stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Versailles’n palatsi
Historia > 1900-luku

Palatsissa allekirjoitettiin Saksan–Ranskan sodan rauhansopimus vuonna 1871 ja ensimmäisen maailmansodan rauhansopimus vuonna 1919.
Palatsi ja puisto olivat melko ränsistyneessä kunnossa 1920-luvulla. Yhdysvaltalaisen öljymiljardööri John D. Rockefeller nuoremman rahoituksella aloitettiin kunnostustyöt, jotka jatkuvat 2000-luvullakin. Presidentti Charles de Gaulle otti vuonna 1966 Grand Trianonin yhden siiven asuintilakseen. Palatsissa on yöpynyt useita valtionpäämiehiä ja kuninkaallisia, kuten Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton presidenttejä sekä kuningatar Elisabet II. Bretagnelaiset separatistit räjäyttivät palatsin sisällä pommin kesäkuussa 1978. Vuonna 1999 hirmumyrsky kaatoi palatsin puistossa 10 000 puuta.
2000-luku

Palatsi on nykymuodossaan melko samanlainen kuin se oli 1850-luvun puolivälissä. Versailles on suosittu turistikohde. 2000-luvun alussa palatsissa kävi vuosittain yhdeksän miljoonaa vierailijaa. Nykyisin Versailles'n oopperatalossa ja kuninkaallisessa kappelissa järjestetään festivaaleja ja konsertteja. Huoneiden, salien ja käytävien seinille ripustetaan näyttelyitä, joissa esitellään palatsin historiaa ja sen kulttuurista merkitystä Ranskalle ja koko maailmalle. Joka elo–syyskuussa järjestetään suuri show, jota mahtuu katsomaan 50 000 ihmistä.
Versailles’n kokoelmissa on 6 000 maalausta, 1 500 piirrosta ja 15 000 kaiverrusta. Vallankumouksen jälkeen vuonna 1792 monet palatsin taideteokset, astiastot ja arvokkaat huonekalut myytiin yksityisille ranskalaisille, ja niitä on kulkeutunut sen jälkeen ympäri Eurooppaa. Ranskan viranomaiset ovat vuodesta 1837 lähtien pyrkineet ostamaan niitä takaisin ja palauttamaan Versailles’hin.
Palatsia ja sen puistoa restauroidaan jatkuvasti. Vuosina 2019–2023 ovat valmistuneet muun muassa Kuninkaan yksityishuoneisto, Marie-Antoinetten yksityishuoneisto, Kuninkaan edustushuoneiston Häränsilmä kabinetti (Le cabinet d'œil-de-Bœuf), Madame du Barryn yksityishuoneisto, kuninkaallinen kappeli, Kruununprinssin huoneisto ja Leton suihkulähde. Apollonin suihkulähde valmistuu helmikuussa 2024.
Pohjapiirustus ja palatsin pihat

Palatsin keskiosan pohjapiirustus, jossa ovat korostettuina kuninkaan (roi) ja kuningattaren (reine) asuintilat.
Ylinnä Peilisali (La Galerie des Glaces). Tummansinisellä on merkitty Kuninkaan edustushuoneisto (Le grand appartement du roi), johon kuuluu seitsemän salonkia. Keskisinisellä on merkitty Kuninkaan huoneisto (L'appartement du roi). Vaaleansinisellä on merkitty Kuninkaan yksityishuoneisto (Le petit appartement du roi), johon kuuluu kuninkaan makuuhuone.
Keltaisella on merkitty Kuningattaren edustushuoneisto (Le grand appartement de la reine), johon kuuluu kuningattaren makuuhuone. Punaisella on merkitty Kuningattaren yksityishuoneisto (Le petit appartement de la reine).
Valkoisista ja mustista marmorilaatoista tehdylle sisimmälle Marmoripihalle (La Cour de Marbre) avautuvat kuninkaan huoneistot.
Kuninkaallinen piha (La Cour Royale) sijaitsee kullatun metalliaidan (La Grille royale) erottamana sisääntulo- eli Kunniapihasta (La Cour d'honneur), jota reunustavat hallintorakennukset. Näitä edeltää viuhkamaisesti levittyvä Armeijoiden aukio (La place d'Armés), joka 2000-luvulla toimi pääasiassa tuhansien päivittäin Versailles’ssa vierailevien turistien parkkipaikkana.
Armeijoiden aukion keskellä Avenue de Paris -kadulle päin, on Ludvig XIV:n pronssinen ratsastajapatsas. Alun perin Kunniapihan keskiössä sijainnut patsas siirrettiin aukion keskelle vuonna 2009 tehdyn mittavan restaurointityön jälkeen. Lännessä sijaitsee kullattu, rautainen Kunniaportti ja kiviset kaiteet, jotka rajaavat palatsikompleksin pääsisäänkäynnin. Sen takana on laaja Kunniapiha, jota rajaavat pohjoisessa ja etelässä ministeriöitten 1680-luvulla rakennetut siipirakennukset, joissa majoittuivat kuninkaan valtiosihteerit.
Punaisella merkitty Peilisali, vihreällä merkitty Galerie des Batailles, keltaisella merkitty kuninkaallinen kappeli, sinisellä merkitty ooppera.
Versailles’n palatsin puiston kartta sisältää geometrisiä, usein symmetrisiä kuvioita, kuten kolmioita, soikioita, ympyröitä, viisikulmion ja neliöitä. Ristinmuotoinen vesiaihe on Suuri kanava eli Le Grand Canal.
Kuvia

Peilisali
Kuninkaan virallinen edustusmakuuhuone
Kuningattaren virallinen edustusmakuuhuone
Marie Antoinetten yksityishuoneiston kullattu salonki
Mars-salonki on yksi kuninkaallisten asuintilojen salongeista, jotka nimettiin antiikin mytologian hahmojen mukaan.
Galerie des Batailles Ranskan historian museossa
Kuninkaallinen kappeli
Ooppera
Puutarhaa sekä osa siipirakennusta.
Puistoa, Parterre Orangerie, taustalla Sveitsiläiskaartin vesiallas
Leton suihkulähde (Le Bassin de Letone)
Bureau du Roi, Ludvig XV:n työpöytä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Versailles’n palatsi Wikimedia Commonsissa
Château de Versailles, virallinen kotisivu (englanniksi)
Unescon maailmanperintökohteet Ranskassa
Albi
Alppien paalutalot
Amiensin katedraali
Arc-et-Senans’n kuninkaallinen suolatehdas
Arlesin roomalaiset ja romaaniset monumentit
Avignonin historiallinen keskusta ja Palais des Papes
Belgian ja Ranskan kellotornit (jaettu Belgian kanssa)
Bourges'n katedraali
Canal du Midi
Causses ja Cévennes
Chaîne des Puys
Chartresin katedraali
Chauvet’n luola
Cordouanin majakka
Euroopan suuret kylpyläkaupungit
Fontainebleaun palatsi ja puisto
Fontenayn apottiluostari
Carcassonne
Le Corbusierin arkkitehtoniset työt
Le Havre
Loiren laakso Sully-sur-Loiren ja Chalonnes-sur-Loire välillä
Lyon
Mont Saint-Michel
Nancyn aukiot: Place Stanislas, Place de la Carrière ja Place d’Alliance
Nord-Pas-de-Calais’n kaivosalue
Notre-Damen katedraali, entinen Saint-Remin basilika sekä Taun palatsi Reimsissa
Nizza
Orangen roomalainen teatteri ja sen ympäristöt sekä ”riemukaari”
Portonlahti: Girolatanlahti,  Scandolan luonnonpuisto ja Pianan calanquet Korsikassa
Provins
Monte Perdido
Ranskan eteläiset ja antarktiset alueet
Saint-Émilion
Saint-Savin-sur-Gartempen luostari
Santiago de Compostelan pyhiinvaellusreitit
Seinen jokivarsi Pariisissa
Grande Île
Pont du Gard
Uuden-Kaledonian laguunit
Vaubanin linnoitukset
Versailles’n palatsi puistoineen
Vézelay
Vézère
Palatsi ja sen puistot vuonna 1668. Pierre Patelin maalaus.
Kuningatar Viktorian kunniaksi järjestetty juhla oopperatalossa vuonna 1855. Eugène Lamin maalaus.
Jaworin ja Świdnican rauhankirkot

| Jaworin ja Świdnican rauhankirkot |
| --- | --- |
 Świdnican rauhankirkko Puolan lounaisosassa elokuussa 2024.
Maailmanperintökohde
Sijainti:  Jawor ja Świdnica, Ala-Sleesian voivodikunta, Puola
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  III; IV; VI
Tunnusnumero:  1054
Valintahistoria
Valintavuosi:  2001
Jaworin ja Świdnican rauhankirkot (puol. Kościoły Pokoju w Jaworze i Świdnicy) ovat 1600-luvun puolivälissä rakennettuja luterilaisia kirkkorakennuksia Puolan lounaisosassa, Ala-Sleesian voivodikunnassa, suuruusluokkaa 50 kilometriä Wrocławista länteen (Jawor) tai lounaaseen (Świdnica). Ne ovat vuodesta 2001 lähtien olleet Unescon maailmanperintöluettelon kohteita.
Taustaa

Rauhankirkon nimitys viittaa Kolmikymmenvuotisen sodan (1618-1648) lopettaneeseen Westfalenin rauhaan. Allekirjoitetun sopimuksen mukaan protestantit saivat luvan rakentaa yhden rauhankirkon kuhunkin Sleesian periytyvään herttuakuntaan: Głogów, Jawor ja Świdnica. Tuohon aikaan Sleesia oli Habsburgien vallan alaisuudessa, ja he noudattivat periaatetta lat. cuius regio, eius religio (kenen hallinto, sen uskonto). Katoliset hallitsijat eivät yleisesti tunnustaneet luterilaista uskoa, vaikka seudun asukkaiden enemmistö oli evankelisia (luterialaisia). Lupa rakentaa rauhankirkko oli hallitsijoiden puolelta pakon sanelema myönnytys. Lukuisien diplomaattisten tunnustelujen ja Ruotsin hovin painostuksen seurauksena hallitsija Ferdinand Habsburg salli vuonna 1652 Świdnican rauhankirkon rakentamisen.
Rakentamisen ehdot olivat kuitenkin tiukat. Kirkot tuli rakentaa kaupungin rajojen ulkopuolelle, hallinnon osoittamille tonteille; rakennusmateriaaleina sai käyttää puuta ja savea; kirkontornia ei saanut sisältyä ja rakennustyön piti valmistua vuoden kuluessa. Arkkitehti, insinööri Albrecht von Säbischin täytyi sovittaa yhteen nämä vaatimukset suuren evankelisen yhteisön odotusten kanssa, joille nämä rakennukset jäivät ainoiksi alueen kirkoiksi. Kolmen rauhankirkon rakentamisluvan myötä viranomaiset kuitenkin samanaikaisesti takavarikoivat 250 luterilaista kirkkoa kolmen herttuakunnan alueella.
Kirkkorakennukset

Jaworin ja Świdnican rauhankirkot ovat suuria, Euroopan suurimpia puukehyksen varaan rakennettuja kirkkorakennuksia. Ne on lisätty Unescon maailmanperintöluetteloon vuonna 2001.
Unescon maailmanperintöluettelon kohteen Jaworin ja Świdnican rauhankirkot sijainti Puolan kartalla. 1=Jawor, 2=Świdnica.
Vladimir Puriškevitš

Vladimir Puriškevitš
Vladimir Mitrofanovitš Puriškevitš (ven. Влади́мир Митрофа́нович Пуришке́вич, 12. elokuuta 1870 Kišinjov – helmikuu 1920 Novorossijsk, Venäjä) oli venäläinen poliitikko ja Venäjän toisen, kolmannen ja neljännen valtakunnanduuman jäsen Bessarabian kuvernementista ennen vallankumousta. Hän oli köyhää aatelista syntyperää. Puriškevitš oli äärioikeistoa edustava monarkisti.
Vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen hän perusti mustasotnialaisen Venäjän kansan liiton, joka ajoi Venäjän yhtenäisyyttä ja jakamattomuutta ja itsevaltiuden säilyttämistä. Vuonna 1908 se erosi Arkkienkeli Mikaelin liitoksi. Puriškevitš tuli tunnetuksi duumassa radikaalin monarkistisen oikeiston edustajan tunteisiin vetoavista puheistaan ja antisemitismistään. Poliittista linjaansa hän luonnehti ”Minua oikeammalla on vain seinä!”.
Kun duuma kesäkuussa 1910 hyväksyi yleisvaltakunnallisen lainsäädännön ulottamisen Suomeen, Puriškevitš iloitsi latinankielisellä lausahduksella ”Finis Finlandiae!” (suom. Suomen loppu).
Ensimmäisen maailmansodan aikana Puriškevitš erosi duumasta ja hoiti sairaalajunaa rintamalla.
Puriškevitš osallistui Grigori Rasputinin murhaan ruhtinas Feliks Jusupovin ja Dmitri Pavlovitš Romanovin kanssa viimeisenä yrityksenä pelastaa tsaarinvalta. Helmikuun vallankumouksen jälkeen hän ajoi neuvostojen hajottamista ja lokakuun vallankumouksen jälkeen perusti Komitean isänmaan pelastamiseksi. Bolševikkien Tšeka kuulusteli häntä ja löysi hänen kirjeenvaihtonsa kenraali Aleksei Kaledinin kanssa, mutta vapautti hänet. Vapauttamisensa jälkeen Puriškevitš liittyi välittömästi Anton Denikinin joukkoihin Etelä-Venäjällä, jossa hän toimitti monarkistista Blagovest-lehteä. Puriškevitšin ilmoitettiin kuolleen lavantautiin Novorossijskissa.
Aiheesta muualla

Hronos.km.ru: Puriškevitš (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Yhdystie 3173

Yhdystie 3173 kulkee valtatie 12:n Tampereentie-osuudelta Hollolassa Sairakkalasta Hatsinasta Manskiveen Manskiven tienä sekä jatkaa sieltä Hollolantienä Viitailan kylän läpi päättyen seututie 317:ään. Laitialassa tien varrelle jää Laitialan kartano Vesijärven rannalla. Tie risteää yhdystie 3161:n kanssa.
Hollola
| --- | --- |
Kyliä ja paikkoja:  Hakosilta  Hankaa  Hedelmätarha  Heinlammi  Herrala  Hälvälä  Kalliola  Kirkonkylä  Kukkila  Kukonkoivu  Laitiala  Länsi-Hollola  Messilä  Miekkiö  Noitala  Okeroinen  Paimela  Pyhäniemi  Sairakkala  Salpakangas  Sarva  Tennilä  Tiirismaa  Uskila  |Vaania  Vanhatalo  Vesala  Vesikansa 
Luonto:  Hahmajärvi  Hammonjoki  Iso-Tiilijärvi  Keski-Tiilijärvi  Kiikunlähde  Kintterönsuon aarnimetsä  Kivijärvi  Kotajärvi  Kutajärvi  Kutajärven alue  Laasonpohja  Pirunpesä  Pähkinäkukkula  Riihikallio-Pilkanmäki  Sairakkalanjärvi  Tiirismaan luonnonsuojelualue  Työtjärvi  Vesijärvi  Vähä-Tiilijärvi 
Nähtävyyksiä ja tapahtumia:  Herralan kylämuseo  Hiljaisuuden huone  Hollo ja Martta  Hollolan Hirvi  Hollolan keskiaikainen kivikirkko  Hollolan keskiaikatapahtuma  Hollolan kotiseutumuseo  Hollolan kunnantupa  Hälvälän ampumarata  Kapatuosia  Laitialan kartano  Linnamäki  Messilän kartano  Pyhäniemen kartano 
Liikenne:  Herralan rautatieasema  Hollolan lentokenttä  valtatie 12  kantatie 54  seututie 296  yhdystie 2955  yhdystie 2956  yhdystie 3173  Launeen tie 
Muuta:  Camping Messilä  Hollolan kunnanvaltuusto  Hollolan lukio  Hollolan seurakunta  Hollolan Sanomat  Hollolan Seutu  Hollolan vaakuna
Teivaanmäki

Teivaanmäki sijaitsee Lahdessa Jalkarannantien ja Vesijärven aseman entisen rautatien risteyksen lounaispuolella. Mäellä oli 1960- ja 1970-luvulla erittäin suosittu tanssilava, joka aloitti toimintansa 1947 ja lopetti elokuussa 2002. Teivaanmäeltä on erittäin hyvät näköalat Vesijärven satamaan ja sen kaakkoispuolella olevalla alavalla kohdalla on Lahti Energian voimalaitos, missä sijaitsee yksi Lahden kaupungin vapaasti käytettävän langattoman lähiverkon Mastonetin tukiasema.
Aiheesta muualla

Teivaanmäen luonto 100 luontohelmeä -sivustolla
Lahti Energia hakee varalaitoksilleen ympäristölupia
Teivaala saa lahota rauhassa
Teivaanmäki kukkii roskia
Lehtikuusi-istuksia
Postkolonialistinen kirjallisuus

Kartta Euroopan ja USA:n siirtomaista vuodelta 1945
Postkolonialistisella kirjallisuudella tarkoitetaan kirjallisuutta ja tekstejä, jotka ovat osa kolonialistista diskurssia, tai jotka ovat syntyneet reaktiona tähän diskurssiin.  Kolonialismia on esiintynyt läpi maailmanhistorian, mutta nykyinen postkolonialistinen kirjallisuus ja kritiikki keskittyy nimenomaan  "uuden imperialismin" synnyttämiin ilmiöihin. Postkolonialistinen kirjallisuus on siis suurilta osin kirjallisuutta, joka liittyy ennen kaikkea useiden eurooppalaisten valtioiden 1800- ja 1900-luvuilla harjoittamaan siirtomaapolitiikkaan ja sen seurauksiin.
Postkolonialistiset tekstit voivat tuoda esiin erilaisuutta esimerkiksi tapahtumapaikan, nimien, teemojen tai kielen avulla.  Käsiteltävät teemat liittyvät usein kolonisaatioon ja sen seurauksiin sekä siirtomaan saavuttaman uuden poliittisen ja kulttuurisen itsenäisyyden tuomiin haasteisiin ja mahdollisuuksiin. Postkolonialistinen kirjallisuus tarkastelee kriittisesti myös rasistisia tai kolonialistisia piirteitä sisältävää kirjallisuutta. Uusimmissa muodoissaan postkolonialistinen kirjallisuus kyseenalaistaa myös vallitsevan postkolonialistisen diskurssin ja pyrkii avaamaan uudelleen aiempia tulkintoja aiheesta.
Postkolonialistisen kirjallisuuden kriitikot torjuvat väitteet kanonisesta länsimaisen kirjallisuuden universaalista ja yrittävät löytää rajoituksia ja puutteita länsimaisen kirjallisuuden tavassa myötäelää kulttuuristen ja etnisten rajojen ulkopuolelle. Oleellista on tutkia muiden kulttuurien kuvaamista kirjallisuudessa. Postkolonialisten kirjallisuuden kriitikot näyttävät usein miten kanoninen länsimainen kirjallisuus sivuuttaa kolonialismiin ja imperialismiin liittyviä asioita. Kritiikissä on myös kehitelty näkökulma, jossa marginaalisuutta ja ulkopuolisuutta tarkastellaan voimavaroina ja mahdollisen muutoksen luojina.
Historiaa

Postkolonialistinen kritiikki muodostui selkeäksi omaksi alakseen vasta 1990-luvulla.  Sen muodostumiseen vaikuttaineita tekstejä kuitenkin kirjoitettiin jo aikaisemmin. Postkolonialistisen kritiikin juuret johtavat Frantz Fanonin 1961 ilmestyneeseen teokseen Les Damnés de la Terre suom. Sorron yöstä), joka käsittelee Algerian pyrkimystä itsenäistyä Ranskan alaisuudesta. Erityisenä pohdinnan kohteena on kolonialismin vaikutus koko kansan psyykeen ja tämän aiheuttavat ongelmat siirtomaavallasta vapautumiselle.
Fanonin annettua alkusysäyksen postkolonialistiselle kritiikille alkoi aiheesta vähitellen ilmestyä kirjallisuutta. Yhtenä alan perusteoksena pidetään Edward Saidin kirjaa 'Orientalismi' (alkuteos 1978, suomennos 2011). Teoksessaan Said tarkastelee Foucaultin  diskurssin käsitteen kautta tapoja, joilla länsimaisen kulttuurin sisällä rakennetaan käsityksiä ja näkemyksiä Aasian ja Lähi-idän kulttuureista.  Saidin mukaan länsimainen käsitys Idästä perustuu toiseuteen: itämaisten kulttuureiden nähdään muodostuvan kaikista niistä ominaisuuksista, joita ei itsessä haluta tiedostaa. Toinen on 'itseen' verrattuna aina alempiarvoinen, mikä näkyy juuri siinä että ominaisuudet kuten laiskuus ja julmuus liitetään yksinomaan toiseuteen. Näin Saidin teos tuo tehokkaasti esille universaaleiksi ajateltujen käsitysten eurosentrisyyden.
Käänteentekevyydestään huolimatta Saidin Orientalism sai osakseen myös arvostelua. Yksi suurimmista arvostelun kohteista oli se, että Said keskittyi länsimaiseen kirjallisuuteen, eikä tuonut lainkaan esille, millä tavoin kolonisoidut kansat ovat itse esittäneet itseään kirjallisuudessa.Postkolonialistinen kirjallisuus on sittemmin pyrkinyt irti länsimaisen kaanonin vaikutusvallasta ja keskittynyt enemmän kolonisoitujen omaan ääneen (myös Said on myöhemmässä tuotannossaan laajentanut näkemystään tähän suuntaan, esimerkiksi kirjassa Culture and Imperialism, 1993). Nykyään näkökulma on siis marginaalista keskustaan päin.
Kritiikkiä

Postkolonialismin ja näin ollen myös postkolonialistiseksi luettavan kirjallisuuden määrittely on vaikeaa ja kriitikoilla onkin aiheesta ristiriitaisia näkemyksiä. Yksi suurista kysymyksistä on, mistä postkolonialismi alkaa ja mihin se päättyy. Tavallisesti postkolonialistiseksi käsitetään kirjallisuus, jota tuotetaan siirtomaavallasta vapautuneissa maissa. Toisinaan sillä kuitenkin tarkoitetaan kirjallisuutta, joka on syntynyt kolonialismin alettua, jolloin käsite sisältää niin kolonialismin aikaisen kuin sen jälkeisenkin kirjallisuuden. Postkolonialismin alkupisteen määrittelyäkin vaikeampaa lienee määritellä sen loppuminen: koska voidaan katsoa maan olevan vapaa kolonialismin jäljistä, eli koska se lakkaa olemasta postkolonialistinen?
Kriitikoilla on usein tapana tehdä yleistyksiä postkolonialismista jonkin tietyn alueen tai ajanjakson erityistuntemuksen perusteella, mikä johtaa yksipuoliseen ja suppeaan käsitykseen aiheesta. Todellisuudessa kolonialismi on toteutunut niin monessa muodossa eri paikoissa ja eri ajanjaksoina, ettei mikään yksittäinen tapaus voi antaa kokonaiskuvaa tapahtuneesta. Yleistyksillä kavennetaan näkemystä siitä, mitkä alueet voidaan lukea postkolonialistisiksi.  Tästä hyvänä esimerkkinä toimii edellä mainittujen Kanadan ja Australian lisäksi vaikkapa Irlanti, jota ei useinkaan mielletä postkolonialistiseksi maaksi. Kuitenkin se on monessa mielessä ollut samassa asemassa kuin muutkin Englannin siirtomaat.
Helen Pluckrose ja James Lindsay ovat kuvanneet postkoloniaalisen teorian kehitystä ja esittäneet teoriaa koskevaa kritiikkiä teoksessaan Cynical theories (2020). Pluckrose ja Lindsay katsovat, että postkolonialismin teoreetikot sivuuttavat yhteiskunnalliset ja taloudelliset olot eri maissa ja keskittyvät puhetapoihin. Niitä eritellessään he itse syyllistyvät ennakkoluuloiseen essentialismiin luodessaan kuvaa läntisestä "orientalismista". Vaikka kolonialistinen puhetapa oli rasistista, kyse on menneen ajan ilmiöistä. Kun lännen kolonialistinen puhetapa on korvautunut liberaalilla tasa-arvolla, postkolonialistinen teoria katsoo, että läntinen rationaalisuus ja tiede ovat tapoja marginalisoida muut kulttuurit. Sen takia läntinen tietämisen tapa täytyy purkaa ja korvata muilla, jotta voitaisiin päästä tasa-arvoisempiin valtasuhteisiin. Näin postkolonialistinen teoria todellisuudessa uusintaa vanhaa vastakkainasettelua kääntäen vain asetelman ylösalaisin.
Postkolonialistinen näkökulma Suomessa

Vaikka Suomi ei kuulukaan postkolonialistisiin valtioihin, on myös Suomessa sovellettu postkolonialistista kritiikkiä muun muassa kirjallisuudentutkimuksessa. Postkolonialistista teoriaa on käytetty valtasuhteiden analysointiin; esimerkiksi marginaalisuuden suhdetta keskustaan voidaan käsitellä muissakin kuin siirtomaiden asiayhteydessä. Suomalaisten yhteys ruotsalaisiin ja venäläisiin ja toisaalta myös saamelaisiin ovat suhteita, jotka ovat suoremmin verrattavissa perinteisen postkolonialismin teemoihin. Samoin postkolonialistisesta näkökulmasta on mahdollista lähestyä esimerkiksi pohjoisen etelän suhdetta Suomessa. Näin on tehnyt Pentti Haanpään, Timo K. Mukan ja Rosa Liksomin tuotantoa postkolonialistisesta näkökulmasta tutkinut suomalainen maantieteilijä Juha Ridanpää.
Kirjallisuutta

Bill Ashcroft, Gareth Griffits ja Helen Tiffin, The Empire Writes Back, 2002
Peter Barry, Beginning Theory, 2002
Paul Brians, "Postcolonial Literature": Problems with the Term, http://www.wsu.edu/~brians/anglophone/postcolonial.html (Arkistoitu – Internet Archive), 2006
Frantz Fanon, The Wretched of the Earth, 1961
Graham Huggan: Australian literature : postcolonialism, racism, transnationalism, 2007
Declan Kiberd, Inventing Ireland, 1995
Joel Kuortti, Mikko Lehtonen & Olli Löytty (toim.): Kolonialismin jäljet. Keskustat, periferiat ja Suomi., 2007
Ania Loomba, Colonialism/Postcolonialism, 1998
Pluckrose, Helen ja Lindsay, James: Cynical Theories: How Activist Scholarship Made Everything About Race, Gender, and Identity—and Why This Harms Everybody.  Swift, 2020.  ISBN 978-1-80-075004-3  (englanniksi)
Ridanpää, Juha: Kuvitteellinen Pohjoinen. Maantiede, kirjallisuus ja postkoloniaalinen kritiikki.  (Nordia Geographical Publications volume 34:2. Väitöskirja. Oulun yliopisto)  Oulu:  Pohjois-Suomen maantieteellinen seura, 2005.
Edward Said, Culture and Imperialism, 1993
Things Fall Apart
Ivan Golitsyn

Ivan Jurjevitš Golitsyn (ven. Иван Юрьевич Голицын; k. 1583) oli venäläinen ruhtinas, kuvernööri, pajari, päämies ja voivodi Venäjän tsaari Iivana Julman aikana.
Perhe

Ivan Jurjevitš Golitsyn syntyi aristokraattiseen Golitsyn-ruhtinassukuun. Golitsyn oli ruhtinas Juri Mihailovitš Bulgakov-Golitsynin ja Ksenija Golitsynin poika.
Ivanin vaimo oli Irina Ivanovitš Mstislavskaja. Pariskunta sai viisi lasta: Andrei, Ivan, Jelena, Marfa ja Jevdokija.
Ruhtinatar Jevdokija avioitui pajari Aleksandr Romanovin kanssa, joka oli Venäjän tsaari Mikael Romanovin setä.
Ruhtinatar Jelena avioitui pajari Gregori Mihailovitš Aminevin kanssa. Heidän poikansa on Aminoff-suvun kantaisä Fjodor Grigorjevitš Aminov.
Ura

Golitsyn osalistui taisteluihin Kolyvan alueella, joka sijaitsee Novosibirskin alueella Etelä-Siperiassa. Golitsyn johti pajareiden lapsista koostunutta joukko-osastoa, joka kuului hallitsijan rykmenttiin. Golitsyn johti samaa joukko-osastoa taisteluissa Ruotsia vastaan. Golitsyn osallistui sotaan tataareja vastaan Kolomnassa ja Tulassa. Hänet ylennettiin Tulan kuvernööriksi vuonna 1566. Vuonna 1568 hänet siirrettiin suuren rykmentin varakuvernööriksi. Rykmentti taisteli Krimin kaanikuntaa vastaan. Hänet siirrettiin takaisin Tulan kuvernööriksi vuonna 1570. Vuonna 1572 hänet siirrettiin Permin kuvernööriksi. Vuonna 1573 hänet ylennettin kaartin rykmentin kuvernööriksi.Golitsyn korotettiin pajarin arvoon vuonna 1574. Vuonna 1575 hänet ylettiin suuren rykmentin komentajaksi Serpukhovissa. Vuonna 1577 hänestä tuli suuren rykmentin kuvernööri Kalugassa. Hän oli Novgorodin voivodi vuonna 1580 ja myöhemmin Pihkovan voivodi. Golitsyn toimi viimeisinä vuosinaan Novgorodin kuvernöörinä.
Kukkila

Kukkila on Hollolan kunnassa Vesijärven rannalla sijaitseva kylä. Sen läpi kulkee valtatie 24. Kukkilassa sijaitsevassa Isosaaressa on Pähkinäkukkula, ja siellä kasvaa pähkinäpensaita.