stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
True Detective
Vastaanotto > Plagiointisyyte

Mike Davis, H. P. Lovecraftille omistetun internetsivuston The Lovecraft Zinen ylläpitäjä, julkaisi elokuussa 2014 artikkelin, jossa hän syytti Nic Pizzolattoa Thomas Ligottin ja muiden kirjailijoiden plagioinnista. Hänen mielestään Rust Cohlen pessimistiset, elämän merkityksettömyyttä koskevat monologit sisälsivät lausahduksia Ligottin teoksesta The Conspiracy Against the Human Race (2010). Davis kirjoitti: ”Kirjailijat työskentelevät ankarasti tuottaakseen omaperäisiä ideoita, tarinoita ja keskusteluja, ja on epäreilua, että joku toinen pitää niitä ideoita omanaan. Hra Pizzolatto on ehdolla Emmy-palkintoon työstään True Detectivessä kun taas Thomas Ligotti ahertaa lähes tuntemattomana. Vaikka tuskailin tämän artikkelin kirjoittamisen kanssa, lopulta tunsin että moraalisesti minulla ei ole muuta vaihtoehtoa.” Artikkeli herätti keskustelua muuallakin, etenkin Redditin keskustelupalstalla.
Pizzolatto kumosi väitteet ja vastasi: ”Mitään televisiosarjassa True Detective ei ole plagioitu. Rust Cohlen ilmaisemat filosofiset ajatukset eivät edusta kenenkään yksittäisen kirjailijan ajatuksia tai ideoita; nämä ovat pikemminkin pessimistisen, antinatalistisen filosofian dogmeja, joita Arthur Schopenhauer, Friedrich Nietzsche, E. M. Cioran ja monet muut filosofit ilmaisevat.” Myös HBO jätti lausunnon koskien syytteitä: ”True Detective on erittäin omaperäinen teos, jonka tarina, juoni, henkilöt ja dialogi kuuluvat Nic Pizzolattolle. Filosofiset käsitteet ovat kaikkien, myös fiktion kirjoittajien käytössä, ja tällaisia esimerkkejä on esiintynyt aiemminkin.” HBO päätti lausuntonsa julistamalla: ”Me tuemme täysin sarjaa, sen käsikirjoitusta ja Nic Pizzolattoa .”
Vastaanotto > Palkinnot ja ehdokkuudet

True Detective voitti viisi Emmy-palkintoa parhaasta ohjauksesta, alkutunnuksen suunnittelusta, maskeerauksesta, roolijaosta ja kuvauksesta vuonna 2014. Kaiken kaikkiaan sarja oli ehdolla 12 Emmy-palkintoon. Matthew McConaughey ja Woody Harrelson olivat ehdolla SAG-palkintoon parhaasta miespääosasta draamasarjassa sekä Golden Globe -palkintoon parhaasta miespääosasta minisarjassa tai televisioelokuvassa.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
True Detective Internet Movie Databasessa (englanniksi)
True Detective Rotten Tomatoesissa (englanniksi)
Urheilupesu

Jalkapallon MM-kisojen 2018 isäntämaa Venäjän presidentti Vladimir Putin ojentaa pallon symbolisesti vuoden 2022 isäntämaa Qatarin emiiri Tamim bin Hamad Al Thanille. Keskellä Fifan puheenjohtaja Gianni Infantino.
Urheilupesu (engl. sportswashing) on propagandan muoto, jossa valtiot tai muut organisaatiot käyttävät urheilua eri tavoin parantaakseen mainettaan. Tunnettu nykyajan esimerkki urheilupesusta on suurten urheilutapahtumien järjestäminen autoritäärisissä ja huonojen ihmisoikeuksien maissa, jolloin hallinto pyrkii esittämään itsensä positiivisemmassa valossa. Suuret yritykset pyrkivät myös tuomaan itselleen positiivista julkisuutta sponsoroimalla urheilutapahtumia ja varakkaat yksilöt omistamalla urheiluseuroja. Kansainvälisesti urheilupesua voidaan pitää pehmeän vallankäytön muotona.
Urheilupesu-käsite on syntynyt samoista lähtökohdista kuin viherpesu ja pinkkipesu. Englanninkielistä termiä sportswashing alettiin käyttää 2010-luvulla.
Varhainen esimerkki urheilupesusta on Natsi-Saksassa järjestetyt kesäolympialaiset 1936, joita Adolf Hitlerin hallinto käytti kansallisosialistisen propagandan levittämiseen. Natsit perustelivat saksalaisurheilijoiden menestyksellä ”arjalaisen rodun” ylivertaisuutta.
Esimerkkejä

Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1934 Italiassa Benito Mussolinin diktatuurissa.
Kesäolympialaiset 1936 ja talviolympialaiset 1936 Natsi-Saksassa.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 1978 Argentiinan sotilasdiktatuurin aikana.
Nyrkkeilyliitto WBA:n mestaruusottelut Etelä-Afrikassa apartheidin aikaan.
Kesäolympialaiset 1980 Neuvostoliitossa.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 2014 Valko-Venäjällä Aljaksandr Lukašenkan diktatuurissa.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2018 Venäjällä Vladimir Putinin autoritäärisen hallinnon aikana.
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailut 2022 heikkojen ihmisoikeuksien ja vähäpätöisen jalkapallokulttuurin Qatarissa.
Bahrainin, Qatarin, Saudi-Arabian ja Abu Dhabin Formula 1 -kilpailut.
LIV Golf, Saudi-Arabian rahoittama golfkiertue vuodesta 2022 alkaen.
Henry Cort

Henry Cort
Henry Cort (1741 – 23. toukokuuta 1800) oli englantilainen ruukinpatruuna. Teollisen vallankumouksen alkuvaiheessa hän alkoi jalostaa takkirautaa kankiraudaksi kekseliäälle menetelmällä. Vuonna 1783 hän sai patentin kehittämälleen uudelle rautamalmin jalostusmenetelmällä, jota kutsutaan putlaukseksi.
Varhaiset vaiheet

Henry Cortin elämän alkuvaiheista tiedetään vähän. Hän syntyi mahdollisesti Lancasterissa, mutta vanhemmat ovat tuntemattomat ja syntymävuodesta on epävarmuutta. Nykyisin vuotta 1741 pidetään todennäköisempänä kuin 1740.
Vuonna 1765 Cortista tuli Kuninkaallisen laivaston maksuvirkailija, jonka tehtäviin Lontoon toimistossa kuului koota eläkkeet hengissä säilyneille meriupseereille. Tuohon aikaan huolimatta Abraham Darbyn keksinnöstä käyttää koksia puuhiilen sijasta masuunissa ei tuloksena saatu rauta kelvannut kankiraudan valmistukseen, vaan sitä ostettiin Venäjältä korkeahkoon hintaan.
Vuonna 1768 Cort meni naimisiin Elizabeth Heyshamin kanssa. Tämän isä oli staffordshireläinen asianajaja ja Portlandin herttuan taloudenhoitaja. Vaimon eno, William Aatwick, vaikka oli menestynyt asianajaja Lontoossa, peri suvun rautakauppaliiketoiminnan Gosportissa. Rautakauppa toimitti laivastolle ankkuriketjuja ja muita laivoissa tarvittavia rautatarvikkeita.
Kumppanuus Samuel Jellicoen kanssa

Cort sai Attawickin liiketoiminnan haltuunsa ja vaurastui. Vuonna 1775 hän osti Fontleysta rautaruukin. Vuonna 1779 laivoston huoltotoimisto sopi Cortin kanssa, että hän valssaisi laivaston tynnyreihin rautavanteita. Tämä sai Cortin sijoittamaan suuren summan uusiin valssausmenetelmiin Fontleyssa tuotantomäärien kasvattamiseksi. Rahoituksen saamiseksi hän kääntyi Adam Jellicoen puoleen. Tämä oli kuninkaallisen laivaston maksatustoimiston johtava kassanhoitaja ja hän suostui rahoittamaan Cortin liiketoimintaa 30 000 punnalla. Takuuna oli Cortin oikeus patentteihin. Osana sopimusta Jellicoen pojasta Samuelista tuli osakas Fontleyn ruukkiin. Sopimuksella oli myöhemmin vakavia seuraamuksia Cortille.
Valssaamo ja putlausuuni

Cort kehitti ajatuksiaan Fontleyn ruukilla, mikä johti vuonna 1783 patentiin uritetusta valssista ja toiseen 1784 läikyteltävästä tai sekoittavasta putlausuunista. Nämä mahdollistavat vakiokokoisten kankirautaharkkojen valmistuksen. Hänen työnsä perustui Cranegen veljesten ajatuksiin ja heidän liekkisulatusuuniin, jossa lämpö tuotiin päältä toisin kuin alta puhallettavassa masuunissa. Toinen Cortia auttanut keksintö oli Peter Onionsin ajatus sekoittaa sulaa rautaa, jotta epäpuhtaudet erottuisivat puhtaamman kankiraudan tuottamiseksi. Uuni poisti tehokkaasti hiiltä sulapanoksesta hapettamalla sitä ja rautainen aputanko poisti pinnalle kertyneen kuonan, jolloin rauta jäi pohjalle. Näin saatu metalliharkko taottiin kankiraudaksi vasaran avulla ja sen jälkeen se valssattiin. Uuni poisti myös piitä, mikä alensi takoraudan valmistuskustannuksia ja keksintö teki Britanniasta nopeasti raudan tuojasta raudan viejän.
Adam Jellicoen kuolema

Kun Adam Jellicoe yllättäen vuonna elokuun 30 1789 kuoli, kävi ilmi, että hänen Cortille lainaamasta rahasummasta 27 000 puntaa oli otettu kuninkaallisen laivaston rahoista. Tämä seurauksena oikeus takavarikoi Cortin kaksi patenttia vakuutena ja niiden arvoksi määritettiin 100 puntaa. Cort katsottiin vastuulliseksi Jellicoen velkoihin ja julistettiin konkurssiin. Oikeus antoi Samuel Jellicoelle aseman Fontleyssä, jossa hän pysyi sen jälkeen useita vuosia. Samuel Jellicoe ei yrittänyt realisoida patenttioikeuksia rautaruukeilta, koska se ei toiminut harmaalla raudalla, jota tuotettiin Midlandsissa ja Etelä-Walesissa.
Patentit ja rojaltit

Cortin työn merkitys tunnustettiin jo niinkin varhain kuin 1786, jolloin John Baker-Holroyd, Sheffieldin lordi, piti sitä yhdessä James Wattin työn kanssa merkittävämpänä kuin Amerikan vallankumousta. Vuonna 1878 Cort pääsi eteläwalesilaisen ruukinpatruunan Richard Crawshayn kanssa sopimukseen, jossa Cortille maksettiin 10 šillinkiä jokaisesta hänen patenttiensa avulla tuotetusta rautatonnista.
Cortin elämä

Cortin ja Elizabeth Heyshamin avioliitossa syntyi 13 lasta. Cortin liiketoiminta ei tuonnut hänelle vaurautta, vaikka putlausuuneja rakennettiin valtavia määriä. Vuonna 1820 niitä raportoitiin olleen 8200 kappaletta. Nämä käyttivät kuitenkin muokattua versiota alkuperäisestä ja välttivät siten rojaltien maksun. Cort sai myöhemmin valtion eläkkeen, mutta kuoli pettyneenä. Hänet on haudattu St John-at-Hampsteadin hautausmaalle Lontoossa.
Asiasta muualla

Madehow-sivuston elämäkerta Henry Cortista
Putlausuunin kaaviokuva
Urheilupuisto (Riihimäki)

Riihimäen urheilupuisto.
Riihimäen urheilupuisto on Riihimäen Harjukylässä sijaitseva urheilupuisto.
Arkkitehti Otto-Iivari Meurmanin laatimassa Riihimäen asemakaavassa vuodelta 1922 oli alue kaavoitettu julkisen istutusten tai yksityisten viljelymaiksi. Alueella oli myös keskusurheilukenttä, joka kunnostettiin sotien jälkeen. Nykyisen Urheilupuiston yleissuunnitelman laati arkkitehti Yrjö Lindegren vuonna 1950. Urheilupuisto on esimerkillinen sotien jälkeen rakennettu urheilualue.
Urheilupuisto sijaitsee harjulla, joka on ensimmäisen ja toisen salpausselän välinen päämoreeni, joka syntyi noin 12 000 vuotta sitten. Tämän harjun lakea pitkin kulkee myös valtakunnallinen vedenjakaja.
Riihimäen urheilupuiston kokonaisuuteen kuuluvat urheilutalo, maauimala, uimahalli, urheilukenttä sekä tennis- ja koripallokentät. Puiston koillispäässä on myös kuntoilupiste. Alueella on myös kuntopolku sekä kuntoportaat. Arkkitehtien Yrjö Lindegrenin ja Aulis Blomstedtin suunnittelema maauimala valmistui alueelle 1956. Raimo S. O. Valjakan suunnittelema urheilutalo valmistui 1967. Urheilutalossa on liikuntasali, kuntosali, voimailusali sekä kokoushuone ja siellä toimii myös keilahalli. Vuonna 1979 valmistui maauimalan viereen arkkitehtien Osmo Lapon ja Jussi Suomalan suunnittelema uimahalli.
Urheilupuiston alueella sijaitsee myös arkkitehti Erik Bryggmanin suunnittelema Vesilinna, joka suunniteltiin sekä vesitorniksi että näkötorniksi. Tornin ylätasanteella toimii kesäisin kahvila Café Bar Torni.
Kuvia

Urheilupuistossa sijaitsee Riihimäen keskusurheilukenttä.
Urheilupuiston jalkapallokenttä.
Urheilupuiston kuntoportaat.
Urheilupuistossa on kilometrin pituinen, luonnonläheinen kuntopolku.
Urheilupuiston kuntoilupiste.
Riihimäen urheilutalo.
Riihimäen maauimala.
Riihimäen uimahalli.
Vesilinna.
Verrières

Verrières voi tarkoittaa seuraavia:
Verrières, kunta Ardennesin departementissa Ranskassa
Verrières, kunta Auben departementissa Ranskassa
Verrières, kunta Aveyronin departementissa Ranskassa
Verrières, kunta Charenten departementissa Ranskassa
Verrières-de-Joux, kunta Doubs’n departementissa Ranskassa
Verrières-du-Grosbois, entinen kunta Doubs’n departementissa Ranskassa
Verrières-en-Forez, kunta Loiren departementissa Ranskassa
Verrières-en-Anjou, kunta Maine-et-Loiren departementissa Ranskassa
Verrières, kunta Marnen departementissa Ranskassa
Verrières, kunta Ornen departementissa Ranskassa
Verrières, kunta Puy-de-Dômen departementissa Ranskassa
Verrières, kunta Viennen departementissa Ranskassa
Verrières-le-Buisson, kunta Essonnen departementissa Ranskassa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Verrières”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Vern Barberis

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Barberis vuoden 1950 tienoilla. |  Barberis vuoden 1950 tienoilla. |  Barberis vuoden 1950 tienoilla. |  |
Maa:   Australia
Miesten painonnosto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Helsinki 1952 | 67,5 kg |  |
Verdi ”Vern” Barberis (27. kesäkuuta 1928 Melbourne – 6. tammikuuta 2005 Albury) oli australialainen painonnostaja ja olympiamitalisti.
Barberis voitti 67,5 kg:n painoluokassa olympiapronssia Helsingissä 1952. Melbournen kesäolympialaisissa 1956 hän sijoittui 11:nneksi ja vuoden 1953 MM-kilpailuissa neljänneksi.
Barberis toimi myöhemmin Australian painonnostoliiton puheenjohtajana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vern Barberis Wikimedia Commonsissa
Valuuttamerkki

Valuuttamerkki on joissakin valuutoissa käytetty graafinen symboli, jota käytetään lyhenteenä valuutasta. Kansainvälisesti valuutoista käytetään standardin ISO 4217 mukaisia valuuttatunnuksia, mutta paikallisesti useimmiten valuuttamerkkiä.
¤-merkki on yleinen valuuttamerkki, jota voidaan käyttää silloin, kun varsinaista valuuttamerkkiä (esimerkiksi $, £ tai €) ei ole käytettävissä.
Rahamäärää kirjoitettaessa merkin paikka vaihtelee valuutan mukaan. Monissa maissa, kuten Yhdysvalloissa ja Britanniassa, merkki sijoitetaan ennen summaa. Myös rahamäärän jälkeen sijoitettu merkki on yleinen, ja tällainen käytäntö on käytössä muun muassa Suomessa ja Saksassa. Suomen kielessä ennen valuuttamerkkiä tulee välilyönti. Myös rahasumman keskelle eli desimaalipilkun paikalle sijoitettu merkki on mahdollinen. Tällainen käytäntö oli ennen euron käyttöönottoa Ranskassa ja Portugalissa.
Esimerkkejä

Esimerkkejä nykyisin käytössä olevista symboleista:
¤ yleinen valuuttamerkki, jota käytetään, jos oikeaa merkkiä ei ole käytettävissä
฿ Thaimaan baht
¢ sentti, erityisesti dollaria käyttävissä maissa
₡ colón (Costa Rica ja El Salvador)
$ dollari, joskus myös latinalaisen Amerikan peso, aiemmin myös Portugalin escudo
₫ Vietnamin đong
€ euro
₭ Laosin kip
₥ mill, Yhdysvaltain centin kymmenesosa (laskennallinen valuutta)
₦ Nigerian naira
₱ Filippiinien peso
£ punta, joskus myös liira
៛ Kamputsean riel
₨ rupia monissa Aasian maissa
Intian rupian  uusi symboli (15. heinäkuuta 2010)
₽ Venäjän rupla
₪ Israelin uusi sekeli
₩ Koreoiden won
₮ Mongolian tugrik
¥ Japanin jeni ja Kiinan yuan
Käytöstä poistuneita

₠ ECU, euron edeltäjä
₢ Brasilian cruzeiro
₯ Kreikan drakma
₣ Ranskan frangi. Myös FF oli yleisesti käytössä
ƒ Hollannin guldeni. F tulee aiemmasta floriinista.
₤ liira, Italiassa, San Marinossa ja Vatikaanissa, joskus myös Maltalla ja myös punnasta
₧ Espanjan peseta. Myös "pts" oli yleisesti käytössä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nykyajan kielenopas, luku 4 Kirjoitusmerkit: Erikoismerkit: Valuuttamerkki ¤
Urheilupalatsipuhe
Aiheesta muualla

Puhe mp3-tiedostona
Vaarallisia suhteita (vuoden 1959 elokuva)

| Vaarallisia suhteita> Les Liaisons dangereuses |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Roger Vadim
Käsikirjoittaja:   Claude Brulé  Roger Vadim  Roger Vaillant  romaani: Choderlos de Laclos 
Tuottaja:  Roger Vadim
Säveltäjä:   James Campbell  Duke Jordan  Thelonious Monk 
Kuvaaja:  Marcel Gignon
Leikkaaja:  Victoria Mercanton
Pääosat:   Gérard Philipe  Jeanne Moreau  Annette Vadim 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska / Italia
Tuotantoyhtiö:  Les Films Marceau-Cocinor
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:   9. syyskuuta 1959  31. maaliskuuta 1961 (Suomi) 
Kesto:  114 min.
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaarallisia suhteita (Les Liaisons dangereuses) on Roger Vadimin ohjaama ranskalainen draamaelokuva vuodelta 1959. Se perustuu Choderlos de Laclosin klassiseen kirjeromaaniin Vaarallisia suhteita (1782), jonka tapahtumat on siirretty nykyaikaan. Se kertoo pariisilaisesta pariskunnasta 1960-luvulla, Juliettesta ja Valmontista.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jeanne Moreau  | … |  Juliette de Merteuil    |
|  Gérard Philipe  | … |  Vicomte de Valmont    |
|  Annette Vadim  | … |  Marianne Tourvel    |
|  Madeleine Lambert  | … |  madame Rosemonde    |
|  Jeanne Valérie  | … |  Cécile Volanges    |
|  Nicolas Vogel  | … |  Court    |
|  Boris Vian  | … |  Prévan    |
|  Gillian Hills  | … |  Cécile n ystävä   |
|  Paquita Thomas  | … |  Nicole    |
|  Jean-Louis Trintignant  | … |  Danceny    |
|  Simone Renant  | … |  madame Volanges   |
Ukkolampi (Kouvola)

| Ukkolampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kymenlaakso
Kunnat:  Kouvola
Koordinaatit:  61°15′33″N, 26°50′12″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Repoveden–Tihvetjärven valuma-alue (14.98)
Laskuoja:  oja Kolmepetäjäiseen 
Järvinumero:  14.983.1.004
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  105,3 m  
Pituus:  210 m  
Leveys:  180 m  
Rantaviiva:  0,653 km  
Pinta-ala:  3,013 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiUkkolampi 
Ukkolampi  on Kymenlaaksossa Kouvolassa  Nuolniemen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 210 metriä pitkä, 180 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 3,0 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Repoveden–Tihvetjärven valuma-alueella (14.98), jonka Suuri Varpasenjärven valuma-alueeseen (14.983) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 105,3 metriä mpy.
Val Jansante

Val Jansante vuoden 1950 keräilykortissa.
Valerio Richard "Val" Jansante (27. syyskuuta 1920 – 1. lokakuuta 2008) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hän vaikutti ennen ammattilaisuraansa Duquesnen ja Villanovan yliopistoilla.
Jansante palveli toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain laivastossa. Sodan jälkeen hän aloitti ammattilaisuransa Pittsburgh Steelers -seurassa, jossa hän pysyi vuoteen 1951. Hän pelasi lyhyesti myös Green Bay Packersissa.
Uushistorismi

Uushistorismi (tunnettu myös nimellä kulttuuripoetiikka) on radikaali kirjallisuudentutkimuksen suuntaus, joka keskittyy erityisesti kirjallisuushistoriallisiin kysymyksiin ja menneisyyden tekstien tutkimukseen. Yksinkertaistaen sitä voidaan kutsua postmoderniksi kirjallisuushistorialliseksi tutkimukseksi.
Uushistoristeja kiinnostaa yhtä lailla menneisyys ja menneisyyden kirjallisuus – toista ei voi oikeastaan asettaa toisen edelle. Tutkimukselle leimallista on palauttaa kirjallisuusinstituutio sen luoneeseen yhteiskuntaan. Kirjallisuutta tarkastellaan historian kautta ja historiaa kirjallisuuden kautta.
Uushistoristisessa tarkastelussa kirjallisuus näyttäytyy korostetusti sellaisena ilmiönä, joka on jatkuvassa vuorovaikutuksessa muun inhimillisen todellisuuden kanssa. Samalla käsitys historiasta vertautuu monessa suhteessa kirjallisuuteen: emme voi tavoittaa menneisyyttä suoraan, vaan ainoastaan erilaisina tarinoina siitä, mitä aiemmin on tapahtunut. Menneisyys ei toisin sanoen ole koskaan saavutettavissa sellaisenaan, koska historia välittyy aina representaatioiden kautta, jolloin historiasta tulee tekstuaalista kertomusta ja samalla menneisyyden maailma korvautuu menneisyyden sanoilla.
Uushistorismin painotuksia

Uushistorismi voimistui erityisesti angloamerikkalaisessa tutkimuksessa 1980-luvulta alkaen. Sen piirissä palattiin tarkastelemaan kaunokirjallisuutta sen synnyttäneessä historiallisessa, aatteellisessa ja poliittisessa asiayhteydessä. Uushistorismi oli vastareaktio uuskritiikin, strukturalismin, myyttikritiikin, hermeneutiikan ja dekonstruktion epähistoriallisuudelle.
Suuntaus tukeutuu jälkistrukturalistiseen diskurssiteoriaan ja marxilaiseen ideologiateoriaan. Uushistorismiin kytkeytyvät myös Michel Foucault'n ja Louis Althusserin ajatukset siitä, että kulttuurinen pääoma ja valta ovat erottamattomia. Uushistoristeja on syytetty toistuvasti silmiinpistävän kyynisiksi, sillä he esittävät valtapelien olevan erottamaton osa inhimillistä olemassaoloa ja merkityksenantoa.
Uushistoristi Stephen Greenblatt esittää teoksessaan Learning to Curse (1990), että uushistorismi lukee kaikkia menneisyyden tekstijälkiä samalla tarkkaavaisuudella joka on perinteisesti ollut ominaista kaunokirjallisten tekstien luennalle. Tämän kiteytyksen voikin ymmärtää koko suuntauksen keskeiseksi metodologiseksi ohjenuoraksi.
Ennen kaikkea uushistorismi on avoimen populistinen ja ihmistieteitä tieten tahtoen voimakkaasti popularisoiva tutkimussuuntaus. Sen edustajat eivät tyypillisesti myöskään peittele kantaa ottavaa ja vaihtoehtoja hakevaa tutkimuksellista eetostaan. Uushistoristit ovat toisinaan avoimesti hyvinkin poliittisia, joskaan he eivät välttämättä edusta poliittisen ajattelun perinteisiä äärilaitoja. Lähestymistavan edustajien voi tyypillisesti nähdä edustavan maltillisen vasemmistolaista, korostuneen vapaamielistä ja ennen kaikkea sosiaaliliberaalia tai sosiaaliprogressiivista arvomaailmaa.
Uushistoristien kirjoituksissa on korostuneesti esillä yksilön sosiaalinen vapaudenkaipuu. Tämä kaipuu osoittautuu kerta toisensa jälkeen mahdottomaksi saavuttaa, sillä sosiaalistumiseen liittyy väistämättä minän muokkautuminen vallitsevien valtarakenteiden mukaiseksi. Toisaalta laajemman historiallisen tarkasteluperspektiivin kautta tunnustetaan kaikenlaisten inhimillisten käsitysten historiasidonnaisuus. Vapauden ja rajoitteiden välinen sosiokulttuurinen ristiriita, eli historiaan sisältyvä lakkaamaton taistelu yksilöä rajoittavien ja voimauttavien vaikuttimien välillä, leikkaa suoraan uushistoristisen kysymyksenasettelun ytimeen. Menneisyyttä ja menneisyyden tekstejä tutkimalla lähestymistavan edustajat kartoittavatkin juuri länsimaisen, modernin individualismin kehityskaarta – ja ansakuoppia.
Uushistorismin keskeisiä edustajia

Uushistorismin keskeinen edustaja on renessanssitutkija Stephen Greenblatt, jonka renessanssihenkeä luotaava teos The Swerve. How the World Became Modern (2011), voitti sekä vuoden 2012 Pulitzer-palkinnon että vuoden 2011 National Book Award -palkinnon. Muita keskeisiä suuntauksen edustajia ovat muun muassa Hayden White, Louis Montrose, Marjorie Levinson, Jerome McGann, Marilyn Butler ja Jonathan Goldberg.
Uushistorismin kritiikkiä

Uushistoristejä on syytetty toistuvasti siitä, ettei heidän tutkimuksensa yllä ammattimaisten historiantutkijoiden tasolle. He eivät myöskään aina keskity tutkimiinsa teoksiin erityisen intensiivisesti, vaan laajentavat usein analyysinsä laajemmiksi kulttuuria ja historiaa koskeviksi pohdinnoiksi. Toisaalta juuri tämä avoin kantaaottavuus herättelee lukijaa tarkastelemaan omaa kulttuurista ja historiallista perintöään uudesta perspektiivistä. Lähestymissuuntaa leimaa sellainen menneisyyden (sekä menneisyyden tekstien) ja nykyisyyden rohkea tarkastelu rinnakkain, joka on vierasta perinteisemmälle kirjallisuushistorian ja historian tutkimukselle.
Avoin kantaaottavuus ja rohkeat historialliset rinnastukset tekevät uushistorismista helpon maalin monenlaiselle kritiikille. Toisaalta lähestymissuunnan edustajien voi myös nähdä julkisesti härnäävän konservatiivisia kulttuuripiirejä etenkin Yhdysvalloissa. Tällöin heihin kohdistunut voimakas arvostelu ei välttämättä ole seurausta huonosti tehdystä tutkimuksesta, vaan harkitusta huomiohakuisuudesta.
Uushistorismi Suomessa

Stephen Greenblattin teos Will in the World. How Shakespeare Became Shakespeare (2004) on käännetty suomeksi nimellä Shakespeare. Kuinka Williamista tuli Shakespeare?.
Suomalaisessa akateemisessa ympäristössä uushistorismia on tutkittu ja hyödynnetty suhteellisen vähän. Filosofian tohtori Mikko Kallionsivu on julkaissut uushistorismia edustavan yleisen kirjallisuustieteen väitöskirjan Tampereen yliopistossa vuonna 2013. Teos on ensimmäinen suomalainen uushistoristista menetelmää hyödyntävä yksittäisteos. Kattavan teorialukunsa vuoksi Kallionsivun teos soveltuu hyvin myös uushistorismin yleisesittelyksi.