stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mika Keränen

Mika Keränen (2010)
Mika Keränen (s. 24. marraskuuta 1973 Helsinki) on suomalainen kirjailija, joka on kirjoittanut lastenkirjoja viroksi ja suomeksi.
Keränen kirjoitti ylioppilaaksi Kiteen lukiosta. Hän on opiskellut Ilomantsissa ja Tartossa puutarha-alaa, mutta valmistui Tarton yliopistosta pääaineena viron kieli. Keränen on asunut Tartossa vuosina 1993–2002 ja nyt pysyvästi vuodesta 2006. Hän työskentelee virolaisen kirjallisuuden ja suomen kielen opettajana Jõgevan peruskoulussa.
Keräsen kirja Peidetud hõbedane aardelaegas (suom. Hopeinen aarrearkku, 2010) valittiin maaliskuussa 2010 Virossa edellisvuoden parhaaksi lastenkirjaksi, ja se sai Viron kulttuurirahaston kirjallisuuspalkinnon. Kaikkiaan Keränen on julkaissut 15 kirjaa, joista osa on suomennettu. Lisäksi hän on suomentanut virolaista kirjallisuutta. Hänen lastenkirjojensa pohjalta on tehty myös koko perheen seikkailuelokuva Supilinna salaselts virolais-suomalaisena yhteistuotantona. Elokuva ensiesitettiin Suomessa nimellä Soppalinnan salaseura vuonna 2016.
Teokset

Oranssi polkupyörä.  ((Varastatud oranž jalgratas, 2008), kuvitus: Marja-Liisa Plats)  Suomentanut Kaisu Lahikainen. Helsinki:  Avain, 2011.  ISBN 978-951-692-881-7
Hopeinen aarrearkku.  ((Peidetud hõbedane aardelaegas, 2009), kuvitus: Marja-Liisa Plats)  Suomentanut Kaisu Lahikainen. Helsinki:  Avain, 2010.  ISBN 978-951-692-812-1
Vana roosa maja.  (Kuvitus: Marja-Liisa Plats)  Tallinna:  Jutulind, 2010.  ISBN 978-9985-9891-9-7
Salapärane lillenäppaja.  (Kuvitus: Marja-Liisa Plats)  Tallinna:  Keropää, 2011.  ISBN 978-9949-30-074-7 Suomennos: Salaperäinen kukkavoro. Salaseura Divarin neljäs tapaus. Kuvitus: Marja-Liisa Plats. Suomentanut: Kaisu Lahikainen. Lector Kustannus, 2020. ISBN 978-952-7322-22-2.
Minu Supilinn: tõelise elu mekk.  Tartto:  Petrone Print, 2012.  ISBN 978-9949-479-83-2
Professor Must.  (Kuvitus: Marja-Liisa Plats)  Tallinna:  Keropää, 2013.  ISBN 978-9949-30-983-2
Maaliviivalla.  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40421-8
Küttepuuvargad. Kuvitus: Marja-Liisa Plats. Tallinna: Keropää, 2015.
Fantoomrattur. 2017. Suomennos: Aavepyöräilijä. Salaseura Divarin yhdeksäs tapaus. Kuvitus: Marja-Liisa Plats. Suomentanut: Kaisu Lahikainen. Lector Kustannus, 2022. ISBN 978-952-7322-35-2
Soome pitsa. Kuvitus: Marja-Liisa Plats. Tallinna: Keropää, 2019. Suomennos: Koulupitsa. Salaseura Divarin kymmenes tapaus. Suomentanut: Kaisu Lahikainen. Lector Kustannus, 2020. ISBN 978 9527433850
Vanemuise väits. 2021. Suomennos: Väinämöisen veitsi. Salaseura Divarin yhdestoista tapaus. Kuvitus: Marja-Liisa Plats. Suomentanut: Kaisu Lahikainen. Lector Kustannus, 2021. ISBN 978-952-7433-38-6.
Minu Karjala: dam, di-di-dam!  Tartto:  Petrone Print, 2022.  ISBN 978-9916-678-16-9
Aiheesta muualla

Mikko Virta, "Suomalainen lastenkirjailija Mika Keränen palkittiin Virossa". Baltic Guide 4.4.2020. Viitattu 13.1.2023.
Mika Keränen Estofilia. 2018. Tallinna:  Suomen suurlähetystö. Viitattu 5.5.2018. (viroksi) (suomeksi)
Mika Keränen Suomen Nuorisokirjailijoiden nettimatrikkelissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Mari-Liis Hüvato, "Tartusoomlasel Mihkel Keral pole kiiret kuskile"[vanhentunut linkki], Postimees, 16.7.2004
Evar Post, "Froteemees Mika"[vanhentunut linkki], Pere ja Kodu, helmikuu 2008
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Henkilöt:  Elonet
Pontema

| Pontema |
| --- | --- |
 Järven etelärantaa kaakkoon päin.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Yli-Utos
Koordinaatit:  64°51′55″N, 27°01′05″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Pontemanoja
Järvinumero:  59.233.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  137,3 m 
Rantaviiva:  7,51 km 
Pinta-ala:  2,107 km² 
 fiPontema 
Ponteman entinen metsätyökämppä.
Pontema on melko iso järvi Utajärven kunnan Yli-Utoksen kylässä, joka on Sanginkylän sivukylä. Järvelle on yhteys myös Särkijärveltä ja Juorkunasta.
Järvi ja sen ympäristö

Järvi sijaitsee Yli-Utokselta linnuntietä koilliseen noin viiden kilometrin päässä Utosjoen pohjoispuolella. Sinne menee metsäautotie sekä Yli-Utoksen että Särkijärven suunnalta. Järven laskujoki Pontemanoja laskee Utosjokea myöten Oulujokeen. Pienempi Montosenoja laskee lounaaseen suolle.
Pontemaa ympäröivät joidenkin pienten rämeiden ohella kankaat ja se onkin ollut usean savottatyömaan ympäristönä. Metsäautotiet kiertävät lähes koko järven ympäri. Lähellä järveä, Kettusenkankaan laidalla Pontemanojan varrella on edelleen suuren kämppäkartanon alue päärakennuksineen ja vanhoine hevostalleineen.
Järvi on melko matala ja rannoiltaan ruohottunut, mutta kirkasvetinen ja ympäröivien kangasmaiden takia osin hiekkarantainen.  Järven kaloina ovat tyypilliset hauki, ahven ja särki.  Pohjoispuolen Tulilahdessa on pieni luoto, etelälaidan niemet on kartassa nimetty Papinniemeksi, Kokkoniemeksi ja Saunaniemeksi. Entisaikojen metsäsaunoihin järven tienoilla viittaa myös järven länsirannan kankaan nimi Kestin Saunamaa ja siitä hieman luoteeseen oleva Lantonukonsaunamaa. Lantto-niminen talo sijaitsi Sanginkylässä Pontemasta kymmenisen kilometriä suoraan länteen. Pontemanhillikko-niminen suo samalla järven laidalla taas kertoo järveä ympäröivien rämeiden olleen hyviä hillan poimintapaikkoja.
Aiheesta muualla

Sanginjärven kylähistoria. Sanginjärven kyläseura ry. Sanginkylä 2000. Toim. Esko Vesala ja Matti Savolainen, 708 s. ISBN 952-91-2823-1
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas  Alakylä  Ala-Naama  Ala-Niska  Autio  Juorkuna  Järvikylä  Kangaskylä  Kernilä  Kivijärvi  Kormunkylä  Marttisjärvi  Murronkylä  Naamankylä  Niska  Ojakylä  Potku  Sanginkylä  Sipolankylä  Sapilasmaa  Sotka  Särkijärvi  Tervolankylä  Utanen  Ylisuvanto  Yli-Utos 
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi  Ahvenlampi (Sanginkylä)  Ahvenlampi (Juorkuna)  Hakojärvi  Iso Karvasjärvi  Iso Kivijärvi  Iso Olvasjärvi  Iso-Timonen  Juorkuna  Kaihlanen  Kirkaslampi  Kivi-Sorsua  Kivijärvi  Korpinen  Kärkkäänjärvi  Lauttalampi  Marttisjärvi  Matkalampi  Mustalampi  Nuanjärvi  Palonen  Penikkajärvi  Pieni Torvenjärvi  Pikku Karvasjärvi  Pikku Olvasjärvi  Pikku-Säynäjä  Pikku-Timonen  Pontema  Puutturinjärvi  Saari-Sorsua  Sanginjärvi  Siiralampi  Sotkajärvi  Särkijärvi  Säynäjä  Torvenjärvi  Vaaranlampi  Valkiaisjärvi  Vähä-Ruohonen 
Joet ja purot:  Kiiminkijoki  Kivijoki  Koivujoki  Korpisenoja  Naamanjoki  Nuanjoki  Oilinginoja  Oulujoki  Piltuanjoki  Piltunginjoki  Poikajoki  Potkunjoki  Sanginjoki  Särkijoki  Säynäjäjoki  Tilanjoki  Timo-oja  Utosjoki 
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto  Rokuan kansallispuisto 
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä  Ahmaskosken silta  Ala-Utoksen voimalaitos  Maijan kivi  Utajärven kirkko  Utajärven kivipuisto  Utasen voimalaitos 
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950)  Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958)  Roomari-patsas (1985)  Veteraanikivi (1991)  Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000)  Runonlaulajien muistomerkki (2003) 
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo  Ylisipolan kotiseutumuseo 
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema  Niskan seisake  Oulu–Kontiomäki-rata  Rokuan rautatie  Seututie 836  Seututie 837  Sotkan seisake  Utajärven rautatieasema  Valtatie 22  Yhdystie 8300
Porenut

Porenut (tai Porenutius) on slaavilainen jumala, jota palvottiin Rügenin saarella. Hänet esitettiin nelipäisenä olentona.
Kermesmarjakasvit

| Kermesmarjakasvit |
| --- | --- |
 Lännenkermesmarja (Phytolacca americana)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicotyledoneae
Lahko::  Caryophyllales
Alalahko::  Centrospermae
Heimo::  Kermesmarjakasvit Phytolaccaceae  R.Br.
Synonyymit
 Agdestidaceae Nakai  Sarcocaceae Adanson 
Suvut
 Agdestis Moc. & Sessé ex DC.  Anisomeria D.Don  Ercilla A.Juss.  Nowickea J.Martínez & J.A.McDonald  Kermesmarjat (Phytolacca L.) 
Katso myös
   Kermesmarjakasvit Wikispeciesissä   Kermesmarjakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kermesmarjakasvit (Phytolaccaceae) on pieni, noin 30-lajinen kasviheimo koppisiemenisten Caryophyllales-lahkossa.
Tuntomerkit

Kermesmarjakasvit ovat ruohoja, puita tai liaaneja. Lehdet ovat yleensä melko möyheitä, eikä niiden pikkusuonitus ole selvästi erotettavissa. Kukinnot ovat terttumaisia; toisinaan tertut koostuvat viuhkomaisista kukkaryhmistä. Kukat ovat teriöttömiä, ja niissä on paljon enemmän tai vähemmän yhdistyneitä emilehtiä, joissa kussakin on yksi siemenaihe pohjaistukassa. Kullakin emillä on myös oma vartalonsa. Hedelmä on usein marja.
Levinneisyys

Kermesmarjakasvit kasvavat tropiikissa ja lämpimillä alueilla, etenkin Amerikan mantereella.
Luokittelu

Kermesmarjakasveihin kuuluu viisi sukua ja 32 lajia, jotka jaetaan kahteen alaheimoon.
1. Phytolaccoideae Arn.
Alaheimon kasvit ovat ruohoja, köynnöksiä tai pehmeäpuisia puuvartiskasveja. Niissä syntyy sekundaarisen aineenvaihdunnan tuloksena myrkyllisiä saponiineja puolustukseksi kasvinsyöjiä vastaan. Kukinto on terttu, ja kukissa on tavallisesti viisi kehälehteä, 5–30 hedettä ja 3–17 erillisen tai yhteen kasvaneen emilehden muodostama sikiäin. Siitä kehittyy marja. Siemenessä on valkoinen alkio. Alaheimoon kuuluu neljä sukua ja 31 lajia; lajeista valtaosa (25) on kermesmarjoja (Phytolacca). Alaheimon kotiseutua ovat ennen kaikkea Chile ja Meksiko, Vanhassa maailmassa on vain muutama laji.
2. Agdestidoideae Nowicke
Agdestis clematidea on alaheimon ainoa laji. Se on liaani eli puuvartinen köynnös, jonka kukinnon haarat ovat viuhkomaisia. Kukissa on tavallisesti neljä kehälehteä, 12–25 ryhminä sijaitsevaa hedettä ja kolmen tai neljän emilehden muodostama, yhdislehtinen, puoleksi kehänalainen ja väliseinällinen sikiäin. Sen päässä on haaroittunut vartalo. Hedelmä on yksisiemeninen pähkylä, jonka ympärillä on kehälehtien muodostamat siivet. Laji kasvaa Yhdysvaltojen eteläosista Nicaraguaan ulottuvalla ja Karibian alueella.
Luokittelu > Suvut

Kermesmarjakasveihin kuuluvat suvut ovat:
Agdestis Moc. & Sessé ex DC., vain laji A. clematidea
Anisomeria D.Don
Ercilla A.Juss.
Nowickea J.Martínez & J.A.McDonald
Phytolacca L. – kermesmarjat
Käyttö

Kermesmarjakasveissa on useita lääkekasveja (eräät kermesmarjat ja Agdestis clematidea), joita on käytetty vesikauhun ja kasvainten hoidosta hyönteisten puremien lääkitsemiseen. Tavallisimmin rohdos on peräisin kasvin juuresta. Lännenkermesmarjan (Phytolacca americana) marjoista saadaan punaista väriainetta, ja eräiden kermesmarjojen lehtiä käytetään vihanneksena. Joitakin lajeja viljellään koristekasveina kirkkaanväristen marjaterttujen tai kauniin lehvästön vuoksi.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Phytolaccaceae
ITIS: Phytolaccaceae (englanniksi)
Flora of China: Phytolaccaceae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q156981  Wikispecies: Phytolaccaceae  APNI: 54515  ATRF: Phytolaccaceae  CoL: 625L4  EoL: 4233  EPPO: 1PHYF  FloraBase: 22806  FNA: 10687  FoAO2: Phytolaccaceae  FoC: 10687  GBIF: 2516  GRIN: 876  iNaturalist: 48600  IPNI: 77126685-1  IRMNG: 117021  ITIS: 19521  NBN: NBNSYS0000160707  NCBI: 3525  NZOR: 76845931-c5e3-445f-9d7f-1d3579434492  Open Tree of Life: 216633  Paleobiology Database: 55417  Plazi: 44ADC49B-A97C-3243-D106-F2CCBC15AE55  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:77126685-1  Tropicos: 42000066  VASCAN: 188  VicFlora: b1172718-0825-41e6-bccc-eefd9ed0295e  Watson & Dallwitz: phytolac  WFO: wfo-7000000466  WoRMS: 414863 
Anisomeria coriacea
Porilaisten muistomerkki

| Porilaisten muistomerkki |
| --- | --- |

Nimi:  Porilaisten muistomerkki
Tekijä:  Kauko Räike
Valmistumisvuosi:  1961
Julkistettu:  24. syyskuuta 1961
Taiteenlaji:  julkinen taide
Teostyyppi:  muistomerkki ja patsas
Sijainti:  Itäpuisto
Koordinaatit:  61°29′07″N 21°47′45″E﻿ / ﻿61.4854°N 21.7958°E﻿ / 61.4854; 21.7958
Porilaisten muistomerkki (myös Rumpalipoika tai Rumpalipatsas) on Porin Itäpuistossa sijaitseva kuvanveistäjä Kauko Räikkeen veistos. Se on ottanut aiheensa Albert Edelfeltin vuonna 1892 tekemästä maalauksesta Porilaisten marssi, joka kuvaa marssivaa Porin rykmentin rumpalipoikaa. Pronssinen veistos on Satakunnan Säästöpankin lahjoittama ja se paljastettiin ensimmäistä kertaa vietetyn Porin Päivän yhteydessä 24. syyskuuta 1961.
Patsaasta on vuosikymmenten saatossa muodostunut yksi Porin symboleista. Vuonna 1981 sen pohjalta luotiin paikallisen käsityöläisten valmistama matkamuistoksi tarkoitettu nukke. Vuodesta 2005 lähtien on Pori tutuksi ry jakanut Rumpalipoika-tunnustuspalkintoa ansioituneelle porilaiselle henkilölle tai yhteisölle.
Keskikylän koulu

Keskikylän koulu valtatieltä 3 nähtynä.
Keskikylän koulu toimi vuosina 1904–2021 entisen Jalasjärven kunnan Keskikylässä valtatien 3 varressa seitsemän kilometriä Jalasjärven keskustasta Tampereen suuntaan. Koulussa oli kolme opettajaa ja oppilaita loppuvuosina noin 30. Koulun toiminta loppui kevätlukukauteen 2021, minkä jälkeen Kurikan kaupunki myi vuonna 1906 valmistuneen koulurakennuksen ja sen 23 000 neliömetrin tontin.
Keskikylän muita kouluja ovat olleet Holkon kansakoulu (1953–1966) ja Mantilan koulu (1917–1993).
Historiaa

Keskikylän koulun historia juontaa helmikuuhun 1904, jolloin Jalasjärven kuntakokous päätti perustaa Keskikylään ylemmän sekakansakoulun, siis ylempien luokkien opinahjon sekä tytöille että pojille. Koululaiset saattoivat olla hyvin eri-ikäisiä, vanhimmat melkein täysikäisiä. Koulu toimi aluksi Iisakki Vuorenmaan talon yläkerrassa Hirvijärven Vuorenmaanmäellä, jossa noin neljääkymmentä koululaista opetti Hilda Kokkola. Koulurakennuksen paikaksi löytyi lopulta Kiviojan tilalta Arkkumäeksi kutsuttu tontti, jota alettiin koulun myötä kutsua Toivonmäeksi.
Rakennusmestari Birlingin piirtämä koulutalo valmistui 1906, ja sen pihapiiriin nousivat myös sauna, navetta, varastorakennukset ja kaivo. Tilat olivat kuitenkin niin pienet, että Keskikylän kansakoulu pysyi supistettuna ilman alimpia luokkia aina vuoteen 1953 saakka, ja alkuopetuksesta huolehti kiertokoulu. 1940-luvulla Keskikylän koulun yhtenä opettajana oli Lempi Koivusaari, o.s. Aittoniemi.
1960-luvulta lähtien oppilasmäärät alkoivat pienentyä niin, että vuonna 1966 Keskikylän kouluun tuli osa Koskuelta lopetetun Ritalan koulun oppilaista ja vuonna 1993 lakkautetun Mantilan koulun oppilaat. Koulun toiminta loppui keväällä 2021 koronaviruspandemian vuoksi verkossa järjestettyyn virtuaalikevätjuhlaan. Keskikylän viimeisenä koulunjohtajana toimi Eveliina Sipilä.
E. W. Ponkala

Erkki Wilho Ponkala, kirjailijanimi Nepo (1862–1943) oli liikemies ja lahjoittaja. Hän toimi alkuun kansakoulunopettajana 1888–1906, sitten edellisenä vuonna perustetun Valistuksen toimitusjohtajana 1902–1906. Vuodesta 1927 hän toimi Suomen Maanviljelijäin Tehdas Oy:n toimitusjohtajana. Nimeään kantavan säätiön hän perusti  tukemaan itsekasvatusta edistävää kirjallisuutta ja taidetta.
Julkaisut

Asioimiskirjoituksen opas : kansakouluja ja itseopiskelua varten, Valistus, 1905 (us. painoksia)
Laskennon harjotuskirja kansakouluja varten, [Tekijä], 1909
Laskennon opetuksen käsikirja kansakouluja varten, Valistus, 1910
Työn merkitys, [Tekijä], 1913
Jalo oppi : omistetaan Suomen nuorisolle, WSOY, 1922
Uusi latu, WSOY, 1922
Uskontojen kehityksen pääpiirteet, WSOY, 1926
Kirjallisuutta

Sinikka Kilpi: Elämää kaksin käsin: E. W. Ponkala 1862–1943, E. W. Ponkalan säätiö, 1993 ISBN 952-90-4921-8
Aiheesta muualla

Kaija Isotalo: E. W. Ponkalan säätiöstä[vanhentunut linkki]
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Pirkkala

| Pirkkala Birkala |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°27′55″N, 23°38′35″E
Maakunta:  Pirkanmaan maakunta
Seutukunta:  Tampereen seutukunta
Kuntanumero:  604
Hallinnollinen keskus:  Naistenmatka
Perustettu:  1922 (1237)
Kokonaispinta-ala:  103,97 km² 302:nneksi suurin 2022 
– maa:  81,42 km²
– sisävesi:  22,55 km²
Väkiluku:  21 034 48:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  258,3 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  19,9 %
– 15–64-v.:  61,8 %
– yli 64-v.:  18,3 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  95,0 %
– ruotsinkielisiä:  0,4 %
– muut:  4,6 %
Kunnallisvero:  7,9 % 266:nneksi suurin 2025 
Pormestari:  Marko Jarva
Kunnanvaltuusto:  43 paikkaa
  2021–2025   • Kok.   • SDP   • PS   • Vihr.   • Kesk.   • KD   • Vas.:   15 10 6 5 4 2 1
pirkkala.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pirkkala (1922–1938 Etelä-Pirkkala, ruots. Birkala) on noin 21 000 asukkaan kunta Pirkanmaalla. Vaikka Pirkkala ei virallisesti ole kaupunki, se on tilastollisesti kaupunkimainen kunta, koska sen taajama-aste on yli 90 %. Pirkkala on ollut 2000-luvun alussa Pirkanmaan väestöltään nopeimmin kasvava kunta. Pirkkalassa sijaitsevat Tampere-Pirkkalan lentoasema ja Satakunnan lennoston päätukikohta. Pirkkalan naapurikunnat ovat Tampereen ja Nokian kaupungit sekä Lempäälän ja Vesilahden kunnat. Vuoteen 1976 saakka naapurikuntiin kuului myös Tottijärvi. Pirkkala on Suomen tiheimmin asuttu kunta, joka ei käytä itsestään kaupunki-nimitystä.
Nimi

Nimi Pirkkala (ruots. Birkala) mainitaan ensimmäisen kerran Turussa 9. toukokuuta 1374 päivätyssä asiakirjassa, johon on kirjattu Ulvilan, Kokemäen ja Pirkkalan asukkaiden todistukset Peräpohjolan hiippakuntarajoja koskeneessa asiassa.
Nimen Pirkkala on arveltu liittyneen Ruotsissa sijainneeseen viikinkiaikaiseen kauppapaikkaan Birkaan, mutta tätä teoriaa pidetään epätodennäköisenä, koska Birka menetti merkityksensä jo 1000-luvulla. Vaihtoehtona pidetään nimen juontumista ensimmäisellä vuosituhannella käytössä olleesta vanhasta saksalaisesta henkilönimestä Biricke, joka on viitannut karhuun. Keskiajan historiaa laajasti tutkinut Seppo Suvanto pitää tätä teoriaa epätodennäköisenä, koska paikalliset asutus- ja henkilönimet eivät tue tätä käsitystä.
Pirkkalan ensimmäisen kirkon rakensivat 1200-luvun alussa ulkomaalaiset kauppiaat Pyhäjärven itärantaan. Tähän vesiteiden risteykseen, jonne oli syntynyt haja-asutusta jo viikinkiaikana, muodostui huomattava kauppapaikka. Niin huomattava, että sille annettiin erillinen oikeusturva eli ”birk”. Pirkkala tutkija Olavi Horsman-Aho pitää todennäköisenä että Pirkkala nimi perustuu Pirkkala pitäjän birk-oikeuksiin.
Historia > Suur-Pirkkala

‪Entisen Suur-Pirkkalan vanhimmat kivikautisen asuinpaikat ja esinnelöydöt ajoittuvat esikeraamiselle kaudelle, noin 8000–6000 vuoden taakse.‬ Pirkkalan merkittävin rautakautinen asuinpaikka on vanhan Pirkkalan kylän seutu. Kiinteää maanviljelykseen perustuvaa asutusta on ollut viimeistään 300–400-luvuilta. Pirkkalan kirkkopitäjä on perustettu tiettävästi vuosien 1209–1237 välisenä aikana, mutta ensimmäiset kirjalliset tiedot Pirkkalasta mainitaan 1300-luvulla. Suur-Pirkkalaan kuului yli puolet nykyisestä Pirkanmaasta. Ensin 1200-luvulta lähtien, kirkon ja kauppapaikan ansiosta, asutus keskittyi voimakkaasti nykyisen Pirkkalan kunnan aueelle. Sitä mukaa kun kirkollista järjestelmää levitettiin emäkirkolta ympäristöön, alkoi muodostua itsenäisiä seurakuntia ja pitäjiä, jolloin Pirkkala pieneni. Vuoteen 1346 mennessä siitä oli eronnut Vesilahden pitäjä. Vuonna 1366 erosi Kangasalan suurpitäjä, 1576 Ruovesi, 1666 Messukylä ja 1895 Ylöjärvi.
Perinteisen käsityksen mukaan Pirkkalasta lähtivät pirkkalaiset verottamaan lappalaisia ja Gustaf von Numersin vuonna 1951 piirtämän kunnan vaakunan (Kilpi halkoinen ja turkiskorokatkoinen hopea-punainen) turkiseläinkuvio viittaa tähän kaupankäyntiin. Nykyisin pirkkalaisten yhteys Pirkkalaan on kyseenalaistettu.
Historia > Etelä- ja Pohjois-Pirkkala

Vuonna 1921 ryhdyttiin kunnan jakotoimiin. Etelä-Pirkkalan perustava kokous pidettiin 16. maaliskuuta Pappilassa Partolan kartanon omistajan Hannes Palmrothin kutsusta. Herastuomari K.E. Ollilla, Hannes Palmroth ja Hannes Pere ostivat vuonna 1921 Suupan tilan, jossa pidettiin Etelä-Pirkkalan ensimmäinen kunnanvaltuuston kokous. Kunnanvaltuuston ensimmäiseksi puheenjohtajaksi valittiin Hannes Palmroth. Etelä-Pirkkala osti Suupan talon uuden kunnan kunnantaloksi vuonna 1922. Vuonna 1938 Pohjois-Pirkkalan nimi muutettiin Nokian kauppalaksi.
Historia > Pirkkala

Kun Etelä-Pirkkalan nimi haluttiin muuttaa vuonna 1937 pelkäksi Pirkkalaksi, kunnanvaltuuston puheenjohtaja Pentti Palmroth kävi keskustelemassa asiasta presidentti Kyösti Kallion kanssa. Yhtenä perusteluna nimen vaihdolla oli että Etelä-Pirkkalan puolelta oli löytynyt Suur-Pirkkalan keskiaikaisen kirkon perustuksia. Asiassa onnistuttiin ja nimi muuttui vuoden 1938 alussa. Etelä-Pirkkala sai ottaa historiallisen Pirkkalan nimen käyttöönsä.
Pirkkalaan asutettiin viime sotien jälkeen Sakkolan siirtoväkeä.
Pirkkalan sijainti oli liikenteellisesti melko syrjäinen 1970-luvulle saakka, kunnes vuonna 1973 valmistui uusi tieyhteys Pirkkalan ja Nokian välille Pyhäjärven yli. Kymmenkunta vuotta myöhemmin yhdystietä jatkettiin moottoriliikennetienä Tampereen Lakalaivaan saakka. Ennen pitkää liikennekuormitus kasvoi siinä määrin, että tie ruuhkautui yhä pahemmin ja varsinkin Pirkkalan ja Nokian väli muodostui yhdeksi Etelä-Suomen tieverkon pahimmista pullonkauloista, jonka vuoksi tieyhteyttä kehitettiin edelleen osana Tampereen kehätietä.
Alueellinen jako

Pirkkala jakaantuu kolmeen alueeseen: kuntakeskukseen kunnan pohjoisosassa, Nuolialan alueeseen Tampereen rajalla ja haja-asutusalueeseen.
Kuntakeskuksen alueita ovat Turri, Niemenmaa, Rantaniitty, Haikka, Kyösti, Lepomoisio, Naistenmatka, Kurikka, Huovi, Vähäjärvi ja Takamaa. Alueet ovat enimmäkseen asutuskeskittymiä. Naistenmatkalla sijaitsee kuntakeskus Suuppa ja sen yritykset, tori, pääkirjasto, ala- ja yläasteesta sekä lukiosta koostuva koulukeskus, terveyskeskus, Pirkkalan uusi kirkko, liikuntatalo ja keskusurheilukenttä. Vähäjärven ja Kurikan alueella on valaistu kuntoilureitti.
Nuolialan alueeseen kuuluvat Nikkilänniemi, Loukonlahti, Pere, Killo, Pakkalankulma, Partolan kauppa-alue ja Toivio. Partolaan on 2000-luvulla rakennettu useita ostoskeskuksia. Toiviossa ja Loukonlahdessa sijaitsevat Toivion ja Nuolialan alakoulut.
Haja-asutusalueen Ania on Pirkkalan laajin alue kunnan lounaisosassa. Sen itäpuolella on lentokentän alue, jolla sijaitsee lentokenttä ja Satakunnan lennosto. Alueen muita alueita ovat Huovin teollisuusalue (Turkkirata), Ahvenisto, Vähä-Vaitti, Pirkkalankylä, Sankila, Hyrsinki, Koivisto ja Sääksjärvi. Pirkkalankylässä sijaitsee vanha kirkko, Sankilassa Kirkonkylän ala-aste ja Hyrsingissä Hyrsingin alakoulu.
Alueellinen jako > Kunnanosat

1. Turri
2. Niemenmaa
3. Rantaniitty
4. Haikka
5. Kyösti
6. Lepomoisio
7. Naistenmatka
8. Kurikka
9. Huovi
10. Vähäjärvi
11. Takamaa
12. Nikkilänniemi
13. Loukonlahti
14. Pere
15. Killo
16. Pakkalankulma
17. Partola
18. Toivio
19. Huovin teollisuusalue
20. Ahvenisto
21. Vähä-Vaitti
22. Pirkkalankylä
23. Sankila
24. Hyrsinki
26. Lentokenttä
27. Koivisto
28. Sääksjärvi
29. Linnakorpi
30. Linnakallio
Seurakunnat

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Pirkkalassa on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Pirkkalan seurakunta
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Pirkkalan alueella toimii Tampereen ortodoksinen seurakunta.
Väestö

Pirkkala on yksikielinen suomenkielinen kunta, ruotsinkielisiä on 0,4 prosenttia väestöstä. Kunnan väkiluku on kasvanut 2000-luvun alussa parin prosentin vuosivauhtia. Vuonna 2007 kasvua oli 379 henkilöä eli 3,4 prosenttia. Vuodesta 1951 väkiluku on lähes nelinkertaistunut. Kunnan ikärakenne on nuori (2007: 0-14 v - 22,0 %; 15-64 v - 66,3 %; yli 65 v - 11,6 %). Vuoden 2004 väestöennusteen mukaan Pirkkalassa on asukkaita 17 241 vuonna 2010 ja 20 265 vuonna 2020. Pirkkalan vuoden 2004 työttömyysaste on 9,5 % ja työpaikkaomavaraisuus vähäinen: yli puolet eli 56,6 prosenttia asukkaista käy töissä toisella paikkakunnalla. Maa- ja metsätalouden työpaikkoja on 0,6 %, jalostuksen 30,6 % ja palveluiden 67,0 %. Väestö on hyvin koulutettua.