stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Selma Rainio
Ensimmäinen työkausi Ambomaalla 1908–1919 > Maailmansodan seuraukset

Ensimmäisen maailmansodan seurauksena yhteydet Suomen ja Ambomaan välillä katkesivat lähes puoleksitoista vuodeksi. Esimerkiksi vuoden 1915 palkat olivat seuraavan vuoden alussa vielä saamatta. Myös Saksan siirtomaahallituksen elintarvikeapu Onandjokwen sairaalalle oli lakannut. Koko saksalaishallintokin päättyi pian sodan alkamisen jälkeen, ja eteläafrikkalaiset joukot ottivat maan haltuunsa.
Vuoden 1915 maaliskuussa sairaala oli pakko sulkea joksikin aikaa, sillä elintarvikkeet olivat lopussa ja työvoimastakin oli puutetta. Tuohon saakka Rainion edellisenä vuotena tuomat tarvikkeet olivat riittäneet.
Ambolaisten keskuudessa yleistyivät erilaiset taudit, kuten beriberi. Myös bakteerit yleistyivät sairaalassa. Joulukuussa 1915 se oli suljettava, koska potilaat alkoivat kuolla yksi toisensa jälkeen. Toimintaa jatkettiin tuon jälkeen polikliinisesti. Toimintaa voitiin jatkaa vasta sitten, kun bakteerien saastuttamat sairasmajat oli purettu ja uudet rakennettu niiden tilalle.
Vuonna 1915 myös useita suomalaisia oli sairaalan potilaina, samoin englantilaisen hallituksen ylipäällikkö, majuri Pritchard. Tämän ansiosta uusi hallitus alkoi antaa ruoka-apua sairaalalle.
Ensimmäinen työkausi Ambomaalla 1908–1919 > Sairastuminen

Vuonna 1917 Rainio alkoi sairastella vakavasti. Hän lähti saattamaan niin ikään pahasti sairastunutta Selma Santalahtea Swakopmundiin. Perillä kävi ilmi, että näistä kahdesta Rainio olikin vakavammin sairas. Hänellä todettiin päässä kasvain, joka vaati leikkausta. Hänen kuntonsa oli heikko myös malarian vuoksi. Hyvä ravinto ja viiden viikon toipumisaika saivat hänen voimansa kuitenkin palaamaan. Vaikka hänellä vielä todettiin sydänvika, joka oli hänellä ollut jo kauan, hän pääsi toukokuussa 1918 palaamaan Ambomaalle.
Ensimmäinen työkausi Ambomaalla 1908–1919 > Uusia tauteja Ambomaalla

Ambomaalle ilmestyi nyt tauteja, joita siellä ei ollut aiemmin tunnettu. Näitä olivat vesi- ja tuhkarokko, aivokalvontulehdus ja sikotauti. Sen sijaan espanjantauti ehti sinne vasta vuoden 1919 jälkipuoliskolla ja niin lievänä, ettei siihen kuoltu.
Ambolaisten ennakkoluulot sairaalaa kohtaan olivat nyt vähentyneet. He antoivat esim. kantaa itsensä paareilla sairaalaan, jota he olivat ennen pitäneet väistämättömänä merkkinä kuolemasta. He eivät enää myöskään lähteneet sairaalasta, jos joku siellä menehtyi.
Ensimmäinen kotimaanloma 1919–1922

Vuoden 1919 heinäkuussa Rainio lähti kotimaanlomalle. Onandjokwen hän jätti Aatu Järvisen hoidettavaksi. Tämä oli tullut kentälle vuonna 1917 ja oli saanut sairaanhoitokoulutusta Tübingenissä.
Suomessa Rainio viipyi jonkin aikaa Helsingissä selvitellen asioitaan. Sitten hän vietti jonkin aikaa Saarijärvellä äitinsä luona ja palasi sen jälkeen Helsinkiin. Siellä hän luennoi eri tahoilla Afrikasta. Kesäkuun 1920 hän työskenteli Kivelän sairaalassa ja matkusti sitten Tübingeniin saamaan lisää oppia. Sielläkin hän luennoi työstään Ambomaalla, kun trooppitautien laitoksen johtaja, professori Olpp oli pyytänyt. Vuoden 1921 alussa Rainio työskenteli kolme kuukautta Övermarkin kunnanlääkärinä Etelä-Pohjanmaalla. Hän työskenteli myös Keuruulla ja Sulkavalla. Afrikkaan hän ei halunnut palata siksi, että Lähetysseura oli pienentänyt Onandjokwen budjettia. Hän kuitenkin muutti kantansa, vaikka ei ollutkaan innostunut asiasta. Päätökseen vaikutti se, että kentällä olevat lähetit olivat väsyneitä ja että heitä oli liian vähän hoitamaan kasvavaa työtaakkaa. Myös oma terveys oli kohentunut.
Toinen kotimaanloma 1933–1936

Anni Melanderin mukana Rainio sai johtokunnan kutsun tulla kotimaahan. Rainio olisi halunnut jäädä Ambomaalle jollekin rauhallisemmalle alueelle, sillä hän tiesi jääneensä Afrikassa jälkeen lääketieteen kehityksestä.
Rainion toisen työkauden lopulla vuonna 1933 Onandjokwella oli 17 rakennusta, 49 potilasmajaa, 15 varastoa tai katosta ja mylly.
Rainio lähti Ondongasta toukokuussa 1933, mutta kierteli ensin noin kuukauden ajan Kavangolla, jossa Lähetysseura oli aloittanut työn vuonna 1926. Siellä hän kartoitti sairaanhoidon tarvetta alueella.
Rainio valittiin Lähetysseuran johtokuntaan kesäkuussa 1933. Hänen terveydentilaansa tarkkailtiin Helsingissä, ja joulukuussa hänelle jouduttiin tekemään leikkaus, jonka yksityiskohdista ei ole tietoa. Vuoden 1934 alkupuolella hän alkoi matkustella Suomessa kertoen Ambomaan sairaanhoitotyöstä.
Suomessa ollessaan Rainio valmisteli loppuun kaksiosaisen oshindongankielisen terveysopin, jonka oli tarkoitus toimia Ambomaalla aloitetun sairaanhoidon opetuksen teoreettisena perustana.
Kolmas työkausi 1936–1939

Rainio lähti viimeiselle työkaudelleen maaliskuussa 1936, ollessaan jo yli 60-vuotias. Lähetysjohtaja olisi halunnut lähettää hänet Kavangolle, mutta ilmeisesti Rainion omat perustelut vakuuttivat tämän siitä, että parempi paikka olisi itäinen Oukwanyama. Hänet olisi ehkä sijoitettu Eenhanan asemalle, mutta anglikaaninen lähetys vaati koko itäistä Oukwanyamaa itselleen. Niinpä Rainio sijoitettiin Engelaan ja Linda Helenius Eenhanaan. Ilmeisesti Engelassa oli niin paljon potilaita, että heidän hoitamisensa ilman lääkäriä alkoi käydä mahdottomaksi. Siellä kävi päivittäin 50–100 potilasta, jonka lisäksi Rainio hoiti viidentoista sairasmajan potilaat, joita oli noin 50–60. Lisäksi hän piti poikakoulussa terveysopin tunteja ja käytti opetusmateriaalina itse laatimiaan terveysopin kirjoja.
Vuonna 1936 Ambomaalle ilmestyi vesikauhu. Se oli hoitajien kannalta masentava asia, sillä sairastuneita ei voitu parantaa, vaan nämä kärsivät kovia tuskia ja lopulta menehtyivät.
Engelassa Rainio sairastui tammikuussa 1936 korkeaan kuumeeseen. Anni Melander lähti sinne häntä hoitamaan. Rainio siirrettiin ensin Onandjokwelle ja kuumeen laskettua Swakopmundiin. Siellä hän vähitellen alkoi toipua. Tammikuussa 1937 hän kykeni palaamaan Ambomaalle.
Vuonna 1937 lähetysjohtaja Uno Paunu vieraili Ambomaalla. Hän kuitenkin sairastui matkansa loppuvaiheessa, eikä siksi ehtinyt tutustua sairaanhoitoon Engelassa, joka oli laajentunut jo niin suureksi, että siellä hoidettiin yhtä paljon potilaita kuin Onandjokwella. Engelan sairaalan työntekijät olivat luonnollisesti pettyneitä tämän johdosta. Siellä hoidettiin tuona vuonna 683 potilasta, ja poliklinikalla oli hoidettavana 19 000 tapausta.
Vuonna 1937 Engelaan saatiin uusi, lahjoitusvaroin rakennettu, viisi huonetta käsittänyt poliklinikkarakennus. Seuraavana vuonna puhkesi laaja tuhkarokkoepidemia. Engelan sairaalassa hoidettiin yli 1 000 tuhkarokkopotilasta ja paljon lapsia menehtyi epidemiaan. Tuhkarokosta jäi useita jälkitauteja kuten silmäsairauksia, joiden hoitaminen lisäsi potilasmääriä.
Vuoden 1938 alussa Rainio oli terveysmatkalla Swakopmundissa. Siellä todettiin, että edellisen vuoden kuumesairauden yhteydessä Rainion keuhkoissa havaittu kasvain oli laajentunut. Lääkäri Schwietering halusi lähettää Rainion Suomeen. Hän oli todennut sairauden keuhkosyöväksi, mutta ei ilmeisesti kertonut tätä havaintoaan potilaalleen.
Rainio kuitenkin palasi vielä Engelaan ja rakennutti uusia potilasmajoja tuberkuloosipotilaille. Heinäkuussa hänen oli jätettävä työnteko. Hän halusi nyt palata Suomeen, mutta hänet siirrettiin elokuun puolivälissä Onandjokwelle hoidettavaksi. Marraskuun viimeisenä päivänä hän kirjoitti viimeisen kirjeen omaisilleen. Tammikuun 5. päivänä 1939 hän menehtyi Onandjokwella.
Rainio haudattiin Onandjokwen hautausmaalle. Hautajaisissa oli koko Ambomaan paikallinen virkamiehistö ja paljon Ambomaan väestöä. Myös Helsingin Lähetyskirkossa pidettiin muistojuhla. Etelä- ja Lounais-Afrikan lehdistö kirjoitti Rainiosta hänen kuolemansa jälkeen.
Tunnustukset

Rainio sai työstään tunnustukseksi Suomen Valkoisen Ruusun ansiomerkin 1932 ja hopeisen ansiomerkin Englannin kuninkaan 25-vuotisjuhlan kunniaksi 1935, samoin kuin kuolemansa jälkeen Kansainliiton mandaattikomission tunnustuksen. Namibian postilaitos julkaisi 1995 suomalaisen lähetystyön 125-vuotismuistona neljän postimerkin sarjan Suomen Lähetysseuran lähetystyöntekijöistä, joista yksi esittää Rainiota. Muut postimerkin saaneet suomalaiset olivat Martti Rautanen, Albin Savola ja Karl August Weikkolin.
Julkaisut

Suuren parantajan palveluksessa: Kuvauksia lääkärilähetystyöstä. Helsinki: Suomen lähetysseura, 1922
Etelän ristin alla: Kuvauksia lääkärilähetystyöstä Ambomaalla. Kirjoittajat Selma Rainio, Karin Hirn ja Linda Helenius. Suomen lähetysseura, 1923.
Kirjallisuutta

Heikkilä, Elina – Nurmi, Maarit: Minä voin mennä! Ambomaan ensimmäinen lääkäri Selma Rainio 1873–1939. Suomen Lähetysseura, 2015. ISBN 978-951-624-451-1
Taube, Inkeri: ”Kuku” (Selma Rainio), Ambomaan parantaja: Lähetyslääkärin elämyksiä Afrikassa. WSOY 1947.
Aiheesta muualla

Forsius, Arno: Selma Rainio (1873–1939) – suomalainen lähetyslääkäri. (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 18.2.2015.)
Yliopistomuseo: Selma Rainio. (Viitattu 18.2.2015.)
Halmetoja, Henriikka Suvi-Tuulia: Lähetyslääkäri Selma Rainio länsimaisen kulttuurin ja lääketieteen edustajana Ambomaalla 1908–1938. Pro gradu. 2008. (Viitattu 18.2.2015.)
Vantaan kaupunginmuseo: Kuku Selma Rainio (1873–1939). (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 18.2.2015.)
Kun Selma sairaalan perusti. Vantaan Lauri 15.1.2009. (Viitattu 18.2.2015.)
Suomalainen lähetyslääkäri Afrikassa, Suomen Kuvalehti, 17.03.1923, nro 11, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Miespotilasta hoidetaan Onandjokuen sairaalan kuistilla.
Selma Rainion hautajaiset.
Risto Rekola

Risto Tapani Rekola on hollolalainen kirjailija. Häneltä on julkaistu omakustanteena palindromiteokset Taasko hoksaat!, Ikävää, väki ja Naaraan.
Teokset

Taasko hoksaat! (Luova Satupata, 2014, ISBN 978-952-998-535-7, kuvitus Kirsti Luova)
Ikävää, väki? (Mediapinta, 2015, ISBN 978-952-235-894-3)
Naaraan (Mediapinta, 2015, ISBN 978-952-235-941-4)
Muru ja Puru - satu lapsille ja aikuisille (BoD 2017, ISBN 978-951-568-148-5); runot: Tuija Kuha; kuvitus: Karoliina Tapiovaara.
Kun sutten joukkohon joutuu, niin ulvua täytyy - 26 000 suomenkielistä sananlaskua (BoD, 2020, ISBN 978-952-801-511-6).
Eesti vanasõnad, suurest korjandusest kokku põiminud M. J. Eisen, Eesti Kirjanduse Seltsi kirjastus Tartus, 1929, yli 2 500 virolaista sananlaskua, e-kirja, järjestänyt Risto Rekola (BoD 2021, ISBN 978-952-804-9807).
Kuu on nuarten miästen aurinko - 36 500 suomenkielistä sananlaskua (BoD, 2021, ISBN 978-952-805-0223).
Reheline koer ai katto päi silmi (osa 1, A-M) - 50 700 näytettä äidinkielemme rikkaudesta (BoD 2023, ISBN 978-952-800-4844).
Reheline koer ai katto päi silmi (osa 2, N-Ö) - 53 900 näytettä äidinkielemme rikkaudesta (BoD 2024, ISBN 978-952-804 8923).
Aiheesta muualla

Symmetrinen kieli kiehtoo hollolalaista Risto Rekolaa (Video Etelä-Suomen Sanomien verkkosivuilla 9.4.2016) ess.fi.
Rederiaktiebolaget Eckerö

| Rederiaktiebolaget Eckerö |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  aktiebolag (osakeyhtiö)
Perustettu:  2. maaliskuuta 1961
Toimitusjohtaja:  Björn Blomqvist
Kotipaikka:   Maarianhamina Suomi
Toiminta-alue:  Itämeri
Toimiala:  varustamotoiminta
Liikevaihto:   220 milj. € (2023)
Liikevoitto:   21,4 milj. € (2023) 
Henkilöstö:   850 (2023)
Tytäryhtiöt:   Eckerö Linjen  Eckerö Line  Eckerö Shipping  Williams Buss 
Kotisivu:  www.rederiabeckero.ax
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rederiaktiebolaget Eckerö on suomalainen holdingyhtiö, jonka kotipaikka on Maarianhaminassa Ahvenanmaalla. Yhtiö perustettiin 2. maaliskuuta 1961 harjoittamaan autolauttaliikennettä Suomen, Ruotsin ja Ahvenanmaan välillä. Rederiaktiebolaget Eckerö on nykyään Eckerö-konsernin emoyhtiö. Konsernin liikevaihto vuonna 2023 oli noin 220 miljoonaa euroa ja työntekijöiden määrä noin 850. Toimitusjohtajana toimii Björn Blomqvist.
Tytäryhtiöt > Eckerö Linjen

Eckerö Linjen liikennöi autolauttoja Eckerön ja Grisslehamnin välillä. Yhtiö myy risteilyjä ja pakettimatkoja.
Tytäryhtiöt > Eckerö Line

Eckerö Line liikennöi autolauttoja Helsingin ja Tallinnan välillä: Vuosaaren satamasta Tallinnan Muugaan rahtilaiva M/S Finbo Cargolla, sekä Helsingin Länsiterminaalista Tallinnan vanhaan satamaan M/S Finlandialla.
Tytäryhtiöt > Eckerö Shipping

Eckerö Shipping (entinen Birka Cargo) on vuonna 1990 perustettu yhtiö, joka liikennöi ro-ro-liikennettä Suomen, Ruotsin ja Manner-Euroopan välillä. Vuonna 2024 yhtiöllä oli käytössään yksi, Suomen lipun alla seilaava M/S Transporter.
Tytäryhtiöt > Williams

Williams on vuonna 1990 Eckerö-konsernin omistukseen tullut bussiyhtiö, joka järjestää paketti- ja kiertomatkoja. Matkat busseilla myy Eckerö Linjen.
Aiheesta muualla

Rederiaktiebolaget Eckerö - kotisivut
P.-H. Sjöström: Historien om den som kommer igen: Rederiaktiebolaget Eckerö 1961–2011. Ekenäs 2011. ISBN 9529285914.
Herman Renfors

| Herman August Renfors |
| --- | --- |
 Ina Liljeqvist: Herman Renfors, 1897.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. marraskuuta 1849 Pori
Kuollut: 10. joulukuuta 1928 (79 vuotta) Merano, Italia
Ammatti:  tehtailija
Herman August Renfors (11. marraskuuta 1849 Pori – 10. joulukuuta 1928 Merano) oli Kajaanissa vaikuttanut monitoimimies, tehdasyrittäjä, Britannian konsuli ja kaupunginvaltuutettu. Hän oli suomalaisen kalastusväline-, turkis- ja suksiteollisuuden uranuurtaja.
Porilaiseen merenkävijäsukuun kuulunut Renfors saapui viisivuotiaana enonsa luo Kajaaniin leskeksi jääneen äitinsä Anna Gustafva Wahlgrenin ja kolmen sisaruksensa kanssa. Hermanin merikapteeni-isä Gustaf Renfors oli menehtynyt haaksirikossa.
Renfors oli ensin muun muassa kultasepän ja kellosepän oppilaana ja sitten vuonna 1868 työssä Porin konepajalla ja 1869 Putilovin tehtaalla Pietarissa. Palattuaan Kajaaniin syksyllä 1869 hän alkoi valmistaa siellä uistimia ja muita kalastustarvikkeita vuonna 1870. Vuonna 1876 Renfors perusti Kajaaniin kivihiomon, jossa valmistettiin muun muassa koruja sekä nappeja. Hän laajensi liiketoimintaansa 1870-luvulla suksien valmistamiseen, vuonna 1880 turkistuotteisiin ja vuonna 1891 hän perusti Helsingin keskustaan sivuliikkeen kalastus-, poronnahka- ja turkistuotteidensa myyntiä varten. Yritystoiminnan taustavoimana hänellä oli sisar Maria Renfors, joka kouluttautui Englannissa asti perhonsidonnan ammattilaiseksi. Eeva-Kaarina Aronen julkaisi Maria Renforsista faktaa ja fiktiota yhdistävän kirjan Maria Renforsin totuus vuonna 2005. Teos käännettiin saksaksi vuonna 2007 nimellä Die Lachsfischerin.
Renforsien kalastusvälineistä on tullut nykyään keräilijöiden aarteita, aikanaan niille myönnettiin 50 patenttia ja ne olivat tunnettuja Amerikkaa ja Japania myöten. Tehtailija Renfors oli aktiivinen vaikuttaja ja kaupunginvaltuuston sekä rahatoimikamarin jäsen. Hän osallistui Seppälän maamieskoulun perustamiseen ja toimi rautatien saamiseksi Kajaaniin. Vuosina 1892–1893 hän oli hätäapukomitean puheenjohtaja. Hän myös valokuvasi paljon vanhaa Kajaania sekä toimi hiihtourheilun ja matkailun edistämiseksi. Renforsin aloitteesta ja pääosin hänen rahoituksensa turvin pidettiin Kajaanissa vuosina 1892–1903 suuria Kainuun talvikisoja. Renfors oli matkailuliikkeen ja urheilukalastuksen alkuunpanija ja hän toimi Matkailijayhdistyksen johtohenkilönä.
Herman Renfors kuoli keuhkokuumeeseen 79-vuotiaana vuonna 1928 Italiassa, jossa hän oli hoitamassa heikentynyttä terveyttään. Tehtaassa jatkettiin kalastusvälineiden valmistusta ja turkisten muokkausta vielä 1940-luvun puolivälin asti. Hänen vaimonsa Agnes Mathilda Castrén kuoli vuonna 1947. Kajaanin Tulliniemessä joen varrella sijainneet Renforsin tehdas- ja asuinrakennukset purettiin vuonna 1966.
Teoistaan huolimatta Herman Renfors ei ole kovin tunnettu nykyajan kajaanilaisten, etenkään nuorten parissa. Hänen muistomerkkinsä paljastettiin Kajaanissa paikallisten yrittäjien ja paikallisen taiteilijan voimin 12. toukokuuta 2007. Muistomerkki on kopio Renforsin valmistamasta Devoni-uistimesta. Kajaaninjoen rantoja seurailee Renforsin lenkiksi nimetty ulkoilureitti.
Aiheesta muualla

Konsulns fotografier : Kajana vid sekelskiftet med Herman Renfors ögon - Konsulin kuvat : vuosisadan vaihteen Kajaani Herman Renforsin kuvaamana ; kuvitus, kuvatekstit ja taitto Anneli Suihko ; teksti Panu Pulma ja Raili Kauppila. Kainuun museon julkaisuja. Kajaanin kaupunki, Kajaani 1989 ISBN 9518001332
Aronen, Eeva-Kaarina 2005. Maria Renforsin totuus. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Teos. ISBN 978-951-851-215-1.
Paavo Enroth : Herman Renfors : erämaakaupungista maailmanmaineeseen. Paavo Enroth, Kajaani 2018 ISBN 9789529403554
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Renault 14

| Renault 14 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Belgia  Ranska
Valmistaja:  Renault
Valmistusvuodet:  1976–1983
Korimalli:  5-ovinen hatchback
Luokka:  C-segmentti
Seuraaja:  Renault 9/11
Iskutilavuus:  1,2–1,4 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali
Renault 14 on Renault’n vuosina 1976–1983 valmistama alemman keskiluokan automalli. Se suunnattiin kilpailijaksi pienten perheautojen luokkaan, jonka oli avannut Volkswagen Golf kahta vuotta aikaisemmin. Mallin seuraajiksi tulivat Renault 9 ja 11.
Auton myynti käynnistyi huonosti seurauksena epäonnistuneesta mainoskampanjasta, jossa autoa verrattiin päärynän muotoon. Auto sai myöhemmin maineen herkästi ruostuvana, ja siksi sitä alettiin kutsua lehdistössä ”mädäksi päärynäksi”. Ranskassa 14:stä käytetään edelleen lempinimeä ”La poire” (tarkoittaa kirjaimellisesti ”päärynää”, mutta slangissa myös ”herkkäuskoista”).
Moottorina oli 1,2-litrainen (58 hv) nelisylinterinen bensiinimoottori, joka oli Renault’n ja Peugeot’n yhteistyössä kehittämä. Se makasi moottoritilassa 72 astetta taaksepäin kallistettuna ja varapyörä oli asetettu sen päälle. Peugeot käytti samaa moottoria 104-mallissaan. Voimansiirtona oli nelivaihteinen manuaalivaihteisto, vuonna 1981 tuli saataville myös viisivaihteinen. Myöhemmin 1,2-litraisen rinnalle tuli myös 1,4-litrainen (60/70 hv) versio.
Vuonna 1980 malli sai pienen kasvojenkohotuksen, jossa vilkut siirtyivät etupuskurista ajovalojen yhteyteen.
Vuonna 1981 Renault 14 maksoi Suomessa 57 800 markkaa. Maahantuojana oli Oy Autorex Ab. Mallin lähimmät kilpailijat Suomen markkinoilla olivat Fiat Ritmo, Ford Escort, Mazda 323, Peugeot 104 ja Volkswagen Golf. Suomalaiset autolehdet kiittivät Renault 14:n pientä sisämelua, mutta moittivat sen suorituskykyä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Renault 14 Wikimedia Commonsissa
Renault-mallit
| --- | --- |
Nykyiset: Alaskan | Arkana | Austral | Captur | Kiger | Kwid | Triber | Twingo | Clio | Duster | Sandero | Mégane | Kangoo | Scénic | Taliant | Talisman | Espace | Koleos
Numeraaliset: 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 25 | 30
Nimelliset: Alliance/Encore | Fluence | Fuego | Kadjar | Medallion | Safrane | Premier | Torino | Rodeo | Avantime
Toisen maailmansodan jälkeiset: 4CV | Caravelle | Colorale | Dauphine | Dauphinoise | Floride | Frégate | Ondine
Maailmansotien väliset: Celtaquatre | Juvaquatre | Nervastella | Primaquatre | Reinastella | Viva Grand Sport | Vivaquatre | Vivasix
Ensimmäistä maailmansotaa edeltävät: 10CV | 12CV | 35CV | 40CV | 50CV / 50/60CV | A | AG/AG-1 | B | C | D | E | G/H/J | L/M | N(a)/N(b)/S | N(c)/Q/U(a/e) | R/T | U | AS/V | X/X-1 | Y
Alpine–Renault: A106 | A108 | A110 | A305 | A310 | A610/GTA
Renault Sport: Clio Renault Sport | Spider | Mégane Renault Sport | Clio V6 Renault Sport
Konseptit: Alpine 210 RS | Altica | Argos | BRV | Espace F1 | EPURE | EVE | Egeus | Etoile Filante | Fiftie | Initiale | Koléos | Laguna | Mégane | Next | Racoon | Scénic | Talisman | VESTA 2 | Wind | Steppe
Paketti- ja kuorma-autot: Estafette | Fourgonette | Kangoo | Express | Kerax | Magnum | Mascott | Master | Messenger | Midlum | Trafic | 50-sarja
Dacia-merkki: Lodgy | Logan | Sandero | Duster | Dokker
Renault-Samsung Motors: SM3 | SM5 | SM7
Marcus Reno

Marcus Reno
Marcus Albert Reno  (15. marraskuuta  1834 – 30. maaliskuuta 1889)  oli yhdysvaltalainen majuri, joka selvisi hengissä 1876 käydystä Little Bighornin taistelusta. Everstiluutnantti George Armstrong Custerin alaisena  7. ratsuväkirykmentissä palvellut Reno sai osakseen paljon kritiikkiä taistelun jälkeen, ja hänet asetettiin sotilastuomioistuimen eteen monista laiminlyönneistä syytettynä.
Lyhyt Historia

Reno syntyi Carroltonissa Illinoisissa James and Charlotte Renon neljäntenä lapsena.  1851 hän kirjoittautui West Pointin sotilasakatemian, josta suoriutui 1857.  Palveltuaan vajaan kolmen vuoden ajan luutnanttina Fort Walla Wallassa Washingtonissa, Reno nimitettiin vuonna 1861  ensimmäiseen ratsuväkirykmenttiin. Sisällissodassa  Reno ehti ottaa osaa moneen taisteluun ennen haavoittumistaan  1863. Saman vuoden aikana hän solmi avioliiton Mary Hannah Rossin kanssa. Ennen sisällissodan loppumista Reno yleni ilman palkankorotusta  majurista everstiksi ja päätyi vuonna 1865 vapaaehtoisjoukkojen prikaatinkenraaliksi. Sodan loppuessa Reno oli Pennsylvanian 12. ratsuväkirykmentin komentajana.
Vuonna 1868 Reno nimitettiin majuriksi 7. ratsuväkirykmenttiin. Hänen toimipaikkansa oli ensin Kansasissa, kaksi vuotta myöhemmin Coloradossa. Vaimonsa heikentyneen terveydentilan johdosta Reno otti kahden vuoden virkavapaan, ja ennätti takaisin juuri ennen 1876 tehtyä sotaretkeä Little Bighorniin. Kun Istuvan Härän ja Hullun Hevosen johtamat yhdistyneiden  tasankointiaanien sotajoukot ympäröivät ratsuväen, kuoli yli 200 yhdysvaltain sotilasta Custer itse mukaan lukien. Renon johtamat joukot, jotka olivat erillään Custerista, selvisivät paljon pienimmin menetyksin intiaanien kyllästyttyä piirittämään heitä. Lehdistö etsi syyllisiä verilöylyyn, ja Renon tekemiset taistelun aikana joutuivat tarkan tutkimuksen kohteiksi. Häntä syytettiin pelkuruudesta ja tottelemattomuudesta, ja vaadittiin sotatuomioistuimen eteen tekemiensä oletettujen virheiden vuoksi. Oikeudenkäynti Renoa vastaan osoitti hänet kuitenkin syyttömäksi itseensä kohdistuneisiin epäilyihin.
Renon sotilasura loppui 1880. Hänet erotettiin armeijasta 23 palveluvuoden jälkeen jatkuvan alkoholin käytön ja paheksuttavan  käytöksen vuoksi.  
Reno kuoli Washingtonissa 30. 3.1889.
Relayer

| Relayer Yes |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1974
 Tuottaja(t): Yes
 Tyylilaji: progressiivinen rock sinfoninen rock jazz-rock
 Levy-yhtiö: Atlantic Records
Yesin muut julkaisut
| Tales from Topographic Oceans 1973 | Relayer 1974 | Going for the One 1977 |
Relayer on Yes-yhtyeen seitsemäs albumi, joka nauhoitettiin ja julkaistiin vuonna 1974. Se on yhtyeen ainoa albumi, jolla soittaa Patrick Moraz, joka korvasi kosketinsoittaja Rick Wakemanin aikaisemmin samana vuonna. ”The Gates of Delirium” -kappaleen osio ”Soon (oh soon the light)” julkaistiin rajoitettuna singlepainoksena tammikuussa 1975 B-puolenaan ”Sound Chaser”.
Albumi on hieman jazz-painotteisempi kuin edelliset levyt johtuen osittain Patrick Morazin jazz-taustasta. Ennen Morazin liittymistä yhtyeeseen julkisuudessa vahvana ehdokkaana pidettiin Aphrodite’s Child -yhtyeestä ja soolourastaan sekä säveltäjänä tunnettua Vangelista, mutta hän ei soveltunut yhtyeeseen. Howen mukaan hän soitti loistavasti, mutta muutti improvisoivasti sovituksiaan kerrasta toiseen, kun taas Yesin perustana olivat rakenteiden tarkat sovitukset.
Alan Whitelle albumi oli toinen studioalbumi. Bill Brufordin King Crimsoniin liittymisen seurauksena White oli mukana Yessongs - livealbumilta lähtien, jolla on mukana joitakin Brufordin vielä soittamia kappaleita.
Kappaleet

The Gates of Delirium – 21:50
Sound Chaser – 9:26
To Be Over – 9:06
Kokoonpano

Jon Anderson – laulu
Steve Howe – kitara ja laulu
Patrick Moraz – kosketinsoittimet
Chris Squire – basso ja laulu
Alan White – rummut
Heikki Repo
Kirjallisuutta

Lackman, Matti (2000). Suomen vai Saksan puolesta?: jääkäreiden tuntematon historia. Helsinki: Otava. ISBN 951-1-16158-X.