stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sukuvaakuna
Historia

Klassisen selityksen mukaan keskiajan haarniskoidut ritarit alkoivat käyttää kilvissään vaakunatunnuksia, jotta heidät olisi mahdollista tunnistaa taistelukentällä. Myöhemmin on tosin epäilty, että kilven merkitys yksittäisten ystävien ja vihollisten erottamisessa toisistaan taistelun keskellä lienee ollut vähäinen. Ritarien tunnistautumisella oli kuitenkin keskiajan kunniakulttuurissa tärkeä sosiaalinen merkitys ja siten he myös pystyivät erottautumaan alempisäätyisistä sotilaista. Vaakunoiden käyttö alkoi muuttua systemaattiseksi noin vuodesta 1130 alkaen ja tällöin alkoi kehittyä myös vaakunoihin liittyvä heraldiikka. Vaakunoista alkoi vähitellen tulla perinnöllisiä, mutta aluksi oli mahdollista, että esimerkiksi mies saattoi käyttää vaimonsa tai vasalli herransa vaakunaa. Vaakunoiden käyttö levisi nopeasti ritareilta alempien yhteiskuntaryhmien ja yhteisöiden käyttöön.
Kilvistä ritarien vaakunat siirtyivät pian myös näiden sinetteihin, joihin kilpi oli tapana kuvata. Kilven ohella vaakunaan kuuluu usein niin sanottu kypäränkoriste, jolla on myös konkreettinen tausta. Varsinkin turnajaisiin osallistuneet ritarit alkoivat käyttää kypäriinsä kiinnitettyjä koristeita tunnistautumiseen. Varhaisin todistettu tieto tällaisesta on Flanderin kreivin sinetissä oleva kuva 1190-luvulta. Alkuaan tunnistamisen avuksi alettiin 1200-luvun puolivälistä alkaen julkaista myös kuvitettuja vaakunaluetteloita eli vaakunakirjoja. Heraldiikan kehittymisen myötä kehittyivät myös niin sanotut vaakunaselitykset 1200-luvun puolivälistä alkaen.
1300-luvulta alkaen vaakunoiden yhteydessä alettiin käyttämään myös ritarikuntien tunnuksia ja henkilölle myönnettyjä kunniamerkkejä, mistä tehtiin Ruotsissa vuonna 1748 pakollista.
Aatelisvaakunat

Vanhimmat aatelisvaakunat ovat aatelisten itsensä käyttöön ottamia, mutta 1300-luvulta alkaen hallitsijat ryhtyivät antamaan niitä vaakunakirjeillä. 1300-luvun oikeusoppinut Bartolus de Saxoferrato muotoili periaatteen, jonka mukaan kuka tahansa sai ottaa käyttöön oman vaakunan, mutta hänen mukaansa hallitsijan antamilla tai vahvistamilla vaakunoilla oli vahvempi oikeussuoja.
Pohjoismaissa muodostui aatelissukujen etuoikeudeksi käyttää vaakunassaan tiettyjä elementtejä erotukseksi muista vaakunoista. Niitä olivat muun muassa vaakunakilven ylle kuvattu turnajaiskypärä, arvokruunu sekä kilpeä kannattelevat hahmot. Aatelittomilta nämä kiellettiin Ruotsissa lopullisesti kuninkaallisella asetuksella vuonna 1762.
Koska Pohjoismaissa sukunimien käyttö yleistyi myöhään, monet suvut ottivat nimensä vaakunassaan esiintyneestä aiheesta. Suomessakin yleistyi 1600-luvulla tapa käyttää aatelisvaakunoita hautajaisissa ja ripustaa niitä aatelisten kotipitäjien kirkkojen seinille. Suomen aatelissukujen vaakunoista pitää kirjaa Ritarihuone.
Aatelisvaakunat > Esimerkkejä Suomen aatelissukujen vaakunoista

Falck
Ehrnrooth
Von Essen
Björkenheim
Af Ursin
Aatelittomat sukuvaakunat

Aatelittomia sukuvaakunoita kutsutaan Saksassa ja pohjoismaissa yleisesti porvarisvaakunoiksi (engl. burgher arms) ja näillä tarkoitetaan paitsi varsinaisten porvarien eli kauppiaiden ja käsityöläisten lisäksi myös pappien ja talonpoikien käyttämiä vaakunoita. Porvarisvaakunoita on käytetty keskiajalta asti eivätkä ne aluksi eronneet mitenkään aatelisvaakunoista. Porvarisvaakunoita on käytetty kaikkein eniten Sveitsissä, Alankomaissa ja Saksassa Itä-
Friisinmaalla, jossa niiden määrä on runsaasti ylittänyt aatelisvaakunoiden määrän. Joissain maissa porvarisvaakunat ovat olleet kiellettyjä. Porvarisvaakunaan kuuluu ns. pistokypärä ilman kaulakorua tai kruunua. Porvarisvaakunoita rekisteröi Suomessa epävirallisesti Suomen Heraldinen Seura.
Maponos

Maponos tai Maponus ("jumalainen nuorukainen" tai "jumalainen poika") oli kelttiläinen jumala, jota palvottiin roomalaisajalla pohjoisessa Britanniassa. Maponos samaistettiin usein Apolloon, ja jumala yhdistettiin luultavasti musiikkiin ja runouteen. Maponoksen palvonta ei rajoittunut pelkästään Britanniaan, vaan jumalaa kunnioitettiin myös Galliassa. Keskiaikaisessa walesilaisessa kirjallisuudessa Maponos esiintyy nimellä Mabon, Modronin poika. Maponoksen irlantilainen vastine on Oenghus eli Aengus.
Sukellusvene Saukko

| Saukko |
| --- | --- |
 Sukellusvene Saukko

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Hietalahden telakka, Helsinki
Laskettu vesille:  2. heinäkuuta 1930
Palveluskäyttöön:  15. joulukuuta 1930
Poistui palveluskäytöstä:  1945
Loppuvaihe:  romutettu 1953
Tekniset tiedot
Uppouma:  99 t
Pituus:  32,95 m
Leveys:  3,2 m
Syväys:  3,22 m
Koneteho:  Diesel 200 hv  Sähkö 120 hv
Nopeus:  10 solmua (pinnalla)  6,25 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  500 mpk@8 solmua (pinnalla) 50 mpk@4 solmua (sukellus)
Miehistöä:  15
Maksimisyvyys:  75 m
Hätäsukellus:  45 sekunnissa 9,3 m
Aseistus
Aseistus:  12,7 mm konekivääri
Torpedot:  2 × 450 mm
Miinat:  9 × 80kg
Sukellusvene Saukko oli Suomen merivoimien sukellusvene, joka oli käytössä Itämerellä vuosina 1930–1945.
Alun perin Laatokalla käytettäväksi suunniteltu Saukko oli poikkeuksellisen pieni sukellusvene, virallisesti nimelliseltä uppoumaltaan vain 99 tonnia. Suomen ja Neuvostoliiton välisen, vuoden 1920 Tarton rauhansopimuksen mukaan millään järvillä ei saanut olla sota-aluksia, joiden uppouma ylittäisi 100 tonnia.
Valmistus

Saukon köli laskettiin 1928 Hietalahden sulkutelakalla Helsingissä. Se suunniteltiin saksalaisen Pu110 ("pienemmän nopeasti koottavan sukellusveneen prototyyppi") mukaisesti. Telakka toimi tiiviissä yhteistyössä yhdysvaltalaisen Electric Boat Companyn kanssa, mutta aluksen suunnittelusta vastasi saksalaisten hollantilainen bulvaaniyritys Ingenieurskantoor voor Scheepsbouw (I.v.S).
Telakan ja sen alihankkijoiden jatkuva myöhästely aikatauluista, työn heikko laatu ja dieselmoottorin toimitusvaikeudet sekä "lastentaudit" aiheuttivat sen, että työt aiottiin keskeyttää jo toukokuussa 1929. Tilanne korjaantui telakan hankittua ulkomaista, lähinnä saksalaista työvoimaa. Tämän jälkeen alus valmistuikin ripeästi. Sukellusvene laskettiin vesille 2. heinäkuuta 1930 ja valmistui 16. joulukuuta 1930. Saukko oli valmistuessaan maailman pienin sukellusvene. Uppouma oli virallisesti ainoastaan 99 tonnia.
Aluksella oli 15 hengen miehistö. Veneen ulkorunko oli valmistettu kestämään Itämeren jääolot. Vene voitiin purkaa kahteen osaan ja sen torni voitiin irrottaa rautatiekuljetusta varten.
Palvelus

Aluksi Saukko oli tarkoitus siirtää rautateitse Lahdenpohjaan Suomen Laatokan-laivastoon. Tämä suunnitelma kuitenkin peruuntui.
Talvisodassa 1939–1940 ja jatkosodassa 1941–1944 vene osallistui sotatoimiin Itämerellä. Sen ainoaksi varsinaiseksi sotatoimeksi jäi torpedon laukaisu Somerin majakkasaaren laituriin kahta siellä ollutta kookasta vartioalusta kohti. Se muodostui vaaralliseksi, kun torpedo käynnistyi jo putkessa ja osa pakokaasuista pääsi veneeseen. Lisäksi venäläiset vainosivat hyökkääjää poikkeuksellisen ankarasti. Kun vene lopulta pääsi pintautumaan, päällikön lisäksi vain viisi miestä oli toimintakuntoisia, muut olivat tajuttomia hapenpuutteen vuoksi.
Tammikuussa 1945 liittoutuneiden valvontakomissio määräsi Saukon ja muut Suomen merivoimien sukellusveneet aseista riisuttaviksi. Saukko hylättiin muiden Suomen sukellusveneiden kanssa Suomenlinnan satamaan, kunnes se myytiin 1953 romutettavaksi Belgiaan.
Kirjallisuutta

Markku Melkko, Suomen sukellusveneet, Minerva, 2008 ISBN 978-952-492-208-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sukellusvene Saukko Wikimedia Commonsissa
YouTube: Satunnaista sotilashistoriaa: Saukko
Šumilina

| Šumilina, Šumilino (Шуміліна, Шуми́лино) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Šumilina, Šumilino
 Koordinaatit: 55°17′56″N, 29°37′02″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Vitsebskin alue
Korkeus:  noin 130–170 m
Väkiluku (10/2009):  7 506
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 shumilino.vitebsk-region.gov.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Šumilina (valkoven. Шуміліна) eli Šumilino (ven. Шуми́лино) on kaupunkityyppinen taajama ja maaseutuvaltainen hallintopiiri (ven. Шумилинский район, Šumilinski raion) Valko-Venäjän Vitsebskin maakunnan keskiosassa Vitsebskin ja Polatskin välillä. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan piirissä asui 20 716 ihmistä. Tähän sisältyy kaksi kaupunkimaista taajamaa: Šumilina (7 506 as.) ja Obal (2 687 as.) sekä näitä ympäröivän maaseudun asukkaat.
Maantieyhteyksistä tärkeimpiin kuuluu piirin kaupunkimaisten taajamien kautta kulkeva P20-kantatie, joka luo pohjoisessa yhteyden Polatskiin lännessä ja Vitsebskiin idässä. Samansuuntaisella rautatiellä on asema Šumilinassa, mutta rataa käyttää erityisesti rahtiliikenne.
Aiheesta muualla

Lyhyt kuvaus taajamasta (englanniksi) (BYcity.org)
Шумилинский район - Lyhyet artikkelit kaupunkimaisista taajamasta ja hallintopiiristä (venäjäksi) (dorogiby.info)
Šumilinan keskustan kartta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia karttalinkki taajamasta ympäristöineen, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa 1:100 000 ja 1:200 000 alueesta (venäjäksi)
Piirin perustietoja ja kartta (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (emaps-online.com)
Kuvia hallintopiirin rakennuksista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (globus.tut.by)
Kuvia hallintopiirin rakennuksista ja raunioista (englanniksi),(puolaksi),(valkovenäjäksi) ja (venäjäksi) (radzima.org)
Mara (demoni)

Mara on buddhalaisuudessa pahanlaatuinen taivaallinen asurakuningas, joka yritti estää prinssi Siddhartaa valaistumasta.
Mara (demoni) Gandhara Swat Valley
Buddhalaisessa kosmologiassa Mara yhdistetään kuolemaan, uudestisyntymiseen ja haluun.  Nyanaponika Thera on kuvaillut Maraa "valaistumista vastustavien voimien henkilöitymäksi".
Häntä kutsutaan "pahaksi, joka tappaa" ja "papiyaniksi", mikä tarkoittaa olentoa, joka ei ole vain moraalisesti huono, vaan joka on kietoutunut suruun, tuskaan ja onnettomuuteen.
Vaikka Maran alkuperä on hindulaisuutta, Maran symbolismin kehitystä levitti buddhalaisuus.  Māra on sanallinen substantiivi kausatiivisesta juuresta ja tarkoittaa 'kuoleman aiheuttamista' tai 'tappamista'.
Perinteisessä buddhalaisuudessa Mārasta annetaan neljä metaforista muotoa:
Kleśa-māra – Māra kaikkien taitamattomien tunteiden, kuten ahneuden, vihan ja harhaluulojen, ruumiillistuma.
Mṛtyu-māra – Māra kuolemana.
Skandha-māra – Māra metafora ehdollisen olemassaolon kokonaisuudelle (kaikki on maraa).
Devaputra-māra – aistillisen valtakunnan deva (jumalolento), joka yritti estää Gautama Buddhaa saavuttamasta vapautumisen uudestisyntymisen syklistä Buddhan valaistumisen yönä.
Varhainen buddhalaisuus tunnusti sekä kirjaimellisen että psykologisen tulkinnan Marasta.
Mara hyökkää Buddhan kimppuun. Buddhaa symboloi tyhjä valtaistuin. Vajrasana Amaravati Stupa, Intia
"Buddha uhmaa Maraa" on yleinen asento Buddha-veistoksissa .  Buddha esitetään vasen kätensä sylissään, kämmen ylöspäin ja oikea käsi oikealla polvellaan. Hänen oikean kätensä sormet koskettavat maata kutsuakseen maata hänen todistajakseen Maran uhmaamisesta ja valaistumisen saavuttamisesta.
Marbod

Marbod (lat. Maroboduus, k. 37 Ravennassa) oli sveebeihin kuuluneiden markomannien kuningas. Marbod syntyi ylimyssukuun ja vietti nuoruutensa Italiassa, jossa sai roomalaisen koulutuksen. Palattuaan Germaniaan hän nousi markomannien päälliköksi.Roomalainen sotapäällikkö Drusus pakotti 9 eaa. markomannit vetäytymään nykyisen Böömin alueelle. Marbod perusti sinne vahvan kuningaskunnan ja pyrki liittoutumaan naapuriheimojen kanssa.
Roomalaiset pitivät markomannien valtakuntaa uhkana, ja vuonna 6 Augustus lähetti useita legioonia markomanneja vastaan. Illyriassa puhjennut sota kuitenkin esti laajamittaisemmat sotatoimet.
Marbod hylkäsi Teutoburgissa roomalaiset lyöneen Arminiuksen yhteistyötarjouksen, ja vuonna 17 markomannit sotivat Arminiuksen keruskeja vastaan. Arminiuksen joukot voittivat lopulta Marbodin. Sota Arminiusta vastaan sekä markomannien ylimystön kasvava tyytymättömyys johtivat Marbodin kukistumiseen vuonna 19, jolloin gootteihin kuulunut Catualda syrjäytti hänet. Marbod pakeni Ravennaan, jossa hän kuoli vuonna 37.
Manselinsaari

Manselinsaari
Manselinsaaren sijainti
| --- | --- |
Muut nimet:  Mansel Island
Sijainti:  62°0′N, 79°50′W Nunavut Qikiqtaalukin alue Kanada
Saariryhmä:  Kanadan arktiset saaret
Vesialue:  Hudsoninlahti 
Pinta-ala:  3 180 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Manselinsaari (engl. Mansel Island, inuktitutiksi Pujjunaq) sijaitsee Hudsoninlahden luoteisosassa Nunavutissa, Kanadassa. Saari sijaitsee Ungavan niemimaan läheisyydessä. Saarella on pituutta 112 km ja leveyttä 48 km, ja sen pinta-ala on 3 180 km². Se on Kanadan 28. suurin ja maailman 159. suurin saari. Manselinsaari on osa Kanadan arktista saariryhmää. Saarella sijaitsee karibuille rauhoitettu luonnonsuojelualue.
Manselinsaari nousee vain alle sata metriä merenpinnan yläpuolelle ja viimeisimmän jääkauden aikana se oli merenpinnan alla. Saaren maaperä on pääasiassa kalkkikiveä.
Kirjallisuutta

Aylsworth, J. M., and W. Shilts: Surficial Geology of Coats and Mansel Islands, Northwest Territories. Ottawa: Energy, Mines, and Resources Canada, 1991. ISBN 0660137453
Furnell, D. J.: Summer Polar Bear Tagging on Mansel Island, N.W.T. Yellowknife: N.W.T. Wildlife Service, Govt. of the Northwest Territories, 1979.
Polunin, Nicholas: Additions to the Floras of Southampton and Mansel Islands, Hudson Bay. Contributions of The Gray Herbarium, Harvard University, No.165. 1947.
Marcus Manlius Capitolinus

Manlius taistelee hyökkääviä gallialaisia vastaan.
Marcus Manlius Capitolinus oli roomalainen sotilas, joka pelasti Capitoliumin vuonna 387 eaa. tai 390 eaa. Brennuksen johtamien gallialaisten hyökkäykseltä. Palkkioksi urhoollisuudestaan Marcus Manlius sai käyttää arvonimeä Capitolinus. Marcus Manlius kuului Manliusten patriisisukuun, ja toimi konsulina 392 eaa. Myöhemmin hän yritti auttaa plebeijejä aatelisia velkojia vastaan, mutta häntä ryhdyttiin syyttämään yksinvallan tavoittelusta ja hänet teloitettiin heittämällä alas Tarpeian kallioilta.
Tarinoiden mukaan Marcus Manlius toimi Capitoliumin varuskunnan komentajana, kun gallialaiset hyökkäsivät Roomaan vuonna 387 eaa. Hän torjui yöllisen hyökkäyksen kukkulalle, kun pyhien hanhien kaakatus oli herättänyt hänet. Gallialaiset olivat onnistuneet lyömään kaupungin muut roomalaiset joukot, ja vain Manliuksen puolustama linnoitettu Capitoliumin kukkula säästyi tuholta.
Sulpiridi

| --- | --- |

Sulpiridi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
N-[(1-etyylipyrrolidin-2-yyli)metyyli]-2-metoksi-5-sulfamoyylibentsamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 15676-16-1
ATC-koodi: N05AL01
PubChem CID: 5355
DrugBank: DB00391
Kemialliset tiedot
Kaava: C15H23N3O4S 
Moolimassa: 341,426 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 178 °C
Liukoisuus veteen: 2,28 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 25–35 %
Proteiinisitoutuminen: Alle 40 %
Metabolia: 95% sulpiridiannoksesta ei muodosta aineenvaihduntatuotteita.
Puoliintumisaika: 6–8 tuntia
Ekskreetio: Renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:  reseptivalmiste
Antotapa: Oraalinen
Sulpiridi (valmistenimi Suprium) on neurolepti eli antipsykoottinen lääke. Kemiallisesti sulpiridi kuuluu bentsamideihin. Sen annosteluvahvuudet ovat 50 ja 200 mg. Viidenkymmenen milligramman lääkeannos on kapselissa, mutta kahdensadan milligramman lääke on tablettimainen. Lääkkeen valmistaja on Sanofi-Aventis. Sulpiridin pohjalta on kehitetty toinen antipsykootti, Amisulpridi.
Lääke on sikäli harvinainen lajissaan, että sitä voidaan käyttää psykoottisten sairauksien ohella myös masennuksen hoitoon. Vain muutamia antipsykootteja on tähän vaihtelevalla menestyksellä käytetty (lähinnä flupentiksolia ja tioridatsiinia, joiden on oletettu vaikuttavan aktivoivasti tai antidepressiivisesti). Vaikeaan depressioon ei sulpiridia kuitenkaan suositella. Psykoottistasoisten mielisairauksien ongelmana voivat olla niin sanottujen positiivioireiden ohella passiivisuus, sekä sosiaalisista ihmissuhteista eristäytymistä aiheuttavat niin sanotut negatiivioireet.
Sivuvaikutukset

Sulpiridin aiheuttamat mahdolliset sivuvaikutukset ovat samantapaisia kuin muillakin antipsykooteilla: pahanlaatuisen neuroleptioireyhtymän vaara, QT-ajan pidentymä (joka vaikuttaa haitallisesti sydämen rytmiin), hypotensio, maitohormoonin määrän nousu veressä (sekä miehillä että naisilla), ekstrapyrimidaaliset sekä eksitomotoriset sivuoireet kuten Parkinsonin taudin oireet, tardiivi dyskinesia, akatisia ja dystonia. Myös unettomuutta saattaa esiintyä.
Aiheesta muualla

PubChem: Sulpiride (englanniksi)
DrugBank: Sulpiride (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Sulpiride (englanniksi)
(Arkistoitu – Internet Archive)
näytä
keskustele
Antipsykootit()
| --- | --- |
Butyrofenonijohdokset:  benperidoli  bromiperidoli  droperidoli  fluanisoni  haloperidoli  melperoni  moperoni  pipamperoni  trifluperidoli 
Fentiatsiinijohdokset:  butaperatsiini  diksyratsiini  flufenatsiini  klooripromatsiini  levomepromatsiini  mesoridatsiini  peratsiini  perfenatsiini  perisiatsiini  pipotiatsiini  proklooriperatsiini  promatsiini  sulforidatsiini  tioridatsiini  tiopropatsaatti  tioproperatsiini  trifluoperatsiini  triflupromatsiini 
Muut tyypilliset antipsykootit:  klooriprotikseeni  flupentiksoli  klopentiksoli  loksapiini  molindoni  pimotsidi  tiotikseeni  tsuklopentiksoli 
Toisen sukupolven antipsykootit:  amisulpridi  asenapiini  iloperidoni  ketiapiini  klotsapiini  lumateperoni  lurasidoni  mosapramiini  olantsapiini  paliperidoni  perospironi  risperidoni  sertindoli  sulpiridi  tsiprasidoni  tsotepiini 
Kolmannen sukupolven antipsykootit:  aripipratsoli  brekspipratsoli  karipratsiini
Alpo Suhonen

| Alpo Suhonen |
| --- | --- |
 Suhonen Ässien vaihtoaitiossa lokakuussa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. kesäkuuta 1948 (ikä 76) Valkeakoski, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Ape
Pelipaikka:  puolustaja
Pelaajaura
Pääsarjaura:  (1965–1971)
Seurat:  Karhut Ässät Jokerit
Valmennusura
Vuodet:  1971–
Seurat:  FPS Suomen maajoukkue (apuv.) Suomen U20 maajoukkue Suomen U18 maajoukkue HC Ambrì-Piotta SaiPa Suomen maajoukkue ZSC Lions HPK Moncton Hawks Winnipeg Jets (apuv.) Jokerit Kloten Flyers Chicago Wolves Toronto Maple Leafs (apuv.) Chicago Blackhawks HIFK SC Bern Ässät HC 05 Banská Bystrica Latvian jääkiekkomaajoukkue (apuv.)
Alpo ”Ape” Suhonen (s. 17. kesäkuuta 1948 Valkeakoski) on suomalainen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija. Hän oli ensimmäinen eurooppalainen päävalmentaja NHL:ssä. Suomen maajoukkueen päävalmentajana hän toimi kausina 1982–1986.
Ura

Pelaajaurallaan Suhonen pelasi SM-sarjassa kolmessa eri joukkueessa kausina 1965–1971: Karhuissa, Ässissä ja Jokereissa. Vuonna 1971 SM-kultaa voittanut Suhonen pelasi pääsarjassa kaiken kaikkiaan 103 ottelua pistein 25+13.
Suhonen tunnetaan paremmin pitkästä valmentajaurastaan. Suomessa hän on valmentanut pääsarjassa FoPS:aa, SaiPaa, HPK:a, Jokereita, HIFK:ta ja viimeksi Porin Ässiä kaudella 2008–2009. Suhosesta tuli Suomen A-maajoukkueen päävalmentaja jätettyään SaiPan 1982. Neljän kauden aikana hän oli Suomen luotsina 86 ottelussa, joista joukkue voitti 30. Ennen A-maajoukkueen pestiä Suhonen oli valmentanut myös Suomen 20- sekä 18-vuotiaiden maajoukkueita.
Suhonen on tehnyt pitkän valmentajauran myös ulkomailla. Winnipeg Jetsin apuvalmentajana Suhonen toimi vuodet 1989–1990 ja 1992–1993 sekä Toronto Maple Leafsin apuvalmentajana 1998–2000. Torontosta hän vaihtoi vuonna 2000 Chicago Blackhawksiin, josta sai ensimmäisenä eurooppalaisena päävalmentajan pestin NHL:ssä. Suhonen johti Chicagoa vajaan vuoden, kunnes erosi terveyssyiden takia. Suhosen aikana Blackhawksin voittoprosentti oli 43,3. Lisäksi Suhonen on valmentanut AHL:ssä ja IHL:ssä sekä useita kausia Sveitsissä. Viimeksi hän valmensi kauden 2011–12 HC 05 Banská Bystricaa Slovakiassa.
Klotenin urheilutoimenjohtajana Suhonen toimi 2009–2011 ja vuosina 2012–2017 hän toimi Itävallan jääkiekkoliiton urheilujohtajana.
Muuta

Suhonen on toiminut myös teatteriohjaajana sekä Turun kaupunginteatterin johtajana 1991–1992, ja toiminut Pori Jazzin toiminnanjohtajana vuosina 2003–2004. Lisäksi Suhonen on tunnettu myös kirjailijana. Suhonen pitää Forssassa taidegalleriaa nimeltä Galleria F.
Suhonen oli asunut avoliitossa näyttelijä Sinikka Sokan kanssa vuodesta 1994 vuoteen 2018. Alpo Suhosella on kolme lasta: Alpo jr. (s. 1977), Markus (s. 1980) sekä Henrik (s. 1981, Komposti Sound Systemin DJ Enrico). Suhonen asuu Forssassa.
Alpo Suhonen oli Vihreiden ehdokkaana kevään 2011 eduskuntavaaleissa.
Saavutukset ja palkinnot

1 Suomen mestaruus pelaajana (1971)
1 alle 18-vuotiaiden Euroopan-mestaruus valmentajana (1978)
EM-pronssi 1985
2 Sveitsin-mestaruutta valmentajana (1995, 1996)
Suomen Jääkiekkoleijona #149
Kirjat

Sokala, Hannu & Suhonen, Alpo: NHL – Nappulat, huijarit ja liikemiehet.  D-Works SK, 1997.  ISBN 978-951-9-77040-6
Puhakainen, Jyri & Suhonen, Alpo: Valmentaja ja filosofi.  Like, 1999.  ISBN 978-951-5-78679-1
Kausi sydämestäni. Chicagon päiväkirjat.  WSOY, 2001.  ISBN 978-951-0-26536-9
Kirje urheilijalle.  WSOY, 2002.  ISBN 978-951-0-27069-1
Suhonen, Alpo & Pakarinen, Risto: Pelaa omalla mailallasi. Auditorium, 2015. ISBN 978-952-7-04319-6
Suhonen, Alpo & Pakarinen, Risto: Markku Kanerva - Näin valmennan voittajia. Into, 2020. ISBN 978-952-3-51148-4
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Suhonen ja Nieminen puhuvat menestyksestä ja mammonasta
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kalevi Numminen | Suomen jääkiekkomaajoukkueen päävalmentaja 1982–1986 | Seuraaja: Rauno Korpi |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Boris Maiorov | Jokereiden päävalmentaja 1993 | Seuraaja: Hannu Aravirta |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kari Heikkilä | HPK:n päävalmentaja 1997–1998 | Seuraaja: Teijo Räsänen |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Heikki Mälkiä | HIFK:n päävalmentaja 2002–2003 | Seuraaja: Hannu Aravirta |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Jari Härkälä | Ässien päävalmentaja 2007–2009 | Seuraaja: Pekka Rautakallio |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet
Suippopyrstösirri

| Suippopyrstösirri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Alalahko::  Kahlaajat Charadrii
Heimo::  Kurpat Scolopacidae
Suku::  Sirrit Calidris
Laji::  acuminata
Kaksiosainen nimi
 Calidris acuminata  (Horsfield, 1821) 

Katso myös
   Suippopyrstösirri Wikispeciesissä   Suippopyrstösirri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Suippopyrstösirri (Calidris acuminata) on Siperiassa esiintyvä pienikokoinen kahlaajalintu. Lajin nimesi ja kuvaili tieteelle Thomas Horsfield vuonna 1821.
Koko ja ulkonäkö

Suippopyrstösirrin pituus on 17–22 cm, siipien kärkiväli 42–48 cm ja paino 45–100 g.
Levinneisyys

Suippopyrstösirri pesii Siperian tundralla Janajoelta itään ainakin Kolymalle saakka ja talvehtii Kaakkois-Aasiassa ja etenkin Kaakkois-Australiassa. Maailmanpopulaation koko on noin 73 000 yksilöä, ja lajin kanta on vaarantunut. Syysmuuton aikana suippopyrstösirri saattaa harhautua Pohjois-Amerikkaan tai jopa Eurooppaan. Suomessa on tehty kaksi havaintoa: 23.–24.8.1984 Kotkassa ja 27.–30.8.2010 Maarin lintutornissa Espoon Otaniemessä.lähde?
Elinympäristö

Pesimäaikana suippopyrstösirri elää arktisen tundran palsasoilla ja kuivemmilla lyhytkortisilla, jäkäläisillä ja sammaleisilla avoimilla alueilla.
Lisääntyminen

Pesä on maassa kasvillisuuden suojassa, ja munia on yleensä neljä.
Ravinto

Suippopyrstösirrit syövät hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia mudasta ja maasta.