Puukkojunkkarit
Järjestyksen ylläpito

Sekä suomen- että ruotsinkielisen Etelä-Pohjanmaan rintapitäjissä pitäjänlakeja ja järjestyssääntöjä puolustaneet kohdistivat valtapyrkimyksensä erityisesti nuoreen työtä tekevään väestönosaan kuten talollisten, torppareiden tai itsellisten lapsiin sekä sotilaisiin ja palvelusväkeen, jotka olivat yhteiskunnallisesti alisteisessa asemassa. Heitä sakotettiin kihlakunnanoikeuksissa pitäjäkurin rikkomisesta Ruotsinvallan kolmena viimeisenä vuosikymmenenä satamäärin, joten kyseessä oli samalla tiettävästi ensimmäinen laajamittainen yhteiskunnallinen nuoriso-ongelma Suomessa.
Paikallistasolla järjestyksen ylläpitäjiä olivat talojen isännät sekä luottamusmiehistä lähinnä oltermannit ja kihlakunnanoikeuksien lautamiehet, joiden velvollisuutena oli ilmiantaa viranomaisille sääntöjä rikkoneet. Oltermanneja toisinaan jopa sakotettiin järjestystehtävien laiminlyömisestä. Järjestyshäiriöihin syyllistyneitä pyrkivät myös monet nimismiehet ottamaan kiinni ja saattamaan heidät tuomittaviksi. Pahimpiin järjestyshäiriöihin nimismiehet joutuivat kutsumaan avuksi venäläistä sotaväkeä eli kasakoita – heistä yksi jopa surmattiin häissä Lapualla 1862. Nuoriin kohdistunut järjestyksenpito ja sitä seurannut toistuva kriminalisointi johtivat heidän syrjäytymiseensä yhteisöstä. Tällöin osa heistä näki itsekin itsensä rikollisena, toimi sen mukaan ja jopa kerskaili rikollisilla ”uroteoillaan”, joiden kohteiksi joutuivat toisinaan myös nimismiehet, papit ja luottamusmiehet. Viimeksi mainittuihin kohdistunutta häiriköintiä kuvaa Santeri Alkio Puukkojunkkarit-romaanissaan.
Kun järjestyssääntöjä ja pitäjänlakeja alettiin säätää ja toteuttaa 1700-luvun jälkipuoliskolla maaherrojen, muiden viranomaisten ja papiston aloitteesta, sitä seurasi puukkojunkkarien esiinmarssi ja väkivallan nousu. Suomen sodan aikana järjestelmä oli pois käytöstä, mutta 1810-luvulla ja seuraavan vuosikymmenen alussa kurinpito tehostui ja monipuolistui entisestään, mistä puolestaan alkoi häjyjen ”kulta-aika”. Mitä ankarammaksi pitäjän kurinpito kehittyi, sitä korkeammalle kohosivat jonkin ajan kuluttua kyseisen alueen henkirikollisuusluvut. Alhaisen kuritason pitäjissä henkirikollisuus taas oli huomattavasti vähäisempää.
Tiukimmillaan yhteiskunnallinen kontrolli ja sen jälkeinen väkivaltarikollisuus olivat Reino Kallion mukaan 1800-luvun puolivälissä, jolloin pitäjäkuri sai paikoin miltei joukkorangaistusten luonteen ja jolloin järjestyssääntöjen rikkomisesta tuomittiin käräjillä parissakymmenessä vuodessa noin 1 250 eteläpohjalaista. Tällöin laadittiin aikakauden ehkä kuuluisin pitäjänlaki, Lapuan laki (1843), jonka perusteella suurpitäjässä rangaistiin ensirikoksena lähes viittäkymmentä myöhemmin puukkojunkkarina tunnettua nuorta, muun muassa Antti Rannanjärveä ja Jaakko Pukkilaa. Suurina nälkä­vuosina pitäjäkurirangaistuksia ei yleensä annettu, mutta 1870-luvulta alkaen hyväksyttiin vielä joitakin uusia järjestyssääntöjä. Sakotukset jatkuivat – tosin hiljalleen laantuen – aina 1880- ja 1890-luvun vaihteeseen saakka.
Kirkkokurista kehittynyt pitäjäkuri oli syntynyt ruotsinkielisellä Etelä-Pohjanmaalla, josta se oli levinnyt asteittain sisämaahan päin niin, että maakunnan reuna-alueet kokivat sen joko tavallista lievempänä tai välttivät sen miltei kokonaan. Samaa etenemiskaavaa noudatti myös siitä vähän ajan kuluttua tapahtunut henkirikollisuuden kasvu. Pitäjäkurikäytäntö puolestaan päättyi ensiksi Suupohjassa ja Uudenkaarlepyyn–Pietarsaaren seuduilla, joiden väkivaltakaan ei ehtinyt päästä juuri alkua pidemmälle. Teuvalla käräjöintiin johtavia kurisääntöjä alettiin laatia vasta kuntakokouskaudella, joten henkirikollisuuden nousukin siirtyi aivan 1800-luvun loppuvuosiin. Pisimpään sekä pitäjäkuri että puukkojunkkari-ihanteet säilyivät kuitenkin maakunnan keskiosassa eli Kyrönmaan, Maalahden, Mustasaaren sekä entisen Suur-Lapuan kunnissa ja lopulta myös Kuortaneen–Alavuden seudulla.
Järjestyssääntöjä laadittiin Etelä-Pohjanmaan ulkopuolellakin, mutta ne eivät tiettävästi muualla maassa johtaneet sellaisiin laajamittaisiin käräjätuomioihin kuin Etelä-Pohjanmaan rintapitäjissä. Vaikka läntisessä Suomessa henkirikollisuusluvut olivat paikoin aika korkeita, ne eivät silti läheskään yltäneet Etelä-Pohjanmaan tasolle. Pitäjäkuri ja puukkojunkkarius olivatkin siten sääty-yhteiskunnan aikana lähinnä vain eteläpohjalaisia erikoisuuksia.
Ankaralla kurinpidolla pyrittiin vahvistamaan patriarkaalisen sääty-yhteiskunnan perustaa, kun taas puukkojunkkariudessa oli pohjimmiltaan kyse yksilöllisten toimintamahdollisuuksien esiintulosta, mikä aiheutti näiden kahden voiman välille syvän ristiriidan. Kun paikallinen järjestyksenpito perimmältään epäonnistui, se osaltaan johti kollektiivisen sääty-yhteiskunnan vähittäiseen murentumiseen ja kansalaisyhteiskunnan alkavaan nousuun.