stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Descubierta-luokka

| Descubierta-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 233 t (standardi) 1 482 t (kuormattu)
Pituus:  88,8 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,4 m
Syväys:  3,8 m
Koneteho:  16 000 shp
Nopeus:  25 solmua
Miehistöä:  118
Aseistus
Meritorjunta:  8 x Boeing Harpoon -merimaaliohjusta 1 x Sea Sparrow -ilmatorjuntaohjusten laukaisualusta 1 x 76 mm tykki 2 x 40 mm ilmatorjuntatykkiä 1 x Boforsin sukellusveneentorjuntaheitin 6 x 12,75" sukellusveneentorjuntatorpedoputkea
Descubierta-luokka on Espanjan laivaston yhdeksän 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa valmistetun aluksen muodostama korvettiluokka, jonka alukset on muutettu myöhemmin miinantorjunta-aluksiksi ja partioaluksiksi. Aluksista kaksi on myyty Egyptille ja yksi Marokolle.
Alukset

Alukset suunniteltiin yhteistyönä saksalaisen Blohm + Vossin kanssa ja luokka pohjautuu Portugalin laivaston 1960-luvulla valmistettuihin João Coutinho -luokan korvetteihin, jotka suunnitteli portugalilainen Rogério de Oliveira. Aluksista neljä ensimmäistä tilattiin joulukuussa 1973 ja toiset neljä toukokuussa 1976. Luokan aluksista kaksi Centineda (F37) ja Serviola (F38) myytiin vuonna 1982 Egyptille ennen valmistumista. Lisäksi Marokko tilasi 14. kesäkuuta 1977 yhden aluksen. Suurennettu versio esiteltiin toisen erän hankinnassa, mutta Espanjan laivasto valitsi toisen erän sijaan Yhdysvaltain laivaston Oliver Hazard Perry -luokan fregattien lisenssivalmistuksen.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Descubierta | Cartagena | 16. marraskuuta 1974 | 8. heinäkuuta 1975 | 18. marraskuuta 1978 | partioalukseksi vuonna 2000 (P75) poistettu palveluksesta 2009 |
| Diana | Cartagena | 8. heinäkuuta 1975 | 26. tammikuuta 1976 | 30. kesäkuuta 1979 | miinantorjunta-alukseksi vuonna 2000 (M11) poistettu palveluksesta toukokuussa 2015 |
| Infanta Elena | Cartagena | 26. tammikuuta 1976 | 14. syyskuuta 1976 | 12. huhtikuuta 1980 | partioalukseksi vuonna 2000 (P76) |
| Infanta Cristina | Cartagena | 14. syyskuuta 1976 | 25. huhtikuuta 1977 | 24. marraskuuta 1980 | partioalukseksi vuonna 2000 (P77) |
| Cazadora | Ferrol | 14. joulukuuta 1977 | 17. lokakuuta 1978 | 2. heinäkuuta 1981 | partioalukseksi vuonna 2000 (P78) |
| Vencedora | Ferrol | 1. toukokuuta 1978 | 24. huhtikuuta 1979 | 27. maaliskuuta 1982 | partioalukseksi vuonna 2000 (P79) poistetty palveluksesta 1. tammikuuta 2017 |
| El Suez (ex-Centineda) | Bazán, Ferrol | - | 6. lokakuuta 1979 | 21. elokuuta 1984 |  |
| El Aboukir (ex-Serviola) | Bazán, Ferrol | - | 20. joulukuuta 1979 | 27. joulukuuta 1984 |  |
| Colonel Errhaman (ex-El Maouna) | Bazán, Ferrol | 20. maaliskuuta 1979 | 26. helmikuuta 1982 | 10. maaliskuuta 1983 | Harpoon-merimaaliohjukset korvattu Exocet-ohjuksilla. |
Indolitsiini

| Indolitsiini |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  274-40-8
PubChem CID:  9230
SMILES:  C1=CC2=CC=CN2C=C1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H7N
Moolimassa:  117,146 g/mol
Sulamispiste:  75 °C
Kiehumispiste:  205 °C
Indolitsiini (C8H7N) on heterosyklinen aromaattinen yhdiste ja indolin isomeeri. Yhdistettä voidaan käyttää orgaanisessa synteesissä valmistettaessa muita orgaanisia yhdisteitä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa indolitsiini on valkoista kiteistä ainetta, jonka haju muistuttaa naftaliinin hajua. Yhdiste liukenee hyvin happoliuoksiin ja orgaanisiin liuottimiin. Suolahappoliuokset ovat väriltään punaisia ja bentseeniliuoksissa indolitsiinilla on voimakas violetti fluoresenssi. Indoliin verrattuna indolitsiini on huomattavasti voimakkaampi emäs ja hapot reagoivat sen kanssa muodostaen indolitsiniumionin. Hapot luovuttavat protonin indolitsiinin viereisessä kolmosasemassa sijaitsevalle hiiliatomille, eikä typpiatomille, koska typpiatomin vastaanottaessa protonin muodostuva kationi ei olisi aromaattinen eikä siten niin stabiili.Indolitsiini ei polymeroidu happojen vaikutuksesta yhtä helposti kuin indoli.
Valmistus ja reaktioita

Indolitsiinia voidaan valmistaa usealla eri tavalla. Käytettyjä ovat muun muassa 2-metyylipyridiinin ja bromiasetaldehydin välinen reaktio, 2-metyylipyridiinin ja bromipalorypälehapon välisen reaktiotuotteen dekarboksylointi emäksen avulla tai 2-bromipyridiinistä valmistetyn 2-pyridyylilitiumin ja epikloorihydriinin välisen reaktion tuotteen emäskäsittelyn avulla.
Indolitsiinin aromaattinen rengasrakenne on elektronirunsas ja sen reaktiot muistuttavat indolin reaktioita. Indolitsiinille tapahtuvia reaktioita ovat muun muassa elektrofiiliset aromaattiset substituutiot, kuten nitraus, Friedel–Crafts-alkylointi, Friedel–Crafts-asylointi ja Vilsmeier-reaktio. Reaktiot tapahtuvat tyypillisesti C3-hiileen. Indolitsiini voidaan pelkistää vedyn ja platina- tai palladiumkatalyyttien avulla joko osittain tyydyttyneiksi johdannaisiksi tai täysin tyydyttyneeksi indolitsidiiniksi. Dietyyliasetyleenidikarboksylaatin kanssa indolitsiini muodostaa syklatsiinijohdannaisen.
Indium(III)

| Indium(III)oksidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  1312-43-2
PubChem CID:  150905
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  In2O3
Moolimassa:  277,634 g/mol
Ulkomuoto:  Keltavihreitä kiteitä
Sulamispiste:  1 913 °C (2 186 K)
Kiehumispiste:  hajoaa n. 2 000 °C
Tiheys:  7,180 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
Indium(III)oksidi (tai di-indiumtrioksidi) on indiumin epäorgaaninen yhdiste hapen kanssa, jossa happi esiintyy hapetusluvulla −II ja indium +III. Näin muodostuva yhdiste on In2O3. Se on amfoteerinen kiinteä aine, joka muodostaa keltaisia, hieman vihertäviä kiteitä. Aine ei liukene veteen. Sen amorfinen muoto liukenee eri happoihin, mutta kiteinen ei.
Valmistus

Indium(III)oksidia saadaan poltettaessa metallista indiumia. Indium palaa sinisellä liekillä ja reaktio on:
Myös indium(III)hydroksidin kuumentaminen tuottaa oksidia:
Käyttö

Indiumoksidia on käytetty joissain alkaliparistoissa sekä optisissa pinnoitteissa ja lasin värjäyksessä. Sitä voidaan myös käyttää elektroniikan puolijohdekomponenteissa n-tyypin puolijohdemateriaalina.
Aiheesta muualla

PubChem: Indium Oxide (englanniksi)

| Indium(III)kloridi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  10025-82-8
PubChem CID:  24812 ja 159675
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  InCl3
Moolimassa:  221,17
Ulkomuoto:  Väritön tai kellertävä kiteinen aine
Sulamispiste:  586 °C
Sublimoitumispiste:  498 °C
Tiheys:  4,0 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1,951 kg/l (22 °C)
   
Indium(III)kloridi (InCl3) on indium- ja kloridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä katalyyttinä ja pinnoitukseen.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa indium(III)kloridi on väritöntä tai hieman kellertävää kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen ja muistuttaa yttrium(III)kloridin rakennetta. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen tetrahydraatti (InCl3·4H2O). Indium(III)kloridi liukenee veteen ja tapahtuma on eksoterminen. Se liukenee myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, etyyliasetaattiin ja tetrahydrofuraaniin.
Valmistus ja käyttö

Indium(III)kloridia valmistetaan kuumentamalla indiumia ja klooria 140 °C:n lämpötilaan.
Indium(III)kloridia käytetään muun muassa lasin ja metallien päällystämiseen indiumilla. Orgaanisen kemian synteeseissä indium(III)kloridia käytetään katalyyttinä muun muassa additioreaktioissa karbonyyliyhdisteisiin ja imiineihin, syklisoinneissa ja konjugaattiadditioissa.
Aiheesta muualla

Indium(III)kloridin kansainvälinen kemikaalikortti
FS Indomptable (1883)

| Indomptable |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Lorient
Kölinlasku:  kesäkuu 1878
Laskettu vesille:  18. syyskuuta 1883
Palveluskäyttöön:  helmikuu 1887
Loppuvaihe:  romutettu 1927
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 530 t
Pituus:  82,75 m (pp)
Leveys:  17,98 m
Syväys:  7,98 m
Koneteho:  6 500 ihp
Nopeus:  14,5-15 solmua
Miehistöä:  373
Aseistus
Aseistus:  2 × 16,5"/22 Mle 1875 -tykkiä 4 × 3,9" Mle 1881 -tykkiä 2-4 × 47 mm  tykkiä 16 × 37 mm Hotchkiss -tykkiä 4 × 14" torpedoputkea
Indomptable oli Ranskan laivaston vuonna 1883 vesillelaskettu Terrible-luokan ironclad-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin kesäkuussa 1878. Alus laskettiin vesille 18. syyskuuta 1883 ja se otettiin palvelukseen helmikuussa 1887.
Palvelus

Alus romutettiin vuonna 1927.
Indoli-3-aldehydi

| Indoli-3-aldehydi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Indoli-3-karbaldehydi
CAS-numero:  487-89-8
PubChem CID:  10256
SMILES:  C1=CC=C2C(=C1)C(=CN2)C=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C9H7NO
Moolimassa:  145,156 g/mol
Sulamispiste:  194 °C
Indoli-3-aldehydi (C9H7NO) on aldehydiryhmän sisältävä indolin johdannainen. Yhdistettä voidaan käyttää valmistettaessa värejä ja muita orgaanisia yhdisteitä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Indoli-3-aldehydi on huoneenlämpötilassa kiinteää valkoista ainetta. Se liukenee pienessä määrin veteen ja paremmin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin. Yhdiste reagoi aromaattisille aldehydeille tyypillisin tavoin muun muassa bentsoiinikondensaatiolla ja Cannizzaro-reaktiolla sekä muodostaa oksiimeja, fenyylihydratsoneja ja semikarbatsoneja.
Indoli-3-aldehydiä voidaan valmistaa Vilsmeier-reaktiolla indolista, formyylimetyylianiliinista tai dimetyyliformamidista ja fosforyylikloridista. Yhdistettä voidaan syntetisoida myös Reimer–Tiemann-reaktiolla indolin reagoidessa kloroformin kanssa emäksisissä olosuhteissa. Tällöin eniten muodostuva tuote on kuitenkin usein 3-kloorikinoliini.
Indoli-3-aldehydiä voidaan käyttää tryptofaanin ja väriaineiden synteesissä. Siitä saadaan indigoa tai N-alkyyli-γ-pikoliniumsuolojen kanssa kondensaatiolla kirkaankeltaista dimetiinisyaniineihin kuuluvaa väriainetta.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): 1H-Indole-3-carboxaldehyde (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Indole-3-carboxaldehyde (englanniksi)
ChemBlink: Indole-3-carboxaldehyde (englanniksi)
Marcel Desailly

Marcel Desailly
Marcel Desailly (s. 7. syyskuuta 1968 Accra, Ghana) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja (keskuspuolustaja)
Desailly muutti perheensä kanssa Ranskaan 4-vuotiaana. Ensimmäiset jalkapallo-ottelunsa hän pelasi Nantes'in riveissä. Myöhemmin kiinnostusta osoitti eräs maan kärkijoukkueista, Olympique de Marseille. Marseillessa Desailly saavuttikin Mestarien liigan voiton vuonna 1993. Sitten tie vei Italian AC Milanin kautta Englantiin Chelsean riveihin. Siellä pelattujen kausien jälkeen hän siirtyi 2004 Qatariin ja pelasi siellä Qatar Sports Clubin ja Al-Gharafan riveissä. Desailly ilmoitti keväällä 2006 lopettaneensa uransa oltuaan puoli vuotta vailla joukkuetta.
Maajoukkueessa Desailly debytoi 22. elokuuta 1993 Ruotsia vastaan. Hän voitti maailmanmestaruuden vuonna 1998, vaikkakin joutui ulosajetuksi loppuottelussa, sekä Euroopan-mestaruuden vuonna 2000. MM-kilpailuissa 2002 hän pelasi joukkueen kapteenina Ranskan kaikki kolme ottelua alusta loppuun mutta tuolloin Ranska jäi alkulohkossaan viimeiseksi tekemättä maaliakaan. Desailly pelasi Ranskan maajoukkueessa 116 ottelua ja teki niissä kolme maalia.
Saavutuksia

Italian mestaruus kaksi kertaa (AC Milan)
Ranskan mestaruus 1992 (Marseille)
UEFA Mestareiden Cup 1993 (Marseille) ja 1994 (AC Milan)
Maailmanmestaruus 1998 (Ranska)
Euroopan mestaruus 2000 (Ranska)
Qatarin mestaruus 2005 (Al-Gharafa)
Confederations Cupin voitto 2001, 2003
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marcel Desailly Wikimedia Commonsissa
Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1998
1 Lama |
2 Candela |
3 Lizarazu |
4 Vieira |
5 Blanc |
6 Djorkaeff |
7 Deschamps |
8 Desailly |
9 Guivarc’h |
10 Zidane |
11 Pirès |
12 Henry |
13 Diomède |
14 Boghossian |
15 Thuram |
16 Barthez |
17 Petit |
18 Lebœuf |
19 Karembeu |
20 Trezeguet |
21 Dugarry |
22 Charbonnier |
Valmentaja Jacquet
Ranskan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2002
1 Ramé |
2 Candela |
3 Lizarazu |
4 Vieira |
5 Christanval |
6 Djorkaeff |
7 Makélélé |
8 Desailly |
9 Cissé |
10 Zidane |
11 Wiltord |
12 Henry |
13 Silvestre |
14 Boghossian |
15 Thuram |
16 Barthez |
17 Petit |
18 Lebœuf |
19 Sagnol |
20 Trezeguet |
21 Dugarry |
22 Micoud |
23 Coupet |
Valmentaja Lemerre
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Korea 
Muut:  IdRef
Induktiivinen efekti

Induktiivinen efekti eli induktiivinen vaikutus on molekyylissä σ-elektroneja luovuttavan tai puoleensavetävän ryhmän aiheuttama havaittavissa oleva vaikutus molekyylin toisen osan reaktioiden ominaisuuksiin kuten reaktionopeuksiin ja tasapainovakioihin. Induktiivinen efekti ilmenee sidosten kautta tapahtuvana varauksen siirtymisenä, mikä aiheuttaa molekyyliin pysyvän dipolin. Induktiivinen efekti eroaa läheisestä käsitteestä kenttäefekti, siten, että induktiivinen efekti aiheuttaa dipolin sidosten kautta, kun kenttäefekti ilmenee dipolin muodostumisena avaruudellisesti toisiaan läsnä olevien ryhmien välityksellä, vaikka nämä ryhmät eivät olisi sitoutuneet toisiinsa tai ryhmien välillä on useita sidoksia.
Induktiivisen efektin vaikutus reaktiivisuuteen

Induktiiviset efektit voidaan jakaa kahteen ryhmään riippuen siitä aiheuttaako vaikutuksen elektroneja puoleensavetävä vai luovuttava ryhmä ja vertailukohtana käytetään tyypillisesti protonia. Mikäli hyvin elektronegatiivinen atomi tai atomiryhmä on sitoutunut molekyyliin aiheuttaa se lähellä oleville atomeille positiivisen osittaisvarauksen, jolloin kyseessä on elektroneja puoleensavetävä induktiivinen efekti eli  -I-efekti. Vastaavasti elektroneja luovuttavat ryhmät aiheuttavat negatiivisen osittaisvarauksen läheisille atomeille eli  +I-efektin. Elektroneja puoleensavetävä induktiivisen efektin aiheuttavat tyypillisesti nitroryhmä-, karboksyyliryhmä- tai halogeeniryhmä. Mitä voimakkaammin ryhmä vetää elektroneja puoleensa sitä voimakkaampi sen aiheuttama induktiivinen efekti on. Elektroneja luovuttavia positiivisen induktiivisen efektin aiheuttavia ryhmiä ovat muun muassa alkyyliryhmät, -SiR3- ja -BR2-ryhmät. Induktiivisen efektin voimakkuuteen vaikuttaa myös induktiivisen efektin aiheuttavan ryhmän ja reagoivan ryhmän välinen etäisyys. Mitä lähempänä nämä ryhmät ovat toisiaan, sitä suurempi on induktiivinen efekti.
Tyypillinen esimerkki induktiivisesta efektistä on vaikutus yhdisteiden happamuuteen. Esimerkiksi halogenoidut alkoholit ja karboksyylihapot ovat huomattavasti vahvempia happoja kuin halogenoimattomat analoginsa. Esimerkiksi etikkahapon pKa-arvo on 4,76, kun kloorietikkahapon, dikloorietikkahapon ja trikloorietikkahapon pKa-arvot ovat 2,86, 1,48 ja 0,70. Kloorattujen etikkahappojen voimakkaasti elektronegatiivinen klooriatomi stabiloi karboksylaattianionin muodostumista induktiivisen efektin vuoksi. Induktiivinen efekti myös vaikuttaa regioselektiivisyyteen elektrofiilisissa aromaattisissa substituutioissa.
Indium(III)

| Indium(III)sulfidi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  12030-24-9
PubChem CID:  16685236
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  In2S3
Moolimassa:  325,82 g/mol
Ulkomuoto:  Punainen tai keltainen jauhe
Sulamispiste:  1 050 °C (1 323 K)
Tiheys:  4,45 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
Indium(III)sulfidista valmistettuja nanoputkia
Indium(III)sulfidi (tai di-indiumtrisulfidi) on indiumin epäorgaaninen yhdiste rikin kanssa, jossa rikki esiintyy hapetusluvulla −II ja indium +III. Näin muodostuva yhdiste on In2S3. Se on kiinteä aine joka muodostaa punaisia tai kellertäviä, oranssin-punaisia kiteitä. Yhdisteelle tunnetaan kolme polymorfista kiderakennetta: kuutiollinen keltainen α-In2S3, tetragonaalinen punainen β-In2S3 ja γ-In2S3, joka on rakenteeltaan kerroksellinen. Punainen β-muoto on stabiilein huoneenlämpötilassa, mutta myös keltaista muotoa voi esiintyä riippuen aineen valmistusmenetelmästä. β-muoto on diamagneettinen puolijohde. Indium(III)sulfidi ei liukene juuri mihinkään liuottimiin, mutta hapot reagoivat sen kanssa.
Indiumsulfidi oli ensimmäisenä löydetty indiumyhdiste ja siitä raportoitiin kirjallisuudessa 1863. Reich ja Richter löysivät alkuaine indiumin tämän sulfidin perusteella.
Valmistus

Indium(III)sulfidia saadaan indium(III)oksidista 700 °C:n lämpötilassa:
Käyttö

Indiumsulfidin β-muoto on n-tyypin puolijohdemateriaali, jota voidaan käyttää elektroniikan komponenteissa. Indiumsulfidia käytetään pääasiallisesti puskurikerroksena kupari-indium-gallium-diselenidi (CIGS) valosähköisissä aurinkokennoissa, missä se korvaa myrkyllisen kadmiumsulfidin.
Aiheesta muualla

PubChem: Indium Sulfide (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Indium(III) sulfide
Käännös suomeksi
Desperate-luokka

| Desperate-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  310 t (standardi) 350 t (kuormattu)
Pituus:  64,01 m (kokonaispituus)
Leveys:  5,94 m
Syväys:  2,13 m
Koneteho:  5 700 ihp
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  63
Aseistus
Meritorjunta:  1 x QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 5 x QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 x 18" torpedoputkea
Desperate-luokka oli Britannian Kuninkaallisen laivaston torpedovenehävittäjäluokka (engl. torpedo boat destroyer, TBD). Luokan alukset valmisti John I. Thornycroft and Company.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Desperate | John I. Thornycroft and Company, Chiswick | 1. heinäkuuta 1895 | 15. helmikuuta 1896 | helmikuu 1897 | myyty romutettavaksi 1920 |
| HMS Fame | Thornycroft | 4. heinäkuuta 1895 | 15. huhtikuuta 1896 | kesäkuu 1897 | myyty romutettavaksi 1921 |
| HMS Foam | Thornycroft | 16. heinäkuuta 1895 | 8. lokakuuta 1896 | heinäkuu 1897 | myyty romutettavaksi 1914 |
| HMS Mallard | Thornycroft | 13. syyskuuta 1895 | 19. marraskuuta 1896 | lokakuu 1897 | myyty romutettavaksi 1920 |
Ingenuus

Ingenuus (k. 258 tai 260) oli roomalainen usurpaattori, joka nousi kapinaan keisari Gallienusta vastaan Pannoniassa vuonna 258 tai todennäköisemmin 260. Hän oli kapinan aikana Pannonian maaherra.
Erään teorian mukaan Ingenuus julistautui keisariksi heti sen jälkeen kun Gallienuksen vanhin poika Valerianus II oli kuollut Pannoniassa vuonna 258. Luultavammin hän kuitenkin kapinoi vasta kun Gallienuksen isä ja kanssahallitsija Valerianus joutui persialaisten vangitsemaksi 260. Kun Gallienus kuuli Ingenuuksen kapinasta, hän kokosi armeijansa nopeasti ja lähti kenraali Aureoluksen kanssa Pannoniaan ja kukistivat Ingenuuksen joukot Mursan lähellä. Ingenuus luultavasti kuoli taistelussa tai itsemurhan tekemänä.
Denisovanihminen

| Denisovanihminen |
| --- | --- |
 Sormiluun palanen.
 Pleistoseeni 0,4–0,03 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N  ↓   
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Yläheimo::  Ihmisapinat Hominoidea
Heimo::  Isot ihmisapinat Hominidae
Suku::  Ihmiset Homo
Laji::  denisova, altaiensis, sapiens denisova (ehdotettuja nimiä)
Kaksiosainen nimi
 Homo denisova, H. altaiensis, H. sapiens denisova 
Katso myös
   Denisovanihminen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Denisovanihminen on sukupuuttoon kuollut ihmislaji tai alalaji, joka eli Aasiassa. Denisovanihminen erkaantui heidelberginihmisestä noin 400 000 vuotta sitten ja ehti elää nykyihmisen kanssa samaan aikaan. Se oli läheistä sukua neandertalinihmiselle, mutta risteytyi myös nykyihmisen kanssa. Denisovanihmisen jäännöksiä oli vuoteen 2022 mennessä löydetty vain siperialaisesta Denisovan luolasta, Tiibetistä ja Laosista.
Löytöpaikat ja tutkimus

Denisovanihmisen löysivät vuonna 2008 venäläiset arkeologit Denisovan luolasta Altailla Etelä-Siperiassa. Luola on nimetty siinä 1700-luvulla eläneen Denis-nimisen erakon mukaan. Anatoli Derevienkon johtama ryhmä kaivoi esiin lapsen pikkusormen luun luolan sekaisesta maakerroksesta, jonka sisältämät esineet olivat noin 30 000–50 000 vuotta vanhoja. Derevienko arveli luun kuuluneen luultavimmin nykyihmiselle mutta lähetti osan siitä tarkistettavaksi Svante Pääbolle Saksaan. Luolasta löytyi myös kaksi hyvin suurikokoista poskihammasta, jotka viittasivat siihen, että denisovanihminen söi paljon kypsentämättömiä, sitkeitä kasveja. Jäänteiden löytyminen julkistettiin maaliskuussa 2010.
Pääbon ryhmä eristi Johannes Krausen johdolla luusta mitokondrio-DNA:ta, jonka sekvenssin tyyppi oli tuntematonta ja erosi selvästi nykyihmisten ja neandertalilaisen vastaavasta. Mutaatioiden perusteella luu kuului tuntemattoman arkaaisen ihmisryhmän jäsenelle, jonka linja erkaantui nykyihmisen linjasta noin 1 000 000–800 000 vuotta sitten.
Svante Pääbo ryhmineen julkaisi elokuussa 2012 yhden yksilön näytteen perusteella avaamansa denisovanihmisen perimän. Ulkonäöltään ainakin tutkittu yksilö oli tummaihoinen, ruskeahiuksinen ja -silmäinen ja muistutti neandertalinihmistä. Koko perimän tutkimus paljasti mitokondrio-DNA:n tutkimuksesta poiketen, että löytö olikin läheisempää sukua neandertalilaiselle kuin nykyihmiselle. Tutkijat arvioivat lopulta, että tämä uusi väestö erkaantui neandertalinihmisestä noin 470 000–380 000 vuotta sitten.
Tutkijat antoivat löydölle nimeksi löytöpaikan mukaan ”denisovanihminen”. Myös nimi Homo altaiensis sai kannatusta, ja se onkin nykyään käytössä Novosibirskin museossa. Geneetikot välttivät lajinimen antamista, koska denisovanihmisen serkun neandertalinihmisenkin asema omana lajinaan on kyseenalainen. Denisovanihminen sitä paitsi pystyi risteytymään nykyihmisen kanssa.
Ensimmäinen alkuperäisen löytöpaikan ulkopuolinen varmistettu denisovalaislöytö tehtiin Tiibetissä, kun denisovanihmisen DNA:ta tunnistettiin vuonna 2020 Baishiyan karstiluolasta yli kolmen kilometrin korkeudesta vuosikymmeniä aikaisemmin löydetyistä luista. DNA ajoitettiin vuosille 100 000–60 000 eaa. Luolasta löydetty leukaluu oli yhdistetty denisovanihmiseen epävarmemmin jo vuosia aikaisemmin aminohappojen perusteella. Se on yli 160 000 vuotta vanha.
Toukokuussa 2022 julkistettiin neljä vuotta aiemmin Laosista löytynyt oletetusti denisovalaistytön poskihammas, joka on ajoitettu 131 000–164 000 vuoden taakse.
Löytöpaikat ja tutkimus > Näytteitä

Denisova 3, sormiluu.
Denisova 4, poskihammas.
Tiibetistä löydetty leukaluu.
Denisova 11 eli ”Denny”, denisovalaisen ja neandertalilaisen risteytys, raajan luu.
Laosista löytynyt poskihammas.
Kehitys ja lähisukulaiset

Denisovanihminen kehittyi luultavasti Siperiassa heidelberginihmisestä. Sen serkku neandertalinihminen kehittyi Euroopassa ja Lähi-idässä, ja etäisempi sukulainen nykyihminen Afrikassa. Tutkijat arvioivat, että denisovanihminen erkaantui neandertalinihmisestä noin 470 000–380 000 vuotta sitten.
Myös Espanjan Sierra de Atapuerca -vuoriston luolan 400 000 vuotta vanhoista luista on löydetty denisovanihmisen kaltaista mitokondrio-DNA:ta. Tämä voi johtua siitä, että varhaisespanjalaiset ja denisovanihmiset periytyivät suoraan samoista esivanhemmista, tai siitä, että denisovanihmisten kaltaiset geenit tulivat Espanjaan idästä tulleiden ihmisten mukana.