stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaniininkorvapuurotta

| Kaniininkorvapuurotta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Rottaeläimet Muridae
Alaheimo::  Varsinaiset rotat ja hiiret Murinae
Suku::  Conilurus
Laji::  albipes
Kaksiosainen nimi
 Conilurus albipes  (Lichtenstein, 1829) 
Katso myös
   Kaniininkorvapuurotta Wikispeciesissä   Kaniininkorvapuurotta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kaniininkorvapuurotta (Conilurus albipes) on rottaeläinten (Muridae) heimoon ja Conilurus-sukuun kuuluva hyvin todennäköisesti sukupuuttoon kuollut jyrsijälaji.
Kaniininkorvapuurotan ruumiin pituus oli 23–26 senttimetriä, hännän pituus 22–24 senttimetriä ja paino noin 200 grammaa. Sen väritys oli päältä harmaanruskea ja vatsasta valkoinen. Korvat olivat suuret ja suipot. Hännän kärki oli tummanruskea ja sen alapuoli valkoinen.
Kaniininkorvapuurotta eli Australian kaakkoisosien metsissä ja metsäaukioilla. Lajia ei ole havaittu kertaakaan vuosien 1860–1862 jälkeen intensiivisestä tutkimustyöstä huolimatta, ja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokitteleekin sen hävinneeksi lajiksi.
Kaniininkorvapuurotta nukkui päivät puunkoloissa ja etsi ruokaa öisin puista ja maanpinnalta.
Eero Kankkunen

Eero Edvard Kankkunen (20. joulukuuta 1920 Viipuri – 24. lokakuuta 2004) oli suomalainen lavastaja. Hän työskenteli vuodesta 1959 aina eläkkeelle jäämiseensä 1986 saakka Tampereen Työväen Teatterissa. Hänen suunnitteluilleen on ominaista joustava, toimiva tilankäyttö ja näytelmän luonteen tarkka välittyminen.
Markku Kangaspuro

Politiikan tutkija Pekka Visuri ja Markku Kangaspuro Suomen Rauhanpuolustajien 60-vuotisjuhlaseminaarissa vuonna 2009.
Markku Veli Kangaspuro (s. 26. helmikuuta 1960 Espoo) on Helsingin yliopiston Aleksanteri-instituutin johtaja vuodesta 2018 alkaen. Kangaspuro toimii Suomen Rauhanpuolustajat ry:n puheenjohtajana. Kangaspuro valmistui filosofian tohtoriksi Itä-Suomen yliopistosta vuonna 2000.
Aleksanteri-instituutissa Kangaspuron tehtäviin kuuluvat muun muassa Venäjän ja itäisen Euroopan tutkimukseen keskittyvän tutkimusohjelman kehittäminen ja toteuttaminen.
Kangaspuro toimi vuosina 2002–2014 Venäjän ja itäisen Keski-Euroopan tutkimukseen erikoistuneen tieteellisen aikakauskirjan Idäntutkimuksen päätoimittajana.
Mielipiteitä

Kangaspuro suhtautuu kielteisesti Suomen Nato-jäsenyyteen. Vuonna 2014 Itä-Ukrainan sodan yhteydessä hän totesi Venäjän yrittävän rauhoitella tilannetta Ukrainassa ja syytti sodan kärjistymisestä muun muassa Yhdysvaltoja. Ennen Itä-Ukrainan taistelujen alkamista hän arvioi huhtikuussa 2014, että aseelliseen voimankäyttöön turvautuminen kriisissä johtaa todennäköisesti Venäjän suoraan sekaantumiseen konfliktiin.
Teoksia

Kangaspuro, Markku: Neuvosto-Karjalan taistelu itsehallinnosta : nationalismi ja suomalaiset punaiset Neuvostoliiton vallankäytössä vuosina 1920-1939.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2000.  Bibliotheca historica, ISSN 1238-3503
Kangaspuro, Markku .. et al.: Islam Venäjällä.  Helsinki:  Venäjän ja Itä-Euroopan tutkimuksen seura, 2002.  Idäntutkimus, ISSN 1237-6051 ; 2/2002
Kangaspuro, Markku; Smith, Jeremy: Modernisation in Russia since 1900.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-854-7
Kaikki julkaisut Helsingin yliopiston tutkimusportaalissa
Aiheesta muualla

Markku Kangaspuron blogi
Idäntutkimus
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef
Aleksei Kangaskolkka

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 29. lokakuuta 1988 (ikä 36)
Syntymäpaikka: Viipuri, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 188 cm
Paino: 86 kg
Junioriseurat
: MyPa
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2004–2008 | MyPa | 49 | (9) |
| 2005 | → Rakuunat | 4 | (0) |
| 2009–2011 | Tampere United | 48 | (13) |
| 2011–2012 | IFK Mariehamn | 50 | (20) |
| 2013 | Jönköpings Södra | 12 | (4) |
| 2013–2014 | Heracles Almelo | 4 | (0) |
| 2015–2018 | IFK Mariehamn | 99 | (34) |
| Yhteensä | Yhteensä | 266 | (80) |
Maajoukkue
| 2009–2010 | Suomi U21 | 11 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 28. lokakuuta 2023.
Aleksei Kangaskolkka (s. 29. lokakuuta 1988 Viipuri, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on suomalainen entinen jalkapalloilija, jolla on myös Venäjän kansalaisuus. Pelipaikaltaan Kangaskolkka on hyökkääjä. Hänen viimeiseksi Veikkausliigaseurakseen jäi IFK Mariehamn.
Kangaskolkka debytoi liigatasolla 15-vuotiaana kaudella 2004 Myllykosken Pallon paidassa KooTeePeetä vastaan. Tuo jäi tosin hänen kauden ainoaksi ottelukseen liigatasolla. Myös kaudella 2005 hän pelasi yhdessä liigaottelussa, mutta oli kuitenkin osa MyPan Suomen mestaruuden voittanutta joukkuetta. Enemmän peliaikaa hän sai tuolloin kuitenkin Lappeenrannan Rakuunoissa. Läpimurron MyPan pelaavaan kokoonpanoon Kangaskolkka teki varsinaisesti kaudella 2006, minkä jälkeen Kangaskolkka herätti kiinnostusta suurseura Moskovan Spartakissa. Sopimusta sinne ei syntynyt ja Kangaskolkka jäi vielä Myllykoskelle..
Kaudeksi 2009 Kangaskolkka siirtyi Tampere Unitediin. Hän pelasi tuolloin Liigacupissa vahvasti ja sivusi tuolloin kilpailun maaliennätystä. Ensimmäisellä liigakaudellaan hän teki seitsemän maalia ja seuraavalla kuusi. Kangaskolkka oli TamUn mukana vielä kevään 2011 muun muassa Liigacupin finaalissa FC Honkaa vastaan. Tämä jäi kuitenkin TamUn viimeiseksi otteluksi, sillä se suljettiin kaikesta kilpailutoiminnasta 2011 ja niinpä Kangaskolkka siirtyi IFK Mariehamniin yhdessä kolmen muun TamU-pelaajan Jonas Emetin, Kristian Kojolan ja Jarkko Värtön kanssa. Maarianhaminassa kausi 2012 oli Kangaskolkalle hyvä, sillä hän teki 16 maalia ja tuli Veikkausliigan maalintekijätilaston toiseksi.
Tämän jälkeen kaudeksi 2013 Kangaskolkka siirtyi Ruotsin Superettanin Jönköpings Södraan. Hän edusti sitä kuitenkin vain puoli kautta ennen siirtymistään Heraclesin riveihin Alankomaiden Eredivisieen. Alankomaissa hän ei saanut peliaikaa kuin muutamassa pelissä ja palasi sieltä kesäksi 2015 takaisin Maarianhaminaan loppu-urakseen.
Saavutuksia

Veikkausliigan mestaruus: 2005 (MYPA), 2016 (IFK Mariehamn)
Liigacupin voitto: 2009 (TamU)
Veikkausliigan maalikuninkuus: 2017 (16 maalia)
Veikkausliigan maalipörssin kakkonen: 2012
Tilastot

Päivitetty 28. lokakuuta 2023.
| Kausi | Seura | Sarja | O | M |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2004 | MYPA |  Veikkausliiga | 1 | 0 |
| 2005 | MYPA |  Veikkausliiga | 1 | 0 |
| 2005 | Rakuunat |  Ykkönen | 4 | 0 |
| 2006 | MYPA |  Veikkausliiga | 22 | 6 |
| 2007 | MYPA |  Veikkausliiga | 16 | 3 |
| 2008 | MYPA |  Veikkausliiga | 9 | 0 |
| 2009 | Tampere United |  Veikkausliiga | 25 | 7 |
| 2010 | Tampere United |  Veikkausliiga | 23 | 6 |
| 2011 | IFK Mariehamn |  Veikkausliiga | 21 | 4 |
| 2012 | IFK Mariehamn |  Veikkausliiga | 29 | 16 |
| 2013 | Jönköpings Södra |  Superettan | 12 | 4 |
| 2013–2014 | Heracles Almelo |  Eredivisie | 4 | 0 |
| 2014–2015 | Heracles Almelo |  Eredivisie | 0 | 0 |
| 2015 | IFK Mariehamn |  Veikkausliiga | 10 | 2 |
| 2016 | IFK Mariehamn |  Veikkausliiga | 29 | 6 |
| 2017 | IFK Mariehamn |  Veikkausliiga | 30 | 16 |
| 2018 | IFK Mariehamn |  Veikkausliiga | 30 | 10 |
| Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | 266 | 80 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksei Kangaskolkka Wikimedia Commonsissa
IFK Mariehamn – Veikkausliiga
1 Nordqvist |
2 Henrique |
3 Buwalda |
5 Svensson |
6 Kone |
7 Sjöroos |
8 Abubakari |
9 Hambo |
10 Tendeng |
16 A. Mäenpää |
17 Mastokangas |
18 Olawale |
19 Karlström |
20 Tamminen |
21 N. Mäenpää |
23 Sumusalo |
24 Sundman |
25 Baliso |
26 Mattsson |
27 Wiklöf |
28 Nissinen |
30 Sillanpää |
44 Okoye |
77 Igboananike |
88 Forsman |
Valmentaja Syberyjski
Veikkausliigan paras maalintekijä
1990: Tarkkio & Czakon • 1991: Tarkkio • 1992: Luiz Antônio & Lius • 1993: Sumiala • 1994: Dionísio • 1995: Popovitš • 1996: Luiz Antônio • 1997: Rafael • 1998: Hiukka • 1999: Popovitš • 2000: Kuqi • 2001: Roiha • 2002: Kottila • 2003: Puhakainen • 2004: Pohja • 2005: Mäkelä • 2006: Vuorinen • 2007: Rafael • 2008: Kokko & Myntti • 2009: Vuorinen • 2010: Mäkelä • 2011: Furuholm • 2012: Sirbiladze • 2013: Väyrynen • 2014: Emet & Solignac • 2015: Kokko • 2016: Riski • 2017: Kangaskolkka • 2018: Klauss • 2019: Valenčič • 2020: Riski • 2021: Källman & Tuco • 2022: Erwin • 2023: Radulović
Kannonkosken vaakuna

Kannonkosken vaakuna
Kannonkosken vaakuna on Kannonkosken kunnan tunnus, joka on myös puhuva vaakuna.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä aaltokoroinen tyviö ja sen yläpuolella kanto; kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Kannonkosken kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 9. heinäkuuta 1959. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 28. syyskuuta samana vuonna.
Kankirauta

Austeniitti (γ-rauta; pkk-hila)
Bainiitti
Martensiitti
Sementiitti (rautakarbidi; Fe3C)
α-ferriitti syntyy austeniitista ( tkk-hila)
δ-ferriitti jähmettyy sulasta ( tkk-hila)
Perliitti (eutektikumi α + Fe3C)
Hiiliteräs (max 2,1 % hiiltä)
Ruostumaton teräs (sis. kromia vähintään 10,5 %)
HSLA-teräs (korkea lujuus, niukka seostus)
Työkaluteräkset (suuri lujuus; karkaistuja)
Valurauta (>2,1 % hiiltä)
Kankirauta (alh. hiilipitoisuus)
näytä
keskustele
Kankirauta on historiallinen nimitys varhaiselle raudan (teräksen) kankimaiselle kauppamuodolle ennen terästen valmistusmenetelmien kehittymistä 1800-luvulla. Kankirautaa valmistetaan mellottamalla eli vuoron perään kuumentamalla ahjossa ja takomalla masuunista saatua kovaa ja haurasta takkirautaa. Saatu lopputulos on sitkeämpää ja soveltuu esineiden valmistamiseen. Takomisen raskauden vuoksi keskiajan lopulla kehitettiin vesivoimalla toimiva kankivasara.
Masuunissa tapahtuvassa raudan pelkistyksessä siihen liukenee hiiltä. Tätä poistetaan mellotuksessa, jossa hapen tai ilman avulla hiili palaa pois. Lopputuloksen hiilipitoisuus riippuu mellotustavasta. Hiilipitoisuuden pitää olla alle 0,5 %, jotta saatu rauta ei olisi haurasta. Historiallinen kankirauta ei ollut kovin tasalaatuista. Nykyaikaisissa teräksissä seosaineiden määrää pystytään kontrolloimaan. Kankirautaa valmistettaessa tätä ei osattu, joten kankiraudan lujuus ei ollut verrattavissa teräkseen. Vanhempi menetelmä raudan tuottamiseen on harkkohytti. Siinä pelkistyvä rautamalmi ei sula eikä liuota itseensä hiiltä, jolloin siitä syntyvä rauta on pehmeää ja taottavaa. Tämä menetelmä ei ollut kovin tehokas raudan pelkistystapa masuunisulatukseen verrattuna, mutta taonta ja kuumennus mellotuksen vuoksiselvennä terästä ei pystytty tuottamaan suuria määriä ennen kuin putlaus, Siemens-Martin-prosessi, bessemer-prosessi ja LD-prosessi otettiin käyttöön. Niukkahiilistä terästä syntyy silloin, kun mellotusprosessi viedään loppuun saakka.
Niukkahiilistä terästä on helppoa takoa ja hitsata, mutta sitä ei voi karkaista, sillä sen hiilipitoisuus on liian alhainen martensiittisen kiderakenteen muodostumiseksi. Kankirautaa voidaan kuitenkin kovettaa kylmätaonnalla muokkaamalla raudan kidemuotoja; tästä nimi takorauta. Ahjokarkaisussa raudan hiilipitoisuutta pinnassa nostetaan pitämällä rautakappaletta hehkuvissa hiilissä, jolloin saadaan aikaan esimerkiksi miekkojen kovia teriä.
Meltoraudaksi sanotaan lähes puhdasta rautaa, jonka hiilipitoisuus on alle 0,05 %.
Teräskaupassa teräksen yhtenä yleisenä toimitusmuotona on nykyäänkin kanki (pyörötanko, putket, profiilit), jolloin sanat "kankirauta" tai "kankiteräs"-nimitykset voivat viitata vain toimitusmuotoon eivätkä kerro mitään teräksen seostuksesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kankirauta Wikimedia Commonsissa
Kangastuksia

| Kangastuksia> Миражи, Miraži |
| --- | --- |
 Vera Holodnaja ja Vitold Polonski.
Ohjaaja:  Pjotr Tšardynin
Käsikirjoittaja:  Jekaterina Tissova (Vinogradskaja)
Perustuu:  L. A. Tšarskajan samannimiseen romaaniin
Tuottaja:  Aleksandr Hanžonkov
Kuvaaja:  Pjotr Tšardynin
Pääosat:  Vera Holodnaja, Arseni Bibikov, Vitold Polonski, Aleksandr Vyrubov
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Venäjä
Tuotantoyhtiö:  A. Hanžonkov & Co.
Ensi-ilta:  3. tammikuuta 1916 (Venäjä) 3. huhtikuuta 1916 (Suomi)
Kesto:  1389 metriä
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kangastuksia (ven. Миражи, Miraži) on vuonna 1916 ensi-iltansa saanut venäläinen mykkäelokuva. Pjotr Tšardyninin ohjaaman melodraaman pääosaa esittää Vera Holodnaja.
Juoni

Vähävaraisessa sivistyneistöperheessä kasvanut lahjakas Marianna tavoittelee uraa teatterissa. Saadakseen lisäansioita hän hankkiutuu sairaan miljonääri Dymovin ääneen lukijaksi, jolloin tämän poika iskee silmäänsä nuoreen ja kauniiseen näyttelijään. Miljonäärin poikaa ympäröivä loisto sokaisee Mariannan. Hän hylkää sulhasensa ja antautuu Dymov-nuoremman rakastajattareksi. Onnen kangastus kestää vain hetken, eikä Marianna voi enää palata entiseen elämäänsä. Hän lähettää jäähyväiskirjeen omaisilleen ja ampuu sitten itsensä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Vera Holodnaja  | … |  Marianna   |
|  Arseni Bibikov  | … |  Dymov, miljonääri   |
|  Vitold Polonski  | … |  Dymovin poika   |
|  Aleksandr Vyrubov  | … |  Sergei, Mariannan sulhanen   |
|  Olga Rahmanova  | … |  Mariannan äiti   |
|  Tamara Gedevanova  | … |  Mariannan sisko   |
|  Andrei Gromov  | … |  Mariannan veli   |
|  Aleksandr Heruvimov  | … |  teatterinjohtaja   |
Tuotanto, teema ja vastaanotto

Aleksandr Hanžonkovin yhtiön tuottama Kangastuksia on yksi 1910-luvun venäläisen mykkäelokuvan suurimman tähden Vera Holodnajan neljästä säilyneestä elokuvasta. Se perustuu Lidija Tšarskajan samannimiseen romaaniin. Elokuvan tarina on aikalaiskritiikin ja myöhempien arvioiden mukaan heikko. Sen ansiona on pidetty pikkuporvarillisen arkielämän kuvausta.
Mariannan teema – intohimoisen naisen antautuminen kohtalon vietäväksi – toistuu lähes kaikissa Vera Holodnajan elokuvissa. Lyhytaikaista onnea ja rikkauksien tuomaa loistoa seuraa kärsimys ja synnin palkka. Elokuvahistorioitsija Neja Zorkajan mukaan Holodnajan suosio perustuikin juuri henkilöhahmojen samankaltaisuuteen ja tunnistettavuuteen sekä saman tarinan toistuvaan variointiin.
Kangastuksia esitettiin Suomessa keväällä 1916. Fyren kuvaili elokuvaa koskettavaksi ja vaikuttavaksi sekä erinomaisesti toteutetuksi.
Aiheesta muualla

Kangastuksia Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kannuskosken puuhiomo

Kannuskosken puuhiomo oli Kaipiaisten lähellä Valkealassa toiminut, Kannuskosken Oy:n omistama puupahvia ja puuvanuketta valmistanut tehdaslaitos. Puuhiomon perusti 1883 Valkealan kartanosta kotoisin ollut insinööri Daniel Colliander, ja siellä oli aluksi 40 työntekijää. Hiomon ja pahvitehtaan toiminta päättyi vuonna 1939.
Vuonna 1958 valmistui entisen tehdasrakennuksen kohdalle 250 kW vesivoimalaitos, joka on edelleen toiminnassa. Vanhoista tehtaan rakennuksista on säilynyt vain 1980-luvulla kunnostettu konttori- ja metsänvartijan rakennus. Aluetta on hoidettu puistomaiseen tapaan ja siellä kasvaa muun muassa lehmuksia.
Kannusjalka

| Kannusjalka> The Book of the Dun Cow.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Walter Wanger Jr.
Kieli:  englanti
Julkaistu:  1978
Suomennos
Suomentaja:  Kersti Juva
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1980
ISBN:  951-0-10070-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kannusjalka (engl. The Book of the Dun Cow) on Walter Wangerin, Jr.:n vuonna 1978 ilmestynyt romaani. Teoksen on suomentanut Kersti Juva ja julkaissut suomeksi WSOY vuonna 1980.
Luettelo pikkuplaneetoista: 12001–13000

Tämä on luettelo Aurinkokunnan numeroiduista pikkuplaneetoista numerojärjestyksessä alkaen 12001:stä ja päättyen 13000:een. Kokonaisen luettelon löytää katsomalla Luettelo pikkuplaneetoista.
Kangasalan matkailun historia

Kangasalan matkailun historia ulottuu 1700- ja 1800-luvuille. Sen osatekijöitä ovat olleet  muiden muassa paikkakunnan terveyslähteet, ja myöhemmin harju- ja järvimaisemat, jotka 1800-luvulla yhdessä eräiden muiden Suomen maisemien, kuten Punkaharjun ja Tammelan Kaukolanharjun kanssa nousivat kansallisen heräämisen ajan taiteilijoiden ja kirjailijoiden työn tuloksena 1800-luvulla suomalaisen maiseman kansallisiksi ikoneiksi.
Terveyslähde turistikohteena

Alkunsa Kangasalan matkailun perinteet saivat terveyslähteestä. Kangasala oli suosittu matkailukohde jo 1700-luvulla. Kuohunharjun kupeessa Kuohunlahden rannalla sijaitsevan Kuohunlähteen vedellä uskottiin olevan parantavia vaikutuksia. Tuohon aikaan hienoston keskuudessa oli muotia virkistäytyä terveyslähteillä kylpien, ulkoillen ja nauttien parantavia vesiä. Niinpä ensimmäiset varsinaiset turistit tulivat Kangasallekin terveys- ja kylpylälomille.
Kuohunlähteelle rakennettiin kaivohuone ja hiukan myöhemmin erillinen ravintola- ja hotellirakennus. Virkistäytymään tultiin kauempaakin, mieluiten ainakin kerran vuodessa. Samalla matkailijoilla oli hyvä tilaisuus vaihtaa kuulumisia tuttujen kanssa, keskustella, pitää hauskaa ja ottaa selvää muodin uusimmista tuulahduksista. Kylpylämatkailua voitaneen pitää nykyaikaisen lomamatkailun esiasteena. Tuohon aikaan matkailu oli tosin lähinnä aateliston ja vauraan porvariston hupia.
Harjujen lumo

Kylpylämatkailun kultakausi Kangasalla kesti noin sata vuotta. Innostus terveyslähteisiin alkoi hiipua 1840-luvulla. Saksasta oli kuitenkin rantautunut uusi aate: romantiikka. Romantiikan ajan taiteilijat ihailivat luontoa suuresti ja ylistivät sen kauneutta. Hyvät liikenneyhteydet ja upeat maisemat vetivät taiteilijoita  puoleensa. Varsinkin Kangasalan monet harjut ja lukuisat järvet tekivät pysyvän vaikutuksen moneen. Ylioppilaiden keskuudessa kotimaan luontoon vaelluksesta tuli tapa osoittaa isänmaanrakkautta.
Jo aikaisemmin olivat harjumaisemat lumonneet ihmisiä, jopa hallitsijoita. Vuonna 1775 Ruotsin kuningas Kustaa III ihastui eräällä matkallaan Syrjänkorkeen (Keisarinharjun) maisemiin niin, että arveli juuri sillä paikalla Saatanan kiusanneen Jeesusta ja luvanneen tälle koko maailman ihanuuden. Syrjänkorkee teki vaikutuksen myös Venäjän keisariin, Suomen suuriruhtinas Aleksanteri I:een vuonna 1819. Paikka nimettiinkin myöhemmin Keisarinharjuksi.
Keisarinharjun lisäksi Kangasalla on ainakin kolme muuta suurta harjua, jotka ovat suosittuja matkakohteita näköalojensa vuoksi. Vatialasta Kangasalan kirkonkylään ulottuva Kirkkoharju, toiselta nimeltään Helaamäki, on näistä suurin ja korkein. Se on ollut tunnettu ajanviettopaikka vuosisatojen ajan. Myös Kuohunharju ja Vehoniemenharju ovat tunnettuja näkymistään. Varsinkin Suinulassa, Pohjois-Kangasalla sijaitsevalla, usein Haralanharjuksi kutsutulla Haralanvuorella on ollut oma roolinsa suomalaisen kansallisromantiikan kehityksessä.
Vehoniemenharju mainittiin matkailunähtävyytenä jo vuonna 1895 ilmestyneessä Suomen matkaoppaassa. Kangasalalaiset ja tamperelaiset yrittäjät perustivat vuonna 1926 Vehoniemenharju Oy:n, joka rakennutti harjulle Heikki Tiitolan suunnitteleman matkailumajan vuonna 1928. Majan viereen valmistui vuonna 1929 majoitusrakennus, jossa oli 16 huonetta. Vuonna 1932 majasta tuli linja-autojen pysähdyspaikka ja moni Tampereen seudun linja-autoyrittäjä kävi valokuvauttamassa jokaisen uuden autonsa Vehoniemellä. Majalla vierailivat muiden muassa Norjan kruununprinssi Olavi vuonna 1936 ja presidentti Kyösti Kallio vuonna 1938. Vuonna 1938 maja siirtyi Suomen Matkailuliitolle, joka puolestaan myi sen Matka ja Ravinto Oy:lle vuonna 1967. Viimeisinä vuosina paikan omisti yksityinen ravintoloitsija, joka lopetti majan toiminnan vuonna 1980. Vuonna 1983 paikalla avattiin kuljetusyrittäjä Olavi Sallisen aloitteesta perustettu Vehoniemen automuseo.
Kesäpäivä Kangasalla

Kesällä 1853 Helsinkiä vaivasi koleraepidemia. Myös Zacharias Topelius oli lähtenyt tautia pakoon maaseudun rauhaan. Hän vieraili ystävättärensä Lotta Lindqvistin kanssa everstiluutnantti Aminoffin Franssilan kartanolla lähellä Haralanvuorta. Topelius ihastui "Harjulan harjun" näkymiin ja kirjoitti tunnetun runonsa "Kesäpäivä Kangasalla". Gabriel Linsén sävelsi runolle myöhemmin melodian. Kesäpäivä Kangasalla on ollut vuodesta 1995 Pirkanmaan maakuntalaulu ja se on varmasti yksi tunnetuimmista kotimaisista sävelmistä. Topeliuksen ajoista lähtien – ja pitkälti hänen ansiostaan – suomalainen kansallismaisema on usein koettu aidoimmillaan juuri Topeliuksen kuvauksen kaltaisina jylhinä, tummina metsämaisemina ja hopeisena kiiltelevinä järvinä, joiden pinnasta sininen taivas untuvaisine pilvineen heijastuu.
Maisemat, isänmaan sielunmaisemat

Kangasalan maisemat tekivät vaikutuksen muihinkin suomalaisen kirjallisuuden merkkihenkilöihin kuin Topeliukseen. Jo Topeliusta ennen Kangasalan luonnonkauneutta ylistivät runoilija Frans Mikael Franzén, Johan Jakob Nervander, Emil von Qvanten ja Johan Ludvig Runeberg. Kirjeissä ja matkakertomuksissa kerrottiin Suomen luonnon ihanuudesta.
Jylhistä maisemista ammennettiin nousevaa kansallistunnetta. Niihin kohdistuva ihailu ja ylpeys haluttiin konkretisoida taiteen keinoin. Varsinkin 1800-luvun alun maalaustaide idyllisine maa- ja luontokuvauksineen ilmentää romanttisen suuntauksen ajatusmaailmaa erittäin hyvin. Maalaismaisemat, pellot, metsät, mäet, harjut, järvet ja joet ovat niissä keskeisessä osassa. Kaksisataa vuotta sitten keskiverto kaupunkilaisihminen tunsi varmaankin olevansa yhtä vieraantunut luonnosta kuin nykyajan urbaanit lähiöerakot.
Kangasalan maisemia maalasivat 1800-luvulla monet tunnetut taidemaalarit. 1800-luvun alussa Suomessa ei oikeastaan ollut omaa taide-elämää. Ensimmäisiin Kangasalan ikuistajiin kuuluivat ruotsalainen Emanuel Thelning, jonka vapaaherra Kustaa Mauri Armfelt lähetti Kangasalle vierailtuaan Kuohun terveyslähteellä vuonna 1811 ja Aleksanteri I:n saksalainen hovimaalari Carl von Kügelgen, joka maalasi ainakin kolme Kangasala-aiheista taulua. Hänen 15 litografiaa sisältävää teostaan Vues pittoresques de la Finlande voidaan pitää suomalaisen maisemakuvauksen alkuna. Von Kügelgenin maalauksia on ainakin Pietarin Eremitaašissa.
Muita Kangasalan-kuvaajia olivat Werner Holmberg, Einar Ilmoni, Eero Järnefelt, Hjalmar Munsterhjelm, Sigurd Wettenhovi-Aspa ja Magnus von Wright, joka teki 1860-luvulla kuusi Kangasala-aiheista taulua.
Kuivalevykuvauksen keksiminen vuonna 1882 teki valokuvauksesta entistä helpompaa ja halvempaa. Myös maisemia alettiin ikuistaa entistä enemmän valokuvaamalla niitä. Kangasalla ensimmäiset varsinaiset maisemakuvat otti tiettävästi Gustin Lojander vuonna 1893. Hänen valokuvasarjansa esitteli Kangasalan maisemia ja nähtävyyksiä.
Maisemavalokuvauksen noussut suosio vähensi taidemaalareiden kiinnostusta Hämeeseen. Suuntaa suomalaisuuden juurille alettiin etsiä entistä enemmän Karjalasta. Kangasalaa ei silti hylätty kuva-aiheena, sillä paikallisten taiteilijoiden määrä kasvoi koko ajan ja he maalasivat usein kotiseutujensa maisemia. Valokuvat auttoivat tuomaan kangasalalaisia maisemia koko kansan tietouteen. 1800-luvun lopulla tapahtuneiden painoteknisten edistysaskelten myötä maisemakuvat levisivät pian ympäri maata edullisten postikorttien muodossa.