Elisabet Aleksejevna
Perintö

Kenellekään kuninkaallisessa perheessä ei ollut salaisuus, että Elisabet Aleksejevna piti henkilökohtaista ​​päiväkirjaa heti ​​​​Venäjälle saapumisestaan lähtien ja kuvasi niissä paitsi henkilökohtaisia ​​kokemuksiaan, myös tärkeimpiä historiallisia tapahtumia. Jotkut keisarinnan sisäpiirissä tiesivät päiväkirjoista, joten läheiselle ystävälle, historijoitsija Nikolai Karamzinille, keisarinna luki niitä ääneen. Karamzin itse ilmoitti tämän yksityiskohdan ennen kuolemaansa. Keisarinna Elisabet Aleksejevna testamenttasi päiväkirjansa Nikolai Karamzinille, mutta vain kaksi viikkoa keisarinnan kuoleman jälkeen myös kirjailija itse kuoli keuhkotautiin. Tämän vuoksi edesmenneen keisarinnan toive ei täyttynyt. Muutama tunti Elisabetin kuoleman jälkeen leskikeisarinna Maria Fjodorovna saapui Beljoviin. Hän vei mennessään kaikki keisarinnan käytössä olleet sukujalokivet ja otti myös vainajan henkilökohtaisest paperit, lähtien kiireesti takaisin Pietariin.
Elisabetin päiväkirjojen kohtalo on tiedossa: läheinen ystävä ja hovinainen, kreivitär Varvara Golovina (1766–1821) poltti niistä yhden, Maria Fjodorovna ja Nikolai I tuhosivat muut sekä edesmenneen keisarinnan rakastetun, ratsuväen kapteeni Aleksei Ohotnikovin kirjeet. Keisarillinen perhe piti niitä erittäin epäilyttävinä, mutta Nikolai I:n vaimo keisarinna Aleksandra Fjodorovna kirjoitti päiväkirjaansa näiden muistiinpanojen lukemisen jälkeen:
"Jos en olisi lukenut tätä itse, minulla olisi ehkä ollut joitain epäilyksiä. Mutta eilen illalla luin nämä Ohotnikovin, ratsuväen kapteenin, rakkaalle keisarinna Elisabetille kirjoittamat kirjeet, joissa hän kutsuu häntä ma petite femmeksi ("pieni vaimoni"), mon amie, ma femme, mon Dieu, ma Elise, je t'adore ("Ystäväni, vaimoni, Jumalani, Elisani, minä rakastan sinua joka yö, kun en voi kiivetä ulos sinua tapaamaan" jne. Niistä voi nähdä että joka yö jos kuu ei paistanut, hän kiipesi ulos ikkunasta Kamenni-saarella tai Taurian palatsista, ja he viettivät 2-3 tuntia yhdessä. Miehen muotokuva oli kirjeiden mukana, ja kaikkea näitä pidettiin piilossa, ihan kaapissa, jossa olivat hänen pienen tyttärensä Elisan (Elisaveta Aleksejevnan toisen tyttären) muotokuva ja muistoesineet - luultavasti merkkinä siitä, että mies oli tämän lapsen isä. Poskeni tulivat punaisiksi häpeästä, että tällaista voi tapahtua perheessämme, ja jälkeenpäin rukoilin Jumalaa pelastamaan minut tästä, koska yksi kevytmielinen askel, yksi suvaitsevaisuus, yksi vapaus - ja kaikki menee yhä pidemmälle ja pidemmälle, meille käsittämättömällä tavalla."
Keisarinna Maria Aleksandrovna, Elisabetin veljentytär keräsi yhteen vuosien ajan kaikki Elisabet Aleksejevnan kirjoittamat tai jollain tavalla hänen elämäänsä liittyvät asiakirjat. Moskovan historiallinen keskusarkisto (TsGIA, ven. Центральный исторический архив Москвы) säilyttää keisarinna Elisabet Aleksejevnan toimiston aineistoa 51 varastotilassa. Pohjimmiltaan nämä ovat kirjeitä, joissa pyydetään apua niille, jotka kärsivät vuoden 1812 isänmaallisen sodan ja vuoden 1824 tulvan aikana.
Suuriruhtinas ja historioitsija Nikolai Mihailovitš kirjoitti 1900-luvun alussa nykyään laajalti tunnetun esseen Elisabet Aleksejevnasta. Nikolai II pyysi sen lukemisen jälkeen poistamaan luvun, joka kertoo keisarinnan traagisesta romanssista ratsuväen kapteeni Aleksei Ohotnikovin kanssa. Koska Nikolai II oli rakastava aviomies ja onnellinen perheenisä, hän oli sitä mieltä että tämä luku voisi pilata keisarinna Elisabet Aleksejevnasta luodun rikkeettömän kuvan. Poistetun luvun teksti on säilynyt.
Vuonna 2005 historioitsijat E. Ljamina ja O. Edelman, jotka tutkivat Elisabet Aleksejevnan rahastoa Venäjän federaation valtionarkistossa, löysivät kaksi katkelmaa keisarinnan päiväkirjasta, yhden helmi-elokuulta 1803 ja toisen joulukuusta 1803 helmikuuhun 1804. Keisarinna Elisabet Aleksejevna kirjoitti pääasiassa ranskaksi, käyttämällä välissä venäjän ja saksan sanoja.