stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pälkäneläisyys

Pälkäneläisyys oli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen piirissä 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa esiintynyt sävyltään vasemmistoradikaalinen liike, jonka synnyn taustalla oli silloinen opiskelijaradikalismi.
Pälkäneläisyys sai nimensä Pirkanmaalla Pälkäneellä, Suomen Kasvatusopillisen yhdistyksen omistamassa Mallasmäen kurssikeskuksessa syksyllä 1969 pidetyssä kokouksessa annetun julkilausuman mukaan, jossa määriteltiin liikkeen ohjelma. Liikkeen alkuunpaneva tapahtuma oli Karjaalla vuonna 1967 pidetty vasemmistonuorten yhteinen vappujuhla, joka oli järjestetty vastoin SDP:n puoluetoimiston nimenomaista kieltoa.  Sen syntyyn ratkaisevimmin vaikuttanut tekijä oli kehitysmaiden ongelmien ja Vietnamin sodan nostattama kansainvälisen solidaarisuuden vaatimus sekä pyrkimys vasemmiston laajempaan yhteistyöhön. Nämä vaatimukset kirjattiin Pälkäneellä pidetyssä kokouksessa annettuun julkilausumaan. Lausumassa arvosteltiin hallituksia, joissa SDP oli ollut mukana, "liian porvarillisen" politiikan toteuttamisesta.
Pälkäneläisyyden keskeisiä hahmoja olivat SDP:n vasemmistoon lukeutuneet opiskelijapoliitikot Reijo Käkelä, Erik Schüller ja Hannu Vesa.  Kansanedustajista liikkeen taakse asettuivat Osmo Kaipainen, Tellervo M. Koivisto ja Erkki Tuomioja, jotka olivat olleet mukana Pälkäneellä pidetyssä kokouksessa ja allekirjoittaneet siellä annetun julkilausuman.
Seuraavana kesänä, vuonna 1970, "pälkäneläiset" pitivät Karjaalla uuden kokouksen, jossa hyväksyttiin jyrkempi julkilausuma kuin edellisenä kesänä. Siinä tuomittiin − jälkikäteen − edellisenä vuonna kaatunut Nordek-hanke ja Suomen ja Euroopan talousyhteisön kaavailtu vapaakauppasopimus sekä hyväksyttiin Tšekkoslovakian miehitys.
Tässä vaiheessa SDP:n johto − puheenjohtaja Rafael Paasio ja puoluesihteeri Kalevi Sorsa − tuomitsivat julkisesti pälkäneläisyyden. Paasio ja Sorsa syyttivät liikettä siitä, että se antoi SDP:n nimissä julkilausumia, jotka olivat jyrkässä ristiriidassa puolueen virallisen linjan kanssa. Myös pälkäneläisyyden taakse asettuneet kansanedustajat sanoutuivat puoluejohdon jyrkän kannanoton seurauksena irti liikkeestä. Näin pälkäneläisyys menetti vahvimman tukensa.
Pälkäneläisyys hajosi lopulta sisäisiin kiistoihinsa ja sen toiminta hiipui vuoden 1971 aikana. Pääosa liikettä kannattaneista opiskelijoista palasi SDP:hen, kun taas pälkäneläisten vasemman laidan edustajat ajautuivat ulos puolueesta ja liittyivät SKP:n taistolaissiipeen.
Päivän Uutiset (1887–1889)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Päivän Uutiset oli Helsingissä vuosina 1887–1889 ilmestynyt sanomalehti.
Helsingin ruotsinmieliset perustivat Päivän Uutiset pääkaupungin suomenmielisten lehtien kilpailijaksi. Sen taustaryhmään kuuluivat muun muassa kenraali Frithiof Neovius sekä professorit C. G. Estlander ja M. W. af Schultén. Hyvin toimitettu, mutta mielipidevaikuttajana vähämerkityksinen lehti osoittautui kannattamattomaksi ja se lopetettiin alkuinnostuksen laimennuttua.
Kuudesti viikossa ilmestyneellä lehdellä oli vuonna 1888 noin 1400 tilaajaa. Sen päätoimittajina työskentelivät Ferdinand von Wright (1888–1889) ja Väinö E. Lindbohm (1889).
Aiheesta muualla

Päivän Uutiset digitoituna kansalliskirjastossa
Päivän Uutiset (1928)

Lehden ensimmäisen näytenumeron etusivu.
Päivän Uutiset oli Helsingissä vuonna 1928 ilmestynyt sanomalehti.
Päivän Uutisten taustalla olivat Yrjö Ruudun valtiososialismista kiinnostuneet ylioppilaat, jotka olivat vuonna 1923 perustaneet Vasama-nimisen ”valtiososialistisen ylioppilasyhdistyksen”. Lehteä julkaisseen Osakeyhtiö Viestin johtokuntaan kuuluivat muun muassa Ruutu itse sekä Urho Kekkonen. Päivän Uutisten poliittinen ohjelma oli sama kuin Vasaman. Lehden tavoitteena oli kansan eheyttäminen ”kansanvaltaisen kansallisen politiikan” avulla. Päätoimittajana toimi Juhani Konkka. Lehdestä ilmestyi kahdesti viikossa vain kolmisenkymmentä numeroa. Päivän Uutisiin kirjoittivat muun muassa Lauri Haarla ja Uuno Kailas ja sen tukijoihin kuului joitakin mainittavia poliitikkoja, kuten Arvo Inkilä. Päivän Uutisten jatkajaksi perustettiin aikakauslehti Tähystäjä.
Aiheesta muualla

Päivän Uutiset digitoituna kansalliskirjastossa
Teistit

| Teistit |
| --- | --- |
 Punateisti (Pholis clemensi)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Kivinilkkakalat Zoarcoidei
Heimo::  Teistit Pholidae  Gill, 1893
Suvut
 Apodichthys  Pholis  Rhodymenichthys 
Katso myös
   Teistit Wikispeciesissä   Teistit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Teistit (Pholidae) on ahvenkaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan kylmistä vesistä Atlantilta, Tyynestämerestä ja Pohjoisesta jäämerestä.
Taksonomia

Teistien heimoon kuuluu kolme sukua ja noin 15 lajia. Se jaetaan kahteen alaheimoon: Apodichthyinae, johon kuuluvat suvut Apodichthys ja Rhodymenichthys, ja Pholinae, johon kuuluu suku Pholis. Teistilajit ovat läheistä sukua sarvielaskoille (Stichaeidae) ja kivinilkoille (Zoarcidae).
Anatomia

Teistit ovat rakenteeltaan hyvin pitkulaisia kaloja. Kooltaan ne ovat pieniä tai keskikokoisia ja kasvavat tyypillisesti korkeintaan 13–46 cm pitkiksi. Suurin laji on viherteisti (Apodichthys flavidus). Selkäevä teistilajeilla on hyvin pitkä ja ulottuu pyöreään, pienehköön pyrstöevään asti. Myös peräevä on pitkä. Rintaevät ovat pienet tai puuttuvat ja vatsaevät ovat alkeelliset. Suu ja hampaat ovat pienikokoiset. Pholinae-alaheimon kalat ovat usein täplikkäitä, kun taas Apodichthyinae-alaheimon kalat ovat yksivärisen ruskeita, punaisia tai vihreitä.
Levinneisyys ja elintavat

Ainoastaan kaksi lajia, raitateisti (Pholis fasciata) ja teisti (Pholis gunnellus), elää pohjoisella Atlantilla ja Jäämeressä ja teisti myös Itämeressä, muita lajeja tavataan Tyynenmeren pohjoisosista. Teistilajit elävät makroleviä kasvavilla rannikkoalueilla, kivikkopohjilla ja vuorovesilammikoissa. Kalat piileskelevät usein kivien alla. Teistien ravintoa ovat pienet äyriäiset ja nilviäiset.
Tegetthoff-luokka

| Tegetthoff-luokka |
| --- | --- |
 luokan nimikkoalus SMS Tegetthoff

Tekniset tiedot
Uppouma:  20 000 t 21 595 t (kuormattu)
Pituus:  151,0 m (vesiraja) 152,2 m (kokonaispituus)
Leveys:  27,3 m
Syväys:  8,9 m
Koneteho:  27 000 shp
Nopeus:  20,3 solmua
Miehistöä:  1 087
Aseistus
Meritorjunta:  12 × Škoda 30,5 cm/45 K 10 -tykkiä 12 × 15 cm/50 K 10 tykkiä 18 × Škoda 6,6 cm/50 -tykkiä 4 × 53 cm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  2 × Škoda 6,6 cm/18 -ilmatorjuntatykkiä
Tegetthoff-luokka oli Itävalta-Unkarin laivaston neljän dreadnought-taistelulaivan muodostama alusluokka, jotka valmistettiin hieman ennen ensimmäistä maailmansotaa. Luokka on nimetty amiraali Wilhelm von Tegetthoffin mukaan. Sitä nimitetään toisinaan Viribus Unitis -luokaksi.
Tausta

Italian kuninkaallisen laivaston aloitettua ensimmäisen dreadnought-taistelulaivansa valmistuksen Itävalta-Unkarin asevoimien ylipäällikkö Rudolf Montecuccoli ilmoitti 20. helmikuuta 1908, että maa voisi valmistaa uuden sukupolven 18 000 – 19 000 tonnin taistelulaivan. Saksan keisarikunta laski 1908 vesille ensimmäisen dreadnought-taistelulaivansa SMS Nassaun, mikä kiihdytti laivastokilpailua suurvaltojen välillä. Italian hyväksyttyä Lontoon laivastosopimuksen taistelulaivan valmistusta viivytettiin, vaikka virallisena selityksenä oli aluksen uudelleen suunnittelun aiheuttama viivytys.
Itävallan laivastoesikunta antoi lokakuussa 1908 määräyksen suunnittelun aloittamisesta ja teki esityksen avoimesta suunnittelukilvasta laivastoinsinööreille. Kummankin toimenpiteen tuloksia arvioitiin seuraavan puolen vuoden aikana. Triesten telakka esitteli maaliskuussa 1909 viisi erilaista suunnitelmaansa, kun kävi ilmi italialaisten päättäneen ottaa Dreadnought A:ssa (nimetty RN Dante Alighieriksi) käyttöön kolmitykkiset tornit. Italialaisten suunnitelma muutti suunnitteluperusteita, jolloin uusien alusten pääaseiksi valittiin kolmitykkiset tornit ja Saksasta pyydettiin tietoja Kaiser-luokan alusten piirustuksista.
Huhtikuussa saatiin Saksasta saatiin pyydetyt tiedot, mutta niiden vaikutusta alusten suunnitteluun voitaneen pitää rajallisena. Uusien taistelulaivojen piirustukset hyväksyttiin jo 27. huhtikuuta.
Suunnittelu

Tegethoff-luokan alukset suunnitteli Siegfried Popper. Alusten propulsiojärjestelmään kuului kaksitoista Yarrow-kattilaa lukuun ottamatta Szent Istvánia, jossa oli kaksitoista Babcock-kattilaa. Alusten neljään akseliin oli kytketty Parsons-turbiinimoottorit paitsi Szent Istvániin, jossa oli kahteen akseliin kytketty AEG-turbiinit. Järjestelmä tuotti akseleihin 25 000 hevosvoimaa, mikä mahdollisti 20 solmun nopeuden. Alusten toimintamatka oli 10 solmun nopeudella 4 200 merimailia.
Alusten pääaseistuksena oli kaksitoista Škodan 30,5 senttimetrin 45 pituuskaliiperin tykkiä asennettuina neljään torniin, joista kaksi oli etukannella ja kaksi takakannella. Apuaseina oli kaksitoista 15 senttimetrin 50 pituuskaliiperin ja kahdeksantoista Škodan 6,6 senttimetrin 45 pituuskaliiperin tykkiä. Aseistuksen täydensivät neljä 53 senttimetrin torpedoputkea. Vuonna 1915 kuusi tykkitornien B ja Y päälle asennetut 6,6 senttimetrin tykit korvattiin kahdella 6,6 senttimetrin 45 pituuskaliiperin ilmatorjuntatykillä. Ilmatorjuntatykit vaihdettiin vuodesta 1917 alkaen neljään uuteen 6,6 senttimetrin 50 pituuskaliiperin ilmatorjuntatykkiin.
Alukset

Luokan aluksista kolme rakennettiin Triestessä ja neljäs (SMS Szent István) Fiumessa, jolloin rakennustyöt saatiin jaettua kaksoismonarkian kummankin maan kesken. Telakoista johtuvien erojen vuoksi Fiumessa rakennettu alus oli pienempi ja valmistui hitaammin.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| SMS Viribus Unitis | Stabilimento Tecnico Triestino (STT), Trieste | 24. heinäkuuta 1910 | 20. kesäkuuta 1911 | 6. lokakuuta 1912 | upotettu 1. marraskuuta 1918 |
| SMS Tegetthoff | STT | 24. syyskuuta 1910 | 31. maaliskuuta 1912 | 14. heinäkuuta 1913 | luovutettu Italialle 1920 romutettu La Speziassa 1924-1925 |
| SMS Prinz Eugen | STT | 16. tammikuuta 1912 | 30. marraskuuta 1912 | 8. heinäkuuta 1914 | luovutettu Ranskalle 1920 upotettu maalilaivana 1922 |
| SMS Szent István | Ganz vállalatok, Fiume | 29. tammikuuta 1912 | 17. tammikuuta 1914 | 17. marraskuuta 1915 | upotettu 10. kesäkuuta 1918 |
Tellus (jumalatar)

Tellus (oikealla) yhdessä Vuodenaikojen kanssa. Mosaiikki Sentinumissa joskus vuodelta 200–250.
Tellus (myös Tellus Mater, tai Terra Mater, suom. ’maaemo’) on roomalaisessa mytologiassa Maan ja kaikkien eliöiden hedelmällisyyden jumalatar. Hänen nimensä tarkoittaa latinan kielessä Maata. Tellus on Saturnuksen äiti. Kreikkalaisessa mytologiassa häntä vastaa Gaia.
Roomalaiset yhdistivät Telluksen Ceresiin, joka on sadonkorjuun, maanviljelyksen ja hedelmällisyyden jumalatar, ja näillä kahdella jumalattarella oli tammikuussa yhteinen kylvön juhla. Roomalaiset uskoivat Ceresin valvovan siemeniä ennen niiden kylvöä ja Telluksen valvovan niitä kylvöstä sadonkorjuuseen. Tellukselle uhrattiin tiineitä lehmiä 15. huhtikuussa Fordicicia-juhlassa, ja häntä rukoiltiin avioliiton solmimisen yhteydessä, jotta liittoon siunautuisi lapsia.
Tavu

Tavu on puhutun kielen rytmiyksikkö, joka koostuu yhdestä tai (yleensä) enintään muutamasta äänteestä, joista yksi on tavua muodostava eli syllabinen. Yhdestä tai useammasta tavusta puolestaan muodostuu sanoja. Lapset omaksuvat äidinkielelleen ominaisen tavurakenteen luonnostaan, ja jo pikkulapset osaavat jakaa sanoja tavuihin, mikä ilmenee esimerkiksi painokkaasti puhuttaessa tai huudettaessa: äi·ti!, Suo·mi, Suo·mi!.
Kun sanojen tavurakenteeseen halutaan kiinnittää erityistä huomiota, voidaan puhua tavaamisesta ja kirjoituksen yhteydessä tavuttamisesta. Yleensä tavujen rajoja ei kirjoituksessa tarvitse erikseen merkitä.
Muutamissa kielissä kuten kiinassa lähes kaikki kantasanat ovat yksitavuisia. Myös esimerkiksi englannissa ja ruotsissa yksitavuisia sanoja on huomattavan paljon. Suomen kielessä perussanavartalot ovat tavallisimmin kaksitavuisia, mutta yksitavuisiakin sanoja on jonkin verran. Kolmi- tai useampitavuiset sanat ovat tavallisimmin muiden sanojen johdannaisia.
Määritelmä ja suhde prosodiaan

Tavu on periaatteessa puheen universaali piirre, mutta sekä tavumäärän että -rajojen hahmotus perustuu vähintään jossakin määrin kielikohtaisiin fonotaktisiin sääntöihin. Universaalisti eli kaikkia kieliä koskevasti tavua on yritetty määritellä niin artikulatorisesti, akustisesti kuin funktionaalisestikin. Artikulatorinen määritelmä voi perustua esim. hengitys- tai artikulaatiorytmiin, akustinen puheen sonoriteettihuippuihin (periaatteessa kuultuun äänenvoimakkuuteen) ja funktionaalinen esim. siihen, että monet runomitat perustuvat säkeen tavumäärän laskentaan.
Tavu liittyy läheisesti prosodian käsitteistä niin painoon, kvantiteettiin kuin intonaatioonkin. Usein sanassa on yhdellä tavulla pääpaino, minkä lisäksi pitkissä sanoissa voi yhdellä tai useammalla tavulla olla sivupaino. Osa tavuista on painottomia. Painollisten ja painottomien tavujen vuorottelusta pitkälti muodostuu kielelle ominainen puherytmi. Tätä luontaista rytmiä voidaan runoudessa sovittaa runomittoihin, joissa yleensä kaksi tai kolme tavua – niistä yksi muita voimakkaampana – muodostaa niin sanotun runojalan. Lauluissa jokainen yksittäinen sävel (nuotti) vastaa tavallisimmin yhtä tavua, mutta joskus sävelkorkeus vaihtuu kesken tavun ja tavua saatetaan venyttää hyvinkin pitkäksi.
Etymologia

Suomen sana tavu on Elias Lönnrotin oppitekoisesti lainaperäisestä tavata-verbistä (< myöhäismuinaisruotsin stafva, joka nykyruotsissa esiintyy muodossa stava) muodostama (1847). Aiemmin Lönnrot käytti muotoa tavut (taivutus: gen. tavuen : part. tavutta : ill. tavueen). Koko 1800-luvun ajan tavu-muodon rinnalla esiintyi myös Daniel Europaeuksen itämurteiden pohjalta muodostama muoto tavuu.
Tavun rakenne

Tyypillisesti tavu muodostuu sen ytimenä eli sonanttina toimivasta vokaalista, jonka edellä tai jäljessä voi esiintyä yksi tai useampi konsonantti (eli kerake). Joissain kielissä, kuten englannissa, saksassa ja tšekissä, esiintyy myös tavuja, joissa ei ole lainkaan vokaalia vaan tavun ytimenä toimii jokin konsonantti (esimerkiksi engl. table [teɪ.bl], jossa jälkimmäisen tavun ytimenä toimii [l]-äänne).
Suomessa tavun ytimenä on aina vokaali, joka voi olla lyhyt (esim. a), pitkä (esim. aa) tai diftongi (esim. au). Erilaisia tavuja on suomessa vajaat 3000, ja yleensä tavuun kuuluu 1–4 äännettä. Kotoperäisissä sanoissa tavujen rakenne voi monimutkaisimmillaan olla muotoa KVRK, jossa K on konsonantti, V vokaali ja R resonantti (r, l, m tai n): kers·kuu, kelk·ka, lamp·pu, lant·tu. Puhekielessä voi esiintyä myös tavuja, joiden muoto on KVKs: kaks, laps (mutta kirjakielisemmin äännettäessä s aloittaa näissä tapauksissa uuden tavun: kak·si, lap·si). Kaikki kielet eivät salli näin monimutkaisia tavurakenteita, mutta toisaalta joissain kielissä rakenne voi olla mutkikkaampikin. Esimerkiksi japanissa vain muoto KV on sallittu.
Suomessa KV on yleisin tavutyyppi, ja se muodostaa yksin n. 36–40 % puhevirran tavuista. Seuraavaksi yleisin on KVK (27–31 %). Vokaalialkuiset tavut ovat selvästi harvinaisempia (VK n. 4–7 %, V 3–4 %, VV 1 %, loput alle 1 %).
Tavut voidaan lajitella yhtäältä avo- tai umpitavuiksi ja toisaalta lyhyiksi tai pitkiksi tavuiksi. Avotavuja ovat kaikki vokaaliin päättyvät (esim. kaa·tu·a, lai·va, uu·ni) ja umpitavuja konsonanttiin päättyvät (esim. kat·seet, as·tut·han). Lyhyitä tavuja puolestaan ovat ne, jotka päättyvät lyhyeen vokaaliin (esim. ma·ta·la, a·la) ja pitkiä kaikki muut eli ne, jotka päättyvät joko pitkään vokaaliin (esim. kaa·tuu), diftongiin (esim. tie, työ) tai konsonanttiin (esim. et·sit·hän).
Tavut kirjoituksessa > Tavukirjoitus, abugida ja han’gŭl

Tavukirjoituksessa jokainen kirjoitusmerkki vastaa sellaisenaan yhtä tavua. Kirjoitustavun ja puhutun kielen tavun suhde ei välttämättä kuitenkaan ole yksi yhteen. Joskus tavukirjoitusjärjestelmässä ei esimerkiksi ole erillistä kirjoitusmerkkiä kielen kullekin tavulle, vaan äänneasua pitää muuttaa kirjoitusta varten. Esimerkiksi Kreetassa toisella vuosituhannella eaa. käytössä ollut lineaari-B:ssä oli kirjoitusmerkkejä vain yhdestä konsonantista ja lyhyestä vokaalista koostuville avotavuille, vaikka kreikan kielen tavurakenne on mutkikkaampi. Nykyaikana tavukirjoitusta käytetään esimerkiksi japanissa (logografisen kirjoituksen ohella).
Abugida taas on kirjoitusjärjestelmä, jossa konsonantti + inherentti vokaali (yleensä a) ilmaistaan yhdellä kirjoitusmerkillä, ja muut vokaalit (myös pitkät) merkitään yleensä siihen tulevalla tarkkeella. Käytännössä abugida tulee hyvin lähelle tavukirjoitusta, jos kielen tavuista valtaosa on tyyppiä KV (konsonantti + vokaali).
Edelleen korean kirjoitusjärjestelmässä han’gŭlissa, joka lähtökohtaisesti on aakkoskirjoitusta (eli kullakin konsonantilla ja vokaalilla on oma kirjoitusmerkkinsä), kirjaimet ladotaan yhteen tavuittain.
Tavut kirjoituksessa > Äänne- eli aakkoskirjoitus

Äänne- eli aakkoskirjoitus perustuu tavun perusosiin eli äänteisiin, eikä tavujen rajoja tavallisesti merkitä näkyviin. Useimpien länsimaisten kielten oikeinkirjoituksessa noudatetaan kuitenkin sääntöä, jonka mukaan sana voidaan katkaista tavurajan kohdalta ja sanan loppuosa siirtää seuraavalle riville. Tällöin sanan katkaisu osoitetaan tavuviivana käytettävällä yhdysviivalla (tai samannäköisellä merkillä).
Suomen kielessä tavuraja on selvyyden vuoksi merkittävä aina, kun se osuu kahden samaa vokaalia tarkoittavan kirjaimen väliin, kuten voi käydä yhdyssanan osien rajalla (linja-auto) tai vokaalien välisen k:n kadottua astevaihtelun vuoksi (liuku : liu’un). Jos tavurajan merkitseminen on tarpeen pelkästään astevaihtelun takia, tavuraja osoitetaan yhdysviivan sijasta heittomerkillä.
Eräiden muiden kielten oikeinkirjoituksessa vokaalien välinen tavuraja voidaan kreikasta periytyvän käytännön mukaan tarvittaessa merkitä toisen vokaalin päälle lisättävällä treemalla eli erokepisteillä. Näin tehdään muun muassa ranskassa, hollannissa ja toisinaan englannissakin: ransk. Noël, engl. coöperation (myös co-operation tai cooperation).
Sanakirjoissa ja lukemaan opetteleville lapsille tarkoitetuissa teksteissä voidaan merkitä kaikki tavurajat, jotta sanojen rakenne olisi helpompi hahmottaa. Joissain sanakirjoissa voidaan tavurajan merkkinä tällöin käyttää rivinkeskistä pistettä (U+00B7: e·si·merk·ki) tai erityistä tavutuspistettä (U+2027: e‧si‧merk‧ki). Kansainvälistä foneettista aakkostoa käytettäessä voidaan yksityiskohtaisemmin merkitä pääpainolliset tavut pienellä rivinylisellä pystyviivalla, sivupainolliset tavut rivinalisella pystyviivalla ja painottomat tavut tavallisella pisteellä (ˈe.siˌmerk.ki).
Tavutus suomen kielessä

Suomen kielessä tavun ytimenä toimiva vokaali voi ääntyä lyhyenä tai pitkänä. Lyhyttä vokaalia merkitään suomen oikeinkirjoituksen mukaan yhdellä kirjaimella ja pitkää kahdella. Diftongia eli pitkää vokaalia, jonka aikana äännearvo muuttuu liukuen, merkitään kahdella eri kirjaimella, jotka edustavat äänteen alku- ja loppuarvoa. Suomen kielen diftongit ovat ai, ei, oi, ui, yi, äi, öi, au, eu, iu, ou, äy, öy, ey, iy, uo, yö ja ie. Jos sanassa esiintyy muunlaisia vokaaliyhdistelmiä, niiden välissä on tavuraja: ko·me·a, hi·o·a, lau·an·tai.
Tavu voi muodostua pelkästä vokaalistakin, mutta usein tavun alussa on konsonantti: ko·me·a, u·pe·a, aa·mu, mai·to. Konsonantti voi esiintyä myös tavun lopussa: ko·me·at, sääs·töt. Sanan (tai yhdyssanan osan) sisällä kahden vokaalin välissä esiintyvä konsonantti aloittaa aina uuden tavun, ja jos konsonantteja on monta peräkkäin, niistä viimeinen aloittaa uuden tavun: sääs·tää, kers·ku·a. Vain vierassanoissa tavu voi alkaa konsonanttiyhtymällä: trak·to·ri, sprint·te·ri, kon·struk·ti·o (myös konst·ruk·ti·o). Jos kaksi samaa konsonanttia on peräkkäin, niiden välissä on tavuraja: at·tri·buut·ti.
Tavutus suomen kielessä > Perussäännöt

Tiivistäen suomalaisissa sanoissa tavuraja on siis:
aina vokaalia edeltävän konsonantin edessä: ta·lo, ta·los·ta, ta·loon, kau·pun·ki, kau·pun·kiin, kau·pun·gis·sa·kin, Pent·ti, Pen·tin, Pen·til·le
kahden eri vokaalin välissä, kun ne eivät edusta diftongia: tutustu·a, se·assa, lau·antai, li·an.
Säännöt kuitenkin pätevät vain vanhoihin suomalaisiin sanoihin, ts. joko kantakielestä perittyihin tai riittävän kauan sitten lainattuihin.
Tavutus suomen kielessä > Oikeinkirjoituksen erikoistapauksia

Sanaa ei suositella jakamaan eri riveille kahden vokaalin välistä, vaikka nämä kuuluisivat eri tavuihin; mieluummin: tutus·tua, seas·sa, lauan·tai, lian). Poikkeuksena ovat yhdysosarajat, joilta tavutus on aina sallittua ja jopa suositeltavaa.
Sanan tai yhdyssanan osan ensimmäistä tai viimeistä kirjainta ei eroteta omalle rivilleen, vaikka se sinänsä edustaisi kokonaista tavua: aloi·tus (ei *a·loitus), alue (ei *a·lue, *alu·e), kansan·edustaja (ei *kansane·dustaja), valtio·mies (ei *valti·omies).
Jos yhdyssana halutaan jakaa kahdelle riville, se on yleensä mielekkäintä tehdä yhdyssanan osien rajalla: kirja·kauppa, kansan·edustaja, vast·edes, par·aikaa (kuitenkin ell·ei tai el·lei, joll·ei tai jol·lei). Tällöin ei haittaa, vaikka jako tapahtuisi kahden vokaalin välistä: tie·alue.
Vierasperäisiä yhdyssanoja voidaan jakaa tunnistettavien osien välistä: demo·kratia, mikro·skooppi, typo·grafia. Jos osien välinen raja on hämärtynyt, voidaan jakaa myös suomalaisittain ääntämyksen perusteella: demok·ratia, mikros·kooppi.
Jos sitaattilainassa kirjainyhdistelmä edustaa yhtä äännettä, sitä ei tule hajottaa: Por·sche (ei *Porsc·he, *Pors·che), Goe·the (ei *Go·ethe, *Goet·he), Smi·thin (ei *Smit·hin).
Kirjallisuutta

Leino, Pirkko: Hyvää suomea.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17667-6
Pyrrhonismi

Pyrrhonismi eli pyrrhonilainen skeptisismi (m.kreik. Πυῤῥώνειοι (σκεπτικοί), Pyrrhōneioi (skeptikoi), ”Pyrrhonlaiset (skeptikot)”) viittaa antiikin aikaisen skeptisismin suuntaukseen, jonka perusti Ainesidemos ensimmäisellä vuosisadalla eaa. ja joka tunnetaan ennen kaikkea Sektos Empeirikoksen teoksista 100- ja 200-lukujen vaihteesta jaa. Koulukunta kannatti voimakasta skeptisismiä ja mielipiteistä pidättäytymistä. Pyrrhonismi luetaan yhdeksi hellenistisen filosofian koulukunnista.
Pyrrhonismi sai nimensä Pyrrhonista, joka eli noin vuosina 360—270 eaa. Ainesidemos pyrki herättämään Pyrrhonin ja Timonin, toisen varhaisen skeptikon, ajattelun uudelleen henkiin. Historiallisen Pyrrhonin ja koulukunnan ajattelun välinen yhteys on kuitenkin epäselvä. Pyrrhonismi nousi uudelleen keskustelunaiheeksi 1600-luvulla nykyaikaisen tieteellisen maailmankuvan ja tieteellisen skeptisismin syntyessä.
Historia > Antiikin pyrrhonismi

Pyrrhon, josta pyrrhonismi on saanut nimensä, eli 300-luvulla eaa. Hän ei itse kirjoittanut filosofisia teoksia. Hänen oppilaansa Timon kirjoitti sekä Pyrrhonin elämästä että ajattelusta; nykyaikaan hänen teoksistaan on kuitenkin säilynyt vain katkelmia.
Ainesidemos herätti pyrrhonismin uudelleen henkiin. Hän toimi alun perin Platonin Akatemiassa, mutta pettyi siihen, että koulu luopui skeptisismistä. Häneltä tunnetaan tietoja muun muassa kadonneesta teoksesta Pyrrhonistiset kirjoitukset.
Myöhemmistä pyrrhonisteista tunnetuin on Sekstos Empeirikos, jonka teokset Pyrrhonismin pääpiirteet sekä Matemaatikkoja vastaan ovat nykyään keskeisimpiä teoksia pyrrhonistisen ajattelun tuntemisen kannalta. Lisäksi ne ovat merkittäviä lähteitä myös muuhun hellenistisen ajan filosofiaan, koska ne käyvät läpi muiden, pyrrhonistien dogmaattisina pitämien koulukuntien oppeja ne kumotakseen.
Myöhemmän pyrrhonismin suhteesta historiallisen Pyrrhonin ajatteluun on ollut erimielisyyksiä.