Punaiset prikaatit
Aldo Moron murha > Moro vankina

Punaiset prikaatit tulkitsivat tilanteen siten, että heillä oli nyt tavallaan kaksi panttivankia. Yksi oli Moro ja toinen oli kaikki Moron tiedossa olevat arkaluontoiset poliittiset salaisuudet. Moron kuulustelut eivät kuitenkaan sujuneet hyvin. Moron osallistuminen Italian politiikkaan ja sen monitasoisiin juonitteluihin oli alkanut jo ennen Morettin syntymää, ja hän oli itse asiassa kuulustelijalleen, jos ei välttämättä älyllisesti, niin ainakin kokemukseltaan täysin ylivoimainen vastustaja. Moretti myönsikin haastattelussa 15 vuotta myöhemmin, että hänen mahdollisuutensa tulkita Moron vastauksia täysin ja oikein vuonna 1978 olivat hyvin rajoitetut. Moro paljasti epäsuorasti tietävänsä paljon muiden poliitikkojen salaisuuksia, mutta hän puhui niin kuin olisi puhunut toiselle kristillisdemokraattiselle poliitikolle, ”puhuen koodia”, eli siis jatkuvasti viitaten asioihin, joista Morettilla ei ollut mitään ennakkotietoa. Moretti ilmaisi itse asian siten, että hänellä ei silloin Moron ”koodin avaimia” ollut, eikä Punaisilla prikaateilla ollut sellaista kuulustelijaa, jota olisi tarvittu, nimittäin noin 60-vuotiasta pitkää politiikan kokemusta omavaa henkilöä. Moron vankeudessa kirjoittamat kirjeet ja muistiinpanot olivat yhtä ongelmallisia. Morettin mukaan Moro selvästi kirjoitti niille, joilla oli hänen koodinsa avaimet, eikä uskonut, että Moretti todella ymmärtäisi sisällön täysin. Moretti myönsikin asian todella olleen näin. Hän ymmärsi, että Moron vastaukset, kirjeet ja muistiinpanot itse asiassa sisälsivät paljon arkaluontoista mutta vain Palazzo Chigin (hallituksen palatsin) salaisuudet tuntevalle käyttökelpoista informaatiota. Moron muistiinpanot olivat näin ollen Punaisille prikaateille ”pommi, joka oli mahdoton saada räjähtämään”, ja hänen vastauksensa kuulustelijan kysymyksiin eivät niiltä osin, jotka Moretti täysin ymmärsi, sisältäneet mitään uutta käyttökelpoista tietoa. Moron muistiinpanot kuitenkin säästettiin aikomuksena tulkita ja julkaista ne myöhemmin poliittisesti kommentoituina. Tehtävän sai Nadia Mantovani, ainoa Punaisten prikaatien jäsen, jolla uskottiin olevan edellytykset tässä onnistua. Tämä suunnitelma kuitenkin kaatui jo 1. lokakuuta 1978, kun karabinieerit tekivät ratsian prikaatien Via Monte Nevoson tukikohtaan Milanossa, mistä löytyi Moron muistiinpanot sekä kolme prikaatilaista: Lauro Azzolini, Franco Bonisoli ja Nadia Mantovani.
Moron kuulustelujen poliittinen päämäärä oli alkuaan selvittää hänen ja kristillisdemokraattien osuus siinä kapitalismin kansainvälisessä salaliitossa, josta Punaiset prikaatit käyttivät Alberto Franceschinin keksimää lyhennystä ”Sim” (Stato imperialista delle multinazionali). Tämän salaliiton olemassaolo oli Punaisten prikaatien teoreettisen perustan tärkein olettamus. Sen mukaan oli olemassa vain yksi ”valtio”: Sim, Bonisolin sanojen mukaan: ”yhdet aivot, jotka voivat kontrolloida, ohjata ja liikuttaa kaikkea”. Prikaatien johtoportaan suureksi ärtymykseksi Moron vastaukset eivät olleet juuri mitenkään kytkettävissä tähän teoreettiseen malliin, jonka olemassaolosta kokenut poliittinen neuvottelija Moro tietysti oli tietoinen ja muotoili vastauksensa sen mukaisesti. Näin syntyi ajatus käyttää Moroa, tai oikeammin Moron tietämiä asioita, vaihtokaupassa. Vaikka prikaatilaiset eivät ymmärtäneet Moron hienosäätöisiä vihjailuja ja viittauksia poliittisiin salaisuuksiin, niin tämän puoluetoverit, jotka ymmärsivät, voisivat ehkä hyvinkin tulkita ne uhkauksina aloittaa salaisuuksien julkistaminen jos apua ei pian tule. Vahvistaakseen tätä ajatusta prikaatit laskivat julkisuuteen yhden Moron kirjeistä, joka oli sisäministeri Cossigalle 29. maaliskuuta lähetetty avunpyyntö.
Punaisten prikaatien ajattelun mukaan poliittinen voitto voitaisiin saada myös sillä tavalla, että pakotetaan valtio vapauttamaan jo vankiloissa istuvia prikaatilaisia nostamalla asteittain hallitukseen kohdistuvaa painetta. Kun Moron kidnappauksesta oli kulunut tasan kuukausi, seurasi tiedote numero 6, jossa ilmoitettiin, että oikeudenkäynti Moroa vastaan oli viety päätökseen ja hänet oli tuomittu kuolemaan. Tiedote numero 7 julkaistiin 20. huhtikuuta ja siinä ilmoitettiin, että Moron voisi saada takaisin päästämällä vapauteen poliittisia vankeja. Vastaus tuli toimittaa 48 tunnin sisällä. Se tuli kuitenkin jo seuraavana päivänä: ”ei minkäänlaista vaihtokauppaa”. Hallituksen vastaveto oli nimittäin jo tehty ja tulos oli valmiina. Oli asetettu asiantuntijakomitea tutkimaan Moron kirjeitä. Komitean tehtävänä oli näyttää toteen, että Moro kärsi Tukholman syndroomasta ja että hänen kirjeidensä ajatukset ja ehdotukset eivät siis olleet enää hänen omiaan vaan Punaisten prikaatien. Komitean tärkein jäsen professori Franco Ferracuti selvitti myöhemmin asiaa FBI:n edustajille: "Aldo Moro oli poliittisesti kuollut siitä päivästä, kun hänen ensimmäinen kirjeensä Cossigalle [julkaistiin]."
Komitean avulla voitiin sitten sivuuttaa hiljaisuudella ne Moron viimeiset katkerat kirjeet, joissa hän kirjoitti, että hän kuolee, jos se on hänen puolueensa toivomus ja lopulta parlamentin puhemiehelle suunnattu pyyntö siirtää hänet pois kristillisdemokraattien penkiltä toiselle paikalle, koska hän ei enää edusta tätä puoluetta. Punaiset prikaatit täsmensivät 24. huhtikuuta ehtojaan tiedotteessa numero 8 ja vaativat 13 vankilassa istuvan poliittisen aktivistin vapauttamista. Muussa tapauksessa Moron kuolemantuomio pantaisiin täytäntöön.
Punaisten prikaatien viimeinen yritys saada jonkinlainen vaihtokauppa aikaan tapahtui 30. huhtikuuta, kun Mario Moretti soitti Moron perheelle Termini-aseman puhelinkopista. Moretti sanoi aika suoraan, että Moron aika oli loppumassa ja viimeinen mahdollisuus oli nyt että puoluesihteeri Benigno Zaccagnini nopeasti selvittäisi tilanteen lausunnolla, joka antaisi mahdollisuuden lykätä tai kumota Moron kuolemantuomio. Moron vaimo vastasi tähän, että perhe oli tehnyt kaiken, minkä voi, mutta heidän tilanteensa oli vaikea, koska heitä käytännössä pidettiin vankeina omassa kodissaan. Moretti totesi, että ongelma oli poliittinen, ja ainoa mahdollisuus pysäyttää tapahtumien kulku huonoon suuntaan oli nyt Zaccagninin käsissä. Perhe toimi nopeasti, ja 1. toukokuuta julkaistiin Il Giorno -sanomalehdessä heidän avoin kirjeensä kristillisdemokraattien johdolle, jossa he kehottivat puoluetta osoittamaan rohkeutta tekemällä velvollisuutensa, jotta puolueen johtaja voitaisiin saada vapaaksi vankeudestaan. Kukaan ei vastannut, puolue näytti hylänneen johtajansa. Näin tulkitsi asian myös Moro ja kirjoitti kirjeen, jolla sanoutui irti kaikista poliittisista tehtävistään ja ilmoitti eroavansa puolueesta.