stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kontaktikulman mittaaminen
Wilhelmyn levy -menetelmä

Wilhelmyn levy tai Wilhelmyn vaaka -menetelmä on tapa määrittää kontaktikulma nesteen pintajännityksen avulla . Tässä menetelmässä asetetaan ohut levy osittain nesteeseen ja mitataan siihen pystysuunnassa vaikuttava voima. Menetelmä on nimetty Ludwig Wilhelmyn mukaan, joka käytti ensimmäisenä vastaavaa laitteistoa nesteen pintajännityksen mittaamiseen . Wilhelmyn levy -menetelmä on siis alun perin kehitetty pintajännityksen mittaamiseen, mutta sitä voidaan käyttää myös kontaktikulman mittaamiseen, jos nesteen pintajännitys tunnetaan. Menetelmän avulla mitataan yleisesti staattisia kontaktikulmia, joskin sitä voidaan käyttää myös dynaamisten kontaktikulmien mittaukseen .
Näytteenä käytettävä levy asetetaan roikkumaan pystysuunnassa vaa’asta ohuella metallilangalla. Vaa’an avulla mitataan levyyn vaikuttava voima  F, jonka avulla nesteen pintajännitys tai kontaktikulma voidaan laskea yhtälöllä .
Yhtälössä  \theta  on nesteen pintajännitys,  l on kostuneen levyn ympärysmitta ja  \theta  kontaktikulma nesteen ja levyn välillä. Levyn ympärysmitta voidaan ilmaista myös muodossa  2w+2d, jossa  w on levyn leveys ja  d on levyn paksuus. Näistä mitattavia suureita ovat siis  F,  w, ja  d . Täydellisen kostumisen tapauksessa kontaktikulma on 0°. Levyn upotessa syvälle nesteeseen siihen vaikuttavaan voimaan tulee mukaan kostumisen aiheuttaman voimaan lisäksi noste . Jos levyn alareuna asetetaan täsmälleen tasaisen nestepinnan tasolle, nosteen aiheuttamaa virhettä ei synny .
Dynaamisen kontaktikulman mittauksen ero staattiseen on se, että levyä liikutetaan nesteeseen ja ulos siitä. Voima mitataan täsmälleen samalla tavalla kuin staattisestikin. Edellä esitetty yhtälö ei kuitenkaan pysty kuvaamaan dynaamisessa tilanteessa vaikuttavia voimia täsmällisesti, vaan tarvitaan hienostuneempia yhtälöitä. .
Wilhelmyn levy -menetelmällä on etuja optisiin kontaktikulman mittausmenetelmiin nähden. Koska mittaus perustuu vain levyn ympärysmitan ja painon mittaamiseen vaa’an avulla, ovat saatavat tulokset tarkkoja ja laitteiston käyttäjästä riippumattomia. Koska kontaktikulmaa mitataan koko levyn ympärysmitan alueelta, edustaa se koko näytettä paremmin. Näin pienikokoisilla pinnan epäpuhtauksilla ei ole suurta vaikutusta mittaustuloksiin . Menetelmän haittapuolina ovat vaikea näytteenvalmistus ja mahdollinen nesteen imeytyminen. Näytteenä käytettävän levyn tulee olla koostumukseltaan ja topografialtaan mahdollisimman tasainen joka puolelta, ja ympärysmitan mittaaminen tulee suorittaa mahdollisimman tarkasti. Koska menetelmässä käytetään paljon nestettä, se voi imeytyä joihinkin näytteisiin ja aiheuttaa virhettä. .
Kapillaarinousumenetelmä

Huokoisten materiaalien ja jauheiden kontaktikulmien mittaaminen perinteisin menetelmin on hankalaa niiden heterogeenisten rakenteiden vuoksi. Kapillaari-ilmiöön perustuva kapillaarinousumenetelmä tai Washburn-menetelmä on eniten käytetty menetelmä tällaisten materiaalien ominaisuuksien määrittämiseen.
Kapillaarinousumenetelmässä jauheella täytetty lasiputki tuodaan kontaktiin nestepinnan kanssa, jolloin nestettä tunkeutuu jauheeseen kapillaarivoimien seurauksena. Nesteen tunkeutuman syvyys tai lasiputken massan kasvu mitataan ajan funktiona. Kontaktikulma voidaan sitten määrittää käyttäen kokeellisesti määritettyä Washburn-yhtälöä
missä  l on nestetunkeutuman syvyys,  \gamma  on nesteen pintajännitys,  \theta  on kontaktikulma,  \eta  on nesteen viskositeetti,  t on penetraatioon kulunut aika ja  r on huokoskoko. Jos nestetunkeuman syvyyden sijaan mittauksissa käytetään nesteen massan kasvua jauheessa, Washburn-yhtälö saa muodon
Yhtälössä  \rho  on nesteen tiheys ja  C jauheen kapillaarivakio. Kapillaarivakio riippuu esimerkiksi kapillaarin säteestä ja jauheen tiheydestä.
Kokeellisena menetelmänä kapillaarinousumenetelmä ei suoraan mittaa kontaktikulmaa. Käytännön ongelmana kapillaarinousumenetelmässä on tarkkuus käytettäessä jauheita, joilla on suuri partikkelikoko sekä huokoisia aineita, joiden huokosten kokojakauma on suuri.
Vangitun kuplan menetelmä

Pisara-, Wilhelmyn levy-, kapillaarinousumenetelmä ovat yleisimmät kontaktikulman mittaamiseen käytetyt menetelmät. Näiden lisäksi on muitakin menetelmiä, joista erityisesti vangitun kuplan menetelmä sopii käyttöön, jossa kontaktikulmaa mitataan korkean pintaenergian omaavalta pinnalta.
Vangitun kuplan menetelmässä kontaktikulma mitataan nesteeseen upotetun kiinteän levyn ja ilmakuplan välisen rajapinnan kulmasta. Ilmaa annostellaan ruiskulla noin 0,05 ml tutkittavaan nesteeseen kiinteän pinnan alapuolelta. Ilmakupla nousee nesteessä ylöspäin, jolloin se kiinnittyy kappaleen pintaan. Ilman annosteluun käytetyn ruiskun kärki on syytä jättää pisaraan kontaktikulman mittaamiseen saakka samaan tapaan kuin dynaamisessa etenevän kontaktikulman mittaamisessa. Tällä tavoin vältetään ilmakuplan vaeltelu kappaleen pinnalla, mikäli pinta ei ole täysin vaakatasossa.
Menetelmän käytöllä vältetään ongelmat, jotka aiheutuvat mahdollisista kiinteä–kaasurajapinnan kontaminaatioista. Nesteen lämpötilan tarkkailu on myös helpompaa kuin pisaramenetelmässä. Vangitun kuplan menetelmässä nestettä kuitenkin kuluu paljon enemmän kuin pisaramenetelmässä. Menetelmää käytetään yhdessä pisaramenetelmän kanssa erityisesti polymeeripintojen kontaktikulmien määrittämiseen.
Goniometri.
Periaatekuva nestepisarasta Youngin yhtälön mukaisine suureineen.
Dynaamisen kontaktikulman mittaaminen nestetilavuutta muuttamalla.
Periaatekuva Wilhelmyn levy -menetelmästä.
Asta Raami

Asta Raami (s. 1967) on Aalto-yliopistosta valmistunut taiteen tohtori ja intuition tutkija. Raami käsitteli vuonna 2015 valmistuneessa väitöskirjassaan intuition hyödyntämistä. Raamin mukaan intuition hyödyntämistä voi harjoitella, ja se auttaa ongelmien ratkaisussa päättelyn rinnalla. Raami on kirjoittanut kirjat Älykäs intuitio ja Intuitio3.
Raami jaottelee intuition kolmeen osaan: vaistointuitioon, asiantuntijaintuitioon ja superintuitioon. Vaistointuition hän määrittelee primitiiviseksi intuitioksi, joka auttaa meitä selviytymään. Asiantuntijaintuitio pohjautuu oppimiseen ja kokemukseen omasta ammatista. Superintuitio on Raamin mukaan järjetön ajatus, joka ylittää opitun ja koetun.
Raami on suorittanut yliopistotutkinnot sekä kasvatustieteistä, graafisesta suunnittelusta että digitaalisesta mediasta. Hän opetti ja tutki 15 vuoden ajan Taideteollisessa korkeakoulussa (nyk. Aalto-yliopisto) luovuuden kehittämistä ja yhteisöllistä tiedonrakentamista sekä toimi luovan suunnitteluprosessin lehtorina.
Teokset

Älykäs intuitio. Kustantamo SS, 2017. ISBN 9789515243188
Intuitio3. Otava, 2020. ISBN 9789511349136
Raamatun sanakirja

Raamatun Sanakirja oli teologian tohtorin ja itämaisen kirjallisuuden professorin sekä kristillisen kirjailijan Aapeli Saarisalon (1896-1986) tunnetuimpia teoksia.  Sen ensimmäinen painos ilmestyi 1936 Wsoy:n kustantamana. Kirja oli ensimmäinen suomeksi kokonaisuudessaan ilmestynyt Raamatun aakkosellinen hakuteos.
Raamatun sanakirja
Siinä on yksityiskohtaisesti selitetty Raamatussa esiintyvät sanat, paikannimet, henkilöt ja käsitteet. Myös alkukielisen sanan merkitys kerrotaan. Sanakirjasta löytyvät esimerkiksi seuraavat sanat: A ja O, Aabel, Aabraham, Aabrahamin helma, Aadam, Aahas, Aakan ja Aakis sekä Aaloe.
Ensimmäisessä painoksessa oli 660 kaksipalstaista sivua, 2177 hakusanaa, 421 tekstikuvaa, 24 karttaa tekstissä, 3 liitekarttaa, 31 syväpainoliitekuvaa sekä 16 500 viittausta Raamatun eri kohtiin.
Teosta on arvostettu suuresti ja Suomessa siitä on otettu 7 painosta ja tehty 2000-luvulla digitaalinen painos ja CD. Kirjan 2.p. v. 1965 oli kuvitukseltaan suuresti uudistettu, huomattavasti laajennettu ja tarkistettu. Uusimmassa painoksessa on 2278 hakusanaa.
Ruotsinkielisestä käännöksestä (1.p. 1940) on otettu neljä painosta. Sitä käytettiin myös oppikirjana Lundin Yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Norjankielisestä käännöksestä (1.p. 1952) on otettu kaksi painosta.
Eri painoksia kirjasta

Raamatun sanakirja. 1.p. Wsoy. 1936.
Raamatun sanakirja. 6.p. Kirjaneliö. 1985. ISBN 951-600-498-9.
Raamatun sanakirja. 7.p. Data Universum. 2005. ISBN 952-5367-39-8 (nid.)
Aiheesta muualla

Data-Universum Oy: Raamatun sanakirja CD-ROM
Hilja Pärssinen

| Hilja Pärssinen |
| --- | --- |
 Hilja Pärssinen 1900-luvun alussa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. heinäkuuta 1876 Halsua
Kuollut: 23. syyskuuta 1935 (59 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  opettaja, toimittaja, kansanedustaja, kirjailija
Vanhemmat:  Karl Henrik Lindgren ja Anna Dahllund
Hilja Amanda Pärssinen (o.s. Lindgren; 13. heinäkuuta 1876 Halsua – 23. syyskuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen opettaja, toimittaja, kansanedustaja, kirjailija ja Suomen Sosialidemokraattisen Työläisnaisliiton puheenjohtaja. Hilja Pärssinen käytti vuonna 1896 suomentamaansa nimeä Liinamaa ennen avioliittoa. Muutettuaan Helsingin pitäjään hänet kirjattiin seurakunnan pää- ja rippikirjaan nimellä Hilja Amanda Liinamaa..
Elämä ja ura

Pärssisen vanhemmat olivat kappalainen Karl Henrik Lindgren ja Anna Dahllund. Hän avioitui vuonna 1899 myös Sortavalan opettajaseminaarissa opiskelleen ja myöhemmin filosofian tohtoriksi valmistuneen Jaakko Pärssisen kanssa, josta otti asumuseron hieman ennen kuolemaansa. Pärssinen kuoli rintasyöpään.
Pärssinen kävi Oulun tyttölyseon ja Sortavalan opettajaseminaarin, josta valmistui kansakoulunopettajaksi vuonna 1896. Hän aloitti uransa opettajana nimellä Hilja Liinamaa Helsingin maalaiskunnan pitäjän kirkonkylässä, missä toimi vuosina 1896–1900 juuri perustetun suomenkielisen koulun Suomelan ensimmäisenä opettajana. Sieltä hän siirtyi opettajaksi Viipuriin, jossa toimi vuoteen 1906 saakka. Opettaja-aikanaan Suomelassa Pärssinen osoitti menestystä opettamisessa ja oli paikkakunnan pidetty kansanvalistaja yleensäkin. Pärssinen johti Helsingin pitäjän nuorisoseuran kuoroa ja oli sanomalehti Uusimaan asiamies pitäjässä saaden jopa ruotsinkielistä väestöä tilaamaan lehden.
Hilja Pärssinen oli Työ-lehden toimittajana Viipurissa 1906. Työläisnainen-lehden toimitussihteerinä hän toimi 1907–1912. Sisällissodan aikana vuonna 1918 hän ehti olla hetken punaisten Suomen kansanvaltuuskunnan jäsen. Pärssinen pakeni huhtikuussa 1918 miehensä kanssa Venäjälle tarkoituksenaan päästä sitä kautta Sveitsiin, sinne he eivät kuitenkaan päässeet. Matka johti lopulta Viroon, josta heidät palautettiin Suomeen 1919. Hilja Pärssinen tuomittiin maanpetoksesta vankeuteen 12 vuodeksi, mutta armahdettiin vuonna 1923.
Armahduksen jälkeen Pärssiset asuivat Terijoella kasvattityttärensä Sirkka Sopon kanssa ja perustivat Viipurin Talikkalan yksityisen yhteiskoulun, jonka opettajana Hilja Pärssinen oli 1927–1935.
Muiden tehtäviensä ohella Hilja Pärssinen toimi puhujana Suomen Sosialidemokraattisessa Puolueessa, Raittiuden ystävissä, Kansanvalistusseurassa ja eri työväenopistoissa. Hän oli myös Työväen sivistysliiton luennoitsija.
Eduskunnan jäsen Pärssinen oli vuosina 1907–1918 ja 1929–1935. Hänet valittiin eduskuntaan Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä. Hän kuului eduskuntauransa aikana jäsenenä sivistysvaliokuntaan, suureen valiokuntaan, toimitusvaliokuntaan ja työväenasiainvaliokuntaan.
Teokset

Hilja Pärssinen julkaisi nimellä Hilja Liinamaa tai Liinamaa-Pärssinen seuraavat kaunokirjalliset teokset:
Liinamaa, Hilja: Primuloita: poimittu kylän pojille ja tytöille. Tampere: Wesander, 1900. (Digitoituna Digi.fi:ssä.)
Liinamaa, Hilja: Kyllikki ja Lemminkäinen: laulurunoja. Helsinki: E. E. Sundvall, 1902.
Pärssinen, Hilja: Taistelon tuoksinasta. 1907. (Runo Tervehdys Merikoskelle digitoituna Digi.fi:ssä.)
Liinamaa, Hilja: Musta virta. Hancock (USA): Työmies, 1913.
Liinamaa, Hilja: Elämän harha: runoja. Helsinki: Otava´, 1917.
Liinamaa-Pärssinen: Jälleen vapaana: runoja. Helsink. Työväen sanomalehti. 1923.
Liinamaa-Pärssinen: Muistojen mailta: Runoja. Helsink. Kansanvalta. 1926.
Lasten laulukirja. Toimittanut Hilja Liinamaa-Pärssinen. Astoria (Or.). Lännen työväen kustannusyhtiö. 1918.
Liinamaa-Pärssinen: Lasten laulukirja: nuottipainos. Astoria (Or.). Lännen työväen kustannusyhtiö. 1914.
Liinamaa-Pärssinen: Lastu. Mikkeli. Mikkelin työväenyhdistys. 1915.
Liinamaa-Pärssinen: Vallankumouskuvia työnjuhlaan Helsingissä 26 p:nä elok. Helsinki. Työnjuhlatoimikunta. 1917.
Liinamaa, Hilja: Lausuttavia runoja, 5. Helsinki. Työväen sanomalehti. 1908.
Punainen lippu: vihkonen runoja. Suomenteli Hilja Liinamaa. Kuopio. Savon työväen sanomalehti-osuuskunta. 1910.
Heine, Heinrich: Aikarunoja. Suomensi Hilja Liinamaa. Kotka. Kyminlaakson työväen sanomalehti-osuuskunta. 1910.
Muita teoksia:
Heikkilä, Seth, ; Terhi, Kaarlo ; Pärssinen, Hilja ; Koskinen, A. R. (toim.): Työväen lauluja ja runoja.  (Uudistettu painos Työväen lauluja 1910)  Turku:  Sosialisti, 1909.
Radiolupa

Radiolupa oli Yleisradion vuosina 1927–1976 radion käytöstä perimä maksu.
Periaatepäätös kuuntelulupamaksuista tehtiin yleisradiokysymyksen järjestämistä pohtineessa neuvottelukokouksessa joulukuussa 1924. Aiemmin kuuntelulupia olivat välittäneet Suomen Radioyhdistys, Nuoren Voiman Liitto ja Suojeluskuntain Yliesikunta. Yleisradion saatua myynnin toimekseen radiolupia myytiin ensin yleisradioyhtiön konttorissa ja muutamissa radioliikkeissä. Radiolain tultua voimaan kuuntelulupia koskevat asiat siirtyivät posti- ja lennätinhallituksen lennätinosastolle.
Radiolupa koski myös autoradioita, ja lupamaksun suorittamisen osoittava kuitti oli pidettävä mukana autossa.
Radion kuunteluluvan hinta oli vuodesta 1927 toisen maailmansotaan asti 100 markkaa vuodessa. Yleisradio sai tästä käyttöönsä valtion kanssa erikseen sovittavan osuuden. Vuonna 1955 oli lunastettu jo miljoona radiolupaa. Puolentoista miljoonan radioluvan määrä ylittyi vuonna 1965, ja vuoden 1969 lopussa radiolupia oli noin 1 744 000. 1960-luvun loppupuolella radiolupien määrän kasvu muodostui pääasiassa televisiolupamaksuihin sisältyneistä radioluvista sekä matka- ja autoradioiden lisääntymisestä eli käytännössä kotitalouksien toisesta tai kolmannesta radioluvasta. Vuonna 1964 Suomi oli Euroopan radiolupatiheydessä kuudennella, mutta vuonna 1969 jo toisella sijalla edellään enää vain Luxemburg.
Radioluvasta luovuttiin vuoden 1977 alussa. Televisiot olivat yleistyneet koko kansan keskuuteen ja Yleisradio saattoi periä rahoituksensa pelkistä televisioluvista. Televisioluvista saadut tulot ylittivät radiolupatulot ensimmäisen kerran vuonna 1964, ja vuonna 1969 aloitettujen väritelevisiolähetysten myötä alettiin periä väritelevision lisämaksua. Toinen syy oli suurikokoisten putkiradioiden syrjäytyminen pienempien transistoriradioiden tieltä, jolloin radioluvantarkastajien työ kävi vaikeammaksi, kun radion saattoi helpommin piilottaa. Vuoden 1976 lopussa radiolupia oli noin 2,2 miljoonaa.
Päijänne

| Päijänne |
| --- | --- |
 Seututie 314 Pulkkilanharjulla. Vasemmalla Asikkalanselkä, oikealla järven keskiosa.
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme, Keski-Suomi, Pirkanmaa
Koordinaatit:  61°35′00″N, 25°30′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö
Valuma-alue:  vesistön päävesistöreitti
Laskujoki:  Kymijoki 
Järvinumero:  14.221.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  78,3 m  
Pituus:  121 km  
Leveys:  28 km  
Rantaviiva:  2 789,149 km  
Pinta-ala:  1 082,8851 km²  
Tilavuus:  15,39311967 km³  
Keskisyvyys:  16,2 m  
Suurin syvyys:  95,3 m  
Valuma-alue:  26 459,34 km² 
Keskivirtaama:  240 m³/s (MQ)
Veden viipymä:  2,7 vuotta 
Saaria:  2 690 
:  Virmailansaari, Salonsaari, Judinsalo, Muuratsalo, Haukkasalo, Vuoritsalo
 fiPäijänne 
Päijänne ja lähijärvet: eteläpuolinen Vesijärvi, kaakkoispuolella sijaitsevat Ruotsalainen ja Konnivesi sekä pohjoispuoliset Leppävesi, Saraavesi, Vatianjärvi, Kuusvesi ja Lievestuoreenjärvi.
Päijänne-purjehduksen osallistujat alittavat Kärkistensillan.
Ilmavalokuva Samulinniemestä Jyväskylän keskustan suuntaan.
Monet Päijänteen rannoista ovat kivikkoisia. Kuvassa Päijänteen kansallispuistoon kuuluvan Haapasaaren lounaisrantaa.
Varsinkin Päijänteen eteläosissa monet saarista ovat hiekkarantaisia.
Veneillä pääsee Vesijärveen ja sieltä Lahteen nousemalla ensin Vääksyn kanavaan.
Päijänne (ruotsiksi Päijänne, aikaisemmin Päjäne) on Kymijoen vesistön pääjärvi, joka sijaitsee Päijät-Hämeen, Pirkanmaan ja Keski-Suomen maakuntien alueilla. Päijänteen vesipinta-ala on noin 1 100 neliökilometriä, minkä lisäksi on saaria noin 330 neliökilometriä. Se on Suomen toiseksi suurin järvi ja laskee Kymijokea myöten Suomenlahteen. Päijänteessä sijaitsee Suomen sisävesien syvin kohta, jossa on 95,3 metriä syvää.
Etymologia

Päijänne on järvennimenä harvinainen siitä syystä, ettei siitä tiedetä oikeastaan mitään. Sanan merkitys ja alkuperä, eli etymologia, ei ole selvinnyt. Vaikka nimestä on esitetty lukuisia selityksiä, ei niistä mikään ole saanut laajaa kannatusta. Päijänteen ympäristössä on runsaasti saamenkielisiä paikannimiä ja onkin otaksuttu, että järven nimi olisi tullut suomenkieleen aikaisemmilta saamenkielisiltä asukkailta. Myöskään saamenkieliset sananselitykset eivät ole tarjonneet uskottavaa etymologiaa, joka olisi vakuuttanut suuren enemmistön. Päijänteen nimi on Suomen vanhimpia kirjoitettuja paikannimiä. Ensimmäinen kirjallinen merkintä siitä on vuodelta 1472 ruotsinkielisellä kirjoitusasulla Peijnde. Muita varhaisia kirjoitusasuja ovat olleet Peijendaranda (1474), Peynthe (1540), Pejene siön (1748), Paijane (1772), Päijäne sjö (1775) ja Päjiänä (1786). Suomen murteellisista muodoista mainittakoon Päijännie. Edellisten esimerkkien valossa voidaan olla vakuuttuneita, että nimeä on käytetty kauan ennen kuin se on merkitty asiakirjoihin. Sen alkuperä ja kieli on todennäköisesti tuntematon, sillä se ei vaikuta olevan ruotsin-, suomen- tai saamenkielestä johdettu nimi. Nimi on ajateltu olevan tuntematonta muinaiskieltä, joka olisi periytynyt uusia kieliä puhuneille asukkaille sellaisenaan tai vähän kerrallaan muuntuen. Selitys tuntuu uskottavalta, sillä valtavan kokoisen järven nimi tuskin vaihtuu noin vain.
Päijänne-nimisiä järviä ja niiden ympäristön maastonkohteiden Päijänne-johdoksia tunnetaan Suomesta monia. Muut Päijänteet ovat yleensä pieniä suolampia, jotka vaikuttavat esiintyvän lähinnä muinaisten hämäläisten eränautinta-alueilla.
Maantiede > Yleistä

Järvi on Vaajakosken Naissaaresta Asikkalan Kopsuonlahdelle mitattuna 121 kilometriä pitkä ja sen suurin leveys on yli 28 kilometriä. Tämän leveyden se saavuttaa sekä Jämsän keskustaajaman että Kuhmoisten kirkonkylän kohdilla. Päijänne ulottuu Keski-Suomen, Pirkanmaan ja Päijät-Hämeen alueille, ja sen vesialue on jakautunut Jyväskylän, Toivakan, Muuramen, Jämsän, Luhangan, Kuhmoisten, Sysmän, Padasjoen ja Asikkalan kuntien alueille. Järven leveydestä johtuu, että eri puolilla järveä on omat kunnat ja niiden kuntarajat kohtaavat toisensa järven keskellä. Järven pohjoispäässä Jyväskylä ja Toivakka kohtaavat näin Muuramen kuntarajan, Jämsä kohtaa Luhangan, Kuhmoinen kohtaa sekä Luhangan että Sysmän, ja etelässä Padasjoki kohtaa siellä Sysmän ja Asikkalan kuntarajan. Asikkala sijaitsee järven eteläpäässä ja siihen kuuluu siellä järven länsi- ja itärantoja. Näin käy myös pohjoispäässä, kun Jyväskylään on liitetty kuntaliitoksella Korpilahti, jolla oli alueita myös itärannalla. Maakuntien välinen raja seuraa ensin Kuhmoisten ja Padasjoen välistä rajaa järvenselälle, seuraa järvenselkää Sysmän ja Kuhmoisten välisenä rajana, ja siirtyy itään rannalle Luhangan ja Sysmän väliseksi rajaksi.
Päijänteen pinta-ala on 1 083 neliökilometriä (km²) ja sen tilavuus on 15,4 kuutiokilometriä (km³). Vertailun vuoksi kerrottakoon, että Suomen suurimman järven Saimaan tilavuus on noin 36 km³ ja Inarijärven tilavuus on 15,5 km³. Järven keskisyvyys on näin laskettuna 16,2 metriä, mutta järven pohja on hyvin epätasainen. Järvessä on useita yli 70 metrin syvyyteen ulottuvia syvänteitä. Järven pohjoisosassa sijaitsee yli 90 metrin syvyyteen ulottuva syvänne. Sen syvin virallisesti mitattu kohta, 95,3 metriä, sijaitsee Ristinselällä Toivakan Rappukallion edustalla. Useissa tietosanakirjoissa esiintyy tieto, jonka mukaan syvin kohta olisi peräti 104 metriä syvä. Tieto perustuu venäläisten mittaustulosten mahdollisesti virheelliseen tulkintaan. Kuitenkin tuoreemmissa tekniikkasukeltaja Matti Kannelan sukeltamalla tehdyissä mittauksissa syvänteen syvyydeksi on jälleen saatu 104 metriä, pienestä noin 20 neliömetrin kokoisesta painaumasta, mutta ympäristökeskuksen kaikuluotaamalla tehdyt mittaukset eivät onnistuneet vahvistamaan havaintoa.
Maantiede > Päijänteen saaret

Järven vesialaan voidaan lisätä 2 690 saarten yhteispinta-ala, joka on noin 232 neliökilometriä, jolloin saadaan järven rantaviivan sisään jäävä pinta-ala. Saaret muodostavat näin ajateltuna 18 % järven pinta-alasta. Suurimpia saaria ovat muun muassa Virmailansaari, Salonsaari, Judinsalo, Onkisalo, Paatsalo, Muuratsalo, Haukkasalo ja Vuoritsalo. Saarten suuren määrän ja lukuisten lahtien sekä niemien vuoksi järven vaihteleva rantaviiva on 2 789 kilometriä pitkä. Saaret vievät tästä pituudesta 1 449 kilometriä ja mantereen rantaviiva 1 340 kilometriä. Järven mantereen rantaviiva on 11 kertaa pitempi kuin järven suurin pituus.
Maantiede > Järvenosat

Päijänne ja sen lähialueet muodostavat viranomaistiedoissa varsin suuren kokonaisuuden, joten se on pilkottu kolmeen osaan: Asikkalanselän alue (vesistöaluetunnus 14.21), Päijänteen alue (14.22) ja Ristiselän alue (14.23). Nämä kolmannen jakovaiheen osat sisältyvät laajempaan toisen jakovaiheen Suur-Päijänteen alueeseen (14.2). Tässä toimitaan myös Päijänteen osalta samoin, jotta järven tietoja ei tarvitsisi yhdistellä ja jotta artikkelin tekstimäärä pysyisi kohtuullisena.
Maantiede > Järvenosat > Päijänteen pohjoisosa

Päijänteen pohjoisosaan kuuluu se osa järveä, joka jää Korpilahden kirkonkylän länsipuolella Kärkistensalmen sillan itä- ja pohjoispuolelle. Järvenosa on noin 30 kilometriä pitkä, mikä on neljäsosa koko järven pituudesta, ja sen pinta-ala on 141,1 neliökilometriä, joka on 13 % koko järven pinta-alasta. Järvenosan merkittävin piirre on ollut Jyväskylän kaupungin, Vaajakosken taajaman, Muuramen keskustaajaman ja Säynätsalon kirkonkylän yhteisvaikutus rantarakentamiseen, järven käyttöön ja sen ympäristövaikutuksiin.
Maantiede > Järvenosat > Päijänteen keskiosa

Päijänteen keskiosa käsittää Päijänteestä sen osan, joka jää Kärkistensalmen eteläpuolelle ja Pulkkilanharjun pohjoispuolelle. Se on 86 kilometriä pitkä, joka on noin kaksi kolmasosa järven pituudesta, ja sen pinta-ala on 864,9 neliökilometriä, joka on 80 % sen pinta-alasta. Järvenosa kuuluu kuudelle kunnalle tai kaupungille, joista Jämsä on teollisesti merkittävin. Sen merkitys vesiliikenteelle on ollut suurin, mutta nykyään se ei enää ole merkittävä nyky-yhteiskunnan toiminta-alueena. Vesialueen eteläosassa sijaitsee laaja Päijänteen kansallispuisto.
Maantiede > Järvenosat > Asikkalanselkä

Asikkalanselkä muodostaa Päijänteen eteläpään sen osan, joka jää järveä ylittävän Pulkkilanharjun eteläpuolelle ja joka sisältyy viranomaistiedoissa Asikkalanselän lähialueeseen (14.211). Järvenosa on 28 kilometriä pitkä, joka on noin neljäsosa Päijänteen pituudesta, ja sen pinta-ala on 76,9 neliökilometriä, joka on 7 % sen pinta-alasta. Järvenselän rikkoo varsin suuri Salonsaari ja jonka ympärille jää vähän vettä. Pulkkilanharjussa on kolme virtaavaa salmea Päijänteen keskiosasta, ja eteläraja on Vääksyn suuri harjujakso, josta Vesijärvi laskee Vääksyn kanavaa pitkin. Kalkkisten koski aloittaa vesialueen koillisosassa Kymijoen virran.