Carl Gustaf Emil Mannerheim
Ura itsenäisessä Suomessa > Tasavallan presidenttinä (1944–1946)

Kesäkuussa 1944 Suomen puolustus oli romahtaa Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alla. Saksan avun varmistamiseksi presidentti Risto Ryti antoi Suur-Saksan valtakunnan valtakunnanministeri Ribbentropin edellyttämän Ryti–Ribbentropin valtiosopimukseksikin tulkitun vakuutuksen, jolla hän Suomen tasavallan presidenttinä sitoutui olemaan solmimatta erillisrauhaa. Elokuussa tilanteen vakiinnuttua ja Suomen saatua puolustuksensa tasapainoon Ribbentrop-sopimusta ei enää tarvittu ja presidentti Ryti erosi. Samaan aikaan Neuvostoliitto suuntautui Suomen sijasta entistä suuremmin voimin päähyökkäykseensä Puolan suuntaan. Mannerheimista tuli eduskunnan säätämällä poikkeuslailla presidentti 4. elokuuta 1944. Presidentti Mannerheim sanoutui irti Rytin allekirjoittamasta erillisrauhan solmimisen kieltävästä sopimuksesta ja suostui aselepoon Neuvostoliiton kanssa. Mannerheimin nauttiman luottamuksen katsottiin varmistavan, ettei Neuvostoliiton kanssa käytyjä neuvotteluja pidettäisi petoksena. Lisäksi uskottiin, että Mannerheimin presidenttiys saisi koko armeijan varmasti noudattamaan rauhansopimusta.
Syyskuussa 1944 Suomi solmi Moskovan välirauhan Neuvostoliiton ja Britannian kanssa. Tämän jälkeen alkoivat sotatoimet saksalaisten joukkojen häätämiseksi Lapista. Välirauhan solmimisen jälkeen Mannerheim pyrki löytämään Suomen kannalta edullisen ulkopoliittisen ratkaisun. Sisäpoliittisesti Mannerheim antoi suurimman osan tehtävistään pääministeri Paasikiven hoitoon ja toimi lähinnä Suomen uuden suuntauksen takuumiehenä. Mannerheim joutui presidenttikautenaan hyväksymään joitakin huonoina pitämiään ratkaisuja, kuten suojeluskuntien ja Lotta Svärd -järjestön lakkauttamisen sekä Suomen Kommunistisen Puolueen tulon hallitukseen.
Ensimmäisenä välirauhansopimuksen solmimisen jälkeisenä itsenäisyyspäivänä, 6. joulukuuta 1944, Mannerheim osallistui Helsingin synagogassa juutalaisen seurakunnan 23 sankarivainajan kunniaksi järjestettyyn muistotilaisuuteen. Käynti oli symbolisesti tärkeä, sillä se poisti lopullisesti epäilyt juutalaisten lojaaliudesta Suomen itsenäisyyttä kohtaan.
Presidenttinä Mannerheimin oli lisäksi pidettävä huolta siitä, että sotasyyllisyysoikeudenkäynti hoidettiin tarkoituksenmukaisesti. Esitettiin vaatimuksia, että myös Mannerheimin olisi pitänyt olla syytettynä, mutta Neuvostoliitto ilmoitti, että häntä ei syytettäisi mistään.
Presidenttikauden aikana Mannerheimia huolestutti suuresti Neuvostoliitolle välirauhansopimuksen nojalla vuokrattu Porkkalan alue vain muutaman kivenheiton päässä Helsingin keskustasta. Hänen mielestään vieras valta oli liian lähellä pääkaupunkia, ja tämän vuoksi hänen huhuttiin suunnitelleen pääkaupungin siirtämistä Turkuun. Mannerheimin seuraaja J. K. Paasikivi vahvisti asian Porkkalan palautuksen johdosta 22. syyskuuta 1955 pitämässään radiopuheessa, jossa hän mainitsi Mannerheimin puhuneen siitä hänelle useaan kertaan Paasikiven itsensä ollessa pääministerinä. Paasikivi oli sanonut olleensa Porkkalan tukikohdan raskaudesta samaa mieltä Mannerheimin kanssa, mutta katsoneensa, että pääkaupungin siirto oli mahdoton toteuttaa.
Runsaat puolitoista vuotta kestäneen presidenttikautensa aikana Mannerheim esiintyi vain harvoin julkisuudessa. Koko virkakautensa ajan hän asui Tamminiemessä. Vaikka hän kävi hyvinkin usein yksityiskodissaan Kaivopuistossa, hän ei yöpynyt siellä elokuun 1944 ja maaliskuun 1946 välillä kertaakaan. Virkakautensa ainoana kesänä 1945 hän luovutti Naantalin Kultarannan pääministeri Paasikiven käyttöön, ja tämä vietti siellä muutamia viikkoja jaksoittain.