stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
RU-38 (jääpallo)
Historia

Rosenlewin Urheilijat-38 eli RU-38 perustettiin Porissa 1938 Rosenlewin tehtaan urheiluseuraksi. Seuran syntyminen liittyy aikakauteen, jolloin suomalaiset suurteollisuusyritykset tukivat aktiivisesti työntekijöidensä urheilutoimintaa. Jääpallo oli yksi seuran monista lajeista ja seura osallistui ensimmäistä kertaa palloliiton sarjoihin jääpallon maakuntasarjaan 1945. Nousu Suomensarjaan tapahtui seuraavana kautena jääpallon maakuntasarjaan 1946, kun joukkue voitti maakuntasarjan Satakunnan lohkon.
Seura kuitenkin sijoittui Suomensarjan lohkonsa viimeiseksi vuonna 1947 ja putosi takaisin maakuntasarjaan. Kahden maakuntasarjakauden jälkeen RU-38 nousi takaisin Suomensarjaan kaudeksi  1950. Vuoden 1950 Suomensarjan länsilohkossa seura ei hävinnyt yhtään ottelua ja nousi lohkovoittajana mestaruussarjaan kaudeksi  1951. Seura jäi kuitenkin historiansa ainoana SM-sarjakautena oman lohkonsa viimeiseksi ja putosi takaisin Suomensarjaan. Mestaruussarjakautenaan RU-38 onnistui voittamaan yhden ottelun ja saamaan yhden tasapelipisteen.
Mestaruussarjasta putoamisen jälkeen seura oli lähellä nousua takaisin pääsarjaan vielä vuonna 1952. RU-38 jatkoi jääpallotoimintaansa putoamisen jälkeen vielä kolme vuotta ja suomensarjakausi 1954 jäi seuran jääpallohistorian viimeiseksi.
Jääpallotoiminnan lakkauttamisen jälkeen palloilulajeista RU-38:n ohjelmaan jäi edelleen jääkiekko ja jalkapallo. Koko seura jäi historiaan vuonna 1967, kun RU-38 lopetti toimintansa ja yhdisti jalkapallo ja jääkiekkotoimintansa Porin Karhujen kanssa. Yhdistymisen jälkeen seuran perinteitä jalkapallossa ja jääkiekossa jatkoi Porin Ässät.
Rubidiumjodidi

| Rubidiumjodidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7790-29-6
PubChem CID:  3423208
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  RbI
Moolimassa:  212,37
Ulkomuoto:  Valkoinen kiteinen aine
Sulamispiste:  656 °C
Kiehumispiste:  1300 °C
Tiheys:  3,55 g/cm3
Liukoisuus veteen:  1650 g/l (25 °C)
Rubidiumjodidi (RbI) on rubidium- ja jodidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää infrapunasovellutuksissa ja sitä on käytetty myös lääketieteessä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa rubidiumjodidi on valkoista kiteistä ja hygroskooppista ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on kuutiollinen ja rakenne muistuttaa natriumkloridin rakennetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja hieman myös etanoliin.
Rubidiumjodidia voidaan valmistaa rubidiumin ja jodin reaktiolla.
Rubidiumjodidia käytetään infrapunasäteilyä läpäisevien lasien valmistamiseen ja sitä on käytetty myös lääketieteessä struuman ehkäisyyn ja silmätipoissa ehkäisemään kataraktien muodostumista.
Rožyštše

| Rožyštše Рожище |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Rožyštše
 Koordinaatit: 50.9093°N, 25.2662°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Volynian alue
Piiri:  Lutskin piiri
Luotettava maininta:  1545 (1322 ja 1377 epävarmoja)
Magdeburgin kaupunginoikeudet:  1598
Väkiluku (2022)  ():  12 483
 
 rozhrada.gov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rožyštše (ukr. Рожище) on kaupunki Ukrainan Volynian alueen Lutskin piirissä. Rožyštše sijaitsee Dneprin vesistön Pripetin haarajoen Styrin (Стир) varrella, noin 24 kilometriä piiri- ja aluekeskus Lutskista etelään (maanteitse valtatien M19 kautta). Kaupungissa on rautatielinjan Kivertsi–Kovel asema.
Tammikuun keskilämpötila on -5,0 ja heinäkuun +18,4 celsiusastetta. Keskimääräinen vuosisademäärä 630 millimetriä.
Luotettavana pidetty kirjallinen maininta kylästä on vuodelta 1545, aiempia vuosien 1322 tai 1377 viittauksia on pidetty epävarmoina. Lutskin piispa sai sille Magdeburgin kaupunginoikeudet vuonna 1598; tätä varhaisempi kaupungin perustamisyritys ei onnistunut. Kaupunkityyppisen taajaman aseman se sai puna-armeijan miehityksen jälkeen 1939 (tai 1940). Piirihallinnon alaisen kaupungin aseman Rožyštše sai 1989.
Ukrainan tilastokeskus arvioi Rožyštšen väkiluvuksi 12 483 asukasta (1.1.2022). Väestönlaskennassa 2001 asukkaita oli noin 13 500. Kaupunki oli Rožyštšen piirin keskus kesän 2020 aluehallinnolliseen uudistukseen saakka; tuolloin kaupungista tuli osa Lutskin piiriä.
Kulttuuritalo.
Museo.
Kirkko (1920).
Pyhän Mikelin kirkko (1920).
Ortodoksinen kirkko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rožyštše Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Muut:  IdRef
Rotox

Rotox oli suomalainen yhtye, joka teki albumin Hi-Hat-levymerkille. Yhtye hajosi vuoden kuluttua perustamisestaan.
Kokoonpano

Eero Raittinen, (laulu)
Eero Lupari, (kitara)
Uppe Siitonen, (basso)
Upi Sorvali, (rummut)
Diskografia

Etsikko (1976)
Aiheesta muualla

Rotoxin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ylen Elävä arkisto: Rotox funkkasi tukevasti, Loiri congasi mukana
Niittysaaret

| Niittysaaret> Maantiede |
| --- | --- |
Muut nimet:  Iso Niittysaari, Pieni Niittysaari, Ängesholmarna, Stora Ängsholmen, Lilla Ängsholmen
Sijainti:  60°9′06.00″N, 24°50′10.00″E
Merialue:  Suomenlahti, Itämeri
Pinta-ala:  0,1 km²
Valtio
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Uusimaa
Kunta:  Espoo
Infobox OKNimi-testi OK: 
Niitysaaret on kahden saaren muodostama kokonaisuus Espoon itäosassa. Espoon virallisessa kaupunginosajaossa Niittysaaret kuuluvat Westendiin; saarten ja Westendin manneralueen välinen etäisyys on pari kilometriä.
Nimensä mukaisesti Niittysaaret lienevät olleet verraten niittymäisiä vielä 1900-luvun puolivälissä. Saarten rakennukset edustavat eri aikakausia, ne sijaitsevat pääosin Isolla Niittysaarella; Pienellä Niittysaarella on muutama rakennus. Saarilla on asuttu pitkään, ja niiden kasvillisuus on voimakkaan kulttuurivaikutteista.
Maantiede, flora ja fauna

Niittysaaret sijaitsevat Miessaarenselän merialueella nelisen kilometriä Haukilahden venesatamasta itään ja noin kilometrin Koivusaaren venesatamasta lounaaseen. Niittysaarten metsät ovat melko kuivaa, havupuuvaltaista kangasmetsää. Alavien paikkojen kosteiden tervalepikoiden seassa kasvaa jonkin verran koivuja. Kulttuurivaikutteita voi havaita saarten kasvillisuudessa. Saarilla on edelleen niittymäisiä alueita, joilla kasvaa muun muassa mäkikauraa ja valkolehdokkia. Aluskasvillisuutta leimaa kielon runsaus. Lehtomaisilla alueilla kasvaa muun muassa tervaleppiä ja tuomia. Saarten varpuslinnusto on monipuolinen, ja myös kolopesijöitä on tavattu.
Niittysaarten välissä virtaa muutaman kymmenen metrin levyinen suojaisa salmi. Espoon ja Helsingin välinen raja kulkee Pienen Niittysaaren itäpuolitse kapeaa salmea, jonka kaakkoispuolella on Helsingin hallinnolliseen alueeseen kuuluva Mäntysaari. Westendin Korkeasaari puolestaan sijaitsee Ison Niittysaaren länsipuolella.
Niittysaarten lähisaaria ovat Korkeasaaren ja Mäntysaaren ohella muun muassa Tvijälp, Vehkasaari ja Käärmesaari. Saarten eteläpuolella on useita lintuluotoja.
Arkkitehtuuri

Niittysaaret ovat pääosin huvilakäytössä ja niillä sijaitsevat kiinteistöt rajoittuvat rantaan. Rakennushistoriallisesti arvokkaita huviloita on kaksi.  Ison Niittysaaren itärannalla sijaitsee taitekattoinen hirsirunkoinen huvila, jonka kerrotaan olevan Valter Thomén käsialaa ikkunoiden kaariteemoineen ja klassistisine detaljeineen. Saaren länsirannalla sijaitsee Villa Vestanvik. Pienellä Niittysaarella sijaitsee pittoreski puuhuvila, jota on laajennettu useasti. Huvilan paikalla oli todennäköisesti kalastajamökki; se näkyy vuoden 1872 kartassa.
Aiheesta muualla

Tiedostopalvelu.maanmittauslaitos.fi
Niittysaaret, Uusimaa, Finland — Sunrise, Sunset and Daylength
Niilin legioonat

| Niilin legioonat> Le legioni di Cleopatra |
| --- | --- |
 Elokuvan ranskalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Vittorio Cottafavi
Käsikirjoittaja:  Vittorio Cottafavi, Ennio De Concini, Giorgio Cristallini, Arnaldo Marrosu
Tuottaja:  Italo Zingarelli, Virgilio De Blasi
Säveltäjä:  Renzo Rossellini
Kuvaaja:  Mario Pacheco
Leikkaaja:  Luciano Cavalieri, Julio Peña, Léonide Azar
Pukusuunnittelija:  Vittorio Rossi
Lavastaja:  Antonio Simont
Pääosat:  Linda Cristal, Georges Marchal, Ettore Manni
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia, Espanja, Ranska
Tuotantoyhtiö:  Alexandra Produzioni Cinematografiche, Atenea Films, Estela Films, Société Cinématographique Lyre
Levittäjä:  20th Century Studios
Ensi-ilta:  27. marraskuuta 1959 (Italia) 21. huhtikuuta 1961 (Suomi)
Kesto:  98 min. (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  471 850 860 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
DBCult
Infobox OKNimi-testi OK: 
Niilin legioonat (ital. Le legioni di Cleopatra, esp. Las legiones de Cleopatra, ransk. Les légions de Cléopatre, ”Kleopatran legioonat”) on vuonna 1959 valmistunut italialais-espanjalais-ranskalainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan historia-aiheista peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Vittorio Cottafavi. Sen pääosia esittävät Linda Cristal, Georges Marchal ja Ettore Manni.
Juoni

Roomalainen kenturio Curridio saapuu Aleksandriaan varoittamaan Kleopatran kanssa liittoutunutta Marcus Antoniusta sodasta Augustuksen kanssa. Majatalossa hän rakastuu salaperäiseen tanssijaan Bereniceen. Antonious torjuu Curridion varoitukset ja Curridio havaitsee, että Berenice on itse asiassa kuninkaallisen elämänsä rajoituksia uhmaava Kleopatra. Pettynyt mies siirtyy Augustuksen leiriin, ja roomalaiset murskaavat taistelussa Egyptin armeijan. Lopussa Curridio palaa Aleksandriaan pelastamaan häneen rakastuneen Teyrè-tytön ja löytää palatsista Kleopatran ja Antoniuksen ruumiit.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Linda Cristal  | … |  Kleopatra   |
|  Georges Marchal  | … |  Marcus Antonious   |
|  Ettore Manni  | … |  Curridio   |
|  Alfredo Mayo  | … |  Octavius (Augustus)   |
|  Maria Mahor  | … |  Mariane   |
|  Conrado San Martin  | … |  Gotharz   |
|  Salvatore Furnari  | … |  kääpiö   |
|  Juan Mayan  | … |  Vezio   |
|  Andrea Aureli  | … |  Imoptio   |
|  Mino Doro  | … |  Domiziano   |
|  Daniela Rocca  | … |  Teyrè   |
|  Stefano Oppedisano  | … |  Rays   |
|  Mary Carrillo  | … |  Hiras   |
Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Madridin CEA-studiolla ja Rooman Cinecittàssa Supercinescope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä kuvattu Niilin legioonat on Cottafaville ominaiseen tapaan enemmän kuin pelkkä värikäs peplum-seikkailu. Komeista lavasteistaan ja toimintajaksoistaan huolimatta se on pohjimmiltaan inhimillinen ja sodanvastainen draama, jossa huomio keskittyy päähenkilöiden moraalisiin valintoihin. Elokuva menestyi Italiassa kohtalaisesti tuottaen yhteensä 472 miljoonan liiran pääsylipputulot. Yhdysvalloissa 20th Century Fox osti Niilin legioonien oikeudet miljoonalla dollarilla ja hyllytti elokuvan, jotta se ei häiritsisi yhtiön oman Kleopatran markkinointia. Eräät kriitikot ovat pitäneet Cottafavin elokuvaa jopa Joseph L. Mankiewiczin ja Elizabeth Taylorin filmiä parempana.
Aiheesta muualla

Niilin legioonat Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Niilin legioonat Elonet.
Rooman provinssit

Rooman provinssit keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 valtakunnan ollessa laajimmillaan.
Provinssit (lat. provinciae) olivat Rooman valtakunnan suurimpia hallinnollisia alueita Italian niemimaan ulkopuolella tasavallan ajoista aina noin vuoteen 293 saakka. Provinsseja hallitsivat yleensä entiset konsulit (prokonsuli) tai preettorit (propreettori).
Historia

Historia
200-luvun kriisi
myöhäisantiikki
Hallinto ja politiikka
kuninkaat
konsulit
keisarit
senaatti
provinssit
Oikeus
Talous
Kulttuuri
kirjallisuus
mytologia
ruoka
tekniikka
Sotahistoria
legioona
n
k
Osa artikkelisarjaa
Provinssi tarkoitti Rooman valtakunnassa alun perin korkeiden virkamiesten ja erityisesti preettorien toiminta-aluetta. Sana sai nykyisen merkityksensä sen jälkeen, kun Sisiliasta tehtiin ensimmäinen provinssi, Sicilia, ensimmäisen puunilaissodan jälkeen vuonna 241 eaa. Tällöin termi alkoi merkitä valloitettua ja veronalaiseksi tehtyä Italian niemimaan ulkopuolista aluetta.
Toisena perustettiin Sardinia et Corsican provinssi vuonna 231 eaa. Toisen puunilaissodan jälkeen Hispaniasta tehtiin kaksi provinssia. Makedonialaissotien aikana Makedonia ja Kreikka joutuivat Rooman vallan alle, ja niistä tehtiin provinsseja. Rooman valtakunnan laajetessa uusia provinsseja perustettiin Galliaan, Vähään-Aasiaan, Lähi-itään ja Britanniaan sekä muille valloitetuille alueille.
Provinssien yläpuolelle perustettiin diokeesit Diocletianuksen uudistuksessa vuonna 297 ja pretoriaaniprefektuurit Konstantinus Suuren aikana. Provinssit säilyivät olemassa näiden osina aina Länsi-Rooman loppuun ja Itä-Roomassa myöhemmin tehtyihin uudistuksiin saakka.
Hallinto

Provinsseja hallitsivat yleensä entiset konsulit (prokonsuli) tai preettorit (propreettori). Näiden apuna oli vaihteleva määrä kvestoreita ja legaatteja. Verojen ja tullien keräämisen suorittivat alun perin publikaanit. Kullekin provinssille säädettiin omat lait, jotka rajoittivat virkamiesten valtaa, mutta rajoituksista ei aina välitetty.
Vanhimpien provinssien hallitsijoina toimivat preettorit. Uudemmat provinssit jaettiin prorogaatiolla eli arpomalla entisten konsulien ja preettorien hallittaviksi. Keisari Augustuksen aikana provinssit jaettiin keisarin ja senaatin provinsseihin. Keisarin provinsseja hallitsivat tämän legaatit (legati Augusti pro praetore), jotka saattoivat olla virassa useita vuosia. Senaatin provinsseja hallitsivat edelleen prokonsulit ja propreettorit, joiden kausi kesti vuoden. Joitakin pieniä provinsseja hallitsivat prefektit ja prokuraattorit. Aegyptuksen provinssi muodosti perustamisestaan lähtien erikoistapauksen, sillä se oli suoraan keisarin omaisuutta, ja sitä johti tämän edustajana prefekti.
Muutokset > Tasavallan aikaiset provinssit

Tasavallan aikana provinssien hallitsijat toimivat viroissaan vuoden ajan kerrallaan. Aina vuoden alussa provinssit jaettiin tuleville viran haltijoille joko arpomalla tai suoraan nimittämällä. Provinsseihin joissa odotettiin ongelmia, esimerkiksi kapinoita tai barbaarien hyökkäyksiä, lähetettiin yleensä entisiä konsuleja. Myös provinsseihin sijoitettujen legioonien määrä riippui siitä minkälaisia uhkia provinssia kohti kohdistui. Esimerkiksi vuonna 14 jaa. Lusitaniassa ei ollut yhtään pysyvää legioonaa, kun taas Germania inferiorissa legioonia oli neljä rauhattoman Reinin vastaisen rajan takia. Ongelmalliset provinssit olivat haluttuja senaattorien keskuudessa, koska sodan mukana saatiin aina sotasaalista.
241 eaa. Sicilia (propreettori)
231 eaa. Sardinia et Corsica (propreettori)
197 eaa. Hispania citerior ja Hispania ulterior (propreettori)
167 eaa. Illyricum (propreettori)
146 eaa. Macedonia-Achaea (propreettori)
146 eaa. Africa (prokonsuli)
129 eaa. Asia (prokonsuli)
120 eaa. Gallia transalpina (myöhemmin Gallia Narbonensis) (propreettori)
102 eaa. Cilicia, vuodesta 58 eaa. Cilicia et Cyprus (propreettori)
81 eaa. Gallia cisalpina (propreettori)
74 eaa. Cyrenaica, vuodesta 27 eaa. Creta et Cyrene (propreettori)
74 eaa. Bithynia, vuodesta 63 eaa. Bithynia et Pontus (propreettori)
67 eaa. Creta, vuodesta 27 ea. osa Creta et Cyreneä
64 eaa. Syria (propreettori)
30 eaa. Aegyptus (prefekti)
29 eaa. Moesia (propreettori)
Muutokset > Keisariajan provinssit

Keisariajalla provinssit jaettiin keisarillisiin provinsseihin ja senaatin hallitsemiin provinsseihin. Keisari määräsi keisarillisten provinssien hallitsijat ja senaatti omien provinssiensa hallitsijat. Senaatti valitsi kahden provinssin (Asia ja Africa proconsularis) hallitsijan virkaan entisten konsulien keskuudesta ja kahdeksan provinssin entisten preettorien keskuudesta. Kummassakin tapauksessa viran haltijaa kutsuttiin prokonsuliksi. Keisari nimitti vuorostaan 24 provinssin hallitsijaksi legaatteja entisten konsulien (11 provinssin) ja preettorien (13 provinssia) keskuudesta. Jäljelle jääviä provinsseja hallitsivat ritarisäätyyn kuuluneet prefektit. Näistä tärkein oli vaurasta Aegyptuksen provinssia hallinnut prefekti.
Muutokset > Keisariajan provinssit > Provinssit Juliusten-Claudiusten hallituskauden lopulla (68 jaa.)

Juliusten-Claudiusten hallituskauden lopulla vuonna 68 jaa. provinssit olivat:
Achaea
Aegyptus
Africa proconsularis
Alpes Cottiae
Alpes maritimae
Alpes Poeninae
Asia
Bithynia et Pontus
Britannia
Cappadocia
(Cilicia)
Creta et Cyrene
Cyprus
Dalmatia
Galatia
Gallia Aquitania
Gallia Belgica
Gallia Lugdunensis
Gallia Narbonensis
Germania inferior
Germania superior
Hispania Baetica
Hispania Tarraconensis
Illyricum inferius
Illyricum superius
Judaea
Lusitania
Lycia et Pamphylia
Macedonia
Mauretania Caesariensis
Mauretania Tingitana
Moesia
Noricum
Numidia
Raetia
Sardinia et Corsica
Sicilia
Syria
Thracia
Muutokset > Keisariajan provinssit > Provinssit Trajanuksen kauden lopulla (117 jaa.)

Rooma oli laajimmillaan keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117. Usein Rooman provinssit luetellaan tuon aikaisen tilanteen mukaan. Provinssit olivat:
Achaea
Aegyptus
Africa proconsularis
Alpes Cottiae
Alpes maritimae
Alpes Poeninae et Graiae
Arabia Petraea
Armenia
Asia
Assyria
Bithynia et Pontus
Britannia
Cappadocia
Cilicia
Creta et Cyrene
Cyprus
Dacia
Dalmatia
Epirus
Galatia
Gallia Aquitania
Gallia Belgica
Gallia Lugdunensis
Gallia Narbonensis
Germania inferior
Germania superior
Hispania Baetica
Hispania Tarraconensis
Judaea
Lusitania
Lycia et Pamphylia
Macedonia
Mauretania Caesariensis
Mauretania Tingitana
Mesopotamia
Moesia inferior
Moesia superior
Noricum
Pannonia inferior
Pannonia superior
Raetia
Sardinia et Corsica
Sicilia
Syria
Thracia
Muutokset > Keisariajan provinssit > Severuksen uudistukset

Septimius Severus muutti provinssien hallintoa jonkin verran. Syrian, Africa proconsulariksen ja Britannian provinssit jaettiin kahtia. Uusia provinsseja olivat Syria Coele, Syria Phoenice, Numidia, Britannia superior ja Britannia inferior. Huomattavaa on, että Severus jakoi juuri Syyrian ja Britannian pienempiin osiin, koska niitä olivat hallinneet usurpaattorit Pescennius Niger ja Albinus. Idässä uudet vallatut alueet järjestettiin myös provinsseiksi. Uusia provinsseja olivat pienempi Osroene ja Mesopotamia.
Muutokset > Keisariajan provinssit > Diocletianuksen uudistukset (n. 293 jaa.)

Provinssien hallinto pysyi lähes samana prinsipaatin ajoista aina 200-luvun kriisiin asti. Vasta Diocletianuksen aikana noin vuonna 293 (tai 297) provinssien hallintoa uudistettiin merkittävästi. Provinssien yläpuolelle perustettiin 12 diokeesia, joiden johtajaksi tuli vicarius. Aiemmat noin 50 provinssia, joiden koko vaihteli suuresti, jaettiin noin sataan pienempään provinssiin. Yli puolet näistä provinsseista sijaitsi valtakunnan itäosassa, joka oli pinta-alaltaan pienempi mutta väkirikkaampi. Provinssien maaherrat, jotka olivat aikaisemmin voineet komentaa alueillaan olleita joukkoja, saivat tästedes hoitaa vain siviilihallintoa. Maaherrojen nimikkeitä olivat consularis, corrector ja praeses, sekä Achaean, Africa proconsulariksen ja Asian provinsseissa prokonsuli (proconsul).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  African diokeesi Mauretania Caesariensis  Mauretania Sitifensis  Numidia Cirtensis  Numidia militiana  Proconsularis Zeugitana  Tripolitania  Valeria Byzacena Asianan diokeesi Asia  Hellespontus  Caria  Insulae  Lydia  Lycia et Pamphylia  Phrygia prima  Phrygia secunda  Pisidia Britannian diokeesi Britannia prima  Britannia secunda  Flavia Caesariensis  Maxima Caesariensis Gallian diokeesi Alpes Poeninae et Graiae  Belgica prima  Belgica secunda  Germania prima  Germania secunda  Lugdunensis prima  Lugdunensis secunda  Sequania Hispanian diokeesi Baetica  Carthaginensis  Gallaecia  Tarraconensis  Insulae Baleares  Lusitania  Mauretania Tingitana |  Italian diokeesi Aemilia et Liguria  Alpes Cottiae  Apulia et Calabria  Campania  Corsica  Flaminia et Picenum  Lucania et Bruttii  Raetia prima  Raetia secunda  Samnium  Sardinia  Sicilia  Tuscia et Umbria  Venetia et Histria Moesian diokeesi Achaea  Creta  Dacia mediterranea  Dacia ripensis  Dardania  Epirus vetus  Epirus nova  Macedonia  Moesia prima  Praevalitana  Thessalia Oriensin diokeesi Aegyptus Herculia  Aegyptus Jovia  Arabia  Cilicia  Cyprus  Isauria  Libya inferior  Libya superior  Mesopotamia  Osroene  Syria Coele  Syria Palaestina  Syria Phoenice  Thebais |  Pannonian diokeesi Dalmatia  Noricum mediterraneum  Noricum ripense  Pannonia prima  Pannonia secunda  Savia  Valeria Pontican diokeesi Armenia minor  Bithynia  Cappadocia  Diospontus  Galatia  Paphlagonia  Pontus Polemoniacus Thracian diokeesi Europa  Haemimontus  Moesia secunda  Rhodope  Scythia  Thracia Viennensiksen diokeesi Alpes maritimae  Aquitania prima  Aquitania secunda  Narbonensis prima  Narbonensis secunda  Novempopulana  Viennensis |
Muutokset > Keisariajan provinssit > Myöhemmät uudistukset

Konstantinus Suuren aikana provinssien ja diokeesien yläpuolelle perustettiin pretoriaaniprefektuurit. Provinssien määrä kasvoi myöhäisroomalaisella kaudella edelleen, kun osa Diocletianuksen ajan provinsseista jaettiin vielä pienemmiksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rooman provinssit Wikimedia Commonsissa
Rubredoksiinit

Malli erään rubredoksiinin rakenteesta. Kuvassa näkyy rautaionin sitoutuminen kahden silmukan väliin lähelle β-laskoksia
Rubredoksiinit ovat ryhmä rauta-rikkiproteiineja, joita esiintyy anaerobisissa olosuhteissa elävissä bakteereissa ja arkeissa. Rubredoksiinit osallistuvat muiden rauta-rikkiproteiinien tavoin elektroninsiirtoreaktioihin.
Rakenne ja toiminta

Ensimmäisen kerran rubredoksiineja eristettiin Clostridium pasterianum-bakteerista vuonna 1965. Proteiini on väriltään tummanpunaista, mistä se on saanut nimensä. Rubredoksiinit ovat molekyylimassaltaan suhteellisen pienikokoisia proteiineja ja niiden keskimääräinen molekyylimassa on noin 6 kDa. Rubredoksiinien primäärirakenne koostuu 50–60 aminohaposta ja sekundäärirakenne koostuu kahdesta vastakkaissuuntaisesta β-laskoksesta ja muutamasta silmukasta. Rubredoksiini sisältää rauta-ionin, joka on koordinoituneena neljän kysteiiniaminohapon tioliryhmiin. Koordinoituminen tapahtuu siten, että rautaioni on β-laskosten lähellä olevissa silmukoissa. Hapetus-pelkistysreaktioissa raudan hapetusaste vaihtelee välillä +II ja +III.
Rubredoksiinit osallistuvat eräisiin bakteerien hapetus- ja pelkistysreaktioihin. Se voi korvata osassa reaktioita ferredoksiinin, mutta proteiinin positiivisemman pelkistyspotentiaalin vuoksi se on pelkistimenä heikompi ja reaktiot tapahtuvat rubredoksiinilla hitaammin, kuin ne tapahtuisivat ferredoksiinille. Ferredoksiiniin verrattuna rubredoksiinit ovat stabiilimpia alhaisessa pH:ssa. Rubredoksiini osallistuu muun muassa alkaanien hapetusreaktioihin, joissa ne hapettuvat alkoholeiksi. Tämä on osa hiilivetyjen aineenvaihduntaprosessia bakteereilla, jotka käyttävät hiilivetyjä ainoina hiilenlähteinään.
HMS Royal Oak (1892)

| HMS Royal Oak |
| --- | --- |
 HMS Royal Oak

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Laird, Son & Company, Birkenhead
Kölinlasku:  29. toukokuuta 1890
Laskettu vesille:  5. marraskuuta 1892
Palveluskäyttöön:  14. tammikuuta 1896
Poistui palveluskäytöstä:  joulukuu 1911
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 14. tammikuuta 1914
Tekniset tiedot
Uppouma:  15 020 t (standardi) 15 838 t (max)
Pituus:  125,1 m (kokonaispituus)
Leveys:  22,9 m
Syväys:  8,4 m
Koneteho:  9 000 ihp
Nopeus:  15,7 solmua
Miehistöä:  712
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 13,5" -tykkiä 10 × QF 6" -tykkiä 10 × QF 6 naulan tykkiä 12 × QF 3 naulan Hotchkiss -tykkiä 6 × 18" torpedoputkea
HMS Royal Oak oli Britannian kuninkaallisen laivaston Royal Sovereign -luokan toisen luokan predreadnought-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Laird, Son & Companyltä ja sen köli laskettiin 29. toukokuuta 1890. Alus laskettiin vesille 5. marraskuuta 1892 ja se valmistui kesäkuussa 1894.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1914.