Raskasmetalli
Historia

Kupari, tina, lyijy, antimoni ja elohopea ovat raskasmetalleja, joita on käytetty esihistoriasta lähtien. Kuparia käytettiin jo yli 7000 vuotta sitten työkaluissa, koruissa ja alkeellisissa aseissa. 3000 vuotta ennen ajanlaskun alkua kuparista ja tinasta opittiin valmistamaan kovempaa ja kestävämpää pronssia ja aineen käytön yleistyminen johti pronssikauteen. Lyijyä käytettiin sen muokattavuuden vuoksi vesijohdoissa Mesopotamiassa jo 3000 vuotta ennen ajanlaskun alkua ja myöhemmin antiikin Roomassa samaan tarkoitukseen. Lyijyn käyttö vesijohdoissa on edelleen melko suuri maailmanlaajuinen ongelma.
Joidenkin raskasmetallien haitallisuus on tiedetty pitkään. Antiikin roomalaiset avasivat lyijykaivoksia ympäri Eurooppaa ja niissä työskentelevien orjien lyijymyrkytykset olivat yleisiä. Lyijyn käyttö astioissa, kuten juomapikareissa, aiheutti haittavaikutuksia myös tavallisen kansan keskuudessa. Suurten lyijypitoisuuksien uskotaan vaikuttaneen Rooman heikkenemiseen antiikin loppupuolella.
Antiikin roomalaiset, kreikkalaiset ja muinaiset kiinalaiset käyttivät elohopeaa lääketieteessä ja uskoivat sillä olevan parantavia voimia. Tämän lisäksi sillä tiedettiin olevan myös haittavaikutuksia, koska elohopeakaivosten työntekijöillä esiintyi vapinaa ja mielenterveyden heikentymistä. Elohopean tavoin myös arseenia käytettiin lääkkeenä, mutta historia tuntee sen paremmin myrkkynä. Arseeni oli antiikin Roomassa ja keskiajalla yleinen myrkky sen helpon saatavuuden ja huomaamattomuuden vuoksi. Arseenimyrkytystä oli hankala todeta sen ruokamyrkytystä muistuttavien oireiden, kuten ripulin ja oksentamisen vuoksi. Vaikka arseeni tunnettiin jo antiikin aikana, yleinen uskomus on että puhtaan arseenin erottamisessa onnistui ensimmäisenä dominikaanimunkki Albert Suuri vasta vuonna 1250. Myös vismutti tunnettiin jo keskiajalla, mutta sen erottaminen lyijystä tapahtui vuonna 1753.
Muut raskasmetallit, kuten nikkeli, kromi ja tallium löydettiin vuosina 1750–1861. Näitä aineita esiintyi usein jo aiemmin käytettyjen raskasmetallien, kuten lyijyn tai kuparin yhteydessä, mutta niitä ei osattu erotella eri aineiksi. Tiedon ja tutkimusten lisääntyessä, raskasmetallien erottelusta tuli helpompaa. Esimerkiksi telluurin löytäjä Franz-Joseph Müller von Reichenstein oletti löytämänsä malmin olevan joko antimonia tai vismuttia. Oletus oli väärä ja kolmen vuoden tutkimustyön jälkeen von Reichenstein pystyi lopulta todistamaan löytäneensä uuden alkuaineen. Vuonna 1796 kyseinen alkuaine nimettiin telluuriksi.
Tieteellisessä merkityksessä englanninkielistä termiä heavy metals käytettiin ensimmäisen kerran englanninkielisessä kirjallisuudessa vuonna 1936. Tällöin tanskalainen Niels Bjerrum määritteli englanniksi käännetyssä teoksessaan Inorganic Chemistry raskasmetalleiksi metallit, joiden tiheys on suurempi kuin seitsemän grammaa kuutiosenttimetrillä. Monet tieteilijät ovat tämän jälkeen muuttaneet raskasmetallien määritelmää, mutta termille ei ole vakiintunutta muotoa, jonka kaikki hyväksyvät. Koko termin tarpeellisuus on myös kyseenalaistettu.
Suomessa termi raskasmetallit on määritelty ympäristöministeriön vaarallisia jätteitä käsittelevässä asetuksessa vuonna 2000. Termin käyttö on yleistynyt, kun ihmisten huomio on kiinnittynyt entistä enemmän ympäristön ja erityisesti ravinnon sisältämiin haitallisiin aineisiin.