stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen euroviisukarsinta 1961

| Eurovision laulukilpailu 1961>  Suomen euroviisukarsinta |
| --- | --- |
 Kilpailijat Kai Lind, Christina Hellman, Laila Kinnunen ja Ritva Mustonen ryhmäkuvassa.
Päivämäärä:  12. helmikuuta 1961
Tapahtumapaikka:  Työväenopisto, Helsinki
Juontaja(t):  Aarno Walli
Kapellimestari:  George de Godzinsky
Valintamenetelmä:  9 hengen tuomaristo
Kilpailumenetelmä:  Avoin sävellyskilpailu
Kappaleiden määrä
Alkukarsinnoissa:  8
Voittaja:  Laila Kinnunen ”Valoa ikkunassa”
Suomi Eurovision laulukilpailussa 
 ◄ -  1962 ► 
Suomen euroviisukarsinta 1961 oli kilpailu, jossa etsittiin Suomen kaikkien aikojen ensimmäistä edustajaa Eurovision laulukilpailuihin. Eurovision laulukilpailu televisioitiin Suomessa ensimmäistä kertaa vuonna 1960, minkä jälkeen monet suomalaiset halusivat Suomen kilpailuun mukaan, erityisesti siksi, että kaikki muut Pohjoismaat (vasta vuonna 1986 debytoinutta Islantia lukuun ottamatta) olivat jo mukana. Niinpä loppuvuodesta 1960 Yleisradio julisti avoimen sävellyskilpailun Suomen edustuskappaleen etsimiseksi.
Kyseessä oli pelkkä sävellyskilpailu, sillä Yleisradiolle tuli lähettää pelkät nuotit, sanoista, sovituksesta ja esittäjästä päätettäisiin Yleisradiossa. Kilpailuun saapui määräaikaan mennessä 280 sävelmää. Näistä kahdeksan valittiin kilpailuun, ja ne hiottiin lopulliseen muotoonsa. Neljä suomalaista tuon ajan iskelmälaulajaa, Laila Kinnunen, Ritva Mustonen, Brita Koivunen ja Kai Lind esittivät kukin niistä kaksi ja kappalepareja soitettiin radiossa ja television viritysmusiikkina tammikuussa 1961. Jokaiselta solistilta valittiin yleisöäänestyksellä parempi karsinnan finaaliin.
Finaali pidettiin Helsingin Työväenopistolla sunnuntaina 12. helmikuuta kello 21.00. Tuntemattomasta syystä Brita Koivunen jäi pois finaalista ja hänen finalistikappaleensa esitti Christina Hellman. Yhdeksänhenkiseen musiikin ammattilaisista koottuun raatiin kuuluivat Per-Erik Förars, George de Godzinsky, Cay Idström, Jussi Koskiluoma, Erkki Melakoski, Jorma Panula, Liisa Tuomi, Ville Zilliacus sekä myös televisiolähetyksen juontajana toiminut Aarno Walli. George de Godzinsky toimi myös kapellimestarina finaalissa.
Lautakunta tuli lopulta siihen tulokseen, että ei saisi karsinnan voittajaa valittua kilpailuiltana. Niinpä karsinnan voittaja julkistettiin vasta seuraavana päivänä radiossa ja TV-uutisissa. Karsinnan voittajaksi valittiin Laila Kinnusen esittämä Valoa ikkunassa.
Kilpailijat

| Sijoitus | Esittäjä | Sävelmä | Lauluntekijä(t) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | Laila Kinnunen | Valoa ikkunassa | Eino Hurme (säv.), Sauvo Puhtila (san.) |
| 2. | Christina Hellman | Puuttuva lehti | Erkki Rahkola (säv.), ei tietoa sanoittajasta |
| 3. | Ritva Mustonen | Portinvartija | Erik Lindström (säv.), Hillevi (san.) |
| 4. | Kai Lind | Pikku ikkuna | Kari Tuomisaari (säv. & san.) |
Kilpailijat > Yleisöäänestyksessä pudonneet kappaleet

| Esittäjä | Sävelmä |
| --- | --- |
Laila Kinnunen: Jossain meren rannalla
Brita Koivunen: Pikku piccolo
Ritva Mustonen: Kun kevät saapuu
Kai Lind: Pistäydyn naapurissa
Voittajakappaleen valitsi asiantuntijaraati: Erkki Melakoski, Tuula Ignatius, George de Godzinsky, Aarno Walli, Pärre Förars (Per-Erik Förars), Jussi Koskiluoma, Ville Zillacus (Vilhelm Zilliacus), Jorma Panula ja Guy Idström.
Brian Redman

| Brian Redman |
| --- | --- |
 Brian Redman.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. maaliskuuta 1937 
Kansalaisuus:   Yhdistynyt kuningaskunta
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1968 1970–1974
Talli(t):  Cooper Lotus De Tomaso Surtees McLaren BRM Shadow
Kilpailuja:  15 (12 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  1
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  8
Ensimmäinen kilpailu:  Etelä-Afrikan Grand Prix 1968
Viimeinen kilpailu:  Monacon Grand Prix 1974
Redman ajamassa Alfa Romeo 33 TT 12:ta Nürburgringillä 1974.
Brian Thomas Redman (s. 9. maaliskuuta 1937 Colne, Englanti, Iso-Britannia) on englantilainen uransa päättänyt autourheilija. Hän on kilpaillut Formula 1 -sarjassa, mutta hänet muistetaan erityisesti kestävyysajoista. Hän ajoi myös Formula 1:sten ulkopuolisissa kilpailuissa.
Ura

Redman kilpaili Formula 1:issä ensimmäistä kertaa vuonna 1968 Cooper-tallissa, jolloin hän ajoi jo toisessa kilpailussaan Espanjan GP:ssä kolmanneksi. Hänen kautensa päättyi kuitenkin Belgian GP:ssä, jossa hänen kätensä murtui kolarissa. Vaikka monet tallit, mm. Ferrari tarjosivat Redmanille ajopaikkaa, hän päätti siirtyä ajamaan World Sportscar Championship -sarjaa, jossa hän oli mukana valmistajien mestaruuden voittavissa talleissa. Hän palasi F1:iin vuonna 1970 ajaen kaudet 1970-1974 monessa eri tallissa kohtalaisilla suorituksilla.
Redman voitti Yhdysvaltojen Formula 5000 -mestaruuden vuosina 1974-1976, mutta kärsi useista loukkaantumisista vuoden 1977 kolarin vuoksi. Voittokantaan hän palasi varsinaisesti voittaessaan Daytonan kilpailun vuonna 1981 päättäen vuotensa sarjassa IMSA Camel GT Championship -sarjan mestarina (GT-prototyypit, GTP).
Muuta

Redman valittiin vuonna 2002 urheiluautojen Motorsports Hall Of Fame America'an ja International Motorsports Hall of Fame'en vuonna 2011. Kilpa-autoilijan uransa jälkeen hän työskenteli moottoriurheilun markkinointiosastolla, oli osallisena Formula 3000 -talli Redman-Bright'ssa sekä oli Road and Track -lehden toimittaja.
Formula 1 -tulokset

| Vuosi | Talli | Valmistaja | Moottori | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1968 | Cooper Car Company | Cooper T81B | Maserati V12 | RSA Kesk. |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | 19. | 4 |
| 1968 | Cooper Car Company | Cooper T86B | BRM V12 |  | ESP 3 | MON | BEL Kesk. | NED | FRA | GBR | GER | ITA | CAN | USA | MEX |  |  |  | 19. | 4 |
| 1970 | Rob Walker Racing Team | Lotus 49C | Cosworth V8 | RSA DNS | ESP | MON | BEL | NED | FRA |  |  |  |  |  |  |  |  |  | - | 0 |
| 1970 | Frank Williams Racing Cars | De Tomaso 505 | Cosworth V8 |  |  |  |  |  |  | GBR DNS | GER DNQ | AUT | ITA | CAN | USA | MEX |  |  | - | 0 |
| 1971 | Team Surtees | Surtees TS7 | Cosworth V8 | RSA 7 | ESP | MON | NED | FRA | GBR | GER | AUT | ITA | CAN | USA |  |  |  |  | - | 0 |
| 1972 | Yardley Team McLaren | McLaren M19A | Cosworth V8 | ARG | RSA | ESP | MON 5 | BEL | FRA 9 | GBR | GER 5 | AUT | ITA | CAN |  |  |  |  | 14. | 4 |
| 1972 | Marlboro BRM | BRM P180 | BRM V12 |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | USA Kesk. |  |  |  | 14. | 4 |
| 1973 | Shadow Racing Team | Shadow DN1 | Cosworth V8 | ARG | BRA | RSA | ESP | BEL | MON | SWE | FRA | GBR | NED | GER | AUT | ITA | CAN | USA DSQ | - | 0 |
| 1974 | UOP Shadow Racing Team | Shadow DN3 | Cosworth V8 | ARG | BRA | RSA | ESP 7 | BEL 18 | MON Kesk. | SWE | NED | FRA | GBR | GER | AUT | ITA | CAN | USA | - | 0 |
Ulvilan kirkko

| Pyhän Olavin kirkko S:t Olofs kyrka |
| --- | --- |

Sijainti:  Saarentie 2, Ulvila
Koordinaatit:  61.443560°N, 21.882690°E
Seurakunta:  Ulvilan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1495–1510
Materiaali:  harmaakivi
Istumapaikkoja:  450
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Ulvilan kirkko (myös Pyhän Olavin kirkko, ruots. Ulvsby S:t Olofs kyrka) on Ulvilassa sijaitseva keskiaikainen kivikirkko, joka on rakennettu 1400–1500-lukujen vaihteessa. Se on yksi Suomen merkittävimmistä ja parhaiten alkuperäisessä asussaan säilyneistä keskiaikaisista harmaakivikirkoista, ja myös ainoa säilynyt merkki Ulvilan keskiaikaisesta kaupungista. Kirkon suojeluspyhimys on Pyhä Olavi.
Ulvilan kirkko sijaitsee Saarenluotoa Kokemäenjoesta erottavan Kirkkojuovan varrella Ulvilan Vanhakylässa parin kilometrin päässä kaupungin keskustaajamasta Friitalasta. Ennen nykyista kivikirkkoa samalla paikalla on sijainnut kaksi tai kolme puukirkkoa. Ulvilan kirkko on historiallisen Satakunnan vanhin keskiaikainen kivikirkko. Sisätilojen holvit pilastereineen muodostavat Suomen keskiaikaisissa kivikirkoissa ainutlaatuisen kokonaisuuden, ja myös ulkoseinien päätykoristelut olivat ensimmäiset Suomessa. Kirkon asehuoneessa on nähtävillä Suomen hienoimpiin kuuluvia 1600-luvun hautapaasia, jotka ovat aikoinaan olleet kirkkoon haudattujen merkkihenkilöiden haudoilla. Kirkon länsipuolella on 1750-luvulla rakennettu kellotapuli. Ulvilan kirkkoa ympäröivä hautausmaa on vihitty käyttöön vuonna 1347. Kirkko on restauroitu vuonna 1930 sekä kunnostettu 1970 ja 2004. Kesäaikana se toimii tiekirkkona.
Kirkon itäpuolitse kulkeva yhdystie 2440 on osa historiallista Pohjanlahden rantatietä, ja keskiaikaisen Ulvilan kaupungin perustamisen myötä kirkosta tuli jo esihistoriallisella ajalla syntyneen Huovintien toinen päätepiste. Museovirasto on luokitellut kirkon ympäristöineen yhdeksi valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Historia > Seurakunnan alkuvaiheet

Alun perin Ulvila kuului 1200-luvun puolivälissä perustettuun Kokemäen seurakuntaan, josta se irtaantui kappeliseurakunnaksi saman vuosisadan lopussa. Itsenäinen Ulvilan seurakunta perustettiin viimeistään vuonna 1344. Ulvilan ensimmäinen kirkko sijaitsi Liikistössä, jonne se kirkkohistorioitsija Iikka Kronqvistin mukaan rakennettiin jo 1200-luvun alkuvuosina. Näin ollen se olisi Ravattulan ja Koroisten kirkkojen jälkeen Suomen kolmanneksi vanhin tunnettu kirkonpaikka. Liikistön kirkkoa saattoi edeltää jo 1100-luvun lopussa Nakkilan Kirkkosaaressa toiminut kirkko tai saarnahuone.
Historia > Liikistön ja Ulvilan kirkot

1200-luvun lopusta lähtien Ulvilassa toimi ilmeisesti kaksi puukirkkoa. Ruotsalaisia uudisasukkaita ja kauppiaita palvelleen Liikistön kirkon ohella toinen oli Ulvilan nykyisen kirkon paikalla sijainnut puukirkko, joka oli sen ympäristössä vaikuttaneiden kauppiaiden ja käsityöläistem pyhäkkö. Kirkko toimi mahdollisesti saksalaisten kauppiaiden perustaman Pyhän Gertrudin killan yhteydessä. Kun Ulvilan seudun uudisasutus irtaantui seurakunnallisesti Kokemäestä, antoi Turun piispa Ragvald II vuonna 1311 määräyksen kivikirkon rakentamisesta Liikistöön. Rakentaminen jäi kuitenkin kesken, ja kirkosta valmistuivat vain perustukset. Joen madalluttua Liikistön saaren ympärillä asutuksen ja kaupan painopiste siirtyi puolentoista kilometrin päähän alajuoksulle, jonne muodostui 1365 kaupunkiprivilegiot saanut Ulvilan keskiaikainen kaupunki.
Vuonna 1332 Turun piispa Pentti Gregoriuksenpoika antoi määräyksen uuden puukirkon rakentamisesta Ulvilan kirkon nykyiselle paikalle. Se oli ilmeisesti valmis jo 1346, jolloin piispa Hemming vieraili Satakunnassa suorittamassa useita kirkollisia vihkimisiä. Varma tieto on, että Hemming vihki Ulvilan hautausmaan vuonna 1347, ja myös Ulvilan kirkkoherra mainitaan asiakirjoissa ensimmäisen kerran samana vuonna. Itsenäisen seurakunnan perustamisen myötä seudun nimeksi oli vakiintunut Ulvila aiemmin käytetyn Liikistön sijaan. Samalla Liikistön kirkko jäi pois käytöstä, ja seudun kirkollinen toiminta keskittyi uuteen puukirkkoon.
1340-luvulla valmistuneen kirkkorakennuksen tuhouduttua tulipalossa vuonna 1429 rakennettiin paikalle välittömästi uusi puukirkko. Kyseessä oli merkittävä hanke, sillä jälleenrakentamista tukivat muun muassa Roskilden ja Liepājan piispat sekä Lundin arkkipiispa lupaamalla 40 päivän synninpäästön siihen osallistuville. Viimeisimmän tutkimuksen puukirkko purettiin saman vuosisadan lopussa ja tilalle rakennettiin nykyinen kivikirkko. Uudesta kirkosta valmistui ensimmäisenä sakaristo vuonna 1495, jonka jälkeen rakennettiin runkohuone vuoden 1500 molemmin puolin, ja viimeisenä valmistui asehuone noin 1510. Ulvilan kirkon suojeluspyhimys on alusta lähtien ollut pyhä Olavi, johon liittyvä traditio vallitsi jo 1429 tuhoutuneessa puukirkossa. Perinteen katsotaan olevan Gotlannista tullutta vaikutetta.
Historia > Iänmääritys

Arkeologi Juhani Rinteen 1920-luvulla vahvistaman ajoituksen mukaan kivikirkon oletettiin valmistuneen pian vuonna 1429 tapahtuneen tulipalon jälkeen, minkä vuoksi 1929 suunniteltiin vietettäväksi kirkon 500-vuotisjuhlia. Niitä silmälläpitäen Iikka Kronqvist suoritti vuosikymmenen lopussa lisätutkimuksia, joiden perusteella hän kuitenkin ajoitti kirkon rakennetuksi jo vuosina 1332–1337. Kronqvistin mukaan Liikistön kivikirkon rakentaminen keskeytettiin, ja uutta kirkkoa ryhdyttiin rakentamaan nykyiselle paikalleen vuonna 1332, jolloin piispa Pentti vaati anekirjeessään ”kivisen temppelin rakentamista” Ulvilaan. Kronqvist tulkitsi, että vuoden 1429 palon jälkeen kirkkoa ainoastaan korjattiin ja laajennettiin, ja rakennus viimeisteltiin holvauksilla 1400-luvun lopussa. Hänen tutkimuksiensa perusteella Ulvilan kirkon 600-vuotisjuhlia vietettiin 1932 ja 650-vuotisjuhlia 1982.
Markus Hiekkanen kuitenkin esitti vuonna 1994 julkaisemassaan väitöskirjassa, että kirkko olisi rakennettu vasta 1485–1490. Hänen mukaansa Kronqvist oli tulkinnut käyttämiään lähteitä virheellisesti. Vuonna 2007 ilmestyneessä kirjassaan Suomen keskiajan kivikirkot Hiekkanen ajoitti kirkon vielä nuoremmaksi. Rakennuksen piirteiden, kirjallisten lähteiden ja puulustotutkimuksen mukaan sen kaikki osat on rakennettu vuosien 1495 ja 1510 välillä. Kirjallisten lähteiden perusteella Ulvilan kirkko paloi kokonaan vuonna 1429, eikä nykyisessä kirkossa ole havaittavissa jälkiä tulipalosta. Hiekkasen mukaan paikalle rakennettu uusi puukirkko ilmeisesti purettiin vuosina 1495–1510 valmistuneen kivikirkon tieltä. Ajankohtaa tukevat useat rakenteelliset ratkaisut, kuten holvien tukipilarien rakentaminen seinien yhteyteen. Tämä tarkoittaa, että kirkko on holvattu jo rakentamisen yhteydessä. Kronqvistin virheellisen tulkinnan mukaan ensimmäinen kivikirkko oli holvaamaton kapea yksilaivainen kirkko, jota laajennettiin 1400-luvulla ja holvattiin saman vuosisadan lopussa.
Hiekkasen näkemykset herättivät aluksi myös vastustusta, sillä hänen tulkintansa nuorensivat kirkon ikää lähes parillasadalla vuodella. Esimerkiksi kirkkohistoriaa tutkinut Ulvilan entinen kirkkoherra Heikki Huhtala ei uskonut Hiekkasen väitteisiin. Hän perusteli näkemystään muun muassa vuonna 2004 löydetyllä 1300-luvun lopun rahakätköllä, joka sijaitsi seinustalla kirkon perusanturan päällä. Huhtalan mukaan ei ollut mahdollista, että antura olisi voitu kaivaa kätkön alle sitä huomaamatta. Satakunnan historiaa pitkään tutkinut professori Unto Salo sen sijaan piti Hiekkasen tulkintoja luotettavina.
Kirkkorakennus > Arkkitehtuuri

Ulvilan kirkko kuuluu keskiajan lopulla rakennettuihin kolmannen sukupolven kirkkoihin, joita on valtaosa Suomen keskiaikaisista kivikirkoista. Se on yhtenäisen suunnitelman mukaan rakennettu kokonaisuus, joka on säilynyt lähes täydellisesti keskiaikaisessa asussaan. Kirkossa ole myöhemmin valmistuneita lisäosia ja myös runkohuoneen vesikattorakenteet ovat alkuperäisiä. Suunnittelijana oli todennäköisesti Taalainmaalta kotoisin ollut rakennusmestari, jonka Isokartanon omistaja Olof Drake palkkasi 1490-luvulla. Ulvilan kirkko jäi mestarin ainoaksi työksi Suomessa, jonka jälkeen rakennettuja Satakunnan kivikirkkoja urakoi hänen opissaan ollut muurari. Ulvilan kirkon arkkitehtuurilla oli suoraa vaikutusta Lempäälän kirkkoon sekä Rauman Pyhän ristin kirkkoon.
Kirkon runkohuone on ulkomitoiltaan noin 37×15 metriä. Sakaristo sijaitsee sen pohjoisseinustalla ja asehuone eteläseinustalla. Asehuone on keskeneräinen, sillä seinissä näkyvistä holvijaloista huolimatta sitä ei ole holvattu. Sakariston alla on viinikellari, jonka rakentamisajankohdasta ei ole tietoa. Kirkon pääsisäänkäynti sijaitsee länsipäädyssä. Sakariston ja asehuoneen ovien lisäksi runkohuoneen eteläsivustalla on yksi ovi. Oviaukot tiilikoristeineen ovat alkuperäisessä asussaan, ja eteläseinustan papinovessa on säilynyt 1500-luvun alusta peräisin oleva ovilevy. Kirkossa on seitsemän goottilaiseen tyylin tehtyä suippokaarista ikkunaa, joista kaksi on runkohuoneen päädyissä. Myös sakaristossa on ikkuna, mutta asehuone on ikkunaton. Ikkuna-aukot ovat pohjoisseinää lukuun ottamatta alkuperäisillä paikoillaan. Kirkon rakenteissa on käytetty 1200–1300-lukujen vaihteesta peräisin olevia kalkkikivisiä hautalaattoja, jotka todennäköisesti ovat peräisin paikalla sijainneesta vanhemmasta kirkosta. Niitä on muurattu muun muassa papinoven vieressä ulkoseinässä olevaan muurikomeroon.
Kirkon päätykolmiot on muurattu tiilestä. Ulvilan kirkko on Suomen keskiaikaisista kivikirkoista ensimmäinen, jossa esiintyy päätykoristelua. Vaikutteet ovat tulleet Ruotsista, sillä koristelua esiintyy lähes samanlaisena Upplannin ja Taalainmaan kirkoissa. Ulvilasta puolestaan otettiin mallia Tyrvään Pyhän Olavin ja Huittisten kirkkojen päätyihin. Ulvilan kirkon länsipäädyssä on kulmittain asetetuista tiilistä muodostuva porrasfriisi, joka liittyy samalla tyylillä muurattuun ristiin. Päätykolmion alareunassa on friisi, jonka keskelle on pyöreään komeroon muurattu seitsensakarainen tähti. Friisin molemmissa päädyissä vaakunakilpien muotoiset komeroaiheet. Kirkon itäpäädyssä on valkoinen risti, jonka kulmauksissa on vaakunakilvet. Päätykolmion alapuolella on harmaakiviseinään muurattu länsipäädyn tapainen tähtikuvio. Sakariston päädyssä on suuri kolmiapila ja asehuoneen päädyssä risti. Runkohuoneen ulkoseinissä ja nurkissa on kontreforeja.
Kirkkorakennus > Haudat ja hautakivet

Kirkon kuorin alla on viisi hautaa, joista yksi löydettiin vasta vuonna 2004. Kaksi haudoista kuuluu sotapäällikkö Akseli Kurjelle sekä käskynhaltija Gödik Finckelle ja hänen puolisolleen Ingeborg Nilsdotter Boijelle (k. 1580). Niiden hautakiviä pidetään Suomen hienoimpiin kuuluvina 1600-luvun hautapaasina. Kolmen muun haudan vainajien henkilöllisyyttä ei tunneta, mutta kirkkoon on haudattu ainakin Jöns Kurckin puoliso Sofia De la Gardie (1615–1647). Lisäksi asehuoneessa on jollekin Ulvilan kirkkoherralle tarkoitettu tyhjä hauta, jonka käytöstä luovuttiin, kun kirkkoon hautaaminen kiellettiin 1700-luvulla. Noin metrin kirkon lattiapinnan alla sijaitsevat haudat ovat tiilestä tai harmaakivestä muurattuja, ja kooltaan noin 225×150×100 cm.
Hautakivet olivat kuorin lattiapintana vuoteen 1838 asti, jolloin lattiat peitettiin irtolankuilla ja kivet nostettiin pystyyn alttarin viereisille seinustoille. Pahoin vaurioituneet Kurjen ja Fincken hautakivet korjattiin Yrjö Blomstedtin johdolla vuonna 1893 ja viisi vuotta myöhemmin ne siirrettiin näytteille asehuoneeseen. Samaan paikkaan sijoitettiin myös kaksi kynnyksinä toiminutta hautakiveä sekä kellotapulin edessä ollut kivi, jotka ovat peräisin 1200–1300-luvuilta. Hautakiviä on lisäksi ollut läheisten maatalojen rappukivinä, ja asehuoneen ja kirkkosalin välisenä kynnyskivenä on edelleen vaakunakuviolla koristeltu hautakivi.
Asehuoneen keskiaikaisista hautakivistä vanhin on 1290-luvulta. Joukossa ovat muun muassa saksalaisten kauppiaiden Herbordus Wiperenvorden (k. 1313), Tidemannus de Cumen (k. 1318) sekä Arnoldus Stolten (k. 1345) kalkkikivestä veistetyt muistokivet. Neljäs kokonaisena säilynyt keskiaikainen hautakivi kuuluu 1380 kuolleelle Anna-nimiselle naiselle. Aikaisemmin epäiltiin, että hautakivet olisivat peräisin Liikistöstä, josta ne siirrettiin nykyisen kirkon rakennustarpeiksi. Markus Hiekkasen mukaan ei kuitenkaan ole mitään perusteita olettaa niiden olleen muualla.
Kirkkorakennus > Urut

Ulvilan kirkon ensimmäiset urut valmistettiin Uudessakaupungissa toimineessa Jens Zachariassenin urkutehtaassa vuonna 1889. Nykyiset Kangasalan urkutehtaan valmistamat urut ovat vuodelta 1937.
Kirkkorakennus > Muutokset ja restaurointi

Kirkon ensimmäiset tunnetut muutostyöt tehtiin 1630–1640-luvuilla, jolloin katolista sisustusta muutettiin luterilaiseksi. Vuonna 1667 alttari siirrettiin kirkkosalin keskeltä nykyiselle paikalleen itäseinustalle. Ennen siirtoa kuorin raja sijaitsi ensimmäisen pilasteriparin kohdalla. Kirkossa oli tuolloin myös kuorilehteri, jonka kautta pääsi ullakolle johtaviin muurinsisäisiin portaisiin. Portaikon oviaukko on edelleen runkohuoneen eteläseinässä noin neljän metrin korkeudella. Samana vuonna kirkon molempia päätyjä korotettiin ja sen eteläsivu rapattiin. Vuoden 1765 piispantarkastuksen jälkeen kirkko maalattiin sisältä, jolloin keskiaikaiset vihkiristit jäivät peittoon. Ne löydettiin jälleen vuonna 1970, jolloin uudemmat maalauskerrokset poistettiin seinästä.
1800-luvun aikana kuorin kulmien tukipilareja korotettiin ja niiden tiiliä vaihdettiin kestävimpiin harmaakiviin. Vuonna 1834 kuorin ja sakariston tiili- ja kivilattiat peitettiin irtolankuilla. Samalla lattiapinnasta poistettiin 1600-luvun hautakivet, jotka sijoitettiin pystyasentoon kuorin seinustalle. Vuonna 1912 sakaristoon valettiin sementtilattia, mutta nykyään sen päällä laudoitus. Kirkon nykyinen lattiataso on peräisin vuodelta 1970, jonka jälkeen lattialankkuja on uusittu vielä vuosina 2004–2005. Asehuoneen lattialankut vaihdettiin samassa yhteydessä sementtilaattoihin. Vuonna 1893 kirkkoon asennettiin kolme valurautauunia ja sakaristoon muurattiin tiilinen tulisija. 1930-luvulla ne korvattiin kaminoilla, kunnes vuonna 1970 siirryttiin keskuslämmitykseen. Kynttilävalaistuksen tilalle saatiin ensimmäiset sähkölamput 1930-luvulla ja äänentoistolaitteet asennettiin 1970.
Kirkko kärsi pitkään kosteusvaurioista. Sen ympärille oli vuosisatojen kuluessa muodostunut yli metrin korkuinen kulttuurimaakerros, minkä johdosta sade- ja sulamisvedet valuivat perustuksiin. Maakerrokset kaivettiin vuoden 1970 korjaustöiden yhteydessä alkuperäiseen tasoonsa ja samalla kirkon ympärille asennettiin salaojitus, joka uusittiin perusteellisesti vuosina 2004–2005. Samalla kirkon ulkopuolelle asennettiin rakennusta valaisevat kohdevalot.
Lokakuussa 2004 korjaustöiden yhteydessä kirkon pohjoisseinustalta löytyi maahan haudattuna keskiaikainen rahakätkö. Se sisälsi yhteensä 1474 hopearahaa, joista nuorimmat ovat 1390-luvulta. Rahat oli laitettu sian virtsarakosta ommeltuun pussiin, joka oli sijoitettu tinakannun sisälle. Kolikoita on nähtävillä kirkon asehuoneessa ja niitä on myös Satakunnan Museon sekä Kansallismuseon rahakammion kokoelmissa.
Kirkon ympäristö > Kellotapuli

Kirkon keskiaikaisen kellotapulin olemassaolosta ei ole varmaa tietoa, mutta vuonna 1595 Mattias Benninck valoi Lyypekissä Ulvilaan tarkoitetun kirkonkellon, jonka lahjoittivat Akseli Kurki ja Gödick Fincke. Kello ei saapunut parille, vaan tanskalaisten ryöstettyä sen kello sijoitettiin tuolloin Tanska-Norjaan kuuluneen Knäredin kirkkoon nykyisessä Ruotsissa. Kellon kohtalo tuli julkisuuteen vuonna 1929, jolloin Ulvilan seurakunta pyysi tuloksetta sen palauttamista.
Ensimmäinen tunnettu kellotapuli rakennettiin vuonna 1665. 1750-luvun puolivälissä se oli jo niin huonossa kunnossa, että vuonna 1757 tilalle rakennettiin uusi lounaissuomalaista tyyppiä edustava kellotapuli. Sen suunnittelusta ja rakentamisesta vastasi porilainen timpuri Jaakko Winberg. Kellotapulin alaosassa on kolme huonetta, joita käytettiin varastoina sekä ruumiiden säilytystilana. Keskimmäinen huone toimi myös kirkkoon johtavana porttina ja odotushuoneena. Tapulin pienen kellon on valanut Gerhard Horner Tukholmassa vuonna 1812. Suuri kello on valettu Mikael Rostedtin verstaassa Luvialla vuonna 1833. Kelloja soitettaessa ilmenneen heilumisen vuoksi tapulin alkuperäinen sipulikupoli vaihdettiin arkkitehti G. T. Chiewitzin suunnittelemaan terävähuippuiseen torniin vuonna 1862. Tapulia on korjattu 1940–1950-luvuilla.