja Porin Mäntyluotoon. Purjehtiminen länsirannikolle Ahvenanmaan ohitse oli kuitenkin vaarallista, mikäli saaret olisivat venäläisten hallussa. Tämän vuoksi saksalaiset päättivät ensimmäisenä miehittää Ahvenanmaan, jota käytettäisiin myös Manner-Suomeen tehtävän maihinnousun tukialueena. Jääolosuhteiden helpottaessa Raumalle tai Poriin oli tarkoitus lähettää 5–6 pataljoonan vahvuinen osasto, joka etenisi rautateitä pitkin nopeasti sisämaahan. Punaisten kukistamisen jälkeen Saksan ja Suomen armeijat olisivat suunnitelman mukaan muodostaneet yhdessä sotilaallisen uhan Neuvosto-Venäjän sivustaan.
Taustaa > Vaikutus sodan kulkuun

Vaikka saksalaisjoukot oli muodollisesti alistettu Mannerheimille, niiden tosiasiallinen päällikkö oli retkikuntaa johtanut kenraalimajuri von der Goltz, joka suunnitteli ja toteutti sotatoimet itsenäisesti. He tapasivat ensimmäistä kertaa Mikkelissä sijainneessa valkoisten päämajassa vasta punaisten antautumisen jälkeen toukokuun alkupuolella. Huonojen lennätinyhteyksien johdosta Vaasassa kokoontunut senaatti ei myöskään ollut selvillä saksalaisjoukkojen etenemisestä Etelä-Suomessa. Saksan väliintulolla oli kuitenkin suuri vaikutus Mannerheimin sodankäyntisuunnitelmiin, sillä hän kiiruhti Tampereen valtausta todistaakseen, etteivät valkoiset tarvinneet sodan voittamiseen ulkopuolisten apua. Mannerheimin oli myös pystyttävä osoittamaan punaisten tappio omien joukkojensa ansioksi, tai muutoin hallituksen saama valta näyttäisi saksalaisilta saadulta lahjalta. Tämän vuoksi hän kiirehti operaatiota, vaikkei joukkojen ryhmitys ollut valmis, ja valtaukseen sisältyi suuria riskejä.
Tampereen kukistumisen ja saksalaisten maihinnousun myötä punaisten johto jätti Helsingin 9. huhtikuuta ja vetäytyi Viipuriin. Tämän jälkeen valkoiset pystyivät keskittämään omat voimansa Karjalan rintamalle, sillä saksalaiset huolehtivat sodankäynnistä Etelä-Suomessa, millä oli suuri merkitys lopputuloksen kannalta. Väliintulo ei kuitenkaan ratkaissut sotaa, sillä ratkaisevana pidetty Tampereen taistelu oli maihinnousun aikaan jo kääntynyt valkoisten eduksi. Sen sijaan Saksan apu nopeutti olennaisesti valkoisten voittoa. Ilman sitä taistelut olisivat mahdollisesti venynyt jopa kuukausia ja samalla kostonkierteestä olisi tullut vielä kauheampaa. Lisäksi punaiset olisivat sodan pitkittyessä saattaneet saada apua Venäjän bolševikeilta. Saksan väliintulon katsotaan myös säästäneen Helsingin Tampereen kaltaisilta raskailta taisteluilta ja niitä seuranneilta joukkoteloituksilta.
Sotatoimet Länsi-Uudellamaalla, Helsingin seudulla ja Kanta-Hämeessä > Maihinnousu Hankoon

Itämeren-divisioonan kuljetusalukset lähtivät liikkeelle Danzigista 31. maaliskuuta ja saapuivat Hangon edustalle aamupäivällä 3. huhtikuuta. Ennen ankkuroitumistaan divisioona miehitti kaupungin edustalla sijaitsevan Russarön linnakkeen, jonne jääneet 30 venäläistä antautuivat vaastarintaa tekemättä. Vaikka punaiset olivat tietoisia saksalaisten tulosta, he olivat poistuneet Hangosta jo hyvissä ajoin. Venäläiset merisotilaat sen sijaan sytyttivät satamassa olleet neljä sukellusvenettä ja niiden tukialuksen tuleen, jotteivät ne joutuisi saksalaisten käsiin. Ensimmäiset laivat kiinnittyivät laituriin aamuseitsemältä, ja puolen tunnin kuluttua Hangon vesitornin huipulla liehui Saksan lippu, kun taas raatihuoneen lipputankoon nostettiin Suomen leijonalippu. Valkoisten kannattajissa saksalaisten maihinnousu herätti suurta innostusta, ja heitä olikin vastaanottamassa muun muassa torvisoittokunta. Hangossa olleet punaisten vangit vapautettiin ja heidän tilalleen otettiin noin sata kaupunkiin jäänyttä punaisten kannattajaa, jotka sijoitettiin satamassa toimineen siirtolaistoimiston tiloihin. Kaupunkiin rantautuneiden saksalaisjoukkojen keskuudessa esiintyi myös kurittomuutta, sillä he tyhjensivät Hangon keksitehtaan varaston.
Vaikka bolševikkihallitus oli jo 17. helmikuuta määrännyt Helsingissä olleet aluksensa vetäytymään Kronstadtin saarelle, Itämeren laivaston jäämarssiksi kutsuttu operaatio oli viivästynyt niin, että maalis-huhtikuun vaihteessa osa aluksista oli vielä Helsingissä. Maihinnousu sai venäläiset huolestumaan laivoistaan, minkä vuoksi he lähettivät edustajansa Hankoon neuvottelemaan saksalaisten kanssa. Saksalaisten ja venäläisten välillä solmittiin 5. huhtikuuta Hangon sopimus, jonka mukaan Helsingissä olleet sota-alukset poistuisivat 7. huhtikuuta lähtien ja kaupunkiin vielä valtauksen alettua jääneet pysyttelisivät puolueettomina.
Sotatoimet Länsi-Uudellamaalla, Helsingin seudulla ja Kanta-Hämeessä > Hämeenlinnan valtaus

Eteneminen pohjoiseen jatkui Riihimäeltä 25. huhtikuuta. Viialan punakaartin päällikkö Topias Harju oli määrännyt puolustuslinjan pääradan ja Pietarin radan välille Ryttylästä Oittiin, mutta se murtui jo seuraavana päivänä, jonka jälkeen saksalaiset pääsivät vapaasti Leppäkosken ja Turengin kautta Hämeenlinnan tuntumaan. Kaupunkia ryhdyttiin saartamaan etelästä käsin noin kello 13. Pari tuntia myöhemmin saksalaisten tykistö avasi tulen naapuripitäjän Vanajan puolella sijainneesta Miemalan kylästä. Hämeenlinnan rautatieasema tuhoutui, kun ratapihalla seisonut punaisten ammusvaunu räjähti kranaatin osumasta ja tykistötuli vaati myös kahden valkoisten kannattajiin kuuluneen naisen hengen.
Hämeenlinnassa oli hyökkäyksen alkaessa noin 4 000 – 5 000 punapakolaista, jotka olivat saapuneet eri puolilta Etelä- ja Länsi-Suomea. Kaupungin halki oli kulkenut edeltävien parin viikon aikana ainakin 25 000 pakolaista. Kun saksalaiset lähestyivät Hämeenlinnaa idästä, viimeiset pakolaiset jättivät kaupungin ainoaa jäljellä ollutta reittiä pitkin, joka johti pohjoiseen kohti Hauhoa. Punakaartilaiset suojasivat lähinnä naisista, lapsista ja vanhuksista koostunutta pakolaiskolonnaa siirtymällä keskustan itäpuolelle Vanajan Idänpään kylään, jossa he yrittivät pidätellä Harvialan suunnasta eteneviä saksalaisia. Lähes kokonaan tuhoutuneen kylän lisäksi saksalaiset ampuivat tykistöllään myös kaupungista pakenevaa kolonnaa. Ainakin 20 ihmistä sai surmansa ennen kuin punaiset olivat poistuneet Hattulan suuntaan. Saksalaisten marssiessa keskustaan hieman ennen kello viittä iltapäivällä kaupunki oli jo käytännössä tyhjentynyt punakaartilaisista, eikä paikalla ollut enää kuin pieni määrä pakolaisia. Saksalaiset eivät kärsineet Hämeenlinnan valtauksen yhteydessä miehistötappioita.
Sotatoimet Länsi-Uudellamaalla, Helsingin seudulla ja Kanta-Hämeessä > Lammin, Hauhon ja Tuuloksen taistelut

Hämeenlinnan valtauksen jälkeen saksalaiset joutuivat Kanta-Hämeessä vielä kolmeen taisteluun itään pyrkiviä punapakolaisia vastaan. Pakolaiset olivat aluksi jatkaneet Hämeenlinnasta suoraan itään Lammille tarkoituksenaan jatkaa edelleen kohti Lahtea. Kun saksalaiset katkaisivat reitin, pakolaisten oli pakko kiertää Lammille pohjoisesta Hauhon ja Tuuloksen kautta. Ensimmäinen taistelu käytiin 26. huhtikuuta, jolloin saksalaisten aikomuksena oli miehittää Lammin ja Tuuloksen välinen alue. Lammin kirkonkylässä oli tuhansien siviilien lisäksi satoja Länsi-Suomesta vetäytyneitä punakaartilaisia, jotka suojasivat kylästä poistuvia pakolaisia. Saksalaiset hyökkäisivät Lammille etelästä käsin, kunnes punaiset lopulta vetäytyivät viimeisten pakolaisen perässä noin kolme tuntia kestäneen taistelun jälkeen. Yhteenotossa kaatui kymmenen saksalaista ja ainakin parikymmentä punaista.
Vuorokautta myöhemmin käytiin toinen taistelu Hauholla, jonne Hämeenlinnasta oli kiertänyt noin 4 000 – 5 000 punapakolaista, joukossaan myös aseistettuja punakaartilaisia. Ylivoimasta huolimatta kapteeni Hjalmar Södermanin komentama valkoisten osasto yritti aamupäivällä vallata kylän 60:stä saksalaisesta koostuvan polkupyöräosaston tukemana. Punaiset kuitenkin löivät hyökkääjät takaisin ja aiheuttivat vastapuolelle lähes 50 kaatuneen tappiot.
Viimeinen taistelu käytiin seuraavan illan ja yön aikana Tuuloksen Syrjäntaan kylässä, jonne Hauholta liikkeelle lähtenyt pakolaiskolonna saapui noin kello 21. Saksalainen eskadroona oli yrittänyt pysäyttää punaiset jo Hauhon Kokkilan kylässä, mutta joutui lopulta perääntymään heidän edeltään Syrjäntakaan. Kylässä oli myös Hämeenlinnasta saapunut majuri Lothar von Brandensteinin komentama 400 miehen osasto, jonka tarkoituksena oli katkaista pakolaisten tie. Saksalaiset olivat kaivautuneet asemiinsa Syrjäntaan kylässä sijaitsevan maantieristeyksen ympäristöön, jonne punaiset aloittivat rynnäkkönsä tykistökeskityksen jälkeen. Taisteluun osallistui myös runsaasti naiskaartilaisia. Alakynteen jääneille saksalaisille lähetettiin Hämeenlinnasta apuvoimia, mutta ne eivät päässeet perille, vaan juuttuivat taisteluun punaisten sivustaa vastaan Pannujärven kylässä pari kilometriä Syrjäntaan lounaispuolella. Punaiset hyökkäsivät koko yön, kunnes saksalaiset lopulta jättivät asemansa aamun valjetessa ja pakoreitti avautui noin kymmenen tunnin ajaksi. Suurin osa punaisista pääsi jatkamaan matkaansa kohti Lahtea, jossa he kuitenkin jäivät saartorenkaaseen yhdessä parinkymmenen tuhannen muun punaisen kanssa vain vuorokautta myöhemmin.
Syrjäntaassa tehdyn läpimurron johdosta Lammin miehittäneet saksalaiset päättivät 29. huhtikuuta vetäytyä etenevien punapakolaisten alta. Lähtiessään he sytyttivät tuleen kirkon kellotapulissa olleen punaisten asevaraston, josta liekit levisivät koko kylään ja noin puolet sen rakennuksista tuhoutui, mukanaan muun muassa keskiaikainen Lammin kirkko.
Sotatoimet Itä-Uudellamaalla, Kymenlaaksossa ja Päijät-Hämeessä > Maihinnousu ja Kymenlaakson taistelut

Eversti Otto von Brandensteinin johtama noin 3 000 miehen vahvuinen toinen maihinnousuosasto koottiin maaliskuun lopussa Tallinnassa, josta se oli alun perin tarkoitus laivata Kotkaan. Maihinnousuun liittyen Porvoon suojeluskuntaan kuulunut T. J. Ketonen oli jo maaliskuun alussa saanut saksalaisten Tallinnan esikunnalta luvan vallata Suursaaren, jonne sijoitetut parikymmentä venäläistä luovuttivat saaren ilman vastarintaa ja poistuivat. Tämän jälkeen jäänmurtaja Tarmo kuljetti paikalle muutaman kymmenen miehen saksalaisosaston, jonka tarkoitus oli turvata Kotkan maihinnousu valtaamalla Rankin saarella ollut venäläinen rannikkopatteri. Ajatuksesta kuitenkin luovuttiin, kun selvisi, että linnoitus oli 200 punakaartilaisen miehittämä, ja näin maihinnousu päätettiin siirtää Loviisaan. Alkuperäisen suunnitelman mukaan tarkoitus oli edetä Kotkasta pohjoiseen ja katkaista Pietarin rata Kouvolassa. Nyt päämääräksi vaihtui 60 kilometriä lännempänä sijaitseva Lahti, jonne oli Loviisasta pidempi matka kuin Kotkasta Kouvolaan, mutta toisaalta sieltä oli helpompi pitää yhteyttä samaan aikaan Helsingistä pohjoiseen etenevään Itämeren-divisioonaan.
Osasto Brandensteinin ensimmäinen kuljetusosasto lähti Tallinnasta varhain aamulla 7. huhtikuuta ja nousi maihin Loviisan Valkossa noin kello 12 kohtaamatta punaisten vastarintaa. Matkallaan saksalaiset miehittivät myös Lavansaaren. Osaston lähettäminen tuli yllätyksenä kenraali von der Goltzille, sillä hän sai tietää asiasta vasta maihinnousun jälkeen. Myös tiedonkulku valkoisten suuntaan takkuili, sillä uutinen Loviisan maihinnoususta saavutti Mannerheimin 15. huhtikuuta, jolloin saksalaiset olivat jo katkaisseet Pietarin radan Uudessakylässä.
Maihinnousua seuranneena aamuna noin 300 miehen vahvuinen tiedusteluosasto suuntasi Kotkan länsipuolelle Kymiin, jossa se hyökkäsi punaisten tukikohtanaan pitämään Kyminlinnaan. Illalla käydyssä taistelussa saksalaiset kuitenkin lyötiin takaisin. Yön pimetessä he perääntyivät noin 15 kilometrin päähän Kymijoen rannalla sijaitsevalle Ahvenkoskelle, jonne punaiset seurasivat 10. huhtikuuta. Saksalaiset perääntyivät edelleen takaisin Loviisan suuntaan Taasianjoelle ja perustivat sinne puolustusasemansa, kun taas punaiset pysyivät Ahvenkoskella. Tämän jälkeen Osasto Brandenstein keskittyi Lahden valtaukseen ja Kymenlaakson rintama jäi paikoilleen yli kahden viikon ajaksi.
Sotatoimet Itä-Uudellamaalla, Kymenlaaksossa ja Päijät-Hämeessä > Sotatoimet päättyvät Ahvenkoskella

Kymenlaakson rintama jäi 10. huhtikuuta paikoilleen vajaan kahden viikon ajaksi. 22. huhtikuuta saksalaiset etenivät Tesjoelta uudelleen Ahvenkoskelle ja aloittivat seuraavana aamuna hyökkäyksen punaisten asemia vastaan. Taistelu jatkui parin päivän ajan, mutta punaisten linjat kestivät. He vetäytyivät lopulta 25. huhtikuuta joen itäpuolelle, minkä jälkeen saksalaiset asettuivat länsirannalle ja rintama vakiintui jälleen viikon ajaksi.
Lahden kukistumisen jälkeen Kymenlaakson punaiset solmivat aselevon ja aloittivat antautumisneuvottelut saksalaisten kanssa 3. toukokuuta. Tehdyn sopimuksen mukaan aseensa luovuttaneet rivimiehet päästettäisiin vapaaksi ja ainoastaan päällystö vangittaisiin. Punaiset antautuivat ja luovuttivat aseensa saksalaisille Ahvenkoskella 5. toukokuuta, jonka jälkeen sisällissodan sotatoimet olivat ohitse. Lupauksista huolimatta miehistöä ei kuitenkaan laskettu vapaaksi, vaikka saksalaiset olisivat tähän suostuneetkin. Valkoiset teloittivat punaisten esikunnan jäsenet, komppanianpäälliköt sekä työväenjärjestöjen johtohenkilöt Loviisassa Svartholman linnoituksen raunioilla, ja muut punakaartilaiset lähetettiin vankileireille.
Tappiot

Saksalaisten tappiot olivat yhteensä 360 kaatunutta, joista 348 kuoli välittömästi taisteluissa ja 12 myöhemmin haavoittuneina. Lisäksi kuusi saksalaista sai surmansa erilaisissa onnettomuuksissa Ahvenanmaan miehityksen aikana. Keisarillisen laivaston tappiot olivat yhteensä 21 kuollutta. Tämän lisäksi 123 saksalaista hukkui 16. lokakuuta, kun joukkoja kotiuttamassa ollut S/S Habsburg ajoi miinaan ja upposi Tallinnan edustalla.
Saksalaisia vastaan käydyissä taisteluissa kaatui noin 1 500 punaista, mutta osa on todellisuudessa teloitettuja. Heidän tiedetään teloittaneen noin 100 punaista. Saksalaisilla oli määräys luovuttaa vangit suomalaisille oikeuslaitoksen tuomittaviksi, kun taas valkoiset usein ampuivat vankinsa välittömästi. Kurinalaisen saksalaisen sotaväen tiedettiin yleisestikin kohtelevan vankeja inhimillisemmin, joten punaiset antautuivat mieluummin heille.
Muistomerkkejä

Taisteluissa kaatuneita saksalaisia on haudattu useille eri paikkakunnille. Suomalaisten pystyttämät muistomerkit on yleensä sijoitettu näkyville ja arvokkaille paikoille, esimerkiksi kirkkomailla olevat hautapaikat ovat usein joko kirkon tai hautausmaan pääsisäänkäyntien tuntumassa. Saksan Helsingin-suurlähetystö ja historioitsija Agilolf Keßelring kartoittivat Suomessa olevia muistomerkkejä vuonna 2012. Keßelringin mukaan niissä olevat nimet sisältävät usein kirjoitusvirheitä ja joissakin tapauksissa sama nimi löytyy useammasta haudasta, joten muistomerkkien sisältämät tiedot eivät välttämättä ole luotettavia.
Kenties tunnetuin muistomerkki on vuonna 1921 Itämeren-divisioonan maihinnousun kunniaksi pystytetty Hangon vapaudenpatsas. Se poistettiin valvontakomission määräyksestä 1946, mutta pystytettiin uudelleen vuonna 1960. Tunnetuin hautapaikka on Helsingin Vanhassa kirkkopuistossa, jonne haudattiin Helsingin valtauksen yhteydessä kaatuneita saksalaissotilaita. Vuonna 1920 puistoon pystytettiin Gunnar Finnen ja J. S. Sirénin suunnittelema muistomerkki, johon on kaiverrettu 86 saksalaissotilaan nimet. Kaikkia ei kuitenkaan ole haudattu Vanhaan kirkkopuistoon. Pääkaupunkiseudulla on hautamuistomerkkejä myös Toukolassa, Etelä-Haagassa, Leppävaarassa sekä Helsingin pitäjän kirkon hautausmaalla. Lisäksi Helsingin Tähtitorninmäellä on Gunnar Finnen suunnittelema höyrylaiva Habsburgin uppoamisessa hukkuneiden muistomerkki. Hyvinkään taistelussa kaatuneista saksalaisista 15 on haudattu rautatieasemaa vastapäätä sijaitsevaan puistoon, jossa on myös vuonna 1921 paljastettu muistomerkki.
Syrjäntaan taistelussa kaatuneet saksalaiset haudattiin aluksi Hämeenlinnan Tähtipuistoon, jonka keskelle pystytettiin myös hautamuistomerkki. 1960-luvulla vainajat ja muistomerkki siirrettiin vanhalle hautausmaalle, kun Sibeliuksenpuistoksi nimettyyn puistoon alettiin suunnitella Sibeliuksen patsasta. Samassa yhteydessä Pannujärvellä käydyssä yhteenotossa kaatuneet yksitoista saksalaista on haudattu Hämeenlinnaan johtavan tien varrelle, ja Lammin taistelussa kaatuneet Lammin kirkkomaalle, jonne pystytettiin muistomerkki vuonna 1920. Itämeren-divisioonan sotilaiden hautoja on myös ainakin Hangossa, Tammisaaressa, Karjaalla, Kirkkonummella, Tuuloksessa, Nurmijärvellä ja Riihimäellä.
Lahden taistelussa kaatuneiden saksalaisten hautamuistomerkki sijaitsee vanhalla hautausmaalla. Seitsemän Ahvenkoskella kaatunutta saksalaista on haudattu Ahvenkosken hautausmaalle, jossa on myös muistomerkki. Muita Osasto Brandesteinin sotilaiden hautoja on ainakin Loviisassa, Liljendalissa, Kouvolassa, Nastolassa, ja Orimattilassa.
Nauvon taistelussa kaatuneet seitsemän saksalaista haudattiin aluksi Korppoon kirkkomaalle. Kun Nauvossa ei ollut omia sankarivainajia, vaadittiin pian heidän siirtämistään paikkakunnalle, jotta myös Nauvoon saataisiin oma sankarihauta. Vaatimusta perusteltiin sillä, että saksalaiset olivat kaatuneet Nauvon kunnan puolella. Lopulta vainajat kaivettiin ylös ja haudattiin uudelleen Nauvon kirkkomaalle. Myös Maarianhaminaan on haudattu yksi saksalainen sotilas.
Sodan jälkeinen aika > Suomen ulkopolitiikan saksalaissuuntaus

Suomen senaatti perusti sodan jälkeisen ulkopolitiikkansa ns. saksalaissuuntauksen varaan, johon liittyi tiivis sitoutuminen Saksaan niin poliittisesti, taloudellisesti kuin sotilaallisestikin. Pääministeri Svinhufvud esitti juuri ennen sotatoimien päättymistä 4. toukokuuta kenraali Rüdiger von der Goltzille toivomuksen saksalaisjoukkojen jäämisestä Suomeen, mihin Saksan asevoimien ylijohto suostui 29. toukokuuta, kun kenraali Mannerheim oli eronnut armeijan ylipäällikön tehtävistä. Tämän seurauksena von der Goltzista tuli käytännössä Suomen todellinen hallitsija. Pyynnön taustalla oli ajatus, että Saksa auttaisi Suomea Itä-Karjalan valtauksessa, mihin ei kuitenkaan suostuttu, koska se oli ristiriidassa Saksan omien intressien kanssa.
Suomen poliittisen johdon ja Mannerheimin välille oli heti sodan päättymisen jälkeen syntynyt arvovaltakiista saksalaisten osuudesta sen lopputulokseen. Mannerheim loukkaantui senaatin 6. toukokuuta antamasta voitonjulistuksesta, jossa häntä ei mainittu lainkaan, ja järjesti vastavetona suuren voitonparaatin 16. toukokuuta. Helsingissä pidettyyn paraatiin ei kutsuttu lainkaan saksalaisia, vaan heidän sijaansa Mannerheim korosti pienen ruotsalaisen vapaaehtoisjoukon ansioita. Erimielisyydet kärjistyivät heti voitonparaatin jälkeen, kun saksalaismielinen Svinhufvud sai valtionhoitajan oikeudet. Mannerheim ei hyväksynyt solmittujen sopimusten mukaista armeijan ylipäällikön alistamista saksalaisille, eikä myöskään suunnitelmaa asettaa ylipäällikön rinnalle tasavertainen sotaministeri. Hän oli myös halukas hyökkäämään Pietariin ja lyömään bolševikit, johon Mannerheim uskoi saavansa ympärysvaltojen tuen. Saksa puolestaan halusi omien intressiensä vuoksi pitää bolševikit vallassa ja näin ollen pyrki hillitsemään suomalaisten hyökkäyshankkeita. Lopulta Mannerheim erosi ylipäällikön tehtävästä ja poistui maasta 1. kesäkuuta. Saksan Ruotsin lähettiläs seurasi ahkerasti Tukholmaan asettuneen Mannerheimin tekemiä matkoja ja arvuutteli tämän motiiveja. Lähettiläs oletti Mannerheimin tavoittelevan Pietarin vapauttamista ja pyrkivän sen jälkeen valkoisen Venäjän johtoon.
Kevään 1918 aikana porvarillisten piirien enemmistö ryhtyi ajamaan jo vahvistetun tasavaltalaisen hallitusmuodon hylkäämistä ja Suomen siirtymistä monarkiaan. Tasavaltalaisten johdossa olivat nuorsuomalaisten K. J. Ståhlberg ja maalaisliiton Santeri Alkio, mutta puolueista ainoastaan jälkimmäinen oli kokonaan tasavallan kannalla, joten monarkisteilla oli selkeä enemmistö sodan jälkeisessä tynkäeduskunnassa. 11. kesäkuuta senaatti antoi esityksen, jonka mukaan Suomesta tulisi perinnöllinen kuningaskunta. Esitys ei saanut eduskunnassa riittävää määräenemmistöä, mutta monarkistit ajoivat siitä huolimatta tavoitteensa läpi myöhemmin elokuussa vuoden 1772 hallitusmuodon nojalla. Senaatti oli Svinhufvudin johdolla etsinyt sopivaa henkilöä kuninkaaksi ja lopulta uudeksi hallitsijaksi pyydettiin Hessenin prinssi Friedrich Karlia. Myös saksalaisten omissa toiveissa oli saada hallitusmuoto, joka sitoisi Suomen mahdollisimman lujasti Saksaan.
Arkistolähteet

Saksan Itämeren-divisioonan arkistoa säilytettiin Potsdamin sota-arkistossa, joka tuhoutui liittoutuneiden pommituksessa huhtikuussa 1945. Suuri osa Itämeren-divisioonan arkistosta on kuitenkin tutkijoiden käytettävissä, kun Vapaussodan rintamamiesten liiton edustaja oli kolme vuotta aikaisemmin käynyt kopioimassa tärkeimmät asiakirjat Valtionarkistoon. Samassa yhteydessä tehdyt Suomessa palvelleiden saksalaissotilaiden haastattelut ovat myös tutkijoiden käytössä.
Kirjallisuutta

Hentilä, Marja-Liisa; Hentilä, Seppo: Saksalainen Suomi 1918.  Helsinki:  Siltala, 2016.  ISBN 978-952-23438-4-0
Hoppu, Tuomas: Vallatkaa Helsinki : Saksan hyökkäys punaiseen pääkaupunkiin 1918.  Helsinki:  Gummerus, 2013.  ISBN 978-951-20913-0-0
Kivijärvi, Erkki: Suomen vapaussota 1918. Ensimmäinen osa. Tapahtumat Helsingissä. Kustannusosakeyhtiö Ahjo, 1919.