Trianonin rauha
Rauhansopimus

Suurvallat ja niiden pienet liittolaiset kokoontuivat tammikuussa 1919 rauhankonferenssiin Pariisissa. Konferenssin eniten huomiota saaneet kohdat olivat rauhansopimus Saksan kanssa ja Kansainliiton peruskirja. Unkarista olivat kiinnostuneet vain Ranska ja Unkarin naapurimaat. Unkarin rauhanehtoja valmisteli kaksi komissiota, joista toinen käsitteli Tšekkoslovakian ja toinen Romanian ja Jugoslavian vaatimuksia. Ranska tuki maiden pyrkimyksiä, mutta kaikkia vaatimuksiaan ne eivät saaneet kuitenkaan läpi. Hylättyihin ehdotuksiin kuuluivat esimerkiksi niin sanottu Burgenlandin käytävä Tšekkoslovakian ja Jugoslavian välille, Pécsin kivihiilikentän liittäminen Jugoslaviaan ja Romanian vaatimukset rajan vetämisestä Tiszalle. Komissioiden ehdotukset olivat valmiita ennen Károlyin hallituksen eroa ja ne hyväksyttiin rauhankonferenssin korkeimmassa neuvostossa toukokuussa. Neuvostohallituksen muodostaminen ja romanialaisten Budapestin miehitys lykkäsivät kuitenkin rauhanehdotuksen tarjoamista unkarilaisille.
Unkari sai kutsun rauhankonferenssiin Huszárin hallituksen muodostamisen jälkeen. Unkarilaiset lähettivät konferenssiin valtuuskunnan, jonka puheenjohtajana toimi kreivi Albert Apponyi. Unkarilaiset saivat rauhansopimuksen luonnoksen Neuillyssä lähellä Pariisia 16. tammikuuta 1920. Apponyi pyrki turhaan esittämään ehtoja vastaan taloudellisia, historiallisia ja oikeudellisia näkökohtia. Unkarilaiset yrittivät turhaan myös kiistää Unkarin syyllisyyden sotaan. Lopulta 4. kesäkuuta 1920 unkarilaiset allekirjoittivat rauhansopimuksen Trianon-palatsissa Versaillesissa. Poliittisen vastuun sopimuksesta Unkarissa otti Pál Telekin hallitus.
Trianonin rauhan nojalla Unkari kutistui pinta-alaltaan kolmasosaan entisestä. Entisistä 18 miljoonasta asukkaasta uusien rajojen sisälle jäi vain 8 miljoonaa. Rajojen ulkopuolelle jäi 3 miljoonaa etnistä unkarilaista. Heistä noin miljoona jäi Tšekkoslovakian puolelle, puolitoista miljoonaa Romaniaan ja puoli miljoonaa Jugoslaviaan. Ennen hallitsemistaan alueista Unkari menetti Slovakian, Rutenian, Transsilvanian, Baanaatin ja Kroatian. Lisäksi Burgenland oli liitetty Itävaltaan ja Italia oli vallannut ennen Unkarille kuuluneen Fiumen satamakaupungin. Alueiden siirrot tehtiin pääsääntöisesti ilman kansanäänestyksiä, joita järjestettiin vain kahden pienen alueen kohtalosta. Aluemenetysten lisäksi rauhansopimus kielsi asevelvollisuuden Unkarissa ja rajasi armeijan enimmäisvahvuuden 35 000 mieheen. Unkari määrättiin myös maksamaan sotakorvaukset, joiden suuruus määriteltäisiin myöhemmin.
Trianonin rauha oli valtava isku unkarilaisille. Rauhan allekirjoittamista seurasi kolmipäiväinen maansuru ja lipputankoihin nostettiin mustia lippuja. Unkarilaisten asenne tiivistyi iskulauseeseen Nem, nem, soha eli ”ei, ei koskaan”. Unkarin tulevassa ulkopolitiikassa Trianonin rauhan koettujen vääryyksien korjaaminen muodosti avainasian. Sisäpolitiikassa rauhaan vetoaminen tarjosi syyn kiinnittää huomio muista ongelmista muualle.
Vuosina 1938–1941, toisen maailmansodan edellä ja sen alkuvaiheissa, Unkari onnistuikin valtaamaan takaisin osan Trianonin rauhassa menettämistään alueista (osan Etelä-Slovakiaa, Karpatorutenian, Pohjois-Transilvanian ja eräät Jugoslavialle menettämänsä alueet), mutta menetti ne kaikki uudestaan vuonna 1947 aseleposopimuksessa ja vuoden 1947 Pariisin rauhansopimuksessa.