stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vihervarpunen

| Vihervarpunen |
| --- | --- |
 Koiras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Vihervarpuset Spinus
Laji::  spinus
Kaksiosainen nimi
 Spinus spinus  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Carduelis spinus 

Katso myös
   Vihervarpunen Wikispeciesissä   Vihervarpunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vihervarpunen (Spinus spinus) on pieni vihervarpusten sukuun kuuluva varpuslintu, joka elää laajalla alueella Euraasiassa.
Koko ja ulkonäkö

Vihervarpusen pituus on 11–12,5 senttimetriä. Se on pieni, yleisväritykseltään kellanvihreä lintu. Koiraalla on musta päälaki ja kurkkulappu, ja mustilla siivillä keltainen siipijuova. Naaras on harmaanvihreä, päälaeltaan harmaa ja alta mustaviiruinen. Myös nuori lintu on viiruinen ja sillä on ruskeansävyinen selkä ja melko vaalea pää. Vihervarpunen on taitava kiipeilijä, joka roikkuu usein oksasta pää alaspäin syöden siemeniä.
Vihervarpusen laulussa on sointuvia viserryksiä ja liverryksiä sekä muiden lintujen matkintoja, ja osa vihervarpusista on hyvin taitavia matkijoita. Vihervarpusen kutsuääniä ovat laskeva ”tsviy” sekä nouseva ”tsvii-i”, joita se voi sekoittaa keskenään yhteen.
Vanhoilla vihervarpusilla on täydellinen sulkasato heinä–syyskuussa. Sen kesto on keskimäärin 68 päivää. Nuoret linnut sulkivat ruumiinhöyhenensä ja osan, joskus kaikki, siiven peitinhöyhenet elo–lokakuun aikana.
Vanhin suomalainen rengastettu vihervarpunen on ollut seitsemän vuotta, yhden kuukauden ja yhden päivän vanha. Euroopan vanhin on ollut venäläinen 13 vuoden ja kuuden kuukauden ikäinen yksilö.
Levinneisyys

Vihervarpusia pesii Pohjois- ja Keski-Euroopassa ja Venäjällä, josta erillinen populaatio elää Kaukoidässä. Lisäksi lajia tavataan talvehtivana Etelä-Euroopassa ja Pohjois-Afrikassa. Euroopassa union alueella arvioitiin vuonna 2013–2018 pesivän 27–46 miljoonaa paria.
Suomessa vihervarpunen pesii Tunturi-Lappia lukuun ottamatta koko maassa. Suomessa pesii nykyään 1,1–2,0 miljoonaa paria, ja vuosien väliset kannanvaihtelut ovat suuria. Vaihtelut johtuvat erityisesti kuusen ja koivujen siemensadon runsaudesta.
Suomessa vihervarpunen on pääasiassa muuttolintu ja se talvehtii Länsi- ja Etelä-Euroopassa. Joinakin talvina osa talvehtii Suomessakin, mutta runsaana laji esiintyy talvisin vain poikkeuksellisesti.
Elinympäristö

Vihervarpunen pesii havu- ja sekametsissä ja erityisesti se suosii vanhoja kuusimetsiä.
Lisääntyminen

Naaras rakentaa pesän kuuseen tai mäntyyn, usein korkealle latvukseen. Muninta alkaa Etelä-Suomessa hyvän siementalven jälkeen usein jo maalis-huhtikuun vaihteessa, normaalivuonna vapun jälkeen. Munia on 4–6, yleensä 5. Naaras hautoo noin 12 vuorokautta. Molemmat vanhemmat osallistuvat poikasten ruokintaan. Poikaset lähtevät pesästä runsaan kahden viikon ikäisinä. Emot huolehtivat poikueesta vielä pari viikkoa. Usein munitaan toinen pesue juhannuksen tienoilla.
Ravinto

Vihervarpusen ravintoa ovat ensisijaisesti puiden siemenet. Siemensadon määrästä riippuen kuusi, koivut ja tervaleppä ovat tärkeimmät. Loppukesällä ja syksyllä vihervarpuselle käyvät myös ruohovartisten siemenet, esimerkiksi voikukka ja ohdakkeet. Talvella se saattaa syödä talventörröttäjien siemeniä sekä lintulaudoilla talia, auringonkukansiemeniä ja maapähkinää. Kesällä laji syö myös hyönteisiä ja niiden toukkia, jotka ovat pienten poikasten ravintona tärkeä proteiinilisä.
Vihervarpusnaaras.
Vihervarpusen munia.
Via Egnatia

| Via Egnatia> Ἐγνατία ὁδός |
| --- | --- |
 Via Egnatian sijainti.
Maa:  Rooman valtakunta
Pituus:  n. 1 120 km
Alkupiste:  Dyrrhakhion ja Apollonia
Reitti:  Pella – Thessalonike – Filippoi
Päätepiste:  Kypsela (alun perin) (791 km) Byzantion/Konstantinopoli (myöhemmin) (n. 1 120 km)
Muodostettu:  n. 146–120 eaa.
Via Egnatia (lat.; m.kreik. Ἐγνατία ὁδός, Egnatia hodos) oli roomalainen tie, joka kulki nykyisen Balkanin niemimaan poikki ja johti pisimmillään Adrianmeren rannikon Dyrrhakhionista ja Apolloniasta Byzantioniin, myöhempään Konstantinopoliin. Tie kulki Macedonian ja Thracian provinssien läpi nykyisen Albanian, Pohjois-Makedonian, Pohjois-Kreikan sekä Turkin Euroopan puoleisen osan alueella.
Via Egnatia rakennettiin 100-luvulla eaa. Se toimi yhtenä pääreiteistä Italiasta valtakunnan itäosiin, jatkaen Brundisiumiin päättyneitä Via Appiaa ja Via Trajanaa.
Historia

Via Egnatian rakennutti senaattori Gnaeus Egnatius, joka toimi preettorina prokonsulin oikeuksilla uudessa Macedonian provinssissa 140-luvulla eaa. vain vähän sen jälkeen, kun roomalaiset olivat kukistaneet Makedonian valtakunnan ja saaneet sen alueet valtaansa vuonna 168 eaa. Nimestä päätellen hän on saattanut perustaa myös Italiassa Brundisiumin ja Bariumin välillä Via Trajanan varrella sijainneen Egnatian eli Gnatian kaupungin, tosin tällaista tietoa ei löydy antiikin kirjallisuudesta.
Tien tarkkaa rakentamisaikaa ei tiedetä. Varhaisin kuvaus siitä on ollut historioitsija Polybioksella, jonka teoksesta suurin osa on kuitenkin kadonnut. Strabon, joka on säilyttänyt osan teoksesta, sanoo, että Polybios oli arvioinut Adrianmeren rannikolta Thessalonikeen kulkeneen tien pituudeksi 267 roomalaista mailia. Tästä tiedetään, että ainakin kyseinen osa oli valmiina ennen Polybioksen kuolemaa vuonna 118 eaa. Se, oliko myös Thessaloniken ja Hebros-joesta 10 mailia itään sijainneen Kypselan välinen osuus myös valmis jo tuolloin, ei käy ilmi. Voidaan olettaa, että se olisi valmistunut jonkin verran myöhemmin.
Nykyisin tien rakentaminen ajoitetaan noin vuosiin 146–120 eaa. Via Egnatia hyödynsi monin osin aikaisempaa, viimeistään makedonialaisajalta peräisin ollutta tietä, joka kulki Adrianmereltä Aigeianmerelle. Tie päättyi alun perin Kypselaan. Viimeistään Ciceron aikaan vuonna 56 eaa. mennessä tietä oli jatkettu Perinthoksen kautta Byzantioniin.
Via Egnatia oli merkittävä reitti Roomasta ja muusta Italiasta valtakunnan itäosiin. Roomalaisille tie oli Via Appian ja sen oikaisun Via Trajanan jatke. Ne johtivat Brundisiumiin, josta matkalaiset ylittivät Adrianmeren Dyrrhakhioniin, jatkaen matkaa Via Egnatiaa pitkin. Tie oli merkittävä sotilastie, ja sitä käyttivät joukkoineen muun muassa Mithridatesta vastaan sotinut Sulla vuonna 84 eaa., Julius Caesar ja Pompeius vuonna 49/48 eaa., sekä Marcus Antonius ja Octavius vuonna 42 eaa. Ensimmäisellä vuosisadalla tietä käytti apostoli Paavali sekä toisella että kolmannella lähetysmatkallaan.
Tärkeää tietä kunnostettiin usein, muun muassa Trajanuksen (113 jaa.), Marcus Aureliuksen ja Septimius Severuksen aikana, jolloin sotajoukkoja siirrettiin itään parthialaisia vastaan. Tien merkitys ei vähentynyt myöhäisantiikinkaan aikana, vaan se pysyi tärkeänä reittinä, kun Byzantionista tehtiin uusi pääkaupunki Konstantinopoli. Sen merkitys säilyi läpi bysanttilaisen kauden. Tietä kunnostutti vielä ainakin Justinianus I 500-luvulla.
Historia > Nykyisin

Via Egnatiasta on säilynyt jäänteitä Pohjois-Makedoniassa muun muassa Magarevon ja Turnovon välillä länteen Bitolasta, sekä Kreikassa muun muassa nykyisen Thessalonikin seudulla, lähellä Kaválaa ja osana Filippoin arkeologista aluetta.
Kreikan nykyinen, suureksi osaksi suunnilleen samaa reittiä kulkeva moottoritie A2 eli Egnatían valtatie on nimetty Via Egnatian mukaan.
Reitti

Via Egnatia sai alkunsa Illyrian rannikolta, jossa tiellä oli kaksi lähtöpistettä. Varsinainen lähtöpiste oli Dyrrhakhion (lat. Dyrrhachium) eli aikaisempi Epidamnos. Toisen alkupään haaran lähtöpiste oli Apollonia. Italiasta tultaessa Dyrrhakhioniin tultiin yleensä laivalla Brundisiumista, kun taas Apolloniaan tultiin yleensä Hydryntumista.
Tien alkuperäinen osuus kulki Thessalonikeen (Thessalonica) ja sieltä Kypselaan (Cypsela). Strabonin mukaan sen pituus Dyrrhakhionista Kypselaan oli 535 mailia eli 4 280 stadionia, kun maili laskettiin kahdeksaksi stadioniksi, toisin sanoen noin 791 kilometriä. Hän myös sanoo, että tien pituus olisi ollut sama, aloitti matkan sitten Dyrrhakhionista tai Apolloniasta. Reitit kuvaavissa itinerariumeissa pituudet näistä kahdesta lähtöpisteestä ovat kuitenkin aina erilaiset.
Tien kokonaispituus aina Byzantioniin (Byzantium) eli myöhempään Konstantinopoliin (Constantinopolis) saakka oli arviolta noin 1 120 kilometriä. Tien kiveyksen leveys oli noin kuusi metriä.
Reitti > Dyrrhakhionista ja Apolloniasta Thessalonikeen

Tien alkuosan haarat yhtyivät Klodianassa (Clodiana), joka sijaitsi Genusus (nyk. Tjerma tai Skumbi) -joen varrella. Sieltä joen laakso suuntasi tien luontaisesti kohti itää. Tämän jälkeen tie kulki poikki Candavia-vuoren (Candaviae mons) ja laskeutui Lykhnidoksen kaupungille. Sen jälkeen sijainneen Pylonin kohdalla tie siirtyi Illyriasta Makedonian puolelle. Sieltä tie eteni Herakleiaan Lynkestiissä sekä läpi Eordaian, ja edelleen Edessan ja Pellan kautta Thessalonikeen.
Tien asemapaikat ja niiden väliset etäisyydet Dyrrhakhionista Klodianaan:
| Kaupunki tai muu asema | Nykyinen paikka | Etäisyys edellisestä> mailia | Etäisyys edellisestä> km (n.) |
| --- | --- | --- | --- |
| Dyrrhakhion (Dyrrhachium) | Durrës |  |  |
| Klodiana (Clodiana) |  | 33 | 48,8 |
Toinen haara Apolloniasta Klodianaan:
| Kaupunki tai muu asema | Nykyinen paikka | Etäisyys edellisestä> mailia | Etäisyys edellisestä> km (n.) |
| --- | --- | --- | --- |
| Apollonia | Pojan |  |  |
| Klodiana (Clodiana) |  | 49 | 72,5 |
Klodianasta tie jatkui seuraavasti:
| Kaupunki tai muu asema | Nykyinen paikka | Etäisyys edellisestä> mailia | Etäisyys edellisestä> km (n.) |
| --- | --- | --- | --- |
Klodiana (Clodiana): 
| Skampis (Scampa) |  | 20 | 29,6 |
| Tres tabernae |  | 28 | 41,4 |
| Lykhnidos (Lychnidus) | Ohrid | 27 | 39,9 |
| Pylon |  | 27 | 39,9 |
| Skirtiana (Scirtiana) |  | 27 | 39,9 |
| Nikaia (Nicaea/Castra) |  | 7 | 10,4 |
| Herakleia (Heraclea) |  | 11 | 16,3 |
| Kellai (Cellae) |  | 34 | 50,3 |
| Edessa | Édessa | 28 | 41,4 |
| Pella | Pélla | 28 | 41,4 |
| Thessalonike (Thessalonica) | Thessaloniki | 28 | 41,4 |
Yhteensä ensimmäisen osuuden pituus Dyrrhakhionista laskettuna oli Itinerarium Antonini Augustin mukaan 269 mailia, mikä täsmää varsin hyvin Strabonin mainitseman 267 mailin kanssa. Tabula Peutingerianassa etäisyys on 279 mailia.
Apolloniasta laskettuna osuuden pituus on Itinerarium Antonini Augustissa 307 mailia eli 38 mailia enemmän kuin Dyrrhakhionista. Itinerarium Burdigalensessa (Itinerarium Hierosolymitanum) kyseisen osuuden pituus on 300 mailia.
Strabonin mukaan tien ensimmäiseen osaan viitattiin ilmauksella ”in Candavium” (ἐπὶ Κανδαουΐας, epi Kandaūias) Myös Cicero puhuu matkustamisesta ”per Candaviam”, ja Julius Caesar mainitsee sen suorana tienä Makedoniaan. Ei ole kuitenkaan selvää, kuinka pitkää osuutta kyseinen nimitys kuvasi, ja mikä olisi ollut tien ”toinen osa”. Strabonin kuvauksesta voi kuitenkin ehkä päätellä, että hän olisi tarkoittanut ensimmäisellä osalla osuutta Thessalonikeen saakka, toisin sanoen noin puolta koko Via Egnatiasta.
Reitti > Thessalonikesta Kypselaan

Via Egnatian toinen osuus kulki Thessalonikesta Kypselaan. Osuuden asemapaikat olivat:
| Kaupunki tai muu asema | Nykyinen paikka | Etäisyys edellisestä> mailia | Etäisyys edellisestä> km (n.) |
| --- | --- | --- | --- |
| Thessalonike (Thessalonica) | Thessaloniki |  |  |
| Melissurgis |  | 20 | 29,6 |
| Apollonia |  | 17 | 25,1 |
| Amfipolis (Amphipolis) | Amfípoli | 30 | 44,4 |
| Filippoi (Philippi) |  | 33 | 48,8 |
| Neapolis | Kavála | 12 | 17,7 |
| Akontisma (Acontisma) |  | 9 | 13,3 |
| Topeiros (Topirus) |  | 17 | 25,1 |
| Kosintos (Cosintus) |  | 13 | 19,2 |
| Porsulai (Porsulae/Maximianopolis) |  | 23 | 34,0 |
| Brendike (Brendice) |  | 21 | 31,1 |
| Milolitos (Milolitus) |  | 12 | 17,7 |
| Timpiros (Timpirus) |  | 16 | 23,7 |
| Traianopolis (Trajanopolis) |  | 9 | 13,3 |
| Kypsela (Cypsela) |  | 29 | 42,9 |
Yhteensä toisen osuuden pituus oli Strabonin mukaan 268 mailia eli lähes sama kuin ensimmäisen osuuden pituus. Itinerarium Antonini Augustissa pituus on jälleen hyvin lähellä tätä, 265 mailia. Itinerarium Burdigalensessa matka on vain 250 mailia.
Reitti > Jatko Kypselasta Byzantioniin

Osuuden asemapaikat olivat:
| Kaupunki tai muu asema | Nykyinen paikka | Etäisyys edellisestä> mailia | Etäisyys edellisestä> km (n.) |
| --- | --- | --- | --- |
Kypsela (Cypsela): 
| Syraskellai (Syrascellae/Syracella) |  | 25 | 37,0 |
| Apris |  | 21 | 31,1 |
| Resisto |  | 26 | 38,5 |
| Herakleia (Heraclea) | Marmara Ereğlisi | 26 | 38,5 |
| Kenofrurion (Cenophrurium) |  | 24 | 35,5 |
| Melanthias |  | 28 | 41,1 |
| Byzantion (Byzantium) | Istanbul | 19 | 28,1 |
Kirjallisuutta

Fasolo, Michele: La via Egnatia I.  (Viae Publicae Romanae)  Michele Fasolo, 2005.
O'Sullivan, Firmin: The Egnatian Way.  David and Charles, 1972.  ISBN 9780715356760
Zachariadou, Elisabet A. (toim.): The Via Egnatia Under Ottoman Rule (1380-1699).  (Halcyon Days in Crete II : a Symposium Held in Rethymnon 9-11 January 1994. Institute for Mediterranean Studies)  Crete University Press, 1996.  ISBN 9789605240172
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Via Egnatia Wikimedia Commonsissa
Via Egnatia Foundation (englanniksi)
Roomalaiset tiet
| --- | --- |
Italiassa:  Via Aemilia · Via Aemilia Scauri · Via Amerina · Via Annia · Via Antiatina · Via Appia · Via Ardeatina · Via Augusta Sallentina · Via Aurelia · Via Aurelia (Venetia) · Via Aurelia Aeclanensis · Via Caecilia · Via Campana · Via Cassia · Via Ciminia · Via Claudia Augusta · Via Claudia nova · Via Claudia Valeria · Via Clodia · Via Collatina · Via Cornelia · Via Domitiana · Via Flaminia · Via Flaminia militare · Via Fulvia · Via Gemina · Via Herculia · Via Julia Augusta · Via Labicana · Via Latina · Via Laurentina · Via Minucia · Via Nomentana · Via Ostiensis · Via Pompeia · Via Popil(l)ia · Via Popil(l)ia · Via Portuensis · Via Postumia · Via Praenestina · Via Quinctia · Via Salaria · Via Selinuntina · Via Setina · Via Severiana · Via Sublacensis · Via Tiberina · Via Tiburtina · Via Trajana · Via Valeria · Via Valeria (Sisilia)
Britanniassa:  Akeman Street · Ermine Street · Fosse Way · Icknield Street · King Street · Watling Street
Muualla:  (Via Agrippa) · Via Aquitania · Via Augusta · (Via Belgica) · Via Domitia · Via Egnatia · Via Flavia · Via Julia Augusta · Via maris · Via militaris · Via Nerva · Via nova · Via Pontica · (Via Raetia) · Via Trajana nova
Via Egnatiaa nykyisessä Librazhdissa Albaniassa.
Via Egnatian reitti.
Via Egnatiaa Radozdassa Pohjois-Makedoniassa.
Via Egnatiaksi arveltua tietä Pellassa.
Via Egnatiaa Filippoissa.
Via Egnatiaa lähellä nykyistä Kaválaa.
Languedoc-Roussillonin luolat

Grotte de Clamouse
Fontrabiouse
Languedoc-Roussillonin luolat ovat Languedoc-Roussillonin alueella sijaitseva luolasto. Tämä luolasto on kalkkikivikukkuloiden alueella. Luolaston luolista useat on tunnettu satoja vuosia, mutta alueelta on löydetty uusia luolia vielä viimeisen vuosisadan aikana. Luolastossa on kaikkiaan useita kymmeniä luolia. 1945 löydetty Grotte de Clamouse on uusimpia löydettyjä luolia. Fontrabiousen luolassa on kilometrin verran käytäviä, joiden päässä on kalkkikivimuodostumia, jotka hohtavat valossa. Cévennesin alueen suurin luola on Grotte de Trabuc. Grotte de Limousisin luolastossa, joka sijaitsee Audessa, on kiteisiä muodostumia. Héraultissa sijaitsevassa Grotte de la Devèsen luolassa on siroja kalkkikivimuodostumia.  Héraultissa sijaitsevia luolia ovat myös Grotte des Demoiselles ja Grotte de Glamouse.
Languedoc-Roussillon on täynnä luolia, jotka muodostavat yhden Ranskan suurimmista maanalaisista järjestelmistä. Yleisölle niistä on avoinna ainakin 15. Luolien labyrintissä on helppo kuljeskella portaita ja valaistuja käytäviä pitkin. Joihinkin pääsee jopa pyörätuolilla. Toiset luolat on tarkoitettu vain kokeneille luolatutkijoille.
Luolissa on kapeita käytäviä ja laajoja kammioita, joissa on upeita värejä, joskus järviä ja jokia. Luolissa on myös erikoisia muotoja, jotka näyttävät olevan kalliosta veistettyjä, ja joista huomattavia esimerkkejä ovat Grotte de Trabucin "Sata tuhatta sotilasta" tai Grotte de Clamousen "Meduusan pää". Luolatutkijoita, sukeltajia ja speleologeja saattaa kiinnostaa tutkia Forêt de Fangesin (lähellä Quillania) alla sijaitsevaa valtavaa maanalaisten luolien verkostoa, jossa ei ole juurikaan käyty. Suurin osa luolista on yleisön käytettävissä, toiset taas on tarkoitettu vain luolatutkijoille.
Viipurin Nyrkkeilijät

Viipurin Nyrkkeilijät on Viipurissa vuonna 1929 perustettu nyrkkeilyn erikoisseura, joka toisen maailmansodan jälkeen siirtyi Helsinkiin. Seuran perustajiin kuului maineikas nyrkkeilymies Valle Resko. Seuraa ovat edustaneet muun muassa Suomen ensimmäinen olympiavoittaja Sten Suvio uransa alkuaikoina, olympiamitalisti Pertti Purhonen, MM-mitalisti Joni Turunen sekä ammattilaisinakin otelleet isä ja poika Yrjö ja Harri Piitulainen. Vuodesta 1974 seura on järjestänyt kuukausittaisen harjoituskauden ottelutapahtuman, Ruskiksen Skabat.
VN:n Suomen-mestarit

Valle Resko 1927 (53,5 kg), 1934 (61,2 kg), 1937 (73 kg)
Wulff Gourevitsch 1930 (yli 79,5 kg)
Erkki Kaartinen 1937 (62 kg)
Keijo Karppinen 1939–1940 (yli 80 kg)
Yrjö Piitulainen 1940 (62 kg), 1943–1944 (67 kg)
Pentti Rautiainen 1953 (57 kg), 1956 (60 kg), 1957 (63,5 kg)
Pertti Purhonen 1960–1961 (60 kg), 1962 (63,5 kg), 1963–1964, 1966–1968 (67 kg)
Jarmo Berglöf 1960, 1963 (63,5 kg), 1962 (67 kg)
Matti Aho 1960 (81 kg)
Kari Meronen 1965 (51 kg), 1966 (54 kg), 1967 (57 kg), 1969 (63,5 kg)
Harri Piitulainen 1965 (60 kg)
Pertti Taivainen 1968 (63,5 kg), 1969 (67 kg)
Erkki Meronen 1971 (60 kg)
Arto Hautamäki 1972 (48 kg)
Rainer Sarnas 1973 (60 kg)
Alf Qvarnström 1973 (71 kg)
Jari Grönroos 1983 (57 kg)
Hannu Varis 1985 (63,5 kg)
Mika Kihlström 1993–1994 (yli 91 kg)
Juho Tolppola 1998 (48 kg), 2000 (51 kg), 2001 (54 kg)
Heidi Huotari 1998 (57 kg)
Anssi Peräjoki 1998–1999 (75 kg)
Jari Fyhr 2000, 2002 (71 kg), 2003 (69 kg)
Joni Turunen 2001, 2003 (57 kg)
Amin Asikainen 2001 (71 kg)
Mia Eteläpelto 2006 (75 kg)
Niko Jokinen 2007–2008 (75 kg)
Tomi Honka 2014–2016 (91 kg)
Kristiina Kivistö 2016 (51 kg)
Viipurin Uutiset

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Viipurin Uutiset oli Viipurissa vuosina 1887–1888 ilmestynyt sanomalehti.
Suomalaisen puolueen ”vanhat” perustivat Viipurin Uutiset puolueen ”nuoria” tukeneiden Viipurin Sanomien kilpailijaksi. Aluksi kahdesti ja vuonna 1888 kuudesti viikossa ilmestynyt lehti osoittautui kannattamattomaksi, ja sitä kustantaneen Östra Finlands Tryckeri -yhtiön uudet omistajat päättivät lopettaa sen julkaisemisen.
Lehden painosmäärä oli vuonna 1888 reilut tuhatkunta kappaletta. Sen vastaavana toimittajana työskenteli Emil af Hällström (1887–1888) ja päätoimittajina Arthur Edvin Skogberg ja A. Hj. Sallmén (molemmat 1888).
Aiheesta muualla

Viipurin Uutiset digitoituna kansalliskirjastossa
Viinakortti

Viinakortin leimaus Ruotsissa.
Viinakortti oli vuonna 1944 käyttöön otettu ja vuoden 1970 loppuun asti Suomessa käytössä ollut alkoholiliikkeen antama virallinen henkilötodistus, josta käytettiin alkuun nimitystä myymälätodistus ja myöhemmin henkilötodistus. Kortilla ostajat osoitettiin käyttämään heille nimettyä myymälää tarkoituksena estää alkoholin joutuminen salakauppaan sekä samalla estää alkoholin myynti mahdollisille väärinkäyttäjille.
Viinakortti perustui väkijuomalain toimeenpanoasetuksen muutokseen heinäkuussa 1943. Asiakkaan ostot voitiin rajoittaa yhteen myymälään sekä asiakkaat ja heidän ostonsa rekisteröidä.
Korttien käyttö alkoi Helsingistä ja Haagan kauppalasta 2. tammikuuta 1944 ja levisi saman vuoden aikana Turkuun, Naantaliin ja Tampereelle. Vuoteen 1947 mennessä kortti oli käytössä koko maassa. Kortti oli alkuun edellytys ostosten tekemiseksi Alkossa, mutta vuodesta 1949 oluen ja mietojen viinien ja vuodesta 1952 osin myös väkevien viinien myynti sallittiin myös kortittomille. Eniten myydyt väkevät viinit palautettiin kortille keväällä 1958. Väkevien alkoholijuomien myynti oli koko kortin käytössäoloajan sidoksissa korttiin. Vuonna 1960 viinakortteja oli eniten suhteessa väkilukuun Naantalissa, jossa niitä oli 23,8 prosentilla väestöstä.
Kortista maksettiin vuosittainen leimavero vuosina 1948–1969. Vuonna 1947 oli käytössä 1,2 miljoonaa korttia, mutta kortin tultua verolliseksi, oli kortteja vuonna 1949 käytössä enää 650 000. Vuosina 1948–1949 vero oli 300 markkaa ja tämän jälkeen sata markkaa sekä vuoden 1963 rahanuudistuksen jälkeen yksi markka vuodessa. Perinnässä käytettiin alkuun ALKO-lisäpainettuja leimamerkkejä, mutta vuodesta 1957 alkaen käytössä oli oma vuosiluvulla varustettu merkkimalli.
Käynnit alkoholiliikkeessä leimattiin korttiin vuosina 1944–1955. Myös tehdyt ostot merkittiin korttiin vuodesta 1947 alkaen kokonaisuudessaan, myöhemmin vain väkevien juomien osalta. Vuodesta 1957 ostot merkittiin vain väärinkäytöstä epäiltyjen kortteihin. Tästä eteenpäin kortti tuli esittää vain vaadittaessa. Mikäli ostoja tuli liian usein, henkilökunta saattoi ottaa kortin ”kuivumaan” tai asiakas joutui puhutteluun. Myyntikieltoja oli voimassa enimmillään 50 000 ja puhutteluita pidettiin erityisesti tähän tarkoitukseen varatuissa tiloissa jopa yli 100 000 vuodessa. Poliisi ilmoitti juopumuspidätykset Alkolle, ja tästä saattoi seurata henkilötodistuksen peruuttaminen kokonaan tai määräajaksi.
Kortti poistui käytöstä vuoden 1970 lopussa.
Vuoden 2007 syksyllä Alko alkoi tarjota vapaaehtoista sähköistä viinakorttia omien juomatottumusten tarkkailuun.
Ruotsissa

Ruotsissa oli koko maassa käytössä niin kutsuttu Brattin järjestelmä (ruots. Brattsystemet) viinakortteineen (ruots. motbok), joka otettiin käyttöön vaiheittain ensimmäisen maailmansodan vuosina ja lakkautettiin 1955. Viinakortti oli yksilöllinen ja esimerkiksi toistuva julkinen esiintyminen päihtyneenä saattoi johtaa ostokieltoon. Naimisissa oleville naisille ja alle 25-vuotiaille nuorille ei pääsääntöisesti myyty alkoholia. Myös naimattomien naisten oli vaikeampi ostaa alkoholia ja heidän kiintiönsä olivat pienempiä kuin miesten.
Esther Hjelt-Cajanus käsitteli Ruotsin järjestelmää teoksessaan Brattsystemet i Sverige (1931).
Aiheesta muualla

Kuvia ja tietoa viinakortista
Alkoholikauppaa vuodesta 1932 (Arkistoitu – Internet Archive) Alko.
Vapaaehtoinen viinakortti (Arkistoitu – Internet Archive) Alko.
Kansanedustajaehdokas: Viinakortti käyttöön – Näin kommentoi asiantuntija (Arkistoitu – Internet Archive) Keskisuomalainen 29.1.2015.
Vienan Karjala

Venehjärvi.
Vuokkiniemeä heinäkuussa 2007.
Uhtualaiset runonlaulajat Poavila ja Triihvo Jamanen vuonna 1894 I. K. Inhan ottamassa valokuvassa.
Vienan Karjala eli Viena (karjalaksi   samoin, ven. Беломо́рская Каре́лия, Belomorskaja Karelija) on historiallis-maantieteellinen alue Venäjällä Vienanmeren länsirannikolta Suomen itärajalle. Pohjoisessa se rajoittuu Murmanskin alueeseen, etelässä Aunuksen Karjalaan Luva-, Kiimas- ja Nuokkijärven linjalla itäkaakkoon ja idässä Arkangelin alueeseen. Viena käsittää Karjalan tasavallan pohjoisosan. Kulttuurisesti Vienaan kuuluu myös kolme runokylää Suomen puolelta Kainuusta. Vienan Karjalan pinta-ala on 66 935 km² ja alueella on noin 100 000 asukasta.
Historia

Vienan Karjalassa, niin kuin muuallakin Koillis-Euroopassa on asunut jo vuosituhansia suomalais-ugrilaisia kansoja, jotka olivat nykyisten karjalaisten ja suomalaisten esi-isiä. Vienankarjalaiset ovat suomalaisten lähin sukulaiskansa, mikä onkin tehnyt yhteyksien pitämisen rajan yli helpoksi. Suomen kieli ja Vienassa puhuttava karjalan kielen murre ovat lähellä toisiaan, mikä näkyy esimerkiksi Vienan paikannimistössä. Tämä helpotti esimerkiksi Vienasta Suomeen suuntautuvaa laukkukauppaa vuosisatojen varrella.
Suomen ollessa Suomen suuriruhtinaskuntana osa Venäjän keisarikuntaa Vienan alue kuului Arkangelin kuvernementin Kemin kihlakuntaan.
Suomen itsenäistymisen jälkeen alkaneissa heimosodissa vuosina 1918–1922 ja jatkosodassa 1941–1944 alue pyrittiin liittämään Suomeen. Molemmilla kerroilla suomalaiset valtasivat laajoja alueita Itä-Karjalasta ja osa alueen asukkaista kannatti innokkaastikin Suomeen liittymistä.