stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Meriwether Lewis

| Meriwether Lewis |
| --- | --- |
 Meriwether Lewis (maalaus Charles Willson Peale 1807
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. elokuuta 1774 Albemarle County Virginia
Kuollut: 11. lokakuuta 1809 Tennessee
Ammatti:  plantaasinpitäjä, sotilas, tutkimusmatkaaja, kuvernööri
Vanhemmat:  Lewis, William ja Meriwether, Lucy
Siviilisääty:  naimaton
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Meriwether Lewis (18. elokuuta 1774 – 11. lokakuuta 1809) oli yhdysvaltalainen tutkimusmatkailija, sotilas ja presidentti Thomas Jeffersonin yksityissihteeri. Parhaiten hänet tunnetaan vuosien 1804–1806 tutkimusretkestä, jota hän johti William Clarkin kanssa. Lewisista tuli retkikunnan ansiosta julkisuuden henkilö. Pohjois-Amerikan mantereen länsirannikolle tehdyn matkan jälkeen presidentti Jefferson nimitti Lewisin Louisianan territorion kuvernööriksi. Monet virassa tehdyt virheet vähensivät kuitenkin nopeasti Lewisin suosiota kansan ja Yhdysvaltain uuden presidentin James Madisonin silmissä.
Lokakuussa 1809 Lewis kuoli ampumahaavoihin eräässä tennesseeläisessä majatalossa ollessaan matkalla New Orleansista Washingtoniin tapaamaan Jeffersonia. Ampumistapauksen syyksi on epäilty joko itsemurhaa tai Lewisiä vastaan suunnattua salaliittoa.
Varhaiset vuodet

Lewis syntyi 1774 Albemarlen piirikunnassa Virginiassa walesilaista sukuperää olevan luutnantti William Lewisin ja englantilaissyntyisen Lucy Meriwetherin poikana. Perhe oli asettunut asumaan ensimmäisten joukossa Albermarleen ja solminut pitkäaikainen ystävyyssuhteen muihin Virginiaan muuttaneisiin siirtolaisiin. Näiltä ajoilta alkoi Lewisin elinikäinen ystävyys tulevaan presidenttiin Thomas Jeffersoniin, joka asui lähellä sijainneessa Monticellon kartanossa.
William Lewis kuoli keuhkokuumeeseen, kun Meriwether oli viisivuotias. Lucy Meriwether avioitui hyvin pian uudelleen kapteeni John Marksin kanssa. Vuonna 1780 perhe muutti Georgiaan, jossa nuori Meriwether asui 3–4 vuotta. Tuona aikana hän tutustui rajaseudun karuun elämään ja kehitti taitojaan metsästäjänä ja eränkävijänä. Jo varhaisina vuosinaan Lewis oli kiinnostunut luonnonhistoriasta, mistä kehittyi elinikäinen tutkimuskohde. Hän oppi äidiltään vanhan kansan tietoja villeistä yrteistä, jotka soveltuivat lääketieteelliseen käyttöön. Monilla retkillään Meriwether kohtasi cherokee-intiaanieja, jotka paheksuivat siirtolaisten tunkeutumista heidän mailleen.
Lewis palasi 13-vuotiaana Virginiaan opiskelemaan. Virginian lain mukaan hän oli esikoisoikeudensa turvin perinyt isänsä 8 neliökilometrin maatilan, 529 puntaa käteistä rahaa, 24 mustaa orjaa ja 147 gallonaa viskiä. Meriwetherin isän vanhemmasta veljestä Nicholas Lewisistä tuli pojan holhooja. Yksi Meriwetherin opettajista oli kirkkoherra Matthew Maury, tähtitieteilijä ja historioitsija Matthew Fontaine Mauryn eno. Matematiikan, latinankielen ja muiden kouluaineiden ohella nuori Lewis osallistui tanssitunneille, koska tanssitaitoa pidettiin korkeassa arvossa virginialaisessa seuraelämässä. Hän opetteli myös ratsastamaan ja nyrkkeilemään.
Vuonna 1792 Lewisistä tuli isältään perimänsä plantaasin päämies Locus Hillissä. Hän kuitenkin kyllästyi nopeasti tilanomistajan rajoitettuun elämään ja halusi liikkuvamman työn. Samana vuonna Lewisin isäpuoli John Marks kuoli ja hänen äitinsä palasi Georgiasta Locus Hilliin. Vuonna 1795, palveltuaan jonkin aikaa Virginian miliisissä, Lewis liittyi Yhdysvaltain vakinaiseen armeijaan. Hän palveli aluksi kenraali Anthony Waynen alaisuudessa, mutta sai myöhemmin siirron tarkka-ampujaksi, joita johti kapteeni William Clark. Miehet ystävystyivät ja Lewis ylennettiin 1799 luutnantiksi ja myöhemmin kapteeniksi. Seuraavan vuosisadan alussa hän työskenteli jalkaväen upseerina ja talouspäällikkönä.
Lewis sai kiitosta rehellisyydestään ja perusteellisuudestaan, mutta myös moitteita, jotka koskivat hänen turhamaisuuttaan, syviä masennuskausiaan ja alkoholinkäyttöään..
Ennen tutkimusmatkaa

Vuonna 1801 Thomas Jefferson nousi Yhdysvaltain presidentiksi. Virkaanastujaisten yhteydessä uusi presidentti nimitti Lewisin yksityissihteerikseen. Valkoisessa talossa Lewis oppi paljon diplomatiasta, valtiomiestaidoista ja kansallisesta politiikasta. Jeffersonin mielessä oli jo ennen hänen presidenttikauttaan kehittynyt ajatus tutkimusretkikunnan lähettämiseksi läntisen Yhdysvaltain kartoittamattomille alueille. Ryhmän vetäjäksi hän päätti valita Lewisin, joka oli luotettava, johtamiskykyinen ja erämiestaidoiltaan erinomainen. Jeffersonin lainopillinen neuvonantaja Levi Lincoln ei ollut tyytyväinen valintaan. Hän piti Lewisiä aivan liian äkkipikaisena henkilönä, jolla oli taipumus ottaa tarpeettomia riskejä.
Jefferson laati joukon yksityiskohtaisia määräyksiä, jotka hahmottelivat matkan tärkeyttä ja sen tavoitteita. Hän palkkasi myös viisi eri tieteenalojen asiantuntijaa opettamaa Lewisille botaniikkaa, zoologiaa, kemiaa, paleontologiaa ja monia muita taitoja, joita matkan aikana tarvittaisiin. Näin pyrittiin takaamaan tutkimusmatkan tieteellisen päämäärän onnistuminen.
Retkikunnan johtajuus oli kuitenkin yhdelle miehelle liian vaativa tehtävä. Lewisille päätettiin valita kumppaniksi joku kokenut eränkävijä, joka jakaisi puolet vastuusta, osaisi piirtää karttoja ja pystyisi sopeutumaan erilaisiin olosuhteisiin. Lewis muisti Clarkin ja päätti ehdottaa tälle yhteisjohtajuutta tutkimusmatkan toisena vetäjänä. Clark oli vetäytynyt armeijasta 1796 ja ryhtynyt auttamaan Indianan territoriossa asuvaa veljeään kenraali George Rogers Clarkia tämän vaikeissa finanssiasioissa. Kuultuaan Lewisiltä tulevasta matkasuunnitelmasta Clark oli valmis ottamaan tehtävän vastaan. Kapteenit täydensivät sopivasti toisiaan, ja heidän keskinäinen luottamuksensa oli kehittynyt vankkumattomaksi jo kauan ennen tutkimusmatkaa.
Tutkimusmatkalla

Toukokuun puolivälissä 1804 tutkimusretkikunta aloitti purjehduksensa St. Louisista Missourijokea pitkin luoteeseen. Lewis oli tuolloin 30-vuotias ja Clark häntä neljä vuotta vanhempi. He olivat vastuussa presidentti Jeffersonin suuren unelman täyttymisestä ja 43:sta alaisenaan työskentelevästä miehestä. Puolentoista vuoden aikana retkikunta tapasi kymmeniä intiaaniheimoja ja yritti lähestyä näitä diplomaattisin keinoin. Ensimmäisen talven tutkimusmatkaajat viettivät Pohjois-Dakotaan rakentamassaan Fort Mandanissa ja jälkimmäisen Tyynenmeren rannikolla Fort Clatsopissa. Lewis oli matkan aikana lumoutunut intiaaneista, kasveista, eläimistöstä, fossiileista, geologisista muodostelmista ja topografiasta, joista kaikista hän kirjasi lukuisia merkintöjä päiväkirjaansa.
Lewis pyrki tunnollisesti vastaamaan retkikunnan hyvinvoinnista. Joskus hän saattoi tehdä vääriä diagnooseja tietämyksen vähäisyyden vuoksi. Malaria, punatauti ja erilaiset paiseet sekä paleltumat muodostivat suurimman osan matkan varrella ilmenneistä vitsauksista. Yksi retkikunnan jäsenistä menehtyi todennäköiseen vatsakalvontulehdukseen. Matkan aikana Lewis ehti toimia niin kirurgina kuin synnytyslääkärinäkin. Suosituin hänen parannuskeinoistaan oli suoneniskentä. Lewisin antama lääkitys koostui lähinnä kiniinistä, oopiumista, laudanumista, vatsantyhjennystä eristävistä pillereistä ja elohopeasta, jota tuolloin vielä käytettiin sukupuolitauteihin.
Kun retkikunta palasi elokuussa 1806 heitä juhlittiin suurina kansallisina sankareina. Presidentti ilmoitti tyytyväisyytensä matkan lopputulokseen. Keräämistään näytteistä ja tiedoista huolimatta Lewisiä parjattiin myöhemmin siitä, ettei hän ollut kyennyt löytämään suoraa vesireittiä tasangoilta Tyynellemerelle. Hän sai kritiikkiä myös siitä, ettei ollut pystynyt luomaan diplomaattisia liittoutumia eri intiaanikansojen välille.
Poliittinen ura

Lewis sai palkkioksi kuusi km² maata ja 7 262 dollaria. Vuonna 1808 Jefferson nimitti hänet Louisianan territorion kuvernööriksi toisiin tehtäviin siirretyn James Wilkinsonin tilalle. Lewisin poliittinen ura ei käynnistynyt kuitenkaan toivotulla tavalla. Hänen ominaisuutensa olivat sopineet paremmin retkikunnan johtoon.
Louisianan territorion keskuspaikka St. Louis oli vielä rauhatonta rajaseutua, jossa vallitsevin liiketoiminta oli turkiskauppa. Lewisin edeltäjä Wilkinson oli tehnyt rahaa myöntämällä laittomia kauppalisenssejä niin koti- kuin ulkomaisillekin kauppiaille. Monet St. Louisiin työntyneet uudet asukkaat olivat kiinnostuneita riistämään maat niiden entisiltä ranskalaisilta omistajilta. Lewis joutui työskentelemään köyhien ja varakkaiden ihmisten välissä. Suurin osa hänen työstään meni maa-asioista syntyneiden erimielisyyksien sovittelussa.
Wilkinsonin aikakaudella Louisianan territorion rikollisuus ja korruptio olivat lisääntyneet. Lewis halusi puhdistaa alueen maineen, mutta joutui työssään nopeasti poliittisten vihamiesten ympäröimäksi. Territorion sihteerinä toimineen luutnantti Frederick Batesin pyrkiessä lisäämään alueen siirtolaisasutusta halusi Lewis lisätä alueen turkiskauppaa ja pitää siirtolaiset loitolla. Alueellisissa kiistoissa Lewis joutui riitoihin Batesin lisäksi edeltäjänsä ja entisen korkeantason kenraalin Wilkinsonin kanssa. Näkemyserot Yhdysvaltain laajenemisesta johtivat siihen, että Bates aloitti vehkeilyn Lewisiä vastaan ja loukkasi häntä julkisesti.
Kun uusi presidentti James Madison astui Jeffersonin tilalle 1809, Lewisin asema muuttui nopeasti huonommaksi. Hän oli ehtinyt erottaa useita territorion viranhaltijoita, jotka kenraali Wilkinson oli nimittänyt virkaansa. Yksi Lewisin erehdyksistä oli osallistua erään paikallisen turkisyhtiön rahoitukseen hallituksen varoilla. Bates hankki todisteita Lewisin valtionvarain väärinkäytöstä ja kertoi asiasta Madisonille. Tulehtunut tilanne johti Lewisin lisääntyneeseen alkoholin ja oopiumin käyttöön ja hänen suosionsa jyrkkään laskuun.
Viimeinen matka

Syyskuun alussa 1809 Lewis päätti lähteä Washingtoniin puhdistaakseen maineensa. Laivamatkalla Mississippijokea New Orleansista kohti Washingtonia aluksen miehistö raportoi Lewisin yrittäneen riistää hengen itseltään kahdesti. Syyskuun puolivälissä Lewis keskeytti matkansa ja hänen kerrottiin saapuneen sekavassa mielentilassa Fort Pickeringiin (nykypäivän Memphisissä, Tennesseessä). Paikalle samaan aikaan saapunut Chiskasaw-nationin intiaaniasiamies majuri James Neelly oli kiinnittänyt huomiota Lewisin huonoon kuntoon. Linnakkeen komentaja kapteeni Gilbert Russell oli huomannut saman ja kieltänyt Lewisiä jatkamasta matkaansa kunnes hänen vointinsa parantuisi.
Fort Pickeringissä Lewis kirjoitti vaikeasti tulkittavan kirjeen presidentti Madisonille. Syyskuun 29. päivä hän päätti jättää linnakkeen ja matkustaa maitse Washingtoniin. Vuokrattuaan kaksi ratsua Lewis jätti linnakkeen ja lähti ratsastamaan Natchez Tracen erämaatietä palvelijansa Pernierin kanssa. Majuri Neelly palvelijoineen liittyi seuraan ja kertoi tulevansa myös Washingtoniin. Muutaman päivän ratsastamisen jälkeen seurue jakaantui. Lewis ja hänen palvelijansa jatkoivat matkaansa läheiseen maalaismajataloon, jonne Neelly lupasi saapua myöhemmin. Paikka sijaitsi Hohenwaldissa, noin 110 kilometrin päässä Nashvillesta ja tunnettiin nimellä Grinder's Stand.
Majatalon isännän ollessa matkoilla rouva Priscilla Grinder vastasi Lewisin hyvinvoinnista. Kun Lewis vetäytyi vuokraamaansa huoneeseen jäi rouva Grinder nukkumaan talon keittiöön. Lewis kuului kävelevän huoneessaan ja puhuvan itsekseen matalalla äänellä. Varhain aamulla 11. lokakuuta Lewisin huoneesta kantautui kaksi laukausta ja niiden perään heikko ääni, joka pyysi vettä juotavaksi.
Majatalon emäntä lähetti lapsensa hakemaan Lewisin palvelijaa tallista, jossa tämä yöpyi. Pernier löysi isäntänsä verissään lattialle levitetyltä biisonintaljalta. Lewisillä oli kaksi ampumahaavaa päässä ja rinnassa. Lisäksi hänen vartalonsa oli viillelty partaveitsellä päästä jalkoihin. Lewis oli yhä hengissä ja sanoi heikolla äänellä: "En ole pelkuri, vaan niin vahva, mutta kuoleminen on vaikeaa!"
Myöhemmin saman aamun aikana Lewis kuoli haavoihinsa. Hän oli kuollessaan 35-vuotias. Aamupäivällä majuri Neelly saapui paikalle ja hautasi ruumiin. Lewis Hautapaikka löytyy läheltä nykypäivän Natchez Tracen kansallista historiallista polkua (Natchez Trace National Historic Trail), joka kulkee ohi paikan, jossa hän kuoli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Meriwether Lewis Wikimedia Commonsissa
Lewisin töitä Gutenberg-projektissa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Taiwan  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  NARA 2  SNAC  IdRef 
Kenraali James Wilkinson
Frederick Bates
Frans Sandstedt

Frans Mikael Sandstedt
Frans Mikael Sandstedt (17. syyskuuta 1899 Taivassalo – 3. huhtikuuta 1918 Tampere) oli suomalainen jääkärivaravääpeli. Hänen vanhempansa olivat pienviljelijä Juho Esaias Sandstedt ja Amanda Lindholm.
Jääkärikausi

Tämä kansakoulun käynyt työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 24. toukokuuta 1916, josta hänet siirrettiin 1. konekiväärikomppaniaan 6. lokakuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Sandstedt saapui Suomeen jääkärien pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918 ja sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan kiväärinjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 3. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, jossa kaatui 3. huhtikuuta 1918. Sandstedt oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Taivassalossa. Hänet haudattiin Taivassalon valkoisten sankarihautaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Liisankadun elokuvastudiot

Oy Suomen Filmiteollisuuden (SF) Liisankadun elokuvastudiot sijaitsivat Helsingin Kruununhaassa Liisankatu 14:n sisäpihalla olleissa halleissa vuosina 1945–1965. Alun perin tennishalliksi 1922–1923 rakennettu kiinteistö muutettiin 1945 Suomen Filmiteollisuuden elokuvastudioksi Hannu Lemisen suunnitelman perusteella, aikaisemmin yhtiön studiot olivat Fredrikinkadulla vanhassa kasarmirakennuksessa. Studiot olivat aikanaan Pohjoismaiden suurimmat ja ne muodostuivat kahdesta A- ja B-studioksi kutsutusta hallista. Studioiden yhteydessä olivat myös lavaste-, huonekalu-, rekvisiitta-, puku- ja asustevarastot, puutyöverstaat, lavasterakentajien ja -maalareiden työtilat, puvustotilat sovitustiloineen ja äänitystekniikan tilat sekä koeteatteri. Studioilta oli myös salakäytävä Liisankatu 14:ssä toimineeseen ravintola Sateenkaareen.
Liisankadun studioissa kuvattiin yli 100 näytelmäelokuvaa, ensimmäinen elokuva oli Hannu Lemisen elokuva En ole kreivitär (1945) ja viimeinen studioilla kuvattu elokuva oli Åke Lindmanin ja Palmer Thompsonin ohjaama Juokse kuin varas (1965). Vuonna 1948 studioille rakennettiin Laitakaupungin laulu -elokuvaa varten lavasteet kuvitteellista Vallilan Synninkujaa varten. Komisario Palmun erehdys -elokuvaa varten taas rakennettiin uima-allas studiolle. Studioilla kuvattiin kokonaisuudessaan ilman ulkokuvauksia elokuvat Prinsessa Ruusunen (1949) ja Rion yö (1951).
Suomen Filmiteollisuuden tehtyä konkurssin vuonna 1965 B-studiohalli purettiin pian sen jälkeen mutta A-studiohalli siirtyi Yleisradion käyttöön. Vuosina 1972–1977 hallissa toimi Ylen stereostudio ja sieltä lähetettiin suomalaisten pop- ja rock-yhtyeiden konsertteja Popstudio-ohjelmassa. Yleisradio käytti hallia vuoteen 1979 saakka. Tämän jälkeen kiinteistön omistanut Suomen Pankki muutti studion liikuntahalliksi vuonna 1981. Vuonna 2019 Suomen Pankki ja Kuntien eläkevakuutus ilmoittivat purkavansa liikuntahallin ja rakentavansa tilalle kaksi asuinrakennusta, joihin tulee 45 asuntoa. Entinen A-studiohalli purettiin syksyllä 2020.
Kirjallisuutta

Laine, Kimmo, Santakari, Minna, Seitajärvi, Juha & Hupaniittu, Outi (toim.): Unelmatehdas Liisankadulla: Suomen Filmiteollisuus Oy:n tarina. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura; Kansallinen audiovisuaalinen instituutti, 2019. ISBN 978-951-858-059-4.
Aiheesta muualla

Kuvia Osakeyhtiö Systeman Liisankatu 14:ta rakennuttamasta verkkopallokentästä ja keilaradasta, Suomen Kuvalehti, 02.02.1924, nro 5, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Liinamaan hallitus

Liinamaan hallitus oli Suomen tasavallan 57. hallitus. Se oli virkamieshallitus, joka aloitti Sorsan I hallituksen eron jälkeen, ja jatkoi vaalien yli, koska poliittiset puolueet eivät saaneet muodostettua uutta hallitusta vuoden  1975 eduskuntavaalien jälkeen. Hallituksen ensisijaisin tehtävä oli hoitaa hallintorutiinit ja laatia vuoden 1976 budjetti. Hallitus toimi 171 päivän ajan 13. kesäkuuta 1975 – 30. marraskuuta 1975. Liinamaan hallitus on Suomen toistaiseksi viimeinen epäpoliittinen virkamieshallitus.
Hallituksen muodostaminen

Lähes kolme vuotta istunut Kalevi Sorsan hallitus alkoi kevään 1975 aikana kaatua sisäisiin erimielisyyksiinsä. Näihin aikoihin vallankäyttönsä huipulla ollut presidentti Urho Kekkonen ilmaisi huhtikuussa 1975 julkisesti tyytymättömyytensä hallitukseen ja sen keskeisiin ministereihin. Sorsa esitti hallituksensa eronpyynnön 29. toukokuuta 1975 ja pyysi samalla presidenttiä hajottamaan eduskunnan. Viimeisinä viikkoinaan Sorsan hallitus oli ollut tulehtuneiden henkilösuhteiden vuoksi käytännössä toimintakyvytön. Sisäpoliittisen umpikujan laukaisemiseksi Kekkonen määräsi pidettäviksi uudet eduskuntavaalit ja nimitti työministeriön kansliapäällikön ja entisen valtakunnansovittelijan Keijo Liinamaan muodostamaan virkamieshallituksen. Oikeusministeriksi tuli Helsingin yliopiston rikosoikeuden professori Inkeri Anttila, joka oli Suomessa ensimmäinen nainen tässä tehtävässä.
Liinamaan hallituksen toimikaudelle osui pitkään valmisteltu Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin (ETYK) päätösvaihe Helsingin Finlandia-talossa heinä- ja elokuun vaihteessa vuonma 1975. Pääministeri Keijo Liinamaa, ulkoministeri Olavi J. Mattila, SDP:n, Kokoomuksen ja SKDL:n puheenjohtajat Kalevi Sorsa, Harri Holkeri ja Aarne Saarinen sekä entinen ulkoministeri Ahti Karjalainen toimivat konferenssissa Suomen valtuuskunnan jäseninä. Jo toukokuussa 1975 presidentti Urho Kekkonen vakuutti, että Suomen sisäpoliittisen tilanteen kehitys ei tulisi millään tavoin olemaan esteenä ETYKin päätösvaiheen pitämiselle kaavailtuna ajankohtana ja siteerasi vanhaa suomalaista sananpartta: "Talo elää tavallaan, vieraat käyvät ajallaan."
Kokoonpano

| Salkku | Ministeri | Aloitti tehtävässä | Lopetti tehtävässä |
| --- | --- | --- | --- |
| Pääministeri | Keijo Liinamaa | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Ulkoasiainministeri, pääministerin sijainen | Olavi J. Mattila | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Ministeri ulkoasiainministeriössä | Arvo Rytkönen | 23.6.1975 | 30.11.1975 |
| Oikeusministeri | Inkeri Anttila | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Sisäasiainministeri | Heikki Koski | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Ministeri sisäasiainministeriössä | Aarno Strömmer | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Puolustusministeri | Erkki Huurtamo | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Valtiovarainministeri | Heikki Tuominen | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Ministeri valtiovarainministeriössä | Teuvo Varjas | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Opetusministeri | Lauri Posti | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Maa- ja metsätalousministeri | Veikko Ihamuotila | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Liikenneministeri | Esa Timonen | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Kauppa- ja teollisuusministeri | Arvo Rytkönen | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Ministeri kauppa- ja teollisuusministeriössä | Jorma Uitto | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Sosiaali- ja terveysministeri | Alli Lahtinen | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Ministeri sosiaali- ja terveysministeriössä | Grels Teir | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Työvoimaministeri | Ilmo Paananen | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
| Ministeri valtioneuvoston kansliassa | Pekka Ahtiala | 13.6.1975 | 30.11.1975 |
Signe Liljequist

Signe Liljequist.
Signe Maria Liljequist (23. kesäkuuta 1876 Vaasa – 19. maaliskuuta 1958 Odense) oli suomalainen laulaja (sopraano). Hän opiskeli laulua Helsingissä Alexandra Ahngerin johdolla (1902–1905) ja jatkoi opintojaan Münchenissä ja Pariisissa. Hän konsertoi eri puolilla Eurooppaa, muutamia vuosia puolisonsa pianisti Kosti Vehasen kanssa. Hän toimi laulunopettajana ensin Helsingissä ja asettui sittemmin Kööpenhaminaan.
Liivinranta

Liivinrannan sijainti Latvian kartalla
Liivinranta (liiviksi Līvõd Rānda) on liiviläisten perinteisesti asuttama alue Latvian Kuurinmaan pohjoisrannikolla. Alue on noin 60 kilometriä pitkä ja siihen kuuluu 12 kalastajakylää. Sotien ja sulauttamispolitiikan takia alue on menettänyt valtaosan alkuperäisestä liiviläisasutuksestaan. Nykyään alueelle kohdistetaan suojelutoimia, joilla liiviläistä kulttuuria pyritään suojelemaan.
Historia

Kuurinmaan rannikon liiviläiset ovat asuinalueensa vanhimpia tunnettuja asukkaita. DNA-tutkimusten perusteella on otaksuttu, että alueella olisi aikaisemmin asunut uralilaisia, jotka sulautuivat myöhemmin alueelle tulleisiin itämerensuomalaisiin ja baltialaisiin kansoihin. Osa tutkijoista katsoo, että uralilaista (suomalais-ugrilaista) kieltä puhuttiin Itämeren alueella aikaisintaan pronssikaudella, eikä kieltä voikaan päätellä geeneistä. Liiviläisten historiallinen asuinalue Kuurinmaalla ulottui melko syvälle sisämaahan. mutta vetäytyi hiljalleen rannikkoa kohti balttien sulauttaessa asukkaat itseensä. Keskiajalla kaikkia alueen asukkaita kutsuttiin nimityksellä kuurit, joka tarkentui myöhemmin tarkoittamaan alueen balttilaista väestöä. Tanskalainen  arkkipiispa Absalon kävi ilmeisesti 1100-luvulla kastamassa muutamia rannikon asukkaita nykyisessä Kolkassa, mutta käännytettyjen määrä ei liene ollut suuri. Kuurinmaa alistettiin saksalaisen Kalparitariston valtaan vuoteen 1267 mennessä.
Liiviläinen kulttuuri säilyi pidempään Liivinrannalla kuin varsinaisella Liivinmaalla johtuen siitä, että esimerkiksi sotien aiheuttamat tuhot eivät olleet siellä yhtä mittavat. Lisäksi alueen erotti latvialaisista metsä- ja suovyöhyke. Liivinranta kuului Kuurinmaan herttuakuntaan vuoteen 1795, jolloin Venäjä otti alueen haltuunsa. Liivinrannan asukkaat olivat vuokraviljelijöinä Dundagan ja Popen moisioille. Nika Schubergin johtaman kapinan jälkeen Liivinrannalta karkotettiin monia ja heidän tilalleen muutti latvialaisia. Ensimmäisessä maailmansodassa liiviläiset lähtivät venäläisten kehotuksesta evakkoon Latvian sisäosiin ja Viroon. Saksalaiset käyttivät liiviläisten taloja asemiensa rakennusaineena ja sodan päätyttyä palanneet liiviläiset löysivätkin kotinsa tuhottuna. Latvian itsenäistyttyä Liivinrannalla toimi useita suomalaisia ja virolaisia heimoaktivisteja, jotka saivat aikaan liiviläisten kansallisen heräämisen. Liiviläiset ottivat käyttöön oman lippunsa ja kansallislaulun, lisäksi Liiviläisten liitto aloitti toimintansa. Liivinrannalle suunniteltiin omaa kuntaansa ja asiasta tehtiin selvityspyyntö Latvian sisäasiainministerille, mutta suunnitelma ei toteutunut ennen toista maailmansotaa. Toinen maailmansota hajotti liiviläiset lopullisesti.