stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Markiisi de Sade
Sodoman 120 päivää

Markiisi de Saden Sodoman 120 päivää kuuluu eroottisen kirjallisuuden klassikoihin. Se on herättänyt pahennusta seksuaalisen hyväksikäytön, väkivallan ja kidutuksen kuvauksillaan. Käsikirjoituksen historia on merkillinen, ja se julkaistiin ensimmäisen kerran vasta 1900-luvulla. Markiisi de Sade kirjoitti teoksensa vuonna 1785 ollessaan vankina Pariisin Bastiljissa. Hän laati sen noin 12 metriä pitkälle ja 11 senttimetriä leveälle paperirullalle. Vuonna 2021 muutamia päiviä ennen Ranskan kansallispäivää eli niin kutsuttua Bastiljin vapauttamisen muistopäivää, Ranskan valtio osti korkeaan hintaan kirjan alkuperäiskäsikirjoituskäärön, jonka markiisi oli piilottanut Bastiljiin lähtiessään sieltä vain vähän ennen sen vapauttamista. Ranskan valtio perusteli ostosta tekona ilmaisun vapauden puolesta.
Suomennettu tuotanto

Sodoman 120 päivää, johdanto-osa.  ((Les 120 journées de Sodome ou l’Ecole du libertinage, introduction, 1785/1905.) Papin ja kuolevan vuoropuhelu. (Dialogue entre un prêtre et un moribond, 1782/1926.) Suomentanut Heikki Kaskimies. 3. painos. Like-pokkari 12)  Helsinki:  Like, 2004.  ISBN 952-471-341-1
Justine, eli, Hyveellisen neidon kovat kokemukset.  (Justine, ou, Les malheurs de la vertu, 1791.) Suomentanut Heikki Kaskimies. 6. painos (1. painos 1970))  Helsinki:  Gummerus, 2006.  ISBN 951-20-7084-7
Filosofia budoaarissa, eli, Epämoraaliset kasvattajat.  ((La philosophie dans le boudoir, 1795.) Suomentanut Tommi Nuopponen)  Helsinki:  Summa, 2003.  ISBN 952-5418-05-7
Kirjallisuutta

Airaksinen, Timo: Markiisi de Saden filosofia.  ((The Philosophy of the Marquis de Sade, 1995.) Englannin kielestä kääntänyt  Manu J. Vuorio)  Helsinki:  Gaudeamus, 1995.  ISBN 951-662-613-0
Edmiston, William E.: Sade: Queer Theorist.  Oxford:  Voltaire Foundation, 2013.  ISBN 978-0-7294-1064-9  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Markiisi de Sade Wikimedia Commonsissa
Markiisi de Saden teoksia Gutenberg-projektissa (ranskaksi)
Œuvres du Marquis de Sade (ranskaksi)
Abboud, Karim: Markiisi de Sade: väkivallan estetiikkaa Paatos 1/08. Arkistoitu 14.2.2016. Viitattu 9. maaliskuuta 2010.
Parikka, Jussi: Markiisi de Sade ja modernin perverssi kulttuurihistoria
Vassort, Patrick: Julmuuden teatteri. Voima.  9/2007. Arkistoitu 24.5.2012.
Martti-Tapio Kuuskoski: Pahat pojat materialistit. Yliopisto 20/2003.
Petri Immonen: Paheiden käsikirja irstailijoille. Helsingin Sanomat 27.12.2010.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Apuleius

Apuleius.
Lucius Apuleius eli Apuleios (n. 123/125 - n. 180) oli roomalainen retoriikan opettaja, kirjailija ja keskiplatonilainen filosofi. Häneltä tunnetaan varhaisin kokonaisuudessaan säilynyt latinankielinen romaani Kultainen aasi (Metamorphoses), jonka arvioidaan valmistuneen vuonna 123.
Kirjallinen ura ja ajattelu

Apuleius oli kotoisin Numidian Madaurasta. Hän opiskeli Karthagossa ja Ateenassa. Hän avioitui varakkaan naisen kanssa, mutta joutui vaikeuksiin tämän sukulaisten kanssa, koska nämä syyttivät Apuleiusta noituudesta. Puolustuspuheensa Apuleius julkaisi nimellä Apologia. Teoksen nimi on sittemmin yleistynyt tarkoittamaan johdonmukaista ja rationaalista todistelua sekä kristinuskon teologista puolustamista eli apologetiikkaa. Apuleiuksen kirjoitustyyli oli rehevää ja sananvalinnoiltaan omaperäistä. Hän sai Karthagossa arvostetun pappisviran, sacredos provinciae. Filosofialtaan Apuleius katsoi olevansa platonilainen, mutta hänen ajattelussaan on vahva mysteeriuskonnon vivahde. Hän tunsi Isiksen ja Osiriksen mysteerit, jotka kuvastuvat hänen tunnetuimmassa teoksessaan Kultainen aasi. Teoksen päähenkilö muuttuu aasiksi. Teoksessa on myös tunnettu kohtaus Eroksesta ja Psykhestä. Kokoelma Florida käsittää hänen parhaita luentojaan ja teos Sokrateen jumalasta (De deo Socratis) pohdintaa omastatunnosta.
Teoksia

Amor ja Psyke, suomentanut Edv. Rein. Lilius & Hertzberg 1907.
Kultainen aasi eli Muodonmuutoksia (Asinus aureus eli Metamorphoses), suomentanut, johdannon ja selitykset kirjoittanut J. A. Hollo. Tammi, 1957.
Rosvon urotyö. Kuuluu teokseen: Piirakkasota : Valikoima huumoria, Veikko Huovinen, toim. Veijo Meri ; kuv. R. Westrén-Doll. Weilin & Göös, 1964.
Sokrateen jumalasta (De deo Socratis)
Apologia
Florida
Platonista ja hänen opistaan (De Platone et eius dogmate)
Maailmankaikkeudesta (De mundo)
Kirjallisuutta

Apuleius, Lucius: Amor ja Psyke.  (Suomentanut ja johdannolla varustanut Edv. Rein. Näköispainos. - Alkuperäisteos: Helsinki: Lilius & Hertzberg, 1907)  Helsinki:  Kirja kerrallaan, 2005.  ISBN 952-5439-92-5
Apuleius, Lucius: Kultainen aasi.  (Suomentanut, johdannon ja selitykset kirjoittanut J. A. Hollo. Elävä maailmankirjallisuus 10)  Helsinki:  Tammi, 1957.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Apuleiuksen e-kirjoja Project Gutenbergiltä ja Projekti Lönnrotilta
(123 A.D - 180) the Famous Berber writer
Lucii Apuleii Metamorphoses (latinaksi)
Lucius Apuleius: De Platone et eius dogmate (latinaksi)
Antiikin filosofia  Platonismi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Taiteenala:  Victoria 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef 
Opera omnia, 1621.
Bostonin verilöyly

| Bostonin verilöyly |
| --- | --- |

Paikka:  Boston, Massachusetts Bayn provinssi, Brittiläinen Amerikka
Ajankohta:  5. maaliskuuta 1770
Kuolleita:  5
Haavoittuneita:  6
Bostonin verilöyly (yhdysvaltalaisten käyttämä nimitys, engl. Boston Massacre) tai King Streetin välikohtaus (brittien käyttämä nimitys, engl. Incident on King Street) oli Bostonissa 5. maaliskuuta 1770 sattunut välikohtaus Britannian armeijan ja bostonilaisen väestön välillä. Välikohtaus sai alkunsa bostonilaisten uhkailtua brittisotilaita sanallisesti ja heiteltyä näitä kohti lumipalloja ja muita esineitä. Lopulta brittisotilaat ampuivat ilman esimiestensä käskyä kohti väkijoukkoa tappaen viisi ja haavoittaen kuutta ihmistä.
Väkijoukkoa kohti ampuneet sotilaat joutuivat myöhemmin oikeuden eteen, jossa heitä puolusti Yhdysvaltain tuleva presidentti John Adams yhdessä kahden avustajan kanssa. Ensimmäisessä oikeudenkäynnissä brittisotilaita komentanut Thomas Preston vapautettiin kokonaan syytteistä, toisessa taas kahdeksasta syytetystä sotilaasta vain kaksi tuomittiin taposta vähäisiin rangaistuksiin.
Bostonin verilöylyä on myöhemmin pidetty yhtenä ratkaisevista tapahtumista, jotka käänsivät yhdysvaltalaiset emämaa Isoa-Britanniaa vastaan.
Boronihapot

Boronihappojen yleinen rakenne
Boronihapot ovat orgaanisia booriyhdisteitä, joiden yleinen kaava on RB(OH)2. Ne ovat heikkoja happoja ja niiden suolat ja esterit ovat nimeltään boronaatteja. Boronihappoja käytetään muun muassa orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Rakenteeltaan boronihapot ovat tasomaisia ja booriatomi on sp2-hybridisoitunut. Boronihapot muodostavat oligomeerejä vetysidoksien välityksellä. Huoneenlämpötilassa ryhmän yhdisteet ovat tyypillisesti valkoisia kiteisiä aineita, jotka liukenevat hyvin veteen. Kuumennettaessa boronihappoja niistä eliminoituu vettä ja muodostuu rengasrakenteisia anhydridejä boroksiineja. Vesiliuoksessa yhdisteet ovat heikosti happamia ja niiden happamuus on verrattavissa fenolien happamuuteen. Aryyliboronihapot ovat alkyylijohdannaisia happamampia. Boronihapot eivät useinkaan luovuta protonia vaan ovat Lewis-happoja ja kykenevät vastaanottamaan elektroniparin.
Valmistus

Boronihappoja valmistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1860, kun Frankland pelkisti trietyyliboraattia ja muodostunut organoboraani hapettui hitaasti huoneenlämpötilassa hapen vaikutuksesta etyyliboronihapoksi. Boronihappoja voidaan valmistaa hapettamalla boraaneja, joita saadaan esimerkiksi alkeeneista hydroboraatiolla. Boronihappoja voidaan valmistaa myös muun muassa organometalli- tai organohalogeeniyhdisteen ja boraattiesterin välisellä reaktiolla.
Käyttö

Boronihapot ovat hyvin yleisiä lähtöaineita orgaanisen kemian synteeseissä esimerkiksi Suzuki-kytkennässä. Yhdisteitä voidaan käyttää myös kromatografiakolonneissa erotuskyvyn parantamiseen, polttoaineiden ja mineraaliöljyjen hapettumisen ehkäisemiseen ja eräitä boronihappoja kuten bortetsomibia käytetään lääkkeinä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Boronihapot Wikimedia Commonsissa
Bosepreviiri

| --- | --- |

Bosepreviiri
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(1R,2S,5S)-N-(4-amino-1-syklobutyyli-3,4-dioksobutan-2-yyli)-3-[(2S)-2-(tert-butyylikarbamoyyliamino)-3,3-dimetyylibutanoyyli]-6,6-dimetyyli-3-atsabisyklo[3.1.0]heksaani-2-karboksamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 394730-60-0
ATC-koodi: J05AP03
PubChem CID: 10324367
DrugBank: DB08873
Kemialliset tiedot
Kaava: C27H45N5O5 
Moolimassa: 519,68
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 75 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 3,5 tuntia
Ekskreetio: ulosteiden mukana
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: oraalinen
Bosepreviiri (C27H45N5O5) on peptidomimeettinen eli peptidien rakennetta ja ominaisuuksia matkiva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on käytetty lääketieteessä hepatiitti C -infektioiden hoitoon, mutta se vedettiin markkinoilta vuonna 2015.
Ominaisuudet ja käyttö

Bosepreviiri sitoutuu hepatiittiviruksen NS34A-proteaasiin ja muodostaa kovalenttisen sidoksen entsyymin aktiivisen kohdan seriiniaminohapon kanssa. Tällöin entsyymin toiminta estyy ja se ei kykene pilkkomaan erästä viruksen polyproteiinia pienemmiksi viruksen lisääntymisen kannalta olennaisiksi proteiineiksi. Yhdiste on tehokkain HCV-1-genotyyppiä vastaan, ja genotyyppejä HCV-2 ja HCV-3 vastaan teho on heikompi. Resistenssin kehittymisen ehkäisemiseksi bosepreviiriä käytettiin yhdistelmänä ribaviriinin ja pegyloidun interferoni-α:n kanssa. Bosepreviiri hyväksyttiin markkinoille Euroopan unionissa ja Yhdysvalloissa vuonna 2011. Se vedettiin markkinoilta vuonna 2015 uudempien ja tehokkaampien lääkkeiden kuten sofosbuviirin tultua myyntiin.
Haittavaikutukset

Tyypillisimmät bosepreviirin aiheuttamat haittavaikutukset ovat huonovointisuus, oksentelu, ripuli, ihottuma ja luuydintoksisuudesta aiheutuva anemia.
Gustaf Unonius

Gustaf Unonius (1810-1902)
Gustaf Elias Marius Unonius (25. elokuuta 1810 Helsinki – 14. lokakuuta 1902 Hacksta, Ruotsi) oli Suomessa syntynyt pappi, konsuli ja amerikansiirtolaisten olojen kuvaaja.
Unoniuksen vanhemmat olivat Israel Unonius ja Maria Juliana Gardberg. Helsingissä syntynyt Unonius muutti jo lapsena vanhempiensa mukana Ruotsiin Grisslehamniin, jossa hänen isänsä toimi postimestarina ja tullinhoitajana. Unonius opiskeli Karlbergin kadettikoulussa 1823−1830, mutta ei ryhtynyt upseeriksi, vaan kirjoittautui Uppsalan yliopistoon. Hänen Frans Mikael Franzénille omistamansa runo Gustaf eller den finske flytktningen (1829) on tuolta ajalta. Koleran vaivatessa Ruotsia 1834 Unonius opiskeli hetken lääketiedettä, kunnes päätti muuttaa Yhdysvaltoihin 1841. Siellä hän teki elämäntyönsä siirtolaispappina, opiskeltuaan 1843−1845 episkopaalisen kirkon papiksi. Chicagossa asuessaan 1856−1858 Unonius toimi Ruotsin ja Norjan konsulina. Ruotsiin 1858 palattuaan hän pyrki evankelis-luterilaisen kirkon papiksi, mutta ei tullut hyväksytyksi. 1861 alkaen hän jatkoi isänsä ammatissa Grisslehamnin tullipäällikkönä. Hänen siellä kirjoittamaansa muistelmateosta Minne från en sjuttonårig vistelse i nordvestra Amerika pidetään yhtenä parhaista Amerikan siirtolaisolojen kuvauksista. Teos ilmestyi kahdessa osassa vuosina 1861 ja 1862 ja se käännettiin myös englanniksi.
Unoniuksen puoliso oli Charlotta Margareta Öhrströmer.
Aiheesta muualla

Minne från en sjuttonårig vistelse i nordvestra Amerika, 1. osa (ruots.) (Viitattu 23.11.2014)
Minne från en sjuttonårig vistelse i nordvestra Amerika, 2. osa (ruots.) (Viitattu 23.11.2014)
Gustaf Elias Unonius 1810-1902 First graduate of Nashotah House Project Canterbury (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  SNAC
Bosporoksen valtakunta

Bosporoksen valtakunta:
I: Asovanmeri
II: Mustameri
III: Kertšin niemimaa
IV: Tamanin niemimaa
1: Theodosia
2: Kimmerikon
3: Kytaia
4: Akra
5: Nymfaion
6: Iluraton
7: Tyritake
8: Pantikapaion
9: Myrmekeion
10: Parthenion
11: Porthmion
12: Zenonoi
13: Herakleion
14: Akhilleion
15: Kimmerion (Kimmeris)
16: Kepoi
17: Tyrambe
18: Fanagoria
19: Korkondama
20: Hermonassa
21: Gorgippeia
Bosporoksen valtakunta (m.kreik. Βόσπορος, Bosporos) oli kreikkalaisten siirtokuntien vuonna 480 eaa. perustama valtakunta, joka sijaitsi Mustanmeren pohjoisrannikolla. Sen pääkaupunki oli Pantikapaion. Hallinto oli ensin Arkhaianaktidien (Arkhaianaktidai) hallitsijasuvun ja vuodesta 438 eaa. Spartokidien (Spartokidai) hallitsijasuvun käsissä.
Valtakunnan kukoistuskaudella 400-luvulla Bosporoksen laivasto valvoi Mustaamerta ja valtio kävi kauppaa varsinkin Ateenan kanssa. Vuonna 309 eaa. hallitsijaksi noussut Eumelos otti kuninkaan arvonimen. Seuraavan vuosisadan alkupuolella kauppa alkoi heiketä, ja vuonna 110 eaa. Bosporoksen kuninkaan Pairisades IV:n oli pyydettävä Pontoksen kuninkaalta Mithridates VI Eupatorilta tukea skyyttejä vastaan. Mithridates lähetti avustusjoukon, joka kuitenkin valtasi maan ja liitti sen Pontokseen vuonna 107 eaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bosporoksen valtakunta Wikimedia Commonsissa
Borneonkissa

| Borneonkissa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Feliformia
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Alaheimo::  Kissat Felinae
Suku::  Kultakissat Catopuma
Laji::  badia
Kaksiosainen nimi
 Catopuma badia  (Gray, 1874) 
 Borneonkissan levinneisyys Siniset pisteet osoittavat missä borneonkissoja on nähty vuosina 2003–2005.
Katso myös
   Borneonkissa Wikispeciesissä   Borneonkissa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Borneonkissa, vanhoilta nimiltään borneonpunakissa ja lahtikissa, (Catopuma badia, joskus käytetään sukua Pardofelis, Felis, Profelis tai Badiofelis) on Borneon saarella Kaakkois-Aasiassa elävä kissaeläinlaji. Borneonkissasta  ei tiedetä paljoa, sillä se on hyvin harvinainen.
Havainnot

Ennen vuotta 1998 borneonkissa oli nähty elävänä vain kaksi kertaa. Ensimmäinen havainto tehtiin joko vuonna 1855 tai 1874. 1880-luvulla löydettiin muutama nahka ja kaksi pääkalloa. Vuonna 1893 löytyi joitakin jälkiä. Seuraavat tiedot lajin olemassaolosta saatiin vasta 1954, kun eräs matkailija näki Borneossa dajak-nimisen alkuasukasheimon seremonia-asusteissa borneonkissan turkista valmistettuja päähineitä. Lajin uskottiin jo kuolleen sukupuuttoon, kunnes vuonna 1992 saatiin pyydystettyä erikoisen näköinen kissa, joka kuitenkin kuoli pian. Geenitutkimuksissa se osoittautui naaraspuoliseksi borneonkissaksi. Ensimmäinen valokuva elävästä borneonkissasta saatiin vuonna 1998, jolloin yhdysvaltalainen luontokuvaaja Art Wolfe kuvasi Malesian ja Indonesian rajalla metsäpaloa paenneen yksilön.
Nykyään maailman eläintarhoissa on noin nelisenkymmentä lajin yksilöä, joista viisi on Yhdysvalloissa. Borneolaiset pyydystäjät saavat tarhoilta suuria palkkioita elävistä yksilöistä.
Ulkonäkö ja koko

Borneonkissan turkki on punaruskea, mutta myös harmaita muunnoksia esiintyy. Vatsapuoli on muuta ruumista vaaleampi. Molekyylianalyysien perusteella laji on sukua aasiankultakissalle, mutta borneonkissan kallon lyhyt ja pyöreä rakenne on erilainen ja se on kooltaan pienempi kuin yleisempi sukulaisensa. Sen pienehköt korvat ovat alempana sivuilla kuin muilla kissoilla. Borneonkissan pituus on 50–65 cm, ohutkarvainen häntä on 30–40 cm pitkä. Eläin painaa 2–4 kg.
Ravinto

Borneonkissa saalistaa yöaikaan lintuja, jyrsijöitä ja mahdollisesti myös apinoita.
Elinympäristö

Borneonkissa elää tiheissä sademetsissä ja kalliopensaikoissa. Metsien hakkuun uskotaan heikentävän uhanalaisen lajin elinmahdollisuuksia.
Maalaus borneonkissasta.
Faltonia Betitia Proba

| Faltonia Betitia Proba |
| --- | --- |
 Faltonia Betitia Proba. Kuvitusta Giovanni Boccaccion teoksen De mulieribus claris käsikirjoituksesta, 1400-luku.
Henkilötiedot
Syntynyt: n. 306/315
Kuollut: n. 353/366
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: latina
Aikakausi:  myöhäisantiikki
Tyylilajit:  cento-runous
Pääteokset:  Cento Vergilianus de laudibus Christi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Faltonia Betitia Proba (n. 306/315–353/366) oli antiikin roomalainen runoilija, joka tunnetaan teoksestaan Cento Vergilianus de laudibus Christi. Hän on yksi varhaisimmista kristillistä latinankielisistä runoilijoista ja myös harvinainen varhainen kristillinen naiskirjailija.
Elämä

Proba kuului aristokraattiseen sukuun. Hän oli vuoden 310 konsulin Pompeius Probuksen pojantytär, vuoden 322 konsulin Petronius Probianuksen tytär, vuoden 341 konsulin Petronius Probinuksen sisar ja Rooman kaupunginprefektin Claudius Celcinus Adalphiuksen puoliso. Hänellä oli ainakin kaksi poikaa. Proba kääntyi kristityksi aikuisena noin vuonna 362.
Teokset

Proba kirjoitti myöhäisantiikin aikana suosittua cento-runoutta, jossa uusia teoksia muodostetaan yhdistelemällä säkeitä aiemmasta runoudesta, kuten Vergiliukselta. Ennen kristityksi kääntymistään hän kirjoitti centon keisari Constantius II:n ja Magnentiuksen välisestä sodasta.
Kristityksi kääntymisensä jälkeen Proba kirjoitti runon Cento Vergilianus de laudibus Christi (”Vergiliaaninen cento Kristuksen ylistykseksi”). Se käsittää 694 säettä, ja koostuu kokonaan Vergiliukselta lainatuista säkeistä, joiden avulla kuvataan kristillinen versio maailmanhistoriasta. Teoksen syntyä on selitetty sillä, että keisari Julianus kielsi vuonna 362 kristittyjä opettamasta klassista kirjallisuutta. Koska klassinen kirjallisuus oli opetuksen ja kaiken sivistyksen pohja, kristittyjen tuli keksiä uusia tapoja opettaa sitä lapsille, ilman että nämä altistuisivat pakanallisille aiheille. Tämän vuoksi Proba ja monet muut halusivat ”kristillistää” Vergiliuksen runouden. Proba laati teoksen mahdollisesti omien poikiensa kasvatusta varten.
Ivan Boström

Ivan Boström vuonna 1915.
Ivan Fjodorovitš Boström (ven. Иван Фёдорович Бострем, 22. joulukuuta 1857 – 2. tammikuuta 1934 Pariisi) oli Venäjän keisarillisen laivaston vara-amiraali, jolla oli suomalaisia sukujuuria.
Ivan Boström hyväksyttiin oppilaaksi Pietarin merikadettikouluun 1873. Hänet ylennettiin gardemariniksi 1877, jolloin hän myös palveli panssarilaiva Pjotr Velikillä ja höyryklipperi Džigitillä Suomenlahdella. Hän oli mukana komennuskunnassa, joka haki Yhdysvalloista risteilijä Afrikan, ja hänet ylennettiin matkan aikana tammikuussa 1879 midshipsmaniksi. Seuraavana vuonna hän osallistui Itämeren laivaston miinaosaston klippereiden Izumrudin ja Shemtšukin purjehduksiin Itämerellä. Pietarin merikadettikoulussa suoritetun miinakurssin jälkeen hänet hyväksyttiin 2. luokan miinaupseeriksi vuonna 1881 ja hän osallistui miinaupseerina klipperi Shemtšukin ja korvetti Vitjazin Suomenlahden purjehduksiin.
Vuosina 1882–1885 Boström osallistui korvetti Skobelevin maailmanympäripurjehdukselle ja yleni luutnantiksi ja samalla 1. luokan miinaupseeriksi 1883. Vuonna 1886 hän johti torpedovene 152:n risteilyjä Suomenlahdella ja oli 1886–1889 mukana Itämeren laivaston harjoituseskaaderiin kuuluneen miinaristeilijä Leitenant Iljinin matkoilla Suomenlahdella. Boström nimitettiin aluksen vanhimmaksi upseeriksi joulukuussa 1889. Mustallamerellä hän toimi miinaristeilijä Kapitan Sackenin vanhimpana upseerina vuonna 1893, seuraavana vuonna hän tuli Baltian laivaveistämön päällikön apulaiseksi Pietariin. Mustallemerelle Boströn palasi tykkivene Kubanetsin vanhimpana upseerina 1894–1895.
Boström ylennettiin 2. luokan kapteeniksi joulukuussa 1894. Vuosina 1895–1896 hän plaveli Mustanmeren harjoituseskaaderiin kuuluneen panssarilaiva Sinopin lippumiehen miinaupseerina. Syksyllä 1895 hänet nimitettiin Mustanmeren laivaston esikunnan miinaupseeriksi, vuonna 1897 hän toimi Mustanmeren harjoituseskaaderiin kuuluneiden torpedoveneiden 260, 265 ja 268 päällikkönä ja vuosina 1898–1899 höyrylaiva Kolhidan päällikkönä. Vusoina 1899–1900 Boström risteili Mustallamerellä Kapitan Sackenin ja koululaiva Prutin päällikkönä. Tammikuussa 1901 hän sai komennuksen tykkivene Tšernomoretsin päälliköksi Mustanmeren ja Välimeren risteilylle.
Joulukuussa 1901 Boström ylennettiin 1. luokan kapteeniksi ja nimitettiin Venäjän laivastoasiamieheksi Englantiin. Elokuussa 1905 hänet määrättiin 1. luokan risteilijä Bogatyrin päälliköksi Vladivostokiin. Vuonna 1906 hän komensi Bogatyrin ja panssarilaivojen Slavan ja Tsesarevitšin risteilyä Pohjoisella Jäämerellä ja Murmanskin rannikolla. Samana vuonna hänet ylennettiin kontra-amiraaliksi. Tammikuussa 1907 Boström määrättiin Venäjän meriministerin adjutantiksi ja heinäkuussa 1908 Mustanmeren laivaston komentajaksi. Hänet ylennettiin vara-amiraaliksi syksyllä 1909 ja nimitettiin Sevastopolin sataman ylikomendantiksi. Mustanmeren laivaston komentajaksi Boström palasi kesäkuussa 1911, mistä tehtävästä hän kuitenkin erosi sairauden takia lokakuussa.
Boström toimi sittemmin laivanrakennusyhtiöiden hallitusten jäsenenä, osallistui partiotoimintaan ja oli valkoisten puolella Venäjän sisällissodassa. Hän muutti ulkomaille vuonna 1920.
Sören Boström

Sören Boström (26. lokakuuta 1947 – 31. elokuuta 2022) oli ruotsalainen jääpalloilija. Hän pelasi keskikentällä pelinrakentajana. Hän oli Ruotsin maajoukkueen kapteeni sen voittaessa kaksi ensimmäistä maailmanmestaruuttaan vuosina 1981 ja 1983. Hän oli mukana kuusissa MM-kisoissa ja pelasi 114 maaottelua, enemmän kuin kukaan muu ruotsalainen siihen mennessä. Hän edusti kotimaassaan Västanfors IF:ää ja Västerås SK:ta, joiden valmentajanakin hän on 1990- ja 2000-luvuilla toiminut. Hänet valittiin Ruotsissa vuoden pelaajaksi vuonna 1976.
Borovoi

| Borovoi Боровой |
| --- | --- |
 vaakuna
 Borovoi
 Koordinaatit: 64°37′N, 32°14′E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kalevalan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3 146 km²
Väkiluku (2011):  2 300
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Borovoin maalaiskunta Kalevalan kansallisen piirin kartalla, Ala-Kuittijärven ja Nuokkijärven välissä.
Borovoi (ven. Борово́й) on taajama ja maalaiskunta Karjalan tasavallan Kalevalan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Tširkkakemijoen länsirannalla 141 kilometriä piirin keskuksesta Uhtuasta kaakkoon. Taajama on Kalevalan piirin toiseksi suurin asutuskeskus. Siellä on 2 300 asukasta (vuonna 2011).