stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hakuban mäkihyppystadion
Normaalimäki > Kesämäkiennätyksen kehittyminen

Kesämäkiennätyksen 99,5 metriä on hypännyt Yukiya Satō.
| Päivämäärä | Hyppääjä | Pituus | Kilpailu |
| --- | --- | --- | --- |
| 23.9.1994 |  Jinya Nishikata | 88,0 m | Continental Cup |
| 23.9.1995 |  Takanobu Okabe | 97,0 m | Continental Cup |
| 21.9.1996 |  Masahiko Harada | 98,0 m | Continental Cup |
| 21.9.1996 |  Masahiko Harada | 98,5 m | Continental Cup |
| 5.11.2016 |  Yukiya Satō | 99,5 m |  |
Heinola (täsmennyssivu)

Heinola voi tarkoittaa seuraavia:
Paikkoja

Heinola, kaupunki Päijät-Hämeessä
Heinolan maalaiskunta, entinen kunta Päijät-Hämeessä
Heinolan rautatieasema, rautatieasema Heinolassa
Heinola, pienalue Kokkolassa
Henkilöitä

Antti Heinola (s. 1973), suomalainen jalkapalloilija
Melina Heinola, Melina Marras (s. 1989), suomalainen kauhukirjailija
Seppo Heinola (s. 1944), suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja numerologi
Ville Heinola (s. 2001), suomalainen jääkiekkoilija.
Muuta

Heinola-Instituutti, ammattioppilaitos
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Heinola”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Heikki Liipola

Elis Heikki Liipola (aik. Hedberg, 6. helmikuuta 1865 Koski Tl – 1. huhtikuuta 1936 Turku) oli suomalainen kamreeri ja Turun Sanomien ensimmäinen päätoimittaja.
Liipolan vanhemmat olivat talollinen Henrik Gabriel Ali-Liipola ja Vilhelmiina Tilkanen. Hän pääsi ylioppilaaksi 1884 Turun lyseosta ja opiskeli oikeustiedettä Helsingin yliopistossa.
Liipola toimi kirjanpitäjänä muun muassa Mustialan maanviljelysopistossa, Hatanpään kartanossa Messukylässä ja Raalan kartanossa Nurmijärvellä. Hän muutti sitten Turkuun ja perusti sinne kirjanpitokoulun ja kirjanpitotoimiston. Hän aloitti ensimmäisenä Suomessa kirjanpidon opetuksen kirjeellisesti. Liipola oli myös Turun panttilainaston johtajana 1907–1935.
Liipola oli mukana perustamassa Turun Sanomat-lehteä ja hän oli Turun Sanomien vastaavana päätoimittajana 1905–1909. Liipola oli 1900-luvun alussa mukana Kagaalin toiminnassa ja hänen toimistossaan pidettiin järjestön salaisia kokouksia. Vuoden 1905 suurlakon aikana Liipola oli Turun suurlakkohallituksen jäsenenä.
Teoksia

Turun kirjanpito-toimiston kirjanpitoesimerkkejä 1. Alkeisharjoituksia.  Tekijä, Turku 1908
Turun kirjanpito-toimiston kirjanpitoesimerkkejä 2. Vähittäismyynti.  Tekijä, Turku 1908
Kirjanpito. 1:nen jakso, Kaksinkertaisen kirjanpidon alkeet : kirje n:o 1-6. 2. painos Suomen kirjeopiston kotiopetus, Turku 1913
Kirjeellisen opetuksen mahdollisuus ja käytännöllisyys kotiopiskelussa. Tekijä, Turku 1914
Turun kirjanpito-toimiston kirjekoulu : kaksinkertainen italialainen kirjanpito 1, Alkeisharjoituksia : alkuneuvoja. Tekijä, Turku 1916
Turun kirjanpito-toimiston kirjekoulu : kaksinkertainen italialainen kirjanpito 2, Vähittäismyynti : kirje n:o 1, kaavasto. Tekijä, Turku 1916
Turun kirjanpito-toimiston kirjekoulu : kaksinkertainen italialainen kirjanpito 3, Amerikkalais-järjestelmä : vähittäismyynti yksityisliikkeessä. Tekijä, Turku 1919
Mitä on kirjeellinen opetus? : kirjeellisten kirjanpitokurssien opetusohjelma. Ei julk. vuotta
Suomennoksia

L. de Beaufront : Esperanto kansainvälisenä kielenä ; suom. Heikki Liipola. Polytypos, Turku 1905
Henrik Jakob Bruun

Henrik Jakob Bruun (16. kesäkuuta 1754 Hamina – 28. kesäkuuta 1829 Pietari) oli suomalainen kauppias, laivanvarustaja ja sahan omistaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen heti Suomen autonomian ajan alussa, vuonna 1809.
Bruunin vanhemmat olivat Heino Erik Bruun ja Margareta Tesche ja puoliso 1777–1814 Beata Catharina Boisman (k. 1814). Bruun lähti opiskelemaan Hampuriin 1772, 18-vuotiaana. Hän oli kauppias Haminassa 1790–1805 ja sitten Turussa ja Pietarissa, samoin kuin sahanomistaja ja laivanvarustaja. Hän oli myös Haminan raatimies sekä Haminan kaupunginneuvoston puheenjohtaja 1791–1796 ja edusti Haminaa keisari Paavali I:n kruunauksessa Moskovassa 1796. Bruun toimi Venäjän konsulina Turussa, jonne hän muutti Haminasta 1805. Vaikka Bruun siirtyi sittemmin Turusta Pietariin, jonne hänen poikansa oli asettunut tukkukauppiaaksi, hänellä oli yhä merkittävä osakkuus vesisahasta Valkealan Kannuskoskella.
Henrique Johannpötter

Henrique Johannpötter
Henrique Johannpötter (23. kesäkuuta 1933 – 19. heinäkuuta 2011) oli saksalaissyntyinen, Brasiliassa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänestä tuli fransiskaani vuonna 1959, ja hänet vihittiin papiksi 26. heinäkuuta 1961. Hänet nimitettiin 7. joulukuuta 1988 Bacabalin hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi ja vihittiin piispaksi 20. tammikuuta 1989. Pääkonsekraattorina toimi Pascàsio Rettler, jota avustivat Miguel Fenelon Câmara Filho ja Paulo Eduardo Andrade Ponte.
Johannpötteristä tuli Bacabalin piispa 2. joulukuuta 1989. Hän erosi tehtävästä hän erosi huhtikuussa 1997.
Harri Virtanen

| Harri Virtanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. toukokuuta 1963 (ikä 61) Sippola
Ammatti:  ohjelmapäällikkö kustantaja (2011)
Harri Virtanen (s. 2. toukokuuta 1963 Sippola) on suomalainen käsikirjoittaja ja dramaturgi. Virtanen on itse ollut tekemässä monia tv-sarjoja, sekä käsikirjoittajana että script editorina, muun muassa Nelosen Kylmäverisesti sinun -poliisisarjaa.
Virtanen toimi vuodesta 2006 Yle TV1:n draamasta, fiktiosta ja viihteestä vastaavana ohjelmapäällikkönä. Sitä ennen Virtanen toimi muiden muassa Nelosen käsikirjoituspäällikkönä sekä Teatterikorkeakoulun dramaturgian professorina (2003–2006). Vuoden alusta marraskuun alkuun 2011 Virtanen työskenteli WSOY:n kaunokirjallisuuden kustantajana.
Virtanen on kouluttautunut Kööpenhaminassa jungilaiseksi psykoanalyytikoksi.
Virtanen oli naimisissa Pirjo Luoma-ahon kanssa 1987–96, ja heillä on kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Harri Virtanen IMDb:ssä.
Harri Virtanen Elonetissa.
Gloster Gladiator

| Gloster Gladiator |
| --- | --- |
 Shuttleworth Collection -museon Gloster Gladiator
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Gloster Aircraft Company
Suunnittelija:  Henry Folland
Ensilento:  12. syyskuuta 1934
Esitelty:  1937
Pääkäyttäjät:  Britannian kuninkaalliset ilmavoimat
Valmistusmäärä:  747 
Kehitetty mallista:  Gloster Gauntlet
Gloster Gladiator oli Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien (RAF) 1930-luvun puolivälin kaksitasoinen hävittäjälentokone. Yksipaikkainen ja kiinteälaskutelineinen Gladiator oli viimeinen Kuninkaallisten ilmavoimien käyttämä kaksitasohävittäjä. Niitä käytti ilmavoimien lisäksi Kuninkaallinen laivasto lentotukialuksiltaan Sea Gladiator -versiona.
Kehitys ja tuotanto > Tausta ja prototyyppi

Gladiatorin historia juontaa juurensa vuoden 1927 hävittäjätarjouskilpaan, jossa Glosterin kaksitasoinen ehdotus hävisi kilpailevalle Bristol Bulldogille. Yhtiö jatkoi kuitenkin konetyyppinsä kehittämistä omin varoin, ja sinnikkyys palkittiin kuutta vuotta myöhemmin, kun Gauntlet I -mallinimen saanut konetyyppi valittiin Britannian kuninkaallisten ilmavoimien päähävittäjäksi. Gauntletia tuotettiin kaikkiaan 246 koneyksilöä lisenssiversiot ja prototyyppi mukaan lukien.
Britannian ilmailuministeriö oli julkaissut vuonna 1930 spesifikaation F.7/30, joka oli aikansa lentotekniikan haamuraja. Vaatimuksina esitetty 402 km/h huippunopeus ja neljä konekivääriä käsittänyt aseistus olivat paljon vaadittu niin aikakauden moottoritekniikalta kuin kaksitasoisten koneiden aerodynamiikalta. Spesifikaatioon sidottua kesäksi 1932 suunniteltua prototyyppikilpailua jouduttiinkin lykkäämään aina kesään 1934. Ilmailuministeriö suosi vahvasti höyryjäädytteistä Rolls-Royce Goshawk -V12-moottoria, ja se oli valittu muun muassa tarjouskilpailuun osallistuneen Supermarinen yksitasoisen Type 224 -hävittäjän voimalaitteeksi. Muita tarjouskilpailuun osallistuneita suunnittelutoimistoja olivat Hawker Aircraft, Westland, Blackburn, Vickers ja Bristol, jonka yksitasoinen Mercury-moottorilla varustettu yksitaso oli vahvoilla kilpailussa, kunnes prototyyppi tuhoutui juuri ennen Aeroplane and Armament Experimental Establishmentin (A&AEE) kokeita.
Gloster päätyi tarjouskilpailuun jossain määrin sattumalta. Yhtiön Gauntlet-hävittäjä oli etenemässä tuotantoon, mutta tehtaan pääsuunnittelija Henry Folland jatkoi edelleen sen kehittämistä. Folland teki laskelmia tyypin suorituskyvystä vuonna 1933, ja totesi, että se saattaisi saavuttaa uudella 700-hevosvoimaisella Mercury ME.30 -voimalaitteella ilmailuministeriön spesifikaatiossa esitettämät nopeustavoitteet. Tämä vaati kuitenkin tiettyjä rakenteellisia muutoksia, joihin lukeutuivat toisen siipitukiparin poisto ja keveämmät yksitukiset laskutelineet. Folland lisäsi koneeseen myös kaksi siipiin asennettua konekivääriä, kun moottorivalmistaja Bristol ilmoitti helmikuussa 1934 saavuttavansa 800 hevosvoiman tehon Mercuryn uusimmissa versioissa.
Tehtaan sisäisen mallitunnuksen S.S.37 saanut prototyyppi rakennettiin sen omalla rahoituksella. Prototyyppi modifioitiin Gauntlet-koneesta ajan ja kustannusten säästämiseksi, eikä siinä ollut osaa tuotantokoneisiin kaavailluista ominaisuuksista. S.S.37 pohjautui rakenteellisesti Gauntletiin, jonka alkuperäiset siivet ja laskutelineet oli korvattu jatkokehitetyillä. Koneeseen oli lisätty myös uusi moottorin jäähdytin rungon oikealle puolelle ja vastusta vähentävä aerodynaaminen muotokappale ohjaamon taakse. Aseistusta lisättiin myöhemmin myös siippin asennetuilla Vickers-konekivääreillä. Moottori oli heikompitehoinen 530 hevosvoiman Mercury IV, mutta prototyyppi saavutti silläkin 380 km/h huippunopeuden. Suorituskyky parani entisestään, kun prototyyppi sai nokalleen Gauntletin Mercury VI.S -voimalaitteen, joka nosti huippunopeuden 389 km/h 3 500 metrin lentokorkeudessa.
Kehitys ja tuotanto > Sarjatuotanto

Aerodynaamisilta ratkaisuiltaan puhtaampi S.S.37 liiti maanpinnan läheisyydessä vielä paremmin kuin Gauntlet, mikä pakotti laskeutumiset tehtäväksi erittäin loivalla lähestymisliu’ulla. Jyrkemmän laskeutumiskulman saavuttamiseksi sekä ala- että yläsiipeen lisättiin käsikäyttöiset levylaipat, jotka voitiin poikkeuttaa aina 90 asteen kulmaan saakka. Laippoja kokeiltiin Gauntlet I -koneessa vuonna 1936, ja ne päädyttiin lisäämään myös kehitteillä olleeseen Gladiatoriin.
Britit kiihdyttivät kuninkaallisten ilmavoimien varusteluohjelmaa vastauksena Saksan vastaaviin toimenpiteisiin. Muutamia vuosia vanha F.7/30 -spesifikaatio vanheni auttamattomasti käsiin, kun uusien yksitasoisten Hurricane- ja Spitfire-hävittäjien kehitys eteni. Ilmailuministeriö päätyi kuitenkin hankkimaan ilmavoimille vielä rakenneratkaisuiltaan perinteisempiä kaksitasohävittäjiä ennen uusien yksitasojen tuloa, sillä se halusi välikaudeksi koneita, jotka saataisiin nopeasti tuotantoon. Ministeriö päätyi jonkin aikaa jahkailtuaan tilaamaan 23 Gladiator-mallinimen saanutta hävittäjää Glosterilta, ja spesifikaationa F.14/35 tehty tilaus allekirjoitettiin heinäkuussa 1935. Tehokkaammalla 830 hevosvoiman Mercury IX -tähtimoottorilla ja kaksilapaisella puupotkurilla varustettu versio saatiin palveluskäyttöön helmikuussa 1937.
Ensimmäisen version pohjalta kehitettiin paranneltu Gladiator II, joka oli edeltäjäänsä nähden monipuolisemmin varustettu, ja jossa aiempi puupotkuri oli korvattu Fairey-Reed-metallipotkurilla. Gladiatorin tuotanto jatkui aina elokuulle 1939, jolloin tyyppiä oli valmistettu laivastomuunnos Sea Gladiator mukaan lukien yhteensä 747 yksilöä. Loppuvaiheen tuotannon aikaan Hawkerin ja Supermarinen tehtaat tuottivat jo huomattavasti nykyaikaisempia kokometallirakenteisia yksitasohävittäjiä sisäänvedettävällä laskutelineellä. Näitä Hurricaneja ja Spitfirejä ei kuitenkaan riittänyt kuin Etelä-Englannissa toimiville hävittäjälaivueille. Muualla Isossa-Britanniassa ja ulkomailla toimivat kuninkaallisten ilmavoimien yksiköt tarvitsivat kalustoa nekin. [lähde? ]
Käyttö

Tyyppi jäi Britannian kuninkaallisten ilmavoimien viimeiseksi kaksitasoiseksi hävittäjäksi, minkä lisäksi se palveli Australian, Belgian, Egyptin, Etelä-Afrikan, Irakin, Irlannin, Kiinan, Kreikan, Latvian, Liettuan, Norjan, Portugalin, Ruotsin ja Suomen ilmavoimissa. Latvian ja Liettuan Gladiatorit toimivat myöhemmin Neuvostoliiton ilmavoimissa, mutta eivät Suomen rintamilla. Saksan Luftwaffella oli muutama sotasaaliina saatu Gladiator. Konetyyppi palveli toisessa maailmansodassa myös Vapaan Ranskan ilmavoimia. [lähde? ]
Toisessa maailmansodassa Gladiator oli kuitenkin pahasti vanhentunut. Panssarointi puuttui, polttoainesäiliö oli suojaamaton ja aseet häiriöherkkiä. Ketteryyttä lukuun ottamatta Gladiatorin suoritusarvot olivat vaatimattomia, eikä siitä ollut kunnon vastusta Saksan ja Italian ilmavoimille. Kone oli melko pahasti alakynnessä saksalaista Messerschmitt Bf 109:ää vastaan. Italialaisia koneita vastaan se pärjäsi hieman paremmin. Tästä huolimatta Gladiatoreja silti käytettiin saksalaisten teknisesti ylivoimaista kalustoa vastaan Maltalla ja Kreetalla. Muutamia ilmavoittojakin saavutettiin näin. Taistelussa Britanniasta Gladiator-koneet oli sijoitettu Pohjois-Englantiin, jonne Bf 109:n lentosäde ei yltänyt.
Eniten ilmavoittoja Gladiatorilla on saavuttanut Squadron Leader Marmaduke Thomas Pattle (80 ja 33 Sqn RAF), joka saavutti 15 ilmavoittoa Gladiatoreilla. Hän saavutti lisäksi 35 ilmavoittoa Hawker Hurricanella, ollen 50 ilmavoitollaan Kuninkaallisten ilmavoimien menestyksekkäin hävittäjälentäjä toisessa maailmansodassa.
Käyttö > Suomi

Suomen ilmavoimat osti talvisodan aikana 20 Gloster Gladiator II -hävittäjää Isosta-Britanniasta. Chamberlainin hallituksen sotakabinetti teki tästä päätöksen 5. joulukuuta 1939. Ostettujen lisäksi Iso-Britannia lahjoitti kymmenen Gladiator II:ta Suomen pyydettyä lisää kalustoa. Koneet kerättiin huoltoyksiköistä, [lähde? ] laivattiin Bergeniin ja kuljetettiin sieltä rautateitse Malmöhön ja koottiin. Suomalaiset lentäjät kävivät noutamassa koneet Suomeen tammi- ja helmikuussa 1940.
Toista 30 Gladiatorin erää ei koskaan saatu, vaikka erän luovuttamiselle saatiinkin Britanniasta periaatteellinen suostumus. Talvisota ehti loppua ja Iso-Britannia tarvitsi koneita itse. [lähde? ]
Käyttö > Suomi > Talvisota

Talvisodassa Gladiatorit palvelivat Lentolaivue 26:ssa, joka lensi konetyypillä yli 600 lentoa ja saavutti 34 ilmavoittoa. Omat tappiot olivat raskaat: kuusi ohjaajaa ja 13 konetta, joista 11 ilmataisteluissa. Lentolaivue 12 ja 14 saivat myös muutamia Gladiatoreja ja lensivät niillä 101 sotalentoa saavuttaen kolme ilmavoittoa ja menettäen yhden koneen ohjaajineen. Eräät tunnetuimmista kaatuneista olivat Harmon-patsaalla palkittu luutnantti Pentti Tevä (ent. Ax) sekä Vihtori Kosolan vanhin poika, kersantti Pentti Kosola. Menestyksekkäin suomalainen Gladiator-lentäjä oli Lentolaivue 26:n Oiva Tuominen kuudella Gladiator-ilmavoitollaan. Kapteeni Paavo Berg saavutti viisi ilmavoittoa Gladiatorilla, ja lukuisista Gladiator-lentäjistä tuli myöhemmin ässiä jatkosodassa. [lähde? ]
Konetyyppiä käytti talvisodassa myös ruotsalainen vapaaehtoinen lentorykmentti F 19, joka osallistui Pohjois-Suomen sotatoimiin 10. tammikuuta 1940 alkaen sodan loppuun saakka. Osaston kalustona oli 12 Gloster Gladiator I -hävittäjää sekä viisi Hawker Hart -pommittajaa. Koneet olivat Ruotsin ilmavoimien kalustoa, mutta lensivät suomalaisilla tunnuksilla. Osasto vastasi yksin koko Pohjois-Suomen ilmapuolustuksesta. [lähde? ] Ruotsalaisvapaaehtoisten Gladiator-hävittäjät saavuttivat talvisodassa kahdeksan ilmavoittoa.
Käyttö > Suomi > Jatkosota

Jatkosodassa Lentolaivue 12 ja Lentolaivue 14 käyttivät Gladiatoreja lyhyen aikaa tiedusteluun, minkä jälkeen koneet sai Lentolaivue 16, joka sekin oli tiedustelulaivue. [lähde? ] Jatkosodassa Gladiatoreilla saavutettiin yksi ilmavoitto. Koneita menetettiin kymmenen kolmen ohjaajan saadessa surmansa. [lähde? ]
Suomen ilmavoimien Gladiator-kaluston käyttö päättyi marraskuun 1944 ja 20. helmikuuta 1945 välillä tehtyihin viimeisiin siirtolentoihin Ilmavoimien varikolle. Kaluston viimeisen lennon Suomessa teki koneyksilö GL-275. Eniten lensi GL-253, jolle kertyi lentotunteja 503 tuntia ja 25 minuuttia.
Tekniset tiedot (Gladiator Mk. II)

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&08.03600008,36 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&09.08300009,83 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.05300003,53 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&030.090000030,9 m²
Siipiprofiili: Clark YH
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01570.&&&&001 570 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&&02200.&&&&002 200 kg
Polttoainemäärä: 285 l (pääsäiliö) + 90 l (putoussäiliö)
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Bristol Mercury IX -yhdeksänsylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0626.&&&&00626 kW (&&&&&&&&&&&&0840.&&&&00840 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0400.&&&&00400 km/h (4 300 metrissä), 300 km/h (merenpinnassa)
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0310.&&&&00310 km/h 4 600 metrissä, 250 km/h 500 metrissä
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0740.&&&&00740 km
Lentoaika: 2 h 25 min
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&010000.&&&&0010 000 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&013.&&&&0013 m/s (matalassa lentokorkeudessa)
Nousuaika: ~7 min 5 000 metriin
Polttoaineenkulutus: 8 l/h (laiha seos, 1 900 rpm), 150 l/h (rikas seos, merenpinnassa @ 2 200 rpm)
Aseistus
2 × tahdistettua 7,7 mm Browning Mk. II -konekivääriä rungon sivuilla, 600 ls
2 × tahdistamatonta 7,7 mm Browning Mk. II -konekivääriä alasiivessä, 400 ls
Avioniikka
TR 9B -radio
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gloster Gladiator Wikimedia Commonsissa
Gloster Gladiator.
Ruotsalaisten vapaaehtoisten Flygflottilj 19:n talvisodan aikana Pohjois-Suomessa käyttämä Gloster Gladiator Mk.I
Gloster Gladiator lähdössä lennolle Joensuussa heinäkuussa 1941
Henrique Hilário

Hilário
Hilário (oik. Henrique Hilário Meireles Alves Sampaio, s. 21. lokakuuta 1975 São Pedro da Cova, Portugali) on portugalilainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Chelseaa.
Hilário siirtyi Chelseaan 1. heinäkuuta 2006 Madeiran Nacionalista. Hänet Englantiin hankkinut Chelsea-valmentaja José Mourinho oli valmentanut häntä jo kaudella 2003/2004, jolloin kumpikin vaikutti FC Porton joukkueessa. Hilario teki ensiesityksensä Chelseassa ottelussa Fulhamia vastaan lokakuussa 2006. Hän on joukkueessa kakkosmaalivahti Petr Čechin ollessa ykkösmaalivahti.
Henri Myntti

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 23. maaliskuuta 1982 (ikä 42)
Syntymäpaikka: Kokkola, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä keskuspuolustaja
Pituus: 198 cm
Lempinimi: Henkka
Seura
Seura: KPV
Tehtävä: pelaajavalmentaja
Junioriseurat
1993–1998: KPV
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1999–2000 | KPV | 38 | (4) |
| 2001 | Jaro | 23 | (5) |
| 2001–2004 | Tromsø IL | 6 | (0) |
| 2002 | → FC Hämeenlinna (laina) | 10 | (0) |
| 2003 | → Jaro (laina) | 24 | (2) |
| 2004–2006 | KPV | 60 | (17) |
| 2007–2008 | TamU | 41 | (15) |
| 2009 | Hansa Rostock | 8 | (1) |
| 2010 | TamU | 24 | (6) |
| 2012– | KPV | 101 | (45) |
| Yhteensä | Yhteensä | 335 | (95) |
Maajoukkue
| 1999 | Suomi U17 | 2 | (0) |
| 2000 | Suomi U18 | 5 | (0) |
| 2001 | Suomi U19 | 4 | (1) |
| 2001 | Suomi U20 | 1 | (0) |
| 2002–2003 | Suomi U21 | 12 | (0) |
Valmennusura
2011–: KPV
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 25. helmikuuta 2016.
Henri Myntti (s. 23. maaliskuuta 1982 Kokkola) on suomalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja, joka toimii Ykkösessä pelaavan Kokkolan Pallo-Veikkojen pelaajavalmentajana. Hän on alun perin pelipaikaltaan keskuspuolustaja, mutta on pelannut varsinaisesti keskushyökkääjänä sitten kauden 2008.
Ura

Myntti aloitti uransa Kokkolan Pallo-Veikoissa ja siirtyi kaudelle 2001 pelaamaan FF Jaroon. Vuoden päätteeksi hän lähti ensimmäisen kerran ulkomaille Norjan pääsarjaan Tromsø IL:ään.
Hän palasi kuitenkin muutaman kauden jälkeen Suomeen ja Veikkausliigassa pelanneen FC Hämeenlinnan joukkueeseen. Hän jatkoi FF Jaron kautta takaisin kotikaupunkiinsa Kokkolaan. KPV:ssä pelatessaan Myntti oli puolustuksessa tärkeä pelaaja etenkin pituutensa ja pääpelitaitonsa ansiosta. Kaudella 2006 hän oli yksi sarjan parhaista pelaajista.
Myntti siirtyi marraskuussa kaksivuotisella sopimuksella Suomen mestari Tampere Unitedin riveihin. Kaudella 2007 Myntti oli voittamassa TamUn joukkueessa Suomen Cupin. Kaudella 2008 hän voitti Veikkausliigan maalikuninkuuden 13 maalilla yhdessä FC Hongan Aleksandr Kokon kanssa. Huomioitavaa on, että Myntti siirrettiin keskuspuolustuksesta kärkipelaajaksi vasta kauden puolivälissä.
Tammikuussa 2009 Myntti oli lähellä siirtoa Romanian pääsarjan FC Vasluihin. Hän kuitenkin itse kumosi huhut ja kertoi etsivänsä seuraa Länsi-Euroopasta. Tammikuun loppupuolella Myntti kävi Saksan 2. Bundesligassa pelaavan FC Hansa Rostockin testileirillä, mikä johti puolitoistavuotiseen sopimukseen. Marraskuussa 2009 Hansa Rostock ilmoitti verkkosivuillaan, että pelaajasopimus Myntin kanssa on purettu. Sopimusta jäljellä vielä kesäkuun 2010 loppuun.
Hän siirtyi kaudeksi 2010 takaisin TamU:n riveihin. Heinäkuussa 2011 KPV ilmoitti verkkosivuillaan, että Myntti siirtyy edustusjoukkueen valmentajaksi loppukauden ajaksi. KPV oli juuttunut sarjataulukossa toiseksi viimeiselle sijalle. Joukkue putosi kauden 2011 päätteeksi Kakkoseen, mutta Myntti teki jatkosopimuksen seuran kanssa.
Myntti on pelannut 99 Veikkausliiga-ottelua ja tehnyt niissä 23 maalia. Hän on edustanut sekä nuorten maajoukkuetta että poikamaajoukkueita kaksitoista kertaa. Nuorisomaaottelut huomioiden Myntti on kolmannen polven maajoukkuepelaaja. Hänen isoisänsä Stig-Göran Myntti pelasi 60 A-maaottelua ja isänsä Kenth Myntti kolme nuorten ja kolme poikien maaottelua.
Helsingin Diakonissalaitoksen kirkko

| Diakonissalaitoksen kirkko Diakonissanstaltens kyrka |
| --- | --- |
 Diakonissalaitoksen kirkko lounaasta.
Sijainti:  Alppikatu 2, Kallio, Helsinki
Koordinaatit:  60°11′04.2″N, 024°56′20.2″E
Seurakunta:  ei seurakuntaa kirkon omistaa Helsingin Diakonissalaitos
Rakentamisvuosi:  1897
Suunnittelija:  Karl August Wrede
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  120
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Avoinna yleisölle :  9–15 arkipäivisin, ei heinäkuussa (tieto vuodelta 2016)
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Helsingin Diakonissalaitoksen kirkko (ruots. Helsingfors Diakonissanstaltens kyrka) on Helsingin Diakonissalaitoksen (HDL) omistama kirkkorakennus Diakonissalaitoksen rakennuskokonaisuudessa  Helsingin Kalliossa. Kirkko vihittiin käyttöön toukokuussa 1898.
Punatiilestä muuratun uusgoottilaisen kirkon suunnitteli arkkitehti, vapaaherra Karl August Wrede. Kirkon rakentaminen alkoi vuonna 1896 ja se valmistui vuonna 1897. Kirkkosalissa on tilaa 120 henkilölle. Kirkossa tehtiin perusteellinen korjaus ja restaurointi arkkitehti Ulla Raholan suunnitelmien mukaan vuonna 2004, jolloin muun muassa kirkkosali palautettiin lähes alkuperäiseen asuunsa. Aikaisempia korjauksia oli tehty 1950- ja 1970-luvuilla.
Kirkon urut ovat historialliset, vuodelta 1902. Ne rakensi Kangasalan urkutehtaan Bror Axel Thulé. Pneumaattisissa uruissa on 11 äänikertaa. Urkuja muutettiin vuonna 1957, mutta lähes kaikki muutokset palautettiin korjauksessa vuonna 1993. Urut ovat Helsingin vanhimmat paikoillaan säilyneet pneumaattiset urut ja ne ovat kirkkosalissa alttarin yläpuolella olevalla parvella.
Kirkkosalin alttariseinän hopeinen krusifiksi on italialaista työtä, lahja Diakonissalaitoksen perustajalta Aurora Karamzinilta ja peräisin 1800-luvulta.
Diakonissalaitos vuokraa kirkkoaan perhetilaisuuksiin. Kirkko on avoinna arkisin koko vuoden heinäkuuta lukuun ottamatta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helsingin Diakonissalaitoksen kirkko Wikimedia Commonsissa