stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Braveheart – taipumaton
Vastaanotto

Elokuva tuli kotimaansa elokuvateattereihin 19. toukokuuta 1995. Ensimmäinen esityskierros päättyi 24. elokuuta, mutta Paramount toi sen uudelleen teattereihin vielä kahdesti 15. syyskuuta 1995 ja 16. helmikuuta 1996. Elokuvaa pidettiin menestyksenä, joskaan ei valtavana sellaisena. 9. kesäkuuta 1996 mennessä se oli kerännyt lipputuloina Pohjois-Amerikassa 75,6 miljoonaa dollaria, eli hieman yli oman budjettinsa. Ulkomailla elokuva kleräsi vielä 134,8 miljoonaa, eli koknaisuutena noin 210,4 miljoonaa dllaria. Maaliskuussa 1996 tehtiin VHS-julkaisu ja elokuvasta tuli vuoden vuokratuin elokuva.
Elokuva-arvostelut olivat pääosin myönteisiä. Kriitikot pitivät esimerkiksi sen skaalasta ja taistelukohtauksista. Jotkut mainitsivat sen olevan liian väkivaltainen, mistä Gibsonin elokuvia on kritisoitu yleisemminkin. Tuolloinen Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton mainitsi tykästyneensä elokuvaan ja katselleen sitä kolmen päivän ajan kahdesti päivässä.
Vastaanotto > Palkintoja > Oscarit

Paras elokuva
Paras ohjaus: Mel Gibson
Paras kuvaus: John Toll
Paras maskeeraus: Peter Frampton, Paul Pattison, Lois Burwell
Parhaat äänitehosteet: Lon Bender, Per Hallberg
Ehdokkaana:
Paras alkuperäinen käsikirjoitus: Randall Wallace
Paras leikkaus: Steven Rosenblum
Paras puvustus: Charles Knode
Paras elokuvamusiikki: James Horner
Paras äänitys: Andy Nelson, Scott Millan, Anna Behlmer, Brian Simmons
Vastaanotto > Palkintoja > Baftat

Paras kuvaus: John Toll
Paras puvustus: Charles Knode
Paras äänitys: Per Hallberg, Lon Bender, Brian Simmons, Andy Nelson, Scott Millan, Anna Behlmer
Ehdokkaana:
Paras ohjaus: Mel Gibson
Paras maskeeraus: Peter Frampton, Paul Pattison, Lois Burwell
Paras tuotantosuunnittelu: Thomas E. Sanders
Paras elokuvamusiikki: James Horner
Vastaanotto > Palkintoja > Golden Globe

Paras ohjaaja: Mel Gibson
Ehdokkaana:
Paras draamaelokuva
Paras käsikirjoitus: Randall Wallace
Paras elokuvamusiikki: James Horner
Brittiläinen metallimusiikkia esittävä Iron Maiden levytti vuonna 1998 julkaisemalleen studioalbumille Virtual XI kappaleen "The Clansman", joka on yhtyeen basisti Steve Harrisin mukaan saanut innoituksensa elokuvasta. Myös alankomaalaisen Within Temptationin kappale "The Heart of Everything" ja suomalaisen Sonata Arctican "The Ruins of My Life" ovat saaneet vaikutteita Braveheartista.
Vastaanotto > Historiallisuus

Vaikka elokuva on teemaltaan historiallinen, se ei juurikaan seuraa oikeaa historiaa. Elokuvan alku väittää vuoden olevan 1280, Skotlannin kuningas Aleksanteri III:n kuolleen ilman perijää ja Englannin kuningas Edvard I:n täyttäneen valtatyhjiön. Todellisuudessa Aleksanteri III kuoli vuonna 1286 ja englantilaiset hyökkäsivät Skotlantiin vasta vuonna 1297. Wallace oli englantilaisten hyökäytessä jo 27-vuotias, eikä hän kokenut miehitystä lapsuudessaan. Wallace esitetään myös yksinkertaisen talonpoikaisperheen lapsena, kun todellisuudessa hänen sukunsa kuului alempaan aatelistoon. Elokuvassa Wallacen vaimo surmataan, mutta hänen ei tiedetä olleen koskaan naimisissa. Historiallista Wallacea on kuvailtu epätavallisen pitkäksi, kun häntä näytellyt Gibson on vain keskipituinen. Prinsessa Isabella ei varoittanut Wallacea Falkirkin taistelusta. Hän oli todellisuudessa tapahtuma-aikaan vain kolmevuotias, asui Ranskassa, eikä edes tuntenut Wallacea tai kuningas Edvard I:stä. Edvard I esitetään psykopaattinsen pahana ja hänen poikansa Edvard II homoseksuaalina. Edvard I oli ankara soturikuningas, mutta ei elokuvan esittämällä tavalla paha. Edvard II:lla oli läheinen ystävä Piers Gaveston, mutta heidän suhteensa ei ollut romanttinen. Elokuvassa Edvard I surmaa poikansa rakastajan "Phillipin" heittämällä tämän linnan ikkunasta, mitä jotkut katsojat pitivät homofoobisena. Stirling Bridgen taistelusta elokuvassa puuttuu taistelun ehkä olleellisin strateginen piirre eli paikalla sijainnut silta (bridge). Elokuvan kuvaaman ajan skotlantilaiset soturit eivät käyttäneet sinistä sotamaalia, vaan ajatus on kopioitu Rooman valtakunnan aikaisilta skottisotureilta. Skotit eivät myöskään käyttäneen elokuvan kuvaamana aikana klaanien tartaanenja tai kilttejä. Tapa yleistyi vasta viktoriaanisella kaudella 600-vuotta elokuvan tapahtumien jälkeen. Robert Bruce esitetään elokuvassa negatiiviseen sävyyn, kun taas Skotlannissa hän on Wallacen tapainen kansallissankari.
Mel Gibson elokuvan kuvauksissa.
Kryptojuutalaiset

Kryptojuutalaiset ovat pakkokäännytettyjä juutalaisia tai heidän jälkeläisiään, jotka ovat jatkaneet juutalaisuuden harjoittamista salassa vaikka julkisesti esiintyivätkin uuden uskontonsa harjoittajina.
Kryptojuutalaisia ryhmiä on historian aikana syntynyt monessa maassa keskiajalta viime vuosisadoille asti. Esimerkkejä tähän johtaneista pakkokäännytyksistä on Espanjassa 600-luvulla, Pohjois-Afrikassa ja Espanjassa 1100-luvulla, Etelä-Italiassa keskiajan lopulla, Espanjassa vuosina 1391 ja 1492, Portugalissa vuonna 1497 ja Persiassa 1800-luvulla. Myös Turkissa ja Thessalonikissa elänet dönmet olivat kryptojuutalaisia.
Kryptojuutalaisista puhuttaessa tarkoitetaan usein erityisesti Iberian niemimaan (Espanjan ja Portugalin) pakkokäännytettyjä sefardijuutalaisia, joita kutsuttiin espanjankielisellä nimityksellä marranos (”siat”). Espanjan takaisinvaltauksen loppuvaiheissa vuodesta 1391 alkaen kristityt alkoivat väkivaltaisesti painostaa juutalaisia kääntymään kristityiksi. Osa kääntyikin ja hylkäsi juutalaisuuden, mutta osa kääntyi vain nimellisesti ja jatkoi juutalaisuuden harjoittamista salassa. He saattoivat esimerkiksi juutalaisten tapaan sytytellä kotonaan lamppuja perjantai-iltaisin, vältellä tiettyjä ruokia, tai pidättäytyä työstä lauantaina. Ulkoisesti näitä ryhmiä oli vaikea erottaa toisistaan. Oikeidenkin käännynnäisten kohtaamat rajoitukset antoivat ryhmille kuitenkin yhteisen etnisen identiteetin.
Pelko siitä, että käännynnäiset palaisivat juutalaiseen uskoon sai espanjalaiset perustamaan inkvisition vuonna 1483. Vuonna 1492 kaikki uskoaan vielä harjoittavat juutalaiset karkotettiin Espanjasta, koska heidän pelättiin houkuttelevan käännynnäiset takaisin juutalaisuuteen. Portugalissa sen sijaan kaikki juutalaiset pakkokäännytettiin. Osa käännytetyistä espanjanjuutalaisista suvuista palasi juutalaisuuteen seuraavina vuosisatoina siirryttyään ulkomaille, kuten Osmanien valtakuntaan, Amsterdamiin tai Etelä-Ranskaan.
Ia Đrăngin taistelu

Ia Đrăngin taistelu oli Vietnamin sodan aikana 14. marraskuuta–18. marraskuuta 1965 käyty taistelu amerikkalaisten ja pohjoisvietnamilaisten joukkojen välillä Ia Đrăngjoen laaksossa Vietnamin keskiylängöllä. Taistelu oli ensimmäinen suuri yhteenotto amerikkalaisten ja Pohjois-Vietnamin vakinaisen armeijan joukkojen kanssa. Molemmat osapuolet kärsivät taistelussa satojen miesten tappiot ja molemmat osapuolet julistivat voittaneensa taistelun.
Tausta

Pohjois-Vietnamin armeijan joukot olivat hyökänneet Yhdysvaltain erikoisjoukkojen Plei Men tukikohtaa vastaan Pleikun lounaispuolella Vietnamin keskiylängöllä 19. lokakuuta 1965. Tukikohtaa tukivat Vietnamin tasavallan armeijan joukot, sekä amerikkalainen 1. ratsuväkidivisioona. Kenraali William Westmorelandin komentama Military Assistance Command, Vietnam eli MACV määräsi 27. lokakuuta 1. ratsuväkidivisioonan etsimään ja tuhoamaan prikaatinkenraali Chu Huy Mânin komentamat Pohjois-Vietnamin armeijan rykmentit 32, 33, ja 66. Myös pohjoisvietnamilaiset olivat kiinnostuneita taistelusta amerikkalaisia vastaan. 1. ratsuväkidivisioonan tukikohta An Khessa oli Mânin komentamien joukkojen tiellä näiden edetessä kohti Vietnamin rannikkoa ja hän halusi tiedustella amerikkalaisen divisioonan taistelutapaa. Ia Đrăngin laaksossa pohjoisvietnamilaisia komensi eversti Nguyễn Hữu An.
Pohjois-Vietnamin joukkojen tarkkaa olinpaikkaa ei kuitenkaan aluksi tiedetty. 1. marraskuuta amerikkalaiset valtasivat kuitenkin kommunistien kenttäsairaala-alueen noin kahdeksan kilometrin päässä Plei Mestä länteen ja lähialueen tiedustelu osoitti kommunistien joukkojen olevan Ia Đrăngin laakson ja Chư Pơngin massiivin alueella.
Seuraukset

Amerikkalaiset olivat menettäneet taistelujen aikana 305 miestä kaatuneina ja satoja haavoittuneina. Pohjoisvietnamilaisten tappiot vaihtelevat lähteestä riippuen. Amerikkalaiset arvioivat 3 561 pohjoisvietnamilaisen kaatuneen ja vietnamilaisten mukaan he menettivät 559 miestä kaatuneina ja 669 haavoittuneina. Vietnamilaisten lähteiden todenperäisyys on kyseenalaistettu myös taisteluun osallistuneiden vietnamilaisten veteraanien kertomusten perusteella. Taistelun molemmat osapuolet julistautuivat sen voittajiksi. Yhdysvallat kärsi pienemmät tappiot ja valtasi haluamansa alueet. Pohjoisvietnamilaiset osoittivat puolestaan kykenevänsä ottamaan yhteen amerikkalaisten kanssa tuhoutumatta ja toimintaa amerikkalaisia vastaan saatettiin jatkaa samoilla joukoilla myöhemmin.
Ia Đrăngin taistelu oli ensimmäinen suuri yhteenotto Pohjois-Vietnamin vakinaisten joukkojen ja amerikkalaisten välillä. Sen kulku osoitti monien tulevien taistelujen piirteet. Yhdysvallat luotti teknologiaan ja tulivoimaan, joilla viholliselle oli tarkoitus tuottaa raskaita tappioita ennen kuin nämä tyypilliseen tapaansa vetäytyivät. Vietnamilaiset puolestaan tajusivat, että vastaveto amerikkalaisten tulivoimalle olisi amerikkalaisten lähellä pysyttely, mikä teki esimerkiksi ilmaiskuista vaarallisia myös amerikkalaisille itselleen.
Kenraaliluutnantiksi sittemmin ylennyt Harold Moore kirjoitti Ia Đrăngin taistelusta kertovan muistelman We Were Soldiers Once… and Young, josta tehtiin myöhemmin myös elokuvaversio Olimme sotilaita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ia Đrăngin taistelu Wikimedia Commonsissa
|  Vietnamin sodan taistelut |
| --- | --- |
Ap Bac – Tonkininlahden välikohtaus – Bình Gia – Vung Be – Đồng Xoài – Operaatio Starlite – Gang Toi – Ia Đrăng – Operaatio Hastings – Operaatio Masher – A Shau – Xa Cam My – Đức Cơ – Long Tần – Operaatio Attleboro – Operaatio Cedar Falls – Tra Binh Dong – Operaatio Bribie – Operaatio Junction City – Operaatio Union – Kukkula 881 – Union II – Ong Thanh – Dak To – Tet-hyökkäys – Khe Sanh – Ensimmäinen Saigonin taistelu – Hue – Lang Vei – Kham Duc – Operaatio Speedy Express – Operaatio Dewey Canyon – Toinen Têt-hyökkäys – Hamburger Hill – Binh Ba – Snuol – Operaatio Tailwind – Operaatio Chenla I – Operaatio Ivory Coast – Operaatio Lam Son 719 – Operation Chenla II – Ban Dong – FSB Mary Ann – Pääsiäishyökkäys 1972 – 1. Quảng Trị – Loc Ninh – An Lộc – Kontum – 2. Quảng Trị – Svay Rieng – Phuoc Long – Buôn Ma Thuột – Operaatio New Life – Xuân Lộc – Truong Sa – Toinen Saigonin taistelu – Operaatio Linebacker I – Operaatio Linebacker II: 
Amerikkalainen Bell UH-1 Iroquois tuomassa sotilaita taistelualueelle. Kuvan helikopteria kuljettanut Bruce P. Crandall palkittiin Medal of Honorilla.
Helikopterista ulos hyppääviä sotilaita.
Harold G. Moore Ia Đrăngin taistelujen aikana.
Suomen Hiihtoliitto

| Suomen Hiihtoliitto |
| --- | --- |

Perustettu:  1931
Tyyppi:  urheilun kattojärjestö
Toimiala:  hiihtolajit
Päämaja:  Valimotie 10 00380 Helsinki
Puheenjohtaja:  Sirpa Korkatti
Toiminnanjohtaja:  Ismo Hämäläinen –2024
Kattojärjestö:  Kansainvälinen Hiihtoliitto
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Hiihtoliitto ry on hiihtolajien Suomen kattojärjestö ja Kansainvälisen Hiihtoliiton (FIS) jäsenjärjestö. Sen alaisuuteen kuuluvat hiihtolajeista (alppihiihto ja freestyle kuuluvat nykyisin Ski Sport Finlandille), maastohiihto, mäkihyppy ja yhdistetty. Suomen Hiihtoliiton puheenjohtajana on vuodesta 2024 lähtien toiminut Sirpa Korkatti.
Historia > Maastohiihdon historia Suomessa

Paikallisia hiihtokilpailuja on järjestetty Suomessa 1860-luvulta lähtien. Ensimmäinen uutisoitu kisa pidettiin Tyrnävällä 1879. Ensimmäinen kansallisen tason kilpailu oli Helsingin Sporttiklubin vuonna 1886 järjestämä hihtokilpa. Ensimmäiseksi säännölliseksi hiihtotapahtumaksi muodostuivat vuonna 1889 aloitetut Oulun hiihdot. Vuosisadan vaihteeseen mennessä hiihtokilpailuja järjestettiin ympäri maata. Alkuaikojen suurhihtäjiä olivat Otto Hepoaho, Kalle Jussila, Matti Koskenkorva sekä Eetu Niska ja Jussi Niska.
Hiihtourheilun organisoitumista viivästytti Helsingin ja Oulun hiihtopiirien kilpailu johtoasemasta. Ensimmäinen yritys kansalliselle hiihtoyhdistykselle oli 1894. Vuoden vaihteessa 1907–1908 perustettiin kaksikielinen Liitto Suomen hiihtourheilun edistämiseksi. Keskusurheilujärjestö SVUL otti asiat haltuun ja järjesti vuonna 1909 ensimmäiset hiihdon SM-kilpailut. Vuonna 1915 SVUL perusti erillisen hiihtojaoston. SVUL:n hiihtojaosto muuttui itsenäiseksi Suomen Hiihtoliitoksi vuoden 1931 hallintouudistuksessa.
Suomi oli Ruotsin ja Norjan kanssa maastohiihdon suvereeni hallitsija 1950-luvulle saakka. Rinnalle tuli Neuvostoliitto vuonna 1954. Maastohiihto on ollut keskeinen talviurheilun menestyslaji Suomessa. Hiihtäjät ovat tuoneet lähes puolet Suomen talviolympiakisoissa voittamista lajeista. Maastohihdon arvostus koki takaiskun Lahden MM-kisojen dopingskandaalissa. Hiihtoliitto menetti sponsorituloja ja ajautui talousvaikeuksiin. Tämän seurauksena lajiryhnmät eriytyivät omiksi lajiyhdistyksikseen.
Historia > Mäkihypyn historia Suomessa

Helsingin Sporttiklubin vuonna 1886 järjestämissä hiihtokilpailuissa hypättiin myös mäkeä Katajanokan rannalla sijainneesta hyppyristä. Ensimmäinen hyppyrimäki valmistui Helsingin Alppilaan vuonna 1905. Ensimmäisen mäkihypyn Suomen mestaruuden voitto Sulo Jääskeläinen vuonna 1914 Viipurissa. Mäkihypystä tuli olennainen osa suomalaista talviurheilua. Suomi nousi mäkihypyn suurmaiden joukkoon 1950-luvulla. Aikakauden urheilijoita olivat mm. Tauno Luiro, Matti Pietikäinen, Antti Hyvärinen ja Hemmo Silvennoinen. Mäkihypyn lajihistorian suuriin nimiin kuuluvat Matti Nykänen ja Janne Ahonen. Nykänen voitti Calgaryssa 1988 kaikki kolme olympiakultamitalia.
Maailmancup-kilpailuja on hypätty Suomessa Lahdessa, Puijolla sekä Rukalla. Rukan hyppyrimäki on Suomen suurin hyppyrimäki. Suomen mäkihypyn ja yhdistetyn edunvalvojana toimii vuonna 2009 perustettu lajiyhdistys Finnjumping. Suomen hiihtoliitto koordinoi mäkihypyn kansainvälistä edustustoimintaa.
Historia > Yhdistetyn historia Suomessa

Ensimmäinen yhdistetyn kilapilu järjestettiin Helsingissä 1913 ja ensimmäisen kerran SM-mitaleista kilpailtiin 1923. Ensimmäisen mestaruuden voitti helsinkiläinen Verner Eklöf. Suomalainen yhdistetty nousi otskoihin vuonna 1948, kun Heikki Hasu ja Martti Huhtala ottivat kaksoisvoiton St. Moritzin olympiakisoissa. Seuraava suomalainen yhdistetyn olympiavoittaja oli Samppa Lajunen, joka otti Salt Lake Cityn olympiakisoissa 2002 kaikki kolme kultamitalia. Lajin suomalainen legenda on myös Hannu Manninen, joka saavutti 48 maailmancupin osakilpailuvoittoa sekä sprinttikilpailun MM-kultaa 2007.
Suomen Hiihtoliiton puheenjohtajat > Liitto Suomen hiihtourheilun edistämiseksi

1908– Lennart Fritiof Munck af Fulkila
Suomen Hiihtoliiton puheenjohtajat > SVUL:n hiihto-, luistelu- ja pyöräilyjaosto

1911–1912 Artur Antman
1912–1913 Eino Saastamoinen
1914–1915 Frans Ilander
Suomen Hiihtoliiton puheenjohtajat > SVUL:n hiihtojaosto

1915–1931 Toivo Aro
1931 Armas Palmros
Suomen Hiihtoliiton puheenjohtajat > Suomen Hiihtoliitto

1931–1937 Juho Hillo
1937–1941 Tauno Aarre
1941–1942 Kalle Vierto
1942 Armas Palamaa (ent. Palmros)
1942–1954 Yrjö Kaloniemi
1954–1960 Akseli Kaskela
1960–1967 Ali Koskimaa
1967–1985 Hannu Koskivuori
1986–1989 Matti Autio
1990–1995 Eino Petäjäniemi
1996–2000 Esko Aho
2000–2002 Paavo M. Petäjä
2003–2004 Seppo Rehunen
2005–2009 Jaakko Holkeri
2009–2013 Matti Sundberg
2013–2017 Jukka-Pekka Vuori
2017–2024 Markku Haapasalmi
2024– Sirpa Korkatti
Päävalmentajat

| --- | --- |
 Maastohiihto 1937–1968 Veli Saarinen  1968–1972 Arto Tiainen  1972–1985 Immo Kuutsa  1985–1989 Pekka Vähäsöyrinki  1989–1992 Heikki Pusa  1992–1995 Pekka Vähäsöyrinki  1995–1998 Antti Leppävuori  1998–2001 Kari-Pekka Kyrö  2001–2006 Reijo Jylhä  2006–2014  Magnar Dalen  2014–2018 Reijo Jylhä  2018–2019 Matti Haavisto  2019–2020 Teemu Pasanen (miehet), Ville Oksanen (naiset)  2020– Teemu Pasanen :  Mäkihyppy 1950–1960 Lasse Johansson  1960–1964 Antti Hyvärinen  1964–1980 Eino Kirjonen  1980–1985 Hannu Lepistö  1985–1988 Matti Pulli  1988–1994 Kari Ylianttila  1994–1998 Hannu Lepistö  1999–2001 Mika Kojonkoski  2002–2008 Tommi Nikunen  2008–2010 Janne Väätäinen  2010–2014 Pekka Niemelä  2014–2016 Jani Klinga  2016–2018  Andreas Mitter  2018–2020 Lauri Hakola  2020–2023 Janne Väätäinen  2023–2024 Lauri Hakola  2024–  Igor Medved
Doping-skandaali

Vuoden 1998 tammikuussa Suomen Tietotoimiston uutisessa väitettiin hiihtäjä Jari Räsäsen ostaneen ja käyttäneen kasvuhormonia. Lisäksi uutisessa väitettiin Hiihtoliiton johtohenkilöiden olleen kiinnostuneita kasvuhormoneista. Räsänen ja Hiihtoliitto vetivät asian oikeuteen ja vaativat suuria vahingonkorvauksia kunnianloukkauksesta. Näyttöä Räsäsen doping-yhteyksistä ei löytynyt, ja Helsingin käräjäoikeus tuomitsi STT:n päätoimittajan Kari Väisäsen ja toimittaja Johanna Aatsalo-Sallisen ehdollisiin vankeusrangaistuksiin. Lisäksi STT, Väisänen ja Aatsalo-Sallinen tuomittiin maksamaan noin 1,5 miljoonan markan korvaukset 19 vahingonkärsijälle. Sittemmin tuomiot ja korvaussummat lievenivät hovioikeudessa.
Kantajien vaatimuksesta vastaajat kustansivat tuomion julkistamisen Helsingin Sanomissa koko sivun ilmoituksena. Turun Sanomien kommentaattorin Markku Jokisipilän mukaan Hiihtoliitto halusi tällä antaa tuomituille iskun, josta he kärsisivät lopun ikäänsä. Aatsalon mukaan Hiihtoliiton STT:tä vastaan nostama tiedotussota tuhosi hänen uransa urheilutoimittajana. Aatsalon mukaan Hiihtoliitto käynnisti doping-uutisen julkaisemisen jälkeen häntä ja STT:tä vastaan vyörytyksen, jonka johdossa olivat Hiihtoliiton puheenjohtaja Esko Aho ja liiton toimitusjohtaja Esa Klinga. Tapauksen vuoksi toimittaja muun muassa sai tappouhkauksia.
Vuonna 2011 entinen lajijohtaja ja päävalmentaja Antti Leppävuori, entinen lajipäällikkö ja toimitusjohtaja Jari Piirainen, entinen hiihtäjä Jari Räsänen sekä entinen lajipäällikkö ja päävalmentaja Pekka Vähäsöyrinki joutuivat syytteeseen törkeästä petoksesta eli asioiden salaamisesta vuosien 1999 ja 2000 dopingoikeudenkäynneissä. Räsänen ja Vähäsöyrinki tuomittiin törkeistä petoksista ehdollisiin vankeusrangaistuksiin. Oikeudessa osoitettiin, että Räsänen käytti vuosina 1996–1997 eli STT:n uutisen tarkoittamana aikana epo-hormonia. Oikeuden mukaan kaikki neljä syytettyä tiesivät, mitä Räsäselle tehtiin vuoden 1997 kisoissa.
Tapauksessa asianomistajana ollut Kari Väisänen kommentoi, että tuomioistuimen ratkaisu on hyvä, mutta tuomitut ovat sijaiskärsijöitä ja todelliset vastuunkantajat puuttuvat edelleen. STT:n tapauksessa tuomituilla on periaatteessa mahdollisuus hakea herjaustuomion purkua, jos tuomio on perustunut valheellisille tiedoille.
Koko maastohiihdon maine kärsi Suomessa dopingjupakan vuoksi. Skandaalin vuoksi yhdistetty ja alppihiihto irtautuivat Suomen Hiihtoliitosta omiksi lajiyhdistyksikseen. Tiedotusvälineiden kommenteissa muun muassa valitettiin, kuinka STT:n toimittajat joutuivat valheen takia oikeusmurhan kohteeksi ja joutuivat kärsimään työpaikkansa menettäen. Satakunnan Kansa kommentoi vuonna 2011, kuinka myös hiihtäjien ”mafian tyyppinen maailma” tuntuu ihmeelliseltä. Tiedotustilaisuuksissa ja haastatteluissa ”on valehdeltu kirkkain silmin, kukaan ei muista mitään, eikä kukaan kerro mitään”.
Talous

Suomen Hiihtoliitto on saanut vuosina 2018–2023 Opetus- ja kulttuuriministeriön yleisavustusta liikuntaa edistävien järjestöjen toimintaan yhteensä noin 6 378 860 euroa. Vuosittainen tuki on ollut vuodesta 2023 lähtien 1 030 000 euroa.
Aiheesta muualla

Suomen Hiihtoliitto
Ski Sport Finland
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Liettuan kulttuuri

Ensimmäinen liettuankielinen kirja, Martynas Mažvydaksen Katekismus (1547).
Liettuan kulttuuri -artikkeli käsittelee Liettuan ja liettualaisten kulttuuria.
Kirjallisuus

1500-luvulla vain vähemmistö Liettuan suuriruhtinaskunnan väestöstä oli etniseltä taustaltaan liettualaisia. Prahassa ensimmäiset kirjansa painanut valkovenäläinen Frantsysk Skaryna muutti vuonna 1520 Vilnaan. Vuonna 1522 hän perusti kaupunkiin Liettuan ensimmäisen kirjapainon, jossa painettiin Liettuan ensimmäinen kirja, vanhavalkovenäjänkielinen rukouskirja nimeltään Pieni matkakirja. Ensimmäinen liettuankielellä painettu kirja oli katekismus Catechismusa Prasty Szadei (1547). Sen laati Martynas Mažvydas Königsbergin protestanttisessa yliopistokaupungissa Martti Lutherin kirkkokansalle tarkoitetun Vähä Katekismuksen pohjalta. Mikalojus Daukšan kääntämä, katoliseen alkuteokseen pohjautuva, papeille ja opettajille suunnattu Iso Katekismus ilmestyi puolestaan 1595.
Maallinen kirjallisuus kehittyi 1700-luvulla. Tärkeä liettualaisen kulttuurin kehittäjä ja ylläpitäjä oli Vilnan yliopisto, jonka toiminnan uudelleenaloittamisen keisari Aleksanteri I salli vuonna 1803. Näytelmäkirjallisuus koki 1920- ja 1930-luvuilla merkittävän nousun, mikä johtui liettualaisen ammattiteatterin perustamisesta. Toisen maailmansodan jälkeen ilmestyi joukko sotakuvauksia, tunnetuimpana Balys Sruogan keskitysleirikuvaus. Bučys Justinas Marcinkevičiusta on sanottu Liettuan kansallisrunoilijaksi. Hän on muun muassa kääntänyt Kalevalan.
Kirjallisuus > Juutalainen kirjallisuus

Liettuan suuri juutalaisväestö tuotti ennen toista maailmansotaa paljon jiddišinkielistä kirjallisuutta. Kun juutalainen väestö suurimmaksi osaksi tuhottiin, myös heidän kirjallisuutensa tuhoutui tai piilotettiin. Saksalaiset esimerkiksi kävivät 1941 Strashunin historiallisen juutalaiskirjaston kimppuun, ja osa aineistosta vietiin Saksaan, osa hävitettiin. Amerikkalaissotilaat takavarikoivat Saksaan viedyn aineiston 1946, ja se vietiin Yhdysvaltoihin siirtyneelle Liettuan juutalaistutkimuksen instituutille YIVO:lle. Josif Stalin määräsi kaiken juutalaisen aineiston tuhottaviksi, kun puna-armeija pääsi valtaan 1944. Vuonna 1989 löytyneestä liettualaisen katolisen kirkon kellariin 1941 piilotetusta kokoelmasta tulee kunnostuksen ja digitoinnin jälkeen 2020–2022 maailman suurin jiddišinkielinen arkisto.
Musiikki ja kuvataiteet

Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875–1911) on tunnetuimpia liettualaisia taiteilijoita. Hän oli jugendtyylin ja symbolismin edustaja ja toimi sekä säveltäjänä että kuvataiteilijana. Liettualainen musiikkiperinne on hyvin edustettuna Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luettelossa: vuonna 2008 listalle päässeen Baltian maiden yhteiden lauluperinteen lisäksi luetteloon lisättiin vuonna 2010 liettualaiset moniääniset Sutartinė-laulut.
Maailmanperintökohteet

Unescon Maailmanperintöluettelossa on Liettuasta neljä kohdetta:
Kernavėn arkeologinen alue
Kuurinkynnäs, jaettu Venäjän kanssa
Struven ketju, jaettu Latvian, Moldovan, Norjan, Ruotsin, Suomen, Ukrainan, Valko-Venäjän, Venäjän ja Viron kanssa
Vilnan historiallinen keskusta
Ruokakulttuuri

Liettuan kylmä ilmasto heijastuu ruokakulttuuriin, koska talvella vihannesten saati on vaikeaa ja kansa syö mielellään lämmintä ja tukevaa ruokaa. Ruokavalion perustana ovat sianliha ja savustettu liha, perunat, kaali ja punajuuret. Perinneruokiin kuuluvat kylmä punajuurikeitto šaltibarščiai ja perunasta tehdyt, raviolin tapaiset cepelinai-nyytit.