stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jacques Derrida
Tuotanto

Derrida kirjoitti yli 20 teosta, jotka käsittelevät filosofiaa, kirjallisuutta, antropologiaa, kielitiedettä, psykoanalyysiä ja filosofian opettamista. Derrida on yhdistetty usein ”vuoden 1968 ajattelijoihin”, joita hänen lisäkseen ovat olleet esimerkiksi Louis Althusser, Jacques Lacan, Michel Foucault, Roland Barthes ja Gilles Deleuze. Derridan ajattelun mukaan kielen ja todellisuuden välistä suhdetta selittämään tarvitaan dekonstruktio eli lukutapa, jossa on paljon kirjallisuuden, taiteenteorian, uskontotieteen, antropologian ja psykoanalyysin aineksia.
Derridan kirjoitustyyli ei kaikilta osin ole klassisen retoriikan mukaista. Hänen ajattelunsa avainkäsitteitä ovat kirjoitus (écriture), ero (différance) ja merkityksen hajoaminen (dissémination). Hän ei hyväksy näkemystä, että merkitys ja mieli olisivat tekstin sisällä tai jollakin sen puolella. Tulkinnoissa on päästävä olemisen ja olevan, läsnäolon ja läsnäolevan välisen eron “tälle puolen”.
Vuonna 2003 Derrida julkaisi saksalaisen Jürgen Habermasin kanssa kirjan, jossa nämä monissa asioissa erimieliset filosofit hahmottelevat maailmaa ja filosofiaa terrorin aikakaudella.
Teoksia > Suomennettuja teoksia

Positioita: Keskusteluja Henri Ronsen, Julia Kristevan, Jean-Louis Houdebinen ja Guy Scarpettan kanssa.  ((Positions, 1972.) Suomentanut Outi Pasanen)  Helsinki:  Gaudeamus, 1988.  ISBN 951-662-452-9
Platonin apteekki ja muita kirjoituksia.  (Toimittaneet Teemu Ikonen ja Janne Porttikivi. Suomentaneet Teemu Ikonen ym)  Helsinki:  Gaudeamus, 2003.  ISBN 951-662-861-3
Johdanto Edmund Husserlin kirjoitukseen Geometrian alkuperä. Teoksessa Husserl: Geometrian alkuperä (niin & näin, 2007), s. 24–187.
Derrida, Jacques: Eläin, joka siis olen.  (Marie-Louise Mallet (toim.))  Suomentanut Anna Tuomikoski, alkuperäisjulkaisu: L'Animal que donc je suis (2006). Helsinki:  Tutkijaliitto, 2019.  Paradeigma-sarja  ISBN 978-952-7093-16-0
Teoksia > Ranskaksi

De la grammatologie. Éditions de Minuit, 1967. ISBN 2-7073-0012-8.
La Voix et le phénomène. Presses Universitaires de France, 1967. ISBN 2-13-053958-0.
L’écriture et la différence. Seuil, 1967. ISBN 2-02-005182-6.
Positions. Éditions de Minuit, 1972. ISBN 2-7073-0251-1.
La dissémination. Seuil, 1972. ISBN 2-02-001958-2.
Glas. Galilée, 1974. ISBN 2-7186-0015-2.
La vérité en peinture. Champs Flammarion, 1978.
Heidegger et la question. Flammarion, 1990. ISBN 2-08-081235-1.
De l’esprit. Galilée, 1990. ISBN 2-7186-0323-2.
Du droit à la philosophie. Galiléé, 1990. ISBN 2-7186-0382-8.
Donner la mort. Galiléé, 1992. ISBN 2-7186-0514-6.
Passions. Galilée, 1993. ISBN 2-7186-0421-2.
Spectres de Marx. Galilée, 1993. ISBN 2-7186-0429-8.
Politiques de l’amitié. Galilée, 1994. ISBN 2-7186-0438-7.
Apories. Galilée, 1996. ISBN 2-7186-0461-1.
Résistances de la psychanalyse. Galilée, 1996. ISBN 2-7186-0469-7.
Le monolinguisme de l’autre. Galilée, 1996.
Adieu à Emmanuel Lévinas. Galilée, 1997. ISBN 2-7186-0485-9.
Cosmopolites de tous les pays encore un effort. Galilée, 1997. ISBN 2-7186-0484-0.
Marx en jeu (avec Marc Guillaume). Descartes & Cie, 1997. ISBN 2-910301-84-2.
De l’hospitalité (avec Anne Dufourmantelle). Calmann-Lévy, 1997. ISBN 2-7021-2795-9.
Demeure, Maurice Blanchot. Galilée, 1998. ISBN 2-7186-0497-2.
Voiles (avec Hélène Cixous). Galilée, 1998. ISBN 2-7186-0504-9.
Mémoire d’aveugle. Réunion des musées nationaux, 1999.
Feu la cendre. Éditions des femmes, 1999. ISBN 2-7210-0480-8.
Sur paroles. Éditions de l’Aube, 1999.
Le concept du 11 septembre, dialogues à New York avec Giovanna Borradori, Jacques Derrida et Jürgen Habermas. 2002.
Au-delà des apparences, conversations avec Antoine Spire, 2002. Ed. Le Bord De L’eau.
Artaud le moma. Galilée, 2002.
De quoi demain..., entretiens de Jacques Derrida et Elisabeth Roudinesco. 2003.
Frontières. Éditions La Trame.
Voyous. Galilée, 2003.
L’animal que donc je suis. Galilée, 2006.
Kirjallisuutta

Haapala, Arto & Lehtinen, Markku (toim.): Elämys, taide, totuus: Kirjoituksia fenomenologisesta estetiikasta.  Helsinki:  Yliopistopaino, 2000.  ISBN 951-570-462-6
Hintsa, Merja: Mahdottoman rajoilla: Derrida ja psykoanalyysi.  Helsinki:  Tutkijaliitto, 1998.  ISBN 952-5169-05-7
Johnson, Christopher: Derrida: Kirjoituksen näyttämö.  ((Derrida. The Scene of Writing, 1997.) Suomennos: Outi Pasanen. Suuret filosofit 6)  Helsingissä:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16178-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jacques Derrida Wikimedia Commonsissa
Derrida, Jacques: Rakenne, merkki ja leikki ihmistieteiden diskursseissa. Suom. Ismo Nikander. niin & näin 1/1997, 37–44.
Nikander, Ismo: Merkkien loputun leikki – fenomenologian ja strukturalismin välissä ja tuolla puolen. niin & näin 1/1997, 45–53.
Wallenius, Tommi: Muistokirjoitus. niin & näin 4/2002.
Hämäläinen, Timo: Jacques Derrida Muistokirjoitus. Helsingin Sanomat.
Lawlor, Leonard: Jacques Derrida The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Reynolds, Jack: Jacques Derrida The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:  William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:  Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  Mathematics Genealogy Project 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  ELMCIP  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  SNAC  IdRef
Kolikkopelien kulta-aika

Alustat
kolikkopeli
pelikonsoli
käsikonsoli
mobiilipeli
tietokonepeli
verkkopeli
Lajityypit
kasuaalipeli
roolipeli
seikkailu
toiminta
toimintaseikkailu
simulaatio
strategia
urheilu
Historia
kolikkopelien kulta-aika
vuoden 1983 videopelilama
Atarin videopelihautajaiset
Aiheet
videopelien vaikutustutkimus
videopelikulttuuri
videopelikeräily
videopelien säilöminen
videopelilokalisointi
videopelimusiikki
videopeliteollisuus
elektroninen urheilu
Lisää aiheita
Videopelien teemasivuilla
Kolikkopelien kulta-aika (engl. the golden age of arcade games) on ajanjakso kolikkopelien historiassa, jolloin niiden suosio oli maailmanlaajuisesti suurimmillaan. Ajanjaksolla videopelien tuotanto ja suosio kasvoi merkittävästi.
Ajanjaksosta on erimielisyyksiä, mutta aikakausi rajoittuu 1970-luvun loppupuolelta 1980-luvun puoliväliin. Ajanjakson aluksi mainitaan Space Invaders sekä Asteroids ja Battlezone -peleissä käytetty vektorigrafiikkaa esittävä näyttötekniikka. Isometrinen projektio oli käytössä pelissä Zaxxon vuonna 1982. Digitaalinen äänentoisto kehittyi, ja peleihin tuli jatkuva taustamusiikki. Ensimmäinen Laserdisc-peli, Segan julkaisema Astron Belt julkaistiin vuonna 1983. Aikakausi vaikutti mikroprosessorien käytön yleistymiseen videopelilaitteissa ja 2. sukupolven pelikonsolien kehitykseen.
Aikakaudella muun muassa pelihallien määrä kaksinkertaistui Pohjois-Amerikassa ja kolikkopelilaitteiden myynti kasvoi 50 miljoonasta dollarista (1978) $900 miljoonaan (1981).
Populaarikulttuurissa sanotaan, että Space Invadersin suosio aiheutti Japanissa kolikkopulan, kunnes liikkeellä olevien jenien määrä nelinkertaistettiin.
Myöhemmin kotitietokoneiden ja pelikonsolien edistyminen päättivät tämän aikakauden.
Henkilöt

Aikakaudella aloittivat useat videopelien kehitykseen merkittävästi vaikuttaneet henkilöt kuten sittemmin Nintendon johtoon noussut Shigeru Miyamoto, joka aloitti Donkey Kong pelin kehityksessä.
Dona Bailey oli yksi harvoista naisista, jotka työskentelivät ohjelmoijana pelialalla ja sai paljon huomiota Centipede -pelin julkaisun aikaan.
Elokuvat

Pelit inspiroivat elokuvia. Jotkin aikauden elokuvat sijoittuivat pelien maailmaan, kuten elokuva Tron, ja toisissa esiintyy pelejä, kuten elokuvassa Sotaleikit.
Aikakausi ja sen pelit ovat inspiroineet useita myöhempiäkin elokuvia. Elokuvassa Räyhä-Ralf esitetään ja parodioidaan monin tavoin ajanjakson pelejä. Vuoden 2015 elokuva Pixels viittaa samaan aikakauteen.
Musiikki

Aikakauden pelien chiptune-musiikki, kuten Mario Bros. -pelin musiikki, on vaikuttanut myös erilaisten aikakauden ääniä jäljittelevien yhtyeiden syntyyn.
Video Games Live -konserttisarja soittaa aikakauden pelimusiikkia, kuten Mario Bros. -pelistä, orkesterilla. Konsertteja on esitetty myös Suomessa.
Valtavirta

Electronic Games lehden mukaan Space Invaders -pelin myötä videopeleistä on tullut myös valtavirran harrastus.
Space Invaders inspiroi myös erilaisten korujen ja muun videopeli-aiheisen tavaran myyntiin.
Pac-Man-pelissä ennätyksen tehnyt sai onnittelut presidentti Ronald Reaganilta.
Lehdet ja palkinnot

Vuonna 1981 perustettiin ensimmäiset vain videopeleihin keskittyneet lehdet: Electronic Games ja Computer and Video Games. Electronic Games aloitti myös Arcade Awards -palkintojen jakamisen, ja Computer and Video Games aloitti Golden Joystick Awards -palkintojen jakamisen.
Varhaisia japanilaisia videopelejä käsitteleviä lehtiä ovat ASCIIn LOGiN ja Kadokawa Shotenin Comptiq. Näiden jälkeen tulivat lehdet kuten Gamest ja Monthly Arcadia.
Pelit

Joitakin aikakauden suosituimmista tai vaikuttavimmista peleistä KLOV:in Top 100 Video Games-listan mukaan.
| --- | --- |
 Space Invaders (1978)  Asteroids (1979)  Galaxian (1979)  Lunar Lander (1979)  Battlezone (1980)  Berzerk (1980)  Centipede (1980)  Defender (1980)  Missile Command (1980)  Pac-Man (1980)  Star Castle (1980)  Warlords (1980)  Wizard of Wor (1980)  Donkey Kong (1981)  Frogger (1981)  Galaga (1981)  Ms. Pac-Man (1981)  Qix (1981):  Tempest (1981)  Vanguard (1981)  Burgertime (1982)  Dig Dug (1982)  Joust (1982)  Moon Patrol (1982)  Pole Position (1982)  Q*bert (1982)  Robotron: 2084 (1982)  Time Pilot (1982)  Tron (1982)  Xevious (1982)  Zaxxon (1982)  Dragon's Lair (1983)  Elevator Action (1983)  Spy Hunter (1983)  Star Wars (1983)  Tapper (1983)
Kirjallisuutta

Sellers, John: Arcade fever: the fan's guide to the golden age of video games.  Philadelphia, PA:  Running Press, 2001.  ISBN 0762409371  (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Golden age of arcade video games
Donkey Kong
Käännös suomeksi
Serlachius Kartano

| Serlachius Kartano |
| --- | --- |

Tyyppi:  Taidemuseo
Sijainti:  Joenniementie 47, Mänttä
Perustettu:  1945
Ylläpitäjä:  Gösta Serlachiuksen taidesäätiö
Kotisivut:  https://serlachius.fi/museot-ja-kokoelmat/museot/serlachius-kartano/
Koordinaatit:  62°01′41″N, 24°34′30″E
 fiSerlachius Kartano 
    
Serlachius Kartano (aiemmin Serlachius-museo Gösta ja Gösta Serlachiuksen taidemuseo) on Mänttä-Vilppulassa sijaitseva taidemuseo, jota ylläpitää Gösta Serlachiuksen taidesäätiö. Se on vanhempi säätiön kahdesta Serlachius-museosta.
Museo avattiin vuonna 1945, mutta taidekokoelmaa ja museoita ylläpitävä Gösta Serlachiuksen taidesäätiö perustettiin jo vuonna 1933.
Taidekokoelman historia

Gösta Serlachiuksen säätiön taidekokoelma on Suomen ja Pohjoismaiden merkittävimpiä yksityisiä kokoelmia. Kokoelman tärkein osa muodostuu kotimaisen taiteen kultakauden merkkiteoksista. Lisäksi kokoelmaan kuuluu noin sata vanhan eurooppalaisen maalaustaiteen arvoteosta, joista vanhimmat ovat 1400–1500-luvuilta. Kokoelmaan kuuluu myös 1900-luvun alun varhaista modernismia ja kasvava kokoelma nykytaidetta.
Museon historia

Avautuessaan vuonna 1945 museo oli kahdeksas taidemuseo Suomessa. Vuorineuvos Gösta Serlachius oli kuollut vuonna 1942. Taidesäätiön isännistö totesi, että sota-ajan vaikeissa olosuhteissa oli vuorineuvoksen pitkään suunnittelemasta taidemuseohankkeesta luovuttava. Hänen leskensä Ruth Serlachius (1882–1962) ja perillisensä päättivätkin asettaa kokoelman esille Serlachiuksen edustuskotiin Joenniemen kartanoon.  Gösta Serlachiuksen taidemuseo aloitti toimintansa Joenniemen kartanon alasaleissa vuonna 1945.
Museo toimi hiljaisesti 1970-luvulle asti. Vuorineuvos Gösta Serlachiusta G. A. Serlachius Osakeyhtiön ja taidesäätiön johdossa seurannut Ralph Erik Serlachius (1901–1980) sekä tämän poika ja seuraaja, vuorineuvos Gustaf Serlachius (1935–2009) kehittivät kuitenkin vuosien kuluessa museon toimintaa. Gösta Serlachiuksen taidesäätiö osti rakennuksen ja sitä ympäröivän puiston Serlachiuksen suvulta vuonna 1972.  Museo sai kokopäiväisen intendentin, Maritta Pitkäsen vuonna 1973.
Vuosina 1983–1984 ja 1987 rakennusta peruskorjattiin ja laajennettiin taidemuseokäyttöön paremmin sopivaksi.  Museossa esiteltiin laajoja näyttelyitä esimerkiksi Akseli Gallen-Kallelan, Hannes Autereen, Albert Edelfeltin ja Lennart Segerstrålen tuotannosta.
Gösta Serlachiuksen taidesäätiö ylläpitää myös kansainvälistä taiteilijaresidenssiä Mäntässä. Serlachius Residenssin toiminta käynnistyi vuonna 2015. Residenssiin saadaan vuosittain yli sata hakemusta, ja sinne valitaan noin kaksikymmentä taiteilijaa tai taiteilijaryhmää eri puolilta maailmaa. Residenssiin voivat hakea myös taiteen parissa työskentelevät tutkijat ja kuraattorit.
Joenniemen vanha kartano

Arkkitehti Jarl Eklundin suunnittelema kartano valmistui vuonna 1935 Gösta ja Ruth Serlachiuksen edustuskodiksi Melasjärven rantaan. Rakennus edustaa klassismia, ja siinä on vaikutteita englantilaisesta kartanoarkkitehtuurista. Sisätilat ovat 1930-luvun puhdaslinjaista funktionalismia. Talo ehti toimia pariskunnan yhteisenä kotina seitsemän vuotta ennen Gösta Serlachiuksen kuolemaa vuonna 1942.
Rakennuksessa on useita kiinteitä, Gösta Serlachiuksen tilaamia taideteoksia. Kartanon kirjaston kattoa koristaa Lennart Segerstrålen (1892–1975) vuonna 1935 maalama kattomaalaus "Kirjallisuuden synty". Kartanon viinituvan kattoholvien maalaukset toteutti vuonna 1936 Irina Bäcksbacka (1919–2002). Maalausten aiheet hän sai Bellmanin juomalauluista. Kuvanveistäjä Hannes Autere suunnitteli viinituvan puukalusteet ja veisti tilaa koristavat puureliefit. Viinituvan taontatyöt toteutti taidetakoja Atle Luotonen. Hanne Autere teki myös kartanon pääovea ja ikkunanpuitteita koristavat puiset veistokoristeet.
Kartanossa esitellään pääasiassa taidesäätiön omia kokoelmia: Suomen kultakauden taidetta ja 1900-luvun alun varhaista modernismia sekä vanhaa eurooppalaista maalaustaidetta 1400-luvulta 1700-luvulle.
Serlachius Kartanoa ympäröi puisto, jonka suunnitteli puutarha-arkkitehti Paul Olsson kartanon valmistumisen aikaan 1936. Puistossa on ranskalaisen muotopuutarhan ja vapaamuotoisemman englantilaisen puistometsän piirteitä. Vuosien saatossa puiston yleisilme ränsistyi, ja sen uudistettiin perusteellisesti 1990-luvulla Olssonin alkuperäisiä suunnitelmia kunnioittaen. Suunnittelusta vastasi puutarha-arkkitehti Gretel Hemgårdin toimisto, joka on tehnyt myös tarvittavat muutokset puiston suunnitelmiin Kartanon laajennusosan ja Serlachius Taidesaunan rakentamisen yhteydessä.
Puistoon on sijoitettu veistoksia mm. Harry Kivijärveltä, Emil Wikströmiltä, Jussi Mäntyseltä, Wäinö Aaltoselta, Antero Toikalta, Bernar Venet'ltä ja Matthew Day Jacksonilta. Urho Heinäsen "Kosto"-niminen kiviveistos seisoo puistoon yhteydessä olevan Taavetinsaaren rantavedessä. Melasjärven vedenkorkeudesta riippuen veistos näkyy kokonaan, osittain tai peittyy kokonaan veteen.
Kartanon laajennusosa

Gösta Serlachiuksen taidesäätiö avasi vuonna 2010 kansainvälisen suunnittelukilpailun museon laajennusosasta. Kilpailuun saatiin kaikkiaan 579 ehdotusta, mikä teki siitä Suomen siihen mennessä suurimman yleisen kansainvälisen suunnittelukilpailun. Kilpailun voittaja julkistettiin kesäkuussa 2011. Toteutettavaksi ehdotukseksi valittiin espanjalaisen MX_SI architectural studion suunnittelema puurakennus "Parallels". Ehdotuksen olivat suunnitelleet toimiston meksikolaissyntyiset arkkitehdit Héctor Mendoza ja Mara Partida sekä slovenialainen arkkitehti Boris Bežan.
Laajennusosa (aiemmin Göstan paviljonki) avattiin 14.6.2014. Rakennuksen kokonaisala on 5 700 neliötä, josta varsinaisia näyttelytiloja on tuhat neliötä. Laajennusosassa on myös yleisötiloja, museokauppa, ravintola ja henkilökunnan toimistotiloja.
Laajennusosan erikoisuus on sen liimapuurunko, joka koostuu yli sadasta keskenään erilaisesta liimapuukehästä ja rytmittää rakennusta niin ulko- kuin sisäpuolelta. Liimapuurungon erikoisratkaisut suunnitteli A-Insinöörit. Rakennuksen ulkoverhous on toteutettu uritetusta kuusilaudasta. Suuret peililasiset ikkunat heijastavat ulkona puistonäkymiä ja avaavat toisaalta näkymiä sisälle rakennukseen.
Laajennusoassa nähdään kotimaisten ja ulkomaisten nykytaiteilijoiden taidetta ja erilaisia teemanäyttelyitä. Laajennusosan valmistumisen myötä Serlachius Kartanolla järjestetään paljon erilaisia kulttuuritapahtumia. Se toimii esimerkiksi vuosittain järjestettävän kansainvälisen pianomusiikin festivaalin Mäntän Musiikkijuhlien pääkonserttipaikkana. Lisäksi Serlachius Kartanolla järjestetään vuosittain ruokatapahtuma Mänttä Food Festival yhteistyössä museossa toimivan Ravintola Göstan kanssa.
Serlachius Taidesauna

Serlachius Kartanon yhteydessä Melasjärven rannassa sijaitsee vuonna 2022 valmistunut Serlachius Taidesauna. Sen suunnittelusta vastasivat samat arkkitehdit, jotka suunnittelivat myös Serlachius Kartanon laajennusosan: Héctor Mendoza, Mara Partida ja Boris Bežan. Betonirakenteisen saunan arkkitehtuurissa yhdistyvät kivi ja puu. Nimensä mukaisesti Taidesaunalla nähdään taidetta sekä suomalaista ja kansainvälistä designia. Taidesaunaa vuokrataan yksityistilaisuuksiin. Siellä järjestetään myös viikottain yleisösaunavuoro.
Tunnustuksia

Göstan paviljongin rakennussuunnitelma palkittiin vuonna 2013 Espanjassa Spanish International Architecture Prize -palkinnolla.
Göstan paviljonki oli ehdolla Euroopan unionin Mies van der Rohe -palkinnon saajaksi vuonna 2014.
Vuonna 2014 Göstan paviljonki voitti Puupalkinnon, Vuoden 2014 Projekti -palkinto ja sai jaetun toisen sijan RIL-Palkinnosta.lähde?
Serlachius-museo Göstalle myönnettiin Vuoden museo -palkinto keväällä 2015.
Taidesauna palkittiin Vuoden betonirakenne -palkinnolla vuonna 2022.
Taidesauna palkittiin vuoden matkailuinnovaationa Finnish Travel Galassa vuonna 2022.
Taidesauna oli ehdolla Arkkitehtuurin Finlandia -palkinnon saajaksi vuonna 2022.
Kirjallisuus

Simpanen, Marjo-Riitta: Aito vai väärennös? Väärennettyä ja aitoa taidetta Gösta Serlachiuksen taidesäätiön kokoelmista. Serlachius-museot, 2012.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Serlachius Kartanon sivu
| n k Perustiedot Wikidatassa: Serlachius Kartano (Q20252372)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: taidemuseo, museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Mänttä-Vilppula
katuosoite: Joenniementie 47, 35800 Mänttä
koordinaatit: 62°01′39″N 24°34′31″E﻿ / ﻿62.027635°N 24.575235°E﻿ / 62.027635; 24.575235

Joenniemen kartano.
Göstan paviljonki.
Serlachius Taidesauna
Peltonen

Peltonen tarkoittaa ainakin seuraavia:
Peltonen, suksituotemerkki
Team Peltonen, suomalainen maastohiihtotalli
Sukunimenä > Kuvitteellisia henkilöitä

Jarkko Peltonen, tv-sarjassa Salatut elämät
Tellu ja Eppu Peltonen, hahmoja Tenavat-sarjakuvassa (sukunimi käytössä vain joissain suomennoksissa)
Napoleon III

| Napoleon III |
| --- | --- |
 Napoleon III, Alexandre Cabanel 1865
Ranskalaisten keisari
Valtakausi:  2. joulukuuta 1852 – 4. syyskuuta 1870
Seuraaja:  kolmas tasavalta
Ranskan tasavallan 1. presidentti
Valtakausi:  20. joulukuuta 1848 – 2. joulukuuta 1852

Syntynyt:  20. huhtikuuta 1808 Pariisi, Ranska
Kuollut:  9. tammikuuta 1873 (64 vuotta) Chislehurst, Englanti
Hautapaikka:  St. Michael’s Abbey, Farnborough, Englanti
Puoliso:  Eugénie (vih. 1853)
Lapset:  Napoléon Eugène Louis
Koko nimi:  Charles Louis Napoléon
Suku:  Bonaparte
Isä:  Louis Bonaparte
Äiti:  Hortense de Beauharnais
Uskonto:  roomalaiskatolisuus
Nimikirjoitus:  
Napoleon III eli Charles Louis Napoléon Bonaparte (20. huhtikuuta 1808 Pariisi, Ranska – 9. tammikuuta 1873 Chislehurst, Kent, Iso-Britannia) oli Ranskan presidentti vuosina 1848–1852 ja keisari vuosina 1852–1870.
Taustaa

Louis Napoléon oli Napoleon Bonaparten veljenpoika ja perillinen, joka valittiin kansanvaalilla presidentiksi pian toisen tasavallan perustamisen jälkeen vuonna 1848. Vuonna 1851 hän suoritti vallankaappauksen ja julisti itsensä elinikäiseksi presidentiksi. Seuraavana vuonna hän kruunautti itsensä myös keisariksi saatuaan tähän valtuutuksen kansanäänestyksellä, perustaen siten uudelleen sedästään alkaneen Bonaparten dynastian.
Hallitsijana Napoleon III lähetti Ranskan joukkoja useisiin ulkomaisiin konflikteihin, kuten Krimin sotaan, Italian yhdistymissotiin ja Ranskan Meksikon-interventioon. Hänet syöstiin vallasta ja hänen perustamansa toinen keisarikunta lakkautettiin, kun hän jäi syyskuussa 1870 tappiollisen Ranskan–Saksan sodan aikana saksalaisten vangiksi. Hän kuoli maanpaossa Isossa-Britanniassa.
Ranskan teollistuminen otti harppauksen eteenpäin Napoleon III:n hallituksen teollisuuspolitiikan ansiosta. Se synnytti maahan uuden rikkaiden luokan ja toisaalta köyhyydessä eläneiden teollisuustyöläisten luokan. Napoleon III halusi toisaalta tukea kansalaisten rikastumista, mutta myös poistaa teollisuustyöläisten köyhyyden. Hän kiinnitti huomiotaan myös kaupunkisuunnitteluun ja käynnisti Pariisin uudistamisen.
Aikalaisia mietitytti Napoleon III:n politiikan kaksijakoisuus. Konservatiiveille hän oli liian liberaali ja liberaalit eivät voineet lopulta hyväksyä hänen itsevaltaista hallitustapaansa. Nykyäänkin ollaan edelleen eri mieltä siitä, oliko hänen hallintokautensa hyödyksi vai haitaksi hänen omalle maalleen ja Euroopalle.
Louis Napoleon oli nuorin Ranskan tasavallan presidentin virkaan astunut ennen Emmanuel Macronia.