Tulvageologia
Vesikehäteoria

Tämän teorian mukaan maankuoren hiljaa jäähtyessä sen ympärille muotoutui vedystä ja hapesta valtaisa jalokaasukehä, joka lopulta räjähti. Tästä muodostui 1370 milj. kuutiokilometriä divetymonoksidia, oksidaania eli vettä (H2O). Räjähdyksen seurauksena noin puolet vesimäärästä jäi vastasyntyneen ilmakehän yläpuolelle n. 200 – 300 km:n korkeuteen. Primäärivaiheessa maanpinnalle jäänyt vesi jäähdytti nopeasti kuuman maankuoren aiheuttaen nykyiset kalliohalkeamat ja rotkomuodostumat, joita yleensä nimitetään pirunpesäksi tai pirunrotkoksi. Vesikehän ansiosta yhtenäiselle alkumantereelle muodostui kauttaaltaan trooppinen ilmasto. Auringon- ja kuunvalo näkyi maanpinnalle ikään kuin opaalilasin läpi jolloin niiden ääriviivoja ei voinut erottaa. Vesi kiersi maapalloa ballistisella radallaan aina siihen asti, kunnes gravitaatiovoimat suistivat sen alas nykyisten mannerjäätiköiden kohdilta. Sekundäärivaiheen veden mukanaan alas tuoma alipaine veti avaruuden absoluuttisen kylmyyden hetkellisesti mukanaan maanpinnalle (esim. mammutit syväjäätyivät nopeasti, jopa pystyasentoon ennen mutaan hautautumistaan). Katastrofin seurauksena jäätyi valtava vesimäärä napajäätiköiksi ja makeanveden varastoiksi. Vettä tuli alas noin 1-1,5 km:n syvyydeltä. Mikäli maapallo olisi pyöreä kuin kumipallo, vettä olisi kauttaaltaan 2,6 km. Ulkoisen paineen kohdistuessa napa-alueille maapallo hieman litistyi navoiltaan. Vesimassat velloivat edestakaisin napojen ja nykyisen päiväntasaajan väliä aikaansaaden lukuisat maakerrokset. Valtavat mutamassat eli laharit, joita syntyy nykyisin tulivuortenpurkausten yhteydessä, hautasivat alleen lähes kaiken elollisen maanpinnalta jopa kilometrin syvyyteen maan alle. Mannerlaatan antaessa periksi paineelle vedet kerääntyivät hautavajoamiin erkaannuttaen nykyiset mantereet toisistaan. Nopeasti laskeva vesi muodosti suuria altaita, joita nykyään kutsutaan muinaismeriksi. Korkeammalla olevan vesialtaan murtuessa murtumakohtaan syntyi ns. pirunpelto maa-ainesten huuhtoutuessa alempaan altaaseen eli nuorempaan muinaismereen. Syvänteiden syntyessä paine kohotti vuoret meristä. Tästä on todisteena merieläinten fossiilit kilometrien korkeudella Alpeilla. Ennen vesikehän luhistumista ilmakehässä tapahtui voimakkaita staattisia sähköpurkauksia. Salamoinnin seurauksena ilmakehään syntyi otsonikerros, joka korvaa vesikehän antaman suojan kosmista säteilyä vastaan. Kosminen säteily läpäisee 150 metriä kalliota, mutta vain 14 metriä vettä. Lisäksi kosmisen säteilyn tiedetään säätelevän ihmisen vanhenemisprosessia. On mahdollista myös tuolloin olleen helium-3:n läsnäolon, joka mahdollisti myös voimakkaat plasmapurkaukset vesikehän ja maan välillä. (Vertaa yläsalamat). Purkausten seurauksena kallioihin saattoi syntyä sileäpintaisia kuoppia eli hiidenkirnuja. Toinen vaihtoehto hiidenkirnujen synnyille on tornadoiden kaltaiset sähköisesti varautuneet vesipatsaat, jotka saattoivat porata reikiä kallioon.  Sekundäärivaiheessa kalliolohkareet, jotka olivat murtuneet peruskalliosta primäärivaiheen aikaansaannoksina, jäivät paksun jäämassan sisään. Veden jatkuvasti noustessa jäähän kiinnittyneet suuret kalliolohkareet joutuivat mittavien vesimassojen kuljettamiksi. Viimein jäiden sulaessa kalliolohkareet telakoituivat nykyisille sijoilleen siirtolohkareiksi. Esimerkkinä Suomen itärajalta kulkeutui ylämaan graniittia aina  Pohjois-Afrikkaan asti. Tätä kivilajia ei tunneta muualla. Katastrofin seurauksena maaplaneetta oli tuolloin vaarassa kokea lopullisen tuhonsa. Tämä oli myös aikansa merkittävä tähtitieteellinen tapahtuma. Osaltaan teoria pohjautuu kreikkalaiseen Atlas mytologiaan, jossa Atlas joutui kannattelemaan taivaankantta kunnes hänen jalkansa lipesi, ja vedet suistuivat alas maanpinnalle. Atlaksesta itsestään muotoutui ja kohosi nykyinen Atlasvuoristo. Myös joonialaisissa pylväissä on kuvaannollisesti esitetty tämä veden vyöryminen taivaankantta kannattavien tukipylväiden yli. Lopulta vesimassat päätyivät nopeasti muodostuneisiin syvänteisiin aiheuttaen yhä edelleen jatkuvia maankuoren liikkeitä. Etelä-Englannissa, Wiltshiressä sijaitsee Stonehenge. Kivikehän tarkoitusperää ei ole selvitetty, mutta on mahdollista sitä käytetyn vesikehän luhistumisen ajankohdan selvittämiseksi.