stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alli Kallioniemi
Elämä ja ura

Kallioniem isä oli filosofian tohtori Adolf Waldemar Jahnsson ja äiti Ida Sofia Magdalena Helander. Hänen veljiään olivat taloustieteilijä Yrjö Jahnsson, rehtori, opetusneuvos Aarne Kallioniemi ja valtiopäivien pikakirjoittaja Kaarlo Kallioniemi.
Kallioniemi tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta jatko-opistosta vuonna 1905 ja valmistui opettajakandidaatiksi 1909. Hän toimi opettajanuransa alkuvuosina opettajana lyhyitä jaksoja eri kouluissa: Helsingin uudessa yhteiskoulussa 1909–1911, Helsingin suomalaisessa tyttökoulussa 1910–1912, Raahen seminaarissa 1912–1913, Hämeen kansanopistossa 1914–1915, kansakouluissa Naantalissa ja Vehmaalla 1916 sekä Räisälän kansanopistossa 1917.
Helsingin käsityöseminaarissa Kallioniemi toimi opettajana 1919–1951 ja Helsingin kasvatusopillisessa talouskoulussa 1920–1951. Hän opetti muun muassa sielutiedettä, kasvatus- ja opetusoppia sekä kirjanpitoa. Hän kirjoitti myös oppikirjan Sielutieteen alkeet (1930) sekä teoksen Käsityönopetus. Merkitys – tarkoitus – metodi (1950).
Kallioniemi valittiin eduskuntaan kokoomuksen edustajana Turun läänin eteläisestä vaalipiiristä vuoden 1930 vaaleissa, ja hän toimi kansanedustajana 21. lokakuuta 1930 – 31. elokuuta 1933. Helsingin kaupunginvaltuustossa Kallioniemi oli 1937–1945.
Sebastian

| Sebastian |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  20. tammikuuta
– ruotsinkielinen:  20. tammikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Basti, Pasti, Sepu
Vastineita eri kielissä:  Sebastianus, Sebastianos, Sébastien
Nimen alkuperä:  Sebasten kaupunki Vähässä-Aasiassa
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sebastian on alkujaan kreikkalais-latinalainen miehen etunimi. Nimi merkitsee Sebasten asukasta. Vanhalla ajalla Sebaste oli Vähässä-Aasiassa sijainnut kaupunki, jonka nimi tuli ’kunnioitettavaa’ tarkoittavasta kreikan kielen sanasta sebastos (σεβαστος) ja oli samalla käännös keisari Augustuksen nimestä. Nimen on tehnyt laajalti suosituksi varsinkin Pyhä Sebastianus, kristillinen marttyyri, jonka muistopäivä 20. tammikuuta on Suomessakin nykyään (vuodesta 2010 lähtien) Sebastianin nimipäivä.
Suomessa nimi Sebastian oli 1900-luvun alkupuolella varsin harvinainen, mutta on 1960-luvulta lähtien yleistynyt. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi oli annettu 15 949 miehelle ja ainakin 13 naiselle.
Sebastian taiteilijanimenä

Red Sebastian, oik. Seppe Guido Yvonne Herreman (s. 1999), belgialainen laulaja ja lauluntekijä
Kuvitteellisia Sebastianeja

Sebastian, Mika Wickströmin samannimisen nuortenkirjan päähenkilö
Sebastian (Sébastien), orpopoika televisiosarjassa Belle ja Sebastian ja samannimisessä elokuvassa
Sebastian, oik. Max Williamson, Mikko Mäkelän ohjaaman Sebastian-elokuvan päähenkilö
Sebastian Vuorela, (Sebastian Kuula, Stuba), tv-sarjassa Salatut elämät
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sebastian Wikimedia Commonsissa
Pia Olsson

| Pia Olsson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. marraskuuta 1966 (ikä 58)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kansatieteen yliopistolehtori, dosentti
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FM 1992, VTM 1995, FL 1997, FT 1999)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Aiheesta muualla
Pia Olsson Tuhat-tutkimusportaalissa
Pia Olsson (s. 17. marraskuuta 1966) on suomalainen filosofian tohtori ja dosentti, joka toimi Helsingin yliopiston etnologian yliopistolehtorina. Vuosina 2015–2017 hän toimi eurooppalaisen kansatieteen professorin sijaisena.
Olsson valmistui Helsingin yliopistosta filosofian maisteriksi 1992 ja valtiotieteen maisteriksi 1995 sekä filosofian lisensiaatiksi 1997 ja tohtoriksi 1999 (suomalais-ugrilainen kansatiede). Hänen suomenkielinen väitöskirjansa 1999 tarkasteli Lotta Svärd -järjestön toiminnan paikallistasoa kansatieteellisestä näkökulmasta. Tutkimus oli otsikoitu Eteen vapahan valkean Suomen : kansatieteellinen tutkimus lottatoiminnasta paikallisella tasolla vuoteen 1939. Vuonna 2005 hän sai eurooppalaisen kansatieteen dosentin arvon Helsingin yliopistossa.
Olsson toimi Suomen muinaismuistoyhdistyksen puheenjohtajana vuosina 2016–2021. Suomen Tiedeseuran jäseneksi hänet kutsuttiin vuonna 2018.
Duje Bonačić

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bonačić (oik.) vuonna 1952. |  Bonačić (oik.) vuonna 1952. |  Bonačić (oik.) vuonna 1952. |  |
Maa:   Jugoslavia
Miesten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | perämiehetön nelikko |  |
Duje Bonačić (10. huhtikuuta 1929 Split, Jugoslavian kuningaskunta – 24. tammikuuta 2020) oli kroatialainen kilpasoutaja, joka edusti aktiiviurallaan Jugoslaviaa. Hän voitti Helsingin kesäolympialaisista 1952 kultaa perämiehettömästä nelikosta Velimir Valentan, Mate Trojanovićin ja Petar Šegvićin kanssa.
Aiheesta muualla

Duje Bonačić Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Zaporižžja

| Zaporižžja Запоріжжя |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Zaporižžja
 Koordinaatit: 47.8391°N, 35.1398°E 
Valtio:   Ukraina
Alue:  Zaporižžjan alue
Perustettu:  1770
Kaupungiksi:  1806
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Oleksandr Sin
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  334 km²
Korkeus:  86 m
Väkiluku (2022)  ():  710 052
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Suuntanumero(t):  +380 61(2)
 
 www.meria.zp.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Zaporižžja (ukr. Запорі́жжя, Zaporižžja, ven. Запоро́жье, Zaporožje) on kaupunki  Dnepr-joen alajuoksulla Ukrainan itäosassa, Dnipron kaupungin eteläpuolella. Se on Ukrainan kuudenneksi suurin kaupunki ja maan energiantuotannon ja raskaan teollisuuden tärkeimpiä keskuksia. Se on Zaporižžjan alueen pääkaupunki. Kaupungin väkiluku oli vuoden 2022 alussa noin 710 052 henkeä.
Hortytsjan saari (NASAn satelliittikuvassa). Kuvan yläosassa DniproHES-vesivoimalan pato.
Kaupungin perustamisajankohtana pidetään 26. elokuuta 1770, jolloin Venäjän keisarikunnan Aleksandrovskin linnoituksen pystytys joen itäpuolelle alkoi. Se sai kaupunkioikeudet 1806 ja tunnettiin aluksi nimellä Aleksandrovsk eli Oleksandrivsk (ukr. Олександрівськ). Se oli Jekaterinoslavin kuvernementin kihlakuntakaupunki, jossa oli vuonna 1897 yhteensä 18 849 asukasta. Ukrainan SNT:ssa nimi vaihtui Zaporožjeksi 1921. Ukrainan itsenäistyttyä 1991 kaupungista on kansainvälisesti ryhdytty käyttämään sen ukrainankielistä nimeä Zaporižžja.
Zaporižžja on kasvanut ja sijaitsee nykyään Dneprin molemmilla rannoilla. Joen ja kaupungin keskellä on sen jakava Hortytsjan saari.
Toisen näkemyksen mukaan kaupunkia olisi alettu perustaa jo 1554–1555, kun hetmani Baida-Vyšnevetski alkoi pystytyttää kasakkalinnoitusta Hortytsjan saarelle. Kaivauksissa saarelta on löytynyt tätäkin vanhemman slaavilaislinnoituksen jäänteet 1000-luvulta ja alueelta löytyy jäännöksiä jo pronssikaudelta ja paleoliittiselta kaudelta.
Hallinnollinen jako

Paikallishallinnollinnossa kaupunki jakautuu seitsemään hallinnolliseen piiriin (kaupunkipiiriin). Oheinen kartta selventää piirien keskinäistä sijaintia ja niiden alueita. Piirien nimet ovat muuttuneet vuosien saatossa Neuvostoliittoon viittaavan nimistön käyttöönoton ja dekommunisaation seurauksena. Esimerkiksi Dneprin vasemmalla rannalla sijaitseva keskusta (vanha kaupunki) on nykyiseltä nimeltään Oleksandrivskin piiri. Aiemmin se tunnettiin vuosina 1935-1960 Stalinin piirinä ja vuosina 1960-2016 Žovtnevin piirinä.
Historia > Skyyteistä hunneihin

Dneprin rannalla Etelä-Ukrainassa sijaitsi Skyyttien valtakunnan pääkaupunki. Skyyttien valtakunta oli olemassa noin 700 eaa. – 400 jaa., minkä jälkeen se joutui hunnien valtaan. 600-luvulla alueelle tulivat ensin avaarit, sitten kasaarit. Kasaarien hävittyä 966 tuli alueen hallitsijaksi Kiovan ruhtinas Svjatoslav I. Alue joutui bolgaarien haltuun. Ukrainalaiset ruhtinaat kokoontuivat Hortitsan saarelle 1000-luvulla ja hyökkäsivät bolgaareja vastaan voitokkaasti Moložna-joella. Alue kuitenkin joutui pian mongolien valtapiiriin tataarien valloitettua alueen ja se liitettiin Krimin kaanikuntaan. 1400-luvulla alkoi muodostua kasakkayhdyskuntia Dneprin alajuoksulle.
Historia > Kasakkayhdyskunnat

1400-luvulla Dneprin alajuoksulle tulleet kasakkayhdyskunnat vahvistivat puolustustaan ja muodostivat linnoituksia.
Etelä-Ukraina joutui Venäjän valtapiiriin 1700-luvulla, kun sen hallitsijat ryhtyivät määrätietoisesti laajentamaan valtakuntaansa etelään pyrkien Ottomaanien valtakunnan tai sille uskollisten kaanien poistamiseen Mustanmeren pohjoisrannoilta. Alueella asui riippumattomia kasakkayhdyskuntia, mm. Donin, Kubanin kasakat ja Zaporižžjan kasakat eli zaporogit ([Dnepr-joen] "koskien takaiset kasakat" = за + поро́г/поріг).
Historia > Turkin vastainen Aleksandrovskin linnoitus

Venäjän ja Turkin vastaisen sodan tuloksena pystytettiin 1770 alueelle Aleksandrovskin linnoitus, mistä vuoteen 1806 mennessä kasvoi Oleksandrivskin (ven. Aleksandrovsk) kaupunki; tämä nimi oli käytössä vuoteen 1921. Linnoitus ja kaupunki sai nimensä Venäjän armeijan komentajan ruhtinas Aleksandr Golitsynin mukaan.
Historia > Rautatie ja teollistumisen alku

Rautateiden kehitys ja teollistuminen kasvattivat Aleksandrovskin kokoa raskaan liikenteen solmukohtana. Neuvosto-Venäjän aikana 1921 Aleksandrovsk nimettiin Zaporožeksi.
Historia > Sähkövoimalaitos ja metallurgiaa

Aikaisemman rautateiden jouduttaman teollistumisen jatkoksi toisen kasvusysäyksen kaupungille tarjosi neuvostohallituksen GOELRO-hanke koko maan sähköistämiseksi. Näin päätettiin rakentaa suuri Dneprin vesivoimalaitos (lyh. DniproHES tai DneproGES), jonka rakennustyöt alkoivat 1927. Voimala otettiin käyttöön viiden vuoden kuluttua 10. lokakuuta 1932 ja se oli aikanaan Neuvostoliiton ja Euroopan suurin. Runsas sähköenergia mahdollisti nopean lisäteollistumisen. Vuoteen 1937 mennessä Zaporižžjassa tuotettiin 60% Neuvostoliiton alumiinista, valuraudasta, kaikki magnetiitti sekä 20 % teräksestä.
Väestö

Vuonna 2001 väkiluku oli 810 620, ja heistä etnisesti ukrainalaisia oli 71 prosenttia ja venäläisiä 25 prosenttia. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeinen väkiluvun lasku on jatkunut väestöarvioiden mukaan myös 2010- ja 2020-luvulla.
| Vuosi | 1840  | 1897 | 1931 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2001  | 2014  (arvio) | 2022  (arvio) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&02569.&&&&002 569 | &&&&&&&&&&018849.&&&&0018 849 | &&&&&&&&&&089790.&&&&0089 790 | &&&&&&&&&0434638.&&&&00434 638 | &&&&&&&&&0657890.&&&&00657 890 | &&&&&&&&&0780745.&&&&00780 745 | &&&&&&&&&0883909.&&&&00883 909 | &&&&&&&&&0810620.&&&&00810 620 | &&&&&&&&&0766268.&&&&00766 268 | &&&&&&&&&0710052.&&&&00710 052 |
Raskasteollinen elinkeinorakenne > Energiatuotanto

Zaporižžjassa on suuri pato ja siihen liittyen Ukrainan suurin vesivoimalaitos Dneprin vesivoimalaitos (DniproHES), jonka sähköntuotantoteho on noin 1 300 MW.
Zaporižžjan alueella, Enerhodarin kaupungissa on alueen mukaan nimetty Euroopan suurin ydinvoimala, kuuden reaktorin Zaporižžjan ydinvoimalaitos (Zaporožskaja AES), joka tuottaa puolet maan ydinvoimasta ja viidenneksen maan kokonaissähköntuotannosta. Laitoksessa on kuusi VVER-1000-reaktoria, jotka rakennettiin vuosina 1985–1995. Voimalan kokonaiskapasiteetti on 5 700 MW. Suuri sähköntuotanto on raskaan metalliteollisuuden edellytys.
Raskasteollinen elinkeinorakenne > Raskas metalliteollisuus

Zaporižžja on edelleen Ukrainan kolmanneksi teollistunein kaupunki. Elinkeinorakentaaltaan Zaporižžja on raskasteollinen. Siellä on 168 suurehkoa tehdasta, mm. raskasta metalliteollisuutta, ja 17 000 pienempää yritystä.
Raskasteollinen elinkeinorakenne > Kehittynyttä konepajateollisuutta > Lentokonemoottorivalmistaja

Zaporižžjassa on Motor Sitš -niminen lentokonemoottorivalmistaja, mikä tuottaa lentokonemoottoreita moniin ukrainalaisiin ja venäläisiin lentokone- ja helikopterityyppeihin.
Raskasteollinen elinkeinorakenne > Kehittynyttä konepajateollisuutta > Autotehdas

Zaporižžjassa on ZAZ-autotehdas, joka valmisti pieniä neuvostoliittolaisia automalleja ja nyt kokoaa lisenssillä monia aasialaisia automalleja, kuten Daewoon Chevroleteja Rezzo, Kalos, Ewanda ja Nubira (Lacetti). Tehtaan omia malleja ovat kolmiovinen pieni viistoperäinen Tavria Nova ja keskikokoinen sedan Slavuta ja katettu pick-up -auto Pick Up. Tehtaalla on myös koottu E-sarjan Mercedes-Benzejä. lähde?
Liikenteestä

Henkilöliikenteessä kaupungin tärkein Ukrainan rautateiden pikajunien rautatieasema on Zaporižžja I. Asema sijaitsee sekä Moskovasta Harkovan kautta etelään Krimille Simferopoliin ja Sevastopoliin vievän tärkeän rautatien että miljoonakaupunki Donetskista länsi-lounaaseen kohti Kryvyi Rihia vievän radan varrella. Kaupungissa on lukuisia muitakin asemia (kuten Zaporižžja II), jotka palvelevat matkustajia etenkin lähijunaliikenteessä.
Ystävyyskaupungit

Kaupunki on ollut vuodesta 1953 Lahden ystävyyskaupunki.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Zaporižžjan virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi)
Säätila (englanniksi) (accuweather.com)
Zaporižžjan alueen kartta (Arkistoitu – Internet Archive)
Topografikartta 1942 (Arkistoitu – Internet Archive)
Hortytsjan saari (kuvia)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Internet Encyclopedia of Ukraine  IdRef 2 
Zaporižžjan kaupunkipiirit. 1) Oleksandrivskin piiri (keskusta), 2) Tehdaspiiri (Zavodin piiri), 3) Komunarin piiri, 4)	Dnipron piiri, 5) Voznesenkan piiri, 6) Hortytsjan piiri ja 7) Ševtšenkon piiri.
Ilja Repin (1880–1891): Zaporižžjan kasakat kirjoittavat kirjettä Turkin sulttaani Mohammed IV:lle
Kunnostettu Dneprin vesivoimalaitos sodan jälkeen 1947
Euroopan suurimman ydinvoimalan kuuden voimalayksikön rivi Dneprin äärellä, 50 kilometriä Zaporižžjasta.
Zaporožets 965 (1962–1969), jota annettiin myös invalidien käyttöön Neuvostoliitossa
Ylioppilaiden Sosialidemokraattinen Yhdistys

Ylioppilaiden Sosialidemokraattinen Yhdistys (YSY) oli maaliskuussa 1905 toimintansa aloittanut poliittinen yhdistys, jonka tarkoituksena oli tuoda nuoret ylioppilaat mukaan sosialidemokraattisen työväenliikkeen toimintaan. Sen perustaminen liittyi läheisesti aikakauden äänioikeusliikkeeseen
Salaseurana aloittaneen yhdistyksen perustivat Helsingin yliopiston Hämäläisen osakunnan opiskelijat Sulo ja Väinö Vuolijoki, Edward Gylling, Martti Kovero ja Otto Ville Kuusinen, jotka olivat vanhoja koulutovereita jo Jyväskylän lyseosta. Työväenaatteesta ja sosialismista he olivat innostuneet kotiseutujensa sosiaalisten ongelmien johdosta, joista merkittävin oli torpparien vaikea asema. YSY:n ensimmäinen puheenjohtaja oli Eero Haapalainen ja sen ydinryhmään kuuluivat lisäksi muun muassa Kullervo Manner ja Yrjö Sirola. Yhdistyksen jäseniä kutsuttiin yleisesti myös nimillä "nuorsosialistit" tai "marraskuun sosialistit". Jälkimmäisen nimityksen he saivat liityttyään SDP:hen marraskuussa 1905 päättyneen suurlakon jälkeen. Joulukuussa 1906 YSY oli Tampereella mukana perustamassa Suomen sosialidemokraattista nuorisoliittoa yhdessä Helsingin Nuorisoseuran ja neljäntoista SDP:n paikallisyhdistysten nuoriso-osaston kanssa. YSY alkoi myös julkaista Sosialistista Aikakauslehteä vuonna 1906.
Vuoden 1918 sisällissodan jälkeen YSY:n jäsenillä oli merkittävä rooli SDP:n toiminnan uudelleenorganisoinnissa. Sisällissodan jälkeisinä vuosina yhdistyksen johtohahmoja kuitenkin siirtyi SDP:stä vasemmalle syntyneisiin puolueisiin ja YSY:n toiminta hiipui vuoteen 1925 mennessä, jolloin sen jatkajaksi perustettiin Akateeminen Sosialistiseura.
Tulovero

Tulovero tarkoittaa tuloista perittävää veroa. Suomessa tulovero jakautuu yksityishenkilöillä ansiotuloista ja pääomatuloista perittäviin tuloveroihin. Yhteisöt maksavat tuloistaan yhteisön tuloveroa. Tuloverotusta varten on annettava veroilmoitus.
Historiaa

Kokonaisnettotuloihin perustuva verotus on historiallisesti katsoen varsin uutta. Nettotuloon perustuvan tuloverotuksen lähtölaukauksena pidetään vuoden 1799 tilapäistä veroa Isossa-Britanniassa Napoleonia vastaan käydyn sodan rahoittamiseksi.
Tuloverotus alkoi vakiintua osaksi verojärjestelmiä 1800-luvun puolivälissä sen jälkeen, kun tuloverotus otettiin pysyvästi käyttöön Englannissa 1842. Yhdysvalloissa tulovero otettiin käyttöön sisällissodan aikaan Unionissa, jossa silloinen valtiovarainministeri Salmon P. Chase määritteli yli 800 dollarin tuloihin 3 % tuloveron.
Vanhimmissa tuloveroissa eri tulolajeja kohdeltiin usein eri tavoin. Ylimmät verokannat olivat usein 5–10 prosentin luokkaa. Britannian vuoden 1842 schedular tax -verossa verokanta riippui tulolajista, joita olivat mm. maanvuokrat, korot, voitot ja palkat. Progressiiviseen kokonaistulojen verotukseen (supertax) siirryttiin Britanniassa vasta 1909.
Kansainvälinen konsensus tuloverotuksen periaatteista alkoi muotoutua 1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä: veron tuli olla progressiivinen ja sitä tuli periä kokonaistuloista (työtulot ja pääomatulot). Tällaisen järjestelmän uskottiin jakavan verotaakan oikeudenmukaisesti ja tehokkaasti. Kokonaistulot määrittivät veronmaksukyvyn. Tulo- ja varallisuuseroja voitiin tasoittaa progression avulla.
Tanska otti tuloveron käyttöön 1870, Japani 1887, Preussi 1891, Ruotsi 1903, Britannia 1909, Yhdysvallat 1913 ja Ranska 1914.
Ensimmäiseen maailmansotaan asti kaikki maat pitivät tuloveron veroprosentit erittäin maltillisina. Teollisuusmaissa verokanta oli korkeintaan kymmenen prosenttia korkeimmistakin tuloista. Sota merkitsi poliittista täyskäännöstä ja veroprosentit nousivat huomattavasti. Ranskassa ylin veroprosentti nousi 1920-luvulla 72 prosenttiin ja Yhdysvalloissa 77 prosenttiin.
Tulovero Suomessa

Tuloverotus on Suomessa nettoverotusta. Tämä tarkoittaa sitä, että bruttotuloista saadaan vähentää verovähennyksinä tulon hankkimisesta ja säilyttämisestä aiheutuneet menot.
Tuloverotus koskee luonnollisia henkilöitä, kuolinpesiä, yhteisöjä (monet yhtiöt), yhtymiä ja yhteisetuuksia. Näiden eri veronmaksajaryhmien tuloverotus poikkeaa toisistaan. Verotuksen kannalta merkitystä on myös sillä, mistä tulot ovat peräisin. Erilaisia ja eri tulolähteistä saatuja tuloja verotetaan eri tavoin.
Vaikutuksia

OECD:n mukaan yritysten verottaminen on talouskasvulle haitallisinta, työn (palkan) verottaminen seuraavaksi haitallisinta, sitten omaisuuden ja perintöjen verottaminen, sitten kulutuksen verottaminen (alv) ja vähiten haitallista kiinteistöverotus.
Kulutusveroa (alv) pidetään hallinnoitavampana kuin tuloveroa. Sitä on myös hankalampi kiertää. Suomessa tuloverotus on erityisen ankaraa kaikilla tasoilla.
STT:n haastatteleman taloustieteilijän mukaan arvonlisävero haittaa talouskasvua ja toimeliaisuutta vähemmän kuin yritysveron, pääomaveron tai tuloveron korottaminen.
Tuula Sakaranaho

| Tuula Sakaranaho> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1955 (ikä 69) Oulu
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  uskontotieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (HuK, FK 1983, FL 1994, FT 1998)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Aiheesta muualla
Tuula Sakaranaho Tuhat-tutkijaportaalissa
Tuula Helena Sakaranaho (s. 13. huhtikuuta 1955, Oulu) on suomalainen filosofian tohtori ja Helsingin yliopiston uskontotieteen professori emerita, joka jäi eläkkeelle professorin virastaan vuonna 2021. Hänen erikoisalaansa on islamin tutkimus.
Sakaranaho opiskeli Helsingin yliopistossa, jossa hän opiskeli aluksi teologisessa tiedekunnassa, mutta siirtyi sitten humanistiseen tiedekuntaan. Siellä hän suoritti niin perusopinnot (HuK 1983, FK 1983) kuin jatkotutkintonsa uskontotiede pääaineenaan (FL 1994, FT 1998). Ennen jatko-opintojaan perusopintojaan hän pätevöityi myös uskonnonopettajaksi. Väitöskirjatyössään hän tarkasteli turkkilaisten naisten elämää. Hänelle myönnettiin uskontotieteen dosentin pätevyys toukokuussa 1999 (Helsingin yliopisto).
Suomalaisen tiedeakatemian jäsen Sakaranaho on ollut vuodesta 2014.
Aiheesta muualla

Heikki Pesonen, Tuula Sakaranaho & Sini Paukkunen (toim.): Uskonto ja maailmanpolitiikka. Gaudeamus. 4.3.2019 (gaudeamus.fi)
Uskonnonvapaus on oleellinen osa ihmisyyttä, siksi sitä tulee puolustaa (8.2.2019) (seurakuntalainen.fi)
Jätkäsaaren tunneli

| Jätkäsaaren satamatunneli |
| --- | --- |
Paikkakunta:  Helsinki
Alkupiste:  Länsisatama (Jätkäsaari)
Loppupiste:  Ruoholahti
Avattu:  2032 (arvio)
Pituus:  1 433–2 012 m
Jätkäsaaren tunneli on Helsinkiin suunniteltu tieliikenteen tunneli, joka johtaisi Länsisatamasta pohjoiseen Ruoholahteen Länsiväylän itäiseen päähän.  Se siirtäisi raskaan liikenteen maan alle ja vähentäisi sataman ja Jätkäsaaren liikenneruuhkia. Tunnelia käyttäisivät myös satamaan kulkevat ja sieltä poistuvat henkilöautot. Autot voisivat ajaa laivasta suoraan satamakentän läpi tunneliin. Sisäänkäynti sijoittuisi uuden Terminaali 1:n alle.
Jätkäsaaren tunnelia on kutsuttu myös Satamatunneliksi ja satamainfrastruktuuriksi ”siinä missä terminaalit ja laituritkin”. Hanke kasvattaisi Länsisataman kapasiteettia ja mahdollistaisi samalla Eteläsataman Tallinnan-laivaliikenteen keskittämisen Länsisatamaan. Makasiini- ja Olympiaterminaalin ympäristössä vapautuisi tilaa rantabulevardille ja uudisrakentamiselle.
Tekniset tiedot

Satamatunnelin pituus vaihtelee eri hankevaihtoehtojen välillä 1 433–2 012 metriä. Liikenne kulkisi kumpaankin suuntaan erillisissä yksikaistaisissa kalliotunneleissa. Lyhyet osuudet molempien suuaukkojen luona olisivat betonitunnelia. Alustavien suunnitelmien mukaan tunnelien leveys olisi 12,1 metriä ja korkeus 9,5 metriä.
Hankkeen eteneminen

Kaupunginvaltuusto hyväksyi hankkeen helmikuussa 2021 ja kaupunkiympäristölautakunta arvioi satama-alueen uuden asemakaavan kesäkuussa 2022. Alustavaksi hinnaksi arvioitiin 180 miljoonaa euroa. Kustannusarvio on sittemmin vaihdellut 180 ja 260 miljoonan välillä. Vuonna 2025 ilmoitettiin Helsingin Sataman suosiman toteutusvaihtoehdon maksavan 290 miljoonaa euroa. Tunnelin rahoittaa Helsingin Satama Oy, jonka on määrä periä tunnelista käyttömaksuja. Tunnelin, uuden terminaalin ja uusien laitureiden kokonaiskustannukseksi on ilmoitettu noin 600 miljoonaa euroa.
Tunnelihankkeen käsittely alkoi Helsingin kaupunkiympäristölautakunnassa helmikuussa 2025.
Hankkeen eteneminen > Linjausvaihtoehdot

Uutta asemakaavaa valmisteltiin joulukuussa 2022. Tunnelin pohjoiselle suuaukolle Länsiväylän yhteyteen julkaistiin kolme vaihtoehtoista sijaintia, joista kerättiin asukkaiden mielipiteitä. Halvin ja nopeimmin toteutettava vaihtoehto sijoittuisi lähelle Länsiväylän ja Porkkalankadun liittymää, Porkkalankatu 1 -toimistorakennuksen pohjoispuolelle Lapinlahden puiston kupeeseen. Pidemmän tunnelin rakentaminen veisi vuosia pidempään, koska sen tieltä pitäisi tyhjentää ja purkaa maanalaisia öljysäiliöitä. Lyhimmän tunnelivaihtoehdon arvioitiin voivan valmistua aikaisintaan vuodenvaihteessa 2029–2030, pidempien taas paljon myöhemmin. Kesäkuussa 2024 ilmoitettiin, että suunnittelu jatkuu lyhyen tunnelivaihtoehdon pohjalta. Valintaa perusteltiin muun muassa halvemmilla kustannuksilla ja nopeammalla aikataululla. Vaihtoehto on kerännyt kritiikkiä sen ympäristöhaitoista Lapinlahden puiston alueella ja siitä, että se rajoittaa Salmisaaren kehittämistä. Syyskuussa 2024 Helsingin Satama arvioi Jätkäsaaren tunnelin olevan liikennekelpoinen vuonna 2032.
Vuosaari-vaihtoehto

Vaihtoehtoiseksi ratkaisuksi Jätkäsaaren liikenneongelmiin on ehdotettu Tallinnan laivaliikenteen siirtämistä Vuosaaren satamaan. Hanke vaatisi kuitenkin uuden matkustajaterminaalin rakentamisen ja metron liikennöinnin satamaan. Sataman laajentamiskustannukset olisivat noin 700 miljoonaa euroa. Natura-alueiden ympäröimää satamaa ei myöskään voisi merkittävästi laajentaa ilman vuosikymmenien mittaisia lupaprosesseja. Matkustajaliikenne Itä-Helsinkiin kasvattaisi laivojen matka-aikoja ja pienentäisi matkustajamääriä noin 20 prosentilla keskustasatamiin verrattuna. Helsingin Satama Oy on vastustanut Vuosaari-ehdotusta. Isoista puolueista Vuosaari-ehdotuksen tutkimista on kannattanut Vasemmistoliitto ja Vihreä liitto.