Tiwanaku
Ilmasto, elinkeinot

Tiwanakun mainitsee eurooppalaisista espanjalainen kronikoitsija Cieza de Leon. Tiwanaku sijaitsee Titicacajärven eteläpuolella 72 km nykyisestä La Pazin kaupungista länteen Andien ylätasangolla, Altiplanolla. Koordinaatit ovat 16°33'17 S, 68°40'24 W. Korkeus merenpinnasta noin 3850 m. Altiplano on 700 × 200 km:n mittainen alue läntisten ja Keski-Kordillieerien välissä. Titicacajärvi on 3 810 m:n korkeudessa oleva 8 300 km² alainen järvi. Sen vedessä on hieman suolainen maku, mutta sen vettä pidetään lähinnä makeana. Se on maailman korkein purjehduskelpoinen järvi. Se leudontaa kylmän ja viileän ylängön ilmastoa. Titicacajärven ympäristö on kosteaa aluetta. La Pazissa sataa noin 800 mm/v mikä riittää hyvin viljelylle. Titicacajärven ympäristön ilmasto on viileää tierra frian ilmastoa, jossa vuotuiset lämpötilanvaihtelut ovat pienet, mutta vuorokautiset suuret. La Pazin tammikuun keskilämpötila on 10 °C ja heinäkuun 7 °C. Tammikuussa on päivällä 18 °C ja yöllä 6 °C. Heinäkuussa on päivällä 17 °C, mutta yöllä 1 °C. Talvi on kesää sateisempi. Pakkasäitä on 250–300 vuodessa.
Elinkeinoja olivat muun muassa kalastus, linnustus, viljely ja laaman ja alpakan paimentaminen. Titicacajärven ympäristö on kostea ja viljelykselle sopiva toisin kuin esimerkiksi kuiva Yungasin alue. Titicacajärvellä liikuttiin kaisla-aluksilla, joissa oli ainakin inkojen aikaan purje. Titicacalla kasvavaa kaislaa sanotaan totoraksi.
Tiwanakun maatalous pohjautui muun muassa perunaan, koska maissi ei kasva näin korkealla. Muita ylätasangon kylmää ilmastoa sietäviä viljelykasveja ovat oka, ulluko, kvinoa, kaniwa ja anu. Laaman ja alpakan lisäksi syötiin mm kasvatettujen marsujen lihaa. Peruna säilyy pitkiä aikoja kuivatettuna ja jäädytettynä. 10. vuosisadalla ilmestyivät tänne ensimmäiset viljelyterassit, mutteivät olleet merkittäviä.
Kastelukanavien avulla toimiva viljely oli olennainen. Waru warut tai camellonit olivat ojitettuja peltoja. Oli muun muassa terassiviljelyä ja cochia, pieniä keinojärviä viljelysten kasteluun, eräänlaisia upotettuja puutarhoja. Suka kollu -menetelmässä tehtiin suuria penkkejä ja vesi ohjattiin penkkien väliin lämpiämään päiväksi. Yöllä lämmennyt vesi lämmitti peltoa. Peltoja lannoitettiin muun muassa ulosteilla, levällä ja kasvinjätteillä. Viljelykset ulottuivat satojen neliökilometrien alueelle. Suka kollu -menetelmän heikoin kohta on vedenkorkeuden säätely sekä alttius tulville ja varsinkin kuivuudelle. Koholla olevia peltoja rakennettiin ilmeisesti viemällä maata matalaan veteen.
Tiwanakun kukoistuksen aikoihin Andeilla uskotaan olleen normaalia lämpimämpää ja kosteampaa. Yöpakkaset ovat yleisiä Titicacajärven rannoilla. Yöpakkasia lievennetään kastelukanavilla jotka varastoivat perunapenkkien välissä lämpöä kuten kuumavesisäiliö. Koska kadot ovat tavallisia, perunaa kuivataan varastoon.
Nykyisten tutkimusten mukaan Tiwanakun kolme päälaaksoa pystyivät elättämään 285 000–1 482 000 ihmistä. Hieman tarkemman arvion mukaan Tiwanakun ympäristön väestö oli 570 000–1 111 500 ihmistä. Tämä on päätelty 19 000 suka kollu -hehtaarista ja nettotuotannosta, joka on välillä 10,65–21 tonnia hehtaaria kohden, ja siitä että tuotannon käyttö on 75 %.