stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venice (musikaali)
Hahmot

Clown MC (Matt Sax) – Eräänlainen kertojahahmo, joka johdattaa yleisön esityksen läpi, ikään kuin kirjoittaisi käsikirjoitusta yleisön silmien edessä. Clown MC kuoli kaupungin tuhonneessa terrori-iskussa ja jatkaa olemassaoloaan henkimaailmassa.
Venice Monroe (Haaz Sleiman) – päähenkilö, vastavalittu Venicen kaupungin johtaja. Tavoitteenaan yhdistää jakautunut kansa ja johtaa heidät uuteen, vapaaseen aikaan.
Markos Monroe (Leslie Odom Jr) – Venicen vanhempi velipuoli ja sotilaskomentaja, joka etsii valtaa loputtoman sodan keinoin.
Anna Monroe (Uzo Aduba) – Venicen ja Markosin äiti, vallankumouksellinen ja vahva nainen. Kuoli ensimmäisessä hyökkäyksessä sukupolvi sitten.
Emilia Monroe (Victoria Platt) – Markosin vaimo, jota Markos käyttää pelinappulana juonissaan veljeään vastaan.
Willow Turner (Jennifer Damiano) – kuolleen presidentin tytär, joka on viettänyt koko elämänsä turvavyöhykkeellä. Utelias, rohkea ja määrätietoinen. Hän pakenee turvavyöhykkeeltä ja suostuu naimaan Venicen auttaakseen tuomaan rauhan kaupunkiin. Kuolee Markosin veitseniskusta suojellessaan Emiliaa.
Michael Victor (Claybourne Elder) – Willow'n lapsuudenystävä, Venicen liittolainen ja kaupungin turvallisuusvastaava. Pakeni turvavyöhykkeeltä kaupungin tuhoutuessa. Menettää henkensä räjähdyksessä.
Theodore "Theo" Westbrook (Jonathan-David) – Sotilaallisen vallan perijä, elitisti ja sodasta hyötyvä mies. Willow'lle uskottu aviomies. Hän lankeaa Markosin manipulointiin, joka riistää lopulta häneltä hengen.
Hailey Daisy (Angela Polk) – viihdyttäjä, joka käyttää viettelyvoimaansa heikentääkseen kaupungin puolustusta. Kuolee Venicen ampumaan luotiin.
Ensemble (Emilee Duprée, Semhar Ghebremichael, Devin L. Roberts, Manuel Stark)
Vladimir Jurzinov

| Vladimir Jurzinov |
| --- | --- |
 Vladimir Jurzinov vuonna 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. helmikuuta 1940 (ikä 84) Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:   Venäjä
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Jursi
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  182 cm
Paino:  93 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1957–1974
Seurat:  Dynamo Moskova (CCCP  KooVee (SM)
Valmennusura
Vuodet:  1972–2016
Seurat:  KooVee (1972–1974) Dynamo Moskova (1974–1980), (1989–1992) Dinamo Riga (1980–1989) TPS (1992–1998) EHC Kloten/Kloten Flyers (1999–2005) Lokomotiv Jaroslavl (2005–2007) AIK IF (2007–2009) Lausanne HC (2011–2016)
Vladimir Vladimirovitš Jurzinov (ven. Владимир Владимирович Юрзинов, s. 20. helmikuuta 1940 Moskova, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkovalmentaja ja entinen pelaaja.
Hänen poikansa, Vladimir Jurzinov nuorempi, on myös jääkiekkovalmentaja. Perheen tytär Anna Jursinov on Suomen kansalainen. Sukunimi kirjoitetaan usein muodossa Jursinov.
Saavutukset pelaajana

Jurzinov pelasi keskushyökkääjänä Dynamo Moskovassa 472 liigaottelua tehden 231 maalia Neuvostoliiton mestaruussarjassa ja KooVeessa SM-sarjassa vuosina 1972–1974. Jurzinov pelasi 54 maaottelua tehden 23 maalia Neuvostoliiton maajoukkueessa vuosina 1961–1969.
kolme maailmanmestaruutta vuosina 1961, 1963, 1969.
Universiadivoittaja 1968
Saavutukset valmentajana

seitsemän maailmanmestaruutta ja Kanada Cupin voitto Neuvostoliiton maajoukkueen apuvalmentajana.
olympiahopeaa Venäjän maajoukkueen päävalmentajana Naganon talviolympialaisissa vuonna 1998.
kolme Neuvostoliiton-mestaruutta Dynamo Moskovan valmentajana.
kaksi Suomen-mestaruutta TPS:n valmentajana vuosina 1993 ja 1995.
kaksi Euroopan Cupin mestaruutta TPS:n valmentajana 1994 ja 1997.
Jurzinov on valmentanut myös sveitsiläistä Klotenia.
Erikoispalkintoja

Neuvostoliiton Hall of Fame 1963
IIHF Hall of Fame 2002
Jääkiekkoleijona n:o 199 2009
Aiheesta muualla

Vladimir Jurzinov Peoples.ru-sivustolla (venäjäksi)
Vladimir Jurzinov Eurohockey.com. (englanniksi)
Jurzinovin tiedot Jääkiekkomuseon sivuilla.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Harri Rindell | Kalevi Numminen -palkinnon voittaja 1993–1995 | Seuraaja: Sakari Pietilä |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Hannu Jortikka | Turun Palloseuran päävalmentaja 1992–1998 | Seuraaja: Hannu Jortikka |
Yagha

| Yagha |
| --- | --- |
 Provinssin sijainti Burkina Fasossa
Valtio:  Burkina Faso
Hallintoalue:  Sahel
Departementteja:  6
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Sebba
Pinta-ala:  6 468 km²
Väkiluku (2016):  217 500
Yagha on yksi Burkina Fason 45 provinssista. Se sijaitsee koillisessa Burkina Fasossa Sahelin alueella ja sen pääkaupunki on Sebba.
Vuonna 2016 provinssissa arvioitiin olevan 217 500 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yagha Wikimedia Commonsissa
Burkina Fason provinssit
Balé
Bam
Banwa
Bazèga
Bougouriba
Boulgou
Boulkiemdé
Comoé
Ganzourgou
Gnagna
Gourma
Houet
Ioba
Kadiogo
Kénédougou
Komondjari
Kompienga
Kossi
Koulpélogo
Kouritenga
Kourwéogo
Léraba
Loroum
Mouhoun
Nahouri
Namentenga
Nayala
Noumbiel
Oubritenga
Oudalan
Passoré
Poni
Sanguié
Sanmatenga
Séno
Sissili
Soum
Sourou
Tapoa
Tuy
Yagha
Yatenga
Ziro
Zondoma
Zoundwéogo
William L. Shirer

| William L>  Shirer |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. helmikuuta 1904 Chicago, Yhdysvallat
Kuollut: 28. joulukuuta 1993 (89 vuotta) Boston, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  historioitsija, kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Aiheet:  natsi-Saksan historia
Esikoisteos:  Berlin Diary (1941)
Pääteokset:  The Rise and Fall of the Third Reich (1960)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
William L. Shirer (23. helmikuuta 1904 Chicago, Yhdysvallat – 28. joulukuuta 1993 Boston, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen toimittaja ja historioitsija.
Shirer työskenteli muun muassa Chicago Tribune -lehdelle ja CBS-radioyhtiölle. Hän oli CBS:n Saksan-toimittaja kolmannen valtakunnan aikana 1934–1940 ja raportoi Saksan sodankäyntiä Berliinistä käsin. Hänen kirjoistaan on suomennettu Kolmannen valtakunnan nousu ja tuho.
Kirjoja > Tietokirjallisuus

Berlin Diary (1941)
End of a Berlin Diary (1947)
Mid-century Journey (1952)
The Challenge of Scandinavia (1955)
Kolmannen valtakunnan nousu ja tuho (The Rise and Fall of the Third Reich, 1960)
The Rise and Fall of Adolf Hitler (1961)
The Sinking of the Bismarck (1962)
The Collapse of the Third Republic (1969)
20th Century Journey (1976)
Gandhi: A Memoir (1980)
The Nightmare Years (1984)
A Native’s Return (1990)
Love and Hatred: The Troubled Marriage of Leo and Sonya Tolstoy (1994)
This is Berlin (1999)
Kirjoja > Fiktio

The Traitor (1950)
Stranger Come Home (1954)
The Consul’s Wife (1956)
William Lahtinen (toimittaja)

William Lahtinen (1900 – 13. tammikuuta 1968 New York) oli amerikansuomalainen sanomalehtimies ja runoilija, joka työskenteli yli 40 vuoden ajan useiden suomenkielisten työväenlehtien toimittajana.
Elämä

Lahtinen muutti Yhdysvaltoihin vanhempiensa mukana vuonna 1914. Vuonna 1926 hän aloitti Massachusettsin Worcesterissa ilmestyneen Eteenpäin-lehden toimittajana. Vuonna 1950 Lahtinen siirtyi sen seuraajaksi perustettuun Työmies–Eteenpäin-lehteen Wisconsinin Superioriin, jossa hän työskenteli muun muassa maatalous- ja osuustoimintaosaston toimittajana. Viimeiset vuodet ennen kuolemaansa hän oli New Yorkissa ilmestyneen Naisten Viirin toimittaja.
1950-luvulla Lahtinen ja toinen lehden toimittaja Knut Heikkinen yritettiin karkottaa Yhdysvalloista senaattori Joseph McCarthyn kommunistivainojen aikana, mutta pitkäksi venyneen oikeudenkäynnin jälkeen he saivat jäädä maahan. Lahtisen karkotus pantiin vireille 1958, koska hän oli 1930-luvulla vaikuttanut kommunistisessa Yhdysvaltain Suomalaisessa Työväenjärjestössä.
Lahtisen toimittama Työmiehen 50-vuotishistoriikki ilmestyi vuonna 1953. Lisäksi hän kuvitti 1939 julkaistun Knut Heikkisen toimittaman Espanjan sisällissodan amerikansuomalaisista vapaaehtoisista kertovan kirjan Meidän poikamme Espanjassa. Lahtinen tunnettiin myös runoilijana. Sanomalehtien ohella hänen tuotantoaan ilmestyi kokoelmassa Murrosajan lauluja (1924), jonka muita kirjoittajia olivat Aku Päiviö, Mikael Rutanen ja Eemeli Rautiainen.
Teokset

50. vuoden varrelta.  Superior, Wisconsin:  American Finnish Publishers & Työmies Society, 1953.  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
William Syrjälä

William "Bill" Syrjälä (myös muodossa William Syrjala, alkup. nimi: Vilho Armas Syrjälä, 31. maaliskuuta 1898, Vesivehmaa, Asikkala – 4. huhtikuuta 1993, Palm Beachin piirikunta, Florida[lähde? ]) oli amerikansuomalainen muusikko ja säveltäjä, joka soitti trumpettia, viulua ja rumpuja useissa tanssiorkestereissa sekä jazz- että klassisen musiikin yhtyeissä.
Syrjälä oli naimisissa harmonikkataiteilija Viola Turpeisen kanssa. Turpeinen kuoli vuonna 1958. Syrjälä levytti Turpeisen kanssa kuusi kappaletta Victor-levymerkille kesäkuussa 1934. Viola Turpeinen Trio -nimisessä kokoonpanossa Syrjälä soitti trumpettia. Vuonna 1931 Syrjälä levytti trumpetistina Antti Kosolan orkesterin ja Hiski Salomaan kanssa kolme laulua.
Syrjälä oli myös säveltäjä. Hänen tunnetuimpiakenen mukaan? sävellyksiään on ”Unelmavalssi”.
Kirjallisuutta

Heikki Palaskari: Billin kyydissä.  Heikki Palaskari, 2023.  ISBN 978-952-94-7398-4.
Willie Mitchell

Willie Mitchell on seuraavien henkilöiden nimi:
Willie Mitchell (s. 1977), kanadalainen jääkiekkoilija
Willie Mitchell (1928–2010), yhdysvaltalainen muusikko ja musiikkituottaja
Willie Mitchell (s. 1940), yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja
Willie Mitchell (1889–1973), yhdysvaltalainen baseballpelaaja.
Willie Mitchell (s. 1975), yhdysvaltalainen koripalloilija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Willie Mitchell”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Venior

| Venior> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Emelie Sederholm
Syntynyt: 1994 (ikä 29–30) Helsinki
Muusikko
Taiteilijanimi:  Venior
Laulukielet:  englanti
Tyylilajit:  pop
Levy-yhtiöt:  Sony Music
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Venior (oik. Emelie Sederholm, s. 1994 Helsinki) on suomalainen laulaja-lauluntekijä.
Ura

Venior osallistui 12-vuotiaana omalla kappaleellaan Melodi Grand Prix -musiikkikilpailuun. 17-vuotiaana hän julkaisi omakustanteisesti ”Breathe Deep Fall Slowly” -nimisen kappaleen, käyttäen taiteilijanimeä Emelie.
Vuonna 2015 Sony Music julkaisi Veniorin esikoissinglen ”Sugar Rush”. YleX-kanavan silloinen toimittaja Venla Kokkonen valitsi kappaleen  pian sen julkaisun jälkeen viikon teho -kappaleekseen. Toiseen singleen, ”Na Na Na”, kuvattiin Suomen ensimmäinen Snapchat-musiikkivideo Veniorin omassa taidenäyttelyssä. Videota olivat kuvaamassa muun muassa tubettajat Veronica Verho ja Hermanni Hyyryläinen sekä bloggaaja Mikko Toiviainen. Kappale nousi Suomessa YleX:n, NRJ:n ja Yle X3M:n soittolistoille.
Venior esitti vuonna 2016 YleX-radiokanavan vuosittaisen kesäkumikampanjan tunnuskappaleen ”Stay Awake” yhdessä tuottajaduo Tungevaag & Raabanin kanssa.
Yksityiselämä

Venior on kotoisin Kauniaisista, lukion käytyään hän muutti Tukholmaan ja on sen jälkeen asunut myös muun muassa Lontoossa ja Berliinissä.
Diskografia > Singlet

| Nimi | Vuosi | Listasijoitukset> Single-lista  | Listasijoitukset> Radio- lista  | Albumi |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ”Sugar Rush” | 2015 | – | 62  |  |
| ”Na Na Na” | 2016 | – | 41  |  |
| ”Robber” | 2016 | – | 75  |  |
| ”Wildflower” | 2017 | – | – |  |
Diskografia > Musiikkivideot

Sugar Rush (2015)
Na Na Na (2016)
Wildflower (2017)
Aiheesta muualla

Veniorin verkkosivut
Willie Johnson

Willie Johnson (1913–1980) oli yhdysvaltalainen blueskitaristi (häntä ei pidä sekoittaa Blind Willie Johnsoniin).
Johnson syntyi Mississippin Senatobiassa. Hänet tunnetaan Howlin' Wolfin ensimmäisen levyttäneen yhtyeen kitaristina. Johnson käytti 1940-luvun lopussa ja 1950-luvun alussa ensimmäisten blueskitaristien joukossa sähkökitaraa. Tämä uudenlainen soundi toi paljon huomiota Howlin' Wolfille. Johnson käyttää myös jonkinlaista särösoundia kitarassaan (joskaan hän ei ollut ainut tai ensimmäinen blueskitaristi, joka teki näin). Soundi on saatu aikaan varsinaisen särkijälaitteen sijaan vahvistimen volumenuppeja säätämällä (gain suuremmaksi kuin master volume, jolloin ääni särkyy). Näin aikaan saadun varhaisen särösoundin voi kuulla parhaiten moniäänisiä riffejä sisältävissä kappaleissa kuten "Everybody's in the Mood" ja "Mr. Highway Man". Yksiäänisesti soitettua särjettyä ääntä on hitaissa kappaleissa kuten "Wolf Is at Your Door" ja "My Baby Walked off". Tremoloefektiä on hyödynnetty puolestaan kappaleissa "California Blues" ja "California Boogie". Kun Howlin' Wolf muutti Chicagoon, hänen ei onnistunut saada Johnsonia mukaansa, vaan tämä jäi Memphisiin.
Willie Johnson kuoli Los Angelesissa 67 vuoden ikäisenä.
Willie May

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Rooma 1960 | 110 m aj |  |
| Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  | Pan-Amerikan kisat  |  |
|  Hopeaa | São Paulo 1963 | 110 m aj |  |
William Lee "Willie" May (11. marraskuuta 1936 Knoxville, Alabama, Yhdysvallat – 28. maaliskuuta 2012 Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen pika-aitajuoksija ja olympiamitalisti.
May saavutti 110 metrin aitajuoksussa olympiahopeaa Roomassa 1960 ja Pan-Amerikan kisojen hopeaa vuonna 1963. Roomassa Yhdysvaltain kolmoisvoittoon päättyneessä loppukilpailussa hän hävisi sadasosalla Lee Calhounille.
May työskenteli myöhemmin high schoolissa urheiluvalmentajana ja liikunnanopettajana sekä urheilujohtajana (1983–1999) Evanston Township High Schoolissa Illinoisissa. May kuoli amyloidoosiin 28. maaliskuuta 2012 ollessaan 75 vuoden ikäinen.
Yagan (Australia)

Piirros Yaganin irtileikatusta päästä, sulat oli lisännyt eräs pään omistaneista englantilaisista.
Yagan (1795 – 11. heinäkuuta 1833) oli noongar-heimoon kuulunut australian aboriginaali, joka taisteli Australian rajaseutusodissa eurooppalaisia siirtolaisia vastaan lähellä nykyistä Perthin kaupunkia. Kun hän oli johtanut useita hyökkäyksiä siirtolaisten kimppuun, hänen kiinniotostaan elävänä tai kuolleena luvattiin palkkio. Eräs valkoinen siirtolainen ampui Yaganin vuonna 1833, hänen päänsä irrotettiin ja se lähetettiin Lontooseen. Lopulta pää haudattiin merkitsemättömään hautaan, josta se kaivettiin ylös vuonna 1997 ja palautettiin Australiaan haudattavaksi seuraavana vuonna. Yaganista tuli aboriginaalien väärinkohtelun symboli Länsi-Australian aboriginaalien keskuudessa.
Elämä

Yagan kuului noongar-heimoon ja tarkemmin whadjuk-ryhmään, joka käsitti hänen lisäkseen noin 60 henkeä. Hän syntyi luultavasti vuonna 1795. Yaganin isä oli Midgegooroo, joka oli tuolloin whadjukien päällikkö. Eräiden historioitsijoiden mukaan Yagan oli naimisissa ja hänellä oli kaksi lasta, useimpien lähteiden mukaan hän oli kuitenkin naimaton ja perheetön. Yaganilla oli korkeasta asemasta kertovia tatuointeja ja hän oli ilmeisesti ryhmänsä johtohahmoja. Vuonna 1829 saapuivat ensimmäiset brittiläiset siirtolaiset. Parin vuoden ajan brittien ja noongarien suhteet pysyivät suhteellisen hyvinä, mutta suhteet alkoivat kiristyä siirtolaisten ryhtyessä aitaamaan noongarien maita. Metsästysmahdollisuuksien vähettyä noongarit alkoivat tappaa siirtolaisten karjaa ja varastaa jauhoja.
Ensimmäinen väkivaltainen yhteenotto tapahtui vuonna 1831, kun siirtolaiset väijyttivät Yaganin perheryhmään kuuluneita aboriginaaleja näiden ollessa varastamassa perunoita. Siirtolaisten avatessa tulen yksi aboriginaali sai surmansa. Aboriginaalit kostivat hyökkäämällä perunamaan omistajan tilalle, jossa joko Yagan tai Noongar tappoi tilanomistajan palvelusväkeen kuuluneen miehen keihäällään. Vuonna 1832 Yagan johti toista hyökkäystä, jossa kuoli yksi siirtolainen. Tämän jälkeen Yaganin kiinniotosta tarjottiin 20 punnan palkkio. Yagan saatiin kiinni ja hänet tuomittiin kuolemaan murhasta. Hänet pelasti eräs siirtolainen, joka puolusti häntä perustellen, että Yagan oli sotavanki ja hän vain puolusti alueitaan siirtolaisten invaasiolta. Yagan ja muutama muu aboriginaali karkotettiin Carnac-saarelle, josta he kuitenkin karkasivat samana vuonna. Hallitus ei kuitenkaan ryhtynyt kiiniottoyrityksiin.
Vuoden 1833 alussa muutamat siirtolaiset olivat yhteydessä Yaganiin ja onnistuivat luomaan ystävälliset suhteet tähän. Hieman myöhemmin Yagan joutui kuitenkin taas vaikeuksiin siirtolaisten kanssa, kun Yaganin johtama ryhmä yrtti varastaa jauhoja eräästä kaupasta. Kaupan omistaja ampui ryöstäjiä kohti osuen Yaganin veljeen, joka kuoli myöhemmin haavoihinsa. Yagan kosti hyökkäämällä siirtolaisten vaunuja vastaan tappaen kaksi siirtolaista, minkä jälkeen hänestä tarjottiin taas kiiniottopalkkiota. Kaksi teini-ikäistä poikaa ampui Yaganin 11. heinäkuuta 1833.
Hautaus

Kuoleman jälkeen Yaganin pää irrotettiin ja hänen selkänahkansa nyljettiin voitonmerkeiksi. Ruumis haudattiin jonkin matkan päähän ampumispaikasta. Pää lähetettiin Lontooseen antropologisiin tutkimuksiin. Pää oli ensin yksityiskokoelmissa, joista se päätyi lopulta Liverpoolin museoon vuonna 1894. Museo päätti hävittää pahasti maatuneen pään 1964 ja se haudattiin yhdessä perulaisen muumion ja mokomokain kanssa Evertonin hautausmaalle. Myöhemmin paikallinen sairaala hautasi hautapaikan päälle kuolleina syntyneitä lapsia. 1980-luvulla noongarit alkoivat vaatia päätä takaisin, mutta sen olinpaikasta ei tuolloin ollut tietoa. Pää löydettiin lopulta vuonna 1993, mutta koska haudan päälle oli tehty uusia hautoja, pään kaivamiseen ylös ei saatu lupaa ennen kuin vasta vuonna 1997. Yaganin pää haudattiin viimein Swan Valleyn muistomerkkipuistoon 10. heinäkuuta 2010.
Yksi suomalainen vastaa kymmentä ryssää

Yksi suomalainen vastaa kymmentä ryssää on sanonta, jota käytettiin Suomessa toisen maailmansodan aikana ja osittain sitä ennenkin.
Sanonnan alkuperä on joko vuodelta 1889, 1890 tai 1891 Lappeenrannan varuskunnasta, jolloin harjoituksilla oli ollut Suomen kaartin sotilaita ja venäläisiä sotilaita. Vilho Manninen kertoo sanonnan alkuperän olevan lähtöisin siitä, että suomalainen sotilas oli kehunut lyövänsä kymmenen venäläistä (”ryssää”), mistä oli kantautunut tieto venäläiselle kenraalille. Kun suomalaisen eteen oli tullut kymmenen venäläistä, hän oli lyönyt heidät maahan ja huitonut lopuksi ilmaa sekä pyytänyt kymmenen lisää. Lisää venäläisiä ei tullut, mutta venäläinen kenraali oli tarjonnut suomalaiselle suuren tupakka-annoksen palkinnoksi.
Historian dosentti Ali Pylkkäsen mukaan ”Yksi suomalainen vastaa kymmentä ryssää” -asennetta ruokittiin Suojeluskunnissa. Suojeluskuntien opetuksessa käytettiin esimerkkinä Joutselän taistelua vuodelta 1555. Taistelun jälkeen Ruotsin joukkojen päällikkö Henrik Klaunpoika Horn kirjoitti kuningas Kustaa Vaasalle, että taistelussa sata suomalaista vastasi tuhatta venäläistä.
Sanonta laajeni sittemmin nyrkkeilemisestä, painista tai tappelusta tarkoittamaan suomalaisten taistelukykyä sodassa. Se esiintyy myös Väinö Linnan romaanissa Tuntematon sotilas. Vanhalan todetessa ”Suomen sotilas vastaa kymmentä ryssää” Lahtinen vastaa ”Kyllä kai. Mutta mitäs sitten tehdään, kun tulee se yhdestoista?”
Sana ”ryssä” on ollut Suomen suuriruhtinaskunnan alkuaikoina myös neutraali ja se on muun muassa Aleksanteri I:n hallitsijanvakuutuksen suomenkielisessä käännöksessä käytössä sanassa Ryssänmaa tarkoittaen Venäjän keisarikuntaa. Sana muuttui kielteiseksi tai erityisen kielteiseksi vasta niin kutsuttuina sortovuosina postimanifestin ja erityisesti helmikuun manifestin jälkeen.
Virtuaalinen Imatranajo

Virtuaalisen Imatranajon ytimessä on virtuaalinen ratamoottoripyöräkilpailu, mutta tapahtuma sisältää runsaasti myös muuta ohjelmaa
Virtuaalinen Imatranajo on moottoriurheiluaiheiseen e-urheiluun ja videopelaamiseen keskittyvä tapahtuma. Tapahtuman idea syntyi v. 2020 Imatran Moottorikerhon, LUT-yliopiston ja Trailblazersin yhteistyönä. Tapahtuman tavoite oli herättää nuorten kiinnostus perinteiseen Imatranajo-tapahtumaan, mihin nuorten keskuudessa suositut e-urheilu ja videopelaaminen nähtiin hyvänä keinona. Tapahtuman aloittamista puolsi  sekin, ettei perinteistä Imatranajoa voitu järjestää koronapandemian takia v. 2020 (eikä myöskään v. 2021).
Virtuaalinen Imatranajo edistää nykyaikaisia kestävän kehityksen periaatteita, kuten ympäristöystävällisyyttä, turvallisuutta, esteettömyyttä ja nuorten hyvinvointia. Kyseessä on ns. hybriditapahtuma, johon voi osallistua paikan päällä ja verkossa. Tapahtuma on järjestetty kolme kertaa: 2020, 2021 ja 2022.
2020: Virtuaalinen Imatranajo

Virtuaalinen Imatranajo järjestettiin yksipäiväisenä tapahtumana (1.8.2020) Imatran kävelykeskustassa ja verkossa. Virtuaalisen moottoripyöräkilpailun karsintoja ajettiin ennen varsinaista tapahtumaa verkossa. Karsintojen kuusi parasta kuskia kutsuttiin paikan päälle Imatralle finaaliosakilpailuun. Finaali ajettiin aidolla moottoripyöräsimulaattorilla Ride 3-videopelillä, johon on mallinnettu Imatran katurata. Historian ensimmäisen Imatranajon virtuaalimestaruuden voitti Atik Velling. Kilpailuun osallistui vain suomalaisia e-urheilijoita.
Tapahtuma sisälsi myös useita oheistapahtumia, kuten yleisöpelialueen yleisökilpailuineen, live-musiikkikeikan ja tapahtuma-alueen läpi ajaneen lähes 200 moottoripyörän paraatin.
2021: Virtual Imatranajo x Skynett Online

Virtual Imatranajo x Skynett Online järjestettiin nelipäiväisenä tapahtumana (18.-21.11. 2021) Imatralla Mansikkalan koululla ja verkossa. Virtuaalisessa moottoripyöräkilpailussa ajettiin Mugellon, Road American ja Imatran osakilpailut Ride 4-videopelillä. Kilpailu kasvatettiin kansallisesta kansainväliseksi. PlayStation-sarjan voiton jakoivat Aaron Contesini (ITA) ja Elmo Repo (FIN). PC-sarjan voiton vei Martti Solja (FIN), joka on menestynyt myös reaalimaailman moottoripyöräkilpailuissa.
Tapahtumassa ajettiin myös epävirallisen F1 Esports SM-liigan finaaliosakilpailu. Liigan voiton vei Joona Rauhala. Lisäksi tapahtuma sisälsi oheistapahtumina yleisöpelialueen yleisökilpailuineen, LANit, e-urheilun kisakatsomon ja videopelimusiikin livekeikan.
Tapahtumaan integroitiin myös pitkän historian omaava Skynett Langames, joka järjestettiin tällä kertaa kokonaan verkossa. Skynett Online-osatapahtumassa pelattiin mm. kansainväliset CSGO- ja PUBG-turnaukset. Virtual Imatranajo x Skynett Online -tapahtumaan osallistui e-urheilijoita 10 eri maasta.
2022: International Virtual Imatranajo

International Virtual Imatranajo järjestettiin kolmipäiväisenä tapahtumana (1.-3.7. 2022) - ensimmäisen kerran samassa paikassa ja samaan aikaan perinteisen Imatranajon kanssa, katuradan välittömässä läheisyydessä. Tapahtuma näkyi suorina lähetyksinä verkon lisäksi myös televisiossa. Virtuaalinen moottoripyöräkilpailu ajettiin kansainvälisenä kilpailuna Ride 4-videopelillä sisältäen Valencian ja Imatran osakilpailut. Voitto matkasi Aaron Contesinille Italiaan.
Tapahtumassa ajettiin myös Suomen elektronisen urheilun liiton (SEUL) virallistaman F1 Esports SM-liigan kolme viimeistä osakilpailua. Suomenmestariksi kruunattiin Simo Holm.
Tapahtuman erikoisuus oli 50 vuotta täyttäneen Pong-kotivideopelihitin epävirallinen suomenmestaruusturnaus, jonka voitti Matti Kuukka. Oheistapahtumina oli tarjolla yleisöpelialue yleisökisoineen, musiikkia soittava pakettiauto, e-urheilun kisakatsomo ja useita videopelimusiikin livekeikkoja.