stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen kommunistinen nuorisoliitto
Yhteydet julkiseen toimintaan > Propagandistiliike

Opintoyhdistysten yhteydessä toimi 1920-luvun loppupuolella erityisiä propagandakeskuksia eli ajankohtaisista poliittisista aiheista repäisevästi esitelmöineitä agitaatioryhmiä. Ryhmät esittivät muun muassa kisällilauluja ja näytelmiä, joita kirjoittivat nuorisoliiton aktiivit. Vallitsevaa järjestelmää kritisoitiin useimmiten satiirin avulla. Poliittisuutensa vuoksi propagandakeskukset irtaantuivat itsenäisiksi toimintaryhmiksi. Kesästä 1929 yhteistyötä alkoi koordinoida Helsingin propagandakeskus (Helsprokeskus). Radikaali kommunisminvastainen oikeisto piti propagandaryhmiä keskeisenä todisteena suomalaisen vasemmiston petollisuudesta.
Kisällilauluryhmien lisäksi propagandaa levittivät muun muassa elävälehti- ja sinipuseroryhmät, joihin oli otettu esimerkkiä Neuvostoliitosta ja Saksasta. Propagandaryhmät suosivat yhtenäisiä esiintymisasuja. Monet käyttivät esiintyessään punaisia paitoja, joissa oli kommunistisen liikkeen sirppi ja vasara -tunnus. Tunnetuin liikkeen lauluryhmistä oli helsinkiläinen Meijän pojat. Muita olivat esimerkiksi Reilut pojat, Punapojat, Tampereen Sinipuserot, Punatähdet, SLT-tytöt, Taiston tytöt, Omat pojat, Seurakunnan pojat, Mamman pojat ja Touhun tytöt. Ryhmiä oli kesällä 1928 noin 100 ja niissä oli noin 1 500 esiintyjää.
Propagandistiliikkeen epävirallinen edustajakokous järjestettiin Lahdessa juhannuksena 1929. Keskustelujen aiheena oli muun muassa toiminnan keskittäminen, jota hoitamaan päätettiin perustaa Helsingin propagandakeskus. Keskus alkoi pian julkaista äänenkannattajaansa Punainen Valonheittäjä, jonka vastaava toimittaja oli Kaarlo Kivilahti. Itse keskuksen työtä johti Leo Salminen. Loppuvuonna 1929 oli paikallisia propagandakeskuksia 51. Näiden alaisuudessa oli 252 ryhmää, joissa oli yhteensä 1 938 jäsentä.
Yhteydet julkiseen toimintaan > Ammattiyhdistysliike

SKNL pyrki vaikuttamaan Suomen Ammattijärjestöstä perustamisestaan lähtien. Kampanjoinnin seurauksena eri ammattiliittoihin syntyi nuorisojaostoja 1920-luvun loppupuolella. Toukokuussa 1929 SAJ päätti edustajakokouksessaan perustaa valtakunnallisen nuorisojaoston. Jaosto ehti toimia yksitoista kuukautta. Sen puheenjohtajina toimivat Aatto Sallinen, Toivo Karvonen ja Väinö Tynkkynen sekä sihteerinä Aune Laurikainen. Suurin osa jaoston jäsenistä oli myös SKNL:n jäseniä.
Vuoden 1929 loppuun mennessä SAJ:n nuorisojaoston yhteydessä oli 13 nuorisojaostoa. Toiminnan aloittamista hankaloittivat muun muassa vangitsemiset ja sosialidemokraattien vastustus. 8.–9. kesäkuuta 1930 pidettiin Helsingin työväentalolla nuorisojaoston edustajakokous, johon otti osaa 32 jaostoa. SAJ:n lakkauttamisen jälkeen SKNL toimi salaisessa Punaisessa ammattijärjestössä.
Tiedotus

SKNL:n äänenkannattaja oli salainen Nuori Kommunisti, jota toimitettiin ja monistettiin Helsingissä. Lehtityöhön osallistuneiden säännöllisistä pidätyksistä huolimatta se ilmestyi lähes joka kuukausi. Äänenkannattajan lisäksi SKNL julkaisi KNI:n päätöksiä suomeksi erillisissä tiedotuslehdissä. SKNL:n salainen lehdistö levisi joka puolelle Suomea. Esimerkiksi vuonna 1928 Nuorta Kommunistia painettiin vain 175 kappaletta, mutta vuonna 1932 jo 1 100 kappaletta. SKNL:n toisen Nuori kaarti -lehden levikki oli samaa luokkaa. Yhteensä SKNL:n lehtiä ilmestyi yli sadalla nimikkeellä vuosina 1932–1933. Lehtien yhteenlaskettu kuukausittainen levikki oli noin 15 000.
Julkisille paikoille seiniin kiinnitetyt lehdet olivat yksi SKNL:n tapa saada äänensä kuuluviin. Liitolla oli vaikutusta myös julkiseen Liekki-lehteen (1923–1930), joka "kaunokirjallisena viikkolehtenä" sai ilmestyä vielä 1925 jälkeenkin. Vuoden 1929 alussa Liekki muutettiin "poliittiseksi viikkolehdeksi". Vuonna 1929 Liekin levikki oli hieman yli 10 000. 1920-luvun lopussa julkaistiin myös komiteoiden pohjalta julkisia piirilehtiä, kuten Taisteleva Nuoriso (Uusimaa), Aate (Turku), Punainen Nuoriso (Vaasa) ja Punainen Pohjola (Oulu).
Suomi (1847–1849)

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Suomi oli Helsingissä vuosina 1847–1849 ilmestynyt sanomalehti.
Lehden julkaisijana ja toimittajana työskennellyt Carl Axel Gottlund perusti Suomen vuonna 1846 lakkautetun Suomalaisen tilalle. Se oli aikaisempaa sanomalehtimäisempi, mutta huolimattomasti toimitettu eikä aina ilmestynyt ajallaan. Ongelmana oli myös Gottlundin savolaisvoittoinen kieli. Kerran viikossa ilmestyneellä lehdellä oli vain satakunta tilaajaa.
Aiheesta muualla

Suomi digitoituna kansalliskirjastossa
Suomennoskirjallisuus

Suomennoskirjallisuus on mitä tahansa muusta kielestä suomen kielelle käännettyä eli suomennettua kirjallisuutta. Se muodostaa yhdessä suomenkielisen ja ruotsinkielisen kirjallisuuden kanssa Suomen kirjallisuuden rungon. Erityisesti suomenkielisessä kirjallisuudessa suomennoskirjallisuus on ollut merkittävässä osassa, sillä suomen kirjakieli on käytännössä luotu kääntämällä.
Ensimmäinen julkaistu suomenkielinen kirja, Mikael Agricolan Abckiria vuodelta 1543 on osittain alkuperäistä suomen kieltä, mutta suurelta osaltaan se on suomennosta kirkollisista teksteistä. Myös muut Agricolan julkaisut olivat lähinnä kirkollisia käännöksiä, joissa oli muun muassa hänen kirjoittamiaan ohjeita. Kuuluisimpia varhaisia suomenkielisiä alkuperäisteoksia olivat vasta 1800-luvun Kalevala (1849) ja Seitsemän veljestä (1870).
Suomennoskirjallisuuden vaiheita

Suomennoskirjallisuuden osuus julkaistusta kaunokirjallisuudesta kasvoi 1900-luvun alkuvuosina merkittävästi. Suomessa oli myös ulkomaisen kirjallisuuden vastustajia, jotka näkivät vieraat vaikutteet turmiollisina. WSOY:n toimitusjohtaja Jalmari Jäntin mukaan vieraan kulttuuripiirin kirjoja käännettiin liikaa. Hänen mukaansa ihmisillä ei ollut edellytyksiä ymmärtää käännettyä kirjallisuutta. Saksalaisuuteen suuntautuneiden lukeneiston edustajien silmissä muun muassa englantilainen kirjallisuus oli pinnallista.
»Vain omalla äidinkielellään voi todella tavoittaa kaikki ne vivahdukset ja hienovaraiset sävyjen hipaisut, joita kätkeytyy sanojen ja sanontojen sisäisiin vuorovaikutuksiin.» 
()
Kirjallisuutta

Paloposki, Outi & Riikonen, H. K. (toim.): Suomennetun tietokirjallisuuden historia: 1800-luvulta 2000-luvulle.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2013.  ISBN 978-952-222-216-9
Pitkä vaalea mustakenkäinen

| Pitkä vaalea mustakenkäinen> Le Grand blond avec une chaussure noire |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Yves Robert
Käsikirjoittaja:  Yves Robert, Francis Veber
Tuottaja:  Yves Robert, Alain Poiré
Säveltäjä:  Vladimir Cosma
Kuvaaja:  René Mathelin
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Gaumont
Levittäjä:  Gaumont
Ensi-ilta:  1972, Suomessa 1973
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pitkä vaalea mustakenkäinen (Le Grand blond avec une chaussure noire) on Yves Robertin ohjaama ranskalainen komediaelokuva vuodelta 1972. Ohjaaja on tehnyt myös käsikirjoituksen yhdessä Francis Veberin kanssa. Elokuvan pääosissa näyttelevät Pierre Richard, Mireille Darc ja Bernard Blier.
Tarinassa pahaa-aavistamaton viulisti Perrin (Richard) joutuu tietämättään vakoiluosapuolten sekavan välienselvittelyn pyörteisiin.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pierre Richard  | … |  François Perrin   |
|  Bernard Blier  | … |  Bernard Milan   |
|  Jean Rochefort  | … |  Louis Toulouse   |
|  Mireille Darc  | … |  Christine   |
|  Jean Carmet  | … |  Maurice  |
Musiikki

Elokuvan musiikin on säveltänyt Vladimir Cosma, ja sen esittää tuolloin suosittu panhuilunsoittaja, romanialainen Gheorghe Zamfir. Koska päähenkilö on orkesteriviulisti, elokuvassa kuullaan myös katkelmia klassisen musiikin teoksista.
Esitykset Suomessa

Elokuva sai teatteriensi-iltansa Suomessa 1973, ja se on esitetty Suomen televisiokanavilla elokuussa 1986 (Yle TV2) ja joulukuussa 1994 (Yle TV1).
Vastaanotto ja jälkimaine

Pitkä vaalea mustakenkäinen palkittiin Hopeisella karhulla vuoden 1973 Berliinin elokuvajuhlilla.
Helsingin Sanomien tv-arvostelussa 1986 Mikael Fränti piti elokuvaa hupaisana kertakäyttökomediana, joka ”tarjoaa hauskoja oivalluksia ja vähän purevaa piruiluakin” etenkin Ranskan poliisitoimen suuntaan.
Jatko-osat ja uusintaversio

Elokuva sai monia jatko-osia ja jäljittelijöitä, kuten Pitkän vaalean mustakenkäisen paluu (Le retour du grand blond, 1974), Pitkä vaalea punatukkainen (La moutarde me monte au nez, 1974), Pitkä vaalea pinteessä (Le Jouet, 1976) ja Olen ujo... mutta paranemaan päin (Je suis timide... mais je me soigne, 1978), videona nimellä Pitkän vaalean kosto  (Video-opas 2/5 tähteä). Monet muutkin Pierre Richardin pääosan ja olemuksen varaan rakennetut komediat saivat ranskaksi tai muilla kielillä nimiä, joissa esiintyvät sanat ”pitkä vaalea” (ransk. grand blond), vaikkei tarinoilla tai Robertin kulloisellakin hahmolla ole välttämättä tekemistä tämän ”alkuperäisen” elokuvan kanssa. Myös Robertin hahmon nimi François Perrin toistuu monissa myöhemmissä Francis Veberin kirjoittamissa komedioissa muidenkin kuin Robertin näyttelemänä.
Vuonna 1985 elokuvasta tehtiin Tom Hanksin tähdittämä, mutta silti vähän arvostettu amerikkalaisversio nimeltä Kohtalon kalossi (The Man With One Red Shoe).
Aiheesta muualla

Pitkä vaalea mustakenkäinen Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Pitkä vaalea mustakenkäinen Elonet.
Pitkät jäähyväiset

Pitkät jäähyväiset (engl. The Long Good-bye) on Raymond Chandlerin vuonna 1954 julkaistu rikosromaani. Teos on lajityypiltään niin sanottu amerikkalainen kovaksi keitetty dekkari, jonka päähenkilönä on Chandlerin tunnettu salapoliisiluomus, yksityisetsivä Philip Marlowe.
Kirja on saavuttanut menestystä ja arvostusta Chandlerin tunnetuimpien teosten Syvä uni ja Näkemiin, kaunokaiseni tapaan. Chandler on dekkarillisen juonenkuljetuksen yhteyteen sisällyttänyt teokseen paljon yhteiskuntakritiikkiä, mm. poliisiväkivaltaa, korruptiota, huumeita ja massatuotantoa sekä kerskakulutusta kohtaan. Kuitenkin tummaihoisia ja meksikolaisia kohtaan Chandler suhtautuu kirjassa halveksivasti ja rasistisesti.
Kirjaa on pidetty myös Chandlerin henkilökohtaisimpana, ja sen katsotaan heijastavan hänen omaa silloista elämäänsä ja sisältävän omaelämäkerrallisia piirteitä. Roger Wadea ja Terry Lennoxia on pidetty hänen omia sotakokemuksiaan ja alkoholismiaan kuvaavina hahmoina. Kirjoittamisen aikaan häntä 18 vuotta vanhempi vaimo Cissy (Pearl Eugenie "Cissy" Pascal, k. 1954) oli vakavasti sairas ja kuolemassa.
Kirjeessään ystävälleen kirjailija on itse sanonut teosta parhaimmakseen. Vuonna 1955 kirja palkittiin arvostetulla Edgar Allan Poen mukaan nimetyllä Edgar-palkinnolla. Kirjaan pohjautuva Robert Altmanin ohjaama samanniminen elokuva sai ensi-iltansa vuonna 1973.
Suomennos

Teoksesta on kaksi suomennosta, Eero Ahmavaaran suomennos on ilmestynyt Sapo-sarjassa (nro 17) vuonna 1956 ja Kalevi Nyytäjän suomennos on vuodelta 1988. Molemmat on julkaissut WSOY.
Ahmavaara lyhensi alkuperäistä teosta. Hän poisti kirjan 21. luvun alusta useita sivuja, mukaanluettuna kohdan, jossa yksityisetsivä Philip Marlow’n asiakkaaksi pyrkii suomalainen henkilö. Suomalainen hahmo on kuvattu pilkallisesti, mikä lienee syy siihen, että kohta poistettiin. Kalevi Nyytäjän suomennoksessa poistetut kohdat on palautettu.
Chandler, Raymond: Pitkät jäähyväiset.  ((The Long Good-bye, 1954.) Suomentanut Eero Ahmavaara/Kalevi Nyytäjä)  Porvoo/Helsinki:  WSOY, 1956/1988.  ISBN 951-0-15138-6
Suomi (1911–1912)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Suomi oli Tampereella ja Helsingissä vuosina 1911–1912 ilmestynyt sanomalehti.
Pertti Uotilan julkaisema ja toimittama Suomi ilmoittautui ”Suomen maataviljelevän väestön ja kansallisen sivistyksen äänenkannattajaksi”. Se oli maanviljelijöille suunnattu sitoutumaton uutis- ja artikkelilehti. Tavoitteena oli yhdistää sekä suur- että pienviljelijät.
Kuudesti viikossa ilmestynyt Suomi oli taloudellisesti ja myös journalistisesti kunnianhimoinen yritys. Toukokuussa 1912 Uotila siirsi lehtensä Tampereelta Helsinkiin, mutta se lakkasi jo kesäkuussa ilmeisesti taloudellisista syistä.
Aiheesta muualla

Suomi digitoituna kansalliskirjastossa
Suomensuvun uskonnot

Suomensuvun uskonnot on vuosina 1914–1918 ilmestynyt suomalainen kirjasarja suomalais-ugrilaisten kansojen perinteisistä uskonnoista. Kirjoittajat olivat Kaarle Krohn, Uno Holmberg ja K. F. Karjalainen. Sarja ilmestyi vihkoina. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julkaisi neljä teosta 1914–1915 ja WSOY kaksi vuonna 1918 ja 1942.
Osat

Krohn, Kaarle: Suomalaisten runojen uskonto.  (Suomensuvun uskonnot 1. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 137)  Porvoo:  Suomalaisen Kirjallisuuden seura, 1914–1915.
Holmberg, Uno: Lappalaisten uskonto.  (Suomensuvun uskonnot 2)  Porvoo:  Suomalainen Kirjallisuuden Seura, 1914–1915.
Karjalainen, K. F.: Jugralaisten uskonto.  (Suomensuvun uskonnot 3)  Porvoo:  WSOY, 1918.
Holmberg, Uno: Permalaisten uskonto.  (Suomensuvun uskonnot 4)  Porvoo:  Suomalaisen Kirjallisuuden seura, 1914–1915.
Holmberg, Uno: Tsheremissien uskonto.  (Suomensuvun uskonnot 5)  Porvoo:  Suomalaisen Kirjallisuuden seura, 1914–1915.
Harva, Uno: Mordvalaisten muinaisusko.  (Suomen suvun uskonnot 6)  Porvoo:  WSOY, 1942.
Osat > Uusintapainos

Krohn, Kaarle: Suomalaisten runojen uskonto.  (Näköispainos. Alkuperäinen: Porvoo: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1915)  Helsingissä:  Salakirjat, 2008.  ISBN 978-952-5774-04-7
Suomen vanhat spirantit

Suomen vanhat spirantit tarkoittavat suomen lounaismurteissa 1500- ja 1600-luvuilla esiintyneitä äänteitä ɣ, ð ja θ. Ne ovat sittemmin kadonneet suomesta.
Spirantti eli rakoäänne tarkoittaa tietyntyyppistä hankausäännettä (frikatiivia), jota äännettäessä ilmavirta kulkee tasaisen ja leveän kapeikon läpi.
Soinnillinen palataalispirantti ɣ

Soinnillinen palataalispirantti ɣ (suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa γ) oli myöhäiskantasuomessa k:n allofoni. Se esiintyi astevaihtelun heikossa asteessa.
Suomen kielen erilliskehityksen aikana ɣ kehittyi itsenäiseksi foneemiksi. Se esiintyi k:n astevaihteparina (/k/ : /ɣ/) ainakin 1500-luvun jälkipuoliskolle asti. Pisimpään äänne eli ilmeisesti lounais- ja alasatakuntalaismurteissa. Enää sitä ei tunneta mistään suomen murteesta.
Vanhassa kirjasuomessa ɣ-äännettä merkittiin vaihtelevasti. Useimmiten merkintätapa oli g tai gh kuten sanoissa raghot (lukuasu raɣot), pelgon (pelɣon) tai lugussa (luɣussa). Kirjoitustapa vastasi ruotsin mallia, sillä keskiajan ruotsissa oli myös ɣ-äänne, joka kirjoitettiin gh.
1600-luvulle tultaessa ruotsin ɣ muuttui g:ksi ja kirjoituksessa gh vaihtui g:ksi. Suomen kielessä kirjoitustavaksi vakiintui g-kirjain 1600-luvulla. Tuolloin ɣ oli suomessa jo melko harvinainen foneemi. Lukutavasta ei ole varmuutta: esimerkiksi sana sugulle on voitu lukea suɣulle tai suvulle. Ilmeisesti spiranttiääntämys oli 1600-luvulle tultaessa kadonnut useimmista murteista, ja se lienee ollut lounaismurteissakin enää ahdasalainen.
1700-luvulla ɣ oli jo tuntematon suurimmassa osassa suomen murteita; tosin Rauman seudulla se lienee säilynyt ainakin vuoden 1820 tienoille asti. Vaikka ääntämys oli jo muuttunut, g-kirjain säilyi k:n heikon asteen merkkinä eräissä sanoissa aina 1800-luvun alkupuolelle asti. Tällaisia sanoja olivat mm. sugun ja tygö. Ne todennäköisesti äännettiin jo 1700-luvulla suvun ja tykö; kyseessä oli siis ortografinen relikti.
Soinnillinen dentaalispirantti ð

Soinnillinen dentaalispirantti ð (suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa δ), sama äänne kuin englannin sanassa this, oli myöhäiskantasuomessa t:n allofoni astevaihtelun heikossa asteessa.
Suomen kielen erilliskehityksen aikana ð kehittyi itsenäiseksi foneemiksi. Se esiintyi t:n astevaihteparina (/t/:/ð/, /rt/:/rð/, /lt/:/lð/) suomen murteissa. 1500- ja 1600-luvulla sitä tavattiin ilmeisesti monissa suomen murteissa. Useimmista murteista ð kuitenkin hävisi. Itämurteista se katosi ja länsimurteissa se muuttui l:ksi tai r:ksi. 1980-luvulla ð tunnettiin enää pienellä alueella Rauman ympäristössä. Suomen murrekirjan näytteissä soinnillinen dentaalispirantti on kuultavissa Eurajoella, Hinnerjoella, Kiukaisissa, Laitilassa, Raumaan nykyisin kuuluvassa Lapissa sekä Säkylässä.
Vanhassa kirjasuomessa ð-äännettä merkittiin joko d tai dh, esimerkiksi sydemen tai sydhemen (lukuasu syðämen). Kirjoitustapa dh oli peräisin ruotsin kielestä, jonka murteissa ð esiintyi vielä 1500-luvulla. Ruotsissa ð kirjoitettiin aluksi dh.
1600-luvulle tultaessa ruotsin ð muuttui d:ksi ja kirjoituksessa dh vaihtui d:ksi. Suomen kielessä kirjoitustavaksi vakiintui 1600-luvulla d siten, että vuoden 1642 Raamatussa on johdonmukaisesti d-kirjain.
Kun ð-äänne oli useimmissa suomen murteissa käynyt vieraaksi, alettiin d-kirjain lukea d-klusiilina ruotsin ja muiden kielten mallin mukaan. Myös spiranttiääntämys kuitenkin lienee säilynyt pitkään, ainakin 1800-luvun lopulle asti. 1800-luvulla kysymys d:stä oli keskeinen kiista ns. murteiden taistelussa. Toiset olivat sitä mieltä, että d suomelle vieraana tulisi jättää pois. Toiset puolustivat d:n säilyttämistä. Loppujen lopuksi d säilyi.
Soinniton dentaalispirantti θ

Soinniton dentaalispirantti θ (suomalais-ugrilaisessa tarkekirjoituksessa ϑ) tarkoittaa äännettä, joka esiintyy mm. englannin sanassa thing. Äänne on esiintynyt suomen kielessä kaksoiskonsonanttina θθ ainakin Rauman seudulla.
Sanoihin, joissa nykykielessä on ts, merkitsi Mikael Agricola yleensä kirjainparin tz, harvoin dz: itze, catzoi, radzahin. Merkintätavaksi yleistyi dz 1500-luvun lopulta alkaen siten, että vuoden 1642 Raamatussa se oli jokseenkin yksinomainen. Vuoden 1685 Raamatusta alkaen merkintätavaksi otettiin jälleen tz. Tämä tapa säilyi melkein Ruotsin vallan loppuun asti.
Merkintöjen tz ja dz lukuasusta ei ole täyttä varmuutta. Vaihtoehdot ovat ts ja kaksoiskonsonantti θθ. Ts-lukutapaan viittaa ortografia ja kaakkoismurteiden ääntämys. Kuitenkin on arveltu, että 1500- ja 1600-luvulla ääntämistapa olisi ollut θθ. Tähän viittaavat mm. eräät vanhat kieliopit.
1700-luvulle tultaessa ääntäminen oli muuttunut. Länsimurteissa se oli tt, itämurteissa ht tai ss ja kirjoitettua kieltä luettaessa ts. Rauman seudulla θθ tosin säilyi ainakin 1980-luvulle asti.
Oikeinkirjoituksessa tz väistyi ts:n tieltä vuodesta 1774 aina 1830-luvulle ulottuvan ajanjakson kuluessa.
Toimi Pitkänen

Toimi Pitkänen vuonna 1964
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | perämiehellinennelonen |  |
|  Pronssia | Rooma 1960 | perämiehetönkaksikko |  |
Toimi Johannes Pitkänen (23. toukokuuta 1928 Kuhmalahti – 17. syyskuuta 2016 Valkeakoski) oli suomalainen soutaja, olympiamitalisti ja Euroopan mestari sekä maastohiihtäjä. Hän kilpaili soutajana neljissä olympialaisissa ja on lajinsa kaikkien aikojen menestyneimpiä suomalaisia.
Pitkänen syntyi Kuhmalahdella pienviljelijäperheeseen, jossa oli ennestään seitsemän lasta ja kolme tuli vielä myöhemmin lisää. Koulun päätyttyä hän teki metsätöitä. Käytyään armeijan Tampereen ilmatorjuntapatteristossa hän muutti Valkeakoskelle ja työskenteli siellä Säterin (myöhemmin Kemira) palveluksessa eläkeikään saakka aluksi purku- ja lastaustyössä, sitten auton apumiehenä ja kuljettajana ja vuodesta 1964 henkilöstöosaston sosiaalivirkailijana.
Toisissa olympialaisissa mitalistiksi

Ensimmäisiin olympialaisiinsa Valkeakosken Vesiveikkoja edustanut Pitkänen osallistui Helsingissä 1952. Soudun perämiehellisessä kaksikossa hän sijoittui Veijo Mikkolaisen ja perämies Erkki Lyijysen kanssa viidenneksi. EM-kilpailuista ei tullut menestystä, ja kun kesällä 1954 Pitkänen ja rakennuspuuhissa kiireisenä pysynyt Mikkolainen hävisivät maaottelukarsinnan Raaskoskelle ja Eklundille, pyysi Pitkänen 18-vuotiasta Veli Lehtelää parikseen harjoituksiin. Uusi yhteistyö tuntui sujuvan, ja samana syksynä Raaskoski ja Eklund hävisivät heille Porvoossa 18 sekuntia. Gentin EM-kisoissa 1955 kaksikko, perämiehenään Matti Niemi, souti hopeaa häviten Sveitsille vain 2,3 sekuntia.
Bledin EM-kisoissa 1956 Lehtelä ja Pitkänen soutivat neljässä eri luokassa, joista kolmessa he selviytyivät alkuerien voittajina suoraan loppukilpailuun. Vain kahdeksikossa he putosivat jatkosta. Nelosessa he soutivat Kauko Hännisen ja Reino Poutasen kanssa, ja vaikka heillä ei ollut näiden turkulaisten kanssa kovinkaan paljon yhteistä harjoittelua takana, saavuttivat he Suomen kaikkien aikojen ensimmäisen soudun Euroopan mestaruuden. Perämiehenä veneessä oli Matti Niemi. Tiukan ohjelman vuoksi Lehtelä ja Pitkänen eivät ehtineet osallistua perämiehettömien kaksikkojen loppukilpailuun, vaikka he olivat soutaneet alkuerien nopeimman ajan. Perämiehellisessä kaksikossa he sijoittuivat neljänneksi. EM-kisojen menestyksen seurauksena Suomen Olympiakomitea päätti lähettää soutajia loppuvuonna pidettäviin Melbournen olympialaisiin.
EM-kultaa voittanut joukkue ehti ennen Melbournen matkaa harjoittelemaan pari viikkoa yhdessä, viikon Turussa ja viikon Valkeakoskella. Australiassa ongelmia tuotti ensin kisa-asujen puute, ja miehet harjoittelivat ensimmäisen viikon kauluspaidoissa. Kilpailuun suomalaiset saivat soudettavakseen itseään huomattavasti isommille miehille tarkoitetun vanhan veneen, mutta heille keräilyerässä hävinnyt Brasilian joukkue antoi lainaksi oman veneensä, jolla Suomi saavutti loppukilpailussa pronssia hävittyään Italialle 11,5 sekuntia ja aiemmin kesän aikana suomalaisia selvästi heikommaksi osoittautuneelle Ruotsille 8,5 sekuntia.