stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Operaatio Valettu lyijy
Tulos

Hyökkäyksessä kuoli YK:n pakolaisapu UNRWA:n mukaan yli 1 300 palestiinalaista. Kuolleista ainakin puolet, mahdollisesti jopa kolme neljäsosaa oli siviilejä mukaan lukien 437 alle 16-vuotiasta lasta, 110 naista ja 123 miespuolista vanhusta. Kuolleissa oli lisäksi 14 lääkäriä sekä 4 toimittajaa.
90 000 palestiinalaista joutui kodittomiksi, joista yli 50 000 oli lapsia. Neljä YK:n avustussaattuetta joutui hyökkäyksen kohteeksi. Gazan alueen infrastruktuuria tuhoutui 1,9 miljardin dollarin arvosta. Noin 4 000 rakennusta tuhoutui täydellisesti ja 17 000 rakennusta osittain. Hyökkäyksessä tuhoutui 23 moskeijaa, 25 koulua, sairaalaa tai yliopistoa, 31 poliisiasemaa, 16 hallintorakennusta ja 1 500 tehdasta, työpajaa tai kaupparakennusta. YK:n rakennuksia vahingoittui 50 mukaan lukien paikallinen päämaja.
Tapahtuman jälkeen kuolleiden määrä oli propagandan kohteena. Kummankin osapuolen mukaan taisteluissa kuoli yli 1 300 ihmistä, mutta tähän lukuun sisältyvien menehtyneiden Hamas-taistelijoiden määrästä on kiistelty. Hamas itse ilmoitti menettäneensä vain 48 taistelijaa (noin kymmenestä tuhannesta), mutta Israelin puolustusvoimat ilmoitti vastaavaksi luvuksi vähintään 500.
Yhdysvaltalaiset lehdet raportoivat muita pienempiä lukuja, esimerkiksi CNN kertoi artikkeleissaan lapsiuhrien määräksi 159, joka on vain kolmannes YK:n luvuista (esimerkiksi U.N. chief: Gaza violence ’heartbreaking’). Palestiinalaisten kuolleiden nimilista löytyy organisaation Palestinian Centre for Human Rights sivustolta . YK:n humanitaarisesta avusta vastaava apulaispääsihteeri sanoi 28. tammikuuta, ettei palestiinalaisten antamia lukuja vastaan ole vakavasti otettavia vastaväitteitä.
Israel piti suurimpana voittonaan Gazasta ammuttujen rakettien määrän vähentymistä ja sitä, että se onnistui sulkemaan suuren osan Egyptistä johtavista tunneleista, joita sen mukaan käytettiin aseiden salakuljetukseen ja samalla taloussaarron kiertämiseen. Palestiinalaisten mukaan tunnelit olivat kuitenkin käytettävissä jo muutama päivä Israelin vetääntymisen jälkeen. Yhdysvaltain presidentti Barack Obama vaati 22. tammikuuta Israelia avaamaan rajat normaalille kaupalle, jolloin tunneleita ei tarvittaisi.
Ennen hyökkäystä Israelilla oli diplomaattisuhteet neljään arabimaahan. Hyökkäyksen kuluessa näistä kaksi, Qatar ja Mauritania, katkaisivat diplomaattisuhteet ja kolmas, Jordania, kutsui lähettiläänsä kotiin.
Hyökkäyksen pelättiin huonontavan Yhdysvaltojen ja sen liittolaisen Saudi-Arabian suhteita, mikä todennäköisesti lisäisi jännitettä alueella entisestään. Yhdysvaltain perinteinen vihollinen Iran otti hyökkäyksen aikana yhteyttä Saudi-Arabiaan ja pyysi sitä ”arabikansojen johtajana” ottamaan aktiivisen roolin kriisissä. Tämä on uusi yllättävä muslimien uskonsuunnat ylittävä aloite.
Yhdysvaltain presidentti Barack Obama sanoi 22. tammikuuta, että Yhdysvallat tukee Israelia kaikissa puolustussodissa. Hän kuitenkin poikkeuksellisen selvästi sanoi olevansa hyvin huolestunut hyökkäyksen uhreista, Gazan humanitaarisesta tilanteesta ja alueen ”tukahduttavasta köyhyydestä, joka on kestänyt aivan liian kauan”.
Konfliktin jälkeen > Taistelut varsinaisen konfliktin jälkeen

Torstaina 22. tammikuuta Israel tulitti palestiinalaisia kalastusaluksia, jotka olivat Israelin mukaan liian kaukana rannasta. Tulituksessa kerrotaan haavoittuneen kaksi naista, kaksi lasta ja iäkäs mies.
Tiistaina 27. tammikuuta Israelissa Gazan rajalla yksi Israelin sotilas kuoli ja kolme loukkaantui pommiräjähdyksessä. Israel vastasi räjähdykseen helikopterihyökkäyksellä Gazaan, jossa kuoli yksi maanviljelijä. Hamasin julistama yksipuolinen viikon tulitauko oli jo loppunut ilman pysyvää kaksipuolista tulitaukoa. Israel kosti sulkemalla jälleen kaikki rajat Gazaan mukaan lukien humanitaarinen apu. YK:n humanitaarisesta avusta vastaava alipääsihteeri vaati Israelia heti avaamaan rajat: ”Israelilla on Gazan rajoja kontrolloivana valloittavana valtana erityinen vastuu noudattaa kansainvälisestä ihmisoikeusnormistosta tälle syntyviä velvoitteita”. Israel aloitti uudelleen myös Gazasta Egyptiin johtavien tunneleiden pommitukset. Myöhemmin iskut väitti tehneensä pieni al-Qaidaa lähellä oleva järjestö Jiwad ja Tawhid Prikaati, jolla ilmeisesti ei ole suoraan tekemistä Hamasin kanssa. Järjestö pitää esikuvanaan Irakin al-Qaidaa ja sen johtajaa, Yhdysvaltojen Irkissa 2006 tappama Abu Mus’ab al-Zarqawia (katso myös Irakin al-Qaida eli Tawhid wal Jihad).
Konfliktin jälkeen > Jälleenrakentaminen

Hamas ilmoitti 22. tammikuuta maksavansa korvauksia omaisiaan ja läheisiään menettäneille palestiinalaisille. Järjestö aikoo antaa rahaa myös kotien jälleenrakentamista ja korjausta varten. Jo aiemmin Saudi-Arabia kertoi lahjoittavansa miljardi dollaria Gazan jälleenrakentamiseen. Qatar aikoo lahjoittaa 34 miljoonaa dollaria UNRWA:lle.
24. tammikuuta Gazan alueen koulut avattiin ensimmäistä kertaa taistelujen jälkeen. YK:n ylläpitämissä yli 200:ssa kouluissa käy noin 200 000 lasta.
26. tammikuuta Arabiliitto perusti elimen koordinoimaan arabimaiden lahjoittamaa 1,55 miljardin dollarin rahasummaa Gazan jälleenrakentamiseen.
Maaliskuun alussa pidettiin Egyptissä kansainvälinen avustuskonferenssi, johon osallistui 75 maata. Gazan jälleenrakennusta ja palestiinalaisalueiden auttamista varten kerättiin 3,5 miljardia euroa. Suurimmat lahjoittajat olivat Saudi-Arabia, Oman, Kuwait, Yhdistyneet arabiemiirikunnat, Bahrain ja Qatar.
Konfliktin jälkeen > Jälkitutkinta

Yhdistyneet kansakunnat (ihmisoikeusvaltuutettu) vaati jo 9. tammikuuta riippumatonta sotarikostutkintaa Israelin armeijan toimista. Yhdysvaltain ulkoministeri Condoleezza Rice puolusti siviilien surmaamisesta syytettyä Israelia sanomalla, että Israelin on vaikea välttää siviiliuhreja, koska Gazassa on niin paljon asukkaita. Geneven sopimusten mukaan (mm. ensimmäisen lisäpöytäkirjan 51. artikla) siviilejä on suojeltava kaikissa olosuhteissa eikä vastapuolen sotarikoksetkaan tätä muuta.
YK:n pääsihteeri vaati 21. tammikuuta Israelilta täydellistä selvitystä jokaisesta YK:n rakennusta vahingoittaneesta hyökkäyksestä.
Israel antoi sotaan osallistuneille upseereille ohjeen, että heidän tulee pyytää lausunto tuomarilta ennen matkustamista Eurooppaan, koska heidät saatetaan pidättää siellä syytettynä sotarikoksista. Joillakin Euroopan mailla on lainsäädännössään mahdollisuus syyttää myös sotarikoksista, jotka ovat tapahtuneet maan ulkopuolella. Jopa ulkoministeri Tzipi Livni epäröi matkustaa Brysseliin heti vetääntymisen jälkeen. Israel ei ole allekirjoittanut sopimusta kansainvälisestä rikostuomioistuimesta, joten sen ei tarvitse erityisemmin pelätä sen tuomioita. 22. tammikuuta Israelin pääministeri nimitti oikeusministerin johtamaan ministeriöiden välistä ryhmää, joka varautuu puolustamaan Gazan sodassa taistelleita kansainvälisissä oikeusasteissa.
Myös Israelissa vaadittiin mahdollisten sotarikosten selvittämistä: ”jos kaikki mitä teimme on košer, miksi meidän tarvitsee salata operaatioon osallistuneiden sotilaiden nimiä kuin he olisivat varkaita piilossa”.
26. tammikuuta Arabiliitto vaati ylimääräisessä kokouksessaan, johon osallistui kaikki 22 jäsenmaata, kansainvälistä rikostuomioistuinta selvittämään, onko Israel syyllistynyt sotarikoksiin. Se myös päätti lähettää valtuuskunnan Gazaan keräämään todisteita.
Saudi-Arabia pyysi 19. tammikuuta IAEA:ta tutkimaan, onko Israel käyttänyt uraania ammuksissaan.
Amnesty International on vaatinut Israelia julkistamaan tarkat tiedot käyttämistään aseista Gazassa. Israelia on syytetty kokeellisten aseiden käytöstä. Lisäksi Amnesty on syyttänyt Israelia ja Hamasia ihmiskilpien käytöstä. Se on vaatinut YK:n turvallisuusneuvostoa kieltämään aseiden myynnin kummallekin osapuolelle.
Helmikuussa kansainvälinen rikostuomioistuin aloitti alustavat tutkimukset sodan tapahtumista.
Maaliskuussa palestiinalainen ihmisoikeusjärjestö PCHR julkaisi 1 417 palestiinalaisen nimet, jotka sen mukaan menehtyivät taisteluissa.
Lääkärit ihmisoikeuksien puolesta -järjestö syytti maaliskuussa Israelin armeijaa muun muassa haavoittuneiden hoidon estämisestä ja palestiinalaisten demonisoinnista. Se vaati riippumatonta elintä tutkimaan armeijan toimet.
Sanomalehti Haaretzin mukaan taistelujen aikana Israelin armeija tappoi komentajien luvalla lukuisia siviilejä ja tarkoituksellisesti tuhosi näiden omaisuutta.
Huhtikuussa 2009 YK:n ihmisoikeusneuvosto valtuutti juristi Richard Goldstonen johtaman työryhmän selvittämään konfliktin osapuolten mahdollisia sota- ja ihmisoikeusrikoksia. Goldstonen raportti julkaistiin syyskuussa 2009.
Gazan sota Amnestyn ihmisoikeusraportissa

Ihmisoikeusjärjestö Amnesty International syyttää heinäkuussa 2009 julkaisussa ihmisoikeusraportissaan sekä Israelia että Hamasia sotarikoksista. Gazan sodassa vuoden 2009 alussa kuoli 1 400 palestiinalaista ja 13 israelilaista joista kolme oli siviilejä.lähde?
Israel käytti naisia ja lapsia ihmiskilpinä pakottaessaan siviilit jäämään armeijan tukikohdiksi muutettuihin asuntoihin. Israelin maahyökkäyksessä, pommituksissa ja ohjusiskuissa kuoli satoja siviilejä. Raportin mukaan myös naiset ja lapset ammuttiin lähietäisyydeltä, vaikka he eivät uhanneet israelilaisia sotilaita millään tavalla. Israel syyttää Amnestya puolueellisuudesta. Se on langennut Hamasin kylvämään propagandaan. Amnesty syytti myös Gazaa hallitsevaa Hamasia sotarikoksista. Järjestön mukaan Hamas ei kuitenkaan käyttänyt sodan aikana siviilejä ihmiskilpinä, vaikka Israel on niin väittänyt.lähde?
Raportin mukaan Israel käytti siviilejä vastaan sodassa muun muassa Yhdysvaltojen toimittamaa valkoista fosforia, yli 200 kilon pommeja ja Hellfire-ohjuksia. Raportin mukaan Hamasin käyttämät aseet olivat Israelin aseisiin verrattuna mitättömiä omatekoisia tai salakuljetettuja raketteja, jotka oli valmistettu Venäjällä, Kiinassa ja Iranissa. Myös Hamasin todettiin ampuneen raketteja kohti siviilejä.lähde?
Valkoisen fosforin käyttäminen tiheään asutuilla siviilialueilla täyttää sotarikoksen tunnusmerkit. Amnesty vaatii asemyynnin välitöntä kieltämistä myös Israeliin. Kumpaakin konfliktin osapuolta aseistaneet ovat olleet tietoisia toistuvista aseiden väärinkäytöksistä. Tämän vuoksi myös aseiden toimittaneiden maiden on otettava vastuu ihmisoikeusrikkomuksista, todetaan Amnestyn raportissa.
Israelilaisen veteraanijärjestön raportti

Israelilaisen Breaking the Silence -veteraanijärjestön raportissa kerrotaan, kuinka armeija ampui ihmisiä sattumanvaraisesti, käytti siviilejä ihmiskilpinä ja tuhosi koteja mielivaltaisesti. ”Parempi osua viattomaan kuin epäröidä ampua vihollista”, sotilaille sanottiin. Armeija pakotti Gazan siviilejä, jopa naisia ja lapsia menemään edellään taloihin pitäen asettaan ihmiskilpiensä olkapäällä. Raportin mukaan armeija käytti Gazassa polttavaa valkoista fosforia, jonka käyttö on kielletty asutuilla alueilla. Israelin armeija on torjunut raportin väitteet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Operaatio Valettu lyijy Wikimedia Commonsissa
Arabien–Israelin konflikti
Tel Avivin yliopiston opiskelijoiden uudenvuodenaattona 2008 pitämä mielenosoitus, joka osoitti tukea operaatio Valetulle lyijylle.
Sotatoimien uhrit tammikuussa 2009.
Israelin vastainen mielenosoitus Tansaniassa 2. tammikuuta 2009.
Hissène Habré

| Hissène Habré> arab. حسين حبري‎ |
| --- | --- |
 Hissène Habré vuonna 1987.
Tšadin presidentti
 7. kesäkuuta 1982 – 1. joulukuuta 1990  
Pääministeri:  Djidingar Dono Ngardoum
Edeltäjä:  Goukouni Oueddei
Seuraaja:  Idriss Déby
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. syyskuuta 1942 Faya-Largeau, Ranskan Tšad, Ranskan Keski-Afrikka
Kuollut: 24. elokuuta 2021 (78 vuotta) Dakar, Senegal
Puoliso:  Fatime Raymonde
Tiedot
Uskonto:  islam
Etnisyys:  gorane Tubut
Hissène Habré (arab. حسين حبري‎; 13. syyskuuta 1942 – 24. elokuuta 2021) oli Tšadin presidentti vuosina 1982–1990. Toukokuussa 2016 hänet tuomittiin elinkautiseen vankeuteen sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan.
Tausta

Habré syntyi Faya-Largeaussa Ranskan Tšadissa, joka oli tuolloin osa Ranskan Keski-Afrikkaa. Habré kuului gorane-kansaan. Habré sai paikan siirtomaahallinnosta ja taitojensa ansiosta jatkokoulutusta Ranskassa. Hän suoritti yliopistotutkinnon valtiotieteissä Pariisin Université Paris-Panthéon-Assasissa ja palasi Tšadiin vuonna 1971. Pian hän kuitenkin matkusti Libyaan ja liittyi tšadilaiseen sissijärjestöön Forces Armées du Nord. FAN toimi Goukouni Oueddein johtamana Pohjois-Tšadissa tubujen keskuudessa. FAN oli itse toisesta järjestöstä, nimeltä FROLINAT irronnut osa.
Sissijohtajana

Habré saavutti kansainvälistä kuuluisuutta ryhmänsä kaapattua kolme eurooppalaista, heidän joukossaan ranskalainen arkeologi Françoise Claustre, Bardaïssa Tibestivuoristossa 21. huhtikuuta 1974. Viimeinen panttivangeista vapautettiin 1. helmikuuta 1977. Habrén ja Oueddein välit rikkoontuivat muun muassa tästä tapauksesta johtuen, mutta hän säilytti omalla järjestöllään FAN-nimen.
FROLINAT sai huomattavaa tukea Libyalta, joka miehitti uraanista rikkaan Aouzoun kaistaleen Pohjois-Tšadissa ja liitti sen itseensä 1976. Ranska ja Yhdysvallat tukivat Tšadin presidentin ja pääministerin aseman kaappauksella huhtikuussa 1975 ottanutta kenraali Félix Malloumia Libyan Muammar Gaddafia vastaan. 29. elokuuta 1978 Malloum antoi Habrélle pääministerin viran.
Vuoden 1979 lopulla hallitusvallan otti FROLINATin johtaja Goukouni Weddeye. Liikkeen johtajat kuitenkin ajautuivat valtataisteluun, jota seurasi uusi sisällissota.
Valtionpäämiehenä

Habré nousi voittajana valtaan huhtikuussa 1982. Hän loi salaisen poliisin nimeltä dokumentaatio- ja turvallisuusdirektoraatti (DSD), joka jahtasi ja teloitti hänen vastustajiaan. Habré tuhosi myös häntä mahdollisesti vastustaneita heimoja.
Habréa tukivat Libyaa vastaan Sudan, Egypti, Saudi-Arabia, Yhdysvallat ja vuodesta 1983 Ranska. Habrén joukot ajoivat libyalaiset maasta 1987 ja sota päättyi virallisesti 1988.
Syrjäyttäminen

Voitosta huolimatta Habrén hallitus oli heikko ja etenkin zaghawa-kansan vihaama. Joulukuun 1990 alussa Idriss Débyn joukot marssivat pääkaupunkiin ja Habré pakeni Kameruniin, josta hän lähti edelleen maanpakoon Senegaliin. Déby asetti itsensä maan johtoon ja valittiin presidentiksi vaaleilla toukokuussa 2001.
Ihmisoikeusrikkomukset

Todisteet Habrén ihmisoikeusrikkomuksista valtakautensa aikana ovat vahvat. Hänen salaisen poliisin päämajastaan saatiin 1208 vankeudessa kuolleen nimet. Hän vainosi saroja ja muita etelän heimoja 1984.
Tšadin arabeja Habré piti libyalaisten vihollistensa "perheeseen" kuuluvina, vuonna 1987 hän perusti DSD:aan komitean pidättämään ja kuulustelemaan hadjeraita ja vastaavan zaghaweille 1989 ja järjesti kymmeniä tuhansia poliittisia murhia.
Habréa vastaan nostettiin syytteet Senegalissa 2000, mutta oikeus vapautti hänet, koska rikokset oli tehty ulkomailla, eikä niistä voinut syyttää maassa. Vuonna 2005 Habréa vastaan nostettiin syytteet Belgiassa rikoksista ihmisyyttä vastaan, sotarikoksista ja kidutuksesta. Vuonna 2006 Afrikan unioni pyysi Senegalia syyttämään Habréa ja vuonna 2007–2008 maan laeissa tehtiin mahdolliseksi syytteiden nosto kansanmurhasta ja em. syytteistä oli ne tehty missä vain.
Syyskuussa 2008 Habréa vastaan nostettiin kanne Senegalissa, mutta maa vaati ennakolta 27 miljoonaa euroa korvauksia oikeudenkäynnin kuluista. Vuonna 2009 Belgia pyysi Kansainvälistä tuomioistuinta määräämään Senegal syyttämään tai karkottamaan Habré. Senegal lupasi olla päästämättä häntä maasta ennen tuomiota.
Tšadilainen oikeusistuin tuomitsi Habrén poissaolevana kuolemaan elokuussa 2008.
Senegal aikoi karkottaa Habrén kotimaahansa 2011, mutta keskeytti tämän YK:n ihmisoikeusvaltuutettu Navi Pillayn pyynnöstä, koska Habréa uhkasi kuolemantuomio, ja hänen epäiltiin joutuvan kidutetuksi.
Pidätys ja tuomio

7. heinäkuuta 2013 Habré pidätettiin Senegalin pääkaupungissa Dakarissa, missä hän asui maanpaossa. Habréa ei kuitenkaan luovutettu kotimaahansa Tšadiin koska hän todennäköisesti olisi saanut siellä kuolemantuomion.
Habrén oikeudenkäynnin ensimmäinen vaihde alkoi 20. heinäkuuta 2015 Dakarissa Kansainvälisen tuomioistuimen ja Afrikan unionin perustamassa yhteisessä erikoistuomioistuimessa, jonka tehtävänä oli selvittää Habrén hallintoa vastaan esitettyjä rikoksia. Oikeudenkäynnin pääsyyttäjänä toimi senegalilainen tuomari Mbacke Fall. Habré oli ensimmäinen afrikkalainen valtionpäämies, joka on joutunut oikeuden eteen toisen Afrikan valtion syyttämänä.
Toukokuussa 2016 Habré tuomittiin elinkautiseen sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan. Hänet katsottiin olevan vastuussa 40 000 ihmisen surmaamisesta, monien kaappaamisesta, raiskaamisesta ja kiduttamisesta vuosina 1982–1990, jolloin hän toimi Tšadin presidenttinä.
Habré kuoli elokuussa 2021 Senegalissa, missä hän istui tuomiotansa. Hän oli ennen kuolemaansa joutunut sairaalaan covid-19-tartunnan takia.
Isajev S-125

| Isayev S-125 |
| --- | --- |
 ItO 79-ohjuksia Ilmatorjuntamuseossa Tuusulan Hyrylässä.
Tyyppi:  ilmatorjuntaohjus
Valmistushistoria
Valmistaja:  NPO Almaz
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto
Käyttöönotto:  1961
Ohjus
Massa:  923 - 980 kg
Räjähdysaineen massa:  60 - 75 kg
Ammuksen lähtönopeus:  600 - 730 m/s
Huippunopeus:  2,5 Mach
Kantomatka:  15 - 25 km
Maalinhaku:  komento-ohjaus
Mitat
Pituus:  6,00 m
Halkaisija:  40 cm
Kärkiväli:  2,2 m
Käyttäjämaat:  Useita, käytössä vielä edelleen (2020)
Isajev S-125 Neva tai Isajev S-125 Petšora on neuvostoliittolainen ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Sen Nato-raportointinimi on SA-3 Goa. Ohjuksen pääsuunnitteluvastuu oli akateemikko A. A. Raspletinin kunniaksi nimetyllä NPO "Almaz":lla ja se toteutui Aleksei Isajevin johdolla.
Kaksivaiheinen torjuntaohjus otettiin Neuvostoliitossa palveluskäyttöön 1961. Sitä käytettiin Egyptissä kesä-heinäkuussa 1970, jolloin 16 laukaistulla ohjuksella ammuttiin alas yhdeksän lentokonetta ja vaurioitettiin kolmea. Vuonna 1973 ohjuksilla tuhottiin 43 lentokonetta. Vuoden 1999 Naton Jugoslaviaa vastaan suorittamien ilmahyökkäysten aikana Jugoslavian liittoarmeijan modernisoitu S-125 Petšora pudotti Yhdysvaltain häivepommittaja F-117:n, mikä oli ensimmäinen kerta, kun häivelentokone pudotettiin.
Ohjusjärjestelmästä on olemassa useita tyyppejä, kuten:
S-125 M          ohjuksella V-600
S-125 Petšora    ohjuksella V-601P
S-125 Petšora    ohjuksella V-601PK
S-125 Petšora-21 ohjuksella V-601D
Suomessa

Isajev S-125 oli Suomen puolustusvoimien ensimmäinen ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Järjestelmä hankittiin Suomen ilmapuolustuksen vahvistamiseksi vuosina 1978–1979. Sen tyyppinimi oli ItO 79, tarkoittaen 1979 käyttöönotettuja ilmatorjuntaohjuksia. Ohjustyypillä aloitettiin koulutusammunnat Lohtajan ampuma-alueella 1982, jota jatkettiin vuoteen 1995 saakka. Ito 79-ohjukset poistettiin Puolustusvoimien käytöstä BUK M1-alueilmatorjuntaohjusjärjestelmän hankinnan myötä.
Suomessa käytöstä poistettuja ohjuksia on museoituna Ilmatorjuntamuseossa Tuusulan Hyrylässä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luftabwehr -  System   S 125 M1A   Neva (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Valmistajan verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
20 vuotta yhteistoimintaa ilmapuolustuksessa, ilmatorjuntatarkastaja Ahti Lappi, Ilmatorjuntaupseeri 1/2001
Alueilmatorjunnassa uuteen aikaan, everstiluutnantti Pertti Wiik, Ilmatorjuntaupseeri 1/1997
YouTube: Satunnaista sotilashistoriaa: S-125 M1 "Petšora"
YouTube: Satunnaista sotilashistoriaa: S-125 Suomessa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv: S-125
Kartta Isajev S-125 -it-ohjuksen käyttäjämaista. Punaisella entiset käyttäjämaat, sinisellä nykyiset.

Käännös suomeksi
Eva Isaksson

Eva Isaksson (s. 1953) on Helsingin yliopistossa Tähtitieteen kirjastonhoitaja ja tietokirjailija. Hän on tehnyt tutkielmansa  Gunnar Nordströmistä.
Teokset

Albert Einstein: tutkija ja ihminen. toim.: Heikki Oja ja Osmi Vilhu; kirj.: Eva Isaksson ym. julk. Tähtitieteellinen yhdistys Ursa ry. Hki: Ursa, 1979 (Ursan julkaisuja, ISSN 0357-7937; 11.). ISBN 951-9269-07-X
Atomisota vai rauha: maailma Albert Einsteinin silmin. toim. Eva Isaksson. Hki: Rauhankirjallisuuden edistämisseura, 1980 ISBN 951-9457-06-2
100 years of Mach's principle. ed. by Eva Isaksson. Hki: University of Helsinki, 1984. ISBN 951-45-3493-X
Rauhan laboratoriot: Pugwash ja muut tutkijoiden rauhanliikkeet. Eva Isaksson. Hki: Rauhankirjallisuuden edistämisseura, 1985 ISBN 951-9457-21-6 (Verkkoversio)
Sota avaruudessa: tarua vai uhkaa?. Eva Isaksson (toim.). Hki: Rauhankirjallisuuden edistämisseura, 1985 ISBN 951-9457-20-8
Bibliography of astronomical publications at the University of Helsinki Observatory and Astrophysics Laboratory 1815-1984. publ. by Observatory and Astrophysics Laboratory. University of Helsinki; ed. by E. Isaksson and M. Poutanen. Hki: University of Helsinki, 1986. ISBN 951-45-3996-6
Nainen ja maailmankaikkeus. Eva Isaksson. Hki: Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1987 (Ursan julkaisuja, ISSN 0357-7937; 31.). ISBN 951-9269-36-3 (Verkkoversio)
Nainen ja sotalaitos: Suomen rauhanliiton ja International Peace Bureaun järjestämän, Siuntiossa 22.–25.1.1987 pidetyn symposiumin aineisto. toim. Eva Isaksson; käännökset: Eija Hirvonen ym. Hki: Suomen rauhanliitto, 1988 ISBN 951-9193-12-X
Hän Lottansa vei mukanaan. Eva Isaksson. Hki: Rauhankirjallisuuden edistämisseura, 1988 ISBN 951-9457-23-2
Så följade hon trogen och käck armén. Eva Isaksson; översättning: Tatiana Sundgren. Helsingfors; Sällskapet för befrämjande av fredslitteratur i Finland: 1993 ISBN 951-9457-26-7, ISBN 91-85678-73-2
Homona ja lesbona Euroopassa. Eva Isaksson. Helsinki: Seksuaalinen tasavertaisuus , 1994 (Seta-julkaisut, ISSN 1236-8636; 4.). ISBN 952-9862-03-2 (Verkkoversio)
Atomisota vai rauha: maailma Albert Einsteinin silmin. toimittanut Eva Isaksson. Helsinki: Rauhankirjallisuuden edistämisseura, 2002
Library and information services in astronomy V: common challenges, uncommon solutions. edited by Sandra Ricketts, Christina Birdie, Eva Isaksson. San Francisco, CA: Astronomical Society of the Pacific, 2007. (Astronomical Society of the Pacific Conference series; vol. 377.). ISBN 978-1-58381-317-1
Maailma Albert Einsteinin silmin: kirjoituksia rauhasta, tieteestä ja yhteiskunnasta. Eva Isaksson (toim.). Helsinki: Into, 2013 ISBN 978-952-264-260-8
Suomennokset

Rosalie Bertell: Ei välitöntä vaaraa: ennuste radioaktiiviselle maailmalle. Suomentanut Eva Isaksson.Art House, 1991 ISBN 951-884-089-X
Iskatelei

| Iskatelei (Иска́телей, Искатель) |
| --- | --- |
 Nenetsia (vaaleanpunainen) ja Venäjän Arkangelin alue, alla taajaman sijainti Nenetsiassa
 Iskatelei
 Koordinaatit: 67.6783°N, 53.1199°E 
Valtio:   Venäjä
Liittovaltiosubjekti:  Arkangelin alue
Liittovaltiosubjekti:  Nenetsia
Kunnallispiiri:  Zapoljarnyin piiri
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1982
Väkiluku (2010):  6 881
Aikavyöhyke:  UTC+3
Postinumero:  166700 (Zapoljarnyin piiri 166000 - 166750)
Suuntanumero(t):  +7 81853
Rekisterikilpi:  29
 
 Zapoljarnyin piirin sivut (venäjäksi) 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Iskatelei (ven. Иска́телей, nenetsiksi Искатель) on kaupunkityyppinen taajama Venäjän Nenetsian Zapoljarnyin piirissä, Barentsinmereen laskevan Petšoran itäisellä eli oikealla rannalla noin 100 km joen suulta. Nenetsian pääkaupunki Narjan-Mar sijaitsee välittömästi Iskantelein naapurissa lounaassa. Narjan-Marin lentoasema palvelee myös Iskantein asukkaita. Taajamassa on pieni jokisatama. Piirikunnan tieyhteydet ovat vain paikalliset, seudulta ei toistaiseksi ole ympärivuotista tieyhteyttä Nenetsian ydinosan ulkopuolelle.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Zapoljarnyin piirissä asui 20 432 henkeä, joista Iskatelein taajamassa noin kolmannes eli 6 881 henkeä.
Iskateleissa toimiviin yrityksiin kuuluu esimerkiksi petrokemian yritys Nenenskaja Neftegaza (ОАО "Ненецкая нефтебаза").
Aiheesta muualla

Nenetsian kartta (venäjäksi) (zrnao.ru)
Nenetsiassa toimivia petrokemian yms yrityksiä (venäjäksi) (adm-nao.ru)