stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Piazza Fontanan pommi-isku
Tutkimukset mustalla linjalla

Anarkistien ja muiden ”punaisten” jälkien seuraaminen ei toistuvista yrityksistä huolimatta johtanut mihinkään. Selvisi kuitenkin, että Piazza Fontanan pommissa käytetty tavallisessa kodinkoneessa ajastin oli myyty Trevisossa ja salkku, josta oli löytynyt Milanon räjähtämätön pommi, Padovassa. Näitä johtolankoja alettiin seurata toden teolla noin puolitoista vuotta pommin jälkeen. Tutkimuksia johti kaksi Trevisossa toimivaa tutkintatuomaria, Giancarlo Stiz ja Pietro Calogero. Heidän tutkimuksensa johtivat aivan päinvastaiseen suuntaan politiikan kentässä kuin aikaisemmat. Pian Trevisosta toimitettiin Milanoon raportti, josta löytyi epäiltyjen listalle uudet nimet: 30-vuotias lakimies Franco Freda ja 27-vuotias voimistelunopettaja ja kirjakauppias Giovanni Ventura. Heidän löytämisensä takana oli ilmianto, jonka teki Venturan ystävä, trevisolainen opettaja Guido Lorenzon. Lorenzon oli jo kolme päivää pommi-iskun jälkeen kertonut asianajajalle tietävänsä, kuka oli terroriteon takana. Stizin tutkimuksissa selvisi, että Freda oli ostanut 50 samantyyppistä ajastinta kuin se, jota oli käytetty Piazza Fontanan pommissa. Tutkimukset selvittivät myös, että Freda ja Ventura olivat osallistuneet pienitehoisilla räjähteillä aikaisempiin pommi-iskuihin, jotka eivät vaatineet ihmisuhreja. Nämä pommiräjäytykset, joita oli kaikkiaan 17, alkoivat huhtikuussa 1969, ja ilmeisesti ne olivat 12. joulukuuta tehtyjen iskujen esiharjoittelua.
Padovassa syntynyt Freda oli jo kouluaikana liittynyt MSI:hin. Aikaa myöten radikalisoiduttuaan hän oli liittynyt Pino Rautin perustaman Ordine Nuovon kannattajiin. Freda tunnettiin muun muassa siitä, että hän oli kustantanut Hitlerin kirjan Mein Kampf uuden painoksen Italiassa ja että hän oli julkisesti sanonut olevansa Himmlerin ihailija. Trevisolainen Ventura oli Fredan ystävä, alkuaan katolinen aktivisti, josta Fredan vaikutuksen alaisena ajan kuluessa tuli tämän tavoin jyrkkäsanainen demokratian vastustaja. Tutkijat Stiz ja Calogero pyysivät 22. maaliskuuta 1972 virallisesti syyttäjää nostamaan syytteen Fredaa ja Venturaa vastaan osallisuudesta Piazza Fontanan pommi-iskuun.
Melko varhain epäiltyjen listalle joutui myös uusfasistisen järjestön Avanguardia Nazionalen johtaja Stefano Delle Chiaie. Hän katosi kuitenkin jo yhdeksän päivää pommin jälkeen 21. joulukuuta 1969, eikä hän siis ollut paikalla, kun ensimmäinen pommi-iskua käsittelevä oikeudenkäynti alkoi Roomassa 23. helmikuuta 1972. Hänet pidätettiin Caracasissa 23. maaliskuuta 1987 ja luovutettiin Italiaan, jossa oikeus totesi 20. helmikuuta 1989 hänet syyttömäksi.
Oikeudenkäynnit > Oikeudenkäynnit vuoteen 1987 asti

Fredan ja Venturan toimien tutkiminen johti siihen, että Catanzarossa 18. maaliskuuta 1974 alkanut toinen oikeudenkäynti Valpredaa ja Merlinoa vastaan keskeytettiin huhtikuussa. Kolmannen oikeudenkäynnin alkaessa 27. tammikuuta 1975 syytettyinä olivat myös Freda ja Ventura. Tämä oikeudenkäynti keskeytettiin lisätutkimuksia varten aika tarkalleen vuoden kuluttua. Neljäs oikeudenkäynti alkoi 18. tammikuuta 1977, ja se oli ensimmäinen, jota voitiin jatkaa tuomioiden julistamiseen asti (23. helmikuuta 1979): Freda, Ventura ja heidän jälkeensä syytetyksi joutunut toimittaja Guido Giannettini tuomittiin elinkautiseen vankeuteen osallisuudesta terroritekoon. Valpreda ja Merlino todettiin syyttömiksi terroritekoon, mutta tuomittiin neljän ja puolen vuoden vankeuteen rikollisesta salaliitosta ("associazione a delinquere"). Tuomioista valitettiin, ja seuraavassa asteessa (Corte d'appello) kaikki viisi vapautettiin syytteistä. Ylin oikeusaste, kassaatiotuomioistuin, vahvisti Giannettinin vapauttavan tuomion, mutta kumosi muiden ja palautti näiden osalta asian uudelleen käsiteltäväksi. Viides oikeudenkäynti alkoi 13. joulukuuta 1984 ja päättyi 1. elokuuta 1985 kaikkien vapauttamiseen syytteistä. Kun kassaatiotuomioistuin vahvisti tämän tuomion 27. tammikuuta 1987, varmistui että ketään siihen asti syytetyistä viidestä miehestä ei voitaisi enää koskaan asettaa syytteeseen osallisuudesta Piazza Fontanan pommi-iskuun. Freda ja Ventura tuomittiin kuitenkin jo 20. maaliskuuta 1981 Piazza Fontanan iskua edeltäneistä pomminräjäytyksistä 15 vuoden vankeusrangaistuksiin, ja tämä tuomio jäi voimaan.
Oikeudenkäynnit > Avaintodistaja joka pelkäsi liikaa

Tuomari Salvini paljasti vuonna 2005 antamassaan haastattelussa mielipiteensä, että Freda ja Ventura olisi aikanaan voitu tuomita Piazza Fontanan pommista, jos eräs avaintodistaja olisi ajoissa paljastanut, mitä tiesi. Tämä todistaja oli sähkömies Tullio Fabris, joka jo varhaisessa vaiheessa kertoi trevisolaisille tutkintotuomareille olleensa Fredan mukana ostamassa kodinkoneiden ajastimia. Fredan selitys näiden ajastimien kohtalosta oli, että hän oli ostanut ne Algerian tiedustelupalvelun kapteeni Hamidin laskuun Lähi-idässä käytettäväksi. Tätä kapteeni Hamidia ei ole koskaan voitu tunnistaa, eikä hänen olemassaolostaan ole löytynyt mitään näyttöä. Fabris antoi yli 20 vuotta myöhemmin vuonna 1995 uuden lausunnon, jonka mukaan  hän tiesi asiasta huomattavasti enemmän kuin oli ensimmäisessä oikeudenkäynnissä kertonut. Fabris tunnusti, että hän oli se henkilö joka, painostuksen alaisena, oli näyttänyt Fredalle ja Venturalle miten ajastimia oli muunneltava niin, että niitä paristojen avulla voitiin käyttää myös muuhun tarkoitukseen kuin kodinkoneiden ajastamiseen. Tärkein kohta Fabrisin lausunnossa oli se ajankohta, milloin tämä oli tapahtunut. Se oli nimittäin sen jälkeen kun Freda väitti luovuttaneensa ajastimet kapteeni Hamidille. Salvinin mukaan Fabris siis tiesi, että tämä kohta Fredan alibissa oli valhe, ja Fabris sanoi myös ymmärtäneensä välittömästi Piazza Fontanan pommin jälkeen, että siinä käytetty ajastintekniikka oli juuri se, jonka hän oli Fredalle ja Venturalle opettanut. Fabris kuitenkin pelkäsi Ordine Nuovon kostoa, jos hän paljastaisi kaiken mitä tiesi, ja hän oli siksi aluksi kertonut vain pienen osan totuudesta. Kun hän lopulta kertoi kaiken, se oli jo kahdeksan vuotta liian myöhään.
”Valtion verilöyly” > Nimitys ja sen tausta

Piazza Fontanan pommi-iskusta alettiin varhaisessa vaiheessa vasemmiston piirissä käyttää nimitystä "valtion verilöyly" (”Strage di stato”). Ensimmäisen kerran ilmaisu tuli julkisuuteen milanolaisten anarkistien järjestämässä lehdistötilaisuudessa 17. joulukuuta 1969. Ilmaisua julkisuudessa käyttävät pitivät varmana, että valtion edustajia oli sekaantunut pommi-iskun suunnitteluun tai ainakin räjähteiden välittämiseen ja jälkien peittelemiseen. Väitettiin muun muassa olevan selvää näyttöä siitä, että Italian silloinen sotilaallinen tiedustelupalvelu (SID) tiesi pommi-iskusta etukäteen. Tämän olettamuksen vahvisti, vuonna 2000 antamassaan todistajalausunnossa, monessa hallituksessa vaikuttanut entinen ministeri, senaattori Paolo Emilio Taviani. Taviani kertoi että entinen tiedustelupalvelun agentti, asianajaja Matteo Fusco, oli saanut tehtäväkseen matkustaa Roomasta Milanoon estämään tulossa olevan terrori-iskun, mutta tämä komennus tuli liian myöhään ja Fusco oli vielä Fiumicinon lentokentällä kun pommi räjähti.
Piazza Fontanan iskun takana ei siis tämän käsityksen mukaan olisi ollut pieni yksittäinen terroristiryhmä, vaan laaja poliittinen verkosto, jonka muodostivat pääasiassa ulkoparlamentaariset fasistit ja valtion korkean tason äärioikeistolaiset virkamiehet, joilla oli yhteinen vihollinen: kommunistit. Italian parlamentin puhemies Roberto Fico pyysi pommi-iskun vuosipäivänä 12. joulukuuta 2018 julkisesti anteeksi uhrien omaisilta kaikkia harhautuksia (”depistaggi”) ja sitä, että tietyt (nimeämättömät) valtiokoneiston osat eivät ole tehneet mitään totuuden löytämiseksi asiassa. Hän vaati lisäksi lyijyvuosien pommi-iskuja ja P2-vapaamuurariloosia koskevien asiakirjojen julkistamista.
”Valtion verilöyly” > Valtion elinten osuus esitutkinnassa

Tuomari Giancarlo Stizin tutkimuksissa selvisi, että jo varhaisessa vaiheessa oli tehty merkittäviä havaintoja, jotka eivät johtaneet tutkimuksia edistäviin toimenpiteisiin. Eräs näistä havainnoista koski niitä salkkuja, joissa 12. joulukuuta 1969 eri paikkoihin sijoitettuja pommeja oli kuljetettu. Salkkuja oli löytynyt kahta mallia. Salkkujen saksalainen valmistaja Mosbach-Gruber ilmoitti, että Italiassa oli vain kolme liikettä, joille oli toimitettu sekä ruskeaa City 2131-mallia että mustaa Peraso 2131-mallia. Salkkuja näytettiin television uutisissa, ja padovalaisen Al Duomo -liikkeen omistaja Fausto Giuriati soitti poliisille saman tien, koska hänen palveluksessaan oleva myyjä Loretta Galeazzo tiesi kertoa, että 10. joulukuuta hyvin pukeutunut nuori mies oli ostanut yhteensä neljä ruskeaa ja mustaa salkkua. Poliisi kuulusteli Galeazzoa ja välitti tiedot edelleen Milanon tutkijoille ja sisäasiainministeriön tiedustelupalvelulle (”Ufficio affari riservati”). Kesti kolme vuotta ennen kuin viranomainen seuraavan kerran saapui Al Duomon liikkeeseen tutkimaan asiaa lähemmin, ja silloin hän tuli sinne Stizin lähettämänä, eikä Stiz silloin edes tiennyt, että asiasta oli tehty ilmoitus jo kolme vuotta aikaisemmin. Juuri sisäasiainministeriön tiedustelupalvelu oli kuitenkin ollut pommi-iskujen tutkimuksissa mukana jo varhaisessa vaiheessa. Ministeriön ja Milanon rikostutkijoiden yhteysmiehenä toimi alusta asti korkean tason virkamies Elvio Catenacci, joka oli johtavassa asemassa ministeriön tiedustelupalvelussa.
Tuomari Salvinin uusimmat tutkimukset

Tuomari Salvini avasi uudelleen pommi-iskun tutkimukset vuonna 2008 kun eräs aikaisempien oikeudenkäyntien todistajista, entinen armeijan upseeri Gianni Casalini, otti häneen yhteyttä kirjeitse, kertoen että oli nyt valmis paljastamaan enemmän. Casalinin todistajanlausunnon epätäydellisyyteen oikeudessa, 18. toukokuuta 2000, oli suuresti vaikuttanut Zorzin asianajaja, Gaetano Pecorella, muodollisesti koska Casalini todistaessaan samalla myönsi oman merkittävän osuutensa Piazza Fontanan pommia edeltäneisiin terrori-iskuihin. Pecorella huomautti tällöin että Casalinilla ei ollut asianajajaa, vaikka hänellä sellainen pitäisi syntyneessä tilanteessa olla, ja vaati Casalinin lausunnon keskeyttämistä. Oikeuden puheenjohtaja antoi kuitenkin Casalinin jatkaa mutta tämä muuttui Pecorellan vastalauseen jälkeen vaiteliaammaksi. Casalini myönsi kuitenkin että hän ja Ivano Toniolo olivat yhdessä 8. elokuuta 1969 sijoittaneet kaksi pommia Milanon keskusrautatieasemalla seisoviin juniin. Jostain selittämättömästä syystä Casalinin todistajalausunto ei johtanut mihinkään jatkotutkimuksiin, eikä häntä koskaan asetettu syytteeseen tunnustamastaan rikoksesta.
Salvini oli kuulustellut Casalinia jo kahdesti aikaisemmin, toukokuussa 1992 ja helmikuussa 1993. Casalini oli jo silloin kertonut että Franco Freda oli sekaantunut Piazza Fontanan pommia edeltäneisiin terrotitekoihin, mainiten erityisesti Milanossa 25. huhtikuuta 1969 tapahtuneet pommi-iskut. Vuoden 2008 lokakuussa alkoi Salvinin ja Casalinin yhteistyö, jonka tuloksena oli paljon Salvinille uutta tietoa. Casalini kertoi että elokuun 1969 pommeissa (kaikkiaan kymmenkunta) ajastimina käytetyt, Ruhla-merkkiset kellot, oli hankkinut Freda.  Toniolo teki kellot saatuaan tarvittavat poraus- ja sähkötyöt. Pommit oli teknisesti helppo tehdä, niiden perusidean ollessa että ne räjähtäisivät kellon viisarin aikaansaaman tahallisen oikosulun seurauksena. Casalini suunnitteli varmistimen joka estäisi virtapiirin sulkeutumisen vahingossa kuljetuksen aikana, ja Marco Pozzan rakensi keittiössään kovalevystä ulkokuoret.
Casalini kertoi myös että vuoden 1969 pommikampanjassa käytetyt räjähteet oli tehnyt sopivan voimakkaiksi Badia Polesinen kunnassa, Rovigon maakunnassa toiminut autosähköasentaja Ugo Cavicchioni. Franco Freda oli lähettänyt Casalinin tapaamaan Cavicchionia ja siinä yhteydessä viimeksi mainittu oli näyttänyt miten junapommeihin hankittuja räjähteitä oli annosteltava jotta ne eivät aiheuttaisi kuolemantapauksia. Cavicchionin nimen oli jo vuonna 1973 tutkintavankeudessa ollessaan kuulustelijoilleen myös maininnut Giovanni Ventura. Casalini lisäsi lausunnossaan että Cavicchioni oli Fredan "luottoteknikko" ("tecnico di fiducia") ja siten tiesi Piazza Fontanan pommi-iskuun osallistuneiden henkilöllisyyden. Cavicchioni kuoli vuonna 2009 eikä Salvini valitettavasti ehtinyt kuulustella häntä Casalinin antamien tietojen johdosta.
Pietro Valpreda
Franco Freda (keskellä) neuvottelee asianajajiensa kanssa.
Glan

| Glan |
| --- | --- |

Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Ruotsi
Lääni:  Itä-Götanmaa
Koordinaatit:  58°37′21″N, 15°57′35″E
Laskujoki:  Motalanvirta 
Järvinumero:  649686-151617 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  22 m
Rantaviiva:  67,9  km 
Pinta-ala:  79 km²
Tilavuus:  730 234 000  m3 
Suurin syvyys:  23 m
Valuma-alue:  15 400 km2 
 fiGlan 
Glan on Itä-Götanmaan läänissä Ruotsissa sijaitseva järvi, jonka pinta-ala on 79 neliökilometriä ja enimmäissyvyys 23 metriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Glan Wikimedia Commonsissa
Immaculate – tahraton

| Immaculate – tahraton> Immaculate |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Mohan
Käsikirjoittaja:  Andrew Lobel
Tuottaja:   David Bernad  Sydney Sweeney  Jonathan Davino  Teddy Schwarzman  Michael Heimler 
Säveltäjä:  Will Bates
Kuvaaja:  Elisha Christian
Leikkaaja:  Christian Masini
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Black Bear Pictures  Fifty-Fifty Films 
Levittäjä:   Neon  Fórum Hungary 
Ensi-ilta:  2024
Kesto:  89 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti italia
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Immaculate – Tahraton on vuonna 2024 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen kauhuelokuva. Elokuvan pääosaa, nuorta sisar Ceciliaa näyttelee Sydney Sweeney. Elokuvan on ohjannut Michael Mohan. Sweeney on yksi elokuvan tuottajista.
Juoni tiivistettynä

Prologi
Nuori nunna yrittää paeta luostarista, mutta hän jää naamioituneiden nunnien vangiksi. Nunnat murtavat pakoa yrittäneen nunnan jalan ja hautaavat hänet elävältä. Myöhemmin luostariin kutsuttu sisar Cecilia saa tietämättään kuolleen nunnan huoneen. Huoneen seinällä on maalaus Neitsyt Mariasta.
Nuori nunnakokelas, Cecilia Jones kutsutaan italialaiseen luostariin. Cecilia meinasi hukkua 12-vuotiaana jäihin, mutta pelastui, mitä hän pitää Jumalan ihmeenä.
Luostariin päästyään Cecilia tutustuu nunnien elämään ja antaa lopulta nunnalupauksensa. Eräänä iltana Cecilia juo viiniä ja löytää itkevän nunnan kirkon lattialta. Paikalla ollut abbedissa selittää Cecilialle, että välillä tunteet ottavat nunnista vallan. Abbedissa näyttää Cecilialle rautanaulan, jolla Jeesus legendan mukaan ristiinnaulittiin. Yhtäkkiä Cecilia pyörtyy.
Myöhemmin selviää, ettei Cecilia olekaan neitsyt, vaikka hän kivenkovaa väittää niin. Hänet tutkitaan ja selviää, että hän odottaa poikavauvaa. Tätä pidetään ihmeenä, ja Ceciliaa aletaan palvoa itse Neitsyt Mariana. Tämä aiheuttaa kateutta toisessa nunnassa, joten hän päättää hukuttaa Cecilian kylvyssä. Cecilia kuitenkin pelastuu ja kateellinen nunna päätyy itsemurhaan hyppäämällä luostarin katolta.
Cecilian raskaus etenee ja hän pyytää päästä kunnon sairaalaan, mutta hänelle ei anneta siihen lupaa. Cecilia keksii valehdella saaneensa keskenmenon, mutta jää siitä kiinni matkalla sairaalaan.
Cecilia tuodaan takaisin luostariin ja abbedissa sättii häntä keskenmenon huijaamisesta. Cecilia kahlitaan pyörätuoliin ja hänelle selviää, mistä hänen raskautensa alkoi. Luostari oli valinnut hänet uuden Vapahtajan synnyttäjäksi käyttämällä naulasta eristettyä DNA:ta. Luostari oli yrittänyt siittää uutta Vapahtajaa jo 20 vuotta, mutta kaikki raskaudet päättyivät keskenmenoihin ja epämuodostuneisiin sikiöihin.
Cecilia tappaa luostarin abbedissan krusifiksilla ja kuristaa Isän rukousnauhallaan. Lopulta Cecilia polttaa luostarista löytyneen laboratorion ja pakenee katakombeihin. Elokuvan lopussa hän synnyttää epämuodostuneen vauvan, joka pitää eläimellistä, rohisevaa ääntä. Cecilia surmaa lapsen suurella kivellä.
Franz von Papen

| Franz von Papen |
| --- | --- |

Saksan Turkin-suurlähettiläs
 30. huhtikuuta 1939 – 1. elokuuta 1944  
Edeltäjä:  Friedrich von Keller
Seuraaja:  Wilhelm Haas (1952)
Saksan Itävallan-suurlähettiläs
 7. elokuuta 1934 – 12. maaliskuuta 1938  
Edeltäjä:  Kurt Rieth
Seuraaja:  Carl-Hermann Mueller-Graaf (1952)
Saksan varakansleri
 30. tammikuuta 1933 – 7. elokuuta 1934  
Edeltäjä:  Hermann R. Dietrich
Seuraaja:  Hermann Göring (1941)
Preussin pääministeri
 30. tammikuuta 1933 – 10. huhtikuuta 1933  
Edeltäjä:  Kurt von Schleicher
Seuraaja:  Hermann Göring
 20. heinäkuuta 1932 – 3. joulukuuta 1932  
Edeltäjä:  Otto Braun
Seuraaja:  Kurt von Schleicher
Saksan valtakunnankansleri
 1. kesäkuuta 1932 – 17. marraskuuta 1932  
Presidentti:  Paul von Hindenburg
Edeltäjä:  Heinrich Brüning
Seuraaja:  Kurt von Schleicher
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. lokakuuta 1879 Werl, Westfalen
Kuollut: 2. toukokuuta 1969 Obersasbach, Baden-Württemberg
Tiedot
Puolue:  Keskustapuolue
Uskonto:  katolinen
 Nimikirjoitus
Franz von Papen
Franz Joseph Hermann Michael Maria von Papen ( Ääntäminen (ohje)) (s. 29. lokakuuta 1879 Werl, Westfalen – 2. toukokuuta 1969, Obersasbach, Baden-Württemberg) oli saksalainen Keskustapuolueen (Deutsche Zentrumspartei) poliitikko ja Saksan 22. valtakunnankansleri Weimarin tasavallan aikana. Adolf Hitlerin valtaannousua edistänyt von Papen oli varakanslerina Hitlerin hallituksessa ja myöhemmin Saksan suurlähettiläänä Wienissä ja Ankarassa. Hän oli syytettynä Nürnbergin oikeudenkäynnissä, mutta hänet todettiin syyttömäksi ja vapautettiin.
Tausta

Papen syntyi vuonna 1879 ja hän oli lähtöisin vauraasta katolisesta perheestä Werlistä, Westfalenista. Hän sai ratsuväenupseerin arvon, minkä jälkeen hänet nimitettiin Saksan sotilasattašeaksi Washingtoniin, Yhdysvaltoihin. Nimitykseen vaikutti ennen kaikkea Franz von Papenin isän läheinen suhde Saksan keisari Vilhelm II:een. Washingtonissa von Papenin toimivalta ulottui myös Meksikoon. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä von Papenin tehtäväksi tuli varmistaa Meksikon ystävälliset suhteet Saksaan ja samalla tehdä työtä Saksan hyväksi Yhdysvalloissa. Kun kävi ilmi, että von Papen oli toimittanut salaisia tietoja isänmaahansa – hänen epäillään kertoneen esimerkiksi Lusitanian lähtöajan ja reitin – Yhdysvallat karkotti hänet maasta vuonna 1916.lähde?
Paluu Saksaan

Kotimaahansa palattuaan von Papen palveli ensin länsirintamalla ja sitten esikuntaupseerina Turkin rintamalla. Hän palveli myös majurina Palestiinassa. Lähi-idässä von Papen oppi tuntemaan myös myöhemmän Saksan ulkoministerin Joachim von Ribbentropin. Tällä tuli olemaan myöhemmin suuri merkitys Saksan poliittisessa historiassa. Ribbentrop tutustutti von Papenin ja Hitlerin toisiinsa ja avasi näin oven heidän yhteistyölleen.lähde?
Poliittinen ura

Saksan sodassa kärsimän tappion jälkeen von Papen erosi armeijan palveluksesta everstiluutnanttina keväällä 1919. Hän ei koskaan toipunut Saksan keisarikunnan luhistumisesta, eikä näin ollen halunnut palvella myöskään tasavaltalaisessa armeijassa. Hän asettui samana vuonna asumaan Dülmeniin, Westfaleniin. Von Papen alkoi kiinnostua politiikasta ja liittyi Berliinissä toimineeseen konservatiiviseen Saksalaiseen herrainklubiin.lähde? Vuosina 1921–1928 ja 1930–1932 hän edusti katolista Keskustapuoluetta (Zentrum) Preussin maapäivillä. Puolueessaan hän edusti oikeistolaista, monarkistista siipeä. Niinpä hän ei vuoden 1925 presidentinvaaleissa tukenutkaan oman puoleensa Wilhelm Marxia, vaan antoi tukensa protestanttiselle, kansalliskonservatiiviselle Paul von Hindenburgille. Von Hindenburg ei koskaan unohtanut von Papenin antamaa tukea ja piti tätä tästä lähtien luottomiehenään ja uskottunaan. Zentrum sitä vastoin halusi erottaa von Papenin puolueesta. Von Papenista oli kuitenkin tullut kesällä 1925 puolueen lehden, Germanian, toimituskunnan puheenjohtaja, joten hän pystyi puolustautumaan tehokkaasti julkisuudessa ja saamaan näin monet epäröivät puoluetoverit puolelleen.
Hitlerin myötäilijä

Kun tuli selväksi, että Schleicher ei saa Reichstagin enemmistön kannatusta taakseen, von Papen ja DNVP:n johtaja Alfred Hugenberg sopivat yhdessä Hitlerin kanssa, että tästä voisi tulla uusi valtakunnankansleri ja von Papenista tulisi hallitukseen varakansleri (Vizekanzler). Von Papen käytti läheisiä suhteitaan presidentti von Hindenburgiin ja taivutteli tämän (joka aiemmin ei ollut halunnut Hitleriä valtakunnankansleriksi) erottamaan Schleicherin ja nimittämään Hitlerin valtakunnankansleriksi 30. tammikuuta 1933.
Hallitusneuvotteluissa oli sovittu, että kansallissosialistisia ministereitä vastassa olisi mahdollisimman voimakas kansalliskonservatiivinen vastapaino. Kansallissosialisteilla oli vain kolme ministerinpaikkaa; valtakunnankansleri Hitlerin lisäksi kansallissosialisteja edustivat salkuton ministeri Hermann Göring ja valtakunnansisäministeri Wilhelm Frick. Von Papenista itsestään tuli hallituksen varakansleri, teoriassa toinen mies heti Hitlerin jälkeen.
Von Papen syrjäytetään

Kun Hitler oli vallassa, von Papen ja hänen liittolaisensa syrjäytettiin nopeasti. Von Papen lopetti varakanslerina vuonna 7. elokuuta 1934 arvosteltuaan kansallissosialistista hallintoa Marburgin yliopistossa pitämässä puheessaan. Pitkien puukkojen yön yhteydessä, jolloin monet Hitlerin vastustajat puolueen sisä- ja ulkopuolella murhattiin (mukaan lukien von Schleicher), von Papen pidätettiin ja pantiin kotiarestiin kolmeksi päiväksi kun taas hänen sihteerinsä Herbert von Bose ja puheenkirjoittajansa Edgar Julius Jung murhattiin.
Heinäkuussa 1933 von Papen johti neuvotteluja, joiden seurauksena Hitlerin hallitus ja Vatikaani solmivat yhä vieläkin voimassa olevan valtakunnankonkordaatin, joka sääteli valtion ja katolisen kirkon suhteita. Vatikaani luotti hartaana katolilaisena tunnettuun von Papeniin, joka kuului Jerusalemin Pyhän haudan ritarikuntaan, katoliseen hengelliseen ritarijärjestöön. Kun Itävallan liittokansleri Engelbert Dollfuß oli saanut surmansa kansallissosialistien vallankaappausyrityksen yhteydessä 25. heinäkuuta 1934, Hitler nimitti von Papenin Saksan erikoislähettilääksi Wieniin, ilmeisenä tarkoituksenaan rauhoittaa suhteita Itävaltaan.
Suurlähettiläänä

Vuonna 1936 von Papen sai suurlähettilään arvon. Hänen salainen tehtävänsä oli valmistella Anschlussia, Itävallan liittämistä Saksaan. Hän saikin liittymiselle muiden muassa Wienin vaikutusvaltaisen arkkipiispan, kardinaali Innizerin tuen. Itävallan liityttyä Saksaan von Papenista tuli 1939 maansa suurlähettiläs Ankaraan, Turkkiin. Hän sai aikaan turkkilais-saksalaisen ystävyyssopimuksen solmimisen 18. kesäkuuta 1940. Von Papen vaikutti myös ratkaisevasti siihen, että Turkki pysytteli sodassa puolueettomana eikä asettunut liittoutuneiden puolelle. Von Papen karkotettiin Turkista maan katkaistua diplomaattiset suhteet Saksaan vuonna 1944. Sodan aikana vallanpitäjät Berliinissä harkitsivat myös von Papenin nimittämistä suurlähettilääksi Vatikaaniin, mutta Berliinin katolinen arkkipiispa Konrad von Preysing esti tämän. Vuonna 1938 von Papen oli liittynyt jäseneksi kansallissosialistiseen puolueeseen.
Sodan jälkeen

Liittoutuneet ottivat Papenin kiinni sodan jälkeen ja hän oli syytettynä Nürnbergin oikeudenkäynnissä, mutta hänet vapautettiin syytteistä. Saksalainen tuomioistuin tuomitsi hänet kuitenkin vuonna 1947 kahdeksaksi vuodeksi pakkotyöhön syyllisenä kansallissosialismin rikoksiin. Valituksen jälkeen tuomio kumottiin vuonna 1949, mutta von Papenin omaisuudesta suurin osa takavarikoitiin. Hänen syntymäkaupunkinsa Werl oli jo vuonna 1945 peruuttanut hänelle vuonna 1933 myönnetyn kunniakaupunkilaisen arvon.
Vuonna 1952 ilmestyi von Papenin muistelmateos Der Wahrheit eine Gasse (suomennos ilmestyi 1955 nimellä Muistelmia). 1950-luvulla hän yritti myös menestyksettä paluuta politiikkaan. Kuolemaansa asti von Papen kieltäytyi myöntämästä omaa rooliaan Hitlerin valtaannousussa.
Von Papen oli harras katolilainen, ja hänen osakseen tulikin kirkollisia kunnianosoituksia. Vuonna 1923 paavi Pius XI nimitti hänet paavilliseksi salakamarineuvokseksi, ja vuonna 1959 paavi Johannes XXIII vahvisti nimitykset. Von Papen kuului myös maltalaisritareihin ja Jerusalemin pyhän haudan ritarikuntaan.