Physical Graffiti
Työstö

Albumin sessioiden oli tarkoitus alkaa marraskuussa 1973, mutta basisti–kosketinsoittaja John Paul Jonesin sairastuttua niitä lykättiin seuraavan vuoden alkuun. Levyn äänitykset suoritettiin nyt jo kolmannen kerran Headley Grangen maatalossa. Mukaan otettiin tällä kertaa Ronnie Lanen omistama liikkuva studio, sillä se oli halvempi kuin aiemmin käytetty The Rolling Stonesin vastaava. Äänittäjänä toimi Ron Nevison. John Paul Jones oli ollut aiemmin jopa aikeissa lähteä yhtyeestä, mutta oli jälleen mukana, tosin hieman levottomin mielin tuntiessaan yhtyeen muiden jäsenten arvaamattoman käytöksen. Manageri Peter Grant kompensoi tilannetta käskien kiertuemanageri Peter Colen varata yhtyeen jäsenille hotellihuoneet läheisestä, ylellisestä Frencham Ponds -hotellista. Kitaristi Jimmy Page majoittui kuitenkin Headley Grangeen.
Uudet kappaleet saatiin nauhalle nopeasti ja verrattain vaivattomasti. Valtaosa kappaleista saatiin nauhalle parilla otolla. Eräässä vaiheessa sessiot tosin keskeytyivät useaksi viikoksi, kun yhtyeen Peppy-niminen roudari oli ajanut rumpali John Bonhamin BMW:n päin seinää. Uusia kappaleita olivat ”Custard Pie”, ”In My Time of Dying”, ”Trampled Under Foot”, ”Kashmir”, ”In the Light”, ”Ten Years Gone”, ”The Wanton Song” ja ”Sick Again”. Lopullisia päällekkäissoittoja ja miksauksia varten oli varattu toukokuuksi aikaa Lontoon Olympic-studiolta. Kahdeksan uuden kappaleen ympärille päätettiin kuitenkin ruveta rakentamaan suurempaa kokonaisuutta. Niinpä mukaan otettiin arkistoista myös vanhempia kappaleita. ”The Rover”, ”Houses of the Holy” ja ”Black Country Woman” olivat peräisin Houses of the Holy -albumin sessioista vuodelta 1972. ”Down by the Seaside” oli nauhoitettu Led Zeppelin IV -levyä silmällä pitäen joulukuussa 1970. ”Night Flight” ja ”Boogie with Stu” olivat puolestaan äänitetty tammikuussa 1971, kun taas ”Bron-Yr-Aur” oli peräisin Led Zeppelin III -albumin sessioista kesäkuulta 1970.
»Hetkittäin se oli musiikillista neroutta (...) Yhteenkuuluvuuden tunne paistoi kaikesta, kun aloitin Zeppelinin tiimissä. Välillä työ ei tosin edennyt mihinkään. Toimme taloon maatilan eläimiä, ammuimme raketteja ja muuta älytöntä.» 
(Benji LeFevre, ääniteknikko.)
Materiaalia oli kasassa tupla-albumiin, jollaisesta Jimmy Page oli aina haaveillut. Syitä sellaisen julkaisemiseen oli useita. Ensinnäkin pidettiin hyvänä asiana, että arkistot saatiin tyhjennettyä julkaisemattomista kappaleista. Bonusmateriaali tai levyboksit olivat vielä tuntemattomia ilmiöitä, joten sessioista ylijäävän materiaalin kohtalona oli joko hävittäminen tai vähintään unohtuminen. Vieläkin suurempi syy oli se, että yhtye halusi näpäyttää niitä, jotka olivat kyseenalaistaneet yhtyeen edellisen Houses of the Holy -albumin. Lähtökohta oli siten sama kuin Led Zeppelin IV -albumia työstettäessä: arvostelijat haluttiin hiljentää kertaiskulla. Kaiken lisäksi tuohon aikaan tupla-albumi oli rockyhtyeelle statussymboleista merkittävin. Sellaisen julkaisemista pidettiin yhtä isona asiana kuin omaa levy-yhtiötä, minkä olivat todistaneet etenkin The Beatles (Valkoinen tupla), Bob Dylan (Blonde on Blonde), The Rolling Stones (Exile on Main St.), Jimi Hendrix (Electric Ladyland) ja The Who (Tommy ja Quadrophenia). Kaikista näistä albumeista oli muodostunut tekijöidensä levytyshistorian merkkipaaluja, ja parhaimmillaan uraa määrittäviä kokonaisuuksia. Kyse oli myös muoti-ilmiöstä, sillä esimerkiksi Genesis, Yes ja Elton John olivat kukin julkaisseet viimeisen kahden vuoden aikana kaksoisalbumin.