stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muumilaakson tarinoita
Esityskronologia > Suomen televisioesitykset luettelona

| Esitysajankohta | Kanava |
| --- | --- |
1. syyskuuta 1991 – 8. marraskuuta 1992 (välissä kesätauko): TV1 (sarjan jaksot 1–50)
4. syyskuuta 1991 – 27. marraskuuta 1991: FST (ruotsiksi) (13 ensimmäistä jaksoa)
2. syyskuuta 1992 – 28. marraskuuta 1993 (välissä kesätauko): FST (ruotsiksi) (jaksosta 14 eteenpäin 39:n jakson verran)
28. elokuuta 1993 – 19. helmikuuta 1994: TV1 (sarjan jaksot 51–76)
4. syyskuuta 1994 – 13. marraskuuta 1994: FST (ruotsiksi) (loput 11 ruotsiksi jälkiäänitettyä jaksoa)
31. joulukuuta 1995 – 8. kesäkuuta 1997: FST (ruotsiksi)
8. tammikuuta 1996 – 26. tammikuuta 1998: TV2 (sarjan jaksot 1–76, 77–101, kesällä 1997 uusittiin seitsemän ensimmäistä jaksoa ennen uusien jaksojen alkamista)
2. helmikuuta 1998 – 14. helmikuuta 2000: TV2 (jaksosta 8 alkaen)
14. syyskuuta 1999 – 11. helmikuuta 2001: FST (ruotsiksi)
6. kesäkuuta 2000 – 18. elokuuta 2000: TV1 (vain 52 ensimmäistä jaksoa)
22. tammikuuta 2002 – 30. maaliskuuta 2004: YLE TV2
2. toukokuuta 2004 –  30. lokakuuta 2005: YLE FST (ruotsiksi)
30. toukokuuta 2005 – 3. helmikuuta 2006: YLE TV2
30. maaliskuuta 2007 – 23. tammikuuta 2009: YLE FST5 (ruotsiksi)
1. tammikuuta 2008 – 21. toukokuuta 2008: YLE TV2
25. elokuuta 2008 – 7. syyskuuta 2009: YLE TV2
29. tammikuuta 2009 – 6. toukokuuta 2010: YLE FST5 (ruotsiksi)
31. elokuuta 2010 – 17. helmikuuta 2011: YLE TV2
17. heinäkuuta 2011 – 2. syyskuuta 2012: Yle TV2
21. helmikuuta 2013 – 10. heinäkuuta 2013: Yle TV2
18. elokuuta 2013 – 30. marraskuuta 2014: Yle Fem (ruotsiksi)
5. helmikuuta 2014 – 24. kesäkuuta 2014: Yle TV2
28. heinäkuuta 2014 – 31. joulukuuta 2014: Yle TV2
9. huhtikuuta 2017 –: MTV3
1. toukokuuta 2018 –: MTV Sub
20. helmikuuta 2017 –: MTV Juniori
Julkaisut

Sarjan Suomessa esitetyt jaksot on julkaistu kokonaisuudessaan VHS:nä ja DVD:nä. Jokainen VHS ja DVD sisältää 3–5 jaksoa.
Ensimmäiset VHS:t julkaistiin Suomessa huhtikuussa 1992 ja ensimmäiset DVD:t joulun alla 2001. Vuoteen 2011 mennessä 33:a VHS-kasettia oli myyty yhteensä lähes miljoona kappaletta ja 26:a DVD-levyä hieman yli miljoona. Sarjan tallennemyynti oli Yleisradiolle huomattava tulonlähde, sillä Yle sai tuloja kaikista Suomessa myytävistä muumivideoista ja -DVD-levyistä.
Alkuperäiset DVD-julkaisut olivat Finnkinon julkaisemia. Vuonna 2011 julkaisija vaihtui VLMediaan, joka seuraavana vuonna julkaisi kaikista sarjan DVD:istä uudet versiot, jotka sisälsivät Yle:n vastikään uudistaman version sarjasta. Muutama vuosi myöhemmin kaikki nämä kyseiset DVD:t julkaistiin myös Muumipeikko ja pyrstötähti -elokuvan kera yhteinäisenä kokoelmana.
1. syyskuuta 2017 VLMedia alkoi julkaista DVD:llä sarjan uudelleen jälkiäänitettyä versiota. Nämä julkaisut sisältävät myös aiemmin Suomessa esittämättömät jaksot. Kaikki uudelleen jälkiäänitetyt jaksot on julkaistu myös yhtenäisenä kokoelmana.
Aiheesta muualla

Yle Elävä arkisto: Muumilaakson tarinoita
Ylen muumisivut
Muumibrändi Japanissa Eija Niskanen, Tove Jansson -seura (2010)
Muumilaakson tarinoita Muumitalo-wikissä
Telescreenin muumisivut (englanniksi)
Tanoshii Muumin Ikka
Tanoshii Muumin Ikka: Bōken Nikki
Muumit
| --- | --- |
Hahmot:  Muumipeikko  Muumimamma  Muumipappa  Nuuskamuikkunen  Pikku Myy  Nipsu  Niiskuneiti  Niisku  Haisuli  Hattivatit  Mörkö  Hemuli  Vilijonkka  Mymmeli  Noita  Aliisa  Tuu-tikki  Surku  Poliisimestari  Tiuhti ja Viuhti  Piisamirotta  Hosuli  Juksu  Fredrikson 
Paikat:  Muumilaakso  Muumitalo 
Kirjat:  Muumit ja suuri tuhotulva  Muumipeikko ja pyrstötähti  Taikurin hattu  Muumipapan urotyöt  Vaarallinen juhannus  Taikatalvi  Näkymätön lapsi ja muita kertomuksia  Muumipappa ja meri  Muumilaakson marraskuu 
Kuvakirjat:  Kuinkas sitten kävikään?  Kuka lohduttaisi Nyytiä?  Vaarallinen matka  Outo vieras Muumitalossa 
Televisiosarjat:  Die Muminfamilie (1959) jaksot  Muumipeikko (1969) jaksot  Mūmin (1969) jaksot  Shin Mūmin (1972) jaksot  Mumindalen (1973) jaksot  Muumien maailma (1978) jaksot  Muumilaakson tarinoita (1990) hahmot  jaksot  Muumilaakso (2019) hahmot  jaksot 
Elokuvat:  Muumipeikko ja pyrstötähti (1992)  Muumi ja vaarallinen juhannus (2008)  Muumi ja punainen pyrstötähti (2010)  Muumit Rivieralla (2014)  Muumien taikatalvi (2017)  Muumipeikko ja pyrstötähti (2021)  Muumipapan urotyöt – Erään nuoren Muumin seikkailut (2021) 
Lyhytelokuvat:  Kuka lohduttaisi Nyytiä?  Kuinkas sitten kävikään? 
Sarjakuva: Muumipeikko (sarjakuva)
Videopelit:  Muumit piilosilla  Muumit meren aalloilla  Suuri Muumijuhla  Muumit ja Taikurin hattu  Muumit ja Näkymätön lapsi  Moomin’s Tale  Muumit ja Taikatalvi  Muumit ja Taikalamppu  Muumipappa kalassa  Muumit ja Salaperäiset huudot  Muumit ja Suuri syysjuhla  Nuuskamuikkunen – Muumilaakson melodia 
Lautapelit:  Muumien hillojahti  Muumien purnukkajahti  Muumipeli 
Muuta:  Muumimaailma  Muumimuseo  muumimuki  Luettelo Muumimukeista 
Sarjassa esiintyviä Tove Janssonin teoksiin perustuvia hahmoja ryhmäkuvassa.
Muumiperhe: vasemmalta oikealle Nipsu, Muumimamma, Muumipappa, Muumipeikko ja Pikku Myy (kuva jaksosta Muumipappa kaipaa vaihtelua).
Emil Cedercreutz

| Emil Cedercreutz |
| --- | --- |
 Emil Cedercreutz 1910-luvulla
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. toukokuuta 1879 Köyliö
Kuollut: 28. tammikuuta 1949 (69 vuotta) Helsinki
Taiteilija
Ala:  kuvanveistäjä, kuvataiteilija, kirjailija
Kuuluisimpia töitä:  Äestäjä, Äidinrakkaus, Kyntäjä, Satakunnan karhu
Emil Herman Robert Cedercreutz (16. toukokuuta 1879 Köyliö – 28. tammikuuta 1949 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä, siluettitaiteilija ja kirjailija. Cedercreutz tunnetaan erityisesti sunnittelemistaan veistoksista, mutta myös hänen siluettejaan käytettiin kuvituksena lukuisissa kirjoissa 1910–1940-luvuilla. Lisäksi hän julkaisi useita omia teoksia.
Cedercreutzin elämäntyötä esittelee Harjavallassa toimiva Emil Cedercreutzin museo, joka sai alkunsa hänen keräämästään kansatieteellisestä kokoelmasta. Vuonna 2019 julkaistiin Annika Waenerbergin ja Manuel Vélez Cean kirjoittama Cedercreutzin elämäkerta.
Elämä > Lapsuus ja nuoruus

Vapaaherra Emil Cedercreutz syntyi vuonna 1879 Köyliönkartanossa, joka oli Cedercreutzin suvun sääntöperintötila. Hänen vanhempansa olivat sääntöperinnönhaltija eli fideikomissaari Axel Fredrik Nikolaus Cedercreutz ja Johanna Lovisa (Louise) Björkenheim (1848–1921) Vuojoen kartanosta Eurajoelta. Emilillä oli kolme isoveljeä, Gustaf, Edvard ja Axel sekä nuorempi sisar, Karin Emilia.
Oppikoulunsa Cedercreutz kävi Helsingin Nya svenska läroverketissä, ja hän sai ylioppilaslakin vuonna 1897.
Elämä > Opinnot ja paluu Suomeen

Emil Cedercreutz oli Suomen ensimmäinen kotimaassa koulutuksensa aloittanut kuvanveistäjä. Koska perhe toivoi Emilistä juristia, hän yritti opiskella lakitiedettä noin kolmen vuoden ajan. Veri veti kuitenkin taiteen puoleen, ja taidemaalari Albert Edelfeltin suosituksesta Cedercreutz pääsi aloittamaan taideopinnot Suomen Taideakatemian koulun vastaperustetulla kuvanveistolinjalla vuonna 1902. Hänen opettajanaan toimi Viktor Malmberg.
Cedercreutz jatkoi opintojaan Euroopan taidekeskuksissa Brysselissä, Roomassa ja Pariisissa. Taideopinnot ulkomailla muokkasivat sekä Cedercreutzin taiteellista tuotantoa että aatemaailmaa. Hänen oppi-isinään olivat Charles van der Stappen, Constantin Meunier ja Auguste Rodin.
Brysselissä vuosina 1903–1904 Cedercreutz tutustui aatesuuntaukseen nimeltä tolstoilaisuus, mikä näkyi myös hänen aiheenvalinnoissaan. Brysselin-vuosiensa jälkeen Cedercreutz opiskeli valtion stipendillä Roomassa vuosina 1904–1905 ja myöhemmin vuosina 1906–1909 Pariisin Académie Julianissa.
Suomeen palattuaan Cedercreutz asui aluksi Köyliön Ilmiinjärven rannalla sijainneessa maaseutuateljeessa, jonka nimi oli Ilmilinna. Hän oleskeli paikkakunnalla kesäisin vuosina 1905–1914, kunnes hän muutti uuteen ateljeekotiinsa Harjulaan. Sen hän oli rakennuttanut Harjavaltaan Merstolan kylään. Kaksi vuotta myöhemmin valmistui näyttelytila Maahengen temppeli, josta myöhemmin muodostui nykyinen Emil Cedercreutzin museo.
Elämä > Kuvataiteilijana

Asuessaan ja työskennellessään Satakunnassa maakunta-, kotiseutu- ja museotyöstä muodostui tärkeä osa Cedercreutzin elämää. Hän toimi kiinteässä yhteydessä Satakuntalaiseen Osakunnan sekä satakuntalaiseen nuorisoseuraliikkeen kanssa. Hän vaikutti voimakkaasti sekä paikallisesti että valtakunnallisesti kotiseutuaatteen, museotoiminnan ja nuorisoseuratyöhön kehitykseen.
Cedercreutz kuvasi töissään mielellään hevosia: työhevosia, uljaita ratsuja, loppuun ajettuja vetojuhtia ja raisuja varsoja. Hän oli saanut tuntuman maatyöhön kotonaan Köyliönkartanon mailla, ja tuloksena olivat merkittävät monumentit Äestäjä Porissa, Kyntäjä Harjavallassa sekä Äidinrakkaus Helsingissä. Hänen teoksissaan hevoset olivat usein yhteiskunnallisten epäkohtien vertauskuvia. Kenraali Mannerheimin kerrotaan todenneen Cedercreutzin veistotaidoista: ”Kuka tahansa pystyy veistämään minut, mutta vain Emil Cedercreutz pystyy veistämään hevosen alleni.”
Kuvanveistäjänä Cedercreutz debytoi Suomen taiteilijain näyttelyssä vuonna 1902. Esillä olivat muun muassa maatyöaiheiset veistokset Äestämässä, Vetohärkä, Maanviljelijä ja Brabantilaisia kuormahevosia, jotka saivat dukaattipalkinnon.
Ensimmäisen maineikkaan veistoksensa Työn jälkeen Cedercreutz teki vuonna 1904 Brysselissä. Teosta on pidetty myös yhteiskunnallisena ilmauksena, ja se hyväksyttiin Pariisin Salongin näyttelyyn Champs-Élysées’lle. Cedercreutz sai Associé-jäsenyyden Pariisin salonkiin vuonna 1907.
Cedercreutz toi Suomen kuvanveistotaiteeseen moderneja virtauksia. Hänen veistotekniikassaan oli uutta veistosten jättäminen luonnosmaisiksi hetken tuokiokuviksi. Hän muovasi veistoksia savimassasta pintojen ja viivojen vuorovaikutuksen avulla. Hän onkin yksi Suomen ensimmäisistä impressionistis-realistisen kuvanveistotyylin edustajista. Hän teki myös runsaasti pienoisveistoksia, muotokuvia ja hautamuistomerkkejä.
Cedercreutz kuoli pitkäaikaisen sairauden jälkeen Helsingissä tammikuussa 1949. Hänet siunattiin Helsingin vanhassa kirkossa, ja hänet haudattiin sukuhautaan Köyliön kirkkomaalle, vaikka hän itse olisi halunnut tulla haudatuksi taiteilijakotinsa pihamaalle Harjavaltaan.
Museo

Emil Cedercreutzin museo on Harjavallassa toimiva taide- ja kulttuurihistoriallinen museo, joka syntyi taiteilijakoti Harjulan yhteyteen. Cedercreutzin oman tuotannon lisäksi sen kokoelmat käsittävät esihistoriallista esineistöä sekä hänen Satakunnasta keräämäänsä kulttuurihistoriallista aineistoa. Museon on pihamaalla on veistospuisto, jonne on sijoitettu parikymmentä Cedercreutzin teosta.
Muuta

Emil Cedercreutz suunnitteli yhdessä ystävänsä, koulunjohtaja Lisa Hagmanin kanssa 77 pronssauspatinoitua kipsireliefiä, jotka sijoitettiin Hagmanin perustamaan yksityiskouluun Helsingin Kruununhaassa. Koulutalo tunnetaan nykyisin Tieteiden talona, ja sen pääkäyttäjä on Tieteellisten seurain valtuuskunta.
Cedercreutz oli Suomen Kuvanveistäjäliiton perustajajäseniä ja sen ensimmäinen sihteeri.
Satakuntalainen Osakunta lakittaa Satakuntatalon vieressä Lastenlehdossa sijaitsevan Arcum tendit Apollo -veistoksen vappuisin. Cedercreutz oli Satakuntalaisen osakunnan kunniajäsen vuodesta 1934 alkaen.
Julkisia veistoksia

Äestäjä (1912, paljastettu 1920), Porin Cygnaeuksen koulun puistossa
Kun apila kukkii (1912), suihkulähteen juurella Sastamalassa
Äidinrakkaus (1928), Helsingin Varsapuistikko
Kyntäjä (1928, paljastettu 1969), Harjavallan vanhan kaupungintalon edusta
Pekka-koira (1932), Helsingin Kaivopuisto
Ruorimies (1913), Maarianhamina
Satakunnan karhu (1938), Porin raatihuoneen edusta
Seitsemän miehen hiihtopartio (1941), talvisodan sankarimuistomerkin reliefi Nakkilan kirkkomaalla
Vartijasotilas (1940, paljastettu 1945), Harjavallan hautausmaan sankarihaudalla
Arcum tendit Apollo (1917, paljastettu 2001), Helsingin Lastenlehto
Ystäväni nummella, (1906, paljastettu 2013) Ypäjän Hevosopiston Siittolanmäki
Lepo (1907 nimellä Väsynyt, paljastettu 2016) Puumalan satamassa
Kirjallinen tuotanto > Siluettikirjoja

En bilderbok för ung och gammal: Siluetter.  Helsingfors:  W. Hagelstam, 1900.
Dikter om kvinnor: Silhuetter.  Helsingfors:  Edlundska bokhandeln, 1901.
Häststudier i skulptur och klippning.  Helsingfors:  Lilius & Hertzberg, 1902.
Typer 1: Kända med silhuetter av författaren.  Helsingfors:  Schildt, 1917.
Blomstervägen med silhuetter af författaren.  Helsingfors:  Söderström, 1919.
Typer 2: Okända med silhuetter av författaren.  Helsingfors:  Schildt, 1919.
Kirjallinen tuotanto > Kuvituksia

Koskelainen, Yrjö – Cedercreutz, Emil: Saaristoväkeä: Novelleja.  Helsinki:  Kirja, 1912.
Koskenniemi, V. A. – Cedercreutz, Emil: Kevätilta Quartier latinissä: Parisin muistelma.  Porvoo:  WSOY, 1912.
Talvio, Maila – Koskelainen, Yrjö – Koskenniemi, V. A. – Aalberg, Ida – ReijoWaara, Konrad – Cedercreutz, Emil: Maaliskuun iltana 1/III 1912: Juhlajulkaisu Satakuntaan perustettavan keuhkotautiparantolan hyväksi.  Helsinki:  Lilius & Hertzberg, 1912.
Ullner, Constance  Höijer, Allan – Cedercreutz, Emil: Lasten eläinsuojelusoppi.  Suomentanut Antti Rytkönen. Helsinki:  Kansanvalistusseura, 1916.
Cedercreutz, Nanny – Cedercreutz, Emil: Fröken Milla Lund och Fiken, hennes hund: En rimkrönika från nådens år 1916.  Helsingfors:  Schildt, 1919.
Lydecken, Arvid – Cedercreutz, Emil: Pikku veikko: Pienen pojan elämästä.  Helsinki:  Otava, 1919.
Diederichs, Carl von – Cedercreutz, Emil: Ur spalterna: Dikter.  Helsingfors:  Söderström, 1921.
Lydecken, Arvid – Cedercreutz, Emil: Iloista väkeä: Arvilyn säkeitä.  Helsinki:  Otava, 1921.
Rytkönen, Antti – Cedercreutz, Emil: Marja-Maijan runokirja.  Helsinki:  Otava, 1921.
Hagman, Tyko – Hagman, Lisa – Cedercreutz, Emil: Satuja ja runoja lapsille.  (Osat I–III)  Helsinki:  Otava, 1928–1931.
Santavirta, K. O. – Cedercreutz, Emil: Pakinoita Tuohiniemen Tahvosta ja Leenasta.  Pori:  Satakunnan kirjateollisuus, 1935.
Lydecken, Arvid – Cedercreutz, Emil: Pieni joululipas: Runosatuja lapsille.  (Osat VIII–XII)  Helsinki:  Otava, 1942–1946.
Hirn, Sven – Cedercreutz, Emil: Sirkus kiertää Suomea 1800–1914.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1982.  ISBN 951-71729-5-8
Cedercreutz, Nanny – Cedercreutz, Emil: Neiti Milla Lund ja Ahnas, hänen koiransa: Riimikronikka armon vuodelta 1916.  Suomentanut Tarmo Manelius. Tampere:  Palladium-kirjat, 1996.  ISBN 952-98930-9-4
Kirjallinen tuotanto > Muita teoksia

Molemmin puolin rintamaa: Kuvia ja sanoja.  Porvoo:  WSOY, 1918.
På båda sidor om fronten med silhuetter af författaren.  Helsingfors:  Schildt, 1918.
Maata ja ilmaa: Sanoin ja kuvin.  Helsinki:  Edistysseurojen kustannusosakeyhtiö, 1920.
Starka människor.  Helsingfors:  Söderström, 1920.
I ödets gunga.  Helsingfors:  Söderström, 1922.
Yksinäisyyttä ja ihmisvilinää: Muistelmia.  Jyväskylä:  Gummerus, 1939.
Det spanska blodet: Glimtar ur en familjekrönika.  Helsingfors:  Schildt, 1942.
När det skymmer: Dikter.  Åbo:  Bro, 1945.
Cirkusliv i Norden.  Åbo:  Bro, 1946.
Kuvia julkisista veistoksista

Carl Neun muistomerkki, ajoittamaton, Virrat.
Kun apila kukkii, 1912, Harjavalta.
Äestäjä, 1920, Pori.
Vapaussodan v. 1918 valkoisten muistomerkki, 1920, Pori.
Heimosoturit (Vienan-Karjalassa ja Aunuksessa kaatuneiden muistomerkki), 1921, Pori.
Elämän kulku, 1924, Harjavalta.
Ihmisen elämä, 1924, Harjavalta.
Aika ja Iäisyys, 1926, Harjavalta.
Äidinrakkaus, 1928, Varsapuistikko, Helsinki.
Äidinrakkaus, 1928, Harjavalta.
Tyttö (Amanda), 1929, Harjavalta.
Hyveen kaivo, 1930-luku, Harjavalta.
Pekka-koira, 1934, Helsinki.
Verikoiria, 1937, Harjavalta.
Satakunnan karhu, 1938, Pori.
Vartiosotilas, sankarimuistomerkki, 1940, Harjavalta.
Seitsemän miehen hiihtopartio, sankarimuistomerkki, 1941, Nakkila.
Itämaisen sodan muistoreliefi, 1942, Rauma.
Kyntäjä, 1960, Harjavalta.
Tukinuittaja, 2001 (1920), Heinola.
Arcum tendit Apollo, 2001 (1917), Helsinki.
Muotoja, 2002, suurennos (1937), Harjavalta.
Elias Lönnrotin patsas, 2003, Nurmes.
Puunkaatoon, 2005 (1916), Kajaani.
Itkevä tyttö, 2006 (1928), Pori
Sirkushevonen, 2009 (1946), Rauma.
Ruorimies, 2011 (1933), Maarianhamina.
Auringonlaskun aikaan, 2012 (1903), Harjavalta.
Työn jälkeen, 2013 (1904), Harjavalta.
Ystäväni nummella, 2013 (1906), Ypäjä.
Ensi kertaa mallina, 2014 (1903), Harjavalta.
Puunkaatoon, 2014 (1920), Harjavalta.
Juhana Herttuan reliefi, 2014 (1931), Pori.
Apollo jännittää jousta, 2015 (1924), Harjavalta.
Pontus, 2016 (1937), Harjavalta.
Rannalla, 2016 (1920), Harjavalta.
Tukinuittaja ja Puun kaatoon, 2016 (1920), Pori.
Ojankaivaja, 2017 (1935), Harjavalta.
Sirkushevonen, 2017 (1946), Harjavalta.
Satakunnan karhu, 2018 (1938), Harjavalta.
Vahti-Pekka (Pekka-koira), 2018 (1932), Harjavalta.
Ojankaivaja, 2019 (1935), Rauma.
Äidinrakkaus, 2021 (1928), Rauma.
Maisema, 2023, Harjavalta.
Ystävykset, ajoittamaton, Köyliö, Säkylä.
Kirjallisuutta

Lindgren, Liisa: ”Cedercreutz, Emil (1879–1949)”, Suomen kansallisbiografia, osa 2, s. 179–181.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-443-6  / Teoksen verkkoversio.
Waenerberg, Annika – Vélez Cea, Manuel: Emil Cedercreutz 1879–1949.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2019.  ISBN 978-952-222-595-5
Aiheesta muualla

Emil Cedercreutzin säätiö.
Cedercreutz, Emil hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Yksinäisen miehen koti. Miljoonalahjoitus satakuntalaiselle osakunnalle, Kansan kuvalehti, 02.06.1934, nro 22, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kansatiedettä ja kuvanveistotaidetta. Parooni Cedercreutzilla Suomen suurin yksityinen etnografinen museo, Kuva, 16.02.1938, nro 4, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef 
Emil Cedercreutzin taiteilijakoti Harjula.
Emil Cedercreutz 1910-luvulla Ilmilinnan pihalla.
Augusto Pinochet

| Augusto Pinochet |
| --- | --- |
 Virallinen muotokuva (1974).
Chilen 30. presidentti
 27.7.1974–4.3.1990 (sotilasjuntan puheenjohtaja 11.9.1973–26.7.1974)  
Edeltäjä:  Salvador Allende
Seuraaja:  Patricio Aylwin
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. marraskuuta 1915 Valparaíso
Kuollut: 10. joulukuuta 2006 (91 vuotta) Santiago de Chile
Puoliso:  Lucía Hiriart Rodríguez
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Sotilasarvo:  kenraalikapteeni
Augusto José Ramón Pinochet Ugarte (25. marraskuuta 1915 Valparaíso – 10. joulukuuta 2006 Santiago) oli chileläinen kenraali, diktaattori ja Chilen presidentti. Sotilasvallankaappauksessa Pinochetin johtamat armeijan joukot syrjäyttivät 11. syyskuuta 1973 demokraattisesti valitun vasemmistopresidentti Salvador Allenden. Pinochet toimi väliaikaisen sotilashallituksen johtajana vuodet 1973–1974 ja presidenttinä vuosina 1974–1990 sekä armeijan komentajana maaliskuuhun 1998. Samoin hän toimi elinikäisenä senaattorina vuoteen 2002 asti. Vuodesta 1981 lähtien Pinochet käytti Espanjan imperiumin aikaista sotilasarvoa Capitán General.
Chileläiset suhtautuvat Pinochetiin ja hänen valtakauteensa kaksijakoisesti. Pinochetin vastustajat painottavat sitä, että sotilashallinto loi maahan diktatuurin ja järjestelmällisen terrorin ajanjakson: aikakaudella tapettiin arviolta 3 000 ihmistä ja kymmeniä tuhansia kidutettiin tai vangittiin poliittisista syistä. Pinochet ja hänet kannattajansa ovat väittäneet vallankaappauksen pelastaneen maan sisällissodalta ja marxilais-leninistiseltä diktatuurilta.
Pinochet oli vastuussa kautensa aikana tapahtuneista raskaista ihmisoikeusrikkomuksista. Hävittyään kansanäänestyksen toisesta kahdeksan vuoden jatkokaudesta vuonna 1988 Pinochet luovutti presidentin tehtävät vaalivoittaja Patricio Aylwinille. Pinochetin kannatus ja maine kärsivät, kun hänen miljoonien dollarien kavalluksensa ja aseiden kytkykaupoista saamansa tulot tulivat ilmi.lähde?
Varhainen ura

Pinochet syntyi keskiluokkaiseen perheeseen. Pinochetin isä oli tullivirkailija Augusto Pinochet Vera ja äiti Avelina Ugarte Martínez. Sotilasuralle hän lähti ilmeisesti äitinsä kannustuksesta vuonna 1933. Neljän vuoden opiskelun jälkeen Pinochet valmistui syyskuussa 1937 jalkaväen alférezin eli vänrikin sotilasarvolla ja siirtyi palvelukseen Chacabuco-rykmenttiin Concepcióniin. Myös hänen merkittävästä perheestä oleva vaimonsa Lucía Hiriart de Pinochet kannusti häntä uralla. Pinochet meni vuonna 1948 sota-akatemiaan jatkamaan opintojaan, mutta joutui lykkäämään aloittamista vuodella palveltuaan Lotan hiilialueella. Hänestä tuli 1951 upseerikoulun luennoitsija. Hän toimi myös armeijan upseerien lehden Cien Águilasin päätoimittajana. Majurina hän palveli vuodet 1953–1955 Aricassa Rancagua-rykmentissä. Aricasta palattuaan hän ryhtyi opiskelemaan lakia Chilen yliopistossa Santiagossa.
Vuosina 1956–1959 Pinochet oli Quitossa, Ecuadorissa perustamassa maahan sotilasakatemiaa. Palattuaan vuoden 1959 lopussa Chileen hänet nimitettiin I divisioonan esikuntaan. Vuotta myöhemmin hänet nimitettiin Esmeralda-rykmentin komentajaksi. Tästä asemasta hänet siirrettiin vuonna 1963 sotilasakatemian varajohtajaksi. Vuoden 1968 lopussa hän sai prikaatikenraalin arvon. Tammikuussa 1971 hänestä tuli divisioonankenraali ja armeijan Santiagon osaston komentaja. Vuoden 1972 alussa Pinochet nimitettiin pääesikuntapäälliköksi.
Allenden asevoimien komentajaksi

Vuonna 1970 Chilen presidentiksi nousi Salvador Allende, joka voitti vaalit Unidad Popular -liittouman ehdokkaana 36 prosentin kannatuksella. Chilen tilanne muuttui, kun Allende alkoi toteuttaa sosialistista talous- ja yhteiskuntapolitiikkaa, joka sisälsi muun muassa laajan kansallistamisohjelman. Allenden marxilainen politiikka suututti Yhdysvaltoja ja hän oli alituisesti erimielisyyksissä kongressissa olevien konservatiivisten kristillisdemokraattien kanssa, jotka väittivät hänen ajavan maata kommunistiseksi. Chilen sosialistihallitus oli suosittu, työllisyys, kulutus ja vienti kasvoivat, kunnes vuonna 1972 alkoi talouden alamäki, joka johti lopulta hyperinflaatioon. Sosialistit kuitenkin voittivat alkuvuonna 1973 pidetyt vaalit selvästi, mutta sosialistihallituksella alkoi jo olla paljon vastustajia.
Presidentti Salvador Allendea vastaan protestoitiin jatkuvasti, ja kesäkuussa 1973 eversti Roberto Souperin joukot yrittivät vallankaappausta ja piirittivät presidentinpalatsin. Yritys kuitenkin epäonnistui. Allenden entiset liittolaiset kristillisdemokraatit siirtyivät oppositioon ja vaativat järjestyksen palauttamista. Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA lietsoi levottomuuksia rohkaistakseen armeijaa syrjäyttämään vasemmistolaisen Allenden, esimerkiksi kaappaamalla ja murhaamalla Allendea tukevan kenraali René Schneiderin. Allende nimitti 9. elokuuta 1973 kenraali Carlos Pratsin puolustusministeriksi, mutta tämä joutui eroamaan skandaalin vuoksi jo 23. elokuuta. Samana päivänä Allende nimitti ystävänsä Pinochetin armeijan komentajaksi. Paradoksaalisesti Pinochet saavutti asemansa, koska hänellä ei ollut merkittäviä poliittisia ambitioita ja Allende luotti häneen.