stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Werner Ryselin

Werner Ryselin.
Gustaf Werner Ryselin (22. heinäkuuta 1870 Oulu – 31. joulukuuta 1939 Järvenpää) oli suomalainen insinööri ja teollisuusjohtaja.
Ryselinin vanhemmat olivat merikapteeni, kauppias Johan Gustaf Ryselin ja Elisabet Manninen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1890 Oulun yksityislyseosta ja valmistui insinööriksi 1894. Tämän jälkeen hän työskenteli höyryveturitehtailla Sveitsissä ja Saksassa 1894–1896.
Ryselin toimi piirtäjänä rautatiehallituksessa 1896–1898 ja oli sitten yksityisen Porvoon radan liikennepäällikkönä 1898 ja Tampereen pellava- ja rautateollisuus Oy;n konepajan veturiosaston teknillisenä johtajana 1899–1915. Hän oli mukana perustamassa vuonna 1915 Tampereelle Lokomon konepajaa ja hän oli Lokomon toimitusjohtajana 1915–1923. Viimeksi Ryselin oli valtionrautateiden Pasilan konepajan yli-insinöörinä 1923–1932.
Tampereen Herrainmäellä sijaitsee Villa Ryselin. Huvila valmistui vuonna 1899, ja Werner Ryselin oli sen ensimmäinen asukas.
Ryselin oli perustamassa vuonna 1925 Ivalojoki Oy:tä joka harjoitti kullankaivuuta Lapissa Ivalojoen Ritakoskella, Hangasojan Kuivakurulla ja Sotajoen Suupankilla. Vähäiset löydetyt kultamäärät, yhtiön omistajien erimielisyydet ja riidat toisen alueella kullankaivuuta harjoittaneen yhtiön Lapin Kulta Oy:n johtivat lopulta siihen että yhtiö purettiin marraskuussa 1927.
Ryselin rakennutti itselleen Vihnula-nimisen huvilan Nokian Vihnusjärvelle vuosien 1905–1910 tienoilla. Hän rakennutti paikalle myös navetan ja raivasi peltoa aikoen harjoittaa puutarhaviljelyä. Tampere-Pori-rautatien ja Vihnusjärven välinen alue on täynnä Velhonlähteiksi kutsuttuja lähteitä joiden vesi on kirkasta ja radiumpitoista. Ryselin perusti vuoden 1930 tienoilla huvilan yhteyteen vesitehtaan jossa pullotettiin lähteiden radioaktiivista vettä myytäväksi terveysjuomana Aradium-tuotemerkillä. Vesitehdas Oy Radium-Vesi Ab:n tehtaalla valmistettiin myös olutta ja myöhemmin keltaista ja punaista limonadia. Sotavuosien jälkeen oluen ja limonadin valmistus siirtyi Pyynikille.
Ryselin oli naimisissa Emma von Schantzin (1876–1969) kanssa. Heidän tyttärensä voimistelunopettaja Märtha Maria Elisabeth Ryselin oli naimisissa oopperalaulaja Yrjö Ikosen kanssa. Toinen tytär Gerda Ryselin oli Svenska Teaternin näyttelijä ja operettitähti.
Teoksia

Rautatierakennuspolitiikkamme. Tekijä, Helsinki 1930
Aiheesta muualla

Mika Törmä : Lokomo - 100 vuotta konepaja- ja terästeollisuutta. Metso Minerals Oy, Tampere 2015 (Arkistoitu – Internet Archive)
W. Saenger, W. Kegel ja insinööri Ryselin Ivalojoella vuonna 1925, Museovirasto, Kansatieteen kuvakokoelma (Finna)
Ivalojoella 1925 otettu kuva, edessä W. Saenger, Werner Ryselin ja W.C. Kegel, takana vasemmalta Aarne Laitakari ja K. Nordlund. Museovirasto, Kansatieteen kuvakokoelma (Finna)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Ruusuikkuna

Ruusuikkuna sisäpuolelta Sainte-Chapellen kappelissa Pariisissa.
Ruusuikkuna on pyöreä lasimaalausikkuna, jossa on kiviset puitteet. Ruusuikkunat ovat yleisiä keskiajan goottilaisissa kirkoissa niiden läntisten julkisivujen portaalien yläpuolella ja poikkilaivojen päädyissä.
Ruusuikkunan keskustasta säteilee jakokarmeja ja kivisiä puitteita, joiden välissä on maalattua lasia. Se muistuttaa ruusua terälehtineen, mistä se on saanut nimensäkin. Ruusuikkunoiden tehtävänä oli valaista kirkkosalia ja esittää vertauskuvallisesti aurinkoa. Niiden maalauksissa esitetään joskus mutkikkaita raamatullisia kohtauksia.
Historia

Varhaisimmat tunnetut esimerkit koristelluista pyöreistä ikkunoista ovat 900-luvulta romaaniselta kaudelta Italiasta. Näiden ruusuikkunoiden esikuvana on saattanut toimia antiikin Rooman aikaisen Pantheonin lasittamaton kattoikkuna oculus. Ruusuikkunoiden koko kasvoi 1100-luvulla kun monumentaalirakentamisen tekniikan kehitys teki mahdolliseksi entistä laajempien seinäpinta-alojen käytön. 1100-luvun puolivälissä rikkaasti koristelluista ruusuikkunoista tuli varhaisgoottilaisten kirkkojen tunnusmerkkejä.
Ruusuikkunoiden suunnittelu saavutti huippunsa ranskalaisessa gotiikassa. 1200-luvulla ne olivat kasvaneet jo täyttämään koko päälaivan leveyden. Englannin kirkoissa ruusuikkunoita tehtiin lähinnä poikkilaivoihin.
Esimerkkejä

Tunnettuja ruusuikkunoita on muun muassa Mantesin kirkossa (n. 1200), Pariisin Notre Damessa (n. 1220), Laonissa, Chartresissa, Reimsissä (1230) ja Rouenissa. Chartresin katedraalin ruusuikkuna on halkaisijaltaan 13 metriä. Sen maalauksen päähahmo on Jeesus-lasta sylissään pitävä Neitsyt Maria, johon ikkunan muut hahmot viittaavat säteittäisesti.
Esimerkkejä > Ulkopuolelta

Chartres, pohjoisfasadi
Reims
Pariisin Notre Dame, länsifasadi
Laon
Strasbourg
Esimerkkejä > Sisäpuolelta

Chartres
Reims
Pariisin Notre Dame
Laon
Strasbourg
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruusuikkuna Wikimedia Commonsissa
S-1 Uranium Committee

S-1 Uranium Committee oli Yhdysvaltain komitea, joka tutki uraaniin ja atomipommiin liittyivä asioita ennen toista maailmansotaa ja sen aikana. Se käynnistettiin Lyman James Briggsin johtamana nimellä Briggs Advisory Committee on Uranium. Myöhemmin se liitettiin National Defense Research Committeen alaisuuteen.
Lokakuussa 1939 presidentti Franklin D. Roosevelt perusti Albert Einsteinille lupaamansa uraanikomitean, joka tapasi ensimmäistä kertaa 21. lokakuuta. Komiteaan kuului sekä siviili- että sotilasjäseniä. Sen puheenjohtajaksi valittiin National Bureau of Standardsin johtaja Lyman J. Briggs. Vuoden 1940 alussa komitea ehdotti, että hallitus keskittyisi rahoittamaan isotooppierotukseen liittyvää tutkimusta sekä Enrico Fermin ja Leó Szilárdin fissioketjureaktioon liittyvää työtä Columbian yliopistossa. Yhdysvaltain uraanitutkimus sai uutta motivaatiota, kun saksalaisen Kaiser Wilhelm -instituutin oli aloittanut laajan uraanitutkimuksen.
Heinäkuussa 1940 National Defense Research Committeen johtaja Vannevar Bush siirsi komitean NDRC:n alaisuuteen ja järjesti sen uudelleen. Komiteasta tuli tieteellinen elin, ja siitä poistettiin kaikki sotilasjäsenet. NDRC:n hallinnassa komitea pystyi saamaan parempaa rahatusta tutkimukselle, sillä se ei ollut enää riippuvainen asevoimien varoista. Komitea sai sodan aikana kritiikkiä, ja erityisen voimakkaasti sitä kohtaan hyökkäsi Nobel-palkittu Ernest Orlando Lawrence. Bush puolusti Briggsiä mutta ymmärsi monien muiden tavoin kritiikin osuvan kohdalleen. Bush pyysikin Lawrencea toimimaan Briggsin avustajana, mihin Lawrence suostui. Briggsille asiasta kerrottiin 27. maaliskuuta 1941. Kun Office of Scientific Research and Development (OSRD) perustettiin kesällä 1941 korvaamaan NDRC, uraanikomitea siirtyi OSRD:n hallintoon. Komitea sai koodinimekseen S-1.
Brittiläisten MAUD-raportti vahtisti yhdysvaltalaisten uskoa atomipommin rakentamiseen, sillä brittitieteilijät vakuuttivat, että pommi voisi olla valmis sodan aikana. Bush ja James Bryant Conant vahvistivatkin pian uraanikomiteaa. Enrico Fermi nimettiin teoreettisten tutkimusten johtoon ja Harold Urey valittiin johtamaan isotooppierotukseen ja raskaaseen veteen liittyvää tutkimusta.
Atomiohjelma siirrettiin kesäkuussa 1942 maavoimien Manhattan-projektille. Uraanikomitea jatkoi enää vain yliopistotutkimuksen ja pilottitehtaiden johdossa. Lisäksi sen yhteyteen luotiin S-1 Executive Committee, johon kuuluivat James Conant, Lyman Briggs, Arthur H. Compton, Ernest Lawrence, Edgar Murphee ja Harold Urey. Sen tehtävänä oli valvoa OSRD:lle jätettyä tutkimusta.
Ryū

Ryū (jap. 流, ryū) on japanilainen koulukuntaa tarkoittava käsite ja tarkoittaa suomennettuna virtaa. Länsimaissa tunnetuimpia ovat japanilaisten taistelulajien koulukunnat.  Käsitteellä ryū voidaan Japanissa luonnehtia mitä erilaisimpia kädentaitoja tai vaikka kulttuurisia taitoja kuten teatteria tai vaikkapa kukkien asettelua, ikebanaa.
Japanilaisiin koulukuntiin liittyvä käsite ryū-ha (jap. 流派), taasen käännettynä tarkoittaa "virran haaraumaa". Tämä kuvaakin hyvin ajatusta jossa jollakin koulukunnalla on ollut selkeä historia josta se on aikanaan irtautunut ja muuttunut omaksi perinteekseen.
Ryūn tarkoitus

Päinvastoin kuin luulisi, ryūn tarkoitus on siirtää eteenpäin olemassa olevia tietoja ja taitoja, ei kehittää niitä. Japanilainen käsitys oli, että sinänsä ryūn taitoja ei voi oppia tai opettaa vaan ne voi ainoastaan omaksua käytännön harjoittelun kautta ja että ryūn sisällään pitämä tieto ja taito on jo harjoittelijoissaan olemassa myötäsyntyisenä. Kova ja hellittämätön harjoittelu sitten nostaa ja kiillottaa tämän myötäsyntyisen taidon ryūn harjoittelijoissa esiin.
Tietoa ryūssä siirrettiin yksilöltä ja sukupolvelta tunnontarkasti opettajan esimerkkiä seuraten. Näin toimien ei jokaisen uuden harjoittelijan tai sukupolven tarvinnut aloittaa harjoittelua nollapisteestä.
Ryūn synty

Japanilaisen ryūn syntyyn liittyy usein käytännön perehtyneisyys jota täydentää perustajan perusteellinen perehtyminen ja pohdinta. Varsinkin japanilaisissa taistelutaidoissa bujutsu ja miekkailukoulukunnissa kenjutsu tämä on ilmeistä. Taistelujen kokemusten karaisema ryūn perustaja yleensä vetäytyy luostariin tai pyhäkköön tai hakeutuu erakoksi syrjäisille seuduille, jossa hän intuitiivisesti kiteyttää uuden ryūn opetukset, tekniikan ja ytimen. Useista japanilaisista perinteisistä koulukunnista on olemassa legendoja, joissa kyseenomaisen ryūn jumalallinen tausta selittyy kyseisen taidon yliaistillisella välittymisellä näyn tai unen kautta ryūn perustajalle. Ryūn syntytapa heijastuu usein ryūn nimeen, esimerkiksi: muso (unessa nähty), musoken (unessa nähty miekka strategia), muso shinden (unen kautta välitetty  jumalallinen), tenshin shoden (tosi ja virheetön jumaluuden välittämä), Kashima shinden (Kashima-pyhätössä tapahtunut todellisen jumaluuden välittämä),  shinkage (voidaan kirjoittaa myös kamikage eli, jossa kami toimii shinto-jumaluuden vaikutuksesta tai shotengu (todellinen tengun välittämä) tieto, taito tai perimys.
Näin on esimerkiksi bujutsu- tai kenjutsu-koulukunnissa.
Tenshin shōden Katori shintō-ryū
Shintō-ryū kenjutsu
Kashima-Shinryū
Kashima Shinden Jikishinkage-ryū
Kashima shintō-ryū
Musō Shinden-ryū
Musō Jikiden Eishin-ryū
Shindō Musō-ryū
Ruumiinsieppaajat

| Ruumiinsieppaajat> The Body Snatchers |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Wise
Käsikirjoittaja:  Philip MacDonald Carlos Keith novelli: Robert Louis Stevenson
Tuottaja:  Val Lewton
Säveltäjä:  Roy Webb
Kuvaaja:  Robert de Grasse
Leikkaaja:  J. R. Whittredge
Tuotantosuunnittelija:  Albert S. D'Agostino
Pukusuunnittelija:  Renié
Lavastaja:  Albert S. D'Agostino Walter E. Keller
Pääosat:  Boris Karloff Bela Lugosi Henry Daniell Edith Atwater
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  RKO Pictures
Levittäjä:  RKO Pictures
Ensi-ilta:  25. toukokuuta 1945
Kesto:  73 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  125 000 dollaria (ilman Karloffin palkkaa)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruumiinsieppaajat (The Body Snatchers, Suomen televisiossa myös nimellä Pahan vallassa) on Val Lewtonin tuottama ja Robert Wisen ohjaama yhdysvaltalainen kauhuelokuva vuodelta 1945. Se perustuu Robert Louis Stevensonin novelliin "Ruumiinryöstäjä" (1884). Sen pääosissa ovat Boris Karloff ja Bela Lugosi. Sitä pidetään yhtenä sekä Karloffin että Lugosin parhaimmista elokuvista.
Stevensonin novelli perustuu Edinburghissa 1827-1828 tapahtuneeseen West Portin murhasarjaan, jossa William Hare ja William Burke myivät Robert Knoxille 17 ruumista lääketieteellisiä kokeiluja varten.
Juoni

Vuoden 1831 Edinburghissa lääkäri palkkaa kaksi miestä hankkimaan hänelle tuoreita ruumiita hautausmaalta lääketieteellisiä kokeita varten. Kun vastakuolleet loppuvat hautausmaalta, he ryhtyvät murhaamaan ihmisiä.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Boris Karloff  | … |  John Gray   |
|  Bela Lugosi  | … |  Joseph   |
|  Henry Daniell  | … |  tohtori Wolfe "Toddy" MacFarlane   |
|  Edith Atwater  | … |  Meg Camden   |
|  Russell Wade  | … |  Donald Fettes   |
|  Rita Corday  | … |  rouva Marsh   |
|  Sharyn Moffett  | … |  Georgina Marsh   |
|  Donna Lee  | … |  katulaulaja   |
Tuotanto

RKO oli solminut Boris Karloffin kanssa sopimuksen kahdesta elokuvasta 1944. Karloff oli kyllästynyt Universalin tuottamiin kauhuelokuviin ja toivoi saavansa parempi osia RKO:lla. Val Lewton sai tehtäväksi tuottaa elokuvat. Ensimmäinen Lewtonin tekemä käsikirjoitusehdotus oli Tuhoon tuomittu saari (1945), jonka tuotanto jouduttiin keskeyttämään Karloffin sairauden takia. Sen sijaan Lewton ehdotti studiolle Robert Louis Stevensonin novelliin ”The Body Snatcher” perustuvaa elokuvaa. Lewtonilla aiheen valinnalle: novelli olisi ilmainen, koska sen tekijänoikeus oli rauennut, kuvauksissa voitaisiin käyttää olemassa olevia kulisseja ja eräästä hahmosta saataisiin laajentamalla sopiva rooli Lugosille.
Lewton ja Philip MacDonald kirjoittivat ensimmäisen käsikirjoituksen, jota RKO:n johto ei kuitenkaan hyväksynyt – haudanryöstö ja ruumiiden leikkely olivat arkaluontoisia aiheita. Lewton kirjoitti käsikirjoituksen nopeasti uudelleen karsi arveluttavat kohtaukset siitä. MacDonaldin vaatimuksesta Lewton sai myös nimensä alkuteksteihin (nimellä Carlos Keith).
Karloff oli erityisen kiinnostunut roolistaan, sillä se tarjosi hänelle mahdollisuuden osoittaa, että hän osasi myös näytellä – eikä pelkästään esittää hirviöitä.
Elokuva budjetti – lukuun ottamatta Karloffin palkaa – oli 125 000 dollaria.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen näkee elokuvassa vanhaa kunnon romanttista elokuvaa ja loistavan lopun. Hän antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Ruumiinsieppaajat Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ruumiinsieppaajat Elonet.
Ruumiinsieppaajat AllMoviessa. (englanniksi)
Ole Rømer

Ole Rømer
Ole (Christensen) Rømer (25. syyskuuta 1644 Aarhus – 19. syyskuuta 1710 Kööpenhamina) oli tanskalainen tähtitieteilijä, joka mittasi ensimmäisenä valonnopeuden vuonna 1676. Vaikka hänen tuloksessaan olikin lähes 30 prosentin virhe, hänen tutkimuksensa on merkittävä, sillä se sisälsi ensimmäiset vakuuttavat todisteet siitä, että valonnopeus on äärellinen. Vielä 1600-luvulla oli oppineitakin, jotka uskoivat valonnopeuden olevan ääretön.
Rømer syntyi Tanskassa vuonna 1644, opiskeli Kööpenhaminassa opettajanaan Rasmus Bartholin. Ranskan Ludvig XIV palkkasi hänet kruununprinssin kotiopettajaksi. Hänestä tuli Kööpenhaminan yliopiston tähtitieteen professori, ja myöhemmin hän osallistui kaupungin hallintoon ja poliisilaitoksen kehittämiseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ole Rømer Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  MathSciNet  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Ruutuperhonen

| Ruutuperhonen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Täpläperhoset Nymphalidae
Alaheimo::  Heinäperhoset Satyrinae
Tribus::  Satyrini
Suku::  Melanargia
Laji::  galathea
Kaksiosainen nimi
 Melanargia galathea  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Ruutuperhonen Wikispeciesissä   Ruutuperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruutuperhonen (Melanargia galathea) on täpläperhosten heimoon ja heinäperhosten alaheimoon kuuluva suurehko päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Ruutuperhonen on melko vaatimattoman värinen päiväperhonen, jonka siipien kärkiväli on 4–5 cm. Laji on helppo tunnistaa ja sen siipien yläpinta on suklaanruskean ja valkoisen kirjoma. Myös siipien alapinta on vaaleita ja ruskeita alueita, mutta etenkin takasiivissä on nähtävissä rivi silmätäpliä. Päiväperhosille tyypilliseen tapan lepäävä perhonen pitää siivet vastakkain vartalon päällä.
♂
♂ △
♀
♀ △
Levinneisyys ja lentoaika

Ruutuperhosen levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Afrikasta Euroopan etelä- ja keskiosiin sekä Kaukasukselle ja Pohjois-Iraniin. Pohjoisessa lajia tavataan ainakin tilapäisesti Baltiassa, Tanskasta on epävarmoja havaintoja.
Suomessa lajista on tavattu yksi yksilö, joka on kerätty 1950-luvulla. Nykyisin tätä havaintoa ei pidetä kuitenkaan luotettavana Viime vuosina muutamia yksilöitä tiedetään tulleen Suomeen laivarahtien ja muun liikenteen mukana. Vaikka kyseessä ei ole kotimainen laji, ruutuperhonen on kuulunut Luonnontieteellisen keskusmuseon päiväperhosseurantaan.
Laji on esiintymisalueellaan erittäin yleinen. Tyypillisenä heinäperhosena se ei kuitenkaan liiku pitkiä matkoja ja esiintymisalueen raja on jyrkkä. Täysikasvuisten perhosten lentoaika alkaa kesäkuun lopulla ja jatkuu elokuuhun.
Elinympäristö ja elintavat

Ruutuperhonen elää niityillä. Naaraat munivat munat syksyllä ja kuoriutuvat toukat siirtyvät heti talvilevolle ja aloittavat ruokailun vasta seuraavana keväänä.
Ravintokasvi

Toukat syövät useita heinäkasveja (Poaceae), kuten timotei (Phleum pratense), nadat (Festuca), lehtolusteet (Brachypodium) ja villivehnät (Elymus). Aikuiset perhoset vierailevat kukilla.
Iivari Rötkö

Iivari (Ivar) Rötkö (26. tammikuuta 1893 – 7. joulukuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen ylipitkiin matkoihin erikoistunut kestävyysjuoksija. Hän teki maratonilla vuoden 1926 maailman kärkituloksen sekä epävirallisen maailmanennätyksen 25 000 metrin matkalla vuonna 1928.
Kilpailu-ura

Helsingin Jyryä edustanut Rötkö voitti vuonna 1925 25 000 metrin juoksun Frankfurt am Mainin työläisolympialaisissa ajalla 1.24.37,0. Hän lukeutui pisimpien matkojen ennakkosuosikkeihin myös vuoden 1928 Moskovan spartakiadeissa, mutta ei lopulta päässyt kilpailemaan, koska Suomen viranomaiset eivät myöntäneet Rötkölle ulkomaanpassia. Vuonna 1931 hän loikkasi Työväen Urheiluliiton Jyrystä porvarillisen SVUL:n toiseen helsinkiläisseuraan Tovereihin, jotta olisi voinut osallistua seuraavana kesänä järjestettyjen Los Angelesin kesäolympialaisten maratonille. Suomen urheiluelämä oli tuolloin jakautunut niin, että olympialaisiin pääsivät mukaan vain SVUL:n urheilijat. Rötkö jäi kuitenkin Suomen olympiakarsinnoissa viidenneksi ja lopetti samalla urheilu-uransa.
Syyskuussa 1926 Rönkkö juoksi Helsingissä maratonin aikaan 2.34.25, joka oli myös vuoden kärkitulos koko maailmassa. 10 000 metrillä hän oli samana vuonna maailmantilaston neljäs tuloksella 31.57,4. Vuonna 1928 Rötkö alitti Hannes Kolehmaisen 25 000 metrin virallisen maailmanennätyksen juoksemalla matkan aikaan 1.25.14. Kansainvälinen yleisurheiluliitto IAAF ei kuitenkaan vahvistanut Rötkön aikaa viralliseksi maailmanennätykseksi. Rötkön aika alitettiin vielä samana kesänä, kun Amsterdamin kesäolympialaisista palannut pronssimitalisti Martti Marttelin paransi tulosta 50 sekunnilla.
Varsinaiselta ammatiltaan Rötkö oli putkimies. Hän oli myös Paavo Nurmen hyvä ystävä ja miehet harjoittelivatkin usein yhdessä Nurmen asuessa Helsingissä. Muiden saavutustensa ohella Rötkö voitti lukuisia TUL:n mestaruuksia.
Rytökauris

| Rytökauris |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Hirvieläimet Cervidae
Alaheimo::  Jalokauriit Cervinae
Suku::  Aksiskauriit Axis
Laji::  porcinus
Kaksiosainen nimi
 Axis porcinus  (Zimmermann, 1780) 
Synonyymit
 Cervus porcinus  Hyelaphus porcinus 
 Rytökauriin levinneisyys
Alalajit 
 A. p. porcinus  A. p. annamiticus 
Katso myös
   Rytökauris Wikispeciesissä   Rytökauris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rytökauris eli sikahirvi  (Axis porcinus) on jalokauriiden alaheimoon kuuluva hirvieläinlaji, jota tavataan Thaimaassa, Pohjois-Intiassa ja muualla eteläisessä Aasiassa. Sitä on istutettu myös Sri Lankaan, eteläiseen Australiaan ja Yhdysvaltojen Marylandiin.
Lajin nimi viittaa monissa kielissä sikaan, esimerkiksi englanniksi laji on hog deer ja ruotsiksi svinhjort. Aiempi suomenkielinen nimi sikahirvi voi aiheuttaa sekaannusta, kun japaninkauriin japanin kieleen pohjautuva englanninkielinen nimi on sika deer.
Ulkonäkö

Rytökauris on muita Axis-suvun lajeja lyhytkasvuisempi. Se on ruumiinrakenteeltaan suhteellisen matala ja raskasrakenteinen, ja naama ja jalat ovat lyhyet. Sillä on täplikäs turkki, joka uroksilla on tummempi kuin naarailla. Myös vasat ovat täplikkäitä. Turkin pohjaväri on kellertävänruskea, ja vatsapuoli ja nilkat ovat muuta ruumista vaaleammat. Täysikasvuisen yksilön säkäkorkeus on 66–74 cm ja paino 36–45 kg. Sarvet ovat keskimäärin 39 cm pitkät, ja kummassakin sarvessa on kuusi piikkiä.
Elintavat

Tavallisesti rytökauriit elävät yksin. Tyypillistä elinympäristöä ovat riisipellot ja ruohostomaat. Vain naaraat ja vasat esiintyvät joskus pienissä laumoissa. Parittelukaudella urokset etsiytyvät naaraiden lähistölle. Naaraan tiineysaika kestää keskimäärin 180 vuorokautta.
Aiheesta muualla

Ultimate Ungulate: Hog deer (englanniksi)
Animal Diversity Web (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Axis porcinus:  Wikidata: Q372169  Wikispecies: Axis porcinus  ADW: Axis_porcinus  AFD: Axis_porcinus  BOLD: 462565  CoL: 5VYXH  EoL: 308521  GBIF: 5220128  iNaturalist: 42165  IRMNG: 10459896  ITIS: 625044  IUCN: 41784  MDD: 1006310  MSW: 14200348  NCBI: 57737  Observation.org: 81918  Open Tree of Life: 525302  Paleobiology Database: 149387  Species+: 3218  TSA: 2525 
Cervus porcinus:  Wikidata: Q46999156  GBIF: 4835570  IRMNG: 10270761  Open Tree of Life: 525302  Paleobiology Database: 149386  ZooBank: E089F442-BE3E-4F87-8B63-20882900D96B
Ryūjō (1864)

| Ryūjō / 龍驤 |
| --- | --- |
 Ryūjō

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Alexander Hill and Company, Aberdeen
Laskettu vesille:  1864
Palveluskäyttöön:  27. huhtikuuta 1869
Poistui palveluskäytöstä:  1898
Loppuvaihe:  romutettu 1904
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 429 t
Pituus:  65 m (pp)
Leveys:  10,5 m
Syväys:  5,3 m
Koneteho:  800 ihp
Nopeus:  9 solmua
Miehistöä:  275
Aseistus
Aseistus:  2 × 6,5″ tykkiä 10 × 5,5″ tykkiä
Ryūjō oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1864 vesillelaskettu täystakiloitu panssarikorvetti, joka romutettiin vuonna 1904.
Valmistus

Alus tilattiin Alexander Hall and Sonsilta Aberdeenista Skotlannista ja se laskettiin vesille vuonna 1864. Alus valmistui 27. huhtikuuta 1869. Sen oli mahdollisesti tarkoitus päätyä etelävaltioiden laivastoon. Etelävaltioiden lunastuksen epäonnistuttua alus asetettiin halukkaiden ostettavaksi ja prinssi Kumamoto osti aluksen vuonna 1869, ja se saapui Nagasakiin tammikuussa 1870. Toukokuussa prinssi Higo osti aluksen nimeten sen Ihoshomaruksi. Vuoden lopulla hän lainasi aluksensa keisarille sotaan Tokugawa-shōgunaattia vastaan nimellä Ryūjō. Japanin sisällissodan päätyttyä alus palautettiin prinssille, joka lahjoitti sen keisarille vuonna 1870.
Palvelus

Alus liitettiin keisarillisen Japanin laivastoon ja se siirrettiin telakalle modernisoitavaksi. Aluksen aseistus uusittiin, jolloin sille asennettiin kaksi Kruppin valmistamaa 6,7 tuuman tykkiä. Alus siirrettiin tykistökoululaivaksi vuonna 1894, jolloin sen tykit korvattiin yhdellä Kruppin 6,7 tuuman ja viidellä 6,3 tuuman (64 naulan) tykillä.
Alus poistettiin alusluettelosta vuonna 1898 ja se romutettiin vuonna 1904.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ryūjō (1864) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Kōtetsu | Keisarillisen Japanin laivaston taistelulaivaluokat | Seuraaja: Fusō |