Vammaisuus
Vammaisuuden relationaalinen malli

WHO:n kehittämästä vammaisuuden "biopsykososiaalisen mallin" kanssa jokseenkin identtinen on vammaisuuden relationaalinen malli, josta on alettu puhua sosiaalisen vammaistutkimuksen eli disability studies -liikkeen piirissä sosiaalisen mallin menetettyä suosiotaan.
Vammaisuuden sosiaalisen mallin mukaan vammaisuus paikantuu yksilön sijaan ympäristön tuottamiin fyysisiin ja sosiaalisiin esteisiin, joiden muuttaminen nähdään mahdollisena, toisin kuin vamman . Sosiaalisessa mallissa huomio kiinnitetään muun muassa sosiaalisen, poliittisen, taloudellisen ja kulttuurisen ulossulkemisen tapoihin, ja vammaiset henkilöt nähdään sorrettuna ryhmänä. Sosiaalisen mallin heikkoutena on se, ettei se pysty täysin huomioimaan vamman aiheuttamaa jokapäiväistä haittaa.
Pohjoismaissa on kehitetty vammaisuuden relationaalinen malli, jonka mukaan vammaisuus hahmottuu yksilön ja ympäristön välisenä yhteensopimattomuutena. Relationaalisen mallin mukaan vammaisuus on tilanne- ja kontekstisidonnaista sekä suhteellista. Tämä näkemys tuo vammaisuuden käsitteellistämiseen uudenlaisen dynaamisen näkökulman, joka auttaa tarkastelemaan vammaisuutta muuttuvana ilmiönä yksilön ja ympäristön välillä. Mallin heikkoutena Goodley näkee sen, ettei se erottele sosiaalisen mallin tavoin vammaa ja vammaisuutta toisistaan. Tämä johtuu osittain pohjoismaisista kielistä, joissa käsitteille ei ole selkeitä sanoja, kuten englannin kielessä (impairment/disability). Kuitenkin relationaalinen malli auttaa ymmärtämään vammaisuuteen ja kokemukseen vaikuttavia tekijöitä sekä tunnistamaan yhteiskunnallisia rakenteita ja olosuhteita, jotka luovat yksilöille toimijuuden ja osallisuuden esteitä.
Sosiaalisen ja relationaalisen mallin yhteneväisyyksiin kuuluu vahva näkemys vammaisuuden merkitysten realisoitumisesta sosiaalisen ympäristön ja vammaisen henkilön välisessä vuorovaikutuksessa. Lisäksi kummankin mallin tavoitteina voidaan Goodleyn  mukaan nähdä muun muassa laajemmat systeemitason muutokset sekä ympäristön ja palveluiden saavutettavuuden lisääntyminen. Näin ollen kumpikin malli tarjoaa tulokulman tarkastella nykypäivän koululaitosta ja sen oppimisympäristöjä yksilöitä vammauttavina tekijöinä. Lisäksi relationaalinen ja sosiaalinen malli avaavat näkökulmia nykyisen uusliberalistisen yhteiskuntajärjestyksen vaikutuksista vammaisuuden määrittelyyn, vammauttaviin käytäntöihin ja sosiaalisesti luotuihin, luonnollisina pidettyihin käsityksiin ihanneoppilaasta.
Ableismi ja vammaisuus
Käsityksemme vammaisuudesta on myös vahvasti yhteydessä ableistisiin ajatusmalleihin. Campbellin  mukaan ableismi perustuu käsitykseen ihanteellisesta kehosta ja mielestä, jotka kuvastavat normatiivista, "lajityypillistä" ihmisyyttä ja täydellistä toimintakykyä, joita pidetään universaaleina ja kontekstista riippumattomina. Tämä lähestymistapa pitää oletukset terveestä kehosta ja normaalista mielestä luonnollisina, samalla määritellen, mitä pidetään normaalina ajatteluna, tunteiden kokemuksena ja ilmaisuna. Medikalisaatio ja uusliberalistiset arvot ovat edelleen supistaneet essentialistista käsitystä siitä, mikä on normaalia ja mikä luokitellaan vammaisuudeksi. Campbellin (2013) mukaan ableismi ei ainoastaan aseta tiettyjä piirteitä ihanteiksi, vaan myös määrittelee vammaisuuden alempiarvoiseksi ihmisen olemisen muodoksi.
Campbellin esittämä relationaalinen näkökulma ableismiin korostaa, että kykyjen ja ominaisuuksien arvostus ei ole staattista tai universaalia, vaan muodostuu suhteessa muihin yksilöihin sekä vallitseviin sosiaalisiin ja kulttuurisiin normeihin. Kouluissa arvostetaan esimerkiksi itseohjautuvuutta, nopeutta ja tehokkuutta. Aikarajat, omatoiminen työskentely, isossa ryhmässä toimiminen ja monimutkaiset tehtävänannot olettavat oppilailta tiettyjä kykyjä. Jos oppilas ei hallitse näitä kykyjä, hänet nähdään helposti epätavallisena tai vaikeana. Jos koulun vaatimuksiin sopeutuminen on erityisen hankalaa, turvaudutaan usein diagnooseihin tai kategorisointeihin, joilla pyritään nimeämään ja yleistämään "poikkeavien" oppilaiden kohtelua. Campbellin mukaan vammattomuus on aina suhteellista ja riippuvainen vastakohdastaan, vammaisuudesta. Tämä korostaa, että ableismi liittyy vallitseviin arvoihin, sosiaalisiin suhteisiin ja kulttuurisiin käsityksiin ihmisarvosta. Ableismi luo ja ylläpitää valtasuhteita, jotka määrittävät, kuka lasketaan täysivaltaiseksi yhteiskunnan jäseneksi ja kuka ei.
Kriittisen vammaistutkimuksen näkökulmasta koulutuksessa ilmenevä symbolinen väkivalta liittyy ableismiin siten, että koulu toimii ei-vammaisten ehdoilla ja tuottaa eriarvoisuutta yhteiskunnassa. Tämä tarkoittaa, että yhteiskunnan palvelujärjestelmässä ja koulutusjärjestelmässä on sisäänrakennettuna diagnoosiperusteinen järjestelmä, joka määrittelee vammaisuuden ja erottelee yksilöt kykyjensä perusteella . Vammaisuuden lääketieteellisen mallin yhdistyminen uusliberalistisiin arvoihin johtaa helposti siihen, että kyvykkyysihanteiden ulkopuolelle jäävät yksilöt merkitään lääketieteellisellä diagnoosilla poikkeaviksi. Ongelma on siinä, että tiukat koulunkäynnin vaatimukset luovat kapean käsityksen normaalista, jota ei kyseenalaisteta. Näin koulutusjärjestelmään sopeutumattomat oppilaat määritellään ongelmiksi sen sijaan, että korjattavaa etsittäisiin itse järjestelmästä ja sen käytännöistä. Samaan aikaan kun vammaisiksi luokiteltujen oppilaiden määrä kasvaa, toleranssi moninaisuudelle pienenee, vaikka inkluusiodiskurssi vahvistuu entisestään.