stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Šuja

| Šuja Шуя |
| --- | --- |
 Ylösnousemuksen katedraalin kellotorni on yksi Šujan keskustan kiintopisteistä
 lippu:  vaakuna
 Šuja sijaitsee Ivanovon hallinnollisella alueella (kartassa merkittynä)
 Koordinaatit: 56°51′00″N, 41°22′00″E 
Valtio:   Venäjän federaatio
Hallinnollinen alue:  Ivanovon alue
Hallinto:  
 – kuvernööri:  Aleksandr Maslov
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  33,29 km²
Väkiluku (2002 väestölaskenta):  58 949
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Šuja (ven. Шу́я) on kaupunki Ivanovon alueella Venäjällä. Se sijaitsee Kljazman sivujoen Tezan rannalla 32 kilometriä Ivanovosta kaakkoon. Kaupunki on Šujan piirin keskus, mutta ei itse kuuluu sen yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Šujan läpi kulkee Vladimirin ja Ivanovon välinen rautatie (Šujan asema). Asukkaita on 58 900 henkeä (vuonna 2008).
Šujan katedraali
Šuja mainitaan ensimmäisen kerran Nižni Novgorodin ruhtinaskuntaan kuuluneena huomattavana asutuskeskuksena vuonna 1393/1394. Kaupunki on saanut alkunsa Šuiskin ruhtinassuvun omistamasta kylästä, jonka nimi on johdettu merjalaisista sanoista suo 'suo' ja oja 'joki'. 1500-luvulla sen nimenä oli myös Borisoglebskaja sloboda. Vuonna 1539 sen hävittivät Kazanin kaanin Safagäräyn joukot, vuonna 1609 puolalaiset ja vuonna 1619 se kärsi liettualaisten, kasakoiden ym. hyökkäyksistä. 1500–1600-luvulla Šuja oli vilkas kauppapaikka ja käsityöläiskeskus. 1700-luvulla alkoi kehittyä tekstiiliteollisuus.
Vuonna 1708 Šuja liitettiin Moskovan lääniin ja vuonna 1778 siitä tuli Vladimirin lääniin kuulunut kihlakuntakaupunki. 1800-luvulla Šuja oli huomattava tekstiili- ja nahkateollisuuden keskus. Nykyisin kaupungissa on tekstiiliteollisuuden lisäksi mm. puunjalostus- ja konepajateollisuutta.
Kaupungissa toimii pedagoginen yliopisto, kotiseutumuseo ja Mihail Frunzelle omistettu museo.
Aiheesta muualla

Šujan kaupungin sivusto (venäjäksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ivanovon alueen kaupungit
Hallinnollinen keskus: Ivanovo

Furmanov | Gavrilov Posad | Jurjevets | Juža | Kinešma | Kohma | Komsomolsk | Navoloki | Pljos | Privolžsk | Putšež | Rodniki | Šuja | Teikovo | Vitšuga | Zavolžsk
Stromsdal

| Stromsdal Oyj |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Streaming ideas
Yritysmuoto:  Julkinen osakeyhtiö
Perustettu:  1987
Lakkautettu:  2008
Toimitusjohtaja:  Mikael Åbacka
Kotipaikka:  Juankoski, Suomi
Toimiala:  kartongin valmistus
Tuotteet:  pitkälle jalostetut päällystetyt kartongit
Liikevaihto:   56,1 milj. euroa (2007)
Liikevoitto:   –5,8 milj. € (2007)
Henkilöstö:   160 (13.10.2008)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Stromsdal Oyj oli suomalainen pörssiyhtiö, joka valmisti kartonkia Juankoskella sijaitsevassa tehtaassa vuosina 1987–2008. Yhtiö hakeutui konkurssiin ja lopetti toimintansa marraskuussa 2008.
Talousvaikeudet ja konkurssi

13. marraskuuta 2008 yhtiö ilmoitti olevansa vakavissa talousvaikeuksissa. Samalla ilmoitettiin, että aloitetaan koko henkilöstöä koskevat yt-neuvottelut. Seuraavana päivänä Stromsdal Oyj asetettiin Helsingin pörssissä tarkkailulistalle.
Yhtiön hallitus päätti jättää konkurssihakemuksen 27. marraskuuta 2008, koska aiesopimus yritys- ja rahoitusjärjestelystä kariutui eikä korvaavaa rahoitusta löytynyt.
Stromsdalin tuotannon jatkuminen arvioitiin epätodennäköiseksi, mutta mahdolliseksi. Konkurssipesän ostajaksi ehdotettiin jotakin pääomasijoittajaa. Juankosken kartonkitehtaan sijainti on syrjäinen ja sen kartonkikone on pieni. Myös nykyinen markkinatilanne ja usean vuoden näkymät nykyisillä tuotteilla ovat todella vaikeat.
Talousvaikeudet ja konkurssi > Tehtaan myynti

9. maaliskuuta 2009 uutisoitiin kotimaisen tahon tehneen kaikesta yhtiön omaisuudesta tarjouksen. Tämä ei kuitenkaan johtanut mihinkään.
18. kesäkuuta 2009 espanjalainen Castor Plus -yhtiö kertoi tehneensä aiesopimuksen suurimmasta osasta Stromsdalin konkurssipesän omaisuuden ostamisesta. Ylen Radio Savon mukaan kauppaan kuuluvat myös osakeomistukset Juankosken Biolämpö Oy:ssä sekä kiinteistöyhtiö Juantehtaan Ympäristö Oy:ssä. Lopullinen kauppa oli tarkoitus tehdä syyskuun puoliväliin mennessä. Kauppa peruuntui myöhemmin. Castor Plus oli aiemmin toiminut Stromsdalin tuotteiden myyjänä muun muassa Espanjassa ja Kuubassa ja tuotteet ovat päätyneet mm. sikarilaatikoiden materiaaliksi.
Vuoden 2011 alkupuolella Premium Board Oy kertoi ostavansa tehtaan. Hollantilainen Pehami B.V. omistaa 100 % Premium Board Capital Oy:n osakekannasta. Pehamin taustalla on hollantilais-ukrainalainen Val Samoriz ja yhtiön varatoimitusjohtaja on suomalainen Krister Björkqvist. Myös venäläisten tahojen kerrottiin olleen kiinnostuneita tehtaasta. Kauppaan kuuluu maa-alueet, kiinteistöt, irtaimistot ja immateriaalioikeudet. Uudelleen käynnistynyt tuotanto keskeytettiin marraskuussa 2012.
Premium Boardin taustalta löytyi epäselvyyksiä jopa siitä, kuka yrityksen todella omistaa. Tehtaan pelastusyritykset ovat tuoneet jo yli 10 miljoonan euron tappiot valtiolle ja kaupungille.
Tehtaan kartonkikone

Stromsdalilla on yksi kartonkikone. Kone on kolmeviirakone, jossa keskikerros valmistetaan valkaistusta painehiokkeesta ja kemiallisesta sellusta. Kartongin tausta- ja pintakerros valmistetaan ainoastaan kemiallisesta sellusta. Koneessa on päällystysyksiköt, jotka mahdollistavat kartongin pinnan päällystämisen terällä ja ilmaharjalla sekä taustan päällystämisen sauvakaavarilla. Graphi-laadut päällystetään erillisellä päällystyskoneella ja lopullinen kiilto ja sileys saadaan aikaan pehmokalanterilla.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kone | Valmistaja | Toiminnassa vuosina | Viiraosa | Viiraleveys | Puristinosa | Nopeus | Kapasiteetti | Muuta |
| Kartonkikone KK1 | Füllner, (mm. Beloit-Walmsley, Vaahto Group uusinut) | 11/1913 – 1917, 1926–1970, 1970 – 2.12.2008, 29.6.2011–  (uusittu 1936 (jenkkisylinteri), 1970, 2008) | Kolmeviira | 2 450 mm | Vaahto-kenkäpuristin |  ? | 70 000 t/a, Graafiset kartongit, korkealaatuinen pakkauskartonki (FBB, SBS, LPB) | Nostosylinterikone, jossa 26 kuivatussylinteriä ja kaksi kalanteria |

Tehtaan alkuperäinen puuhiomo oli saksalaisen Voithin vuosina 1906-1908 toimittama. Hiomossa oli kuusi hiomakonetta, jotka olivat kolmipesäkkeisiä vesipainesyöttöisiä koneita. Hiomakivinä käytettiin Nilsiän kvartsihiekasta valmistettuja Sampo-hiomakiviä.
Off-machine-päällystyskone

Rataleveys 2 400 mm
Maksimikapasiteetti  75 000 t vuodessa (80 000 t/a vuoden 2008 investointiohjelman jälkeen)
Kone pysäytetty 3.12.2008
Käynnistetty uudelleen kesällä 2011
Kirjallisuutta

Forsberg Juha, Kankkunen Ari: Järvimalmiruukista kartonkitehtaaksi. Juantehtaan historia 1746–1996.  Stromsdal, 1996.  ISBN 952-90-7656-8
Aiheesta muualla

Olutpahvista graafisen kartongin laatujohtajaksi (Pentti Sierilä 2.3.2009)[vanhentunut linkki]
Premium Board Finland Oy
Stromsdal Oyj (Pörssitiedon yhtiöesitys)
Sukupuolen symboli

Venus-symboli (vas.) ja Mars-symboli (oik.) ovat yleisiä naisen ja miehen symboleita.
Sukupuolen symboleita ovat miestä ja naista sekä eri sukupuoli-identiteettejä edustavat symbolit.
Perinteisimmät ja tunnetuimmat sukupuolen symbolit ovat miestä edustava Mars-symboli ja naista edustava Venus-symboli. Ne ovat peräisin jo antiikin Kreikasta ja Roomasta, joille Mars (kreikk. Ares) oli sodan jumala ja Venus (kreikk. Afrodite) rakkauden jumala. Antiikin Kreikan tähtitieteilijät yhdistivät planeetat jumaliin ja kehittivät merkit Mars- ja Venus-planeettojen symboleiksi. Kummassakin symbolissa on ympyrä ja siitä lähtevä uloke. Marsin symboli esittää jumalan kilpeä ja keihästä, ja Venuksen symboli esittää jumalattaren käsipeiliä. Koiraan ja naaraan symboleina Mars- ja Venus-symbolit otti käyttöön 1700-luvulla ruotsalainen luonnontutkija Carl von Linné.
Nykyaikana Marsin ja Venuksen symbolien rinnalle on kehitetty lukuisia samantyylisiä symboleja, joiden tarkoitus on edustaa muitakin sukupuoli-identiteettejä kuin miestä ja naista. Myös erilaisille seksuaalisille suuntautumisille on kehitetty samankaltaisia symboleita, joissa on usein kaksi yhteenkietoutunutta symbolia.
Naisten ja miesten vessojen symbolit.
Uudempia miehen ja naisen symboleja ovat yksinkertaiset piktogrammit, joissa on housuasuinen mies ja mekkoasuinen nainen. Niitä on käytetty 1960-luvulta alkaen esimerkiksi miesten ja naisten vessojen tunnusmerkkinä. Näiden symbolien rinnalle on myöhemmin laadittu sukupuolille yhteisten unisex-vessojen symboleita, joiden hahmo ei ole selkeästi joko mies tai nainen.
Periytymiskaavio, jossa ylärivin äiti (ympyrä) ja isä (kolmio) ovat alarivin tytön ja pojan vanhemmat.
Ympyrä on ikivanha naiseuden symboli, joka on edustanut Maaemoa. Miestä ovat geometrisistä symboleista edustaneet neliö ja kolmio, kuten myös X-kirjain. Esimerkiksi perinnöllisyystieteellisissä kaavioissa ja sukututkimuksessa äidin symboli on usein ympyrä ja isän symboli neliö tai kolmio. X-kirjainta ei ole käytetty miehen symbolina sen jälkeen, kun naissukupuolikromosomi nimettiin X:ksi ja mieskromosomi Y:ksi niiden muodon mukaisesti.
Taolaisuuden jin/jang-symboli koostuu vaaleasta miespuoliskosta ja tummasta naispuoliskosta.
Kuu on usein ollut naiseuden symboli ja Aurinko mieheyden symboli. Monet kuujumalat ovatkin olleet naispuolisia ja aurinkojumalat miespuolisia.
Suiku

| Suiku Шуерецкое, Šujeretskoje |
| --- | --- |
 Suijun kylää Sergei Prokudin-Gorskin vuonna 1916 ottamassa värivalokuvassa.
 Suiku
 Koordinaatit: 64°44′39″N, 34°42′27″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Belomorskin piiri
Kunta:  Sosnavitsa
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2013):  186
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suiku (karjalaksi Šuiku, ven. Шуере́цкое, Šujeretskoje) on kylä Karjalan tasavallan Belomorskin piirin Sosnavitsan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Vienanmereen laskevan Suijunjoen suussa 25 kilometriä Belomorskista pohjoiseen. Vuonna 2013 kylässä oli 186 asukasta.
Historia

Suijunjoen pomorilaiskylä mainitaan ensimmäisen kerran 1400-luvun asiakirjoissa. Sen asukkaat harjoittivat kalastusta, metsästystä, karjanhoitoa ja 1600-luvun lopulle saakka myös suolankeittoa. Novgorodin verolääniin kuulunut kylä joutui Solovetskin luostarin alaisuuteen vuonna 1613.
Kylän ensimmäinen Pyhän Nikolaoksen kirkko rakennettiin uudelleen jo 1500-luvun lopulla. Myöhemmin sen rinnalle pystytettiin Pyhän Paraskevan ja Pyhän Klemens Roomalaisen kirkot kellotapuleineen. Komeat puukirkot joutuivat neuvostoaikana rappiolle ja ne paloivat vuonna 1947. Suijussa oli paljon myös vanhauskoisia, joilla oli omat rukoushuoneensa.
Suijun miehet lähtivät 1800-luvun lopulle saakka keväisin Muurmannin rannikolle turskan, koljan ja ruijanpallaksen pyyntiin. Vuosisadan puolivälissä kylässä oli 30–50 merikelpoista alusta. Paikallisista merenkulkijoista tunnetaan Novaja Zemljan ja Huippuvuorten vesillä purjehtinut Jakov Tširakin, joka vuonna 1767 avasi ensimmäisenä reitin Matotškin Šarin kautta Karanmerelle.
Arkangelin kuvernementin Kemin kihlakuntaan kuulunut Suijun volosti erotettiin Sorokasta vuonna 1866. Se rajoittui pohjoisessa Vienan Kemiin ja Usmanaan, lännessä Voijärveen ja Suikujärveen ja etelässä Sorokkaan. Vuonna 1905 kylässä oli 245 taloa, 1023 asukasta, kunnantalo, kyytiasema ja koulu. Volostiin kuului myös Mjagrekan vanhauskoinen naisskiitta ja Papinsaarella sijainnut saha.
Venäjän vallankumouksen aikoihin Suikuun pystytettiin bolševikkivalta, jonka paikallinen merkkimies oli itäkarjalaisten kansannousussa tapettu Sergei Ložkin. Suijun volosti liitettiin Karjalan työkansan kommuuniin vuonna 1920. Vuosina 1926–1927 se muutettiin Kemin piiriin kuuluneeksi kyläneuvostoksi. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan kylässä oli 1115 asukasta, joista 114 oli karjalaisia. Kyläneuvostoon kuului myös Suijun asema ja joukko muita Muurmannin radan asutuksia sekä 1930-luvun alkuun mennessä avattu tiilitehdas.
Vuonna 1929 kylään perustettiin kalastuskolhoosi Put Lenina, joka menestyi Stalinin vainoihin saakka varsin hyvin. Vuonna 1969 avattiin Petroskoin kiilletehtaan Suijun osasto.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen perustettiin Belomorskin piiriin kuulunut Suijun kylähallintoalue, joka rajoittui pohjoisessa Kemin piiriin, idässä Vienanmereen, etelässä Belomorskin kaupunkiin ja lännessä Tunkuan kylähallintoalueeseen. Mannerosan lisäksi siihen kuuluivat Suijunjoen suun edustalla Vienanmeressä oleva Suijunsaari sekä kauempana Vienanmeren Äänislahdessa sijaitsevat Suuren- ja Pienen-Susmoin saaret. Vuonna 1987 kylähallintoalueella oli noin 500 asukasta. Kylähallinnon alaisuuteen kuului keskuskylän lisäksi Suuri-Susmoi, joka sijaitsee samannimisellä saarella 60 kilometriä Suijusta itään. Suijun kylässä oli 450 asukasta vuonna 1996.
Nykypäivä

Suijun ohi kulkee Muurmannin rata, jolla on samanniminen rautatieasema. Lähistöllä sijaitsee Terbeostrovin granaattiesiintymä. Olonga-niminen yritys tuottaa rakennuskiveä. Kylän palveluihin kuuluvat koulu, kerhotalo, kotiseutumuseo, lääkintäasema ja kaksi kauppaa. Historiallisia kohteita ovat entinen volostinhallinto ja kaksi asuintaloa.
Sukhothain kuningaskunta

| Sukhothain kuningaskunta > 1238–1583 |
| --- | --- |
   Sukhothai laajimmillaan 1200- ja 1300-lukujen vaihteessa 
Valtiomuoto:  kuningaskunta
Valtionpäämies:  dhammaraja tai thammárâat (”dharma-kuningas”)
Pääkaupunki:  Sukhothai (1238-1419), Phitsanulok (1419-1583)
Uskonnot:  buddhalaisuus
Historia:  
– Perustaminen:  1238
– Ayutthayan vasallivaltio:  1376
– Liittäminen Ayuttayaan:  1583
Kielet:  thain kieli
Seuraaja(t):  Ayutthayan kuningaskunta
Sukhothain kuningaskunta (thaiksi ราชอาณาจักรสุโขทัย) oli hindulais-buddhalainen kuningaskunta Keski- ja Pohjois-Thaimaassa 1238-1583. Sukhothain kukoistuskausi päättyi 1376, jolloin siitä tuli Ayutthayan kuningaskunnan vasallivaltio. Laajimmillaan Sukhothain vaikutuspiiri ulottui pohjoisessa nykyiseen Laosiin, lännessä Myanmarin Bagoon asti ja etelässä Nakhon Si Thammaratiin asti.
Sukhothaita pidetään thai-kansan ensimmäisenä varsinaisena kuningaskuntana. Sen merkittävimpiin saavutuksiin kuulunee thai-aakkosten kehittäminen 1200-luvun lopulla. Sukhothain kukoistuskauden voidaan myös katsoa luoneen perustan thaitten kansallistunteelle.
Wat Sri Sawain temppelialuetta Sukhothain provinssin historiallisessa puistossa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Subminolainen ja submykeneläinen kausi

Submykeneläisen kauden astia Skýrokselta, 1000-luku eaa. Kykladisen taiteen museo, Ateena.
Subminolainen kausi (aliminolainen kausi) ja submykeneläinen kausi (alimykeneläinen kausi) ovat pronssikautisen Kreikan korkeakulttuurien minolaisen ja mykeneläisen kulttuurin romahdusta välittömästi seuranneen ajanjakson nimityksiä. Kaudet kestivät noin vuodet 1100–1050/1000 eaa. Ne ovat Kreikan varhaisen rautakauden ja niin kutsuttujen ”pimeiden vuosisatojen” ensimmäisiä vuosikymmeniä. Termejä käytetään ennen kaikkea arkeologiassa ajan keramiikasta puhuttaessa.
Subminolaisella ja submykeneläisellä kaudella osa varhaisemmasta asutuksesta säilyi samoilla paikoilla tai uusissa, turvallisemmissa paikoissa, mutta aikaisempaa pienemmässä mittakaavassa. Talous ja kulttuuri taantuivat. Keramiikka poikkesi aikaisemmasta sekä astioiden muodoissa että koristelussa sen verran, että voidaan puhua uudesta, erillisestä kaudesta. Se perustui vanhaan perintöön, mutta sai myös uusia vaikutteita. Subminolaista ja submykeneläistä kautta seurasi protogeometrinen kausi, ja kaudet voidaan nähdä keramiikassa siirtymävaiheena kohti tätä kautta. Siksi kausia ei ole aiemmin aina erotettu erilliseksi minolaisen ja mykeneläisen kulttuurin viimeisistä kausista tai protogeometrisesta kaudesta.
Historia

Subminolaiselle ja submykeneläiselle kaudelle ja niitä ympäröineille kausille on kehitetty seuraavanlainen ajoituskehikko. Vertailun vuoksi on esitetty myös Kyproksen vastaavan ajan kaudet. Ajoitukset ovat summittaisia ja pyöristettyjä, ja vaihtelevat eri lähteissä. Kirjainlyhenteitä käytetään englanninkielisessä ja tieteellisessä kirjallisuudessa.
| Ajoitus (noin) | Kausi Kreetalla | Kausi Kreetalla | Kausi Manner-Kreikassa | Kausi Manner-Kreikassa | Kausi Kyproksella | Kausi Kyproksella |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1200–1100 eaa. | LM IIIC | Myöhäisminolainen IIIC | LH IIIC SM | Myöhäishelladinen IIIC (loppuvaihe) ja submykeneläinen | LC IIIC | Myöhäiskyprioottinen IIIC |
| 1100–1050 eaa. | SM I SM II | Subminolainen I Subminolainen II | LH IIIC SM | Myöhäishelladinen IIIC (loppuvaihe) ja submykeneläinen | LC IIIC | Myöhäiskyprioottinen IIIC |
| 1050–1000 eaa. | SM I SM II | Subminolainen I Subminolainen II | PG | Protogeometrinen | CG I   | Kyprogeometrinen I (sekä paikalliset pimeiden vuosisatojen tyylit) |
| 1000–900 eaa. | PG | Protogeometrinen | PG | Protogeometrinen | CG I   | Kyprogeometrinen I (sekä paikalliset pimeiden vuosisatojen tyylit) |
Historia > Subminolainen kausi

Kreetalla minolaista kautta seurannut subminolainen kausi käsittää noin vuodet 1100–1000 eaa. Se voidaan jakaa kahteen osaan, subminolainen kausi I, joka seurasi edeltänyttä myöhäisminolaisen kauden viimeistä vaihetta (LM IIIC) ja vastaa ajoitukseltaan myöhäishelladisen kauden loppuvaihetta ja submykeneläisen kauden alkua; sekä subminolainen kausi II, joka vastaa ajoitukseltaan submykeneläisen kauden loppua ja Manner-Kreikan protogeometrisen kauden alkua. Kausi voidaan tunnistaa keramiikassa eri puolilla Kreetaa. Merkittäviä löytöpaikkoja ovat muun muassa Knossos, Faistos, Sybrita (nyk. Kefála), Kommós ja Karfí.
Kauden aikana suuri joukko minolaisia pakeni oletettua doorilaisvalloitusta Kyprokselle. Muun muassa vuoristoon rakennettu Karfí säilyi viimeisten minolaisten eli eteokreettien asutuksena. Kauden päättyessä Karfín asutus hylättiin vähitellen, ja sen asukkaat muuttivat takaisin alavimmille maille.
Historia > Submykeneläinen kausi

Manner-Kreikassa, pääosin Attikassa ja Argoliin alueella, mykeneläistä kautta seurannut submykeneläinen kausi käsittää noin vuodet 1100–1050 eaa. Se voidaan ainakin paikallisesti erottaa keramiikassa omaksi kaudekseen sitä edeltäneestä myöhäishelladisen kauden viimeisestä vaiheesta (LH IIIC -kausi). Kausi ei kuitenkaan ole yhtä selkeä kuin subminolainen, ja myös termin poistamista käytöstä on ehdotettu. Aikakauden keramiikka oli aikaisempaa kautta yksinkertaisempaa. Toisaalta metallien työstämisessä tapahtui kehitystä, ja rauta otettiin käyttöön, mahdollisesti Kyprokselta tulleiden esikuvien mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta submykeneläinen keramiikka Wikimedia Commonsissa
Suikka

Suikkapäinen Mannerheim 75-vuotispäivänään vuonna 1942.
Suikka on ennen kaikkea sotilaskäytössä oleva päähine. Tyypillinen suikka on litteäksi taittuva, ympärikäännetyn veneen muotoinen hattu, jossa ei ole lippaa eikä korvasuojuksia. Yleensä suikka on valmistettu kankaasta ja olemukseltaan päänmyötäinen ja litteä.
Suikka kuuluu tai on kuulunut usean valtion asevoimien univormuun. Nykyisiä tai entisiä suikan käyttäjiä ovat esimerkiksi Yhdysvaltain armeija, Ruotsin puolustusvoimat, Saksan puolustusvoimat ja Neuvostoliiton asevoimat. Päähine on alun perin kuulunut skotlantilaiseen sotilasperinteeseen, josta se ensimmäisen maailmansodan jälkeen levisi länsimaisten armeijoiden käyttöön. Suikan ensimmäisiä sotilaallisia käyttäjiä Ison-Britannian ulkopuolella oli Yhdysvaltain armeija.
Suomen puolustusvoimat

Suomen puolustusvoimissa suikka tuli käyttöön 1930-luvun lopulla nimellä Kesälakki m/39. Suomalainen suikka on maavoimilla harmaa, merivoimilla tumman sininen ja ilmavoimilla teräksensininen. Kesälakissa on maavoimilla aselajin värinen tere eli reunusnauha. Ilmavoimilla reunusnauha on kirkkaansininen ja merivoimilla keltainen. Puolustusvoimien suikassa on nahkainen leukaremmi, jota yleensä pidetään yläasennossa lakin etureunan päällä. Suikan etuosassa on leijonakokardi tai sinivalkoinen kokardi. Suomen puolustusvoimissa suikkaa käyttävät lähinnä ammattisotilaat kevyen palveluspuvun (m/83) ja meripalveluspuvun (m/95) kanssa. Varusmiehillä suikka on käytössä meripalveluspuvun kanssa.
Merenkulkulaitos

Suomen Merenkulkulaitos siirtyi suikan käyttäjäksi toisen maailmansodan jälkeen. Aiemmin laitoksen alusten miehistöllä oli samankaltainen merimiespuku aluksen nimellä varustettuine pyöreine merimieslakkeineen kuin laivastollakin; erot olivat vähäisiä. Nämä puvut ja lakit takavarikoitiin sotavuosina laivastolle.
Sodan jälkeen, kun yleinen ilmapiiri oli joka suhteessa sodanvastainen, vanhaa merimiespukua pidettiin aivan liian sotilaallisena. Tämän vuoksi myös Merenkulkulaitos sai miehistöilleen uudet virkapuvut. Itse puku oli tavallinen kavaijipuku ja lakiksi tuli merenkulkuviranomaisten merkillä varustettu tummansininen suikka. Vain majakkalaivuri säilytti entisen koppalakkinsa; senkin kokardi uusittiin jälleen vuonna 1963
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suikka Wikimedia Commonsissa
Suklaakurjenmiekka

| Suklaakurjenmiekka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kurjenmiekkakasvit Iridaceae
Suku::  Kurjenmiekat Iris
Laji::  atrofusca
Kaksiosainen nimi
 Iris atrofusca  Baker 
Katso myös
   Suklaakurjenmiekka Wikispeciesissä   Suklaakurjenmiekka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Suklaakurjenmiekka (Iris atrofusca) on kurjenmiekkoihin kuuluva monivuotinen kasvilaji.
Levinneisyys

Suklaakurjenmiekka kasvaa luonnonvaraisena Lähi-idässä: Israelissa ja Jordaniassa.
Suklaatympönen

| Suklaatympönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Hymenogastraceae
Suku::  Tympöset Hebeloma
Laji::  theobrominum
Kaksiosainen nimi
 Hebeloma theobrominum  Quadr. 
Katso myös
   Suklaatympönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suklaatympönen (Hebeloma theobrominum) on kupera kellanruskea tai kaakaonvärinen tympöslaji. Sienen heltat ovat aluksi valkoiset ja muuttuvat myöhemmin vaaleanruskeiksi. Jalka on valkoinen. Sieni haisee retikalta ja maistuu kitkerältä eikä ole ruokasieni. Se kasvaa havumetsien reunoissa, metsäpoluilla yms. Se on melko harvinainen Suomessa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Suklaatympönen (Hebeloma theobrominum)
iNaturalist: Suklaatympönen (Hebeloma theobrominum)
Sieniatlas: Mika Toivonen, Suklaatympönen (Hebeloma theobrominum), 6.6.2020
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q7985123  BioLib: 347939  CoL: 3JXWT  EoL: 1031478  Fungorum: 133127  GBIF: 2533049  iNaturalist: 499687  IRMNG: 11433211  MycoBank: 133127  NBN: NHMSYS0001483678  NCBI: 535364  Observation.org: 105228  Open Tree of Life: 879823  Laji.fi: MX.71981
Suikerosammalet

| Suikerosammalet |
| --- | --- |
 Lehtosuikerosammal (Brachythecium rutabulum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet Bryidae
Lahko::  Palmikkosammalet Hypnales
Heimo::  Suikerosammalet Brachyteciaceae
Suku::  Suikerosammalet Brachythecium  Schimp.
Katso myös
   Suikerosammalet Wikispeciesissä   Suikerosammalet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suikerosammalet eli kiiltosuikerosammalet (Brachythecium) on palmikkosammalten lahkoon kuuluva suku, johon kuuluu 11 Suomessa esiintyvää lajia.