Afrikkalainen elokuva
Afrikkalaisen elokuvan ominaispiirteet > Saharan eteläpuoleinen Afrikka > Eteläafrikkalainen elokuva

Nykyisen Etelä-Afrikan alueen elokuvahistoria sai alkunsa vuonna 1895.  Ensimmäinen Edisonin kinetoskooppi avattiin yleisölle 19. huhtikuuta 1895 Henwood’s Arcadessa Johannesburgissa, joka kuului tuolloin buuritasavalta Transvaaliin. Durbanin Lingards Waxworks -salissa pääsi kurkistamaan äänielokuvan maailmaan jo elokuussa 1895, koska kolikkokäyttöisiä uutuuslaitteita esitelleen salin varustuksiin kuului myös yksi kinetofoni. Toukokuussa 1896 amerikkalainen taikuri Carl Hertz aloitti elokuvanäytökset Johannesburgin Empire Palace of Varieties -teatterissa.
Empire-teatterin johtaja Hyman hankki vuonna 1897 elokuvakameran, ja hän mitä ilmeisimmin teki ensimmäiset lyhytfilminsä viimeistään seuraavana vuonna. Ensimmäissä tunnetuissa otoksissa on näkymiä Johannesburgista (raitiovaunusta kuvattuja maisemia). Hän joutui muuttamaan Cape Towniin, ja aloitti elokuvanäytökset siellä. Hän kuvasi brittijoukkojen saapumista Transvaaliin loppuvuonna 1899 ja tapahtumia kaupungissa ja Toisen buurisodan rintamalla vuonna 1900. Sodan seurauksena Transvaal ja Oranjen vapaavaltio alistettiin Britannian alaisuuteen.
Ensimmäisiin eteläafrikkalaisiin fiktioelokuviin luetaan The Great Kimberley Diamond Robbery (1910). Vuonna 1915 jo useita vuosia aiemmin Yhdysvalloista muuttanut I. W. Schlesinger perusti African Films Productions -tuotantoyhtiön (AFP), joka toi amerikkalaislahjakkuuksia maahan (Lorrimer Johnston & Harold Shaw), tavoitteenaan tuottaa Yhdysvaltoihin ja Britanniaan vientikelpoisia elokuvia. Harold Shaw ohjasi Zulumaan valloituksesta kertovan De Voortrekkers -elokuvan (1916). Elokuvan pääosassa esiintyi ohjaajan vaimo Edna Flugrath. Elokuvassa sivistyneet buurit ja britit taistelevat yhdessä barbaarisia laumoja vastaan. Tämän valkoisen nationalismin propagandaklassikon tuottaja Schlesinger oli saanut vaikutteita elokuvaan vuotta aikaisemmin valmistuneelta D. W. Griffithin Kansakunnan synnyltä. Vuosina 1916–1922 AFP teki yhteensä 43 elokuvaa.
Etelä-Afrikassa politiikka on ollut elokuvanteossa vahvasti mukana. Apartheid-aikana toimittiin ikäänkuin valtaosaa väestöstä ei olisi ollut ollenkaan olemassa. Valkoisten filmeissä valkoiset viihdyttivät toisiaan. Erityisen vältetty aihe oli valkoisen miehen kiinnostus värilliseen naiseen, joka näkyi elokuvissa lähinnä palvelijana ja liberaalimmalla 1950-luvulla myös viihdyttäjänä.lähde?
Vuonna 1976 Etelä-Afrikassa oli ensimmäiset tv-lähetykset. Suurin osa elokuvatekijöistä siirtyi nopeasti tv-tuotantoihin. SABC:sta tuli tv-tuotannon napa. Etelä-Afrikassa pyrittiin 1980-luvulla levittämään elokuvaa myös ulkomaille ja siksi elokuvien vientiin otettiin verohelpotuksia käyttöön.lähde?
Historiallisen kuva- ja äänimateriaalin etsimisestä onkin nykyään muodostunut tärkeä tapa työstää apartheidin historiaa. Esimerkiksi Sundance –festivaaleilla palkittu Frances Reichin ja Deporah Hoffmanin Long Nights Journey Into Day (2000) käsittelee kiisteltyä totuuskomissiota, joka yrittää etsiä sovitusta apartheidin aikana tehtyihin rikoksiin.lähde?
Kaupallinen ala on nopeimmin kasvava elokuvateollisuuden haara. Länsimaiset tekijät ovat löytäneet hyvien studioiden ja teknisten valmiuksien ohella varsinkin Cape Townin eksotiikan, jota käytetään erityisesti mainostuotannoissa.lähde?
Kansainvälisesti palkituimpien afrikkalaisten elokuvien joukkoon lukeutuu Tsotsi (2005). Se on Johannesburgin slummielämään sijoittuva, nellihenkisen, erityisesti auto- ja taskuvarkauksia tekevän rikollisjoukon johtajan Tsotsin elämästä ja sen muuttumisesta noin viikon aikana kertova elokuva. Se voitti monia kansainvälisiä palkintoja, mukaan luettuna  parhaan vieraskielisen elokuvan Oscarin.