stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kultalakkirilli

| Kultalakkirilli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rillit Zosteropidae
Suku::  Lakkirillit Sterrhoptilus
Laji::  dennistouni
Kaksiosainen nimi
 Sterrhoptilus dennistouni  (Ogilvie-Grant, 1895) 
Katso myös
   Kultalakkirilli Wikispeciesissä   Kultalakkirilli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultalakkirilli (Sterrhoptilus dennistouni) eli aiemmalta nimeltään kruunutimali on rilleihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Kultalakkirilli voi kasvaa noin 14 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Kultalakkirillin päälaki ja kurkku ovat väriltään keltaiset ja rinta sekä vatsa valkoiset. Linnun selkä ja siivet ovat harmahtavan vihreät.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kultalakkirilli elää Luzonin saarella Filippiinit pohjoisosassa. Lajin elinympäristöä ovat alankojen ainavihannat metsät ja niiden reunamaiden heinikot. Kultalakkirilli rakentaa kuppimaisen pesän pensaaseen ja naaras munii kaksi munaa. Linnun pesimäkausi on huhtikuulta heinäkuulle. Kultalakkirilli luokitellaan silmälläpidettäväksi ja sen kantaa uhkaa elinympäristön häviäminen maatalouden ja kaivostoiminnan vuoksi.
Kultakäärmeankerias

| Kultakäärmeankerias |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ankeriaskalat Anguilliformes
Heimo::  Käärmeankeriaat Ophichthidae
Suku::  Myrichthys
Laji::  ocellatus
Kaksiosainen nimi
 Myrichthys ocellatus  (Lesueur, 1825) 
Katso myös
   Kultakäärmeankerias Wikispeciesissä   Kultakäärmeankerias Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Kultakäärmeankerias (Myrichthys ocellatus) on käärmeankeriaisiin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Atlantin länsiosista.
Koko ja ulkonäkö

Kultakäärmeankerias voi kasvaa suurimmillaan noin 1,1 m pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on pitkänomainen ja käärmemäinen ja sieraimet ovat putkimaiset. Kalan selkä- ja peräevät ovat pitkät ja yhtyneet pyrstöevään. Kultakäärmeankerias on väriltään vaalean ruskea, harmaa tai vihertävä ja ruumiissa on kaksi riviä keltaisia ja mustareunaisia pilkkuja.
Levinneisyys ja elintavat

Kultakäärmeankeriasta tavataan Pohjois-Carolinasta Brasiliaan ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat koralliriutat sekä kivikkoiset meriheiniä kasvavat alueet matalissa vesissä. Kala on pääosin yöaktiivinen ja viettää päivät kaivautuneena pohjaan. Kultakäärmeankeriaan ravintoa ovat erityisesti ravut. Se työntää pyrstönsä saaliiden koloihin ja laajentaa niitä heiluttamalla ruumistaan. Tässä yhteydessä pohjahjasta vapautuu veteen myös muita eläimiä, joita  kultakäärmeankeriasta seuraavat meriahvenet syövät.
Kultakäärmeankeriasta pidetään toisinaan akvaarioissa.
Markku Kumpulampi

Kumpulampi 1960-luvun keskivaiheilla.
Markku Kumpulampi (s. 21. toukokuuta 1939 Jämsänkoski) on suomalainen entinen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Kumpulampi edusti urallaan Valkeakosken Hakaa, Upon Palloa ja Lahden Reipasta. Kumpulampi nousi Hakan edustusjoukkueeseen 1956. Hän pelasi Valkeakoskella kahdeksan vuotta ja voitti Suomen mestaruuden kahdesti vuosina 1960 ja 1962 sekä Suomen Cupin kahdesti vuosina 1960 ja 1963. Kumpulampi siirtyi lahtelaiseen Upon Palloon 1964 ja pelasi seurassa viisi kautta, joista kaksi 1. divisioonassa. Uransa kaksi viimeistä vuotta hän pelasi Lahden Reippaassa, jossa hän päätti uransa mestaruuteen 1970. Kumpulampi pelasi uransa aikana 217 pääsarjaottelua, joissa hän teki 85 maalia. Hän on kaikkien aikojen maalintekijätilastossa sijalla 39.
Kumpulampi pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1957–1967 19 A-maaottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Markku Kumpulammen isä oli 1930-luvulla kansallisesti menestynyt pikajuoksija Arvo Kumpulampi.
Kuma (joki)

| Kuma |
| --- | --- |

Alkulähde:  Elbrus
Laskupaikka:  Kaspianmeri
Maat:  Venäjä
Pituus:  640 km
Kuma (ven. Кума́) on joki Pohjois-Kaukasiassa Kaukasusvuorten pohjoispuolella Venäjällä Itä-Euroopassa. Kuma on 640 km pitkä.
Se alkaa Karatšai-Tšerkessian kaakkoisosasta Kaukasusvuoristosta Elbrus-vuoren luoteispuolelta. Sieltä se virtaa koilliseen halki Karatšai-Tšerkessian ja Stavropolin aluepiirin, jossa se kulkee esimerkiksi Mineralnyje Vodyn kautta. Joki jatkaa itään ja muodostaa Kalmukian ja Dagestanin välisen rajan. Kuma loppuu arolammikoihin ennen kuin se saavuttaa Kaspianmeren, tulva-aikana se kuitenkin laskee Kaspianmereen asti.
Aiheesta muualla

Kuma (lähdeteokset vuodelta 2001 ja 2006) Geografitšeskaja entsiklopedija- kokoelmaverkkotietosanakirjan artikkelien nettiversio. Viitattu 2.4.2014. (venäjäksi)
Kuma (BSE-verkkotietosanakirjan artikkeli) Suuri neuvostotietosanakirja.  1969—1978. Viitattu 2.4.2015. (venäjäksi)
Kultaviiruorneero

| Kultaviiruorneero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Orneerot Furnariidae
Suku::  Viiruorneerot Thripadectes
Laji::  flammulatus
Kaksiosainen nimi
 Thripadectes flammulatus  (Eyton, 1849) 
Alalajit 
 T. f. bricenoi  T. f. flammulatus 
Katso myös
   Kultaviiruorneero Wikispeciesissä   Kultaviiruorneero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultaviiruorneero (Thripadectes flammulatus) on Etelä-Amerikassa tavattava orneeroihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

kooltaan kultaviiruorneero on noin 24 cm. Lajin pää, selkä ja alaruumis ovat pohjaväriltään hyvin tummanruskeat, lähes mustat. Väri muuttuu vatsassa vaaleammaksi. Linnun siivet, perä ja pyrstö ovat väritykseltään yksivärisen kastanjanruskeat. Linnun muussa ruumissa on tiheästi vaaleankeltaisia viiruja, jotka muodostavat tumman pohjavärin kanssa voimakkaan kontrastin. Kultaviiruorneero muistuttaa ulkonäöltään isoviiruorneeroa (Thripadectes scrutator) ja viiruorneeroa (Thripadectes holostictus), mutta ne ovat yleisväritykseltään valeampia ja kultaorneeron viirutus on voimakkaampaa kuin niiden.
Elinympäristö ja elintavat

Kultaviiruorneeroa tavataan Andeilta hyvin laikuttaisesti. Lajia tavataan Venezuelasta, Kolumbiasta, Ecuadorista ja Perusta. Lajin elinympäristöä on kosteiden vuoristometsien tiheä aluskasvillisuus ja metsien reunat. lajia elää yleensä 2 000–3 500 metrin korkeudella merenpinnasta Laji viettää piilottelevaa elämää aluskasvillisuusden suojissa. Yleensä lintu liikkuu yksin. Kultaviiruorneeron pesimäkausi ulottuu toukokuulta heinäkuulle. Pesä sijaitsee yleensä kallionkolossa tai törmässä.
Kultamaluri

| Kultamaluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaismalurit Acanthizidae
Suku::  Smicrornis
Laji::  brevirostris
Kaksiosainen nimi
 Smicrornis brevirostris  (Gould, 1838) 
Alalajit
 S. b. brevirostris  S. b. flavescens  S. b. occidentalis  S. b. ochrogaster 
Katso myös
   Kultamaluri Wikispeciesissä   Kultamaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultamaluri (Smicrornis brevirostris) on tiaismalureihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Australiassa.
Koko ja ulkonäkö

Kultamaluri kasvaa 8–9 cm pitkäksi ja on Australian pienin lintulaji. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin päälaki on alalajista riippuen ruskea tai harmaa ja päässä on vaalea silmäkulmajuova. Kultamalurin selkä ja siivet ovat harmahtavan vihreät. Linnun rinta, vatsa ja kyljet ovat alalajista riippuen vaaleankeltaiset tai keltaiset.
Levinneisyys ja elintavat

Kultamaluria tavataan lähes koko Australiassa lukuun ottamatta kuivimpia alueita. Lajin elinympäristöä ovat erityisesti avoimet ja kuivahkot eukalyptusmetsät. Sademetsissä sitä ei tavata. Kultamaluri liikkuu pareittain tai pieninä ryhminä, ja liittyy usein myös sekaparviin. Linnun ravintoa ovat hyönteiset. Kultamaluri rakentaa roikkuvan katetun pesän ja naaras munii kahdesta neljään munaa.
Kultainen lapsi

| Kultainen lapsi> The Golden Child |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Ritchie
Käsikirjoittaja:  Dennis Feldman
Tuottaja:   Edward S. Feldman  Robert D. Wachs 
Säveltäjä:   Michel Colombier  John Barry 
Kuvaaja:  Donald E. Thorin
Leikkaaja:  Richard A. Harris
Pääosat:  Eddie Murphy
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Paramount Pictures  Eddie Murphy Productions  Industrial Light & Magic 
Levittäjä:  Paramount Pictures Netflix
Ensi-ilta:   Yhdysvallat 12. joulukuuta 1986  Suomi 24. helmikuuta 1987 
Kesto:  94 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  25 000 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kultainen lapsi (The Golden Child) on vuonna 1986 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen komediaelokuva, jonka on ohjannut Michael Ritchie. Elokuvan pääosissa nähdään Eddie Murphy, Charles Dance, Charlotte Lewis, Victor Wong, Randall ”Tex” Cobb ja James Hong. Elokuvassa Eddie Murphy esittää rääväsuista sosiaalityöntekijää, joka saa nuorelta naiselta tehtäväksi pelastaa mystinen Kultainen Lapsi demoni Sardo Numspalta.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  J.L. Reate  | … |  Kultainen lapsi   |
|  Eddie Murphy  | … |  Chandler Jarrell   |
|  Charles Dance  | … |  Sardo Numspa   |
|  Charlotte Lewis  | … |  Kee Nang   |
|  Victor Wong  | … |  vanha mies   |
|  Randall ”Tex” Cobb  | … |  Til   |
|  James Hong  | … |  Hong   |
|  Shakti Chen  | … |  Kala   |
|  Tau Logo  | … |  Yu   |
|  Tiger Chung Lee  | … |  Khan   |
|  Pons Maar  | … |  Fu   |
|  Peter Kwong  | … |  Tommy Tong   |
|  Wally Taylor  | … |  Boggs   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvasi elokuvaa hillittömäksi, harmittomaksi ja helposti unohtuvaksi hölmöilyksi ja antoi sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Kultainen lapsi Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kulutusluotto

Kulutusluotto on luotto, joka on myönnetty tai luvattu kuluttajalle lainana, maksulykkäyksenä tai muuna taloudellisena järjestelynä kuluttamista varten. Kulutusluottotermin alle lasketaan kaikki vakuudettomat ja vakuudelliset luotot, jotka on otettu kulutustarkoitukseen. Kulutusluotot ovat yleensä verrattain lyhytaikaisia, kestoltaan alle viiden vuoden lainoja, joiden suuruus on tyypillisesti muutamia tuhansia euroja. Kulutusluottoja tarjoavat niin pankit kuin yksityiset suomalaiset ja muunmaalaiset luottospesialistit.
Kulutusluottojen vuosikorot vaihtelevat tyypillisesti 9–30 %:n välillä. Huomattavasti suurempiakin korkoja on peritty. Suurin yksittäinen tekijä koron suuruuteen on lainanottajan kyky antaa luotolle vakuus.
Kulutusluottojen antaminen yöllä kiellettiin lokakuussa 2009. Luottopäätöksen saa antaa, mutta kello 23 jälkeen myönnetyt pikaluotot saa nostaa vasta aamuseitsemän jälkeen. Kulutusluottojen myöntäminen sallittiin joulukuusta 2010 eteenpäin ainoastaan yrityksille, jotka ovat rekisteröityneet Etelä-Suomen Aluehallinnon ylläpitämään rekisteriin. Rekisteriin hyväksytään ainoastaan yritykset, jotka noudattavat hyvää luotonantotapaa. Lokakuussa vuonna 2018 Etelä-Suomen Aluehallinnon luotonanto- ja vertaislainanvälittäjärekisteriin on merkitty 62 yritystä, joista yli 50 rahoituslaitosta myöntää kuluttajaluottoja.
Erilaiset kertaluotot ovat tyypillisiä pankkien ja rahoitusyhtiöiden myöntämiä kulutusluottoja. Pankkien kulutusluotot vaativat yleensä vakuuden tai takaajia ja niitä otetaan usein isompien hankintojen rahoittamiseen, kuten esimerkiksi kodin remontointiin. Varsinkin autokaupassa käytetään myös osamaksuluottoa, joka on yksittäiseen suurempaan hankintaan tarkoitettu kertaluonteinen kulutusluotto, jossa tavallisesta luotosta poiketen rahoitettavan tuotteen omistusoikeus siirtyy ostajalle vasta kun hän on maksanut lainaansa takaisin.
Aiheesta muualla

Kilpailu- ja kuluttajaviraston tietosivu luotoista (Arkistoitu – Internet Archive)
Kumsjärvi (järvi)

| Kumsjärvi Кумчозеро, Kumtšozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Karhumäen piiri
Paikkakunta:  Tšopina
Koordinaatit:  62°59′25″N, 33°48′01″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Ääninen
Laskujoki:  Kumsajoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  150 m
Pituus:  8,8 km
Leveys:  3,7 km
Rantaviiva:  28,5 km
Pinta-ala:  15,9 km²
Tilavuus:  0,065 km³
Keskisyvyys:  4,1 m
Suurin syvyys:  11,7 m
Valuma-alue:  154 km²
 fiKumsjärvi 
Kumsjärvi (ven. Кумчозеро, Kumtšozero) on Äänisen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Tšopinan kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 15,9 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 154 neliökilometriä, keskisyvyys 4,1 metriä ja suurin syvyys 11,7 metriä.
Kumsjärveen virtaa viisi puroa. Se laskee Kumsajokea myöten Äänisen Poventsanlahteen. Järven kalalajeja ovat siika, lohi, taimen, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, made, ahven ja kiiski.
Järven itärannalla sijaitsee Kumsjärven kylä ja etelärannalla Kumsa-2:n taajama.
Kunai

Kunai
Kunai on 1500-luvun japanilainen heittopiikkiä muistuttava teräase. Se kehittyi kaivamiseen tarkoitetusta työkalusta lähde? (hori-hori, japanilainen puutarhaveitsen ja istutuslapion yhdistelmä) ja muotonsa vuoksi soveltuu myös käytettäväksi tikarin lailla. lähde? Kunain pituus oli tyypillisesti noin 40 cm, mutta saattoi kuitenkin vaihdella 18 senttimetristä 48 senttimetriin. lähde?
Japanilaisessa populaarikulttuurissa kunaista on tullut stereotyyppisesti erityisesti ninjojen käyttämä ase. lähde? Sen reunat ovat molemmilta puolilta terävät.  lähde?
Kummitusjuttu

Kummitusjutun kertoja ja yleisö.
Nimisivu yhdysvaltalaisesta Ghost Stories -lehdestä, joka julkaisi kummitusjuttujan (toukokuun 1927 numero).
Kummitusjuttu on perinteinen tai kaupunkitarina yliluonnollisesta tapahtumasta, jossa esiintyy epätodellisia ja pelottavia hahmoja eli kummituksia. Kummituksen ilmestyminen saattaa liittyä selvittämättä jääneeseen tapahtumaan, vääryyden tunnustamiseen tai kostamiseen. Kummitusjuttujen kertominen on perinteinen kauhuviihteen muoto.
Perinteinen Suomessa kerrottu kummitusjuttu on esimerkiksi tarina väärennetystä mitasta: Rikkaan talon isäntä kuolee. Jonkin ajan kuluttua isännän haamu ilmestyy talon pojalle sanoen: Kapassa on kaksi pohjaa. Talossa viljan mittaamiseen käytetty puuastia eli kappa tutkitaan ja siinä tosiaan on valepohja, jonka avulla isäntä on pettänyt viljakaupoissa. Kun valepohja poistetaan, kummitus ei enää ilmesty.
Nykyaikaisena kummitusjuttuna kerrotaan vaikkapa tarinaa katoavasta liftarista: Autoon otetaan esimerkiksi pimeältä tieltä peukalokyytiläinen, joka jonkin ajan kuluttua onkin kadonnut takapenkiltä. Tarinaan voi liittyä lähellä liftarin kyytiinnousupaikkaa tapahtunut murha.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kummitusjuttu Wikimedia Commonsissa
Kukri

Kukri ja tuppi
Kukri tai Khukuri (Devanāgarī: खुकुरी) on raskas, kaarevateräinen nepalilaisen gurkhaheimon veitsi, jota käytetään sekä aseena että työkaluna. Se on osa gurkhasotilaiden aseistusta ja heraldiikkaa. Se on yksi kuuluisimmista taisteluveitsistä.
Vaikka nimitykset khukuri, khuker tai khookree ovat tarkempia käännöksiä, kukri on kaikkein tunnetuin ja tavanomaisin veitsen nimitys.
Muoto

Kukri on käyttötarkoitukseltaan suunniteltu hakkaamiseen. Sen muoto on bumerangimainen, kahva on useimmiten puuta ja terä usein jousiterästä.
Terä on tyypillisesti 3–10 cm leveä ja 30–38 cm pitkä, vaikka muunnelmia esiintyy. Suuremmat ja vähemmän käytännölliset seremonioihin valmistetut veitset voivat olla jopa 70 cm pitkiä. Terän taittokulma on noin 20 astetta tai enemmän, sillä on paksu hamara ja yksi leikkaava terä; tämän ansiosta terän isku osuu iskukohtaan kohtisuoraan, mikä lisää huomattavasti iskun tehokkuutta. Kukri on suhteellisen painava, jopa 900 grammaa, mutta se on niin hyvin tasapainotettu pystysuunnassa, että sen sanotaan pysyvän pystyssä vaivatta yhden sormen varassa.
Kukrit voidaan jakaa kahteen tyyppiin: siropate on sodankäynnissä käytetty veitsityyppi, kun taas budhuni mallisia veitsiä käytetään myös puunhakkaamiseen ja muuhun päivittäiskäyttöön. Siropate -veitsien terä on virtaviivaisempi ja ohuempi, kun taas budhuni-veitsien terät ovat paksumpia ja leveämpiä, muodoltaan enemmän kalanmuotoisia.
Kukrin terässä on usein kahvan juuressa yksi tai kaksi syvennystä nimeltään kaudi, kaura tai cho. Tälle on annettu useita niin käytännöllisiä kuin perinteisiin vetoavia syitä. Joidenkin mukaan se saa terässä olevan veren ja nesteen tippumaan teräosassa ja estää kahvan liukastumisen, tai että se osoittaa kuinka paljon terää on teroitettu. Toiset väittävät, että se on hindu jumalatar Kalin symboli tai Shiva-jumalan atrain. Kukrin terässä voi olla myös yksi tai useampi ura, kuten aunlo bal (voiman/vitaalisuuden/energian sormi), joka on melko syvä ja ohut ura joka voidaan nähdä esimerkiksi modernia kukria esittävässä kuvassa. Terässä voi olla myös useampi chirra, mikä voi viitata ohuisiin ohenteisiin terän ydinosassa tai tietynlainen terän rakenne kärjessä. Tämän kaiverruksen sanotaan symboloivan Shivan atraintalähde?. Myös muita tarinoita esiintyy näistä koristeista. Usein myös veitsiä valmistavat sepät laittavat oman valmistusmerkkinsä lähelle veitsen kahvaa.
Valmistus

Toiseen maailmansotaan asti kukrit valmisti sotilaan kotikylän sepät. Veitsien valmistuslaatu vaihteli suuresti, ja niiden koko vaihteli pienistä miekkaa lähenteleviin mittoihin. Kukreja valmistavat sepät ovat kameja (veitsiseppiä), jotka ovat osa ”koskemattomien” kastiluokkaa. Toinen veitsiä valmistaneille sepille annettu nimitys on biswakarma, joka tarkoittaa ”maailman luojaa”.
Kukriveitsien materiaalina on usein kuorma-autojen lehtijousituksesta otettu jousiteräs. Veitsen terän kara on useimmiten koko kahvan mittainen ja sen kahvan ulkopuolelle ulottuva pää taotaan litteäksi kahvan kiinnittämiseksi paikalleen. Leikkuuterä on karkaistu, hamara taas ei, tämän ansiosta veitsi pysyy terävänä, mutta joustavana kestää myös lyönti-iskuja. Veitset tasapainotetaan pysymään pystysuorassa tukipisteeseen nähden.
Perinteisten kukrien kahvat valmistetaan kovapuusta tai vesipuhvelin sarvesta. Kahvat kiinnitetään lahaksi kutsutulla puun pihkalla. Puu- tai luukahvan kiinnityksessä terän kara saatetaan kuumentaa ja polttaa kahvaan tiukan kiinnityksen varmistamiseksi. Nykyaikaisissa kukreissa kahva on usein alumiini- tai messinkivalua, joka valssataan terään kuumana ja jäähtyessään supistuu ja kiinnittyy paikalleen. Jotkin nyky-kukrit (esimerkiksi Intian armeijan käyttämät) valmistetaan kahvan levyisellä karalla, johon kahvalevyt niitataan kiinni kahdella tai useammalla niitillä.
Terän on perinteisesti valmistanut kaksi henkilöä joista toinen pyörittää hiomakiveä köyden avulla toisen keskittyessä terän hiomiseen. Hiomakivi on valmistettu hienosta jokihiekasta ja laha liimasta. Veitsen käyttöteroitus tehdään perinteisesti chakmak veitsellä (joka on pienempi sekä kovempi teroittamaton terä), jota vedetään terää pitkin.
Kukrien tuppi on usein yhdistelmä puuta sekä vuohennahkaa, ja sen tekijänä on nepalilainen vuodantekijä, sarki. Perinteisesti tupessa on tila kahdelle työkalulle, kardalle ja chakmakille. Karda on pieni käyttöveitsi pieniin tarkkuutta vaativiin tehtäviin. Chakmak on teroittamaton ja sitä käytetään terän huoltoon. Sitä voidaan käyttää myös tulen sytyttämiseen tuluksien tapaan. Vanhimman mallisissa tupeissa on myös joskus pussi jossa säilytetään tuluksia tai sytykkeitä.
Historia

Ei ole selvää mistäpäin kukrin muotoilu on Nepalin alueelle kulkeutunut. Se voi olla syntynyt Intian alueella, mutta myös muinainen Egypti, Iberia, sekä kreikkalaiset mainitaan samankaltaisista veitsistään. Eräs iberilainen veitsi, falcata, on samankaltainen kuin kukri, ja kreikkalaiset käyttivät samankaltaista makhairaa sekä kopista. Aleksanteri Suuren miehet käyttivät edellä mainitun kaltaisia aseita ja saattoivat tuoda Intian niemimaalle tämän asetyypin Aleksanterin tunkeutuessa Punjabin alueelle.
Intiassa laajasti kauppaa käyneet roomalaiset käyttivät kukrin kaltaisia työkaluja, ja todennäköisesti myös suosittelivat niitä intialaisille. Rooman armeija ei koskaan nähnyt kukrin tyyppiselle veitselle käyttöä, eikä lisännyt niitä sotilaittensa aseistukseen. Toisaalta klassinen roomalainen armeija käytti toista lyhytmiekan tyyppiä, gladiusta. Tämä kelttien ja baskien käyttämä miekka on kaksiteräinen, jolla tosin on joskus kapeampi terä keskiosaltaan (tällä vähennettiin painoa ja lisättiin terän pinta-alaa).
Ei ole tiedossa, oliko arjalaisilla kukrin kaltaista asetta, mutta euraasialaisilla turkkilaisilla tällainen ase oli. Heillä oli edestäpäin leikkaava miekka, jota kutsutaan nimeltä yataghan. Toisaalta yataghan näyttää olevan itsenäisesti kehittynyt ase, sillä siitä löydetyt ensimmäiset todisteet ovat vuosisatoja manzikertin taistelun jälkeen.
Ensimmäisen kerran länsimaalaiset tutustuivat kukriin gurkhasodan (1814–16) aikana. Myöhemmin gurkhia liittyi brittiarmeijaan ja he toivat omat perinteiset veitsensä mukanaan. Gurkhia palvelee edelleen brittiarmeijassa.
Käyttö

Kukria pidetään hyvin tehokkaana aseena. Vaikka veitsi muistuttaakin fyysiseltä muodoltaan bumerangia, kukria ei ole tarkoitus heittää. Huomioitava suunnitelmallinen muotoilu on terän taittuminen kärjestä, jolla tavoitellaan kärjen suurempaa nopeutta ja iskuvoimaa iskemishetkellä. Kukrin kerrotaan katkaisevan helposti vastustajan käden tai kaulan yhdellä iskulla. Usein virheellisesti sanotaan, että kukri olisi suunniteltu paremmin vihollisen kurkun viiltämiseen, vaikka näin ei ole. Se on hyökkäyksessä paras hakkaamiseen keskittyvässä käytössä, vaikka veistä voidaan käyttää myös pistämiseen.
Sotilaskäytön ulkopuolella veistä käytetään yleisesti puunhakkuuseen sekä yleisveitsenä, ja se on käytössä maataloustyössä sekä kodin yleisveitsenä. Yleiskäyttöön tarkoitettu kukriveitsi on 40–45 cm pitkä ja painaa noin 450–900 grammaa. Tätä suuremmat veitset eivät ole käytännöllisiä ja niitä käytetään harvoin seremoniallisten tilaisuuksien ulkopuolella. Toisaalta helpommin kuljetettavat ja pienemmät kukriveitset on tarkoitettu usein tiettyyn tehtävään.
Vaikka urbaanin legendan mukaan kukria ”ei koskaan vedetä tupesta ellei se maista verta”, on se kuitenkin pääsääntöisesti yleisveitsi, toisin kuin viidakkoveitsi. Sitä voidaan käyttää rakennus-, raivaus ja hakkuutöissä sekä kaivamisessa, lihanleikkauksessa, nylkemisessä, tölkin avauksessa sekä pilkkomisessa.
Kukriveitsellä on myös uskonnollinen merkitys hindujen dasain uhrimenojen uskonnollisessa juhlassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kukrin rakenne (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Kukri sekä sen kaksi pientä huolto- ja lisäveistä; karda ja chakmak
Gurkha -upseeri Singaporen poliisivoimissa Raffles Cityn alueella. Huomioitavaa on yksikön tunnusmerkkeihin kuuluva hattu, Hat Terrai Gurkha sekä kukriveitsi, joka roikkuu tupessa selän takana.
Kukri
Käännös suomeksi
Kuinka äkäpussi kesytetään

Augustus Egg. Äkäpussin kesytys.
Heikki Savolainen ja Maikki Länsiö vuonna 1963 Suomen kansallisteatterin näytelmässä "Miten äkäpussi kesytetään".
Kuinka äkäpussi kesytetään (engl. The Taming of the Shrew) on William Shakespearen noin vuonna 1594 kirjoittama komedia. Se kuuluu Shakespearen varhaisimpiin näytelmiin.