stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
M1 Abrams
Yleistietoa > Moottorijärjestelmä

M1 Abramsin voimanlähde on 1 500 hevosvoiman tehoinen Lycoming Textron AGT-1500 -kaasuturbiinimoottori, jonka ansiosta vaunun huippunopeus on 67,2 kilometriä tunnissa. Vaikka moottori onkin Lycoming Enginesin suunnittelema ja valmistama, nykyisin sitä valmistaa lisenssin hankkinut Honeywell. Moottorin polttoaineena voidaan käyttää bensiiniä, dieseliä tai kerosiinia; Yhdysvaltain armeija käyttää yleisesti JP-8-merkkistä (Jet Propellant 8) Naton suihkukoneiden kerosiinia, koska sen hinta on alhainen eikä se leimahda helposti liekkeihin, mikä taas parantaa vaunun miehistönjäsenten turvallisuutta. Vaunussa on myös Allison X-1100-3B -automaattivaihteisto, jossa on neljä vaihdetta eteen ja kaksi taakse. Abramsin toimintamatka ulottuu 424 kilometriin.
Vaikka Abramsin moottorijärjestelmä onkin osoittautunut vakaaksi ja luotettavaksi, sen ongelmiin kuuluvat korkea polttoaineenkulutus sekä suuri melutaso, minkä vuoksi vihollissotilaat ovat yleensä kyenneet valmistautumaan vaunun saapumiseen. Yhdysvaltain armeija on kuitenkin päättänyt säilyttää Abramsin nykyisen moottorijärjestelmän, koska AGT 1500:n etuihin kuuluvat pienikokoisuus sekä yksinkertainen rakenne, minkä ansiosta mekaanikkojen on helppo paikallistaa ja korjata vaunussa ilmenevät moottoriviat. Vaunua on myös testattu saksalaisella 1 500 hevosvoiman (1 119 kW) MTU EuroPowerPackilla, jota on käytetty myös Challenger 2:ssa ja Leclerc:ssä.
Yleistietoa > Muuta

Arvioiden mukaan Abrams-vaunun eri versioita on valmistettu yhteensä 8 800 kappaletta, joista Yhdysvaltain armeijalla on käytössä 7 620. Yhdysvaltain merijalkaväellä vaunuja on käytössä 403, Egyptillä 555, Saudi-Arabialla 315 ja Kuwaitilla 218. Näiden ohella Egypti on tilannut edelleen 200 uutta vaunua ja Australia 59 käytettyä vaunua Yhdysvalloista. Irak on tilannut 140 vaunua, ja pyrkii 700 Abrams-vaunun kokonaismäärään. Vaunuja on myös kokeiltu muiden muassa Etelä-Koreassa, Kreikassa, Ruotsissa ja Saksassa, missä niitä ei ole kuitenkaan otettu maiden asevoimien käyttöön. Yhden Abramsin valmistushinta on vaunumallista riippuen noin 2 350 000–4 300 000 Yhdysvaltain dollaria.
Abramseja voidaan kuljettaa Lockheed C-5 Galaxy - ja Boeing C-17 Globemaster III -kuljetuslentokoneiden kyydissä. Lennon aikana vaunuja voidaan tankata ja huoltaa, niin että koneen laskeutuessa ne ovat täysin taisteluvalmiita. Molempien koneiden kuljetuskapasiteetti kuitenkin rajoittaa niiden mahdollistamia kuljetusmahdollisuuksia, minkä vuoksi suurin osa Persianlahden sotaan osallistuneista Abramseista toimitettiin Saudi-Arabiaan ja Irakiin ilmakuljetusten sijasta rahtilaivoilla.
Historia > Suunnittelu

M1 Abrams sai alkunsa 1960-luvun puolivälissä, jolloin yhdysvaltalaiset ja saksalaiset yhteistyössä suunnittelivat MBT-70-panssarivaunun, jonka tarkoituksena oli kilpailla Neuvostoliiton uuden T-72:n kanssa sekä korvata Yhdysvaltain maavoimien M60 Patton. Projekti kuitenkin nopeasti ylitti arvioidut kustannuksensa, minkä ohella MBT-70:n prototyypeissä ilmeni vakavia teknisiä ongelmia. Kun saksalaiset lopulta hylkäsivät projektin ja ryhtyivät suunnittelemaan Leopard 1:n korvannutta Leopard 2:ta, yhdysvaltalaiset päättivät suunnitella ja valmistaa MBT-70:n pohjalta itselleen uudenlaisen panssarivaunun kilpailemaan muiden maiden uusien taistelupanssarivaunujen kanssa.
Vuonna 1973 Yhdysvaltain armeija antoi suunnittelutyön Chrysler Defencelle, ja vaunun ensimmäiset prototyypit valmistuivat vuonna 1976. Vaunu oli paljon pienempi, matalampi, nopeampi ja paremmin panssaroitu kuin sitä edeltänyt M60 Patton, ja se nimettiin 1970-luvulla Vietnamissa yhdysvaltalaisjoukkoja komentaneen, edesmenneen kenraali Creighton Abramsin mukaan. Vuonna 1979 Yhdysvaltain armeija hyväksyi esityksen panssarivaunun massatuotannon käynnistämisestä. Abramsin alkuperäistä perusmallia valmistettiin vuosien 1980 ja 1985 välisenä aikana 2 347 kappaletta.
Vuonna 1982 General Dynamics osti Chrysler Defencen ja samalla sai itselleen Abramsin valmistusoikeudet. General Dynamics esitteli vuonna 1985 Abramsin uuden M1A1-mallin, joka oli paremmin aseistettu ja panssaroitu kuin alkuperäinen M1 Abrams. M1A1-mallia valmistettiin vuodesta 1985 vuoteen 1993 saakka, jolloin kahta aikaisempaa mallia teknisesti kehittyneempi M1A2 ilmestyi massatuotantoon. Kaikki nykyisin valmistettavat Abrams-vaunut edustavat M1A2-mallia, minkä ohella Yhdysvaltain armeijan päätöksestä tuhat alkuperäistä M1-vaunua on korjauksin muunneltu M1A2:ksi.
Historia > Persianlahden sota

M1 Abramseja käytettiin ensimmäisen kerran taistelutehtävissä vasta 1991 Persianlahden sodassa, jolloin panssarivaunun astumisesta palveluskäyttöön oli kulunut jo yhdeksän vuotta. Yhteensä 1 848 Abramsia kuljetettiin Yhdysvalloista Saudi-Arabiaan, missä ne etenivät Irakiin ja saivat vastaansa Irakin maavoimien palveluksessa olevat vanhat neuvostovalmisteiset T-55-, T-62- ja T-72 -taistelupanssarivaunut.
Maataistelujen aikana Abramsit osoittautuivat ylivertaisiksi verrattuina irakilaisten panssarivaunuihin, joista puuttuivat ammunnanhallintatietokoneen ja pimeänäkölaitteiston kaltaiset järjestelmät. Abramsien tulitusetäisyys oli kaksi kertaa pidempi kuin irakilaisten panssarivaunuilla, minkä ansiosta Abramsit kykenivät aina iskemään vihollisen panssariajoneuvoihin, ennen kuin irakilaisvaunut olisivat ehtineet omalle tulitusetäisyydelleen. Abramsit osoittautuivat sodassa erittäin taistelukelpoisiksi, ja ne tuhosivat sadoittain irakilaisten panssarivaunuja ja aiheuttivat pahoja tappioita Irakin maavoimille.
Koko sodan aikana yhdysvaltalaiset eivät menettäneet yhtäkään Abrams-vaunua, mutta eräät irakilaisvaunujen tulituksen kohteeksi joutuneet Abramsit kokivat korjausta vaativia vaurioita. Sodan aikana kuitenkin ilmeni useita tapauksia, missä yhdysvaltalaiset tulittivat erehdyksessä omia Abramseja luultuaan niitä irakilaisten ajoneuvoiksi. Vakavin onnettomuus tapahtui 26. tammikuuta 1991 yönä, jolloin peräti neljä Abramsia vaurioitui toimintakyvyttömäksi Yhdysvaltain armeijan AH-64 Apache -taisteluhelikopterin hyökkäyksessä. Yhteensä 18 Abrams-vaunua vaurioitui pahoin, ja niistä kahdeksan vauriot olivat niin raskaita, ettei niitä olisi enää voitu korjata. Menetyksistä huolimatta yksikään Abramsin miehistön jäsen ei menettänyt henkeään, vaikka jotkut haavoittuivatkin onnettomuuksissa.
Historia > Irakin sota

Myöhemmin Yhdysvallat käytti Abrams-vaunuja 2003 Irakin sodassa, missä niiden toiminta muistutti suuresti Persianlahden sotaa. Vaikka Persianlahden tapahtumien myötä Abramseihin oli kiinnitetty tunnistuslaattoja, niitä silti menetettiin jälleen omien joukkojen tulituksessa.
29. lokakuuta 2003 yksinäinen Abrams ajoi irakilaisen telamiinan päälle, mistä seurannut räjähdys haavoitti kahta miehistön jäsentä ja surmasi kolmannen; kyseessä oli ensimmäinen kerta, jolloin Abramsin miehistön jäsen menetti henkensä. Myöhemmin muuan Yhdysvaltain merijalkaväen Abrams oli ylittämässä siltaa, kun yhtäkkiä panssarivaunun paino romahdutti sillan ja Abrams putosi Eufrat-jokeen sillä seurauksella, että neljä merijalkaväen sotilasta kuoli hukkumalla. Kun yhdysvaltalaisjoukot miehittivät Bagdadin, kaupunkitaisteluiden aikana eräs irakilaissotilas onnistui ampumaan Abramsia singolla vaunun etumoottorin alueelle, jolloin moottorijärjestelmä hajosi ja vaunu muuttui toimintakyvyttömäksi; kaikki miehistön jäsenet kuitenkin selviytyivät hengissä.
Siitä lähtien kun Saddam Hussein syrjäytettiin, Yhdysvallat on menettänyt Abramseja erilaisissa onnettomuuksissa ja vastarintataistelijoiden sissihyökkäyksissä. 27. marraskuuta 2004 muuan Abrams vaurioitui pahoin tienvarsipommin räjähdyksessä, jolloin yksi miehistönjäsen sai surmansa saatuaan osuman pommin sirpaleista. 25. joulukuuta 2005 tienvarsipommi vaurioitti pahoin toista Abramsia, jolloin yksi miehistön jäsenenistä sai surmansa. 4. kesäkuuta 2006 kaksi Abramsin miehistön jäsentä menehtyi tienvarsipommin räjähdyksessä. Irakilaississit ovat myös oppineet tähtäämään singoilla telaketjuihin, jotka ovat monien muiden panssarivaunujen tavoin myös Abramsin haavoittuvaisin kohta. Abramsit ovat myös erittäin haavoittuvaisia väijytyksille. Esimerkiksi yksin etenevä Abrams on helpohko kohde hyvin aseistautuneelle sissiryhmälle. Nykyaikaiset panssarivaunut sisältävät paljon elektronisia laitteita ja varsinkin Abrams sisältää runsaasti elektronisia apuvälineitä. Koska laitteet ovat erittäin herkkiä, voi yksikin sinko- tai tienvarsipommi-isku aiheuttaa merkittävää vahinkoa panssarivaunun sisällä oleville laitteille. Vaikkapa kaataen tankin asejärjestelmiä ohjaavan tietokoneen, joka on toiminnan ja tulituksen kannalta erittäin tärkeä.
Käyttäjämaat

Yhdysvallat n. 650 M1A1 SA Abrams, 1 605 M1A2 SEPv2 Abrams, n. 390 M1A2 SEPv3 Abrams. Varastoituna n. 3 450 M1A1/M1A2.
Australia, 59 M1A1 Abrams
Egypti, 1 130 M1A1 Abrams
Irak, n. 100 M1A1 Abrams
Kuwait, 218 M1A2 Abrams, tarkoitus korvata samalla määrällä versiolla M1A2K Abrams
Marokko, 222 M1A1SA Abrams
Saudi-Arabia, n. 500 M1A2/A2S Abrams
Kirjallisuutta

Trewhitt, Philip: Panssarivaunut ja panssaroidut ajoneuvot, Karisto Oy, Hämeenlinna, 2009, suom. Petri Kortesuo ISBN 978-951-23-5145-9 (s. 75)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Army Technology – M1A1 / M1A2 Abrams – Main Battle Tank (englanniksi)
Globalsecurity.org | M1 Abrams Main Battle Tank (englanniksi)
FAS | M1 Abrams Main Battle Tank (englanniksi)
Main Battle Tank – M1, M1A1, and M1A2 Abrams (englanniksi)
M1A1 Abrams tulittamassa päätykillään.
M1A2-mallia varten suunnittelun TUSK-panssarointisarjan esittely.
M1 Abrams -vaunuja kuljetetaan junalla sotilasharjoitusta varten.
Alkuperäinen M1 Abrams -vaunu.
Kaksi Persianlahden sotaan osallistunutta Abramsia etenee Irakin aavikolla. Taustalla M2 Bradley.
Yhdysvaltain armeijan M1A1 Abrams suorittamassa tiedustelutehtävää Irakissa 6. syyskuuta 2004.
Sortavalan Laulujuhlat

Ryhmä runonlaulajia, kanteleensoittajia ja itkijöitä esiintymässä Sortavalan laulujuhlilla vuonna 1906.
Sortavalan Laulujuhlat järjestetään Sortavalassa, Itä-Karjalassa, Venäjällä. Juhlat ovat kansainvälinen kulttuuritapahtuma, jonka pitopaikka on Vakkosalmen laululava.
Historiaa

Kun Sortavala sijaitsi Suomeen vuosina 1812–1940 kuuluneella alueella, järjestettiin laulujuhlat vuosina 1896, 1906, 1926 ja 1935. Ensimmäisiä Sortavalassa järjestettyjä laulujuhlia varten rakennettiin Vakkosalmen puistoon arkkitehti Yrjö Blomstedtin suunnittelema laululava, joka yhä on paikoillaan. Läheiselle Kuhavuorelle rakennettiin myös näkötorni, josta 2000-luvulla on enää jäljellä korkea kivijalka. Vuoden 1906 laulujuhlissa esiintyivät muun muassa kanteleensoittajat Iivana Bogdanov Misukka ja Iivana Shemeikka. 1906 laulujuhlilla järjestettiin myös kantelekilpailu jossa toisen sijan jakoivat Iivana Misukka ja Iivana Shemeikka.lähde tarkemmin?
Laulujuhlista 1926 valmistettiin äänetön lyhyt dokumenttielokuva Sortavalan laulujuhlat, mutta on sittemmin kadonnut. Kalevalan 100-vuotislaulujuhlien merkeissä tapahtuma oli 1935, jolloin osanottajia ja vieraita saapui kaikkiaan 25 000. Samassa yhteydessä paljastettiin Alpo Sailon veistämä runonlaulaja Petri Shemeikan patsas. Juhlista myös tehtiin Suomi-Filmin tuottama lyhyt dokumenttielokuva Sortavalan laulujuhlat - Det Festande Sordavala eli Juhliva Sortavala ohjaajana Topo Leistelä.
Neuvostoliiton aikana järjestettiin Sortavalassa juhannuksena 1990 Joensuun ja Sortavalan yhdessä järjestämä ja Joensuun laulujuhlien osana ollut "Maailmat kohtaavat" -päätöskonsertti. Konsertti oli eräänlainen ensiavautuminen Glasnostin ja Perestroikan hengessä ja se pidettiin Vakkosalmen puistossa vuoden 1935 laulujuhlien esikuvien mukaisesti. Paikalla oli jopa 10 000 kuulijaa, joista 1 600 oli tullut juhlajunalla Joensuusta rajan yli.
Viidennet, ja samalla ensimmäiset Venäjällä järjestetyt varsinaiset Sortavalan Laulujuhlat olivat vuonna 2012. Juhlien järjestäjinä olivat Suomen puolelta Laatokankarjalaisten liitto sekä kansalaisjärjestöjä. Karjalan tasavallan puolelta järjestäjinä olivat Kulttuuriministeriö, Sortavalan kaupunki ja Sortavalan piiri. Heinäkuisiin juhliin saapui paikalle satoja suomalaisia esiintyjiä. Juhlissa esiintyi parikymmentä kuoroa, joista yli puolet olivat suomalaisia. Kolmipäiväisen tapahtuman teemana oli myös Sortavalan kaupungin 380-vuotinen historia. Kuudennet järjestettiin vuonna 2015.
Vuonna 2019 järjestettiin Sortavalassa jälleen laulujuhlat, jotka samalla juhlistivat 100-vuotista Karjalan tasavaltaa sekä 170-vuotiasta Kalevala-eepoksen toista, laajempaa painosta. Vuoden 2019 laulujuhlat järjesti: Karjalan tasavallan Kansallisten kulttuurien ja kansantaiteen keskus; Sortavalan hallintopiirin administraatio. Yhteistyökumppaneina olivat Venäjän V. D. Polenovin kansantaiteen valtiollinen talo, Laatokankarjalaisten Liitto Suomesta ja Sosiaalikulttuurinen nuorisokeskus. Mukana oli esiintyjiä Venäjän karjalaisilta alueilta sekä Suomesta ja Virosta.
Vuonna 2022 järjestettiin 11-13.6 Petroskoissa laulujuhlat Sortavalasta tutulla venäjänkielisellä nimellään: Meždunarodnij pesennij prazdnik (Международный песенный праздник, suom. kansainvälinen laulujuhla). Juhlissa ei enää esiintynyt suomalaisia ryhmiä. Petroskoissa vieraili 80 kuoroa Pietarista, Leningradista, Tveristä, Vladimirin alueilta, Komin ja Karjalan tasavallasta sekä Valko-Venäjän tasavallasta.
Aiheesta muualla

Sortavalan laulujuhlien 1926 käsiohjelma
Sortavalan laulujuhlien 1935 käsiohjelma
Sortavalan Laulujuhlat 2012
Sortavalan laulujuhlien 2012 käsiohjelma
Sortavalan Laulujuhlat 2015
Sortavalan laulujuhlien 2015 ohjelma
Sortavalan laulujuhlien 2019 ohjelma venäjäksi
Juhani Sorri

Kari Juhani Sorri (25. lokakuuta 1941 Lauritsala – 4. maaliskuuta 2024 Espoo) oli suomalainen shakinpelaaja, joka pelasi sekä lähishakkia että kirjeshakkia. Hän sai kirjeshakin suurmestarin arvon 1982. Lähishakissa Sorri oli peliluokaltaan FIDE-mestari (FM).
Sorri on haudattu Kappelin hautausmaalle Espooseen.
Ura > Lähishakki

Peliuransa alussa Sorri edusti Lahden Shakkikerhoa (nyk. Lahden Shakki). Hän voitti 18-vuotiaana vuonna 1960 Suomen Shakkiliiton II luokan turnauksen. Voiton ansiosta hän korottui I luokkaan. Nuorten suomenmestaruusturnauksessa 1960 hän oli 4. sijalla. Mestaruuden tuolloin voitti Erkki Havansi. Lappeenrannassa huhtikuussa 1961 pelatussa liittoturnauksessa Sorri voitti I luokassa oman ryhmänsä tuloksella 4,5/5. Hän voitti I luokan ryhmän myös Hämeenlinnassa 1964 pelatussa turnauksessa. Myöhemmin samana vuonna hän kohosi mestariehdokasluokkaan. Elokuussa 1965 Sorri voitti Raumalla mestariehdokasluokan ryhmän ja korottui shakkimestariksi. Lähipelin suomenmestaruusturnauksessa Sorri on voittanut hopeaa 1967 ja 1972.
Sorri edusti Lahden Shakkikerhoa vielä vuonna 1989, jolloin hän oli Suomen Shakkiliiton 10. ketjukilpailussa kokonaiskisan 4. sijalla. Ketjukilpailusarjassa pelattiin kauden 1989 aikana 32 turnausta. Eniten ketjukilpailupisteitä keräsi suurmestari Heikki Westerinen. FIDE-mestarin arvon saamiseksi vaaditaan, että kansainvälinen vahvuusluku on vähintään 2 300 pistettä. Sorrin vahvuusluku kohosi vuoden 1989 aikana vaadittavaan 2 300 pisteeseen ja hänelle myönnettiin kyseinen FIDE-mestarin arvonimi.
Vuonna 1990 Sorri liittyi Etelä-Vantaan Shakin jäseneksi  Hän osallistui vuonna 1990 Suomen Shakkiliiton mestaruusturnaukseen, mutta kovatasoisessa kisassa (osallistujien joukossa oli unkarilainen suurmestari Peter Lukacs ja useita kansainvälisiä mestareita) sijoitus oli vaatimaton 10. sija. Vuonna 1991 Sorri voitti Suomen Shakkiliiton mestaruuden. Hän teki kisassa samalla KvM-tuloksen eli saavutti yhden kansainvälisen mestarin arvonimeen vaadittavan osatuloksen. Lähishakin kansainvälisen mestarin arvon saavuttamiseen tarvitaan vähintään kahdesta kiinnityksestä eli saavutetusta KvM-tuloksesta yhteensä 27 peliä ja pelaajan kansainvälisen vahvuusluvun (eloluku) on oltava vähintään 2 400 pistettä. Sorri edusti Suomea shakkiolympialaisissa Skopjessa vuonna 1972 ja saavutti 4. pöydällä tuloksen 9,5/14. Hän pelasi Helsingin Shakkiklubin joukkueessa shakin SM-liigaa vielä kaudella 2004–2005 ja sai kauden aikana kolme pistettä kuudesta pelistä.
Pelaamisen ohella Juhani Sorri osallistui shakin järjestötyöhön. Hän toimi Suomen Shakkiliiton varapuheenjohtajana vuosina 1980–1982. Shakillisista ansioistaan hän sai vuonna 1982 shakin hopeisen ansiomerkin.
Ura > Kirjeshakki

Kirjeshakissa Sorri voitti Suomen mestaruuden vuonna 1974. Seuraavana vuonna, 1975, hän sai kirjeshakkimestarin arvonimen. Kirjeshakin kansainvälisen mestarin arvon hän sai 1977. Vuosina 1977–1982 pelattiin Eino Heilimon I kansainvälinen muistoturnaus. Sorri voitti kisan tuloksella 10/14 ja sai tuloksen perusteella kirjeshakin suurmestarin arvonimen.
Aiheesta muualla

Juhani Sorrin pelaajakortti FIDE:n sivulla (englanniksi)
Upi Sorvali

Urpo Tapani ”Upi” Sorvali (31. heinäkuuta 1952 Helsinki – 24. maaliskuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen muusikko, rumpali, säveltäjä, sovittaja, tuottaja ja musiikinopettaja. Hän toimi Oulunkylän Pop & Jazz musiikkiopistossa sekä konservatoriossa opettajana 1970-luvulta kuolemaansa asti. Sorvalin oppilaita ovat muun muassa Jari "Kepa" Kettunen, Janne Haavisto, Sami Kuoppamäki, Rami Eskelinen ja Leevi Leppänen. Hän itse oli opiskellut musiikkia nuoresta pojasta lähtien kuolemaansa saakka. Sorvali keräili erilaisia lyömäsoittimia, joita kertyi vuosien saatossa satoja.
Studiomuusikkona hän soitti lukuisilla levytyksillä ja useissa kokoonpanoissa, kuten Anssi Tikanmäen orkesterissa ja Tuomari Nurmion albumin Punainen planeetta yhtyeessä. Taiteilijanimellä Urpo hän kiersi ahkerasti Suomea 1970-luvulla. "Teryleeniä"-hitti soi ahkerasti radiossa. Urpon levyillä rummut soitti Urpon salaperäinen serkku Upi, ja keikoilla rumpalina oli Leevi Leppänen. Oulunkylän opiskelijoista ja ystävistä kasattu Big Bad Family saavutti positiivista huomiota jazz-piireissä 1980-luvulla. Tämä kokoonpano jäi Sorvalin viimeiseksi hänen sairastuttua syöpään. Hän kuitenkin jatkoi työskentelyään loppuun asti, ja Big Bad Family julkaisi LP-levyn vain kuukausia ennen hänen kuolemaansa. Sorvali kuoli syöpään vain 37-vuotiaana. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle Vantaalle.
Sorvali osallistui säveltäjänä Suomen euroviisukarsintaan vuonna 1982 kappaleella "Omenakuu", jonka esitti Opus 5. Kappale sijoittui karsinnassa neljänneksi.
Progressiivinen Open Eye Band julkaisi elokuussa 2008 debyyttialbuminsa Screaming Baby, jossa Upi Sorvalin elämäntyötä kunnioitetaan versiolla Sorvalin kappaleesta "Aku-Aku". Kosketinsoittimissa vierailee Upi Sorvalin poika Henri Sorvali.
Diskografia

Urpo: Se oli mannaa
Urpo: Taikaspittarit
Upi Sorvali - Mattijuhani Koponen: Aurinko ja tuuli
Aiheesta muualla

Upi Sorvalin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Upi Sorvalin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Upi Sorvalin sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Upi Sorvalin sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Elonet
Sota (maalaus)

Sota on taiteilija Helge Dahlmanin öljymaalaus kankaalle, 100 × 146 cm. Teos valmistui vuosina 1946–1948. Ateneumin taidemuseo osti sen kokoelmiinsa vuonna 1995.
Sota esittää kubismin ja osin surrealismin keinoin neljä ihmistä. Eniten haavoittunut on ahkiossa, vierellään sodan mieletön hengetär ja koneritari. Teoksen värimaailmaa ovat kirkkaat perusvärit.
Helge Dahlmanilla oli itsellään kokemusta sodassa haavoittumisesta, kun hän 17-vuotiaana haavoittui siellä ja hänen vasen kätensä amputoitiin. Hän opiskeli taiteilijaksi Suomen Taideakatemian koulussa Helsingissä vuosina 1942–1944.
Aiheesta muualla

Teos Suomen Kansallisgallerian sivuilla: Kokoelmat: Sota.  (Arkistoitu – Internet Archive)
Sosva (Berjozovon piiri)

| Sosva Сосьва |
| --- | --- |
 Hanti-Mansian sijainti, alla kaupungin sijainti piirikunnassa
 Sosva
 Koordinaatit: 63.6503°N, 62.1037°E 
Valtio:  Venäjä
Feneraatiopiiri:  Ural
Alue:  Tjumenin alue
Autonominen piirikunta:  Hanti-Mansia
Piiri:  Berjozovon piiri
Väkiluku (2011):  912
Postinumero:  628145
Suuntanumero(t):  +7 34674
 
 saranpaul.ru 
 Saranpaulin maalaiskunnan sivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sosva (ven.  Сосьва, mansiksi ?) on taajama Berjozovon piirin keskiosissa Obin sivujoki Severnaja Sosvan varrella, Hanti-Mansian autonomisen piirikunnan länsiosissa Venäjällä.
Sosvan taajama on Berjozovon piirin  3 856 asukkaan (2010) Saranpaulin maalaiskunnan 2. suurin taajama. Alueella asuu manseja. Vuonna 2011 taajamassa asui 912 asukasta.
Taajaman alueella on muun muassa kalastusta ja kalanjalostusta, kansatieteellinen museoalue Naiortyr Maa  ja sääasema (asemakoodi 23625).
Tieyhteydet ovat puutteelliset; kesäaikaan jokea pitkin ja helikopterikyytien avulla pidetään tarvittaessa yhteyksiä kaupunkeihin.
Aiheesta muualla

Saranpaulin maalaiskunta Berjozovon piirin sivustolla (venäjäksi) (berezovo.ru)
Weather in Sosva (englanniksi)
Sotakorvauskuunari

Sotakorvauskuunari (ruots. krigsskadeståndsskonare, ven. репарационная шхуна, reparatsionnaja šhuna, vir. sõjakahjutasukuunar, engl. war intemnity schooner) on Suomessa vuosina 1946–1952 rakennettu kolmimastoinen rahtipurjealus apukoneineen (kuunari).
Jatkosodan päättäneen aselevon mukaan Suomen oli ”korvattava Neuvostoliitolle sodan ja Neuvostoliiton alueen miehityksen aiheuttamat vahingot 300 000 000 kultadollarin (ns. sotakorvausdollari) arvosta”. Tämä sotakorvaus sisälsi noin 500 laivan rakentamisen ja toimituksen Neuvostoliittoon 66,2 miljoonalla dollarilla.
Suurin erä niistä oli 91 puisen kolmimastoisen kuunarin sarja, joka on maailman suurin puisten purjelaivojen sarja. Suunnittelijana oli Jarl Lindblom, joka vuonna 1939 oli Yhdysvalloissa tutkinut puulaivojen sarjatuotantoa.
Sarjan ensimmäisen laivan Akademik Šokalskin (H-01) mukaan koko sarjan kuunareita kutsutaan myös Akademik Šokalski -luokan kuunareiksi. Laivoja rakennettiin erilaisilla takiloinnilla, ja niissä on poikkeuksia sekä tehtaan että rakennusajan mukaan (pääkone, apukoneet, mastot ym). Laivoja rakennettiin Suomessa:
F. W. Hollming, Rauma. 34 laivaa (H-sarja)
Laivateollisuus (LaTe), Turku. 45 + 1 laivaa (L-sarja)
August Eklöf, Porvoo. 7 laivaa (E-sarja)
Valkon Laiva, Loviisa. 4 laivaa (V-sarja)
Laivoja käytettiin aluksi pääasiassa rannikkorahtiliikenteessä, myöhemmin erityisesti koulutuslaivoina. Useita aluksia käytettiin Neuvostoliiton elokuvissa, joissa ne esiintyivät historiallisina purjelaivoina.
Suomen ja naapurimaiden laivoja

Vega (L-44) Pietarsaaressa
Viiden kuunarin hylky voidaan havaita Viron rannikolta ja vesiltä:
Tšaika (H-14) Haran lahti
Raketa (H-19) Haran lahti
Professor Rudowitz (H-47) oli vuodesta 1968 ravintolalaiva Kihnu Jõnn Piritan satamassa Tallinnassa. Upotettiin vuonna 1979 Paljassaaren sataman lähistölle
Saira (L-15) Käsmun lahti
Mõntu (L-28) upotettiin vuonna 1959–1965 Kalamajan rantaan Tallinnan keskikaupungissa
Piritan sataman laitureihin on upotettu vielä noin 10 alusta, mukaan lukien sarjan ensimmäinen laiva Akademik Šokalski (H-01)
Kapella (L-03) poistettu käytöstä 1969; upotettiin Riian lähistöllä 2011 Latviassa
Meridianas (L-05) oli vuodesta 1970 ravintolalaiva Klaipėdassa Liettuassa. Rakennettiin 2013 täysin uudelleen
Sirius (L-02) oli vuosina 1976–2015 ravintolalaiva Kronverk Leningradissa/Pietarissa. Oli vieleä toukokuussa 2020 uivana
Zapad (L-17) oli vuodesta 1980 museolaiva Arkangelissa. Paloi maaliskuussa 2016