stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Peugeot Boxer
Peugeot Boxer I (1994–2006)

| Peugeot Boxer I |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia
Valmistaja:  Peugeot
Konserni:  PSA Peugeot Citroën
Valmistusvuodet:  1994–2006
Korimalli:  pakettiauto pikkubussi lava-auto
Edeltäjä:  Peugeot J5
Seuraaja:  Peugeot Boxer II
Teknisesti samankaltaisia:  Citroën Jumper I Fiat Ducato II
Tekniset tiedot
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,9–2,8 l
Teho:  68–144 hv
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 4-vaihteinen automaatti
Fiatin ja PSA-konsernin yhteisen hyötyajoneuvomalliston siirtyessä alkuvuodesta 1994 uuteen sukupolveen, vaihtoi Peugeot mallinsa nimen J5:stä Boxeriksi. Vastaavasti Citroën C25:stä tuli Jumper. Kolmikosta ainoastaan Fiat säilytti mallinsa alkuperäisen nimen, Ducaton. Kolmikko valittiin Vuoden pakettiautoksi 1994.
Valikoiman ainoa bensiinimoottori oli 2,0-litrainen (108 hv) kahdeksanventtilinen SOHC, jossa oli monipisteruiskutus. Kaikki dieselmoottorit olivat SOHC-tyyppisiä. Boxerin valikoiman muodostivat 1,9 D (68 hv) ja TD (91 hv) sekä 2,5 D (85 hv) ja TD (102 hv). Viisivaihteisen manuaalivaihteiston lisäksi saatavana oli myös nelivaihteinen automaatti. lähde?
Lisävarusteina Boxeriin oli saatavilla muun muassa kuljettajan turvatyyny, ABS-jarrut ja ilmastointi. lähde?
2,5 TD muuttui vuonna 1998 suorasuihkutteiseksi, ja sen teho nousi 106 hevosvoimaan. Uusi moottori oli Ivecon 2,8 TD (120 hv), jossa siinäkin oli suorasuihkutus. Vanha 2,5 D poistui valikoimasta vuonna 1999. lähde?
Suurempia moottoriuudistuksia tehtiin vuonna 2000. Silloin kaikkiin moottoreihin tuli katalysaattorit ja 1,9 TD:n teho nousi 89 hevosvoimaan. Täysin uusia moottoreita olivat yhteispaineruiskutteiset 2,0 HDi (83 hv) ja 2,8 HDi (126 hv). 2,8 D poistettiin Boxerin ja Jumperin valikoimista, mutta Ducatoon se edelleen oli saatavana. 2,5 TD puolestaan poistui vuonna 2001. lähde?
Kuljettajan turvatyyny oli vakiovarusteena alkuvuodesta 2001 lähtien.
Keväällä 2002 kaikki kolme sisarmallia kävivät läpi perusteellisen uudistuksen. Boxerin keulalle tuli suurempi etusäleikkö, jossa oli uusi Peugeot’n logo. Myös puskurit vaihtuivat ja ajovalot olivat aiempaa suuremmat ja kirkaslasiset. Ajovalot oli nyt toteutettu nelivalojärjestelmällä eli lähi- ja kaukovaloille oli omat erilliset valaisimet. Sivuvilkuista tuli kolmionmuotoiset ja peräosassa takavaloja muutettiin hieman. Ulkopuolen tavoin myös ohjaamoa nykyaikaistettiin uudistamalla kojelauta ja ohjauspyörä täysin. lähde?
ABS-jarrut olivat moottorista riippuen vakio- tai lisävarusteena. Uusia lisävarusteita olivat matkustajan turvatyyny ja suurempitehoisten moottorien yhteydessä luistonestojärjestelmä. 2,0-litraisen bensiinimoottorin teho nousi 110 hevosvoimaan. Kaikki dieselmoottorit olivat nyt yhteispaineruiskutteisia. Valikoiman muodostivat 2,0 HDi (83 hv), 2,2 HDi (100 hv) ja 2,8 HDi (126 hv). 2,8-litraisesta tuli vuonna 2004 tarjolle myös 144-hevosvoimainen versio. lähde?
Peugeot Boxer II (2006–)

| Peugeot Boxer II |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Italia
Valmistaja:  Peugeot
Konserni:  Groupe PSA
Valmistusvuodet:  2006–
Muut nimet:  Peugeot Manager
Korimalli:  pakettiauto pikkubussi lava-auto
Edeltäjä:  Peugeot Boxer I
Teknisesti samankaltaisia:  Citroën Jumper II Fiat Ducato III Opel Movano C Ram ProMaster Toyota Proace Max
Tekniset tiedot
Kuormatila:  8–17 m³
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  2,2–3,0 l
Polttoaine:  diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  6-vaihteinen manuaali
Mitat
Pituus:  4 963–6 363 mm
Akseliväli:  3 000–4 035 mm
Korkeus:  2 254–2 764 mm
Kolmannen sukupolven mallistosta ensimmäisenä esiteltiin Jumper toukokuussa 2006, sitä seurasi kesäkuussa Boxer ja myöhemmin samana vuonna uusi Ducato. Meksikossa mallia myydään Peugeot Manager -nimisenä. Vuoden 2013 alussa esiteltiin Pohjois-Amerikan markkinoille suunnattu Ram ProMaster, jota valmistaa Fiat Chrysler Automobilesin tytäryhtiö Ram Trucks. Auto on erilaista moottorivalikoimaa lukuun ottamatta muuten käytännössä sama kuin Euroopassa myytävät mallit. Vuonna 2021 esiteltiin uusi Opel Movano, joka on Ducaton, Jumperin ja Boxerin sisarmalli. Aiemmin Movano oli pohjautunut Renault Masteriin, mutta Opelin yhteistyöhanke pakettiautojen kehityksestä Renault’n kanssa päättyi valmistajan siirryttyä General Motorsilta ranskalaisen PSA-konsernin omistukseen.
Boxeriin on saatavana kolme eripituista akseliväliä, neljä kokonaispituutta ja kolme korikorkeutta. Kuormatilaa on korimallista riippuen 8–17 kuutiometriä.
Bensiinimoottoreista luovuttiin ja kaikki dieselmoottorit ovat DOHC-tyyppisiä ja 16-venttiilisiä. Aluksi saatavana oli 2,2- (100 hv), 2,3- (120/130 hv) ja 3,0-litraiset (155 hv) HDi:t. 2,2-litrainen moottori on peräisin Fordilta, muut ovat Ivecon valmistamia. lähde?
Vuonna 2011 kaikkia kolmea sisarmallia uudistettiin kevyesti. Ulkoasuun varsinaisia muutoksia ei tehty, mutta sisätiloissa kojelaudan keskikonsoli vaihtui uuteen ja materiaalien laatutasoa parannettiin. Moottorivalikoimassa 2,2 HDi:n tehovaihtoehdot muuttuivat 100-, 130- ja 150-hevosvoimaisiksi ja uuden 3,0-litraisen teho oli 175 hevosvoimaa. lähde?
Vuonna 2014 Boxerin ja sen sisarmallien keulan ilmettä nykyaikaistettiin uusilla ajovaloilla, etusäleiköllä ja -puskurilla, lisäksi myös takavaloihin tehtiin pieniä muutoksia. Uusien ajovalojen yhteyteen tuli saataville myös LED-päiväajovalot. Ohjaamon istuimia paranneltiin ja lisävarusteeksi tuli saataville viisituumainen kosketusnäyttö, jonka kautta ohjataan radiota ja peruutuskameraa. Vakionopeudensäädin tuli myös vakiovarusteeksi. Teknisinä parannuksina jarrut ovat valmistajan mukaan aikaisempaa tehokkaammat ja koriin lisättiin terästä vääntöjäykkyyden parantamiseksi.
Ducato sai vuonna 2021 toisen kasvojenkohotuksen, joka merkitsi muun muassa lukuisia uudistuksia sisustaan ja uusia aktiivisia turvavarusteita, mutta muut sisarmallit jäivät paitsi näistä uudistuksista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peugeot Boxer Wikimedia Commonsissa
Peugeot’n automallit
| --- | --- |
Nykyiset henkilöautomallit:  108  208  301  308  408  508  2008  3008  5008  Rifter  Traveller 
Nykyiset hyötyajoneuvot:  Partner  Expert  Boxer  Pick Up  Landtrek 
Entiset mallit:  104  106  107  1007  201  202  203  204  205  206  207  301  302  304  305  306  307  309  401  402  403  404  405  406  407  504  505  601  604  605  607  806  807  4007  4008  Bipper  RCZ  Hoggar  iOn  D3  D4  J5  J7  J9 
Ensimmäisen sukupolven facelift-malli.
Facelift-mallin Peugeot Boxer -matkailuauto.
Toisen sukupolven facelift-malli.
Mini

Mini on vuosina 1959–2000 valmistettu pieni henkilöauto. Alkuperäisen Minin suunnitteli Alec Issigonis British Motor Corporationille. Miniä valmistettiin Birminghamissa kahdella nimellä, Austin Mini ja Morris Mini.
Mini on tullut kuuluisaksi kompaktin koon lisäksi autourheilun, elokuvien ja televisiosarjojen kautta.
Ominaispiirteitä

Mini on tarkoitettu kuljettajalle ja korkeintaan kolmelle matkustajalle, toisin kuin useimmat muut henkilöautot, jotka on tarkoitettu kuljettajalle ja korkeintaan neljälle matkustajalle.
Mini suunniteltiin, koska Suezin kriisin aiheuttama polttoainekriisi nosti bensiinin hintaa ja teki näin saksalaisista pienautoista (muun muassa Messerschmittin valmistamista) Britanniassa suosittuja. Britannian autoteollisuus oli jäädä saksalaisten tuontiautojen jyräämäksi.
Miniin suunniteltiin mahdollisimman paljon matkustajatilaa mahdollisimman pieniin ulkomittoihin. Esimerkiksi jousituksena käytettiin kumikartioelementtejä, jotka vaativat erittäin vähän tilaa. Auton piti olla halpa valmistaa, joten siinä käytettiin jo olemassa olevaa BMC-tehtaan A-sarjan perusmoottoria vain vähäisin muutoksin. Tavaratila maksimoitiin tekemällä takaluukusta alaspäin aukeava, jolloin autolla pystyi ajamaan hätätilassa luukku auki (kuorman roikkuessa osittain ulkona). Ovissa oli kaksiosaiset ikkunat, jotka liukuivat vaakatasossa, ja näin ovien alaosaan saatiin tilaa isoille säilytyskoteloille. Vanhimmissa malleissa ovien saranat olivat tilan säästämiseksi ulkopuolella.
Auton nopeusmittari sijaitsi keskellä kojelautaa, joten ohjauksen kääntäminen englantilaisesta vasemman kaistan mallista oikeakaistaiseen onnistui suhteellisen helposti, sillä kojelautaa ei tarvinnut muokata mitenkään.
Aivan 1960-luvun lopussa esiteltiin Clubman-versio, jonka nokka oli muotoiltu perinteiseen Miniin verrattuna nykyaikaisemmaksi.
Auton tehokkaammat mallit tunnettiin nimellä Cooper tai Cooper "S".
Mallisarjat Mk I–Mk VII

| Mini |
| --- | --- |
 Morris Mini Cooper Mk II 1969
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Belgia  Chile  Espanja  Etelä-Afrikka  Iso-Britannia  Jugoslavia  Portugali  Uusi-Seelanti
Valmistaja:  British Leyland Motor Corporation
Valmistusvuodet:  1959–2000
Tuotantomäärä:  5 387 862
Korimalli:  2-ovinen sedan 2-ovinen farmari 2-ovinen pakettiauto 2-ovinen lava-auto
Iskutilavuus:  0,9–1,3 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali 4-vaihteinen automaatti
Vaikka Minin perusrakenne ja korimalli pysyivät lähes samanlaisena koko valmistushistorian ajan, tehtyjen muutosten mukaisesti malli jaetaan eri alaversioihin. Seuraavassa listassa on tärkeimmät muutokset.
Mallisarjat Mk I–Mk VII > Mark I Mini: 1959–1967

Vuonna 1962 mallien nimet yhdenmukaistettiin ja Austin Seven oli nyt Austin Mini.
Vuonna 1964 Alex Moultonin erityisesti Miniä varten suunnittelema kumikartiojousitus korvattiin toisella, myös Moultonin BMC:lle suunnittelemalla Hydrolastic-jousituksella. Tämän järjestelmän avulla auton jousitus saatiin pehmeämmäksi, mutta se myös lisäsi painoa ja valmistuskustannuksia.
Lokakuussa 1965 lisävarustelistalle tuli Automotive Productsin (AP) suunnittelema neliportainen automaattivaihteisto, joka tunnettiin nimellä Mini-Matic.
Mallisarjat Mk I–Mk VII > Mk II Mini: 1967–1970

Mk II Mini sai uudelleenmuotoillun etusäleikön, joka pysyi malliltaan muuttumattomana aina valmistuksen lopettamiseen asti. Auto sai myös suuremman takalasin sekä lukuisan määrän pienempiä kosmeettisia muutoksia. Vuosien 1967–1970 välillä valmistettiin 429 000 kappaletta Mk II Miniä.
Mallisarjat Mk I–Mk VII > Mk III ja seuraajat: 1969–2000

Mk III Minin kori sai osakseen niin paljon muutoksia, että valmistajan korimallikoodi ADO15 muutettiin ADO20:ksi. Epäloogisesti koodi on sama kuin sisarmalli Clubmanilla. Näkyvin muutos oli suuremmat ovet, joiden saranat oli siirretty piiloon. Ostajien vaatimuksesta ovien liukumalliset sivulasit muutettiin veivattaviksi. Hydrolastic-jousitusjärjestelmästä luovuttiin ja alkuperäinen kumikartio teki paluun.
Minin valmistus alkuperäisellä Morriksen tehtaalla Cowleyssa lopetettiin, samalla luovuttiin Austin- ja Morris-merkkien käytöstä ja autot olivat nyt nimeltänsä pelkkiä Minejä.
1970-luvun lopulla italialainen autovalmistaja Innocenti esitteli Bertonen toimiston suunnittelemat  Innocenti 90- ja 120-mallit, jotka olivat Miniin perustuvia hatchback-korimalleja. Tehdas valmisti myös Mini Cooperin italialaisen vastineen, Innocenti De Tomason.
Vielä 1960-luvun lopulla Mini nautti ostajien suosiosta, mutta malli alkoi jo ikääntyä ja kilpailijoilta oli tullut markkinoille uusia, kilpailevia malleja. Samaan aikaan BLMC:n kehitystyö Minin korvaamiseksi uudella mallilla polki paikallaan.
Minin valmistuksen lopettaminen pulpahti pintaan vuonna 1980, uuden Austin Mini-Metron esittelyn myötä.
Vaikka Minin valmistus jatkui Metron rinnalla, sen valmistusmäärät pienenivät British Leylandin ja sen seuraajan Rover Groupin keskittäessä pikkuautojen segmentissä markkinoinnin voluumit Metron hyväksi. Vuosi 1981 oli Minin viimeinen vuosi Britannian myydyimpien autojen kärkikymmenikössä – sen sijoitus oli yhdeksäs, kun Metro oli sijalla viisi.
Mk III (marraskuu 1969–1974) sai veivattavat sivuikkunat sivuoviin sekä piilotetut ovien saranat. Näitä uudistuksia ei kuitenkaan tuotu lava- ja pakettimalleihin. Takasivuikkunoiden koko kasvoi ja takavalot suurenivat.
Mk IV (1976–1984) Etukelkan ripustuksiin tuli värinää ja melua vähentävät kumipuslat ja takakelkan puslat suurenivat. Takavalojen yhteyteen lisättiin peruutusvalo.
Mk V (1984–1990): Kaikkiin malleihin tuli vakiovarusteeksi 210 millimetrin levyjarrut. Koriin tuli pyöränaukkoja reunustavat muoviset levikkeet.
Mk VI (1990–1996): Moottorin kiinnityskorvakkeiden sijoitusta muutettiin edemmäs, jotta moottoritilaan saatiin sijoitettua 1 275 kuutiosenttimetrin moottori. Tämä oli varustettu SU HIF -kaasuttimella tai vuodesta 1991 yksipisteruiskutuksella. 1,0-litrainen (998 cm³) moottori pudotettiin pois valikoimasta. Konepellin avausmekanismi siirtyi auton sisätiloihin vuonna 1992.
Mk VII (1996–2000): Viimeinen versio; muutoksina aiempiin tekniikkapuolella oli polttoaineen kaksipisteruiskutus sekä jäähdyttimen siirtyminen auton keulan puolelle. Sisätiloissa tavarahylly korvattiin kojelaudalla ja kuljettajalle tuli turvatyyny.
Mini Suomessa

Suomessa Miniä myi kaksi maahantuojaa. Austin Minin edustus oli Oy Veho Ab:lla ja Morris Minin Oy Voimavaunu Ab:lla. Minin myyntiä vauhditti kovasti sen autourheilumenestys, varsinkin kun tehokkaammat mallit tulivat myös tavallisten autoilijoiden saataville. Minin maahantuonti siirtyi vuonna 1971 kokonaisuudessaan Sisu-kuorma-autoja valmistavalle Oy Suomen Autoteollisuus Ab:lle, kun Veho luopui Austinin edustuksesta ja Voimavaunu lopetti toimintansa. Minin parhaat päivät olivat tällöin kuitenkin jo auttamattomasti takanapäin. Sitä kuitenkin tuotiin maahan aina 1980-luvun taitteeseen saakka. Suomen ajoneuvorekisterissä Mini tilastoitiin omana automerkkinään vuodesta 1977 alkaen. Miniä myytiin Suomessa 1970-luvun aikana eri versioina 5 700 kappaletta, ja vuoden 1979 lopussa Suomessa oli rekisterissä liki 9 000 Miniä. Vuosina 1980 ja 1981 Miniä rekisteröitiin vielä 119 autoa. Viimeisenä myyntivuonna 1981 Minin hinta oli 26 560 markkaa.
Miniä tuotiin Suomeen 1960-luvulla myös umpi- ja avolavapakettiautona. Vuonna 1967 tehty autoverolain muutos, jonka mukaan autoverosta vapaan pakettiauton kokonaispainon tuli olla vähintään 1 700 kg, käytännössä lopetti Minin pakettiautoversioiden myynnin Suomessa.
Miniä oli eri merkeillä (Austin / BMC / Morris) Suomen ajoneuvorekisterissä vuoden 1999 lopussa yhteensä 1 384 kappaletta.
Mini autourheilussa

Rallissa Minien menestys perustui ajo-ominaisuuksiin, ei tehoon. Minin pieni koko mahdollisti suuremmat kaarrenopeudet kuin suuremmilla autoilla.
Mini autourheilussa > Kansainväliset rallivoitot

| Kausi | Osakilpailu | Kuljettaja |
| --- | --- | --- |
| 1960 |  Corkin ralli |  Sheila O'Clery |
| 1962 |  Circuit of Ireland Rally |  Paddy Hopkirk |
| 1962 |  Tulppaaniralli |  Pat Moss |
| 1962 |  Ruotsin ralli |  Bengt Söderström |
| 1962 |  Saksan ralli |  Pat Moss |
| 1964 |  Monte Carlon ralli |  Paddy Hopkirk |
| 1964 |  Mansaaren ralli |  Dave Friswell |
| 1964 |  Tulppaaniralli |  Timo Mäkinen |
| 1964 |  Corkin ralli |  Paul O'Flynn |
| 1965 |  Monte Carlon ralli |  Timo Mäkinen |
| 1965 |  Suomen ralli |  Timo Mäkinen |
| 1965 |  Ypres-ralli |  Jean Pierre Vandermeersch |
| 1965 |  Circuit of Ireland Rally |  Paddy Hopkirk |
| 1965 |  Puolan ralli |  Rauno Aaltonen |
| 1965 |  Walesin ralli |  Rauno Aaltonen |
| 1965 |  Mansaaren ralli |  Tony Fall |
| 1965 |  Madagaskarin ralli |  Duclos |
| 1966 |  Suomen ralli |  Timo Mäkinen |
| 1966 |  Circuit of Ireland Rally |  Tony Fall |
| 1966 |  Puolan ralli |  Tony Fall |
| 1966 |  Skotlannin ralli |  Tony Fall |
| 1966 |  Tulppaaniralli |  Rauno Aaltonen |
| 1966 |  Madagaskarin ralli |  Ramaroson |
| 1966 |  München-Wien-Budapest |  Timo Mäkinen |
| 1967 |  Monte Carlon ralli |  Rauno Aaltonen |
| 1967 |  Suomen ralli |  Timo Mäkinen |
| 1967 |  Akropolis-ralli |  Paddy Hopkirk |
| 1967 |  Circuit of Ireland Rally |  Paddy Hopkirk |
| 1967 |  Mansaaren ralli |  Norman Harvey |
| 1967 |  Coupe des Alpes |  Paddy Hopkirk |
| 1967 |  Geneven ralli |  Tony Fall |
| 1972 |  Uuden-Seelannin ralli |  Andrew Cowan |
Mini populaarikulttuurissa

Mr. Beanin henkilökohtainen ajoneuvo on vaaleanvihreä Morris Mini.
Elokuvassa Medusan verkko Franka Potenten esittämä hahmo Marie Helena Kreutz ajaa Minillä.
Elokuvassa Riehakas ryöstö roistot ajavat Mineillä karkuun.
Elokuvassa Mies joka luuli liikaa Bill Murrayn roolihahmo ajelee eräässä kohtauksessa Minillä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Miniklubi
Morris Mini Clubman
Historian ensimmäinen Morris Mini vuodelta 1959.
Historian viimeinen Mini. Valmistusvuosi 2000, valmistusnumero 5 387 862.
Masauji Hachisuka

Masauji Hachisuka.
Masauji Hachisuka (15. helmikuuta 1903 Tokio – 14. toukokuuta 1953 Atami, Japani) oli japanilainen lintutieteilijä ja Hachisukan 18. markiisi.
Hachisuka opiskeli eläintiedettä Cambridgen yliopistossa Englannissa ja oli oppiarvoltaan filosofian tohtori (1927).
Hachisuka matkusti Islantiin 1925 ja 1927 Ernst Hartertin kanssa Pohjois-Amerikkaan. Hän matkusti myös Kongossa, Kiinassa ja Koreassa. Vuosina 1928–1929 hän tutki Filippiinien linnustoa ja kirjoitti Lontoossa kaksiosaisen teoksen The Birds of the Philippine Islands with notes on the Mammal Fauna. Osa 1. H.F. & G. Witherby, 326 High Holborn, London, W.C.1. 16. maaliskuuta 1931.
Hachisuka avioitui 7. maaliskuuta 1939 Chiye Negaminen kanssa Los Angelesissa. Heidän tyttärensä opiskeli Yhdysvalloissa.
Toisen maailmansodan jälkeen Hachisuka tutki Maskareenien linnustoa, josta hän julkaisi kirjan.
Hachisuka kuvaili ja nimesi linnuista muun muassa mindanaonmedestäjän (Aethopyga primigenia).
Muita teoksia

A comparative hand list of the birds of Japan and the British Isles. University Press. Cambridge. 1925.
A handbook of the birds of Iceland. Taylor & Francis. Lontoo. 1927.
Contributions to the birds of the Philippines. Ornithological Society of Japan. Tokio. 1929.
Le Sahara. Societé d'éditions géographiques, maritimes et coloniales. Pariisi. 1932.
The dodo and kindred birds; or the extinct birds of the Mascarene Islands. Lontoo. 1953.
Raja- ja merivartiokoulu

Raja- ja merivartiokoulun kunniakomppania puolustusvoimain lippujuhlan päivän paraatissa. Kuva vuodelta 2014.
Raja- ja merivartiokoulun lippu, jossa kuvattuna Uudenmaan maakuntavaakuna.
Raja- ja merivartiokoulu (lyhenne RMVK, ruots. Gräns- och sjöbevakningsskolan) on Suomen rajavartiolaitoksen alainen rajaturvallisuuden ja meripelastusalan opetus- ja tutkimuslaitos. Raja- ja merivartiokoulu toimii Imatralla. Merivartioinnin opetusyksikkö on sijoitettu Turkuun.
Henkilökuntaa koululla on yhteensä noin 90. Koulun johtaja on eversti Marko Saareks.
Koulutus

Raja- ja merivartiokoulu antaa koulutusta Rajavartiolaitoksen kaikille henkilöstöryhmille sekä täydennyskoulutusta muille viranomaisille kuten poliisille, Tullille ja Puolustusvoimille. Koulu suunnittelee ja kehittää Rajavartiolaitoksen koulutusjärjestelmää. Koulu toteuttaa ja kehittää meripelastuksen johtamiskoulutusta sekä rajatarkastusten, rajojen valvonnan, rikostorjunnan, rajavartiotilanteiden hallinnan, sotilaallisen maanpuolustuksen ja koiratoiminnan koulutusta.
Raja- ja merivartiokoulu vastaa rajavartijoiden valtakunnallisesta rekrytoinnista. Rajavartijat koulutetaan rajavartijan peruskurssilla. Peruskoulutus antaa valmiudet ja toimivallan eriytyvien moduuliopintojen mukaisesti rajojen valvontatehtäviin ja rajatarkastustehtäviin, merellisiin tehtäviin tai lentoteknisiin tehtäviin. Koulutuksessa yhdistellään lähiopetusta, verkko-oppimismenetelmiä, ryhmätöitä, itseopiskelua ja työssäoppimista.
Raja- ja merivartiokoulu vastaa Rajavartiolaitoksen palvelukseen tulevien upseerien tutkintoihin sisältyvästä rajaturvallisuusalan opetuksesta. Sotatieteiden kandidaatin ja maisterin sekä yleisesikuntaupseerin tutkintoihin johtava koulutus järjestetään pääosin Maanpuolustuskorkeakoulussa. Rajavartiolaitoksen palvelukseen tulevat upseerit valitaan aselajivalintojen yhteydessä kadettikurssin ensimmäisen opintovuoden jälkeen ennen aineopintojen alkamista.
Tutkimus

Rajavartiolaitoksen keskeiset tutkimusalat ovat rajaturvallisuus, meripelastustoimi, turvallisuushallinto ja kansainvälinen yhteistyö.
Kansainvälinen toiminta

Raja- ja merivartiokoulu osallistuu kansainväliseen koulutusyhteistyöhön. Koulu on EU:n rajaturvallisuusviraston Frontexin kumppanuusoppilaitos (Partnership Academy). Koulu osallistuu Frontexin koordinoiman rajaturvallisuusalan koulutuksen ja tutkimuksen suunnitteluun ja toteutukseen. Raja- ja merivartiokoulun erityisvastuulla on opettajakoulutus sekä Schengen-arvioitsijoiden kouluttaminen.
Erikoisrajajääkärikomppania

Raja- ja merivartiokoulun erikoisrajajääkärikomppania Imatran Immolassa kouluttaa erikoisrajajääkäreitä Rajavartiolaitoksen reserviin. Se on Lapin ja Pohjois-Karjalan rajavartiostojen rajajääkärikomppanioiden ohella yksi Rajavartiolaitoksen varusmieskoulutusta antavista perusyksiköistä ja ainoa erikoisrajajääkäreitä kouluttava yksikkö. Komppania aloitti toimintansa kesällä 2007 entisen Rajajääkärikomppanian tiloissa.
Vuosittain palvelukseen astuu yksi saapumiserä heinäkuussa. Kaikkien palvelukseen hyväksyttyjen varusmiesten palvelusaika on 12 kuukautta. Kaikki erikoisrajajääkärit saavat vähintään aliupseeritasoisen johtajakoulutuksen. Osa koulutetaan reserviupseereiksi. Erikoisrajajääkärikomppanian haastavassa koulutuksessa varusmiehille annetaan valmiudet toimia Rajavartiolaitoksen vaativimmissa kriisinajan rajaturvallisuus- ja taistelutehtävissä. Erikoisrajajääkäri saa koulutuksen vaativiin tiedustelu- ja taistelutehtäviin.
Erikoisrajajääkärien tunnus on ruskea baretti, jossa on barettimerkkinä Rajavartiolaitoksen kultainen karhunpää. Baretti ansaitaan erikoisrajajääkäritestissä.
Historia

Raja- ja merivartiokoulu perustettiin vuonna 1997 yhdistämällä vuonna 1926 perustettu Rajakoulu (RajaK) ja vuonna 1947 perustettu Merivartiokoulu (MvK). Merivartiokoulu on toiminut aiemmin Helsingissä sekä Kaartinkasarmilla, Kruununhaassa, Katajanokalla että Suomenlinnassa. Raja- ja merivartiokoulun Espoon koulutuskeskuksen toiminta lakkautettiin vuonna 2014 ja toiminnot keskitettiin Imatralle. Imatralla koulu toimii osaksi samoissa tiloissa Kaakkois-Suomen rajavartioston kanssa. Alueella sijaitsee myös Rajavartiolaitoksen historiaa esittelevä Rajamuseo, joka on osa Raja- ja merivartiokoulua.
Aiheesta muualla

Raja- ja merivartiokoulun sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Raja- ja merivartiokoulu Facebookissa
Suomen rajavartiolaitoksen hallinnollinen jako
Päähallintopaikka: Rajavartiolaitoksen esikunta
Kaakkois-Suomen rajavartiosto | Kainuun rajavartiosto | Lapin rajavartiosto | Länsi-Suomen merivartiosto | Pohjois-Karjalan rajavartiosto | Raja- ja merivartiokoulu | Suomenlahden merivartiosto | Vartiolentolaivue
Anna-Katri Räihä

Anna-Katri Räihä (s. 1983) on suomalainen ympäristöasiantuntija, bloggaaja ja maailmanmatkaaja.
Yhtenä harvoista suomalaisista Räihä kuuluu noin 300 ihmisen joukkoon maailmassa, jotka ovat käyneet kaikissa maailman maissa. Matkailuaiheisia saavutuksia listaava Nomadmania on verifioinut hänet ensimmäiseksi suomalaiseksi naiseksi, joka on käynyt kaikissa maailman maissa.  Räihä on ollut myös julkisuudessa esillä laajasti matkoihinsa liittyen. Räihä julkaisi 10. lokakuuta 2024 matkakokemuksistaan kirjan Menolippu kaikkialle.
RTK

RTK tai RtK voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Radio Televizioni i Kosovës, yleisradioyhtiö Kosovossa.
Rakennusteollisuuden kustannus RTK Oy
Rannikkotykistökoulu (RtK)
Reaaliaikainen kinemaattinen mittaus, GPS-satelliittimittausmenetelmä
RTK-Palvelu, raumalainen siivous- ja kiinteistönhuoltoyritys
Tyrosiinikinaasireseptorit eli RTK:t (eng. receptor tyrosine kinase)
RTK, Lossi Turunen, oik. Onni Pohjanpalo, suomalainen rap-artisti.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”RTK”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.