stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Charlotte von Württemberg
Avioliitto

Charlotte kihlattiin 15-vuotiaana suuriruhtinas Mihail Pavlovitš Romanovin (1798–1849) kanssa vuonna 1822. Mihail ei pitänyt hänestä mutta noudatti saksalaissyntyisen äitinsä Maria Fjodorovnan toivetta hänelle valitusta puolisosta, jonka isoisä Fredrik I oli Mihailin äidin veli. Vuonna 1823 Charlotte kääntyi ortodoksiseen uskontoon ja otti nimen Jelena Pavlovna. Pari vihittiin 20. helmikuuta 1824 Talvipalatsin kirkossa Pietarissa ja he asettuivat asumaan Talvipalatsin huoneistostaan heille rakennettuun ja lahjoitettuun Mikaelin palatsiin Pietariin vuonna 1825. Heidän avioliittonsa ei ollut onnellinen, sillä Mihailin ainoa intohimo oli armeija ja hän laiminlöi vaimoaan.
Kesäisin he asuivat Pavlovskin palatsissa, Oranienbaumin palatsissa ja Kivisaaren palatsissa.
Parin väliset suhteet eivät lämmenneet. Mihailin välinpitämättömyys vaimoaan kohtaan, jota hän vältti hinnalla millä hyvänsä, järkytti jopa ensimmäistä saksalaista vaimoaan vihannutta veli Konstantinia, joka kirjoitti: "(Jelena Pavlovnan asema) loukkaa naisen ylpeyttä ja naisille yleensä ominaista herkkyyttä. Hän on menetetty nainen, jos se valitettava tilanne, jossa hän nyt on, ei muutu."lähde?
Prinsessa Charlotte oli korkeasti koulutettu nainen, jolla oli laajat tiedot, kun taas suuriruhtinas omistautui kokonaan armeijan asioille. Sanottiin että "lukuunottamatta armeijan ohjesääntöä ja määräyksiä, hän ei avannut yhtään kirjaa". Vaimo yritti sopeutua miehensä mieleiseksi, mutta hänen oli vaikea hillitä itseään periaatteellisissa asioissa: intohimoisen suhtautumisensa vuoksi, hän jopa vieraiden ihmisten edessä ilmaisi suuttumuksensa ja lopetti keskustelun poistuen huoneesta.lähde?
Jelena Pavlovna toivoi että Mihaililla olisi painavampi rooli valtion asioissa kuin senaattorin ja valtioneuvoston jäsenen automaattinen arvo, ottaen huomioon tämän syntyperän ja vahvat suhteet sekä veli Nikolaihin että Konstantiniin, mutta tämä pysyi omistautuneena armeijalle. Suuriruhtinas Mihail oli pohjimmiltaan ystävällinen mies, mutta häntä ei pidetty miellyttävänä keskusteliljana ja usein "huonosti käyttäytyvänä kuin poikamies". Huolimatta mielipiteistä joita hänellä oli vaimostaan, aviomies sopeutui avioliittoon ja "antoi tälle anteeksi, että tämä oli valittu hänen vaimokseen".lähde?
Lapset

Jelena Pavlovnalle ja Mihail Pavlovitšille syntyi viisi tytärtä:
suuriruhtinatar Maria Mihailovna (9. maaliskuuta 1825 Moskova – 19. marraskuuta 1846 Wien); kuoli nopeasti edenneeseen tuberkuloosiin naimattomana 21-vuotiaana.
suuriruhtinar Jelisaveta Mihailovna (26. toukokuuta 1826 Moskova – 28. tammikuuta 1845 Wiesbaden); avioitui Nassaun herttua Adolfin kanssa ja kuoli synnytykseen 19-vuotiaana. Myös lapsi kuoli.
suuriruhtinatar Jekaterina Mihailovna (28. elokuuta 1827 Pietari – 12. toukokuuta 1894 Pietari); avioitui 1851 Mecklenburg-Strelitzin herttua Georg Augustin (1824–1876) kanssa ja samalla hän menetti Venäjän kansalaisuuden. Hän oli saanut saksankielisen kasvatuksen ja puhui venäjää huonosti. He saivat neljä lasta, joista esikoinen Nikolaos syntyi vuonna 1854 ja kuoli samana päivänä. Tytär Jelena Maria (1857–1936) avioitui Saksi-Altenburgin prinssi Albertin kanssa, heille ei syntynyt lapsia. Toiseksi vanhin poika Georg Alexander (1859–1909) avioitui morganaattisesti äitinsä paheksunnasta huolimatta hovinainen Natalia Wonliarskin kanssa, joka sai tittelin Carlowin kreivitär; heille syntyi neljä lasta. Nuorin tytär Marie-Frederica kuoli alle yksivuotiaana 1861. Nuorin poika Karl Mihail (1863–1934) pysyi naimattomana eikä hänellä ollut jälkeläisiä.
suuriruhtinatar Aleksandra Mihailovna (28. tammikuuta 1831 Moskova – 27. maaliskuuta 1832 Moskova); kuoli alle kaksivuotiaana
suuriruhtinatar Anna Mihailovna (27. lokakuuta 1834 Moskova – 22. maalikuuta 1836 Pietari); kuoli alle kolmivuotiaana.
Taiteiden suojelija ja tieteellinen työ

Leskeksi 42-vuotiaana jäätyään suuriruhtinatar Jelena Pavlovna ryhtyi useiden järjestöjen ja taiteiden merkittäväksi suojelijaksi. Hän perusti Pietarin konservatorion vuonna 1862, Venäjän musiikkiseuran vuonna 1859 ja muodosti vuonna 1845 sairaanhoitajaryhmän, joka oli Venäjän Punaisen Ristin edelläkävijä.
Säveltäjä Anton Rubinšteinin (1829-1894) suojelijana hän tilasi joitain hänen varhaisista oopperoistaan: (engl.) Fomka the Fool (1853), Siperian metsästäjät (1852) ja (engl.) Revenge/Vengeance (1852/1853).
Vuonna 1835 nimettiin palmuvaris (Corvus palmarum) kirjoituksessa Erste Reise nach dem nordlichen Amerika in 1822–1824. Tekijöiksi mainitaan suuriruhtinatar Helena Pavlovna Württemberg ja Paul Friedrich Wilhelm Herzog von Wurtemburg.
Sairaus ja kuolema

Vuoden 1871 lopulla Jelena Pavlovna sairastui päänahan ruusuun eli erysipelakseen, mikä johti voimien täydelliseen menettämiseen. Lääkäreiden suosituksesta hän matkusti Italiaan ja asettui Firenzeen, missä hänen elinvoimansa palasivat. Pian kuitenkin heikkous iski uudelleen. Halutessaan kuolla kotona Jelena Pavlovna päätti palata Venäjälle. Hänen ympärillään olleiden neuvot tai vakuuttelut eivät voineet estää häntä palaamasta Pietariin. Kuumeisella kärsimättömyydellä hän vauhditti matkaansa; ensimmäisten kymmenen päivän aikana Pietarissa hän tunsi voimiensa palaavan ja vastaanotti vieraita syntymäpäivänään 28. joulukuuta [gregoriaanisen kalenterin mukaan 9. tammikuuta].
Mutta jo 1. tammikuuta 1873 hän ei voinut osallistua Talvipalatsin juhlatilaisuuteen. Tammikuun 4. päivän yönä hän alkoi oksentaa eikä pystynyt nousemaan sängystä, 8. tammikuuta sydämen toiminta huononi äkillisesti ja hän sai aivoinfarktin. Hän kuoli seuraavana päivänä puolitajuttomassa tilassa 9. tammikuuta [gregoriaanisen kalenterin mukaan 21. tammikuuta] 1873 Pietarissa 66-vuotiaana. Hänet on haudattu Pietari-Paavalin katedraaliin aviomiehensä ja tyttäriensä Aleksandran ja Annan viereen.
Perintö

Jelena Pavlovnan kuolema Pietarissa 21. tammikuuta 1873 aiheutti Pjotr Tšaikovskin 2. sinfonian ensiesityksen lykkäämisen Venäjän musiikkiseuran konsertissa Moskovassa, sillä suuriruhtinatar oli seuran puheenjohtaja. Säveltäjän ooppera Seppä Vakula (1874) on omistettu suuriruhtinattaren muistolle.
Suuriruhtinatar Jelena Pavlovna, Sophie Chéredame 1824
Suuriruhtinatar Jelena Pavlovna ja vanhin tytär Maria, Karl Brjullov 1830
Suuriruhtinatar Jelena Pavlovna vuonna 1850, Christina Robertson (1796–1854)
Suuriruhtinatar Jelena Pavlovna, Joseph Albertin valokuva 1872
W-Arly-Pendjari Complex

Kolmen kansallispuiston kokonaisuuden kartta.
W-Arly-Pendjari Complex (WAP) on kolmen kansallispuiston kokonaisuus Nigerissä, Beninissä ja Burkina Fasossa. Kansallispuistot ovat W-kansallispuisto, Pendjarin kansallispuisto ja Arlyn kansallispuisto. Kokonaisuus kirjattiin vuonna 1996 Unescon maailmanperintöluetteloon.
Puistojen pinta-ala on yli 9 400 000 hehtaaria, ja niiden alueella asuu noin neljä miljoonaa henkeä kolmen maan eri puolilla. Asukkaat ovat varsinkin gurmia ja fulbeja.
Puistokokonaisuus kattaa suuren alueen koskemattomia Sudano-Sahelin savanneja. Sen kasvillisuustyyppejä ovat niityt, pensasmaat, metsäinen savanni ja laajat galleriametsät. Alueella on Länsi-Afrikan savannivyöhykkeen suurimmat ja tärkeimmät maa-, puolivesi- ja vesiekosysteemien jatkumot.
Puistot ovat turvapaikkoja muualta Länsi-Afrikasta kadonneille tai erittäin uhanalaisille villieläimille. Siellä asuu Länsi-Afrikan suurin norsupopulaatio ja alueelle tyypillisiä suuria nisäkkäitä, kuten afrikanmanaatti, gepardi, leijona ja leopardi. Siellä on myös alueen ainoa elinkelpoinen leijonapopulaatio.
Kansallispuistojen halki kulkevat Beninin, Burkina Fason ja Nigerin rajat, sekä Togon raja on lähellä. Elefanttien ja muiden villieläinten turvapaikoiksi luoduista puistoista on viime vuosina tullut turvasatama terroristeille, jotka käyttävät harvaan asuttuja alueita ihmisten ja materiaalin kuljettamiseen.
Charles Barkel

Barkelin hautakivi Norra begravningsplatsenilla.
Charles Alvinus Barkel (6. helmikuuta 1898 Stugun – 7. maaliskuuta 1973 Tukholma) oli ruotsalainen viulisti ja musiikkipedagogi, joka opetti viulunsoittoa Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuosina 1926–1965. Hänen oppilaitaan oli muun muassa Natanael Broman.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Charles Barkel Wikimedia Commonsissa
David Munktorpilainen

Davidia esittävä maalaus Överselön kirkossa Strängnäsissä.
David Munktorpilainen oli 1000-luvulla elänyt englantilaislähtöinen munkki, joka toimi lähetyssaarnaajana Ruotsin Västmanlandissa. Hänen kerrotaan aloittaneen Munktorpin kirkon rakentamisen ja häntä pidetään Västeråsin hiippakunnan suojeluspyhimyksenä. Davidiin liittyvissä legendoissa mainitaan hänen muun muassa kerran ripustaneen käsineensä auringonsäteeseen. Hänen juhlapäivänsä on 25. kesäkuuta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Munktorpilainen Wikimedia Commonsissa
Kumpunen (Kuopio, Jouhteninen)

| Kumpunen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Kuopio
Koordinaatit:  62°45′04″N, 27°11′39″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Virmasveden alue (14.72)
Laskujoki:  oja Kakkisenjärveen 
Järvinumero:  14.727.1.024
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  124,5 m  
Pituus:  1 km  
Leveys:  760 m  
Rantaviiva:  4,242 km  
Pinta-ala:  39,323 ha  
Suurin syvyys:  3 m  
Saaria:  1 
 fiKumpunen 
Kumpunen  on Pohjois-Savossa Kuopiossa  Jouhtenisten lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 1,0 kilometriä pitkä, 760 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 39 hehtaaria. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 4,2 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Virmasveden alueella (14.72), jonka Kivijoen valuma-alueeseen (14.727) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 124,5 metriä mpy.
Länsi-Suomen Elokuvakomissio

Länsi-Suomen Elokuvakomissio (West Finland Film Commission) sijaitsee Turussa ja toimii kehitysyhtiö Turku Science Park Oy:n alaisena, osana Experience Turku -kärkialaa. Länsi-Suomen elokuvakomissio on kansainvälisen elokuvaorganisaatio AFCI:n (The Association of Film Commissioners International) jäsen sekä kuuluu Nordic Film Commissions – ja THE NEST (Northern European Sustainability Team-up) -verkostoihin.
Historia

Länsi-Suomen Elokuvakomissio on perustettu vuonna 2003, osana Turun Ammattikorkeakoulun Taideakatemiaa. Vuonna 2007 se siirtyi seudullisen Turun Seudun Kehityskeskuksen alaiseksi. Vuonna 2016 toiminta vaihtui Turku Science Park Oy:n alaiseksi.
Tehtävät

Länsi-Suomen elokuvakomission tehtävänä on houkutella elokuva- ja tv-tuotantoja edustamalleen alueelle. Komissio tekee työtä elinkeinopoliittisista lähtökohdista ja sen tavoitteena on maksimoida tuotantojen alueelle jättämää taloudellista ja imagollista hyötyä. Elokuvatuotanto työllistää useiden eri toimialojen yrityksiä ja ammattilaisia, kuten matkailu, logistiikka, rakentaminen ja catering. Länsi-Suomen elokuvakomissio tukee myös paikallisten av-alan toimijoiden liiketoiminnan ja toimintaympäristön kehittämistä.
Tavoite

Länsi-Suomen elokuvakomission tavoitteena on tuoda alueelle elokuva- ja tv-tuotantojen kautta taloudellista hyötyä, uusia työpaikkoja, av-alan yrityksiä ja osaajia, sekä lisätä alueen vetovoimaa ja kilpailukykyä. Komissio markkinoi Turun seutua kuvauspaikaksi kansainvälisille ja kotimaisille elokuva- ja tv-tuotannoille ja tarjoaa palveluita seudulla kuvaaville tuotannoille.
Toimialue

Länsi-Suomen elokuvakomission toimialueeseen kuuluvat Turun ja Salon seudut. Turun seutu kattaa yhteensä 11 kaupunkia ja kuntaa: Turku, Kaarina, Lieto, Masku, Mynämäki, Naantali, Nousiainen, Paimio, Raisio, Rusko ja Sauvo.
Aiheesta muualla

Länsi-Suomen Elokuvakomission kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Jan Mybrand

Jan Mybrand vuonna 2019.
Jan Torsten Mybrand (s. 26. tammikuuta 1959 Kolsva, Ruotsi) on ruotsalainen näyttelijä.
Mybrand on näytellyt sekä teatterissa että elokuvissa. Hänen nykyinen työpaikkansa on Tukholman kaupunginteatteri. Hänen elokuvaroolejaan ovat olleet muun muassa Kaj elokuvassa Black Jack, lasten hyväksikäytöstä tuomitun miehen rooli Wallander-elokuvassa Syyllisyys sekä Rasmuksen isä Kalle Blomkvist -elokuvassa Kalle Blomkvist ja Rasmus.
Aiheesta muualla

Jan Mybrand Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Theodor Nöldeke

Theodor Nöldeke
Theodor Nöldeke (2. maaliskuuta 1836 Harburg, Hannover —  25. joulukuuta 1930 Karlsruhe) oli saksalainen orientalisti. Nöldeke oli itämaisten kielten professori Strasbourgin yliopistossa vuosina 1872–1906.
Teokset

Nöldeken tunnetuimpiin teoksiin kuuluu hänen teoksensa Koraanin historiasta Geschichte des Qorâns (1859). Hän julkaisi myös useita seemiläisten kielten kielioppeja. Muihin teoksiin kuuluivat Geschichte der Perser und Araber zur Zeit der Sasaniden (1879), joka perustui aṭ-Ṭabarin historiateokseen. Vuonna 1863 ilmestyi hänen suurelle yleisölle tarkoitettu Muhammed-elämäkertansa Das Leben Mohammeds.
Abu Isa Muhammad at-Tirmidhi

Moskeija Uzbekistanin Termezissä eli Tirmidhissä (Tirmidhin kotikaupungissa)
Abu `Isa Muhammad at-Tirmidhi (824–892) oli imaami ja hafiz, jonka kokoama hadith-kokoelma Jami` at-Tirmidhi on yksi islamin kuudesta merkittävästä kanonisesta hadith-kokoelmasta (Kutub al-Sittah). Se sisältää noin 4400 hadithia (kaksoiskappaleet mukaan lukien) 46:ssa kirjassa.
Aiheesta muualla

Jami' at-Tirmidhi
Kotimaa (sanomalehti)

| Kotimaa |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Sacrum-Kotimaa
ISSN:  ISSN 0356-1135
Perustettu:  joulukuu 1905
Päätoimittaja:  Freija Özcan
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Sivukoko:  tabloid
Ilmestymistiheys:  1 / vko
Aiheesta muualla
Kotimaa24
Kotimaa on kirkollinen, kristillis-yhteiskunnallinen viikkosanomalehti. Lehteä julkaisee Sacrum-Kotimaa Oy. Lehti ei kirkollisesta ja kristillisestä luonteestaan huolimatta ole kirkon eikä minkään muunkaan kristillisen yhteisön äänenkannattaja, ja se on 1990-luvulta lisääntyvästi ottanut kantaa yhteiskunnallisiin asioihin.
Historia

Kotimaa perustettiin joulukuussa 1905. Sen ensimmäinen päätoimittaja, Juhani Ahon veli Pekka Brofeldt kertoi lehdessä muun muassa helluntailaisuudesta, jonka piirissä hän vaikutti aktiivisestilähde?. Brofeldt erosi tehtävästä 1910 linja erimielisyyksien vuoksi, kun Kotimaa alkoi suuntautua enemmän yhteiskunnalliseksi ja kirkolliseksi julkaisuksi. Hän perusti Toivon Tähti -nimisen lehden.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeen

Kotimaa oli 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa merkittävin ja vaikutusvaltaisin kirkollinen sanomalehti. Kotimaa ei ollut kirkon virallinen äänenkannattaja, mutta sillä oli eräänlainen puolivirallinen asema. Lehden läheistä suhdetta kirkon johtoon kuvastaa, että monet kirkon johtaville paikoille kohonneet henkilöt ovat työskennelleet lehden toimituksessa tai hallintoelimissä. Kotimaan levikki oli 1958 lähes 50 000 kappaletta ja kasvoi vuoteen 1962 mennessä yli 62 000 kappaleeseen.
Kotimaan päätoimittaja vaihtui kesällä 1958, kun tehtävää päätoimisesti vuodesta 1948 hoitanut Armo Nokkala siirtyi kirkkohallituksen palvelukseen. Nokkalan seuraajaksi valittiin Helsingin yliopiston Vanhan testamentin eksegetiikan professorina toiminut Aarre Lauha. Lauha toimitti Kotimaata vuoteen 1964 asti, jolloin hänestä tuli Helsingin piispa.
Lehti alkoi muuttua yhteiskunnallisesti aktiivisemmaksi 1980-luvulta lähtien. Muun muassa 1990-luvun puolivälissä maan historian epäkristillisimmäksi hallitukseksi Ahon hallitusta nimittänyt päätoimittaja Tapani Ruokanen kutsuttiin pääministerin kansliaan puhutteluun. Jupakka suututti keskustalaiset.
100-vuotiskirjoituksessaan Kotimaa pyysi lukijoiltaan anteeksi sitä, että oli vastustanut työväenaateetta, tukenut Lapuan liikettä ja iloinnut kansallissosialistien valtaannoususta Saksassa 1933.
Syyskuussa 2006 lehti alkoi ilmestyä perjantain sijasta torstaisin. Vuodesta 2021 lähtien lehti on taas ilmestynyt perjantaisin.
Kotimaa verkossa

Kotimaa luopui aktiivisesta uutistuotannosta verkossa kesäkuun alussa 2009 taloudellisiin syihin vedoten. Elokuussa verkkolehden tilalla aloitti yhteistyöseurakuntien ja kirkkohallituksen kanssa tuotettu Kotimaa24, joka on sosiaalisen median ominaisuuksia hyödyntävä blogeille perustuva palvelu. Nykyisin Kotimaa24 on Kotimaa-lehden verkkosivusto Kotimaa.fi.
Päätoimittajat

1905–1910: Pekka Brofeldt (Aho)
1910–1916: A. W. Kuusisto
1916–1918: Aleksi Lehtonen
1919–1943: Martti Ruuth
1943–1947: Yrjö J. E. Alanen ja Toivo Laitinen
1948–1958: Armo Nokkala
1958–1964: Aarre Lauha
1964–1968: Simo Talvitie
1969–1977: Leino Hassinen
1977–1983: Erkki Kario
1983–1987: Pentti Lempiäinen
1987–1989: Tapani Ruokanen
1989–1992: Tuomo Korteniemi
1993–1996: Tapani Ruokanen
1996–2005: Jaakko Elenius
2005–2008: Olav S. Melin
2009: Pauli Aalto-Setälä ja Mari Teinilä
2009–2022: Mari Teinilä
2022– Freija Özcan
Kirjallisuutta

Martti Ruuth: Kirkon elämää kotimaan kuvastimesta. Määritä julkaisija!
Toim. Eino Murtorinne: Kotimaa 1905–1980. Määritä julkaisija! ISBN 951-621-285-9
Johanna Sumiala-Seppänen: Kaksi Kotimaata : Kotimaa kristillis-yhteiskunnallisena sanomalehtenä ja mediatalona 1980–2005.  Kirjapaja, 2005.  ISBN 951-607-230-5
Aiheesta muualla

Kotimaa24.fi
Radclyffe Hall

| Radclyffe Hall |
| --- | --- |
 Charles Buchelin maalaama muotokuva Radclyffe Hallista
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. elokuuta 1880 Bournemouth
Kuollut: 7. lokakuuta 1943 (63 vuotta) Lontoo
Kansalaisuus:  Iso-Britannia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Radclyffe Hall ja John Hall 
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aikakausi:  1924–1936
Esikoisteos:  The Forge (1924)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Radclyffe Hall (alk. Marguerite Radclyffe-Hall; 12. elokuuta 1880 Bournemouth, Hampshire (nyk. Dorset, Britannia) – 7. lokakuuta 1943 Lontoo) oli brittiläinen runoilija ja kirjailija.
Elämä

Marguerite Radclyffe Hall syntyi flirtailevan isän ja riidanhaluisen äidin tyttäreksi. Hall oli lapsena yksinäinen, sillä hänen vanhempansa erosivat hänen ollessaan pieni, ja hän oli äitinsä ja isäpuolensa laiminlyömä. Hän sai koulutuksensa Lontoon King's Collegessa ja sen jälkeen Saksassa.
Hall oli seksuaaliselta suuntaumiseltaan lesbo ja kuvaili itseään "synnynnäiseksi invertiksi", termi joka on peräisin Havelock Ellisin ja muiden vuosisadan vaihteen seksologien kirjoituksista.
Hall tapasi vuonna 1907 Saksassa Bad Homburg -kylpylässä tunnettun lied-laulajan Mabel Battenin. Batten (lempinimeltään "Ladye") oli 51-vuotias ja naimisissa. He rakastuivat toisiinsa, ja Battenin aviomiehen kuoltua he muuttivat yhteen. Batten antoi Hallille lempinimen John, jota hän käytti tästä loppuelämänsä ajan.
1915 Hall rakastui Mabel Battenin serkkuun kuvanveistäjä Una Troubridgeen (1887–1963), joka oli amiraalin vaimo ja pienen tyttären äiti. Batten kuoli seuraavana vuonna, ja 1917 Hall ja Troubridge alkoivat asua yhdessä. Suhde jatkui Hallin kuolemaan saakka. Vuonna 1934 Hall rakastui venäläiseen emigranttiin Evguenia Soulineen ja aloitti hänen kanssaan pitkän suhteen, minkä Troubridge tuskallisesti sieti. Vuosien saatossa Hallilla oli useita naissuhteita, mahdollisesti myös blues-laulaja Ethel Watersin kanssa.
Hall asui Troubridgen kanssa Lontoossa ja 1930-luvulla pienessä Ryen kaupungissa, joka on tunnettu monista kirjailijoista, kuten E. F. Besonista. Hän kuoli 63-vuotiaana paksusuolen syöpään, ja hänet on haudattu Pohjois-Lontoossa sijaitsevalle Highgate Cemetery -hautausmaalle.
Kirjat

Hallin ensimmäinen kirja oli The Unlit Lamp, tarina nuoresta Joan Ogden -nimisestä tytöstä, joka unelmoi muuttavansa Lontooseen ystävänsä Elisabethin kanssa ja opiskelevansa lääkäriksi mutta joka tuntee olevansa riippuvainen manipuloivasta äidistään. Kirja oli pitkä ja synkkä eikä mikään myyntimenestys, joten hän valitsi kevyemmän teeman seuraavaan kirjaansa, yhteiskunnalliseen komediaan The Forge.
Hall käytti varhaisissa runokokoelmissaan koko nimeään mutta lyhensi sen muotoon M. Radclyffe Hall The Forge -kirjaa varten. Kirja oli pienoinen menestys ja nousi John O'London's Weekly -julkaisun bestseller-listalle.
Seuraavaksi ilmestyi toinen huumorikirja A Saturday Life (1925) ja sitten Adam's Breed (1926), kirja italialaisesta hovimestarista, joka kyllästyttyään työhönsä ja jopa itse ruokaan, luopuu omaisuudestaan ja muuttaa elämään metsään erakkona. Kirjan mystisiä teemoja on verrattu Hermann Hessen teokseen Siddhartha. Se myi melko hyvin, sai kriitikoilta hyviä arvosteluja ja palkittiin Prix Feminalla sekä myös James Tait Black -palkinnolla.
Kirjat > Yksinäisyyden kaivo

Hall tunnetaan parhaiten teoksestaan Yksinäisyyden kaivo (The Well of Loneliness), joka on ainoa hänen kahdeksesta kirjastaan, jonka teemana on lesbous. Vuonna 1928 ilmestynyt teos käsittelee maskuliinisen lesbon Stephen Gordonin elämää. Vaikka Gordonin asenne omaan seksualisuuteensa on ahdistunut, kirja esittää lesbouden luonnollisena asiana ja vetoaa suurempaan suvaitsevaisuuteen. Vaikka kirja ei ole seksuaalisesti avoin, se kuitenkin joutui Britanniassa siiveettömyysoikeudenkäynnin kohteeksi, ja teoksen koko painos määrättiin tuhottavaksi.
Kirjallisuutta

Baker, M. (1985): Our Three Selves. The Life of Radclyffe Hall (New York: William Morrow)
Cline, Sally. (1999): Radclyffe Hall: A Woman Called John (Overlook Press)
Souhami, Diana (1998): The Trials of Radclyffe Hall (London: Weidenfeld & Nicolson)
Troubridge, Una (1961): The Life and Death of Radclyffe Hall (London: Hammond)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Guardian-lehden artikkeli: Lesbian novel was 'danger to nation' (englanniksi)
Radclyffe Hall The Knitting Circle: Literature (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Hall, Radclyffe (Arkistoitu – Internet Archive) From the Encyclopedia of Gay, Lesbian, Bisexual, Transgender, & Queer Culture (englanniksi)
Radclyffe Hall Collection (Arkistoitu – Internet Archive), valokuvia (Arkistoitu – Internet Archive) Teksasin yliopiston Harry Ransom Centerissä (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
John Singer Sargent, Mabel Battenin muotokuva, noin 1897.
Mellbystrand

| Mellbystrand |
| --- | --- |
 Mellbystrand tunnetaan pitkästä hiekkarannastaan.
 Mellbystrand
 Koordinaatit: 56°29′08″N, 12°56′22″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Hallandin lääni
Maakunta:  Hallanti
Kunta:  Laholm
Väkiluku (31.12.2023):  4 641
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mellbystrand on taajama Laholmin kunnassa Hallandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 4 641 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mellbystrand Wikimedia Commonsissa
Destin Daniel Cretton

| Destin Daniel Cretton |
| --- | --- |
 Cretton vuonna 2019
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. marraskuuta 1978 (ikä 46) Maui, Havaiji, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Ammatti:  elokuvaohjaaja elokuvakäsikirjoittaja
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Destin Daniel Cretton (s. 23. marraskuuta 1978, Maui, Havaiji, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hänen elokuviaan ovat esimerkiksi independent-draama Short Term 12 (2013) ja Marvel Cinematic Universeen sijoittuva kungfu- ja supersankaritarina Shang-Chi and the Legend of the Ten Rings (2021).