stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eugène Sue
Suomennetut teokset

Teoksen Le Juif errant (1844–45) suomennokset:
Marie Joseph Sue: Kuljeksiva juutalainen eli Jerusalemin suutari. 1–4.  Suomentanut Johan Arvid Saivo. Pori:  J. W. Pihl, 1895–96.
Eugène Sue: Vaeltava juutalainen. 1 nide.  Suomentanut K. V. Raitio ja L. A. Hirvensalo. Helsinki:  Kirja, 1921–23.
Eugène Sue: Vaeltava juutalainen. 1–2.  (Lyhentäen mukaellut Risto Kalliomaa)  Hämeenlinna:  Nide, 1955.
Marie Joseph Sue. Neekeriorjan kosto, Andersin, 1897.
Eugène Sue, Pariisin salaisuudet 1–8, suom. Urho Kivimäki, Karisto, 1923.
Marie Joseph (Eugene) Sue, Seikkailija Suomalais-amer. kustannusyhtiö, 1895.
Eugène Sue, Yhteiskunnan pohja-kerroksissa, Kaarlo Halme, 1908, 16 s.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eugène Suen teoksia Gutenberg-projektissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Romas Kalanta

Romas Kalanta
Muistomerkki paikalla missä Romas Kalanta sytytti itsensä tuleen.
Romas Kalanta (22. helmikuuta 1953 Alytus – 15. toukokuuta 1972 Kaunas) oli liettualainen opiskelija, joka teki polttoitsemurhan protestoidakseen Neuvostoliiton vuonna 1940 tekemää Liettuan miehitystä vastaan. Hänen kuolemansa laukaisi suuria mellakoita Liettuassa.
Elämänvaiheita

Kalantan perheessä oli neljä poikaa ja Romas oli heistä toiseksi nuorin. Vanhemmat kuuluivat työväenluokkaan ja isä oli kommunistisen puolueen jäsen. Perheen äiti oli kuitenkin sitä mieltä, että hänen poikiensa kuuluu käydä kirkossa ehtoollisella.
Koulussa Kalanta oli keskitason oppilas ja erityisen kiinnostunut historiasta. Opettaja kiinnitti huomionsa siihen, että Kalanta tiesi erityisen paljon Liettuan ja liettualaisten historiasta, mutta Neuvostoliiton historia, jota virallisesti opetettiin, ei häntä kiinnostanut.
Ollessaan 11. luokalla, Kalanta kirjoitti aineessaan, että haluaa aikuisena olla pappi. Hänen vanhempansa kutsuttiin tämän vuoksi koululle puhutteluun, että heidän pojallaan on mielettömiä ideoita. Pian tämän jälkeen Kalanta lopetti koulun ja meni töihin tehtaaseen. Koulua hän kävi iltaoppilaitoksessa.
Romasista varttui hiljainen ja hiukan vetäytyvä nuorimies. Hän piti piirtämisestä ja kitaran soittamisesta ja vietti paljon aikaa Kaunasin puistoissa, joissa kokoontui myös muita nuoria. Hänen tyyliinsä kuuluivat neuvostoviranomaisten inhoamat pitkät hiukset.
Miliisi suhtautui Kaunasin nuorten omaehtoiseen kokoontumiseen kielteisesti ja julisti sen yhdessä nuorten pukeutumistyylin ohella katurauhan häiritsemiseksi.
14. toukokuuta 1972 Kalanta hankki ystävältään kolme litraa bensiiniä ja matkusti Kaunasin keskustaan. Siellä hän meni puistossa kolmen tai neljän (tiedot vaihtelevat) nuoren ryhmän luo, otti takkinsa pois, jätti muistikirjansa maahan, valeli itsensä bensiinillä ja sytytti itsensä tuleen. Muistikirjassa hän selitti tekonsa motiiveja.
Ohikulkijat eivät olleet aluksi uskoa silmiään, mutta paikalle saatiin miliisi ja ambulanssi. Kalanta vietiin sairaalaan, missä lääkärit määrättiin pelastamaan hänet, jotta hänet voitaisiin asettaa syytteeseen ja tuomita. Hänestä ei saisi tulla Liettuan nuorison idolia ja marttyyria. Kalanta kuoli vammoihinsa varhain toukokuun 15. päivän aamulla.
Heti Kalantan kuoltua hänen vanhempansa pidätettiin. Heidät määrättiin kirjoittamaan kirje, jossa he kertoivat, että heidän poikansa teko ei ollut poliittinen. Kirje, jossa he julistivat poikansa olleen mielisairas, julkaistiin kaikissa sanomalehdissä.
Viranomaiset luovuttivat Kalantan ruumiin tämän vanhemmille ja määräsivät hautajaiset pidettäviksi heti. Perheen muita lapsia kiellettiin poistumasta kodistaan. Kun perhe ilmoitti, että he haluaisivat kutsua omaisia hautajaisiin, heille ilmoitettiin, että saavat olla tyytyväisiä siitä, että yleensä saavat pitää hautajaiset. Hautajaisiin ei saanut viedä kukkia. Hautapaikaksi viranomaiset määräsivät hautausmaan reunan, paikan, johon oli yleensä kerätty hautausmaan roskat.
Kaikista peittely-yrityksistä huolimatta tieto Romas Kalantasta levisi ensiksi Kaunasiin ja myöhemmin muualle Liettuaan. Tapauksesta saivat alkunsa Liettuan vuoden 1972 mellakat.
Kinneri

Nykyaikainen kinneri
Kinneri (sanasta kinnerjänne eli akillesjänne) on jaloilla poljettava ihmiskäyttöinen tai moottorikäyttöinen  ajoneuvo, nykyisin usein korilla varustettu kolmipyöräinen nojapyörä. Ulkomailla kinnerin yleinen nimitys on velomobile eli suomeksi velomobiili. Kinnerissä on polkupyöristä pienin ilmanvastus, ja siten suurin huippunopeus. Valmistajia on maailmalla muutamia. Kaupalliset mallit ovat lähes pelkästään yksipaikkaisia, joko päältä avoimia tai umpikorisia. Kinnerit ovat vanhaa suomalaista perinnettä, joiden ensimmäinen varsinainen kukoistuskausi koitti heti toisen maailmansodan jälkeen jolloin maassa oli pula autoista, bensiinistä sekä renkaista. 1940-luvun lopulla Helsingin Eläintarhassa järjestettiin kinnereille Pohjoismaiden mestaruuskilpailut. Polkuautosta kinneri eroaa muun muassa siten, että lain mukaan polkuautolla saa ajaa jalkakäytävällä, mutta polkupyöräksi määritellyllä kinnerillä ei yli 12-vuotias henkilö saa näin tehdä.
Nykyään kinneri voidaan varustaa esimerkiksi 250 watin sähkömoottorilla, jolloin siitä tulee lain mukaan sähköavusteinen polkupyörä. Uuden vuonna 2016 voimaan tulleen lain mukaan kinneri voidaan myös varustaa yli 250 W:n moottorilla, jolloin siitä tulee moottoroitu polkupyörä, joka on liikennevakuutettava, mutta jota ei tarvitse rekisteröidä tai katsastaa, eikä sitä varusteta vakuutus- tai rekisterikilvellä. Koko määritelmä tällaiselle ajoneuvolle koko pituudessaan on korilla varustettu kolmipyöräinen moottoroitu nojapolkupyörä. Erään epävirallisen rekisterin mukaan Suomessa on tällä hetkellä noin 60 ajokuntoista kinneriä. 2010-luvulla vauhtiin päässeen tehdasvalmistuksen myötä kinnerien voidaan sanoa aloittaneen nykyään toisen kukoistuskautensa sitten 1940-luvun.
Amfibiokinneri on kinneri, jolla voi kulkea maalla ja ylittää vesistöjä.
Kinnerin maksimileveys lain mukaan on 80 cm, mikä on sama kuin polkupyörillä. Ajettavuudeltaan kolmipyörinen kinneri asettuu kaksipyöräisen ja nelipyöräisen välimaastoon. Se pysyy pystyssä itsestään, mutta vaatii mutkissa suurempaa tarkkuutta kuin nelipyöräinen ajoneuvo. Talviajossa kinnerin kori tarjoaa hyvän suojan, mutta ajaminen on muutoin raskasta jokaisen pyörän avatessa omaa uraansa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Polkuautosta tulee kinneri, s.29 – 32
Kinneri oli kesän 1949 hitti, Elävä arkisto, yle.fi
Kulkuneuvojen ystävät HPV Finland (Arkistoitu – Internet Archive)
Reino Karpion amfiibiokinneri
Amfibiokinnereistä Englannin wikipediassa
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Tuscarorat

Tuscarorat olivat intiaanikansa Virginian ja Pohjois-Carolinan seuduilla, joiden omakielinen nimi ska-ru-ren tarkoitti hampun kerääjiä. Heidän maansa alkoivat Atlantin rannikolta yltäen lännessä Appalakkien vuoristoon. 1600-luvulla tuscarorien määräksi on arveltu noin 8 000 henkeä. He kuuluivat irokeesien kieliryhmään. Vuonna 1663 Pohjois-Carolinaan perustetun ensimmäisen Uuden-Englannin siirtokunnan kanssa tuscarorat tulivat aluksi toimeen hyvin, mutta välit muuttuivat huonommiksi seuraavalla vuosikymmenellä. Siirtolaiset riistivät tuscarorain maita ja pettivät heitä kaupanteossa.
Tuscarorat organisoivat 1700-luvun alussa yli tuhat aseistettua soturiaan sotaan brittien asutuksia vastaan Vuonna 1711 alkanut sotatila kesti kaksi vuotta. Pohjois-Carolinan siirtokunta olisi tullut hävitetyksi, ellei Etelä-Carolinasta olisi lähetetty avuksi cherokeita ja muita brittien kanssa liittoutuneita intiaaneja, jotka onnistuivat lopettamaan sodan. Tuscarorien menetykset olivat suuret.
Irokeesiliitto otti hoiviinsa pahoin lyödyt tuscarorat.
Vuoden 1713 aikana osa henkiinjääneistä tuscarorista aloitti muuttomatkan kohti pohjoista saapuen lopulta irokeesien maille nykyiseen New Yorkin osavaltioon. Siellä he saivat lämpimän vastaanoton oneidojen adoptoidessa heidät omaan kansaansa. Vihamielisten intiaanikansojen ja eurooppalaisten ahdistelemina suurin osa Pohjois-Carolinaan jääneistä tuscarorista hakeutui seuraavien vuosien aikana irokeesien turviin, ja vuonna 1722 heidät hyväksyttiin liittokunnan kuudenneksi kansaksi.
Elettyään vuosikymmeniä rauhassa tuscarorat joutuivat mukaan Yhdysvaltain vapaussotaan, joka alkoi vuonna 1775. Irokeesien liittokunta repesi kahtia, kun tuscarorat ja oneidat menivät siirtokuntien (nykyinen Yhdysvallat) puolelle muiden irokeesien taistellessa brittien joukoissa. Sodan tauottua kahta vuotta myöhemmin tuscarorat jakaantuivat osan siirtyessä asumaan Ontarioon.
Yhdysvaltain vuoden 2000 väestönlaskennan mukaan tuscarorien lukumäärä oli runsaat 2 000 henkeä.
Ranskanvaahtera

| Ranskanvaahtera |
| --- | --- |
 Puun lehvistöä
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Sapindales
Heimo::  Saippuamarjakasvit Sapindaceae
Suku::  Vaahterat Acer
Laji::  monspessulanum
Kaksiosainen nimi
 Acer monspessulanum  L. 
Katso myös
   Ranskanvaahtera Wikispeciesissä   Ranskanvaahtera Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ranskanvaahtera eli montpellierinvaahtera (Acer monspessulanum) on saippuamarjakasvien heimoon kuuluva puuvartinen kasvilaji.
Kuvaus

Puulaji kasvaa noin 5–9 metrin korkuiseksi, mutta voi kasvaa myös pensasmaisesti. Ranskanvaahtera kukkii toukokuussa. Puun lehvistö on vihreä. Lehdet kasvavat enintään 7 senttimetriä pitkiksi. Puun kaarna on tummanharmaata tai mustaa, vanhemmiten halkeilevaa.
Levinneisyys

Ranskanvaahteraa kasvaa Pohjois-Afrikassa, Länsi-Aasiassa, ja Euroopassa.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Ranskanvaahtera (Acer monspessulanum)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161388  Wikispecies: Acer monspessulanum  APDB: 131215  BOLD: 102182  CoL: 64FK9  EoL: 5612940  EPPO: ACRMS  EUNIS: 150783  FoIO: ACEMON  GBIF: 7262958  GRIN: 1167  IFPNI: E2FADB64-738E-4A40-B971-72BF5707647A  iNaturalist: 82598  IPNI: 781402-1  IUCN: 193835  MoBotPF: 275367  NBN: NBNSYS0000042052  NCBI: 168566  Observation.org: 96220  Open Tree of Life: 636269  Plant List: kew-2615976  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:781402-1  RHS: 216  Tropicos: 200007  uBio: 5820362  WoI: 931  WFO: wfo-0000514593
Cayugat

Irokeesien lippu. (Hiawathan vyö)
Cayugat olivat yksi irokeesien liittokunnan viidestä kansasta. Heidän omakielinen nimensä on käännetty "Likaisen maan kansaksi" ja joskus myös "Suuren suon ihmisiksi". Liiton on oletettu syntyneen 1500-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Sen tehtävänä on ollut turvata rauha kaikkien siihen kuuluvien viiden kansan välillä ja pitää yhtä mahdollisten ulkopuolisten hyökkäysten kohdistuessa heihin.
Suuren rauhan-aatteen irokeesien keskuuteen tuoneen Hiawathan kunniaksi liittokunnan symbolina pidettiin vyötä, johon sisältyi heidän historiansa. Se koostui viidestä kuviosta. Keskellä oli liiton valkoinen rauhan puu, joka edusti irokeesien sydäntä. Puun molemmin puolin oli kaksi erikokoista neliötä liitettyinä kapealla nauhalla toisiinsa. Tämä symbolismi kuvasi viittä irokeesien alkuperäistä kansaa. Vasemmalta oikealle: senecat, läntisten ovien vartijat; cayugat, suurten piippujen pitäjät; onondagat, rauhanvyön säilyttäjät; oneidat, Suuren rauhanpuun istuttajat ja mohawkit, itäisten ovien vartijat. Hiawathan vyö nousi uudelleen esille irokeesien tunnuksena 1900-luvulla heidän joutuessaan toistuviin yhteenottoihin niin New Yorkin kuin Ontarionkin hallitusten kanssa. Omia asioitaan tarmokkaasti ajaen ja itsetuntoonsa luottaen irokeesit onnistuivat pyrkimyksessään tuoda liittokuntansa esiin uudelleen. Tästä osoituksena he saivat sinivalkoisen lipun, jossa heidän alkuperäinen tunnuksensa on kuvattuna jälkipolville.
Irokeesit kävivät 1600-luvulla lukuisia sotia joiden seuraukset olivat vuosisadan loppuun mennessä käyneet tuhoisiksi heille itselleen. Uusi Ranska vahvoine intiaaniliittolaisineen onnistui iskemään kuolettavasti liittokunnan moniin kyliin. Cayugat kärsivät vähiten tappioita. Vuonna 1660 heidän yhteenlaskettu määränsä oli ollut 1 500 ja sata vuotta myöhemmin vuonna 1778 lukumäärä oli 1 100.
Yhdysvaltain vallankumouksen jälkeen 1770-luvun lopulla suurin osa cayugoista muutti Kanadaan palaamatta koskaan takaisin. New Yorkiin jääneet cayugat hajaantuivat saman vuosisadan loppuun mennessä joidenkin yhdistyessä suurilukuisempiin senecoihin.
Suurin osa cayugoista puhuu englantia. Enää noin 100 henkilöä puhuu perinteistä kieltäänlähde?
Alttoviulu

| Alttoviulu |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  jousisoittimet
Soittimen ääniala:   (standardiviritys)
Liittyvä musiikin tyylilaji:  Alttoviulua käytetään lukuisissa eri musiikkityyleissä.
Samankaltaisia soittimia:  viulu, sello, kontrabasso
Viulu ja alttoviulu.
Alttoviulu (suom. joskus myös viola, ransk. alto, engl. viola, saks. Bratsche) kuuluu jousisoittimiin, tarkemmin viuluperheeseen. Se on hieman suurempi ja tummaäänisempi kuin viulu.
Alun perin viola oli nimitys joukolle jousisoittimia, joita alettiin valmistaa keskiajalla. Rakenteeltaan alttoviulu on samanlainen viulun kanssa, lukuun ottamatta kokoeroa ja toisenlaista viritystä. Kuten viulu, myös alttoviulu viritetään kvinteittäin (c-g-d1-a1). Alttoviulun ääniala on c-c3 ja musiikkia nuotinnettaessa käytetään c-avainta (ns. alttoavain), joskin toiseen oktaaviin mentäessä (c2-) nuotinnuksessa aletaan vaihtelevasti käyttää g-avainta.
Toisin kuin viulu, alttoviulu ei ole barokin jälkeen nauttinut kovinkaan suurta sooloinstrumentin suosiota. Osiltaan tämä johtuu siitä, että alttoviulu on viuluperheen alttosoitin, ja orkestereissa sillä useimmiten soitetaan sointujen väliääniä.
Alttoviulun kaikukoppa on kielten pituuteen ja paksuuteen suhteutettuna liian pieni. On laskettu, että kaikukopan tulisi oikeastaan olla yli puoli metriä pitkä. Sellaista alttoviulua ei tosin kukaan pystyisi soittamaan, koska soittimen on mahduttava leuan ja käden väliin. Viululla eivät mittasuhteet ole muuttuneet lähellekään niin paljon kuin ne ovat alttoviululla muuttuneet 1600-luvulta lähtien.
Historia

Alttoviulun historia on suurimmalta osin samankaltainen viulun historian kanssa, muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta. Moni tutkija pitää alttoviulua viuluperheen ensimmäisenä soittimenakenen mukaan? ja näin ollen viulu ja sello olisivat kehittyneet alttoviulusta, jota soitinten nimitykset (viulu = violino, sello = violoncello) tukevat. Toiset taas ovat sitä mieltä, että viulu ja alttoviulu ovat syntyneet suurin piirtein samoihin aikoihin.kenen mukaan?
Ensimmäinen versio viulusta syntyi lira da braccion pohjalta 1400- ja 1500-lukujen vaihteessa luultavasti Pohjois-Italiassa. Syntynyttä soitinta kutsuttiin viola da braccioksi, myöhemmin pelkäksi violaksi. Kyseisen soittimen syntyhistoria on hiukan epäselvä. Viuluperheen soitinten syntyhistoriaa on ollut vaikea selvittää muun muassa 1500-luvun sekavan nimityskäytännön vuoksi. Nykyisen kaltaiseksi soitin kehittyi kuitenkin 1500-luvun alkupuoliskolla. Muoto saatiin lira da bracciolta ja kielet rebekiltä. Vuoden 1550 paikkeilla alttoviulun kielitys oli muuttunut 4-kieliseksi, kun vielä vuonna 1530 kieliä oli kolme. Kvinttiviritystä käytettiin kuitenkin jo tuolloin. 1500-luvun jälkeen alttoviulun rakenteessa ei ole tapahtunut mitään muutoksia, kuten viulussa.lähde?
Soittaminen

Alttoviulu, kuten kaikki muutkin viuluperheen soittimet, on oikeakätisten soitin. Oikeassa kädessä (ns. jousikäsi) pidetään jousta ja vasemman käden sormilla taasen painetaan kieliä otelautaan saaden erikorkuisia ääniä.
Perustekniikka alttoviulun soitossa on jokseenkin samanlainen kuin viulussa. Kokonsa vuoksi alttoviulun soittaminen vaatii kuitenkin enemmän fyysistä voimaa, jotta soittaja saa aikaan parhaan mahdollisen äänen. Myös jousen pitotapa poikkeaa hiukan viulun jousen pitotavasta. Kun viulua soitettaessa jousta pidetään etusormipainotteisesti, alttoviulua soitettaessa ote siirtyy enemmän pikkusormipainotteiseksi. Myös sävelten väliset välit ovat hiukan viulua leveämmät (ja vaihtelevat tietysti myös koon mukaan).
Soittotapoja on monia: alttoviulua voi soittaa jousella, näppäillen eli pizzicato ja moniäänisesti kaksois- tai kolmoisotteilla. Pizzicatoja on olemassa erilaisia, tavallinen pizzicato, vasemman käden pizzicato (kieliä näppäillään vasemmalla kädellä) sekä ns. Bartók-pizzicato (kieli vedetään niin korkealle, että se pamahtaa otelautaan). Edellä mainittu pizzicato on perua Romanian pelimanneilta, joilla se vastaa normaalia pizzicatoa. Jousella voidaan soittaa sekä veto- että työntöjousella. Liikesuunnan muutoksen lisäksi on olemassa monia erilaisia jousenkäyttötapoja. Jousella voidaan soittaa détachéna (irrallaan, jokainen sävel erikseen) tai legatona (sitoen, säveliä sidotaan samalle vedolle tai työnnölle). Staccatossa sävelet soitetaan selvästi toisistaan erotettuina. Martellatossa (irrottaen) sävelet soitetaan selvästi erotettuina jousen kärjellä, kun spiccatossa sävelet ovat ponnahtelevia ja lyhyitä vetoja jousen keskiosalla. Jousella voidaan soittaa myös lähellä tallaa (sul ponticello), otelaudan päältä (sul tasto) tai jousen puupuolella (col legno). Myös huiluäänien soittaminen on mahdollista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hakomäki, Miikka: Viola – Viola, Duoja kahdelle alttoviululle (Opinnäytetyö)  2.12.2012. Metropolia Ammattikorkeakoulu. Viitattu 24.6.2018.
Alttoviulu kuulostaa kauneimmalta Raumalainen.fi.  5.8.2014. Viitattu 23.6.2018.
Valtonen, Helge: Ei enää Tuhkimo – Alttoviulun historiaa. Suomen alttoviuluseura.  2011. Arkistoitu 4.3.2016. Viitattu 21.9.2020.
Rytkönen, Anne-Pauliina: Viulun sointi syntyy oikeissa käsissä. Jyväskylän ylioppilaslehti, 2005, nro 10.  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 24.6.2018.
Turunen, Simo: Lakat Simo Turunen - Viulunrakentaja. Viitattu 24.6.2018.
Viulun rakenne ja osat ovat pääpiirteissään samanlaisia kuin alttoviulun. Oikeasta yläkulmasta vasemmalle: kierukka (Voluta), tappirasia (Clavijero), otelauta (Dipasón), talla (Puente) ja kieltenpidin (Cordal), ƒ-ääniaukko (Oidos), ylempi kansi (Tabla armònica), sarjat eli sivut (Cubiertas laterales), perän tukikappale (Recalce del botón), alempi kansi (Tabla de fondo), äänipinna (poste sonoro), C-kaari (Escotadura), sivutukikappale (Taco angular), bassopalkki (Barra armònica) joka tulee kiinni ylempään kanteen, ? (Talón), kaula (Mango) ja viritystappi (Clavijas de afinación).
Makedonianmänty

| Makedonianmänty |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Männyt Pinus
Laji::  peuce
Kaksiosainen nimi
 Pinus peuce  Griseb. 
      Makedonianmännyn luontainen yhtäjaksoinen levinneisyys.  ✖ Eristyneitä populaatioita
Katso myös
   Makedonianmänty Wikispeciesissä   Makedonianmänty Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Makedonianmänty (Pinus peuce) eli peuke on mäntyjen sukuun ja mäntykasvien heimoon kuuluva havupuu. Laji kasvaa luonnonvaraisena Balkanin vuoristossa, yleensä 1 000–2 200 metrin korkeudella ja muodostaa usein puurajan. Se kasvaa parhaimmillaan 35–40 metrin pituiseksi, ja runko voi saavuttaa 1,5 metrin läpimitan. Normaali korkeus on kuitenkin 10–18 metriä. Parhaiten se menestyy valoisalla paikalla, mutta se on kotiseudullaan huomattavan varjonkestävä ja kasvaa jopa metsäkuusen alla. Laji on kasvaa nimensä mukaisesti Makedoniassa sekä muualla etelä-Balkanilla ja kasvaa yleensä tuoreissa keskiravinteisissa metsissä tai kallioilla.
Kuvaus

Neulasia on viisi yhdessä samassa kääpiöoksassa, ja pituudeltaan ne ovat 7–12 senttimetriä. Kävyt ovat pituudeltaan yleensä 8–15 senttimetriä. Siemenet ovat 7 millimetrin mittaisia, ja niissä on 1,5 senttimetriä pitkä siipi. Makedonianmänty alkaa tehdä siemeniä jo 25 vuotiaana. Siemeniä levittää tuuli, mutta usein asialla voi olla myös pähkinähakki.
Makedonianmänty on kestävä, mutta valoa vaativa koristekasvi sekä viljelymetsäpuu Rovaniemen korkeudelle asti I-VI kasvuvyöhykkeillä.
Taudit ja tuholaiset

Makedonianmänty on kestävä tervasrosoa vastaan, vaikka tauti heikentää hieman sen kasvua.
Kuvia

Puita luontaisella levinneisyysalueellaan Malovitsassa, Rilan vuoristoalueella
Makedonianmänty talvella
Käpyjä
Turkintammi

| Turkintammi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Kaari::  Versokasvit  Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Ylälahko::  Koppisiemeniset Magnoliopsida
Lahko::  Pyökkimäiset Fagales
Heimo::  Pyökkikasvit Fagaceae
Suku::  Tammet Quercus
Laji::  cerris
Kaksiosainen nimi
 Quercus cerris  L., 1753 

Katso myös
   Turkintammi Wikispeciesissä   Turkintammi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Turkintammi (Quercus cerris) on tammilaji (Quercus). Se on kesävihanta puu, joka kasvaa luonnonvaraisena Etelä-Euroopassa ja Lähi-idässä.
Ulkonäkö

Turkintammi kasvaa yleensä 20–30 metriä korkeaksi, joskus korkeammaksikin. Sen latvus on nuorena kartiomainen ja vanhemmiten leveä. Runko kasvaa läpimitaltaan noin kaksimetriseksi. Lehdet ovat 5–12 senttimetriä pitkiä ja 3–5 senttimetriä leveitä. Ne ovat pariliuskaisia. Syvän loven erottamia tylppiä liuskoja on 5–9 paria. Lehtiruoti on 5–20 millimetriä pitkä.
Hedekukinnot ovat 5–6 senttimetriä pitkiä riippuvia norkkoja. Norkot ovat aluksi kirkkaanpunaisia ja muuttuvat myöhemmin keltaruskeiksi. Kukinta tapahtuu kesäkuussa. Hedelmä on tammenterho. Se kasvaa enimmillään noin kolme senttimetriä pitkäksi. Terho on kärjestään terävä ja noin kaksi kolmasosaa kehdon ympäröimä. Terhon kehto on paksujen sukasmaisten suomujen peittämä. Terhot kypsyvät toisena vuonnaan.
Levinneisyys

Turkintammi kasvaa laajalla alueella Etelä- ja Kaakkois-Euroopassa ja Lähi-idässä 50 metristä 2 200 metrin korkeuteen vuoristoissa. Se sietää hyvin karua, alkalista maata.
Aiheesta muualla

United States Department of Agriculture (USDA): Quercus cerris (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157277  Wikispecies: Quercus cerris  APDB: 226049  BioLib: 3457  Calflora: 12822  CoL: 4R4KH  EoL: 1151719  EPPO: QUECE  EUNIS: 172497  FoIO: QUECER  GBIF: 2880580  GRIN: 30655  IFPNI: FBC478B7-6910-4D6D-9E7B-B55111AF94E0  iNaturalist: 135408  IPNI: 295941-1  ITIS: 506534  IUCN: 194074  MoBotPF: 280767  NatureServe: 2.784910  NBN: NBNSYS0000003843  NCBI: 39468  NZOR: 4ec965ac-75a7-49f8-8d5c-cddd667251f0  NZPCN: 2868  Observation.org: 7283  Open Tree of Life: 520576  PalDat: Quercus_cerris  PfaF: Quercus cerris  PFI: 267  Plant List: kew-172055  PLANTS: QUCE  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:295941-1  RHS: 14246  WoI: 2499  WFO: wfo-0000290053 
Terhoja
Tietoteoria

Filosofi
Luettelo filosofeista
Luettelo filosofian osa-alueista, koulukunnista ja opeista
Filosofian teemasivu
Filosofian tietosanakirja
Tietoteoria (myös tieto-oppi, epistemologia, gnoseologia) on filosofian osa, jossa tutkitaan käsitteellisin, filosofisin menetelmin tietoa, tiedon mahdollisuutta, luonnetta, alkuperää ja rajoja sekä käsitysten tai teorioiden oikeutusta yleensä.
Tieteenfilosofia luetaan joskus tietoteorian osaksi. Tietoteoriaan liittyviä suuntauksia ovat muun muassa rationalismi, empirismi, skeptisismi, pragmatismi ja agnostismi.