stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Deutsche Guggenheim
Yhteistyön loppu

Helmikuussa 2012 Deutsche Bank ilmoitti, että nykyisen muotoista yhteistyötä ei enää jatketa Guggenheimin säätiön kanssa vuoden 2012 jälkeen. Pankin tiedotteen mukaan se haluaa laajentaa läsnäoloaan Berliinissä ja kulttuuriin liittyvää toimintaansa. The New York Timesin kriitikon Carol Vogelin mukaan kumpikaan osapuoli ei maininnut konkreettista syytä siihen, miksi yhteistyö loppui.
Aiheesta muualla

Deutsche Guggenheimin verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hosny Abd Rabo

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Hosny Abd Rabo Abdel Mottaleb Ibrahim
Syntymäaika: 1. marraskuuta 1984 (ikä 40)
Syntymäpaikka: Ismaïlia, Egypti
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 176 senttimetriä
Seura
Seura:  Ismaily
Pelinumero: 12
Junioriseurat
:  Ismaily
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2003–2005 2005–2007 2006–2007 2007– 2008–2009 2010–2019 |  Ismaily    Strasbourg   →  Ismaily (laina)  Ismaily →  Ahli Dubai (laina)  Ismaily | 58 (18)  22 (1)  27 (10)  23 (8)  28 (14)  |
Maajoukkue
| 2004– |  Egypti | 80 (14) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Egypti.Miesten jalkapallo.AM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Egypti.Miesten jalkapallo.AM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Egypti.Miesten jalkapallo.AM-kilpailut  | Maa:   Egypti> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Ghana 2008 | Jalkapallo |  |
|  Kultaa | Angola 2010 | Jalkapallo |  |
Hosny Abd Rabo Abdel Mottaleb Ibrahim (arab. حسني عبد ربه عبد المطلب إبراهيم‎‎, s. 1. marraskuuta 1984 Ismaïlia, Egypti) on uransa lopettanut egyptiläinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän edustaa viimeisempänä seuranaan Ismailyn joukkuetta Egyptin valioliigassa. Hosny on myös tärkeä osa Egyptin maajoukkuetta, jota hän on edustanut vuodesta 2004. Hosny johti joukkueensa mestaruuteen Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2008, jossa hänet myös valittiin turnauksen parhaaksi pelaajaksi.
Saavutukset

Egypti:
Afrikan-mestaruus: 2008 ja 2010
Henkilökohtaiset:
Egyptin paras pelaaja 2007
2008 Afrikan-mestaruuskisojen paras pelaaja
Lähde:
U. T. Sirelius

U. T. Sirelius 1920-luvun alussa.
Uuno Taavi Sirelius (5. toukokuuta 1872 Jääski – 24. elokuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen kansatieteilijä ja Helsingin yliopiston ensimmäinen suomalais-ugrilaisen kansatieteen professori. Hänet tunnettiin kalastusmenetelmien tutkijana, mutta hän myös käynnisti ryijyperinteen tutkimuksen teoksellaan Suomalaiset ryijyt.
Elämäkerta

Sireliuksen vanhemmat olivat kappalainen David Sirelius ja Anna Elisabet Cajander. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin suomalaisesta klassillisesta lyseosta 1891 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1895, maisteriksi 1897, lisensiaatiksi 1906 sekä tohtoriksi 1907. Sireliuksen väitöskirja Über die Sperrfischerei bei den finnisch-ugrischen Völkern käsitteli suomalais-ugrilaisten kansojen patokalastuksen kehitystä ja kalastusmenetelmien eroavaisuuksia.
Sirelius teki ensimmäisen tutkimusmatkansa Venäjälle obinugrilaisten kansojen asuma-alueille yhdessä unkarilaisen etnografin János Jankón kanssa 1896. Hän teki uuden matkan hantien, mansien ja samojedien pariin Obin ja sen sivujokien varsille 1898–1900. Vuonna 1907 Sirelius teki matkan syrjäänien ja votjakkien pariin Kazanin–Permin alueelle ja vuonna 1911 toisen matkan Arkangelin alueelle.
Sirelius oli Valtion historiallisen museon palveluksessa vuodesta 1894 ja toimi museon ylimääräisenä amanuenssina 1900–1918. Hän oli Kansallismuseon intendentti 1917 ja muinaistieteellisen toimikunnan etnografian osaston johtaja 1920–1921 sekä vt. johtaja 1921–1929. Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisen kansatieteen dosenttina hän toimi 1906–1921 ja professorina 1921–1929. Sirelius oli myös Suomalais-ugrilaisen seuran kirjastonhoitaja 1900–1919, Suomen muinaismuistoyhdistyksen puheenjohtaja 1922–1923 ja esimies 1925. Hän oli Suomalaisen tiedeakatemian jäsen vuodesta 1916, ja hän sai Hampurin yliopiston kunniatohtorin arvon 1921.
Sirelius joutui helmikuussa 1922 sisäministeri Heikki Ritavuoren murhan silminnäkijäksi ja häntä kuultiin todistajana Ritavuoren ampunutta Ernst Tandefeltiä vastaan käydyssä oikeudenkäynnissä.
Sirelius oli naimisissa vuodesta 1900 Manuela Natulinin (1876–1924) kanssa. Heidän lapsiaan olivat Aune Gertrud Ikonen (1901–1971), sittemmin Hedly, sekä Uuno Urpo Tapio Siirala (1908–1982), Helsingin yliopiston korva-, nenä- ja kurkkutautien professori.
Teoksia

Lauseopillinen tutkimus Jääsken ja Kirvun kielimurteesta. Suomalainen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1894.
Ostjakkilaiselta matkaltani v. 1898. Helsinki 1900.
Kertomus ostjakkien ja vogulien luo tekemästäni kansatieteellisestä tutkimusmatkasta. v. 1899–1900. Helsinki 1900.
Kappale suomensukuisten kansain kalastushistoriaa. Suomalais-ugrilainen seura, Helsinki 1901–1905.
Die Handarbeiten der Ostjaken und Wogulen. Finsk-ugriska Sällskapet, Helsingfors 1903.
Ornamente auf Birkenrinde und Fell bei den Ostjaken und Wogulen. 1904.
Über die Sperrfischerei bei den finnisch-ugrischen Völkern: Eine vergleichende ethnographische untersuchung, väitöskirja. Finsk-Ugriska Sällskapet, Helsingfors 1906.
Suomalaisten kalastus I–II. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Helsinki 1906–1908, näköispainos 2009.
Über die primitiven Wohnungen der finnischen und Ob-ugrischen Völker. 1906–1911.
Syntymään, lapsuuteen ja kuolemaan liittyvät tavat ja uskomukset. Suomalais-ugrilainen seura, Helsinki 1911–1915.
Über einige Traggeräte und Umschlagetücher bei den finnisch-ugrischen Völkern. Finska fornminnesföreningen, Helsingfors 1912.
Über einige Prototype des Schlittens. Suomalais-ugrilainen seura, Helsinki 1913–1914.
Suomen kansanpukujen historia. Suomalais-ugrilainen seura, Helsinki 1915.
Suomen Kansallismuseo, sen synty, kehitys ja nykyiset laitokset. 1916.
Über die Art und Zeit der Zähmung des Renntiers. Suomalais-ugrilainen seura, Helsinki 1916.
Suomen kansanomaista kulttuuria: Esineellisen kansatieteen tuloksia I–II. Otava 1919–1921.
Suomen kansallispukuja: Kuvia ja ohjeita käytäntöä varten 1–2. Tietosanakirja, Helsinki 1921–1922, näköispainos 1989.
Suomen ylioppilasosakuntain kansatieteellinen museo vv. 1876–1893, kirjoittajat Th. Schvindt ja U. T. Sirelius. Eduard Polòn, Helsinki 1922.
Suomalaiset ryijyt: Tekstiilihistoriallinen tutkimus. Otava 1924, näköispainos 1988.
Die Vogel- und Pferdemotive der karelischen und ingermanländischen Broderien. Societas Orientalis Fennica, Helsingfors 1925.
Kansankirjonta ja -pitsit. Otava 1928.
Reise zu den Ostjaken. 1983.
Kirjallisuutta

Lehtonen, Juhani U. E.: U. T. Sirelius ja kansatiede. Weilin+Göös 1972.
Aiheesta muualla

Lehtonen, Juhani U. E.: / Sirelius, Uuno Taavi (1872–1929). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 2.10.1998. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
U. T. Sirelius : Rakennusten perusmuodot ja niiden suhde ilmastoon. Ruotsissa säilynyt hirsirakennuksia viikinkikaudelta, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 22.01.1928, nro 4, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
U. T. Sirelius : Sisustustaidetta eri vuosisadoilta. Erään saksalaisen tutkimuksen tuloksia, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 13.01.1929, nro 2, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
U. T. Sirelius : Uusi koristetaiteen historia, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 26.05.1929, nro 21, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists 
Henkilöt:  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Max Lampinen

Max Lampinen (s. 11. lokakuuta 2004) on suomalainen yleisurheilija, jonka päälaji on moukarinheitto. Hän on kilpaillut myös kuulantyönnössä ja kiekonheitossa. Lampinen on edustanut vuodesta 2021 alkaen Kenttäurheilijat -58:aa ja hänen valmentajanaan toimii Tero Lampinen.
Lampinen oli mukana alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa Calissa, Kolumbiassa vuonna 2022. Hän heitti karsinnassa ennätyksensä 75,32m ollen karsinnan voittaja. Finaalissa Lampinen paransi ennätystään tulokseen 76,33 ja voitti kisoissa MM-hopeaa. Lampinen edusti Suomea myös alle 20-vuotiaiden EM-kisoissa Jerusalemissa vuonna 2023. Hän heitti kisojen finaalissa ennätyksensä 79,72m ja voitti EM-kultaa.
Kalevan kisoista Lampinen on saavuttanut moukarinheiton pronssia vuonna 2024. Lisäksi hänellä on lukuisia eri ikäluokkien SM-mitaleita kuulantyönnössä, kiekonheitossa ja moukarinheitossa sekä aikuisten tasolla heittolajien talvimestaruuskisoissa moukarinheiton hopeaa vuodelta 2024 ja kiekonheiton pronssia 2025. Ennätyksikseen hän on heittänyt moukarinheitossa tuloksen 71,53 metriä vuonna 2024 ja kiekonheitossa tuloksen 48,86 metriä vuonna 2024 (hallissa).
Max Lampisen veli Mico Lampinen on myös yleisurheilija, jonka päälajina on kiekonheitto.
Peel P50

Peel P 50 1963 A
Peel P50 on Peel Engineering Co:n vuosina 1962-1965 ja uudelleen vuodesta 2011 lähtien Yhdistyneessä kuningaskunnassa valmistama kääpiöauto. Mansaaren kapeille teille suunniteltua autoa valmistettiin alkujaan vain 50 kappaletta, joista on eri puolilla maailmaa jäljellä tiettävästi 27.
Kolmipyöräinen Peel on kaikkien aikojen pienin sarjavalmisteinen auto. Alkujaan 199 puntaa maksanut auto on 134 cm pitkä, 99 cm leveä, 134 cm korkea ja painaa 59 kg. Sen yhden hengen lasikuitukorin ainoa, takareunastaan saranoitu ovi on korin vasemmalla sivulla.
Peel P50:ssä on 49-kuutioinen bensiinikäyttöinen kaksitahtimoottori, joka tuottaa noin 2,5 kilowattia (3,5 hevosvoimaa). Kolmivaihteisessa autossa ei ole peruutusvaihdetta.
Vuodesta 2011 autoa on valmistettu sekä automaattivaihteisena, peruutusvaihteella varustettuna bensiinimoottori-mallina, että sähkömoottorisena.
Vuonna 2016 Sothebyn huutokaupassa myytävänä olleesta Peel P50:stä maksettiin 176 000 dollaria eli noin 160 000 euroa.
Suomessa on ainoastaan yksi Peel P50.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Peel Engineering Ltd.
Hahnenkammin alppihiihtokilpailut

Hahnenkammin alppihiihtokilpailujen logo.
Streifin maalialue Hahnenkammin syöksylaskussa 2011.
Hahnenkammin alppihiihtokilpailut (saks. Hahnenkamm-Rennen) on vuotuinen miesten alppihiihdon maailmancupin kilpailutapahtuma Kitzbühelissä Itävallassa.
Ensimmäiset Hahnenkammin alppihiihtokilpailut käytiin vuonna 1931 ja maailmancupiin kilpailut ovat kuuluneet sen alusta, vuodesta 1967 alkaen. Hahnenkammin alppihiihtokilpailuja pidetään maailman tärkeimpinä alppihiihtokilpailuina ja syöksylaskua Streif-rinteessä maailman vaikeimpana. Nykyisin Hahnenkammin alppihiihtokilpailuissa lasketaan perjantaina super-G, lauantaina syöksylasku ja sunnuntaina pujottelu.
Kilpailujen perinteinen ajankohta on tammikuussa, viikko Wengenin Lauberhornin alppihiihtokilpailujen jälkeen. Hahnenkammin alppihiihtokilpailujen perinteiset lajit ovat syöksylasku Streif-rinteessä, pujottelu Ganslern-rinteessä ja alppiyhdistetty. Muista maailmancupin alppiyhdistetyn kilpailuista poiketen Hahnenkammin alppiyhdistettyssä laskettiin sen viimeisimpinä vuosina super-G ja yksi pujottelulasku. Aikaisemmin laskettiin syöksyn ja pujottelun ajat yhteen. Virallisesti ainoastaan alppiyhdistetyn voittaja saa Hahnenkammin voittajan (Hahnenkammsieger) tittelin. Kolminkertainen Hahnenkammin voittaja saa palkinnoksi kultaisen, briljantein koristellun Hahnenkamm-neulan. Maailmancupin aikakaudella Hahnenkammin voittajaksi kuitenkin kutsutaan usein arvostetun syöksylaskun voittajaa.
Hahnenkammin alppihiihtokilpailujen yhteydessä on lisäksi laskettu ylimääräisinä kilpailuina suurpujottelua, syöksyä ja pujottelua. Vuodesta 1932 vuoteen 1961 Hahnenkammin alppihiihtokilpailuissa oli myös naisten kilpailuja. Perinteiset lajit naisilla olivat syöksylasku, pujottelu ja alppiyhdistetty, mutta joinakin vuosina he kilpailivat myös ylimääräisessä syöksylaskussa tai suurpujottelussa.
Miesten kilpailujen voittajat > Supersuurpujottelut

Ensimmäinen Hahnenkammin super-G laskettiin vuonna 1995 ja se laskettiin vuosittain vuosina 2000–2021. Se toimi myös vauhtilajina alppiyhdistettyyn vuosina 2014–2016.
Miesten kilpailujen voittajat > Ylimääräiset kilpailut

Useampana vuotena Kitzbühelissä on laskettu ylimääräisä kilpailuja, jotka eivät alun perin kuuluneet Hahnenkammin kilpailuihin. Etenkin ylimääräiset syöksylaskut ovat enimmäkseen muualta peruutusten vuoksi siirrettyjä kilpailuja. Toisaalta, vuoden 1988 Kitzbühelin kilpailut jouduttiin siirtämään toiseen paikkaan Itävallassa, Bad Kleinkirchheimiin.
Naisten kilpailujen voittajat > Perinteiset Hahnenkammin alppihiihtokilpailut

| Vuosi | Syöksylasku | Pujottelu | Alppiyhdistetty |
| --- | --- | --- | --- |
1932:  Rini Andretta
1935:  Gratia Schimmelpenninck van der Oye
| 1936 |  Hilde Gustine |  Margarethe Weikert |  Gratia Schimmelpenninck van der Oye |
| 1937 |  Evelyn Pinching |  Lisa Resch |  Lisa Resch |
1946:  Anneliese Schuh-Proxauf
| 1947 |  Hilde Doleschell |  Gundl Baur |  Annelore Zückert |
1948:  Sophie Nogler
1949:  Resi Hammerer
| 1950 |  Rosi Sailer |  Hannelore Glaser-Franke |  Mitzi Stüger |
1951:  Andrea Mead-Lawrence
| 1953 |  Erika Mahringer  Trude Klecker |  Trude Klecker |  Trude Klecker |
| 1954 |  Erika Mahringer |  Regina Schöpf |  Erika Mahringer |
| 1955 |  Madeleine Berthod |  Josefa Frandl |  Dorothea Hochleitner |
| 1956 |  Sonja Sperl |  Astrid Sandvik |  Astrid Sandvik |
| 1957 |  Lucile Wheeler |  Josefa Frandl |  Lucile Wheeler |
| 1958 |  Hilde Hofherr |  Renée Colliard |  Berit Stuve |
| 1959 |  Astrid Sandvik |  Annemarie Waser |  Astrid Sandvik |
| 1960 |  Traudl Hecher |  Linda Meyers |  Traudl Hecher |
1961:  Traudl Hecher
Naisten kilpailujen voittajat > Ylimääräiset kilpailut

| Vuosi | Voittaja | Laji |
| --- | --- | --- |
| 1948 |  Lydia Gstrein | Syöksylasku |
| 1950 |  Hannelore Glaser-Franke | Syöksylasku |
| 1951 |  Erika Mahringer | Syöksylasku |
| 1953 |  Lucienne Schmith | Suurpujottelu |
| 1954 |  Mirl Buchner | Suurpujottelu |
| 1958 |  Annemarie Waser | Suurpujottelu |
| 1960 |  Thérèse Leduc | Suurpujottelu |
Ennätysvoittajat vuodesta 1931 alkaen

Itävalta on menestynein maa 154 voitolla (60 syöksylaskussa, 10 super-g:ssä, 3 suurpujottelussa, 42 pujottelussa ja 39 alppiyhdistetyssä). Toiseksi menestynein maa on Sveitsi 39 voitolla (23 syöksylaskussa, 2 super-G:ssä, 3 suurpujottelussa, 5 pujottelussa ja 6 alppiyhdistetyssä) ja Ranska 39 voitolla (6 syöksylaskussa, 3 suurpujottelussa, 15 pujottelussa ja 13 alppiyhdistetyssä).
| Voitot | Nimi | Syöksylasku | Pujottelu | Alppihdistetty | Lisäkisat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 9 |  Andreas Molterer | 2 | 3 | 4 | 0 |
| 8 |  Christian Pravda | 2 | 2 | 3 | 1 |
| 7 |  Marc Girardelli | 0 | 3 | 3 | 1 |
| 7 |  Jean-Claude Killy | 1 | 3 | 3 | 0 |
| 6 |  Hermann Maier | 1 | 0 | 0 | 5 |
| 6 |  Karl Schranz | 3 | 0 | 1 | 2 |
| 6 |  Didier Cuche | 4 | 0 | 0 | 2 |
| 6 |  Pirmin Zurbriggen | 2 | 0 | 3 | 1 |
| 5 |  Traudl Hecher | 2 | 1 | 2 | 0 |
| 5 |  Toni Sailer | 2 | 1 | 1 | 1 |
| 5 |  Ivica Kostelić | 0 | 0 | 4 | 1 |
| 5 |  Lasse Kjus | 0 | 0 | 3 | 2 |
| 5 |  Ingemar Stenmark | 0 | 5 | 0 | 0 |
| 4 |  Gratia Schimmelpenninck van der Oye | 1 | 1 | 2 | 0 |
| 4 |  Dominik Paris | 3 | – | – | 1 |
| 4 |  Franz Klammer | 4 | 0 | 0 | 0 |
| 4 |  Erika Mahringer | 2 | 0 | 1 | 1 |
| 4 |  Kjetil André Aamodt | 0 | 0 | 4 | 0 |
| 4 |  Astrid Sandvik | 1 | 1 | 2 | 0 |
| 4 |  Jean-Noël Augert | 0 | 3 | 0 | 1 |
| 3 |  Gustav Thöni | – | – | 3 | – |
| 3 |  Rini Andretta | 1 | 1 | 1 | – |
| 3 |  Stephan Eberharter | 2 | – | – | 1 |
| 3 |  Siegfried Engl | 1 | 1 | 1 | – |
| 3 |  Resi Hammerer | 1 | 1 | 1 | – |
| 3 |  Hans Hauser | – | 1 | 1 | 1 |
| 3 |  Fritz Huber | 1 | – | 1 | 1 |
| 3 |  Trude Klecker | 1 | 1 | 1 | – |
| 3 |  Günther Mader | 1 | – | 1 | 1 |
| 3 |  Rudolph Matt | – | 1 | 1 | 1 |
| 3 |  Gerhard Nenning | 1 | 1 | 1 | – |
| 3 |  Sophie Nogler | 1 | 1 | 1 | – |
| 3 |  Karl Schranz | 3 | – | – | – |
| 3 |  Anneliese Schuh-Proxauf | 1 | 1 | 1 | – |
| 3 |  Thaddäus Schwabl | 2 | 1 | – | – |
| 3 |  Egon Schöpf | 1 | 1 | 1 | – |
| 3 |  Toni Spiss | – | 2 | – | 1 |
| 3 |  Andreas Wenzel | – | 1 | 2 | – |
| 3 |  Aksel Lund Svindal | – | – | – | 3 |
| 3 |  Luc Alphand | 3 | – | – | – |
| 3 |  Guy Périllat | 1 | – | 2 | – |
| 3 |  Alexis Pinturault | – | – | 3 | – |
| 3 |  Patrick Russel | – | 2 | 1 | – |
| 3 |  Beat Feuz | 3 | – | – | – |
| 3 |  Franz Heinzer | 3 | – | – | – |
| 3 |  Andrea Mead-Lawrence | 1 | 1 | 1 | – |
Ennätysvoittajat vuodesta 1931 alkaen > Kolminkertaiset Hahnenkammin voittajat

Kolminkertainen Hahnenkammin voittaja (alppiyhdistetyssä) saa palkinnoksi kultaisen, briljantein koristellun Hahnenkamm-neulan. Seuraava taulukko näyttää kolmannen voittonsa järjestyksessä kaikki yhdeksän laskijaa, jotka ovat tähän pystyneet; kolme heistä pystyi jopa neljänteen voittoon.
Ivica Kostelić on toistaiseksi ainoa, joka pystyi neljään perättäiseen Hahnenkammin voittoon.
| Nimi | 1>  voitto | 2>  voitto | 3>  voitto | 4>  voitto |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Christian Pravda | 1947 | 1951 | 1954 | – |
|  Andreas Molterer | 1953 | 1955 | 1957 | 1958 |
|  Jean-Claude Killy | 1965 | 1967 | 1968 | – |
|  Gustav Thöni | 1974 | 1975 | 1977 | – |
|  Pirmin Zurbriggen | 1986 | 1987 | 1990 | – |
|  Marc Girardelli | 1989 | 1991 | 1995 | – |
|  Kjetil André Aamodt | 1998 | 1999 | 2000 | 2002 |
|  Lasse Kjus | 1994 | 1997 | 2001 | – |
|  Ivica Kostelić | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 |
|  Alexis Pinturault | 2014 | 2015 | 2016 | – |
Aiheesta muualla

Panoraamakuva Hahnenkammin kilpailuista gpix.at
Ilkka Rekiaro

Ilkka Rekiaro on suomalainen sanakirjantekijä sekä tieto- ja kaunokirjallisuuden suomentaja. Hän on koulutukseltaan filosofian lisensiaatti.
Rekiarolta ovat ilmestyneet muun muassa Gummeruksen suomi–saksa–suomi–perussanakirja (yhdessä Rolf Klemmtin kanssa) ja suomi–englanti–suomi-perussanakirja (yhteistyössä Douglas Robinsonin kanssa) sekä Amerikkalaisuuksien sanakirja. Hän on suomentanut muun muassa Rick Riordanin kirjoittamia fantasiakirjasarjoja, kuten Percy Jackson, Olympoksen sankarit ja Kanen aikakirjat. Hän on myös suomentanut useita Stephen Kingin kirjoja.
Vuonna 2007 Rekiaro sai J. A. Hollon kääntäjäpalkinnon Tim Flanneryn teoksen Ilmaston muuttajat suomennoksesta. Huhtikuussa 2014 Otavan kirjasäätiö myönsi hänelle Erkki Reenpää -suomentajapalkinnon.
Pertti Rajala

Pertti Rajala. Kuva Aulis Kaarnio.
Pertti Johannes Rajala (s. 1954 Tampere) on on suomalainen kasvatustieteiden maisteri, erityisopettaja, erityishuoltopiirin johtaja, maakuntajohtaja, selko- ja tietokirjailija.
Rajala tuli ylioppilaaksi vuonna 1974 Tampereen Klassillisesta lyseosta. Sen jälkeen hän opiskeli Jyväskylän yliopistossa pääaineenaan erityispedagogiikka ja suoritti kehitysvammaisten harjaantumisluokan erityisopettajan tutkinnon vuonna 1979. Kasvatustieteiden maisteriksi hän valmistui vuonna 1981. Rajala on asunut Tampereella, Jyväskylässä, Porvoossa, Ulvilassa ja Porissa.
Työelämä

Rajala toimi 1980-luvun alussa erityisopettajana ja koulun johtajana Porvoossa sekä oppimateriaalisihteerinä ja yleissihteerinä Kehitysvammaliitossa. Vuoden 1986 toukokuussa hän aloitti Satakunnan erityishuoltopiirin johtajan virassa, jossa hän toimi 21 vuotta. Satakunnan maakuntajohtajana hän toimi vuosina 2007–2017, jonka jälkeen jäi eläkkeelle.
Porvoossa ei vuoden 1979 syksyllä ollut kehitysvammaisille lapsille harjaantumiskoulua. Rajalan ensimmäisenä tehtävänä oli koulun perustaminen ja toiminnan käynnistäminen. Työssään Kehitysvammaliiton oppimateriaalisihteerinä hän loi pohjaa kehitysvammaisten harjaantumisopetuksen oppimateriaalituotannolle. Myöhemmin hän oli mukana Kehitysvammaliiton oppimateriaalikeskus Opikkeen perustamisessa. 
Työssään Kehitysvammaliiton yleissihteerinä Rajala vaikutti kehitysvammaisten opetuksen siirtämiseksi sosiaalihuollosta peruskouluun. Siirto toteutuikin vuonna 1985, mutta vaikeimmin kehitysvammaisten opetuksen siirto toteutui vasta 1998.  Opetusalan Ammattijärjestö OAJ vastusti koulu-sanan käyttöä vaikeimmin kehitysvammaisten opetuksessa. Sen tilalle lakiin tuli vaikeimmin kehitysvammaisten opetuksesta Rajalan esityksestä sana opetusyksikkö.
Satakunnan erityishuoltopiirissä Rajalan toimiaikana vietiin läpi merkittävää muutosta kehitysvammaisten palveluissa. Laitoshuollosta siirryttiin asteittain avohuollon asumisyksiköihin, työtoiminnassa tuettu työllistyminen laajeni ja suojatyötoiminta oli laajaa ja toimi hyvin.
Rajalan maakuntajohtajan toimiaikana vuosina 2007–2017 Suomen kuntakenttä oli muutosvaiheessa. Erilaiset kuntajakoesitykset, kuntaliitokset voimistuivat 2010-luvun alkaessa ja hallitsivat koko vuosikymmentä. Myös maakuntien ja vaalipiirien määrästä ja käytiin ensin vaimeaa, mutta jo vuodesta 2011 entisestään kiihtyvää keskustelua. Aluksi näytti siltä, että Satakunnan mureneminen laidoiltaan uhkaisi maakunnan itsenäisyyttä. Keskustelun pääsääntöinen teema oli, että tulevaisuudessa Länsi-Suomessa on vain kaksi maakunta, Pirkanmaa ja Varsinais-Suomi, joihin Satakunta olisi liitetty.
Myös Satakunnan vaalipiiri haluttiin lopettaa: esillä oli liitos naapurimaakuntien vaalipiireihin tai Satakunnan vaalipiirin jakaminen niiden kesken. Rajala vastusti tätä ja teki työtä Satakunnan Sosialidemokraattisen piirin ja sd-kansanedustajien kanssa oman vaalipiirin säilyttämiseksi. Työ tuotti tulosta ja Satakunnan vaalipiiri säilyi itsenäisenä.
Rajala on jälkikäteen arvioinut, että oman vaalipiirin säilyttäminen oli tärkeämpää kuin silloin täysin ymmärrettiin. Oman vaalipiirin menettäminen olisi tavalla tai toisella pirstonut Satakunnan maakuntaa. Se olisi merkinnyt muutakin kuin alueen kansanedustajien vähenemistä. Valtion hallinnon yksiköt, esimerkiksi oma ELY-keskus olisi Satakunnassa mitä ilmeisemmin muuttunut sivupisteeksi. Samoin olisi käynyt monelle muullekin maakunnan alueella toimivalle viranomaiselle ja myös alueen muille järjestöille ja organisaatioille. Olisiko Satakunta saanut oman hyvinvointialueen vuonna 2023, jo maakunta olisi ollut vaalipiirijaon vuoksi pirstoutunut?