Guangxu
Guangxu vallassa

Vielä Guangxun alettua hallita leskikeisarinna Cixillä oli huomattava vaikutus hänen päätöksiinsä ja toimen­piteistään, vaikka hän viettikin useita kuu­kausia vuodesta kesäpalatsissa. Weng Tonghe pani merkille, että samaan aikaan kun keisari hoiti valtion joka­päiväisiä asioita, vaikeammissa asioissa hän ja suuri neuvosto kysyivät neuvoa leski­keisarinnalta. Itse asiassa keisari matkusti varsin usein kesä­palatsiin osoittaakseen kunnoitusta tädilleen ja keskustellakseen valtion asioista hänen kanssaan.
Maaliskuussa 1896 Guanxu kutsui ulkomaisia ministerejä Kiinaan "Purppura­valon paviljongissa", nykyisessä Zhongnanhaissa pidettyyn audienssiin. Saman­kaltaisen audienssin oli hänen edeltäjänsä, Tongzhi, pitänyt vuonna 1873. Kesällä 1897, ulkomaisten lähettiläiden painostuksesta ja vasta­toimena Jangse-joen varrella puhjenneisiin, kristittyihin lähetys­saarnaajiin kohdistuviin levottomuuksiin, Guangxu antoi säädöksen, jolla kristityt saivat oikeuden keisarikunnan suojelukseen.
Kasvaessaan Guangxu oli selvästi tullut tietoiseksi säästäväisyyden merkityksestä. Tämän taipumuksensa vuoksi hän yritti vuonna 1892 antaa ankarat määräykset, joiden mukaan hovin kuluista oli säästettävä, ja tämä osoittautui­kin yhdeksi hänen harvoista onnistuneista hallitus­toimistaan. Siinäkin hän silti onnistui vain osittain, sillä hänen oli suostuttava suurempiin menoihin kuin olisi halunnut voidakseen tyydyttää leskikeisarinnan vaatimukset.
Vuonna 1894 alkoi ensimmäinen Kiinan–Japanin sota. Vaikka Guangxu oli keisari, sodan aikana hovin jäsenet usein sivuuttivat hänen mieli­piteensä ja kuuntelivat sen sijaan leski­keisarinnaa. Lopulta päädyttiin laatimaan kaksi sarjaa Suuren neuvoston muistioita, toinen keisaria ja toinen Cixiä varten, ja näin jatkettiin syksyyn 1898 saakka. Shimonosekin rauhassa vuonna 1895 Kiina joutui luovutattamaan Japanille Liao­tungin, Taiwanin ja Peskadorit sekä maksamaan suuret sotakorvaukset, minkä lisäksi Kiinassa asuville japanailaisille oli myönnettävä suosituimman kansan kauppa­oikeudet. Tämän nöyryyttävän tappion vuoksi Guangxu ilmaisi haluvansa luopua valta­istuimesta. Vuoden 1897 lopulla Guangxu ja Qing-hallitus joutuivat kärsimään vielä lisää nöyryytyksiä, kun saksalaiset käyttivät kahden papin murhaa Shandongin maakunnassa teko­syynä Jiaozhoun lahden miehitykseen, minkä jälkeen muutkin vieraat vallat alkoivat vaatia myönnytyksiä.
Sodan ja nöyryytysten jälkeen Guangxu alkoi ajatella, että Kiinan oli otettava oppia Japanin kaltaisista perustus­laillisista monarkioista tullakseen poliittiseksi ja taloudellisesti vahvemmaksi. Kesäkuussa 1898 Guangxu aloitti sadan päivän uudistukset, joiden tarkoitus oli saada aikaan nopeita poliittisia, lain­säädännöllisiä ja yhteis­­kunnallisia muutoksia. Jonkin aikaa, kun leski­keisarinna Cixin oletettiin luopuneen vallan­käytöstä, Guangxu antoi eräiden edistyksellisten ministerien kuten Kang Youwein ja Liang Qichaon avustuksella joukon säädkösiä, joiden nojalla piti toteuttaa pitkälle meneviä modernisoivia uudistuksia.
Uudistusten tavoitteena oli muun muassa rautateiden rakentaminen, sanomalehtien perustaminen ja länsi­maisten tietojen vaatiminen valtion tutkinnoissa. Guangxu määräsi Pekingiin perustettavaksi ajan­mukaisen ­ja että valtion budjetti oli laadittava samaan tapaan kuin ­Kiinasta piti tehdä nyky­aikainen perustus­laillinen keisari­kunta, joka samalla kuitenkin yhä pitäisi kiinni parhaista perinteistään, samaan tapaan kuin Japanissa oli tehty Meiji-restauraatiossa.
Uudistukset olivat kuitenkin liian äkillisiä Kiinassa, jossa uus­kungfutse­laisuudella oli vahva asema, ja lisäksi leski­keisarinna Cixi, jolla yhä oli suuri vaikutus­valta, asettui niitä vastustamaan. Monet virkamiehet, jotka pelkäsivät menettävänsä asemansa, pyysivät Cixiltä apua. Vaikka Cixi ei aluksi tehnytkään mitään sadan päivän uudistusten lopettamiseksi, hän tiesi, että hänen ainoa keinonsa pysyä vallassa oli sotilas­vallan­kaappaus. Guangxu sai hankkeen tietoonsa ja pyysi apua Kang Youweita ja muita uudistusten kannattajia sen torjumiseksi. He päättivät käyttää apunaan Yuan Shikaita, jolla oli uuden­aikainen armeija, vaikkakin vain 6000 miehen vahvuinen. Cixi puolestaan tukeutui Tianjinissa toimineeseen Ronglun armeijaan.
Rongulla oli myös liittolainen, kenraali Dong Fuxiang, joka komensi keisari­kunnan sota­joukkojen 10 000 islamilaista Kansun urhoolista, joihin kuuluivat myös kenraalit Ma Fuxiang ja Ma Fulu. Heidän asemapaikkansa oli Pekingin kaupunkiseudulla, he jatkuvasti hyökkäsivät ulko­maalaisia ja länsi­maalaisia vastaan, ja he olivat Cixin johtamien vanhoillisten puolella vallankaappauksen tullessa. Heidät oli myös aseistettu länsi­maisilla rihlatulla kivääreillä ja nyky­aikaisella tykistöllä, joka osoittaa, että keisarinna Cixin vanhoillinen puoluekin oli halukas käyttämään hyväkseen länsimaista ­teknologiaa.
Taiwanilainen professori Lei Chia-sheng (雷家聖) on tutkinut vallan­kaappaus­hanketta tarkemmin. Kang Youwein johtamat uudistusten kannattajat johdattivat mahdollisesti keisari Guangxun ansaan. Muuan brittiläinen lähetys­saarnaaja ja Japanin entinen pää­ministeri Itō Hirobumi huijasivat Kangin mukaan hankkeeseen, jolla korkein valta Kiinassa olisi luovutettu Itōlle. Brittiläinen suur­lähettiläs Sir C. MacDonald sanoi, että uudistusten kannattajat olivat itse asiassa tehneet vahinkoa Kiinan nyky­aikaistumiselle. Leskikeisarinna Cixi sai tämän sala­hankkeen tietoonsa ja päätti tehdä siitä lopun pelastaakseen Kiinan joutumasta vieraiden valtojen alaisuuteen.
Yuan Shikai kuitenkin osasi epäillä tällaista hanketta. Päivää ennen kuin vallan­kaappauksen oli määrä tapahtua, Yuan paljasti kaikki Ronglun hankkeet ja esitteli keisari Guangxun suunnitelmat. Tämä sai Cixin luottamaan Yuaniin, josta sen vuoksi tuli keisari Guangxun ja myöhemmin myös hänen nuoremman veli­puolensa, prinssi Chunin elin­ikäinen vihamies. Kun hanke oli esitelty, keisari ja leski­keisarinna tapasivat, ja keisari vetäytyi Yingtain paviljonkiin, joka nykyään on osa Xhongnanhain rakennus­ryhmää.