stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arto Sipinen
Päätyöt > Julkiset rakennukset

Imatran kaupungintalo (Mane Hetzerin kanssa) 1970
Pieksämäen kaupungintalo (Mane Hetzerin kanssa) 1973
Jyväskylän yliopiston pääkirjasto 1974
Jyväskylän yliopiston hallintorakennus 1974
Jyväskylän yliopiston musiikkirakennus 1976
Jyväskylän yliopiston taiderakennus 1976
Tuusulan kunnantalo 1980
Raision kaupungintalo 1981
Siilinjärven kunnantalo 1982
Kauhajoen kaupungintalo.Kauhajoen kaupungintalo 1983
Jyväskylän yliopiston Mattilanniemen laitosrakennukset 1984-2000
Imatran kulttuurikeskus 1986
Lahden aikuiskoulutuskeskus 1987
Mikkelin konsertti- ja kongressitalo Mikaeli 1988
Espoon kulttuurikeskus 1989
Lahden pääkirjasto 1990
Jyväskylän yliopiston Ylistönrinteen laitosrakennukset 1991-2004
Tammelan kunnantalo 1991
Mäntsälän kunnantalo 1992
Liedon kunnantalo 1993
Iitin pääkirjasto 1993
Helsingin IV terveydenhuolto-oppilaitos 1995
Kuusamon kulttuurikeskus 1996
Jyväskylän kansallisarkisto (entinen maakunta-arkisto) 2000
Jyväskylän tornirakennus Innova 2002
Jyväskylän ammattikorkeakoulun IT-rakennus Dynamo 2003
Seinäjoen teknologia- ja innovaatiokeskus Frami 2003
Päätyöt > Maankäytön suunnittelu

Lahden keskusta-alueet (Jouko Rastimon kanssa) 1965
Porin 5. kaupunginosa 1967
Jyväskylän yliopiston uudet alueet 1972 – 1994
Helsingin yliopiston Kumpulan alue 1983
Helsingin keskustasuunnitelma 1989
Arkkitehtuurikilpailut

1. palkinto Lahden keskusta-alueet (Jouko Rastimon kanssa), yleinen kilpailu 1964
1. palkinto (jaettu) Porin 5. kaupunginosa, yleinen kilpailu 1965
1. palkinto Imatran kaupungintalo (Mane Hetzerin kanssa), yleinen kilpailu 1967
1. palkinto (jaettu) Aluerakentajien tyyppikerrostalo, yleinen kilpailu 1969
1. palkinto Pieksämäen kaupungintalo (Mane Hetzerin kanssa), kutsukilpailu 1970
1. palkinto Jyväskylän yliopisto, pohjoismainen, kaksivaiheinen kilpailu 1970
1. palkinto Raision kaupungintalo, yleinen kilpailu 1977
1. palkinto Tuusulan kunnantalo, kutsukilpailu 1977
1. palkinto (jaettu) Helsingin yliopisto, Kumpula, yleinen kilpailu 1979
1. palkinto Espoon kulttuurikeskus, yleinen kilpailu 1980
1. palkinto Imatran kulttuurikeskus, kutsukilpailu 1981
1. palkinto Kauhajoen kunnantalo, kutsukilpailu 1981
1. palkinto Lahden kulttuurikeskus, yleinen kilpailu 1983
1. palkinto (jaettu) Helsingin keskusta, pohjoismainen kilpailu 1986
1. palkinto Joensuun Noljakka, kutsukilpailu 1987
1. palkinto Tammelan kunnantalo, kutsukilpailu 1988
1. palkinto Kuusamon kulttuurikeskus, kutsukilpailu 1989
1. palkinto Iitin kunnantalo ja kirjasto, kutsukilpailu 1989
1. palkinto Seinäjoen teknologiakeskus, DC-kutsukilpailu 2001
1. palkinto Jyväskylän 15.kerroksinen INNOVA-torni, DC-kutsukilpailu 2002
Lisäksi 26 muuta palkintoa tai lunastusta, muun muassa:
2. palkinto (myös 2. lunastus) Vaasan Suvilahti, yleinen kilpailu 1965
2. palkinto Lahden Salpausselän kirkko, yleinen kilpailu 1967
2. palkinto (jaettu) Tampereen Pispala, pohjoismainen kilpailu 1969
2. palkinto Kiuruveden kunnantalo, yleinen kilpailu 1980
2. palkinto Mäntsälän kunnantalo, kutsukilpailu 1981
3. palkinto Kokkolan Koivuhaka, yleinen kilpailu 1965
3. palkinto Suonenjoen kauppalantalo, yleinen kilpailu 1968
3. palkinto Turun ylioppilaskylän keskus, yleinen kilpailu 1973
3. palkinto Kajaanin kulttuurikeskus, yleinen kilpailu 1982
1. lunastus Helsingin Itäkeskuksen monitoimitalo ja kirkko, yleinen kilpailu 1977
1. lunastus Mikkelin kaupungintalo, yleinen kilpailu 1982
1. lunastus Tampereen konsertti- ja kongressitalo, yleinen kilpailu 1983
1. lunastus Berliinin liittokanslerivirasto, kansainvälinen kilpailu 1994 (kilpailuehdotus valittiin Berlinische Galerien kokoelmiin)
Arkkitehtiliiton valitsemana tuomarina kymmenessä kilpailussa muun muassa: Suomenlinna 1971 ja Sibelius-talo 1997
Arkkitehtiliiton kilpailuvaliokunnan jäsen 1968-1970 ja puheenjohtaja 1973
Tunnustuksia

Viljo Revellin muistorahaston tunnustuspalkinto 1969
Jyväskylän yliopiston mitali 1973
Valtion rakennustaiteen 3-vuotinen taiteilija-apuraha 1983
Uuden Suomen Miljöö-kunniakirja (Espoon kulttuurikeskus) 1989
SBK:n vuoden betonipalkinto (Lahden pääkirjasto) 1990
Pro Finlandia -mitali 1990
Espoon kaupungin Espoo-mitali 1993
Professorin arvonimi 1995
Rakennustaiteen valtionpalkinto 1999
Valtion vuoden rakennushanke (Ambiotica, Jyväskylän yliopisto) 1999
Jyväskylän kaupungin vuoden arkkitehtoninen kohde (Ylistönrinne) 2004
Filosofian kunniatohtori (Jyväskylän yliopisto) 2009
Kuvagalleria > Julkisia rakennuksia

Espoon kulttuurikeskus
Mikkelin konserttitalo
Imatran kulttuurikeskus
Kuusamon kulttuurikeskus
Jyväskylän yliopiston Seminaarinmäki
Jyväskylän yliopiston Mattilanniemi
Jyväskylän yliopiston Ylistönrinne
Jyväskylän yliopiston kirjasto
Lahden pääkirjasto
Lahden aikuiskoulutuskeskus
Imatran kaupungintalo
Raision kaupungintalo
Kauhajoen kaupungintalo
Siilinjärven kunnantalo
Tammelan kunnantalo
Liedon kunnantalo
Mäntsälän kunnantalo
Iitin pääkirjasto
Jyväskylän maakunta-arkisto
Seinäjoen FRAMI
Jyväskylän yliopiston AGORA
Jyväskylän IT-instituutti DYNAMO
Jyväskylän INNOVA
Kuvagalleria > Kilpailutöitä

1. palkinto "Laiskotellen", Lahden keskusta-alueet 1964
1. palkinto (jaettu) "Urbs", Porin 5. kaupunginosa 1965
1. palkinto "Keltainen jäänsärkijä", Imatran kaupungintalo 1967
1. palkinto (jaettu) "Piponypurusa", Aluerakentajien tyyppikerrostalo 1969
1. palkinto "PM", Pieksämäen kaupungintalo 1970
1. palkinto "77712", Jyväskylän yliopisto 1970
1. palkinto "Martinlinna", Raision kaupungintalo 1977
1. palkinto "Vaarojen saluuna", Tuusulan kunnantalo 1977
1. palkinto (jaettu) "Napanuora", Helsingin yliopisto, Kumpula 1979
1. palkinto "Kuunsilta" Espoon kulttuurikeskus 1980
1. palkinto "Koskenlaskija", Imatran kulttuurikeskus 1981
1. palkinto "Kunnari", Kauhajoen kunnantalo 1981
1. palkinto "Syyssonaatti", Lahden kulttuurikeskus 1981
1. palkinto (jaettu) "Pro Finlandia", Helsingin keskusta 1986
1. palkinto "Aortta", Joensuun Noljakka 1987
1. palkinto "Terhonpoimija", Tammelan kunnantalo 1988
1. palkinto "Pianonkantaja", Iitin kunnantalo ja kirjasto 1989
1. palkinto "Nyt kutsuu mua Kuusamo", Kuusamon kulttuurikeskus 1989
1. lunastus "402136", Berliinin liittokanslerivirasto 1994
Kirjallisuutta > Kirjoja

Pekka Suhonen: Arto Sipinen arkkitehti architect, (Toimittanut Studio Aartomaa), 2001
Könemann/ The World of Contemporary Architecture, 2000
Arco Editorial/ New European Architecture, 1998
A. Breen, D. Rigby: The New Waterfront, 1997
Scott Poole: The new Finnish architecture/ The Architects: Arto Sipinen, 1997
Malcolm Quantrill: Finnish Architecture and the Modernist Tradition, 1995
Roger Connah: The End of Finnish Architecture, 1994
Alan Phillips: The Best in Public Architecture, 1994
Ediciones Atrium S.A.: European Masters 3 / Architecture 2 / The Architects: Arto Sipinen, 1991
Ars-Suomen taide 6/Asko Salokorpi: Arkkitehtuuri vuoden 1940 jälkeen, 1990
Vilhelm Helander, Simo Rista: Suomalainen rakennustaide, 1987
Kirmo Mikkola: Architecture in Finland in the 20th century, 1981
Kirjallisuutta > Lehtiartikkeleita

Jorma Mukala: Hyvää vuosikertaa/ Arkkitehti 1/2002
Asko Salokorpi: Ilmiö Arto Sipinen/ Arkkitehti 2/1989
Timo Rautava: Valtakunnan virallinen arkkitehti/ Helsingin Sanomat 29.1.1989
Kari Kyheröinen: Sipisen valkoinen linja/ Suomen Kuvalehti 10/1989
Markko Valkonen: Arto Sipinen, avointa arkkitehtuuria/ Suomen Kuvalehti 8/2002
Heljä Rosenholm: Sipisen Helsinki on koko maan käyntikortti/ Seura 50/1989
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arto Sipinen Wikimedia Commonsissa
Rakennustaiteen museo, arkkitehdit. (Arkistoitu – Internet Archive)
Pro Finlandia palkitut. (Arkistoitu – Internet Archive)
Arkkitehtitoimisto Arto Sipinen Oy.
Sipinen, Arto hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Arto Sipisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef 
Jyväskylän yliopiston Ylistönrinne.
Helsingin keskustasuunnitelma / XVII Triennale di Milano 1988.
Espoon kulttuurikeskus.
Espoon kulttuurikeskus / EUROPEAN MASTERS, Annual of Architecture (Atrium), 1991.
Albert Speer

| Albert Speer |
| --- | --- |

Saksan valtakunnan varustelu- ja sotatuotantoministeri
 8. helmikuuta 1942 – 23. toukokuuta 1945  
Edeltäjä:  Fritz Todt
Seuraaja:  Karl Saur
Generalbauinspektor für die Reichshauptstadt (GBI)
 30. tammikuuta 1937 – 22. toukokuuta 1945  
Edeltäjä:  (virka perustettu)
Seuraaja:  (virka lakkautettu)
Kansanedustaja
 30. tammikuuta 1937 – 25. elokuuta 1941  
Ryhmä/puolue:  NSDAP
Vaalipiiri:  vaalipiiri 2 (Länsi-Berliini)   (Wahlkreis 2 Berlin West)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Berthold Konrad Hermann Albert Speer
Syntynyt: 19. maaliskuuta 1905 Mannheim, Saksa
Kuollut: 1. syyskuuta 1981 (76 vuotta) Lontoo, Iso-Britannia
Kansalaisuus:  Saksa    
Ammatti:  arkkitehti, hallintovirkamies, ministeri, kirjailija
Arvonimi: Valtakunnan pääarkkitehti (Reichsarchitekt)  Führerin arkkitehti  (Architekt des Führers)
Vanhemmat:  Albert Friedrich ja Luise Speer
Puoliso:  Margarete Weber (1928–1981)
Lapset:  Albert Speer nuor.  Hilde Schramm  Fritz Speer Margret Nissen  Arnold Speer   Ernst Speer
Tiedot
Puolue:  Saksan kansallissosialistinen työväenpuolue (NSDAP)   (1931–1945)
Koulutus:  arkkitehti
Tutkinnot:  Berliinin teknillinen korkeakoulu   Münchenin teknillinen korkeakoulu   Karlsruhen teknillinen instituutti
Hallitus:  Hitlerin hallitus   Dönitzin hallitus
Uskonto:  luterilainen
Etnisyys:  saksalainen
 Nimikirjoitus
Speer ja Eduard Dietl Rovaniemen lentokentällä talvella 1944. (Speer oikealla).
Berthold Konrad Hermann Albert Speer (saks.  [ˈalbɛɐt ˈʃpeːɐ̯]; (ohje) 19. maaliskuuta 1905 Mannheim, Saksa – 1. syyskuuta 1981 Lontoo, Iso-Britannia) oli natsi-Saksan pääarkkitehti ja myöhemmin teollisuudesta vastaava varusteluministeri Fritz Todtin seuraajana.
Speer liittyi kansallissosialistiseen puolueeseen 1931 ja nousi nopeasti Adolf Hitlerin lähipiiriin. Hänet nimitettiin puolueen viralliseksi arkkitehdiksi 1934. Speer suunnitteli muun muassa Nürnbergin puoluepäivien rakennelmat (Reichsparteitagsgelände) ja Berliinin uuden valtakunnankanslian sekä laati suunnitelmat Berliinin muuttamiseksi Welthauptstadt Germaniaksi. Vuonna 1942 Hitler nimitti Speerin varusteluministeriksi kuolleen Fritz Todtin tilalle. Speer huolehti toisen maailmansodan viimeiset vuodet Saksan sotatarviketuotannosta, käyttäen apunaan sotavanki- ja keskitysleirien työvoimaa.
Nürnbergin oikeudenkäynneissä Speer osoitti muista natsijohtajista poiketen avointa katumusta, mutta kiisti tienneensä holokaustista ja juutalaisten joukkotuhosta. Sittemmin hänen on kuitenkin todistettu osallistuneen muun muassa Auschwitzin tuhoamisleirin suunnitteluun. Hänet tuomittiin orjatyövoiman käytöstä kahdenkymmenen vuoden vankeusrangaistukseen Spandaun vankilaan. Vapauduttuaan Spandausta 1966 Speer eli vielä 15 vuotta ja julkaisi useita omaelämäkerrallisia teoksia toiminnastaan kolmannen valtakunnan aikana.
Varhaiset vuodet

Albert Speer seurasi isänsä ja isoisänsä jälkiä arkkitehdiksi, opiskellen alaa Berliinin teknillisessä instituutissa. Opiskeluidensa jälkeen hän siirtyi itse luennoimaan. Vuonna 1928 Speer meni naimisiin Margarete ”Margret” Weberin kanssa. Vuosien saatossa pariskunnalle syntyi kuusi lasta (Albert, Hilde, Margarete, Arnold, Fritz ja Ernst). Albert Speer Jr. seurasi myöhemmin isänsä jalanjälkiä. Hänestä tuli kuuluisa kaupunkisuunnittelija. Vuonna 1932 Speer jätti Berliinin ja muutti synnyinkaupunkiinsa Mannheimiin. Hän perusti sinne arkkitehtitoimiston, muttei saanut yhtään suunnittelutehtävää.
Vuonna 1931 muutamat hänen oppilaansa houkuttelivat hänet mukaansa kansallissosialistisen puolueen kokoukseen, jossa puhuneen Adolf Hitlerin sanat tekivät häneen suuren vaikutuksen ja hän liittyi puolueeseen.
Arkkitehtinä

Speerin ensimmäinen työ puolueen sisällä oli Joseph Goebbelsin tilaama propagandaministeriön uudistus. Se onnistui niin hyvin, että Goebbels suositteli Speeriä Hitlerille.
Kun valtakunnan entinen pääarkkitehti Paul Troost kuoli 1934, Speer valittiin hänen sijaisekseen puolueen ykkösarkkitehtina. Speer toteuttikin monia kansallissosialistien kuuluisista töistä – kuten Nürnbergin puoluepäivien rakenteet ja ilmavalvontavalonheittimien yötaivaalle heittämien sinisten kiilojen muodostaman ”katedraalin”, joka mykisti muun muassa Olavi Paavolaisen, kuten hän kirjassaan Kolmannen valtakunnan vieraana kertoo. Hitler, joka nuorukaisena oli itse haaveillut arkkitehdin urasta, ihastui Speeriin ja hänen ideoihinsa. Speeristä tuli Hitlerin luotettu, jonka kanssa tämä keskusteli tuntikausia arkkitehtuurista ja taiteesta.
Suurinta osaa kansallissosialistien mahtipontisista rakennushankkeista ei kuitenkaan koskaan rakennettu. Hitlerin käskystä Speer teki suunnitelmat Berliinin uudelleenrakentamiseksi ”maailmanpääkaupunki Germaniaksi” (Welthauptstadt Germania), josta tulisi koko Euroopan pääkaupunki ja maailman mahtavin metropoli Saksan voitettua toisen maailmansodan. Suunnitelmasta ehti toteutua vain yksittäisiä osia – kuten valtava valtakunnankanslia – ja ne pääsääntöisesti tuhottiin sodan jälkeen.
Varusteluministerinä

Vuonna 1942 Hitler, joka oli henkilökohtaisesti mieltynyt Speeriin, nimitti hänet varusteluministeriksi lento-onnettomuudessa kuolleen Fritz Todtin tilalle. Speer ryhtyikin määrätietoisesti työskennellen parantamaan valtakunnan teollisuustuotantoa, käyttäen useimmiten apuna sota- ja keskitysleirivankien orjatyövoimaa.
Varusteluministerinä Speer vieraili Suomessa vuodenvaihteessa 1943–1944. Hän lensi Rovaniemelle ja matkusti sieltä autokyydillä 500 kilometriä pohjoisemmaksi Petsamoon, jossa tutustui nikkelikaivosten tuotantotilanteeseen, ja kaivoksen rakennusten teräsbetonisen suojakuvun rakentamiseen. Speer kävi myös Wehrmachtin pohjoisimmassa tukikohdassa Kalastajasaarennossa. Matkan aikana hän näki ensimmäistä kertaa sodan aikana omakohtaisesti sotilaan kaatuvan, kun korpraali hänen viereltään kuoli tarkka-ampujan luotiin. Järkyttävä kokemus teki Speeriin voimakkaan vaikutuksen.
Liittoutuneiden joukkojen lähestyessä Berliiniä 1945 Speer esti toiminnallaan Hitlerin määräämän poltetun maan taktiikan toteutumisen, joka olisi tarkoittanut Saksan valtakunnan siltojen, tehtaiden ja kulkuyhteyksien tuhoamista. Omien sanojensa mukaan Speer kertoi tästä suoraan Hitlerille sodan viimeisinä hetkinä, mutta lopulta Hitler piti Speeriä lojaalina ystävänään, aina loppuun saakka.
Sodan jälkeen

Nürnbergin oikeudenkäynnissä Speer osoitti avointa katumusta ja poikkesi siten muista natsijohtajista. Hän kuitenkin väitti olleensa tietämätön holokaustista ja juutalaisten tuhoamisesta, vaikka olikin käyttänyt keskitysleirivankeja työvoimanaan. Speer tuomittiin pääasiallisesti orjatyövoiman käytöstä 20 vuoden vankeusrangaistukseen Spandaun vankilaan, myöhemmin hänen roolinsa holokaustin toteutuksessa on selvinnyt huomattavasti tätä suuremmaksi. Vapauduttuaan 1966 hän julkaisi useita osin elämäkerrallisia kirjoja ennen kuolemaansa Lontoossa 1981.
Teoksia

Albert Speer; Diktaattorin työkaluna. Kirjayhtymä, Helsinki, 1969
Albert Speer; Dagbok från Spandau. Staka, Göteborg, 2000
Kirjallisuutta

Gitta Sereny; Albert Speer: his battle with truth. Picador, Lontoo, 1996
Yrsa Stenius: Rakas minä: Albert Speerin arvoitus. Kirjayhtymä, 1981
Yrsa Stenius; Elämäni mies. Kirjayhtymä, Helsinki, 1998
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| n k Hitlerin hallitus |
| --- | --- |
Kansleri: Hitler Varakansleri: von Papen Varajohtaja: Hess Valtiopäivien puhemies: Göring
 Backe  von Blomberg  Bormann  von Brauchitsch  Darré  Dorpmüller  Dönitz  von Eltz-Rübenach  H. Frank  K. H. Frank  Frick  von Fritsch  Funk  Goebbels  Gürtner  Göring  Hess  Hierl  Himmler  Hugenberg  Keitel  Kerrl  von Krosigk  Lammers  Meissner  Muhs (vt.)  von Neurath  Ohnesorge  Raeder  von Ribbentrop  Rosenberg  Rust  Röhm  Seldte  Schacht  Schlegelberger (vt.)  Schmitt  Seyss-Inquart  Speer  Thierack  Todt 
Reichsführer SS: Himmler Stabchef SA: Röhm
| n k Nürnbergin ensimmäisen oikeudenkäynnin syytetyt |
| --- | --- |
Kuolemaan tuomitut:  Martin Bormann  Hans Frank  Wilhelm Frick  Hermann Göring  Alfred Jodl  Ernst Kaltenbrunner  Wilhelm Keitel  Joachim von Ribbentrop  Alfred Rosenberg  Fritz Sauckel  Arthur Seyss-Inquart  Julius Streicher 
Vankeuteen tuomitut:  Walther Funk (elinkautinen)  Rudolf Hess (elinkautinen)  Erich Raeder (elinkautinen)  Baldur von Schirach (20 vuotta)  Albert Speer (20 vuotta)  Konstantin von Neurath (15 vuotta)  Karl Dönitz (10 vuotta) 
Syyttömiksi todetut:  Hans Fritzsche  Franz von Papen  Hjalmar Schacht 
Muut:  Gustav Krupp von Bohlen und Halbach  Robert Ley 
↑  Oikeudenkäynti in absentia, oli todellisuudessa jo kuollut.  ↑  Teki itsemurhan ennen tuomion täytäntöönpanoa.  ↑  Syytteistä luovuttiin korkean iän ja huonon terveyden vuoksi.  ↑  Teki itsemurhan ennen oikeudenkäynnin alkua. 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 2 
Taiteenala:  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Structurae  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Speer (oik.) vierailulla Suomessa.
Varusteluministeri Speer perehtymässä Atlantin valliin.
Georges Delerue

Georges Delerue
Georges Delerue (12. maaliskuuta 1925 Roubaix – 20. maaliskuuta 1992 Los Angeles) oli ranskalainen elokuvasäveltäjä, jonka musiikkia kuullaan yli 200 elokuvassa, muun muassa François Truffaut’n, Alain Resnais’n ja Fred Zinnemannin ohjauksissa. Hän voitti Oscarin musiikistaan vuoden 1979 elokuvaan Pienet sydämet (A Little Romance, ohj. George Roy Hill). Hän oli Oscar-ehdokkaana myös elokuvista Tuhannen päivän kuningatar (1969), Operaatio Alfa (1974) ja Muistojeni Julia (1977). Ranskalaisen César-palkinnon hän sai kolmena peräkkäisenä vuosina elokuvista Préparez vos mouchoirs (ohj. Bertrand Blier, 1978), Rakkaus karkuteillä (Truffaut, 1979) ja Viimeinen metro (Truffaut, 1980).
Työläisperheeseen syntynyt Delerue tuli tunnetuksi Ranskalaisen elokuvan uuden aallon ohjaajien suosimana elokuvasäveltäjänä. Vähitellen hänestä kiinnostuivat myös brittiläiset ja yhdysvaltalaiset elokuvantekijät. Le Figaro -sanomalehti kutsui tuotteliasta Deleruetä ”elokuvamusiikin Mozartiksi”.
Muita Deleruen musiikkia käyttäneitä ohjaajia ovat Oliver Stone (Platoon ja Salvador), Mike Nichols (Tapaus Silkwood ja Elämäni kesä) ja Fred Zinnemann (Ja koston hetki koitti ja Shakaali).
Ranskan valtio palkitsi Deleruen Ordre des Arts et des Lettres -kunniamerkillä.
Ken Russell teki vuonna 1966 BBC:lle dokumenttielokuvan Georges Deleruen työstä nimellä Don't Shoot the Composer.
Pihapeukaloinen

| Pihapeukaloinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peukaloiset Troglodytidae
Suku::  Peukaloiset Troglodytes
Laji::  aedon
Kaksiosainen nimi
 Troglodytes aedon  Vieillot, 1809 

Katso myös
   Pihapeukaloinen Wikispeciesissä   Pihapeukaloinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pihapeukaloinen (Troglodytes aedon) on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Pihapeukaloista tavataan lähes koko Etelä- ja Keski-Amerikassa sekä Meksikossa ja suuressa osassa Yhdysvaltoja sekä Kanadan eteläosissa. Sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 21 500 000 km2. Lajin kannaksi on arvioitu yli 50 miljoonaa yksilöä, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Pisamapeukaloinen

| Pisamapeukaloinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peukaloiset Troglodytidae
Suku::  Inkapeukaloiset Pheugopedius
Laji::  maculipectus
Kaksiosainen nimi
 Pheugopedius maculipectus  (Lafresnaye, 1845) 
Synonyymit
 Thryothorus maculipectus 

Katso myös
   Pisamapeukaloinen Wikispeciesissä   Pisamapeukaloinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pisamapeukaloinen (Pheugopedius maculipectus) on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Pisamapeukaloista tavataan Meksikossa ja Keski-Amerikassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 582 000 km2. Lajin populaatioksi on arvioitu 500 000–4 999 999 yksilöä, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Rastaspeukaloinen

| Rastaspeukaloinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peukaloiset Troglodytidae
Suku::  Helmipeukaloiset Campylorhynchus
Laji::  turdinus
Kaksiosainen nimi
 Campylorhynchus turdinus  (Wied, 1821) 

Katso myös
   Rastaspeukaloinen Wikispeciesissä   Rastaspeukaloinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rastaspeukaloinen (Campylorhynchus turdinus) on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Rastaspeukaloista tavataan Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Paraguayssa ja Perussa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 4 440 000 km2. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Iivonen

Iivonen on suomalainen sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla henkilöillä:
Antti Iivonen (s. 1940), fonetiikan professori
Elmeri Iivonen (s. 2004), pesäpalloilija
Heimo Iivonen (1935–2024), kontra-amiraali
Joona Iivonen (s. 2000), pesäpalloilija
Jyrki Iivonen (s. 1950), kansainvälisen politiikan tutkija
Kaarlo O. Iivonen (1884–1938), toimittaja, SDP:n puolue- ja ammattiyhdistystoimitsija
Kaija-Riitta Iivonen (s. 1942), kuvanveistäjä ja keraamikko
Petteri Iivonen (s. 1987), viulisti
Pirjo Iivonen, tietokirjailija
Sulo Iivonen (1895–1962), taidemaalari.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Sinaloanpeukaloinen

| Sinaloanpeukaloinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peukaloiset Troglodytidae
Suku::  Taituripeukaloiset Thryophilus
Laji::  sinaloa
Kaksiosainen nimi
 Thryophilus sinaloa  (Baird, 1864) 
Synonyymit
 Thryothorus sinaloa 

Katso myös
   Sinaloanpeukaloinen Wikispeciesissä   Sinaloanpeukaloinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinaloanpeukaloinen (Thryophilus sinaloa) on peukaloisten heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Sinaloanpeukaloista tavataan Meksikossa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 305 000 km2. Lajin populaatioksi on arvioitu 500 000–4 999 999 yksilöä, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Angiografia

Tietokonetomografia-angiografiakuva käsistä.
Angiografia eli verisuonten varjoainekuvaus on paikallispuudutuksessa tapahtuva toimenpide, jossa varjoainetta ruiskutetaan potilaan verisuoniin, minkä aikana halutuilta alueilta otetaan röntgenkuvia. Varjoainekuvauksilla voidaan selvittää muun muassa sydämen sepelvaltimoiden tukoksia (kardioangiografia).