stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ruuponsaari

Ruuponsaari oli Rantasipi-ketjun ensimmäinen hotelli ja se sijaitsi Viitasaarella samannimisessä saaressa. Hotelli purettiin vuonna 2013.
Ruuponsaari valmistui vuonna 1966. 1970-luvulla majoituskapasiteettia kasvatettiin mökeillä, parhaimmillaan Ruuponsaaressa oli yösija 212 hengelle. Matkailu tyrehtyi kuitenkin 1970-luvun puolivälissä öljykriisiin, joten sesonkien välissä hotelli oli suljettuna. Matkailijoita koetettiinkin houkutella liikunnallisilla aktiviteeteilla, erityisesti talviliikunnalla kuten maastohiihdolla. Ruuponsaari siirtyi vuonna 1982 Viitasaaren Rantaloma Oy:lle, joka jatkoi toimintaa vuoteen 1986 saakka.
Vuonna 1987 toiminnan aloitti Ruupon Lomat Oy, joka oli oululaisten liikemiesten yhtiö. Kiinteistöön tehtiin täydellinen muodonmuutos, mutta viisivuotisjuhlien jälkeen yhtiö päätyi konkurssiin syksyllä 1992.
Pakkohuutokaupasta Ruuponsaaren ostanut Säästöpankki vuokrasi tilat Loma-Ruuppo-yhtiölle, joka päätyi konkurssiin syksyllä 1994. Kesällä 1995 toimintansa aloitti Kekri-hotelli. Kristillisessä hengessä toimineessa hotellissa majoitushinnat olivat halvat ja alkoholia ei tarjoiltu. Syksyllä 1996 omistajina olivat hetken ruotsalaiset liikemiehet.
Vuonna 1998 Ruuponsaari siirtyi Viitapuu-yrittäjien Paanasten omistaman yhtiön haltuun. 2000-luvun alussa alueelle suunniteltiin golfkenttää. Kesällä 2013 hotellissa oli vesivahinko, jonka seurauksena Panvest Oy päätti rakennuksen purkamisesta 15. elokuuta 2013.
Liettuan puolalaisten vaaliliike – Kristillisten perheiden liitto

Liettuan puolalaisten vaaliliike – Kristillisten perheiden liitto (liett. Lietuvos lenkų rinkimų akcija – Krikščioniškų šeimų sąjunga (LLRA-KŠS); puol. Akcja Wyborcza Polaków na Litwie – Związek Chrześcijańskich Rodzin (AWPL–ZCHR)) on Liettuan puolalaisvähemmistöä edustava kristillisdemokraattinen puolue.. Sillä on parlamentissa kolme paikkaa ja EU-parlamentissa yksi paikka. Puolueen puheenjohtaja on Valdemar Tomaševski.
Vaalimenestys

| Vaalit | Paikkamäärä | Kannatus |
| --- | --- | --- |
| 1992 | 4/141 | 2,1% |
| 1996 | 1/141 | 3,1% |
| 2000 | 2/141 | 1,9% |
| 2004 | 2/141 | 3,8% |
| 2008 | 3/141 | 4,8% |
| 2012 | 8/141 | 5,8% |
| 2016 | 8/141 | 5,7% |
| 2020 | 3/141 | 4,82% |
| 2024 | 3/141 | 3,96% |
Käännös suomeksi
Salomo Ojala

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 17. huhtikuuta 1997 (ikä 27)
Syntymäpaikka: Tampere, Suomi
Pelipaikka: keskushyökkääjä
Pituus: 187 cm
Seura
Seura: EIF
Pelinumero: 10
Junioriseurat
2008–2014: TKT
2016: TPV
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2015 | Ilves-Kissat | 22 | (3) |
| 2016–2018 | TPV | 23 | (8) |
| 2018–2022 | Haka | 95 | (35) |
| 2020– | → AC Kajaani (laina) | 1 | (0) |
| 2023– | EIF | 42 | (11) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 31. lokakuuta 2024.
Salomo Ojala (s. 17. huhtikuuta 1997) on suomalainen jalkapalloilija, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa Ekenäs IF:ää. Hän on pelipaikaltaan keskushyökkääjä.
Ojala nousi miesten peleihin TKT:n riveissä, jossa hän pelasi kauteen 2014 asti myös junioripelejä. Kaudella 2015 hän siirtyi Kakkosessa pelanneen Ilves-Kissojen riveihin ja edelleen kaksi seuraavaa kautta 2016 ja 2017 Kakkosessa pelanneen toisen tamperelaiseseuran Tampereen Pallo-Veikkojen riveissä.
Salomo Ojala siirtyi keväällä 2018 Tampereelta Valkeakoskelle Ykkösessä pelanneen FC Hakan riveihin. Kausi 2019 oli menestys Ojalalle. Haka nousi pitkän tauon jälkeen Veikkausliigaan, Ojala oli Ykkösen maalikuningas 23 maalillaan ja hänet valittiin kaudella 2019 sekä heinäkuun että koko Ykkösen parhaaksi pelaajaksi. Ensimmäinen Veikkausliigakausi 2020 meni myös hyvin. Ojala oli kuudella maalillaan joukkueensa paras maalintekijä. Kausi olikin Ojalan paras hänen Hakan Veikkausliigakausistaan.
Viiden Haka-kauden jälkeen Ojala siirtyi Ykkösessä pelanneen Ekenäs IF:n riveihin ollen nostamassa seuraa Veikkausliigaan. Hän oli mukana myös EIF:n veikkausligaseurassa kaudella 2024.
Kauden 2024 loppuun mennessä Salomo Ojala on pelannut neljä kautta Veikkausliigaa kahdessa seurassa eli Hakassa ja EIF:ssä kaikkiaan 77 Veikkausliigaottelua ja tehnyt niissä 15 maalia.
Joan Higginbotham

| Joan Higginbotham |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. elokuuta 1964 (ikä 60) Chicago, Illinois
Ura
Aika avaruudessa:  12 vuorokautta 20 tuntia 45 minuuttia
Lennot

:  STS-116
 
Joan Higginbotham (s. 3. elokuuta 1964 Chicago, Illinois) on yhdysvaltalainen avaruuslentäjä ja insinööri. Hän osallistui avaruussukkulalennolle vuonna 2006.
Higginbotham suoritti alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1987 ja aloitti samana vuonna työt insinöörinä Kennedyn avaruuskeskuksessa. Seuraavan yhdeksän vuoden aikana hän osallistui 53 avaruussukkulalennon valmisteluihin. Vuonna 1996 hän suoritti ylemmän korkeakoulututkinnon ja tuli valituksi astronauttiohjelmaan.
The 13th Floor Elevators

| The 13th Floor Elevators |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1965–1969
Tyylilaji:  psykedeelinen rock, garage rock
Kotipaikka:  Austin, Texas, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Roky Erickson, laulu, kitara, huuliharppu   Tommy Hall, sähköruukku, kitara   Stacy Sutherland, kitara   Danny Thomas, rummut (1967−1968)  Danny Galindo, basso (1967−1968) 
Entiset jäsenet:  Benny Thurman, basso (1965−1966)  John Ike Walton, rummut (1965−1967) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
The 13th Floor Elevators oli yhdysvaltalainen rockyhtye, joka oli toiminnassa 1965−1969. Se perustettiin Austinissa Texasissa vuonna 1965. Yhtyettä pidetään psykedeelisen rockin edelläkävijänä, minkä lisäksi se oli olennainen osa 1960-luvun garage rock -ilmiötä. Yhtyeen laulusolisti Roky Erickson oli rockin mystisimpiä kulttihahmoja.
Historia > Yhtyeen varhaiset vuodet (1963−1965)

13th Floor Elevatorsin tarina alkoi Kerrvillessä Texasissa, missä vuonna 196, kitaristi Stacy Sutherland (s.1946) tapasi rumpali John Ike Waltonin (s.1942) ja basisti Benny Thurmanin (s.1943) ja he perustivat The Lingsmen -yhtyeen.  Mukaan liittyi runoilija Tommy Hall (s.1942), joka opiskeli Texasin yliopistossa psykologiaa. Hän oli erityisen kiinnostunut psykedeelisistä huumeista. Hallin johdolla yhtye teki pian jokaisen harjoituksen ja esiintymisen LSD:n vaikutuksen alaisena.
Tommy Hall ryhtyi myös sanoittamaan yhtyeen kappaleita. Hän oli lahjakas sanoittaja muttei laulaja, joten yhtye tarvitsi laulusolistin. Yhtye värväsi laulajaksi Roky Ericksonin (s.1947), joka osoitti erityistä lahjakkuutta säveltäjänä. Pian tämän jälkeen The Lingsmen vaihtoi nimeä ja siitä tuli The 13th Floor Elevators.
Historia > Menestyksen vuodet (1966−1968)

13th Floor Elevatorsin ensimmäinen single ”You’re Gonna Miss Me” (1966) jäi yhtyeen ainoaksi hitiksi. Se menestyi erityisen hyvin paikallisesti ja nousi Teksasissa listan toiseksi. Valtakunnallisella listalla albumi nousi sijalle 55. Myöhemmin kappale julkaistiin uudestaan Nuggets-kokoelma-albumilla.
Singleä seurasi esikoisalbumi The Psychedelic Sounds of the 13th Floor Elevators (1966), jolla ensisinglen suoraviivaisempi garage rock -tyyli oli saanut lisää psykedeelisiä vaikutteita. Albumia pidetään yleisesti kaikkien aikojen ensimmäisenä psykedeelisenä albumina.
Vaikka LSD ei vielä ollut laitonta yhtyeen jäsenten alkaessa käyttää sitä, heidän tavanomainen marihuanan polttamisensa oli, ja albumin julkaisun aikoihin Erickson, Hall, Sutherland ja Walton jäivät kiinni huumeiden hallussapidosta. Tästä huolimatta Elevators lähti kiertueelle ja jopa esiintyi kahdesti Yhdysvaltojen valtakunnallisessa televisiossa Dick Clarkin juontamassa American Bandstand tv-ohjelmassa.
13th Floor Elevatorsia on yleisesti pidetty ensimmäisenä todellisena psykedelia-yhtyeenä. Se oli varmasti edellä useimpia San Franciscon bändejä, jotka toivat psykedeelisen rockin laajemman yleisön tietoisuuteen. 13th Floor Elevators keikkaili ahkerasti San Franciscossa, missä se vaikutti suuresti paikallisiin yhtyeisiin.
Vuonna 1967 ilmestyi yhtyeen toinen albumi Easter Everywhere, minkä jälkeen sisäiset ristiriidat ja huumeiden, erityisesti LSD:n ja kannabiksen, käyttö alkoivat enteillä yhtyeen loppua. Vaikka albumi oli psykedeelinen mestariteos, se ei tuottanut ”You're Gonna Miss Me” -kappaleen kaltaista hittiä. Yhtyeen rumpali John Ike Walton oli tyytymätön yhtyeen raha-asioihin, huumeiden käyttöön ja International Artists -levy-yhtiön toimintaan. Hän päätti erota yhtyeestä. Basisti Thurman seurasi häntä perässä. Danny Galindo liittyi uudeksi basistiksi ja Danny Thomas rumpaliksi. Levy-yhtiö kokosi yhtyeen vanhoista nauhoituksista vuonna 1968 konserttialbumin Live.
Historia > Yhtyeen hajoamisen jälkeen

13th Floor Elevatorsin hajottua kitaristi Stacy Sutherland saattoi valmiiksi yhtyeen viimeisen albumin Bull of the Woods, joka ilmestyi 1969. Yhtyeen kappaleiden pääasiallinen säveltäjä Roky Erickson osallistui albumin äänityksiin vain nimellisesti. Roky Ericksonin elämää alkoi varjostaa vakavat mielenterveyden ongelmat. Hänet  tuomittiin vuonna 1969 huumeiden hallussapidosta, mutta hän vältti vankilan menemällä mielisairaalaan. Roky Erickson sairasti skitsofreniaa. Erickson lähetettiin Ruskin vankimielisairaalaan, jossa häntä hoidettiin sähköshokeilla ja vahvoilla psykoaktiivisilla lääkkeillä.
Vapauduttuaan sairaalasta Roky aloitti soolouransa, mutta hänen mielenterveysongelmansa varjostivat uraa. 1970-luvun puolivälistä lähtien hän jatkoi levyttämistä epäsäännöllisesti. 13th Floor Elevatorsin entiset jäsenet ovat järjestäneet muutamia reunion-konsertteja vuodesta 1973 aina Rokyn kuolemaan saakka.
Yhtyeen soolokitaristi Stacy Sutherland kuoli 24. elokuuta 1978, kun hänen vaimonsa tappoi hänet väkivaltaisen perheriidan aikana. Yhtyeen rumpali Danny Thomas soitti myöhemmin rumpuja blueslegenda Sam “Lightnin'” Hopkinsin yhtyeessä. Vuonna 2007 kirjailija Paul Drummond julkaisi yksityiskohtaisen yhtyeen elämäkerran Eye Mind: The Saga of Roky Erickson and the 13th Floor Elevators, The Pioneers of Psychedelic Sound.
Roky Erickson kuoli 31. toukokuuta 2019, 71-vuotiaana.
Historia > Kokoonpano

Roky Erickson − laulu, kitara, huuliharppu
Tommy Hall − sähköruukku, kitara
Stacy Sutherland − kitara
Benny Thurman − basso (1965−1966)
John Ike Walton − rummut (1965−1967)
Danny Thomas − rummut (1967−1968)
Danny Galindo − basso (1967−1968)
Duke "Earl" Davis − basso (1968)
Diskografia

The Psychedelic Sounds of the 13th Floor Elevators (1966)
Easter Everywhere (1967)
Live (1968)
Bull of the Woods (1969)
Aiheesta muualla

Roky Ericksonin virallinen sivu
The 13th Floor Elevators sivusto
White Lion

| White Lion |
| --- | --- |
 White Lion Gods of Metal -festivaaleilla 2007.
Tiedot
Toiminnassa:  1983–1991, 1999–
Tyylilaji:  hard rock glam metal
Kotipaikka:   Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Mike Tramp, laulu   Jamie Law, kitara   E. J. Curse, basso   Troy Patrick Farrel, rummut   Henning Warner, koskettimet  
Levy-yhtiö:  Atlantic Records  
Infobox OKNimi-testi OK: 
White Lion on vuonna 1983 perustettu yhdysvaltalainen glam metal -yhtye, joka lopetti toimintansa 1991 kahdeksaksi vuodeksi ja aloitti toiminnan uudelleen 1999. Yhtyeen klassisesta kokoonpanosta on jäljellä enää laulaja Mike Tramp. Yhtyeen hittikappaleita ovat ”Cherokee”, ”Fight to Survive”, ”Radar Love”, ”Cry for Freedom” ja etenkin jättimenestyksiksi osoittautuneet kappaleet ”Broken Heart”, ”When the Children Cry” ja ”Tell Me”.
Historia

Muutettuaan Tanskasta Yhdysvaltoihin Mike Tramp tapasi kitaristi Vito Brattan ja he päättivät perustaa yhtyeen. Rumpali Nicki Capozzin ja basisti Felix Robinsonin liityttyä mukaan yhtyeelle annettiin nimi White Lion. Pieni levymerkki Grand Slam Records otti yhtyeen suojiinsa tammikuussa 1985. ”The Road to Valhalla” -kappaleen levytyksen ollessa meneillään sekä Capozzi että Robinson jättivät yhtyeen. Heidän tilalleen tuli rumpaliksi Dave Spitz ja basistiksi James LoMenzo. Alle kuukauden kuluttua liittymisestään Spitz kuitenkin lähti Anthraxiin kitaristiksi – ja hänen tilalleen tuli Anthraxin entinen rumpali Greg D'Angelo. Yhtye viimeisteli debyyttialbuminsa Fight to Survive, joka julkaistiin 9. marraskuuta 1985. Muutamaa kuukautta myöhemmin Grand Slam Records haettiin konkurssiin. Vuonna 1986 White Lionilla – kuvitteellisella naisjäsenellä täydennettynä – oli pieni osa elokuvassa Rahareikä, jonka pääosaa näytteli Tom Hanks.
Alkuvuodesta 1987 White Lion sai levytyssopimuksen Atlantic Recordsin kanssa. Toinen albumi Pride julkaistiin 21. kesäkuuta 1987. Levyn ensimmäinen single ”Wait” oli julkaistu kuukauden alussa, mutta se ei noussut välittömästi hitiksi – siihen meni seitsemän kuukautta. Yhtye lähti heinäkuussa 1987 kiertueelle soittaen Frehley’s Cometin lämmittely-yhtyeenä. Saman vuoden syyskuussa White Lion pääsi lämmittelijäksi Kissin Crazy Nights -kiertueelle. Kierrettyään loppuvuoden Kissin matkassa yhtye oli seuraavaksi AC/DC:n Blow Up Your Video -kiertueella talven 1988. Tämän kiertueen aikana ”Wait” nousi singlelistalla kahdeksannelle sijalle ja sen vanavedessä myös albumi yhdenneksitoista. Seuraava single ”Tell Me” saavutti listasijoituksen 58. Pride-kiertue jatkui ja päättyi lämmittely-yhtyeenä Stryperille, joka oli promotoimassa In God We Trust -albumiaan. Kolmas single ”When the Children Cry” nousi kolmanneksi singlelistalla. Lopulta Pride myi Yhdysvalloissa platinaa.
Elokuussa 1989 julkaistiin White Lionin kolmas albumi Big Game. Singleinä julkaistiin ”Little Fighter”, ”Cry for Freedom” ja coverversio Golden Earringin vanhasta hitistä ”Radar Love”. Big Game myi kultalevyn verran. Neljäs albumi Mane Attraction, jota työstettiin kaksi vuotta, julkaistiin 1991. Vaikka musiikin tason tuskin voidaan katsoa laskeneen, muuttuneiden musiikillisten virtausten johdosta levyn myyntilukemat jäivät edellisiin verrattuna vaatimattomiksi. D'Angelo ja LoMenzo jättivät yhtyeen hieman tämän jälkeen, mutta White Lion jatkoi vielä jonkin aikaa, basistinaan Tommy T-Bone Caradonna ja rummuissa myöhemmin muun muassa Megadethissa soittanut Jimmy DeGrasso. White Lion soitti viimeisen keikkansa Bostonin The Channelissä syyskuussa 1991.
Historia > White Lionin jälkeen

1990-luvun alussa Mike Tramp perusti Freak of Naturen, jonka kanssa hän julkaisi kolme albumia: Freak of Nature, Gathering of Freaks ja Outcasts. Freak of Naturen hajottua Mike Tramp julkaisi sooloartistina viisi albumia. James LoMenzo ja Greg D'Angelo liittyivät Zakk Wylden yhtyeeseen, josta myöhemmin kehittyi Pride & Glory. Tämä tapahtui samanaikaisesti D'Angelon lähdön kanssa – LoMenzo soitti yhtyeessä yhden levyn verran. LoMenzo liittyi David Lee Rothin yhtyeeseen ja kiersi tämän kanssa jonkin aikaa. Hän soitti Wylden Black Label Societyssä, nykyään Megadethissä. D'Angelo soittaa rumpuja yhtyeessä Anti Product. Vito Bratta on viettänyt musiikillista hiljaiseloa eikä ole perustanut uutta yhtyettä.
Historia > Paluu esiintymislavoille

Vuonna 1999 yhtye kokosi rivinsä uudelleen kahdeksan vuoden tauon jälkeen ja levytti albumin Remembering White Lion, joka osoittautui menestykseksi. 2000-luvulla yhtye on julkaissut kokoelmalevyt Anthology 83–89 (2004), The Definitive Rock Collection (2007), livealbumin Rocking the USA (2005) ja studiolevyn Return of the Pride (2008), joka on jatko-osa vuoden 1987 albumille Pride. Basisti Claus Langeskov erosi yhtyeestä 2008.
Diskografia

Fight to Survive (1985)
Pride (1987)
Big Game (1989)
Mane Attraction (1991)
The Best of White Lion (1992, kokoelma)
Remembering White Lion (1999)
Anthology 83–89 (2004, kokoelma)
Rocking the USA (2005, livealbumi)
The Definitive Rock Collection (2007, kokoelma)
Return of the Pride (2008)
Jäsenet

Mike Tramp – laulu (1983–1991, 1999–)
Jamie Law – soolo- ja rytmikitara, taustalaulu (2005–)
E. J. Curse – bassokitara, taustalaulu (2008–)
Troy Patrick Farrel – rummut, taustalaulu (2005–)
Henning Warner – koskettimet, taustalaulu (2005–)
Entiset jäsenet > Kitaristit

Vito Bratta (1984–1991)
Kasper Damngaard (1999–2005)
Entiset jäsenet > Basistit

Felix Robinson (1983–1984)
James LoMenzo (1984–1991)
Nils Kroyer (1999–2005)
Claus Langekov (2005–2008)
Entiset jäsenet > Rumpalit

Greg D'Angelo (1984–1991)
Nicki Capozzi (1983–1984)
Bjarne T. Holm (1999–2005)
Jimmy DeGrasso (1991, kiertueella)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta White Lion Wikimedia Commonsissa
Kosketinsoittaja Henning Warner esiintymässä Gods of Metal -festivaaleilla 2007.
Jan Nygren

Jan Nils Johan Nygren (10. huhtikuuta 1934 – 28. marraskuuta 2019) oli ruotsalainen näyttelijä, hänet tunnettiin Katto-Kassisen roolista (Kassisen ääni).
Valikoitu filmografia

1973 - Emil och griseknoen
1973 - Någonstans i Sverige (TV)
1974 - Världens bästa Karlsson (Katto-Kassisen äänenä)
1975 - Egg! Egg! A Hardboiled Story
1977 - Bröderna Lejonhjärta
1979 - Du är inte klok, Madicken
1980 - Sverige åt svenskarna
1981 - Babels hus (TV)
1982 - Jönssonligan & Dynamit-Harry
1983 - Profitörerna (TV)
1985 - Pekka Töpöhäntä Amerikassa
1986 - Hassel – Beskyddarna
1988 - Kråsnålen (TV)
1991 - "Harry Lund" lägger näsan i blöt!
1991 - Den ofrivillige golfaren
1993 - Sökarna
1994 - Den vite riddaren (TV)
1996 - Monopol
Essi Kummu

Essi Kummu. (Kuva: Wilma Hurskainen 2015.)
Essi Kummu (o.s. Kähkönen, s. 27. toukokuuta 1977 Keminmaa) on suomalainen kirjailija.
Ura

Kummu valmistui filosofian maisteriksi Oulun yliopistosta 2003. Hänen esikoisteoksensa Mania ilmestyi vuonna 2006. Kummu on kertonut alkaneensa kirjoittaa teosta vastapainoksi vakavalle kirjallisuudenopiskelulle. Leikkinä alkanut kirjoittamisprosessi tuotti vakavia asioita käsittelevän esikoisteoksen. Eräs teoksen tapahtumalinjoista on tragedia, jossa yksinhuoltajaäiti ampuu kolme miestä ja haavoittaa neljättä. Tapahtuma sivuaa vuonna 1999 tapahtunutta Sanna Sillanpään ampumatapausta helsinkiläisellä ampumaradalla. Helsingin Sanomien kriitikko Antti Majander pohti arvostelussaan tosipohjaisen tapahtuman linkittämistä kaunokirjallisuuteen, kun taas Parnasson Kaisu Mikkola näki teoksessa syvällistä yhteiskunnallisuutta: "Kirja on varsin yhteiskunnallinen laajetessaan yksilö- ja perhetragediasta osoittamaan lahjakkaiden koulutettujen nuorten syrjäytymisen ja sitä seuraavan muodonmuutoksen peliriippuvuuteen."
Kummun toinen teos Karhun kuolema ilmestyi elokuussa 2010. Kummun mukaan teos on balladi täyttymättömästä rakkaudesta. Tammen sivuilla teosta kuvataan suomalais-ugrilaisen kansanperinteen jatkajaksi. Kummu lainaa Kari Sallamaan “Chant of Bear” -runoa Kaarina Kailon teoksesta Wo(men) and Bears- the Gift of Nature, Culture and Gender Revisited (Ianna Publications, 2008): "no one who loves the bear can hold him back for long".
Omaelämäkerrallisessa romaanissa Lasteni tarina (Tammi 2014) Kummu kuvaili keskoskaksostensa syntymää ja perheen syöksyä tämän jälkeen. Teosta on luonnehdittu dokumentaariseksi romaaniksi ja se herätti laajalti keskustelua äitiyden tabuista.
Kummun tuotantoa on käännetty ruotsiksi, viroksi, saksaksi ja venäjäksi.
Tuotanto ja julkaisut > Romaanit

Mania, romaani (Tammi 2006)
Karhun kuolema, romaani (Tammi 2010)
Lasteni tarina, romaani (Tammi 2014)
Hyvästi pojat, romaani (Tammi 2017)
Der Tod des Bären. Ote Karhun kuolema-teoksesta, kääntäjänä Nicole Herbst. Jahrbuch fur finnish-deutsche Literaturbeziehungen Nr.49. Deutsche Bibliothek Helsinki 2017.
Loiste, romaani (Tammi 2020)
Alaston lukupiiri, romaani (Tammi 2023)
Tuotanto ja julkaisut > Lastenkirjat

Puhelias Elias, lastenromaani. Yhdessä kuvittaja Marika Maijalan kanssa (Tammi 2012)
Jutukas Elias, lastenromaani. Fiora Publishing Oy, Viro. Kääntäjä Ingrid Maasik (2013)
Puhelias Elias: Harjoituspusuja, lastenromaani. Yhdessä kuvittaja Marika Maijalan kanssa (Tammi 2015)
Puhelias Elias: Häätanssit, lastenromaani. Yhdessä kuvittaja Marika Maijalan kanssa (Tammi 2019)
Pratsamme Elias. Lastenromaani, kääntäjä Janina Orlov. Läsrörelsen Sverige. (TBB, a.s., Slovakia, 2019)
Rauhan alkuja.  (Kuvitus: Liisa Kallio)  Helsinki:  Tammi, 2024.  ISBN 978-952-04-5976-5
Tuotanto ja julkaisut > Näytelmät ja käsikirjoitukset

Rakkautta. Teksteillä Rakkautta ja Viestejä rahalta. Oulun kaupunginteatteri 2018. Ohjaus Kari-Pekka Toivonen
Hyvä akustinen nainen. Novellista dramatisoinut Jouni Rissanen ja Hanna Hautala. Mankilan kylätalo 2015, Raahen teatteri 2016, Hailuodon teatterifestivaalit 2016.
Puhelias Elias. Näytelmä. Dramatisointi ja ohjaus Sini Kalajoki. Nukketeatteri Akseli Klonk. Kantaesitys Oulun lastenteatterifestivaaleilla tammikuussa 2015. Näytelmä kiertää kouluissa Pohjois-Pohjanmaalla.
Nainen joka tappoi härän. Näytelmä, ohjaus novellin pohjalta Jouni Rissanen. Kantaesitys Hailuodon teatterifestivaaleilla 2012, sekä 2013. Käännös venäjäksi ja kantaesitys Kizhin saarella heinäkuussa 2015.
Riisuttuna. Tanssiteos, koreografina Satu Tuomisto. Kirjailijana, käsikirjoittajana. Kantaesitys Oulun kaupunginteatterissa 2013.
Nainen joka tappoi härän. Sellosovitus muusikko Harri Östermanin kanssa. Kantaesitys Oulun musiikkijuhlilla Tulinberg-salissa 2012, Kansallisteatterin lavaklubi 2013.
Butoteos ”Tyttö ammeessa” – käsikirjoittajana ja työryhmän perustajajäsenenä yhdessä tanssijoiden Liana Potilan ja Henna Hanhinevan sekä kuvanveistäjä Heidi Kestin kanssa. Ensi-ilta syyskuussa 2010.
Tuotanto ja julkaisut > Muut

Novellit-antologiassa novelli ”Pikkusisko” (Gummerus 2006)
Mir Kalevali. Antologia Kalevala-aiheesta, tekstillä Karhun kanssa. (2019, Venäjä)
Palkintoehdokkuudet

Tiiliskivi-palkintoehdokkuus 2010 romaanista Karhun kuolema
Finlandia Junior -palkintoehdokkuus 2012 lastenkirjasta Puhelias Elias
IBBY Estonian Tower of Babel -ehdokkuus 2013 Virossa vuoden parhaasta käännetystä lastenkirjasta teoksella Jutukas Elias
Botnia-palkintoehdokkuus teoksesta Hyvästi pojat 2017
Vuoden Sara -kunniakirja 2018 tunnustuksena naisia, tyttöjä ja yksinhuoltajia voimaannuttavista kirjoista
Botnia-palkintoehdokkuus teoksesta Puhelias Elias ja häätanssit 2019
Botnia-palkintoehdokkuus teoksesta Rauhan alkuja 2024
Tunnustukset

Valtion kolmivuotinen taiteilija-apuraha 2021
Aiheesta muualla

Essi Kummun verkkosivut
Essi Kummu kertoo Mania-teoksestaan Kirjastokaista-video
Essi Kummu lukee otteita Karhun kuolema -teoksesta Kirjastokaista-video
"Essi Kummu – Kirjallisuuden tarkoitus on muistuttaa ihmeen mahdollisuudesta" Sanojen aika / Kirjasampo.fi