stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vasco da Gama
Ensimmäinen matka ja meritien löytäminen Intiaan > Intiassa

Da Gaman laivat rantautuivat 26 päivän purjehduksen jälkeen 20. toukokuuta 1498 koko matkan määränpäähän Intian lounaisrannikolle Kalikutiin. Kaupunki oli Malabarrannikon tärkein ja rikkain kauppakeskus. Kalikutin hallitsija, samorin, otti portugalilaiset vastaan ystävällisesti. Muslimikauppiaat olivat kuitenkin huolissaan eurooppalaisista kilpailijoista ja onnistuivatkin kääntämään samorinin epäileväksi. Tätä edesauttoi da Gaman läpinäkyvä valehtelu siitä, että hänen kolme laivaansa olisivatkin vain osa paljon suurempaa laivastoa.
Da Gama kertoi samorinille olevansa kuninkaansa asialla solmimassa liittoa, joka hyödyttäisi molempia osapuolia. Samorin pahastui portugalilaisten puuttuvista lahjoista ja aikoi vallata portugalilaisten laivat. Kun da Gama kieltäytyi luovuttamasta peräsimiä ja purjeitaan, intialaiset vangitsivat hänet seuralaisineen.
Lopulta da Gama päästettiin takaisin laivaansa. Hän päätti lähteä takaisin Portugaliin välttääkseen häneltä vaaditun kaikkien kauppatavaroidensa myymisen. Kuultuaan portugalilaisten lähdöstä samorin lähetti heille kirjeen, jossa hän ehdotti Portugalin kuninkaalle tuottoisia kauppasuhteita. Samalla hän päästi vangitsemansa portugalilaisupseerin takaisin da Gaman laivalle, mistä hyvästä da Gama vapautti ottamansa kuusi panttivankia. Hänen kimppuunsa kävi vielä 70 veneen joukko, joka joutui kuitenkin vetäytymään myrskyn noustua.
Da Gaman laivat viettivät ensin 12 päivää Anjedivasaarella ja saavuttivat lopulta Afrikan rannikon Malindin pitkän merimatkan jälkeen 7. tammikuuta 1499. Keripukkiin oli tällä matkalla kuollut 30 miestä, ja Afrikassa heitä kuoli lisää. Myös Paulo da Gama kuoli paluumatkalla tuberkuloosiin. Da Gama hylkäsi São Rafaelin, sillä miehiä ei enää ollut riittävästi kolmelle laivalle.
Ensimmäinen matka ja meritien löytäminen Intiaan > Paluu

Da Gaman palattua Portugaliin elokuussa 1499 hänet palkittiin runsain mitoin onnistuneesta tehtävästä, jonka toteutumista oli saatu odottaa 80 vuotta. Da Gamalle myönnettiin ”Intian valtameren amiraalin” arvo.
Toinen matka

Vuonna 1500 Portugalin kuningas lähetti uuden, Pedro Álvares Cabralin johtaman retkikunnan purjehtimaan Intiaan. Retkikunta palasi ja toi suuren määrän mausteita, mutta osa sen jäsenistä surmattiin Kalikutissa. Sen vuoksi da Gama lähetettiin vuonna 1502 uudelle matkalle rankaisemaan intialaisia portugalilaisten surmaamisesta. Nyt matkalla oli mukana 20 sotalaivaa.
Da Gama hyökkäsi matkallaan Afrikan itärannikolla sijainneeseen Kilwan arabisatamakaupunkiin, koska se oli toiminut portugalilaisia vastaan. Kukistettuaan sataman hän laittoi sen pakkoverolle. Lisäksi da Gama toimi kaapparina arabikauppalaivoja vastaan ja lopulta murskasi Kalikutin 29 aluksen laivaston ja valloitti satamakaupungin. Näin hän sai samorinin pakotetuksi myöntämään arvokkaita kauppaoikeuksia ja luovuttamaan suuren määrän sotasaalista, joka nosti hänet suorastaan Portugalin kruunun lemmikiksi. Palattuaan Portugaliin hän sai Vidigueiran kreivin arvon ja hänelle luovutettiin maata Bragançan kuninkaallisen suvun tiluksista.
Kolmas matka ja kuolema

Da Gaman saavutettua pelätyn maineen Intian ”ongelmienratkaisijana” hänet lähetettiin jälleen tehtäviin 1524. Tarkoituksena oli, että hän korvaisi kykenemättömän Eduardo de Menezesin Portugalin vara­kuninkaana Intiassa. Da Gama kuitenkin kuoli pian vastaanotettuaan tehtävänsä Kochissa 24. joulukuuta 1524.
Da Gama haudattiin ensin tilapäisesti Pyhän Franciskuksen kirkkoon Kochiin. Vuonna 1539 hänen jäännöksensä palautettiin Portugaliin. Hänen hautansa on Hieronymuksen luostarin kirkossa Belémissä Lissabonissa.
Merkitys

Vasco da Gama oli luomassa Portugalin imperiumia ja sen menestystä. Uuden merireitin purjehtimisen lisäksi hän loi, taitavasti sotaa ja politiikkaa hyödyntäen, Portugalille tärkeän aseman Intian valtameren kaupassa. Luís de Camõesin teos Os Lusíadas on kuvaus da Gaman matkoista. Se on kohonnut Portugalissa kansalliseepoksen asemaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vasco da Gama Wikimedia Commonsissa
| n k Portugalilaiset tutkimusmatkailijat |
| --- | --- | --- |
| Länsi-Afrikka | Henrik Purjehtija · João de Santarém · Rui de Sequeira · Gil Eanes · Pêro Escobar |  |
| Madeira ja Azorit | João Gonçalves Zarco · Tristão Vaz Teixeira · Bartolomeu Perestrelo |  |
| Brasilia | Pedro Álvares Cabral · Pero Vaz de Caminha · Nicolao Coelho |  |
| Pohjois-Amerikka | Gaspar Corte-Real · João Rodrigues Cabrilho |  |
| Afrikan ympäri | Bartolomeu Dias · Vasco da Gama · Francisco Barreto · Diogo Cão · António Fernandes · António de Saldanha |  |
| Intia | Afonso de Albuquerque · Diogo Dias |  |
| Lähi-itä | Pêro da Covilhã · Afonso de Paiva · Cristovão da Gama |  |
| Indonesia, Filippiinit ja Japani | Diogo Lopez de Sequeira · Francisco Serrão · Diogo Rodrigues · Pedro Mascarenhas · Fernão Mendes Pinto |  |
| Maailman ympäri | Fernão de Magalhães · Duarte Barbosa |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Ernesto Casanova, Vasco da Gaman alus, noin 1880.
Vasco da Gaman ensimmäisen matkan reitti (1497–1499).
Vasco da Gaman hauta Hieronymuksen luostarin kirkossa Belémissä Lissabonissa.
Autumn in New York (kappale)

”Autumn in New York” on Vernon Duken säveltämä ja sanoittama musiikkikappale vuoden 1934 Broadway-musikaalista Thumbs Up.
Duke oli pääasiassa säveltäjä, joka yleensä toimi yhteistyössä sanoittajien kanssa. Hänen pitkä yhteistyönsä E. Y. Harburgin kanssa oli juuri päättynyt riitaisaan näytelmäprojektiin Ziegfeld Follies of 1932. Duke oli kappaleen kirjoittamisen aikaan lomalla Westportissa, Connecticutissa, ja kirjoitti kaipuustaan takaisin tapahtumarikkaaseen New Yorkiin. Hän soitti valmista sävellystä ystävilleen, joita hienostunut sävel ja sanat eivät kiehtoneet. Broadway-tuottaja Murray Anderson sen sijaan otti kappaleen heti käyttöön.
Kappaleesta tuli hitti vuonna 1947, kun Jo Stafford ja Frank Sinatra nauhoittivat siitä omat versionsa. Charlie Parker äänitti jazzversion vuoden 1950 albumilleen Charlie Parker with Strings, ja siitä tuli 1950-luvulla suosittu jazzstandardi. Jazznauhoitteita ovat tehneet myös muun muassa Bud Powell, Modern Jazz Quartet, Billie Holiday sekä Ella Fitzgerald Louis Armstrongin kanssa.
Australidinen rotu

Australian alkuperäisasukkaiden tieteellinen luokittelu alempiarvoiseksi puuttuvaksi linkiksi ns. kivikauden ihmisen ja nykyihmisen välillä sopi rotusorron ja kansanmurhan agendaan. Sanomalehtiartikkeli vuodelta 1924.
Australidinen rotu on termi, jolla vanhentuneessa ulkonäköön ja fyysisiin ominaisuuksiin perustuvassa ihmisrotujen luokittelussa viitataan Australaasian alkuperäisväestöön, pääasiassa siis Australian alkuperäisasukkaisiin ja melanesialaisiin.
Australoidiluokituksen kehittivät eurooppalaiset antropologit 1700- ja 1800-luvuilla osana rotujaottelujärjestelmää. Australian aboriginaalien tapauksessa australideilla kuvailtiin olevan tumma iho ja aaltoilevat hiukset, kun taas melanesialaisilla ja negriiteillä hiusten kuvailtiin vaihtelevan suorista kihariin. Tämän rotuluokituksen mukaan australidisen rodun esiintymisalue ulottuu Etelä-Aasian alueille (etenkin Filippiinit, Malesian, Intian ja sen niemimaan, Uuden-Guinean ja Melanesian. Myös andamaanien alkuperäisasukkailla on samankaltainen fenotyyppi.
Käsitteen historiaa

Vuodesta 1795 lähtien tällaiset ryhmät tyypillisesti määriteltiin ”malaijeiksi”, joihin siis sisällytettiin monia muitakin kansoja kuin varsinaiset malaijit. Heitä sanottiin myös ”ruskeaksi roduksi” Blumenbachin värikoodatun viiden rodun mallin mukaan ja sitten verrattiin valkoiseen, mustaan, punaiseen ja keltaiseen rotuun. Yrityksessä yksinkertaistaa mallia ihmisten moninaisuudesta tämä malli pelkistettiin käsittämään vain kolmea päärotua: punainen ja keltainen rotu yhdistettiin yhdeksi roduksi, mongolideiksi, valkoista rotua kutsuttiin kaukasoideiksi ja mustaa rotua negrideiksi. Ruskean rodun täsmällinen paikka tässä uudessa rotuluokituksessa oli epäselvä. Jotkut laskivat heidät negrideiksi tumman ihonvärin ja leuan muodon perusteella, toiset taas pitivät heitä kaukasoideina aaltoilevien, moniväristen hiustensa takia. 1800-luvun loppupuolella antropometriset tutkimukset antoivat ymmärtää, että he muodostaisivat erillisen ihmisrodun.
Brittiläinen biologi Thomas Huxley nimesi tämän rodun australidiksi ja teki termiä tunnetuksi teoksessaan On the Geographical Distribution of the Chief Modifications of Mankind (1870), jossa hän jakaa ihmiskunnan neljään ensisijaiseen ryhmään (Xanthochroicit, Mongolidit, Negridit ja Australidit). Xanthochtoici termi vaihtui myöhemmin kaukasoidiksi.
Australobarbarus

| Australobarbarus |
| --- | --- |
 Australobarbarus platycephalus
 Permikausi  Wuchiaping-vaihe  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Kladi::  Synapsidit Synapsida
Lahko::  Terapsidit Therapsida
Kladi::  Neotherapsida
Alalahko::  †Anomodontia
Osalahko::  †Dikynodontit Dicynodontia
Kladi::  †Cryptodontia
Heimo::  †Oudenodontidae
Suku::  †Australobarbarus  Kurkin, 2000
Lajit
 †A. platycephalus Kurkin, 2000  †A. kotelnitshi Kurkin, 2000 
Katso myös
   Australobarbarus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Australobarbarus (nimen merkitys: ”eteläinen ulkolainen”) on sukupuuttoon kuollut dikynodontteihin kuuluva terapsidisuku, joka eli myöhäisellä permikaudella Wuchiaping-vaiheen aikana. Sukuun luetaan kaksi lajia.
Ominaisuudet

Australobarbarus oli keskikokoinen dikynodontti, joka kuuluu Cryptodontia-ryhmään ja heimoon Oudenodontidae. Australobarbaruksen kallon pituus on noin 15–20 senttimetriä. Tämän terapsidin fossiileja on löydetty Venäjältä. Australobarbarus muistuttaa Etelä-Afrikasta löydettyä Tropidostoma-sukua.
Australobarbaruksen luuranko Helsingin Luonnontieteellisessä museossa.
Sama Australobarbaruksen luuranko toisesta kuvakulmasta.
Giorgi Avališvili

Giorgi Avališvili (georg. გიორგი ავალიშვილი, 1769–1850) oli georgialainen diplomaatti, kirjailija ja yksi georgialaisen teatterin perustajaisistä.
Avališvili syntyi itägeorgialaiseen, Kakhetin kuningaskunnasta kotoisin olevaan aatelissukuun ja sai koulutuksensa Venäjän keisarikunnassa. Venäjän ja Georgian välisen Georgijevskin sopimuksen jälkeen hän toimi georgialaisten kuninkaiden Erekle II:n ja Giorgi XII:n lähettiläänä Pietariin vuosina 1784–1801.
Avališvili matkusti Lähi-idässä vuosina 1819–1820 ja kirjoitti arvokkaan ja pitkän matkakertomuksen. Valtaosa hänen muusta kirjallisesta tuotannostaan on kadonnut. Avališvili käänsi myös runsaasti venäläistä ja länsieurooppalaista kirjallisuutta. Hän osallistui ensimmäisen georgialaisen kansallisen teatterin perustamiseen Erekle II:n hovissa Tbilisissä vuonna 1791, ja häntä pidetään myös ensimmäisen omaperäisen georgialaisen näytelmän Kuningas Teimuraz kirjoittajana. Vain tekijän laatima esipuhe on säilynyt.
Avarian kaanikunta

| Avarian kaanikunta > 1100-luku–1864 |
| --- | --- |
  Avarian kaanikunnan tunnus 
  
Valtiomuoto:  Kaanikunta
Pääkaupunki:  Hunzah
Uskonnot:  islam
Kielet:  avaari
Edeltäjä(t):  Serir
Seuraaja(t):  Venäjän keisarikunta
Avarian kaanikunta oli Dagestanin keskiosassa 1100-luvun lopusta 1800-luvulle saakka sijainnut feodaalivaltio. Sen keskuspaikkana toimi Hunzahin kylä. Avaarit kutsuivat valtiota Hunzahin kaanikunnaksi.
Kaanikunta syntyi varhaiskeskiaikaisen Seririn kuningaskunnan tilalle. 1500-luvulta lähtien se oli yksi Dagestanin voimakkaimmista valtioista. Kuuluisin hallitsija oli vuonna 1634 kuollut Umma-kaani, jonka valta ulottui Carin ja Balakənin alueelle nykyisen Azerbaidžanin luoteisosaan. Hänen aikanaan laadittiin kaanikunnan lakikokoelma. Maassa ei ollut yhtenäistä hallintojärjestelmää, vaan kaani ratkaisi itse kaikki sisäiset ja ulkoiset kysymykset sekä toimi myös tuomarina.
1700-luvulla Avarian kaanit tekivät jatkuvia ryöstöretkiä Taka-Kaukasiaan. Vuosina 1776–1801 hallinneen Umma-kaani II:n aikana Širvanin, Şəkin, Quban, Bakun ja Derbentin kaanit, Georgian kuningas Erekle II sekä turkkilaisten asettama Akhaltsikhen pašša maksoivat hänelle veroa turvatakseen alueensa. Venäläiset löivät Umma II:n joukot Iorijoen rannalla vuonna 1800. Hänen seuraajansa Sultan-Ahmed vannoi vuonna 1803 uskollisuudenvalan Venäjän keisarikunnalle.
Venäjän Kaukasian-armeijan komentajan Aleksei Jermolovin kovaotteinen politiikka nostatti vuonna 1818 Dagestanin hallitsijat Sultan-Ahmedin johtamaan kapinaan, joka kukistettiin verisesti. Jermolov asetti kaaniksi Sultan-Ahmedin serkun Surhain. Hunzahin vallannut imaami Gamzat-bek surmasi hänet perheineen Kaukasian sodan aikana vuonna 1834. Šamilin johtaman Dagestanin ja Tšetšenian imaamikunnan kukistuttua vuonna 1859 venäläiset perustivat kaanikunnan uudelleen ja nimittivät sen hallitsijaksi entisten kaanien sukulaisen Ibrahimin. Kaanikunta lakkautettiin vuonna 1864 ja sen alueesta muodostettiin Avarian piirikunta.
Nykyään Avaria-nimitystä käytetään avaarien ja heidän sukukansojensa asuttamasta Dagestanin vuoristoseudusta. Vastaava avaarinkielinen nimitys on Avaristan (Аваристан).
Australiannakkeli

| Australiannakkeli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tulinakkelit Neosittidae
Suku::  Tulinakkelit Daphaenositta
Laji::  chrysoptera
Kaksiosainen nimi
 Daphoenositta chrysoptera  (Latham, 1802) 
Katso myös
   Australiannakkeli Wikispeciesissä   Australiannakkeli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Australiannakkeli (Daphoenositta chrysoptera) on Australiassa ja Uudessa-Guineassa tavattava tulinakkelien heimoon kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan australiannakkeli on 10–14 cm. Lajin väritys vaihtelee alalajeittain. Selästään laji on väritykseltään harmaa. Päälaki on musta tai vaaleampi ja niskassa voi olla juovia. Linnun silmien ympärillä on keltainen rengas. Nokka on pitkähkö ja hivenen ylöspäin kaartunut ja koiraiden nokka on hieman naaraiden nokkaa pidempi. Harmaissa siivissä on joko valkoinen tai oranssinpunainen juova. Vatsastaan kaikki australiannakkelin alalajit ovat harmaita ja juovikkaita, mutta juovien määrä vaihtelee.
Elinympäristö ja elintavat

Australiannakkeli elää lähes koko Australian mantereella ja puuttuu vain paikoin keski- ja länsiosista. Linnun elinympäristöä ovat pääasiassa eukalyptusmetsät. Tiheimpiä sademetsiä se välttelee. Paikoitellen lajia tavataan myös pensaikoista ja malleeruohikoilta.
Lintu elää pienissä ryhmissä. Ravintonaan australiannakkelit käyttävät hyönteisiä ja muita selkärangattomia, joita ne etsivät puiden rungoilta. Ne aloittavat ruoanetsintänsä korkealta ja liikkuvat alaspäin. Australiannakkelin pesimäkausi kestää kesäkuulta elokuulle. Pesä on kuppimainen ja rakennetaan hämähäkinseitistä ja puunkuoresta oksanhaarukkaan. Pesivällä parilla on usein apuna myös muita australiannakkeleita. Naaras munii kolme munaa, joita vain se hautoo. Muut linnut auttavat poikasten ruokinnassa.
Auttaja

Toisen maailmansodan päättymisestä Euroopassa kertova etusivu 10.5.1945.
Auttaja oli Evankelis-Luterilaisen Kansalliskirkon Michiganin Ironwoodissa vuosina 1906–1964 julkaisema amerikansuomalainen sanomalehti. Myöhemmin se ilmestyi hartauslehtenä.
Pastori Pietari Vuori osti vuoden 1906 alussa Ironwoodissa ilmestyneen Vapaan Sanan ja ryhtyi julkaisemaan sitä Auttaja-nimisenä viikkolehtenä. Seuraavana kesänä se tunnustettiin Kansalliskirkon äänenkannattajaksi. Vuonna 1909 lehden kirjapaino siirtyi kirkkokunnalle, joka perusti Finnish Printing Company -yhtiön. Auttajan toimittajina työskentelivät  pastorit M. N. Westerback ja J. E. Nopola. Sen levikki oli 2 900 kappaletta vuonna 1909, 2 400 1920-luvun alussa ja 1 800 vuonna 1935. Lehti kiisteli pitkään Suomi-Synodin ja sen lehden Amerikan Suomettaren kanssa.
Kansalliskirkon liittyessä Missouri-synodiin Auttajasta tuli aluksi Ironwoodissa ja myöhemmin Saint Louisissa kuukausittain ilmestynyt hartauslehti. Vuosina 1968–1991 sitä julkaistiin kahdesti kuukaudessa Amerikan Uutisten liitteenä.
Aiheesta muualla

Auttaja digitoituna kansalliskirjastossa
Auttaja digitoituna 1906–1963
Aurinkotuuli

Aurinkotuuli ja Maan magneettikenttä.
Aurinkotuulella tarkoitetaan Auringon koronasta lähtöisin olevaa hiukkasvirtaa, joka pakenee Auringosta poispäin. Aurinkotuuli koostuu pääasiassa protoneista ja elektroneista. Tällaisista sähköisesti varautuneista hiukkasista koostuvaa kaasua kutsutaan plasmaksi. Aurinkotuuli kantaa mukanaan myös Auringosta peräisin olevaa magneettikenttää ja muodostaa siten heliosfäärin erilliseksi osaksi aurinkokuntaa ympäröivää avaruutta. Aurinkotuulen hiukkasvirta voi muodostaa avaruusalukselle pienen työntövoiman sähköpurjeella. Aurinkotuulta ei pidä sekoittaa Auringon säteilypaineeseen, joka on Auringon säteilemien fotonien liikemäärän aiheuttamaa.
Aurinkotuuli ja magnetosfäärin.
Jo 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa eräät tutkijat huomasivat Auringon roihupurkausten aiheuttavan Maassa magneettisia häiriöitä ja revontulia. He esittivät, että vaikutuksen välittäjinä voisivat olla roihujen yhteydessä Auringosta avaruuteen syöksyvät hiukkaspilvet. Jatkuvan eli aina puhaltavan aurinkotuulen olemassaolo ennustettiin teoreettisesti 1950-luvulla (Eugene Parker 1958), ja venäläisten Luna 1 mittasi sen ensimmäisenä 1959. Lopullisesti aurinkotuulen olemassaolo hyväksyttiin 1960-luvulla.
Aurinkotuulta vastaava ilmiö tunnetaan myös muilla tähdillä. Tällöin sitä nimitetään tähtituuleksi. Aivan erityisen voimakas tähtituuli on kirkkailla ja suurimassaisilla tähdillä, kuten Wolfin–Rayetin tähdillä. Voimakas tähtituuli aiheuttaa tähden spektriin tyypillisiä P Cygni -profiileja.
Aurinkotuulen fysikaalisia ominaisuuksia

Koostumus:
noin 95 % ioneista on protoneja
4 % alfahiukkasia eli täysin ionisoitunutta heliumia
0,5 % muita ioneja (joita monesti kutsutaan nimellä "vähäisemmät ionit").
elektroneja yhtä paljon kuin ioneissa on protoneja yhteensä: aurinkotuuli on sähköisesti neutraalia.
Maan radan kohdalla hiukkastiheys on 5 protonia ja elektronia kuutiosenttimetrissä
Elektronien ja protonien tiheys vaihtelee yleensä välillä 3–20 cm-3
Hiukkasvirta nopeutuu etääntyessään Auringosta ja on keskimäärin 200 km/s 5 Auringon säteen päässä ja 300 km/s 30 auringon säteen päässä.
Maan radan kohdalla nopeus on keskimäärin 400 km/s, vaihteluväli 200–900 km/s.
Protonien keskimääräinen lämpötila 50 000 K (4 eV)
Elektronien keskimääräinen lämpötila 200 000 K (17 eV)
Auringon massan menetys eli massakato on 1×109 kg/s, joka vastaa noin viidennestä Auringon fuusioreaktion aiheuttamasta massakadosta.
Massakato on 1*10-13 Auringon massaa vuodessa.
Kaukaisessa menneisyydessä Auringon massakato oli 1000 kertaa suurempi eli 1×10-10 Auringon massaa vuodessa.
Aurinkotuuli tulee Maahan keskimäärin 4,5 kertaa vuorokaudessa.
magneettikentän voimakkuus Maan radan kohdalla 6 nT (vaihteluväli 1–10 nT)
Alfvénin nopeus (magneettisten häiriöitten etenemisnopeus) aurinkotuulessa on 60 km/s (vaihteluväli 30–150 km/s).
Aurinkotuuli irtautuu Auringon kuumasta koronasta, kaasukehän hajaantumisvyöhykkeestä  saavuttaen koronan äänennopeuden 200 km/s viiden Auringon säteen päässä. Aurinkotuuli ei ole tasaista, vaan siinä on puuskaisuutta ja myrskyjä. Hidas aurinkotuuli irtautuu Auringon päiväntasaajaa lähellä olevilta alueilta, koska siellä Auringon magneettikenttä muodostaa suljettuja silmukoita, jotka pidättelevät kaasun pakoa koronasta. Nopea aurinkotuuli saa alkunsa Auringon napa-alueilta ja ns. koronan aukoista, sillä siellä magneettikentän kenttäviivat ovat avoimia. Siksi aurinkotuuli on planeettojen ratatason ulkopuolella selvästi nopeampaa, tyypillisesti 600–800 km/s. Jos lähellä Auringon päiväntasaajaa sattuu olemaan koronan aukko, se synnyttää nopean aurinkotuulen puuskia planeettojen ratatasoon Auringon pyörimisen tahdissa.
Aurinkotuuli etenee säteittäisesti suoraan Auringosta poispäin, mutta sen mukanaan kuljettama magneettikenttä on tyvestään kiinni Auringossa. Kun kenttäviivojen tyvet seuraavat Auringon pyörimistä, aurinkotuulen magneettikenttä (jota kutsutaan myös planeettainväliseksi magneettikentäksi) kiertyy spiraaliksi. Mitä kauemmas Auringosta edetään, sitä tiukemmalle spiraali on kiertynyt. Maan radan kohdalla magneettikentän kulma aurinkotuulen etenemissuunnan kanssa on keskimäärin 44°. Sen voimakkuus on Maan radan kohdalla tyypillisesti muutama nanotesla eli kymmenestuhannesosa Maan magneettikentän voimakkuudesta maanpinnalla.
Aurinkotuuli hidastuu äänen nopeutta vastaavaan arvoon 50–100 AU:n etäisyydellä, minkä jälkeen se sekoittuu tähtienväliseen aineeseen. Aurinkotuuli siis synnyttää tähtienväliseen aineeseen eräänlaisen kuplan, jota kutsutaan heliosfääriksi.
Koronan massapurkaukset

Auringon roihupurkausten yhteydessä Auringon pinnalta irtoaa toisinaan voimakkaasti magnetoitunut plasmapilvi. Tällaista tapahtumaa kutsutaan koronan massapurkaukseksi. Pilvi etenee aurinkotuulen seassa avaruuteen. Voimakkaissa koronan massapurkauksissa magneettiset pilvet syöksyvät usein matkaan muuta aurinkotuulta selvästi nopeammin, jolloin ne muodostavat tuuleen puuskia. Nopeimmillaan pilvi voi edetä Auringosta Maahan vuorokaudessa, yleensä 2–4 vuorokaudessa. Lisäksi pilvien magneettikenttä on usein paljon voimakkaampi kuin aurinkotuulessa muutoin esiintyvä, jolloin ne voivat aiheuttaa Maassa rajuja magneettisia häiriöitä.
Aurinkotuulen vaikutus Maahan

Koska aurinkotuulen hiukkaset ovat sähköisesti varautuneita, Maan magneettikenttä ohjaa tavallisesti suurimman osan aurinkotuulesta maapallon ohitse. Samalla aurinkotuuli litistää Maan magneettikenttää päiväpuolella ja venyttää sitä yöpuolella muotoillen sen magnetosfääriksi. Pieni osa aurinkotuulen hiukkasista pääsee vuotamaan magnetosfäärin sisään, jossa ne voivat jäädä loukkuun esimerkiksi Van Allenin vyöhykkeisiin. Erityisesti voimakkaiden Auringon aktiivisuuspiikkien aikana tai Maan magneettikentän ollessa heikko aurinkotuulen hiukkasia pääsee ilmakehään, missä ne reagoidessaan ilman hapen ja typen kanssa synnyttävät revontulia.
Autuansaari

Autuansaaren kunnallishallintoalue Pietarin kartalla.
Autuansaari (ven. А́втово, Avtovo) on historiallinen kaupunginosa ja kunnallishallintoalue Pietarin kaupungin Kirovin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee kaupungin keskustan lounaisosassa.
Paikalla on sijainnut keskiaikainen Lahden suurkylä, joka vuoden 1499/1500 Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa mainitaan nimellä Lahta u morja (suomeksi Lahti meren rannalla) erotuksena pohjoisemmasta Lahden kylästä. 1600-luvun loppupuolella kylän nimeksi tuli Auhtua, joka perustuu maaperän laatua kuvaavaan sanaan auhta ’hiekkaperäinen, kuohkea’. Asukkaina oli ortodoksisia inkerikkoja ja Suomesta siirtyneitä inkeriläisiä. Myöhemmin Autuansaaren suomalaiset kuuluivat Pyhän Marian seurakuntaan.
1800–1900-lukujen vaiheessa Autuansaari oli Pietarin teollista laitakaupunkia. Suurin osa asukkaista työskenteli Putilovin eli nykyisessä Kirovin tehtaassa. Alueen uudelleenrakentaminen alkoi 1920-luvulla. Vuosina 1937–1941 rakennettiin Statšekin prospektin ja Krasnoputilovskaja-kadun välinen asuinalue. Leningradin piirityksen aikana rintamalinja kulki kaupunginosan eteläpuolitse. Asuntorakentamista jatkettiin 1940-luvun lopulla. Vuonna 1955 avattiin Avtovon metroasema.