stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dorothea Biehl

| Dorothea Biehl |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Charlotta Dorothea Biehl
Syntynyt: Kööpenhamina
Kansalaisuus:  Tanska
Ammatti:  kirjailija, kääntäjä, dramaturgi
Kirjailija
Äidinkieli: tanska
Tuotannon kieli: tanska, ranska
Esikoisteos:  Poète Campagnard (1762)
Pääteokset:  Den kierlige Mand (1764)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Charlotte Dorothea Biehl. Maalaus Kristian Zahrtmann 1874.
Charlotta Dorothea Biehl (2. kesäkuuta 1731 Kööpenhamina – 17. toukokuuta 1788 Kööpenhamina) oli tanskalainen kirjailija.
Dorothea Biehlin vanhemmat olivat akatemiasihteeri Christian Æmilius Biehl ja Sophie Hedevig Brøer. Tulevalle uralle tärkeä henkilö oli Dorothean isoisä Hans Brøerin seura, joka opetti häntä lukemaan ja toimitti hänelle kirjoja. Isä ja äiti kuitenkin ohjasivat tytärtään tavanomaisen tyttökoulutukseen eli ahkeraan ompeluun ja muihin kotitehtäviin. Nuoruudessaan hän halusi avioitua ihastuksensa kohteen kanssa, mutta tämäkin estettiin. Sen jälkeen Dorothea Biehl päätti omistautua intellektuelliin elämään, vaikka hän ei koskaan ansainnut niin paljon, että olisi ollut taloudellisesti riippumaton.
Biehlin kiinnostus suuntautui teatteriin, kuten Ludvig Holbergin näytelmiin. Etenkin komediat olivat hänen varhaisen suosikkikirjallisuutensa joukossa. 19-vuotiaana hän näki ranskalaisen teatteriryhmän vierailunäytöksen Charlottenborgissa. Hän päätti opetella omin päin ranskaa kieliopin ja sanakirjan avulla. Hän osasi ennestään saksaa ja oppi pian myös italian. Perhe muutti vuonna 1755 Charlottenborgiin, sillä hänen isänsä oli valittu Kuvataideakatemian ensimmäiseksi sihteeriksi. Siellä Dorothea pääsi osaksi pääkaupungin kulttuurielämää. Hänen ranskankielinen näytelmänsä Poète Campagnard esitettiin vuonna 1762.
Biehl jatkoi näytelmäkirjailijana vuoteen 1783 asti. Tänä aikana hän kirjoitti 13 komediaa ja oli ensimmäinen tanskalainen kirjailija, joka antoi lapsille osia ja repliikkejä näytelmissään. Hänen suurin menestyksensä oli komedia Den kierlige Mand (1764). Suuri skandaali tuli hänen näytelmästään Den listige Optrækkerske (1765), jonka naisroolihenkilö vetosi miesten seksuaalisuuteen vahvistaakseen omaa asemaansa.
Vuonna 1771 Biehl tapasi Johan Bülowin, jonka asema kuninkaallisessa hovissa inspiroi Biehliä selvittämään Tanskan kuninkaiden elämää. Hän tutki  kuninkaiden Fredrik V:n, Kristian VI:n, Fredrik VI:n ja Kristian VII:n arkistoja ja julkaisi niiden pohjalta teoksen Kierligheds-Brevene (1774). Myös Beihlin oma kirjeenvaihto Johan Bülowin kanssa julkaistiin (Brevveksling imellem fortrolige venner, 1783).
Biehliä pidetään oman aikansa Tanskan suurimpana naispuolisena kulttuuripersoonallisuutena. Hänen ystävyytensä monien kulttuurihenkilöiden kanssa ovat ainutlaatuisia, erityisesti hänen sukupuolensa huomioon ottaen. Hän itse piti naisena olemista vammaisuutena, ja vain muutama nainen ​​kuvataan hänen kirjeissään ja teoksissaan läheisesti. Feministinen hän ei siis ollut.
Teoksia

Poète Campagnard (1762)
Den kierlige mand (1764)
Den forelskede ven (1765)
Den listige optrækkerske (1765)
Den prøvede Troskab (1774)
Kierligheds-Brevene (1774)
Den listige Optrækkerske (1765)
Brevveksling imellem fortrolige venner 1–3, (1783)
Orpheus og Eurydice (1786)
Mit ubetydelige Levnets Løb (1787)
John S. Romanides

John S. Romanides (15. toukokuuta 1927 Pireus – 2001) oli yhdysvaltalainen ortodoksinen pappi ja professori. Hän toimi Kirkkojen maailmanneuvostossa pitkään ortodoksien edustajana.  Hänellä oli dogmaattisen teologian professuuri Brooklinessa Massachusettsissa. Hänellä oli myös professuuri Thessalonikin yliopistossa sekä Libanonissa. Hän kävi debattia muun muassa Ateenan yliopiston johtajan Giorgios Metallinosin kanssa.
John Russell Hind

John Russell Hind
John Russell Hind (12. toukokuuta 1823 – 23. joulukuuta 1895) oli brittiläinen tähtitieteilijä, jolle myönnettiin Royal Astronomical Societyn kultamitali vuonna 1853. Hän tuli tunnetuksi yhtenä varhaisista asteroidien löytäjistä.
Hindin löytämät asteroidit

7 Iris (1847)
8 Flora (1847)
12 Victoria (1850)
14 Irene (1851)
18 Melpomene (1852)
19 Fortuna (1852)
22 Kalliope (1852)
23 Thalia (1852)
27 Euterpe (1853)
30 Urania (1854)
Eduardo Astengo

Eduardo Astengo (15. elokuuta 1905 Lima, Peru – 3. joulukuuta 1969) oli perulainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Astengo edusti koko ammattilaisuransa Universitariota vuodet 1929–1932. Hän voitti joukkueen kanssa kahdesti Perun Primera Divisiónin kausilla 1928–1929 ja 1933–1934. Hän debytoi Perun A-maajoukkueessa heinäkuussa 1930. Hän pelasi kolme ottelua Copa Américassa 1929 ja yhden ottelun vuoden 1930 maailmanmestaruuskilpailuissa.
John Salo

John Salo (Johannes Naakka; 25. toukokuuta 1893 Viipurin maalaiskunta – 4. lokakuuta 1931) oli Flying Finn -lempinimellä tunnettu amerikansuomalainen juoksija ja poliisi.
Salo muutti jo nuorena Yhdysvaltoihin, sai maan kansalaisuuden ja palveli ensimmäisen maailmansodan aikana kauppalaivastossa. Vuonna 1925 hän aloitti juoksemisen nähtyään Paavo Nurmen juoksevan Yhdysvaltain kiertueellaan. Salo voitti 1929 Amerikan halkijuoksun (International Transcontinental Footrace) New Yorkista Los Angelesiin, edellisenä vuonna hän oli sijoittunut tässä kilpailussa toiseksi ja saanut 10 000 dollarin rahapalkinnon. Palkintorahoilla hän hankki itselleen talon ja kilpailun ansiosta Salo pääsi myös poliisiksi New Jerseyn osavaltiossa sijaitsevaan Passaicin kaupunkiin. Vuoden 1929 kilpailuvoitosta Salo olisi ollut saamassa 60 000 dollarin palkinnon mutta kilpailun järjestänyt urheilumanageri C. C. Pyle menetti rahojaan samana vuonna Wall Streetin pörssiromahduksessa eikä maksanut palkintorahoja. Ammattilaisurheilijana Salolla ei ollut mahdollisuutta osallistua amatöörien kilpailuihin eikä olympialaisiin.
Vuonna 1930 Salo ja toinen amerikansuomalainen juoksija, leipuri Olli Vänttinen osallistuivat Montrealissa pidettyyn 26 tuntia kestäneeseen kilpailuun, jossa kaksimiehiset joukkueet kilpailivat hevosta vastaan. Vänttinen ja hänen parinsa australialainen Mike B. McNamara voittivat kilpailun, Salo ja hänen parinsa Sammy Richman sijoittuivat kolmanneksi.
Salo menehtyi 4. lokakuuta 1931 Passaicin Third Ward Ball Parkin baseball-stadionilla syöttäjän heittämän pallon osuessa hänen päähänsä. Hän oli paikalla pitämässä järjestystä ja kieltäytyi osuman jälkeen ensiavusta. Ottelun jälkeen Salo oli ohjaamassa liikennettä stadionin ulkopuolella kun hän kaatui maahan ja kuoli samana iltana sairaalassa 38-vuotiaana.
Salo oli esikuvana englantilaisen Tom McNabin vuonna 1982 ilmestyneen romaanin Flanaganin juoksu suomalaiselle päähenkilölle. Romaani kuvasi C. C. Pylen vuosina 1928–1929 järjestämiä Amerikan halkijuoksukilpailuita.
Džonkki

Džonkki kiinalaisessa, Qing-dynastian ajan piirroksessa (1700-luku).
Nykyajan džonkki Hongkongin satamassa.
Džonkki tai dsonkki on erityisesti Kaakkois-Aasiassa ja Kiinassa käytetty perinteinen, yleensä kaksi- tai kolmimastoinen purjealustyyppi. Laivamalli kehitettiin noin kaksituhatta vuotta sitten Han-dynastian (206 eaa.–220 jaa.) aikana. Alustyyppiä käytettiin valtameripurjehduksilla jo toisella vuosisadalla jaa. Länsimaihin tästä historiallisesta alustyypistä tietoa levittivät mm. löytöretkeilijät, kuten Marco Polo. Ohjailtavuutensa ja merikelpoisuutensa vuoksi erilaiset džonkin yhteydessä esitellyt innovaatiot vaikuttivat keskiajalla myös portugalilaisten ja hollantilaisten purjealusten kehitykseen (esim. laskukölin käyttö).
Nykyäänkin džonkkeja käytetään yhä muun muassa Etelä-Kiinan meren rantavaltioissa, kuten Kiinassa, Vietnamissa, Thaimaassa ja Indonesiassa.
Džonkkipurje on helppo nostaa, laskea, jalustaa ja hallita, mutta sen luovimiskyky on rajoitettu.
Laivamallin nimi džonkki on alun perin ilmeisesti peräisin malaijin kielestä.
Alusta, jossa on länsimainen runko mutta džonkkitakila, kutsutaan nimellä lorcha. Ne olivat siirtomaavallan aikana hyvin suosittuja rannikkoaluksia, sillä niissä yhdistyi länsimaisen rungon hyvä merikelpoisuus ja džonkkitakilan helppo käsiteltävyys.
Aiheesta muualla

"The Chinese Sail" by Brian Platt, tarinaa nykytyyppisellä džonkilla matkailusta, aluksen rakenteesta ja historiasta (englanniksi)
Junk Sail Tutorial - Johdatusta nykyisten džonkkipurjeiden suunnitteluun ja käyttöön (englanniksi)
The Free China
Revival of the Junk (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Digitaalinen elokuva

Digitaalisen elokuvan yleisimmät resoluutiot
Digitaalinen elokuva on digitaalisesti valmistettu tai esitetty elokuva. Lähes kaikki nykyaikaiset videokamerat ovat digitaalisesti toimivia, ja ne siis tallentavat kuvan digitaalisesti joko nauhalle tai kiintolevylle. Televisio- ja kotikäyttöön tarkoitettujen kuvausvälineiden digitalisoituminen tapahtui 1990-luvun aikana, ja analogisesti toimivat kuvauslaitteistot poistuivat käytöstä. [lähde? ]
Digitaalinen elokuvateatteri eroaa teräväpiirtotelevisiosta eikä käytä teräväpiirtovideon standardeja, kuvasuhteita, tai kehysnopeuksia. Digitaalisessa elokuvaformaatissa, resoluutiot esitetään horisontaalisen pikseliluvun mukaan, useimmiten 2K (2048×1080 tai 2.2 megapikseliä) tai 4K (4096×2160 tai 8.8 megapikseliä).[lähde? ]
Historia

Digitaalista 2K-korkearesoluutiomateriaalia on toistettu jo 20 vuoden ajan.[lähde? ] Varhaiset RAID-asemat kykenivät toistamaan vain muutaman minuutin pätkiä kerrallaan. Muistin ja siirtoväylien kehittyminen mahdollisti täyspitkien elokuvien toistamisen digitaalisia mediapalvelimia käyttäen. Digitaalisen elokuvan kehitystä rajoitti elokuvan siirtoon käytettävä tapa, sillä vasta 2000 luvulla kehitettiin riittävän siirrettäviä kiintolevyjä, joille mahtuu kokonainen täyspitkä elokuva.[lähde? ]
Historia > Standardien kehittyminen

The Society of Motion Picture and Television Engineers aloitti vuonna 2000 standardien kehittämisen digitaalista elokuvalevitystä ja esittämistä varten. Jo tässä vaiheessa oli selvää että teräväpiirtotelevisio ei kykenisi tarjoamaan riittävää teknologista perustaa digitaaliselle elokuvalle. Digital Cinema Initiatives (DCI) muodostettiin maaliskuussa 2002 monien elokuvastudioiden yhteistyönä. Mukana olivat (Disney, Fox, MGM, Paramount, Sony Pictures Entertainment, Universal ja Warner Bros. Studios) DCI:n tehtävänä oli kehittää standardi digitaalisten elokuvien esittämiselle ja samalla myös levittämiselle. Huhtikuussa 2004, yhteistyössä American Society of Cinematographers:in kanssa, DCI kehitti standardien arviointimateriaalin (the ASC/DCI StEM materiaali) 2K- ja 4K-tekniikoiden toiston pakkaustekniikoiden testaamiseen. DCI julkaisi spesifikaationsa vuonna 2005.[lähde? ]
Historia > Siirtymä filmistä digitaaliseen

Hollywood-elokuvia kuvattiin digitaalisesti jo 2000-luvun alussa. Star Wars: Episodi II – Kloonien hyökkäys (2002) oli ensimmäinen suuri elokuva, joka kuvattiin digitaalisesti. Sen tuottajat arvioivat käyttäneensä kohtausten tallentamiseen 220 tuntia digitaalista nauhaa, mikä maksoi 16 000 dollaria, kun sama määrä filmiä olisi maksanut 1,8 miljoonaa.
Teatterijakelun kustannuksissa digitaalisen formaatin on arvioitu säästävän 90%. Lisäksi digitaalisessa formaatissa olevia kopiota on mahdollista jakaa nopeasti maailman ympäri, eri formaateissa ja esittää ne tuhansia kertoja laadun kärsimättä.
Suosituimpien elokuvien enemmistö kuvattiin digitaalisesti vuodesta 2013 lähtien. Yhdistyneen kuningaskunnan elokuvateattereista enemmistö oli digitaalisia vuonna 2011 ja käytännössä kaikki vuoteen 2013 mennessä.
Paramount lakkasi julkaisemasta elokuvia filmillä 2014. Fujifilm lakkasi valmistamasta elokuvafilmiä 2013.
Tekniikka

Vastatakseen tai ylittääkseen katsojien aikaisempaa elokuvakokemusta digitaalisen elokuvateatterin tulee kyetä laadukkaaseen ääneen ja kuvaan. Elokuvateatterit varustetaan videopalvelimella joka ohjaa elokuvaesitystä ja joissain tilanteissa sisältää myös kiintolevytilan elokuvia ja trailereita varten. Elokuvastudiot haluavat suojata eli kryptata elokuvansa turvallisella toimittamisella, esittämisellä ja esityskertojen rekisteröimisellä levitysyhtiöille. Yleisimmin digielokuvalaitteisto koostuu mediapalvelimesta, digitaaliprojektorista ja ääniprosessorista. Elokuvat toimitetaan teattereihin siirrettävillä kiintolevyillä, yhden elokuvan tiedostokoko vaihtelee 80 gigabitistä 200 gigabittiin. Elokuvien tiedostomuoto on DCI:n standardisoima DCP (Digital Cinema Package). Elokuva itsessään on JPEG2000-formaatilla pakattuja valokuvia, jotka palvelin esittää yhtenäisenä elokuvana nykyisen standardin mukaisesti 24 kuvaa sekunnissa.[lähde? ]
Elokuvateatterit

Teatterielokuvan kuvaamisessa on filmi ollut johtava ja lyömätön työväline aina elokuvan keksimisestä saakka. Elokuvateatterin iso valkokangas vaatii kuvalta suurta erottelukykyä, johon perinteiset televisio- ja videoformaatit eivät riitä. Kun digitaalisen PAL-videon resoluutio on 720x576 pikseliä, niin elokuvatulosteissa vaadittava kuvakoko on vähintään 2K; kyseinen termi käsittää monia resoluutioita riippuen kuvasuhteesta. Esimerkiksi kuvasuhteella 1,85:1 käytetään resoluutiota 1998x1080, kuvasuhteella 2,39:1 2048x858 ja niin edelleen. Tarkempi kuva vaatii digitaaliselta elokuvaprojektorilta huomattavasti suurempaa tehoa, jotta se pystyisi piirtämään kuvan laadukkaana valkokankaalle.[lähde? ]
Tulevaisuus

Digitaalisen elokuvatekniikan seuraavana virstanpylväänä pidetään kuvataajuuden nostoa nykyisestä 24 ruudusta sekunnissa 48 tai 60 ruutuun sekunnissa.[lähde? ]
Kamerat

Red One -kamera
Arri Alexa Plus 4:3
Aiheesta muualla

Bagh, Peter von: ”Ranskassa palataan jo digistä filmiin”, Serge Toubianan haastattelu, Filmihullu 5/2013.
Kalle Kinnunen: Finnkinon ajama virtual print fee on elokuvalevittämisen uusi painajainen Suomessa (Arkistoitu – Internet Archive). Suomenkuvalehti.fi 25.1.2011.
Digitaalisuus-teemanumero, Filmihullu 2/2011.
1 2 3  Stephen Follows: When and how the film business went digital Stephen Follows.  9.1.2017. Viitattu 30.6.2024. (englanti)
1 2 3 4  The Triumph of Digital Will Be the Death of Many Movies The New Republic. Viitattu 30.6.2024.
↑  X, Email, Facebook: End of film: Paramount first studio to stop distributing film prints Los Angeles Times.  17.1.2014. Viitattu 30.6.2024. (englanti)
↑  Dante D'Orazio: Fujifilm to cease production of cinema film as digital continues to take over movie industry The Verge.  14.9.2012. Viitattu 30.6.2024. (englanniksi)
John S. McCain, Sr.

| John S>  McCain, Sr. |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. elokuuta 1884 Carrollin piirikunta, Mississippi
Kuollut: 6. syyskuuta 1945 (61 vuotta)
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota  Guadalcanalin taistelu  Okinawan taistelu
Sotilasarvo:  Amiraali
Kunniamerkit:  Navy Cross
Joukko-osasto:  USS Ranger (CV-4)
John Sidney McCain, Sr. (9. elokuuta 1884 – 6. syyskuuta 1945) oli Yhdysvaltain laivaston amiraali, joka palveli Tyynellämerellä toisessa maailmansodassa. Hänen pojanpoikansa oli arizonalainen senaattori John McCain, joka oli ehdolla vuoden 2008 presidentinvaaleissa.
McCain ylennettiin amiraaliksi tammikuussa 1941.
Djuktain kulttuuri

Djuktain kulttuuri oli kivikautinen metsästyskulttuuri Koillis-Siperiassa ehkä joskus 15500-11000 vuotta sitten. Kulttuurin merkitys perustuu siihen että
sen on väitetty edeltäneen paleointiaaneja tai tämän löytöpaikan metsästäjien olleen paleointiaanien edeltäjien sukulaiskansaa tai olleen muuten yhteydessä näihin. Kulttuurin aikaisemmat epätarkat radiohiiliajoitukset aikaan 35000-19000 vuotta sitten on myöhemmin kiistetty.
Kulttuuri liitetään Alaskan-Luoteis-Aasian NAMANT-kompleksiin. Muita NAMANT-kompleksin perinteitä olivat Japanin-Kamtshatkan ja Alaskan mikroteräperinteet.
{{Lana]]joen sivuhaaran Aldanjoen Djuktain kulttuuriin liittyi alussa intiaanienkin käyttämiä kaksipuolisesti isketty jä kiviesineitä ja myöhemmin mikroteriä, joita paleointiaanit eivät käyttäneet. Varhaisten intiaanien käyttämän tyyppisiä lehdenmuotoisia kärkiä esiintyy djuktain luolan löydöissä, mutta ne ovat harvinaisia.
Djuktain kulttuuri

Djuktain kulttuuri  vallitsi Koillis-Siperiassa Jakutiassa Aldanjoella noin 15 000–10 000 vuotta sitten. Ajoitukset ovat melko epävarmoja. Kulttuuri liittyy varhaiseen ihmisasutukseen jääkauden loppuvaiheen Siperiassa. Nykytiedon mukaan Koillis-Siperia asutettiin vasta 15500 vuotta sitten jääkauden ankarimman vaiheen mentyä oli.
Djuktain kulttuurin arvellaan liittyvän varhaisten intiaanien muuttoon Amerikkaan. Tähän perinteeseen kuuluvat monet Angarajoen, Amurjoen, Indigirkan, Kolymajoen, Kamtšatkan niemimaan ja Kukhtuin löydöt, kuten myös monet Sahaliniin, Hokkaidoon, Etelä-Uralilta Mongoliaan ja Kiinaan sekä Amerikkaan ulottuvalta alueelta tehdyt löydöt.. Vanhimmat Djuktain kulttuurin löydöt ovat Aldanjoen Ust-Mil 2 ja Ikhine. Varhaisen Djuktain kulttuuriin liittyvän Ust-MIl 2:n alimman kerrostuman ikä on uusien radiohiiliajoitusten mukaan 24300-23500 radiohiilivuotta, kun aiemmin on arvioitu 35600-30000 vuotta. Ust-Mil 2:n alimpaan kerrostumaan liittyy mm. puolisuunnikkaan muotoisia kiviesineitä. Useinkaan kivityökaluja ei ole työstetty koko pinnaltaan. Ust MIl 2:een liittyy muun muassa mammutti, villasarvikuono, biisoni ja hevonen.
Djuktain kulttuurin alueella, varsinkin nykyisessä Sahan tasavallassa, mikroteriä valmistanutta myöhempää kulttuuria edelsi 2-puolisesti iskettyjä teriä tehnyt kulttuuri. Mikroterät ilmestyivät Jakutiaan ehkä jo 35400–22500 Ikhinen 2:ssa, mutta varmemmin mikroteriä oli lännempänä Baikalin alueella noin 18000 vuotta sitten. 2-puolisesti isketyt terät ilmestyivät Troitskayaan noin 18 300–17 680 vuotta sitten. Pohjois-Amerikan paleointiaanien työkaluvalikoima muistuttaa Djuktain kulttuurin työkaluja ilman mikroteriä.[lähde? ]
Djuktain kulttuuri oli tyypillinen myöhäispaleoliittinen mammuttia ja myskihärkää  metsästänyt kulttuuri, johon liittyi 2-puolisesti iskettyjä kolmiomaisia veitsiä ja keihäänkärkiä. Nämä kärjet muistuttavat muuten paleointiaanien tekemiä, mutta niistä puuttui fluting-tekniikka. Täältä on löydetty myös mikroteriä. Aldanjoen löydöt ajoitetaan jopa ajalle 35000–18000 eaa., eivätkä ne muistuta Euroopan Aurignacin ja Moustierin löytöjä.
Muita Itä-Aasiassa intiaanien alkuperään liittyviä paikkoja ovat olleet Baikaljärven lähellä sijainnut Mal’tan esihistoriallinen asutus 25000–13000 BP, joka eli mammutinmetsästyksellä, rakensi puoliksi maanalaisia taloja ja teki nais- ja lintupatsaita; Ushkijärvellä 14000–13000 BP oli suuri leiri.
Djuktain luola

Djuktain luola sijaitsee Sahan tasavallassa Ust-Majaskiyn alueella Aldanjokeen liittyvän Djuktaijoen varrella paikassa 59 18 N, 132 36 E. Luolan viimeiset paleoliittiset kivikautiset löydöt ajoittuvat aikaan 14000-12100 BP.
Tähän aikaan liittyy mm. villamammutin, biisonin, hevosen, peuran, hirven, lumilampaan, suden, ketun, napaketun, jäniksen ja monien pienempien eläinten luita. Työkalulöydöissä on kerrostumassa VIIa, kaksipuolisia soikeita veitsiä, pieniä pitkulaisia 2-puolisia keihäänkärkiä, ja mikroteriä. Viimeinen jääkautinen paleoliittinen kerros eli kerrostuma 7a on noin 40 cm paksu ja sieltä löytyy laajalti vuotomaan muttei jääpiikkien jäänteitä.. Kerrostuma 7a ajoittuu aikaan 12100-13200 BP. Siihen liittyy piikkimäisiä kivityökaluja ja näiden esimuotoja.  Lisäksi on muutamia prismalaisia työkaluja. Piikkimäiset työkalut ovat veneenmuotoisia, kolmiomaisia tai melkein suorakaiteita. Monet työkalut ovat karkeasti tehtyjä. 2-puoliset keihäänkärjet ovat melko hyvin työstettyjä. Kerrostuma 7b muistuttaa kulttuuriltaan ja eläimistöltään kerrostumaa 7 a ja ajoittuu suunnilleen aikaan 13000-14000 BP.  Kerrostuma 7b on keskimäärin noin metrin paksuinen. Siinä on Routimisesta kielivää vuotomaata.. Myös alla oleva peruskallion päällä oleva vanhin kerrostuma on routinut. 7b:n työkalut ovat monesti prismamaisia ja karkeasti tehtyjä. Mm. mammutin lisäksi myös hirveä on 7b:ssäkin. kerrostumassa 7c ei hirven luita esiinny, mutta sieltä on kaivettu esiin mammutin, biisonin, hevosen, peuran, napaketun, jäniksen <-- ground squirrel citellus-->sopulin ja monien pienten jyrsijälajien sekä lintujenkin jäänteitä. VI:n alla olevassa VIII kerrostumassa esiintyy taas hirveä ja edellä mainittujen tyypillisten jääkautisten eläinten lisäksi myskihärkää. VIII kerrostuman löydöissä on yksi "solutremainen" kärki, kaivertimia ja mikroteriä. Myös IX:ssä näkyy 2-puolisten kohtalaisen hyvin työstettyjen litteiden terien jäänteitä. Varhaisimpia Djultain luolan löytöjä on väitetty 23000-15000 vuotta vanhoiksi.
Djuktain tyyppistä esineistöä on löydetty muun muassa Aldanjoen Tumulurista ja eräästä paikasta 27 km sivuun Jakutsk-Pokrovskin valtatiestä.  Tumulrissa pistää silmään monet mantelimaiset soikeat ja veitsimäiset 2-puolisesti isketyt työkalut.
Djuktain tyyppisiä löytöjä on tehty myös mm. Selemgdasta, missä kulttuurihorisontti II:ssa on lehtimäisiä veitsiä Aldanjoen Ust-Majaskiyn alueella Verkhne-Troitskajassa on ajoitusten mukaan yli 18300 radiohiilivuoden takaista esineistöä. Berelehkistä on löydetty ve2-puolisesti iskettyjä kivityökaluja sekä korujen jäänteitä, ja lisäksi katkaistuja luita. Djultain kulttuuria on Ohotanmeren rannalla Habarovskin lähellä KukHuy 3:ssa.
Berelekh

Berelekhin kivikautinen löytöpaikka on Itä-Siperiassa Indigarkan sivuhaaran Berelekhjoen varrella Sahan tasavallan Allakhovskin alueella paikassa 7024, 143 57. Paikalta on löydetty turpeen alaisesta jääpiikin halkaisemasta tulvahiekkakerrostumasta mm. kivityökaluja, työstettyjä luuesineitä ja eläinten luita. Paikka on ajoitettu aikaan noin 12000-13500 radiohiilivuotta sitten. Löydöksissä on kaksipuolisesti iskettyjä kiviesineitä, koruja ja kaivertimia. Joihinkin säilyneisiin luihin on tehty viivamaisia kaiverruksia. Tunnetuin Berelekhin löydös on mammutin kuva. Eläinlöydöt ovat mammutteja ja muita jääkauden eläimiä.
Ushkijärven löydöt

Kamtshatkan niemimaan Ushki-järveltä on kaivettu kivikautisia löytöjä viidestä kohtaa. Löydöt ovat neoliittisia ja peloliittisia. Kerrostumasta VI on löydetty yli pyöreän 20 nahkamajan jäänteet, joista on säilynyt muun muassa tulisija ja syötyjen kalojen ruotoja. Yhden majan alta on löydetty tarkoituksella sinne haudatun koiran luut. Erään majan alta on löydetty haudattu lapsi ja haudassa punaokraväriä ja kivityökaluja. Kerrostuma VI ajoittuu suunnilleen aikaan 10800 BP. VI:stä löydetyt kärjet ovat joko 2-puolisesti iskettyjä venemäisiä. Erääseen kiveen on kaiverrettu ehkä kotamaisten majojen kuvia. Ehkä n 13000-14000 BP:n ikäisestä.
Kerrostumasta VII joka eroaa huomattavasti myöhemmästä VI:stä on löydetty suurten monilisisten majojen jäänteitä. Kivirengasliesiä ei ole löydetty. On löydetty okraa, hemamtiittia ja työkaluja. Kerrostumaa luonnehtivat litteät 2-puolisesti isketyt kärjet ja myös korut. Erityisesti Ushki VI:tlle ovat ominaisia kantakärjet.
VII:stä on myös kannoitettuja kärkiä, soikeita veitsiä, mikroterämäisiä poria, kaivertimia ja koruja. Ushki VII;n kantakärjet muistuttavat Pohjois-Amerikan varhaista kantakärkiperinnettä. Ushki 1:n alue oli jääkauden lopuilla ja varhaisholoseenilla tundraa. Myöhäisin Ushki on varhaiselta holoseenilta noin ajalta 8700 BP.
Djuktain kulttuurin/luolan kirjoitusasuja

Eri lähteissä käytetään erilaisia kirjoitusasuja Djuktain kulttuurille.
Dyukhtai
Djuktai
Diuktai
Duktai
Diouktay
D’uktai
Aiheesta muualla

Paleoindians (Arkistoitu – Internet Archive)