stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jukka Seppinen
Teoksia

Kannas tässä ja nyt.  Lappeenranta:  Karjalan kirjapaino, 1995.  ISBN 951-96372-0-6
Suomen Efta-ratkaisu yöpakkasten ja noottikriisin välissä.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto, Bibliotheca historica 21)  Helsinki:  Suomen historiallinen seura, 1997.  ISBN 951-710-052-3
Ahti Karjalainen: poliittinen elämäkerta.  Helsinki:  Otava, 1997.  ISBN 951-1-13878-2
Kohti Karjalaa: pakkoluovutettu Karjala tänään ja huomenna.  Lappeenranta:  Karjalan kirjapaino, 1998.  ISBN 952-5200-09-4
Paasikiven aikakauteen.  Helsinki:  Ajatus, 2001.  ISBN 951-566-064-5
Mahdottomasta mahdollinen: Suomen tie Euroopan unioniin.  Helsinki:  Ajatus, 2001.  ISBN 951-566-063-7
Isänmaan asiat: Johannes Virolaisen elämäkerta.  Helsinki:  Ajatus, 2002.  ISBN 951-20-6233-X
Urho Kekkonen --- Suomen johtaja: poliittinen elämäkerta.  Helsinki:  Ajatus, 2004.  ISBN 951-20-6437-5
Menetetty Karjala? Karjala-kysymys Suomen politiikassa 1940-2000.  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2006.  ISBN 952-5591-73-5
Neuvostotiedustelu Suomessa 1917–1991: Strategia ja toiminta.  Helsinki:  Ajatus, 2006.  ISBN 951-20-6548-7
Mies joka sanoi KGB:lle ei.  (Kansialanimeke: Ulkopolitiikan taustavaikuttajana 1970–1992)  Helsinki:  Edita, 2007.  ISBN 978-951-37-4777-0
Vaaran vuodet? Suomen selviytymisstrategia 1944–1950.  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2008.  ISBN 978-952-492-151-0
Kalevi Sorsa, SDP:n vallan vakauttaja.  Edita Publishing Oy, 2008.  ISBN 951-37-4779-4
Hitler, Stalin ja Suomi: Isänmaa totalitarismin puristuksessa 1935–1944.  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2009.  ISBN 978-952-492-304-0
Suomettumisen syövereissä.  (Docendo)  Helsinki Jyväskylä:  WSOYpro, 2011.  ISBN 978-951-038-127-4
Jugendtalon 100 vuotta.  Helsinki:  Tmi Agrokarelia, 2012.  ISBN 978-952-93-0965-8
Kivi bolševikin kengässä. Neuvostoliiton tavoitteet Suomessa 1917 - 1970. Juva: Minerva, 2014. ISBN 978-952-492-865-6.
Koiviston aika. Mauno Koiviston poliittinen ura. Painettu EU:ssa. Auditorium, 2015. ISBN 978-952-7043-52-3.
Kun presidentti Koivisto esti Karjalan palauttamisen.  Minerva Kustannus, 2019.  ISBN 978-952-312-804-0
Sensuuri Suomessa

Sensuuri Suomessa on Suomen valtion tai muiden viranomaisten suorittamia suullisten, kirjallisten tai kuvallisten esitysten tarkastuksia, joiden läpäisy on ollut edellytys julkaisun levitykselle tai julkiselle esittämiselle
Ruotsin vallan aika

Sensuuri alkoi Suomessa virallisesti vuonna 1686, kun Ruotsin valtakuntaan perustettiin censor librorumin virka, jonka haltijan tuli valvoa sekä kirjallisuuden maahantuontia että maassa julkaistua kirjallisuutta. Kotimaisten ja ulkomaisten kirjakauppiaiden tuli saada sensorilta hyväksyntä myytäville kirjoille ja kirjanpainajien oli annettava painotuotteensa ennakkotarkastukseen. Uskonnollisilla ja akateemisilla julkaisuilla oli kaksinkertainen sensuuri: ne kulkivat sekä paikallisen akatemian tai tuomiokapitulin että sensorin valvovien silmien alta.
Kustaa Vaasa kielsi jo 1527 kirjanpainajia ja muita levittämästä kirjoja ennen kuin ne oli tarkastettu. Virallinen sensuuriviranomainen eli censor librorum Gustaf Lillieblad oli vuonna 1701 hyvin huolestunut, koska valtakunnassa ilmestyi sensuroimattomia sotaa käsitteleviä arkkiveisuja, jotka vaikuttivat voimakkaasti kansan näkemyksiin ja mielialoihin. Arkkiveisut julkaistiin kokonaan virallisen sensuurin ulottumattomissa. Kustaa III:n tahdosta annettiin 1774 hallinnollinen painoasetus, jossa oli melkoisia julkaisun rajoituksia. Hallitus sääteli julkaisutoimintaa.
Seuraavina vuosina ilmestyi uusia painovapautta rajoittavia asetuksia. Aikakauskirjallisuus asetettiin 1785 ennakkoluvan varaiseksi, joka voitiin milloin tahansa peruuttaa. Eräitä asioita ei saanut käsitellä ollenkaan. Myös teatterien näytelmille määrättiin ennakkotarkastus. Näitä rajoituksia vielä kovennettiin Suomen kuuluessa viimeisiä vuosia Ruotsin valtakuntaan. Ankara sensuuri jäi voimaan vielä 1809 jälkeenkin Suomen erkaannuttua Ruotsista.
Alun perin sensuurilla valvottiin tieteenteon rajoja. Keskeistä oli Raamatun ja tunnustettujen auktoriteettien oppien noudattaminen. 1600-luvulla kartesiolaisuus ja muut uudet ajatussuuntaukset haastoivat vanhat auktoriteetit ja kiistatapauksia alkoi esiintyä toistuvasti. Ruotsin kuningas lähetti vuonna 1689 akatemioihin kiertokirjeen, jossa hän teroitti oppineiden mieliin Raamatun filosofisen arvostelun epäsuotavuutta.
Valistusajattelija Anders Chydenius sai valtiopäivillä läpi painovapauslain vuonna 1766, mutta se poisti sensuurin vain osittain. 1800-luvulla sensuuri hyökkäsi erityisesti lehdistöä vastaan. Maassa vallitsi autoritaarinen julkisuuskäsitys, jonka mukaan sanomalehdistön tehtävänä oli yhteiskunnan johdon hyväksymien asioiden ja arvojen välittäminen. Maan asioihin puuttumista, niiden arvostelemista tai parantamista ei suvaittu periaatteessa muille kuin hallitukselle ja virkamiehistölle. Sensuuri lakkautti muiden muassa Suomen asioita arvostelleen A. I. Arwidssonin sanomalehden Åbo Morgonbladin vuonna 1821 puolen vuoden ilmestymisen jälkeen. Sensuurin läpi pääsi kuitenkin samaan aikaan myös yhteiskuntakriittisiä kirjoituksia, sillä oli epätietoisuutta siitä, kenelle valvonta kuului ja miten se tuli suorittaa.
Itsenäisyyden aika

Suomen sisällissodan aikaan talvella 1918 punaiset lakkauttivat kaikki porvarilliset sanomalehdet hallitsemiltaan alueilta. Vastaavasti valkoisten hallitsemilla alueilla lakkautettiin sosialistiset lehdet. Lakkautetut lehdet saivat ilmestymisluvan vasta vähitellen sodan loputtua.
Vuoden 1919 hallitusmuoto sisälsi säännökset sanan- ja painovapaudesta. Näitä tosin rajoittavat rikoslain säännökset Toisen maailmansodan aikana Suomessa kuitenkin ylläpidettiin sensuuria kuten muissakin maissa. Tätä tehtävää hoiti valtioneuvoston kanslian alainen Valtion tiedoituslaitos. Huhtikuun alussa 1942 VTL:n tarkastusjaosto antoi sanomalehtien päätoimittajille lähettämässään ”paimenkirjeessä” ohjeet siitä, miten Saksasta oli kirjoitettava; muun muassa Saksan toimintaa sen miehittämillä alueilla ei saanut arvostella.
Itsenäisyyden aika > Kirjallisuuden sensuuri

Maailmansotien välisenä aikana Suomessa sensuroitiin muutamia kirjoja. Kaarlo Uskelan vuonna 1921 ilmestynyt, pääosin Tammisaaren vankileirillä kirjoitettu runokokoelma Pillastunut runohepo takavarikoitiin vuonna 1933 jumalanpilkkaa sisältävänä ja sen vielä myymättä olleet kappaleet määrättiin tuhottaviksi. Erkki Vala haastettiin vuonna 1935 oikeuteen sen vuoksi, että hän oli julkaissut Tulenkantajat-lehdessä otteita tšekkiläisen Jaroslav Hašekin teoksesta Kunnon sotamies Shvejkin seikkailut maailmansodassa, ja Turun hovioikeus tuomitsi hänet sakkoihin uskonnollisten arvojen rienaamisesta. Korkein oikeus kuitenkin kumosi tuomion viitaten mm. Prahan Pen-klubin lausuntoon, jonka mukaan teos kuului tšekkien kansalliskirjallisuuteen. Pentti Haanpään vuonna 1928 kirjoittama, omiin armeijakokemuksiin pohjautunut tarinakokoelma Kenttä ja kasarmi katsottiin ”isänmaallisissa” piireissä maanpuolustusta halventavaksi ja hän joutui sen vuoksi pitkäksi ajaksi siinä määrin kustantajien hyljeksimäksi, että monet hänen 1930-luvulla kirjoittamistaan teoksista – esimerkiksi Noitaympyrä vuodelta 1931 – julkaistiin vasta hänen kuoltuaan.
Välirauhan aikana marraskuussa 1940 Suomen hallitus kielsi Neuvostoliiton painostuksesta talvisotaa käsittelevän kirjallisuuden julkaisemisen. Lokakuun lopussa Neuvostoliiton ulkoministeri Vjatšeslav Molotov esitti Suomen Moskovan-lähettiläälle J. K. Paasikivelle voimakkaan paheksuntansa siitä, että Suomessa oli ilmestynyt talvisodan päätyttyä suuri määrä kirjallisuutta, joiden Molotov katsoi sisältävän kiihotusta ja vihan lietsontaa Neuvostoliittoa vastaan, ja tämän jälkeen oikeusministeriö määräsi takavarikoitaviksi räikeimmiksi katsotut teokset, mm. Onttoni Miihkalin Suomussalmen sotatantereilla.
Jatkosodan jälkeen yleisistä kirjastoista poistettiin tai siirrettiin lukittuihin varastoihin liki 300 sisällöltään Neuvostoliiton vastaisiksi katsottua teosta. Entisen sisäministerin Yrjö Leinon muistelmateoksen Kommunisti sisäministerinä julkaiseminen estettiin ns. yöpakkaskriisin aikana vuonna 1958, koska sen pelättiin vahingoittavan Suomen ja Neuvostoliiton suhteita, ja teos julkaistiin vasta Neuvostoliiton romahdettua vuonna 1991. Viimeisimpiä tapauksia ovat olleet epäsiveellisiksi katsottujen, norjalaisen Agnar Myklen novellikokoelman Silmukka kuun sirppiin ja  romaanin Laulu punaisesta rubiinista (1957) sekä yhdysvaltalaisen Henry Millerin romaanin Kravun kääntöpiiri (1962) suomennosten takavarikointi.
Itsenäisyyden aika > Elokuva- ja televisiosensuuri

Painovapauslaki ei koskenut elokuvia, vaan niiden osalta ylläpidettiin perustuslain säätämisjärjestyksessä säädetyn lain nojalla sensuurijärjestelmää rauhan aikanakin vuoteen 2001 saakka. Vuonna 1965 säädetyn lain mukaan esitettäväksi ei hyväksytty ”hyvien tapojen vastaisia”, ”epäsiveellisiä, raaistavia tai mielenterveyttä vahingoittavia” elokuvia tai elokuvia, joiden esittäminen saattoi ”vaarantaa yleistä järjestystä tai turvallisuutta tahi maanpuolustusta taikka huonontaa valtakunnan suhteita ulkovaltoihin”. Nämä kiellot kumottiin vuonna 2001. Valtion elokuvatarkastamo kuitenkin tarkasti vuoteen 2012 saakka julkisesti esitettävät ja myytävät elokuvat mutta ainoastaan mahdollisten ikärajojen määräämistä varten. Korkein ikäraja, joka niille voitiin määrätä, oli 18 vuotta. Tunnettuja esimerkkejä ovat olleet suomalaissyntyisen Casper Wreden elokuvan Ivan Denisovitšin päivä – Aleksandr Solženitsynin samannimisen romaanin pohjalta – esityskielto ulkopoliittisista syistä vuonna 1972 ja samoin suomalaissyntyisen Renny Harlinin Yhdysvalloissa ohjaaman elokuvan Jäätävä polte määrääminen esitys- ja levityskieltoon raaistavan ja ulkopoliittisesti arveluttavan sisältönsä vuoksi vuonna 1986.
Maksutelevisiossa sensuuri 1989 toteutui seuraavasti. Elokuvakanava julkaisi kuukausittain ohjelmavihkon, joka postitettiin kuluttajille. Suomessa kielletty elokuva mainittiin vihkossa "Valtion elokuvatarkastamon kieltämä elokuva, ei esitystä". Käytännössä sensuuri toteutui niin, että kielletyn esityksen alkaessa paikallisen kaapeliyhtiön ajastin esti visuaalisen näkymän, ruutuun tuli kielletyn elokuvan alkaessa väripalkit, mutta ääni kuului. lähde?
Vuonna 1987 hyväksyttiin Suomessa videosensuurilaki, joka kielsi kokonaan levittämästä alle 18-vuotiailta kiellettyjä elokuvia. Tätä lakia perusteltiin käyttämällä esimerkkeinä elokuvia Teksasin moottorisahamurhat (1974) ja The Boogeyman (1980). Käytännössä laki johti elokuvien kovakouraiseenkin saksimiseen ja uudelleenmuokkaamiseen, jotta videolevitykseen aiottu elokuva saataisiin K-16-luokkaan. Laki korvattiin 1. tammikuuta 2001 voimaan tulleella kuvaohjelmalailla, joka lopetti elokuvien ennakkosensuurin.
Itsenäisyyden aika > Internet-sensuuri

Laki lapsipornografian levittämisen estotoimista tuli voimaan 1. joulukuuta 2006. Lakia sovelletaan siten, että keskusrikospoliisi ylläpitää salaista listaa suodatettavista sivustoista, joiden se katsoo sisältävän lapsipornoa. Suodatuksella on tarkoitus estää pääsy ulkomaisille lapsipornosivuille. Sen käyttöönotto on Internet-palveluntarjoajille vapaaehtoista, mutta Viestintäministeriö on tuonut esille, että suodatuksen käyttöönotto voidaan muuttaa pakolliseksi tarvittaessa. Suodatus toimii pääsääntöisesti nimipalvelinpohjaisesti.
Musiikki- ja viihdeteollisuuden ja tekijöiden etuja ajavat tahot ovat myös haastaneet Internet-palveluntarjoajia oikeuteen ja pyrkineet siten velvoittamaan palveluntarjoajia estämään pääsyn sivustoille, joiden toimintaa ne pitävät tekijänoikeuslain vastaisena. Elisa on määrätty oikeuden päätöksellä estämään pääsy Pirate Bay -sivustolle Elisa- ja Saunalahti-liittymistään. Elisa on valittanut päätöksestä hovioikeuteen, mutta valituksesta huolimatta ulosottoviranomainen on tehnyt täytäntöönpanomääräyksen.
Itsenäisyyden aika > Musiikkisensuuri

Suomessa ei ole koskaan kielletty yhtään äänilevyä tuomioistuimen päätöksellä. Levyjä on vedetty pois myynnistä yleensä tekijänoikeudellisten kiistojen johdosta. Yleisradion esitysrajoitusten kohteeksi ovat joutuneet esimerkiksi jotkin M. A. Nummisen ja Irwin Goodmanin levyt. Yleisradio lopetti virallisesti äänilevyjen radiosoittoja koskevat rajoitukset vuonna 1972.
Itsenäisyyden aika > Sarjakuvasensuuri

Vuonna 1956 eduskunta esitti enimmäkseen vasemmistolaisten kansanedustajien allekirjoittaman ponnen ”laadultaan ala-arvoisten ns. sarjakuvien” leviämisen rajoittamiseksi. Asiaa pohti myös Kenraali Mannerheimin Lastensuojeluliiton sarjakuvavaliokunta. Karjalaisen I hallitus päätti kuusi vuotta myöhemmin, ettei sarjakuvien leviämisen rajoittaminen lainsäädännöllä ole tarpeen. Oikeusministeriön asettama toimikunta totesi, ettei suomalainen sarjakuva suuntautunut yhteiskuntajärjestystä vastaan.
Kirjallisuutta

Kulju, Mika & Tuomikoski, Pekka: Tuntematon jatkosota: TK-miesten sensuroidut dokumentit.  Helsinki:  Gummerus, 2015.  ISBN 978-951-24-0084-3
Leino-Kaukiainen, Pirkko: Sensuuri ja sanomalehdistö Suomessa vuosina 1891–1905.  (Väitöskirja (Helsingin yliopisto). Suomen historiallisia tutkimuksia, 126)  Helsinki:  Suomen historiallinen seura, 1984.  ISSN 0073-2559  ISBN 951-9254-56-0
Nurmio, Yrjö: Suomen sensuuriolot Venäjän vallan alkuaikoina vv. 1809–1829.  Porvoo:  WSOY, 1934.
Nygård, Severi: Sarjakuvasensuuri. Helsinki : Jalava, 2017. ISBN 978-951-887-561-4.
Pilke, Helena: Julkaiseminen kielletty: Rintamakirjeenvaihtajat ja Päämajan sensuuri.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2011.  ISBN 978-952-222-301-2
Sedergren, Jari: Filmi poikki... Poliittinen elokuvasensuuri Suomessa 1939–1947.  (Väitöskirja, Helsingin yliopisto. Bibliotheca historica, 39)  Helsinki:  Suomen Historiallinen Seura, 1999.  ISBN 951-710-103-1
Sedergren, Jari: Taistelu elokuvasensuurista: Valtiollinen elokuvatarkastus Suomessa 1946–2006.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1069)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-812-1
Silfverhuth, Voitto: Kirkon ja keisarin sensuuri: Uskonnollisen kirjallisuuden valvonta Suomessa 1809–1865.  (Väitöskirja. Suomen kirkkohistoriallisen seuran toimituksia, 104)  Helsinki:  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 1977.  ISSN 0356-0759  ISBN 951-9021-22-1
Aiheesta muualla

Pulkkinen, Matti P.: Autonomian alkukauden sensuuri 1809–1853. Helsingin yliopiston kirjasto. (Internet Archive.)
Salminen, Esko: Suomalaisen sensuurin läpileikkaus. Helsingin yliopiston kirjasto 2003. (Internet Archive.)
Hans Kejserliga Majestäts Nådiga Förordning angående Censuren och Bokhandeln i Storfurstendömet Finland 14.10.1829.
Journalistin artikkeli toimittajien sensuurista ja itsesensuurista. (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Tanskan Muhammed-piirrokset poikivat Oulussa sarjakuvaskandaalin.
Kolmekymmentä kuukautta Damokleen miekan alla (Ensimmäisen maailmansodan aikainen sotasensuuri Suomessa), Hakkapeliitta, 04.12.1934, nro 49, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k  Artikkelit Suomesta |
| --- | --- |
Historia:  Suomen asutushistoria  Suomen esihistoria  Ruotsin vallan aika Suomessa  Suomen suuriruhtinaskunta  Itsenäisen Suomen historia  Suomen sotahistoria 
Maantiede:  Geologia  Ilmasto  Joet  Järvet  Kansallispuistot  Kaupungit  Kaupunkialueet Helsinki  Tampere  Turku  Oulu  Jyväskylä  Kunnat  Linnut  Luonto  Luonnonsuojelualueet  Läänit  Maakunnat Ahvenanmaa  Metsät  Nisäkkäät  Saaret  Taajamat  Ääripisteet 
Hallinto:  Asevoimat NATO  Eduskunta  Hallinnolliset alueet  Ihmisoikeudet  Korruptio  Laki  Oikeusjärjestelmä  Perustuslaki  Poliisi  Politiikka  Presidentti  Puolueet  Pääministeri  Ulkopolitiikka  Vaalit  Valtioneuvosto  Valtion talousarvio 
Talous:  Eläkejärjestelmä  Energia  Liikenne  Maatalous  Matkailu  Meriteollisuus  Metsätalous  Keskuspankki  Pörssi  Teollisuus  Tiede  Tulopolitiikka  Valtionyhtiöt  Verotus  Viestimet  Yrittäjyys 
Yhteiskunta:  Hyvinvointi  Ihmiskauppa  Ilmastonmuutos  Kielet Suomi  Ruotsi  Pohjoissaame  Inarinsaame  Koltansaame  Karjala  Koulutus  Naiset  Prostituutio  Rikollisuus  Sensuuri  Siirtolaisuus  Suomalaiset  Terveydenhoito  Uskonto  Väestö 
Kulttuuri:  Arkkitehtuuri  Elokuva  Itsenäisyyspäivä  Juhlapäivät  Kansallislaulu  Kansanperinne  Kansallissymbolit  Keittiö  Kirjallisuus Kalevala  Lippu  Maailmanperintökohteet  Musiikki  Mytologia  Sauna  Taide  Urheilu  Valokuvaus  Vaakuna
Kari Kanala

| Kari Kanala> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 4. toukokuuta 1967 (ikä 57) Halsua
Kansalaisuus:  suomi
Ammatti:  kirkkoherra
Siviilisääty:  naimisissa
Muut tiedot
Järjestö:  Paavalin seurakunta
Edeltäjä:  Jorma Parviainen
Aiheesta muualla
Kotisivu
Kari Tapani Kanala (s. 4. toukokuuta 1967 Halsua) on suomalainen julkisuuden henkilö ja pappi. Hän on toiminut vuodesta 2016 Paavalin seurakunnan kirkkoherrana Helsingissä. Kanala on aiemmin toiminut pappina eri seurakunnissa sekä merimiespappina Isossa-Britanniassa. Lisäksi hän on toiminut Palloliitossa ja opettajan tehtävissä. Julkisuudessa hän on ollut muun muassa Ensitreffit alttarilla -ohjelman, jossa hän toimi asiantuntijana kausilla 1–2 ja 6–11, myötä. Kanala on profiloitunut kirkon uudistajana, ja hän on puhunut samaa sukupuolta olevien parien kirkollisten vihkimisten puolesta.
Kanala on kolmatta kertaa naimisissa ja hänen nykyinen vaimonsa on pappi Milla Mäkitalo. Heillä on vuonna 2016 syntynyt poika. Kanala on kirjoittanut yhdessä kolmannen vaimonsa kanssa kirjan Suhteellista – pilkettä ja pohdintaa parisuhteesta, Kirjapaja 2019. ISBN 9789523541221.
Kanala osallistui tammikuussa 2018 Helsingin Savoy-teatterissa järjestettyyn roastiin eli komedialliseen julkiseen pilkkaamiseen. Helsingin hiippakunnan tuomiokapituli käsitteli lokakuussa 2018 Kanalan esityksestä tehdyn kantelun ja totesi, että Kanala oli käyttäytynyt vastoin asemansa ja tehtävänsä edellyttämiä tapoja. Kanala myös poseerasi Helsingin Sanomissa alastomana syyskuussa 2021. Kanala osallistui Tanssii tähtien kanssa -tv-ohjelmaan syksyllä 2021, mutta putosi siitä ensimmäisenä kilpailijana.
Vuonna 2021 Kanala kirjoitti kirjan "Parisuhdekorjaamo – Kaikkien suhdemallien huoltoon ja tuunaamiseen" psykologi Mikael Saarisen kanssa.
Kanala on innokas jalkapallon ystävä ja pelaa itsekin julkkisten Raittius- ja urheiluseura Zoomin jalkapallojoukkueessa. Hänet tunnetaan erityisesti englantilaisen Arsenalin kannattajana.
Vapaa-ajattelija.fi-kiista

Kanala johti vuodesta 2012 Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymän viestintäkampanjaa, jossa seurakuntayhtymä varasi vapaa-ajattelija.fi-verkko-osoitteen omaan käyttöönsä. Kanalan mukaan "ajattelu on vapaata kaikille" eikä nettiosoitteen rekisteröimisessä ole ollut kysymys kiusanteosta Vapaa-ajattelijain liittoa kohtaan. Vapaa-ajattelijain liitto kanteli verkko-osoitteen käytöstä silloiseen Viestintävirastoon. Viestintäviraston  mukaan seurakuntayhtymällä ei ollut vahingoittamispyrkimystä, vaikka verkkotunnus oli lähes identtinen vapaa-ajattelijoiden käyttämän vapaa-ajattelijat.fi:n kanssa.
Vapaa-ajattelijain liitto vei asian hallinto-oikeuskäsittelyyn, jossa vuonna 2014 kumottiin Viestintäviraston päätös ja poistettiin seurakuntayhtymältä oikeus käyttää vapaa-ajattelija.fi-osoitetta. Hallinto-oikeuden mukaan verkkotunnuksen hankkimisen ilmeisenä tarkoituksena oli hyötyä Vapaa-ajattelijain Liitto ry:n suojatun nimen maineesta ja tunnettuudesta.
Näkemyksiä

Syyskuussa 2023 Kanala oli sitä mieltä, että polyamoria ei ole syntiä.
Larry Hogan

Larry Hogan
Lawrence J. Hogan, Jr. (s. 25. toukokuuta 1956 Washington DC) on yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hänen isänsä oli kongressiedustaja Lawrence Hogan.
Hogan sai vuonna 1978 humanististen tieteiden kandidaatin oppiarvon hallinnossa ja politiikan tutkimuksessa Floridan osavaltionyliopistosta. Hän perusti vuonna 1985 The Hogan Companies -kiinteistönvälitystoimiston. Hogan oli edustajana republikaanien kansallisessa puoluekokouksessa vuosina 1976, 1980, 1984 ja 1988. Hän toimi Marylandin kuvernöörinä vuosina 2015–2023. Hän oli National Governors Associationin varapuheenjohtajana vuosina 2018–2019 ja puheenjohtajana vuosina 2019–2020. Hogan perusti ruohonjuuritason Change Maryland -järjestön vuonna 2011. Hän kuului joulukuuhun 2023 saakka poliittisen No Labels -järjestön puheenjohtajistoon.
Hogan oli vuoden 2024 vaaleissa ehdolla Yhdysvaltain senaattiin. Hän vaati yleisöltä kunnioitusta Donald Trumpia vastaan käytyä oikeudenkäyntiä ja sen lopputulosta kohtaan. Trumpin kampanjan neuvonantaja Chris LaCivita vastasi tähän toteamalla, että Hogan oli juuri tuhonnut oman kampanjansa. Hän hävisikin vaaleissa Angela Alsobrooksille. Sidney Blumenthal on kuvannut Hogania maltilliseksi, ja Politico on luonnehtinut häntä Trump-kriitikoksi.
Hogan on saanut monia palkintoja ja tunnustuksia, kuten eteläkorealaisen Gwanghwa-mitalin vuonna 2022. Hänellä on korealais-yhdysvaltalainen vaimo Yumi ja kolme tytärtä.
Stade de France

| Stade de France |
| --- | --- |
 Stade de France vuonna 2016.
Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Saint-Denis, Île-de-France, Ranska
Rakennustyöt aloitettu:  2. toukokuuta 1995
Avattu:  26. tammikuuta 1998
Omistaja:  Consortium Stade de France
Hoitaja:  Consortium Stade de France
Kustannukset:  364 miljoonaa euroa
Arkkitehti:  Michel Macary Aymeric Zublena Michel Regembal Calude Constantini
Katsojakapasiteetti
 81 338 (jalkapallo, rugby) 77 083 (yleisurheilu) 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Stade de France on Pariisin pohjoispuolella Saint-Denis'ssä sijaitseva monikäyttöinen stadion, jonka yleisökapasiteetti on 81 338. Se rakennettiin vuoden 1998 jalkapallon MM-kisoja varten ja siellä järjestettiin myös vuoden 2003 yleisurheilun MM-kilpailut. Stadionin huippuhetkiin kuuluukin vuoden 1998 jalkapallokisojen loppuottelu, jossa kotijoukkue Ranska kukisti Brasilian 3–0 Zinedine Zidanen ja Emmanuel Petit’n maaleilla.
Stade de France tarkoittaa suoraan käännettynä "Ranskan stadionia", mutta sanalla "France" ei tässä yhteydessä tarkoiteta maata, Ranskaa, vaan Pariisin lähialueiden provinssia Île-de-Francea.
Stade de France on suuren osan vuodesta tyhjillään, koska sitä ei käytä vakituisesti mikään urheiluseura. Stadionilla järjestetään konsertteja ja yksittäisiä urheilutapahtumia, muun muassa jokavuotinen Race Of Champions -tapahtuma, jossa vuoden parhaat rata- ja ralliautoilijat kilpailevat toisiaan vastaan, ja vuoden 2006 UEFA Mestarien liigan finaali FC Barcelona – Arsenal FC. Jalkapalloseura Lille OSC pelasi kauden 2005-06 Mestarien liigan kotiottelunsa Stade de Francella, koska sen oikea kotistadion, Stade Félix Bollaert, oli Lensin käytössä jalkapallon UEFA Cupissa samanaikaisesti.
Kesäolympialaisissa 2024 Stade de France toimii yleisurheilun ja rugbyn kisapaikkana. Olympialaisten päättäjäiset järjestetään stadionilla.