stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andreas Christensen
Seurajoukkueura

Christensen on Brøndby IF:n kasvatti, joka siirtyi 16-vuotiaana englantilaiseen Chelseaan kesällä 2012. Edustusjoukkueen mukaan hän nousi kaudeksi 2013–2014. Ensimmäisen virallisen ottelunsa Chelsean edustusjoukkueessa Christensen pelasi 28. lokakuuta 2014, kun joukkue voitti Englannin liigacupin vierasottelussa Shrewsbury Townin 2–1. Valioliigassa Christensen pelasi ensimmäisen ottelunsa 24. toukokuuta 2015, kun Chelsea voitti Sunderlandin kotonaan 3–1. Christensen pelasi kaudella 2014–2015 myös yhden FA Cupin ottelun eli yhteensä kolme virallista ottelua ja oli mukana voittamassa Valioliigaa ja liigacupia.
Heinäkuussa 2015 Chelsea lainasi Christensenin Saksan Bundesliigassa pelaavaan Borussia Mönchengladbachin kaksi kautta kattavalla sopimuksella. Hän pelasi ensimmäisen Bundesliiga-ottelunsa 15. elokuuta 2015, kun joukkue hävisi Borussia Dortmundille vieraissa 0–4. Hän pelasi seurassa kahden kauden aikana yhteensä 62 bundesliigaottelua, ja teki viisi maalia.
Christensen pelasi Chelseassa kaudella 2017−2018 kaikkiaan 27 valioliigaottelua. FA Cupissa hän pelasi kolme ottelua Chelsean tiellä cupmestaruuteen. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ottelua. Seuraavalla kaudella hän esiintyi vain kahdeksassa valioliigaottelussa. Eurooppa-liigassa hän sen sijaan oli avauskokoonpanossa kaikissa 15 ottelussa mukaan lukien voitokas loppuottelu Arsenalia vastaan. Kaudella 2019−2020 hän pelasi 21 valioliigaottelua ja neljä Mestarien liign ottelua. Kaudella 2020−2021 hän pelasi Valioliigassa 17 ottelua. Chelsean voittamassa Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua; hän pelasi täydet minuutit molemmissa välieräotteluissa Real Madridia vastaan ja tuli loppuottelussa Manchester Cityä vastaan ensimmäisellä jaksolla kentälle loukkaantuneen Thiago Silvan tilalle. Hän oli syksyllä 2021 voittamassa UEFA Super Cupia ja seurajoukkueiden maailmanmestaruutta. Kaudella 2021–2022 hän pelasi 19 ottelua Valioliigassa ja kahdeksan peliä Mestarien liigassa.
Christensen siirtyi heinäkuussa 2022 espanjalaisseura Barcelonaan. Hän pelasi kaudella 2022–2023 Barcelonan voittamassa La Ligassa 23 ottelua ja teki maalin huhtikuussa kotiottelussa Real Betisiä vastaan. Hän pelasi Mestarien liigassa kolme ja Eurooppa-liigassa kaksi ottelua. Kaudella 2023–2024 hän pelasi La Ligassa 30 ottelua ja teki maalin huhtikuussa vierasottelussa Real Madridia sekä toukokuussa vieraskentällä Gironaa vastaan. Mestarien liigassa hän pelasi seitsemän ottelua ja teki maalin ensimmäisessä puolivälieräottelussa vieraskentällä Paris Saint-Germainia vastaan mutta oli varoitustilin täyttymisen vuoksi poissa tappiollisesta kotiottelusta.
Maajoukkueura

Christensen pelasi Tanskan kaikki neljä ottelua alle 21-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015. Tanskan A-maajoukkueessa hän pelasi ensimmäisen ottelunsa 8. kesäkuuta 2015, kun Tanska voitti ystävyysottelussa Montenegron 2–1. Ensimmäisen kilpailullisen A-maaottelunsa hän pelasi 13. kesäkuuta 2015 Tanskan voittaessa kotonaan Serbian 2–0 EM-kilpailujen 2016 karsinnoissa. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki MM-jatkokarsinnassa Irlantia vastaan marraskuussa 2017. Hän oli avauskokoonpanossa Tanskan kaikissa neljässä ottelussa MM-kilpailuissa 2018. Kesällä 2021 pelatuissa EM-kilpailuissa hän pelasi täydet minuutit Tanskan kaikissa kolmessa alkulohko-ottelussa ja teki joukkueensa kolmannen maalin Tanskan voittaessa Venäjän 4–1. Hän oli avauskokoonpanossa välieriin edenneen Tanskan kaikissa kolmessa pudotuspeliottelussa. MM-kilpailuissa 2022 hän pelasi täydet minuutit Tanskan kaikissa kolmessa ottelussa ja teki Ranskaa vastaan joukkueensa ainoan maalin koko kisoissa.
Saavutukset

Chelsea
Englannin Valioliiga: 2014–2015
FA Cup: 2017−2018
Englannin liigacup: 2014–2015
Mestarien liiga: 2020−2021
Eurooppa-liiga: 2018−2019
UEFA Super Cup: 2021
Seurajoukkueiden MM: 2021
Saavutukset > FC Barcelona

Primera División 2022–2023
Supercopa de España 2022–2023
Jonas (televisiosarja)

| JONAS> JONAS L.A. |
| --- | --- |
Tyyli:  Nuortensarja
Alkuperämaa:  Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Esitetty:   2. toukokuuta 2009 - 3. lokakuuta 2010    21. toukokuuta 2011 - –
Jaksoja:  34 (luettelo jaksoista)
Ikäraja:  
Tuotanto
Tuotantoyhtiö(t):  Disney Channel
Aiheesta muualla
IMDb 
Jonas (engl. JONAS L.A.) on Disney Channelin televisiosarja, jonka on tuottanut Michael Curtis ja Roger Schulman. Sarjan tähtinä toimii Jonas Brothers. Ensimmäinen jakso kuvattiin syyskuussa 2008 ja näytettiin Yhdysvalloissa Disney Channelillä 2. toukokuuta 2009. Suomessa sarjaa näyttää Nelonen.
Näyttelijät

| Henkilö | Näyttelijä | Nähdään kausissa | Jaksoissa |
| --- | --- | --- | --- |
| Nick Lucas | Nick Jonas | 1–2 | 34 |
| Joe Lucas | Joe Jonas | 1–2 | 34 |
| Kevin Lucas | Kevin Jonas | 1–2 | 34 |
| Stella Malone | Chelsea Staub | 1–2 | 34 |
| Macy Misa | Nicole Anderson | 1–2 | 29 |
| Tom Lucas | John Ducey  | 1 | 20 |
Erwin Schrödinger

| Erwin Schrödinger |
| --- | --- |
 Erwin Schrödinger vuonna 1933.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. elokuuta 1887 Wien, Itävalta-Unkari
Kuollut: 4. tammikuuta 1961 (73 vuotta) Wien, Itävalta
Kansalaisuus:   Itävaltalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Wienin yliopisto (tohtori, 1910)
Väitöstyön ohjaaja:  Friedrich Hasenöhrl
Instituutti:  Breslaun yliopisto Zürichin yliopisto Berliinin yliopisto Oxfordin yliopisto Grazin yliopisto Dublin Institute for Advanced Studies
Tutkimusalue:  Fysiikka
Tunnetut työt:  Schrödingerin yhtälö
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1933)
 Nimikirjoitus
Erwin Rudolf Josef Alexander Schrödinger [ˈɛɐviːn ˈʃʀøːdɪŋɐ] (12. elokuuta 1887 Wien, Itävalta-Unkari – 4. tammikuuta 1961 Wien) oli itävaltalainen fyysikko. Hän oli kuuluisa työstään kvanttimekaniikan kehittämisessä, varsinkin Schrödingerin yhtälöstä, josta hänelle myönnettiin Nobelin fysiikanpalkinto vuonna 1933. Hän esitti myös niin kutsutun Schrödingerin kissa -ajatuskokeen, joka pyrkii tuomaan esiin kvanttimekaniikan teorian vajavaisuuden todellisuuden kuvaamisessa.
Elämäkerta > Nuoruusvuodet

Schrödingerin vanhemmat olivat kasvitieteilijä, vahakangasta valmistavan yhtiön omistaja Rudolf Schrödinger ja Georgine Emilia Brenda Bauer, joka oli Kuninkaallisen ja keisarillisen Wienin teknillisen korkeakoulun kemian professorin Alexander Bauerin tytär. Schrödinger oli Wienin kolmannessa kaupunginosassa Erdbergissä asuneen perheen ainoa lapsi. Schrödingerin äiti oli puoliksi britti – tämä sukuhaara oli kotoisin Leamington Spasta – ja puoliksi itävaltalainen – tämä haara oli kotoisin Wienistä. Osaksi äidin taustojen takia perheessä puhuttiin sekä englantia että saksaa, minkä ansiosta Schrödinger oppi kummankin kielen.
Schrödinger opiskeli muutamia viikkoja innsbruckilaisessa koulussa; suurimman osan alkeisopetuksestaan hän sai kuitenkin yksityisopetuksena ja omilta vanhemmiltaan. Schrödinger aloitti opinnot wieniläisessä k.u.k. Akademisches Gymnasium -lukiossa syksyllä 1898. Hän oli etevä kaikissa aineissa, mutta erityisesti häntä kiinnostivat klassiset kielet, matematiikka ja fysiikka ja myös saksalainen runous. Schrödingerin kerrotaan kyenneen omaksumaan kaiken matematiikan ja fysiikan tunneilla tai luennoilla opetetun asian suoraan, ilman läksyjen tai muun kertaavan materiaalin tekoa.
Elämäkerta > Opiskeluvuodet

Akademisches Gymnasiumista hän valmistui 11. heinäkuuta 1906 kiitettävin arvosanoin. Vielä samana vuonna hän aloitti opinnot Wienin yliopiston fysiikan laitoksella, missä hänen opettajinaan olivat itävaltalaisen fysiikan pioneeri Franz S. Exner ja Friedrich Hasenöhrl, joka oli myös Schrödingerin sähkönjohtavuutta käsitelleen väitöstyön Über die Leitung der Elektrizität auf der Oberfläche von Isolatoren an feuchter Luft ohjaaja. Schrödinger tutki Wienin yliopistossa analyyttistä mekaniikkaa, osittaisdifferentiaaliyhtälöiden sovelluksia dynamiikkaan, ominaisarvoon liittyviä ongelmia, Maxwellin yhtälöitä ja sähkömagneettista teoriaa, optiikkaa, termodynamiikkaa ja tilastollista mekaniikkaa. Teoreettisessa fysiikassa häneen eniten vaikutti hänen väitöstyön ohjaajansa Hasenöhrl. Schrödingeriä opetti algebrassa ja differentiaalilaskennassa Franz Mertens, tilastollista matematiikkaa ja funktioteoriaa taas Wilhelm Wirtinger. Gustav Kohn piti Schrödingerille luentoja muun muassa projektiivisesta geometriasta.
Schrödinger väitteli tohtoriksi 20. toukokuuta 1910. Väitöksen jälkeen hän liittyi vapaaehtoisena armeijaan, ja hänet sijoitettiin tykistöön. Asepalveluksensa jälkeen, vuonna 1911 hän sai paikan Wienin yliopistosta Exnerin assistenttina.
Schrödinger oli opiskellut teoreettista fysiikkaa, mutta assistentin paikan takia hän joutui nyt työskentelemään kokeellisen fysiikan parissa. Myöhemmin Schrödinger arvosti kokeellisesta fysiikasta saamaansa kokemusta, sillä hän katsoi saaneensa sen kautta kokeellisemman viitekehyksen ajatella teoreettisia ongelmia. Toisaalta hän arvioi, ettei hänestä tulisi koskaan kunnollista kokeellista fyysikkoa.
Habilitaatio-tutkintonsa Schrödinger sai päätökseen syyskuun ensimmäisenä päivänä 1914. Samana vuonna hän myös julkaisi ensimmäiset tieteelliset tutkimuksensa, jotka käsittelivät Ludwig Boltzmannin aiemmin pohtimia aiheita. Hän kuitenkin viimeisteli työnsä sotarintamalla, sillä ensimmäinen maailmansota oli syttynyt Itävalta-Unkarin julistettua sodan Serbialle 28. heinäkuuta 1914. Schrödinger kutsuttiin armeijaan kolme päivää myöhemmin, ja hänen yksikkönsä sijoitettiin Italian vastaiselle rintamalle Görziin, jossa Isonzon toinen taistelu oli pikkuhiljaa päättymäisillään. Pian Schrödinger siirrettiin taistelemaan Proseccon lähellä sijainneeseen väijytyspaikkaan. Alue oli melko hiljainen, mikä mahdollisti Schrödingerin paneutumisen syvemmin omiin töihinsä ja niiden lähettämiseen julkaistaviksi. Proseccossa hän tutustui myös Einsteinin tuoreeseen yleiseen suhteellisuusteoriaan. Schrödinger palveli myös muun muassa Duinossa ja Sistianassa. Palattuaan Italian vastaiselta rintamalta Schrödinger sai kiitosta toimistaan tykistön komentajana. Tilanne kotona ei kuitenkaan ollut lohdullinen, sillä Schrödingerin vanhemmat kärsivät kroonisista vaivoista ja taloudellinen tilanne oli kiristynyt.
Elämäkerta > Myöhemmät vuodet

Schrödinger palasi Itävaltaan jäätyään eläkkeelle vuonna 1956. Hän kirjoitti Meine Weltansicht -nimisen teoksen, joka julkaistiin hänen kuolinvuonnaan. Kirjassa hän selvittää omaa metafysikaalista ajatusmaailmaansa. Kirjan teksti on saanut paljon vaikutteita Vedantasta. Viimeisinä vuosinaan Schrödinger jatkoi työskentelyä yleisen suhteellisuusteorian, yhtenäiskenttäteorian ja mesonien parissa.
Toukokuussa 1960 Schrödinger alkoi kärsiä keuhkojen vajaatoiminnasta. Hän kävi tutkimuksissa Innsbruckissa ja Wienissä. Lääkärien diagnoosin mukaan hän sairasti tuberkuloosia. Schrödinger yritti hoitaa itseään lepäämällä Alpbachissa. Hän ei kuitenkaan toipunut, vaan kuoli 73-vuotiaana Wienissä keskiviikkona 4. tammikuuta 1961 vaimonsa Annemarien vieressä noin kello seitsemän aikaan illalla. Hänet haudattiin Alpbachiin 9. tammikuuta.
Liivinmaan ritarikunta

| Liivinmaan ritarikunta |
| --- | --- |
 Liivinmaan ritarikunnan mestarin sinetti.
Toiminnassa:  1237–1561
Valtio:  Saksalaisen ritarikunnan valtio (1237–1435) Liivinmaan liitto (1435–1561)
Puolustushaarat:  Saksalainen ritarikunta
Tukikohta:  Cēsis, Viljandi
Sodat ja taistelut:  ristiretket Baltiaan, Peipsijärven taistelu, Liivinmaan sota
Liivinmaan ritarikunta oli Saksalaisen ritarikunnan autonominen haara, joka muodostettiin vuonna 1237 Saulen taistelun jälkeen. Sen päätehtävä oli vastata Liivinmaan puolustuksesta, mikä tarkoitti sodan aikana sotatoimien johtamista ja rauhan aikana puolustusvalmiuden ylläpitämisestä huolehtimista. Liivinmaan ritarikunta oli myös alueen suurin maanomistaja ja muodosti hallitsevan luokan. Ritarikunta oli myöhemmin Liivinmaan liiton jäsen vuodesta 1435 vuoteen 1561.
Historia

Liivinmaan ritarikunnan johdossa oli Liivinmaan maamestari (saks. Landmeister), joka hallitsi aluksi Riiasta ja myöhemmin Cēsisin linnasta käsin. Maamestarin hallinnollisena apuna oli muutaman hengen konventti, joka koostui tärkeimmistä liivinmaalaisista käskynhaltijoista. Kaikkiaan käskynhaltijakuntiaan johtaneita käskynhaltijoita oli kolmisenkymmentä. Ritariveljiä oli Liivinmaalla kerrallaan yhteensä muutamia satoja. He olivat naimattomia, mikä johtui katolisen järjestön hengellisestä luonteesta. Paikallisia asukkaita ei sen jäseniksi otettu, vaan uudet jäsenet tulivat Saksasta. Vähäisestä lukumäärästään huolimatta ritaristo piti hallussaan Liivinmaan tärkeimpiä hallinto- ja sotilasvirkoja. Sen apuna olivat ratsupalvelukseen velvoitetut vasallit ja vapaatalonpojat. Palvelusvelvollisia ratsusotilaita oli rauhan aikana vähintään saman verran kuin ritareita.
Liivinmaalle rakennettiin 1200- ja 1300-lukujen kuluessa yli 150 kivilinnaa, joita käytettiin puolustautumiseen ja alueiden hallintaan. Ritarikunnan alueita hallitsi sen henkilökunta. Linnoituksista tärkeimmät sijaitsivat Goldingenissa ja Memelissä.
Vuosina 1494–1535 Liivinmaan ritarikuntaa johti maamestari Wolter von Plettenberg. Hän hankki vuonna 1526 keisarillisen ruhtinaan arvon, jolloin Liivinmaan ritarikunnan omistamista maista tuli osa Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa.
Iivana Julman johtaman Venäjän sotajoukot tuhosivat Philipp Schall von Bellin johtamat Liivinmaan ritarikunnan joukot vuonna 1560 Härgmäen taistelussa, joka oli osa Liivinmaan sotaa. Seuraavan vuoden marraskuussa solmittiin Vilnassa sopimus, jossa ritarikunta alistui Puolan kuningas ja Liettuan suuriruhtinas Sigismund II Augustin protektoraatiksi. Ritarikunnan alue jaettiin kahtia Väinäjoen etelä- ja pohjoispuolisiin osiin. Väinäjoen eteläpuolelle muodostettiin Kuurinmaan ja Semgallian herttuakunta, kun taas joen pohjoispuolinen alue liitettiin Liettuan suuriruhtinaskuntaan. Molempien alueiden johtoon, herttuaksi ja käskynhaltijaksi, nimitettiin Liivinmaan ritarikunnan viimeinen maamestari Gotthard Kettler.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Liivinmaan ritarikunta Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Latvia 
Muut:  IdRef
Vartiolaiva Tiira

VL Tiira sekä VL Telkkä Turussa
Vartiolaiva Tiira oli Länsi-Suomen merivartiostolle kuulunut vartiolaiva. Tiiran kotisatama oli Vaasa ja se toimi pääasiassa Pohjanlahdella. Henkilöstöä aluksella oli 13. Tiiralla oli kyky toimia myös tarpeen vaatiessa öljy- ja kemikaalionnettomuudessa.
VL Tiirasta ja muista Telkkä-luokan aluksista luovuttiin syksyllä 2014, koska niitä ei voi käyttää talviolosuhteissa, eikä niiden käytölle ole saatu määrärahoja. Ne korvattiin yhdellä suuremmalla laivalla (VL Turva) joka rakennettiin STX Finlandin Rauman telakalla.
Tehtävät

Tiiran tehtäviin kuuluu muun muassa seuraavia asioita:
Meripelastusvalmiuden täydentäminen ja ylläpitäminen
Merirajan valvonta ja vartiointi
Metsästyksen ja kalastuksen valvonta kalastusvyöhykkeellä sekä aluemerellä.
Vesiliikenteen turvallisuuden valvonta
Öljyntorjunta
Ympäristönvalvonta
Tekniset tiedot

Pituus: 49,70 m
Leveys: 7,5 m
Syväys: 3,9 m
Uppouma: 400 tn
Vuodepaikat: 18
Koneisto: 2 × Wärtsilä 12V200 2 700 kW / 1 500 rpm
Propulsiolaitteet: Bergin säätolapapotkurit
Nopeus: yli 20 solmua
Muuta

Tiira laitettiin julkiseen myyntiin tammikuussa 2013.
Pohjanlahti, Tiiran pääasiallinen toiminta-alue.
Renault Clio

Renault Clio on Renault’n vuodesta 1990 lähtien valmistama pieni automalli, joka korvasi Renault 5:n. Se on jatkuvasti ollut Euroopassa yksi luokkansa myydyimmistä autoista. Japanissa Clioa markkinoidaan nimellä Renault Lutecia, sillä Honda omistaa Japanissa oikeudet Clio-nimeen. Maissa, joissa sedanit ovat perinteisesti olleet hatchback-malleja suositumpia, on myyty Clion neliovista porrasperäversiota useilla eri mallinimillä.
Renault Clio I (1990–1998)

| Renault Clio I |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Argentiina  Belgia  Kolumbia  Ranska  Turkki
Valmistaja:  Renault
Valmistusvuodet:  1990–1998
Muut nimet:  Renault Lutecia
Korimalli:  3-ovinen hatchback 5-ovinen hatchback
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  Renault 5
Seuraaja:  Renault Clio II
Iskutilavuus:  1,1–2,0 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti 4-vaihteinen automaatti
Ensimmäisen sukupolven Renault Clio esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä 1990 seuraajaksi jo vanhentuneelle Renault 5 -mallille. Edellismalli tosin pysyi mallistossa edullisempana vaihtoehtona vuoteen 1996 saakka. Clio valittiin Vuoden autoksi Euroopassa 1991.
Clion jousitus ja alustarakenteet olivat suurilta osin peräisin aiemmasta Renault 5 -mallista. Takana oli tilaa säästävä vääntösauvajousitus ja edessä MacPherson-joustintuet.
Moottorivalikoimassa olivat aluksi 1,2- (53 hv) ja 1,4-litraiset (74 hv) Energy-bensiinimoottorit sekä 1,7- ja 1,9-litraiset (63 hv) dieselit. Bensiinimoottorit muuttuivat suihkutustyyppisiksi vuoden 1992 loppuun mennessä.
Perusmallien lisäksi Cliosta oli saatavana ylellinen Baccara, jossa oli nahkaverhoilu, puujäljitelmäkoristeet, keskuslukitus, sähköikkunat ja ilmastointi. Moottori oli aluksi 1,7-litrainen (89 hv) ja vuodesta 1991 lähtien 1,8-litrainen (87 hv), jossa oli yksipistesuihkutus.
Ensimmäiset pienet uudistukset tehtiin Clioon jo vuonna 1991. Etuistuimet vaihdettiin uudenmallisiin ja keulalle tuli uusi Renault-logo.
Vuoden 1991 aikana markkinoille tuli myös 16-venttiilisellä 1,8-litraisella (137 hv) moottorilla varustettu urheilullinen malli, joka tunnettiin Ranskassa nimellä Clio 16S ja muualla Clio 16V. Tässä mallissa myös ulkoasua oli tehty urheilullisemmaksi muun muassa erilaisilla puskureilla ja lokasuojilla.
Mallivuodelle 1993 Renault esitteli lievästi urheilullisen RSi-version Cliosta, jossa oli 1,8-litrainen (110 hv) monipistesuihkutusmoottori ja levyjarrut kaikissa pyörissä. Ainoa ulkonäöllinen eroavaisuus perusmalliin verrattuna oli matalammat sivuhelmat.
Varsinainen kasvojenkohotus tuli vuonna 1994, näkyvimpänä uudenlainen muovinen etusäleikkö. Myös takavaloja pyöristettiin hieman.
Keväällä 1996 keulaa ja ajovaloja pyöristettiin hieman ja myös peräosassa oli pieniä muutoksia. Turvavarustelua parannettiin sivutörmäyspalkeilla ja turvatyynyillä. Vuoden 1997 Euro NCAP -kolaritestistä Clio sai kuitenkin tulokseksi ainoastaan kaksi tähteä.
Moottoreista 1,2-litrainen Energy korvattiin Twingosta peräisin olevalla 1,1 litran DiET-yksipistesuihkulla. 1,4-litraisen polttoainetaloutta parannettiin.
Renault Clio I (1990–1998) > Clio Williams

Clio-malliston suorituskykyisin malli oli vuonna 1993 esitelty Williams, jota oli aluksi tarkoitus valmistaa 3 800 kappaleen sarja. Mallista tuli kuitenkin niin suosittu, että Renault päätti valmistaa autoa 1 600 kappaletta lisää. Suuren kysynnän vuoksi ensimmäisen erän jälkeen tehdas valmisti myös Williams 2- ja Williams 3 -mallisarjat. Yhteensä Clio Williams -malleja valmistui yli 12 000 kappaletta, mutta monet näistä autoista myytiin suoraan kilpa-autoiksi.
Clio Williamsissa oli 2,0-litrainen 16-venttiilinen moottori, joka tuotti tehoa 145 hevosvoimaa. Runko oli vahvistettu ja etujousituksessa oli kallistuksenvakain. Ulkoisesti Williams-mallit tunnistaa sinisestä Sports Blue -metalliväristä ja kullanvärisiksi maalatuista Speedline-kevytmetallivanteista. Verhoilu oli veluuria. Vakiovarusteina oli muun muassa ABS-jarrut, sähköpeilit, kattoluukku ja äänentoistojärjestelmä.
Renault Clio II (1998–2012) > Clio V6

Vuonna 2001 esiteltiin malliston suorituskykyisin versio, keskimoottorinen ja takavetoinen Clio V6. Sen voimanlähteenä oli 3,0-litrainen V6, joka kehitti 230 hevosvoimaa tehoa. Voimansiirtona oli kuusivaihteinen manuaalivaihteisto. Varusteluun sisältyi muun muassa nahkaverhoillut urheiluistuimet, ilmastointi ja vakionopeudensäädin. Facelift-mallissa moottorin teho oli nostettu 255 hevosvoimaan.
Renault Clio III (2005–2014)

| Renault Clio III |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Espanja  Ranska  Turkki
Valmistaja:  Renault
Valmistusvuodet:  2005–2014
Korimalli:  3-ovinen hatchback 5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  Renault Clio II
Seuraaja:  Renault Clio IV
Teknisesti samankaltaisia:  Nissan Cube Nissan Micra (K12) Renault Captur Renault Modus Renault Symbol II Renault Twingo II Renault Wind
Pohjalevy:  Renault–Nissan B
Iskutilavuus:  1,2–2,0 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 4-vaihteinen automaatti
Kolmannen sukupolven Renault Clio esiteltiin vuonna 2005, ja se valittiin Vuoden autoksi Euroopassa 2006. Auto sai kasvojenkohotuksen vuonna 2009.
Vuoden 2005 Euro NCAP -kolaritestistä Clio sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Renault Clio IV (2012–2019)

| Renault Clio IV |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Algeria  Ranska  Slovenia  Turkki
Valmistaja:  Renault
Valmistusvuodet:  2012–2019
Muut nimet:  Renault Lutecia
Korimalli:  5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Luokka:  B-segmentti
Edeltäjä:  Renault Clio III
Seuraaja:  Renault Clio V
Teknisesti samankaltaisia:  Nissan Cube Nissan Micra (K12) Renault Captur Renault Modus Renault Symbol II Renault Twingo II Renault Wind
Pohjalevy:  Renault–Nissan B
Iskutilavuus:  0,9–1,5 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen kaksoiskytkin
Neljännen sukupolven Renault Clio esiteltiin vuonna 2012. Mallin yhteydessä esiteltiin Renault’n ensimmäinen kolmisylinterinen turboahdettu 0,9-litrainen moottori. "Hinnat alkaen" -aloitusmoottorina jatkoi edelleen vanha - jo edellisiäkin mallisukupolvia palvellut 1,2 -litrainen 16-venttiilinen OHV-moottori. Mallistoon liittyi myöhemmin myös täysin uusi 1,2-litrainen turboahdettu suorasuihkutusmoottori. Myös tuttu 1,5-litrainen Dci turbodiesel pysyi saatavilla, parina eri tehovaihtoehtona.  Tiukentuvat päästömääräykset ohjasivat pienemmissä autoissa kuutiotilavuuksien pienentämiseen, ja vanhat 1,6-litraiset bensiinimoottorit putosivat pois tuotanto-ohjelmasta. 1,2-litraisen suorasuihkuturbon yhteydessä Clioon tuli saataville ensimmäistä kertaa Getragin valmistama kuusiportainen kaksoiskytkinautomaattivaihteisto. Samana vuonna esitelty sähköauto Renault Zoe perustuu pitkälti neljännen sukupolven Clioon, samoin vuotta myöhemmin esitelty crossover-malli Captur. Alkuvuodesta 2013 Clio-mallisto täydentyi Sport Tourer -farmarimallilla. Urheilullinen RS -erikoismalli julkaistiin myös neljännen mallisukupolven yhteydessä. RS:n voimanlähteenä toimi 1,6 litrainen turboahdettu suorasuihkutusmoottori.
Vuoden 2012 Euro NCAP -kolaritestistä Clio sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Syksyllä 2016 Clion etusäleikköä ja takaosan helmoja sekä verhoilumateriaaleja muutettiin. Uusia lisävarusteita olivat peruutuskamera, pysäköintitutka edessä ja LED-ajovalot. Bensiinimoottorivalikoima pysyi samana, mutta uutuutena oli mahdollisuus valita manuaalivaihteisto 1,2-litraisen TCe-moottorin yhteyteen. Aiemmin edellä mainitun moottorin sai vain kaksoisytkinautomaatin yhteydessä. Clion moottorivalikoima kasvoi 1,5-litraisen dieselin 110-hevosvoimaisella tehoversiolla.