stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tammio
Historia

Tammion kohoaminen merestä alkoi noin 6 000 vuotta sitten. Saaresta on löytynyt 2 500-vuotias pronssikautinen röykkiöhauta ja viikinkiaikainen polttohautakalmisto. Saaren vakinainen asutus juontaa juurensa keskiajalta. Tuolloin asutus keskittyi suojaisiin sisäsatamiin. Tammio oli 1300-luvulla Viipurin linnan alaisuuteen kuuluva vartiosaari ja sen asukkaat olivat ruotsalaisia. 1500-luvun puolivälissä Tammiossa asui pari–kolme perhekuntaa, kunnes saari autioitui 1570-luvulla venäläisten tuhotessa rannikkoa. Seuraavan kerran saarelle syntyi pysyvää asutusta 1630-luvulla, jolloin sinne siirtyi suomenkielistä väestöä. Tammiolaiset asuivat 1800-luvun alkuun asti saaressa vuokralla ja he maksoivat kruunulle kalavesien käytöstä luotsaamalla tai rahtaamalla kruunun tavaroita. Isonjaon päättyessä vuonna 1882 Tammiossa oli 47 taloa. Kansakoulu valmistui vuonna 1891. Tammiossa harjoitettiin kalastusta vielä 1950-luvulle, mutta sittemmin saari on jäänyt lähinnä tammiolaisten sukujen lomanviettopaikaksi. Tammio kuului aiemmin Vehkalahden kuntaan, kunnes se vuonna 2003 siirtyi kuntaliitoksen myötä osaksi Haminaa.
Sture Bergwall

Sture Bergwall vuonna 2016.
Sture Ragnar Bergwall (vuosina 1993–2002 Thomas Quick; s. 26. huhtikuuta 1950 Falun, Ruotsi) on ruotsalainen mies, joka tuomittiin useista murhista mutta jonka murhatuomiot purettiin myöhemmin uusintaoikeudenkäynneissä.
Tunnustukset ja tuomio

Quick joutui vuonna 1991 hoitoon Säterin vankimielisairaalaan useista alaikäisten raiskauksista, törkeästä tapon yrityksestä ja pankkiryöstöstä. Hän alkoi tunnustaa henkirikoksia terapiaistunnoissa pari vuotta myöhemmin, kun häntä oltiin kotiuttamassa.
Quick tunnusti yli 20 Ruotsissa, Norjassa ja Suomessa tehtyä murhaa, mutta hänet tuomittiin kuudessa oikeudenkäynnissä vain kahdeksasta vuosina 1976–1988 tehdystä murhasta. Teknisten todisteiden puuttuessa ainoat todisteet Quickia vastaan olivat hänen omat kertomuksensa, jotka hän perusti murhien uutisointeihin. Quick tuomittiin elinikäiseen pakkohoitoon Säterin vankimielisairaalaan.
Tuomionpurut

Joulukuussa 2008 Quick perui Ruotsin television dokumenttiohjelmassa tunnustuksensa ja kielsi olleensa osallinen mihinkään niistä murhista, joista hänet oli tuomittu. Hän kertoi tunnustaneensa murhat lääkkeiden vaikutuksen alaisena ja terapeuttien sekä poliisin johdattelemana. Hän myös palautti nimensä Sture Bergwalliksilähde?.
28. toukokuuta 2010 tuomioistuin katsoi uusintaoikeudenkäynnissä Quickin syyttömäksi israelilaisen Yenon Levin vuonna 1988 Taalainmaalla tapahtuneeseen murhaan. Syyttäjä katsoi myös, että todisteet eivät riittäneet Quickin tuomitsemiseen toistamiseen ja luopui syytteestä.
Syyskuussa 2010 Quickille myönnettiin uusintaoikeudenkäynti vuonna 1988 Norjassa tapahtuneesta 9-vuotiaan Therese Johannesenin murhasta, jonka tuomio perustui täysin Quickin antamiin tietoihin. Oikeus vapautti Quickin kesäkuussa 2011 syytteestä.
Tammikuussa 2012 hovioikeus purki tuomion, joka koski yksitoistavuotiaan Johan Asplundin murhaa. Asplund katosi Sundsvallissa 7. marraskuuta 1980, eikä hänen ruumistaan ole löytynyt. Quick oli tunnustanut 13 vuotta myöhemmin surmanneensa pojan. Rikostekninen näyttö oli puutteellista. Tuomioistuin palautti jutun käräjäoikeuden käsiteltäväksi. Maaliskuussa 2012 syyttäjä Jonas Almström kuitenkin luopui syytteestä.
Syyskuussa 2012 purettiin tuomio, jonka Quick sai kahden norjalaisen naisen murhasta.
Toukokuussa 2013 Quick vapautettiin hollantilaisen parin vuonna 1984 tapahtuneesta murhasta.
31. heinäkuuta 2013 Quick vapautettiin viimeisistäkin murhasyytteistä.
Myöhemmät vaiheet

Viimeisen tuomionpurun jälkeen Bergwall anoi hallinto-oikeudelta vapautusta pakkohoidosta. Ennen päätöksen tekemistä hallinto-oikeus määräsi Bergwallin 23. lokakuuta 2013 uuteen mielentilatutkimukseen. Joulukuussa 2013 valmistuneessa mielentilatutkimuksessa todettiin, että Bergwallin hoidon pitää jatkua, mutta hänet pitäisi päästää suljetusta pakkohoidosta avohoitoon.
Falunin hovioikeus päätti maaliskuussa 2014, että Bergwall pääsee välittömästi vapaaksi. Päätöksen mukaan hän ei saa käyttää alkoholia tai huumaavia aineita ja hänen on säännöllisesti käytävä avohoidossa. Bergwall aikoi muuttaa asumaan Jämtlandiin, ja hän kirjoitti kokemuksistaan kirjan Bara jag vet vem jag är (2016).
Ruotsin korkeimman oikeuden oikeusneuvos Göran Lambertz on tuomionpurkujen jälkeen yhä väittänyt, että Bergwallille langetetut tuomiot olivat oikeita, ja hän julkaisi vuonna 2015 kirjan Quickologi, jossa puolustaa kantaansa. Kirjasta löytyy kuitenkin virheitä ja eräästä vahvasta perustelusta löytyi olennainen asiavirhe, mutta hän sanoo etteivät virheet muuta kokonaiskuvaa.
Vuonna 2019 Ruotsissa julkaistiin Mikael Håfströmin ohjaama elokuva Quick – bortom allt rimligt tvivel, pääroolissa David Dencik.
Kirjallisuutta

Sture Bergwall, Bara jag vet vem jag är. Forum 2016 ISBN 978-91-37-14535-8
Josefsson, Dan: Mannen som slutade ljuga.  Stockholm:  Lind & Co., 2013.  ISBN 978-91-7461-210-3
Kwast, Christer van der: Bortom rimligt tvivel: Thomas Quick och rättvisan.  Bladh by Bladh, 2015.  ISBN 978-91-87371-51-6
Lambertz, Göran: Quickologi.  Lidingö:  Fri tanke, 2015.  ISBN 978-91-8751-327-5
Mattsson, Janne: Gåtan Thomas Quick.  Stockholm:  Leopard, 2002.  ISBN 91-7343-008-0
Råstam, Hannes: Fallet Thomas Quick: Att skapa en seriemördare.  Stockholm:  Ordfront, 2012.  ISBN 978-91-7037-604-7
Råstam, Hannes: Kuinka tehtiin sarjamurhaaja: Thomas Quickin tapaus.  ((Fallet Thomas Quick, 2012.) Alkusanat Leif G. W. Persson. Jälkisanat Mattias Göransson. Suomentanut Tarja Lipponen)  Helsinki:  Johnny Kniga, 2013.  ISBN 978-951-0-39868-5
Svartström, Anna: Samsyn i utredningen ledde till att Quick fälldes. Hufvudstadsbladet, 6.6.2015, s. 17.
Svensson, Pelle: Quick: Den stora rättsskandalen.  Stockholm:  Blue Publishing, 2009.  ISBN 978-91-977382-3-1
Aiheesta muualla

Sture Bergwallin blogi.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Kersti Bergroth

| Kersti Bergroth |
| --- | --- |
 Kersti Bergroth vuonna 1960.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. tammikuuta 1886 Viipuri
Kuollut: 24. tammikuuta 1975 (89 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija ja toimittaja
Vanhemmat:  Adiel Bergroth ja Lydia Petterson
Kirjailija
Tuotannon kieli: ruotsi, suomi, karjalan murre
Palkinnot
 Valtion kirjallisuuspalkinto 1922, 1930  Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran palkinto 1933  Rosendahlin näytelmäpalkinto 1933  Pro Finlandia -mitali 1950  Suomen näyttämötaiteen kultainen ansiomerkki 1961 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kersti Solveig Bergroth (24. tammikuuta 1886 Viipuri – 24. tammikuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, joka nykyään muistetaan parhaiten karjalanmurteella kirjoitetuista näytelmistä Anu ja Mikko sekä Kuparsaare Antti. Hänen kirjailijanuransa oli harvinaisen pitkä, yli 60 vuotta.
Henkilöhistoria

Bergrothin vanhemmat olivat rehtori Adiel Bergroth ja Lydia Petterson. Kirjailija Eva Hirn oli hänen vanhempi ja kirjailija Anna Inkeri Relander nuorempi sisarensa. Bergroth valmistui ylioppilaaksi 1904 ja filosofian kandidaatiksi 1910. Vuosina 1924–1934 hän toimi Uuden Suomen viikkoliitteen toimittajana. Vuosina 1927–1930 hän toimitti kirjallista aikakauslehteä Sininen kirja ja vuosina 1934–1938 Päiväkirjaa.
Bergrothin ensimmäinen puoliso vuodesta 1912 oli lehtori Samuel Hagelin (k. 1917). Hänen toinen avioliittonsa kirjailija Alex Matsonin kanssa vuodesta 1922 päättyi eroon vuonna 1930.
Bergroth muutti 1950-luvulla asumaan Italiaan Roomaan ja julkaisi monia Roomaa käsitteleviä esseitä. Roomasta hän palasi kotimaahan vuonna 1972. Seuraavana vuonna, jolloin hän oli jo 87-vuotias, hän julkaisi vielä muistelmateoksen Löytöretki ja aforismikokoelman Meidän elämämme täällä. Vuonna 1971 hän oli valikoinut saksan kielellä kirjoittamiaan runoja kokoelmaksi Neue Romantik.
Bergroth kuoli Helsingissä 89-vuotispäivänään ja hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Bergroth sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1950. Hän oli maailmankatsomukseltaan antroposofi ja toimi myös Suomen antroposofisen liiton puheenjohtajajana. Yle TV1 esitti dramatisoidun dokumentin Meidän elämämme täällä vuonna 1986, jolloin kirjailijan syntymästä oli kulunut sata vuotta. Suomessa ja Italiassa kuvattu ohjelma perustui Bergrothin omiin teksteihin. Ohjelman käsikirjoitti ja ohjasi Laura Lilja-Haataja. Kirjailijaa esitti Maija-Liisa Sutinen, jonka ohjaama Eevan luokasta kertoviin kirjoihin perustuva draamasarja oli aikaisemmin esitetty TV 1:ssä.
Kirjallinen tuotanto

Bergroth kirjoitti vuoteen 1920 saakka ruotsiksi ja kuului tällöin Oscar Wildeä ja Hjalmar Söderbergiä ihanteenaan pitäneeseen Dagdrivare-kirjailijaryhmään. Suomen kielellä Bergroth kirjoitti näytelmät Anu ja Mikko (1932) ja Kuparsaare Antti (1956). Tällöin hänen pyrkimyksenään oli käyttää kansankieltä elävöittämään ja tehostamaan ilmaisuaan. Näytelmien innoittajina olivat Bergrothin lapsuudessaan ja nuoruudessaan Antreassa viettämät kesät. Bergroth kirjoitti nuorille tyttöromaaneja salanimellä Mary Marck ja julkaisi myös kirjoja ja pakinoita eri nimimerkeillä kuten Eli Ahonen, Arja Anger, Asser, Betty Cross, Kersti Hagelin, Mirjam Heino, K.B., Verna Kangas, K.L.Oire, L.K. Oire, Vilma Reino ja Tet.
Bergroth oli tarkka ihmiskuvaaja sekä tapojen ja käyttäytymisen havainnoija. Hänen 1940- ja 1950-luvulla kirjoitetut pakinansa tuntuvatkin edelleen ajankohtaisilta. Ne sisältävät arkista kodin, perheen ja ihmisluonnon kuvailua. Hän ilakoi sosiaalisten normien hassunkurisuuksista muttei säästä itseäänkään kuvatessaan esimerkiksi oman rahankäyttönsä hillittömyyttä. Myös satiiria Bergroth käyttää varsinkin kuvatessaan kulttuurielämää. Pakinavalikoima Kersti Bergrothin parhaat pakinat (1958) antaa hyvän läpileikkauksien hänen pakinatuotannostaan.
Bergroth kirjoitti Valentin Vaalalle useita elokuvakäsikirjoituksia, kuten Morsian yllättää (1941), Tositarkoituksella (1943) ja Dynamiittityttö (1944). Elokuvascenaristina Bergroth käytti nimimerkkiään Tet. Lisäksi hänen teostensa pohjalta on tehty käsikirjoituksia, muun muassa elokuvaan Rikas tyttö.
Palkinnot

Valtion kirjallisuuspalkinto 1922, 1930
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran palkinto 1933
Rosendahlin näytelmäpalkinto 1933
Pro Finlandia -mitali 1950
Suomen näyttämötaiteen kultainen ansiomerkki 1961
Aiheesta muualla

Bergroth, Kersti hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Bergroth, Kersti Kirjasampo. Viitattu 22.10.2020.
Sitaatteja aiheesta Kersti Bergroth Wikisitaateissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef
Suljetut ovet (näytelmä)

Suljetut ovet (ransk. Huis Clos) on Jean-Paul Sartren kirjoittama ranskalainen näytelmä, joka esitettiin ensimmäisen kerran Pariisissa vuonna 1941 Vieux-Colombierin teatterissa. Teoksen ranskankielinen nimi on oikeusterminologiaa ja se merkitsee oikeustapauksen käsittelyä suljetuin ovin. Englanninkielisissä käännöksissä teoksesta on käytetty mm. nimiä Closed Doors, No Exit ja Behind Closed Doors. Näytelmässä käsitellään eksistentiaalifilosofian perusteemoja.
Sartren näytelmä kuvaa kolmen vastikään kuolleen ihmisen kohtaamista pienessä huoneessa, jossa he joutuvat viettämään ikuisuuden. Teoksen on oletettu sijoittuvan helvettiin. Kiduttavaksi tätä paikkaa eivät tee tulikivet, vaan toiset ihmiset ja teoksen tunnettu sitaatti kuuluukin "helvetti on toiset ihmiset" (l'enfer, c'est les autres). Sartren näytelmä sai ilmestyttyään kriitikoilta ylistävät arvostelut ja siitä on tehty myöhemmin useita erilaisia elokuvaversioita. Näytelmän on suomentanut dramaturgi ja ohjaaja Marja Rankkala.
Näytelmän henkilöhahmot ja juoni

Sartren näytelmän kolmen päähenkilöä ovat syntinen Garcon, viettelevä Ineste ja lapsenmurhaaja Estelle. Kukaan näytelmän hahmoista ei aluksi halua myöntää, miksi he ovat joutuneet kuolemansa jälkeen Helvettiin ja he valehtelevat toisilleen. Gargon valehtelee, että hänet teloitettiin pasifistina ja Estelle väittää että hänen kohdallaan kyse on virheestä. Ineste vaatii että heidän kaikkien tulisi lopettaa valehteleminen ja myöntää todelliset rikoksensa.
Lopulta näytelmän henkilöt päättävät tunnustaa rikoksensa. Tunnustus ei kuitenkaan paranna henkilöiden kommunikaatiota, vaan he ärsyttävät edelleen toisiaan. Näytelmän henkilöt ovat pakotettuja olemaan toistensa katseen alla, tuomittavana teoistaan eivätkä he pysty pakenemaan mihinkään. Näin näytelmän henkilöhahmot jatkavat kuolemansa jälkeen sitä, mitä he tekivät ennen kuolemaansa eivätkä kykene kohtaamaan toisia ihmisiä.
Kristinusko Filippiineillä

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Filippiineillä. Kristinusko on Filippiinien suurin uskonto. Suurin osa väestöstä, 79,5 prosenttia, kuuluu roomalaiskatoliseen kirkkoon. Muita kristillisiä kirkkokuntia edustaa 6,1 prosenttia väestöstä. Protestanteista noin 50 prosenttia kuuluu helluntailaisiin ja evankelisiin seurakuntiin.
Filippiinit oli vuonna 2015 maailman viidenneksi suurin kristillisen väestön omaava valtio yli 94 miljoonalla kristityllä. Filippiineillä asui noin 4,1 prosenttia maailman kristitystä väestöstä. Kristillisen väestön ennustetaan kasvavan Filippiineillä vuoteen 2060 mennessä yli 152 miljoonaan.
Historia

Filippiinit koostuvat yli 7000 saaresta, jonka espanjalaiset ottivat siirtomaa-alueekseen 1500-luvulla. Espanjan valtakaudella maahan perustettiin katolinen kirkko. Vuonna 1898 Espanja luovutti siirtomaansa Yhdysvalloille ja useat protestanttiset lähetystyöt saapuivat alueelle 1900-luvulla. Filippiinit itsenäistyi vuonna 1946.
Kirkkojenväliset järjestöt

Kirkkojen kansallinen neuvosto perustetttiin vuonna 1963 yhdistämään päälinjan protestanttisten kirkkojen ekumeeniseksi ryhmäksi. Filippiineillä toimii myös evankelisten kirkkojen neuvosto.
Kristinusko Brasiliassa

Kristus-patsas Rio de Janeirossa.
Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Brasiliassa. Brasilian suurin kirkkokunta on roomalaiskatolinen kirkko, johon kuuluu 64,6 prosenttia väestöstä. Toinen merkittävä kirkkokunta on protestanttiset kirkot joihin kuuluu 22,2 prosenttia väestöstä. Suurimpia protestanttisia kirkkokuntia ovat adventistit (6,5 %), helluntailainen Assemblies of God (2,0 %), Kristillinen seurakunta Brasiliassa (1,2 %) sekä  Universal-kirkko (1,0 %). Muihin kristillisiin kirkkoihin kuuluu 0,7 prosenttia väestöstä.
Brasilia oli vuonna 2015 maailman toiseksi suurin kristillisen väestön omaava valtio lähes 180 miljoonalla kristityllä. Brasiliassa asui lähes 8 prosenttia maailman kristitystä väestöstä. Kristillisen väestön ennustetaan kasvavan Brasiliassa vuoteen 2060 mennessä, mutta sen suhteellinen osuus väestöstä laskee hieman.
Tunnustuskunnat

Katolisella kirkolla on maassa enemmistöasema ja sen sisällä toimii vahva karismaattinen liike. Evankeliset ja helluntailaiset seurakunnat ovat kasvaneet viime vuosikymmeninä dramaattisesti Brasiliassa. Arviolta noin 15 prosenttia kristityistä on helluntailaisia.
Historia

Brasilia on maailman viidenneksi suurin maa ja Etelä-Amerikan suurin maa. Vuosina 1549–1822 se oli Portugalin siirtomaa. Nykyisen Brasilian kehitys jakautuu kolmeen jaksoon. Pedro I:n aikana (1822–1831) kuningas vaati itselleen myös kirkon ylintä johtoa. Seuraavalla hallituskaudella vaikutusvaltaisin henkilö oli Diego Antonio Feijó, joka oli Rooman vastainen, gallikaaninen pappi.  Kolmannessa vaiheessa keisari Pedro II suosi Voltairen näkemyksiä ja kansallisia pyrkimyksiä. Pedro II seurasi epäluuloisena kirkon vaikutusta laajoihin kansankerroksiin. Keisarin meilestä kirkon toiminta oli vain yksi valtion hallinnon osa. Sääntökuntien oli lopetettava toimintansa. Brasilian porvarillinen vähemmistö toteutti positivistista ja antiklerikaalista politiikkaa.
Brasilian piispat ottivat osaa Vatikaanin I kirkolliskokoukseen, jossa he ensi kertaa saivat käsityksen koko katolisesta kirkolle. Näille piispoille ja heidän välityksellään koko Brasilian kirkolle tämä merkitsi vahvistumista itsenäisenä, valtiosta riippumattomana organisaationa.
Nykyinen Brasilian liittotasavalta perustettiin vuonna 1889 ja maa oli armeijan hallinnoiman vuoteen 1986 saakka.
Universal Church of the Kingdom of God, São Paulo.
Kristinusko Nigeriassa

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Nigeriassa. Nigeria on muslimienemmistöinen maa, mutta maassa toimii myös suuria kristillisiä kirkkoja. Roomalaiskatoliseen kirkkoon kuuluu 10,6 prosenttia väestöstä ja muihin kristillisiin kirkkoihin 35,3 prosenttia väestöstä.
Nigeria oli vuonna 2015 maailman kuudenneksi suurin kristillisen väestön omaava valtio yli 86 miljoonalla kristityllä. Nigeriassa asui noin 3,8 prosenttia maailman kristitystä väestöstä. Kristillisen väestön ennustetaan kasvavan Nigeriassa vuoteen 2060 mennessä yli 174 miljoonaan, mikä tekisi siitä maailman kolmanneksi suurimman kristillisen väestöryhmän.
Historia

Nigeria on entinen brittien siirtomaa, joka itsenäistyi vuonna 1960. Nigeria on uskonnollisesti jakautunut maa. Maan pohjoisosa on muslimienemmistöinen, kun taas eteläosa on kristittyjen hallinnassa. Uskontojen välillä on esiintynyt usein väkivaltaa erityisesti pohjoisissa osavaltioissa, joissa on voimassa Sharia-laki.
Suurten lähetystyön tuloksena perustettujen kirkkojen lisäksi Nigeriassa toimii useita afrikkalaistne perustamia, riippumattomia ja helluntailaisia kirkkoja, jotka ovat erittäin aktiivisia evankelioinnissa ja kirkkojen perustamisessa naapurimaissa, Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa.
Kirkkojenväliset järjestöt

Kristilliset kirkot jakautuvat viiteen ryhmään: katoliseen sihteeristöön, kristilliseen neuvostoon, afrikkalaisperäisiin. kirkkoihin, evankeliseen kirkkon sekä helluntaiyhteisöön. Kristittyjen kattoyhteisö on Christian Association of Nigeria.
1873

| --- | --- |
Vuosisadat: 1600-luku · 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku
Vuosikymmenet: 1790-luku · 1800-luku · 1810-luku · 1820-luku · 1830-luku · 1840-luku 1850-luku · 1860-luku · 1870-luku · 1880-luku · 1890-luku · 1900-luku
Vuodet: 1790 · 1791 · 1792 · 1793 · 1794 · 1795 · 1796 · 1797 · 1798 · 1799 1800 · 1801 · 1802 · 1803 · 1804 · 1805 · 1806 · 1807 · 1808 · 1809 1810 · 1811 · 1812 · 1813 · 1814 · 1815 · 1816 · 1817 · 1818 · 1819 1820 · 1821 · 1822 · 1823 · 1824 · 1825 · 1826 · 1827 · 1828 · 1829 1830 · 1831 · 1832 · 1833 · 1834 · 1835 · 1836 · 1837 · 1838 · 1839 1840 · 1841 · 1842 · 1843 · 1844 · 1845 · 1846 · 1847 · 1848 · 1849 1850 · 1851 · 1852 · 1853 · 1854 · 1855 · 1856 · 1857 · 1858 · 1859 1860 · 1861 · 1862 · 1863 · 1864 · 1865 · 1866 · 1867 · 1868 · 1869 1870 · 1871 · 1872 · 1873 · 1874 · 1875 · 1876 · 1877 · 1878 · 1879 1880 · 1881 · 1882 · 1883 · 1884 · 1885 · 1886 · 1887 · 1888 · 1889 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909
Tapahtumia

8. lokakuuta – Hanko–Hyvinkää-rata avattiin liikenteelle.
21. marraskuuta – Suomalainen ooppera aloitti toimintansa Viipurissa.
Buda, Óbuda ja Pest yhdistettiin Budapestiksi.
Alkoi talouskriisi, joka tunnetaan nimellä pitkä lama.
Wienissä pidettiin maailmannäyttely johon myös Suomi osallistui ensimmäistä kertaa. Näyttelyssä palkittiin C. V. Gyldénin piirtämä Suomen yleiskartta.
Perustettiin taideteollinen opetuskokoelma, josta juontaa juurensa Designmuseo
Espanjan ensimmäinen tasavalta perustettiin.
Kaliforniassa käytiin modok-sota Yhdysvaltojen ja modok-intiaanien välillä.
Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys perustettiin.
Diklooridifenyylitrikloorietaania valmistettiin ensimmäisen kerran.
Suomen Kuvalehti alkoi ilmestyä ensimmäisen kerran.
Jokioisten, Karttulan, Kiuruveden ja Kontiolahden kunnat perustettiin.
Kruunu korvasi riikintaalerin Ruotsin rahayksikkönä.
Syntyneitä > Tammikuu–maaliskuu

1. tammikuuta – Leon Czolgosz, puolalais-yhdysvaltalainen anarkisti ja salamurhaaja (k. 1901)
2. tammikuuta – Anton Pannekoek, alankomaalainen tähtitieteilijä ja marxilainen teoreetikko (k. 1960)
2. tammikuuta – Marie Françoise Thérèse Martin, Pyhä Thérèse, ranskalainen karmeliittanunna ja pyhimys (k. 1897)
7. tammikuuta – Adolph Zukor, unkarilais-yhdysvaltalainen yrittäjä ja filmimoguli (k. 1976)
12. tammikuuta – Spiridon Luis, kreikkalainen maratonjuoksija ja olympiavoittaja (k. 1940)
18. tammikuuta – Paal Berg, norjalainen poliitikko (k. 1968)
20. tammikuuta – Johannes Vilhelm Jensen, vuoden 1944 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saanut tanskalainen kirjailija (k. 1950)
28. tammikuuta – Sidonie-Gabrielle Colette, ranskalainen kirjailija ja journalisti (k. 1954)
2. helmikuuta – Konstantin von Neurath, saksalainen poliitikko, ministeri ja diplomaatti (k. 1956)
8. helmikuuta – Rasmus Langeland, norjalainen poliitikko (k. 1954)
13. helmikuuta – Fjodor Šaljapin, venäläinen bassolaulaja ja oopperatähti (k. 1938)
14. helmikuuta – Georges Dillon-Kavanagh, ranskalainen miekkailija (k. 1944)
15. helmikuuta – Carl Björkman, ahvenanmaalainen poliitikko (k. 1948)
15. helmikuuta – Hans Karl August Simon von Euler-Chelpin, vuoden 1929 Nobelin kemianpalkinnon saanut saksalais-ruotsalainen kemisti ja Nobel-palkinnon saaja (k. 1964)
23. helmikuuta – Liang Qichao, kiinalainen kirjailija ja poliitikko (k. 1929)
25. helmikuuta – Enrico Caruso, italialainen oopperalaulaja (k. 1921)
26. helmikuuta – Ivan Aleksejevitš Aleksejev, Skeemaigumeni Johannes, Valamon luostarin igumeni (k. 1958)
26. helmikuuta – Uno Paunu, suomalainen pappi, lähetysteologi ja Suomen Lähetysseuran lähetysjohtaja (k. 1948)
27. helmikuuta – Emanuel Aromaa, suomalainen SDP:n kansanedustaja (k. 1933)
3. maaliskuuta – Maija Konttinen, suomalainen lastenkirjailija ja laulujen sanoittaja (k. 1949)
5. maaliskuuta – Olav Bjaaland, norjalainen hiihtäjä ja naparetkeilijä (k. 1961)
10. maaliskuuta – Jakob Wassermann, saksanjuutalainen kirjailija (k. 1934)
11. maaliskuuta – Arnold Holmboe, norjalainen poliitikko (k. 1956)
19. maaliskuuta – Max Reger, saksalainen säveltäjä ja urkuri (k. 1916)
25. maaliskuuta – Rudolf Rocker, saksalainen kirjailija, historioitsija ja anarkosyndikalisti (k. 1958)