stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rengasmustesieni
Aiheesta muualla

Laji.fi: Rengasmustesieni (Coprinus sterquilinus)
iNaturalist: Rengasmustesieni (Coprinus sterquilinus)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Coprinus sterquilinus (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Coprinus sterquilinus:  Wikidata: Q10680935  APNI: 177058  AusFungi: 60022318  BioLib: 175917  CoL: Y5N6  EoL: 1029912  EPPO: COPNST  Fungorum: 160771  GBIF: 2536689  iNaturalist: 56324  IRMNG: 10385643  MycoBank: 160771  NatureServe: 2.1071425  NBN: NBNSYS0000037339  NCBI: 56188  Open Tree of Life: 789187  Laji.fi: MX.72178 
Agaricus sterquilinus:  Wikidata: Q59488336  AusFungi: 60022319  CoL: 5TPPC  Fungorum: 210437  GBIF: 5243554  IRMNG: 10503168  MycoBank: 210437
Punainen sulka

Punainen sulka – parhaita seikkailuromaaneja oli WSOY:n kustantama kirjasarja, jossa julkaistiin poikien seikkailuromaaneja vuosina 1957–1970.
Luettelo sarjassa julkaistuista kirjoista

Arthur Conan Doyle: Baskervillen koira
Mayne Reid: Kullankaivajia ja intiaaneja
Honoré W. Morrow: Uudisasukkaan poika
Edward S. Ellis: Nopsajalka
Hulbert Footner: Turkiskuninkaan perintö
Frank R. Stockton: Perun kuninkaiden kulta-aarre
James Oliver Curwood: Sudenpyytäjät
James Oliver Curwood: Aarteen etsijät (jatkoa kirjaan Sudenpyytäjät)
Jan Ivar Billow: Aaveprikaati
Jan Ivar Billow: Sininen naamio (jatkoa kirjaan Aaveprikaati)
Karl von Schoultz: Seikkailu Suezilla
Hans Dominik: Nuori reportteri
Hans Dominik: Kultakaivos
Charles G. D. Roberts: Tulen löytäjät
Aleko Lilius: Ahmed ja kultaraha
Heikki Jylhä: Delawaren pojat, intiaanikertomus
Karl von Scoultz: Seikkailu Siinailla
Edward S. Ellis: Väijytys Ohiossa
John Buchan: Sinisen antiloopin lähde
John Buchan: Suuren käärmeen luola (jatkoa kirjaan Sinisen antiloopin lähde)
Yrjö Muuranto: Piilopirtin partio, seikkailukertomus talvisodan ajalta
Pentti Ketola: Vaskisen vangit, poikamainen robinsonadi
Mayne Reid: Valkoinen hevonen
Aira Kokki: Ankkurin salaisuus
Verneri Louhivuori: Samppa ja me, koululaiskertomus routavuosilta
Yrjö Muuranto: Rajakylän teini, historiallinen kertomus
W. T. H. Visser: Salaisen armeijan lähetti
Jack London: Korpien kutsu
Erkki Rekimies: Tuomas ja tykkivene
Jack London: Aavoilla ulapoilla
Alexandre Dumas (vanhempi): Musta tulppaani
Banaaninlastaajan laulu

Banaaninlastaajia Jamaikan Montego Bayssä 1900-luvun alussa.
Banaaninlastaajan laulu (Day-O tai The Banana Boat Song) on jamaikalainen laulu, josta tuli erittäin suosittu ympäri maailmaa vuonna 1956 Harry Belafonten levytyksenä. Siitä tuli Belafonten suurin hitti. Laulu on alun perin jamaikalainen kansansävelmä ja perinteinen työlaulu. Laulu edustaa jamaikalaista mento-musiikkiperinnettä, joskin sitä usein pidetään calypso-musiikin edustajana. Calypso on kuitenkin kotoisin Trinidad ja Tobagosta eikä Jamaikasta.
Suomeksi ”Banaaninlastaajan laulun” sanoitti Sauvo Puhtila, ja sen levyttivät vuonna 1957 sekä Taru Pyhälä että Olavi Virta.
Jo ennen Belafontea kappaleen olivat levyttäneet ainakin trinidadilainen Edric Connor and the Caribbeans nimellä ”Day Dah Light” (1952) ja Louise Bennett (1954). Belafonten jälkeen kappaleen levyttivät englanniksi myös muun muassa Sarah Vaughan ja Shirley Bassey sekä The Tarriers -lauluyhtye, jonka jäseniin kuului sittemmin näyttelijänä tunnettu Alan Arkin. Yhtyeen jäsenet Arkin, Erik Darling ja Bob Carey mainitaan monissa lähteissä kappaleen säveltäjinä ja sanoittajina, koska he tekivät laulusta oman versionsa yhdistämällä lauluun katkelmia toisestakin jamaikalaisesta laulusta.
Laulun sanoitus (alkusäe Come, mister tallyman, tally me banana) on banaaninlastaajan pyyntö esimiehelleen tulla laskemaan, paljonko banaaniterttuja on tänä yönä saanut lastatuksi, jotta saisi palkkansa ja pääsisi kotiin kun aamu jo sarastaa.
Parodian kohteena

Laulusta on tehty monia parodiaversioita, kuten Stan Frebergin kuunnelmanomainen versio vuodelta 1957, jonka Hector suomensi ja esitti nimellä ”Panaani-laulu” Cumulus-yhtyeen albumilla Dick Dynamite and His Hot Lips (1974) sekä siitä irrotetulla singlellä. Siinä laulun levytystilanne keskeytyy jatkuvasti, kun kärttyisä bongorumpali ei voi sietää äänekästä ja yli-innokasta laulusolistia mylvimässä Day-O-fraasiaan. Solisti määrätään seisomaan yhä kauemmas bongorumpalista, lopulta studion oven taakse. Ovi lukittuu, ja solisti kiipeää takaisin sisään rikkomansa ikkunan kautta.
Toinen suomalainen huumoriversio kappaleesta on Jig-Saw-yhtyeen vuonna 1975 albumilleen Ujo poika levyttämä ”Haaksirikko”, jonka sanat teki Repe Kupiainen.
Myös Turo's Hevi Gee on tehnyt sävelmästä suomenkielisen version (Banaanivaltiolaulu) omilla sanoillaan, jotka kertovat banaanivaltiosta.
Australianaavikkovaris

| Australianaavikkovaris |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Varikset Corvidae
Suku::  Varikset Corvus
Laji::  bennetti
Kaksiosainen nimi
 Corvus bennetti  North, 1901 

Katso myös
   Australianaavikkovaris Wikispeciesissä   Australianaavikkovaris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Australianaavikkovaris (Corvus bennetti) on varisten heimoon kuuluva Australian kotoperäinen varpuslintu. Sen esiintymisalue käsittää mantereen keski- ja länsiosat. Alfred John North kuvaili lajin holotyypin Uuden Etelä-Walesin Moolahista vuonna 1901.
Joki

Aurajokea Turun tuomiokirkon yläpuolella.
Valuma-alueen ominaisuuksia, katso myös vedenjakaja. Esimerkkisivujoki on oikeanpuoleinen sivujoki, koska kätisyys määritetään pääjoen laskusuuntaan katsottuna.
Joki on suuri luonnon muovaama maanuoma, jossa virtaa vettä. Useimpien jokien kuljettama vesi on peräisin yläville maille osuneista sateista. Joki voi saada lisää vettä myös lähteistä, jossa pohjavesi tulee esiin pintavedeksi. Aluetta, jolle satanut vesi valuu joen uomaan, kutsutaan valuma-alueeksi. Tämän alueen ympärille muodostuu vedenjakaja.
Pääuoma ja sivu-uoma

Joki päättyy joensuuhun, jossa vesi jatkaa joko yhtyen toiseen jokeen tai vesi laskee suureen järveen tai mereen. Joen alkupäätä kutsutaan yläjuoksuksi, loppupäätä alajuoksuksi ja näiden väliin jää keskijuoksu. Sivujoki (sivu-uoma) on joki, joka yhtyy suurempaan jokeen. Pääuoma eli pääjoki on valuma-alueen suurempi joki, johon kertyy useiden pienempien jokien vettä. Jokien virtaamat voivat etenkin yläjuoksulla olla lähes samat, ja usein on vaikea sanoa kumpi yhdistyvistä uomista on suurempi. Silloin toinen uomista on vain sovittu pääuomaksi. Esimerkiksi se, kumpi uoma valitaan pääuomaksi, voi johtua siitä, kumman yläjuoksulla on joko pisin latvahaara, levein uoma, suurin vuotuinen virtaama tai jokin muu syy. Eräissä tilanteissa valuma-alueen pääuoma on päättynyt valuma-alueen sisälle ja kaikki latvahaarat on merkitty sivujoiksi. Näin on esimerkiksi Tavda-joen tapauksessa Venäjällä. Tällöin ei ole haluttu sopia pääuomaksi mitään latvahaaraa.
Määritelmät > Sanasto suomen kielessä

Vuonna 1745 kirjoitti Daniel Juslenius julkaisussaan Suomalaisen Sana-Lugun Coetus, että virtavia vesiä kutsutaan nimillä ”joki, virta, luoma, noro, ojando ja oja”. Jokea pienempiä vesireittejä ovat nykyään puro ja oja.
Määritelmät > Määritelmät Suomen lainsäädännössä

Suomen vanhan vesilain mukaan virtaavan veden virtavesistöä pidettiin jokena, jos siinä vuoden vähävetisintä aikaa lukuun ottamatta voitiin kulkea soutamalla, mikäli koski tai kari ei ollut esteenä. Virtavesi, jossa keskivirtaama oli vähintään kaksi kuutiometriä sekunnissa, katsottiin kuitenkin aina joeksi. Jokea vähäisempi virtavesi oli puro.
Uusi, vuonna 2012 voimaan tullut vesilaki määrittelee joen eri tavalla kuin ennen. Uudessa laissa joella tarkoitetaan virtavesiä, joiden valuma-alue on vähintään sata neliökilometriä. Käytännössä jotkut purot muuttuivat nyt joiksi. Purolla tarkoitetaan jokea pienempiä virtavesiä, joiden valuma-alue jää alle sata neliökilometriä. Jos valuma-alue jää alle 10 neliökilometriä ja siinä ei virtaa jatkuvasti vettä ja siinä ei kulje merkittävästi kalaa, se onkin noro. Uusi laki muuttaa jotkin norot puroiksi. Laki ei määrittele ojaa tai muuta kaivettua uomaa mitenkään, mutta laissa ojituksella tarkoitetaan maan, noron ja puron kaivamista vedenvirtaamisen turvaamiseksi. Luontaisiin virtavesiin kajoaminen on luvanvaraista ja samoin merkittävä maaperän ojitus.
Jokien alkuperä

Joet ovat syntyneet mannerliikunnan, hydrologisen kierron, ja eroosion yhteisvaikutuksesta. Osa maa-alueista sijaitsee etäämmällä gravitaation keskuksesta, jolloin kiinteän maa-aineksen päällä oleva neste liikkuu sen pintaa pitkin pyrkien alas. Maassa runsain nestemäinen aine mantereiden päällä ja ilmakehässä on vesi. Kosteasta maasta, järvistä ja merestä höyrystynyt vesihöyry lankeaa sateena usein viileämmälle ylämaille, josta se alkaa virrata alaspäin. Neste pyrkii alas mahdollisimman suoraa reittiä, ja eroosio alkaa kuluttaa veden alla olevaa maapohjaa. Paikkaan, jossa vesi virtaa pitkän aikaa, syntyy ajan kuluessa uoma. Maapohjan koostumus eli maannos sekä kallioperä vaikuttavat uoman kulkuun siten, että eroosiolle alttiimpi pohja kuluu enemmän. Veden uurtama uoma voi laajentua yhä suurempien vesimäärien virratessa uomaan, ja pitkien aikojen kuluessa pienen uoman paikalle syntyy joki. Nopeammin joki voi syntyä mikäli jäätikkö alkaa sulaa.lähde?
Hydrologia

Joet perustuvat veden kiertojärjestelmään. Sade- ja sulamisvesi päätyvät pienten purojen tai pohjaveden kautta jokiuomiin, josta päätyvät yleensä meriin. Joissa on noin 1 200 neliökilometriä vettä, joka kulkeutuu parissa kolmessa viikossa koko jokiverkoston läpi. Joet kuljettavat vuodessa 32 000–37 000 kuutiokilometriä vettä meriin.
Sademäärät vaihtelevat ympäri maailmaa, ja kuivien alueiden joet saattavat ehtyä ennen merta. Jokien virtaamaan vaikuttaa myös vuodenaikojen vaihtelu, joka aiheuttaa merkittäviä eroja säässä. Esimerkiksi Pohjois-Euroopassa ja Alppien reuna-alueilla jokien virtaama on suurimmillaan lumien sulamisen aikaan ja Etelä-Euroopassa joet ovat lähes kuivia kesällä, mutta runsaita talvisateiden aikana. Tulva syntyy, kun joen vesi nousee sen törmän ylitse.
Joet ja elämä > Elämän synty

Evoluutioteorian mukaan elämä kehittyi alkujaan merissä. Jokien syntyminen tuotti uuden, vähäsuolaisen ympäristön, jonne kalat ja muut vesieläimet saattoivat siirtyä. Osa näistä siirtyi yhä haasteellisempiin ympäristöihin, väliaikaisesti kuivuviin jokiin ja niiden lampiin ja lopulta kehittyi eliöitä, jotka pystyivät siirtymään lyhyitä matkoja kosteaa maaperää pitkin seuraaviin lammikoihin. Nykyisen evolutiivisen tietämyksen perusteella voidaan olettaa, että näiden joukossa olivat sammakkoeläinten, matelijoiden ja nisäkkäiden alkumuodot.lähde?
Joet ja elämä > Jokiekosysteemit

Maalla elävät eläimet ovat riippuvaisia vedensaannista, ja joet ovat tärkeä veden lähde niille. Kasvillisuus on usein runsaampaa ja vaihtelevampaa jokien läheisyydessä. Monet maaeläiminä pidetyt eläimet käyttävät jokia ravinnonhaussa. Muun muassa saukot, koskikara ja virtahevot tarvitsevat jokia tähän tarkoitukseen. Myös karhu kalastaa toisinaan. Krokotiilit ovat monien trooppisten jokien saalistajia, ja lähes kaikkien maaeläinten on virtapaikkojen lisäksi varottava niitä tullessaan joelle juomaan tai kulkiessaan joen poikki.lähde?
Historia

Joet ovat kautta historian toimineet kulkureitteinä ihmisille. Ne ovat olleet selkeitä maamerkkejä liikuttaessa pidempiä matkoja vierailla seuduilla. Haapiot, ruuhet ja muut alkeelliset veneet ovat olleet käytössä tavarankuljetuksessa. Aina 1700–1800-luvuille asti joet ovat olleet useiden valtioiden tärkeimpiä tavarankuljetusreittejä, milloin suuria ainemääriä on pitänyt siirtää paikasta toiseen. Vasta rautatien ja myöhemmin auton kehittäminen ovat siirtäneet valtaosan kuljetuksista maalla tapahtuvaksi. Uitto ja kivihiilen kuljetus lotjissa Englannissa jatkuivat vielä pitkään tämän jälkeenkin. Suomessa viimeiset jokiuitot suoritettiin Iijoella vuonna 1988 ja Kemijoella vuonna 1989. Jokien vesimäärä kuitenkin vaihtelee, ja joen pohjaan voi muodostua särkkiä, joten aina ei ollut varmuutta siitä minkälaisen syväyksen omaavat jokilaivat pääsevät niitä pitkin kulkemaan. Tämä johti ennen pitkää jokien ruoppaamiseen ja vesiliikenteeseen sopivien kanavien rakentamiseen. Kiinan Keisarinkanavaa on käytetty kuljetuksiin jo 600-luvulta alkaen. Kosket ovat olleet toinen este jokia pitkin tapahtuvalle kuljetukselle, ja sulkuportteja on rakennettu monien jokien koskipaikkoihin. Pienemmissä joissa on liikuttu myös kanooteilla ja lautoilla. Suuret joet ovat voineet toimia heimojen alueiden rajoina.lähde?
Rajat on usein vedetty jokia pitkin. Jokirajoja on maailman valtionrajoista 23 prosenttia, osavaltion- ja maakuntarajoista 17 prosenttia ja kuntarajoista 12 prosenttia. Jokirajojen yleisyys korreloi alueen siirtomaahistorian kanssa: Etelä-Amerikan valtionrajoista jokirajoja on lähes puolet mutta Aasian valtionrajoista vain 16 prosenttia. Suuren osan Suomen ja Ruotsin välisestä rajasta muodostavat Tornionjoki ja Muonionjoki. Ne tulivat valtakunnanrajaksi Suomen sodan jälkeen vuonna 1809. Toinen sodan tuloksena syntynyt jokiraja on Oder–Neisse-linja Saksan ja Puolan rajalla.lähde?
Hyvin varhain ihmisen historiassa jokien vettä on käytetty myös viljelysten kasteluun, ja kuivuuksien niille aiheuttamia vahinkoja on pyritty vähentämään kastelukanavien avulla. Varhain on myös osattu käyttää virtaavan veden potentiaalia energianlähteenä: vesioinas ja muut erilaiset siipirattaisiin perustuvat vesivoimaa valjastavat keksinnöt, kuten vesimylly, ovat helpottaneet ihmisen toimia monissa kulttuureissa läpi historian.lähde?
Nykykäyttö > Hyötykäyttö

Koska joet muodostavat merkittävän esteen maata pitkin tapahtuvalle liikkumiselle, keinoja niiden ylittämiseen vähällä vaivalla on aikojen saatossa syntynyt useita. Lautat ja lossit ovat kuljettaneet ihmisiä ja maakulkuneuvoja jokien poikki. Sillat ja tunnelit jokien ylitse ja alitse ovat myöhäisempiä keksintöjä. Eroosio ja tulvat tekevät jokirantojen rakentamisesta vaikeaa, ja jokirantojen rakenteita on jouduttu uudistamaan usein. Vasta 1900-luvulla on kyetty kehittämään materiaaleja ja rakennustekniikoita, joita käyttämällä luotettavia ja pitkään kestäviä siltoja ja tunneleita jokien poikki on saatu rakennettua. Silti, monessa maassa lautta-, lossi- ja laivakuljetukset leveiden jokien poikki ovat edelleen yleisessä käytössä. Proomut ovat korvanneet lotjat jokikuljetuksissa. Jokien virtauksen energiaa valjastetaan nykyään vesivoimalalla. Jokien virtausta hallitaan padoilla, joiden taakse syntyy usein tekojärvi.lähde?
Monien kaupunkien vesilaitokset ottavat vettä joista kaupungin asukkaiden käyttöön. Vedenpuhdistuslaitos ja jätevedenpuhdistuslaitos ovat päätoimijat prosessissa. Vaikka vesi pyritään puhdistamaan ennen jokeen päästämistä, aina tässä ei ole onnistuttu, ja paikallisia kalakuolemia ja muita ympäristövahinkoja on sattunut. Suuret onnettomuudet ovat tapahtuneet yleensä tehtaiden jätevedenpuhdistuksen pettäessä, ja elämä joessa onnettomuuspaikalta alajuoksuun on kärsinyt suuria vahinkoja. Jokia, joissa suuria vahinkoja on sattunut, ovat Rein, Tonava ja Amur.lähde?
Nykykäyttö > Virkistystoiminta

Nykyaikana joet toimivat vedenlähteen lisäksi virkistyskohteina. Kalastus, etenkin perhokalastus on ollut suosittua. Jokireittejä käytetään myös veneilyyn, melontaan, ja soutuun. Koskissa harjoitetaan perhokalastuksen lisäksi koskimelontaa. Monin paikoin jokirannat on vedenpinnan vaihteluiden vuoksi pidetty luonnontilaisina, ja ne toimivat eläinten kulkureitteinä alueelta toiselle. Monissa kaupungeissa joen rannat ovat kaavoituksellisesti viheralueita, ja ne ovat tärkeitä paikkoja asukkaiden tapaamisille ja luontoharrastajille.lähde?
Jokitermejä

Akanvirta, koste on takaisin vastavirtaan joskus pitkällekin johtava virtaus, etenkin rantojen tuntumassa ja esteiden kuten kivien takana.
Estuaari on suppilomainen, merta kohti levenevä joen suu, jollainen esiintyy voimakkailla vuorovesialueilla. (esimerkiksi Thames)
Koski on joen osa, jossa laskeutuvan maaston vuoksi voimakas virtaus aiheuttaa aaltoilua ja kuohumista.
Juolua eli makkarajärvi on joen mutkasta lietteen kerääntymisen vuoksi eriytynyt lampi.
Köngäs on jyrkkä vaahtoava vesiputous.
Lehmänselkä on koskessa veden sileäksi kuluttama isohko vedenalainen kivi, joka ei juuri aiheuta yläjuoksulta näkyviä kuohuja ja on siksi aloittelijalle vaarallinen. Kannattaa opetella huomaamaan.selvennä
Luusua on järvestä alkavan joen lähtöpaikka, joka on muodoltaan suppilomainen.
Lähde tarkoittaa joen alkukohtaa.
Meanderointi tarkoittaa ilmiötä, jossa vesi kuluttaa etenkin joen ulkokaarretta ja muodostaa siten jokeen yhä suuremman mutkan, kunnes seuraava vastarannan mutka viimein syöpyy yhteen edeltävän mutkan kanssa ja synnyttää tällä tavalla putaan. Nimitys juontuu mutkittelevan Menderesjoen vanhasta nimestä Maeander.
Niva eli vuolle on joen voimakas virtapaikka, joka ei täytä kosken tunnusmerkkejä. Nimitystä käytetään yleensä Pohjois-Suomen jokien virtapaikoista.
Pato on jokeen tehty rakennelma, jolla kanavoinnin avulla parannetaan vesiliikennettä tai tuotetaan energiaa.
Pudas on takaisin pääjokeen yhtyvä joen haara, joka usein on syntynyt meanderoinnin seurauksena.
Päävirta on yleensä mutkittelevan joen ulkokaarteessa, ellei esimerkiksi vinosta kalliopohjasta muuta johdu.
Suvanto on hitaan ja rauhallisen virtauksen alue.
Sahi on koskipaikan alapuolelle kertynyt pienten kivien matalikko.
Suisto eli delta on joen loppupiste, jonne joen kuljettama maa-aines usein kertyy viuhkamaiseksi muodostumaksi ja jossa joen vesi alkaa sekoittua meren tai järven veteen.
Sulku on jokeen tai kanavaan rakennettu laite, jonka avulla veneet voivat kulkea huoleti alas jyrkistäkin pudotuksista, sekä pystyvät myös kulkemaan ylävirtaan vaivatta.
Särkkä on irtonaisesta aineksesta koostuva veden pinnan alainen aineskasautuma.
Vesiputous on kohta joessa, jossa vesi putoaa suoraan, tai melkein suoraan alaspäin.
Vuolle on joen voimakas virtapaikka, joka ei täytä kosken tunnusmerkkejä. Vuolle tarkoittaa samaa kuin murteellinen termi niva.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta joet Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta joet Wikisitaateissa
Krokotiileja kuivan kauden aikana paljastuneella jokisärkällä Costa Ricassa.
Lautalla joella
Nykyaikainen proomu Maasjoella Maastrichtissä.
Koskimelontaa
Uraljoki Kazakstanissa. Meanderointi ja juoluat erottuvat joen sivustoilla.
Meanderoiva joki.
Oulu-opisto

| Oulu-opisto> Oulun työväenopisto |
| --- | --- |
 Oulu-opisto toimii Pohjankartanon monitoimitalossa Karjasillan kaupunginosassa.
Tyyppi:  kansalaisopisto
Perustettu:  1907
Rehtori:  Outi Lohi
Verkkosivut
Oulu-opisto on Oulun kaupungissa toimiva kansalaisopisto. Kaupungissa toimii toinenkin opisto, Vuolle-opisto.
Oulun työväenopisto perustettiin Suomen kolmantena työväenopistona vuonna 1907. Ennen Oulun opistoa oli perustettu Tampereen (1899) ja Vaasan (1907) työväenopistot. Opisto toimi työväenopiston nimellä vuoteen 1992 asti, jolloin nimi vaihdettiin Oulu-opistoksi.
Opisto aloitti toimintansa Oulun työväentalossa, jossa se toimi vuoteen 1935 saakka. Sieltä toiminta siirtyi Aleksanterintorin kansakoululle, jossa opisto oli jo toiminut lyhyen aikaa sisällissodan jälkeen, kun työväentalo oli suljettuna. Kun Tampereelle 1960 alettiin rakentaa Sampolaa, yhteistä koulu- ja työväenopistotaloa, esitti Oulun työväenopiston johtokunta kaupunginhallitukselle, että Oulun-opistonkin toimitilat sijoitettaisiin uuden suunnitteilla olevan kansalaiskoulun tiloihin. Työväenopiston syyslukukausi 1967 alkoi arkkitehti Kari Virran suunnittelemassa monitoimitalossa, Pohjankartanossa, joka oli valmistunut Karjasillan kaupunginosaan samana kesänä.
Johtajat ja rehtorit

Ape Rantaniemi 1907–1908 ja 1910–1919
J. W. Keto 1908–1909
J. K. Kari 1909–1910
K. Metsävainio ja J. T. Suomalainen 1919–1920
Aappo Heikkinen 1920–1926 ja 1935–1957
Samuli Pakkala 1926–1927
Arvi Raivio 1927–1935
Heli Arola 1957–1983
Matti Lackman 1983–2013
Kerttu Vilmunen 2013-2015
Outi Lohi 2015-
Aiheesta muualla

http://www.ouluopisto.fi/
Kaarina Lönn

Alma Kaarina Vaher (sukunimi vuoteen 1935 Lönn, 8. lokakuuta 1896 Jyväskylä – 23. elokuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen runoilija. Hän syntyi sokeana, mutta lapsena tehty silmäleikkaus antoi hänelle kohtalaisen heikon näkökyvyn. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1917. Sen jälkeen hän kävi Jyväskylän seminaarin ja täydensi opintojaan Helsingin yliopistossa. Työuransa hän teki Helsingin sokeainkoulun opettajana vuosina 1928–1963.
Vaher oli arkkitehti Wivi Lönnin veljentytär.
Teoksia

Nimellä Kaarina Lönn:
Aamunkoissa. Gummerus 1919
Nimellä Kaarina Vaher:
Nuoret runoilijat ; runoantologiassa mukana Kaarina Vaher, Katri Vala, Onni Halla, Yrjö Jylhä, Arvi Kivimaa, Olavi Lauri (Olavi Paavolainen), Johan Edvard Leppäkoski, P. Mustapää (Martti Haavio) ja Ilmari Pimiä. WSOY 1924
Portugalin historia

Portugalin historia itsenäisenä valtiona juontaa juurensa keskiajalle. Portugali nousi löytöretkien myötä ensimmäiseksi maailmanlaajuiseksi merivallaksi 1400-luvun alusta lähtien. Laajimmillaan portugalilainen imperiumi käsitti alueita kaikista maanosista Pohjois-Amerikkaa lukuun ottamatta. Imperiumin kulta-aika päättyi hallitsijasuvun sammumiseen ja unioniin Espanjan kanssa. Voimakkaammat Länsi-Euroopan valtiot, kuten Alankomaat, Englanti ja Ranska syrjäyttivät 1500-luvulla Portugalin kauppa- ja merimahtina. Intian valtameren alueet menetettiin muslimivaltioille, etupäässä Omanille ja osmannien alusmaille.
Uuden itsenäistymisen vuonna 1640 jälkeen maa eli seuraavan vuosisadan Euroopan unohdettuna syrjäseutuna. Konservatiivinen aatelisto ja katolinen kirkko inkvisitioineen estivät uudistukset. Vuoden 1755 maanjäristyskatastrofi ja sitä seurannut Sebastião José de Carvalho e Melon eli Pombalin markiisin valtakausi valistushenkisine uudistuksineen katkaisivat pitkän pysähtyneisyyden ajan. Ranskalaiset  Napoleonin joukot miehittivät Portugalia vuosina 1807–1812. Miehityksen ajaksi kuningashuone siirtyi Brasiliaan.
Ennen Portugalin valtiota > Esihistoria

Portugalista on löytynyt todisteita asutuksesta noin 30 000 vuoden takaa. Paleoliittiset metsästäjä-keräilijät keskittyivät Douro- ja Tajojokien yläjuoksun laaksoihin ja alkoivat noin 22 000 vuotta sitten tekemään kaiverruksia jokitörmien kallioihin. Tunnetuimmat kalliotaidekohteet löytyvät Vila Nova de Foz Côan kunnan ympäristöstä.
Ensimmäiset kiviset rakennelmat pystytettiin Portugaliin noin 6 000 – 7 000 vuotta sitten. Portugalissa on säilynyt useita dolmeneita ja menhireitä. Suurin säilynyt dolmen on Évoran lähellä oleva Anta Grande do Zambujeiro. Neoliittiselta kivikaudelta on säilynyt myös kivikehiä, muun muassa Cromeleque dos Almendres. Noin vuonna 3 000 eaa. ihmiset alkoivat rakentaa myös asumuksia sekä harjoittaa maanviljelyä. Ihmiset harjoittivat esi-isien palvontaa ja rakensivat kivirakennelmia eli dolmeneita. Neoliittisen kivikauden lopulla noin 2 000 eaa. alkoivat  Iberian niemimaan kivikautisten kulttuurien alueelliset erot voimistua. Noin vuoden 1 000 eaa. tienoilla Portugalin pohjoisosiin alkoi kehittyä kulttuuri, jonka ihmiset rakensivat kaupunkeja ja kyliä linnavuorten juurelle.