Tuuri (runo)
Teksti

Lähde
Noin ne lauloivat jumalat,

juorottivat jouhiparrat

rannalla Aluen järven,

Tuurin uudessa tuvassa:

”Autuas elämän arpa,

kun on onni ottamassa,

taito kättä käyttämässä.

Ei elot eläen puutu,

taarit tarjoten vähene.”



Tuo oli Tuuri onnellinen,

talonpoika taidollinen,

kaatoi kannuhun olutta,

lausui tuolla lausehella:

”On eloa, on iloa,

oisi kyllin kystä meillä,

yksi on suru sydämen:

Tuoni ankara tulevi,

Kuolo kaikki korjannevi.”



Senp’ on sai sanoneheksi,

kuului tiuvut talvitieltä,

kulkuset kujan periltä;

kuunteli isäntä itse,

vaikenivat valta-luojat.



Tungeikse tupahan vieras

hyyssä turkki, jäässä parta,

kulmakarvat kuuralliset;

pimeni tuvassa tuohus,

Tuurin kasvot kalpenivat.



Sanoi Kuolo kutsumaton:

”Kun ei kuulu tervehdystä,

itse tervehdin tuloni.”



Tuo oli Tuuri onnellinen,

talonpoika taidollinen,

tunsi jäätyvän verensä,

sydämensä seisahtavan

tuskasta sanattomasta;

toki lausui laatuisasti:

”Istunet ilon tekohon,

tuoppi oltta tarjotahan.”



Virkahti viluinen vieras:

”Tullut en ilon tekohon,

otan itse olvituopin.”



Astui luokse arvollisten,

kannun vaahtisen kumosi,

lausui tuolla lausehella:

”Ei kysytä kuulumia,

kysyn itse kuulumani:

tie on tehty miehen mennä,

reki sankarin samota.”



Lysmyi polvet ponnettoman,

syöksyi jalkoihin jumalten,

huuti suulla surkealla:

”En jaksa erota vielä

kodistani, konnustani,

luota vaimoni valion.

Pyydän yhden päivän armon,

yhden viikon, yhden vuoden.



Nyykähtivät päät pyhäiset.



Kuolo kummasti hymyili:

”Ei miestä väkisin viedä,

saati veikkoa jumalten.

On aika odotellani.”



Astui jo tuvasta Tuoni,

painoi kiinni pirtin uksen;

hengähti isäntä itse,

hengähtivät vierahatkin.



Tuo oli Tuuri onnellinen,

talonpoika taidollinen,

tunsi päihtyvän verensä,

sydämensä suurentuvan

riemusta remahtavasta;

kaatoi kannuhun olutta,

lausui tuolla lausehella:

”On eloa, on iloa,

pöydät pantuna parasta,

yks on riemu miehen riemu:

tulla Tuonelta takaisin,

nähdä Kalman karkkoavan.”



Jatkui juhla, täyttyi tuopit,

täyttyi, tyhjeni samassa. -

Juopui Tuuri taidollinen.



Heräsi tyhjässä tuvassa,

kuuli pakkasen kurikan,

ulos katsoi akkunasta:

oli orhi uksen eessä,

hepo vartoi valjastettu,

mies rehevä reen perässä,

korkealla turkinkaulus.



Kalpenivat aamutähdet,

päivä talvinen sarasti.



Muisti eilistä iloa,

sanan lausui leikillänsä:

”Talo työlle, vieras tielle.

Hoi, on jo herätä aika!”



Ei ääntä väheäkänä.



Tuluksilla tulta iski.

Katsoi pirtin, katsoi sintsin,

jo nousi ylistupahan,

missä nukkui nuorikkonsa;

lausui päästä portahien:

”On aika herätä, armas,

kalpenevat aamutähdet.”



Vastausta ei vähintä.



Tuo oli Tuuri onnellinen,

talonpoika taidollinen,

tunsi oudoksi olonsa,

verensä väriseväksi;

päätyi pirttihin takaisin,

luokse lieden luontelihe;

kivi on kylmä kiukahassa.



Pilkisti pihalle tuosta:

hepo seisoi niinkuin seinä,

mies körötti niinkuin köngäs.



Muisti eilistä muretta,

hyrähti hymyhyn huuli:

”Hyv’ on olla onnen myyrä,

kuoma julkisten jumalten.”



Haukotteli haikeasti,

tuosta lautsalle laseikse,

päätti päivän nukkuvansa;

käänti päätä, siirti kättä,

koetti kumpaakin sivua,

ei unonen tullutkana.



Kimposi koholle Tuuri,

sanan kirkkahan kirosi:

”Ei tästä pidot parane,

ellei vierahat vähene.”



Sanoi kylmä kyytimiesi:

”Niinpä tielle työntelemme.”

Tunsi Tuuri vierahansa,

sydän rinnassa sävähti.

”Sain ma vuoden armon aian.”



Hyyrrepartainen hymähti:

”Liet saanut satakin vuotta,

etkö jo erota jaksa!”



Ei muista elänehensä

Tuuri eilistä enemmän.

”Oli mulla poika pieni.”



Haastoi Tuoni hallavainen:

”On jo kuollut, kuopattukin,

miespolven Manalla maannut.”



Tuo oli Tuuri onnellinen,

talonpoika taidollinen,

jo tunsi jumalten lahjat,

lausui, synkästi saneli:

”Alköhöt sinä ikänä,

älköhöt juhliko jumalat

kera kansan kuolevaisen!

Jumalill’ on juhlat pitkät,

ikä kerkeä inehmon,

nopsa niinkuin pyörän kehrä.

Päivät kultaiset kuluvi,

aika armas lankeavi,

köyrtyvi urohon selkä

noissa pitkissä pidoissa,

jumalaisten juomingeissa.”



Istui Kuolon korjasehen,

kuului kulkusten helinä

hämärässä talvi-aamun;

kuului vielä viittatieltä,

jäälle järvien hävisi.