stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Berdytšiv
Historia

Paikkakunta mainitaan historiallisissa dokumenteissa ensimmäisen kerran vuonna 1545. Teollistumisen myötä kaupunki kasvoi kehittyi nopeasti; 1800-luvun jälkipuoliskolla se oli hetken aikaa Ukrainan neljänneksi suurin kaupunki. 1900-luvulle tultaessa kaupungissa asui erittäin paljon juutalaisia; heistä vain muutama selvisi hengissä toisen maailmansodan joukkotuhonnasta. Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat nykyään muun muassa katolisten karmeliittojen linnoitettu luostari vuodelta 1739 ja Pyhän Varvaryn (Barbaran) kirkko (1826).
Liikenne

Kaupungin rautatieasema on Ukrainan päärataverkon risteysasema. Maantieyhteyksistä merkittävimpiä ovat Žytomyristä saapuva ja etelään Romanian Iașiin jatkava eurooppatie E 583 (valtatie M21) ja naapuripiireihin lounaassa johtava maantie P31. Satelliittikuvan mukaan 5 kilometriä kaupungin länsipuolella on lentokenttä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Berdytšiv Wikimedia Commonsissa
Ympäröivän Berdytšivin piirin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi)
Valokuvia kaupungista (ukrainaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Internet Encyclopedia of Ukraine  IdRef 
Linnoitettu karmeliittaluostari (1739) kuuluu Berdytšivin nähtävyyksiin
Yves Berger

| Yves Berger |
| --- | --- |
 Yves Berger
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. tammikuuta 1931 Avignon, Ranska
Kuollut: 16. marraskuuta 2004 (73 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Yves Berger (14. tammikuuta 1931 Avignon, Ranska – 16. marraskuuta 2004 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija. Hän toimi opettajana ja kustannusvirkailijana. Häntä pidetään uuden romaanin edustajana. Hänen romaaniensa ympäristö on usein Yhdysvaltojen etelä. Romaani Le Sud sai Fémina-palkinnon.
Suomennettu tuotanto

Tekstinäytteitä Bergerin tuotannosta antologiassa: Varjo tai kevyt valo: valikoima Ranskan nykyproosaa, toim. ja suom. Mirja Bolgar, Helsinki: WSOY 1980 ISBN 951-0-10165-6
Katkelma romaanista Le Sud
Katkelma romaanista Le Fou d'Amerique
Kirjallisuutta

Mirja Bolgár, Rinnakkaiseloa: esseitä Ranskan nykykirjallisuudesta WSOY 1967
Pentti Holappa: Tuntosarvilla: esittelyjä ja esseitä, WSOY 1963
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Charles Baudelaire

| Charles Baudelaire |
| --- | --- |
 Charles Baudelaire, noin 1862.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. huhtikuuta 1821 Pariisi, Ranska
Kuollut: 31. elokuuta 1867 (46 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Ammatti:  runoilija, kääntäjä, esseeprosaisti, taidekriitikko
Kirjailija
Aikakausi:  1844–1866
Kirjallinen suuntaus: symbolismi, modernismi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Symbolismi
Fernand Khnopff, , 1911.
Symbolismi
Fin de siècle | Romantiikka | Dekadenssi |  Symbolismi kirjallisuudessa | Venäläinen symbolismi
Symbolisteja
Léon Bakst | Charles Baudelaire | Aubrey Beardsley | Arnold Böcklin | Magnus Enckell | Gustav Klimt | Max Klinger | Stéphane Mallarmé | Gustave Moreau | Mihail Nesterov | Edgar Allan Poe |  Sully Prudhomme | Arthur Rimbaud | Konstantin Somov | Émile Verhaeren | Paul Verlaine
Symbolismia
Pahan kukat | Ad Astra | Haavoittunut enkeli | Halla | Kuoleman puutarha | Köynnöksenkantajat | Lemminkäisen äiti | Symposion | Terror Antiquus
Charles Pierre Baudelaire (lausunta ransk.   [ʃaʁl bodlɛʁ]) (9. huhtikuuta 1821 Pariisi, Ranska – 31. elokuuta 1867 Pariisi) oli ranskalainen runoilija, kääntäjä, esseisti ja kriitikko. Hänen tunnetuin teoksensa on Les Fleurs du mal (suom. Pahan kukat, 2011). Baudelaireen liitetään usein käsite fin de siècle (’vuosisadan loppu’), ja hänet luetaan Edgar Allan Poen ja Théophile Gautierin ohella dekadenttien johtohahmoihin. Baudelaire sai arvostusta myös Edgar Allan Poen teosten ranskantajana.
Elämä

Baudelaire syntyi ja eli suuren osan elämästään Pariisissa. Hänen isänsä oli paljon äitiä vanhempi ja kuoli pojan ollessa kuusivuotias. Baudelaire palvoi äitiään eikä hyväksynyt tämän toista avioliittoa. Hänet lähetettiin sisäoppilaitoksiin, ensin Lyonin Collège Royaliin ja myöhemmin Pariisin Louis-le-Grandiin, josta hänet erotettiin. Jo nuorena hän päätti elättää itsensä kirjoittamalla, mutta kirjautui kuitenkin oikeustieteen opiskelijaksi. Opiskeluaikanaan hän tuli riippuvaiseksi oopiumista ja sai syfiliksen eikä saanut opintojaan valmiiksi.
Baudelaire lähti 1840-luvun lopulla mukaan politiikkaan. Hänen ensimmäinen romaaninsa ilmestyi vuonna 1847.
Baudelaire ja hänen kustantajansa Auguste Poulet-Malassisi saivat eräiden Pahan kukkien ensimmäisessä laitoksessa (1857) olleiden runojen takia sakkotuomion, minkä lisäksi kyseiset kuusi runoa pantiin Ranskassa julkaisukieltoon. Syynä oli ”yleisen moraalin ja hyvien tapojen halventaminen”.lähde?
Baudelairen ajatusta ”moderniudesta” ilmensi vuonna 1863 julkaistu essee ”Modernin elämän maalari”, jonka kohdehenkilö ”herra G.” on kuvittaja ja kirjeenvaihtaja Constantin Guys.
Baudelaire kuoli äitinsä käsivarsille vuonna 1867.
Baudelaire taidekriitikkona

»Aiomme olla puolueellisia. Meillä ei ole ystäviä – se on mahtavaa – eikä vihollisia.»
Vaikka Baudelaire on kuuluisa taidekriitikko, hän on epäluotettava opas 1800-luvun puolivälin ranskalaiseen maalaustaiteeseen. Vaikka Eugène Delacroix oli ajan virallisen järjestelmän suosima taiteilija, Baudelaire palvoi häntä ja hyljeksi hänen suurta kilpailijaansa Jean-Auguste Dominique Ingresiä. Hän ihaili jonkin aikaa mutta voimakkaasti Honoré Daumieria, suositteli Gustave Courbetia tämän modernisuuden takia, mutta piti tätä vulgaarina, ei kunnioittanut Jean-Baptiste Camille Corotia ja oli hyvin epäoikeudenmukainen Jean-François Milletiä kohtaan.
Baudelaire taidekriitikkona > Keskiluokan taideyleisö ja romantiikka

Baudelaire aloitti uransa taidekriitikkona arvostelemalla vuoden 1845 Salongin. Kirjoituksen johdannossa hän totesi: ”Puhumme kaikesta, mikä viehättää yleisön silmää, ja taiteilijoista; ammatillinen vakaumuksemme pakottaa meitä tekemään näin. Kaikella, mikä miellyttää, on jokin syy miellyttämiseen, eikä harhaantuneita ihmisjoukkoja pilkkaamalla saada heitä takaisin sinne, missä heidän kuuluu olla.”
Baudelaire kirjoitti vuoden 1846 Salongista: ”...ellei kirjaa ole suunnattu enemmistölle – lukumääränsä ja älykkyytensä puolesta – se on typerä kirja." Baudelaire oli boheemi, joka ei kirjoittanut taiteellisesti suuntautuneelle lukijalle vaan keskiluokalle, joka tarvitsi koulutusta kipeimmin.
Baudelaire kasvoi romantiikan aikakauden ihmiseksi. Hänen Salonkien kritiikeistään käy ilmi, että hänellä oli paljon romantiikan ajan ajattelua, mutta hänen uransa alussa romantiikka oli menossa ohi ja taiteeseen oli kehittymässä uusia näkökulmia.
Baudelaire taidekriitikkona > Urbaani nykyaika

Baudelairelle ja monille muille taiteilijoille romantiikka merkitsi taiteellista vapautta ja yksilöllisyyden ilmaisua.
Baudelairen mukaan kaikki kauneuden muodot sisältävät ikuisuuden ja ohimenevyyden elementit, absoluuttisen ja erityisen. Absoluuttista ja ikuista kauneutta ei ole olemassa, tai se on pikemminkin abstraktio, joka kuoritaan erilaisten kauneuksien yleisestä pinnasta. Erityinen elementti jokaisessa ilmentymässä tulee emootioista. Ja kuten meillä jokaisella on omat tietyt tuntemuksemme, jokaisella on myös oma kauneutensa.
Esseessään ”Nykyajan elämän maalari” hän vetoaa menneisyyden värikkäiden pukujen sijaan aikansa miesten nykymuotiin, jonka oli demokratisoinut mustan puvun univormu, joka Baudelairen mukaan: ”...ei ainoastaan  sisällä poliittista kauneutta, joka on universaalin tasa-arvon ilmaus.” Vakuutettuaan lukijansa siitä, että taiteilijat kykenevät hallitsemaan mustan ja harmaan sävyt, missä esimerkiksi Édouard Manet oli kunnostautunut, hän jatkoi: ”...tärkein ja oleellisin ongelmamme on ymmärtää se, onko meillä jotain erityistä kauneutta, joka on luontaista uusille emootioillemme...”. Hän rohkaisee taiteilijoita katsomaan poispäin ”julkisista ja virallisista aiheista” ”yksityisiin aiheisiin, jotka ovat niitä paljon sankarillisempia.”
Teokset

Salon de 1845, 1845
Salon de 1846, 1846
La Fanfarlo, 1847
Les Fleurs du mal, 1857
Les paradis artificiels, 1860
Réflexions sur Quelques-uns de mes Contemporains, 1861
Le Peintre de la Vie Moderne, 1863
Curiosités Esthétiques, 1868
L’art romantique, 1868
Le Spleen de Paris/Petits Poèmes en Prose, 1869
Oeuvres Posthumes et Correspondance Générale, 1887–1907
Fusées, 1897
Mon Coeur Mis à Nu, 1897
Oeuvres Complètes, 1922–53 (19 vols.)
Critique d’art; Critique musicale, 1992
Teokset > Suomennetut teokset

Pahan kukkia. Valikoima.  ((Les fleurs du mal, 1857.) Suomentanut Yrjö Kaijärvi)  Helsinki:  Otava, 1962.
Pariisin ikävä.  (Le spleen de Paris, 1869.) Suomentaneet Väinö Kirstinä ja Eila Kostamo. Jälkilauseen kirjoittanut Väinö Kirstinä. 3. tarkistettu painos (1. laitos 1963)  Hämeenlinna:  Karisto, 2000.  ISBN 951-23-1897-0
Välähdyksiä; Alaston sydämeni.  ((Fusées, 1897; Mon coeur mis à nu, 1897.) Suomentanut ja selityksin varustanut Eila Kostamo. Delfiinikirjat)  Helsinki:  Otava, 1972 (2. painos 1984).  ISBN 951-1-07731-7
Modernin elämän maalari ja muita kirjoituksia.  (Suomentanut ja selitykset laatinut Antti Nylén)  Helsinki:  Desura, 2001.  ISBN 952-5339-10-6  – 2. korjattu painos: Sammakko, 2011. ISBN 978-952-483-168-0.
Kurja Belgia! Muistiinpanoja ja kirjeitä 1864–1866.  (Suomentanut Antti Nylén)  Turku:  Sammakko, 2003.  ISBN 952-5194-50-7
Pahan kukat.  ((Les fleurs du mal, 1857, 1861.) Suomeksi tulkinnut Antti Nylén)  Turku:  Sammakko, 2011.  ISBN 978-952-483-149-9
Nykyaikainen yleisö ja valokuvaus. (Le public moderne et la photographie, 1859.) Teoksessa Lintunen, Martti (koonnut): Kuvista sanoin. Ajatuksia valokuvasta 2. Helsinki: Suomen valokuvataiteen museon säätiö, 1984. ISBN 951-9086-23-4.
Modernin elämän sankaruudesta. Teoksessa Lintinen, Jaakko (toim.): Modernin ulottuvuuksia. Fragmentteja modernista ja postmodernista.  Helsinki:  Taide, 1989.  ISBN 951-891-210-6
Kirjallisuutta

Benjamin, Walter: Silmä väkijoukossa. Huomioita eräistä motiiveista Baudelairen tuotannossa.  ((Über einige Motive bei Baudelaire, 1939.) Suomentanut Antti Alanen)  Helsinki:  Odessa, 1986.  ISBN 951-9178-17-1
Kupiainen, Unto: Baudelaire, ”Pahan kukkien” runoilija.  Porvoo:  WSOY, 1953.
Lloyd, Rosemary (toim.): The Cambridge Companion to Baudelaire. Cambridge University Press, 2005. (englanniksi)
Pichois, Claude, Ziegler, Jean: Baudelaire. Juillard, 1989. (ranskaksi)
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Charles Baudelaire Wikisitaateissa
Lisää luettavaa aiheesta Charles Baudelaire on Wikiaineistossa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles Baudelaire Wikimedia Commonsissa
Baudelaire, Charles. (Arkistoitu – Internet Archive) Päivittyvä luettelo suomennetuista runoista. Lahden kaupunginkirjaston runotietokanta.
Œuvres de Baudelaire. IntraText Digital Library. (ranskaksi)
Niemi-Pynttäri, Risto & Teppo, Juha: Euroopan kirjallisuushistoria: Dandyn eleet (Arkistoitu – Internet Archive). Jyväskylän yliopisto.
Charlotte Lilius : Charles Baudelaire ja hänen runokokoelmansa "Les Fleurs du Mal", Helsingin Sanomat Viikkoliite, 16.03.1930, nro 11, s. 1, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  Musée d'Orsay  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Valentin Kolumb

Valentin Hristoforovitsh Kolumb (ven. Валенти́н Христофо́рович Колу́мб; 3. toukokuuta 1935 Myzener, Mork, Marinmaa – 8. joulukuuta 1974 Joškar-Ola) oli marilainen runoilija ja toimittaja.
Kolumb peri sukunimensä isältään Hristoforilta, jolle sen oli liikanimeksi antanut Venäjän armeijan upseeri, jonka alaisena Hristofor oli ollut kirjurina.
Kolumb kirjoitti runoja jo koulupoikana ja lähetti niitä Marij Kommuna -sanomalehteen, joka vuonna 1950 julkaisi kaksi hänen runoaan: Komsomol'skij bilet (Komsomolilaiskortti) ja Pis'ma (Kirje). Kolumb päätti koulunsa 1954 ja Marin kirjailijaliitto lähetti hänet opiskelemaan Moskovan kirjallisuuskouluun. Vuonna 1962 Kolumb sai radiotoimittajan työpaikan Joškar-Olasta ja muutti sinne moskovalaisen vaimonsa Galinan ja lastensa kanssa. Sittemmin hän oli toimittajana Rveze kommunist -lehdessä, Joškar-Olan kustantamossa ja Ontšykon, marinkielisen kirjallisuuslehden päätoimittajana.
Kolumbin kirjallinen tuotanto kesti kymmenisen vuotta. Hän julkaisi kymmenen runokokoelmaa ja yhteensä 15 kirjaa. Hän uudisti marilaista runomittaa ja käytti vapaata riimillistä mittaa, dolnikia. Hän käänsi marin kielelle muun muassa Kalevalaa sekä William Shakespearen ja Goethen teoksia. Kolumbin runoja on suomennettu 1990-luvulla ja vuonna 2002 julkaistiin runokokoelma Kaikilla kielillä sydämen laulu on sama.
Aiheesta muualla

Laulajainen, Leena 1995: Marilaiset, laulun ja uhritulien kansa. Otava, Helsinki. ISBN 951-1-13299-7
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Bellingcat

| Bellingcat |
| --- | --- |
 bell¿ngcat 

Tunnuslause:  ”Belling the cat.”
Perustettu:  2014
Perustaja:  Eliot Higgins
Tyyppi:  kansalaisjärjestö
Toimiala:  Tutkiva journalismi
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eliot Higgins ottamassa vastaan Hanns Joachim Friedrichs palkinnon vuonna 2015.
Bellingcat (kirjoitetaan usein bell¿ngcat) on tutkivan journalismin verkosto, joka on erikoistunut sotiin, rikoksiin ja ihmisoikeuskysymyksiin.
Ylen mukaan Bellingcat tunnetaan luotettavana ryhmänä, jonka tiedot ovat pääsääntöisesti pitäneet paikkansa.
Bellingcatin perusti vuonna 2014 brittiläinen journalisti ja bloggaaja Eliot Higgins. Bellingcatin toimitusjohtaja ja johtava tutkija on Christo Grozev.
Bellingcatia yllä pitävä ryhmä keräsi tietonsa alussa lähinnä Internetin avoimista lähteistä. 
Myöhemmin on kerrottu että Bellingcatilla on pääsy mm. Venäjän passien tietoihin, autojen rekisteröinteihin, kiinteistörekisteriin, puhelutietoihin ja lentomatkustajien tietoihin sekä muihin tietokantoihin. Sivusto väittää että nämä tiedot ovat ostettavissa netissä vuotajilta.
Bellingcat on tullut tunnetuksi muun muassa Syyrian sisällissodan ja Itä-Ukrainan sodan tapahtumiin liittyvistä artikkeleistaan. Tunnetuin Bellingcatin tutkima tapaus lienee malesialaisen MH-17-koneen alas ampuminen Itä-Ukrainassa. Vuonna 2019 ryhmässä oli 16 jäsentä, ja 60 ajoittaista avustajaa.
Bellngcat on toiminut yhteistyössä The Insiderin kanssa vuodesta 2017 alkaen.
Venäjä julisti sivuston ulkomaiseksi agentiksi 8. lokakuuta 2021. Venäjä etsintäkuulutti Belling­catin toimittaja Christo Grozevin 27. joulukuuta 2012.
Nimitys

Nimi Bellingcat otettiin englanninkielisestä lauseesta ”belling the cat”, ’kello kissalle’. Tämännimisessä keskiaikaisessa sadussa hiiret haluaisivat tehdä kissan vaarattomaksi kaulakellolla, mutta kukaan hiiristä ei uskalla laittaa kelloa kissan kaulaan. Niinpä nimitys Bellingcat viittaa vaaralliseen tai vaikeaan tehtävään.
Toiminta

Maaliskuussa 2012 brittiläinen Eliot Higgins alkoi kirjoittaa Syyrian sisällissotaa käsittelevää blogia nimellä Brown Moses. Blogissaan Higgins väitti löytämiensä videotodisteiden osoittavan, että Syyrian hallituksen joukot käyttävät sodassa rypälepommeja ja kemiallisia aseita.
Vuonna 2014 Higginsin ja muutamien muiden vapaaehtoisten internet-journalistien ryhmä alkoi toimia nimellä Bellingcat. Ryhmä keskittyi alussa selvittämään verkosta löytyvien todisteiden pohjalta, kuka on vastuussa MH-17-matkustajakoneen pudottamisesta.
Vuonna 2020 ryhmä selvitti yhteistyössä muiden tutkivien journalistien kanssa, että Venäjän turvallisuuspalvelun salainen myrkytysyksikkö myrkytti oppositiopoliitikko Aleksei Navalnyin. Bellingcatin mukaan myös murhatun oppositiopoliitikko Boris Nemtsovin entinen neuvonantaja Vladimir Kara-Murza on joutunut kaksi kertaa FSB:n myrkkyryhmän epäonnistuneen myrkytysyrityksen kohteeksi.
Kritiikki

Venäläiset hallitustahot eivät ole pitäneet Bellingcatin tutkimuksia luotettavina, koska katsovat niiden olevan venäläis- ja syyrialaisvastaisia.
Aiheesta muualla > Dokumenttielokuva

Hans Pool: Bellingcat ja totuus  (Bellingcat – Truth In a Post-Truth World).  Alankomaat,  2018.
Aiheesta muualla > Kirja

Higgins, Eliot & esipuhe: Kivimäki, Veli-Pekka: Me olemme Bellingcat — Tiedustelupalvelu verkossa.  Suomentanut Helasvuo, Antero. Jyväskylä:  Docendo, 2021.  ISBN 9789522919564
Konjugaatio (biologia)

Konjugaatio tarkoittaa eläintieteessä kahden yksisoluisen eliön yhtymistä ja tumien osien vaihtoa. Kasvitieteessä se merkitsee hedelmöitystä, jossa kasviyksilöt kokonaisuudessaan toimivat sukupuolisoluina. Tässä siirtymätapahtumassa päätekijänä on ensimmäinen isäntäsolu, joka on konjugatiivinen plasmidi ja jonka kopio siirtyy toiseen soluun. Konjugaatiota tapahtuu gram-negatiivisille ja -positiivisille bakteereille. Konjugaation yhteydessä voi bakteerisolusta toiseen siirtyä konjugatiivisia transposoneita tai kromosomaalista DNA:ta. Jos bakteerisolun plasmidi on otollinen tietyille olosuhteille, konjugaatio voi aiheuttaa merkittäviä muutoksia bakteeripopulaatiossa. Näin voi olla, jos bakteerit ovat esimerkiksi antibioottiresistenssejä tai säteilynkestäviä.
Konjugaation muotoja ovat kromosomikonjugaatio, tumien konjugaatio, solujen konjugaatio ja yksisoluisten eliöiden yksilöiden konjugaatio.
Madame du Barry

| Madame du Barry (Jeanne Bécu) |
| --- | --- |
 Madame du Barry. Élisabeth Vigée Le Brunin maalaus vuodelta 1781.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. elokuuta 1743 Vaucouleurs, Ranskan kuningaskunta
Kuollut: 8. joulukuuta 1793 (50 vuotta) Place de la Révolution, Pariisi, Ranskan ensimmäinen tasavalta
Kansalaisuus:  ranskalainen
Tuomittu mestattavaksi
Syy::  Valtiollinen vehkeily
Maa:   Ranska
Vanhemmat:  Anne Bécu
Puoliso:  kreivi Guillaume du Barry
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Kreivitär du Barry (oikealta nimeltään Marie-Jeanne Bécu, vuodesta 1762 Jeanne Gomard de Vaubernier, vuodesta 1768 Jeanne Bécu de Cantigny); 19. elokuuta 1743 Vancouleurs, Meuse, Ranskan kuningaskunta – 8. joulukuuta 1793 Place de la Révolution, Pariisi, Ranskan ensimmäinen tasavalta) oli ranskalainen aatelinen ja Ranskan kuninkaan Ludvig XV:n viimeinen julkinen rakastajatar.
Du Barry ei ollut kiinnostunut politiikasta, mutta hänen vaikutusvaltaansa käytettiin muun muassa ulkoministeri Étienne François de Choiseulin kukistamiseen. Du Barry oli yksi Ranskan suuren vallankumouksen terrorin ajan uhreista. Hänet tuomittiin mestattavaksi valtiollisesta vehkeilystä. Hänen epäsuosionsa vaikutti kruunun arvovallan laskuun 1770-luvun alussa.
Elämäkerta > Lapsuus ja nuoruus

Jeanne Bécu syntyi Meusen departementin alueella Lothringenin herttuakunnassa sijaitsevassa Vaucouleursin kylässä ja oli ompelijatar Anne Bécun esikoinen. Lapsen isänä pidettiin yleisesti [myöhemmin väärennetyn syntymätodistuksen perusteella] fransiskaaniveli eli frère Ange, Jean-Baptiste Gomard de Vaubernieria, johon Jeannen äiti oli tutustunut tehdessään ompelutöitä läheisessä luostarissa. Jeannen ollessa kolmivuotias Anne Bécu tuli uudelleen raskaaksi ja muutti Vancouleursista Pariisiin, jossa synnytti pojan vuonna 1747.
Pariisissa Anne asettui asumaan sisarensa Hélènen luo, ja pojan isänä pidetty Pariisin kaupungin talouspäällikkö Billiard-Dumonceaux huolehti Annen ja hänen lastensa elatuksesta. Pojan kuollessa vain muutaman kuukauden ikäisenä Anne ja kolmivuotias Jeanne siirtyivät asumaan talouspäällikön asuntoon. Billiard-Dumonceauxin italialaissyntyinen rakastajatar Francesca, joka asui samassa taloudessa, otti Bécun perheen hoiviinsa. Annen isän puolelta perityt kulinaariset taidot pääsivät oikeuksiinsa ja keittiöstä tuli hänen valtakuntansa. Francesca, joka tunnettiin Pariisissa La Frédériquena, hemmotteli nuorta Jeannea hienoilla vaatteilla ja opetti tälle erilaisia seuratansseja ja hovielämään sisältyviä käytöstapoja.
Seuraavien kahden vuoden aikana Jeannesta tuli La Frédériquen lemmikki, mutta samalla hän vieraantui äidistään. Kun Anne Bécu avioitui Nicolas Rançonin kanssa vuonna 1749, La Frédérique järjesti viisivuotiaalle tytölle opiskelupaikan augustinolaisjärjestön Saint-Auren nunnaluostarissa Pariisin laitamilla. Tämä muutti pienen Jeannen elämän dramaattisesti, ja hän muisti luostariintulopäivänsä elämänsä onnettomimpana päivänä. Hän joutui luopumaan hienoista vaatteistaan ja pukeutumaan karkeatekoiseen sarssikankaiseen luostariasuun ja mustaan päähuntuun, joka peitti hänen kullanväriset enkelinkiharansa. Jeanne vietti luostarissa yhdeksän vuotta, ja sai hyvän koulutuksen uskonnossa, laskennossa, historiassa, musiikissa, piirtämisessä ja kauno- sekä oikeinkirjoituksessa. Hänen äitinsä satunnaiset vierailut jäivät tytön ainoaksi kontaktiksi ulkomaailmaan.
Elämäkerta > Kampaamosta muotisalonkiin

Jätettyään 15-vuotiaana luostarin Jeanne teki vierailun hyväntekijänsä La Frédériquen luo, mutta tapaaminen osoittautui suureksi pettymykseksi. La Frédérique oli muuttunut keski-ikää lähestyväksi katkeraksi naiseksi, joka ei nähnyt Jeannea enää pikkutyttönä vaan nuorena naisena, joka vei häneltä miesten huomion. Myös Anne Bécu oli häädetty pois Pariisin talouspäällikön taloudesta, ja Jeanne siirtyi asumaan äitinsä kanssa tämän aviomiehen Nicolas Rançonin asuntoon. Asuminen äidin luona jäi lyhytaikaiseksi, ja Jeanne matkusti Pariisiin, jossa hän kauppasi kadulla mukaansa ottamiaan vanhoja koruja.
Hän pääsi vuonna 1758 nuoren Monsieur Lametzin kampaamoon harjoittelijaksi tätinsä suosituksilla, omistajan kanssa hänellä sanotaan olleen suhde. Jo ennen 16-vuotispäiväänsä hän muutti tämän pieneen asuntoon, joka tuntui salongilta luostarin askeettiseen huoneeseen verrattuna. Onnellinen yhteiselämä päättyi puoli vuotta myöhemmin kampaajan äidin kuultua poikansa alempiarvoisesta morsiamesta, joka tuhlasi kaikki tämän säästöt. Joidenkin lähteiden mukaan Jeannelle syntyi tästä suhteesta tytär, joka ristittiin Marie-Joséphineksi. Tyttö annettiin Jeannen enon Nicholas Bécun hoiviin, joka nimettiin virallisesti lapsen isäksi.
Erottuaan poikaystävästään vuonna 1762 Jeanne, joka otti tässä vaiheessa käyttöön oletetun isänsä sukunimen de Vaubernier, toimi varakkaan lesken, kirjallista salonkia pitäneen Madame de Delay de la Garden lukijana ja seuraneitinä. Tytön kauneus sai pauloihinsa rouvan kaksi naimisissa olevaa poikaa, jotka piirittivät Jeannea niin että tämä joutui jättämään työnsä. Vuonna 1763 Jeanne otettiin harjoittelijaksi hienoon pariisilaiseen Madame ja Monsieur Labillen omistamaan La Toilette -muotiliikkeeseen [viittaa kosmetiikkaan, ei tuohon aikaan wc:hen], jonka asiakkaat edustivat vaikutusvaltaisia seurapiirejä ja demi-mondea. Työskennellessään modistin apulaisena Jeanne huomasi lopullisesti, miten voimakkaasti hänen ulkonäkönsä vaikutti miespuolisiin asiakkaisiin. Viikonloppuisin hän pääsi vapaasti kiertämään Pariisissa ja nauttimaan suurkaupungin värikkäästä elämästä. Madame Labillen tyttärestä, taidemaalari Adélaïde Labille-Guiardista (1749–1803), tuli hänen hyvä ystävänsä.