stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karlskronan kunta
Seurakunnat > Historialliset seurakunnat

Seuraavassa luettelossa on mainittu kaikki nykyisen kunnan alueella sijainneet seurakunnat. Jos seurakunta on lakkautettu, niin sen perässä on asteriski (*). Mahdolliset suluissa lukevat nimet ovat seurakunnan vaihtoehtoisia tai vanhempia nimiä. Jos nimen perässä lukee kbfd, niin kyseessä "kirkonkirjapiiri" (ruots. kyrkobokföringsdistrikt), joka ei ole muodostanut omaa seurakuntaa, vaikka ne seurakuntiin rinnastetaankin.
Aspö
Augerum
Flymen
Fridlevstad
Hasslö
Hjortsberga
Jämjö
Karlskrona Amiralitetsförsamling
Karlskrona Fredrika Dorotea
Karlskrona fångförsamling*
Karlskrona mosaiska
Karlskrona stadsförsamling (Karlskrona Storkyrkoförsamling)
Karlskrona tyska* (Vilhelmina)
Kristianopel (Avaskär)
Lyckeby*
Lösen
Nättraby
Ramdala
Rödeby
Rödeby norra kbfd*
Rödeby södra kbfd*
Sillhövda
Sturkö
Tjurkö*
Törhamn
Tving
Seurakunnat > Kirkot

Amiralitetskyrkan
Aspön kirkko
Augerumin kirkko
Avaskärin kappeli
Flymenin kirkko
Fredrikskyrkan
Fridlevstadin kirkko
Hasslön kirkko
Jämjön kirkko
Kristianopelin kirkko
Kungsmarkskyrkan
Lösenin kirkko
Nättrabyn kirkko
Ramdalan kirkko
Rödebyn kirkko
Salebodan kappeli
Sillhövdan kirkko
Sturkön kirkko
Tjurkön kirkko
Torhamnin kirkko
Trefaldighetskyrkan
Tvingin kirkko
Ystävyyskaupungit

Karlskronan kunnalla on 8 ystävyyspaikkakuntaa:
Hilleröd, Tanska
Horten, Norja
Loviisa, Suomi
Ólafsfjörður, Islanti
Klaipėda, Liettua (vuodesta 1989)
Gdynia, Puola (vuodesta 1990)
Baltijsk, Venäjä (vuodesta 1995)
Rostock, Saksa (vuodesta 2000)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Karlskronan kunnan kotisivut (ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Karlskrona kommun
Blekingen läänin kunnat
Kartta Karlskronan kunnan piireistä.
Käännös suomeksi
Kaakkolammi (Kuhmoinen, Kotakoski)

| Kaakkolammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Kuhmoinen
Koordinaatit:  61°42′05″N, 25°04′05″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Arvajanjoen valuma-alue (14.26)
Laskuoja:  oja Isojärveen 
Järvinumero:  14.263.1.025
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  143,2 m  
Pituus:  470 m  
Leveys:  90 m  
Rantaviiva:  0,973 km  
Pinta-ala:  2,809 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKaakkolammi 
Kaakkolammi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Puukkoisen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,8 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammen itäpuolinen Mollinvuori nousee 40 metriä lammen pinnan yläpuolelle. Lammella ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Lammen itärantaa sivuaa metsäautotie.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Isojärven valuma-alueeseen (14.263) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 143,2 metriä mpy. Laskuoja lähtee lammen länsipäästä ja laskee 300 metrin päässä Isojärveen. Laskuojan pudotus on 24,3 metriä.
Wrocławin päärautatieasema

| Wrocławin päärautatieasema Wrocław Główny |
| --- | --- |
 Wrocławin päärautatieaseman uusgoottilaista vanhaa osaa (Wilhelm Grapow, 1857).
Perustiedot
Sijainti:  51.09833°N, 17.03722°E
Osoite:  ulica Piłsudskiego 105, 50-085 Wrocław, Ala-Sleesia
Kunta:  Wrocław
Valtio:  Puola
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Puolan valtionrautatiet (puol. Polskie Koleje Państwowe, PKP), yms.
 Wrocławin päärautatieaseman uudempaa osaa (2012).
Wrocławin päärautatieasema (puol. Wrocław Główny) on Puolan lounaisosassa, Ala-Sleesiassa toimiva vilkas rautatieasema. Asema sijaitsee Wrocławin kantakaupungissa.
Vuonna 2023 Wrocławin päärautatieaseman kautta kulki päivittäin keskimäärin 80 500 matkustajaa (eli 29,4 milj. matkustajaa vuodessa). Tämän perusteella asema oli Puolan vilkkain matkustajaliikenteen rautatieasema; seuraavaksi vilkkaimpia olivat Poznańin ja Krakovan päärautatieasemat.
Päärautatieaseman englantilaista uusgoottilaista (Tudorin goottilaista) tyylisuuntaa edustava rakennus valmistui vuonna 1857. Se on arkkitehti Wilhelm Grapowin suunnittelema. Jo valmistuttaan se herätti ihastusta niin paikallisten kuin muualta tulleiden keskuudessa. Rakennusta jatkettiin 1800- ja 1900-lukujen taitteessa. Vuosina 2020–2012 asema kunnostettiin perusteellisesti ja sitä uudenaikaistettiin täydennysrakentamisella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wrocławin päärautatieasema Wikimedia Commonsissa
Wrocławin päärautateaseman aikatauluja (englanniksi) (portalpasazera.pl)
Wrocław Główny - PKP timetable (hakusivusto määräaseman mukaan) (polishtrains.eu)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Maantieteelliset:  Structurae 
Muut:  Deutsche Bahn
Henk ten Cate

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Henk ten Cate
Syntymäaika: 9. joulukuuta 1954 (ikä 70)
Syntymäpaikka: Amsterdam, Pohjois-Hollanti, Alankomaat
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1979–1980 1980 1980–1981 1981–1982 1982–1985 1985–1986 |  Go Ahead Eagles → Edmonton Drillers (laina)  Go Ahead Eagles → SV Telstar (laina)  Go Ahead Eagles  Heracles Almelo | 27 (4) 21 (5) 20 (3) 30 (7) 85 (14) 19 (1) |
Valmennusura
1990 1990–1992 1992–1993 1993–1995 1995–1997 1997–1998 1998–1999 1999–2000 2000–2003 2003–2006 2006–2007 2007–2008 2008–2009 2010 2010–2011 2012 2013 2016–2018:  Go Ahead Eagles  Heracles Almelo  FC Rheden  Go Ahead Eagles  Sparta Rotterdam  SBV Vitesse  KFC Uerdingen 05  MTK Hungária FC  NAC Breda  FC Barcelona (apuv.)  AFC Ajax  Chelsea FC (apuv.)  Panathinaikos FC  Al-Ahli Club  Umm-Salal SC  Shandong Luneng  Sparta Rotterdam  Al Jazira Club
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Henk ten Cate (s. 9. joulukuuta 1954 Amsterdam, Alankomaat) on alankomaalainen entinen jalkapalloilija ja nykyinen jalkapallovalmentaja.
Ura

Pelaajaurallaan ten Cate edusti kotimaassaan Go Ahead Eaglesia, Stormvogels Telstaria ja Heracles Almeloa sekä Kanadassa Edmonton Drillersiä.
Ten Cate on valmentanut aiemmin kotimaassaan Go Ahead Eaglesia, Heracles Almeloa, FC Rhedeniä,  Sparta Rotterdamia, Vitesse Arnhemia ja NAC Bredaa sekä Saksassa KFC Uerdingenia ja Unkarissa  MTK Hungáriaa.
Vuodesta 2003 vuoteen 2006 hän toimi Frank Rijkaardin kakkosvalmentajana espanjalaisessa FC Barcelonassa. Ten Cate auttoi Barcelonan muun muassa kahteen Espanjan mestaruuteen ja Mestarien liigan voittoon.
Ajaxin päävalmentajaksi hänet nimitettiin kesällä 2006. Ajax karsiutui Mestarien liigasta, mutta Ten Cate johdatti Ajaxin Eredivisien kakkoseksi kaudella 2006–2007. Amsterdamilaiset hävisivät mestaruuden PSV Eindhovenille yhden maalin maalieron turvin. Seuraavalla kaudella Ajax karsiutui jälleen Mestarien liigasta. Lokakuussa 2007 ten Cate siirtyi Chelseaan Avram Grantin kakkosmieheksi.
Yhdessä Grantin kanssa ten Cate on johdattanut Chelsean Mestarien liigan finaaliin, jossa lontoolaisseura kohtaa Manchester Unitedin. Ten Cate sai potkut Chelseasta toukokuun lopulla 2008.
Kesäkuussa 2008 ten Cate palasi päävalmentajan tehtäviin allekirjoitettuaan sopimuksen kreikkalaisseura Panathinaikoksen kanssa. Debyyttikaudellaan Panathinaikosissa hän luotsasi seuran lopulta kolmanneksi Kreikan mestaruuskamppailussa. Ten Cate sai hyvästä menestyksestä huolimatta kritiikkia pelaajavalinnoistaan. Kauden 2009/10 seura aloitti myös loistavasti ja voitti 10 ottelua kauden 13 ensimmäisestä. Tästä huolimatta ten Cate ja seura purkivat sopimuksensa joulukuun alussa Panathinaikosin ollessa liigassa toisena, vain pisteen päässä Olympiakosista. Lähdön taustalla olivat median ja fanien ten Cateen kohdistama ankara kritiikki.
Helmikuussa 2010 ten Cate allekirjoitti puolivuotisen sopimuksen dubailaisen Al-Ahli Clubin kanssa.  Pesti päättyi kuitenkin ennen aikojaan vain kuukautta myöhemmin ten Caten jätettyä tehtävänsä Al-Saddille kärsityn 5–0 tappion jälkeen.  Pian Al-Ahlista lähtönsä jälkeen, huhtikuussa 2010 ten Cate siirtyi qatarilaisen Umm Salalin peräsimeen.  Hän jätti tehtävänsä helmikuussa 2011.
Tammikuussa 2012 ten Catesta tuli Kiinan Superliigassa pelaavan Shandong Lunengin päävalemntaja.  Ten Caten johdolla Shandong juuttui Kiinan liigan alempaan keskikastiin. Hän erosi tehtävästään syyskuussa 2012.
Huhtikuun alussa 2013 ten Cate palasi valmentamaan kotimaahansa Eerste Divisien kolmantena olleen Sparta Rotterdamin päävalmentajaksi kauden loppuun ulottuvalla sopimuksella.
Vuoden 2016 alussa ten Cate aloitti Al Jazira Clubin päävalmentajana. Hän jätti joukkueen kauden 2017/18 jälkeen.
Meriitit päävalmentajana

Unkarin Cup: 2000
KNVB Cup: 2007
Johann Cruijff Schaal: 2007
Arabiemiirikuntien mestaruus: 2017
Meriitit apuvalmentajana

Mestarien liiga: 2006
Hopeaa: 2008
Espanjan mestaruus (2): 2005, 2006
Espanjan supercup: 2005, 2006
Hermann Berthold

August Hermann Berthold (19. elokuuta 1831 Berliini – 23. joulukuuta 1904 Berliini) oli saksalainen yritysjohtaja ja keksijä. Bertholdin isä oli  kalikookankaiden painaja. Hermann Berthold opiskeli tarkkuusinstrumenttien valmistajaksi ja työskenteli jonkin aikaa ulkomailla. Palattuaan Saksaan Berthold perusti vuonna 1858 Berliiniin laitoksen nimeltään Institut für Galvanotypie, josta tuli sittemmin H. Berthold AG -osakeyhtiö. Berthold kehitti messinkisten astelevyjen valmistusmenetelmän, jolla voitiin tuottaa tarkkoja kaarevia muotoja. Menetelmällä valmistetut viivaimet ja astelevyt olivat erittäin tarkkoja ja kestäviä. Bertholdin yritys alkoi myös valaa kirjakkeita. Bertholdin maine kasvoi, ja yritys alkoi saada tilauksia kirjapainoilta ympäri Saksaa ja ulkomaita.
Vuonna 1878 Hermann Bertholdilta tilattiin ratkaisu typografian sekavan mittajärjestelmän yhtenäistämiseksi. Professori Foersterin avustuksella Berthold onnistui jakamaan metrin mitan 2 660 typografiseen pisteeseen. Tästä tuli yhä edelleen käytössä olevan typografisen mittajärjestelmän perusta. Hermann Berthold toimi H. Bertholdin kirjasinvalimon johtajana vuoteen 1881 saakka.  Vuoteen 1918 mennessä siitä oli tullut maailman suurin alallaan.
JS Izumo

| JS Izumo |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  IHI Marine United, Jokohama
Kölinlasku:  27. tammikuuta 2012
Laskettu vesille:  6. elokuuta 2013
Palveluskäyttöön:  25. maaliskuuta 2015
Tekniset tiedot
Uppouma:  19 800 t (standardi) 27 000 t (kuormattu)
Pituus:  248 m
Leveys:  38 m
Syväys:  7,5 m
Propulsio:  COGAG: 4 × GE/IHI LM2500IEC -kaasuturbiinia
Nopeus:  30 solmua (suunniteltu)
Miehistöä:  970
Aseistus
Aseistus:  7 × helikopteria 28 × lentokonetta (max) 2 × Mk 41 VLS 3 × Phalanx CIWS
JS Izumo (runkonumero DDH-183) on Japanin meri-itsepuolustusvoimien Izumo-luokan helikopterihävittäjä. Alus on Japanin suurin sotalaiva toisen maailmansodan jälkeen.
Valmistus

Alus tilattiin Jokohamasta IHI Marine Unitedilta, missä köli laskettiin 27. tammikuuta 2012. Alus laskettiin vesille 6. elokuuta 2013 ja otettiin palvelukseen 25. maaliskuuta 2015.
Palvelus

Aluksen kotisatamana on Jokosukan laivastotukikohta lähellä Tokiota.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta JS Izumo Wikimedia Commonsissa
Izumo-luokan helikopterihävittäjät
Aki Puustinen

| Aki Puustinen |
| --- | --- |
 Aki Puustinen vuonna 2023 (oikealla)
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. toukokuuta 1972 (ikä 52) Nilsiä
Kansalaisuus:   Suomi
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1995–
Sotilasarvo:  prikaatikenraali
Kunniamerkit:  SL K Sot.am.
Ylennykset:  eversti 2018 prikaatikenraali 2024
Aiheesta muualla
CV
    
Aki Puustinen (s. 24. toukokuuta 1972 Nilsiä) on suomalainen prikaatikenraali, joka on toiminut Ilmavoimien esikunnan esikuntapäällikkönä vuodesta 2024.
Aikaisemmin Puustinen on toiminut muun muassa suunnitteluosaston apulaisosastopäällikkönä Pääesikunnassa 2023–2024, Karjalan lennoston komentajana 2021–2023 ja 41. lentotekniikkalaivueen komentajana Ilmasotakoulussa 2015–2016.
Washingtonin laivastosopimus

Yhdysvaltalaisista taistelulaivoista poistetaan tykkejä laivastosopimuksen nojalla vuonna 1923.
Laivastosopimuksen ehdot täyttävä Britannian Kuninkaallisen laivaston HMS Ark Royal'.
Washingtonin laivastosopimus rajoitti viiden allekirjoittajamaan laivastojen kokoa. Allekirjoittajamaat 6. helmikuuta 1922 Washington (DC):ssä olivat Yhdysvallat, Yhdistynyt kuningaskunta, Japani, Ranska ja Italia.
Tausta

Ensimmäisen maailmansodan seurauksena tärkeimmät laivastovaltiot ryhtyivät kehittämään erityisesti uusia taistelulaivoja. Yhdysvallat oli uhonnut kehittävänsä suurimman laivaston, mutta talouden taantuman ja sen tosiasian edessä, että Britannialla ja Japanilla oli sekä laajimmat laivastot että keskinäinen puolustussopimus, tuo tavoite näytti epärealistiselta, jopa tuhoon tuomitulta. Siksi Yhdysvallat käynnisti neuvottelut, joiden tarkoituksena oli päästä sopimukseen, jossa rajoitettaisiin allekirjoittajamaiden suurten sotalaivojen määrää.
Ehdot > Rakenteilla olevat laivat

Laivastosopimuksen alussa sovitaan, että Yhdysvallat saa ottaa käyttöön kaksi rakenteilla olevaa West Virginia -luokan taistelulaivaa sillä ehdolla, että se niiden valmistuttua romuttaisi taistelulaivat USS North Dakotan ja USS Delawaren. Lisäksi Kuninkaallisen laivaston sallittiin rakennuttaa kaksi korkeintaan 35 560 tonnin alusta, kunhan se niiden valmistuttua romuttaisi taistelulaivat HMS Thundererin, HMS King George V:n, HMS Ajaxin ja HMS Centurionin.
Ehdot > Suurten sotalaivojen rajoitukset

Sopimuksessa rajoitettiin sopijamaiden suurten taistelulaivojen tonnistoja seuraavasti: Yhdysvaltain laivasto ja Britannian kuninkaallinen laivasto eivät saaneet ylittää 533 000 tonnia, Ranskan laivasto ja Italian laivasto oli rajoitettu 178 000 tonniin ja Japanin laivasto 320 000 tonniin. Yksittäisen taistelulaivan uppouma ei saanut ylittää 35 560 tonnia eikä yhdessäkään laivassa saanut olla yli 16 tuuman (406 mm) tykkejä.
Tonnisto määriteltiin sopimuksessa niin, ettei siihen laskettu polttoainetta mukaan, koska Britannian mukaan he tarvitsevat muita korkeampia polttoainemääriä globaaliin toimintaansa ja tämän takia heitä ei tulisi siitä rangaista.
Suuret sotalaivat määriteltiin siten, että niiden uppouma oli yli 10 000 tonnia ja niissä oli yli 8 tuuman (203 mm) tykit. Näitä rajoja pienemmät alukset eivät kuuluneet sopimuksen piiriin.
Ehdot > Lentotukialusten rajoitukset

Lentotukialusten osalta rajoitettiin Yhdysvaltain ja Britannian tonnistot 137 000 tonniin, Ranskan ja Italian 61 000 tonniin sekä Japanin 82 000 tonniin. Jokaisella maalla sai olla korkeintaan kaksi lentotukialusta, joiden uppouma oli suurempi kuin 27 400 tonnia ja niidenkin yläraja oli 33 500 tonnia. Suurikaliiperisten tykkien määrää lentotukialuksissa rajoitettiin niin, että yli 27 400 tonnin lentotukialuksessa sai olla ilmatorjuntatykkien lisäksi korkeintaan kahdeksan korkeintaan 6 tuuman (152 mm) tykkiä. Pienemmissä lentotukialuksissa sai puolestaan olla korkeintaan kymmenen korkeintaan 8 tuuman (203 mm) tykkiä. Ilmatorjuntatykkien suurin sallittu kaliiperi oli 5 tuumaa (127 mm). Tällä rajoituksella varmistettiin se, että yksikään sopijamaa ei voisi kutsua taistelulaivaa lentotukialukseksi vain sillä perusteella, että siinä on lentokone.
Ehdot > Linnoitukset ja tukikohdat

Sopimuksen allekirjoittajamaat sopivat jäädyttävänsä linnoitukset ja laivastotukikohdat allekirjoitusajankohdan tasolle. Uusia linnoitteita tai laivastotukikohtia ei saanut perustaa eikä olemassa olevia  saanut parantaa tietyillä määritellyillä alueilla. Yleisesti määriteltiin, että linnoitusten ja laivastotukikohtien rakentaminen oli sallittua maiden pääasiallisella rannikolla, mutta ei pienemmillä saarialueilla. Esimerkiksi Yhdysvallat sai rakentaa Havaijille ja Alaskan mantereelle, mutta ei Aleuttien saarille. Brittiläisen imperiumin eri dominiot ja itsehallintoalueet (Hongkong, Kanada, Australia ja Uusi-Seelanti) laskettiin sopimuksessa yhdeksi kokonaisuudeksi. Japani sai rakentaa kotisaariaan, mutta ei Formosaa.
Ehdot > Irtautumiset sopimuksesta

Japanin hallitus ilmoitti 29. joulukuuta 1934, että se irtautuu sopimuksesta. Tämä varauma pysyi voimassa vuoden 1936 loppuun, eikä sitä uusittu.
Seuraukset

Sopimus muutti useimpien allekirjoittajavaltioiden uusien sotalaivojen rakennuttamissuunnitelmia. Investoinnit kohdistettiin laivoihin, joita sopimus ei rajoittanut (uppouma korkeintaan 10 160 tonnia ja tykkien kaliiperi korkeintaan 8 tuumaa (203 mm)). Sopimuksen seurauksena syntyi jako kevyisiin (noin 6 tuuman eli 152 mm tykit) ja raskaisiin risteilijöihin (noin 8 tuuman eli 203 mm tykit). Uusia taistelulaivoja rakennettiin vain muutamia. Taistelulaivojen osalta keskityttiin olemassa olevien taistelulaivojen ja taisteluristeilijöiden kehittämiseen, jolloin toisessa maailmansodassa laivastot koostuivat pääasiassa laivoista, joiden rakentaminen oli aloitettu jo ennen ensimmäistä maailmansotaa.
Vaikka suurten taistelulaivojen rakentaminen oli vähäistä 1920-luvulla ja 1930-luvun alkupuolella, koettiin laivastosopimuksen 35 560 tonnin uppoamarajoitus haasteeksi tehokasta taistelulaivaa kehitettäessä. Taistelulaivan tehokkuus perustuu sen tulivoimaan, panssarointiin ja nopeuteen ja ne pyrittiin maksimoimaan laivastosopimuksen rajoissa. Tämä johti kokeellisiin konstruktioihin, kuten brittien Nelson-luokan tai ranskalaisten Richelieu-luokan taistelulaivat.
Jokainen valtio pyrki eri tavoilla kiertämään sopimusten rajoitteita. Yhdysvallat käytti tehokkaampia höyrykattiloita saavuttaakseen suuremman nopeuden pienemmillä laivoilla. Britit suunnittelivat laivoja, joihin olisi voitu lisätä panssarointia sodan puhjettua ja HMS Rodneyssa sekä HMS Nelsonissa oli vedellä täytetyt "polttoainesäiliöt" panssarointina. Italia yksinkertaisesti valehteli laivojensa tonnistot. Saksalaiset hyödynsivät uutta tekniikka käyttämällä hitsausta ja dieselmoottoreita 1920-luvulla tilatuissa "taskutaistelulaivoissaan".
Vain harvat eurooppalaiset joukot operoivat kaukana rannikosta ja siksi lentotukialusten rakentamiseen ei kiinnitetty huomiota. Saksalaiset, ranskalaiset ja italialaiset eivät välittäneet lentotukialuksista ennen kuin toinen maailmansota oli jo ovella, jolloin ne kaikki aloittivat rakentamisen pienessä määrin.
Seuraukset > Yhdysvallat

Yhdysvallat rakensi valmiiksi sopimuksen mukaiset kaksi West Virginia -luokan taistelulaivaa (USS West Virginia ja USS Colorado), jotka valmistuivat vuonna 1923. Niiden käyttöön ottaminen edellytti taistelulaivojen North Dakota ja Delaware romuttamista. Luokan aluksista ensimmäinen (USS Maryland) oli valmistunut jo vuonna 1921 ja sisältyi laivastosopimuksen tonnistoon. Sen sijaan luokan aluksista neljännen (USS Washington) rakentaminen keskeytettiin.  Kuusialuksiseksi suunniteltu ja keskeneräinen South Dakota -luokka peruutettiin kokonaan. Yhdysvallat keskeytti uusien taistelulaivojen rakentamisen. Seuraava uusi taistelulaiva oli USS North Carolina (BB-35), jonka rakennustyöt aloitettiin vuonna 1937.
Muiden sopijamaiden tavoin Yhdysvallat keskittyi risteilijöiden rakentamiseen. Raskaista risteilijöistä esimerkkinä olivat Yhdysvaltain Northampton-luokka vuosilta 1929–1931 (9 050–9 100 tonnia, 9–10 kpl 203mm) ja Astoria-luokka vuosilta 1932–1937 (9 800–9 950 tonnia, 9 kpl 203mm).
Laivaston ilmatoimintaa ei 1920-luvulla arvostettu, vaikka Billy Mitchell vuonna 1921 osoitti armeijan pommikoneilla, että taistelulaivan upottaminen lentokoneilla on mahdollista. Laivastolla oli vain yksi hiililaivasta muunnettu lentotukialus USS Langley (CV-1) (11 700 tonnia) ennen sopimuksen allekirjoittamista. Yhdysvaltain laivastolla oli siten vapaat kädet rakentaa uusia tukialuksia. Yhdysvalloilla oli suuria laivoja yli sopimuksen rajoitusten sen ratifiointihetkellä, joten sen täytyi poistaa käytöstä tai riisua aseista useita vanhempia aluksia täyttääkseen sopimuksen ehdot. Niinpä kaksi taisteluristeilijää - USS Lexington ja USS Saratoga - muunnettiin lentotukialuksiksi. Laivoihin jätettiin kuitenkin kahdeksan 8 tuuman tykkiä siltä varalta, että ne olisivat epäonnistuneita lentotukialuksina.
Vuonna 1931 Yhdysvallat oli edelleen paljon alle sopimuksen sallimien rajojen tukialuksien suhteen. USS Ranger (14 700 tonnia) oli ensimmäinen Yhdysvaltain lentotukialus, joka oli suunniteltu alkujaan sellaiseksi. Koska muita suuria sotalaivoja ei sopimuksen takia voinut rakentaa, alkoi laivasto suunnitella vielä kahden uuden tukialuksen rakentamista. Vuonna 1933 kongressi hyväksyi rahoituksen näille uusille tukialuksille: USS Yorktown (20 100 tonnia) ja USS Enterprise (20 100 tonnia). Edelleen sopimuksen rajoittamaan 137 000 tonniin sitoutuneena aloitettiin viimeisen sotia edeltävän lentotukialuksen USS Wasp (14 900 tonnia) 1. huhtikuuta 1936, jonka jälkeen Yhdysvaltain laivastolla oli kuusi lentotukialusta, yhteensä 137 000 tonnia, jossa määrä pysyi siihen saakka, kun Japani irtaantui sopimuksesta 1936. Toisen maailmansodan alkaessa Yhdysvalloilla kuusi lentotukialusta, kun mukaan ei lasketa vanhaa Langleyä, joka oli muutettu vesilentokoneiden kuljetusalukseksi vuonna 1936, jotta sen korvaajaksi voitiin rakentaa Wasp . Sopimus ja hyökkäys Pearl Harboriin 7. joulukuuta 1941 olivat pääasialliset syyt Yhdysvaltain laivasto muuttumiseen taistelulaivakeskeisestä lentotukialuskeskeiseksi.
Seuraukset > Iso-Britannia

Britannia rakensi sopimuksen mukaisesti kaksi Nelson-luokan taistelulaivaa, jotka otettiin palvelukseen vuonna 1927 ja edustivat yrityksiä rakentaa  uudenlainen taistelulaiva laivastosopimuksen ehtoihin, joista merkittävin oli 35 560 tonnin uppoamarajoitus.
Kuninkaallinen laivasto, jonka piti huolehtia pitkänmatkan operaatioista ympäri maailmaa, tarvitsi lentotukialuksia ja jatkoi niiden rakentamista. Vuoden 1920 (ennen sopimusta) ja toisen maailmansodan alkamisen välillä britit rakensivat kuusi uutta lentotukialusta, jotka olivat jokainen ainoita luokassaan.
Seuraukset > Japani

Japani muunsi keskeneräisen taistelulaiva Kagan ja taisteluristeilijä Akagin lentotukialuksiksi pysyäkseen sopimuksen rajoitteissa. Nämä muutokset antoivat lisäkokemusta ja auttoivat myöhemmin uusien lentotukialusluokkien suunnittelussa. Japanilla oli kymmenen tukialusta sodan alkaessa.
Japani vetäytyi sopimuksesta 1936 ja jatkoi aiemmin aloittamaansa rakennusohjelmaa, jossa taistelulaiva Yamatoon asennettiin 18,1 tuuman (460 mm) tykit.
Seuraukset > Muut maat

Muista merkittävistä laivastomaista Neuvosto-Venäjä ja Saksa eivät kuuluneet laivastosopimuksen piiriin. Saksaa rajoitti kuitenkin Versailles'n rauhansopimus, jonka mukaan se sai pitää kuusi taistelulaivaa sekä kuusi risteilijää ja kaksitoista hävittäjää. Taistelulaivat ja risteilijät sai korvata uusilla aikaisintaan 20 vuoden kuluttua niiden valmistumisesta tai 15 vuoden kuluttua pienempien alusten tapauksessa. Tonnistoa rajattiin siten että taistelulaivojen korvaajat saivat olla uppoumaltaan korkeintaan 10 000 tonnia, risteilijät 6 000 tonnia ja hävittäjät 800 tonnia.
Saksan laivaston suuret alukset olivat kaikki vanhoja (valmistuneet vuosina 1902–1908), sillä uudemmista taistelulaivoista kymmenen upotettiin Scapa Flow'ssa 21. heinäkuuta 1919, seitsemän romutettiin 1920-luvulla ja kahta käytettiin maalialuksena.
Uusien taistelulaivojen rakentamisen Saksa aloitti vasta vapauduttuaan Versailles'n rauhan rajoituksista vuonna 1935.
Venäjän laivasto menetti suurimman osan laivastoaan Venäjän–Japanin sodassa vuosina 1904-1905, ensimmäisessä maailmansodassa sekä Venäjän sisällissodassa; jäljelle jäi lähinnä neljä Gangut-luokan taistelulaivaa. Neuvostoliitto suunnitteli 16:n Sovetski Sojuz -luokan taistelulaivan rakentamista. Neljän rakentaminen aloitettiin vuonna 1938, mutta yksikään ei valmistunut.
Aiheesta muualla

Washingtonin laivastosopimus (englanniksi)