Puolanvinttikoira
Alkuperä

Puolanvinttikoira polveutuu todennäköisesti muinaisesta aasialaisesta  salukista. Kuitenkin sen lopullinen ulkomuoto on kehittynyt Puolan maaperällä tavattujen vinttikoiratyyppien lukuisten risteytysten tuloksena. Vanhimmat dokumentit Puolan alueella eläneistä vinttikoirista ovat peräisin Gallius Anonymuksen Kronikoista 1100-luvulta, missä vinttikoirat mainitaan koiratyyppinä, jota kasvatettiin kuninkaallisessa hovissa. Ei voida kuitenkaan olla varmoja siitä, että nämä koirat olisivat olleet puolanvinttikoiria.[lähde? ]
Rotu oli vuosisatojen ajan aateliston kasvattama, ja se oli samalla erottamaton osa puolalaista maaseutua ja sikäläisten kartanoiden pihoja. Aateliston mukana se levisi myös itäisille rajamaille asti. Yksittäin työskennellessään puolanvinttikoira metsästi kettua ja jänistä, mutta kytkettynä se saattoi kaataa jopa suden. Lisäksi se kykeni metsästämään trappeja ja saiga-antilooppeja. Erityisesti Puolan itäisillä rajamailla harjoitettiin metsästystä, jossa käytettiin sekä ajo- että vinttikoiria. Ensin ajokoirat päästettiin irti etsimään riistaa metsään, ja metsästäjät odottivat vinttikoirien kanssa metsäaukeilla tai pelloilla. Lopuksi vinttikoirat jahtasivat saaliin kiinni.
1800-luvun loppupuolella puolalaisen aatelin köyhtymisen myötä vinttikoirien määrä väheni. Samanaikaisesti vinttikoirametsästys rajoitettiin ainoastaan suurille metsästysalueille ja vinttikoiran pidolle asetettiin korkea vero.[lähde? ] Vuonna 1880 kreivi Aleksander Ubysz kuvaili rotua ja sen metsästystapaa, ja 1800-luvulla myös Jerzy Strzemia Janowski ja kreivi Marcel Tyszkiewicz mainitsivat sen. Vinttikoirilla metsästämisellä oli tärkeä sosiaalinen rooli aina 1900-luvun alkuun saakka. 1800-luvun lopussa koiria tuskin enää tavattiin. Ne onnistuivat kuitenkin säilymään maan itäosissa ja Ukrainassa, missä niitä kasvatettiin nimellä "hortaja borzaja" tai "polskaja borzaja". Puolan eteläisessä osassa puolalaista vinttikoiraa käytettiin metsästykseen aina toisen maailmansodan puhkeamiseen asti.[lähde? ]
Sekä molemmat maailmansodat että aatelisten maiden jako pienempiin alueisiin ajoivat rodun sukupuuton partaalle. Lisäksi vinttikoirilla metsästäminen kiellettiin ja niiden pidolle alettiin vaatia erityislupa, minkä lisäksi sosiopoliittinen järjestelmä muuttui vinttikoirien elvyttämisen ja jopa omistamisen kannalta epäsuotuisaksi.
Vuonna 1971 Maciej Mroczkowskin onnistui saada tieto puolalaisista vinttikoirista, jotka elivät Neuvostoliiton puolella Rostovin alueella. Koirat oli siirretty lokakuun vallankumouksen jälkeen suurilta yksityisiltä maatiloilta kollektiivitiloille, missä niitä metsästysominaisuuksiensa ansiosta kasvatettiin puhdasrotuisina. V. 1972 Maciej Mroczkowski julkaisi suositussa Przekrój-viikkolehdessä artikkelin, jossa kertoi nykyisin Ukrainassa elävistä puolalaisista vinttikoirista, joita venäläiset metsästäjät käyttävät jäniksenmetsästykseen. Venäläisten koiraharrastajien mukaan koirien lukumäärästä annettiin arvio, joka vaihteli muutamasta tusinasta muutamaan sataan yksilöä. Siihen aikaan Neuvostoliitossa oli valmisteilla metsästyslaki, joka voimaan astuessan kieltäisi vinttikoiralla metsästyksen ja näin ollen tietäisi vinttikoirien hävittämistä. Maciej Mroczkowskin artikkeli sisälsi Przekrójn lukijoille suunnatun vetoomuksen avun annosta rodun uudelleen luomiseksi omassa maassaan. Onneksi koiran hinta olisi suhteellisen alhainen – yksi eläin voitaisiin ostaa 30–40 ruplalla. 50 lukijaa vastasi, heidän joukossaan varsovalainen Stanislaw Czerniakowski, jonka onnistui hankkia ja tuoda Puolaan kaksi narttua Tajgan ja Strielkan sekä uroksen Elbrusin. Tajgasta ja Elbrusista tuli ensimmäisen Puolassa syntyneen pentueen vanhemmat.[lähde? ]
Muita rodun elvyttämisen kannalta tärkeitä henkilöitä olivat Izabella ja Malgorzata Szmurlo Celerrimus-kennelistä sekä Elzbieta Tolloczko. Kuuluisimpiin nykyisiin kasvattajiin lukeutuvat Blanka ja Marcin Horbatowscy Arcturus-kennelistä. Tunnetuimpia koiria ovat mm. Daria, Herszt, Kiss ja Klinga Celerrimus-kennelistä, Dzanga Zaba z Rzeczypospolitej -kennelistä, Rosochaty od Charciarza -kennelistä, Urzekajaca Uroda Full Speed -kennelistä sekä Ferdek, Gudelka ja Maurycy Arcturus-kennelistä.
Hanna Lipinska ja Malgorzata Szmurlo laativat rotumääritelmäluonnoksen, joka perustui rotuun liittyvään kirjallisuuteen ja kuvamateriaaliin. Kun puolanvinttikoiran rotukirja avattiin v. 1981 siihen kirjattiin 30 koiraa. Sama määrä koiria osallistui ensimmäiseen puolanvinttikoirien kansalliseen erikoisnäyttelyyn Poznanissa v. 1981, jossa esitettiin kolme sukupolvea koiria. Vuotta myöhemmin rotukirjassa oli jo 60 koiraa. Rotu sai FCI:n esihyväksymisen järjestön Helsingin yleiskokouksessa v. 1989. Puolanvinttikoiran rotumääritelmä hyväksyttiin FCI:n numerolla 333.