stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdysvaltojen kansallinen hurrikaanikeskus
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
National Hurricane Centerin kotisivu (englanniksi)
National Hurricane Center Twitterissä (epävirallinen)
Șor-puolue

| Șor Puolue> Partidul „ȘOR” |
| --- | --- |
  
  
Perustettu:  13. kesäkuuta 1998 (historiallinen) 3. lokakuuta 2016 (nykyinen)
Lopetti:  2023
Johto:   Ilan Șor (pj.) 
Ideologia:   kansalliskonservatismi  venäjä-mielisyys  euroskeptismi  valtiojohtoisuus 
Poliittinen kirjo:  oikeisto
Toimisto:  Strada Vasile Lupu 36, Orhei, Moldova
Parlamentti:  0 / 101
Kansainväliset jäsenyydet:  – ECR Party
Kotisivu:  www.partidulsor.md
Infobox OKNimi-testi OK: 
Șor-puolue (romaniaksi Partidul „ȘOR”) oli euroskeptinen puolue Moldovassa. Puolueen perustamisestaan saakka lokakuuhun 2016 sitä kutsuttiin Sosiaalipoliittiseksi liikkeeksi "Tasa-arvo" tai Ravnopravie (romaniaksi Mișcarea social-politică "Ravnopravie"). Puolueen nimi viittaa sen puheenjohtajaan Ilan Șoriin.
Puolue järjesti voitonpäivän paraatin Chișinăussa 9. toukokuuta 2019.
Vuoden 2021 vaaleissa puolue voitti 7 paikkaa Moldovan parlamentissa.
Heinäkuussa 2022 Moldovan korruptionvastainen virasto ilmoitti, että se epäilee puoluetta laittoman rahoituksen vastaanotosta, minkä johdosta puoluetta uhkaa pahimmillaan lakkauttaminen ja puoluerekisteristä poistaminen. Perustuslakituomioistuin julisti puolueen maan perustuslain vastaiseksi kesäkuussa 2023. Puolueen listalta valitut parlamenttiedustajat säilyttävät valtakirjansa, mutta joutuvat toimimaan sitoutumattomina edustajina. Yhdysvallat oli jo lokakuussa 2022 asettanut sekä puolueen että sen perustajan pakotelistalleen.
Elokuussa 2023 puolueen raunioille perustettiin käytännössä sama puolue uudella nimellä: MAHDOLLISUUS (romaniaksi ȘANSA), jonka johdossa toimi Alexei Lungu. Tämäkin puolue lakkautettiin marraskuussa vain paria päivää ennen Moldovan kuntavaaleja. Syynä tähän oli se, että puolue oli ottanut vastaan laittomia lahjoituksia Venäjältä.
Ștefan Niculescu

Ștefan Niculescu (31. heinäkuuta 1927 Moreni – 22. tammikuuta 2008 Bukarest) oli romanialainen säveltäjä. Hän opiskeli 1940–1950-luvuilla Bukarestin kansallisessa musiikkiyliopistossa, ja lisäksi hän suoritti opintoja Bukarestin polyteknillisessä yliopistossa. Hän osallistui Mauricio Kagelin pitämälle elektronisen musiikin kurssille Münchenissä vuonna 1966 ja Darmstadtin Ferienkurselle 1966–1969.
Niculescu oli Academia Românăn täysjäsen vuosina 1996–2008. Hän oli vuosina 1993–2008 professorina Bukarestin kansallisessa musiikkiyliopistossa. Hän myös vieraili luennoimassa Zagrebissa, Pariisissa, Valenciassa ja Darmstadtissa. Vuonna 1991 hän perusti Bukarestissa Uuden musiikin festivaalin kansainvälisen viikon.
Niculescun tuotantoon kuuluu muun muassa lastenooppera Cartea cu Apolodor (1974), orkesterimusiikkia, kuten sinfonioita, sekä lukuisia kamarimusiikki- ja kuoroteoksia.
Ådne Søndrål

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ådne Søndrål |  Ådne Søndrål |  Ådne Søndrål |  |
Maa:   Norja
Miesten pikaluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Nagano 1998 | 1 500 m |  |
|  Hopeaa | Albertville 1992 | 1 500 m  |  |
|  Pronssia | Salt Lake City 2002 | 1 500 m |  |
| Matkakohtaiset MM-kilpailut  | Matkakohtaiset MM-kilpailut  | Matkakohtaiset MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Varsova 1997 | 1 000 m |  |
|  Kultaa | Calgary 1998 | 1 500 m |  |
|  Kultaa | Nagano 2000 | 1 000 m |  |
|  Kultaa | Salt Lake City 2001 | 1 500 m |  |
|  Hopeaa | Hamar 1996 | 1 000 m |  |
|  Hopeaa | Hamar 1996 | 1 500 m |  |
|  Hopeaa | Varsova 1997 | 1 500 m |  |
|  Hopeaa | Heerenveen 1999 | 1 500 m |  |
|  Hopeaa | Nagano 2000 | 1 500 m |  |
|  Hopeaa | Salt Lake City 2001 | 1 000 m |  |
Ådne Søndrål (s. 10. toukokuuta 1971 Notodden, Norja) on norjalainen pikaluistelija.
Søndrål pärjäsi erityisesti 1 000 ja 1 500 metrin matkoilla vaikka aloittikin uransa yleisluistelijana ja voitti juniorien MM-hopeaa 1990. Vielä Albertvillen 1992 talviolympialaisissa hän jäi 1 500 metrillä hopealle maanmiehensä Johann Olav Kossin takana, mutta 1998 Naganossa hän saavutti matkalla olympiakultaa uudella maailmanennätysajalla 1.47,87. Huippukunnossa ollut Søndrål joutui kuitenkin jättämään kisat kesken sairastuttuaan flunssaan. Vielä 2002 Salt Lake Cityssä hän saavutti 1 500 metrillä pronssia.
Søndrål voitti matkakohtaisissa MM-kisoissa kultaa 1 000 metrillä vuosina 1997 ja 2000 sekä 1 500 metrillä vuosina 1998 ja 2001. Lisäksi hän saavutti matkakohtaisista MM-kisoista lukuisia hopeamitaleita, kaikkiaan 10 MM-mitalia.
Pikaluistelun maailmancupissa Søndrål voitti 30 osakilpailua. Salt Lake Cityn kisoissa hänet valittiin Kansainväliseen olympiakomiteaan.
Henkilökohtaiset ennätykset

500 m:	35,72, 15. tammikuuta 2000, Hamar
1 000 m: 1.08,15, 2. joulukuuta 2001, Salt Lake City
1 500 m: 1.45,26, 19. helmikuuta 2002, Salt Lake City
3 000 m: 4.12,4, 13. marraskuuta 1993, Bergen
5 000 m: 6.40,53, 6. helmikuuta 2000, Hamar
10 000 m: 14.13,12, 7. helmikuuta 1999, Hamar
Myöhempi ura

Ådne Søndrål on toiminut marraskuussa 2019 Vantaan Porttipuistoon avatun norjalaisomisteisen Helsinki Outlet -kauppakylän hankepäällikkönä ja alkuvaiheen johtajana.
Île-aux-Marins

L'Île-aux-Marins
Saaren hylättyä asutusta
| --- | --- |
Sijainti:  Saint-Pierre Saint-Pierre ja Miquelon Ranska
Saariryhmä:  Saint-Pierre ja Miquelon
Merialue:  Atlantti
Korkein kohta:  35 m
Pinta-ala:  0,5 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
L'Île-aux-Marins, aikaisemmin Île-aux-Chiens, on Ranskalle kuuluva pieni saari Saint-Pierre ja Miquelonin alueella Pohjois-Amerikassa. Saari sijaitsee Saint-Pierren sataman edustalla ja on nykyisin asumaton.
L'Île-aux-Marins oli alkujaan Saint-Pierren ja Miquelonin kolmas kunta. Se liitettiin Saint-Pierren kuntaan 1945. Vuoteen 1963 menneessä saarella ei ollut enää ympärivuotista asutusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Île-aux-Marins Wikimedia Commonsissa
L'Île-aux-Marins (Arkistoitu – Internet Archive) miquelon-langlade.com (ranskaksi)
Yellowknifen lentoasema

Yellowknifen lentoasema (engl. Yellowknife Airport) (IATA: YZF, ICAO: CYZF) on kansainvälinen lentoasema Kanadan Luoteisterritoriossa noin 6 km Yellowknifen kaupungista. Kenttää ylläpitää Luoteisterritorioitten hallinto.
Historia

Lentoaseman ensimmäinen sorapintaisen kiitotien rakennutti Canadian Pacific Airlines. Vuonna 1944 kuuden miehen joukko Walter Gilbertin johdolla rakensi Ison Orjajärven rannan suuntaisen kiitotien viiden päivän aikana. Lentokentältä ei ollut tietä Yellowknifen kaupunkiin ja matkustajat joutuivat kulkemaan vesilentokoneilla kentän ja kaupungin välillä. Talvella 1945 tienrakennuskoneita tuotiin Fort Simpsonista ja tie kentältä kaupunkiin rakennettiin.
Lentokentän toiminnot siirtyivät Luoteisterritorioiden hallinnon vastuulle vuonna 1946. Vuosina 1946–1947 kaksi uutta sorapintaista kiitotietä rakennettiin noin puoli kilometriä etelään alkuperisestä sijainnista. Vuonna 1954 molemmat kiitotiet saivat kestopäällysteen ja lentoasema aloitti ympärivuorokautisen toiminnan. Toukokuussa 1957 lentoasema sai kansainvälisen statuksen varalaskeutumispaikkana. Uusi moderni termaanirakennus valmistui 1963. Uusittu lennonjohtotorni valmistui 1972. Matkustajaterminaalia on laajennettu vuosien mittaan useasti, vuosina 1973, 1989, 2005 ja viimeisin terminaalin remontointi valmistui 2006.
Lentoyhtiöt ja kohteet

| Lentoyhtiö | Kohteet |
| --- | --- |
Air Canada Jazz: Calgary, Edmonton, Vancouver (kausittainen)
Air Tindi: Fort Simpson, Lutsel K'e, Rae Lakes, Snare Lake, and Wha Ti
Arctic Sunwest Charters: Lutsel K'e, (tilauslentoja)
Buffalo Airways: Hay River
Canadian North: Cambridge Bay, Edmonton, Gjoa Haven, Hay River, Inuvik, Iqaluit, Kugaaruk, Kugluktuk, Norman Wells, Ottawa, Rankin Inlet, Taloyoak
First Air: Cambridge Bay, Edmonton, Fort Simpson, Gjoa Haven, Hay River, Inuvik, Iqaluit, Kugaaruk, Kugluktuk, Rankin Inlet, Talaoyak, Ulukhaktok, Whitehorse
Northwestern Air: Fort Smith
North-Wright Airways: Deline
WestJet: Edmonton
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yellowknifen lentoasema Wikimedia Commonsissa
Zouk chouv

Zouk chouv on Martiniquelta ja Guadeloupelta peräisin oleva musiikkityyli. Se kehittyi varhaisemmasta paikallisesta musiikkityylistä chouval bwasta. Zouk chouvia esittäviin yhtyeisiin kuuluu yleensä lyömäsoittimia, huilu, harmonikka ja kazoo.
Where Evil Dwells

| Where Evil Dwells Ranger |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 13. maaliskuuta 2015
 Formaatti: CD, LP, MC
 Tyylilaji: speed metal, thrash metal, heavy metal
 Kesto: 38.44
 Levy-yhtiö: Spinefarm
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 13.
Rangerin muut julkaisut
| Skull Splitting Metal! 2014 | Where Evil Dwells 2015 | Speed & Violence 2016 |
Where Evil Dwells on suomalaisen speed metal -yhtye Rangerin esikoisalbumi. Se julkaistiin 13. maaliskuuta 2015 levymerkillä Spinefarm Records. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 13.
Albumilta julkaistiin single ”Storm of Power”, josta kuvattiin myös musiikkivideo.
Kappaleet

Defcon 1 – 6.40
Deadly Feast – 5.01
Phantom Soldier – 4.27
Dead Zone – 4.14
Black Circle (S.Y.L.S.) – 5.10
Where Evil Dwells – 10.12
Storm of Power – 3.04
Kokoonpano

Dimi Pontiac – laulu, bassokitara
Ville Valtonen – kitara
Mikael Haavisto – kitara
Miko Sipilä – rummut
Kokoonpano > Tuotanto

Tapio Lepistö – äänittäjä, miksaaja
Saku Tamminen – äänittäjä, miksaaja
Jaakko Viitalähde – masteroija
Emma Grönqvist – valokuvat
Samu Salovaara – kansikuva, layout, logo
Arvostelut

Imperiumi.net:
Inferno:
Kaaoszine.fi:
Pitchfork Media: 7.3/10
Aiheesta muualla

Where Evil Dwells Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Where Evil Dwells Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Ympäristöpuolue Vihreät

| Ympäristöpuolue Vihreät> Miljöpartiet de Gröna |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1981
Puheenjohtaja:  Daniel Helldén   Amanda Lind
Puoluesihteeri:  Anders Wallner
Ideologia:  vihreä liike
Poliittinen kirjo:  keskusta-vasemmisto
Toimisto:  Pustegränd 1-3, Tukholma
Valtiopäivät:  18 / 349 (2022)
Euroopan parlamentti:  3 / 20 (2019)
Kansainväliset jäsenyydet:  – Euroopan vihreä puolue   – Global Greens
Nuorisojärjestö:  Gröna Ungdom
Varhaisnuorisojärjestö:  Gröna Studenter
Kotisivu:  www.mp.se
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ympäristöpuolue Vihreät (ruots. Miljöpartiet de Gröna) on puolue Ruotsissa. Ympäristöpuolue Vihreät on perustettu 1981, ja puolue pääsi valtiopäiville ensimmäisen kerran vuoden 1988 vaaleissa, mutta jäätyään äänikynnyksen alapuolelle menetti kaikki paikkansa seuraavissa, vuoden 1991 vaaleissa. Ympäristöpuolue palasi valtiopäiville vuonna 1994 ja on ollut siitä lähtien jatkuvasti edustettuna valtiopäivillä.
Ympäristöpuolueen tunnus on voikukka. Valinta perustuu käsitykseen siitä, että se tunkeutuu asfaltinkin läpi. Se on todiste siitä, että luonto on vahva voima, joka pystyy voittamaan kaikki vastustajansa. Monilla muilla vastaavilla puolueilla on tunnuksenaan auringonkukka.
Puolueen kannatus oli kannatuskyselyssä elokuussa 2020 enää vain 3,8 prosenttia. Puolue oli menettänyt varsinkin nuorten äänestäjien suosiota. Ruotsissa äänikynnys on 4,0 prosenttia ja puolue on vaarassa pudota parlamentista. 18-29-vuotiaiden keskuudessa puolueen kannatus on kannatuskyselyn mukaan 4,6 prosenttia elokuussa 2020 ja on ollut korkeimmillaan 15,7 prosenttia elokuussa 2014. Vuonna 2014 puolueella oli 20 214 jäsentä, joka oli pudonnut 10 588:een vuonna 2019.
Puolueen puheenjohtaja Isabella Lövin jätti puolueen elokuussa 2020.
Historia

Ympäristöpuolue Vihreät perustettiin 1981. Puolue osallistui vuosien 1982 ja 1985 valtiopäivävaaleihin, mutta vasta 1988 se ylitti äänikynnyksen. Tuolloin se oli ensimmäinen uusi puolue Ruotsin valtiopäivillä 70 vuoteen. Tosin seuraavissa vaaleissa 1991 Ympäristöpuolue kärsi suuren tappion ja menetti kaikki kansanedustajansa. Se palasi jälleen valtiopäiville 1994.
Vuonna 1995 Ruotsin ensimmäisissä europarlamenttivaaleissa Ympäristöpuolue sai ennätyssuuren 17,2 %:n kannatuksen. Vuoden 1998 valtiopäivävaaleissa puolue koki pienen tappion, mutta lisäsi poliittista vaikutusvaltaa, koska sosiaalidemokraatit saivat huonoimman vaalituloksen vuosikymmeniin, minkä vuoksi heidän oli pakko tehdä yhteistyötä Ympäristöpuolueen ja Vasemmistopuolueen kanssa valtiopäivillä saadakseen toimintakykyisen vähemmistöhallituksen.
Vihreiden asuntoministeri Mehmet Kaplan erosi huhtikuussa 2016, syynä yhteydet Millî Görüş -järjestön islamisteihin ja turkkilaisiin äärinationalisteihin. Kaplan oli ollut lounaalla entisen harmaat sudet -järjestön johtajan kanssa, joka oli kehottanut "tappamaan armenialaiset koirat." Kaplan kielsi tehneensä mitään väärää ja sanoi toimensa hoitamisen muuttuneen mahdottomaksi kohun vuoksi.
Kaplan muistetaan myös siitä, että hän vertasi islamofobiaa kättelevässä tilaisuudessa Syyriaan taistelemaan lähteviä ruotsalaisia jihadisteja 1939–1940 Suomen talvisotaan lähteneisiin ruotsalaisiin vapaaehtoisiin.
Kaplanin eron jälkeen puoluejohtoon ehdolla ollut Yasri Khan puolestaan joutui kohun keskipisteeksi ja jätti politiikan, kun hän kieltäytyi kättelemästä naisreportteria uskonnollisista syistä.
Ideologia

Ympäristöpuolue perustaa ideologiansa ”solidaarisuuteen eläimiä, luontoa ja ekologista järjestelmää, tulevia sukupolvia, maailman kaikkia ihmisiä kohtaan” (puolueohjelma 1 §).
Puolue on perustamisestaan alkaen sanonut, että se ei ole osa vanhaa puolueideologiaa oikeisto–vasemmisto-akselilla, vaan edustaa vihreää ideologiaa. Ympäristöpuolue sai arvosanan 5, kun äänestäjät luokittelivat sen vuonna 1982 asteikolla 1–10, jonka ääripäät olivat äärivasemmisto (1) ja äärioikeisto (10)[lähde? ]. Tosin vuonna 1994 puolue sai samassa luokittelussa arvosanan 3,9. Viime vuosien yhteistyö valtiopäivillä sosiaalidemokraattien ja Vasemmistopuolueen kanssa on saanut aikaan sen, että joidenkin mielestä Ympäristöpuolue Vihreät on vasemmistopuolue. Tosin noin 15 kunnassa eri puolilla maata puolue on tehnyt yhteistyötä porvaripuolueiden kanssa.
Nuorisojärjestö

Ympäristöpuolueen nuorisojärjestö on Grön Ungdom ('vihreä nuoriso'). Nuorisojärjestö on osa puoluetta, ja nuorisojärjestön jäsen on siten automaattisesti myös puolueen jäsen. Tämä on ainutlaatuista Ruotsin valtiopäiväpuolueiden keskuudessa.
Puoluejohto

Ympäristöpuolue Vihreät on valinnut puoluejohtajan sijasta itselleen kaksi ”puhetorvea” (ruots. språkrör), yhden miespuolisen ja yhden naispuolisen. Tätä ratkaisua puolue perustelee pyrkimyksellä tasa-arvoon kaikilla tasoilla ja pitkien työsuhdeiden puolestapuhumisella.[lähde? ] Puolueen mukaan kaksi ”puhetorvea” voi myös paremmin jakaa työtä keskenään. Puolue määrittelee puhetorven tehtäväksi puolueen politiikan edistämisen, ei niinkään puolueen johtamisen.
Puoluejohto > ”Puhetorvet”

1984–1985 Per Gahrton ja Ragnhild Pohanka
1985–1986 Birger Schlaug ja Ragnhild Pohanka
1986–1988 Birger Schlaug ja Eva Goës
1988–1990 Anders Nordin ja Fiona Björling
1990–1992 Jan Axelsson ja Margarete Gisselberg
1992–1999 Birger Schlaug ja Marianne Samuelsson
1999–2000 Birger Schlaug ja Lotta Nilsson Hedström
2000–2002 Matz Hammarström ja Lotta Nilsson Hedström
2002–2011 Peter Eriksson ja Maria Wetterstrand
2011–2016 Åsa Romson ja Gustav Fridolin
2016–2019 Isabella Lövin ja Gustav Fridolin
2019–2021 Isabella Lövin ja Per Bolund
2021–2023 Märta Stenevi ja Per Bolund
2023–2024 Märta Stenevi ja Daniel Helldén
2024– Amanda Lind ja Daniel Helldén
Vaalimenestys > Valtiopäivävaalit

Ympäristöpuolueen säännöissä on määräys, että kukaan kansanedustaja ei saa olla valtiopäivillä kuin korkeintaan kolme istuntokautta peräkkäin. Sen jälkeen kyseinen henkilö ei saa tulla valituksi samaan tehtävään kolmeen vuoteen.
Ruotsissa on valtiopäivävaaleissa käytössä neljän prosentin äänikynnys, eli puolueen on saatava vähintään 4,0 % äänistä saadakseen kansanedustajia.
| Vuosi | Edustajia | Äänimäärä |  %-osuus |
| --- | --- | --- | --- |
| 1982 | 0 / 349 | 91 787 | 1,7 % |
| 1985 | 0 / 349 | 83 645 | 1,5 % |
| 1988 | 20 / 349 | 296 935 | 5,5 % |
| 1991 | 0 / 349 | 185 051 | 3,4 % |
| 1994 | 18 / 349 | 279 042 | 5,0 % |
| 1998 | 16 / 349 | 236 699 | 4,5 % |
| 2002 | 17 / 349 | 246 392 | 4,6 % |
| 2006 | 19 / 349 | 291 121 | 5,2 % |
| 2010 | 25 / 349 | 437 435 | 7,3 % |
| 2014 | 25 / 349 | 429 275 | 6,8 % |
| 2018 | 16 / 349 | 285 899 | 4,4 % |
Vaalimenestys > Europarlamenttivaalit

Ympäristöpuolueen säännöissä on määrätty, että sama henkilö saa edustaa puoluetta korkeintaan kaksi peräkkäistä kautta. Tämän jälkeen kyseinen henkilö ei saa tulla valituksi uudestaan kolmeen vuoteen.
| Vuosi | Edustajia | Äänimäärä |  %-osuus |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995 | 4 / 22 | 462 092 | 17,2 % |
| 1999 | 2 / 22 | 239 946 | 9,5 % |
| 2004 | 1 / 19 | 142 704 | 6,0 % |
| 2009 | 2 / 18 2 / 20 | 349 114 | 11,0 % |
| 2014 | 4 / 20 | 572 591 | 15,4 % |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ympäristöpuolue Vihreät (ruotsiksi)
Puoluejohtajat vuosina 2002–2011, Peter Eriksson ja Maria Wetterstrand.
Ǩ

Ǩ (ǩ), k ja hattu, on latinalainen kirjain, jota käytetään koltansaamen, lazin kielen ja romanin kirjoitusjärjestelmissä. Koltansaamessa se ääntyy soinnittomana palataalisena affrikaattana [c​͡ç], lazin kielessä soinnittomana velaarisena klusiiliejektiivinä [kʼ] ja romanissa aspiroituneena velaarisena klusiilina [kʰ].
Unicode-merkkinä

| Näyte | Unicode | Selite | HTML-viittaus | Laajennettu suomalainen näppäimistö |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | Latinalaisen merkistön laajennusosa B | Latinalaisen merkistön laajennusosa B | Latinalaisen merkistön laajennusosa B |
| Ǩ | U+01E8 | latinalainen suuraakkonen K ja hattu | &#488; &#x1E8; | AltGr·' + ⇧ Shift·K |
| ǩ | U+01E9 | latinalainen pienaakkonen K ja hattu | &#489; &#x1E9; | AltGr·' + K |
Île Longue

Île Longue (bretoniksi Enez-Hir) on niemimaa Brestinlahdella Ranskan Bretagnessa. Paikka on Ranskan merivoimien Force océanique stratégiquen, eli sen strategisten sukellusveneiden tukikohta. Sukellusveneet on aseistettu ballistisin ohjuksin, jotka saatetaan aseistaa ydinkärjillä.
Historia

Ennen laivaston tukikohtaa île Longuella oli lähinnä kalastajia ja 1600-luvulta lähtien paikalla on harjoitettu kivenlouhintaa. Paikallisia kiviä vietiin muun muassa Brestiin, Quimperiin ja Bordeauxiin. Paikalla on ilmeisesti ollut jo kauan jonkinlaisia puolustusrakennelmia, mutta tehokkaammin niitä rakennettiin paikalle 1600-luvulta lähtien.
Ensimmäisessä maailmansodassa paikalla sijaitsi internointileiri, jolla vankeina pidettiin muun muassa Georg Wilhelm Pabstia ja Johannes Mättigiä. Leiri suljettiin vuonna 1919, mutta sen rauniot ovat edelleen näkyvissä. Sukellusvenetukikohta paikasta tuli vuonna 1929. Natsi-Saksan valloitettua Ranskan 1940 paikalla oli ilmatorjuntapatteristo. Toisen maailmansodan jälkeen alueella ei pitkään aikaan ollut toimintaa, mutta Charles de Gaullen vierailtua siellä vuonna 1965 alettiin rakentaa suurempaa tukikohtaa. Rakennusprojekti oli aikanaan Euroopan suurimpia.
Tukikohta

Île Longue jaetaan kolmeen värien mukaan nimettyyn osaan.
Zone chaude (keltainen) sisältää sataman. Sukellusveneet saadaan kuivatelakoitua alueelle korjauksia varten.
Zone rouge (punainen) sisältää maanalaisia varastoja muun muassa ohjuksia varten. Varastoissa on myös ydinkärkiä.
Zone bleue (sininen) sisältää henkilöstötiloja, kuten parakit.
Île Longuen värikoodatut alueet.
Jean Chabbert

Jean-Berchmans-Marcel-Yves-Marie-Bernard Chabbert (31. joulukuuta 1920 Castres – 20. syyskuuta 2016) oli ranskalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin fransiskaanien papiksi 29. kesäkuuta 1947 ja nimitettiin Rabatin koadjuuttoriarkkipiispaksi sekä Quaestorianan titulaariarkkipiispaksi 13. huhtikuuta 1967. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Louis-Jean-Frédéric Guyot, jota avustivat Pierre-Marie-Joseph Puech ja Barthélemy-Pierre-Joseph-Marie-Henri Hanrion.
15. tammikuuta 1968 Chabbertista tuli Rabatin arkkipiispa. 17. heinäkuuta 1982 hänestä tuli (henkilökohtaiselta titteliltään) Perpignan-Elnen arkkipiispa. Hän jäi eläkkeelle 16. tammikuuta 1996.
Jean Ces

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jean Ces |  Jean Ces |  Jean Ces |  |
Maa:   Ranska
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
Miesten nyrkkeily
|  Pronssia | Pariisi 1924 | kääpiösarja |  |
Jean François Louis Ces (5. syyskuuta 1906 Béziers – 25. joulukuuta 1969 Béziers) oli ranskalainen nyrkkeilijä. Hän kilpaili vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa ja sai siellä pronssia kääpiösarjassa.
Yhinmäen linnake

Yhinmäen linnake (ven. Форт Кра́сная Го́рка, Fort Krasnaja Gorka) on entinen rannikkopuolustuslinnake Yhinmäen kylässä Leningradin alueen Lomonosovin piirin Lepäsin kunnassa Suomenlahden etelärannalla. Vuonna 1919 linnakkeessa syttyi kapina, jonka bolševikit tukahduttivat.
Yhinmäen linnaketta ryhdyttiin rakentamaan vuonna 1909. Sinne perustettiin rannikkotykistöpatteri osaksi Pietarin kaupungin puolustusta. Se muodosti vastaparin Suomenlahden pohjoisrannalla sijainneelle Inon linnakkeelle. Yhinmäen linnake otettiin käyttöön vuonna 1914. Ensimmäisen maailmansodan taisteluihin se ei kuitenkaan osallistunut.
Linnoituksen alueen pinta-ala oli 450 hehtaaria. Tulenjohtotorni oli 36 metriä merenpinnan yläpuolella. Seinämien paksuus oli metri betonia ja katot vähintään kaksi metriä. Linnoituksen ensimmäinen rannikkotykistöpatteri koostui kahdeksasta yksitoistatuumaisesta haupitsista, minkä kantama oli seitsemän kilometriä. Toinen patteri koostui kahdeksasta kymmenentuumaisesta A. F. Brinkan suunnittelemista kanuunoista, joiden kantama oli neljätoista kilometriä. Kolmas patteri koostui kahdeksasta kaksitoistatuumaisesta kanuunasta, joista neljä oli katetussa asmassa ja neljä kattamattomassa. Neljäs patteri koostui kuudesta Canét-kanuunasta, joiden kaliiperi oli viisi tuumaa maihinnousualuksia vastaan.
Vuoden 1919 kapina

Venäjän sisällissodan aikana keväällä ja kesällä 1919 kenraaliluutnantti Aleksandr Rodzjankon komentama Luoteis-Venäjän armeija uhkasi Pietaria lännestä tukenaan Walter Cowanin komentama brittiläinen laivasto-osasto, Viron armeijan joukkoja sekä virolaisten varustama inkeriläisten vapaaehtoisten Länsi-Inkerin rykmentti, jota komensi suomalainen majuri Aarne Uimonen. Yhinmäen linnoituksen komendanttina sattui olemaan vänrikki Nikolai Nekljudov, joka kuului salaiseen valkoisten organisaatioon ”Kansalliseen keskukseen” (Natsionalnyi tsentr). Valkoista armeijaa tukeneen Länsi-Inkerin rykmentin edettyä linnakkeen tuntumaan Nekljudov käynnisti 13. kesäkuuta antibolševistisen kapinan, jolloin hänelle uskolliset sotilaat riisuivat varuskunnan komissaarit aseista ja päästivät inkeriläisrykmentin etenemään taisteluitta linnakkeen ohi kohti Pietaria.
Pietarin puolustuksesta tuolloin vastuussa ollut Josif Stalin määräsi 15. kesäkuuta sekä maalta että mereltä tapahtuneen vastahyökkäyksen, ja puna-armeija valtasi Yhinmäen takaisin 15.–16. kesäkuuta välisenä yönä. Brittien laivasto ei puuttunut tapahtumiin, mutta kapteeni Augustus Agarin komentama moottoritorpedovenelaivue onnistui 18. kesäkuuta upottamaan Yhinmäen edustalle ankkuroituneen risteilijä Olegin. Kenraali Rodzjanko hajotti Yhinmäen tappion varjolla 16. kesäkuuta Länsi-Inkerin rykmentin, jonka venäläisvastaista separatismia hän ei muutenkaan hyväksynyt. Bolševikit onnistuivat tuhoamaan Yhinmäen tapahtumien seurauksena paljastuneen Kansallisen keskuksen lähes koko organisaation Pietarissa.
Rodzjankon seuraajaksi tulleen kenraali Nikolai Judenitšin hyökätessä lokakuussa 1919 Pietaria kohti häntä epäsuorasti tukeneet Viron armeija ja laivasto piirittivät kontra-amiraali Johan Pitkan johdolla Yhinmäen maalta ja mereltä, mutta eivät onnistuneet valtaamaan linnaketta.
Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan aikana Yhinmäestä tuli Oranienbaumin sillanpääaseman puolustuksen keskus. Sodan jälkeen se jäi pois käytöstä. Nykyään linnakkeeseen suunnitellaan museota.