Bob Dylan
Sanoittajana

Dylan on ensimmäinen, joka on palkittu Nobelin kirjallisuuspalkinnolla rocklyriikastaan. Dylan on jo uransa alkuvuosista ja etenkin vuodesta 1965 alkaen tunnettu uudenlaisesta tavastaan käyttää kieltä. Jotkut näkivät tuolloin Dylanin vallankumoukselliset sananvalinnat umpimähkäisinä, toiset neologismeina ja uutena suuntana.
Dylan aloitti uransa rock and roll -muusikkona mutta kiinnostui pian folkmusiikista. Hän on kertonut, kuinka vakavaa folk hänestä oli, ja kuinka folklaulut kertoivat syvällisesti epätoivosta, surusta, voitoista ja uskosta yliluonnolliseen. Ihanteensa Woody Guthrien sanoituksissa oli Dylanin mukaan ääretöntä inhimillisyyttä.
Dylan sai kirjallisia vaikutteita monesta lähteestä. Hän luki nuorena miehenä hyvin paljon antiikin klassikoita kuten myös esimerkiksi Yhdysvaltain sisällissodasta kertovia sanomalehtiartikkeleitakin. Vanhasta testamentista Dylan omaksui omaan runouteensa kielenkäyttöä ja vihaa. Runoilijoista hän sai vaikutteita esimerkiksi romanttisen tyylisuunnan Samuel Taylor Coleridgeltä ja William Blakelta sekä Arthur Rimbaudilta. Hän tutustui aikalaistensa beat-kirjailijoiden Jack Kerouacin ja Allen Ginsbergin tuotantoon. Dylan tutki myös blueslaulaja Robert Johnsonin sanoitusten rakennetta.
Kun Dylan alkoi itse kirjoittaa sanoituksia, hän tarttui Yhdysvaltain silloiseen ilmapiiriin taisteluineen, pelkoineen ja epäoikeudenmukaisuuksineen. Hänen tunnetuimpia sanoituksiaan tuolta yhteiskunnallisten laulujen ajalta ovat ”Blowin’ in the Wind”, ”The Times They Are a-Changin’’” ja ”A Hard Rain’s a-Gonna Fall”.
Albumillaan Another Side of Bob Dylan (1964) Dylan siirtyi sanoituksissaan uusiin teemoihin. Hän ei enää tehnyt protestilauluja, jotka ”osoittivat sormella”, kuten hän itse sanoi. Hän kertoi kirjoittavansa nyt omasta sisimmästään eikä kuulijoitaan varten.
Dylanin kolme albumia vuosilta 1965–1966, Bringing It All Back Home, Highway 61 Revisited ja Blonde on Blonde ovat hänen tuotantonsa keskeisimpiä ja maineikkaimpia, ja niihin myös Nobel-komitea useimmin viittasi myöntäessään Dylanille kirjallisuuden Nobelin palkinnon vuonna 2016. Dylanin sanoituksissa on Bringing It All Back Homella nyt uudenlaista auktoriteetinvastaista kyynisyyttä, eksistentialistista välittömyyttä ja ruokotonta satiiria sekä surrealistista näkymää nykyaikaan, Amerikan historiaan ja ihmissuhteisiin. Sanoitukset eivät ole aina suoraviivaisia vaan tuntuvat pilkkaavan kuulijan halua kerronnalliseen jatkuvuuteen. Dylanin uudessa runollisessa tyylissä nähtiin vaikutteita symbolismista, folkin arkikielisyydestä, beat-kirjailijoiden välittömyydestä, Blaken visionäärisyydestä sekä ajan hipsterislangista. Dylan itse kertoi haastattelussa kirjoittavansa nyt ytimekkäämmin ja vähemmän eksyttävästi kuin ennen. ”Runoilijaksi” hän ei itseään kutsunut, koska ei pitänyt siitä sanasta.
Kappale ”Like a Rolling Stone” (1965) oli Dylanin suurin hitti ja täysin uudenlainen tapa kirjoittaa rocklyriikkaa, pitkä ja pureva yksinpuhelu nuorelle naiselle, joka ei ollut nähnyt todellisuutta ympärillään. Kappale teki Dylaniin itseensäkin vaikutuksen, ja sen tehtyään hän päätti keskittyä vain laulujen tekemiseen eikä ajatellut enää romaanin tai näytelmän kirjoittamista. Albumilla Highway 61 Revisited Dylanin sanomat ovat vähemmän suoria kuin ennen, ja hän keskittyy seurauksien kuvailuun ja päätelmien tekoon, joskus vaikeaselkoisesti. Albumilla Blonde on Blonde on aiempaa enemmän rakkauslauluja, ja jotkut pitivät sitä helpommin lähestyttävänä kuin Dylanin edeltävät albumit.
Seuraavilla albumeillaan Dylan jätti yhteiskunnallisen kommentoinnin pitkäksi aikaa vähemmälle, kunnes palasi sille jälleen albumillaan Blood on the Tracks. 1970-luvun lopulla Dylan teki pitkän aikaa kristillistä musiikkia. Vuoden 1990 jälkeisillä albumeillaan hän on tuonut sanoituksiinsa ylihistoriallista näkemystä.