stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiinan–Japanin sota (1937–1945)
Jälkipuinti > Kiina

Japanin antauduttua sen miehittämät alueet Ryūkyū-saaria lukuun ottamatta palautettiin Kiinalle, josta oli teoriassa tullut sotilaallinen suurvalta. Todellisuudessa maa oli kuitenkin taloudellisessa kurimuksessa sisällissodan partaalla. Nälänhätä tuli sodan vanavedessä, ja tulvat jättivät miljoonia kodittomiksi. Tšiang Kai-šek yritti siirtää Yhdysvaltojen avulla joukkojaan itärannikon tärkeisiin kaupunkeihin vastaanottamaan japanilaisten antautuminen. Kodeistaan ajetut lähtivät palaamaan vanhoille asuinpaikoilleen. Miljoonat ihmiset määriteltiin sodan jälkeen jollain tavalla syyllisiksi japanilaisten jo pitkään hallinneiden yhteistoimintahallitusten auttamiseen: Guomindang teloitutti useita johtajia, joista ainakin osa oli todellisuudessa ollut kaksoisagentteja ja uskollisia Guomindangille. Kiinan sivistyneistö oli pahasti jakautunut – Guomindangia tukeneet olivat nähneet puolueen politiikasta aiheutuneet kärsimykset ja väärinkäytökset. Kommunistinen älymystö omaksui marxilais-leniniläisen politiikan, joka toisaalta vaikutti monien silmissä varteenotettavammalta vaihtoehdolta Kiinan nostamiseksi jaloilleen.
Useat Tšiang Kai-šekn tekemät virheet vahvistivat kommunistien asemaa: kommunistien entisen tukikohdan Yan'anin vaikea ja aikaa vievä takaisinvaltaus, epäonnistunut talouspolitiikka, joka ei saanut inflaatiota kuriin ja maitaan takaisin valtaamaan palanneille sallittu julma ja väkivaltainen toiminta. Guomindangin joukot sortivat takaisin saadun Taiwanin asukkaita siinä määrin, että saarelaiset nousivat kapinaan helmikuussa 1947. Yhdysvallat halusi Kiinan ryhtyvän jälleenrakennukseen, toteuttavan maassa demokratiaa ja varovan sisällissotaan joutumista. George Marshall onnistui neuvotteluissaan luomaan lyhyen tulitauon kommunistien ja Guomindangin välille. Sisällissota puhkesi kuitenkin uudelleen käyntiin, eikä Guomindang pystynyt pitämään hallussaan tärkeitä asemiaan Pohjois-Kiinassa kommunisteja vastaan. Vuoden 1948 lopussa taistelumoraaliltaan huonot ja järjestäytymättömät kansallismieliset joukot alkoivat vetäytyä – kommunistit valtasivat Pekingin taisteluitta tammikuussa 1949, Nanjingin taisteluitta huhtikuussa ja Shanghain toukokuussa. Guomindang vetäytyi lopulta Taiwanille, jossa on nykyään Kiinan tasavalta. Kommunistinen puolue oli taitavalla propagandalla ja organisaatiokyvyillään laajentunut 100 000 jäsenen puolueesta vuonna 1937 1,2 miljoonan jäsenen liikkeeksi vuonna 1945, ja sen joukot otettiin monilla Kiinan alueilla vastaan vapauttajina.
Jälkipuinti > Japani

Neljän vuoden totaalisen sodan, kahden atomipommin ja lähes kaikkien tärkeimpien kaupunkien tuhoutumisen jälkeen (lukuun ottamatta Kiotoa, Kamakuraa ja Naraa) Japani allekirjoitti antautumisensa USS Missourilla Tokion satamassa 2. syyskuuta 1945. Talous oli täysin raunioina, ja teollisuustuotanto laskenut kolmannekseen vuoden 1930 luvuista. Sodassa Japani oli menettänyt kaikki edellisten viidenkymmenen vuoden aikana hankkimansa siirtomaat: Mantšukuo lakkautettiin, Taiwaniin kohdistuvista vaatimuksista luovuttiin, Korea tuli YK:n hallintaan, Neuvostoliitto miehitti Kuriilit ja Etelä-Sahalinin. Yhdysvallat otti Ryūkyū- ja Ogasawara-saaret haltuunsa. Kaukoidän sotarikostuomioistuin tuomitsi seitsemän Japanin sodanaikaista johtajaa kuolemaan, joukossa kenraali Hideki Tōjō, 21. marraskuuta 1948 teoistaan sodan aikana. Japani joutui tappiolle useista syistä, joista tärkein on todennäköisesti Yhdysvaltain sotilaallisen ja taloudellisen ylivoiman aliarviointi. Kansa hyväksyi miehityshallinnon ja sodan lopputuloksen nopeasti ja pystyikin toimimaan yhteistyössä amerikkalaisten kanssa maan jälleenrakentamiseksi.
Kiinan ja Japanin armeijat > Kiina

Kiinan vallankumousarmeijan lippu.
Kansan vapautusarmeijan lippu.
Guomindangilla oli noin 4 300 000 sotilasta 370 standardissa divisioonassa (正式師), 46 uudessa divisioonassa (新編師), 12 ratsudivisioonassa (騎兵師), 8 uudessa ratsudivisioonassa (新編騎兵師), 66 väliaikaisessa divisioonassa (暫編師) ja 13 reservidivisioonassa (預備師): armeijassa oli yhteensä 515 divisioonaa. Monet divisioonat muodostettiin kuitenkin kahdesta tai useammasta divisioonasta, eivätkä olleet aktiivisia samaan aikaan. Lisäksi uusia divisioonia luotiin korvaamaan sodassa menetetyt. Keskikokoisessa divisioonassa oli 5 000–6 000 sotilasta, armeijakunnassa taas 8 000–9 000 sotilasta, mikä vastasi yhtä japanilaista divisioonaa. Saksalaisten kouluttamissa divisioonissa oli samanlainen määrä joukkoja kuin japanilaisessa tai länsimaisessa divisioonassa, noin 10 000. Tšiang Kai-šekn armeija oli sekoitus uutta ja auttamatta vanhentunutta teknologiaa, ja monesti armeija oli riippuvainen omissa maakunnissaan pysyttelevistä sotaherroista.
Vaikka kiinalaiset kommunistit taistelivatkin sodan aikana nimellisesti yhteistyössä Kiinan vallankumousarmeijan osana, kommunististen joukkojen määrää on vaikea määrittää. Useimmiten sissisotaa käyneiden joukkojen yhteismääräksi on arvioitu noin 1 300 000. Kommunisteihin kuuluivat Kahdeksannen tien armeija (八路軍 – pinyin: bālù-jūn) ja Uusi neljäs armeija (新四軍 – pinyin: Xīn 4 Jūn). Edellinen oli aktiivinen luoteessa ja toimi Yan'anista käsin komentajanaan Zhu De, jälkimmäinen taas Jangtse-joen eteläpuolella.
Kiinan ja Japanin armeijat > Japani

Keisarilliseen armeijaan kuului noin 2 000 000 vakituista sotilasta. Kiinassa oli toisen maailmansodan aikana enemmän japanilaisia joukkoja kuin missään muualla Tyynenmeren alueella. Vuonna 1941 armeijalla oli Kiinassa 27 divisioonaa. Keisarillinen armeija oli Aasian modernein, mutta se koostui kuitenkin pääasiassa jalkaväestä ja sillä oli vain vajavaisesti lentokoneita, panssarivaunuja ja muita panssaroituja ajoneuvoja verrattuna eurooppalaisiin armeijoihin. Aseteknologia oli länsimaisesta näkökulmasta vanhentunutta. Kiinalainen japanilaisten kanssa yhteistyössä toiminut armeija oli ainoa toisen maailmansodan yhteistyöarmeija, joka oli miehittäjää suurempi: siihen kuului noin 2 100 000 sotilasta. Kiinalaisia joukkoja käytettiin pääasiassa kuljetus- ja muihin vastaaviin tehtäviin eikä juurikaan taisteluihin huonon taistelutahdon ja japanilaisten epäluottamuksen vuoksi.
Sodan uhrit

Kahdeksan vuotta kestäneen sodan uhrit olivat valtaosin siviilejä. Guomindangin joukot taistelivat 22 suuressa yhteenotossa, joihin osallistui yleensä yli 100 000 sotilasta kummallakin puolella, 1 171 pienemmässä yhteenotossa (50 000 sotilasta molemmilla puolilla) ja lisäksi 38 931 kahnauksessa. Kommunistit taistelivat pääosin sisseinä Pohjois-Kiinassa. Kiina menetti arviolta 3,22 miljoonaa sotilasta. Yli yhdeksän miljoonaa siviiliä kuoli taisteluissa, ja 8,4 miljoonaa muihin syihin. Japanilaiset rekisteröivät noin 1,1 miljoonaa kuollutta, haavoittunutta tai kadonnutta sotilasta – sotaa ei käyty Japanin maaperällä. Sota synnytti lisäksi noin 95 miljoonaa pakolaista. Kiinan menettäneen omaisuuden arvon (vuoden 1937 vaihtokurssin mukaan 383 miljardia 301,3 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria) on arvioitu olleen noin 50 kertaa suurempi kuin Japanin koko silloinen bruttokansantuote (7,7 miljardia Yhdysvaltain dollaria).
Kuten Euroopassa, konfliktiin liittyi erityisen julmia siviileihin kohdistuneita sotarikoksia. Nanjingin verilöylyssä japanilaiset tappoivat yli 300 000 ihmistä, kiinalaisia naisia pakotettiin työskentelemään bordelleissa, ja japanilaiset käyttivät siviilejä vastaan muun muassa sinappikaasua ja arseeniyhdisteitä. Siviilejä käytettiin biologisia ja kemiallisia aseita koskevissa tutkimuksissa, ja niitä testattiin siviileillä ja sotavangeilla. Lisäksi kiinalaiset kohtelivat huonosti omaa väestöään erityisesti sisällissodassa. Aikalaisarvion mukaan jopa 1,4 miljoonaa kiinalaista sotilasta olisi kuollut pahoinpitelyyn ja tauteihin ennen edes ehtimistään rintamalle.
Sodan perintö

Sota aiheuttaa vielä nykyäänkin eripuraa ja kiistoja Kiinan ja Japanin välille – monet henkilöt erityisesti Kiinassa kantavat sodasta kaunaa. Pieni mutta äänekäs ryhmä japanilaisia nationalisteja kieltää suuren osan Japanin sotarikoksista. Japanin sodanaikaisia toimia kaunistellaan, ja erityisesti Nanjingin verilöyly, yksikkö 731 ja seksiorjuuteen pakotetut naiset ovat olleet monille äärioikeistolaisille vaikeita asioita myöntää todeksi. Japanin hallitusta on syytetty taantumuksellisuudesta sen salliessa joidenkin Japanin sotahistoriaa kaunistelevien tai aiheita välttelevien oppikirjojen käytön kouluissa.
Kiinan kansantasavallan hallitusta on syytetty kommunististen joukkojen osuuden suurentelusta taistelussa Japania vastaan. Yksi tärkeimmistä kriitikoista on Guomindangin kenraali Hau Pei-tsun, joka kieltäytyi osallistumasta sodan päättymisen 60-vuotispäivään vuonna 2005, koska hänen mielestään Kiinan kansantasavalta jatkaa historian vääristelemistä. Kiinassa kansalaisia muistutetaan jatkuvasti Vastarintasodan sankarien urotöistä ja Japanin sotarikoksista. Vastauksena japanilaisten oppikirjojen aiheuttamaan kohuun kansantasavallan hallitusta on syytetty sodan käytöstä jo valmiiksi kasvavien Japanin-vastaisten tunteiden lietsomiseksi yrityksenä kääntää kansan huomio pois sisäpoliittisista ongelmista.
Kiinan tasavallassa (Taiwan) sotaan suhtaudutaan monimutkaisemmin kuin Manner-Kiinassa. Perinteisesti hallitus on järjestänyt sodan päättymistä muistavia juhlallisuuksia voitonpäivänä 9. syyskuuta (nykyään puolustusvoimien päivä) ja Taiwanin takaisinvaltauksen päivänä 25. lokakuuta. Poliittisen vallan siirryttyä Guomindangilta itsenäisyyttä kannattavalle pan-vihreälle koalitiolle sotaa muistavat tapahtumat ovat harvinaistuneet. Monet Taiwanin itsenäisyyden puoltajat eivät näe Manner-Kiinassa käydyn sodan muiston säilyttämistä merkityksellisenä. Muistojuhlia pidetään silti yhä alueilla, jossa pan-sininen koalitio on vallassa. Monet sinisen koalition kannattajat, erityisesti sotaveteraanit, suhtautuvat vielä tunteellisesti sotaan. Esimerkiksi sodan päättymisen 60-vuotispäivänä sinisen koalition hallitseman Taipein kulttuuriosasto järjesti Sun Yat-senin muistohallilla sarjan keskusteluita sodasta ja sodanjälkeisestä politiikasta.
Kirjallisuutta

Chieh Hsiung, James: China's Bitter Victory: The War With Japan, 1937–1945.  M.E. Sharpe, 1992.  ISBN 9781563242465  Teoksen verkkoversio.
Gue Zarrow, Peter: China in War and Revolution: 1895–1949.  Routledge, 2005.  ISBN 9780415364478  Teoksen verkkoversio.
MacKinnon, Stephen R. et al.: China at War: Regions of China, 1937–1945.  Stanford University Press, 2007.  ISBN 9780804755092  Teoksen verkkoversio.
Peattie, Mark; Drea, Edward J.; Van de Ven, Hans J.: The Battle for China: Essays on the Military History of the Sino-Japanese War of 1937–1945.  Stanford University Press, 2010.  ISBN 9780804762069
Schoppa, R. Keith: In a Sea of Bitterness: Refugees during the Sino-Japanese War.  Harvard University Press, 2011.  ISBN 9780674062986  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiinan–Japanin sota (1937–1945) Wikimedia Commonsissa
Wallius, Anniina: Japanin tappion päivä toisessa maailmansodassa päätymässä Kiinassa juhlakalenteriin Yle – Uutiset. 25.2.2014. Viitattu 9.9.2018.
Wallius, Anniina: Kahdeksan vuotta sotaa Yle Uutisten artikkeliarkisto. 29.10.2008. Viitattu 9.9.2018.
Phillips, Steve: The Second Sino-Japanese War (1937-1945) Oxford Bibliographies. 26.2.2013. Viitattu 9.9.2018.
Second Sino-Japanese War Totally History. 2012. Viitattu 9.9.2018.
The Second Sino-Japanese War The World War II Multimedia Database Web archive 2014 (englanniksi)
Shanghain valloitus, Hakkapeliitta, 01.02.1938, nro 5, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Nankingin valloitukseen johtaneet sotaliikkeet, Hakkapeliitta, 08.02.1938, nro 6, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jättiläisvaltakunnan pääkaupungin kukistuminen, Hakkapeliitta, 15.02.1938, nro 7, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Japanin valtaama Pohjois-Kiina kiilana Venäjän ja Kiinan välissä, Hakkapeliitta, 22.03.1938, nro 12, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
"Kiinan murheestako" Kiinan pelastus?, Hakkapeliitta, 19.07.1938, nro 29, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Mistä johtuvat kiinalaisten joukkojen jatkuneet tappiot Itä-Aasian sodassa?, Aamulehti, 05.05.1939, nro 119, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kiina muuttaa sisämaahan, Suomen Kuvalehti, 24.06.1939, nro 25, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Japanin lippulaiva Matsushima ensimmäisessä Kiinan-japanin sodassa.
Kiinalaisia sotilaspoliiseja Shanghain taistelussa.
Kiinan armeijan lentokone.
Kuuluisa Life-lehden julkaisema kuva Nanjingista.
Kiinalaisia sotilaita Tai’erzhuangissa.
Japanilaista merijalkaväkeä Kantonissa.
Wang Jingwei natsien kanssa vuonna 1941.
Japani hyökkää Pearl Harboriin.
Tšiang Kai-šek, hänen vaimonsa ja kenraali Stilwell.
Hiroshima atomipommin jälkeen.
Kiinalaiset palaavat Liuzhouhun heinäkuussa 1945.
Japanin antautumisdokumentti.
Keisarillisen armeijan lippu.
Kiinalainen tyttö japanilaisten ”mukavuuspataljoonista” odottaa kuulustelua Burmassa.
Japanin-vastainen sotamuseo Marco Polon sillan välikohtauksen tapahtumapaikalla Kiinassa.
Heikki Mäkeläinen

| Heikki Mäkeläinen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1941 Ruokolahti
Ammatti:  tutkija, kirkkoneuvos
Muut tiedot
Aktiivisena:  1967–
Merkittävät teokset: Luova hallinto ja johtaminen seurakunnassa (1988)
Heikki Kalevi Mäkeläinen (s. 1941 Ruokolahti) on suomalainen pappi, tutkija, kirkkoneuvos.
Koulutus

Mäkeläinen tuli ylioppilaaksi 1960 Imatran yhteislyseosta. Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa hän suoritti ylemmän teologian kandidaatin (nykyään teologian maisterin) tutkinnon 1965. Vuonna 1971 hän valmistui teologian lisensiaatiksi ja väitteli teologian tohtoriksi 1975.
Mäkeläinen vihittiin papiksi 1965 Tampereella.
Työura

Heikki Mäkeläinen toimi Tampereen tuomiokirkkoseurakunnan virallisena apulaisena 1965–1967 sekä Tottijärven kirkkoherrana 1967–1969. Kirkon tutkimuskeskuksen tutkimusassistenttina hän oli 1969–1971, tutkijana 1971–1977 sekä johtajana 1978–1982. Hämeenlinnan kirkkoherrana Mäkeläinen toimi 1982–1990, Kirkkohallituksen kirkkoneuvoksena 1990–2001 sekä Tampereen seurakuntayhtymän kehittämisjohtajana 2002–2004, jolloin siirtyi eläkkeelle.
Sivu- ja luottamustoimet

Heikki Mäkeläinen toimi Helsingin yliopistossa kirkkososiologian dosenttina 1978–2009.
Kirkolliskokousedustajana Mäkeläinen toimi 1974–1977 ja 1982–1992, Seurakuntahallintokomitean jäsenenä 1971–1972, Kirkkolakikomiteassa 1982–1985 sekä Hiippakuntahallinnon komitean jäsenenä 1995–1998.
Tampereen tuomiokapitulin asessorina Mäkeläinen oli 1983–1986 ja 1988–1990.
Mäkeläinen kuului Hancockin Suomi Collegen johtokuntaan 1993-2006.
Julkaisuja

Tampereen hiippakunta vuosina 1962-1966. Tampere, 1967.
Seurakuntien luottamushenkilöt vuonna 1969. Kirkon tutkimuslaitos, 1971.
Seurakuntasuunnittelu. Toimittaneet Jouko Sihvo ja Heikki Mäkeläinen. Kirjapaja, 1971.
Demokraattisuus seurakunnassa. Muut tekijät Pekka Palho ja Marjatta Eskola. Kirjapaja, 1972.
Suomen evankelisluterilainen kirkko vuosina 1967-1971. Muut tekijät Jouko Sihvo ja Martti Lindqvist. Kirkon tutkimuslaitos, 1973.
Luottamushenkilöt seurakunnan hallinnossa : tutkimus seurakuntahallinnon päätöksenteon edellytyksistä lainsäädännössä ja käytännössä. Kirkon tutkimuslaitos, 1974.
Oivalluksen vaellus kirkossa : hiippakunta- ja pappeinkokousten aloitteet vuosina 1967-1974 ja niiden kohtalo. Kirkon tutkimuslaitos, 1976.
Suomen evankelis-luterilainen kirkko. Vuosina 1976-1979. Toimittaneet Heikki Mäkeläinen, Harri Heino ja Eero Bäckman. Kirkon tutkimuslaitos, 1981.
Hiippakuntajaon uudistaminen. Muu tekijä Matti Taatila. Kirkon tutkimuslaitos, 1982.
Luova hallinto ja johtaminen seurakunnassa. Kirjapaja, 1988.
Osallistumiseen kannustava messu : Tampereen Tuomasmessu vuosina 2002 ja 2007. Kirkon tutkimuskeskus, 2008.
Suomalaisen kirkko Espanjassa. Kirkkohallitus, 2011.
Schlieffen-suunnitelma

Schlieffen-suunnitelma ja Ranskan Suunnitelma XVII.
Schlieffen-suunnitelma oli Saksan ensimmäisessä maailmansodassa käyttämä sotasuunnitelma päävihollistaan Ranskaa vastaan. Tarkoitus oli lyödä Ranska nopealla, voimakkaalla iskulla ja kääntää sitten voimat Venäjää vastaan, jolloin vältettäisiin Saksan pelkäämä pitkä kahden rintaman sota. Tämä järjestys valittiin siksi, että Venäjän liikekannallepanon tiedettiin kestävän pidempään kuin Ranskan. Suunnitelma toteutettiin, mutta se epäonnistui hyökkäyksen tyrehtyessä ja sodan muuttuessa asemasodaksi.
Suunnitelma

Schlieffen-suunnitelman taustalla oli Saksan kenraalien pelko kahden rintaman sodasta Ranskaa ja Venäjää vastaan. Tilannetta oli alettu pohtia jo ennen ensimmäistä maailmansotaa. Saksan yleisesikunnan päällikkönä vuosina 1858–1888 toimineen Helmuth von Moltken alkuperäinen suunnitelma oli tällaisessa tilanteessa ensin pysytellä puolustuskannalla lännessä ja lyödä Venäjän armeija idässä ennen kuin joukot tuotaisiin länteen vastahyökkäystä varten. Hänen seuraajansa Alfred von Waldersee oli samalla kannalla. Virkaansa vuonna 1891 astunut Alfred von Schlieffen otti suunnitelmissaan kuitenkin täysin päinvastaisen kannan. Hän laski, että Venäjä tarvitsisi vähintään kuusi viikkoa suuren armeijansa mobilisoimiseen. Maan suuruus, huonot rautatiet ja byrokratia tekisivät välittömän mobilisoinnin mahdottomaksi. Tästä syystä hän piti parempana ajatuksena jättää itärintamalle mahdollisimman vähän joukkoja ja sijoittaa valtaosan länteen. Ranskaa vastaan ne hyökkäisivät puolueettoman Belgian kautta Ranskan puolustuslinnoitusten ohi. Hyökkäys kulkisi ensin länteen ja koukkaisi sitten etelään kohti Ranskan sydänaluetta valloittaen Pariisin ja lyöden siten Ranskan pois sodasta vain muutamassa viikossa. Ranskan kukistuttua joukot siirtyisivät itään, jossa venäläiset voitettaisiin suurella joukkojen keskityksellä.
Ennen jäämistään eläkkeelle vuonna 1905 von Schlieffen teki vielä muutoksia alkuperäiseen suunnitelmaansa. Saksalaisten hyökkäysjoukkojen pohjoinen siipi kulkisi Alankomaiden eteläosan kautta, jolloin ne välttäisivät Liègen ja Namurin linnoitukset Maasjoen laaksossa. Pohjoinen siipi tulisi sitten Ranskaan Lillen kaupungin lähellä ja jatkaisi länteen lähelle Englannin kanaalia, josta se jatkaisi etelään Pariisista länteen suojaten hyökkäyksen oikeaa siipeä ranskalaisten vastahyökkäykseltä. Hyökkäyksen onnistuessa saksalaiset olisivat vallanneet koko Luoteis-Ranskan, piirittäneet Ranskan armeijan pohjoisessa ja vallanneet Pariisin pakottaen Ranskan rauhaan.
Suunnitelman toteuttaminen vaati suuria joukkomääriä ylivoiman saavuttamiseksi ja esimerkiksi hyökkäyksen ohittamien belgialaisten linnoitusten vartioimiseksi. Schlieffen suunnitteli käyttävänsä noin seitsemän kahdeksasosaa hyökkäyksen joukoista oikealla ja keskimmäisellä hyökkäyksen siivellä, jolloin Saksan länsirajaa ranskalaisten hyökkäykseltä turvaamaan jäisi vain yksi kahdeksasosa joukoista. Schlieffenin seuraaja Helmuth von Moltke nuorempi noudatti myös tätä suunnitelmaa ja se pantiin täytäntöön ensimmäisen maailmansodan sytyttyä.
Ranskan suunnitelma Saksan-vastaiseen sotaan oli Suunnitelma XVII. Ranskan ylipäällikkö Joseph Joffre aikoi suunnitelman mukaisesti vallata sodan aluksi Elsass-Lothringenin, minkä jälkeen ranskalaiset hyökkäisivät pohjoiseen Reinin suuntaisesti ja katkaisisivat Belgiaan hyökänneiden saksalaisten yhteydet.
Suunnitelma käytännössä > Alun menestys

Joffre odotti saksalaisten hyökkäystä vasempaan sivustaansa, mutta arvioi saksalaisten hyökkäykseen Belgiaan olevan laajuudeltaan vain kolmasosan siitä, mitä se todellisuudessa oli. Hän ei myöskään arvioinut saksalaisten käyttävän reservejään vielä sodan alun taisteluissa. Näin Ranskan joukot oli ryhmitetty kohtaamaan huomattavasti todellista pienempi hyökkäys.
Schlieffen-suunnitelma toimi hyvin sodan alussa: hyökkäyksen ensimmäisinä päivinä saksalaiset tunkeutuivat Belgian suurten linnoitusten ohi ja työnsivät Belgian armeijan tieltään. Brittien ja ranskalaisten yritys pysäyttää hyökkäys epäonnistui jo pelkän alivoiman vuoksi. 23. elokuuta mennessä ympärysvaltojen koko vasen siipi vetäytyi, mutta vetäytyminen tehtiin järjestyksessä. 13 päivän ajan Saksan 1. ja 2. armeija eteni Ranskassa etelään ja kohti Pariisia. Tässä vaiheessa vaikutti siltä, että ranskalaisten vuoden 1870 tappio Saksan–Ranskan sodassa toistuisi. Vuonna 1870 Ranskan armeija oli kuitenkin jo lyöty, kun saksalaiset etenivät kohti Pariisia.
Suunnitelma käytännössä > Suunnitelman epäonnistuminen

Usein väitetään virheellisesti, että Saksan sotaonnen kääntyminen olisi yleisesikunnan päällikön von Moltke nuoremman syytä, koska hän muutti alkuperäistä Schlieffen-suunnitelmaa. Alkuperäinen suunnitelma ei ollut alun alkaenkaan käyttökelpoinen. Saksan sotilaiden ruokahuolto olisi pettänyt, ellei hyökkäys olisi tapahtunut elonkorjuun aikaan. Tuhansittain kuormaeläimiä kuoli uupumukseen ja nääntymiseen. Pitkä hyökkäys länteen väsytti saksalaiset sotilaat ja venytti huoltoyhteydet katkeamispisteeseen. On epätodennäköistä, että Saksan hyökkäys olisi jatkunut suunnitelman mukaisesti itään, vaikka Marnen taistelu olisi voitettu ja Pariisi piiritetty.
Ranskan armeijaa ei ollut vielä voitettu, eikä sen vasenta sivustaa kierretty. Se piti asemansa länsirintaman eteläisellä ja keskiselle osuudella. Läntisellä osuudella (vasen siipi) ranskalaiset joukot vetäytyivät, mutta niitä ei ollut vielä lyöty taistelussa.
Schlieffen-suunnitelma oletti ranskalaisten joukkojen pysyvän alkuperäisillä sijoitusalueillaan. Joffre suhtautui saksalaisten etenemiseen Pariisia kohti kylmäpäisesti ja asianmukaisesti: hän pysäytti oman hyökkäyksensä idässä, jätti rintamalle puolustukseen riittävät joukot ja siirsi suuren osan armeijastaan Pariisiin. Tämä muutti strategisen tilanteen Pariisin ympäristössä. Ranskalaisten hyökkäys kaupungin itäpuolelle edenneiden saksalaisten sivustaan pakotti saksalaiset kääntämään rintamansa kohti Pariisia. Samalla aikaisemmin vetäytyneet ranskalaiset joukot tekivät vastahyökkäyksen. Saksan 1. ja 2. armeijan väliin muodostui aukko, johon ranskalaiset ja britit suuntasivat uuden hyökkäyksen. Saksalaisilla ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin vetäytyä ja järjestäytyä uudelleen. Näin Schlieffen-suunnitelman pilvilinnat romahtivat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Schlieffen-suunnitelma Wikimedia Commonsissa
"Jollemme voita nopeasti, niin me häviämme". Kuinka "Ranskan Cannaesta" tuli "Marnen ihme". Kuinka saksalaisen voimaneron v. Schlieffenin sotasuunnitelma murtui Pariisin porteilla, Hakkapeliitta, 18.09.1934, nro 38, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Gendarmerie nationale

| Gendarmerie nationale |
| --- | --- |

Perustettu:  1798
Toimiala:  Turvallisuus
Päämaja:  Pariisi, Ranska
Kenraali:  Richard LIZUREY
Kattojärjestö:  Ranskan puolustusministeriö
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gendarmerie nationale on Ranskan sisäministeriön alainen, poliisitehtäviä hoitava sotilaallinen organisaatio. Santarmit huolehtivat mm. turvallisuudesta alueella, joka kattaa 95 % Ranskasta ja 50 % väestöstä. Heidän roolinsa on monimuotoinen: toiminta sisältää mm. suojelemista, pelastamista, tutkimista, pidätyksiä ja taistelua.  Kaupungeissa santarmilaitoksen tilalla toimii poliisi.
Santarmilaitos on Ranskan vanhimpia instituutioita. Sen juuret juontavat vuoteen 1720. Vuonna 1791 nimi “Maréchaussée” korvattiin nimellä Gendarmerie. Sana “Maréchaussée” tarkoitti alun pitäen kuninkaallisia joukkoja ajalta ennen vallankumousta.