stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frölunda HC
Joukkue kaudella 2024–2025

| Maalivahdit> Numero | Maalivahdit>  | Maalivahdit> Pelaaja | Maalivahdit> Hanskakäsi | Maalivahdit> Sopimus | Maalivahdit> Syntymäpaikka | Maalivahdit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 1 |  | Lars Johansson | L | 2027 | Avesta, Ruotsi |  |
| 30 |  | Tobias Normann | L | 2026 | Fredrikstad, Norja |  |
| Puolustajat> Numero | Puolustajat>  | Puolustajat> Pelaaja | Puolustajat> Kätisyys | Puolustajat> Sopimus | Puolustajat> Syntymäpaikka | Puolustajat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 2 |  | Christian Folin (A) | R | 2027 | Kungsbacka, Ruotsi |  |
| 3 |  | Albin Sundin | R | 2025 | Kungsbacka, Ruotsi |  |
| 6 |  | Filip Hasa | L | 2026 | Uppsala, Ruotsi |  |
| 7 |  | Henrik Tömmernes (A) | L | 2027 | Karlstad, Ruotsi |  |
| 11 |  | Oskar Wahlberg | L | 2026 | Malmö, Ruotsi |  |
| 26 |  | Isac Heens | L | 2025 |  |  |
| 33 |  | Linus Högberg | L | 2027 | Tukholma, Ruotsi |  |
| 43 |  | Tom Nilsson | R | 2026 | Tyresö, Ruotsi |  |
| 46 |  | Dominik Egli | R | 2026 | Frauenfeld, Sveitsi |  |
| Hyökkääjät> Numero | Hyökkääjät>  | Hyökkääjät> Pelaaja | Hyökkääjät> Kätisyys | Hyökkääjät> Pelipaikka | Hyökkääjät> Sopimus | Hyökkääjät> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 9 |  | Linus Weissbach | L | VLH | 2026 | Göteborg, Ruotsi |
| 12 |  | Max Friberg (C) | R | LH | 2026 | Skövde, Ruotsi |
| 15 |  | Gustav Rydahl | L | KH | 2028 | Karlstad, Ruotsi |
| 17 |  | Isac Born | L | H | 2027 | Onsala, Ruotsi |
| 22 |  | Linus Nässén | L | H | 2025 | Hönö, Ruotsi |
| 25 |  | Arttu Ruotsalainen | L | H | 2026 | Oulu, Suomi |
| 31 |  | Nicklas Lasu (A) | L | KH | 2026 | Mölndal, Ruotsi |
| 32 |  | Noah Hasa | L | KH | 2026 | Uppsala, Ruotsi |
| 39 |  | Mikael Ruohomaa | L | KH | 2025 | Alastaro, Suomi |
| 40 |  | Jacob Peterson | L | KH / VLH | 2027 | Lidköping, Ruotsi |
| 44 |  | Noah Dower Nilsson | L | KH | 2026 | Strömstad, Ruotsi |
| 55 |  | Ivar Stenberg | L | H | 2026 | Stenungsund, Ruotsi |
| 62 |  | Wiktor Nilsson | R | OLH / KH | 2026 | Vendelsö, Ruotsi |
| 75 |  | David Edstrom | L | KH | Laina | Göteborg, Ruotsi |
| 86 |  | Erik Thorell | L | LH | 2027 | Karlstad, Ruotsi |
| 92 |  | Filip Cederqvist | L | VLH / KH | 2027 | Skara, Ruotsi |
Joukkue kaudella 2024–2025 > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Roger Rönnberg
Apuvalmentaja: Anders Burström
Apuvalmentaja: Kristofer Näslund
Maalivahtivalmentaja: Peter Iversen
Videovalmentaja: Erik Lingnell
Fysiikkavalmentaja: Pär Edlund
Huoltopäällikkö: Andy Fagerström
Huoltopäällikkö: Håkan Olofsson
Presidentti: Christian Lechtaler
Toimitusjohtaja: Fredrik Sjöström
Apulaistoimitusjohtaja: Andreas West
Lähde: EliteProspects
Joukkueen johtajisto > Päävalmentajat

Karl-Erik Eriksson, 1956–1960
Lars Erik Lundvall, 1960–1963
Curly Leachman, 1963–1964
Lars Erik Lundvall, 1964–1969
Arne Eriksson, 1969–1971
Jack Bownass, 1971–1973
Lars Erik Lundvall, 1973–1975
Arne Strömberg, 1975–1978
Leif Henriksson, 1978–1980
Berny Karlsson, 1980–1981
Len Lunde, 1981–1982
Leif Henriksson, 1982–1983
Kjell Jönsson, 1983–1984
Roland Mattsson, 1984–1985
Thommie Bergman, 1985–1987
Conny Evensson, 1987–1989
Lennart Åhlberg, 1989–1990
Lars-Erik Esbjörs, 1990–1991
Leif Boork, 1991–1994
Ulf Labraaten, 1994–1995
Lasse Falk, 1995–1997
Tommy Boustedt, 1997–2001
Conny Evensson, 2001–2004
Janne Karlsson, 2004 (väliaikainen)
Stephan Lundh, 2004–2006
Per Bäckman, 2006–2007
Roger Melin, 2007–2008
Ulf Dahlén, 2008–2010
Kent Johansson, 2010–2013
Roger Rönnberg, 2013–
Joukkueen johtajisto > Kapteenit

Rune Johansson, 1945–1960
Lars Erik Lundvall, 1960–1968
Arne Carlsson, 1968–1969
Lars-Erik Sjöberg, 1969–1974
Henric Hedlund, 1974–1976
Leif Henriksson, 1976–1977
Lars-Erik Esbjörs, 1976–1979
Anders Broström, 1979–1980
Göran Nilsson, 1980–1983
Thomas Kärrbrandt, 1983–1984
Göran Nilsson, 1984–1985
Hasse Sjöö, 1985–1987
Jan Karlsson, 1987–1990
Mikael Andersson, 1990–1992
Terho Koskela, 1992–1995
Christian Ruuttu, 1995–1996
Henrik Nilsson, 1996–2000
Mikael Andersson, 2000–2003
Jonas Johnson, 2003–2008
Niklas Andersson, 2008–2009
Joel Lundqvist, 2009–2023
Max Friberg, 2023–
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Seuran historia (Arkistoitu – Internet Archive)
Wild West Support Fanisivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Meltzer, Bill. NHL.comin artikkeli Frölundan pelaajista NHL:n varaustilaisuudessa. Ilmestynyt 13.6.2007.
| n k SHL |
| --- | --- |
Joukkueet (2023–24):  Frölunda HC  Färjestad BK  HV71  IK Oskarshamn  Leksands IF  Linköping HC  Luleå HF  Malmö Redhawks  Modo Hockey  Rögle BK  Skellefteå AIK  Timrå IK  Växjö Lakers  Örebro HK 
Fredrik Pettersson Frölundassa
Helmi Raijas

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 11. toukokuuta 2005 (ikä 19)
Syntymäpaikka: Helsinki
Pelipaikka: puolustaja
Seura
Seura: Växjö DFF
Junioriseurat
2012–2016: FC Viikingit
2016–2021: Valtti
2022–2023: HFA Märsky
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2019–2022 | Valtti | 12 | (2) |
| 2023–2024 | HJK | 43 | (2) |
| 2025– | Växjö DFF |  |  |
Maajoukkue
| 2025– |  Suomi | 0 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 5. maaliskuuta 2025.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 5. maaliskuuta 2025.
Helmi Raijas (s. 11. toukokuuta 2005 Helsinki) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Ruotsin Damallsvenskanissa pelaavaa Växjö DFF:tä. Hän on pelannut myös Kansallista Liigaa HJK:ssa.
Helsingin Vuosaaresta kotoisin oleva Raijas on FC Viikinkien kasvatti, joka edusti juniorivuosinaan myös Puotinkylän Valttia ja HFA Märskyä. Raijas nimettiin ensimmäisen kerran A-maajoukkueeseen kesällä 2024, mutta hän joutui jäämään pois loukkaantumisen vuoksi. Talvella 2025 Raijas valittiin jälleen maajoukkueeseen Kansojen liigan otteluihin.
Aiheesta muualla

Helmi Raijas Suomen Palloliitto.
Double Asteroid Redirection Test

|  |
| --- | --- |
Alkuperäinen nimi:  Double Asteroid Redirection Test
 Kaavio luotaimen tehtävästä.
Organisaatio:  Nasa
Tehtävätyyppi:  Planeetan puolustus
Kohde:  Dimorphos
Laukaisu:  23. marraskuuta 2021 kello 6:20 (GMT) Vandenberg, Kalifornia, Yhdysvallat
Kohteessa:  26. syyskuuta 2022 kello 23:14 (GMT)
Massa:  DART: 670 kg 
Teho:  6 600 W
Double Asteroid Redirection Test (DART) oli Nasan avaruusluotain, joka tarkoituksella ohjattiin asteroidiin vuonna 2022. Tehtävän tavoitteen oli muuttaa asteroidin kiertorataa. Kohteena oli asteroidipari, jossa Dimorphos kiertää suurempaa Didymos-asteroidia. DARTin tehtävä oli törmätä Dimorphosiin ja hidastaa sitä, jolloin se putoaa alemmalle kiertoradalle, jonka se kiertää nopeammin.
Nasa kertoi tehtävän onnistuneen ja tämä oli ensimmäinen kerta, kun ihmiskunta pystyy muuttamaan taivaankappaleen liikettä tarkoituksellisesti.
Ennen törmäystä Dimorphosilta kului aikaa 11 tuntia ja 55 minuuttia kiertää Didymosin ympäri, mutta törmäyksen jälkeen aikaa kului 11 tuntia ja 23 minuuttia (kahden minuuttin virhemarginaalilla).
Dimorphos on läpimitaltaan noin 160 metriä ja Didymos 780 metriä. Asteroidipari on 11 miljoonan kilometrin päässä Maasta, jonne pääsyyn luotaimelta kului aikaa kymmenen kuukautta avaruudessa.
Itse luotain on 570 kilogramman laatikko, jossa on DRACO-instrumentti (Didymos Reconnaissance and Asteroid Camera for Optical navigation) navigaatioon ja SMART Nav (Small-body Maneuvering Autonomous Real Time Navigation) ohjausjärjestelmä. Instrumentit ohjasivat luotainta viimeiset 90 000 kilometriä kohteeseen. Luotaimen törmäysnopeus oli noin 22 530 km/h.
Törmäys tapahtui 26. syyskuuta 2022 kello 23:14 (GMT). DART laukaistiin 23. marraskuuta 2021 kello 6:20 (GMT) SpaceX:n Falcon 9 -raketilla Vandenbergin tukikohdasta Kaliforniasta. Luotain oli kooltaan 1,2 kertaa 1,3 kertaa 1,3 metriä, jossa oli kaksi aurinkopaneelia. Törmäyksen energia vastasi 4,8 TNT-tonnia.
Luotaimen DRACO on kapean kulman teleskooppi, jossa on CMOS-kuvakenno sekä kehittynyt kuvankäsittely päättelemään luotaimen sijaintia SMART Naville. SMART Nav käytti ohjuksiin suunniteltuja ohjausalgoritmeja. DRACO:n ottamat kuvat lähetettiin myös Maahan. Luotain käytti Nasan NEXT-C -ionipropulsiomoottoria. Luotain käytti Roll-Out Solar Array (ROSA) -aurinkopaneeleja, joita demonstroitiin Kansainvälisellä avaruusasemalla.
20. heinäkuuta 2023 törmäyksestä seuranneen pölypyrstön koko oli 10 000 kilometriä.
Viimeinen luotaimen lähettämä kokonainen kuva Dimorphoksesta 2 sekuntia ennen törmäystä. Etäisyys noin 12 kilometriä, 1 pikseli on noin 3 cm.
Aiheesta muualla

Double Asteroid Redirection Test (DART) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Nyt se on virallista: Ihmiskunnalla valmiuksia puolustautua asteroideilta – DART-tehtävä oli jymymenestys
Kaija Koo

| Kaija Koo |
| --- | --- |
 Kaija Koo Rakuunarockissa heinäkuussa 2013.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Kaija Irmeli Kokkola
Syntynyt: 10. syyskuuta 1962 (ikä 62) Helsinki
Muusikko
Taiteilijanimi:  Kaija Koo 
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1980–
Tyylilajit:  iskelmä, pop, rock
Yhtyeet:  Steel City
Levy-yhtiöt:   Warner Music Finland (1985–1998, 2011–)  Universal Music (1999–2006)  Bonnier Amigo Music Group (2007–2010)  Päijät-Hämeen Sorto ja Riisto (2010–2011) 
Aiheesta muualla
www.kaijakoo.fi
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kaija Koo (oikealta nimeltään Kaija Irmeli Kokkola, s. 10. syyskuuta 1962 Helsinki) on suomalainen laulaja, joka on esittänyt soolourallaan enimmäkseen iskelmä- ja popkappaleita. Vuonna 1993 julkaistu Tuulten viemää on Suomen kaikkien aikojen seitsemänneksi myydyin albumi yli 175 000 kappaleella, ja kaikkiaan hänen albumejaan on myyty yli puoli miljoonaa. Kaija Koo on palkittu vuoden naissolistin Emmalla kolmesti: vuosina 1993, 1997 ja 2014.
Ura > 1980-luku: Steel City ja soolouran alkutaival

Kaija Koo nousi yleisön tietoisuuteen disco- ja pop-rock-yhtye Steel Cityssä 1980-luvun alussa. Hän toimi myös taustalaulajana muun muassa Maukka Perusjätkän albumeilla ja Frederikin taustakuorossa vuoden 1981 Eurovision laulukilpailun karsinnassa. Kappale oli ”Titanic”, josta tuli sittemmin Frederikin hitti. Kaija Koo on ollut myös Kirkan taustalaulajana vuoden 1984 Eurovision laulukilpailussa kappaleella ”Hengaillaan” ja niin ikään vuonna 1985 Sonja Lumpeen taustalla ”Eläköön elämä” -kappaleessa.
Ensimmäisen sooloalbuminsa Kun savukkeet on loppuneet Kaija Koo julkaisi vuonna 1986. Albumin tuotti Risto Asikainen, ja siltä julkaistu single ”Kaikki vanhat filmit” nousi radiohitiksi. Levyn äänitysten aikoihin Kaijan isä kuoli, mikä vaikutti siihen, että hän oli pitkään sivussa laulajan uraltaan.
Ura > 1990-luku: viisi studioalbumia ja jättimenestys

Kaija Koon palattua musiikin tekemiseen ilmestyi hänen läpimurtoalbuminsa Tuulten viemää, jonka hän teki aviomiehensä Markku Impiön kanssa vuonna 1993. Levy pysyi Suomen virallisella albumilistalla 66 viikkoa ja myi triplaplatinaa. Tuulten viemää on Suomen kaikkien aikojen seitsemänneksi myydyin albumi 175 000 kappaleen myynnillään. Emma-gaalassa Kaija Koo palkittiin vuoden 1993 naisartistina, Tuulten viemää vuoden albumina ja levyn suurin hitti ”Kuka keksi rakkauden” vuoden sävellyksenä. Samalla Markku Impiö valittiin vuoden tuottajaksi.
Myös Kaija Koon seuraavat albumit menestyivät hyvin: vuonna 1995 julkaistu Tuulikello myi tuplaplatinaa ja vuonna 1997 julkaistu Unihiekkamyrsky platinaa. Vuoden 1998 Emma-gaalassa Kaija Koo palkittiin jälleen vuoden naisartistina. Vuonna 1998 julkaistu Operaatio jalokivimeri ja vuonna 1999 julkaistu Tinakenkätyttö myivät niin ikään kultaa.
Ura > 2000-luku: kolme studioalbumia ja kokoelmalevyjä

Vuonna 2000 Kaija Koo julkaisi kokoelmalevyn Tuuleen piirretyt vuodet 1980–2000, joka on myynyt platinaa. Vuonna 2002 julkaistu Kaija Koon seitsemäs studioalbumi Mikään ei riitä myi kultaa. Seuraava studioalbumi Viiden minuutin hiljaisuus ilmestyi vuonna 2004.
Vuonna 2005 Kaija Koo julkaisi Joulukirkossa-nimisen joululevyn, jolla on hänen tulkintansa yhdestätoista tunnetusta joululaulusta. Vuonna 2007 julkaistiin Kaija Koon toinen kokoelma-albumi Lauluja rakkaudesta. Samana vuonna ilmestyi myös Kaija Koon yhdeksäs studioalbumi H-Hetki, jota Markku Impiö oli tuottamassa. Vuonna 2009 Kaija Koo oli ehdolla Iskelmä-Finlandian saajaksi.
Ura > 2010-luku: uusia levytyssopimuksia ja kolme studioalbumia

Keväällä 2010 Kaija Koo erosi silloisesta levy-yhtiöstään Bonnier Amigo Music Groupista ja solmi uuden levytyssopimuksen Apulanta-yhtyeen ja Katja Ståhlin perustaman Päijät-Hämeen Sorto ja Riisto -yhtiön kanssa. Uusi albumi Irti ja single ”Vapaa” julkaistiin samana syksynä. ”Vapaa” nousi radio- ja myyntimenestykseen, ja sitä on myyty jo singlen platinalevyrajan yli. Myös itse albumi on myynyt platinaa.
Kaija Koon sekä Päijät-Hämeen Sorto ja Riisto -yhtiön sopimus raukesi toukokuussa 2011 vain yhden albumin jälkeen. Syksyllä Kaija Koo julkaisi uuden platinaa myyneen kokoelman Kaunis rietas onnellinen – Parhaat 1980–2011, joka sisälsi kaksi uutta kappaletta. Samana syksynä hän kilpaili kymmenen vuoden tauolta palanneessa Syksyn sävel -kilpailussa kappaleellaan ”Kaunis rietas onnellinen”.
Syksyllä 2011 Kaija Koo osallistui Kuorosota-ohjelmaan Tuusulaa edustavan kuoron johtajana. Syksyllä 2012 Kaija Koo oli mukana Nelosella esitetyssä Vain elämää -sarjassa, jossa seitsemän kotimaista artistia esitti toistensa kappaleita. Huhtikuussa 2014 julkaistiin Kaija Koon uusi studioalbumi Kuka sen opettaa. Vuoden 2015 Emma-gaalassa hänet palkittiin kolmatta kertaa parhaan naissolistin Emmalla.
Toukokuussa 2016 Kaija Koo julkaisi uuden singlen ”Siniset tikkaat”, joka oli ensimmäinen single samana syksynä ilmestyneeltä Sinun naisesi -albumilta. Ennen albumin julkaisua Kaija Koo julkaisi lokakuussa 2016 ”Nää yöt ei anna armoo” -singlen, jolla vierailee Cheek. Syksyllä 2017 Kaija Koo oli yksi Vain elämää -televisiosarjan seitsemännen kauden artisteista. Kausi oli all stars -teemainen, eli jo aiemmin ohjelmassa olleet artistit palasivat Satulinnaan uusien laulujen ja tarinoiden kera.
Kesäkuussa 2018 ilmestyi single ”Paa mut cooleriin”, jolla esiintyy myös Reino Nordin. Elokuun lopussa Kaija Koo julkaisi singlen ”Mun sydän”. Joulukuun alussa julkaistiin Kaija Koon tunnetusta 1990-luvulla julkaistusta ”Tule lähemmäs beibi” -kappaleesta uusi versio ”Tule lähemmäs beibi 2018”, jolla esiintyvät myös Jenni Vartiainen, Vesala ja Sanni. Huhtikuussa 2019 Kaija Koo julkaisi ”Pelkkää voittoo” -singlen.
Ura > 2020-luku: uutta musiikkia ja kirja

Tammikuussa 2020 Kaija Koo julkaisi singlen ”Onnellinen loppu” ja elokuussa singlen ”Hullut päivät”. Hän oli mukana myös huhtikuussa 2020 julkaistulla ”Uuden edessä” -hyväntekeväisyys­kappaleella.
Helmikuussa 2021 julkaistiin single ”Taipumaton” ja saman vuoden huhtikuussa Kaija Koon 14. studioalbumi, Taipumaton. Syyskuussa 2021 julkaistiin WSOY:n kustantama, Jouni K. Kemppaisen kirjoittama elämäkertakirja Kaija Koo – Taipumaton. Lokakuussa 2021 kirjan myynti oli rikkonut ennätyksellisen lyhyessä ajassa 30 000 kappaleen rajan. Kirja oli 17. sijalla ”Suomen myydyimmät kirjat 2021 TOP 20” -listalla 47 700 kappaleen myynnillään.
Vuoden 2022 Emma-gaalassa Kaija Koo palkittiin Vuoden iskelmä -kategoriassa, ja Taipumaton-albumi palkittiin Iskelmä Gaalassa vuoden albumina. Syksyllä 2022 Kaija Koo oli yhteiskiertueella Paula Vesalan, Ellinooran ja Jenni Vartiaisen kanssa.
Elokuussa 2023 Kaija Koo esiintyi Helsingin olympiastadionilla noin 39 000 katsojalle. Hänestä tuli ensimmäinen yksin Olympiastadionilla esiintynyt suomalainen naissooloartisti.
Kaija Koosta tehdään pitkä fiktioelokuva Kaija Koo, jonka ohjaa Selma Vilhunen ja käsikirjoittaa Ilona Ahti. Se sai 560 000 euroa Suomen elokuvasäätiön tuotantotukea keväällä 2025.
Yksityiselämä

Kaija Koo on kärsinyt nuorempana sosiaalisten tilanteiden pelosta. Hän menetti isänsä nuorena ja on sittemmin menettänyt myös äitinsä.
Kaija Koo erosi Markku Impiöstä vuonna 2006. Erostaan huolimatta he jatkoivat yhteistyötä musiikin parissa. Heillä on yhteinen poika.
Syyskuussa 2016 Kaija Koo kertoi jäävänsä sairauslomalle kevääseen 2017 saakka, sillä hänelle tehtiin suuri lonkkaleikkaus marraskuussa 2016.
Kaija Koon äidin serkku oli Spede Pasanen.
Julkaisut > Studioalbumit

Kun savukkeet on loppuneet (1986)
Tuulten viemää (1993,  triplaplatinalevy)
Tuulikello (1995,  tuplaplatina)
Unihiekkamyrsky (1997,  platina)
Operaatio jalokivimeri (1998,  kulta)
Tinakenkätyttö (1999,  kulta)
Mikään ei riitä (2002,  kulta)
Viiden minuutin hiljaisuus (2004)
Joulukirkossa (2005)
H-Hetki (2007)
Irti (2010,  kulta)
Kuka sen opettaa (2014,  kulta)
Sinun naisesi (2016,  kulta)
Taipumaton (2021)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
/ Kaija Koo Facebookissa
Kaija Koon esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ylen Elävä arkisto: haastattelut vuosilta 1995 ja 2004
Berner, Anna-Sofia: Tulkaa äidin luo Ylioppilaslehti. 16.4.2010.
Kaija Koo
| --- | --- |
Studioalbumit:  Kun savukkeet on loppuneet  Tuulten viemää  Tuulikello  Unihiekkamyrsky  Operaatio jalokivimeri  Tinakenkätyttö  Mikään ei riitä  Viiden minuutin hiljaisuus  Joulukirkossa  H-Hetki  Irti  Kuka sen opettaa  Sinun naisesi  Taipumaton 
Kokoelmat:  Tuuleen piirretyt vuodet 1980–2000  Minä olen muistanut  Kaunis rietas onnellinen – Parhaat 1980–2011 
Sarjojen kokoelmat:  Suomen parhaat  Lauluja rakkaudesta  Tähtisarja – 30 suosikkia  Suomiklassikot 2 
Singlet:  ”Velho / Kolmen jälkeen aamulla”  ”Tyhjyys / Kuka huutaa”  ”Kaikki vanhat filmit”  ”Kun savukkeet on loppuneet”  ”Pelkään sua, pelkäät mua”  ”Kuka keksi rakkauden”  ”Hanat aukeaa”  ”Niin kaunis on hiljaisuus”  ”Tule lähemmäs beibi”  ”Kylmä ilman sua”  ”Seuraavassa elämässä”  ”Taivas sisälläni”  ”Viisi vuodenaikaa”  ”Tuulikello”  ”Maailman tuulet vie”  ”Minä muistan sinut”  ”Minun tuulessani soi”  ”Päivät lentää”  ”Siipiveikko”  ”Valomerkin aikaan”  ”Tinakenkätyttö”  ”Isä”  ”Ex-nainen”  ”Antaa olla”  ”Mikään ei riitä”  ”Yhtä kaikki”  ”Mentävä on”  ”Vapaa”  ”Kaunis rietas onnellinen”  ”Kuka sen opettaa”  ”Supernaiset”  ”Surulapsi”  ”Ajoin koko yön”  ”En pelkää pimeää”  ”Siniset tikkaat”  ”Nää yöt ei anna armoo”  ”Paa mut cooleriin”  ”Mun sydän”  ”Tule lähemmäs beibi 2018”  ”Pelkkää voittoo”  ”Onnellinen loppu”  ”Hullut päivät”  ”Taipumaton”  ”Sattuu”  ”Nopee hopee”  ”Vapaa (Mestarit)”  ”Onnea matkaan” 
Muuta:  Diskografia  Luettelo kappaleista 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva 2  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana
Kiovan ylhäisötyttöjen sisäoppilaitos

Kiovan instituutin rakennus 1900-luvun alussa.
Kiovan ylhäisötyttöjen instituutti (ukr. Київський інститут шляхетних дівчат, Kyjivskyi instytut šljah’etnyh’ divtšat) oli vuosina 1838–1919 toiminut aatelisten ja myöhemmin muiden jalosukuisten ja varakkaiden perheiden tyttärille tarkoitettu suljettu sisäoppilaitos, lukio ja naisten eliittikoulu lähellä  Itsenäisyyden aukiota Ukrainan pääkaupungissa Kiovassa.
Kiovan jalosukuisten tyttöjen instituutti avattiin 3. syyskuuta (22. elokuuta) vuonna 1838 väliaikaisissa tiloissa, ja viisi vuotta myöhemmin se muutettiin rakennukseen nykyisellä Institutskaja- eli Instituutinkadulla. Laitos kuului tuonaikaisen historiallisen keisarikunnan ensimmäisiin ja vanhimpiin julkisiin naiskoulutuskeskuksiin Ukrainan alueella Harkovassa vuonna 1812 (tai 1818), Pultavassa v. 1817 (tai 12. joulukuuta 1818), Odessassa v. 1828 (tai 1829) ja Kertšissa joko vuodesta 1831 tai 1835 lähtien toimineiden lisäksi. Tämä oli Ukrainan ensimmäinen ja ainoa naispuolisille hakijoille ja opiskelijoille tarkoitettu yläkoulu ja suljettu sivistysinstituutio, joka avattiin hallituksen tuella.
Oppilaitoksen tarkoituksena oli "tarjota maksutta koulutusta köyhien aatelisten tyttölapsille Kiovan, Volynian ja  Podilskyin piireissä ja mahdollistaa se, että samojen maakuntien riittävän varakkaiden vanhempien tyttäret saavat saman koulutuksen vaatimatonta lisämaksua vastaan." Instituuttia pidettiin osana Ivan Betskoin luomien kasvatustieteellisten asetusten mukaista hovikoulutuslaitosten järjestelmää, johon luostarikoulujen tavoin perustettiin yhteiskunnan turhasta ja syntisestä elämästä turvallisesti eristettyjä instituutiota. Oppilaitoksen toiminta pysyi sen perustamishetkellä vahvistetuissa periaatteissa, kunnes aatelisneitojen instituutit suljettiin vuonna 1918. Toisin kuin Smolnan instituutti, joka koulutti hovinaisia, Kiovan instituutti valmisti kotiopettajia. Oppilaat saivat kattavan koulutuksen työskentelyyn kauppiaiden ja aatelislasten kasvusta ja opetuksesta huolehtivina kasvattajina ja itsenäiseen elämään.
Joidenkin lähteiden mukaan instituutin periaatteena ei ollut kehittää tyttöjen luonnollisia kykyjä, vaan valmistaa heitä toimimaan perheessä, erityisesti aviomiehen, äidin ja kotiäitien avustajina. Valmistuneet saattoivat saada "kotimentorin" todistuksen, jota tarvittiin työskentelyyn yksityishenkilönä tai peruskouluissa. Vähitellen Kiovan instituutista kehittyi koulutuslaitos, joka tarjosi yhteiskunnalle päteviä henkilöitä uusien naisoppilaitosten ja -lukioiden perustajiksi-johtajiksi. Oppilaitos toimii vuoteen 1918 saakka ja seuraavana vuonna Ukrainan SNT:n sosiaaliturvan kansankomissariaatti oli aikeissa avata tähän Lasten palatsin eli orpokodin 250 orvolle.
Helmikuun 20. päivänä 1919 Kiovan ylhäisötyttöjen instituutti suljettiin, koska "koulutyyppi ei täyttänyt lasten asianmukaisen kasvatuksen perusvaatimuksia" ja koska tämän tyyppisen vanhoillisella koululla oli antidemokraattinen luonne. Instituutista sen olemassaolovuosinaan valmistui 9 454 oppilasta. Sen II maailmansodassa tuhoutuneen ja vuosina 1952–1957 entisöityyn rakennukseen avattiin Lokakuun kulttuuripalatsi.
Instituuttiin pääsy

Pääsy tyttöjen instituuttiin toteutui tuonaikaisen keisarikunnan tyttöoppilaitosten opiskelijoille vahvistettujen sääntöjen mukaisesti. Instituutin kaikkien asioiden hoitaminen uskottiin aateliston perustamalle neuvostolle, joka määrättiin raportoimaan vuosittain työstään ja julkaisemaan raporttinsa aateliston kokouksissa. Instituutti hyväksyi peruskirjansa mukaan aatelista alkuperää olevia tyttöjä ja Kiovan jalosukuisten tyttöjen instituutissa sen olemassaolon ensimmäisen yhdeksäntoista vuoden aikana opiskelivat vain aateliset. Vuodesta 1852 alkaen 1. killan kunniakansalaisten ja kauppiaiden, pappien tyttäret ja myös yli 8-vuotiaat ulkomaalaiset hyväksyttiin opiskelemaan. Ylhäisötyttöjen instituutin budjetti koostui aateliston varoista, valtion avusta, yksityisistä lahjoituksista, kaupungin tuloista ja lukukausimaksuista. Opiskeluvuoden maksu vuosina 1830–1850 oli 300–350 ja 1900-luvun alussa oli 350 hopearuplaa. Joidenkin lähteiden mukaan vuosittainen lukukausimaksu vaihteli 800–1000 ruplaan ja puolet oppilaista sai valtionkassan tukea. Hakijan vanhempien tai sukulaisten oli toimitettava valintalautakunnalle useita asiakirjoja: rehtorille osoitettu vetoomus, todistus aatelistotaustasta ja kasteesta, terveydentilasta, isorokkorokotuksesta, tiedot saadusta peruskoulutuksesta sekä kirjallinen velvollisuustodistus maksaa ajoissa koulutusrahat. Instituutin opiskelijaksi päästäkseen piti maksaa kuuden kuukauden maksu etukäteen.
Instituuttiin otettiin 8–13,5 vuoden ja joidenkin lähteiden mukaan 10–13-vuoden ikäisiä tyttöjä. Koko opiskelu kesti kuusi ja valmistavan luokan kanssa yhteensä seitsemän vuotta. Jaloneidoilla instituuttiin pääsyä varten oli mukaan otettava pakollisia tavaroita: 24 paitaa, 6 lakanaa ja yhtä monta pyyhettä, 12 paria lankasukkahousuja, 12 pellavavalkoista nenäliinaa, 4 lautasliinaa, 2 eliruoka- ja teehopealusikka,selvennä hopeaveitsi ja haarukka ja todistus isorokkorokotuksesta. Instituutin peruskirjan mukaan oppikirjoista ja vaatteista maksua ei peritty. Joidenkin lähteiden mukaan toisaalta kaikki instituuttiin tulevat jalotytöt läpäisivät pääsykokeet ja tietotasonsa mukaan heidät jaettiin luokkiin. Toisaalta tytöt tulivat instituuttiin 9–14-vuotiaina eivätkä heidän tarvinnut läpäistä kokeita, vaan heidät hyväksyttiin opiskelemaan aateliskokousten suosituksien perusteella.