Ladislaus I Pyhä
Kuningas

Kronikoiden kertomuksia Ladislauksen hallitusajasta leimaa pyhimyslegendojen vaikutus: Ladislausta kuvataan hartaana katolilaisena, armollisena ja laupiaana hallitsijana, jonka toimintaa ympäröivät ihmeet ja ilmestykset ja joka ei hurskaan vaatimattomuutensa takia edes olisi halunnut kuninkaaksi. Todellisuudessa Ladislaus oli määrätietoinen ja tiukka hallitsija, joka jo valtakautensa alussa sääti ankaria lakeja muun muassa varkaita ja rosvoja vastaan. Hän karsi pakanauskoiset hallinnostaan, kohteli kirkkoa suopeasti ja anteliaasti, lujitti sen asemaa säätämällä ankaria rangaistuksia esimerkiksi kirkossakäynnin laiminlyömisestä ja vakiinnutti roomalais-katolisen kirkon Kroatiaan perustamalla Zagrebin hiippakunnan vuonna 1091, mutta monissa ratkaisuissaan hän asettui uudistajapaavi Gregorius VII:n pyrkimyksiä vastaan esimerkiksi sallimalla papeille yhden avioliiton tai asettamalla luostarien apotit paikallisen piispan alaisuuteen.
Hallitusajan alussa Ladislauksen keskeisin ongelma oli syrjäytetty kuningas Salamon, joka yhä piti kiinni jäljelle jääneistä alueistaan. Koska Saksan Henrik IV edelleenkin tuki Salamonia, Ladislaus kääntyi paavin puoleen mutta sai saman vastauksen kuin aiemmin Géza: Unkarin kuninkaan pitäisi suostua paavin vasalliksi. Vuoden 1077 lopulla Ladislaus ryhtyi rakentamaan suhteita Henrikin vastustajiin Saksassa, apunaan sisarensa Zsófian puoliso, Saksin herttua Magnus. Suhteensa Saksan vastakuninkaaseen, Schwabenin herttuaan Rudolf von Rheinfeldeniin Ladislaus vahvisti avioitumalla tämän tyttären kanssa vuonna 1078.
Tämän tuen rohkaisemana Ladislaus käynnisti talvella 1078–79 jälleen sotaretken Salamonia vastaan. Hyökkäyksestä seurasi Henrik IV:n vastahyökkäys Unkariin, mutta tätä seuranneissa neuvotteluissa Salamon, joka lopulta ymmärsi, ettei saisi Italian-sotaretkeensä sitoutuneelta Henrikiltä riittävästi tukea, suostui luopumaan kuninkuudesta, jos saisi vastineeksi kuninkaan arvolle sopivan ylläpidon. Tätä sopimusta Salamon alkoi pian katua ja kehitellä salaliittoa Ladislausta vastaan, joka lopulta vangitsi hänet Visegrádin linnaan. Sieltä Salamon vapautui vuonna 1083, kun Ladislaus osana kirkko- ja imagopolitiikkaansa käynnisti prosessin Tapani I:n kanonisoimiseksi ja sen yhteydessä myönsi yleisen armahduksen myös Salamonille. Vankilasta vapautunut Salamon etsi poliittista tukea eri puolilta kunnes sai surmansa sotaretkellä 1087.
Salamonin ongelmasta päästyään Ladislaus saattoi keskittyä laajentamaan valtakuntaansa määrätietoisilla valloitusretkillä. Niiden pysyvimmäksi tulokseksi jäi Kroatian liittäminen Unkariin, mikä antoi Unkarille yhteyden Adrianmerelle. Vuonna 1091 Ladislaus puolustaakseen sisarensa Ilonan (kroat. Jelena Lijepa), Kroatian ruhtinaan lesken oikeuksia valloitti Savajoen eteläpuolisen Slavonian, Kroatian ja Bosnian ja asetti niiden kuninkaaksi veljensä Gézan pojan Álmosin. Dalmatiaa hän ei enää ehtinyt valloittaa, sillä hänen oli palattava karkottamaan Unkarista sinne hyökänneet kumaanit. Kroatian valloitus vei Ladislauksen kiistaan paavi Urbanus II:n kanssa, sillä Kroatia oli ollut paavin vasallivaltio. Tämä puolestaan saattoi Ladislauksen jälleen lähentymään paavin tärkeää vastustajaa, Saksan Henrik IV:ttä.
Viimeisinä elinvuosinaan Ladislaus teki sotaretkiä Venäjälle, puuttui Puolan sisäisiin konflikteihin ja oli lopulta sotajoukkoineen lähdössä avustamaan entisen liittolaisensa, Böömin Otto-herttuan poikaa Konradia taistelussa Böömin Břetislav II:ta vastaan, kun hän yllättäen kuoli Unkarin ja Böömin rajoilla 29. heinäkuuta 1095. Legendoista ja kronikoista tunnettu kertomus, jonka mukaan Ladislaus olisi kuollut Nitrassa valmistautuessaan ensimmäiseen ristiretkeen, on historioitsija Gábor Klaniczayn mukaan keksitty myöhemmin, kuningas Béla III:n suunnitellessa oman ristiretken käynnistämistä. Ladislaus haudattiin ensin Somogyváriin, ja sieltä hänen ruumiinsa siirrettiin vuoden 1106 jälkeen lopulliseen hautapaikkaan Nagyváradiin.