stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
X86
Tekniikkaa

Yhteisiä piirteitä x86-arkkitehtuurin mukaisessa suorittimessa ovat olleet peruskäskykanta, rekisterit ja segmentoitu muistiarkkitehtuuri.
Suunnittelussa on ollut periaatteena, että vanhemman sukupolven suorittimelle kirjoitetut ohjelmat toimivat uudemmissakin suorittimissa sellaisenaan.
16-bittiset mallit käyttivät real mode -tilaa, jonka jälkeen 80386:n myötä tuli 32-bittinen protected mode -tila. Uudemmissa 64-bittisissä suorittimissa on long mode -tila.
Käskysarja on CISC-tyypinen. Käskyissä on useita vaihtuvamittaisia sekä valinnaisia kenttiä ja yhden käskyn pituus voi vaihdella yhdestä kuuteentoista tavuun. CISC-käskyt pilkotaan RISC-tyyppisiin mikro-operaatioihin suuremman suorituskyvyn ja hyötysuhteen vuoksi.
Siirtymisessä 64-bittiseen AMD64-arkkitehtuuriin segmentoidusta muistista on luovuttu muistisivujen käytön johdosta. Samalla yleiskäyttöisten rekisterien määrä on noussut kahdeksasta kuuteentoista ja suhteelliset viittaukset ovat tulleet mukaan, mikä helpottaa osoiteriippumattoman ohjelmakoodin tuottamista.
Intel on käyttänyt x86-sarjan P6-suorittimista lähtien (1995) mikrokoodia, joka voidaan päivittää ohjelmallisesti suorittimen virheiden korjaamiseen. AMD:llä on ollut tukea K7-mikroarkkitehtuurista lähtien (1999) ja VIA:lla VIA Nano -malleista lähtien (2008). Käyttöjärjestelmät kuten Linux, Solaris ja Windows sisältävät ajuritukea mikrokoodin päivittämiseen ilman BIOSin päivitystä.
P6-suorittimissa oli pieni SRAM, johon mahtui enintään 60 mikrokäskyä. Kaikkia x86-käskykannan komennoista ei toteutettu mikrokäskyillä.
Suorittimien mikrokoodi on ollut oikeuskiistan aiheena NECin ja Intelin välillä.
x86-64 > AMD64

AMD:n suunnittelemista laajennuksista uutisoitiin alkuvuodesta 2002. AMD:n ehdotuksen myötä laajennuksia kutsuttiin termillä x86-64, joka sisälsi yhteensopivuuden olemassa olevian 32-bittisien ohjelmistojen kanssa. AMD:n laajennukset kiinnostivat laitevalmistajia huomattavasti kesällä 2002, kun AMD lupasi taaksepäin yhteensopivuutta olemassa olevien ohjelmistojen kanssa sekä uusien laajennuksien tarvitsevan vain 2-3 prosenttia enemmän piisirun pinta-alaa. Samaan Intel oli ongelmissa IA-64 (Itanium) -arkkitehtuurin kanssa. Vastineena Intel aloitti oman Yamhill-projektinsa 64-bittisien laajennuksien lisäämiseen IA-32 käskykantaa käyttävään suorittimeen. AMD julkaisi 64-bittisen Athlon 64:n syyskuussa 2003.
AMD:n 64-bittiset laajennukset lisäsivät sekä yleiskäyttöisiä rekistereitä että SSE/SSE2-laajennuksien rekistereiden määrää ja laajensivat osoiteavaruutta. Vuoden 2003 artikkeleissa arkkitehtuuria kutsuttiin jo nimellä AMD64. AMD:n ratkaisulla 64-bittinen suoritin voi ajaa sekä 32- että 64-bittisiä ohjelmia ja käyttöjärjestelmiä.
AMD:n K8 prosessoriarkkitehtuuri (palvelinversio nimellä AMD Opteron) toi mukanaan laajennuksia X86-arkkitehtuuriin. K8 laajensi X86-arkkitehtuurin 64-bittiseksi AMD64-nimellä tunnetulla arkkitehtuurilla.
AMD:n prosessoreissa Athlon 64 -mallista lähtien lähtien northbridge muistiohjain on ollut integroituna CPU:lle käyttäen HyperTransport-väylää (ent. Lightning Data Transport, LDT).
x86-64 > EM64T

Intelin Yamhill-projekti tähtäsi lisäämään 64-bittisen laajennuksen IA32-käskykantaa käyttäviin suorittimiin. Intel kutsui tätä Intel 64 -arkkitehtuuriksi ja EMT64-arkkitehtuuriksi.
EM64T (Extended Memory 64 Technology) oli Intelin käyttämä termi 64-bittiselle laajennukselle. Intel myöhemmin muutti käskykantaa, jolloin siitä tuli yhteensopiva AMD64-laajennuksen kanssa. Intelin toteutuksesta puuttuu muutamia osia, kuten AMD:n 3DNow!-käskyt, liukulukutilan vähennetty tallennus. Lisäksi Intelillä on omia ominaisuuksia, kuten prosessorin sarjanumero ja MONITOR- ja MWAIT-käskyt. Suorittimissa on joitain eroja, kuten tyhjennetäänkö rekisterien ylimmät bitit, kun vain alimpia käytetään. Varhaisesti Intelin toteutuksesta puuttui myös NX-bitin tuki ja muistiavaruus oli rajoitettu 236 tavuun, kun nykyisissä se on 240 tavua.
Intel julkaisi kesällä 2004 Nocona-koodinimellä tunnetun Xeon-prosessorin, joka käytti EMT64-laajennuksia. 
Vuonna 2005 julkaistussa Pentium 4 -mallissa Intel lisäsi tuen AMD:n käskykannalle, mutta käytti arkkitehtuurista usein kryptisiä nimityksiä kuten IA-32e.
x86-64 > Muut valmistajat

AMD:n ja Intelin lisäksi VIA valmisti 64-bittistä x86-64 suoritinta (koodinimi Isaiah), joka julkaistiin vuonna 2008.
Palvelinmallit

AMD:n palvelinmallisarja tunnetaan nimellä AMD Opteron. Opteron-mallit ottivat käyttöön HyperTransport-väylän vuonna 2003 korvaten aiemman suoritinväylä-teknologian.
Intelin mallisarja palvelimiin tunnetaan nimellä Xeon. Xeon-malleissa aiempi suoritinväylä on korvattu QuickPath-väylällä vuonna 2009.
Muiden valmistajien x86-suorittimet

Cyrix suunnitteli alun perin Intel-yhteensopivan mutta nopeamman matematiikkaprosessorin, mutta myöhemmin alkoi suunnitella kokonaisia suorittimia. 486- ja Pentium-aikakausina Cyrix suunnitteli ja valmistutti suorittimia, jotka olivat huomattavasti Intelin vastaavia halvempia, mutta vain hiukan hitaampia. Cyrix poistui markkinoilta kun VIA osti sen. Tunnetuin Cyrix-prosessori oli Cyrix 6x86 vuodelta 1995.
Myös VIA valmistaa pienen sähkönkulutuksen suorittimia, joissa on x86-arkkitehtuuri. VIA on tunnetumpi henkilökohtaisten tietokoneiden suorittimien ohjeispiirien valmistajana. VIA:n prosessorit perustuvat pääosin IDT:n Winchip-piireihin, VIA:n ostettua IDT:n Centaur-nimisen prosessoriosaston.
AMD osti 1996 x86-arkkitehtuurin mukaisia suorittimia valmistaneen NexGen-yritysen. Tunnetuin NexGen-yrityksen suoritin oli Nx586 vuodelta 1995.
Jo 1970-luvulla Intelin kanssa kilpaili Zilog-nimisen yrityksen valmistama 8080 suorittimen parannettu versio Z80. Zilog myy yhä samaa prosessoria pienten sulautettujen sovellusten tarpeisiin.
NEC valmisti aikoinaan 8088- ja 8086-yhteensopivia suorittimia, mm. nimillä V20 ja V30. NEC:in valmistamat mallit olivat n. 30 % Intelin vastaavia nopeampia.
Transmeta kehitti Crusoe- ja Efficeon-prosessorit, joissa painotettiin aiempaa pienempää virrankulutusta.
AMD on valmistanut x86-yhteensopivia suorittimia pitkän aikaa, mm. AMD Am386 (1991) alkaen.
Ominaisuudet

32-bittinen x86 (80386 ja uudemmat) sisältävät kahdeksan yleiskäyttöistä 32-bittistä rekisteriä, joiden nimet ovat pääosin historiallisista syistä johtuvia. Kaksi rekisteriä on varattu erityiskäyttöön: pino-osoitin (ESP) ja perusosoitin (EBP). Rekistereistä voidaan osoittaa osaan, esimerkiksi EAX rekisterin kahta vähiten merkitsevää tavua voidaan käyttää 16-bittisenä rekisterinä nimeltä AX AX rekisterin vähemmän merkitsevää tavua voidaan käyttää 8-bittisellä rekisterillä nimeltä AL ja ylempää tavua rekisterillä AH. Alirekisterit ovat peräisin vanhemmasta 16-bittisestä käskykannasta.
Käskylaajennuksia

Yleisesti tunnettuja SIMD-tyyppisiä käskykantalaajennuksia ovat:
MMX
3DNow
SSE (SSE2, SSE3, SSE4)
AVX (AVX2, AVX512, AVX10)
AMD:n FMA3 (engl. fused multiply accumulate) lisää kolmen operandin käskylaajennuksia tyypillisten kahden operandin käskyjen rinnalle. Lisäksi on kehitetty XOP-, FMA4- ja F16C- (ent. CVT16) laajennoksia.
Lisäksi nykyisissä prosessoreissa on virtualisointitekniikat (AMD-V, VT-x, VIA VT).
Useissa AMD-prosessoreissa on tuki IOMMU-toiminnolle, joka Intelillä sisältyy VT-d-toimintoon.
Tuki eri laajennuksille vaihtelee prosessorimallin ja valmistajan mukaan.
Patentit

Intel on varoittanut yhtiöitä, jotka suunnittelevat x86-käskykannan emulointia käskykantaan liittyvistä patenteista.
Kirjallisuutta

Lähteinen, Olavi; Pietikäinen, Ville; Kosonen, Harri: Uusi PC-tekniikan käsikirja, s. 41–64.  6. painos. Helsinki Media Erikoislehdet, 2000.  ISBN 951-832-051-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
x86 Assembly Guide (englanniksi)
X86 Opcode and Instruction Reference (englanniksi)
Intelin suorittimet (englanniksi)
AMD:n suorittimet (englanniksi)
VIA:n suorittimet (englanniksi)
Zilogin suorittimet (englanniksi)
Nicolás Guillén

| Nicolás Guillén |
| --- | --- |
 Nicolás Guillén 1942.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1902 Camagüey, Kuuba
Kuollut: 10. heinäkuuta 1989 (87 vuotta) Havanna, Kuuba
Kansalaisuus:  Kuuba
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: espanja
Tuotannon kieli: espanja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Nicolás Guillén Batista (10. heinäkuuta 1902 Camagüey, Kuuba – 16. heinäkuuta 1989 Havanna, Kuuba) oli kuubalainen runoilija. Hän oli niin sanotun mustan runouden johtava hahmo ja kotimaassaan kansallisrunoilijan arvossa.
Guillén opiskeli oikeustiedettä Havannan yliopistossa, mutta jätti opinnot vuonna 1921 keskittyäkseen runouden kirjoittamiseen. Guillén liittyi 1937 kommunistiseen puolueeseen, lähti 1953 maanpakoon Chileen  mutta palasi Kuubaan vallankumouksen jälkeen. Hän oli taustaltaan afrokuubalainen. Hänen runoutensa oli 1930-luvulta alkaen yhteiskuntakriittistä.
Suomennettuja runoja

Balladi Güijesta, suom. Pentti Saaritsa, teoksissa: Runon jäljillä ja Vihreä lisko
Esi-isiä, suom. Pentti Saaritsa, julkaisussa: Kulttuurivihkot 1982; nro 6; 2. kansi. Runo kokoelmasta La rueda dentada, 1972.
Iltapäivämessu, Pentti Saaritsa, suom. teoksessa: Vihreä lisko
Joet, suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Vihreä lisko
Kaupunkeja-sarja, suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Toistasataa runoilijaa
Kingston
Madrid
New York
Panama
São Paulo
KKK, suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Vihreä lisko
Kosmonautti, suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Vihreä lisko
Kuljeskellen, suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Vihreä lisko
Maaseudulla, suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Toistasataa runoilijaa
Manpaossa, suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Vihreä lisko
Matkijarastas laulaa Torquinon huipulla, suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Vihreä lisko
Minkä värinen?, suom. Pentti Saaritsa, julkaisussa: Kulttuurivihkot 1982; nro 6 ja teoksessa: Salaperäinen seurue
Myrsky, suom. Pentti Saaritsa, julkaisussa: Kulttuurivihkot 1982; nro 6; 2. kansi. Runo kokoelmasta La rueda dentada), 1972
Neuvostoliitto, suom. Liisa Alatalo, julkaisussa: Kulttuurivihkot 1981; nro 3
Pitkä vihreä lisko, suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Vihreä lisko
Porvarit, suom. Pentti Saaritsa, julkaisussa: Kulttuurivihkot 1982; nro 6
Pyörremyrsky, suom. Pentti Saaritsa, teoksessa: Vihreä lisko
Runon jäljillä, toim. Hannu-Pekka Lappalainen, Helsinki: Kirjayhtymä 1987 ISBN 951-26-3047-8
Salaperäinen seurue: runoja jotka tulivat ja jäivät, suom. ja toim. Pentti Saaritsa, WSOY 1997 ISBN 951-0-22208-9
Toistasataa runoilijaa: runosuomennoksia 1960-luvun kulttuurilehdistä, toim. Kalevi Seilonen, Helsinki: Tammi 1989 ISBN 951-30-6787-4
Vihreä lisko: Kuuban uutta runoutta, suom. Pentti Saaritsa, Helsinki: Otava 1971 Sarja: Delfiinikirjat
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nicolás Guillén Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC 2  IdRef
Hervé Guibert
Teokset

Zouc par Zouc (1974)
La Mort propagande, R. Deforges, Pariisi, 1977, 137 s. ISBN 2-901980-57-0
Suzanne et Louise : roman-photo, Hallier, «Kuvitettu» Pariisi, 1980, ISBN 2-86297-040-9
L'Image fantôme, Éditions de Minuit, Pariisi, 1981, 173 s. ISBN 2-7073-0585-5
Les Aventures singulières, Éditions de Minuit, Pariisi, 1982, 120 s. ISBN 2-7073-0613-4
Les Chiens, Éditions de Minuit, Pariisi, 1982, 36 s. ISBN 2-7073-0615-0
Voyage avec deux enfants, Éditions de Minuit, Pariisi, 1982, 121 s. ISBN 2-7073-0624-X
Les Lubies d'Arthus, Éditions de Minuit, Paris, 1983, 117 s. ISBN 2-7073-0654-1
L'Homme blessé : scénario et notes, Elokuvakäsikirjoitus Patrice Chéreau kanssa, Éditions de Minuit, Pariisi, 1983, 199 s.  ISBN 2-7073-0643-6
Le Seul visage, valokuvateos, Éditions de Minuit, Pariisi, 1984, 63 s. ISBN 2-7073-0688-6
Des aveugles, Gallimard, Pariisi, (1985), 140 s. ISBN 2-07-070359-2
Mes Parents, Gallimard, Pariisi, 1986, 170 s. ISBN 2-07-070657-5
"Vous m'avez fait former des fantômes", Gallimard, Pariisi, 1987, 207 s. ISBN 2-07-071151-X
Les Gangsters, Éditions de Minuit, Pariisi, 1988, 108 s. ISBN 2-7073-1176-6
Mauve le Vierge : nouvelles, Gallimard, Pariisi, 1988, 156 s. ISBN 2-07-071359-8
L'Image de soi ou l'Injonction de son beau moment ? (1988)
Fou de Vincent, Éditions de Minuit, Pariisi, 1989, 85 s. ISBN 2-7073-1295-9
L'Incognito : roman, Gallimard, Pariisi, 1989, 226 s. ISBN 2-07-070970-1
À l'ami qui ne m'a pas sauvé la vie, Gallimard, Pariisi, 1990, 265 s. ISBN 2-07-071890-5 (suom. Ystävälle joka ei pelastanut henkeäni, suomentanut Erkki Jukarainen, Tammi, ISBN 951-30-9577-0)
Le Protocole compassionnel, Gallimard], Pariisi, 1991, 226 s. ISBN 2-07-072226-0
La Mort propagande : et autres textes de jeunesse, R. Deforges, Pariisi, 1991, 338 s. ISBN 2-905538-72-4
Mon valet et moi : roman cocasse, Éditions du Seuil, Pariisi, 1991, 89 s. ISBN 2-02-013302-4
Vice, kirjailijan valokuvin kuvitettu, J. Bertoin, Pariisi, 1991, 101 s.-[16] s. kuvia. ISBN 2-87949-004-9
Postuumina julkaistu:
L'Homme au chapeau rouge : roman, Gallimard, Pariisi, 1992, 153 s. ISBN 2-07-072573-1
Cytomégalovirus : journal d'hospitalisation, Éditions du Seuil, Pariisi, 1992, 92 s. ISBN 2-02-014727-0
Le Paradis : roman, Gallimard, Pariisi, 1992, 140 s. ISBN 2-07-072875-7
Photographies, Gallimard, Pariisi, 1993, 120 s. ISBN 2-07-073290-8
Vole mon dragon : théâtre, Gallimard, «Le manteau d'Arlequin», Pariisi, 1994, 71 s. ISBN 2-07-073945-7
La piqûre d'amour : et autres textes ; suivi de La chair fraîche, Gallimard, Pariisi, 1994, 198 s. ISBN 2-07-073798-5
Enquête autour d'un portrait : sur Balthus, esipuhe Éric de Chassey, Les Autodidactes, Pariisi, 1997, 44 s. ISBN 2-912124-01-8
Lettres d'Égypte : du Caire à Assouan, 19.., valokuvat  Hans Georg Berger, Actes Sud, «Voir et dire», Arles, 1995, 70 s. ISBN 2-7427-0557-0
La photo, inéluctablement : recueil d'articles sur la photographie, 1977-1985, Gallimard, Pariisi, 1999, 520 s. ISBN 2-07-075183-X
Le Mausolée des amants : journal, 1976-1991, Gallimard, Pariisi, 2001, 435 s. ISBN 2-07-076354-4
Aiheesta muualla

Hervé Guibert sivusto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Photographers' Identities  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Hamas

| Harakat al-muqāwama al-islāmiyya حركة المقاومة الاسلامية |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1987
Johto:   šeikki Ahmad Yasin  Abdulaziz al-Rantisi  Khalid Maš’al  Isma’il Haniyya  Mousa Mohammed Abu Marzook 
Ideologia:  nationalismi  sunni-islamismi  islamilainen nationalismi    islamilainen  fundamentalismi  antisionismi  antisemitismi
Toimisto:  Gaza
Kansanedustajia:  74
Kansainväliset jäsenyydet:  Muslimiveljeskunta
Kotisivu:  www.pmo.gov.ps
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hamas käyttää logossaan piirrosta Jerusalemin temppelivuorella sijaitsevasta vuonna 691 rakennetusta Kalliomoskeijasta.
Hamas (arab. حماس‎, Ḥamās, lyhenne sanoista Ḥarakat al-muqāwamat al-islāmiyya, arab. حركة المقاومة الاسلامية‎, suom. islamilainen vastarintaliike) on palestiinalainen islamistinen ja nationalistinen äärijärjestö, jonka tavoitteena on itsenäisen islamilaisen valtion perustaminen Palestiinaan. Hamas hallitsee Gazan kaistaa. Israel, Yhdysvallat, Euroopan unioni, Kanada, Australia, Yhdistynyt kuningaskunta, Japani ja Paraguay ovat luokitelleet Hamasin terroristijärjestöksi. Myös Egypti luokitteli Hamasin terroristijärjestöksi vuoden 2015 helmikuussa, mutta luopui näkökannastaan 5 kuukautta myöhemmin.lähde?
Hamasin vuonna 1988 kirjoitetussa peruskirjassa vaadittiin Israelin valtion tuhoamista, mutta vuonna 2017 asiakirjaa muutettiin niin, että Hamasin tilapäisenä tavoitteena on palauttaa rajat, jotka olivat ennen kuuden päivän sotaa.
Hamas oli alkujaan sotilaallinen ja yhteiskunnallinen järjestö, jonka toiminnan keskiössä oli Israelin sotilaallinen vastustaminen ja Palestiinan yhteiskunnan kehittäminen. Hamasin sotilaallisena siipenä toimivat Izz ad-Din al-Qassam -prikaatit, ja koko järjestön johdossa on Qatarin Dohasta toimiva poliittinen toimisto. Hamas perustettiin 1987 ensimmäisen intifadan aikaan, jolloin sen sotilaallinen toiminta keskittyi pieniin yllätyshyökkäyksiin, mutta sen jälkeen se on kehittänyt asevoimaansa. Itsemurhaiskut se aloitti 1990-luvulla ja rakettihyökkäykset toisen intifadan aikaan. Hamas ja Israel ovat tämän jälkeen olleet useassa sotatilassa, eivätkä niiden sopimat aselevot ole kestäneet kovinkaan kauaa. Hamas aloitti lokakuussa 2023 hyökkäyksen, jonka ensimmäisinä tunteina kuoli Israelin vahvistamattomien tietojen mukaan yli 1 200 ihmistä.
Hamas on perustanut palestiinalaisalueella kouluja ja sairaaloita, ja se on tehnyt myös ruohonjuuritason työtä. Palestiinassa ei ennen Hamasia ollut sosiaalipalveluita, ja niiden kehittämisen ansiosta järjestö siirtyi 2000-luvulla menestyksekkäästi myös puoluepolitiikkaan, kun se voitti 2006 Fatahin Palestiinan parlamenttivaaleissa. Se on siitä saakka hallinnut Gazan kaistaa. Hamas hallitsee Gazaa šarian periaattein, ja ihmisoikeusjärjestöt syyttävät sitä kidutuksesta, teloituksesta, sensuurista, naisten huonosta asemasta ja rutiininomaisista väärinkäytöksistä.
Historia > Tausta ja perustaminen

Muslimiveljeskunnan yhdistämät aktivistit alkoivat 1970-luvun lopulla nousta Israelin miehitystä vastaan Gazan kaistalla ja Länsirannalla. Israel oli miehittänyt alueen vuoden 1967 kuuden päivän sodan jälkeen. Muslimiveljeskuntaan oli köyhälistön ja pakolaisten rinnalle liittynyt koulutettuja, liikemiehiä ja ammatinharjoittajia. Muslimiveljeskunnan sisällä väiteltiin vuosia tästä ja aluksi johtajat olivat sitä mieltä, ettei Egyptissä ja Syyriassa tehtyjä virheitä tulisi toistaa. Pääosa Muslimiveljeskunnan toiminnasta olikin väkivallatonta, mutta jotkin tahot vaativat jihadia Israelia vastaan.
Hamasin perustamisesta pidettiin vuonna 1986 salainen kokous Hebronissa. Kokouksessa sovittiin, että aluksi ryhdyttäisiin yksinkertaiseen kansalaistottelemattomuuteen – heitettäisiin kiviä ja poltettaisiin autonrenkaita. Tavoitteena oli havahduttaa, yhdistää ja mobilisoida Palestiinan kansa ja saada se ymmärtämään, että tarvittiin itsenäisyyttä Allahin ja islamin lipun alla. Kokouksessa olivat mukana ainakin seuraavat henkilöt:
Šeikki Ahmad Yasin, myöhemmin hengellinen johtaja.
Muhammad Jamal al-Natsheh, Hebronista
Jamal Mansour, Nablusista
Šeikki Hassan Yousef, Mosab Hassan Yousefin isä.
Mahmud Muslih, Ramallahista
Jamil Hamami, Jerusalemista
Ayman Abu Taha, Gazasta
Hamas perustettiin joulukuussa 1987 ensimmäisen intifadan alussa. Mukana sen perustamisessa oli Muslimiveljeskunnan jäseniä ja Palestiinan vapautusjärjestö PLO:n uskonnollisia liitoumia. Hamas oli alkujaan Muslimiveljeskunnan polittinen haara, jonka tarkoitus oli olla vastavoima Islamilaiselle jihadille, joka on myös palestiinalainen äärijärjestö. Islamilainen jihad oli uhkaamassa Muslimiveljeskunnan tukea Palestiinassa.
Vuoden 1988 perustamisasiakirjassa Hamas määrittelee Palestiinan islamin kotimaaksi, jota ei saa ikinä luovuttaa ei-muslimeille. Saman asiakirjan mukaan Palestiinan muslimien uskonnollisena velvollisuutena oli käydä pyhää sotaa Israelia vastaan, mikä johti Hamasin ja PLO:n väliseen konfliktiin, sillä PLO oli samana vuonna hyväksynyt Israelin oikeuden olemassaoloon.
Yhdysvaltalaisen tietotoimisto United Press Internationalin mukaan Israelin tiedustelupalvelu Mossad tuki Hamasia järjestön alkuvuosina pyrkien luomaan vastapainon PLO:lle. Tuolloin Hamasin toiminta keskittyi pääasiassa uskonnolliseen ja sosiaaliseen toimintaan. Käytännössä Hamasin vahvistuminen merkitsi Jasser Arafatin ja Fatahin heikentymistä PLO:ssa, mikä olisi saattanut olla Israelille hetkellisesti edullista.
Historia > Toiminnan järjestäytyminen

Hamas alkoi nopeasti toimia itsenäisenä järjestönä, joka oli myös koko ajan ristiriidassa Palestiinan sekulaarimpien nationalististen järjestöjen kanssa. Hamasin väkivaltaiset iskut Israelin siviili- ja sotilaskohteisiin saivat Israelin pidättämään vuonna 1989 monia Hamasin johtajia, muun muassa sen perustajiin kuuluneen šeikki Ahmad Yasinin.
Israelin armeijan Boeing AH-64 Apache -helikopteri ampui 6. syyskuuta 2004 Yasinia ympäröivään ihmisjoukkoon Hellfire-ohjuksen. Yasin kuoli välittömästi yhdeksän muun ihmisen kanssa. Hänen seuraajakseen nousi Abdulaziz al-Rantisi, joka kuitenkin koki edeltäjänsä kohtalon jo vajaan kuukauden kuluttua. Hänen jälkeensä Hamasin johdossa toimi Syyriassa maanpaossa elävä Khalid Maš’al.
Hamas lähti tehostamaan ja suojaamaan toimintaansa, jotta sen johtajat olisivat jatkossa Israelin saavuttamattomissa. Jordanian Ammaniin se perusti poliittisen toimiston, joka vastasi kansainvälisistä suhteista ja varainhankinnasta, ja samaan aikaan myös aseellisen siiven, Izz ad-Din al-Qassam -prikaatit. Poliittisen toimiston johtoon valittiinn 1996 Khaled Mashal. Jordania karkotti kuitenkin jo kolme vuotta myöhemmin Hamasin johtajat maasta, koska se piti järjestön toimintaa maassa sotilastoiminnan komentokeskuksena. Hamas siirsi poliittisen toimiston Damaskokseen ja sieltä 2012 Dohaan.
Historia > Oslon rauhanprosessi

Hamas on ollut haluton luovuttamaan yhtään maata Israelille, ja vuonna 1993 se tuomitsi Israelin ja PLO:n välisen rauhansopimuksen. Hamasin rinnalla myös muun muassa Islamilainen jihad vastusti rauhaa.
Hamas teki ensimmäisen itsemurhaiskunsa huhtikuussa 1993. Se oli viisi kuukautta ennen Israelin ja PLO:n välistä Oslon sopimusta, mutta sen jälkeen itsemurhaiskuja alettiin käyttää aseena aktiivisemmin. Sekä Israel että PLO vastasivat niihin ankarilla turvallisuus- ja rankaisutoimilla. Jasser Arafat yritti silti ottaa Hamasin mukaan poliittiseen prosessiin ja valitsi Hamasin jäseniä Palestiinalaishallintoon.
Israelin ja Palestiinan rauhanneuvottelut kaatuivat syyskuussa 2000, ja sen pian sen jälkeen alkoi toinen intifada, jonka aikana Hamas eskaloi entisestään väkivallan ja itsemurhapommitusten määrää. Toisen intifadan jälkeen Hamas kuitenkin alkoi loiventaa kantaansa rauhanprosessiin. Palestiinalaishallinnon presidentti Mahmud Abbas ja Israelin pääministeri Ariel Sharon sopivat vuoden 2005 alussa vihamielisyyksien keskeyttämisestä, ja pitkien neuvotteluiden jälkeen myös Hamas lupautui tulitaukoon, vaikka satunnaiset väkivallanteot jatkuivat edelleen. Israel kuitenkin oma-aloittisesti myös vetäytyi Gazasta.