stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siika

| Siika |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
  
 
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Lohikalat Salmoniformes
Heimo::  Lohet Salmonidae
Suku::  Coregonus
Laji::  lavaretus
Kaksiosainen nimi
 Coregonus lavaretus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Siika Wikispeciesissä   Siika Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siika (Coregonus lavaretus) on Euraasian pohjoisosien sisä- ja murtovesissä elävä lohikalojen lahkon parvikala.
Siika on erittäin monimuotoinen kala, josta voi samassakin järvessä elää morfologisesti, ravinnonkäytöltään, kasvunopeudeltaan ja kutukäyttäytymiseltään hyvin erilaisia muotoja tai populaatioita.
Suomessa on erotettu viisi tai kuusi pääasiallista siikamuotoa: pohjasiika, karisiika, vaellussiika, järvisiika, planktonsiika ja tuppisiika. On pitkään ollut kiistanalaista, ovatko nämä erillisiä lajeja. Suomessa nykyään vallitsevan käsityksen mukaan ne kuitenkin katsotaan kaikki yhteen ja samaan lajiin Coregonus lavaretus kuuluviksi, eikä niitä pidetä edes alalajeina. Toinen siikojen suvun (Coregonus) Suomessa luonnonvaraisena elävä laji on muikku. Lisäksi joihinkin Suomen vesiin on istutettu siperialaista peledsiikaa.
Koko ja ulkonäkö

Siialla on hopeanväriset kyljet ja harmaat evät. Selkäevän ja pyrstöevän välissä sillä on lohikaloille ominainen rasvaevä. Siian pää ja suu ovat pienehköt muuhun ruumiiseen nähden. Pieni siika saattaa muistuttaa ulkonäöltään erehdyttävästi muikkua. Siian ja muikun erottaa periaatteessa leukojen pituudesta, siialla yläleuka on alaleukaa pidempi, muikulla päinvastoin.
Ulkonäöltään eri siikamuodot ovat lähellä toisiaan ja ruumiinrakenteen erot ovat pieniä. Eri muotojen erottelussa käytetään perustana etummaisten kiduskaarien siivilähampaiden lukumäärää. Siivilähampaiden lukumäärä vaihtelee siikamuodosta riippuen alle 20:stä yli 40:een seuraavasti:
pohjasiika,  17–22 ("Coregonus lavaretus fera")
karisiika, 24–28 ("Coregonus l. widegreni")
vaellussiika, 28–32 ("Coregonus l. lavaretus"; nyk. "Coregonus maraena")
järvisiika, 40–45 ("Coregonus l. nilssoni")
planktonsiika, 41–56 ("Coregonus l. pallasi")
Eri siikamuotojen kasvunopeus vaihtelee suuresti. Nopeakasvuisin muoto on vaellussiika, joka 7-vuotiaana on noin 50 cm:n mittainen ja painaa noin 1 kg. Eräissä Lapin järvissä elävät siikamuodot kasvavat erittäin hitaasti ja ovat 6-vuotiaina vain noin 15 cm pitkiä ja alle 30 gramman painoisia. Suomessa suurin 2000-luvulla pyydetty siika on painanut 7,08 kilogrammaa.
Inarijärvessä ja eräissä sen lähijärvissä elävää kääpiöitynyttä siikaa, joka on hieman muikkua suurempi, kutsutaan muun muassa reeskaksi tai tuppisiiaksi (Coregonus lavaretus f. wartmanni).  Reeska on tärkeää ravintoa taimenelle, nieriälle ja järvilohelle. Rääpys on toinen pienen Lapin kääpiösiian nimitys. Kookkaiksi kasvavista merikutuisista siioista on käytetty nimeä saaristosiika. Arvostettuja paikallisia muotoja ovat myös esimerkiksi Luodon siika ja Maalahden siika Merenkurkussa.
Levinneisyys

Siian levinneisyys ulottuu Länsi- ja Keski-Euroopasta halki Pohjois-Aasian. Eteläisimmät esiintymisalueet Euroopassa ovat Alpeilla ja Karpaateilla. Pohjois-Amerikassa euraasialaisen siian korvaa hyvin lähisukuinen sillisiika (Coregonus clupeaformis).  Arktisissa ja Pohjois-Amerikan vesissä elää myös useita muita, selvemmin erillisiä siian suvun lajeja (mm. muksunsiika, peledsiika, omulsiika).
Suomessa siika on levinnyt koko maahan, sekä merialueilla että sisävesissä. Jokiin vaeltavan siian lisääntymisolosuhteet heikentyivät suuresti jokien rakentamisen yhteydessä. Siikaa on sen jälkeen istutettu runsaasti kantojen ylläpitämiseksi sekä alkuperäisiin että uusiin vesistöihin.
Itämeressä eläviä siikamuotoja ovat vaellussiika, joka nousee jokiin kudulle, sekä meressä kuteva karisiika. Muut siikamuodot ovat sisävesikaloja; myös vaellussiialla ja karisiialla  on pelkästään sisävesissä eläviä kantoja.
Elinympäristöt ja kantojen tila

Siika viihtyy puhtaissa, kylmissä ja hapekkaissa vesissä. Eri siikamuotojen elinympäristöt ja -tavat eroavat toisistaan.
Vaellussiika tekee laajoja syönnösvaelluksia Itämeressä ja nousee syksyllä jokiin kutemaan. Alun perin tämä siika lisääntyi Suomessa noin 30:ssä rannikon joessa, lisäksi Kemijoen ja Vuoksen vesistöissä on puhtaita sisävesikantoja. Jokirakentaminen tuhosi suuren osan jokikannoista, joita on sittemmin tuettu kymmenin miljoonin istukaskaloin vuodessa. Kutumenestys luonnossa on heikkoa, ja vaellussiika on nykyään Suomessa luokiteltu erittäin uhanalaiseksi.
Karisiika elää koko ikänsä meressä ja kutee karikoilla. Myös esimerkiksi Laatokassa elää karisiiaksi luokiteltuja populaatiota. Karisiian osuus siikasaaliista on vähentynyt selvästi Pohjanlahdella, jossa se elää yhdessä istutuksin tuetun vaellussiian kanssa. Selkämereltä sitä ei nykyisin saada, ja siellä laji katsotaan vaarantuneeksi.
Planktonsiika on joissa ja virtaavissa salmissa kuteva sisävesien siikamuoto, joka kasvuvaiheessaan syönnöstää järvissä. Se esiintyy alkuperäisenä useissa osissa Oulujoen, Kymijoen ja Vuoksen vesistöalueita. Luontaiset kannat ovat heikentyneet vesirakentamisen takia. Kantoja tuetaan viljelyyn otettujen kantojen istutuksilla kaikilla vesistöalueilla. Planktonsiika on Suomessa vaarantunut.
Järvisiika kutee järvissä ja syö pääasiassa planktonia. Siitä tunnetaan Kemijoen, Oulujoen, Kymijoen ja Vuoksen vesistöistä alle 20 esiintymää, joista osaa tuetaan istutuksin. Se on saattanut sekoittua muiden siikamuotojen kanssa, ja katsotaan silmälläpidettäväksi.
Pohjasiika on Jäämereen laskevien vesien kala, joka Suomessa esiintyy Paatsjoen (Inarijärvi), Tenojoen, Pistojoen ja Oulankajoen (Kuusamon järvet) vesistöissä. Se kutee joissa ja kasvaa järvissä, joissa se harvahampaisena syö lähinnä pohjaeläimiä. Se on Suomessa elinvoimainen.
Tuppisiika on pienikokoiseksi jäävien siikojen ryhmä, jota tavataan niin Itä- ja Keski-Suomessa, Kuusamossa kuin Lapissa. Nämä siikamuodot voivat olla joko joki- tai järvikutuisia. Tuppisiika katsotaan elinvoimaiseksi.
Ravinto

Poikasiässä siika syö eläinplanktonia. Harvasiivilähampaiset muodot siirtyvät kasvaessaan syömään kalanpoikasia ja pohjaeläimiä kuten surviaisentoukkia, hankajalkaisia, vesikirppuja, kotiloita ja simpukoita. Myös pienet kalat kelpaavat ravinnoksi siialle. Tiheäsiivilähampaiset muodot kuten järvi- ja planktonsiika syövät koko ikänsä pääasiassa planktonravintoa. Mikäli muikkuja on paljon, järvi- ja planktonsiiat joutuvat kamppailemaan tehokkaampien muikkujen kanssa eläinplanktonista. Siiat saattavat syödä myös oman lajin sekä muiden kalojen mätiä.
Lisääntyminen

Sukukypsyyden siika saavuttaa keskimäärin 4–5-vuotiaana. Siika kutee syksyllä. Kutu ajoittuu syyskuusta joulukuuhun, kun vesi on 2–5-asteista. Vaellus-, plankton- ja pohjasiika kutevat jokiin, kun taas meressä elävä karisiika puolestaan kutee ulkokareilla. Järvisiika kutee järvessä rantojen lähettyvillä. Kutu tapahtuu 0,5–4 metrin syvyydessä, hiekka- ja sorapohjaisilla alueilla. Kutiessaan naaras ja koiras ovat kyljikkäin laskien mädin veteen. Kun siiat ovat kuteneet, ne jäävät vähäksi aikaa kutupaikoille syöden näkyviin jäänyttä kutua. Poikaset kuoriutuvat keväällä jäiden lähdön aikoihin.
Kalastus ja käyttö > Kalanviljely

Suomessa siian viljely ruokakalaksi alkoi varsinaisesti 2000-luvun alussa. Vuosituotanto nousi nopeasti vuoden 2013 1,2 miljoonaan kiloon, joka oli noin 9 % maan koko kalanviljelystä. Tuotannon arvo oli tuottajahinnoin noin kahdeksan miljoonaa euroa.
Vuonna 2018 kotimaista siikaa kulutettiin Suomessa keskimäärin 230 grammaa henkilöä kohden. Tästä määrästä 100 grammaa oli peräisin vapaa-ajan kalastuksesta, 80 grammaa kasvatetusta kalasta ja 50 grammaa kaupallisesta kalastuksesta.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Siika (Coregonus lavaretus)
Suomalaisen kalastusmatkailun edistämisseura ry (SKES): Siika (Goregonus lavaretus)
Luontoportti: Siika (Coregonus lavaretus)
Koukussa.fi  Siian kalastusvinkit
Siian ravintosisältö (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Coregonus lavaretus (englanniksi)
Coregonus lavaretus (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q743084  Wikispecies: Coregonus lavaretus  ADW: Coregonus_lavaretus  ARKive: coregonus-lavaretus  BioLib: 15822  EPPO: COEGLA  Fauna Europaea: 304685  Fauna Europaea (new): e8025c62-6e6f-47a0-8a10-b9f0ecb8e139  FishBase: 232  GBIF: 2351211  iNaturalist: 98461  IRMNG: 10158874  ITIS: 161950  IUCN: 5369  NatureServe: 2.1013795  NBN: NBNSYS0000188604  NCBI: 59291  Observation.org: 2104  OBIS: 127180  Open Tree of Life: 872355  uBio: 124601  WoRMS: 127180  Laji.fi: MX.53132
Heikki Valpola

Heikki Jussi Valio Valpola (s. 22. huhtikuuta 1946 Rauma, Suomi) on suomalainen säveltäjä.
Koulutus

Valpola suoritti musiikinteorian diplomin ja musiikinopettajan tutkinnon Sibelius-Akatemiassa 1972. Hänen opettajanaan sävellyksessä toimi muun muassa professori Jouko Tolonen.
Ura

Valpola on toiminut lehtorina Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1980 kansanmusiikin koulutusohjelmassa. Kullervo-kuoron johtajana Valpola on toiminut vuodesta 1984.
Tuotanto

Valpola tunnetaan erityisesti uuden laululiikkeen käyttömusiikin säveltäjänä. Hänelle ominaisia ovat uusklassistiset kansan- ja populaarimusiikistakin vaikutteita hakeneet sävellykset. Hän on säveltänyt musiikkia teatteriin, elokuviin sekä myös kamarimusiikkia nuorille soittajille.
Valpola on tehnyt 1970-luvulta alkaen tiivistä yhteistyötä muun muassa harmonikkataiteilija Matti Rantasen kanssa säveltäen useita teoksia harmonikalle, sisältäen sekä sooloteoksia että harmonikan sisältävälle kamarimusiikkikokoonpanolle suunnattuja töitä. Hänen harmonikkasävellyksensä ovat levinneet Suomen rajojen ulkopuolellekin muun muassa Mogens Ellegaardin, Mie Mikin, Marcel Azzolan ja Max Bonnayn esittäminä.
Tuotanto > Sävellyksiä

Baletti Sali No 6 (Suomen Kansallisbaletti 1982)
Sekakuoroteokset Kolme häälaulua Kalevalasta (1977), Pääskylintu, päivälintu (1983), Aika on iloita meidän (1984)
Kamarimusiikkia harmonikalle Pas de deux (1991, sooloharmonikka), harmonikalle ja kamariorkesterille Kesäpäiviä (1985), Tulenteko (1986), Marilina (1988)
Näytelmäelokuvamusiikkia Miestä ei voi raiskata (Jörn Donner 1978), Vartioitu kylä 1944 (1978), Tulipää (1980), Aidankaatajat eli heidän jälkeensä vedenpaisumus (1982), Iso vaalee (1984), Aikalainen (1984), Päivää, herra Kivi (1984)
Van der Waalsin voima

Van der Waalsin voimat ovat intermolekulaarisia eli molekyylien välisiä heikkoja voimia, jotka johtuvat dipolivuorovaikutuksista. Van der Waalsin voimat voidaan jakaa pysyvien dipolien välisiin (Keesom-voimat), dipolien ympäristöönsä indusoimiin (Debye-voimat) ja hetkellisten elektronitiheyden vaihteluiden aiheuttamiin voimiin (Londonin voimat, dispersiovoimat). Voimat on nimetty Johannes Diderik van der Waalsin mukaan.
Van der Waalsin voimat ilmenevät, kun molekyylit ovat korkeintaan 0,3–0,4 nanometrin (3–4 · 10−10 m) etäisyydellä toisistaan.
Van der Waalsin voimia esiintyy kaikilla aineilla, mutta ne ovat heikkoja. Jalokaasujen koheesio selittyy van der Waalsin voimalla. Jalokaasujen matalat sulamis-, ja kiehumispisteet osoittavat miten heikkoja van der Waalsin voimat yksinään ovat: helium esimerkiksi sulaa vain neljä astetta absoluuttisen nollapisteen (-273,15 °C / 0 °K) yläpuolella eikä kiteydy lainkaan normaalipaineessa.
Atomien ja molekyylien sisäinen elektronitiheys ei ole vakaa, vaan ”lainehtii” satunnaisesti puolelta toiselle. Näin syntyy spontaaneja sähködipoleja, jotka indusoivat vastakkaisen kentän viereisiin molekyyleihin aiheuttaen vetovoiman. Satunnaisuuden takia kaikilla aineilla on van der Waalsin voimia, joten mikään aine ei voi olla todellinen ideaalikaasu. Van der Waalsin voimat muun muassa pitävät nesteheliumin kasassa, ja öljyjen märkyys ja alkaanimuovien kiinteys johtuvat nimenomaan näistä voimista. Perinteistä hetkellisiin dipoleihin perustuvaa selitystä on kuitenkin sittemmin myös kritisoitu.
Van der Waalsin voimat ovat heikoimpia molekyylien välisistä voimista. Ne eivät pysty murtamaan vahvempia voimia, kuten esimerkiksi veden pintajännitystä. Van der Waals -koheesiovoimalla sitoutunut aine ei siis sekoitu veteen, koska veden koheesiovoima (vetysidosvoima) on vahvempi. Tästä johtuu se, miten vesi pisaroituu vahatulla pinnalla: veden oma pintajännitys on vahvempi kuin vahan van der Waals -voima. Pelkästään van der Waals -voimilla koossapysyvä aine tuntuu öljymäiseltä tai vahamaiselta ja on pehmeää.
Raimo Valtonen

Raimo (Roni) Lennart Päiviö Valtonen (2. elokuuta 1930 Lahti – 2. heinäkuuta 2015 Lahti) oli suomalainen jalkapallovalmentaja.
Ura

Valtonen pelasi nuoruudessaan jalkapalloa Lahden Pallo-Miehissä ja voitti seuran paidassa A-poikien SM-hopeaa. Hän pelasi tämän jälkeen vielä pari vuotta, kunnes siirtyi seuran muihin tehtäviin.
Valtonen liittyi Upon Pallon valmennusryhmään vuonna 1964. Neljä vuotta myöhemmin hänet määrättiin Lahden Reippaan päävalmentajaksi. Kaudella 1971 Valtonen valmensi jälleen kasvattajaseuraansa. Hän toimi Lahti-69:n valmentajana kaksi kautta, ennen kuin lähti seurasta. Vielä vuosiksi 1976–1978 Valtonen palasi joukkueen päävalmentajaksi.
Kuusysin johtokuntaan Valtonen kuului vuosina 1958–1968. Lahden piirin hallitukseen Valtonen osallistui useita vuosia, ja hän on saanut Suomen Palloliiton, piirin, ja Lahti-69:n hopeisen ansiomerkin. Ammatiltaan Valtonen oli ostaja.
Ilmo Valtonen

Ilmo Juhani Valtonen (s. 3. helmikuuta 1962 Nurmes) on suomalainen graafinen suunnittelija, joka on tullut tunnetuksi yritysten liikemerkkien ja logojen suunnittelijana.
Ilmo Valtonen kouluttautui aluksi metallisepäksi ja työskenteli miltei kahdeksan vuotta nurmeslaisessa metalliyrityksessä suunnittelijana, koneistajana ja hitsaajana. Hän lähti opiskelemaan graafista suunnittelua Lahden muotoiluinstituuttiin, josta valmistui 1990. Jo vuonna 1987 Valtonen voitti ensimmäisen tunnuskilpailunsa ja sijoittui kakkoseksi julistekilpailussa. Vuonna 1991 hän voitti sata tuhatta markkaa ja ensimmäisen palkinnon kilpailussa, jossa etsittiin uutta tunnusta yhdistyville MTV:lle ja Kolmoskanavalle.
Valmistuttuaan Lahdesta Valtonen aloitti graafikonuransa Kyösti Variksen ja Esa Ojalan yrityksessä Varis & Ojala. Viherjuuren Ilme -yrityksessä Valtonen työskenteli kahdeksan vuotta, kunnes hänet vuonna 2002 kutsuttiin kehittämään mainostoimisto PHS:n designtoimintoja. Vuonna 2004 Valtonen siirtyi Dynamo Advertising -toimiston yhteyteen perustetun Dynamo Identityn osakkaaksi. Vuonna 2008 Valtonen osti Dynamo Identityn kokonaan itselleen ja muutti sen nimeksi Design Ilmo Valtonen Oy. Yritys meni konkurssiin 2010, mutta Valtonen jatkaa suunnittelutyötä toiminimellään.
Valtonen on suunnitellut tai uudistanut muun muassa Elisan, Eteran, Itellan, Leonian, LähiTapiolan ja Valtran yritysilmeet sekä Finlandia-talon, Lahden Sibeliustalon, Helsingin kulttuuripääkaupunkivuoden 2000 ja Turku 2011 -kulttuuripääkaupunkivuosihankkeen hakemusvaiheen ”Turku palaa” -tunnukset.
Valtonen toimi Grafian puheenjohtajana 1994–1997. Muotoilun valtionpalkinto hänelle myönnettiin 2004.
Aiheesta muualla

Ilmo Valtosen verkkosivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Valkosolu

Vasemmalta oikealle: punasolu, verihiutale ja valkosolu.
Valkosolut  eli leukosyytit ovat verisoluja, jotka osana immuunijärjestelmää auttavat elimistöä torjumaan tartuntatauteja. Kaikki valkosolut ovat muodostuneita ja johdettuja luuytimen multipotenteista soluista, jotka tunnetaan hematopoieettisina kantasoluina. Leukosyyttejä on kauttaaltaan koko kehossa, myös veressä ja imusuonistossa.
Tauteja voidaan havaita mittaamalla valkosolujen määrää veressä, ja siksi valkosolujen määrän mittaaminen on tärkeä osa verenkuvaa tutkittaessa. Litrassa terveen aikuisen verta on normaalisti kolmesta kahdeksaan miljardia, valkosolua ja yhdessä mikrolitrassa verta on 4 000–11 000 valkosolua. Valkosolut muodostavat terveen aikuisen verestä noin 1 prosentin, joten niitä on paljon vähemmän kuin punasoluja, joiden osuus verestä on 40–45 %. Vaikka valkosolut kattavat vain 1 prosenttia verestä, ne ovat tärkeitä terveyden kannalta, sillä immuniteetti riippuu niistä. Valkosolujen määrän kasvaessa epänormaalin suureksi tilaa kutsutaan leukosytoosiksi. Leukosytoosi on normaalia silloin, kun se on osa immuunivastetta, mikä voi tapahtua usein. Epänormaalia valkosolujen määrän kasvu on silloin, kun se on kasvainmallista tai autoimmuunisairaudesta johtuvaa. Jos taas valkosolujen määrä putoaa alle suositusarvojen, kutsutaan tilaa leukopeniaksi, joka heikentää immuniteettijärjestelmän toimintaa.
Valkosolujen luokittelu > Yleiskatsaus

Kaikilla valkosoluilla on tuma, joka erottaa ne muista verisoluista, tumattomasta punasolusta ja verihiutaleesta. Valkosolujen tyypit voidaan luokitella kahdella tavalla. Kaksi laajinta luokitusta jakaa valkosolut joko niiden rakenteen (jyvässolut tai agranylosyytit) tai solunjakaantumisen pohjalta (myeloidisolu tai imusolu). Nämä laajimmat ryhmät voidaan jakaa viiteen päätyyppiin: neutrofiilit, eosinofiilit, basofiilit, imusolut ja monosyytit. Nämä tyypit lajitellaan niiden fyysisten ja toiminnallisten ominaisuuksien mukaan. Monosyytit ja neutrofiilit ovat fagosyyttejä. Loput alalajit voivat olla luokiteltuja; esimerkiksi lymfosyyteissä on B-soluja, T-imusoluja ja NK-soluja.selvennä
Valkosolujen luokittelu > Monosyytit

Monosyytti erikoistuu siirtyessään verenkierrosta kudoksiin makrofagiksi, joka kuuluu syöjäsoluihin eli fagosyytteihin. Makrofagin tehtävä on tunnistaa pintansa reseptoreilla elimistölle vieras aine tai mikrobi, niellä se ja lopulta tappaa. Makrofageja on lähes kaikissa kudoksissa, mutta eniten niitä on pernassa, luuytimessä, imusolmukkeissa ja maksassa. Makrofagien määrä lisääntyy tulehduksissa ja infektioissa, ne toimivat sekä luontaisessa että opitussa immuniteetissa.
Monosyytit voivat erikoistua myös dendriittisoluiksi. Ne ovat moniulokkeisia, hieman tähteä muistuttavia soluja. Niitä on imusolmukkeissa, limakalvoilla ja iholla (Langerhansin solut). Ne siirtävät antigeenejä imukudokseen ja toimivat antigeeniä tarjoavina soluina.
Valkosolujen luokittelu > Granulosyytit

Granulosyytit voidaan jakaa mikroskooppisen rakenteensa ja värjäytyvyytensä mukaan eosinofiilisiin granulosyytteihin, neutrofiilisiin granulosyytteihin ja basofiilisiin granulosyytteihin. Myös granulosyytit kuuluvat fagosyytteihin ja niistä tärkein on neutrofiilinen granulosyytti. Noin puolet elimistön valkosoluista on neutrofiilisiä granulosyyttejä.
Basofiiliset granulosyytit erittävät allergisissa reaktioissa muun muassa histamiinia ja hepariinia.
Neutrofiiliset valkosolut eli granulosyytit muodostuvat luuytimessä (kuten muutkin veren solut). Ne ovat lyhytikäisiä (niiden puoliintumisaika on alle vuorokausi). Niiden tuma on jakautunut lohkoihin, ja kypsän neutrofiilin tumassa voidaan erottaa normaalisti viisi lohkoa. Noin kolmessa prosentissa naisten neutrofiileistä on yhdessä tuman lohkoista havaittavissa pieni rumpukapulan muotoinen lisäke, niin kutsuttu Barrin kappale. Neutrofiilin soluliman jyväset värjäytyvät neutraaleilla väreillä. Jyväset ovat suuria lysosomeja, joita usein kutsutaan primääreiksi granuloiksi, koska ne ovat ensimmäisiä granuloita, jotka kehittyvät neutrofiilien erilaistumisen aikana. Nämä granulat sisältävät tavallisesti lysosomaalisia happohydrolaaseja mutta myös useita mikrobeja tappavia aineita, mukaan lukien myeloperoksidaasia, joka voidaan havaita peroksidaasivärjäyksellä.
Neutrofiiliset granulosyytit voivat liikkua amebamaisesti, tarttua verisuonten endoteeliin ja erilaisiin kudoksiin, fagosytoida ja tappaa useita fagosytoimiaan mikrobityyppejä. Neutrofiilien soluliman jyväsissä on mikrobien tappamisessa tarvittavia aineita, kuten myeloperoksidaasia, lysotsyymiä ja laktoferriiniä. Neutrofiilien solulimassa on kudoksiakin hajottavia entsyymejä, elastaasia ja kollagenaasia. Neutrofiilit muodostavat luontaisen immunologisen puolustusjärjestelmän osan, joka osallistuu infektioiden ensivaiheen torjuntaan. Neutrofiilit aktivoituvat myös akuutissa inflammaatiossa eli tulehdusreaktiossa. Veren neutrofiilien määrä lisääntyy tulehdustaudeissa, erityisesti bakteerien aiheuttamissa infektoissa. Neutrofiilejä ei ole ollenkaan terveissä kudoksissa, ja siksi niiden esiintyminen on merkki luontaisen immunologisen järjestelmän aktivoitumisesta tai muusta tulehdusreaktiosta.
Eosinofiilisiä granulosyyttejä on neljää eri tyyppiä, joista osa värjäytyy tietyillä kudosväreillä tunnusomaisen punertaviksi. Eosinofiilisten valkosolujen rakkulat eli granulat sisältävät mikrobeja tappavia, solukalvoja ja hermoja vaurioittavia entsyymejä. Kiteisen ytimen ulkopuolella on externum eli matrix, jossa muut spesifisen granulan komponentit sijaitsevat. Läpimitaltaan eosinofiilit ovat 12–15 mikrometriä ja niiden tuma on tyypillisesti kaksilohkoinen.
Eosinofiilien määrä lisääntyy kudoksissa ja veressä välittömissä allergioissa, loistaudeissa ja kroonisissa tulehduksissa. Eosinofiilien määrä vähenee kortikosteroidien, fyysisen rasituksen ja stressin vaikutuksesta.
Valkosolujen luokittelu > Imusolut

Imusolujen tehtävä on etsiä elimistölle vieraita aineita tai mikrobeja ja merkitä ne, jolloin makrofagi tunnistaa ne paremmin.
Imusolut jaetaan T- ja B-imusoluihin. B-imusolut erittävät vasta-aineita, jotka koostuvat kuudesta rakenneosasta, joita kutakin koodaa oma geeninsä. Vasta-aineiden huomattava monipuolisuus perustuu eräänlaiseen geenikirjastoon, jossa vasta-aineen rakenneosat arvotaan lukuisista vaihtoehdoista. Vähiten vaihtoehtoisia geenejä on vasta-aineen tyviosalla, minkä perusteella vasta-aineet luokitellaan viiteen eri ryhmään: IgM, IgG, IgA, IgE, IgD.
T-imusolujen pinnalla on T-solureseptoriksi (T cell receptor eli TCR) nimetty proteiinirakenne. Se toimii eräänlaisena lukkona, jonka esimerkiksi mikrobien vieraat proteiinit voivat avata solun aktivoimiseksi. Aktivoituneen solun tyypin mukaan T-imusolut voivat siten osallistua mikrobin tuhoamiseen tai immuunireaktion vahvistamiseen.
T-imusolut voidaan jakaa auttaja-T-soluihin, tappaja-T-soluihin, estäjä-T-soluihin ja natural-killer-T-soluihin.
Tappaja-T-imusolujen pinnalla on spesifinen CD8-molekyyli, joka sijaitsee aivan T-solureseptorin vieressä. Tappajaimusolut pystyvät poraamaan kohdesolun solukalvoon reiän ja käynnistämään apoptoosin solussa. Osa tappaja-T-imusoluista vaimentaa B-soluvastetta, minkä vuoksi niitä voidaan kutsua myös vaimentaja- eli suppressori-T-lymfosyyteiksi.
Auttaja-T-imusolujen pinnalla on tunnusomainen CD4-proteiini. Auttaja-T-imusolut tunnistavat antigeenejä, säätelevät immuunireaktioita erittämällä sytokiinejä ja toimivat B-solujen kanssa yhteistyössä humoraalisen immuunivasteen synnyttämiseksi. Auttaja-T-soluja on kahta eri tyyppiä. Erona näillä on niiden erittämät välittäjäaineet. Th-2-solut erittävät mm. IL-4-sytokiinia ja Th-1-solut taas gammainterferonia.
Säätelijä-T-imusolut ovat CD4-positiivisten solujen alaryhmä, jonka tunnusmerkkeihin kuuluu pinnan CD25-proteiini. Näiden imusolujen arvellaan rajoittavan liian voimakasta immuunivastetta ja tasapainottavan Th-1- ja Th-2-solujen toimintaa.
NK-imusolut eli niin sanotut natural killer -imusolut ovat luonnollisia tappajasoluja. Ne pystyvät tappamaan virusten infektoimia soluja ja kasvainsoluja käynnistämällä niiden apoptoosin eli ohjelmoidun solukuoleman.
Intraepitaaliset imusolut eli epiteelinsisäiset imusolut ovat nimensä mukaan epiteelissä. Ne ovat T-imusoluja ja NK-imusoluja. Niiden määrän lisääntyminen viittaa limakalvon immunologisen järjestelmän aktivoitumiseen, ja ruoansulatuskanavassa ne osallistuvat ensi vaiheen immunopuolustukseen.
Valkosoluista aiheutuvia sairauksia

Leukemia ja lymfooma ovat syöpiä, joissa valkosolut lisääntyvät hallitsemattomasti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valkosolu Wikimedia Commonsissa