stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomi 1940-luvulla
Arkkitehtuuri

Eräs suomalaisen sota-ajan arkkitehtuurin merkkiteos oli vänrikki ja sisustusarkkitehti Ilmari Tapiovaaran suunnittelema miehistöpirtti (korsu) AutoK/Karhussa Uutujärvellä. Ankeista oloista ja resurssien niukkuudesta huolimatta esteettisten ja funktionaalisten ihanteiden suhteen oltiin peräänantamattomia. Kyseisestä korsusta, kuten myös erinäisistä muista vastaavista, ilmeni hyvän suunnittelun ohella suomalaisten sotamiesten, "jermujen", vankka käsityötaito.
Jälleenrakennuskausi alkoi talvisodan jälkeen ja jatkui 1950-luvun puolelle. Asuntotuotanto painottui pientalorakentamiseen, sillä suurin osa suomalaisista asui maaseudulla. Arkkitehdit kehittivät lukuisia tyyppitalomalleja ja Rakennustieto-kortiston, jossa julkaistiin piirustuksia ja yksittäisiä standardeja.
Sodan jälkeen suomalaisten kaupunkien liepeille metsiin alettiin rakentaa niin kutsuttuja metsälähiöitä. Funktionalismille ominainen avoimuutta korostava ja ilmansuunnat huomioon ottava tyyli yhdistettiin lähiörakentamiseen. Energiasta ja lasista oli pulaa, joten pula-ajan kerrostaloihin rakennettiin verraten pieniä ikkunoita. Ulkoseinissä suosittiin rappausta - paitsi sileää, myös roiskerappausta sekä harjattua tai kammattua rappausta. Huoneistokohtaiset parvekkeet alkoivat yleistyä. Pinnakaiteet värikkäine markiisikankaineen antoivat parvekkeille kevyen korimaisen vaikutelman.
Ajanjakson romanttisen suunnan selväpiirteisimpiä edustajia on Erik Bryggmanin suunnittelema, rinteen mukaan porrastettu Villa Nuuttila (1949) Kuusistossa.
Suomi menetti Karjalan myötä merkittäviä historiallisia arkkitehtonisia kokonaisuuksia, kuten Viipurin linnan ja Valamon luostarin. Neuvostoliittolaiset tuhosivat Eliel Saarisen suunnitteleman Viipurin rautatieaseman vuonna 1941. Viipurissa oli myös merkittävää funktionalistisen kauden arkkitehtuuria, kuten Viipurin kaupunginkirjasto.
Muotoilu

Toisen maailmansodan aikana suomalainen muotoilu oli pitkälti naisten varassa. Nuorena kuollut Gunnel Nyman oli eräs aikakauden keskeisistä muotoilijoista. Hänen suunnittelemansa Morsiushuntu-maljakko (1947–1948) enteili suomalaisen muotoilun kultakautta, joka koettiin 1950-luvulla. Suomalaisen taideteollisuuden ulkomaiset kontaktit rajoittuivat sota-aikana lähinnä muihin Pohjoismaihin ja Saksaan. Ruotsissa suomalaisten kekseliäisyys herätti erityistä mielenkiintoa.
1940-luvulla suosittiin luonnollisia materiaaleja enemmän kuin edellisellä vuosikymmenellä. Muotia olivat rottinkihuonekalut ja isolehtiset kasvit. Julkisten tilojen valaisinmuotoilijana kunnostautunut Paavo Tynell mukaili suunnittelemissaan valaisimissa luonnonmuotoja.
Asuminen

Suomalaiset menettivät sotien seurauksena noin 125 000 asuntoa. Siten 1940-luvulla Suomessa vallitsi ennennäkemätön asuntopula, jonka johdosta  asuntoja alkoivat yksityisten lisäksi rakennuttaa kunnat ja aatteelliset tahot. Valtion asuntotuotantotoimikunta eli Arava perustettiin 1949 rahoittamaan asuntorakentamista halpakorkoisin lainoin. Rakennetut asunnot olivat pieniä, mutta niiden varustetaso pyrittiin saamaan mahdollisimman korkeaksi. Astiankuivauskaappien teollinen tuotanto aloitettiin 1948.
Aikakauden pääsääntoiseksi pientalotyypiksi muodostui puolitoistakerroksinen harjakattoinen ja lautaverhoiltu tyyppitalo, jota alettiin kutsua rintamamiestaloksi. Talotyyppi oli erittäin suosittu sekä esikaupunkialueilla että maaseudulla.
Teatteri

Talvisodan aikana teatteritoiminta oli pysähdyksissä. Jatkosodan aikana Puolustusvoimain viihdytysosasto järjesti lukuisia kiertueita. Tavallisimpia olivat viidestä seitsemään hengen kiertueet, joilla oli mukana muusikoiden ja lausujien lisäksi taikureita ja voimistelijoita. Tunnetuimpia hahmoja olivat Aku Korhosen Lapatossu ja Einari Ketolan Korpaali Möttönen. Esiintymiset järjestettiin kesäaikaan ulkosalla, muulloin niin kutsutuissa valistusparakeissa. Tunnetut näyttelijät, kuten Ansa Ikonen, Emmi Jurkka ja Tauno Palo kiertelivät rintamalla. Sotateatteri kukoisti jatkosodan aikana.
Suomen Kansallisteatteri ja muut teatterit suosivat ohjelmistoissaan näytelmiä, joissa oli pääasiassa naisrooleja, sillä miesnäyttelijät olivat rintamalla. Sodan jälkeen Kansallisteatterin riippumattomuutta uhkasi Valtion teatterikomitea, joka pyrki perustamaan valtionteatterin.
Radio

Suomalaisten sananvapaus oli radiotoiminnan osalta tarkkaan rajoitettua niin sotavuosina kuin myös niiden jälkeen. Vain Yleisradio sai lähettää radio-ohjelmia, ja nekin olivat luvanvaraisia. Vuonna 1945 Suomessa oli puoli miljoonaa radiolupaa eli runsaat 140 lupaa jokaista tuhatta asukasta kohti. Vuonna 1945 radioluvan hinta oli 200 markkaa (vuoden 2021 rahassa 26,90 euroa).
Vuorineuvos Amos Anderson esitti omistamassaan Hufvudstadsbladetissa 5. toukokuuta 1944 Turun tuomiokirkon kellonlyöntejä radioitaviksi joka arkipäivä kello 12.00. Yleisradion ohjelmaneuvosto hyväksyi ajatuksen. Kun Viipuri 19. kesäkuuta 1944 joutui neuvostojoukkojen käsiin, Turun tuomiokirkon kellojen lyönnit kuultiin radiosta ensimmäisen kerran. Tasavallan presidentin puolison Gerda Rytin 16. heinäkuuta 1944 esittämä rukousvetoomus ”Isänmaa on vaarassa” lisäsi kellojen dramatiikkaa.
Yleisradion pääjohtajana vuodesta 1927 toiminut J. V. Vakio joutui tammikuussa 1945 jättämään paikkansa ”yleisten syiden” vuoksi. Valtioneuvosto määräsi Hella Wuolijoen Yleisradion pääjohtajaksi huhtikuussa 1945, muodollisesti päätöksen teki Yleisradion hallintoneuvosto. Wuolijoki muutti radiotoimintaa sivistyksen ja kansanvalistuksen suuntaan, aloitettiin muun muassa Maamiehen tunti, Työmiehen tunti ja Pienoisparlamentti. Suomisen perhe sai kilpailijakseen Työmiehen perheen. Radioteatteri perustettiin Wuolijoen kaudella; kuunnelmat olivat Pienoisparlamentin lailla radion suosituinta ohjelmistoa. Wuolijoen aikana aloitettiin neuvostodiktatuuria kritiikittömästi ihannoivien ohjelmien esittäminen. Hänen kautensa Yleisradion johtajana päättyi kesäkuussa 1949.
Radiovastaanottimia ei Suomessa toisen maailmansodan aikana valmistettu. Materiaalipulasta huolimatta tuotanto käynnistettiin uudelleen välittömästi sodan jälkeen. Vastaanottimien valmistuksessa käytettiin runsaasti kierrätysmateriaaleja. Maaseudun sähköistämättömissä talouksissa radiota kuunneltiin usein anodijännitekojeen voimalla.
Elokuvat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Voi myös huomata, miten merkitsevä kaiku jo elokuvan nimellä [Minä elän] on ollut vuosina, jolloin kansakunta sodan vaarallisten loppuhetkien jälkeen saattoi todeta olevansa yhä selkeästi olemassa.” | ” |
– Minä elän -elokuvasta sanottua
Sota-aikana elokuvateattereissa käytiin tiuhaan, ja lähes jokainen elokuva sai vähintään 400 000 katsojaa. Todellisuuspakoiset epookkituotannot keräsivät salit pullolleen: Kulkurin valssi sai ensi-iltansa välirauhan aikana tammikuussa 1941 ja keräsi miljoonayleisön; Kaivopuiston kaunis Regina (1941), Katariina ja Munkkiniemen kreivi sekä Valkoiset ruusut (1943) olivat niin ikään sotavuosien suosikkeja ja myöhempien vuosikymmenten ja -satojen ikivihreitä. Ajanjakson menestyselokuvat tapahtuvat menneisyydessä, 1800-luvun jälkipuoliskolla tai 1900-luvun alussa, niissä on pukuloistoa ja romantiikkaa jopa siirappimaisuuteen asti.
Sota-ajan elokuvien juoni rakentui usein väärille henkilöllisyyksille. Kaava oli tuttu jo 1930-luvun elokuvista: varakas mies esittää työmiestä, joka rakastuu yläluokkaiseen naiseen, seuraa sarja luokkaerojen ryydittämiä ongelmia, minkä jälkeen todelliset henkilöllisyydet paljastetaan ja päästään onnelliseen loppuun, joka usein ennakoi avioliittoa. Eräs muunnelma kaavasta on yläluokkainen nainen, joka syystä tai toisesta esittää piikaa. Elokuvassa Täysosuma (1941) kuvio käännettiin siten, että köyhä konekirjoittajatar esitti hienostonaista.
Aikalaiskuvauksista suosittuja olivat Suomisen perhe -elokuvat, joissa kuvataan eräänlaisen keskiluokkaisen malliperheen elämää. Viittaukset meneillään olevaan suursotaan ovat vähäisiä, kuten useimmissa ajan elokuvissa. Sota-ajan henkeen kuuluivat isänmaallispaatokselliset elokuvat, kuten Oi, kallis Suomenmaa (1940). Sodan jälkeen puolestaan tehtiin useita sukupuolitaudeista varoittavia "kuppaelokuvia". 1940-luvun jälkipuoliskon taiteellisesti vahvoihin suomalaiselokuviin lukeutuvat muun muassa Ilmari Unhon ”Minä elän” (1946), Teuvo Tulion Rakkauden risti (1946) ja Valentin Vaalan Ihmiset suviyössä (1948).
Kielenkääntäjä Lea Joutsenosta tuli 1940-luvun suosittu komedienne. Hän aloitti elokuvien sivuosissa 1930-luvun lopulla, näytteli sanavalmiita, itsenäisiä naishahmoja useissa elokuvissa 1940-luvulla ja lopetti valkokangasuransa vuosikymmenen lopussa. Leif Wager aloitti menestyksekkään uransa sota-aikana elokuvien ensirakastajana. Lasse Pöysti aloitti lapsinäyttelijänä Suomisen perhe -elokuvissa ja löi itsensä läpi. Vuosikymmenen jälkipuoliskolla elokuvan tähtitaivaalle nousivat muun muassa Martti Katajisto, Hillevi Lagerstam, Matti Ranin ja Eeva-Kaarina Volanen. Urheilijana ja laulajana kunnostautuneesta Tapio Rautavaarasta leivottiin ajan tavan mukaan myös filmitähti. Regina Linnanheimo alkoi näytellä sodan jälkeen hyveellisten naisten sijasta paheellisia, kieroutuneita naishahmoja. Helena Kara ja Hilkka Helinä olivat Linnanheimon ohella sotavuosien ”elämää suurempia” elokuvakaunottaria. Kestosuosikkeihin lukeutuivat myös Ansa Ikonen ja Tauno Palo, yhdessä ja erikseen, sekä Siiri Angerkoski ja Aku Korhonen.
Ruoka

Sotavuosina ruoasta oli pulaa, ja elintarvikkeita jouduttiin säännöstelemään. Pisimpään säännöstelyn piirissä olivat kahvi ja sokeri, joiden säännöstely alkoi jo ennen talvisotaa ja päättyi vasta 1954. Osa viljasta oli tuotava ulkomailta, etupäässä Saksasta. Lihaa, sokeria ja rasvaa oli tarjolla vain harvoin. Myös maitoa piti säännöstellä. Perunan kulutus sen sijaan kolminkertaistui sodan aikana, sillä siitä ei ollut pulaa. Vuosikymmenellä syötiinkin monenlaisia perunaruokia.
Parhaiten ruokaa riitti maaseudulla asuville, joilla oli karjaa sekä viljelyskelpoista maata. 1940-luvun suosituimpia ruokia olivat muun muassa herne- ja kalakeitto, veripalttu, maksalaatikko ja makkarakastike. Evakoiden uudelleenasuttaminen ympäri Suomea teki karjalanpiirakoista ja karjalanpaistista koko kansan herkkua tulevina vuosikymmeninä. Liemikuutiot ilmestyivät kauppoihin 1940-luvulla.
Monia tuttuja ruoka-aineita piti korvata kekseliäästi luonnosta saatavilla tuotteilla. Riista- ja sieniruuat olivat suosittuja. Uusia proteiininlähteitä olivat esimerkiksi kanin- ja hevosenliha. Suolaaminen oli yleinen säilöntämenetelmä, koska suola meni vasta myöhään säännöstelyyn. Pula-aikana opittiin myös kuivaamaan juureksia ja hedelmiä.
Ilmainen kouluruokailu alkoi Suomessa jo vuonna 1948. Se takasi köyhimmillekin lapsille yhden lämpimän aterian päivässä.
Kirjallisuutta

Holmila, Antero & Mikkonen, Simo: Suomi sodan jälkeen. Pelon, katkeruuden ja toivon vuodet 1944–49.  Jyväskylä:  Atena, 2015.  ISBN 978-952-300-112-1
Kivimäki, Ville & Hytönen, Kirsi-Maria (toim.): Rauhaton rauha. Suomalaiset ja sodan päättyminen 1944–1950.  Tampere:  Vastapaino, 2015.  ISBN 978-951-768-534-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yleisradion Elävä arkisto
Suomalaisen musiikin historia (Arkistoitu – Internet Archive)
Tasavallan presidentti Risto Ryti ja ministeri J. W. Rangell.
Kemin kaupungintalo 10. lokakuuta 1944. Natsi-Saksan joukot olivat yrittäneet tuhota talon kolme vuorokautta aiemmin.
Suomen luovuttamat alueet Neuvostoliitolle punaisella.
Yhtyneiden Paperitehtaiden mestaruusjalkapallo-ottelu Jämsänkosken tehtaan kentällä vuonna 1945.
Kaupunkeja pommitettiin sodassa maan tasalle. Oulun Kirkkokatua pommituksen jälkeen 1944.
Sotien jälkeen alkoi jälleenrakennuksen aika. Arava-taloja rakennetaan Helsingin Keskuspuiston laitaan 1949.
Heinäntekoa kesällä 1942.
Raitiovaunuja Viipurissa. Maaliskuu 1940. Viipuri oli yksi kolmesta Suomen raitiovaunukaupungista.
Lastenlinna valmistui Helsingin Taka-Töölöön vuonna 1948.
Oy Prisma Ab n valmistama ja Viljo Louhian kehittämä lautapeli, X-peli
Pentti Haanpää.
Ajattomiksi osoittautuneet Muumit marssivat estradille sodan jälkeen.
Säveltaiteilija Henry Theel kohosi 1940-luvulla suursuosioon.
Matti Ranin ja Eeva-Kaarina Volanen epookkikomediassa Katupeilin takana (1949).
Vuoden 1940 leipäkortteja, jotka oikeuttivat leivän ostamiseen.
Suuret ikäluokat

Suomen väestö iän mukaan vuoden 2005 lopussa, miesten ikäpalkit vasemmalla ja naisten oikealla.
Suuret ikäluokat (engl. baby boomers) muodostuivat monissa läntisen Euroopan maissa muutaman vuoden aikana toisen maailmansodan jälkeen, niin sotaan osallistuneissa kuin sen ulkopuolella pysyneissäkin maissa. Suomessa suuret ikäluokat syntyivät vuosina 1945–1950 (joissain lähteissä esimerkiksi 1945-1956 tai -1964), mutta esimerkiksi Yhdysvalloissa boomereihin lasketaan vielä vuonna 1964 syntyneet eli juuri ennen X-sukupolven alkua. Suomessa 1945-1950 syntyvyys oli paljon korkeampi kuin edellisinä ja seuraavina vuosina. Suomessa syntyvyyden nousu pian sodan jälkeen oli radikaalimpi kuin muissa maissa mutta jäi lyhytaikaisemmaksi.lähde?
Lehdistössä Suomenkin boomerit määritellään joskus koko X-sukupolvea edeltäväksi ikäluokaksi, esimerkiksi 1945-1960. Toisinaan jako tehdään niin, ettei esitetä mitään nimitystä esimerkiksi 1951-1960 syntyneille.
Maailmalla

Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa monet suurten ikäluokkien edustajat kasvoivat aikana, jossa korostuivat vaurastuminen ja asumisen ja koulutuksen kasvava tuki. He uskoivat maailman paranevan paljon ajan mittaan.
Suuret ikäluokat Suomessa

Suomessa suuret ikäluokat määritellään yleensä suppeasti, noin 1945-1950, joskus laajasti, esimerkiksi 1945-1956 tai jopa 1960-luvun alkupuolta myöten.
Suurille ikäluokille 1960-luku eli "60-lukulaisuus" oli tärkeä sukupolvikokemus: massakulutuksen vallankumous, vasemmistolaisuus, kapina aiempien sukupolvien auktoriteettia ja keskiluokkaisia arvoja kohtaan, vapautuva alkoholi- ja sukupuolimoraali.
Lehdistössä Suomenkin boomerit voidaan määritellä koko X-sukupolvea edeltäväksi ikäluokaksi, esimerkiksi 1945-1960. Vielä 2020-luvulla he katsovat televisiota, 80 % lukee paperisia sanomalehtiä ja useimmat aikakauslehtiä. Somesta he käyttävät eniten Facebookia. He harvoin käyttävät nettikauppoja, ja moni aloitti työuransa ilman tietokonetta.
Suomessa korkea syntyvyys kesti hieman yli viisi vuotta, elokuun alusta 1945 elokuun lopulle 1950. Koska ikäluokilla kuitenkin tarkoitetaan vuosiluokkia, on mukaan otettu vuodet kokonaisuudessaan ja näin suuren sukupolven syntymisen katsotaan kestäneen kuusi vuotta eli vuoden 1945 alusta vuoden 1950 loppuun: vuosina 1946–1949 syntyneitä oli yli 100 000/vuosi sekä jo vuonna 1945 ja vielä 1950 lähempänä 100 000:ta kuin 90 000:ta (yli 95 000).
Näistä suurista ikäluokista oli elossa vuonna 2023:
| vuosi   | syntyneitä elossa |
| --- | --- |
1945: 55 551
1946: 63 853
1947: 66 851
1948: 68 418
1949: 67 937
1950: 66 697
Suomen suurin ikäluokka vuonna 2020 oli vuonna 1983 syntyneet. Tämän vuosikerran kasvua suurimmaksi nosti maahanmuutto, lähes joka seitsemäs ikäluokan edustaja oli vieraskielinen. Lähes yhtä suuria ovat vuosina 1990 ja 1992 syntyneet. Vuonna 2023 jokaiseen näistä kolmesta ikäluokasta kuului yli 75 000 henkilöä, ja jokaisessa ulkomailla syntyneiden osuus on yli 11 000 henkilöä.
Suuret ikäluokat Suomessa > Historia

Suomessa korkean syntyvyyden kausi alkoi loppukesällä 1945 ja korkeimmillaan syntyvyys oli heti kauden alussa elo–syyskuussa 1945. Toistaiseksi eniten uusia suomalaisia tuli maailmaan 24. elokuuta 1945, jolloin syntyi elävänä 495 lasta. Syynä tähän oli se, että pääosa rintamamiehistä oli kotiutettu 9 kuukautta eli raskauden keston verran aiemmin, vuoden 1944 lopulla. Suurimmaksi suurista ikäluokista tuli Suomessa kuitenkin ikäluokka 1947.
Myöhempiä korkeahkon syntyvyyden lyhyempiä aikakausia on ollut 1960-luvulla, 1980-luvun loppupuolella ja 2000-vuosikymmenen keskivaiheilla. Väestötutkimusten mukaan ensisynnyttäjien ikä on laskenut jälleen 2000- ja 2010-luvuilla. Jotkut tutkimukset ovat kertoneet lamojen vaikuttavan positiivisesti syntyvyyteen, vaikka edellä mainittuina aikakausina on eletty nousukautta.
Suuret ikäluokat Suomessa > Ikäluokkien koot

Suurten ikäluokkien syntyvyys
| Vuosi | Lukumäärä |     | Huomattavaa |
| --- | --- | --- | --- |
| 1945 | 95 758 |  | heinäkuun lopulle syntyvyys oli alle 8 000 lasta/kk |
| 1946 | 106 075 |  |  |
| 1947 | 108 168 |  |  |
| 1948 | 107 759 |  |  |
| 1949 | 103 515 |  |  |
| 1950 | 98 065 |  | syyskuusta alkaen syntyvyys oli alle 8 000 lasta/kk |
Vertailuvuosia
| Vuosi | Lukumäärä |
| --- | --- |
1925: 78 260
1935: 69 942
1960: 82 129
1970: 64 559
1980: 63 064
1990: 65 549
2000: 56 742
2010: 60 980
2020: 46 463
Suuret ikäluokat Suomessa > Vaikutukset > Varhaiset

Suurten ikäluokkien koko on ollut yhteiskunnalle sekä haitta että etu. 1950-luvulta lähtien koulutusjärjestelmä oli aluksi kovilla, kun kansa- ja sittemmin oppikoulujen oppilaiden määrä kasvoi niin paljon. Joissakin kansakouluissa poikkeuksellisen suuren oppilasmäärän takia käytiin koulua aamu- ja iltavuorossa. Suurten ikäluokkien siirtyminen myöhemmin työelämään oli kuitenkin kansantaloudellisesti myönteinen ilmiö, koska työssä käyvä – eli yhteiskunnalle tuottoisin – ikäryhmä oli silloin suhteellisesti suurempi kuin yleensä.
Suuret ikäluokat Suomessa > Vaikutukset > Myöhemmät

2000-luvulle tultaessa yksi kansantalouden suurimpia huolenaiheita oli suurten ikäluokkien lähestyvä eläkkeelle jääminen, jonka pelättiin johtavan 2010-luvulla ongelmiin, kun työssä käyvien suhteellinen osuus väestöstä huomattavasti muutamassa vuodessa laskisi. Tuon pelättiin aiheuttavan työvoimapulan ja vaikuttavan väestöllisen huoltosuhteen heikkenemiseen. Ongelma sai nimen eläkepommi. Eläkepommi ei toteutunut, koska poliitikot osasivat tehdä suurten ikäluokkien eläköitymistä varten huolellisia, syvällekäypiä erityisjärjestelyjä, mutta luonnollisesti siitä on nyt haittaa jonkin verran, että töissä käymättömien suhteellinen osuus väestöstä on juuri nyt poikkeuksellinen suuri.lähde?
Eläkeläisten ja vanhuusiän terveydenhoitoa tarvitsevien määrä nousee korkeaksi suhteessa työssä käyviin ja siten yhteiskunnan maksukykyyn. Tämä vaikuttaa osaltaan muiden tekijöiden kanssa taloudellisen huoltosuhteen heikkenemiseen. Eläkeläiset saavat eläkettä, jonka he ovat joskus osittain maksaneet, mutta työssäkäyvät joutuvat osalle eläkkeellä olevista maksamaan verojen kautta lisää eläkettä.
Suuret ikäluokat Suomessa > Muut suuret ikäluokat

Suuria ikäluokkia on ollut Suomen historiassa aiemminkin. Tässä artikkelissa tarkoitettuja suuria ikäluokkia edeltäneet ”suuret ikäluokat” syntyivät Suomen sisällissodan jälkeen vuosina 1920–1923. Syntyneiden määrä oli noina vuosina 2,5–2,7 prosenttia sen aikaisesta väkiluvusta, suhteellisesti lähes yhtä paljon kuin varsinaisten suurten ikäluokkien vuosina (2,6–2,8 prosenttia silloisesta väkimäärästä). Suomen nykyiseen asukaslukuun suhteutettuna 1920-luvun alun syntyvyys merkitsisi 140 000 syntyvää lasta vuodessa.
Vuonna 1909 syntyi lähes tarkalleen yhtä monta lasta kuin suurten ikäluokkien ensimmäisenä vuonna 1945. Vuoden 1909 syntyvyys oli 3,3 prosenttia tuolloisesta väkimäärästä ja vastaisi nykyiseen asukaslukuun suhteutettuna 170 000 lasta. Syntyvyys laski tälle tasolle 1880-luvun loppuvuosina; sitä edeltäneet suuret ikäluokat syntyivät 1860- ja 1870-luvuilla, jolloin syntyneiden määrä oli käytännöllisesti katsoen selvennä joka vuosi 3,6–3,8 prosenttia silloisesta väkiluvusta ja vastasi kahtasataatuhatta syntyvää lasta vuodessa nykyaikana. Jopa pahimpana katovuonna, jolloin syntyvyys romahti 2,5 prosenttiin väkiluvusta laskettuna, syntyneiden määrä vastasi 130 000 lasta nykyaikana.
Vuoden 1800 jälkeen kaikkein suurimmat ikäluokat syntyivät vuosina 1821 ja 1823, jolloin elävänä syntyneiden lasten suhteellinen osuus oli 4,1 prosenttia Suomen silloista väkiluvusta. Prosenttiosuus vastaa 215 000 lasta vuonna 2005. Vertailun vuoksi: vuosina 1998–2005, siis kahdeksana vuotena peräkkäin, syntyneiden lasten absoluuttinen lukumäärä oli pienempi kuin vuonna 1848. Suhteellisesti laskettuna pienin ikäluokka syntyi vuonna 2002, alle 1,1 prosenttia kokonaisväkiluvusta.
Kirjallisuutta

Erola, Jani & Wilska, Terhi-Anna (toim.): Yhteiskunnan moottori vai kivireki? Suuret ikäluokat ja 1960-lukulaisuus.  Jyväskylä:  Minerva, 2004.  ISBN 952-5478-88-2
Danielsbacka, M., Hämäläinen H. & Tanskanen, A. O. (toim.): Suomalainen auttaminen. Tukiverkostot suurten ikäluokkien ja heidän lastensa elämässä. Helsinki: Gaudeamus, 2020. ISBN 9789523450516.
Danielsbacka M. ym.: Sukupolvien vuorovaikutus. Tutkimus suurista ikäluokista ja heidän lapsistaan[vanhentunut linkki]. Helsinki: Väestöliitto, 2013. ISBN 978-952-226-129-8.
Haavio-Mannila, Elina ym.: Sukupolvien ketju. Suuret ikäluokat ja sukupolvien välinen vuorovaikutus Suomessa.  Helsinki:  Kelan tutkimusosasto, 2009.  ISBN 978-951-669-818-5  Teoksen verkkoversio (PDF).
Karisto, Antti (toim.): Suuret ikäluokat.  Tampere:  Vastapaino, 200.  ISBN 951-768-171-2
Pajamäki, Osku: Ahne sukupolvi. Suurten ikäluokkien perintö.  Helsinki:  Ajatus, 2006.  ISBN 951-20-6938-5
Purhonen, Semi: Sukupolvien ongelma. Tutkielmia sukupolven käsitteestä, sukupolvitietoisuudesta ja suurista ikäluokista.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Helsingin yliopiston sosiologian laitos, 2007.  ISBN 978-952-10-3832-7  Teoksen verkkoversio (PDF).
Purhonen, Semi & Hoikkala, Tommi & Roos, J. P.: Kenen sukupolveen kuulut? Suurten ikäluokkien tarina.  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-063-3
Aiheesta muualla

Elävänä syntyneet kuukausittain, 1900–2022 Tilastokeskus.fi.
Suomen väestön ikärakenne Tilastokeskus.fi.
| n k Sukupolvet |
| --- | --- |
 Kadotettu sukupolvi  Suurin sukupolvi  Hiljainen sukupolvi  Suuret ikäluokat  X-sukupolvi  Xenniaalit  Y-sukupolvi  Zillenniaalit  Z-sukupolvi  Alfa-sukupolvi  Beeta-sukupolvi
Mikojan I-270

Mikojan I-270
I-270:n pienoismalli.
Mikojan I-270 (Ж) oli Mikojanin suunnittelutoimiston toisen maailmansodan päätyttyä kehittämä rakettilentokone. Se oli eräs Neuvostoliiton ilmavoimien tilaamista suurnopeuslentämisen tutkimuksista.
Mikojan sai suunnittelutietoja Kolmannen Valtakunnan raunioilta: Neuvostoliiton vapauttamalla alueelta Saksasta löytyi Junkersin tehtaalta ehjä Messerschmitt Me 263 eli Junkers Ju 248 ja sen suunnitteludokumetaatiota. I-270:n T-pyrstö oli kuitenkin ratkaisevasti erilainen ratkaisu kuin ME 263:n deltamainen siipi. Venäläiset saivat myös Junkers EF 126 Lilli rakettihävittäjän esisuunnitelman. Neuvostoliitto oli rakentanut rakettilentokoneita 1930-luvun alusta alkaen, joten koneen moottoriksi tuli Leonid Dushkinin suunnittelema RD-2M-rakettimoottori, jota oli vuonna 1941 käytetty BI-1-rakettilentokoneessa.
Koneita rakennettiin kaksi – molemmat tuhoutuivat maahansyöksyssä. Joulukuussa 1946 koneella tehtiin liitokoe pudottaen se Tupolev Tu-2-koneen hinauksesta. Toisella prototyypillä moottori käyden tehty koelento tehtiin vuonna 1947. Kone vaurioitui eikä sitä korjattu. Ensimmäinen prototyyppi vaurioitui laskussa vuonna 1947. Tässä vaikeessa suihkumoottoritekniikka oli syrjäyttänyt kaikissa ilmailumaissa ajatukset sotilaallisista rakettilentokoneista.
Tekniset tiedot (I-270)

miehistö : ohjaaja
pituus 8,9 m
kärkiväli 7,8 m
korkeus 3,1 m
siipipinta-ala 12 m²
tyhjäpaino 1 546 kg
lentopaino 4 120 kg
voimalaite Dushkin-Glushko RD-2 M-3V, 14,2 kN, paloaika 543 sekuntia
suurin nopeus  936 km/h
lakikorkeus 17 000 m, nousu 15 kilometriin 183 sekunnissa
aseistus: kaksi 23 mm Nudelman NS-23 tykkiä
Milaneesi

Milaneesi on kreppimäistä viskoosikangasta. Se tarkoittaa myös kaksinkertaista loimineuloslaatua, jossa silmukkarivit näennäisesti muodostavat neuloksen pintaan diagonaaliviivoja.