stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaija Kaikkonen
Aiheesta muualla

Kaija Kaikkonen Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Kaarina Suonperä

| Kaarina Suonperä |
| --- | --- |
 Kaarina Suonperä vuonna 1992.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1941 Helsinki
Kuollut: 23. heinäkuuta 2022 (81 vuotta) Vantaa
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tapakouluttaja, juontaja
Arvonimi: kamarineuvos
Hilkka Kaarina Suonperä (o.s. Maaranen, 10. heinäkuuta 1941 Helsinki – 23. heinäkuuta 2022 Vantaa) oli suomalainen tapakouluttaja, tiedottaja, toimittaja ja televisio- ja radiojuontaja. Hän vieraili kouluissa kertomassa hyvästä käytöksestä ja ruokailutavoista. Suonperä juonsi radiossa puhelintoivekonsertteja ja televisiossa tietokilpailuja. Hän antoi neuvoja etiketin mukaisesta pukeutumisesta, myös tavallisille ihmisille. Suonperä tunnettiin tapakulttuurin kouluttajana ja kasvattajana, mutta myös mieltymyksestään siniseen väriin ja teitittelyyn. Hän toimi Tapaseuran puheenjohtajana parisen kymmentä vuotta.
Työura

Kaarina Suonperä esiintyi jo 1960-luvulla televisiossa muun muassa Niilo Tarvajärven kanssa Mainos-TV:n kuuluttajana ja useiden tietokilpailujen juontajana. Radiossa Suonperä juonsi pitkään puhelintoivekonsertteja Raimo Lintuniemen kanssa. 1970- ja 1980-luvulla Suonperä toimi Saab-autojen tiedotus- ja suhdetoimintatehtävissä. Sen jälkeen hän hoiti lehdistösuhteita muun muassa Savonlinnan oopperajuhlilla ja Pori Jazzissa.
Suonperä toimi useissa eri hallitus- ja luottamustehtävissä muun muassa Amiedun johtokunnan jäsenenä, Tiedekeskus Heurekan hallituksen jäsenenä, Suomi-Yhtiöiden edustajiston jäsenenä, HOK-Elannon edustajiston jäsenenä ja Tapaseuran puheenjohtajana vuosina 2004–2022.
Suonperä oli koulutukseltaan mainoshoitaja. Hän toimi Vantaan kokoomuslaisena kaupunginvaltuutettuna ja kaupunginhallituksen jäsenenä useita kausia, mutta jäi valitsematta uudelleen vuoden 2012 kunnallisvaaleissa.
Arvonimet

Tasavallan presidentti myönsi vuonna 2015 Suonperälle kamarineuvoksen arvonimen. Hänelle myönnettiin myös Ammatillisen aikuiskoulutuksen kultainen ansioristi 18. joulukuuta 2007.
Tapakulttuurin vaikuttaja ja kouluttaja

Kaarina Suonperä tunnettiin laajasti tapakulttuurin viestin viejänä ja vaikuttajana. Hän vaikutti monen julkisuuden henkilön taustalla ja koulutti muun muassa useita poliitikkoja tapakulttuurin saloihin. Hän neuvoi tapakulttuuriin liittyvistä etikettiasioista, kuten käytöksestä, pukeutumisesta ja edustamisesta. Häntä pyydettiin useampana vuonna kommentoimaan Linnan juhlien etikettiä ja asuja.
Suonperä kertoi saaneensa kiinnostuksensa tapakulttuuriin auttaessaan lapsena helsinkiläisessä hotelli Klaus Kurjessa emännöinyttä äitiään kattausten teossa. Asuessaan varuskunnassa upseerimiehensä kanssa hän oppi Puolustusvoimien tapakulttuuria sotilasarvoineen ja tervehtimistapoineen.
Suonperä toimi pitkään Tapaseuran puheenjohtajana ja kehitti seuran toimintaa aktiivisesti yhdessä kunniapuheenjohtaja Raili Malmbergin kanssa.
Yksityiselämä

Suonperä oli naimisissa kahdesti. Suonperän ensimmäinen puoliso vuodesta 1970 oli Hämeen lennoston komentaja, eversti Teppo J. Suonperä. Avioliitto päättyi miehen väkivaltaiseen kuolemaan vuonna 1973. Kaarina Suonperällä oli ensimmäisestä avioliitostaan tytär. Hänen toinen puolisonsa oli liikuntaneuvos Pentti Katainen.
Nabokov

Nabokov on sukunimi, joka voi viitata seuraaviin henkilöihin:
Dmitri Nabokov (1934–2012), kirjailija, kääntäjä, kirjailija Vladimir Nabokovin poika
Dmitri Nabokov (jääkiekkoilija) (1977–2019), jääkiekkoilija
Ilja Nabokov (s. 2003), venäläinen jääkiekkomaalivahti
Jevgeni Nabokov (s. 1975), venäläinen jääkiekkomaalivahti
Vladimir Nabokov (1899–1977), venäläissyntyinen kirjailija
Vladimir Dmitrijevitš Nabokov (1869–1922), venäläinen juristi ja poliitikko, kirjailija Vladimir Nabokovin isä.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Nabokov”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
K. E. F. Ignatius

Karl Emil Ferdinand (K. F. tai K. E. F.) Ignatius (27. syyskuuta 1837 Pori – 11. syyskuuta 1909 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija ja maantieteilijä, valtiopäivämies, Tilastollisen päätoimiston johtaja ja senaattori.
Elämä

Ignatiuksen vanhemmat olivat varapastori Johan Ferdinand Ignatius (1803–1876) ja Sofia Fleming (1807–1849). Hän pääsi ylioppilaaksi 1855 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1860, lisensiaatiksi 1862 ja tohtoriksi 1864.
Ignatius oli Suomen tilastollisen keskusviraston (päätoimiston) virkamiehenä 1865–1868 ja johtajana 1868–1885. Hän oli senaatin kamaritoimituskunnan päällikkönä 1885–1900 ja 1905–1908. Ignatius oli myös Helsingin yliopiston Pohjoismaiden historian ja tilastotieteen dosenttina 1865–1870 sekä länsisuomalaisen osakunnan kuraattorina 1868–1870. Sortokaudella hän oli passiivisen vastarinnan kannattaja.
Ignatius oli porvarissäädyssä Kaskisten edustaja valtiopäivillä 1877–1878, Käkisalmen 1882 ja 1885 sekä Hämeenlinnan 1904–1905.  Ignatius oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1875–1878 ja 1903–1905. Hän oli perustamassa Suomen historiallista seuraa ja oli Suomen maantieteellisen seuran ensimmäinen puheenjohtaja 1888–1889. Hän kuului Kansanvalistusseuran toimikuntaan 1873–1887 ja oli Suomen muinaismuistoyhdistyksen puheenjohtajana 1875–1885.
Ignatius oli naimisissa vuodesta 1863 Amanda Kristina Bergmanin (1841–1921) kanssa. Heillä oli viisi tytärtä ja viisi poikaa,  joista tunnetuimpia olivat hovioikeuden presidentti Kaarlo Ignatius (1869–1942), kenraaliluutnantti Johannes (Hannes) Ignatius (1871–1941) ja maaherra Gustaf Ignatius (1873–1949).
Teoksia

Bidrag till södra Österbottens äldre historia. 1861
Finlands historia under Karl X Gustafs regering. 1865
Renseignements sur la population de Finlande. 1869
Statistisk handbok för Finland. 1872 (myös suom.)
Storfurstendömct Finland. Statistiska anteckningar. 1876 (myös suom., ven., saks., ransk. )
Le Grand-duché de Finlande, notice statistique. 1878
Suomen maantiede kansalaisille 1-2. 1880–1890 (myös ruots.)
Oikea tie.  1902  (salanimellä Toivo)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta K. E. F. Ignatius Wikimedia Commonsissa
/ K. E. F. Ignatius Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Karl Ferdinand Ignatius 375 humanistia -sivustolla 11.5.2015. Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
Suomalaisen tilastotieteen ensimmäinen mies : K. F. Ignatiuksen syntymän 100-vuotismuisto, Suomen Kuvalehti, 23.10.1937, nro 43, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Ruotsi  Alankomaat  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1971

Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1971 pidettiin Juvalla 13.–14. helmikuuta, Liedossa 19.–21. helmikuuta ja Rovaniemen Ounasvaaralla 17. huhtikuuta 1971.
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > 15 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Osmo Karjalainen | 47.40 |
| 2 | Hannu Taipale | 47.52 |
| 3 | Teuvo Hatunen | 48.11 |
Joukkuekilpailun voitti Kuusamon Erä-Veikot
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > 30 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Osmo Karjalainen | 1.49.14 |
| 1 | Kalevi Oikarainen | 1.49.14 |
| 3 | Veli-Matti Sipilä | 1.49.33 |
Kilpailun voitto jaettiin Karjalaisen ja Oikaraisen kesken.
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > 50 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Hannu Taipale | 3.02.40 |
| 2 | Manne Liimatainen | 3.06.43 |
| 3 | Teuvo Hatunen | 3.07.06 |
Mitalistit > Maastohiihto, miehet > 4×10 kilometriä, viesti

| Sija | Joukkue | Kilpailijat | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Kuusamon Erä-Veikot | Kalevi Oikarainen   Manne Liimatainen   Martti V. Määttä   Osmo Karjalainen | 2.17.32 |
| 2 | Sieppijärven Sisu | Reijo Jauhojärvi   Timo Lämsä   Pertti Teurajärvi   Timo Peteri | 2.22.05 |
| 3 | Juvan Urheilijat | Risto Muttilainen   Mauno Huhtinen   Erkki Hänninen   Raimo Hämäläinen | 2.22.29 |
Kilpailu käytiin Juvalla 14. helmikuuta.
Mitalistit > Maastohiihto, naiset > 5 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Helena Takalo | 19.14 |
| 2 | Liisa Suihkonen | 19.48 |
| 3 | Marjatta Muttilainen | 20.19 |
Mitalistit > Maastohiihto, naiset > 10 kilometriä

| Sija | Kilpailija | Aika |
| --- | --- | --- |
| 1 | Marjatta Kajosmaa | 38.04 |
| 2 | Helena Takalo | 38.13 |
| 3 | Marjatta Muttilainen | 38.53 |
Mitalistit > Maastohiihto, naiset > 3x5 kilometriä, viesti

| Sija | Joukkue | Kilpailijat | Aika |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Valtimon Vasama | Ulla Suhonen   Marja Hakkarainen   Kaija Härkin | 1.02.50 |
| 2 | Leppävirran Viri | Marja Nyyssönen   Riitta Airaksinen   Riitta Lehtinen | 1.05.01 |
| 3 | Nivalan Urheilijat | Raija Kivioja   Pirkko Nietula   Helena Takalo | 1.05.11 |
Kilpailu käytiin Juvalla 14. helmikuuta.
Mitalistit > Mäkihyppy > K70m

| Sija | Kilpailija | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | Tauno Käyhkö | 241,5 |
| 2 | Esko Rautionaho | 235,5 |
| 3 | Seppo Bergström | 231,8 |
Kilpailu käytiin Liedossa.
Mitalistit > Mäkihyppy > Joukkuekilpailu, K70m

| Sija | Joukkue | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | Lahden Hiihtoseura | 323,2 |
Kilpailu käytiin Liedossa.
Mitalistit > Mäkihyppy > K90m

| Sija | Kilpailija | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | Tauno Käyhkö | 228,2 |
| 2 | Esko Rautionaho | 211,6 |
| 3 | Antti Parkkonen | 206,0 |
Kilpailu käytiin Ounasvaaralla 17. huhtikuuta. Alun perin kilpailu piti suorittaa Kuusamon Rukalla, jossa kilpailu jouduttiin kuitenkin perumaan kovan tuulen vuoksi.
Mitalistit > Yhdistetty

| Sija | Kilpailija | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1 | Rauno Miettinen | 414,7 |
| 2 | Erkki Kilpinen | 390,1 |
| 3 | Tom Backman | 370,0 |
Stage (David Bowien albumi)

| Stage David Bowie |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : The Spectrum, Philadelphia, 28.-29. huhtikuuta 1978   Providence Civic Center, Providence, 5. toukokuuta 1978   Boston Garden, Boston, 6. toukokuuta 1978
 Julkaistu: 8. syyskuuta 1978
 Tuottaja(t): David Bowie, Tony Visconti
 Tyylilaji: rock taiderock krautrock ambient
 Kesto: 71.57
 Levy-yhtiö: RCA Records   Rykodisc (1991)   EMI (2005)
Listasijoitukset
  1. (2 viikkoa, 5.11.1978)   5. (lokakuu 1978)   13. (6. lokakuuta 1978)   18. (marraskuu 1978)   29. (20. lokakuuta 1978)   44. (1978)   82. (26. helmikuuta 2005)   162. (12. maaliskuuta 2005)
David Bowien muut julkaisut
| ”Heroes” 1977 | Stage 1978 | Lodger 1979 |
Singlet albumilta Stage
 ”Breaking Glass / Art Decade / Ziggy Stardust” Julkaistu: marraskuuta 1978
Stage on David Bowien syyskuussa 1978 julkaistu livealbumi. Materiaali äänitettiin Bowien Yhdysvaltain-kiertueella touko–huhtikuussa aiemmin samana vuonna neljässä eri konsertissa. Albumi nousi brittilistalla sijalle 5 ja Yhdysvalloissa sijalle 44. Uudessa-Seelannissa albumi nousi listaykköseksi kahden viikon ajaksi.
Kappaleet > Alkuperäinen painos 1978 (RCA Records) > LP 1

A-puoli
Hang on to Yourself – 3.26
Ziggy Stardust – 3.32
Five Years – 3.58
Soul Love – 2.55
Star – 2.31
B-puoli
Station to Station – 8.55
Fame – 4.06 (säv. David Bowie/Carlos Alomar/John Lennon)
TVC 15 – 4.37
Kappaleet > Alkuperäinen painos 1978 (RCA Records) > LP 2

A-puoli
Warszawa – 6.50 (säv. Bowie/Brian Eno)
Speed of Life – 2.44
Art Decade – 3.10
Sense of Doubt – 3.13
Breaking Glass – 3.28 (säv. Bowie/Dennis Davis/George Murray)
B-puoli
”Heroes” – 6.19 (säv. Bowie/Eno)
What in the World – 4.24
Blackout – 4.01
Beauty and the Beast – 5.08
Kappaleet > Alkuperäinen painos 1978 (RCA Records) > Vuoden 1991 uusintapainoksen bonuskappale (Rykodisc)

Alabama Song – 4.00 (säv. Bertolt Brecht/Kurt Weill)
Kappaleet > Vuoden 2005 uusintapainos (EMI) > CD 1

Warszawa – 6.46 (säv. David Bowie/Brian Eno)
"Heroes" – 6.10 (säv. Bowie/Eno)
What in the World – 4.16
Be My Wife – 2.35
Blackout – 3.52
Sense of Doubt – 3.07
Speed of Life – 2.39
Breaking Glass – 3.28 (säv. Bowie/George Murray/Dennis Davis)
Beauty and the Beast – 5.00
Fame – 4.04 (säv. Bowie/Carlos Alomar/John Lennon)
Kappaleet > Vuoden 2005 uusintapainos (EMI) > CD 2

Five Years – 3.58
Soul Love – 2.55
Star – 2.25
Hang on to Yourself – 3.21
Ziggy Stardust – 3.27
Art Decade – 3.01 (säv. Bowie/Eno)
Alabama Song – 3.55 (säv. Kurt Weill/Bertolt Brecht)
Station to Station – 8.40
Stay – 7.17
TVC15 – 4.34
Kokoonpano

David Bowie – laulu, kosketinsoittimet
Carlos Alomar – komppikitara, taustalaulu
Adrian Belew – soolokitara, taustalaulu
Dennis Davis – rummut, lyömäsoittimet
Simon House – sähköviulu
Sean Mayes – piano, jousikokonaisuus, taustalaulu
George Murray – bassokitara, taustalaulu
Roger Powell – kosketinsoittimet, syntetisaattori, taustalaulu
Anita (elokuva)

| Anita |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste, Annette Stenroos, 1994.
Ohjaaja:  Peter Lindholm
Käsikirjoittaja:  Olli-Pekka Parviainen Peter Lindholm
Tuottaja:  Asko Apajalahti Jukka Helle Johannes Lassila
Säveltäjä:  Jori Sivonen
Kuvaaja:  Kjell Lagerroos
Leikkaaja:  Peter Lindholm
Pääosat:  Liisa Mustonen Pirkka-Pekka Petelius Taneli Mäkelä Oskari Katajisto
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  FantasiaFilmi Oy
Ensi-ilta:  28. tammikuuta 1994
Kesto:  81 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  3 414 466 mk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Anita on suomalainen Peter Lindholmin ohjaama draamaelokuva vuodelta 1994. Käsikirjoittaja Olli-Pekka Parviainen sai idean Anitaan 1980-luvun lopulla vaikuttaneesta naishuijarista. Hän valmisti ensin luonnoksen, josta työstettiin edelleen elokuvakäsikirjoitus. Elokuva ei kuitenkaan pohjaudu suoraan tositapahtumiin. Lindholm määritteli Anitan "metaforaksi suomalaisesta yhteiskunnasta 1980-luvun lopulla ja 1990-luvun alussa." Elokuvasta tehtiin myös kolmiosainen televisiosarja nimellä Huijarinainen.
Pääosat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Liisa Mustonen  | … |  Anita Johanna Virtanen   |
|  Pirkka-Pekka Petelius  | … |  komisario Matti Sakari Härkönen   |
|  Taneli Mäkelä  | … |  Niilo Kalevi Rotko   |
|  Oskari Katajisto  | … |  Joonas   |
|  Vesa Vierikko  | … |  Lauri Manner   |
|  Olli Tuominen  | … |  Enska   |
|  Outi Mäenpää  | … |  Anitan työtoveri   |
|  Remu Aaltonen  | … |  Sakari Mäkinen   |
Juoni

Elokuva alkaa oikeussalista, josta tapahtumia aletaan syventää ja taustoittaa kertojaäänten avulla. On ruskeasilmäinen, nuori ja viettelevä Anita Virtanen, joka juhlii yökerhoissa varakkaiden miesten kanssa, menee heidän kanssaan sänkyyn ja vie rahat. Häntä varjostaa komisario Härkönen, joka tuntee Anitan liukkauden ja härskiyden. Anitaa on helppo seurata, koska hän jättää paljon jälkiä. Sen sijaan häntä ei ole helppoa ottaa kiinni. Huijarit ovat Härköselle tuttuja; hän on aiemmin seurannut erään Niilo Rotkon tempauksia. Yhtenä päivänä  Anita "unohtaa" korttinsa pankkiautomaatille, jolloin hänen jälkeensä tuleva asioija juoksee hänet kiinni. Näin Anita saa koukkuunsa Joonakseen, sosiologin, jonka kanssa yrittää elää normaalia elämää. Hän ottaa jopa päivätyön rahoitusyhtiöstä. Jouluna Anita kyllästyy "normaaliin elämään" ja häviää autolla, jonka on maksattanut Joonaksella. Hän asuu hotelleissa ja vaihtaa kaupunkia, jos tilanteet käyvät liian kuumiksi. Eräässä pikkukaupungissa Anita "laittaa koko hotellin sekaisin" ja aiheuttaa vakavan mustasukkaisuuskohtauksen.
Ulkomaisia liikemiehiä kuhisevaan lentokenttähotelliin Anita kirjautuu nimellä Johanna Rantala. Härkönen seuraa häntä sinne ja vie poliisiasemalle, jossa kuitenkin selviää erään Anitan huijaaman ukkomiehen luopuneen syytteistä. Anitan elämä ei silti jatku entisellään. Hän tapaa hotellissa Niilo Rotkon, joka esiintyy nimellä J.W. Nilsson. Niilo houkuttelee Anitan kopioimaan luottokortteja. Hän ottaa selvää Anitan taustasta ja alkaa kouluttaa Anitasta hienoa naista, jonka nimeksi tulee Helena Svanström. Huijaripari pitää piilopaikkaansa pienen laivan suojissa. Härkönen huomaa, että Anitaan liitetään yhä useammin joku "tyylikäs liikemies". Kestää aikansa, ennen kuin hän tajuaa Nilssonin Rotkoksi. Anita puolestaan saa toimia rauhassa Svanström-nimen turvissa. Kuvioihin tulee ay-johtaja Lauri Manner, joka yrittää huijata Anitaa ja Niiloa osakekaupoissa. Manner tulee kuitenkin itse huijatuksi monimutkaisessa rahansiirtokikkailussa. Saatuaan käsiinsä suuren summan rahaa Niilo ja Anita sopivat tapaavansa ulkomailla. Mutta Niilopa tekeekin oharit ja jää Suomeen. Anitan panikoidessa lähdössä olevassa matkustajakoneessa Härkönen ilmestyy Niilon luo. Laivan uumenissa hän surmaa Niilon käsiaseella. Härkönen tuomitaan vankilaan taposta, mutta Anita välttää syytteet. Epiloginomaisessa viimeisessä kohtauksessa Anita tapaa Joonaksen nakkikioskilla. Joonas on mennyt naimisiin ja hänen yllätyksekseen Anita tyttärineen poistuu paikalta vanhalla avoautolla.
Muuta

Katson Antti Lindqvist arvioi Anitaa: "Yritys on kiitettävän kunnianhimoinen, kokonaisvaltainenkin, mutta lopputulos jää tunteettomaksi ja selitteleväksi." Kriitikot pohtivat myös, onko elokuvan päähenkilö lopulta uhri vai syyllinen. Tommi Aition mukaan Anita on "nainen ilman omaatuntoa ja elokuvan esittelemän tunteettoman tavaramaailman makaaberein symboli." Kertojaäänten käytöllä viitataan klassisen mustan rikoselokuvan tyylikeinoihin.
Sivuosissa nähdään useita 1990-luvun suosittuja näyttelijöitä Pertti Koivulasta Carl-Kristian Rundmaniin. Remu Aaltosen osa jää verraten pieneksi. Anita on aikansa suomalaiseksi elokuvaksi nopeatempoinen, siinä on yhteensä 244 kohtausta. Televisioversiossa on osin eri kohtauksia ja eri henkilöitä kuin elokuvaversiossa. Muun muassa Pentti Auer ja Ritva Oksanen jätettiin pois elokuvaversiosta. Anita keräsi elokuvateattereissa 5 923 katsojaa.
Paatunut Anita vie niin tuttujen kuin tuntemattomienkin rahat
Mikael Karvajalka

| Mikael Karvajalka |
| --- | --- |
 Mika Waltari, Mikael Karvajalka, 2. p. 1948.
Kirjailija:  Mika Waltari
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1948
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mikael Karvajalka on Mika Waltarin toinen historiallinen suurromaani Sinuhe egyptiläisen jälkeen. Romaani kertoo Mikaelista ja tämän väkivahvasta ystävästä Antista, jotka seikkailevat 1520-luvun kuohuvassa Euroopassa tempautuen mukaan historiallisiin tapahtumiin. Mikael Karvajalka ilmestyi WSOY:n kustantamana vuonna 1948.
Juoni

Mikael Karvajalka alkaa Suomen Turusta. Mikaelin perhe murhataan Mikaelin ollessa vielä lapsi, ja hän päätyy asumaan noitanakin pidetyn vanhanpiian Pirjon luokse. Mikael on lahjakas koulussa ja pääsee aikanaan lähtemään korkeaan yliopistoon Pariisiin. Mukaan päätyy myös Mikaelin ystävä Antti Tykinvalaja, joka on hieman hidasälyinen mutta ruumiinvoimiltaan hyvin vahva. Välillä he liikkuvat yhdessä, välillä ammattisotilas Antti lähtee vuosiksi omille sotaretkilleen. He kohtaavat ylä- ja alamäkiäkin monessa Keski-Euroopan maassa vuoteen 1527 asti.
Antti on hahmona Sinuhen Kaptahin kaltainen: sivistymätön, mutta selviytyjä ajan myrskyissä. Samanlainen tyyppi on myös Manuel kirjassa Johannes Angelos.kenen mukaan?
Mikael muistuttaa paljon Sinuhea.kenen mukaan? Henkilönä molemmat ovat ruumiillisesti kohtalaisen heikkoja kirjanoppineita, käytännön asiat heidän on opittava kantapään kautta. Molemmat ovat helposti vietävissä ja varsinkin naiset koituvat molempien miesten turmioksi. Käytännössä kaikki kauniit naiset ovat jollain tavalla pahoja. Sen sijaan sivuhahmot tuovat tarinoihin arkista, käytännönläheistä realismia vastapainona päähenkilön henkisempään asenteeseen.
Mikaelin kasvatusäiti Pirjo ja Mikaelin rakastetuista Barbara ovat oikeastaan kirjan ainoat hyvät ja rehelliset naiset. Mikaelin kasvattaa yksin nainen. Tämä on peilattavissa Waltarin omaan elämään, jossa hänen isänsä kuoli hänen ollessaan viisivuotias. Ulkonäöltään vaatimaton Barbara tosin mahdollisesti lumosi Mikaelin ihastumaan ”noitakeinoin” (huumaavin yrtein, kuten hän ”todisti” kidutettuna), mutta lyhyt avioliitto oli kuitenkin onnellista aikaa Mikaelin elämässä. Barbara poltettiin noitana, kun häneltä oli ensin raa’asti kiduttamalla hankittu perätön tunnustus.
Mikael vannoi Barbaran kuolinrovion roihutessa kostavansa näkemänsä vääryyden paaville saakka. Kirjan aikana tapahtuu Martti Lutherin teesien naulaaminen. Mikael tapaakin Lutherin. Lutheria ja katolista kirkkoa ei puolustella, vaan molemmat ovat melkein yhtä paljon väärässä kuin oikeassakin. Uskonnolliset riidat selvitetään raakaa väkivaltaa käyttäen. Kirjassa soditaan paljon. Keskiajan kuvaus on rikastakenen mukaan?.
Kirja päättyy uskonpuhdistuksen kannattajien hyökkäykseen Roomaan ja kaupungin silmittömään hävitykseen. Mikael ja Antti lähtevät katuvaisina ja synnintuntoisina Roomasta laivalla pyhiinvaellusmatkalle Palestiinaan. Tarina jatkuu kirjassa Mikael Hakim.
Historiallisia henkilöitä

Historiallisia henkilöitä, joita Mikael tapaa kirjan edetessä:
Arvid Kurki, Suomen viimeinen katolinen piispa
Hemming Gadh, kirkonmies ja poliitikko
Kristian II, Tanskan kuningas
Paracelsus, lääkäri
Martti Luther, uskonpuhdistaja
Thomas Müntzer, radikaali talonpoikaiskapinan johtaja
Albrecht Dürer, taidemaalari
Charles de Lannoy, keisarin sotapäällikkö
Kaarle V, keisari
Erasmus Rotterdamilainen, keskiaikainen oppinut
Georg von Frundsberg, keisarin palkkasoturikomentaja
Klemens VII, paavi
Tintoretto, taidemaalari
Tizian, taidemaalari
Ludovico Ariosto, runoilija
Sebastian Lotzer, kisälli
Näytelmäsovitus

Vuonna 1972 Veli Sandell ja Jukka-Pekka Rotko dramatisoivat romaanista näytelmän Rovio.
Konstantin Juon

Juonin maalaus Suuri Rostov talvella vuodelta 1906.
Konstantin Fjodorovitš Juon (ven. Константин Фёдорович Юон; 24. lokakuuta (J: 12. lokakuuta) 1875 Moskova, Venäjän keisarikunta – 11. huhtikuuta 1958 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen impressionistinen taidemaalari, lavastaja ja taideopettaja.
Suku ja koulutus

Konstantin Juon syntyi sveitsiläis-venäläiseen pankkivirkailijaperheeseen. Hänen vanhempi veljensä Paul Juon oli merkittävä säveltäjä. Juon opiskeli vuosina 1892–1898 Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa, missä opettajina toimivat muun muassa Abram Arhipov, Konstantin Savitski, Konstantin Korovin ja N. A. Kasatkin. Sen jälkeen hän otti yksityistunteja Valentin Serovin oppilaana. Ulkomailla hän tutustui Camille Pissarroon ja muihin impressionisteihin.
Taidehallinto ura

Konstantin Juon oli perustamassa Venäjän taiteilijaliitoa vuonna 1903. Vallankumouksen jälkeen hänestä tuli Venäjän vallankumoustaiteilijoiden jäsen vuonna 1925. Vuosina 1948–1950 hän toimi Neuvostoliiton taideakatemian taiteen teorian ja historian tiedeinstituutin johtajana. Kommunistisen puolueen jäseneksi hän tuli vuonna 1951. Vuosina 1922–1955 hän toimi Vasili Surikoville nimetyn Moskovan taideinstituutin professorina. Vuodesta 1957 hän oli Neuvostoliiton taiteilijaliiton pääsihteeri. Töistään Juon muun muassa sai Stalinin palkinnon vuonna 1943 sekä Leninin kunniamerkin.