stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uskonpuhdistus
Uskonpuhdistajien uudistukset jatkuvat

Talonpoikaiskapinan säikäyttämänä Luther alkoi luoda seurakunnille selkeitä sääntöjä radikaalien toimien välttämiseksi. Ensimmäisenä toimena puututtiin jumalanpalvelukseen. Uudistustyö johti kolmen asiaa käsittelevän kirjoituksen julkaisuun: Saksalainen messu vuonna 1525, Pieni kirja kasteesta 1526 ja Pieni kirja vihkimisestä 1529. Lutherin uudelleen järjestämässä jumalanpalveluksessa saarna korostui, minkä lisäksi otettiin mukaan koko seurakunnan yhteinen virrenlaulanta. Osana uudistustyötä Luther myös käänsi virsiä saksan kielelle.
Kirkon omaisuutta Luther käsitteli vuonna 1523 ilmestyneessä kirjoituksessaan Yhteisen arkun järjestyksessä. Siinä hänen kaavailemiaan ajatuksia olivat muun muassa seurakunnan omaisuuden ja tulojen kerääminen kymmenen esimiehen valvontaan. Varojen käyttökohteina taas olisivat kirkon työntekijöiden lisäksi opettajat ja köyhät. Järjestelmään kuuluivat myös vaaliruhtinaan järjestämät tarkastukset, joissa rahankäytön lisäksi tutkittaisiin myös siveyttä ja "Jumalan sanan todellisen opin" noudattamista. Alkujaan Lutherin ideana oli ollut jättää tarkastukset piispojen vastuulle, mutta koska yksikään piispa ei ollut hylännyt katolisuutta, siirrettiin vastuu hallitsijalle.
Vuonna 1524 julkaistiin Lutherin kirjoitus Kaikkien Saksan kaupunkien raatimiehille, että he perustaisivat ja pitäisivät yllä kristillisiä kouluja. Siinä Luther esitteli ajatuksiaan koulunkäynnin järjestämisestä. Hän ei halunnut jättää kasvatustyötä pelkästään vanhemmille, vaan tuoda työhön mukaan myös esivallan. Luther kirjoitti: "Hyvät herrat, onko todellakin tarpeen käyttää joka vuosi niin paljon varoja aseisiin, teihin, siltoihin, patoihin ja muuhun sellaiseen kaupunkien ylläpitämiseksi? Vai olisiko mieluummin annettava edes sen verran janoiselle, köyhälle nuorisolle, että valittaisiin yksi taitava mies tai kaksikin koulumestariksi?"
Lutherin ideoiden mukaan suoritetut tarkastukset paljastivat pian, kuinka huonolla tolalla seurakuntien ja pappienkin tietämys uskonnollisista asioista oli. Ongelmaa lievittääkseen Luther laati vuonna 1529 kaksi katekismusta. Niistä Vähä katekismus suunnattiin tavalliselle kansalle, ja se oli kirjoitettu kansantajuisella kielellä. Iso katekismus taas tarkoitettiin papiston ja opettajien käyttöön.
Uskonpuhdistus poliittisista syistä > Ruotsi

Siinä missä Keski-Euroopan teologit väittelivät kiistellyistä uskonkohdista, toteutettiin Ruotsin uskonpuhdistus poliittisten tavoitteiden pohjalta. Maan uskonpuhdistus käynnistyi virallisesti 1527 Västeråsin valtiopäivillä. Käytännössä uskonpuhdistuksen taustalla oli hallitsija Kustaa Vaasan halu heikentää voimakkaan katolisen kirkon valtaa paikallisen hallinnon kustannuksella. Konkreettisesti Ruotsin uskonpuhdistus merkitsi kirkon omaisuuden takavarikoimista valtiolle ja suhteiden katkeamista paaviin. Ruotsin uskonpuhdistajista merkittävimmäksi nousi Wittenbergissä opiskellut Olaus Petri.
Koska nykyinen Suomi oli osa Ruotsin valtakuntaa, maan uskonpuhdistus vaikutti myös Suomessa. Suomen uskonpuhdistuksen tärkein henkilö oli Mikael Agricola. Hänen toimintansa Suomen kirkon uudistamiseksi oli maltillista, eikä vanhoja traditioita hylätty kovinkaan radikaalisti. Yleisesti Agricolan uudistukset olivatkin Olaus Petrin uudistuksia maltillisempia ja vanhaa traditiota kunnioittavampia.
Uskonpuhdistuksen kantavia ajatuksia oli Raamattu ylimpänä kristillisenä opinkappaleena. Siksi raamatunkäännösten tekeminen kansankielelle oli tärkeää. Suomessa työstä vastasi Agricola, jonka käännöstyö loi perustan suomen kirjakielelle.
Protestanttisen uskon omaksunut Ruotsi oli myöhempinä vuosina merkittävä voimatekijä Euroopan katolilaisten ja protestanttien välisissä riidoissa. Esimerkiksi kolmikymmenvuotisessa sodassa Ruotsilla oli kuningas Kustaa II Aadolfin johdolla merkittävä osa.lähde?
Uskonpuhdistus poliittisista syistä > Englanti

Ruotsin tavoin uskonpuhdistus oli Englannissa pikemminkin poliittinen kuin uskonnollinen. Uskonpuhdistus levisi keskisessä Euroopassa, mutta Britteinsaarilla uudistuspaineet olivat paljon vähäisempiä. Maassa oli toki ennenkin arvosteltu kirkkoa, esimerkkinä John Wycliffe, mutta pääasiallinen uudistusvaatimus tuli humanistien puolelta. Sen sijaan vankassa asemassa oleva kuningas Henrik VIII suhtautui kielteisesti Lutherin ajatuksiin vähentää sakramentteja tai kääntää Raamattu kansankielelle. Kuninkaan toiminta oli niin katolismyönteistä, että paavi jopa antoi hänelle arvonimen defensor fidei ('uskon puolustaja').
Tilanne muuttui selvästi siinä vaiheessa, kun Henrik halusi erota vaimostaan Katariina Aragonialaisesta. Paavi Klemens VII ei hyväksynyt menettelyä. Saadakseen tahtonsa läpi Henrik kutsui maan papiston koolle ja nimitytti vuonna 1531 itsensä maan kirkon johtoon. Thomas Cranmer nostettiin Canterburyn arkkipiispaksi. Seuraavana vuonna välirikko katolisen kirkon kanssa sinetöitiin lopullisesti uudella suprematialailla:
»Kuningasta, ylintä Herraamme ja hänen perijöitään ja seuraajiaan on pidettävä Englannin kirkon ainoina päämiehinä, ja heillä olkoon kaikki valta tukahduttaa ja poistaa kaikki erehdykset, harhaopit, väärinkäytökset ja pahennukset.» 
()
Henrik VIII:n toiminnan ansiosta anglikaanisesta kirkosta tuli maan valtionkirkko. Koska uskonpuhdistuksen luonne ei piillyt teologisissa kysymyksissä, uuden kirkon oppi ei alkuun juuri poikennut katolisen kirkon ajatuksista. Näkyvimpänä merkkinä uudistuksista luostaritoiminta lakkautettiin ja paavin ylivalta kumottiin, mutta esimerkiksi messu ja pappien selibaatti jätettiin ennalleen. Vasta Henrik VIII:n kuoltua uskonpuhdistus ulottui myös opinkappaleisiin. Edvard VI:n hallituskaudella uudistukset ulottuivat jo oppiin ja liturgiaan. Vuonna 1552 ilmestyi anglikaaninen uskontunnustus 42 artiklaa. Henrik-kuninkaan kuoltua myös ulkomaisten teologien, etupäässä Jean Calvinin, vaikutus alkoi ulottua myös Englantiin.
Myöhempinä vuosina osoittautui, ettei Englannin uskonpuhdistus ollut järin vakaalla pohjalla. Kuningatar Marian valtakaudella vuonna 1554 katolisuus palasi jälleen Englannin uskonnoksi. Se merkitsi paitsi paavin ylivallan paluuta, myös laajoja protestanttien vainoja. Kuningattaren kuolema vuonna 1558 nosti Elisabet I:n valtaan. Hänen aikanaan anglikaaninen kirkko perustettiin uudelleen.
Calvin jatkaa uskonpuhdistusta

Uskonpuhdistus oli 1530-luvulla jo levinnyt laajalle. Vuonna 1536 julkaistiin uskonpuhdistaja Jean Calvinin pääteos Institutio Christianae Religionis (suom. Kristinuskon opetus), ja Calvinin maine alkoi levitä. Hän jatkoi 1531 kuolleen Ulrich Zwinglin työtä Sveitsin kirkon uudistamiseksi.
Vuonna 1536 Calvin pysähtyi Geneven kaupunkiin. Siellä häntä pyydettiin uudistamaan kaupunkia uskonpuhdistuksen periaatteiden mukaisesti. Calvinin laatima kirjoitus Artikkeli kirkon järjestämiseksi aloitti kalvinismin. Voimakkailla toimillaan Calvin loi asteittain reformoitua kirkkoa selvästi omaksi linjakseen. Joinakin vuosina hänen työnsä kärsi vastustuksen vuoksi, mutta vähitellen työ alkoi tuottaa tuloksia. Oltuaan jonkin aikaa pakolaisena Genevestä Calvin pääsi palaamaan vuonna 1541. Tapauksen jälkeen Calvin suunnitteli Genevelle ankaran kirkkojärjestyksen. Kirkkokurin säilymistä valvoi konsistori, ja rikkomuksista saattoi saada jopa kuolemantuomion. Calvinin vuonna 1559 perustama Geneven teologinen seminaari levitti opiskelijoiden kautta uskonpuhdistusta yhä laajemmalle.
Calvinin toiminta vaikutti ratkaisevasti reformoidun kirkon kehittymiseen. Geneveen luotu kirkkojärjestys levisi laajalle ja sai paljon kannatusta. Calvinin järjestelmässä ei ollut lainkaan piispoja, vaan seurakunnan toimijat olivat pastoreita, opettajia, diakoneja ja "siveellisyystuomareina" toimivia vanhimpia. Pastorien ja vanhimpien muodostama konsistori valvoi siveellisen järjestyksen säilymistä. Se saattoi syyttää esimerkiksi kiroilijoita, juomareita, tappelupukareita, tanssijoita ja piirileikkien ohjaajia. Valvontaelimen eteen saattoi joutua myös, ellei ymmärtänyt uskoa tarpeeksi hyvin. Tosin tällöin rangaistuksetkin olivat lieviä.
Merkittävä piirre reformoidussa kirkossa oli myös se, että siitä kehitettiin valtiosta riippumaton. Luterilaisen näkemyksen mukaan kuuliaisuus valtiota kohtaan oli kristityn velvollisuus, kun taas kalvinistit saattoivat sallia myös vastarinnan esivaltaa kohtaan. Teologisesti reformoituun kirkkoon liittyy myös ajatus ennaltamääräämisopista. Sen mukaan toiset ihmiset on jo ennalta määrätty pelastukseen ja toiset kadotukseen. Ajatus herätti vastustusta myös reformoidun kirkon omien teologien keskuudessa, vaikka Calvin katsoi voivansa perustella opin suoraan Raamatulla. Ennaltamääräämisoppiin liittyy myös korkea uskonnollinen työmoraali, joka muodostui merkittäväksi tekijäksi kalvinistilaissiirtolaisten lähdettyä Amerikkaan.
Luterilaisuus pääsee voitolle Saksassa > Kiristynyt tilanne

Keisari Kaarle V kutsui 1530 koolle Augsburgin valtiopäivät, joilla käsiteltiin kirkon oppiriitoja. Samoilla valtiopäivillä esiteltiin Philipp Melanchthonin laatima luterilainen tunnustus. Vastauksena tunnustukseen syntyi vastakirjoitus, jonka keisari katsoi kumoavan protestanttiset ajatukset. Protestanteille annettiin puoli vuotta aikaa kääntyä takaisin katolilaisuuteen. Protestanttisen opin omaksuneet ruhtinaat yrittivät vielä vedota keisariin Melanchthonin laatimalla puolustuksella, mutta Kaarle V hylkäsi senkin. Siihen vastauksena protestanttiset ruhtinaat muodostivat keisaria vastaan Schmalkadenin liiton. Liitto katkaisi suhteet zwingliläisiin ja edellytti Augsburgin tunnustuksen hyväksymistä jäseniltään, mikä aiheutti skismaa saksalaisten ja sveitsiläisten protestanttien välille. Kaarle V piti muodostettua liittoumaa uhkana varsinkin sen ranskalaisyhteyksien takia. Turkkilaisten hyökkäys kuitenkin pakotti keisarin suuntaamaan huomiotaan toisaalle. Keisari ja protestanttiset ruhtinaat solmivat vuonna 1532 aselevon.
Luterilaisuus pääsee voitolle Saksassa > Protestanttien oppikeskustelut

Uskonpuhdistuksen levitessä myös sen omat opit olivat hajaantuneet. Luterilaisilla, eteläsaksalaisilla ja reformoiduilla teologeilla oli erimielisyyksiä, minkä lisäksi osin reformoidusta kirkosta syntyneet vapaat suunnat erosivat opiltaan kaikista muista. Protestanttisten ryhmien välille ei haluttu hajaannusta ja välirikkoa, mikä johti useisiin oppikeskusteluihin teologien välillä. Vuonna 1536 kokoontui Wittenbergissä joukko teologeja. Mukana olivat Luther, hänen työtoverinsa Philipp Melanchthon sekä wittenbergiläisiä ja Zwingliä puoltaneita teologeja. Wittenbergin oppikeskusteluissa onnistuivat luterilaiset ja eteläsaksalaiset teologit saavuttamaan yksimielisyyden, sillä osanottajat hyväksyivät Melanchthonin laatiman luterilaisen tunnustuksen. Myös ehtoolliskysymyksestä päästiin yhteisymmärrykseen. Siellä hyväksyttiin Lutherin näkemys, jonka mukaan Kristuksen ruumis ja veri ovat ehtoollisviinissä ja -leivässä todellisesti läsnä. Erimielisyydet, joihin ei saatu ratkaisua, jätettiin vain pois sopimusasiakirjasta.
Sen sijaan sveitsiläiset teologit kieltäytyivät hyväksymästä Wittenbergin sopimusasiakirjaa. Reformoidun kirkon sisällä ei hyväksytty luterilaista näkemystä ehtoollisesta vaan puollettiin Zwinglin esittämiä ajatuksia. Kolmeatoista vuotta myöhemmin Calvin yritti vielä saada aikaan sopua, mutta hänen onnistui vain turvata reformoidun kirkon yhtenäisyys. Sen sijaan luterilaisuuden kanssa ei päästy lähentymään. Reformoitu oppi pikemminkin erkani kauemmas luterilaisuudesta.
Keisari Kaarle V toivoi vielä 1530-luvun alussa voivansa säilyttää kirkon yhtenäisyyden ainakin valtakuntansa alueella. Hän yritti vedota paaviin uuden kirkolliskokouksen aikaansaamiseksi. Paavi ei suoranaisesti kieltäytynyt, mutta poliittisista syistä Ranska asettui vastustamaan sitä. Vastakaikua ei tullut myöskään protestanttien suunnalta, sillä he halusivat paavista riippumattoman, vain Raamatun auktoriteetikseen tunnustavan kokouksen. Kaarle V:n kirkolliskokousajatus ei edennyt, joten hän pyrki sen sijaan pitämään pienempiä oppikeskusteluja sovittelunhaluisiksi tiedettyjen teologien välillä. Muutamat oppikeskustelut eivät kuitenkaan tuottaneet suurempaa tulosta. Regensburgissa tosin saatiin jonkinlainen ratkaisuehdotus aikaan, mutta sekä Luther että paavin kuuria tyrmäsivät sen.
Luterilaisuus pääsee voitolle Saksassa > Sotilaallisia toimia

Sotilaallinen yhteenotto keisari Kaarle V:n ja Schmalkaldenin liiton välillä vältettiin aina vuoteen 1546. Aikaisemmin italialaissodat ja turkkilaiset olivat Kaarlen suurimmat uhkakuvat, mutta kun 1544 solmittiin Crépyn sopimus Ranskan kuningas Frans I:n kanssa, Kaarlen voimavarat vapautuivat Schmalkaldenin liittoa vastaan. Sopimuksella purettiin aikaisempi Ranskan ja protestanttien välinen liitto. Samoin Kaarle sai puolelleen Saksin herttua Moritsin. Kaiken lisäksi paavi Paavali III kehotti katolisia ruhtinaita ryhtymään uskonsotaan protestantteja vastaan.lähde?
Luther kuoli helmikuussa 1546. Vielä saman vuoden heinäkuussa puhkesi Schmalkaldenin liiton ja Kaarle V:n välille Schmalkaldenin sota. Kaarle V:n onnistui kukistaa protestanttiset ruhtinaat. Voitettuaan sodan hän saattoi sanella Augsburgin interimin, väliaikaisjärjestelyn, jossa protestantit joutuivat luopumaan kaikista uudistuksistaan lukuun ottamatta maallikkojen ehtoollista ja pappien avioliittoja. Tosin uudistukset sallittaisiin vain seuraavaan kirkolliskokoukseen saakka. Keisari kohotti puolelleen loikanneen Saksin herttua Moritsin vaaliruhtinaaksi. Takinkäännön takia protestantit alkoivat nimittää Moritsia "Meissenin Juudakseksi".
Augsburgin interim ajoi uskonpuhdistuksen ahtaalle mutta ei kyennyt mitätöimään sitä. Sen vaikutukset olivat laajempia Etelä-Saksassa kuin pohjoisessa, missä protestantit puolustautuivat päätöstä vastaan tehokkaammin. Tilanne muuttui yllättäen vuonna 1552, kun vaaliruhtinas Morits loikkasi uudelleen toiseen leiriin. Tällä kertaa hän kävi keisaria vastaan, joka valmistautumattomana oli vähällä jäädä keväällä 1552 Moritsin vangiksi. Keisari Kaarle joutui tekemään Passaun välirauhan ja sallimaan protestantismin seuraaviin valtiopäiviin asti.
Luterilaisuus pääsee voitolle Saksassa > Uskonrauha solmitaan

Seuraavat valtiopäivät kokoontuivat Augsburgissa vuonna 1555. Kaarle-keisarin veli Ferdinand I vastasi neuvotteluista. Ferdinand joutui valtiopäivillä myöntymään luterilaisten vaatimuksiin, mikä päätti Kaarle V:n suunnitelman protestantismin kitkemiseksi Saksasta. Luterilaiset säädyt tunnustettiin vastedes Saksalais-roomalaisen keisarikunnan laissa. Tunnustus ei kuitenkaan koskenut reformoituja. Valtiopäivät hyväksyi Cuius regio, eius religio -periaatteen ("Kenen maa, sen uskonto"), jolla maallisille ruhtinailla taattiin oikeus määrätä alamaistensa uskonto. Pian Saksa jakautui eri kirkkoja tunnustaviin ruhtinaskuntiin. Piispojen kääntyminen luterilaisuuteen sallittiin, jolloin heidän oli luovuttava maallisesta vallastaan.
Saksaan syntyi paljon luterilaisia alueita. Niiden keskuudessa Lutherin kirjoituksia pidettiin arvossa, vaikka teologit kävivät keskusteluja hänen opistaan. Liiallisten väittelyiden ja epäsovun välttämiseksi otettiin vuonna 1577 käyttöön "Yksimielisyyden ohje" (Formula concordiae), josta tuli luterilaisuuden lopullinen tunnustus.
Uskonpuhdistus Ranskassa

Uskonpuhdistuksella oli merkitystä myös Ranskan historiassa. Jo uskonpuhdistuksen alkuvuosina Ranskassa oli ilmennyt kiinnostusta sitä kohtaan, ja vuonna 1522 evankeliumit käännettiin ranskaksi. Toisaalta uskonpuhdistushenkeä rajoitti katolisen kirkon vankka jalansija maassa. Samoin uskonpuhdistuksen voimakkuuteen vaikutti alati vaihteleva suurvaltapoliittinen tilanne: ulkopolitiikassaan kuningas Frans I oli lähes jatkuvasti sodassa katolisen Kaarle V:n kanssa.
Ranskan uskonpuhdistajilla oli kuitenkin omat suojelijansa hovissa, sillä Frans I:n sisar Margareeta Navarralainen kuului Ranskan uskonpuhdistajien tukijoihin. Kuningas itse ei suhtautunut maansa protestantteihin yhtä myötämielisesti, vaan heitä vainottiin paitsi polttamalla roviolla myös luovuttamalla inkvisition käsiin. Henrik II:n valtakaudella toimet protestantteja vastaan kiristyivät ja esimerkiksi Ranskan parlamenttiin perustettiin erillinen kerettiläisoikeudenkäyntien parlamentti (ransk. Chambre ardente).
Lopulta tilanne Ranskassa muuttui kaoottiseksi. Protestantismi ja varsinkin ranskalaissyntyisen Calvinin kalvinismi sai tukijoita myös ylhäisön piirissä, ja siksi maahan syntyi katolinen ja protestanttinen puolue. Kalvinismin levitessä protestanttien nimeksi vakiintui hugenotit. Hugenottien ja katolisten välit alkoivat käydä väkivaltaisiksi, eivätkä sovintoyritykset tuoneet tulosta, vaikka Saint Germanin suvaitsevaisuusediktin myötä 1562 näytti siltä, että maassa voisikin olla kaksi kirkkokuntaa.
Vuonna 1562 katoliset tappoivat hugenotteja Vassyn verilöylyssä, mikä rikkoi uskonrauhan ja aloitti yli kolmekymmentä vuotta kestäneet Ranskan uskonsodat. Sotia rauhoitti hetkellisesti Saint Germainin uskonrauha 1570, jossa hugenoteille myönnettiin uskonnonvapaus pienissä osissa Ranskaa. Sota jatkui uudestaan 1572 Pärttylinyön verilöylyn jälkeen, jossa koko protestanttinen silloinen aristokratia sekä noin 30 000 hugenottia surmattiin. Hugenottien johtoon nousi Henrik Navarralainen, jota vastaan katoliset perustivat paavi Gregorius XIII:n ja Espanjan kuninkaan Filip II:n kanssa katolisen liigan. Henrik lopulta voitti sodassa liigan, nousi Ranskan kuninkaaksi ja laillisti hugenotit Nantesin ediktillä 1598.
Ludvig XIV peruutti Nantesin ediktin vuonna 1685, kymmeniä tuhansia hugenotteja pakeni pois Ranskasta, ja valtaosa maahan jääneistä kääntyi katolilaisuuteen. Hugenotteja vainottiin Ranskassa aina 1700-luvun alkupuolelle asti.
Katolisen kirkon vastauskonpuhdistus > Vastauskonpuhdistuksen taustaa

Kuuden vuoden kuluttua vuonna 1523 Lutherin teesien julkaisusta paavi Hadrianus VI luetutti Nürnbergin valtiopäivillä paaviudelle huomattavan poikkeuksellisen julistuksen:
»Tunnustamme vilpittömästi, että Jumala on sallinut tämän kirkkoon kohdistuvan vainon ihmisten, varsinkin pappien ja prelaattien syntien tähden. - - Tiedämme hyvin, että Pyhän istuimen piirissäkin on jo vuosien ajan esiintynyt paljon tuomittavaa: väärinkäytöksiä hengellisissä asioissa, käskyjen rikkomista, niin, kaikki on kääntynyt pahaksi. - - Me kaikki, prelaatit ja papit, olemme poikenneet oikealta tieltä. - - Sen tähden sinun on meidän nimissämme luvattava, että ryhdymme ensin ahkerasti korjaamaan Rooman hovia, josta kenties kaikki paha on saanut alkunsa; niin että mistä sairaus on lähtöisin, sieltä alkaa myös paraneminen.» 
( )
Hadrianus VI:n kirkon puolesta esittämä "synnintunnustus" oli merkittävä askel vastauskonpuhdistuksen alkamista ajatellen. Katolinen kirkko tunnusti olevansa syyllinen alkaneeseen kirkkojen jakaantumiseen, mutta enempää Hadrianus VI ei saanut aikaan. Hänen uudistussuunnitelmansa saivat vastustajia paavin kuuriasta, ja lopulta paavin varhainen kuolema vielä samana vuonna esti uskonpuhdistuksen kunnollisen alkamisen.
Uudistushalut eivät olleet kirkon sisällä kovinkaan pysyviä, sillä jo Hadrianuksen seuraajaksi valittu Klemens VII sekaantui uudelleen vallitseviin poliittisiin kiistoihin ja valta-asemasta käytyihin taisteluihin. Vuonna 1527 Roomaa ryöstelivät niin espanjalaiset sotilaat kuin saksalaiset palkkasoturitkin, minkä lisäksi kaupunkia koettelivat pian sekä nälänhätä että rutto. Paavi Klemens itse vietti seitsemän kuukautta vangittuna Castel Sant'Angelossa.
Klemens VII:n seuraaja Paavali III päätti aloittaa kirkossa todellisen uudistustyön. Se merkitsi Trenton kirkolliskokouksen kutsumista koolle vastoin useiden maallistuneiden kardinaalien tahtoa.
Katolisen kirkon vastauskonpuhdistus > Jesuiitat

Paavi Paavali III antoi vuonna 1540 vahvistuksensa ja siunauksensa kuusi vuotta aikaisemmin perustetulle jesuiittajärjestölle. Jesuiittaveljeskunta kehittyi Pariisissa opiskelleiden nuorten miesten ryhmästä, jonka johtajana toimi entinen ritari Inigo López de Loyola, tunnetumpi nimellä Ignatius Loyola (1491–1556). Uskonpuhdistuksen aikakaudella jesuiitat olivat paaville uskollisia ja halusivat palvella kirkkoa. Jesuiitoilla oli myös oma sotilaallinen organisaatio, jonka johtaja toimi paavin alaisuudessa. Jesuiitat eivät muiden hengellisten seurojen tapaan olleet sidottuja luostareihin tai muihin keskuksiin, mikä mahdollisti jäsenille liikkuvan elämän. Jäsenmäärä kasvoi huomattavasti vuoden 1556 tuhannesta jäsenestä, ja vuonna 1750 jesuiittoja oli jo 22 590.
Jesuiittoja alettiin pian järjestön perustamisen jälkeen syyttää siitä, että he noudattivat "tarkoitus pyhittää keinot" -tyyppistä toimintamallia ja että järjestön tavoitteekseen ilmoittama "sielujen pelastumisen auttaminen" sisälsi myös joukon muita päämääriä. Jesuiitat toimivat ympäri Eurooppaa katolisten ruhtinaiden hoveissa mutta harjoittivat myös laajaa käännytystyötä varsinkin Amerikassa ja Itä-Aasiassa.
Yksi jesuiittaveljeskunnan alkuperäisistä tavoitteista oli päästä "valtaamaan" takaisin katolisuudelle sen protestantismille menettämät alueet Euroopasta. Euroopassa tapahtuvan työn keinoina olivat koulutus ja diplomatia. Jesuiittojen toiminta Euroopassa oli osaltaan pysäyttämässä protestantismin leviämistä Puolaan, Itävaltaan ja eteläiseen Saksaan.
Katolisen kirkon vastauskonpuhdistus > Trenton kirkolliskokous

Paavi Paavali III kutsui Trenton kirkolliskokouksen koolle vastauksena protestanttiseen uskonpuhdistukseen, ja tarkoitus oli vahvistaa katolisen kirkon oppia ja rakenteita. Kirkolliskokous kesti yhteensä kahdeksantoista vuotta. Syynä olivat kulloisenkin paavin ja keisarin väliset riidat ja poliittisten tilanteiden vaihtelu. Kirkolliskokous kesti paavien Julius III, Marcellus II ja Paavali IV hallintojen ajan ja päättyi Pius IV:n paaviuden aikana, joten kulloinenkin paavi vaikutti omalta osaltaan kokouksen pitkittymiseen. Esimerkiksi Paavali III:n riitaannuttua keisari Kaarle V:n kanssa kirkolliskokous siirrettiin Bolognaan.
Lopulta kirkolliskokous saatiin päätökseen 1563. Sen tuloksena katolinen kirkko uudistui monella osa-alueella, minkä lisäksi aikaisempia uskonkappaleita dogmatisoitiin. Uskonopin alueella kirkolliskokous otti kantaa muun muassa Raamattuun ja traditioon, perisyntiin ja sakramentteihin. Esimerkiksi erään päätöksen mukaan apostoliseen traditioon tuli suhtautua yhtä kunnioittavasti kuin Raamattuun, mikä oli muun muassa Lutherin ajatusten vastainen kanta. Kirkolliskokous osallistui myös kirkon reformoimiseen. Kirkolliskokous päätti esimerkiksi, että
piispojen ja kardinaalien on oltava läsnä hiippakunnissaan.
piispat ja kardinaalit eivät saa hoitaa useita virkoja samaan aikaan.
jotta papeista saataisiin teologiaa opiskelleita, olisi perustettava pappisseminaareja.
selibaatti vahvistetaan uudelleen.