Japanin kulttuuri
Arkkitehtuuri

1600-luvun alussa rakennettua Himejin linnaa on huomattavimpia japanilaisia linnoja
Perinteinen rakennus tatamimattoineen
Roppongin alue Tokiossa. Toisen maailmansodan jälkeistä arkkitehtuuria ovat hallinneet esivalmistetut betonielementtirakennukset ja voimakas kaupungistuminen
Japanilaiselle arkkitehtuurille ja muullekin taiteelle keskeinen ajatus on tyhjän tilan käsite ma, joka on kiinteässä yhteydessä šintolaisuuteen. Arkkitehtuurissa ma näyttäytyy esimerkiksi rakennuksen yhdistämisellä ympäröivään luontoon, mikä saadaan aikaan sisä- ja ulkotilan rajojen hämärtämisellä ja rakennuksen liittämisellä osaksi maisemaa. Perinteisesti Japanissa käytetty rakennusmateriaali on ollut puu. Kantavina rakenteina on käytetty puupylväitä, mikä on sallinut sisätilojen joustavan jäsentelyn keveine, siirreltävine seinineen ja parantanut kestävyyttä maanjäristyksissä. Koristelua ei puhdasoppisimmassa perinteisessä arkkitehtuurissa ole juuri suosittu. Rakennusten luonteenomaisia piirteitä ovat olleet vahva suorakulmaisuus ja katon, yleensä harjakaton, dominoiva asema visuaalisena elementtinä.
Japanilaiseen arkkitehtuuriin on vaikuttanut erityisesti kiinalainen arkkitehtuuri, joka on japanilaista arkkitehtuuria koristellumpaa. Kiinalainen muotokieli on voimakkaimmillaan buddhalaisessa arkkitehtuurissa, joka sai alkunsa uskonnon saapuessa maahan 500-luvulla. Varhaisiin merkittäviin buddhalaisiin rakennuskomplekseihin kuuluvat Japanin vanhin buddhalainen temppelialue Hōryū-ji 600-luvun alusta ja 700-luvun Tōdai-ji. Buddhalaisissakin temppeleissä arkkitehtuuria, esimerkiksi rakennusten sijoittelua, kuitenkin muunnettiin japanilaiseen makuun sopivaksi. Šintolainen pyhäkköarkkitehtuuri vuorostaan syntyi japanilaisesta perinteestä, omaksuen kuitenkin joitakin piirteitä buddhalaisesta arkkitehtuurista. Sen perusyksikköjä ovat pilareille nostettu puurakennus, jossa on harjakatto, ja torii-portti. Heian-kaudelta lähtien Japanin arkkitehtuuri jakautui monien muiden taiteenlajien tavoin kiinalaiseen ja japanilaiseen tyyliin: kiinalaisvaikutteiseen julkiseen arkkitehtuuriin (”hare”) ja epämuodollisempaan, pelkistetympään japanilaistyyppiseen asuinarkkitehtuuriin (”ke”).
Japanilaisen asuinarkkitehtuurin klassinen tyylisuunta on Heian-kauden alussa uskonnollisesta arkkitehtuurista kehittynyt yläluokan shinden-zukuri. Myöhempää asuinarkkitehtuuria ennakoineelle tyylille luonteenomaisia piirteitä ovat horisontaalisuus, geometriset muodot ja šintolaiseen estetiikan mukainen luonnonmateriaalien käyttö. Myöhemmin kehittyi sotilasluokan nousun ja teeseremonian suosion myötä syntynyt shoin-zukuri, johon kuuluu virtaava, siksakissa etenevä sisätila, joka maksimoi näkymän rakennusta ympäröivään puutarhaan. Tavallisen kansan asuminen oli hienosäädetty ympäristön olosuhteisiin sopivaksi, ja maaseudulla rakennuksiin kuului usein maalattiainen työskentelyalue ja maasta nostettu puinen asuintila. Kaupungeissa vaurastuvan kauppiasluokan rakentaminen alkoi Edo-kauden aikana vähitellen saada piirteitä yläluokan shoin-tyylistä, kuten tatamien ja tokonoma-syvennyksen käytön, ja kehittyi nykyäänkin tunnetuksi perinteiseksi japanilaiseksi asuinarkkitehtuuriksi. Sen keskeisiä piirteitä ovat sisätilojen muunneltavuus, hillityn hienostunut estetiikka (shibui), murrettu värimaailma, tatamit, shōji-liukuovet, byōbu-sermit, futon-vuode ja tokonoma. Sisätiloissa ei käytetä kenkiä, jotka jätetään alemmalla tasolla olevaan eteiseen, ja tuolien sijaan istutaan tatamilla. Rakennuksen toimivuuden on Japanissa pääasiassa määritellyt sen käytännöllisyys kesän kuumassa säässä, ei talven kylmyydessä.
Japanin modernisoituessa 1800-luvun jälkipuoliskolla maahan omaksuttiin länsimainen arkkitehtuuriperinne. Valta-asema arkkitehtuurissa siirtyi mestaripuusepiltä valtiolle ja eurooppalaisille insinööri- ja arkkitehtineuvonantajille. Uuden, nykyaikaisen Japanin rakennustaide ilmeni esimerkiksi Thomas Watersin johtamassa Tokion Ginzan alueen uudelleenrakentamisessa 1870-luvulla, mikä aloitti punatiilen käytön aikakauden mutta merkitsi myös perinteisen rakennustaidon taantumista. Merkittäviin eurooppalaisen arkkitehtuurin omaksuneisiin varhaisiin japanilaisarkkitehteihin kuuluivat Tokion rautatieaseman suunnitellut Tatsuno Kingo ja Akasakan palatsin suunnitellut Katayama Tōkuma. Toisen maailmansodan jälkeen krooninen asuntopula sai aikaan rakennustuotannon koneellistumisen ja perinteisen arkkitehtuurin katoamisen käsityön jäädessä tarpeettomaksi. Puurakennusten osuus maan rakennustuotannosta putosi vuoden 1963 86,2 prosentista 46,3 prosenttiin vuonna 1983. Japanin sodanjälkeistä, modernia julkista arkkitehtuuria ovat hallinneet kansainvälisen koulutuksen saaneet arkkitehdit, joista merkittävimpiin kuuluvat Kenzō Tange, betoninkäytöstään tunnetuksi noussut Tadao Andō sekä Fumihiko Maki.