stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruotsi Eurovision laulukilpailussa
Aiheesta muualla

Eurovision.tv
Ruotsin äänestyshistoria (englanniksi)
Eurovision laulukilpailu
Maat
| --- | --- |
Aktiiviset: Alankomaat · Albania · Armenia · Australia · Azerbaidžan · Belgia · Espanja · Georgia · Irlanti · Islanti · Israel · Italia · Itävalta · Kreikka · Kroatia · Kypros · Latvia · Liettua · Luxemburg · Malta · Montenegro · Norja · Portugali · Puola · Ranska · Ruotsi · Saksa · San Marino · Serbia · Slovenia · Suomi · Sveitsi · Tanska · Tšekki · Ukraina · Viro · Yhdistynyt kuningaskunta
Epäaktiiviset: Andorra · Bosnia ja Hertsegovina · Bulgaria · Marokko · Moldova · Monaco · Pohjois-Makedonia · Romania · Slovakia · Turkki · Unkari · Valko-Venäjä · Venäjä
Entiset: Jugoslavia · Serbia ja Montenegro
Epäonnistuneet yritykset: Kazakstan · Kosovo · Libanon  · Liechtenstein · Neuvostoliitto · Qatar · Tunisia
Kilpailut vuosittain
| --- | --- |
1950-luku: 1956 · 1957 · 1958 · 1959
1960-luku: 1960 · 1961 · 1962 · 1963 · 1964 · 1965 · 1966 · 1967 · 1968 · 1969
1970-luku: 1970 · 1971 · 1972 · 1973 · 1974 · 1975 · 1976 · 1977 · 1978 · 1979
1980-luku: 1980 · 1981 · 1982 · 1983 · 1984 · 1985 · 1986 · 1987 · 1988 · 1989
1990-luku: 1990 · 1991 · 1992 · 1993 · 1994 · 1995 · 1996 · 1997 · 1998 · 1999
2000-luku: 2000 · 2001 · 2002 · 2003 · 2004 · 2005 · 2006 · 2007 · 2008 · 2009
2010-luku: 2010 · 2011 · 2012 · 2013 · 2014 · 2015 · 2016 · 2017 · 2018 · 2019
2020-luku: 2020 · 2021 · 2022 · 2023 · 2024 · 2025
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että kilpailua ei järjestetty kyseisenä vuonna.
Isäntäkaupungit
| --- | --- |
1950–: Lugano · Frankfurt · Hilversum · Cannes
1960–: Lontoo · Cannes · Luxemburg · Lontoo · Kööpenhamina · Napoli · Luxemburg · Wien · Lontoo · Madrid
1970–: Amsterdam · Dublin · Edinburgh · Luxemburg · Brighton · Tukholma · Haag · Lontoo · Pariisi · Jerusalem
1980–: Haag · Dublin · Harrogate · München · Luxemburg · Göteborg · Bergen · Bryssel · Dublin · Lausanne
1990–: Zagreb · Rooma · Malmö · Millstreet · Dublin · Dublin · Oslo · Dublin · Birmingham · Jerusalem
2000–: Tukholma · Kööpenhamina · Tallinna · Riika · Istanbul · Kiova · Ateena · Helsinki ·  Belgrad · Moskova
2010–: Oslo · Düsseldorf · Baku · Malmö · Kööpenhamina · Wien · Tukholma · Kiova · Lissabon · Tel Aviv
2020–: Rotterdam · Rotterdam · Torino · Liverpool · Malmö · Basel
Yliviivattu kaupunki tarkoittaa, että kilpailua ei järjestetty kyseisenä vuonna.
Hylkeet

| Hylkeet |
| --- | --- |
 Kirjohylje (Phoca vitulina)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Hylkeet Phocidae  Gray, 1821
Suvut
 Cystophora (kuplahylje)  Erignathus (partahylje)  Halichoerus (halli)  Histriophoca (juovahylje)  Hydrurga (merileopardi)  Leptonychotes (weddellinhylje)  Lobodon (krillihylje)  Mirounga (merinorsut)  Monachus (munkkihylkeet)  Ommatophoca (rossinhylje)  Pagophilus (grönlanninhylje)  Phoca  Pusa 
Katso myös
   Hylkeet Wikispeciesissä   Hylkeet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paul de Vos, Kaksi nuorta hyljettä rannalla, n. 1650.
Hylkeet (Phocidae) on eväjalkaisiin kuuluva vedessä elävien petoeläinten heimo, johon kuuluu 19 nykyisin elävää lajia. Heimosta on käytetty yleisesti myös nimeä varsinaiset hylkeet, erotukseksi korvahylkeistä (Otariidae). Suomessa säännöllisesti tavattavia hyljelajeja ovat norppa ja halli eli harmaahylje. Kirjohylje on Suomessa satunnaislaji.
Hylkeet ovat kehittyneet maalla elävistä lajeista, varsinaiset hylkeet luultavasti saukon kaltaisista eläimistä.
Ulkomuodoltaan hylkeet ovat sileitä ja pulleita. Ruumiinrakenne soveltuu sulavaan vedessä liikkumiseen. Ranteesta ja kämmenestä ovat muodostuneet etuevät ja nilkasta ja jalkaterästä takaevät. Evät ovat heikot, eikä niitä voi käyttää apuna maalla liikkumiseen. Hylkeet liikkuvatkin maalla siten, että ne siirtävät painoa rinnan ja vatsan varaan. Erotuksena lähisukulaisistaan korvahylkeistä, joihin kuuluvat muun muassa merileijonat, varsinaisilla hylkeillä ei ole ulkoisia korvalehtiä. Varsinaisten hylkeiden uiminen tapahtuu evien ja ruumiin takaosan sivuttaissuuntaista liikettä apuna käyttäen.lähde?
Hylkeet ovat useimmiten väriltään harmaan ja ruskean sävyisiä. Ihossa on usein tummia täpliä. Joidenkin lajien poikaset ovat syntyessään valkoisia tai kullanruskeita. Hylkeet syövät katkarapuja, kalmareita ja kaloja, isot hylkeet myös merilintuja ja pienempiä hylkeitä. Saalistaminen tapahtuu veden alla. Hylkeet näkevät vedenpinnan alapuolen hämäryydessä hyvin suurten silmiensä avulla.lähde? Paksu ihonalainen eristävä rasvakerros suojaa kylmältä merivedeltä.
Kookkain hyljelaji on etelänmerinorsu, joka on suurimmillaan lähes viisi metriä pitkä ja painaa 2 400 kilogrammaa. Pienin hylje on norppa, joka on noin 120 senttimetriä pitkä ja painaa 45 kilogrammaa.lähde?
Lisääntyminen

Hyljenaaras on sukukypsä kolmen tai neljän vuoden iässä. Poikasia eli kuutteja syntyy vain yksi kerrallaan. Synnyttäminen tapahtuu maalla tai jäällä, norpalla lumi- tai jääluolassa, tavallisesti keväällä tai alkukesästä. Syntyessään kuutilla on turkki, joka ei pidä erityisen hyvin vettä. Hylkeen maito on varsin rasvaista, ja sitä juodessaan poikanen saa nopeasti lisää painoa. Urokset parittelevat usean naaraan kanssa. Jotkin lajit, kuten pohjanmerinorsu ja harmaahylje, kokoontuvat parittelemaan suurella joukolla rannoille tai jäälle, ja urokset karjahtelevat toisilleen ja iskevät toisiaan hampaillaan. Toiset lajit, kuten norppa ja kirjohylje, taas keskittyvät puolustamaan reviiriään veden alla.lähde?
Hylkeiden metsästys

Hylkeitä on metsästetty esihistoriallisista ajoista lähtien. Muun muassa grönlanninhylje kuoli pari tuhatta vuotta sitten Itämereltä sukupuuttoon todennäköisesti liiallisen metsästyksen takia.
Hylkeiden metsästys > Etelämeren hylkeenpyynnin historia

Eteläisellä pallonpuoliskolla tehokas hylkeenpyynti alkoi vuonna 1778 Etelä-Amerikan, Australian ja Uuden-Seelannin vesillä ja vastikaan löydetyllä Etelä-Georgialla. Aluksi pyydettiin merikarhuja niiden turkin vuoksi, myöhemmin myös merileijonia ja merinorsuja niistä saatavan öljyn vuoksi. Hylkeiden valtaisan lukumäärän ja kesyyden vuoksi niiden pyynti tapahtui tappamalla eläimet nuijilla. Hylkeenpyytäjät olivat luultavasti ensimmäiset ihmiset, jotka asuivat Etelä-Georgian, Kerguelenin, Heardinsaarten ja Eteläisten Orkney- ja Shetlandsaarten rannoille. Vuoteen 1800 mennessä useimmilta alkuperäisiltä hyljesaarilta hylkeet oli pyydetty sukupuuttoon ja pyytäjät siirtyivät etelämmäs. Antipodisaaret pyydettiin tyhjiksi vuonna 1800, Aucklandsaaret 1806 ja Campbellinsaaret sekä Macquariensaari vuonna 1810. Jokaiselta saarelta tapettiin kaikki hylkeet muutaman vuoden kuluessa. Eteläisiltä Shetlandsaarilta pyydettiin neljän vuoden kuluessa niiden löytämisestä 320 000 merikarhun nahkaa ja 940 tonnia öljyä, jonka jälkeen saarille ei enää kannattanut purjehtia. 1830-luvulla pyyntiä ei enää kannattanut jatkaa nahkojen vuoksi, mutta öljyn vuoksi sitä jatkettiin pienemmässä mitassa koko 1800-luvun. Uudelleen pyynti-innostus alkoi 1870-luvulla, kun Eteläisillä Shetland- ja Sandwichsaarilla hyljekannan havaittiin elpyneen, mutta vuosikymmenen lopussa se oli täysin tuhottu. Uudesta-Seelannista toimineet öljynpyytäjät jatkoivat vielä toimintaansa, joka lopetettiin 1919 yleisen mielipiteen vuoksi.
Hylkeiden metsästys > Nykyinen hylkeenpyynti

Hylkeiden pyyntiä jatketaan muun muassa Kanadassa Saint Lawrencen lahdella maaliskuun lopulla, jossa se on joutunut ympäristöaktivistien silmätikuksi.lähde?
Harmaahyljettä eli hallia sekä Itämerennorppaa metsästetään myös Suomen merialueilla.
Suomessa hylkeenpyynti on kiintiöpohjaista, kuitenkaan kiintiöitä ei käytetä täysin ja hyljekannat jatkavat nousuaan.
Aiheesta muualla

Seppo Keränen, Markku Lappalainen: Hylkeet (Maahenki, 2009)
Elävä arkisto: Hylkeenpyytäjät -lyhytelokuva (1957) https://yle.fi/aihe/artikkeli/2009/11/03/perameren-hylkeenpyytajat
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q25587  Wikispecies: Phocidae  ADW: Phocidae  AFD: Phocidae  BioLib: 2192  BOLD: 1352  CoL: 625XL  EoL: 7666  EPPO: 1PJOCF  Fauna Europaea: 12638  Fauna Europaea (new): 78185852-f47d-4b63-a8ff-144dc8ca3050  GBIF: 5310  iNaturalist: 41687  IRMNG: 104711  ITIS: 180640  MSW: 14001028  NBN: NHMSYS0000376169  NCBI: 9709  NZOR: cbcab5d6-fda1-40db-a121-e49e33d71726  Open Tree of Life: 749626  Paleobiology Database: 41186  Plazi: 3C20BA6E-FFE1-FFD0-DBDB-FF5EFC9685AC  WoRMS: 136976  ZooBank: 724FB2C0-0779-4E60-A987-CDFD198E9E08 
Hylkeenpyytäjä Nunavutissa, Kanadassa 1995.
Topelius-palkinto

Topelius-palkinto on suomalainen kirjallisuuspalkinto, jonka perusti vuonna 1946 Nuorten Kirja ry (nykyisin Suomen lasten- ja nuortenkirjailijat ry). Palkinnon tarkoituksena on lisätä lasten- ja nuortenkirjojen arvostusta.
Palkinto myönnetään vuosittain korkeatasoisesta nuortenkirjasta. Palkintosumma määräytyy palkintovuoden mukaan, esimerkiksi vuonna 2022 palkinnon arvo oli 2022 euroa. Sitä tukee Kopiosto.
Tuomas Gerdt

| Tuomas Gerdt |
| --- | --- |
 Tuomas Gerdt
Henkilötiedot
Muut nimet:  Kaiho Tuomas Albin Gerdt
Syntynyt: 28. toukokuuta 1922 Heinävesi
Kuollut: 1. marraskuuta 2020 (98 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Sotilasarvo:  Kapteeni
Kaiho Tuomas Albin Gerdt (28. toukokuuta 1922 Heinävesi – 1. marraskuuta 2020 Helsinki) oli Mannerheim-ristin ritari numero 95 ja 191 ritarista viimeinen elossa ollut. Taistelulähettialiupseerina Jalkaväkirykmentti 7:ssä palvellut Gerdt nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 8. syyskuuta 1942. Nimityshetkellä Gerdt oli sotilasarvoltaan kersantti. 13. marraskuuta 1944 kotiutettu Gerdt työskenteli sotien jälkeen konttoristina ja työnjohtajana Oy Wilh. Schauman Ab:ssä sekä konttoripäällikkönä Oy Kaukas Ab:ssä ja Kymmene Oy:ssä. Gerdt toimi myös Ritarisäätiön puheenjohtajana.
Sodan jälkeen

Gerdt avioitui 9. kesäkuuta 1946 Lea Marjatta Kososen (1925–2013) kanssa. He saivat kaksi lasta.
Gerdt toimi Oy Kaukas Ab:n ja Kymmene Oy:n metsähallinnon konttoripäällikkönä Lappeenrannassa vuosina 1971–1987. Gerdt toimi Mannerheim-ristin ritareiden säätiön hallituksen puheenjohtajana vuodesta 1998 lähtien. 1940- ja 1950-luvulla Gerdt pesäpalloili Savonlinnan Pallokerhon suomensarjajoukkueessa.
Presidentti Martti Ahtisaari aloitti vuonna 1994 perinteen kutsumalla kaikki elossa olevat ritarit Linnan juhliin, ja ritarit ovat tuosta alkaen perinteisesti saapuneet ensimmäisinä kättelemään presidenttiä. Gerdt oli yli vuosikymmenen ainoa ritari Linnan juhlissa, sillä ritari Heikki Nykänen ei terveydellisistä syistä enää vuoden 2006 jälkeen kyennyt saapumaan juhliin. Gerdt osallistui ainoana ritarina vuosien 2008, 2009, 2010, 2012, 2014 ja 2015 itsenäisyyspäivän vastaanotoille. Gerdt kätteli puolisonsa Lea Gerdtin  kanssa ensimmäisenä tasavallan presidentti Tarja Halosta sekä vuodesta 2012 Sauli Niinistöä. 2010-luvun Linnan juhlissa Gerdt oli ilman puolisoaan, joka kärsi selkävaivoista.
Gerdt osallistui myös 27. huhtikuuta 2012 kansallisen veteraanipäivän tilaisuuteen Espoossa ainoana elossa olevana Mannerheim-ristin ritarina. Kesäkuussa 2014 Gerdt osallistui puolustusvoimain lippujuhlan päivän juhlallisuuksiin Lappeenrannassa, missä hän myös vastaanotti ohimarssin kenraaliluutnantti Mika Peltosen ja Lappeenrannan kaupunginjohtajan Kimmo Jarvan kanssa. Kansallisena veteraanipäivänä 2017 Gerdt osallistui veteraanipäivän pääjuhlaan Lahdessa.
Gerdt kuoli 1. marraskuuta 2020 98-vuotiaana. Hän oli viimeinen elossa ollut Mannerheim-ristin ritari. Hänet haudattiin Lappeenrannan Lepolan hautausmaalle 28. marraskuuta sotilaallisin kunnianosoituksin. Paikalla hautajaisissa olivat muun muassa presidentti Sauli Niinistö, puolustusministeri Antti Kaikkonen ja puolustusvoimain komentaja Timo Kivinen. Lappeenrannan kaupunki kertoi nimeävänsä Lauritsalassa Lauritsalatalon yhteydessä sijaitsevan puistoalueen Gerdtin mukaan Tuomas Gerdtin puistoksi. Gerdt vietti valtaosan elämästään jatkosodan jälkeen nimenomaan Lauritsalassa.
Anatoli Golitsyn

Anatoli Mihailovitš Golitsyn  (ven. Анатолий Михайлович Голицын; 25. elokuuta 1926 Pyrjatyn, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto – 29. joulukuuta 2008 Yhdysvallat) oli Neuvostoliiton tiedustelupalvelun KGB:n majuri, joka loikkasi vuonna 1961 Suomen kautta länteen. Hänen Yhdysvaltain tiedustelupalvelulle CIA:lle ja Britannian tiedustelulle antamansa tiedot johtivat useiden vakoojien paljastumiseen, mutta myöhemmin hän antoi myös paljon epäluotettavia tietoja olettamistaan KGB:n operaatioista ja kaksoisagenteista. Golitsyn sai Yhdysvaltojen kansalaisuuden vuonna 1984, ja hänet palkittiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan jäsenyydellä. Hän julkaisi 1980- ja 1990-luvuilla Neuvostoliiton ja KGB:n pitkäaikaista huiputusstrategiaa käsitteleviä teoksia.
Ura Neuvostoliitossa

Golitsyn opiskeli syyskuusta 1945 alkaen Neuvostoliiton sotilasvakoiluorganisaation SMERŠin akatemiassa ja sai lokakuussa 1946 työpaikan KGB:n ulkomaanosastolta. Hän oli lupaavassa uraputkessa diktaattori Josif Stalinin viimeisinä elinvuosina ja pääsi jopa kerran, lokakuussa 1952, Kremliin tapaamaan Stalinia. Golitsyn kuitenkin menetti päällikkövirkansa Stalinin kuoltua vuonna 1953. Golitsyn toimi muun muassa Itävallan Wienissä, jossa hän oli mukana venäläisten valkoisten emigranttien järjestön NTS:n soluttamisessa ja vuonna 1954 sen paikallisen johtajan Valeri Tremmelin sieppauksessa. Golitsyn yleni majuriksi asti ennen loikkaustaan. Oltuaan kuusi vuotta asiakirjojen tarkastajana Moskovassa hänet määrättiin vuonna 1961 varakonsuliksi ja attaseaksi Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystöön. Virallisesti hän hoiti lähetystössä viisumiasioita, mutta oli todellisuudessa Nato-maiden vastavakoilun asiantuntija. Golitsyn palveli Suomessa salanimellä ”Anatoli Klimov”, sillä hänen oikea nimensä oli paljastunut lännen tiedustelulle vuonna 1954 Wienissä.
Golitsyn kertoi myöhemmin harkinneensa loikkausta vuodesta 1955 alkaen. Hän sanoi menettäneensä uskonsa neuvostojärjestelmään Nikita Hruštšovin vuonna 1956 tekemien paljastusten ja Unkarin kansannousun kukistamisen jälkeen. Loikan todelliseksi syyksi on kuitenkin arveltu Golitsynin turhautumista huonoon urakehitykseensä ja huonoja välejä viimeiseen esimieheensä, KGB:n Helsingin-päällikköön Vladimir Ženihoviin. Suorittaessaan jatko-opintoja 1950-luvun lopulla Golitsyn teki kirjallisen opinnäytetyön loikkausten ennaltaehkäisystä, koska saattoi siten perehtyä tyypillisiin loikkausten epäonnistumisen syihin. Hän myös pyrki keräämään ja painamaan mieleensä kaiken mahdollisen informaation, joka tekisi hänestä loikan jälkeen Yhdysvalloille arvokkaamman.
Loikkaus

Golitsyn ilmaantui yllättäen perheineen perjantai-iltana 15. joulukuuta 1961 klo 18 Yhdysvaltain Helsingin-suurlähetystön 1. lähetystösihteerin ja CIA:n Suomen-päällikön Frank Fribergin kotiovelle Espoon Westendissä ja ilmoitti hakevansa turvapaikkaa Yhdysvalloista. Friberg järjesti vajaassa kahdessa tunnissa Golitsynin perheelle lennon Malmin lentokentältä Tukholmaan. Golitsynit saivat Tukholmassa uudet passit ja viisumit amerikkalaisnimillä. Heidät sekä saattaja Friberg siirrettiin Yhdysvaltain ilma-attasean koneella Länsi-Saksan Wiesbadenin sotilastukikohtaan. Yritettyään ensin jatkaa matkaa Yhdysvaltain ilmavoimien C-54-sotilaskoneella he lensivät lopulta Frankfurtista vuorolennolla Bermudan kautta New Yorkiin. Sieltä he matkustivat junalla Washingtoniin, jossa Golitsynin kuulustelut aloitettiin turvatalossa. Golitsynin omasta vaatimuksesta häntä kuulusteli Yhdysvaltojen vastavakoilun päällikkö James Jesus Angleton. Lisäksi Golitsyn pääsi keskustelemaan oikeusministeri Robert Kennedyn ja CIA:n varajohtajan Richard Helmsin kanssa.
Golitsynin loikan jälkeisinä kuukausina useita Helsinkiin sijoitettuja KGB-upseereita kutsuttiin takaisin kotimaahan, joukossa Ženihov, jonka ura tärveltyi tapauksen seurauksena. Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotilaskollegio tuomitsi heinäkuussa 1962 Golitsynin ja hänen vaimonsa poissaolevina kuolemaan. KGB:llä oli suunnitelma salamurhata Golitsyn vuonna 1967 Kanadassa Montrealin maailmannäyttelyssä. Oletetaan, että vastuu operaatiosta kuului Viktor Vladimiroville, joka operoi tuolloin KGB:n osasto 13:n eli sabotaasi- ja salamurhaosaston päällikkönä. Yritys kuitenkin epäonnistui, koska Golitsyn ei mennyt koko näyttelyyn.
Paljastukset ja väitteet > Kirjat

Golitsyn kehitteli vuodesta 1963 alkaen teoriaa, jonka mukaan Neuvostoliitto oli ottanut käyttöön lännen harhaanjohtamiseksi tarkoitetun uuden suurstrategian. Hänen mukaansa Neuvostoliiton ja Kiinan välirikko sekä Jugoslavian ja Neuvostoliiton välirikko olivat teeskenneltyjä, uudet neuvostoloikkarit olivat tarkoituksella lähetettyjä harhauttajia ja läntiset hallitukset olivat täynnä KGB:n vaikuttaja-agentteja. Golitsyn valmisteli vuodesta 1968 alkaen Neuvostoliittoa käsittelevää kirjaa, joka ilmestyi viimein vuonna 1984 nimellä New Lies for Old: The Communist Strategy of Deception and Disinformation. Siinä hän ennusti, että Neuvostoliitossa tulisi käynnistymään sisäinen liberalisoituminen, joka olisi vain hämäykseksi tarkoitettu savuverho. Yhdysvaltalainen historiantutkija Mark Riebling väitti myöhemmin, että 94 prosenttia Golitsynin tässä teoksessa esittämistä yli sadasta ennustuksesta olisi toteutunut vuosikymmenen kuluessa kirjan ilmestymisestä. Vuonna 1995 Golitsyn julkaisi teokselleen jatko-osan The Perestroika Deception, jossa hän väitti jopa Neuvostoliiton hajoamisen olleen vain hämäystä.
Paljastukset ja väitteet > Suomea koskeneet väitteet

Golitsynin väitteiden mukaan useat merkittävissä asemissa olleet suomalaiset poliitikot, virkamiehet ja sotilaat olisivat olleet KGB:n salaisia yhdysmiehiä. Golitsynin nimeämiä vaikuttaja-agentteja olivat muun muassa presidentti Urho Kekkonen, akateemikko Kustaa Vilkuna (koodinimi Ville), suurlähettiläs Eero A. Wuori (koodinimi Mooses), TPSL:n johtavat poliitikot Emil Skog ja Aarre Simonen (koodinimi Sika), Maalaisliiton puoluesihteeri Arvo Korsimo, poliisiylijohtaja Erik Gabrielsson sekä eversti Kalle Lehmus, jonka CIA arveli ”toimivan kaikkiin suuntiin”. Kekkonen oli Golitsynin mukaan juoninut syksyn 1961 noottikriisin yhdessä Neuvostoliiton kanssa. Nämä väitteet olivat toisen käden tietoa ja kuulopuhetta Helsingin-suurlähetystön muulta henkilökunnalta, sillä Golitsyn ei itse ollut Suomessa KGB:n poliittisella linjalla eikä siten vastannut yhteyksistä suomalaisiin vaikuttajiin. Ainoastaan Vilkunan osalta hän kertoi itse nähneensä tätä koskeneita asiakirjoja.
CIA kertoi Golitsynin paljastuksista luottamuksellisesti presidentti Kekkoselle tammikuussa 1962 ja luovutti pian sen jälkeen listan Golitsynin nimeämistä suomalaisista vaikuttaja-agenteista ja muista Suomessa toimivista vakoojista Suojelupoliisin (Supo) ja Suomen puolustusvoimien johdolle sekä myöhemmin vielä yli satasivuisen yhteenvedon muista Golitsynin antamista tiedoista. Supo sai näin muun muassa tietoonsa Helsingissä olevat KGB:n ja GRU:n upseerit, tosin suurin osa Golitsynin ilmiantamista kutsuttiin pian pois Suomesta. Tieto vaikuttaja-agenteista johti siihen, että Supo alkoi järjestelmällisesti pitää kirjaa suomalaisten poliitikkojen ja virkamiesten tapaamisista KGB:hen kuuluvien neuvostodiplomaattien kanssa. Golitsynin ilmiantamista Suomessa toimineista vakoojista yksi oli Suomen ja yksi Britannian kansalainen. Jälkimmäinen sai Suomessa lyhyen vankeustuomion.
Myöhemmin Valittujen Palojen eri kielissä painoksissa julkaistiinmilloin? Golitsynin väitteisiin perustunut kertomus, jonka mukaan Urho Kekkonen olisi vuodesta 1947 lähtien vuorovaikuttanut KGB:n kanssa koodinimellä ”Timo”. Kiistelty historiantutkija Hannu Rautkallio käsittelee asiaa teoksessaan Laboratorio Suomi. Kekkonen ja KGB 1944-1962 (1996) ja esittää siitä oman tulkintansa. Hänen mukaansa Kekkonen pelkäsi Golitsyn paljastavan noottikriisin olleen pelkästään lavastus, jonka tarkoituksena oli turvata Kekkosen uudelleenvalinta, joten Kekkonen ja KGB käynnistivät mittavan peittelyoperaation. Siksi Supoa estettiin tutkimasta asiaa, joka salattiin myös samalla ulkoministeriön virkamiehiltä ja jopa ulkoministeri Ahti Karjalaiselta.tarvitaan parempi lähde
Golitsyn tuli Suomessa laajemmin tunnetuksi vasta vuonna 1984 julkaistessaan teoksensa New Lies for Old.
Teokset

New Lies for Old: The Communist Strategy of Deception and Disinformation (1984) ISBN 978-0945001089
The Perestroika Deception (1995)
Golitsynin kirja New Lies for Old (1984).
Mikroprosessori

Z80-prosessorin arkkitehtuurikaavio.
Mikroprosessori tarkoittaa suoritinta, joka on integroitu yhdelle mikropiirille. Mikropiiri on puolijohdemateriaalia (usein piitä) ja yhdelle piirille voidaan integroida miljoonia transistoreita. Mikroprosessori sisältää suorittimen lisäksi myös muistia (rekistereitä) ja monet mikroprosessorit sisältävät nopeaa välimuistia.
Lukuesityksiin laskentaoperaatioissa eli aritmetiikkaan mikroprosessorit käyttävät kaksi- eli binäärijärjestelmää ja perustuvat Boolen algebraan. Mikroprosessori sisältää aritmeettisen, loogisen ja kontrollipiirin suorittimen toiminnoille. Mikroprosessori voi sisältää aritmeettis-loogisen yksikön ja kontrolliyksikön lisäksi kellon tai ajoituslaitteen. 
Mikroprosessorit ovat monimutkaisia mikropiirejä, joissa on miljardeja transistoreja ja sisältävät tuhansia digitaalisia piirejä, joilla on tietty looginen toiminto. Loogiset piirit toimivat kellojakson tahdissa, jonka vaihtuessa piirit vaihtavat tilaa. Mikroprosessorit tyypillisesti sisältävät tietokoneen keskussuorittimen.
Nimitystä mikrokontrolleri käytetään usein laskentateholtaan matalatasoisista mikroprosessoreista, joihin on integroitu monia liityntätoimintoja, mutta josta voi olla poistettu toimintoja sen mahduttamiseksi yhdelle mikropiirille. Järjestelmäpiirit integroivat prosessorin lisäksi myös muita toimintoja. Digitaalinen signaaliprosessori on signaalien käsittelyyn erikoistunut prosessori. Grafiikkaprosessori on grafiikan käsittelyyn erikoistunut prosessori.
Merkittäviä mikroprosessoreja

Merkittäviä varhaisia mikroprosessoreja 1970-luvulla:
| Vuosi | mikroprosessori |
| --- | --- |
1971: Intel 4004; TMC 1795
1972: Fairchild PPS-25; Intel 8008; Rockwell PPS-4
1973: Burroughs Mini-D; National Semiconductor IMP-16; NEC µCOM
1974: General Instrument CP1600; Intel 4040, 8080; Mostek 5065; Motorola 6800; National IMP-4, IMP-8, ISP-8A/500, PACE; Texas Instruments TMS 1000; Toshiba TLCS-12
1975: Fairchild F8; Hewlett Packard BPC; Intersil 6100; MOS Technology 6502; RCA CDP 1801; Rockwell PPS-8; Signetics 2650
1976: RCA CDP 1802; Signetics 8x300; Texas Instruments TMS 9900; Zilog Z80
1977: Intel 8085
1978: Intel 8086; Motorola 6801, 6809
1979: Intel 8088; Motorola 68000; Zilog Z8000