Woody Allen
Elokuvaura

Allenin ensimmäinen elokuva oli kirjoittajana ja näyttelijänä Clive Donnerin ohjaamassa elokuvassa What’s New, Pussycat? (1965). Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli What’s Up, Tiger Lily? (1966). Seuraavana vuonna hän esiintyi James Bond -parodiassa Casino Royale. Samana vuonna Allenin näytelmä Don’t Drink the Water esitettiin Broadwaylla. Vuonna 1969 Allen ohjasi kaksi lyhytelokuvaa CBS:lle.
Allenin ensimmäinen menestyselokuva oli Ota rahat ja juokse (1969), jossa hän ohjasi, kirjoitti ja näytteli. Myös Bananas – minä ja vallankumous (1971) ja Mitä kaikkea oletkaan aina halunnut tietää seksistä, mutta et ole rohjennut kysyä (1972) kasvattivat hänen mainettaan komediaelokuvantekijänä.
Komedian Unikeko (1973) jälkeen Allen alkoi tuoda elokuviinsa vakavampia sävyjä. Hänen seuraava ohjaustyönsä, henkilökohtainen ja älyllinen komedia Annie Hall (1977) voitti neljä Oscaria, joista Allen itse voitti kaksi: parhaasta ohjauksesta ja käsikirjoituksesta. Sitä seurasi Ingmar Bergman -vaikutteinen draama Sisäkuvia (1978).
Manhattan (1979) oli omaelämäkerrallinen oodi New Yorkille, joka sai ylistävät arvostelut. Muistelmia – Stardust Memories (1980) kuvasi elokuvantekijän kamppailua komediaa haluavan yleisön toiveiden sekä omien vakavampien tavoitteidensa välillä. Kesäyön seksikomedia (1982) oli jälleen Bergman-vaikutteinen. Zelig (1983) yhdisteli uutta filmimateriaalia vanhoihin uutiskuviin.
Allenin seuraavia 1980-luvun komedioita olivat Broadway Danny Rose (1984) ja Kairon purppuraruusu (1985). Hannah ja sisaret (1986) toi Allenille Oscarin parhaasta alkuperäisestä käsikirjoituksesta. Radio Days (1987) oli jälleen komediallinen elokuva, mutta sen jälkeen Allen teki jälleen kaksi Bergman-vaikutteista elokuvaa. Niitä seurannut Rikoksia ja rikkomuksia (1989) sai kolme Oscar-ehdokkuutta.
1990-luvulla Allen teki elokuvatrendeistä välittämättä paljon pienen budjetin elokuvia uskolliselle yleisölleen. Komedia Luotisade Broadwaylla (1993) sai seitsemän Oscar-ehdokkuutta ja Rakkauden jumalatar (1995) sai kaksi ehdokkuutta. Seuraavana vuonna Allen julkaisi ensimmäisen komediamusikaalinsa Kaikki sanovat I Love You. Se menestyi vielä hyvin, mutta Harry pala palalta (1997) ja Celebrity – kuuluisuus (1998) saivat vaihtelevia arvosteluja. Niiden jälkeen Allen ohjasi liudan kepeähköjä elokuvia, kuten draaman Sweet and Lowdown (1999). Sen jälkeen Allen teki sopimuksen DreamWorks Picturesin kanssa ja teki komedian Keksejä ja konnia (2000).
Tehtyään vielä muutaman komedian Yhdysvalloissa Allen siirtyi kuvaamaan Eurooppaan ja ohjasi seuraavan elokuvansa Match Point (2005) Britanniassa. Monet pitivät tätä elokuvaa yhtenä Allenin parhaista vuosiin, ja Allen sai siitä parhaan käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuuden. Elokuvan pääosan esittäjä Scarlett Johansson näytteli myös Allenin seuraavissa elokuvissa Scoop (2006) ja Vicky Cristina Barcelona (2008), joiden välissä Allen teki elokuvan Cassandra’s Dream (2007). Midnight in Paris (2011) on Pariisiin sijoittuva aikamatkafantasia, joka sai innostuneen vastaanoton ja toi Allenille kaksi Oscar-ehdokkuutta, joista hän voitti parhaan käsikirjoituksen palkinnon.
Allen jatkoi Euroopan suurkaupunkien kuvaamista elokuvassa To Rome with Love (2012). Hän palasi kuvamaan Yhdysvaltoihin San Franciscoon elokuvalla Blue Jasmine (2013), jossa Allen käsittelee nykyajan luokkakysymyksiä. Tästä elokuvasta Allen sai jo 16:nnen parhaan alkuperäisen käsikirjoituksen Oscar-ehdokkuutensa. Sitä seurasi Eurooppaan sijoittuva romanttinen farssi Magic in the Moonlight (2014). Komediallinen trilleri Irrational Man (2015) sijoittuu yhdysvaltalaiseen yliopistokaupunkiin. Los Angelesiin sijoittuva Café Society (2016) on Allenin ensimmäinen digitaalisena kuvattu elokuva. Wonder Wheel (2017) sijoittuu 1950-luvun New Yorkiin.
Vuonna 2016 Allen kirjoitti, ohjasi ja näytteli Amazonin televisiosarjassa Crisis in Six Scenes.
2020-luvulla hyväksikäyttösyytökset veivät Allenin maineen ja hänestä tuli yhdysvaltalaisessa elokuvateollisuudessa persona non grata. Yhdysvaltalaiset tähtinäyttelijät eivät enää uskaltautuneet mukaan Allenin elokuviin ja hänen elokuviensa katsojaluvut romahtivat. Suomessa hänen uusimpia elokuviaan ei enää ole tuotu elokuvateattereihin, mutta esimerkiksi Italiassa ja Espanjassa ne ovat edelleen suosittuja. Rifkin’s Festivalin (2020) Allen ohjasi Espanjassa espanjalaisten ja ranskalaisten näyttelijöiden kanssa. Coup de chance (2023) on Allenin ensimmäinen ranskankielinen elokuva.