Hietamäen kappeli
Historia > Kappeli häviää

Kun Mietoisten kirkko valmistui 1643, Hietamäen kappeli jäi vähemmälle käytölle, ja samoihin aikoihin myös Hietamäkeen hautaaminen lopetettiin. Kirkon kappalainen jopa kielsi kappelin käytön, jottei seurakunnan papeille koituisi liikaa töitä. Kappelissa pidettiin silti jumalanpalveluksia apostolien päivinä ja joka toinen keskiviikko; tosin lopulta kappelia käytettiin sen huonon kunnon vuoksi vain kesäisin. Hietamäen kappeli lakkautettiin lopullisesti vuonna 1702, mutta viimeinen kirkollinen toimitus järjestettiin Gregorius Halleniuksen vuonna 1738 julkaistun väitöskirjan mukaan "apostolien Simonin ja Juudaan päivänä", 28. lokakuuta 1731, jolloin kappelissa saarnasi silloinen Mynämäen kappalainen Gustaf Pacchalenius. Samoihin aikoihin lopetettiin myös kirkkomaahan hautaaminen. Viimeinen Hietamäkeen haudattu vainaja oli kappelin pitkäaikainen kirkonisäntä, talonpoika Johannes Anttila, jonka hauta jäi sukulaisten pyynnöistä huolimatta siunaamatta kolmeksi vuodeksi kappalaisen antaman käyttökiellon takia. Lizelius puolestaan kuvaa Tiedustus-kirjassaan kappelin viimeisiä vaiheita seuraavasti:
»Toisexi, nijn rakettin Hietamäen kartanon Nummelle yxi kappeli puusta, puolen kolmatta wirstan paika isoista kirkosta. Täsä Hietamäen kappelisa pidettiin waan joskus Jumalan palvelus wuodesa, wimeiseltä ainoasti Jacobin päivänä, jona sen mäellä myös markinat pidettiin. Sitte se nähtin tarpettomaxi, siiliä ne kylät sen ympäristöllä, jotka sijnä kävit kirkon menoisa, taitavat huokiasti sekä Emäkirkosa, että Mietoisten kappelisa käydä; suljettin sen tähden kokonansa. W. ja ei sitte enää ole sijnä Jumalan palvelusta pidetty. Otettin myös sen kello ja muu omaisus Emäkirkkoon. Ja on se kappeli kokonansa rämstynyt ja kukistunut.»
Hirsistä salvotun rakennuksen ikkunat olivat vuonna 1731 rikki ja nurkat olivat lahonneet, joten vesi ja lumi pääsivät satamaan sisään. Silti kappelin läheisyydessä asuneet olivat saman vuoden piispantarkastuksessa anoneet, että saisivat edelleen käyttää kappelia kirkkona. Koska kappelia ei ollut vuoden 1701 jälkeen enää korjattu, pyyntö kuitenkin evättiin. Halleniuksen väitöskirjan aikaan, vuonna 1741, talonpojat viettivät edelleen kappelinsa muistojuhlaa Jaakon päivänä, vaikka markkinat oli jo siirretty kylään. Tällöin kappeli oli Halleniuksen mukaan erittäin huonossa kunnossa. Sen katto oli rikki niin, että sadevesi pääsi sisään, ja seinät olivat kauttaaltaan lahonneet. Kirkkotarhan paikalla oli tie ja eläinten laidun. Kappelin kaksi kelloa olivat kuitenkin säilyneet paikoillaan, mitä Hallenius ihmetteli.
Mynämäen kirkonkokoukselle oli vuonna 1767 esitetty, että kappelin hirret myytäisiin polttopuiksi. Kokous ei tähän suostunut, vaan hirret jäivät lahoamaan, joten osa kirkon jäännöksistä oli nähtävissä vielä 1800-luvulla. Sjörosin mukaan kappelin alushirret olivat vuonna 1881 vielä paikoillaan, ja luoteisnurkassa hirsiä oli jäljellä vielä yli sylen (noin 2 metrin) korkeudelta. Kappelin lattia oli kuitenkin jo täysin maatunut, ja kappelin keskellä kasvoi korkeita tuuheita kuusia. Kirjan tietojen perusteella kappeli on ollut 44 jalkaa (noin 13 metriä) pitkä ja 30 jalkaa (noin 9 metriä) leveä ja siinä on ollut paanukatto. Sjörosin arvelun mukaan kappelin vieressä on ollut myös puuaidan ympäröimä hautausmaa, jonka kooksi on myöhemmin arvioitu noin 24 x 29 metriä. Tämän tarkempia tietoja kappelin ulkonäöstä ei ole.
Soranotto oli aloitettu alueella jo Sjörosin aikaan, ja sen yhteydessä oli noin 16 metrin etäisyydellä kappelista löytynyt luita ja ruumisarkun palasia. Kappelin viimeiset jäännökset tuhoutuivat 1920-luvulla Uudenkaupungin rataa rakennettaessa, jolloin myös kappelin paikalle kaivettiin laaja soranottoalue. Kun rata vihittiin käyttöön, Hietamäen aseman läheisyydessä havaittiin ratapenkereessä vainajien jäänteitä. Muinaistieteellinen toimikunta kielsi soranoton alueelta kokonaan, ja kappelin alueella aloitettiin kaivaukset. Silloin kappelista oli jäljellä enää kivijalka ja muutama seinähirren pätkä.