stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Väinö Tanner
Väinö Tanner ja Risto Ryti

Väinö Tanner ja Risto Ryti tapasivat ensimmäisen kerran eduskunnassa vuonna 1919. Miehet löysivät heti yhteisen sävelen talouspolitiikassa, ja eduskunnan pankkivaltuusmiehenä Tanner oli sekä ehdottamassa että valitsemassa Rytiä Suomen Pankin pääjohtajaksi vuonna 1923. Lisäksi Tanner johdatti sosialidemokraatit Rytin taakse vuoden 1925 presidentinvaalin ratkaisevassa äänestyksessä huolimatta siitä, että Ryti suhtautui kylmästi sosialidemokraateille tärkeään punavankien armahtamiseen. Vaikka Tanner ja Ryti sijoittuivat poliittisella värikartalla eri puolille, heitä yhdistivät monet asiat. Molemmat olivat suorittaneet ylemmän oikeustutkinnon – Ryti 1909, Tanner kaksi vuotta myöhemmin – ja molemmat olivat luonteeltaan kuivahkoja asiapoliitikkoja, jotka pystyivät tekemään vaikeita ratkaisuja ilman suuria tunteiluja. Ulkopoliittisesti kummankin katse suuntautui länteen, ei itään. Molemmilla oli hyvä kielitaito, josta oli hyötyä varsinkin sotavuosina, ja molemmilla oli samantapainen sarkastinen huumorintaju. Suuri merkitys oli myös molemminpuolisella työtapojen – ja myös inhimillisten heikkouksien – tuntemuksella; Tanner tiedosti Rytin sisäänpäin kääntyneen viileyden ja Ryti Tannerin särmikkyyden.
1930-luvun alun laman aikana Tanner, joka oli eduskunnan pankkivaltuusmiesten puheenjohtaja, tuki Risto Rytin johtamaa tiukkaa talouspolitiikkaa. Suomen talouden kasvu oli pysähtynyt ja kääntynyt laskuun jo vuonna 1928, mikä johtui rakennustoiminnan ylikuumentumisesta, sahatavaran viennin arvon laskusta ja huonosta viljasadosta. Syksyllä 1929 New Yorkin pörssi romahti, maailmantalouden perusteet alkoivat järkkyä, ja Suomessa talouden taantuma muuttui lamaksi. Rytin linja synnytti erityisen suurta vastustusta maatalousväestön keskuudessa, sillä tuolloin noin 60 prosenttia suomalaisista sai toimeentulonsa maa- ja metsätaloudesta. Rytin ensisijaisena tavoitteena oli kuitenkin luottamuksen saavuttaminen kansainvälisillä rahamarkkinoilla, sillä hänen käsityksensä mukaan Suomi ei nuorena itsenäisenä valtiona ja verisen sisällissodan kokeneena maana ollut kovin houkutteleva luotonannon tai ulkomaisten investointien kohde. Tanner toimi Rytin suojakilpenä vasemmiston suuntaan, sillä työläisillä ei juuri ollut pankkilainoja eikä heitä siten kiinnostanut maanviljelijöiden taistelu korkeita korkoja vastaan. Palkansaajien edun mukaista oli, että rahan arvo pysyi vakaana ja hinnat alenivat. Tukemalla Rytin rahapolitiikkaa Tanner luotsasi työväenliikettä kansallisen yhteistyön suuntaan, ja hänen ohjauksessaan SDP:sta tuli pohjoismaisen mallin mukainen reformistinen parlamentaarinen puolue. Sosialismi säilyi puolueen periaateohjelmassa, mutta käytännössä pyrittiin työväestön aseman parantamiseen porvarillisen yhteiskuntajärjestelmän puitteissa.
Tanner, Lapuan liike ja IKL

1930-luvun alun sisäpoliittisen kuohunnan aikana Tanner nousi yhdeksi Lapuan liikkeen voimakkaimmista vastustajista. Hänen johdollaan SDP pyrki torjumaan ns. kommunistilakien hyväksymisen eduskunnassa siinä kuitenkaan onnistumatta. Vasemmistolaisten pahoinpitelyt ja kyyditykset yleistyivät, ja viranomaiset katsoivat laittomuuksia läpi sormiensa, kunnes presidentti K. J. Ståhlbergin ja eduskunnan puhemiehen Väinö Hakkilan kyyditykset avasivat kansalaisten silmät. Lapuan liike lakkautettiin Mäntsälän kapinan jälkeen oikeuden päätöksellä, mutta sen seuraajaksi perustettiin Isänmaallinen kansanliike (IKL). Eräässä tuolloisessa puheessaan Tanner sanoi, että jo IKL:n nimeen sisältyi kaksi valhetta: liike ei ollut isänmaallinen eikä se ollut kansanliike.
SDP:n asettumiseen pohjoismaisen parlamentarismin kannalle vaikuttivat suuressa määrin puolueeseen poliittisen kentän äärilaidoilta kohdistuneet paineet. Komintern oli julistanut sosialidemokraatit sosiaalifasisteiksi ja kommunistien pääviholliseksi, minkä vuoksi yhteistyö äärivasemmiston kanssa oli mahdottomuus. Toisaalta marxilaisuuden ja osittain myös parlamentarismin vastainen äärioikeisto pakotti sosialidemokraatit hakemaan suojaa demokratiasta. Samaan aikaan maatalousväestön koettelemukset vieroittivat Maalaisliittoa yhteistyöstä oikeiston kanssa ja kypsyttivät sovintoa SDP:n ja Maalaisliiton kesken.
Vuoden 1936 keväällä Tannerilla diagnosoitiin peräsuolisyöpä, joka leikattiin Tukholman Karoliinisessa instituutissa ja hänelle tehtiin suoliavanne.
Vuoden 1937 presidentinvaalissa Tanner oli SDP:n presidenttiehdokkaana ja sai vaalin ensimmäisellä kierroksella 95 valitsijamiestä. SDP:n päätavoitteena oli kuitenkin presidentti P. E. Svinhufvudin uudelleenvalinnan torjuminen, ja niinpä puolue tuki toisella kierroksella Maalaisliiton ehdokasta, pääministeri Kyösti Kalliota, joka valittiinkin uudeksi presidentiksi. Vaalin tulos avasi tien Suomen ensimmäinen punamultahallituksen eli Maalaisliiton ja sosialidemokraattien yhteishallituksen muodostamiselle. Tanner tuli professori Aimo Cajanderin johdolla muodostetun hallituksen valtiovarainministeriksi.
Paluu politiikkaan

Heinäkuun 1951 eduskuntavaaleihin saivat jälleen asettua ehdokkaiksi ne, joiden ehdokkuus oli vuoden 1945 vaaleissa estetty, ja koko vaalien yksittäisistä ehdokkaista Tanner nousi päätähdeksi. Vaalien edellä keväällä 1951 Kekkosen hallituksen ulkoministeri Åke Gartz vaati SDP:n puheenjohtajaa Emil Skogia estämään Tannerin paluun eduskuntaan. Tähän Skog vastasi tuohtuneena, että jos nyt estetään Tannerin ehdokkuus ulkopoliittisista syistä, seuraavissa vaaleissa voitaisiin estää kenen tahansa muun ehdokkuus mistä syistä tahansa.
Ennen vuoden 1956 presidentinvaalia pidetyssä SDP:n puoluekokouksessa kesäkuussa 1955 suoritettiin salainen koeäänestys puolueen presidenttiehdokkaasta. Tanneria pidettiin puolueväen keskuudessa parhaana ajateltavissa olleena ehdokkaana – lukuun ottamatta ulkopoliittisia syitä. Äänestyksessä eduskunnan puhemies K.-A. Fagerholm voitti Tannerin yhdellä äänellä, minkä jälkeen Fagerholm valittiin yksimielisesti SDP:n presidenttiehdokkaaksi.
Huhtikuussa 1957 pidettiin SDP:n ylimääräinen puoluekokous, johon puoluesihteeri Väinö Leskisen johtama puolueen asevelisiipi oli suostutellut Tannerin puheenjohtajaehdokkaaksi. Äänestyksessä Tanner voitti vastaehdokkaansa K.-A. Fagerholmin yhdellä äänellä. Tannerin valinta puheenjohtajaksi kiihdytti osaltaan SDP:n hajaannusta ja TPSL:n syntyä. Kahtiajako ulottui myös ammattiyhdistysliikkeeseen, kun Niilo Wällärin johtama Merimies-Unioni erosi SAK:sta ja SAK erotti tannerilaisen pääsihteerinsä Olavi Lindblomin.
Viimeisen kerran Tanner valittiin SDP:n puheenjohtajaksi vuoden 1960 puoluekokouksessa. Tanner katsoi, että puolue oli ajettu tahallaan hajalle ja toivoi sen eheytymistä. Yhdessä TPSL:n puheenjohtajan Emil Skogin ja vanhan toverinsa Arvo Tuomisen kanssa Tanner laati sovintoesityksen, jonka leskisläisten hallitsema SDP:n puoluetoimikunta kuitenkin torjui. Tanner luopui eduskuntapaikastaan 1962 ja puolueen puheenjohtajuudesta 1963. Tanner oli viimeinen eduskuntatyössä mukana ollut ensimmäisen, vuonna 1907 valitun eduskunnan jäsen. Tanner on ainoa poliitikko, joka on toiminut kansanedustajana seitsemällä eri vuosikymmenellä.
SDP:n suhteet vuonna 1956 presidentiksi valittuun Urho Kekkoseen tulehtuivat Tannerin uuden tulemisen myötä entisestään, ja puolue pysyi enemmän tai vähemmän sisäpoliittisesti paitsiossa aina Tannerin luopumiseen asti vuonna 1963. Eripuran taustalla oli ennen muuta ulkopolitiikka. Tanner oli sodan jälkeen omaksutun idänpolitiikan, Paasikiven-Kekkosen linjan, ankara vastustaja, eikä Kekkonen poliitikkona nauttinut sanottavasti Tannerin luottamusta. Miesten välinen eripura ulottui alun perin jo jatkosodan loppuvuosiin, jolloin Kekkonen aloitti ulkopoliittisen uudelleenorientoitumisensa. Kekkosen ja Tannerin välisestä kaunasta kertoo jotain se, että Tannerin kuoltua vuonna 1966 Kekkonen jätti osallistumatta hänen hautajaisiinsa hiihtomatkan vuoksi. Pitkän linjan parlamentaarikon siunaustilaisuudessa tasavallan presidenttiä edustivat ainoastaan adjutantti ja seppele.
Huomionosoituksia

Väinö Tannerin muistomerkki Tannerin portti sijaitsee Helsingissä Sörnäisissä. Kuvanveistäjä Kari Juvan toteuttama muistomerkki on pystytetty vuonna 1985. Vuonna 2006 Porin Itäpuistossa paljastettiin Juvan tekemä Tannerin muistoreliefi. Tanner työskenteli Porissa ilmestyneen Sosialidemokraatin toimittajana vuosina 1906–1907.
Tanner asui puolisonsa Linda Tannerin kanssa Espoon Henttaalla Lillhemtin tilalla vuosina 1917–1923. Linda Tannerin mukaan on Henttaalla entisen kotitilan lähetty nimetty Linda Tannerin kuja ja polku. Valtuustoaloitteen jälkeen Linda Tannerin polku uudelleen nimettiin Väinö Tannerin poluksi (Väinö Tanners stig).
Vantaan Pakkalassa on Tannerin mukaan nimetty Väinö Tannerin tie. Helsingin Sörnäisissä on palloilukenttä Väinö Tannerin kenttä (ent. Haapaniemen kenttä).
Kirjallisuutta

Kuin kallioon hakattu – Väinö Tannerin juhlakirja, Tammi 1956
Yrjö Soini: Kuin Pietari hiilivalkealla, Otava 1956
Yrjö Soini: Toinen näytös – entä kolmas?, Karisto 1968
Jaakko Paavolainen: Nuori Tanner 1, menestyvä sosialisti: elämäkerta vuoteen 1911, Jaakko Paavolainen. Tammi, 1977 ISBN 951-30-3258-2
Jaakko Paavolainen: Väinö Tanner 2, senaattori ja rauhantekijä: elämäkerta vuosilta 1912–1923, Tammi, 1979 ISBN 951-30-4991-4
Jaakko Paavolainen: Väinö Tanner 3, sillanrakentaja: elämäkerta vuosilta 1924–1936, Tammi, 1984 ISBN 951-30-5937-5
Jaakko Paavolainen: Väinö Tanner 4, patriootti: elämäkerta vuosilta 1937–1966, Tammi, 1989 ISBN 951-30-9184-8
Risto Niku: Kahdeksan tuomittua miestä: sotasyyllisten vankilavuodet, Edita 2005 ISBN 951-37-4410-8
Lasse Lehtinen & Hannu Rautkallio: Kansakunnan sijaiskärsijät: sotasyyllisyys uudelleen arvioituna, WSOY, 2005 ISBN 951-0-30797-1
Väinö Tannerin unohdetut päiväkirjat 1943–1944, Hannu Rautkallio toim. & Lasse Lehtinen esipuhe ja artikkeli, Paasilinna, 2011 ISBN 978-952-5856-48-4
Lasse Lehtinen: Väinö Tanner, itsenäisen Suomen mies, Otava, 2017 ISBN 978-951-1-30730-3
Fagerholm, K-A.: Puhemiehen ääni. S. 308-315. Tammi, 1977. ISBN 951-30-3980-3.
Tephrocactus

| Tephrocactus |
| --- | --- |
 Tephrocactus articulatus.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  versokasvit Embryophyta
Alakaari::  putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Opuntioideae
Suku::  Tephrocactus  Lem. (1868)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tephrocactus on kuusilajinen kaktuskasvisuku. Tieteellisen nimen taustalla on kreikankielen sana, joka tarkoittaa tuhkaa. Sillä viitataan joidenkin lajien tuhkanharmaaseen varren väriin. Läheisin suku on Cumulopuntia.
Tuntomerkit

Kasvit ovat pienikokoisia, pensasmaisia ja haaroittuvat varren kärjestä tai sen läheltä. Haarat sijaitsevat pystysuorissa riveissä. Varren nivelet ovat lieriömäisiä tai vastapuikeita. Lehdet ovat pieniä, liereitä ja varhain karisevia. Areolit ovat vajonneet ahdassuisiin onteloihin, ja niissä on karvoja, glokidioita ja piikkejä. Kukat sijaitsevat varren kärjessä ja ovat valkoisia, vaaleanpunertavia, keltaisia tai punaisia. Hedelmä on kuiva, avautuva ja sen pinnalla on glokidioita. Siemenet ovat hyvin erikoistuneita, väriltään kellertäviä tai ruskeita, kooltaan vaihtelevia, sivuilta litistyneitä. Niissä on sileä siemenvaippa, mikä on poikkeuksellista alaheimossa Opuntioideae, ja vahvasti esiintyöntyvä vyömäinen muodostuma, joka koostuu ohutseinäisistä soluista.
Levinneisyys

Suku kasvaa Argentiinassa lukuun ottamatta sen eteläisiä osia.
Lajit

Suvun kuusi lajia ovat:
Tephrocactus alexanderii
Tephrocactus aoracanthus
Tephrocactus articulatus
Tephrocactus geometricus
Tephrocactus molinensis
Tephrocactus weberi
Aiheesta muualla

Cacti Guide.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q137122  Wikispecies: Tephrocactus  BioLib: 400653  CoL: 7TWC  EoL: 5196322  EPPO: 1TPKG  FNA: 132451  GBIF: 7280697  GRIN: 16733  iNaturalist: 186781  IPNI: 30003379-2  IRMNG: 1065728  ITIS: 906976  NCBI: 308217  Open Tree of Life: 544806  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30003379-2  Tropicos: 40011131  WFO: wfo-4000037772
Władysław Tarnowski

| Władysław Tarnowski |
| --- | --- |
 Maurycy Gottliebn maalaama muotokuva 41-vuotiaasta Władysław Tarnowskista vuodelta 1877.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1836 Wróblewice, Itävallan keisarikunta
Kuollut: 19. huhtikuuta 1878 (41 vuotta) Hän kuoli laivalla, lähellä San Franciscoa, Yhdysvallat
Ammatti:  säveltäjä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Ernest Buława, Ladislaus Tarnowski, Ladislas Tarnowski
Tyylilajit:  romantiikka
Soittimet:  piano
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Władysław Tarnowski Sill klingt das Glocklein durch Felder
Władysław Tarnowski (4. kesäkuuta 1836 Wróblewice – 19. huhtikuuta 1878 laivalla lähellä San Franciscoa) oli puolalainen säveltäjä ja pianovirtuoosi; romantiikan ajan runoilija ja näytelmäkirjailija.
Sukutausta ja perhe

Władysław Tarnowskin isä kreivi Walerian Spycymir Tarnowski (1811–1861) oli maanomistaja. Walerian Tarnowski meni vuonna 1835 naimisiin Ernestyna Tarnowskan (1808–1840) kanssa. He saivat kolme lasta, kaksi poikaa ja yhden tytön: Władysław (4. kesäkuuta 1836 – 19. huhtikuuta 1878), Stanisław (1838–1909) ja Maria Józefa (1840–1938).
Sukutausta ja perhe > Lapsuus ja nuoruus

Władysław Tarnowski syntyi Wróblewicen kartanossa 4. kesäkuuta 1878. Varhaislapsuutensa Władysław vietti pääasiassa Wróblewicessä. Władysław oli yksi harvoista musiikin lapsineroista , ja lyhyen elämänsä aikana hän ehti säveltää runsaasti pianosävellyksiä. Häntä opetti aluksi yksityinen kotiopettajatar ja paikallinen urkuri. Tarnowski opiskeli Jagellon yliopistossa vuosina 1851–1857, ja valmistui sieltä 1857. Myöhemmin hän opiskeli konservatoriossa Pariisissa vuoteen 1863.
Teosluettelo > Musiikkikoostumukset

(Yleensä ilman opuslukua)
Teosluettelo > Musiikkikoostumukset > Pianokappaleet

Trois Mazurkas pour Piano, noin 1870.
Chart sans paroles, 1870.
Valse-poeme, 1870.
Fantazie-Impromptu
Impromptu „L’adieu de l’artiste”, noin 1870.
Souvenir de la Canée,1870.
Polonez dla Teofila Lenartowicza, 1872
Grande polonaise quasi rapsodie symphonique composée et dediée à son ami T. Lenartowicz, 1874.
Sonate à son ami Br. Zawadzki, noin 1875.
Extases au Bosphor, fantasie rapsodie sur les melodies orientales, op. 10, noin 1875.
Marsz żałobny z osobnej całości symfonicznej poświęcony pamięci Augusta Bielowskiego, 1876.
Ave Maria, 1876.
Pensée funebre.
Andantino pensieroso, 1878 (julkaistu postuumisti).
Teosluettelo > Musiikkikoostumukset > Pianokappaleet > Nocturnesia

Nocturne dédié à sa soeur Marie,
Nuit sombre.
Nuit claire.
Teosluettelo > Musiikkikoostumukset > Kamarimusiikki

Quatour Re-majeur pour Deur Violons, Viola et Violonceller, 1874.
Fantaisie quasi Sonate.
Souvenir d’un ange, noin 1876.
Teosluettelo > Musiikkikoostumukset > Orkesteriteoksia

Symfonia d’un drammo d’amore, 1871.
Karlińscy, 1874.
Joanna Grey, 1875.
Achmed oder der Pilger der Liebe tai Achmed, czyli pielgrzym miłości, (ooppera), 1875.
Teosluettelo > Musiikkikoostumukset > Laulut

A kto chce rozkoszy użyć, tai Jak to na wojence ładnie, 1863, (runo: Władysław Tarnowski).
Herangedämmert kam der Abend, (runo: Heinrich Heine).
Die Perle, (runo: Władysław Tarnowski).
Die Schwalben, (runo: Władysław Tarnowski).
Im Traum sah ich das Lieben, (runo: Heinrich Heine).
Ich sank verweint in sanften Schlummer tai Widzenie, (runo: Władysław Tarnowski).
Neig, o Schöne Knospe, (runo: Mirza-Schaffy Vazeh).
Kennst du die Rosen, noin 1870, (runo: Władysław Tarnowski).
Du Buch mit sieben Siegeln, noin 1870, (runo: Ludwig Foglár).
Ob du nun Ruhst, noin 1870, (runo: Ludwig Foglár).
Klänge Und Schmerzen, noin 1870, (runo: Robert Hamerling).
Nächtliche Regung, noin 1870, (runo: Robert Hamerling).
Strofa dello Strozzi e la risposttadi Michalangelo, (runo: Filippo Strozzi ja Michelangelo).
Au soleil couchant, (runo: Victor Hugo), 1873.
Still klingt das Glöcklein durch Felder, tai Dźwięczy głos dzwonka przez pole, 1874, (runo: Władysław Tarnowski).
Alpuhara, 1877, (runo: Adam Mickiewicz).
Mein kahn, ennen vuotta 1878, (runo: Johann von Paümann pseudonyymi Hans Max).
Teosluettelo > Musiikkikoostumukset > Näytelmät (Tragediat)

Izaak, 1871.
Karlinscy, 1874.
Joanna Grey, 1874.
Ostatnie sądy kapturowe, 1874.
Finita la comedia, 1874.
Teosluettelo > Musiikkikoostumukset > Runokirjoja

Poezye studenta (1, 2, 3, 4, 1863-1865).
Krople czary, 1865.
Szkice helweckie i Talia, 1868.
Piołuny, 1869.
Nowe Poezye, 1872.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Władysław Tarnowski Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Tšekki  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC
Teheranin konferenssi

Vasemmalta oikealle: Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Josif Stalin, Yhdysvaltain presidentti Franklin Roosevelt ja Britannian pääministeri Winston Churchill.
Teheranin konferenssi oli Neuvostoliiton, Ison-Britannian ja Yhdysvaltain järjestämä kokous toisen maailmansodan aikana Teheranissa 28. marraskuuta – 1. joulukuuta 1943. Siihen osallistuivat Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääsihteeri Josif Stalin, Britannian pääministeri Winston Churchill ja Yhdysvaltain presidentti Franklin Roosevelt avustajineen.
Kokouksen pääaiheena oli toisen sotarintaman avaaminen Länsi-Eurooppaan. Stalin suostuikin hyökkäystoimiin itärintamalla samaan aikaan tulevan länsirintaman kanssa.
Kokouksessa määriteltiin liittoutuneiden sodantavoitteita tuleville vuosille, muun muassa operaatio Overlord eli Normandian maihinnousu. Churchillin tavoitteena oli estää Neuvostoliittoa valtaamasta koko Itä-Eurooppaa siten, että länsiliittoutuneet olisivat nousseet maihin Balkanilla ja edenneet etelästä kohti Itä-Eurooppaa, kun taas Neuvostoliitto ja Yhdysvallat pitävät tehokkaimpana Saksaan vaikuttamisen menetelmänä maihinnousua Ranskaan.
Sotilaallisten toimien ohella konferenssissa keskusteltiin poliittisista linjauksista ja rajalinjoista. Esimerkiksi Stalin toi esille Neuvostoliiton kiinnostuksen Baltiasta ja Itä-Preussiin kuuluneesta Itämeren rannikkoalueesta.
Linjauksia

Roosevelt oli valmis tiedustelemaan Neuvostoliiton kantaa brittiläisten ja yhdysvaltalaisten joukkojen tehokkaaksi käyttämiseksi. Churchill kannatti varauksin Neuvostoliiton tapaan hyökkäystä Pohjois- tai Luoteis-Ranskaan, mutta toisaalta myös operaatioita etelästä, jotka kuljetuskapasiteettivaikeuksien myötä siirtäisivät Normandian maihinnousun toteutumisajankohtaa myöhäisemmäksi, jolloin Neuvostoliitto todennäköisesti kykenisi etenemään hitaammin kohti Berliiniä. Churchill ehdotti ennen maihinnousua suoritettavaksi hyökkäystä Roomaan sen valtaamiseksi ja maihinnousua Adrianmerellä. Tarkoituksena oli lisäksi tukea Normandian maihinnousua hyökkäyksellä Etelä-Ranskasta. Näin maihinnousu olisi siirtynyt touko–kesäkuulta 1944 elokuuhun 1944.
Valtuuskunnat

Konferenssiin osallistuivat kolmen maan valtuuskunnat. Neuvostoliitosta olivat edustettuina Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin, Neuvostoliiton ulkoasiainkansankomissaari Vjatšeslav Molotov ja marsalkka Kliment Vorošilov. Isoa-Britanniaa edustivat pääministeri Winston Churchill, ulkoministeri Anthony Eden, Moskovan-suurlähettiläs Archibald Kerr, yleisesikunnan päällikkö Alan Brooke, sotamarsalkka John Dill, merivoimien komentaja Andrew Cunningham, ilmavoimien komentaja Hastings Ismay ja Britannian Moskovan-sotilasedustuston päällikkö, kenraali Geffard Martel. Yhdysvaltoja edustivat presidentti Franklin Roosevelt, erityisneuvonantaja Harry Hopkins, Moskovan-suurlähettiläs Averell Harriman, esikuntapäällikkö George Marshall, laivaston komentaja amiraali Ernest King, armeijan ilmavoimien komentaja Henry H. Arnold, maavoimien huoltopäällikkö Brehom Somerwell, presidentin esikuntapäällikkö William Leahy ja Yhdysvaltain Moskovan-sotilasedustuston päällikkö John Deane.
Päätökset

Keskeisellä sijalla konferenssissa oli keventää Neuvostoliiton taakkaa ja nopeuttaa Saksan häviötä maihinnousulla Ranskaan. Vastineeksi Neuvostoliitto lupasi hyökätä Japania vastaan osana Tyynenmeren sotaa heti, kun Saksa olisi hävinnyt Euroopassa. Yhdysvalloille Neuvostoliiton sota Itä-Aasiassa oli hyödyllinen tässä vaiheessa siksi, että Japanin tappiota voitaisiin jouduttaa. Myöhemmin tämä tavoite ei ollut Yhdysvalloille enää välttämätön, koska Japani saatettiin kukistaa uhkaamalla sitä laajamittaisella ydinaseen käytöllä, jolloin Neuvostoliiton tuki Yhdysvalloille muodostui merkityksettömäksi. Yhdysvaltain myöhemmin muuttuneesta asenteesta huolimatta Neuvostoliitto alkuperäisen lupauksensa mukaisesti hyökkäsi elokuussa Japanin hallussa pitämään Mantšuriaan. Neuvostoliitolla ja Japanilla oli elokuussa 1945 voimassa oleva, vuonna 1941 viideksi vuodeksi solmittu hyökkäämättömyyssopimus.
Sotarikolliset

Jo ennen Teheranin konferenssia, lokakuun lopulla 1943, Moskovassa oli laadittu ja hyväksytty kolmen suuren sopimus, jossa todettiin Saksan armeijan syyllistyneen miehittämillään alueilla julmuuksiin, joukkomurhiin ja teloituksiin. Siksi liittoutuneet tähdensivät, että Saksan kanssa solmittavan aseleposopimuksen jälkeen kaikki saksalaiset upseerit ja sotilaat, jotka olivat sellaisista teoista vastuussa tai niihin myötävaikuttaneet, tultaisiin lähettämään niihin maihin, joissa rikokset oli tehty, ja siellä tuomitsemaan vapautuneiden maiden uusien hallitusten toimesta näiden maiden lakien mukaisesti. Tästä julistuksesta Teheranissa keskusteltaessa Stalin esitti – Winston Churchillin saaman käsityksen mukaan ilmeisesti vakavissaan – saksalaisten upseerien joukkoteloituksia, mihin Yhdysvaltain presidentti Franklin Roosevelt ja Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov olivat näyttäneet suhtautuvan hyväksyvästi. Heti tämän kuultuaan Churchill nousi raivostuneena pöydästä ja poistui toiseen huoneeseen, jonne Stalin seurasi häntä hetken kuluttua sanoen laskeneensa leikkiä.
Suomen kysymys

Neuvostoliiton johtaja Josif Stalin ruoti Teheranin konferenssissa kovasanaisesti myös Suomelle asetettavia rauhanehtoja. Hänen mielestään Suomen poliittinen johto kuvitteli yhä Saksan voivan voittaa suursodan, ja siksi suomalaisille olisi annettava kunnollinen opetus. Suomalaisten olisi alistuttava sotakorvauksiin, jotka olisivat 50 prosenttia Neuvostoliitolle aiheutettujen vahinkojen todellisesta määrästä, ja vuoden 1940 Moskovan rauhansopimuksen mukaisten rajojen palauttamiseen voimaan. Lisäksi Neuvostoliitto voisi tarvittaessa miehittää osia Suomesta sotakorvausten maksun vakuudeksi. Toisaalta Stalin sanoi jokaisen sellaisen maan, joka on taistellut itsenäisyytensä puolesta niin urhoollisesti kuin Suomi, ansaitsevan tiettyä kunnioitusta.