Łódźin ghetto
Kuljetukset

Tungosta ghetossa pahensi noin 40 000 ihmisen kuljetus sinne ympäröiviltä alueilta ja muista Euroopan maista sekä keskitysleireiltä, erityisesti Theresienstadtista. 10. joulukuuta Rumkowski ilmoitti, että ghetosta siirrettäisiin pois 20 000 juutalaista. Tämän joukon valitsisi juutalaisten neuvosto rikollisista, uusien tulokkaiden hyväksikäyttäjistä ja niistä, jotka kieltäytyivät tekemästä työtä. Joukon valikointiin perustettiin erityinen evakuointikomitea. Todellisuudessa lähtijät kuljetettiin Chełmnoon, ensimmäiselle operaatio Reinhardin yhteydessä perustetulle tuhoamisleirille. Siellä heidät tapettiin kaasutusautoissa, sillä kaasukammioita ei ollut vielä rakennettu. Auton pakokaasut johdettiin tiiviiksi tilkittyyn sisätilaan, ja lopuksi kuolleet uhrit voitiin kuljettaa suoraan joukkohautoihin. 15. toukokuuta 1942 mennessä ghetosta oli viety pois arviolta 55 000 ihmistä. Natsit yrittivät edistää kuljetuksia vähentämällä ruokatoimituksia ja lupaamalla kuljetettaville aterian.
Syyskuussa 1942 Rumkowski ja Łódźin juutalaiset jo tiesivät, että kuljetukset merkitsivät kuolemaa. Saksalaiset tekivät ratsian lastensairaalaan, ja kaikki potilaat ahdettiin kuljetusvaunuihin, ja taas uusi määräys vaati 15 000 juutalaisen luovuttamista kuljetuksiin. Rumkowski oli kuitenkin yhä vakuuttuneempi siitä, että gheton väestön ainoa toivo oli pysyä tuottavana, saksalaisten kannalta kannattavana, ja siksi oli natsien vaatimuksiin suostuttava. Hän puhui gheton asukkaille:
»Hirvittävä isku on kohdannut ghettoa. Meitä vaaditaan luovuttamaan paras, mikä meillä on – lapset ja vanhukset. Minun ei suotu saada omaa lasta, joten annoin elämäni parhaat vuodet lapsille. Olen elänyt ja hengittänyt lasten kanssa, enkä ole koskaan voinut kuvitellakaan, että joutuisin luovuttamaan tämän uhrin omin käsin. Vanhalla iällä minun on pakko levittää käteni ja anoa: veljet ja sisaret! Luovuttakaa heidät minulle! Isät ja äidit: antakaa minulle lapsenne! – –
Eilen iltapäivällä minulle annettiin määräys luovuttaa yli 20 000 juutalaista ghetosta, ja jos niin ei tapahdu – ”Me teemme sen!” Joten kysymys kuuluu, pitäisikö meidän hoitaa se itse vai antaa toisten tehdä se? Me – minä ja lähimmät apulaiseni – emme ajatelleet ensiksi ”Kuinka monta tuhoutuu?” vaan ”Kuinka monta on mahdollista pelastaa?” Ja päädyimme siihen tulokseen, että niin raskasta kuin se meille olisikin, meidän on otettava tämän käskyn toteutus omiin käsiimme. Minun täytyy suorittaa tämä vaikea ja verinen toimenpide – minun on amputoitava raajoja voidakseni pelastaa itse ruumiin. Minun täytyy viedä lapset, koska jos en tekisi sitä, kaikki muutkin vietäisiin – Jumala paratkoon. – –
Ghetossa on paljon sairaita, jotka tuskin elävät paria päivää kauemmin, ehkä muutaman viikon. En tiedä, ehkä ajatus on pirullinen, mutta minun täytyy sanoa se: ”Antakaa minulle sairaat. Heidän sijastaan voimme pelastaa terveitä.”»
Kauhustaan huolimatta vanhemmat ymmärsivät, että uhraus saattaisi pelastaa ainakin joidenkin jäljellä olevien juutalaisten hengen. Seuraavan puolentoista vuoden ajan näyttikin siltä, että Rumkowski oli ollut oikeassa, sillä kuljetukset lakkasivat lasten luovutuksen jälkeen. Vuonna 1944 Łódźin gheton 70 000 asukasta muodostivat koko Itä-Euroopan suurimman juutalaiskeskittymän. Ghetto oli muutettu suureksi työleiriksi, jossa selviytyminen riippui täysin työkyvystä. Koulut ja sairaalat suljettiin, ja uusia tehtaita muun muassa aseiden tuotantoon perustettiin. Puna-armeija oli enää vähän matkan päässä ghetosta.