stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tommi Maunula
Talvi- ja jatkosota

Maunula osallistui talvisotaan Tampereen ilmapuolustuspäällikkönä. Välirauha aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin ilmapuolustusupseeriksi Pohjois-Hämeen sotilasläänin esikuntaan. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Pohjois-Hämeen sotilasläänin esikunnan ilmasuojelutoimiston päälliköksi, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan komentajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 17:ään, missä tehtävässä hän oli sodan loppuun saakka, jolloin hän erosi vakinaisesta palveluksesta. Hänet haudattiin Pernajaan.
Luottamustoimet

Maunula toimi Ilmavoimien upseeriyhdistyksen sihteerinä vuonna 1927 ja johtokunnan jäsenenä vuosina 1933–1934 sekä Turkinsaaren upseerikerhon johtokunnan puheenjohtajana vuosina 1932–1934  ja Turkinsaaren ampumaseuran johtokunnan puheenjohtajana vuosina 1932–1933. Hän edusti Suomea pohjoismaisessa ilmailukokouksessa Göteborgissa vuonna 1924. Hän toimi myös Lentoasema 4:n kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1934.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 19. syyskuuta 1917  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1. toukokuuta 1918  Vänrikki 16. toukokuuta 1919  Luutnantti 31. heinäkuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1922  Majuri 1942 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona sapuu paraatista Libaussa kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
Karita Mattila

| Karita Mattila |
| --- | --- |
 Karita Mattila vuonna 1988
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. syyskuuta 1960 (ikä 64)
Muusikko
Aktiivisena:  1983–
Tyylilajit:  ooppera
Aiheesta muualla
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Karita Marjatta Mattila (s. 5. syyskuuta 1960 Somero, kasvoi Perniössä) on suomalainen kahdesti Grammy-palkittu oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Hän on kansainvälisesti menestyneimpiä suomalaisia nykyoopperalaulajia, ja vieraillut säännöllisesti johtavissa oopperataloissa.
Ura

Mattila opiskeli yksinlaulua Sibelius-Akatemiassa Liisa Linko-Malmion johdolla ja myöhemmin Lontoossa Vera Rózsan johdolla. Näyttelijät Marja Korhonen ja Ismo Kallio opettivat hänelle näyttämöilmaisua.
Maailmanlaajuista mainetta musiikkimaailmassa hän sai vuonna 1983, jolloin hän voitti Cardiffissa BBC:n Singer of the World -laulukilpailun. Sitä ennen hän oli voittanut Lappeenrannan valtakunnalliset laulukilpailut vuonna 1981.
Uransa alkuvaiheessa Mattila lauloi kevyitä Mozartin oopperoita. Mattilan Mozart-rooleja olivat Figaron häiden kreivitär, Così fan tutten Fiordiligi, Taikahuilun Pamina, Idomeneon Ilia ja Don Giovannin Donna Elvira.
Vuonna 1992 Mattilalle tehtiin äänihuulileikkaus ja Tyynelle valtamerelle suuntautuneella häämatkalla hän oli puhekiellossa. Leikkauksen jälkeen hän on laulanut myös Verdiä, Beethovenia ja Wagneria.
Mattila nousi oopperamaailman huipulle 1990-luvulla. Solistina hän on laulanut New Yorkin, Bostonin, Los Angelesin, Lontoon, Berliinin ja Wienin filharmonikkojen, Milanon La Scalan orkesterin, BBC:n sinfoniaorkesterin, Ranskan eri orkestereiden ja Ruotsin radion sinfoniaorkesterin kanssa.
Mattila on myydyin klassisen musiikin suomalaistaiteilija. Hänen levytyksistään kolmea on myyty kultalevyn ja kahta platinalevyn verran.
Karita Mattilan nimeä kantava palkinto on myönnetty vuodesta 2000 vuosittain nuorille suomalaisille laulajille.
Palkinnot ja tunnustukset

Mattila on ollut mukana Grammy-palkinnon parhaasta oopperalevytyksestä saaneessa tuotannossa kahdesti, vuosina 1998 ja 2004 ja kolmannen kerran Grammy-ehdokkaana vuonna 2021. Lisäksi hänet on palkittu Ranskan kulttuurikunniamerkillä (Ordre des Arts et des Lettres -ritarikunnan ritarimerkki) ja Pro Finlandia -mitalilla 2001. Vuonna 1997 hänelle myönnettiin MTV:n kulttuuripalkinto. Toukokuussa 2011 Mattila promovoitiin Turun yliopiston humanistisen tiedekunnan kunniatohtoriksi.
Huhtikuussa 2012 Mattilalle ojennettiin yksi Yhdysvalloissa ilmestyvän Opera News -lehden viidestä vuosittaisesta tunnustuspalkinnosta.
Tasavallan presidentti myönsi vuonna 2020 Mattilalle Suomen Leijonan ensimmäisen luokan komentajamerkin.
Yksityiselämä

Mattila oli naimisissa Tapio Kuneisen kanssa 1992–2019. Kuneinen toimi myös hänen managerinaan. He asuivat Lontoossa ja sittemmin Floridassa.
Rooleja

Emilia Marty, (Tapaus Makropulos)
Émilie du Châtelet, (Émilie)
Floria Tosca, (Tosca)
Salome (2004, 2008, Metropolitan-ooppera)
Arabella
Leonore, (Fidelio)
Manon Lescaut
Elisabeth de Valois, (Don Carlos)
Amelia, (Naamiohuvit)
Amelia, (Simon Boccanegra)
Desdemona, (Otello)
Jenůfa
Katja Kabanová
Elsa, (Lohengrin)
Eva, (Nürnbergin mestarilaulajat)
Sieglinde, (Valkyyria)
Chrysothemis, (Elektra)
Lisa, (Patarouva)
Tatjana, (Jevgeni Onegin)
Kreivitär, (Figaron häät)
Fiordiligi, (Così fan tutte)
Donna Elvira, (Don Giovanni)
Donna Anna, (Don Giovanni)
Pamina, (Taikahuilu)
Ilia, (Idomeneo)
Emma, (Fierrabras)
Agathe, (Der Freischütz)
Hanna Glawari, (Iloinen Leski)
Rosalinde, (Lepakko)
Musetta, (La bohème)
Anna Karenina
Kundry (Parsifal)
Levytyksiä

Arias & Scenes (Erato)
German Romantic Arias (Erato)
Strauss: Orchestral Songs; Vier letzte Lieder (DG)
Strauss: Orchestral Lieder (Sony)
Strauss: Hölderlin Lieder (Sony)
Excellence - The Artistry of Karita Mattila (Ondine)
Sibelius Songs (Ondine)
Grieg and Sibelius Songs (Erato)
Opera arias (Philips)
Marriner: Lollipops (Philips)
Karita Live! (Ondine)
From the Heart of Finland (Ondine)
Wild Rose (Ondine)
Modern Portrait (Finlandia)
Salome (Sony)
Káťa Kabanová (Fra Musica)
Tosca (Virgin)
Manon Lescaut (EMI)
Don Carlos (EMI)
Die Meistersinger (DG, Decca)
Fidelio (DG)
Simon Boccanegra (TDK)
Jenůfa (Erato)
Le nozze di Figaro (Sony)
Così fan tutte (Decca)
Don Giovanni (Philips)
Fierrabras (DG)
Der Freischütz (Decca)
Schumann: Scenes from Goethe’s Faust (Sony)
Šostakovitš: 14. sinfonia (EMI)
Schönberg: Gurrelieder (EMI)
Mozart: Requiem (DG, DVD)
Beethoven: 9. sinfonia (DG, DVD)
Sibelius: Kullervo (BIS)
Mendelssohn: 2. sinfonia (DG)
Bernstein: 3. sinfonia (Erato)
Schubert: Es-duuri messu (DG)
Fever (Ondine)
Best of Evergreens (Ondine)
Lauluja merelle (Ondine)
Karita’s Christmas (Ondine)
Kirjallisuutta

Kinnunen, Raila: Korkealta ja kovaa. WSOY, 2016. ISBN 978-951-0-41070-7.
Aiheesta muualla

harrisonparrott.com/artists/karita-mattila. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  Trove  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef
Mažeikiai

| Mažeikiai |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Mažeikiai
 Koordinaatit: 56.311°N, 22.336°E 
Valtio:   Liettua
Lääni:  Telšiai
Kunnallispiiri:  Mažeikiain kunnallispiiri
Kaupunginoikeudet:  1924
Väkiluku (2012)  ():  36 700
 
 www.mazeikiai.lt 
 Kunnallispiirin sivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mažeikiai (saks. Moscheiken, puol. Możejki) on Liettuan kahdeksanneksi suurin kaupunki. Vuonna 2012 Mažeikiain väkiluvuksi arvioitiin oli 36 700 asukasta. Kaupunki sijaitsee Maan luoteisosassa lähellä Latvian rajaa ja siellä puhutaan alangolle tyypillistä samogiittimurretta. Mažeikiaissa on oluttehdas.
Ortodoksinen kirkko Mažeikiaissa.
Mažeikiain piirin hallintorakennus.
Asuintalo Mažeikiaissa.
Historia

Ensimmäiset kirjalliset maininnat kaupungista ovat vuodelta 1335, jolloin muuan Kalparitaristoon kuuluva historioitsija mainitsee taistelun, jossa herttua Mazeikan maat tuhottiin.
Vuonna 1869 kaupunki alkoi laajeta huomattavasti, kun Liepājan-Vilnan rautatie valmistui.
Mažeikiaihin rakennettiin ortodoksinen kirkko vuonna 1894, katolinen kirkko 1902 sekä luterilainen vuonna 1906. Kaupungissa oli 1900-luvun alussa myös huomattava juutalaisyhdyskunta
Vuonna 1980 kaupunkiin rakennettiin Baltian ainoa öljynjalostamo Mažeikių Nafta.
Historia > Asukasluvun kehitys

| Vuosi | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2001 | 2011 | 2012  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&07957.&&&&007 957 | &&&&&&&&&&013468.&&&&0013 468 | &&&&&&&&&&026101.&&&&0026 101 | &&&&&&&&&&043919.&&&&0043 919 | &&&&&&&&&&042675.&&&&0042 675 | &&&&&&&&&&037020.&&&&0037 020 | &&&&&&&&&&036700.&&&&0036 700 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mažeikiai Wikimedia Commonsissa
Kunnallispiirin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (liettuaksi)
Kaupunkiin keskittynyt portaali (mazeikiu.info)
Liettuan kaupungit
Vilna | Kaunas | Klaipėda | Šiauliai | Panevėžys | Alytus | Marijampolė | Mažeikiai | Jonava | Utena | Kėdainiai | Telšiai | Visaginas | Tauragė | Ukmergė | Kretinga | Šilutė | Radviliškis | Palanga | Druskininkai | Gargždai | Rokiškis | Biržai | Elektrėnai | Kuršėnai | Garliava | Jurbarkas | Vilkaviškis | Raseiniai | Anykščiai | Lentvaris | Naujoji Akmenė | Grigiškės | Prienai | Joniškis | Kelmė | Varėna | Kaišiadorys | Pasvalys | Kupiškis | Zarasai | Skuodas | Kazlų Rūda | Širvintos | Molėtai | Šalčininkai | Šakiai | Švenčionėliai | Ignalina | Pabradė | Kybartai | Šilalė | Nemenčinė | Pakruojis | Švenčionys | Trakai | Vievis | Kalvarija | Lazdijai | Rietavas | Žiežmariai | Eišiškės | Ariogala | Neringa | Šeduva | Birštonas | Venta | Akmenė | Tytuvėnai | Rūdiškės | Vilkija | Pagėgiai | Viekšniai | Žagarė | Ežerėlis |Skaudvilė | Gelgaudiškis | Kudirkos Naumiestis | Simnas | Salantai | Linkuva | Veisiejai | Ramygala | Priekulė | Joniškėlis | Jieznas | Daugai | Obeliai | Varniai | Virbalis | Vabalninkas | Seda | Subačius | Baltoji Vokė | Dūkštas | Pandėlys | Dusetos | Užventis | Kavarskas | Smalininkai | Troškūnai | Panemunė
Sofia Bach

Sofia Neta Maria Bach (s. 16. elokuuta 1973) on ruotsalainen näyttelijä ja koomikko. Hän syntyi Värmdössä Tukholman läänissä ja valmistui Tukholman teatterikorkeakoulusta vuonna 2001.
Aiheesta muualla

Sofia Bach Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mao Zedongin elämäkerta

| Mao Zedong |
| --- | --- |
 Mao Zedong (1963)
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. joulukuuta 1893 Shaoshan, Kiina
Kuollut: 9. syyskuuta 1976 (82 vuotta) Peking, Kiina
    
Mao Zedong (/ˈmɑo tseˈtuŋ/;  ääntäminen mandariiniksi (ohje) yksink.: 毛泽东; perint.: 毛澤東; pinyin: Máo Zédōng; Wade–Giles: Mao Tse-tung, kohteliaisuusnimi: Rùnzhī 润芝, 26. joulukuuta 1893 – 9. syyskuuta 1976) oli kiinalainen sotilas ja kommunistinen poliitikko, joka kehitti maolaisuutena tunnetun marxilaisen aatteen. Mao johti Kiinan kommunistisen puolueen voittoon Kiinan sisällissodassa, ja 1. lokakuuta 1949 hän perusti Kiinan kansantasavallan, jota johti kuolemaansa saakka. Mao oli eräs 1900-luvun vaikutusvaltaisimmista henkilöistä.
Maon ansioksi on luettu Kiinan yhdistäminen uudelleen vahvan keskushallinnon alaisuuteen. Lisäksi hän vaikutti Kiinan–Japanin sodan voittoon. Kommunistisen Kiinan johtajana Mao muistetaan diktatuurista, sodista, henkilöpalvonnasta ja tuhoisista joukkokampanjoista. 1950-luvun lopun taloussuunnitelma suuri harppaus aiheutti maanlaajuisen nälänhädän, jossa kuoli kymmeniä miljoonia ihmisiä. Palauttaakseen arvovaltansa Mao aloitti 1960-luvulla kulttuurivallankumouksen, joka johti laajaan poliittiseen väkivaltaan.
Maoa on syytetty ”punaiseksi keisariksi”, joka hallitsi inhimillisestä kärsimyksestä piittaamatta. Mao ei kuitenkaan hallinnut Kiinaa yksin, vaan tärkeitä päätöksiä tekemässä oli myös muita johtajia. Poikkeuksena tähän oli kulttuurivallankumous, joka oli pitkälti Maon oma hanke. Arviot Maon hallinnon aiheuttamien kuolemien määristä liikkuvat 30–70 miljoonan välillä. Korkean kuolleisuuden taustalla vaikutti Kiinan suuri väkiluku, minkä seurauksena elintarvikehuollon kriisi kosketti satojen miljoonien suuruista väestöä. Ihmisiä kuoli myös orjatyön ja poliittisen vainon seurauksena, vaikka Mao ei yleensä suoraan määrännytkään ihmisiä murhattavaksi. Maon uskotaan olleen epäsuorasti vastuussa useammista ihmishenkien menetyksistä kuin yksikään toinen 1900-luvun hallitsija.
Elämäkerta > Koulu ja ensimmäinen avioliitto (1902–1911)

Kahdeksanvuotiaana Mao meni kylänsä kouluun, missä hän tutustui klassiseen kiinalaiseen kirjallisuuteen. Koulu painotti kungfutselaisen kaanonin ulkoa opettelua, mutta Mao piti enemmän Kolmen kuningaskunnan kertomuksesta, Vedenvarren tarinoista ja muista kiinalaisen proosan klassikoista.
Mao ei pitänyt opettajastaan, mikä herätti hänessä elinikäisen halveksunnan intellektuelleja kohtaan. Kyläyhteisö piti koulutuksen ainoana mielekkäänä tavoitteena kirjanpidon oppimista, ja 13-vuotiaana Mao lopetti koulun voidakseen työskennellä perheensä maatilalla. Hän luki edelleen paljon ja kiinnostui politiikasta luettuaan Zheng Guanyingin edustuksellista demokratiaa puolustaneen ja Kiinan alennustilaa kritisoineen pamfletin. Talvi 1906–1907 oli kylmä, ja Hunanissa puhkesi nälänhätä ja levottomuuksia. Ne levisivät myös Shaoshaniin, missä nälkäiset maalaiset takavarikoivat Maon isältä viljaa. Mao ei hyväksynyt rikosta, mutta suhtautui köyhälistön ahdinkoon ymmärtäväisesti.
Talvella 1907–1908 Maon isä järjesti pojalleen vaimoksi paikallisen tytön Luo Yixiun, joka oli 18-vuotias ja siten neljä vuotta miestään vanhempi. Tapaus teki Maosta kiivaan järjestettyjen avioliittojen vastustajan, ja hän karkasi kotoa pian häiden jälkeen. Nöyryytetty Luo jäi asumaan Maon vanhempien luokse, ja Shaoshanissa huhuttiin hänen olevan Maon isän jalkavaimo. Kyläyhteisön hyljeksimä Luo kuoli 1910. Mao ei koskaan tunnustanut avioliittoa.
Heti vaimonsa kuoltua Mao jatkoi opintojaan ja siirtyi läheiseen Donghshaniin peruskoulun yläluokille. Kitsaudestaan huolimatta Maon isä halusi nähdä poikansa menestyvän ja maksoi tämän ylöspidon. Muut oppilaat olivat enimmäkseen maanomistajien lapsia ja kiusasivat Maoa hänen rahvaanomaisen olemuksensa vuoksi. Sopeutumisvaikeuksia aiheutti myös se, että koulunsa välillä keskeyttänyt Mao oli neljä vuotta muita vanhempi. Hän opiskeli Dongshanissa vain muutaman kuukauden ja siirtyi alkuvuodesta 1911 Hunanin pääkaupungissa Changshassa sijainneeseen keskikouluun. Kuolemaansa saakka hän pysyi kuitenkin ylpeänä talonpoikaisista juuristaan. Perinteisestä älymystöstä poiketen hän käyttäytyi ja puhui rahvaanomaisesti ja arvosti yksinkertaista elämää.
Elämäkerta > Kommunistipuolueen perustaminen (1920–1923)

Syyskuussa 1920 Mao sai paikan Changhshan normaalikoulun yhteydessä toimivan peruskoulun rehtorina. Seuraavassa kuussa hän järjesti sosialistisen nuorisojärjestön toiminnan kaupungissa. Hänen palkkansa oli nyt varsin hyvä, ja loppuvuodesta 1920 hän avioitui Yang Kaihuin kanssa. Pariskunta sai 1920-luvun mittaan kolme poikaa.
Li Dazhao ja Chen Duxiu perustivat Kiinan kommunistisen puolueen (KKP) Shanghaissa vuonna 1921. He olivat ryhtyneet marxilaisiksi Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen. On epäselvää, liittyikö Mao koskaan virallisesti puolueen jäseneksi. Joka tapauksessa hän perusti puolueen ja sen nuorisojärjestön Changshan-osastot sekä kirjallisuusseuran, joka levitti vallankumouksellista kirjallisuutta Hunaniin. Mao oli jonkin aikaa mukana myös Hunanin autonomiaa ajaneessa liikkeessä toivoen maakunnallisen perustuslain edistävän kansalaisvapauksia ja helpottavan vallankumouksellista toimintaa. Osa kommunisteista syytti Maoa liiasta hunanilaismielisyydestä, ja kesällä 1923 hän kiisti koskaan kannattaneensa maakuntien itsehallintoa.
Heinäkuussa 1921 Mao osallistui KKP:n ensimmäiseen puoluekokoukseen. Changshaan asettuneesta Maosta tuli Hunanin puoluesihteeri. Hän kannusti paikallisia opiskelemaan ja löysi tässä liittolaisen yhdysvaltalaisrahoitteisesta NMKY:stä. Liikkeen tavoitteena oli opettaa lukutaidottomille aikuisille yleisimmät tuhat kirjoitusmerkkiä, mutta Mao muokkasi oppikirjoja siten, että niissä kerrottiin Venäjän vallankumouksesta ja kommunismin periaatteista. Hän osallistui edelleen myös työväenliikkeen toimintaan ja lakkojen järjestämiseen. Työväestön lisäksi Mao organisoi tuekseen intellektuelleja, maanomistajia, upseereja, kauppiaita, rikollisjärjestöjen johtajia ja kristittyjä pappeja. Liike oli älymystön johtama, ja sen menestys perustui paikallisen eliitin myötämielisyyteen. Mao osoittautui taitavaksi poliitikoksi, joka perusti kouluja, järjesti kurinalaisia lakkoja, solmi liittoja paikallisten mahtimiesten kanssa ja houkutteli salaseurat puolelleen. Kaikki tämä tapahtui kuitenkin KKP:n ohjauksessa ja sen maanlaajuisia toimintamenetelmiä noudattaen.
Komintern suositteli KKP:tä solmimaan väliaikaisen liiton ”porvarillisten demokraattien” kanssa, jotta kiinalaiset voisivat yhdessä kamppailla imperialisteja (Japani, Yhdysvallat ja Britannia) vastaan. Alkuun KKP suhtautui ajatukseen kielteisesti, mutta heinäkuussa 1922 se otti myönteisemmän kannan. Omien sanojensa mukaan Mao ei osallistunut puoluekokoukseen, koska kadotti osoitteen. Joka tapauksessa hän suhtautui myönteisesti nationalistien kanssa tehtävään yhteistyöhön. Kun kommunistinen puolue 1923 solmi liiton Sun Yat-Senin kansallismielisen Kuomintang-puolueen kanssa, Mao oli yksi ensimmäistä puolueeseen liittyneistä kommunisteista. KKP:llä ja Kuomingtangilla oli paljon yhtäläisyyksiä. Kummankin puolueen aatteeseen kuuluivat modernisaatio, sosialismi ja leninismistä omaksuttu puoluevaltio ja poliittinen keskusjohtoisuus.
Elämäkerta > Kommunistien voitto (1945–1949)

Japanin antauduttua yhtenäisrintama luhistui ja Kiinan sisällissota jatkui. Sotaväsymys ja epäpätevä hallinto söivät Kuomintangin suosiota, kun taas kommunistit olivat vahvempia kuin koskaan. Stalin häälyi KKP:n ja Kuomintangin välillä. Hän oli tukenut ajatusta Kuomintangin tuella tapahtuvasta vallankumouksesta jo 1920-luvulla. Stalin suhtautui epäilevästi KKP:n mahdollisuuksiin voittaa sisällissota ja piti Maoa epäluotettavana alamaisena, joka oli enemmän kiinalainen nationalisti kuin aito kommunisti. Vastavuoroisesti myös Mao suhtautui epäluuloisesti Neuvostoliiton vaikutusvaltaan.
Neuvostoliitto vetäytyi Japanilta valloittamiltaan alueilta vuonna 1946, mikä käynnisti kommunistien ja Kuomintangin välisen kilpajuoksun. Pohjois-Mantšuria päätyi kommunisteille, jotka sodan alussa kärsivät kuitenkin sotilaallisia tappioita. Yritykset saada aikaan neuvottelurauha epäonnistuivat, ja sekä Yhdysvallat että Neuvostoliitto vetäytyivät Kiinasta vuoden 1947 aikana. Tämän jälkeen kommunistit vahvistivat asemiaan nopeasti, ja kesään 1948 mennessä heidän etulyöntiasemansa oli kiistaton. Puoluejohto oli erimielinen siitä, tulisiko Kuomintang tuhota kokonaan vai pitäisikö mahtinsa näyttäneen KKP:n liittoutua KMT:n vasemmistosiiven kanssa. Stalin otti jälkimmäisen kannan. Lisäksi osa kommunisteista pelkäsi Yhdysvaltain väliintuloa ja jopa ydinhyökkäystä, mikäli Kuomintang tuhottaisiin täysin. Mao suhtautui kuitenkin uhmakkaasti sekä Neuvostoliiton että Yhdysvaltain uhkaa kohtaan ja määräsi kenraali Lin Biaon lyömään Kuomintangin joukot Mantšuriassa. Vuonna 1949 kommunistit valloittivat loputkin Manner-Kiinasta. Tšiangin hallitus pakeni Taiwanin saarelle ja Yhdysvaltain tukemana katsoi edelleen edustavansa koko Kiinaa.
Jo vuoden 1949 keväällä Mao ilmoitti, että Kiinan vallankumous oli poikkeuksellisesti tullut maaseudulta kaupunkeihin, mutta tästä lähin tärkein rooli olisi kaupungeilla ja teollisuudella. Syyskuussa hän piti kuuluisan puheen, jossa totesi ”Kiinan kansan nousseen jaloilleen”. Mao julisti Kiinan kansantasavallan perustetuksi 1. lokakuuta 1949. Tiananmenin portin eteen oli kokoontunut noin 300 000 ihmisen yleisö. Maosta tuli kansan keskushallitusneuvoston puhemies, joka oli presidenttiä vastaava virka.
Kiinan vapauttamisen sankaritarina henkilöityi puolueen johtajaan Maoon, jonka mielipiteet alettiin samaistaa totuuteen. Maon ylistäminen osoittautui tehokkaaksi tavaksi edistää omaa poliittista uraa. Maon oma suhtautuminen ilmiöön oli ristiriitainen, ja hän sekä ylisti henkilökulttien hyödyllisyyttä että varoitteli sokean henkilönpalvonnan vaaroista. Viime kädessä Mao-kultti oli kuitenkin Maon itsensä eikä kenenkään muun luomus. Kiinalaisissa propagandajulisteissa Mao esiintyi taajaan 1940-luvulta lähtien. Henkilökultti kohosi mahtavaksi työkaluksi, jota Mao käytti vihollistensa lyömiseen ja oman valtansa pönkittämiseen.
Elämäkerta > Asevoimien puhdistus ja YK-jäsenyys (1969–1973)

Kulttuurivallankumouksen ansiosta Mao kohosi Kiinan kiistattomaksi johtajaksi, ja vuodesta 1969 lähtien hän keskittyi kilpailijoista puhdistetun yhteiskunnan vakauttamiseen. Terrori jatkui, mutta muuttui keskusjohtoiseksi. Vuosikymmenen vaihteessa Kiinaa hallitsi Maon, pääministeri Zhou Enlai ja puolustusministeri Lin Biaon triumviraatti. Huhtikuussa 1969 Lin nimitettiin virallisesti Maon seuraajaksi. Pian Mao alkoi kuitenkin suhtautua epäluuloisesti Liniin ja armeijaan, josta oli muotoutumassa uusi poliittisen vallan keskus. Osa puoluejohdosta asettui Linin taakse, minkä seurauksena Kiinan johto jakautui kiisteleviin ryhmittymiin. Uutta puhdistusta pelännyt Lin alkoi muiden korkeiden upseerien kanssa suunnitella vallankaappausta. Syyskuussa 1971 hän kuoli epäselvissä olosuhteissa. Seuraavina viikkoina suurin osa Kiinan korkeimmasta upseeristosta syrjäytettiin tai teloitettiin.
Linin kuoleman ja kulttuurivallankumouksen ylilyöntien myötä Mao-kultti menetti uskottavuutensa. Vuosina 1971–1973 Zhou Enlai yritti rauhoittaa tilannetta ja tehdä pragmaattisempaa politiikkaa, joka kuitenkin säilyttäisi kulttuurivallankumouksen ihanteet. Koulutusjärjestelmää normalisoitiin ja puhdistuksissa syrjäytettyjä johtajia palautettiin päättäviin asemiin. Mao-kultin uskonnollisimpia piirteitä karsittiin pois, ja mallikansalaiset alkoivat korvata Maon hahmoa propagandajulisteissa. Henkilöpalvonnan irvokkaimmista piirteistä syytettiin Maon mielistelijää Lin Biaota. Mao periaatteessa hyväksyi uudistukset mutta suhtautui epäluuloisesti kulttuurivallankumousta kohtaan esitettyyn kritiikkiin.
Puheiden tasolla Mao tuki ulkomailla toimivia maolaisia vallankumousliikkeitä, mutta käytännössä hän oli valmis hylkäämään ne, mikäli valtion johto suostui tunnustamaan Kiinan kansantasavallan ja kannattamaan sen YK-jäsenyyttä. Kiinan YK-jäsenyys siirtyi Tšiangin hallitukselta kansantasavallalle vuonna 1971. Samalla Maon Kiina sai pysyvän paikan turvallisuusneuvostossa.
Kiinan ja Neuvostoliiton rajaselkkauksen myötä Yhdysvallat oli aloittanut diplomaattiset tunnustelut, ja vuonna 1971 Mao kutsui amerikkalaisen pöytätennisjoukkueen vierailulle. Pienimuotoisuudestaan huolimatta ”ping pong -diplomatia” oli merkittävä käännekohta Kiinan ulkosuhteissa. Huhtikuussa 1972 Yhdysvaltain presidentti Richard Nixon teki paljon huomiota saaneen valtiovierailun Kiinaan, minkä jälkeen Kiinan ja Yhdysvaltojen välit alkoivat vähitellen normalisoitua.