Otto von Bismarck
Pääministerinä

Tapaamisen ja sen yhteydessä käydyn keskustelun tuloksena kuningas Vilhelm I nimitti Bismarckin Preussin pääministeriksi (Ministerpräsident) ja ulkoministeriksi vuonna 1862. Kuningas ei varmastikaan tiennyt, mitä seurauksia nimityksellä oli. Bismarck osasi huijata ja manipuloida kuningastaan ja ohjailla tämän kannattamaan ratkaisujaan. Kahdeksassa vuodessa Bismarck sai ajettua Itävallan pois Saksasta, tehnyt kuninkaasta keisarin yhdistämällä Saksan ja murskannut Napoleon III:n vallan.
Heti Bismarckin pääministerikauden aluksi käynnistyi poliittinen taistelu armeijan uudistamiseen käytettävistä rahoista. Bismarck halveksi syvästi maapäiville valittuja vastustajiaan. Hän kirjoitti ystävälleen että he ovat ”... harvinaisen lapsellisia ja kiihtyneitä poliitikkoja...”. Lopulta hän esitti uhkauksensa, että jos määrärahaa ei hyväksytä hän hallitsee ilman perustuslaillisesti hyväksyttyä budjettia. Kovalla politiikallaan hän saavutti junkkeriluokan kannatuksen, mutta virkamiehistö, yliopiston opettajat, lääkärit ja juristit olivat hänen vastustajiaan. Kuuluisimpia ja äänekkäimpiä vastustajia oli Theodor Mommsen, historian professori ja myöhempi Nobelin palkinnon saaja.
Vuonna 1863 pidettiin Preussin maapäivien vaalit. Bismarck kutsui tapahtumaa ”vaalihuiputukseksi”. Hän julisti, että oppositioita äänestäneet virkamiehet syyllistyvät virkavirheeseen. Jos virkamies allekirjoitti opposition julistuksen, hänet erotettiin. Kaikkiaan erotettiin arviolta tuhat henkilöä. Mommseniin ei uskallettu kajota. Samana vuonna astui voimaan myös lehdistösensuuri ja poliisi valvoi lehtien toimituksia. Jopa kruununprinssi protestoi tätä toimenpidettä.
Bismarckin seuraava sisäpoliittinen liike oli yllättävä. Hän otti yhteyttä yhteen Saksan työväenliikkeen johtajista, Ferdinand Lassalleen. Bismarckin päätavoitteena oli liberaalin edistyspuolueen murskaaminen. Tavoitteen saavuttamiseksi hän ajatteli julistavansa yleisen äänioikeuden. Lassalle kannatti ajatusta, sillä työläiset äänestäisivät liberaalit porvarit ulos maapäiviltä. Toisin kuin liberaalit, olivat työväenliikkeen johtohenkilöt vaatineet yleistä äänioikeutta. Bismarck piti Lassallea miellyttävänä keskustelijana, joskin moitti tämän maailmankuvaa utopistiseksi. Lassalle taas puolestaan lumoutui Bismarckista.
Vuonna 1863 puhkesi Puolassa kapina Venäjää vastaan. Preussin hovissa tunnettiin sympatiaa kapinoivia puolalaisia kohtaan, mutta Bismarck oli päättänyt toisin. Tuumiessaan Preussin joskus tarvitsevan Venäjän taustatukea, hän lähetti Venäjälle lähettilääksi äärikonservatiivisen von Alvensleben, joka solmi heti sopimuksen Venäjän kanssa. Sopimuksen mukaan Preussin armeija tarvittaessa tukisi Venäjää kansannousun tukahduttamisessa. Uutinen sopimuksesta oli tyrmistyttävä paitsi Preussin hoville, myös kansalle. Bismarck pysyi kannassaan että sopimus palvelisi vain Preussin etua.
Bismarckilla ei ollut mitään Puolan kansaa vastaan, hän ei halunnut sen syntyvän uudelleen valtiona, sillä se olisi aiheuttanut Preussin hajoamisen. Preussi oli ollut 1700-luvulla mukana Puolan jaossa. Bismarck osasi puolaa ja määräsi myös kruununprinssiä opettelemaan kielen ja piti puolalaisista maanviljelijöistä. Puolalaista aatelistoa hän sen sijaan pelkäsi ja piti heitä vallankumouksellisina.