stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venäläinen kirjallisuus

Anton Tšehov ja Leo Tolstoi vuonna 1901
Venäjällä kirjallisuus on ollut pitkään yksi tärkeimmistä ja arvostetuimmista kulttuurin osa-alueista. Venäläistä kirjallisuutta tutkivaa alaa nimitetään rusistiikaksi.
Kaunokirjallisuudella on Venäjällä aina ollut tärkeä rooli keskusteltaessa esimerkiksi yhteiskunnallisisia uudistuksista tai poliittisista ratkaisuista. 1800-luvulta asti periytyvä käsitys kansallisesti merkittävästä kirjailijasta yhteiskunnallisena ajattelijana ja moraalisena selkärankana pysyi tiukasti venäläisissä mielikuvissa koko neuvostoajan. Kirjailijoihin kohdistuneet vainot ja kirjallisuuselämän tiukka hallinta ovat osoitus siitä miten tärkeänä kirjallisuutta pidettiin.
1800-luvun alkuun asti Venäjällä kirjoitettiin hyvin vähän kansainvälisesti luettua kirjallisuutta. 1800-luvulla Venäjän kirjallisuus läpikävi kultakauden, joka alkoi runoilija Aleksandr Puškinista ja huipentui suuriin proosakirjailijoihin Leo Tolstoihin ja Fjodor Dostojevskiin.
Neuvostovallan rajoituksista huolimatta muiden muassa Mihail Bulgakov, Aleksandr Solženitsyn ja Boris Pasternak kirjoittivat maailmanlaajuista huomiota saanutta kirjallisuutta 1900-luvulla. Nobelin kirjallisuuspalkinnon on saanut tähän mennessä kuusi venäjänkielellä kirjoittanutta kirjailijaa.
Historia > Vanha venäläinen kirjallisuus, 900–1600

Kiovan Rusin kristillistymisen aikaa vuodesta 988 lähtien pidetään tämän aikakauden aloituspisteenä. Kirjallinen sivistys levisi nopeasti ja voimakkaasti Bysantin ja nykyisen Bulgarian suunnalta. Kirjallisuus oli lähinnä venäjäksi käännettyä uskonnollista ja pyhimysten elämää kuvaavia hagiografioita.
Vanhan venäläisen kirjallisuuden aikakautta väheksyttiin vielä 1800-luvulla. Vaikutusvaltainen kirjallisuuskriitikko Vissarion Belinski väheksyi kaikkea kirjallisuutta, joka oli julkaistu ennen vuotta 1739.
Venäläisen kirjallisuuden yhteydessä ei yleensä puhuta keskiajasta vaan muinaisitäslaavilaisesta kaudesta. Joskus on katsottu että muinaisitäslaavilainen kausi jatkuu 1600-luvulle asti, toisinaan sen on katsottu päättyvän 1400-luvulla.
Bysanttilaista esikuvaa jäljittelevä muinaisitäslaavilainen kirjallisuus oli hierarkkista ja kaanonista eli pitäytyi sääntöihin ja ohjeisiin. Samat esteettiset periaatteet pätivät myös muissa taiteenlajeissa kuten kuvataiteessa, musiikissa ja arkkitehtuurissa. Venäläisessä kirjallisuuden varhaisrenessanssi oli 1400–1500-luvun elpyminen mongolivallan eli vuosien 1240–1480 jälkeen, mutta länsieurooppalaista täysrenessanssia ei voida havaita, koska antiikin perintöä pidettiin pakanuutena. 1600-luvun barokki ei Venäjällä taiteessa seurannut renessanssia vaan korvasi sen.
Historia > Vanha venäläinen kirjallisuus, 900–1600 > Kiovan kausi 988–1240

Nestorin kronikkaa noin vuodelta 1095 pidetään Venäjän kansalliseepoksena. Kiovan luolaluostarin munkki Nestorin osin puhekielellä ja osin kirkkoslaaviksi kirjoittama kokoomateos kuvaa Venäjän syntyhistoriaa yhdistelemällä myyttejä ja historiaa.
Eeppis-lyyrinen runoelma Laulu Igorin sotaretkestä (Slovo o polku Igoreve; muinaisitäsl.: Слово о пълкѹ Игоревѣ) kirjoitettiin vuosina 1185–1187. Se kuvaa Novgorod-Severskin ruhtinas Igorin (1151–1202) joukkojen tekemää Don-joen kiptšakkien pariin tehtyä tyhmänrohkeaa valloitusretkeä. Runoelman teemana on ruhtinaitten välinen tuhoisa veljesviha, jota kuvataan jalolla tavalla.
Historia > Vanha venäläinen kirjallisuus, 900–1600 > Moskovan kausi 1480–1600

1400- ja 1500-luvuilla venäjän kirjakieli yhtenäistyi ja kehittyi. Maksimos Kreikkalainen (1480–1556) oli maineikas kreikkalainen oppinut, joka kutsuttiin 1500-luvulla Konstantinopolista Vasili III:n hoviin kääntäjäksi korjailemaan jo olemassa olevien bysanttilaisten käännösten virheitä ja puutteellisuuksia.
Joosef Volokolamskilaisen (oik. Sanin, 1439–1515) pääteos Prosvetitel, Valistaja 1494–1506 tähtäsi novgorodilaisen harhaoppisuuden kitkemiseen maailmanlopun odotuksessa. Maailmanloppua odotettiin vuonna 1492, kun keskiaikaisen ajanlaskun mukaan oli kulunut 7 000 vuotta maailman luomisesta. Nil Sorskin (oik. Maikov, 1433–1508) kirjoitti muinaisitäslaavilaisen munkin sielunelämästä omaperäisellä tyylillä teoksessa Ustav o skitskoi žizni, Skiittaelämän ohjeita, jossa hän korosti mm. lukutaidon merkitystä.
Moskovan metropoliitta Makari perusti Venäjän ensimmäisen kirjapainon ja ensimmäinen Venäjällä painettu kirja oli Apostol, epistolakirja joka ilmestyi vuonna 1564. Venäjänkielinen Raamattu ilmestyi vuonna 1581. Elämäkertojen lisäksi ajalle tyypillisiä olivat ensyklopediset, kaikki elämänalueet kattamaan pyrkivät kokoomateokset, säädökset ja sepitteelliset sukupuut.
Kiovan Mogilan (ukr. Mohylan) hengellisessä akatemiassa koulutettu munkki Simeon Polotskilainen (1629–1680) toi Venäjälle puolan kieleen perustuvan syllabisen runomitan eli säkeen tavulukuun perustuva mitan sekä perusti maallista kirjallisuutta ilman Moskovan patriarkaatin lupaa julkaisevan kirjapainon tsaari Aleksei Mihailovitšin tukemana. Hän oli Venäjän ensimmäinen ammattirunoilija, jonka tuotannossa kiteytyivät 1600-luvun barokin tyylipiirteet.
Vanhauskoisten ryhmästä nousi esiin 1600-luvun venäläisen kirjoitusperinteen mestariteos Žitije protopopa Avvakuma / Ž protopopa Avvakuma im samim napisannoje, Esipappi Avvakumin elämäkerta hänen itsensä kirjoittamana (ven. Житие протопопа Аввакума), arkkipiispa Avvakumin vankeutensa aikana vuosina 1672–1673 kirjoittama omaelämäkerta, joka on lajinsa ensimmäinen venäläisessä kirjallisuudessa. Avvakum Petrovitšia pidetään modernin venäläisen kirjallisuuden uranuurtajana.
Aikakauden kirjallisuutta hallitsivat edelleen ukrainalaiset kirjoittajat: kronikoitsija pyhä Dimitri Rostovilainen (1651–1709);  panegyriikkaa eli ylistyspuheita kirjoittanut runoilija, metropoliitta Stefan Jaworski (1658–1722) ja Feofan Prokopovitš, jotka olivat kaikki saaneet koulutuksensa Kiovan Mogilan hengellisessä akatemiassa.
Rikkaassa suullisessa perinteessä kansan parissa kukoistivat kansannäytelmät, kansanlaulut ja -runot, bylinat ja kansansadut kuten Tulilintu (Žar-ptitsa), ihmiskasvoinen Sirin-lintu, Baba Jaga noita-akka, Koštšei kuoleman ruhtinas, eläinsatu Teremok, Sammakkoprinsessa eli Vassilisa Viisas (Vasilisa Premudraja), tsaarinpoika Ivan (Ivan-tsarevitš) ja Hölmö-Iivana (Ivanuška-Duratšok). Suullinen perinne löydettiin, alettiin merkitä muistiin sekä käyttää korkeakirjallisuuden materiaalina 1700-luvun loppupuolella.
Historia > Pietari Suuren ja Katariina Suuren aika, 1700-luku

1700-luvulla kirjailijat ja lehtimiehet olivat pääasiassa hovin virkamiehiä, oppineita tai upseereita, joille kirjallisuus ei ollut merkittävä tulolähde.
Historia > Pietari I:n aika

1700-luvulla Venäjällä tapahtui Pietari Suuren aloittama uudistus, jonka yhteydessä myös aakkoset uusittiin ottamalla vuonna 1708 käyttöön kirkkoslaavista poikkeava kirjaimisto (graždanski škrift). Kansankielen käyttö kirjallisuudessa yleistyi, eikä sitä pidetty enää paheksuttavana. Yleinen venäläinen kirjallisuus dogmaattisena järjestelmänä alkoi muotoutua Dimitrie Cantemirin, Vasili Trediakovskin ja Mihail Lomonosovin myötä. Venäjän Tiedeakatemia perustettiin vuonna 1742, eurooppalaisia oppikirjoja käännettiin venäjäksi, maallisia oppilaitoksia perustettiin ja ensimmäinen venäjänkielinen sanomalehti Vedomosti (ven. Ведомости) alkoi ilmestyä vuonna 1702. Kronikkojen kirjoittaminen ja levittäminen kiellettiin.
Lomonosov loi vuodesta 1758 lähtien Venäjälle kirjakielen yhdistelemällä puhekielistä venäjää ja kirkkoslaavia. Trediakovskia ja Lomonosovia innoitti voimakkaasti barokin runous. Muita mainittavia runoilijoita olivat johtava satiirikko Antioh Kantemir ja klassisti Aleksandr Sumarokov. Kantemir oli ensimmäinen venäläinen kirjailija, joka tunnettiin myös muualla Euroopassa. Vasili Maikov oli ensimmäinen venäläinen pilkkaepiikan taitaja ja kirjoitti myös opettavaisia eläinsatuja. Hän oli maineikas ulkomaillakin ja Denis Diderot halusi tavata hänet Venäjän matkallaan 1773-1774.
Aiemman syllabisen runomitan korvasi 1730-luvulta alkaen syllbotooninen mittajärjestelmä, joka perustui sekä runosäkeen tavumäärään että sanapainon paikkaan runojalassa.
Historia > Keisarillinen aika, 1800-luku

Venäjän kirjallisuudessa tapahtui rakenteellisia muutoksia 1800-luvun alussa. Kirjallisuuskäsitys kyseenalaistettiin venäjän kirjakielen perusteita myöten. Klassismin tyylijärjestelmä sai väistyä, vaikka sitä puolustettiin sitkeästi vuosikymmenien ajan. Tilalle astunut romantiikan tyylijärjestelmä vaikutti pitkälle tulevaisuuteen. 1820-luvulla kieleltään ja keinoiltaan uudistunut venäläinen taiderunous saavutti tason, jota monien mielestä ei ole sittemmin ylitetty. Kirjallisuus nykyaikaistui myös sosiaalisena instituutiona, kun kirjallisen kentän toimijat määrittyivät uudelleen yhteiskunnan rakenteiden muuttuessa.
Vuosien 1820 ja 1880 välistä ajanjaksoa kutsutaan venäläisen kirjallisuuden kultakaudeksi. Runon kultaiseksi vuosikymmeneksi (zolotoi vek) kutsutaan 1820-lukua ja varsinkin Aleksandr Puškinin tuotantoa. Realismin huippukautena pidetään 1840-lukua, jolloin kirjallisuus radikalisoitui. Vuosien 1840 ja 1890 välistä aikaa kutsutaan myös suurten kertojien aikakaudeksi. Erityisesti vuosikymmenet 1860–1870 muodostavat niin poikkeuksellisen tihentymän kirjallisen tuotannon loistokkuudessa, jotta sellaista ei juuri muualla tunneta.
Monet kirjailijat lakkasivat kirjoittamasta Venäjän keisarillista hovia varten ja suuntautuivat laajemmille lukijamarkkinoille. 1820-luvun jälkipuoliskolla kirjailijoita alettiin valvoa tiukemmin vuoden 1825 dekabristikapinan vuoksi. Vuodesta 1826 lähtien heitä pidätettiin, kuulusteltiin, karkotettiin ja tarkkailtiin.
Pjotr Tšaadajev oli tunnetuin 1800-luvun alun venäläisfilosofi. Aikalaiskeskustelussa hänen näkemyksensä Venäjän asemasta idän ja lännen välillä sai kaksi toisistaan eroavaa tulkintaa: zapadnikit eli länsimieliset ja slavofiilit eli venäläismieliset. Johtavia slavofiilejä olivat Aleksei Homjakov, Ivan Kirejevski ja Konstantin Aksakov. Vladimir Sollogub kuvasi slavofiilien ajattelua satiirisesti teoksessaan Tarantas, joka valottaa herkullisesti aikakauden kirjallisuus- ja yhteiskuntakeskustelua. Aleksandr Herzen oli ulkomailta vaikuttava, venäläisen intelligentsian poliittisen vastarinnan merkittävä toimija, jonka yhteiskuntaliberaalit mielipiteet vaikuttivat Venäjällä toimineisiin kirjailijoihin.
Historiallinen romaani, joka oli 1830-luvulla ollut suosittu kirjallisuuden laji, jäi 1840–1860-luvuilla aikalaiskysymyksiä käsitelleen proosan varjoon. 1860-luvulle tultaessa kirjailijoiden ammattikunnasta oli tullut huomattava yhteiskunnallinen tekijä. Kirjailijan työstä tuli yhä ammattimaisempaa ja moni kirjailija oli myös lehtimies. Venäjälle muodostui virkaurasta taloudellisesti riippumaton ammattikunta, jota vallanpitäjien mielipiteet eivät enää ohjailleet. Nikolai I:n valta-ajan sensuurinterrorin 1848-1855 ("synkät seitsemän vuotta", mratšnoje semiletije) jälkeen koittivat vapaammat ajat ja Venäjän ensimmäinen painovapauslaki säädettiin vuonna 1865, jossa ennakkosensuuri kumottiin.
Historia > Keisarillinen aika, 1800-luku > Romantiikka

Romantiikka nosti esille 1810-luvulla Vasili Žukovskin ja 1820-luvulla Aleksandr Puškinin kaltaisia nimiä. Romantiikan edeltäjä oli Suomen sotaakin runoissaan kuvannut Konstantin Batjuškov. Denis Davydov oli riehakkaan husaarirunouden edustaja. Muita romantiikan runoilijoita oli vanhemmiten konservatiivinen Pjotr Vjazemski. Kieliuudistusta kannattavan Nikolai Karamzinin tukijoiden perustamaan Arzamas-kirjallisuusseuraan kuuluivat Žukovski, Batjuškov, Vjazemski ja Vasili Puškin sekä ulkojäsenenä Aleksandr Puškin. Dekabristirunoilijoita olivat Kondrati Rylejev ja Aleksandr Bestužev. Puškinin ystäviä ja lukiotovereita olivat runoilijat Wilhelm Küchelbecker ja Anton Delvig. Lyyrikoita olivat Jevgeni Baratynski, Nikolai Jazykov, Dmitri Venevitinov ja Aleksandr Poležajev.
Ensimmäinen työkseen kirjoittanut venäläinen naiskirjailija oli Anna Bunina, joka julkaisi sekä proosaa että runoutta. Naisromantikkoja olivat Jevdokija Rostoptšina, Karolina Pavlova (Jänisch), Nadežda Durova, Marija Žukova ja Jelena Hahn.
Kirjallisuutta julkaisevien ensyklopedisten aikakauslehtien julkaisijoita ja toimittajia olivat mm. Osip Senkovski (Biblioteka dlja tštenija, Lukukirjasto), Faddei Bulgarin (Severnaja ptšela, Pohjolan mehiläinen), Nikolai Gretš (Syn otetšestva, Isänmaan poika), Nikolai Polevoi (Moskovsk telegraf, Moskovan lennätin) ja Nikolai Nadeždin (Teleskop, Kaukoputki). Heistä neljä ensin mainittua olivat ns. raznotšinets (ven. разночинец) eli erisäätyisiä. Aikakauslehtien toimittamisen oli aiemmin katsottu olevan vain ylimyksille varattua.
1830-luvun kertojia olivat mm. Mihail Zagoskin, Ivan Lažetšknikov, Vasili Narežnyi, Vladimir Odojevski ja Aleksandr Veltman. Myöhäisromantiikan runoilijoita olivat Fjodor Tjuttšev, Vladimir Benediktov, Aleksei Koltsov, Afanasi Fet ja Aleksei Konstantinovitš Tolstoi.
Venäläinen lastenkirjallisuus runsastui 1830-luvulla. Lastenkirjallisuudessa oli ja on vahvat juuret venäläisessä kansanrunoudessa. Ennen romantiikkaa nimekkäät kirjailijat eivät luoneet kirjallisuutta, joka olisi toiminut erityisesti lasten kehityksen ja maailmankuvan ehdoilla. Käänne alkoi Puškinin saturunoelmasta Skazki (Satuja, 1831–1832, suom. 1985). Pjotr Jeršov ja Anton Pogorelski olivat kirjailijoita, jotka kirjoittivat lapsille.
Historia > Keisarillinen aika, 1800-luku > 1900-luvun taite

Lukutaito laajeni 1900-luvun alussa, vaikka ensimmäisen maailmansodan alkaessa lukutaitoisia Venäjällä olikin vasta alle puolet väestöstä. Vuonna 1897 vain 20 % kansasta osasi lukea, vuonna 1914 lukutaitoisia oli jo 44 %. Vasta puolet lapsista sai kouluopetusta. Kaupungeissa oltiin lukutaitoisempia ja populaarikirjallisuuden kulutuksen valtava kasvu levisi kaupunkilaisten keskuudesta maaseudulle. Sensuurilain lieventyminen vuonna 1905 antoi sysäyksen kustannustoiminnan laajenemiseen. Yrityksistä huolimatta lehdistöä ei enää saatu kuriin. Painettujen kirjojen määrä kasvoi räjähdysmäisesti.
Vuosisadan vaihteessa ja 1900-luvun alussa Anton Tšehovin novellit ja Anna Ahmatovan runous edustavat ehkä viimeisiä klassisen, vanhan venäläisen kirjallisuuden saavutuksia, jolloin siirryttiin realismista modernismiin. Myös Maksim Gorkin piiri vaikutti jo tällöin. Modernismin murrokseen liittyivät dekadenssi, venäläinen symbolismi, akmeismi ja sen perilliset.
Gorkin piiriin kuuluivat Leonid Andrejev, Aleksandr Kuprin ja Ivan Bunin. Populaarikirjallisuuden naiskirjailijoista kuuluisin oli "painosten kuningatar" Anastasija Verbitskaja. Dekadenssin edustajia olivat Zinaida Gippius, Konstantin Balmont, Fjodor Sologub (Teternikov) ja Valeri Brjusov.
Symbolistien kirjailijoita olivat Aleksandr Blok, Andrei Belyi (Boris Bugarev), Vjatšeslav Ivanov, Dmitri Merežkovski, Aleksei Remizov, Lidija Zinovjeva-Annibal, Poliksena Solovjova, Maksimilian Vološin ja Mihail Kuzmin. Vastareaktio symbolismille oli akmeismi, jonka johtohahmoja olivat Nikolai Gumiljov ja Sergei Gorodetski; sen edustajia olivat Innokenti Annenski, Osip Mandelstam ja uransa alkuaikoina myös Anna Ahmatova (Anna Gorenko).
Historia > Neuvostoaika, 1900-luku

Välittömästi vallankumouksen jälkeisessä neuvostokulttuurissa kirjallinen elämä oli vilkasta, mutta julkaisutoiminta oli vähäistä. Bolševikkien vallankumousta voi lähestyä myös toisesta näkökulmasta, joka korostaa taiteen vallankumouksellista uudistamisvoimaa. Bolševikit ja avantgardistit kilpailivat siitä, kumpi oli ensin: vallankumous vai sen taide. Avantgarden näkökulmasta katsottuna taide ja kirjallisuus ennakoivat vuoden 1917 tapahtumia hyvissä ajoin. Venäläisestä avantgardesta tuli maailmankuulua jo 1910-luvulla.
Keisariajan sensuuri lakkasi toimimasta vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen, mutta jo tammikuussa 1918 perustettiin kustannusalan vallankumoustribunaali ja seuraavan vuoden toukokuussa valtiollinen kustantamo Gosizfdat, myöh. Glavlit, joka valvoi julkaisutoimintaa. Vielä 1920-luvulla julkaiseminen oli Neuvostoliitossa melko kirjavaa. Venäjän imperiumin alueella käytettiin satoja kieliä ja murteita. Vallankumouksen jälkeen 1917 Neuvostoliiton eri kansojen kieliä tuettiin muun muassa luomalla ja vahvistamalla niiden kirjakieltä: käytössä oli niin kyrillinen, latinalainen kuin arabialainenkin kirjaimisto.
1910- ja 1920-lukujen kirjailijat vastasivat vallankumoukseen: bolševikit ja vanha maailma vastaan uusi maailma. Avantgardea edustivat lukuisat erilaiset koulukunnat kuten kubofuturistit, formalistit, egofuturistit, imaginistit, oberiuttien elämän teatteri ja vasen rintama. Kokeellisen proosan aikakaudella vaikuttivat Serapion-veljet ja ornamentaalinen proosa.
Bolševikkien kirjailijoita olivat Demjan Bednyi, Vasili Knjazev, Nikolai Kljujev, Aleksandr Blok, Sergei Jesen, Maksimilian Vološin ja Marina Tsvetajeva.
Avantgardea edustavia kubofuturisteja olivat Vladimir Majakovski, Jelena Guro, Aleksei Krutšonyh ja Velimir (Viktor) Hlebnikov. Formalistisia kirjallisuudentutkijoita olivat Viktor Šklovski, Roman Jakobson, Boris Eichenbaum, Juri Tynjanov ja Lidija Ginzburg. Egofuturistisia runoilijoita olivat Igor Severnajin, Konstantin Olimpov ja Georgi Ivanov.
Imaginisteja edustivat Anatoli Mariengof, Kornei Tšukovski ja Aleksandr Kusikov. Oberiuttien eli OBERIU-ryhmän, todellisen taiteen yhdistyksen (obedinenije realnogo iskusstva) edustajia olivat Daniil Harms (Juvatšev), Aleksandr Vvedenski, Nikolai Zabolotski ja Konstantin Vaginov. Vasen rintama oli uusi vaihe futurismin historiassa, jossa Taiteen vasen rintama LFP (Levyi front iskusstva) ajoi faktakirjallisuuden asiaa.
Kokeellisen proosan aikakaudella Serapion-veljeksistä tunnetuimmat olivat Suomessa Mihail Zoštšenko ja Jevgegi Zamjatin. Ornamentaalisen proosan kirjailijoita olivat Boris Pilnjak, Isaak Babel, Ilja Ifin (Fainzilberg) ja Jevgeni Petrov (Katajev) sekä Juri Oleša.
Lastenkirjallisuuden nousukausi oli 1920-luvulla, jolloin se oli kokeellista ja Raduga-kustantamo julkaisi Kornei Tšukovskin ja Samuil Maršakin teoksia.
Kirjallisuusanalyysi

Venäläisestä kirjallisuusanalyysista ja kulttuurintutkimuksen eri koulukunnista nykyaikaiselle kirjallisuudentutkimukselle ehkä tärkein oli vuosina 1910–1930 vaikuttanut formalismi. Formalistien koulukuntaan kuului sen alkuvaiheista lähtien Roman Jakobson, maailmankuulu filologi, joka oli niin Moskovan, Prahan kuin New Yorkin lingvistipiirien perustaja, strukturalismin oppi-isä sekä Harvardin yliopiston professori. Muita teoreetikkoja olivat Viktor Šklovski, Boris Eichenbaum ja Juri Tynjanov. Formalistien oppilaista kuuluisin oli Lidija Ginzburg, jonka tuotanto on ollut 1990- ja 2000-luvuilla kasvavan kiinnostuksen kohde.
Toisen maailmansodan jälkeen kirjallisuudentutkimuksessa ja kritiikissä korostettiin kansallisia arvoja ja samlla kritisoitiin niitä, jotka olivat kirjoittaneet läntisestä vaikutuksesta venäläiseen kirjallisuuteen. Esimerkiksi kirjallisuuden teoreetikko Vladimir Proppin kuuluisa tutkimus Istoritšeskije korni volšebnoi skazki ('Ihmesadun historialliset juuret', 1946) sai moitteet siitä, että se perustui liiaksi ulkomaisiin lähteisiin.
Neuvostoliitossa vaikutti arvostettuja kulttuuri- ja kirjallisuusteoreetikkoja ennen kaikkea Moskovan ja Leningradin ulkopuolella. He toimivat akateemisissa viroissa mutta heidän näkemyksensä kulttuurista oli toinen kuin marxismi-leninismissä yleensä. Tunnettu esimerkki on Tarton yliopiston kirjallisuustieteen professori Juri Lotman ja hänen johtamansa Tarton semioottinen koulukunta, jossa käytettiin myös strukturalismin keinoja. Toinen tunnettu teoreetikko oli Mihail Bahtin, jonka merkitys on ollut suuri myös läntisen kirjallisuuden ja kulttuurin tutkimukseen. Näistä käytetään nimeä Tarton-Moskovan semioottinen koulukunta.
Kirjailijoita

Feofan Prokopovitš
Antioh Dmitrijevitš Kantemir
Vasili Trediakovski
Mihail Lomonosov
Aleksandr Sumarokov
Mihail Tšulkov
Ivan Jelagin
Denis Fonvizin
Gavrila Deržavin
Jekaterina Daškova
Aleksandr Radištšev
Nikolai Karamzin
Konstantin Batjuškov
Vasili Žukovski
Aleksandr Puškin
Denis Davydov
Pjotr Vjazemski
Kondrati Rylejev
Aleksandr Bestužev
Wilhelm Küchelbecker
Anton Delvig
Jevgeni Baratynski
Nikolai Jazykov
Anna Bunina
Jevdokija Rostoptšina
Karolina Pavlova
Nadežda Durova
Marija Žukova
Jelena Hahn
Mihail Zagoskin
Vladimir Odojevski
Aleksandr Veltman
Pjotr Jeršov
Nikolai Gogol
Aleksandr Gribojedov
Mihail Lermontov
Fjodor Tjuttšev
Aleksei Koltsov
Afanasi Fet
Apollon Maikov
Aleksei Konstantinovitš Tolstoi
Vladimir Sollogub
Vladimir Dal
Dmitri Grigorovitš (kirjailija)
Aleksandr Družinin
Avdotja Panajeva
Jevgenija Tur
Nadežda Hvoštšinskaja
Nadežda Sohanskaja
Aleksandr Ostrovski
Mihail Saltykov-Štšedrin
Nikolai Leskov
Vladimir Korolenko
Nikolai Nekrasov
Ivan Gontšarov
Leo Tolstoi
Fjodor Dostojevski
Ivan Turgenev
Anton Tšehov
Anastasia Verbitskaja
Maksim Gorki
Leonid Andrejev
Aleksandr Kuprin
Ivan Bunin
Zinaida Gippius
Konstantin Balmont
Fjodor Sologub
Valeri Brjusov
Aleksandr Blok
Andrei Belyi
Vjatšeslav Ivanov (runoilija)
Dmitri Merežkovski
Aleksei Remizov
Lidija Zinovjeva-Annibal
Poliksena Solovjova
Maksimilian Vološin
Mihail Kuzmin
Nikolai Gumiljov
Sergei Gorodetski
Innokenti Annenski
Anna Ahmatova
Osip Mandelstam
Mihail Bulgakov
Kirjallisuutta

Ben Hellman (toim.): Puškinista Peleviniin. Venäläisen kaunokirjallisuuden suomennosten bibliografia 1876–2007.  Helsinki:  Slavistiikan ja baltologian laitos, Helsingin yliopisto, 2008.  ISBN 978-952-10-5036-7.
Anna Ljunggren & Kristina Rotkirch (toim.): Sata makkaralaatua ja yksi idea. 11 venäläistä kirjailijaa kertoo.  (Odinnadcat’ besed o sovremennoj russkoj proze, 2009.)  Suomentanut Kirsti Era. Helsinki:  Like, 2010.  ISBN 978-952-01-0515-0.
Ben Hellman, Johan Kjellgren: Suomen venäjänkielisen kirjallisuuden bibliografia 1813–1972.  Helsingin yliopiston kirjasto, 1988.  ISBN 951-45-4631-8.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venäläinen kirjallisuus Wikimedia Commonsissa
Virpi Saarinen: Saippuasarjoja sadan vuoden takaa (Arkistoitu – Internet Archive). Etelä-Saimaa 18.8.2009.
Vjatšeslav Bykov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Vjatšeslav Bykov |  Vjatšeslav Bykov |  Vjatšeslav Bykov |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten jääkiekko
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Calgary 1988 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Sveitsi 1990 | jääkiekko |  |
|  Kultaa | Ruotsi 1989 | jääkiekko |  |
|  Kultaa | Neuvostoliitto 1986 | jääkiekko |  |
|  Kultaa | Länsi-Saksa 1983 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Itävalta 1987 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Tšekkoslovakia 1985 | jääkiekko |  |
| Kanada-cup  | Kanada-cup  | Kanada-cup  |  |
|  Hopeaa | Kanada-cup 1987 | jääkiekko |  |
Maa:   Yhdistynyt joukkue
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Albertville 1992 | jääkiekko |  |
Maa:   Venäjä
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Länsi-Saksa 1993 | jääkiekko |  |
Vjatšeslav Arkadjevitš ”Slava” Bykov (ven. Вячеслав Аркадьевич Быков, s. 24. heinäkuuta 1960 Tšeljabinsk, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto) on venäläinen jääkiekkovalmentaja ja entinen jääkiekkoilija. Hän oli pelipaikaltaan keskushyökkääjä. Bykov on pelaajana kaksinkertainen olympiavoittaja ja viisinkertainen maailmanmestari. Bykov oli myös suhteellisen pienikokoinen pelaaja, hän pelasi samassa hyökkäysketjussa muun muassa Andrei Homutovin ja Viktor Žluktovin kanssa Neuvostoliiton maajoukkueessa. Québec Nordiquesin varasi hänet NHL:n varaustilaisuudessa vuonna 1989. Bykov pelasi 199 maaottelua ja teki 87 maalia Neuvostoliiton maajoukkueessa vuosina 1981–1991. Hän voitti jääkiekon olympiakultaa Itsenäisten valtioiden yhteisön ja Georgian muodostamassa yhdistyneessä joukkueessa 1992. Hän pelasi Moskovan TsSKA:ssa. Bykov on voittanut Venäjän maajoukkueen päävalmentajana maailmanmestaruuden vuosina 2008 ja 2009. Bykov erotettiin päävalmentajan tehtävästä vuonna 2011.
Saavutukset pelaajana

jääkiekon olympiakulta 1988, 1992
jääkiekon maailmanmestaruus 1983, 1986, 1989, 1990, 1993
jääkiekon MM-hopea 1987
jääkiekon MM-pronssi 1985
Kanada-cup 1984, 1987