stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charles Chaplin
Ura > United Artists

Chaplin, Mary Pickford, Douglas Fairbanks ja D. W. Griffith perustivat vuonna 1919 oman levitysyhtiönsä United Artistsin. Yhtiön perustaminen oli ilmeisesti vastaveto Hollywoodin isoja studioita vastaan, jotka pyrkivät kontrolloimaan paremmin tähtiensä työtä ja palkkavaatimuksia muodostamalla monopolin elokuvien tuotannolle, levitykselle ja esitykselle. UA oli uraauurtava elokuvateollisuudessa, sillä se toi ensimmäisenä esiin idean elokuvantekijästä studiojärjestelmän ulkopuolella toimivana itsenäisenä tuottajana. Tarinan mukaan tuottaja Richard Rowland kommentoi yhtiön perustamista toteamalla ”hullujen ottaneen mielisairaalan johdon”. UA:lla Chaplin siirtyi lopullisesti tekemään pitkiä elokuvia.
United Artistsin perustamisen aikaan Chaplin oli kuitenkin vielä sitoutunut First National -sopimukseen ja tuotti ensimmäisen elokuvansa yhtiölle vasta vuonna 1923. Elokuva ei kuitenkaan yleisön yllätykseksi ollut komedia, vaan draama Nainen Pariisissa. Chaplin ei myöskään näytellyt elokuvassa, lukuun ottamatta muutaman sekunnin cameota. Elokuva poikkesi aikansa traditioista realismillaan. Chaplinin mielestä näyttelemisen tuli olla hillittyä, sillä oikeassa elämässä ihmiset pyrkivät aina salaamaan tunteensa. Nainen Pariisissa saikin kriitikoilta loistavat arviot, ja sillä oli vaikutusta esimerkiksi Ernst Lubitschin, Monta Bellin ja Michael Powellin elokuviin. Se ei kuitenkaan menestynyt taloudellisesti, sillä yleisö kaihtoi Chaplinin ohjaamaa elokuvaa, jossa hän ei itse esiintynyt. Pettynyt Chaplin veti elokuvan takaisin pian sen ensi-illan jälkeen ja antoi sen uudelleen esitettäväksi vasta hieman ennen kuolemaansa.
Draamakokeilunsa epäonnistuttua Chaplin palasi takaisin komediaan ja kuvasi Kultakuumeen (1925), jota pidetään yhtenä hänen pääteoksistaan. Klondiken kultakuumeesta ja Donnerin uudisraivaajajoukon tragediasta aiheen saanut elokuva sisälsi joitain hänen tunnetuimpia kohtauksiaan, kuten kengän syömisen kiitospäivän ateriana ja sämpylöillä esitetyn tanssin. Siitä tuli kaupallisesti menestyneimpiä mykkäelokuvia.
Kultakuumetta seurasi lähes yhtä menestynyt Sirkus (1928), jonka tuotantoprosessi oli kuitenkin vaikea studiolla sattuneen tulipalon, negatiivin vahingoittumisen, Chaplinin toisen avioeron ja vero-ongelmien takia. Chaplin sai elokuvasta erikois-Oscar-palkinnon ensimmäisessä Oscar-gaalassa. Sirkuksen kuvausten aikaan hän kokeili myös pelkkänä elokuvatuottajana toimimista ja tuotti Josef von Sternbergin varhaiskauden elokuvan A Woman of the Sea, jonka pääosassa oli Chaplinin entinen luottonäyttelijä Edna Purviance. Elokuvaa ei kuitenkaan koskaan esitetty julkisesti, ja nykyisin sitä pidetään kadonneena.
Ura > Äänielokuvaan siirtyminen

Hollywood siirtyi äänielokuvaan 1920-luvun lopussa, ja mykkäelokuvien tekeminen käytännössä lopetettiin. Chaplin ei halunnut siirtyä äänielokuvaan, sillä hän uskoi puheen tuhoavan pantomiimiin pohjaavan Pikku kulkurin hahmon universaaliuden. Hän päättikin toteuttaa myös seuraavan elokuvansa Kaupungin valot (1931) ilman dialogia mutta käytti kuitenkin erilaisia ääniefektejä. Hän sävelsi ensimmäisen kerran musiikin koko elokuvaan, vaikkakin oli jo aikaisemmin kiinnittänyt paljon huomiota elokuviensa musiikkiin. Ilmeisesti juuri äänielokuvan haasteen takia Chaplinista tuli omien sanojensa mukaan elokuvan kuvausten aikaan neuroottisen perfektionistinen, ja kuvaukset venyivätkin lähes kahden vuoden mittaisiksi. Vaikka mykkäelokuvaa pidettiin tuolloin jo vanhanaikaisena, Kaupungin valot menestyi erinomaisesti. Sitä pidetään yhtenä Chaplinin parhaista elokuvista, ja erityisesti sen loppukohtausta on usein pidetty yhtenä elokuvahistorian hienoimmista.
Kaupungin valojen Yhdysvaltain ensi-illan jälkeen Chaplin aloitti puolitoista vuotta kestäneen maailmanmatkan, jonka aikana hän tapasi monia poliitikkoja ja intellektuelleja, kuten Gandhin ja John Maynard Keynesin. Chaplin kirjoitti matkoistaan aikakauslehti Woman’s Home Companioniin kolumnisarjan, joka julkaistiin myöhemmin kirjana A Comedian Sees the World (1933). Artikkeleissa hän kommentoi myös 1930-luvun lamaa ja esitteli omia ideoitaan talouden vakauttamiseen. Tätä on pidetty Chaplinin julkisuuskuvan politisoitumisen alkuna, ja hänen seuraava elokuvansa Nykyaika (1936) onkin nähty hänen kommenttinaan kapitalismista ja lamasta. Se oli hänen viimeinen mykkäelokuvansa ja viimeinen elokuva, jossa hän esiintyi varsinaisesti Pikku kulkurina. Se sisälsi myös Chaplinin kenties tunnetuimman sävellyksen, ”Smile”-kappaleen, josta tuli myöhemmin kuuluisa Nat King Colen esittämänä.
Chaplin siirtyi lopullisesti äänielokuvaan Adolf Hitleriä parodioivalla satiirillaan Diktaattori (1940), jossa hän käytti hyväkseen Pikku kulkurin ja Hitlerin samankaltaista ulkonäköä. Hitler kiehtoi ja kauhistutti Chaplinia, joka oli syntynyt tätä vain muutamaa päivää aikaisemmin. Diktaattori oli Chaplinin uran kallein elokuva, mutta se myös tuotti eniten lipputuloja. Kriitikkojen arviot elokuvasta ja erityisesti sen päättävästä puheesta olivat vaihtelevia.  Elokuva aiheutti poliittista kohua useiden maiden kieltäessä sen esityksen ja Yhdysvaltain senaatin alkaessa tutkia sitä antifasistisen propagandan levittäjänä, joskin tutkimuksesta luovuttiin Japanin hyökättyä Pearl Harboriin joulukuussa 1941 ja Saksan julistaessa sodan Yhdysvaltoja vastaan. Chaplinin elokuvat olivat kiellettyjä natsi-Saksassa.
Ura > Vuodet Euroopassa

Kun Chaplinilta oli evätty paluulupa Yhdysvaltoihin, hän myi studionsa Los Angelesissa ja muutti perheineen vuonna 1953 Manoir de Ban -kartanoon Corsier-sur-Veveyhyn Sveitsiin. Viimeiset siteensä Yhdysvaltoihin hän katkaisi vuonna 1955 myytyään osakkuutensa United Artistsissa, joka oli jo pitkään tehnyt tappiota.
Chaplinin poliittiset mielipiteet pysyivät otsikoissa 1950-luvulla hänen tavatessaan Zhou Enlain ja Nikita Hruštšovin sekä vastaanottaessaan vuonna 1954 Neuvostoliiton hänelle myöntämän rauhanpalkinnon. Myös hänen ensimmäinen Euroopassa kuvattu elokuvansa Kuningas New Yorkissa (1957) otti poliittista kantaa parodioimalla HUACia. Elokuva oli viimeinen, jossa Chaplin näytteli pääosaa. Hänen oli vaikea keskittyä kuvaamaan Sheppertonin studioilla Englannissa vieraan työryhmän kanssa, mikä ilmeisesti vaikutti elokuvan laatuun. Elokuva sai kriitikoilta ristiriitaiset arvostelut, ja sitä pidetään yhtenä hänen heikoimmista töistään. Elokuvaa ei esitetty Yhdysvalloissa, ja Chaplin kielsi yhdysvaltalaisten journalistien pääsyn sen lehdistötilaisuuteen. Hän pysyi edelleen Hollywoodin mustalla listalla eikä esimerkiksi saanut tähteä Walk of Famelle, jonka rahoittajat esittivät siitä vastalauseen.
Poliittisen tilanteen muututtua 1960- ja 1970-luvuilla Chaplinin maine alkoi kuitenkin kohentua ja hänelle myönnettiin urastaan erilaisia tunnustuksia, kuten Oxfordin yliopiston kunniatohtorius ja Cannesin elokuvajuhlien elämäntyöpalkinto. Hän varusti suurimman osan pitkistä elokuvistaan uusilla sävellyksillä ja sai myös 1940- ja 1950-luvun elokuvansa elokuvateattereihin Yhdysvalloissa. Esitykset saivat paljon myönteistä palautetta ja kiinnittivät uuden sukupolven huomion Chapliniin elokuvantekijänä. Chaplin julkaisi muistelmansa Oma elämäkertani vuonna 1964. Elämäkerta ei ollut arvostelumenestys mutta myi hyvin, ja se käännettiin useille kielille.
Chaplinin viimeiseksi elokuvaksi jäi Universalin tuottama värielokuva Hongkongin kreivitär (1967), jonka pääosissa olivat Marlon Brando ja Sophia Loren. Kriitikot pitivät elokuvaa vanhanaikaisena, ja se menestyi myös taloudellisesti huonosti, tosin sen tunnuslaulusta, Petula Clarkin esittämästä kappaleesta ”This Is My Song” tuli kaupallinen menestys.
Hongkongin kreivittären epäonnistumisesta huolimatta Chaplin tahtoi edelleen jatkaa elokuvantekoa ja kirjoitti Etelä-Amerikasta löytyvästä siivekkäästä tytöstä kertovan käsikirjoituksen The Freak. Ikä ja heikentynyt terveys kuitenkin estivät elokuvan toteuttamisen. Viimeisinä vuosinaan hän keskittyi säveltämään uutta musiikkia vanhoihin elokuviinsa. Vuonna 1972 hän palasi Yhdysvaltoihin vastaanottamaan Oscar-kunniapalkinnon, joka myönnettiin hänelle ansioista siinä, että ”elokuvasta tuli aikamme taidemuoto”. Seuraavana vuonna myös Parrasvalojen musiikille annettiin Oscar-palkinto, ja vuonna 1975 kuningatar Elisabet II löi Chaplinin ritariksi.
Yksityiselämä > Joan Barry -skandaali

Chaplinilla oli vuosina 1941–1942 suhde Joan Barry -nimiseen naiseen, jonka kanssa hän myös teki elokuvasopimuksen studionsa kautta. Sopimus irtisanottiin keväällä 1942, mutta suhteen loppuajankohdasta on useita versioita. Barry murtautui ase kädessä joulukuussa 1942 Chaplinin Beverly Hillsissä olleeseen kotiin. Tammikuussa 1943 hänet löydettiin ilmeisesti barbituraattien yliannostuksesta johtuneessa sekavassa tilassa Beverly Hillsistä ja pidätettiin. Hän sai ehdollisen tuomion irtolaisuudesta maksamattomien hotellilaskujen takia, ja hänet määrättiin koeajalle sekä lähtemään Beverly Hillsistä. Barry lähti New Yorkiin mutta palasi toukokuussa Los Angelesiin. Hän yritti tavata Chaplinin, koska uskoi odottavansa tämän lasta. Chaplinin valituksesta hänet kuitenkin pidätettiin jälleen ja tuomittiin lyhyeen vankeuteen koeaikansa ehtojen rikkomisesta.
Kesäkuussa 1943 Barry nosti syytteen Chaplinia vastaan ja väitti tämän olevan syntymättömän lapsensa isä. Pian myös Yhdysvaltain liittovaltio asetti Chaplinin neljään rikossyytteeseen. Niiden mukaan Chaplin oli vaikuttanut Barryn tuomioon tämän pidätysten yhteydessä ja rikkonut valkoiseen orjakauppaan liittyvää Mann Actia, sillä Barryn mukaan hän oli kuljettanut tämän New Yorkiin epäsiveellisessä tarkoituksessa ollessaan itse kaupungissa vierailulla. Syytteistä ensimmäiset hylättiin jo ennen oikeudenkäyntiä vähäisten todisteiden takia, ja oikeus totesi Chaplinin syyttömäksi Mann Actin rikkomiseen. Chaplin kuitenkin hävisi vuonna 1945 isyysoikeudenkäynnin, ja hänet tuomittiin maksamaan Barryn tyttärelle Carol Annille (s. 1943) viikoittaista elatusmaksua, kunnes tämä olisi täysi-ikäinen. Verikokeiden mukaan Chaplin ei ollut lapsen isä, mutta niiden käyttö todisteena hylättiin oikeudessa. Hän valitti oikeuden päätöksestä, mutta valitus hylättiin.
Oikeudenkäynnit saivat lehdissä runsaasti huomiota, ja skandaalilla oli Chaplinin julkisuuskuvan kannalta vakavia seurauksia Yhdysvalloissa.
Yksityiselämä > Kuolema

Chaplinin terveys oli alkanut heikentyä 1960-luvun lopussa, ja hän sai viimeisinä vuosinaan useita aivoinfarkteja ja kykeni liikkumaan enää vain pyörätuolin avulla. Hän kuoli nukkuessaan kotonaan Sveitsissä 25. joulukuuta 1977, ja hänet haudattiin kahden päivän kuluttua pienimuotoisessa yksityisessä tilaisuudessa Corsier-sur-Veveyn hautausmaalle.
Maaliskuussa 1978 kaksi työtöntä itäeurooppalaista maahanmuuttajaa, Roman Wardas ja Gantscho Ganev, ryöstivät Chaplinin ruumiin ja vaativat tämän leskeltä Oona Chaplinilta lunnaita. Lesken kieltäydyttyä maksamasta he uhkailivat väkivallalla tämän lapsia. Kiristäjät kuitenkin pidätettiin toukokuussa 1978, ja oikeudessa Wardas tuomittiin ehdottomaan ja Ganev ehdolliseen vankeuteen. Chaplinin arkku löytyi läheisestä Novillen kylästä peltoon haudattuna, ja se haudattiin uudelleen betonikerroksen alle.
Valikoitu filmografia

Kid Auto Races at Venice (1914)
The New Janitor (1914)
Taikinaa ja dynamiittia (1914)
Ravintolailta (1915)
Kulkuri (1915)
Charlie pankissa (1915)
Vaeltaja (1916)
Pikkutunneilla (1916)
Panttilainaaja (1916)
Viinuri luistimilla (1916)
Charlie poliisina (1917)
Charlie terveyshoitolassa (1917)
Charlie siirtolaisena (1917)
Koiranelämää (1918)
Kivääri olalle vie! (1918)
Susi lammasten vaatteissa (1922)
Chaplinin poika (1921)
Nainen Pariisissa (1923)
Kultakuume (1925)
Sirkus (1928)
Kaupungin valot (1931)
Nykyaika (1936)
Diktaattori (1940)
Ritari Siniparta (1947)
Parrasvalot (1952)
Kuningas New Yorkissa (1957)
Hongkongin kreivitär (1967)
Kirjallisuutta

Chaplin, Charles: Oma elämäkertani (WSOY, 1964)
Kerr, Walter: The Silent Clowns (Da Capo Press, 1990)
McCaffrey, Donald W. (toim.): Focus on Chaplin (Prentice Hall, 1972)
Milton, Joyce: Tramp: The Life of Charlie Chaplin (Da Capo Press, 1998)
Robinson, David: Chaplin: Elämä ja elokuvat (Gummerus, 1988)
Schickel, Richard (toim.): The Essential Chaplin (Ivan R. Dee, 2006)
Vance, Jeffrey: Chaplin: Genius of the Cinema (Harry N. Abrams, Inc., 2003)
Von Bagh, Peter: Chaplin.  Helsinki:  Like, 2013.  ISBN 978-952-01-0957-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viralliset kotisivut (englanniksi)
Tulevan Chaplin-museon sivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Cineteca di Bolognan Chaplin-arkisto
Charlie Chaplin Comedy Film Festivalin sivusto
British Film Instituten Chaplin-projekti
Chaplinin varhaisia elokuvia Internet Archivessa
Ylen Elävä arkisto: Chaplin-yö mp3:na (Peter von Baghin ja Jouko Turkan ohjelma v. 1989)
Mykkäelokuvasivusto
Chaplin - miljoonien huvittaja, Seura, 05.04.1939, nro 14, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Maailman kuuluisin elokuvataiteilija Charlie Chaplin 50-vuotias, Helsingin Sanomat, 16.04.1939, nro 101, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  NARA  RISM  SNAC  IdRef 
Chaplin 1910-luvulla
Kid Auto Races at Venice (1914)
Elokuvan Nyrkkeilymestari (1915) mainosjuliste.
Chaplin ja Jackie Coogan Chaplinin pojassa (1921)
Chaplin ja Douglas sota­obligaatio­kiertueen aikana Fairbanks Wall Streetilla.
Chaplin allekirjoittamassa United Artistsin perustamis­sopimusta vuonna 1919.
Chaplinin ensimmäinen äänielokuva Diktaattori (1940).
Chaplin 1960-luvulla.
Chaplinin ensimmäinen vaimo Mildred Harris noin 1910-luvun lopulla.
Chaplin ja Pola Negri vuonna 1923.
Chaplinin hauta Corsier-sur-Veveyn hautausmaalla.
Chaplinin studio vuonna 1922. Siellä kuvattiin kaikki vuosina 1918–1952 tuotetut Chaplinin elokuvat.
Chaplin soittamassa selloa vuonna 1915.
John Doubledayn Chaplin-veistos Lontoossa Leicester Squarella.
Pikkutunneilla (1916)
Kultakuumeen (1925) sämpylätanssi.
John Brown (abolitionisti)

| John Brown |
| --- | --- |
 Brown kuvattuna vuonna 1859
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. toukokuuta 1800  Torrington, CT, USA
Kuollut: 2. joulukuuta 1859 (59 vuotta)  Charles Town VA, USA
Kansalaisuus:   yhdysvaltalainen
Puoliso:  Dianthe Lusk (1820–1832) Mary Day (1833–1859)
Lapset:  20
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
John Brown (9. toukokuuta 1800 Torrington, Connecticut – 2. joulukuuta 1859 Charles Town, Virginia (nyk. Länsi-Virginia)) oli yhdysvaltalainen orja-aktivisti. Presidentti Abraham Lincoln luonnehti häntä harhaanjohdetuksi fanaatikoksi ja Brownia pidettiin myös 1800-luvun kiistellyimpänä amerikkalaisena. Vuonna 1856 hänen johtamansa joukot surmasivat viisi orjamyönteistä uudisasukasta Pottawatomien verilöylyssä Kansasissa ja vuonna 1859 hänen johtamansa orjakapina Harpers Ferryssä Virginiassa kohahdutti koko kansakuntaa. Hänet tuomittiin kapinasta kuolemaan ja hirtettiin, mutta hänen puolustuspuheensa elähdytti miljoonia yhdysvaltalaisia. Brownin toimien on arveltu kiihdyttäneen orjien valtiolliseen vapautuspäätökseen ja Yhdysvaltain sisällissotaan johtanutta kehitystä.
Varhainen elämä

Brown syntyi vuonna 1800 Connecticutissa. Hänen perheensä oli syvästi uskonnollinen ja vastusti orjuutta. Johnin ollessa 5-vuotias perhe muutti Ohioon. Ollessaan 16 Brown muutti Massachusettsiin, jossa hän pyrki pappisseminaariin siinä kuitenkaan onnistumatta. Tämän jälkeen hän palasi Ohioon ja meni naimisiin vuonna 1820 Dianthe Luskin kanssa. Lusk kuoli 12 vuotta myöhemmin. Seuraavana vuonna Brown meni naimisiin Mary Dayn kanssa. Yhteensä Brownille syntyi 20 lasta: näistä 7 hänen ensimmäistä avioliitostaan ja loput 13 toisesta.
Brown muutti vuonna 1849 New Yorkissa sijaitsevaan North Elban yhteisöön, jonka hyväntekijä Gerrit Smith oli perustanut orjuutta paenneille mustille.
Vuonna 1851 Brown alkoi toimia ns. maanalaisen rautatien jäsenenä. Kyseessä oli niin valkoisten kuin mustien orjuutta vastustavien projekti avustaa etelästä karanneita orjia turvaan.
Kansasissa

Vuonna 1854 Kansasista tuli territorio, mutta orjuuden laillisuus päätettiin tässä yhteydessä jättää territorion asukkaiden päätöksen varaan ja asiasta järjestettäisiin kansanäänestys. Brown muutti perheineen Kansasiin voidakseen äänestää.
Toukokuussa 1856 orjuuden kannattajat järjestivät väkivaltaisen tuhopoltto- ja ryöstöretken Lawrencen kaupungissa. Samaan aikaan Brown sai kuulla ns. Sumnerin kepityksestä, jossa orjuutta puolustava Yhdysvaltain edustajainhuoneen edustaja Preston Brooks hakkasi orjuutta äänekkäästi vastustaneen senaattorin, Charles Sumnerin, tajuttomaksi kävelykepillään senaatin istuntosalissa 22. toukokuuta. Brown oli silminnähden raivoissaan ja hänen kerrotaan vastanneen pyyntöihin rauhoittua, että rauhoittuminen olisi pelkuruutta.
Yhdessä muutaman seuraajansa kanssa Brown ilmestyi orjuutta kannattavan James P. Doylen kotiovelle, paukutti ovea ja käski kaikkia talon miehiä tulemaan ulos antautumaan. Brownin miehet hyökkäsivät talon väen kimppuun miekoin, tappoivat kolme Doylen perheen jäsentä ja kaksi muuta. Tapaus tunnetaan nimellä Pottawatomien verilöyly.
Tammikuussa 1858 Brown lähti Kansasista kerätäkseen tukea suunnittelemaansa orjakapinaan. Hän tapasi Harriet Tubmanin, joka oli tehnyt useita salaisia matkoja etelään vapauttaakseen orjia. Brown oli niin vakuuttunut, että alkoi kutsua tätä kenraali Tubmaniksi. Tubman puolestaan kiitteli Brownia siitä, että tämä piti orjuuden lakkauttamista elämän ja kuoleman kysymyksenä. Brown pyrki saamaan myös Frederick Douglasin tuen kapinalleen, mutta tämä kieltäytyi ja piti ideaa katastrofaalisena.
Orjakapinan johtajana

Brown johti 21 miestä Harpers Ferryyn 16. lokakuuta 1859. Tavoitteena oli vallata pienessä kaupungissa sijaitseva liittovaltion ylläpitämä asevarasto ja käyttää käyttää aseita orjakapinan aloittamiseen etelässä. Paikalliset asettuivat kuitenkin vastustamaan Brownin johtamaa kapinaa. Aluksi Brown sai vastaansa vain paikallisia aseistautuneita kyläläisiä, mutta myöhemmin paikalle saapuivat Yhdysvaltain armeijan sotilaat, joita komensi Robert E. Lee.
Lee yritti aluksi neuvotella ja taivutella Brownin antautumaan, mutta Brown kieltäytyi. Lee määräsi sotilaita tekemään rynnäkön asevarastoon, josta käytettiin jo nimeä Brownin linnoitus, iltapäivällä 18. lokakuuta. Se johti 10 kapinallisen kuolemaan, joista kaksi oli Brownin lapsia. Brown itse haavoittui. Brownin kapina kesti kokonaisuudessaan vain 36 tuntia.
Oikeudenkäynti ja teloitus

Rynnäkön jälkeen Leen miehet pidättivät Brownin ja muut eloon jääneet kapinalliset. Brown asetettiin syytteeseen murhasta, kapinaan yllyttämisestä ja maanpetoksesta Virginian osavaltiota vastaan. Valamiehistö tuomitsi hänet kuolemaan hirttämällä.
Odottaessaan tuomiota Brown levitti orjuutta vastustavia mielipiteitään oman lehtisensä kautta vankilasta käsin.
Teloituspäivänään Brown julkaisi kirjallisen lausunnon, jossa hän manasi enteilevää sisällissotaa:
I, John Brown, am now quite certain that the crimes of this guilty land will never be purged away but with blood. I had, as I now think, vainly flattered myself that without very much blood shed it might be done.
Brown hirtettiin 2. joulukuuta 1859. Hänen vaimonsa Mary vei miehensä ruumiin New Yorkiin, jonne Brown haudattiin. Paikka on nykyään määritelty historialliseksi paikaksi. Teloituksessa paikalla olleeseen sotilasosastoon kuului mm. John Wilkes Booth, joka myöhemmin murhasi presidentti Lincolnin.
Jälkimaine

Brownin toiminta aiheutti paniikkia etelän orjanomistajien ja orjuutta kannattavien keskuudessa, minkä johdosta nämä alkoivat valmistautua Yhdysvalloista irtaantumiseen.
Huolimatta Brownin väkivaltaisesta toiminnasta, monet aikalaiset alkoivat melko pian Brownin teloituksen jälkeen puhua positiiviseen sävyyn hänestä. Toisaalta Brownin voisi nykytermein määritellä terroristiksi.
Brownin kuoleman jälkeen kirjoitettu laulu John Brown's Body esitti Brownin sankarillisena marttyyrina ja oli Yhdysvaltain sisällissodassa suosittu marssilaulu, joka oli perusta vielä suositummalle The Battle Hymn of the Republicille.
Galleria

Brown valokuvattuna vuonna 1847
Brownin oikeudenkäynti
Brownin hauta
Tradic Prelude -seinämaalaus Kansas Cityssä
Lilla Ådholmen

Lilla Ådholmen
| --- | --- |
Sijainti:  60°7′39.00″N, 24°48′22.00″E, Espoo Uusimaa Suomi
Merialue:  Suomenlahti, Itämeri
Pinta-ala:  0,027 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lilla Ådholmen on kalliosaari Espoon itäsaaristossa. Se sijaitsee nelisen kilometriä Matinkylän Nuottaniemen venesatamasta itäkaakkoon. Espoon virallisessa kaupunginosajaossa Lilla Ådholmen kuuluu Matinkylään; saaren ja Matinkylän manneralueen välinen etäisyys on runsaat kolme kilometriä. Etäisyys Lauttasaareen on nelisen kilometriä.
Lilla Ådholmenin pinta-ala on noin 2,7 hehtaaria. Saaren koillispuolella sijaitsee Stora Ådholmen. Saaret ovat maankohoamisen seurauksena kasvaneet lähes kiinni toisiinsa.
Lilla Ådholmenin läheisyydessä on useita saaria ja luotoja, lähimpänä lounaassa on Haraholmen ja lännessä Miessaari.
Lilla Ådholmenin keskellä sijaitsee jugendhenkinen suurehko puuhuvila, johon kuuluu korkea torniosa. Merikapteeni Holmberg rakennutti sen itselleen 1910-luvun alkupuoliskolla. Sekä Lilla että Stora Ådholmen kuuluivat Holmbergin pariskunnalle, ja merikapteenin lesken kuoleman jälkeen isompi Ådholmen myytiin. Pienemmän Ådholmenin osti kalastaja Engman.
Holmbergin huvilan eteläpuolella levittäytyy varsin paljas rantakallio, muissa ilmansuunnissa on jonkin verran puustoa. Holmberg rakennutti myös Stora Ådholmenille huvilan.
Myös Kirkkonummella Porkkalanniemen itärannan läheisyydessä on saari nimeltään Lilla Ådholmen.
Aiheesta muualla

Tiedostopalvelu.maanmittauslaitos.fi
Al Udeidin lentotukikohta

Al Udeidin lentotukikohta (engl. Al Udeid Air Base, arab. قاعدة العديد الجوية‎) (IATA: XJD, ICAO: OTBH), myös Abu Naklahin lentoasema, on lento- ja sotilastukikohta Dohan lounaispuolella Qatarissa. Sitä käyttää pääasiassa Qatarin emiirin ilmavoimat, Yhdysvaltain ilmavoimat, Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimat sekä joskus jotkut muut valtiot.
Al Udeid on Yhdysvaltojen suurin sotilastukikohta Lähi-idässä. Se on Yhdysvaltojen sotilaalliselle läsnäololle erittäin tärkeä, koska se on tärkeä komentokeskus ja mahdollistaa tiedustelun ja sotilasoperaatioiden toteuttamisen alueella. Tukikohta on myös tärkeä yhteistyön osoitus Qatarin ja Yhdysvaltojen väisissä suhteissa.