Lestadiolaisuuteen liittyvät kiistat
Kritiikki vuosina 1861–1899 > Naiset sananjulistajina lestadiolaisuudessa 1800-luvulla

Tutkija Pekka Raittilan mukaan naisia toimi saarnaajina lestadiolaisuudessa ainakin jo 1860-luvulla, herätysliikkeen lähtiessä toden teolla leviämään Laestadiuksen kuoltua. Ilmeisesti jo Laestadius itsekin oli kannustanut naisia saarnaamaan. Markku Ihosen mukaan aikalaistekstien nimityksen "saarnaavainen vaimo" tarkoittamasta toimialasta ei ole varmuutta. Raittila toteaa, että kun saarnaaminen kehittyi raamatunselityspuheeksi, jäivät naiset kuulijoiksi.
Lestadiolaisuuden tutkimuksessa on mainittu useimmiten ainakin nämä kolme varhaista puhujaa: Magdaleena ja Maria Jokela sekä Angelica Laestadius. Oskari Heikki Jussilan mukaan juuri naiset käyttivät ensimmäisinä sittemmin liikkeen tunnusmerkiksi muodostunutta synninpäästön muotoa: ”Jeesuksen nimessä ja veressä ovat synnit anteeksi annetut”.  Aulis Zidbeck puolestaan kertoo juhani raattamaan käyttäneen ensimmäisenä nykyistä synninpäästön sana muotoa Kirjassaan Ole vapaa vapaaksi ostettu lauma- Juhani Raattamaa- opettaja ja sielunhoitaja(s.24).
Herätysliikkeessä kiistattoman johdon Laestadiuksen jälkeen saanut maallikkosaarnaaja Juhani Raattamaa (1811–1899) otti varsin hyväksyvän kannan naisten saarnatoimintaan, vaikka katsoikin Paavalin sanan kieltävän naisia tavoittelemasta papin virkaa. Hän kirjoitti vuonna 1878 Pohjois-Ruotsissa toimineelle lestadiolaiselle kirkkoherralle P.O. Grapelle:
»Paljon on työtä Jumalan pellolla, että valaistuita vaimo-ihmisiäki tarvitaan, ehkä niitä löytyy, jotka tahtoisit sulkea vaimonpuolten suuta Paavalin sanoilla Korinthon vaimoille, jotka astuit miesten eteen eikä tainneet sanan vuoroa antaa miehille, sentähden Paavali heitä nuhtelee, vaan Raamattu osottaa että Hanna on puhunut samaten lapsesta Jeesuksesta kun Simon kaikille kun lunastusta Israelissa odotit; vieläpä Herra lähettää vaimoja ilmoittamaan, se on saarnaamaan epäuskoisille opetuslapsillensa että Hän on jälleen eläväksi tullut, vieläpä vaimoin sydämissäki. Jospa vaimot yhdistettyinä miesten kanssa saarnaisit elävän Herran Jeesuksen tuntemista seurakunnassa! Paulus on tarvinnut Febetä avuksi kirjottaessa lähetyskirjoja, joka oli Kristuksen seurakunnan palvelus-piika. Ovathan vaimot Jumalan välikappaleet ja äidit Israelissa että saattavat sanaaki selittää, kuin ymmärrys on avattu Pyhän Hengen kautta, erinomattain vähemmissä seuroissa, kun miehiltä lahjat puuttuvat, ett’ei osaa eikä ymmärrä kieliä, erinomattain sitä kieltä, jota Pyhän Hengen koulussa opetetaan. Estäköön Paavalin puhe vaimoja piispan ja papin virkoja etsimästä. Emme tahdo vaimoin kanssa astua saarnatuolille eli alttarille, vaan puhumme Jumalan valtakunnasta kaikille, joilla korvat on kuulla. Vieläpä Pyhä Henki nuhtelee mailmaa kaikkein suun kautta, joissa Hän asuu ja vaikuttaa.» 
(Raattamaa 1878)
Raattamaa lähettää tämän kirjeensä lopussa terveisiä Oulussa saarnaajana tuohon aikaan esiintyneelle "Kristuksen seurakunnan palvelus-piialle Hackzellin Sofialle". Oululainen kirjakauppias Maria Sofia Hackzell (1826–1904) toimi vuosina 1876–1883 Oulun ruotsinkielisen lestadiolaisryhmän raamatunselittäjänä.
Myös Raattamaan sihteerillä Mathilda Fogmanilla (1835–1921) oli tuon ajan lestadiolaisuudessa vahva hengellinen auktoriteettiasema. Fogman keskusteli saarnaajien kanssa opillisista kysymyksistä sekä puuttui lestadiolaissaarnaajien toimintaan ja sopimattomaan käyttäytymiseen ja nuhteli asianomaisia kirjeissään. Saarnaajat Erkki Antti ja Juhani Raattamaa asettuivat näissä keskusteluissa puolustamaan Fogmanin käsityksiä.
Piispa Gustaf Johansson esitti edellä mainitussa kirjassaan Laestadiolaisuus jyrkän paheksuntansa myös siitä, että liikkeessä sallittiin naistenkin saarnata. Johanssonin kritiikistä voidaan päätellä että lestadiolaisuudessa naiset edelleen 1890-luvullakin saarnasivat. Johansson kirjoitti:
»Naisiakin lahkokunta käyttää saarnaamistoimissa, sillä lahkon leweneminen ja koossa pysyminen on täällä pääasia. Nainen onkin warsin sopiwa lahkoa lewittämään, sillä naisen sulo on aisti-ihmiselle wiehätyksenä, ja aisti-ihmistä lahko wiljelee. Tässä puuhassa waikuttaa huonompia woimia, joita kristinusko ei tahdo käyttää. Jumalan sääntöjen halweksiminen ja polkeminen esiintyy nykyaikana niissä liikkeissä, jotka pyytäwät naista siirtää toimialoille, joille Jumala ei tahdo häntä päästää – –.» 
(Johansson 1892)
Myös kritisoidessaan lestadiolaista rippioppia ja äänellistä syntien anteeksi julistamista Johansson kirjoittaa lestadiolaisnaisten aktiivisesta toiminnasta:
»Toinen suuri erhetys on siinä, että lahko laskee taiwaan waltakunnan awaimet jokaisen lahkolaisen käsiin. Jopa ämmätkin sanowat tien taiwaan waltakuntaan menewän heidän kauttaan.» 
(Johansson 1892)
Johansson lainaa tämän jälkeen edellä siteerattua Raattamaan kirjettä ja toteaa pilkallisesti tällä "Lapin Akatemian" johtajalla olevan Raamatusta virheellinen käsitys, johon piispan velvollisuus on määrätietoisesti puuttua. Lainattuaan näytteitä lestadiolaisten siihen aikaan julkaisemista teksteistä, joissa nämä puolustavat naisten sananjulistusta, Johansson lopuksi toteaa: "Lahko ei waan tahdo totella Apostolin käskyä." Toisin sanoen, naispuhujia oli esiintynyt vielä Johanssonin teoksen kirjoittamisajankohtana. Toisaalta Johansson mainitsee, että: "Lahko kutsuu kumminkin yksityisten keskinäistä puhettakin saarnaksi, ja tästä syntyy osaksi epäselvyyttä. Mutta lahko asettaa sittenkin naista tässä kohden asemaan, joka ei hänelle sovi."