Constantin Linder
Elämä > Senaattorina ja maamarsalkkana

Seuraavaksi Bobrikov järjesti kesäkuussa 1900 julkaistun kielimanifestin. Sen mukaan Suomen keskushallinto siirtyi käyttämään pelkkää venäjää. Suomalaiset senaattorit vierailivat Pietarissa esittämässä vastalauseensa hallitukselle, mutta heitä uhkailtiin kostotoimenpiteillä Suomea kohtaan. Useat senaattorit erosivat ja uusia oli vaikea saada. Tämän johdosta Linderistä tehtiin senaatin talousosaston varapuheenjohtaja syksyllä 1900. Linderiä pidettiin Venäjällä järkevänä miehenä ja hallinnon mieleen oli myös hänen aatelistaustansa. Bobrikov oli tyytyväinen nimitykseen ja myös vanhasuomalaisten johtaja Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen löysi pian Linderin kanssa yhteisen sävelen. Linder uskoi, että Suomen venäläistämistä voitaisiin hidastaa ainoastaan myötäilemällä Venäjän politiikkaa ja välttämällä vastarintaa. Bobrikov oli suunnitellut senaatin talousosaston korvaamista kenraalikuvernöörin neuvostolla tai sen täyttämistä venäläisillä, mutta nämä suunnitelmat kävivät tarpeettomiksi Linderin ja muiden myöntyväisyysmiesten tultua senaattiin, jolloin sen suhde Bobrikoviin parani.
Saatuaan vuonna 1903 oikeudet maastakarkotuksiin Bobrikov asetti komitean käsittelemään karkotusasioita ja Linder nimitettiin sen jäseneksi. Hän kannatti useampien henkilöiden karkottamista kuin komitean toinen suomalaisjäsen Eliel Johnsson. Linderin aloitteesta käynnistettiin vuonna 1904 Helsingin ja Pietarin välisen puhelinlinjan suunnittelu.
Senaatin talousosaston johtajaksi tultuaan Linder oli ympäröinyt itsensä miehillä, joilla oli sama näkemys kuin hänellä. Linderin piirien mukaan Suomen kansa ei tuhoutuisi, vaikka Venäjä venäläistäisi Suomen. Prosessi kestäisi vuosikymmeniä, mutta myöntyväisyyspolitiikalla sitä olisi mahdollista hidastaa. Sillä, että kansakuntaa hallittaisiin laittomasti, ei ollut mitään merkitystä. Linderin piireissä merkittävää oli vain suhde hallitsijaan. Yleisellä mielipiteellä ja tiedotusvälineillä ei ollut mitään merkitystä niin kauan kuin esivalta seisoi hänen takanaan. Näistä lähtökohdista Linder puolusti myös Bobrikovin ja karkotuskomitean, jonka jäsen oli, toimia. Kansaa oli suojeltava ”kapinallisilta voimilta” oli hänen näkemyksensä. Yleinen mielipide ei enää karkotusten jälkeen ollut välinpitämätön ja tämän myös Linder tunsi pian henkilökohtaisesti.
Linder nimitettiin myös maamarsalkaksi vuoden 1904 valtiopäiville, mikä ei ilahduttanut perustuslaillisten hallitsemaa aatelissäätyä. Aatelissäädyn 87 edustajaa kirjelmöi kenraalikuvernööri Ivan Obolenskille, että Linder ei nauttinut aateliston luottamusta eikä soveltunut lakiasäätävän kokouksen johtajaksi. Jo pelkästään Linderin uskollisuutta ja kunnioitusta hallitsijalle perinteiseen tapaan korostanut puhe valtiopäivien avajaisissa nostatti säädyssä vastalauseiden myrskyn, sillä edustajien mielestä avajaispuheessa olisi pitänyt nostaa esiin huoli Suomen tilanteesta. Linderin nyt entinen ystävä Mechelin ja Linderin vävy J. A. Törngren esittivät vastalauseen myös siitä, että aatelissäädyn edustajat eivät olleet saaneet tutustua puheeseen etukäteen. Keskellä vastalausemyrskyä Linder jätti myöntämättä pyydetyt puheenvuorot ja poistui paikalta nopeasti. Asiaa pidettiin ennennäkemättömänä skandaalina. Linder ei osallistunut valtiopäivien avajaisjumalanpalvelukseen vaan ainoastaan varsinaiseen avajaisseremoniaan, jossa luki puheensa. Sen jälkeen hän ei enää osallistunut lainkaan valtiopäiville vaan jätti sairauteen vedoten tehtävänsä varamaamarsalkka Ossian Wuorenheimolle. Aatelissääty ei koskaan tilannut Linderistä muotokuvaa, vaikka yleensä maamarsalkoille oli suotu tämä kunnianosoitus.
Vuonna 1905 Helsinki ja Suomi eivät olleet enää Linderille turvallisia. Häntä uhattiin henkilökohtaisesti ja vihakirjeitä tuli jopa amerikansuomalaiselta siirtolaiselta Oregonista. Suomen aktiivinen vastustuspuolue oli liittänyt hänet eliminoitavien henkilöiden listalle ja aktivisti August Rissanen suunnitteli häntä vastaan pommiattentaattia Pietarissa.