Panssarintorjuntavaunu
Toisessa maailmansodassa > Yhdysvallat

Yhdysvallat käyttivät panssarintorjuntavaunuja eri tavalla kuin muut ja heidän panssarintorjuntavaununsa eroavat muista jo ulkonäöltään sillä niissä on kääntyvä tykkitorni, tosin erittäin hitaasti kääntyvä sellainen. Tornit käyttävät avointa kattoa.
Usein uskotaan Yhdysvaltain panssaridoktriinin perustuneen siihen, että panssarivaunut tukevat jalkaväkeä ja niiden ei ole tarkoitus taistella vihollisen panssarivaunuja vastaan ja tähän käytetään panssarintorjuntavaunuja. Tämä uskomus on kuitenkin virheellinen.  Panssarijoukot ja panssarintorjuntajoukot olivat kaksi eri haaraa Yhdysvaltain asevoimissa ja käyttivät omia erillisiä doktriinejaan. Lyhyesti kuvattuna panssarijoukot oli tarkoitettu hyökkäykseen kun taas panssarintorjuntajoukot puolustukseen. Jos hyökkäävillä joukoilla tulee vastaan vihollisen panssarivaunuja, käytännössä minkä tahansa paitsi panssarintorjuntavaunun tehtävä on tuhota ne.
Panssarintorjuntajoukot luotiin Saksan salamasotaa vastaan, sillä taistelussa Ranskasta saksalaiset menivät läpi ranskalaisten puolustuslinjoista keskittämällä valtavat määrät panssareita yhteen pisteeseen kun taas ranskalaiset sijoittivat puolustuslinjoissa panssarintorjuntatykit noin sadan metrin päähän toisistaan. Yhdysvallat päätti kehittää panssarintorjuntavaunut torjumaan tämänkaltaisen hyökkäyksen. Kun vihollinen pääsee puolustuslinjoista läpi, panssarintorjuntavaunut lähetetään torjumaan tämä hyökkäys. Tämän vuoksi panssarointi Yhdysvaltain panssarintorjuntavaunuissa on heikko, sillä vaunu on vain alusta siirtämään tykki asemiin nopeammin ja tehokkaammin kuin mitä on mahdollista vedettävillä tykeillä ja siten liikkuvuutta pidettiin tärkeämpänä kuin panssarointia.
Armeijan sekä jalkaväki että tykistöhaarat halusivat panssarintorjuntavaunut komennettavakseen, kun taas panssarijoukot eivät halunneet – panssarijoukkojen tehtävä on hyökätä, kun taas panssarintorjuntavaunut oli tehty puolustusta varten. Lopulta kuitenkin päätettiin, että panssarintorjuntajoukoista tehdään oma erillinen haara armeijassa. Tästä huolimatta panssarintorjuntajoukot liitettiin usein osaksi jalkaväkiyksikköjä.
Vaikka panssarintorjuntavaunut tuhosivatkin enemmän vihollisen vaunuja kuin niitä menetettiin, ne suunniteltiin hyvin tietynlaisia olosuhteita varten, torjumaan suuri keskitetty panssarihyökkäys. Yhdysvaltojen tultua mukaan sotaan, saksalaiset olivat muuttaneet taktiikoitaan: valtavia panssarihyökkäyksiä yhteen pisteeseen, jollaisia toteutettiin Puolassa ja Ranskassa, nähtiin enää hyvin harvoin. Lisäksi Yhdysvallat oli hyökkäyksessä suuren osan aikaa sodasta ja joukot eivät halunneet jättää taakse panssarivaunun kaltaisia ajoneuvoja siltä varalta että vihollinen aloittaisi panssarihyökkäyksen, minkä vuoksi panssarintorjuntavaunuja käytettiin usein tavallisen panssarivaunun tavoin hyökkäyksessä. Tämän vuoksi panssarintorjuntavaunujen konsepti todettiin tarpeettomaksi ja panssarintorjuntahaara suljettiin vuonna 1946.
Merkittävimmat Yhdysvaltain käyttämät panssarintorjuntavaunut olivat M10 Wolverine, M18 Hellcat ja M36 Jackson. Sodan alkuvaiheessa oli käytössä myös M3 ja M6 mutta nämä olivat puolitelavaunu ja kuorma-auto.
Ensimmäisenä näistä palveluskäyttöön tuli M6, joka oli kuorma-auto jonka takalavalle oli asennettu 37mm:n panssarintorjuntatykki M3. Näiden saavuttua Pohjois-Afrikkaan ne todettiin nopeasti hyödyttömiksi sillä 1930-luvulla suunniteltu 37mm:n tykki oli tehoton useimpia Saksan vuonna 1943 käyttämiä vaunuja vastaan.
Seuraava näistä oli M3, puolitelavaunu, jonka takalavalle oli asennettu 75mm:n kenttätykki. Vaikka M3:a pidettiinkin suurena parannuksena verrattuna M6:een, ei sitäkään vielä pidetty ideaalisena rooliinsa ja sitä käytettiin usein epäsuoran tulen roolissa ja siitä pidettiinkin tässä roolissa enemmän kuin sen ensisijaisesta roolista panssarintorjunta-alustana.
M10 Wolverine oli M4 Sherman -panssarivaunun rungon pohjalle rakennettu panssarintorjuntavaunu, joka käytti aseistuksenaan kolmen tuuman tykkiä M7. Tämä oli ensimmäinen varsinainen panssarintorjuntavaunu ja tykkinsä ansiosta sopi tähän rooliin paljon paremmin kuin mikään aiempi panssarintorjunta-alusta. Ongelmana kuitenkin nähtiin se, ettei vaunu ollut paljoa tavallista keskiraskasta panssarivaunua nopeampi. M10 Wolverine oli sodan valmistetuin yhdysvaltalainen panssarintorjuntavaunu.
M18 Hellcat oli 76mm tykillä M1 varustettu panssarintorjuntavaunu, jota pidettiin ideaalisena, sillä siinä oli panssarintorjuntaan tehokas tykki ja korkea nopeus. 90 kilometrin tuntinopeudellaan M18 Hellcat on yksi kaikkien aikojen nopeimmista panssariajoneuvoista. Samaa tykkiä käytettiin myöhemmin myös M4 Sherman-panssarivaunun myöhemmissä versioissa.
M36 Jackson oli viimeinen Yhdysvaltain valmistama panssarintorjuntavaunu. Vaunu perustui M10 Wolverinen runkoon ja käytti aseistuksenaan samaa 90mm tykkiä M3, jota käytettiin raskaassa M26 Pershing -vaunussa. Tykki teki Jacksonista parhaiten aseistetun yhdysvaltalaisen panssarintorjuntavaunun ja kykeni tuhoamaan tavallisilla ammuksilla kohteita, joita M10 ja M18 kykenivät tuhoamaan vain M93 HVAP -erikoisammuksilla. Vaunusta kuitenkin puuttui M18:n hyvä liikkuvuus ja ei ollut juurikaan nopeampi kuin M4 Sherman -panssarivaunu. Tästä ja panssarintorjuntahaaran sulkemisesta huolimatta se pysyi palveluskäytössä 1950-luvun loppuun asti ja palveli Korean sodassa, jossa se kykeni tehokkaasti tuhoamaan kaikki Pohjois-Korean käyttämät neuvostovalmisteiset panssarivaunut.
Kehitteillä oli myös 90mm tykillä M3 varustettu vaunu M18 Hellcatin rungolla mutta panssarintorjuntahaaran sulkemisen vuoksi tämä ei ikinä valmistunut.