stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiropraktiikka
Hoitoaiheet

Pohjois-Amerikassa, Euroopassa ja Australiassa tehtyjen tutkimusten mukaan noin 80 % kiropraktiikasta pyrkii hoitamaan tuki- ja liikuntaelinperäistä kipua, erityisesti alaselän kiputiloja. 10 % tehdään päänsäryn ja loput 10 % erilaisten selkäydinvammojen aiheuttamien tai pahentamien sairauksien vuoksi. Vuonna 2004 General Chiropractic Councilin teettämän kyselytutkimuksen perusteella brittiläisistä kiropraktikoista 97,42 % uskoi kiropraktiikan auttavan selkäkipuihin, 97,19 % niska- ja käsikipuihin, 97,19 % jalka- ja alaselkäkipuihin, 96,72 % iskiakseen, 96,6 % jännityspäänsärkyyn, 95,08 % nivelongelmiin, 90,86 % migreeniin, 90,39 % urheiluvammoihin, 63,46 % kuukautiskipuihin, 63,11 % koliikkiin, 53,98 % ruuansulatusongelmiin, 26,58 % muihin sairauksiin (vastausten joukossa oli muun muassa kasvukivut, epilepsia, jännetupintulehdus, lasten neurologiset ongelmat, skolioosi, tinnitus, fibromyalgia, masennus, korkea verenpaine, Parkinsonin tauti, aivohalvaus ja vuoteenkastelu) ja 40,52 % kaikkiin edellä mainittuihin. Suomen kiropraktikkoliiton mukaan kiropraktiikalla voidaan hoitaa tehokkaasti monenlaisia vaivoja, kuten selkä- ja niskakipua, huimausta, migreeniä, käsi- ja jalkavaivoja sekä puutumisen oireita.
Selkärangan manipulaatiohoitoja ei tulisi antaa tapauksissa, joissa diagnoosi on epäselvä tai potilaalla on todettu:
tuore vamma
selkärangan kasvain
selkärangan tulehdus
vaikea osteoporoosi)
selkärankareuma
spinalistenoosi
instabiilius selkärangassa
vaikea-asteinen spondyloartroosi
kaularangan yläosan anomalia
suurentunut verenvuototaipumus.
Koulutus

Kiropraktikon koulutus kestää keskimäärin viisi vuotta. Täysipäiväisen opiskelun, tenttien sekä hyväksytyn lopputyön lisäksi koulutus edellyttää vuoden pituisen klinikkaharjoittelun. Koulutus vastaa ensimmäisen 2-3 vuoden osalta lääkärikoulutuksen vaatimuksia pääaineina muun muassa anatomia, fysiologia, patologia ja radiologia. Esimerkiksi Tanskassa Odensen yliopistossa kiropraktiikan opiskelu tapahtuu kolmen ensimmäisen vuoden aikana yhdessä lääketieteen opiskelijoiden kanssa. Suomalaisilta hakijoilta sisäänpääsyvaatimuksena kyseisessä yliopistossa on ylioppilastutkinto ja kielikoe, joiden lisäksi voidaan vaatia henkilökohtaista haastattelua.lähde?
Hoidon tehokkuus ja turvallisuus

Yhden nivelen manipulaatiohoidolla pystytään toisinaan poistamaan selkäkipu kokonaan. Tällöin on kyse yleensä siitä, että hoito annetaan jo aivan kivun alkuvaiheessa. Vuonna 2019 julkaistun laajan tutkimuskatsauksen mukaan kiropraktisella hoidolla on alaselkäkivussa tavanomaisia hoitoja vastaavaa kipua lyhyellä aikavälillä lievittävää vaikutusta. Sillä on kuitenkin hiukan enemmän potilaan toimintakykyä parantavaa vaikutusta. Katsaus perustui 47 aiheesta julkaistuun tutkimukseen. Vuonna 2006 ja 2011 julkaistujen tutkimusyhteenvetojen mukaan kiropraktinen hoito ei tehoa kuitenkaan valtaosaan niskakivuista, päänsäryistä, kuukautiskivuista, koliikista, astmasta tai niskaperäisistä päänsäryistä. Kiropraktinen hoito on pääasiallisesti turvallista taitavasti ja asiallisesti käytettynä, vaikkakin harvoissa tapauksissa manipulaatiolla voi olla vakavia terveydellisiä komplikaatioita.
Niskan manipulaation suurin riski liittyy nikamavaltimoiden vaurioihin, jotka voivat aiheuttaa verenkiertohäiriöitä, tajunnan menetyksiä, halvaantumisia ja jopa potilaan kuoleman. Näitä haittoja on raportoitu Suomessakin useita, minkä vuoksi niskapotilaille, ei suositella manipulaatiohoitoa. Manipulaatiohoitojen antajat ovat ryhtyneet käyttämään kaularangan valtimoiden toiminnan testausta, vaikka testien käyttökelpoisuus ei ole kovinkaan hyvä ja osa asiantuntijoista vastustaa niitä liian epäluotettavina.
Kritiikki

Joidenkin mielestä kiropraktiikka on näennäistieteellinen hoitomuoto. Esimerkiksi Suomen skeptikkojen yhdistys Skepsis niputti kiropraktiikan vuonna 2006 yhteen henkiparannuksen ja enkelienergian kanssa.
Osa lääketieteen edustajista nimitti kiropraktiikkaa uskomuslääkinnäksi vielä 2000-luvun alussa. Lääkäriliiton vuonna 2016 laatiman kyselyn mukaan ainoastaan kaksi prosenttia suomalaisista lääkäreistä vastusti akupunktiohoitoja. Yli viidennes oli valmis jopa harkitsemaan niiden laajempaa lääketieteellistä käyttöä ja viisi prosenttia ei osannut ilmaista kantaansa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen kiropraktikkoliitto.
Jani Mikkonen. Kiropraktiikka (Arkistoitu – Internet Archive). Terveyskirjasto. 2013
Matti Virtanen (toim.) Niskanvääntäjät (Arkistoitu – Internet Archive). MOT, TV1 13.3.2006, käsikirjoitus. 3
Daniel David Palmer.
Daniel David Palmerin vuonna 1897 perustama kiropraktiikka opettava oppilatos Palmer College of Chiropractic.
Kiropraktikon antamaa selkärangan manipulaatiohoitoa.
Lauri Kivioja
Kirjallisuutta

Linna, Väinö: Täällä Pohjantähden alla 1.  (1. p. 1959)  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-35095-9
Linna, Väinö: Täällä Pohjantähden alla 2.  (1. p. 1960)  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-35096-6
Linna, Väinö: Täällä Pohjantähden alla 3.  (1. p. 1962)  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-35097-3
Vihtori Kivioja
Elokuvasovitukset

Edvin Laineen ohjaamissa elokuvissa roolia näytteli Helge Herala. Timo Koivusalon ohjauksissa roolia näytteli Risto Salmi.
Lauri Kivekäs

| Lauri Kivekäs |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. heinäkuuta 1852 Alavus
Kuollut: 26. maaliskuuta 1893 (40 vuotta) Helsinki
Poliitikko
Puoliso:  Ida Aalberg (1887→)
Lauri Kivekäs (vuoteen 1876 Gustaf Laurentius Stenbäck; 21. heinäkuuta 1852 Alavus – 26. maaliskuuta 1893 Helsinki) oli suomalainen radikaali fennomaani ja 1870–1880-luvulla tunnettu ylioppilasjohtaja. Hän ajoi kielikysymyksessä ja muissakin yhteiskunnallisissa asioissa jyrkkää linjaa ja perusti kannattajineen vuonna 1880 K.P.T.-nimisen yhdistyksen, jolla oli lyhyen aikaa merkittävä asema ylioppilasmaailmassa. Kivekäs ei onnistunut siirtymään menestyksekkäästi valtakunnanpolitiikkaan, mutta hän loi näkyvän uran asianajajana. Hänen puolisonsa oli näyttelijä Ida Aalberg.
Elämäkerta > Perhe ja opiskelu

Gustaf Laurentius Stenbäck kuului tunnettuun pohjalaiseen Stenbäckin sukuun, jossa on paljon kirkollisia ja yhteiskunnallisia vaikuttajia. Hänen isänsä oli Alavuden kirkkoherra Karl Fredrik Stenbäck, joka tunnettiin kansanvalistajana sekä maltillisesti suomenmielisenä ja liberaalina valtiopäiväedustajana. Äiti Emilia Ottilia Christina oli syntyjään kuuluisaa von Essenin aatelissukua. Setä Lars Stenbäck oli tunnettu runoilija ja herännäispappi. Gustaf Stenbäck oli kymmenes vanhempiensa kaikkiaan kolmestatoista lapsesta. Hänen sisaruksiaan olivat muun muassa pappi ja valtiopäivämies Karl Emil Stenbäck, fennomaanina tunnettu sanomalehtimies Konrad Fredrik Stenbäck (myöh. Kivekäs), kirkkoarkkitehti Josef Stenbäck, koulunjohtaja Ottilia Stenbäck sekä kirjailija ja suomentaja Lydia Stenbäck.
Stenbäck ei alkuun menestynyt koulussa, vaan hänet tunnettiin levottomana ja häiriköivänä oppilaana. Opiskeltuaan ensin kotona ja Vaasassa hän meni Jyväskylässä maan ensimmäiseen suomenkieliseen oppikouluun. Hän kuitenkin jäi luokalle ja hänet erotettiin koulusta määräajaksi, ilmeisesti juopottelun vuoksi. Hän valmistui ylioppilaaksi yksityisopintojen avulla, aloitti opinnot Helsingin yliopistossa syksyllä 1871 ja sai lopullisen ylioppilastodistuksensa seuraavan vuoden tammikuussa. Stenbäck opiskeli yliopistossa pääaineenaan historiaa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1875. Hänen opintonsa etenivät tuon ajan mittapuun mukaan hitaasti, pääasiassa muiden harrastusten ja kasautuneiden velkojen vuoksi. Tullessaan yliopistoon hän oli esiintynyt svekomaanina, mutta kääntyi fennomaaniksi ensimmäisenä opiskeluvuonnaan Konrad-veljen esimerkin vaikutuksesta.
Stenbäck nousi kansalliseen maineeseen vuosina 1875–1877 pantuaan alulle oikeusprosessin juhannustansseissa mielivaltaisesti riehunutta Alavuden varanimismiestä Theodor Westerstrandia vastaan. Kanne johti kielipoliittisesti sävyttyneeseen oikeusprosessiin, jossa Stenbäck toimi kantajien asianajajana, ja lopulta odottamattomaan voittoon ylimmässä oikeusasteessa, kun senaatin oikeusosasto tuomitsi Westerstrandin sakkoihin. Stenbäckillä ei tuolloin ollut asianajajan pätevyyttä, mutta prosessi johdatti hänet lakiopintoihin.
Elämäkerta > Myöhempi ura

K.P.T. saavutti hetkeksi vahvan aseman suomenkielisten ylioppilaiden keskuudessa, mutta valmistuttuaan ja ryhdyttyään asianajajaksi suurena lupauksena pidetty Kivekäs alkoi ajautua itse sivuraiteelle. Hän pyrki valtakunnanpolitiikkaan ja hänet valittiin vuoden 1885 säätyvaltiopäivien porvarissäätyyn Tampereen edustajana. Porvarissäädyssä hän tuki kieliasioiden ohella esityksiä suomenkielisten oppikoulujen määrän lisäämisestä, elinkeinovapauden laajentamista, aviopuolisoiden aseman tasavertaistamisesta kumoamalla aviomiehen edusmiehyys ja helpottamalla avioerojen saamista sekä varallisuuteen sidotun äänikynnyksen alentamisesta porvarissäädyn vaaleissa. Keskustelupuheenvuorossaan hän myös aivan ensimmäisten joukossa Suomessa kannatti miehille yleistä ja yhtäläistä äänioikeutta. Liian radikaaleina nämä aloitteet eivät saaneet kannatusta edes muilta fennomaaneilta, joten Kivekkään aikaansaannokset valtiopäivillä jäivät vähäisiksi. Hänen tavoitteensa porvarissäädyn enemmistön valtaamisesta suomenkielisille oli tässä vaiheessa vielä utopistinen. Kivekkään ongelmaksi muodostui se, että muiden kuin omiensa parissa häntä pidettiin fanaatikkona ja pyrkyrinä, jonka kanssa ei haluttu olla yhteistyössä. Kiivaudessaan lähinnä nuoriin vedonnut K.P.T.:läisyys hävisi melko nopeasti uusien kansainvälisten aatteiden tieltä ja nuorten fennomaanien johtoon astui uusi sukupolvi.
Kivekäs valittiin vielä uudelleen valtiopäiville vuonna 1891, mutta hänen saavutuksensa jäivät nytkin vähäisiksi, ja hänen poliittinen uransa epäonnistui. Suomalaisesta puolueesta alkoi noihin aikoihin erkaantua nuorsuomalaisten ryhmä, jonka johtajista monet olivat entisiä K.P.T.:läisiä. Kivekäs jäi tässä jaossa väliinputoajaksi ja keskittyi uraansa lakimiehenä. Hän oli toiminut vuonna 1885 lyhyesti Viipurin ja Vaasan hovioikeuksien auskultanttina, mutta sen jälkeen hän työskenteli yksityisenä lakimiehenä Helsingissä. Hän saavutti viimeisinä elinvuosinaan ammatissaan mainetta ja tunnustusta varsinkin suomenkielisten asianajajana. Kivekäs oli vuonna 1889 perustamassa Kansallis-Osake-Pankkia ja kuului sen ensimmäiseen hallintoneuvostoon. Hän johti syksyllä 1891 KOP:n hallintoneuvostossa ryhmää, joka järjesti ensimmäisen pääjohtajan Otto Hjeltin erottamisen. Vuoden 1890 lopulla Kivekäs yritti myös vallata nuorsuomalaisten hieman aiemmin perustaman Päivälehden ja tehdä siitä oman äänitorvensa, mikä kuitenkin epäonnistui. Tämän seurauksena Kivekkään entisiin seuraajiin kuulunut kirjailija Juhani Ahokin alkoi pitää häntä ”suurena roistona”.
Kivekäs oli vuodesta 1887 naimisissa näyttelijä Ida Aalbergin kanssa, jonka hän oli tuntenut jo nuoruudesta ja jota hän oli kannustanut näyttelijänuralle. Aalbergin ylellinen elämäntapa ja matkustelu aiheutti Kivekkäälle taloudellisia vaikeuksia. Heillä ei ollut lapsia. Pariskunta asui puuhuvilassa Helsingin Kaivopuistossa osoitteessa Puistokatu 4.
Kivekkään ura katkesi hänen kuollessaan 40-vuotiaana keuhkotautiin. Hänen nimensä synnytti vielä kerran kiistoja ylioppilaskunnassa vuonna 1898, jolloin suomenmielisten ryhmä ehdotti Ylioppilastalon juhlasalin laajennusosan nimeämistä hänen mukaansa.
Merkitys

”Suomen suurimmaksi ylioppilaspoliitikoksi” kutsuttu Kivekäs ei kyennyt täyttämään häneen ladattuja odotuksia valtakunnanpolitiikassa, mutta lyhytikäisenäkin hänen perustamallaan K.P.T.:llä oli tärkeä rooli nuorsuomalaisuuden ja siten suomenkielisen liberalismin kehittymisessä.
Kirjallisuutta

Heikki Ylikangas ja Jussi Pajuoja: Lauri Kivekäs: aikansa ajaton radikaali. WSOY 1987. ISBN 951-0-14667-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lauri Kivekäs Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Kivekäs opiskelija-aikoinaan.
Lauri Kivekäs arkussa, Akseli Gallen-Kallela, 1893
Puola-Solidaarisuus

Puola-Solidaarisuus ry oli suomalainen yhdistys, jonka päämääränä oli tukea Puolan Solidaarisuus-ammattiyhdistysliikettä sen taistelussa vapaan ammattiyhdistystoiminnan ja demokratian puolesta Puolan kansantasavallassa 1980-luvulla. Yhdistyksen aktiiveina oli mukana suomalaisia hyvin erilaisista poliittisista suuntauksista, kuten vihreästä liikkeestä, uudesta rauhanliikkeestä, Perustuslaillisesta oikeistopuolueesta ja maolaisista. Yhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja oli maolaisliikkeessä aiemmin vaikuttanut Raimo Laakia.lähde?
Laakian mukaan Puola-Solidaarisuus oli osa toimintaa suomettumispolitiikkaa vastaan. Kuvaavaa Suomen tuon ajan henkiselle ilmapiirille, oli että ulkoministeriö muodosti niin sanotun mustan listan yhdistyksen jäsenistä. Ulkoministeri Pär Stenbäck tunnusti listojen keräämisen tammikuussa 1983.
Aiheesta muualla

Jussi Jalonen: Solidarity and Finlandization historyandfutility.wordpress.com. 16.12.2010. (englanniksi)
Punarintaluri

| Punarintaluri |
| --- | --- |
 Vankeudessa eläviä punarintalureja
Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Sateenkaarilurit Trichoglossus
Laji::  forsteni
Kaksiosainen nimi
 Trichoglossus forsteni  (Bonaparte, 1850) 
Katso myös
   Punarintaluri Wikispeciesissä   Punarintaluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punarintaluri (Trichoglossus forsteni) on sateenkaarilurien sukuun kuuluva kaija. Laji luokiteltiin ennen sateenkaarilurin alalajiksi. BirdLife Suomen maailman lintujen luettelossa se on oma lajinsa.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 26 cm. Punarintaluri muistuttaa sateenkaariluria rakenteeltaan ja osin höyhenpuvultaan, jossa eroina ovat mustempi pää, otsan ja poskien violetinsininen ja vatsan purppuranpunainen väri. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun vatsa on tummanvihreä ja rinta vaaleamman oranssi.
Esiintyminen

Punarintaluri esiintyy Indonesiaan kuuluvilla Balilla, Lombokilla, Sumbawalla, Tanah Jampealla ja Kalaotoalla. Sen populaatio on pieni ja selvästi vähenemässä villilintujen pyydystämisen takia, ja siksi Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee sen erittäin uhanalaiseksi.
Lisääntyminen

Laji on ilmeisesti yksiavioinen. Pesimäbiologia tunnetaan huonosti.
Ravinto

Punarintalurit liikkuvat yleensä parvissa ja ruokailevat kukkivien puiden latvuksissa. Ne syövät pääasiassa siitepölyä, mettä, kukkia, siemeniä ja hedelmiä. Niiden nokka ja kieli ovat erilaistuneet siten, että nokka on kapea ja kielen päässä on eräänlainen harja siitepölyn nuolemista varten.
Kaarlo Kivekäs (kenraali)

| Kaarlo Edvard Kivekäs> Karl Edvard Backman |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. joulukuuta 1866 Valkeala
Kuollut: 19. helmikuuta 1940 (73 vuotta) Hämeenlinna
Kansalaisuus:   Suomi
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Venäjä  Ukraina  Suomi
Komentajuudet:  Suomen rannikkotykistön komentaja Puolustusvoimien vt. ylipäällikkö
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota Neuvosto-Venäjän–Ukrainan sota
Sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Kunniamerkit:  Pyhän Yrjön miekka
Kaarlo Edvard Kivekäs (vuoteen 1880 Karl Edvard Backman; 6. joulukuuta 1866 Valkeala – 19. helmikuuta 1940 Hämeenlinna) oli suomalainen kenraaliluutnantti, joka palveli ensin tykistöupseerina Venäjän keisarikunnan armeijassa ja sitten itsenäisen Suomen puolustusvoimissa. Hän oli heinä–syyskuussa 1919 virkaatekevänä puolustusvoimien ylipäällikkönä.
Ura Venäjän armeijassa

Kivekkään vanhemmat olivat talollinen ja maakauppias Carl Backman sekä Maria Henrika Henrikintytär Karén. Kivekäs valmistui ylioppilaaksi Hämeenlinnan normaalilyseosta 1886 ja kävi Haminan kadettikoulun 1886–1890. Valmistuttuaan upseeriksi hän palveli 20 vuotta ratsastavassa vuoristotykistössä Turkestanissa. Vuosina 1896–1897 hän palveli Pamirin vuorojoukon kasakkaosastossa ja toimi 1897–1899 Pamirin sotamaaherrana sekä 1901–1902 ja 1905–1906 Pamirin vuorojoukon komentajana. Hän oli lopulta Turkestanin erillisen ratsastavan vuoristotykkipatterin va. komentajana 1904–1905 ja vakinaisena komentajna 1908–1910. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1894, alikapteeniksi 1898, kapteeniksi 1902 ja everstiluutnantiksi 1905. Suoritettuaan 1909 Tykistöupseerien ampumakoulun esiupseerikurssin hyvin arvosanoin Kivekäs ylennettiin seuraavana vuonna everstiksi ja siirrettiin ratsastavan kenttätykistörykmentin komentajaksi Liettuaan ja marraskuussa 1913 ratsastavan vuoristotykistörykmentin komentajaksi Kaukoitään lähelle Korean rajaa.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua Kivekäs palasi syyskuussa 1914 vuoristotykistörykmentteineen Eurooppaan ja komensi sitä vuoden ajan Saksan ja Itävalta-Unkarin vastaisella rintamalla. Hän osallistui lukuisiin taisteluihin ja sai huhtikuussa 1915 Pyhän Yrjön miekan. Joulukuussa 1915 Kivekäs kutsuttiin Odessaan muodostamaan 113. kenttätykistöprikaati, jonka komentajana hän sen jälkeen toimi. Hän johti prikaatia hyökkäys- ja puolustustaisteluissa itävaltalaisia vastaan Galitsiassa kesästä 1916 alkaen. Hänet ylennettiin syyskuussa 1916 kenraalimajuriksi. Keväällä ja kesällä 1917 Kivekäs oli 41. armeijakunnan va. tykistöpäällikkönä. Syyskuussa hänet siirrettiin 113. jalkaväkidivisioonan komentajaksi. Divisioona siirtyi lokakuun vallankumouksen jälkeen joulukuussa 1917 Ukrainan hallituksen puolelle, ja Kivekäs päätyi näin Ukrainan armeijaan. Hän komensi divisioonaa taisteluissa sekä saksalaisia että bolševikkeja vastaan Volynian alueella kevääseen 1918 asti.
Kivekäs oli korkeimmalle Venäjän keisarikunnan armeijassa ylennyt suomenkielinen upseeri. Suomalaistaustainen päällystö Venäjän armeijassa oli pääosin ruotsinkielistä. Kivekäs puhui sujuvasti myös šugnania, tadžikkia, uzbekkia ja kirgiisiä.
Ura Suomessa

Kuultuaan Suomessa käynnissä olleesta sisällissodasta Kivekäs erosi tehtävistään Ukrainassa 3. huhtikuuta 1918, mutta saksalaiset miehittäjät eivät aluksi päästäneet häntä lähtemään maasta. Suomen Berliinin-lähettilään Edvard Hjeltin myötävaikutuksella Kivekäs ja 16 muuta Kiovassa oleskellutta suomalaista pääsivät lähtemään heinäkuussa 1918. Hän saapui Suomeen 26. heinäkuuta, jolloin sisällissota maassa oli kuitenkin jo ehtinyt päättyä hyvän aikaa sitten. Kivekäs merkittiin 5. elokuuta kenraalimajurina Suomen armeijaan ja nimitettiin aluksi vartiopataljoonien komentajaksi. Tästä tehtävästä hän siirtyi jo saman vuoden lokakuussa Suomen rannikkotykistön komentajaksi ja helmikuussa 1919 tykistön tarkastajaksi. Tämän tehtävän ohella Kivekäs toimi 17. kesäkuuta – 18. heinäkuuta 1919 kuukauden ajan yleisesikunnan vt. päällikkönä ja 18. heinäkuuta – 12. syyskuuta vt. ylipäällikkönä valtionhoitaja Gustaf Mannerheimin luovuttua tehtävästä presidentinvaalin vuoksi. Sen jälkeen Kivekäs nimitettiin rannikkopuolustuksen päälliköksi, mutta hän säilytti myös tykistön tarkastajan tehtävät toukokuuhun 1920 saakka.
Ura Suomessa > Vuoden 1919 kriisi

Vuoden 1919 presidentinvaalin aikana Kivekäs varmisti armeijan puolueettomuuden, vaikka suurin osa suojeluskuntalaisista, monarkisteista ja itsenäisyysaktivisteista kannatti avoimesti Mannerheimia. Armeijan piirissä oli niitä, jotka haaveilivat sotilasdiktatuurista mikäli tasavaltalainen K. J. Ståhlberg valittaisiin. Kivekäs kertoi armeijassa vallitsevasta uhittelevasta hengestä maan hallitukselle ja kielsi heinäkuun 27. päivänä 1919 antamallaan päiväkäskyllä sotilaita sekaantumasta politiikkaan:
»Tänään Suomen Eduskunta laillisessa järjestyksessä valitsee Suomen tasavallan presidentin. Vaadin, ettei sotaväki sekaannu politiikkaan, vaan tyynesti täyttää velvollisuutensa. Upseerien on pysyttävä viroissaan. Mielenosoituksellinen eronhaku on kurittomuutta ja isänmaallisuuden puutetta. Soturit! Te olette taistelleet laillisuuden puolesta ja Te palvelette suojellaksenne laillista yhteiskuntajärjestystä. Älkää antakoon kenenkään, olkoon se kuka tahansa, johtaa Teitä harhaan. Älkää ryhtykö mihinkään mielenilmaisuihin. Oman maamme ja kansamme etu vaatii meitä juuri nyt, jos koskaan, täyttämään velvollisuutemme. Tämä käsky on luettava julki heti.»
Ståhlbergin voittoon päättyneen vaalin jälkeenkin oli upseereita, jotka juonittelivat Mannerheimin nostamiseksi valtaan. Kenraaleista Kivekäs ja Oscar Enckell olivat kuitenkin uskollisia hallitukselle. Kivekäs joutui ylimmän upseeriston syrjimäksi. Myös Mannerheim käänsi selkänsä Kivekkäälle eikä myöhemmin halunnut muistaa hänen ansioitaan. Myöskään historiantutkimus ei ole usein huomannut Kivekkään tärkeää roolia vuoden 1919 tapahtumissa.
Ura Suomessa > Rannikkopuolustuksen tarkastajana ja varuskuntien johtotehtävissä

Kivekäs jatkoi Suomen rannikkopuolustuksen johdossa vuoteen 1925, joskin vuoden 1923 armeijan organisaatiouudistuksen yhteydessä laivasto erotettiin rannikkopuolustuksesta ja Kivekkään virkanimike vaihtui rannikkopuolustuksen tarkastajaksi. Hänen toimikaudellaan luotiin Suomen rannikkotykistön toiminnan perusta ottamalla käyttöön venäläisten rakentamien rannikkolinnoitusten materiaali sekä varustamalla myös Laatokan rannikko raskaalla tykistöllä. Kivekäs siirrettiin vähempiarvoisiin tehtäviin, kun vanhoja tsaarinupseereita alettiin jääkärien vaatimuksesta puhdistaa armeijan johdosta. Rannikkopuolustuksen tarkastajan virka lopetettiin, ja Kivekäs siirrettiin heinäkuussa 1925 Suomenlinnan varuskunnan komendantiksi ja vuotta myöhemmin Helsingin varuskunnan päälliköksi. Hän jäi eläkkeelle tästä tehtävästä elokuussa 1928 ja sai samalla kenraaliluutnantin arvon. Hän oli vielä 1929–1932 puolustusministeriön taisteluvälineosaston palkkiotoimisena ammusten tarkastajana.
Kivekäs uudisti sekä rannikkopuolustuksen että tykistön toimintaa. Hänen määräyksestään komentokieli muutettiin ruotsista suomeksi, vaikkakin koulutus oli koulutettavista riippuen joko suomen- tai ruotsinkielistä. Tästä ratkaisusta on tullut armeijan pysyvä käytäntö. Kivekäs uudisti tykistön toiminnan tykistökenraali Vilho Nenosen kanssa. Nenonen oli lahjakas matemaatikko ja teoreetikko, kun taas Kivekäs oli harjaantunut tykistön käyttöön sotatilanteissa. Yhdessä he loivat uuden ja onnistuneen tykistötaktiikan. Kiitokset siitä kohdistuivat Nenoselle eikä vähemmän suositulle Kivekkäälle, joka siirrettiin reserviin vuonna 1932. Eläkkeellä ollessaan Kivekäs asui Terijoen Kellomäessä, josta hän joutui pakenemaan talvisodan puhjettua. Hän kuoli sodan aikana helmikuussa 1940 Hämeenlinnassa.
Muistaminen

Tadžikistanissa Pamirin vuoristoalueella sijaitsevassa Horogin kaupungissa on Kivekkään mukaan nimetty katu. Kivekkään muistoa vaalimaan perustettu tadžikistanilainen Kivekäs-säätiö on tehnyt Kivekkään elämänvaiheista kaksi dokumenttielokuvaa ja suunnittelee Kivekkään elämästä kertovan museon perustamista Horogiin.
Kirjallisuutta

Loikkanen, Jarmo – Harjula, Mirko: Kaarlo Kivekäs: Kolmen armeijan kenraali. Docendo 2017. ISBN 978-952-291-410-1