Adolf Hitlerin terveys
Lääkärinä Theodor Morell

Vaikka Hitler käytti useita lääkäreitä ja erikoislääkäreitä, eniten hän luotti vuodesta 1936 aina kuolemaansa saakka henkilökohtaiseen lääkäriinsä tohtori Theo Morelliin, jota on myöhemmin arvosteltu puoskariksi. Jos ei Morell ollut erityisen hyvä, ei hän ollut niin huonokaan kuin pahimmillaan sanotaan. Hän määräsi vuosina 1936–1945 noin 30 eri lääkettä, joista yli puolet oli käytössä pitkään sodan jälkeen ja osa vieläkin. Lisäksi potilas puolestaan nautti lääkkeitä usein liikaa, jopa moninkertaisesti yli annostusohjeen. Morellin mukaan lääkemääräykset perustuivat usein potilaan vaatimuksiin. Esimerkiksi puhkuisuuden hoitoon määrättyjä strykniiniä ja belladonnaa sisältäviä ilmavaivapillereitä Hitler käytti vuosien ajan usein yli annostuksen koska uskoi niiden auttavan kipuihinkin.
Piristeeksi Hitler sai varsinkin sodan aikana muun muassa kofeiinia ja pervitiiniä, joka on metamfetamiinia, ja poskiontelotulehdukseen ja kurkkuongelmiin Morell määräsi kokaiinia inhalaattorilla kaksi kertaa päivässä käytettäväksi. Lääkitys vaikutti hänen persoonallisuuteensa ja teki hänestä entistäkin ehdottomamman ja hysteerisen, niin että vuodesta 1938 hän ei sietänyt minkäänlaisia vastaväitteitä keneltäkään. Vasta sodan lähestyessä loppuaan Hitlerin erittäin voimakkaaksi luonnehditussa tahdossa tapahtui muutos heikompaan.
Hitlerin vointi heikkeni keväällä 1942. Hän alkoi saada voimakkaita päänsärkykohtauksia ja kertoi aiemmin tarkan muistinsa nyt pettävän ajoittain. Ulkopuolisille hän vaikuttaa vielä terveeltä. Hitleriä aiemmin vaivannut vasemman käden vapina palasi helmikuussa 1943 influenssan ja Stalingradin tappion jälkeen. Hänen kuntonsa alkoi rakoilla toden teolla, ja se näkyi myös ulospäin. Iho huononi, liikkeet vaikeutuivat, ja silmien ennen terävä katse muuttui himmeäksi ja tuijottavaksi. Keskustelun tai normaalisävyisen riitelyn sijasta Hitler sai raivokohtauksia eikä tinkinyt päähänpistoista ja käsityksistään.
Heinäkuun 20. päivän attentaattiyritys 1944 vei vapinan tilapäisesti, mutta vammautti Hitleriä sekä fyysisesti että psyykkisesti. Ruumiinvammojen, kuten vaurioituneiden rumpukalvojen lisäksi Hitler kärsi unettomuudesta ja veren mausta suussaan. Vapina palasi myös entistä voimakkaampana. Sotilaslääkäri Erwin Giesing hoiti Hitlerin korvia ja lääkitsi kokaiinilla tämän päänsärkyjä. Syksyllä 1944 otettu sydänfilmi paljasti verisuonten kalkkeutumista, rytmihäiriöitä, sydämen suurentumista (hypertrofiaa) ja vaurioita vasemmassa kammioissa. Jälkeenpäin on pidetty mahdollisena, että Hitler kärsi sydäninfarktin 1944 huononevien sotatilanteiden, kuten puna-armeijan voitoista ja Normandian maihinnoususta johtuvan stressin vuoksi.
Vuodenvaihteeseen 1944–1945 mennessä Hitler oli jo selvästi heikentynyt, ja helmikuussa 1945 hän oli vain raunio entisestään. Eräs esikuntaupseeri, joka näki Hitlerin ensimmäistä kertaa sodan sytyttyä, oli järkyttynyt. Hitler oli kumarassa laahustava, verestäväsilmäinen ja kuolaava raihnainen mies, jonka täytyi tukea itseään jatkuvasti johonkin pysyäkseen pystyssä. Viimeisinä viikkoina Hitlerin terveydentila, ruumiinvoimat ja mieliala olivat täysin sidoksissa Morellin antamiin lääkkeisiin ja piristeisiin.
Hitler teki itsemurhan Berliinissä 30. huhtikuuta 1945 nielemällä syanidikapselin ja ampumalla itseään päähän pistoolilla.