stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kvagga
Historiaa

Hollantilaisten siirtolaisten saavuttua Etelä-Afrikkaan 1600-luvulla eli seudun aroalueilla vielä runsaasti kvaggoja. Ne liikkuivat laumoina muiden seeprojen tapaan. Niitä pidettiin luonteeltaan valppaina ja vilkkaina sekä hieman arvaamattomina, mutta ne kuitenkin kesyyntyivät melko helposti. Perimätiedon mukaan niitä käytettiin eräänlaisina vahtikoirina, koska ne kykenivät tehokkaasti puolustautumaan karja-aitauksien liepeillä liikkuneita petoeläimiä vastaan.
Eurooppalaiset uudisasukkaat metsästivät kvaggoja suuria määriä. Ammuttujen kvaggojen ruhoja oli toisinaan niin paljon, etteivät mukana olleet kärryt kestäneet niiden painoa. Kvaggojen nahasta valmistettiin säkkejä ja niiden lihasta tehtiin ruokaa hollantilaisten eli buurien maatiloilla työskennelleille alkuasukastyöläisille. Eläimiä pyydystettiin varsinkin 1830-luvulla myös elävänä, vietäväksi eläintarhoihin eri puolille maailmaa. Lontoon eläintarhassa oli useitakin kvaggayksilöitä, mutta niiden lisääntyminen ei jostain syystä onnistunut. 1860-luvulla tarhan kvaggaori häiriintyi ja se jouduttiin lopettamaan.
Yksi viimeisistä luonnonvaraisia kvaggoja koskevista näköhavainnosta tehtiin vuonna 1860, ja vuonna 1878 viimeinen jäljellä ollut villi yksilö ammuttiin. Amsterdamin eläintarhassa oli silloin jäljellä vielä kaksi tammaa, mutta mistään ei enää löydetty yhtäkään oria. Eläintarhan ja samalla maailman viimeinen kvagga kuoli maaliskuussa 1883.
Kvaggasta on jäljellä vain joitakin täytettyjä yksilöitä, 23 nahkaa, muutama luuranko, kertomuksia, piirustuksia ja mustavalkoisia valokuvia.
Kvagga-hanke

Vuodesta 1987 lähtien on eräälle maatilalle Etelä-Afrikan Hyväntoivonniemen pohjoisosaan, lähelle Kapkaupunkia, kerätty aroseeproja ja muidenkin seepralajien yksilöitä, joilla on kvaggamaisia piirteitä, kuten harvaa raidoitusta tai ruskeaa karvaa. Tarkoituksena on jalostaa seeproja, jotka muistuttavat ulkonäöltään mahdollisimman paljon alkuperäistä kvaggaa. Perimältään tällaiset takaisinjalostetut ”kvaggat” eivät tietysti ole sen lähempänä aitoja kvaggoja kuin muutkaan seeprat.
Vuoteen 2016 mennessä hankkeessa on saatu aikaan kvaggaa muistuttavia rau-kvaggaksi nimettyjä eliöitä.
Piirros kvaggasta vuodelta 1887.
Rau-kvaggoja
Kurkolanniemen rauhoitusalue

| --- | --- |
Sijainti:  Venäjä
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  Кургальский заказник
Tyyppi:  Venäjän federaation valtiolliset luonnonsuojelualueet 
Perustettu:  20. heinäkuuta 2000 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pärspäänjärveä Kurkolanniemen rauhoitusalueella.
Kurkolanniemen rauhoitusalue (ven. Кургальский заказник, Kurgalski zakaznik) on aluetason luonnonsuojelualue Leningradin alueen Jaaman piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kurkolanniemellä Suomenlahden etelärannalla Narvanlahden ja Laukaanlahden välissä. Rauhoitusalueen keskellä on kanavalla Suomenlahteen yhdistetty Pärspäänjärvi ja sen eteläpuolella kirkasvetinen Valkeajärvi. Pohjoisessa on matala ja rikkonainen Kurkolanniemen riutta (ven. Кургальский риф, Kurgalski rif). Koko alueen pinta-ala on 60 000 hehtaaria, josta 38 000 hehtaaria on Suomenlahden vesialuetta ja 848 hehtaaria järviä. Läheisin suurempi asutuskeskus on Laukaansuun taajama.
Rauhoitusalue on perustettu vuonna 2000. Sitä hallinnoivat Leningradin aluehallitus ja LOGU ”Rakovyje ozjora” (ven. ЛОГУ «Раковые озёра»). Rauhoitusalueen tavoitteena on Suomenlahden etelärannan luonnonmaiseman, luonnontilaisten metsien ja luonnon monimuotoisuuden säilyttäminen sekä harvinaisten kasvi- ja eläinlajien, vesilintujen pesimä- ja levähdyspaikkojen ja hylkeiden elinympäristön suojelu. Kurkolanniemi on pohjoisimpia alueita, joilla tammi ja monet muut lehtipuut kasvavat luonnontilaisina. Kasvi- ja eläinmaailma on poikkeuksellisen monipuolinen ja asutus vähäistä.
Kurkolanniemelle ja Suomenlahden ulkosaarille on jo pitkään suunniteltu Inkerinmaan luonnonpuistoa. Viime aikoina suunnitelmat eivät kuitenkaan ole edenneet. Ympäristöaktivistit pitävät tähän syynä Suomenlahden vesialueilla harjoitettavaa mangaaniesiintymien hyödyntämistä. Rauhoitusalueella suoritetut laittomat metsänhakkuut ovat herättäneet runsaasti huomiota.
Kurkolanniemi on rajavyöhykettä, jolle pääsyyn tarvitaan lupa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kurkolanniemen rauhoitusalue Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Kulttuuricocktail

Kulttuuricocktail on Yleisradion kulttuurijournalismiin keskittynyt toimitus. Kulttuuricocktail julkaisee verkkoartikkeleita sekä viikoittaista Kulttuuricocktail Live -ohjelmaa. Maaliskuussa 2024 alkaa myös kirjallisuusohjelma Kulttuuricocktail Kirjat.
Kulttuuricocktailin julkaisut > Kulttuuricocktail Live

Kulttuuricocktail aloitti kulttuuriin keskittyvän keskusteluohjelman Kulttuuricocktail Live tammikuussa 2021 juontajinaan Paavo Häikiö sekä Iida Rauhalammi. Viikoittainen suora lähetys Yle TV1:ssä ja Yle Areenassa käsittelee ajankohtaista kulttuuriaihetta yhdessä studiovieraiden kanssa. Ohjelmaa juontavat kaudella 2023-2024 Hannamari Hoikkala ja Tuukka Pasanen. Ohjelman tuottaja on Pekka Toikka.
Kulttuuricocktailin julkaisut > Verkkoartikkelit

Kulttuuricocktail julkaisee myös kulttuurijournalismiin keskittyviä monimediaisia verkkoartikkeleita.
Kulttuuricocktailin historia

Kulttuuricocktail syntyi vuonna 2015 osana Yleisradion Luovat sisällöt -yksikköä. Vuoteen 2020 saakka se teki kokeilevaa kulttuurijournalismia radioon ja televisioon.
Verkkoon ryhmä tuotti monimuotoisia journalistisia sisältöjä, mm. lyhytvideoita, dokumentteja ja monimediaisia verkkosisältöjä.
Vuonna 2021 toimitus tuotti toimittaja Tuomas Karemon podcast-sarjaa KC Karemo. KC Karemon jokaisessa jaksossa oli eri haastateltava, ja podcastia kuvattiin sanoilla "Suomen kiinnostavin kulttuurikeskustelu”. KC Karemoa julkaistiin Yle Areenassa.
Aiheesta muualla

Kulttuuricocktail Yle
Kurkunleikkaajien saari

| Kurkunleikkaajien saari> Cutthroat Island |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Renny Harlin
Käsikirjoittaja:  Robert King Marc Norman
Tarina:  Michael Frost Beckner James Gorman Bruce A. Evans Raynold Gideon
Tuottaja:  Renny Harlin Laurence Mark Joel B. Michaels James Gorman
Säveltäjä:  John Debney
Kuvaaja:  Peter Levy
Leikkaaja:  Derek Brechin Florent Retz Frank J. Urioste Ralph E. Winters
Tuotantosuunnittelija:  Norman Garwood
Pukusuunnittelija:  Enrico Sabbatini
Pääosat:  Geena Davis Matthew Modine Frank Langella Maury Chaykin Patrick Malahide Stan Shaw
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat Ranska Saksa Italia
Tuotantoyhtiö:  Carolco Pictures
Levittäjä:  StudioCanal
Ensi-ilta:   22. joulukuuta 1995    16. helmikuuta 1996
Kesto:  124 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  98 000 000 $
Tuotto:  10 017 322 $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kurkunleikkaajien saari (engl. Cutthroat Island) on merirosvoaiheinen seikkailuelokuva, joka sai ensi-iltansa vuonna 1995. Pääosassa on Geena Davis, ja elokuvan ohjasi hänen silloinen aviomiehensä Renny Harlin.
Kurkunleikkaajien saari oli vielä pahempi taloudellinen floppi kuin samana vuonna valmistunut Waterworld. Kurkunleikkaajien saaren budjetti oli lähes 100 miljoonaa dollaria, mutta tulot jäivät vain 10 miljoonaan. Elokuvan epäonnistuminen oli osasyy siihen että tuotantoyhtiö Carolco Pictures meni konkurssiin.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Geena Davis  | … |  Morgan    |
|  Matthew Modine  | … |  Shaw    |
|  Frank Langella  | … |  Dawg    |
|  Maury Chaykin  | … |  John Reed    |
|  Patrick Malahide  | … |  Ainslee    |
|  Stan Shaw  | … |  	Glasspoole    |
|  Rex Linn  | … |  Mr. Blair    |
|  Paul Dillon  | … |  Snelgrave    |
|  Christopher Masterson  | … |  Bowen   |
|  Jimmie F. Skaggs  | … |  Scully    |
Korpirannan tuulivoimalaitos

| Korpirannan tuulivoimalaitos |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Sijainti:  Lapua
Koordinaatit:  62°54′58″N, 23°03′07″E
Valmistunut:  2017 
Perustaja:  Korpiranta Oy 
Omistaja:  Kyyttö Energia Oy 
Operaattori:  Kyyttö Energy Oy 
Voimalaitos
Nimi:  LW Jouttikallio  tai LW Korpiranta 
Tyyppi:  maatuulivoimalaitos
Korkeus:  82 m 
Tuulivoimala:  1 × Enercon E141 (4,2 MW) 
Kapasiteetti:  4,2 MW  
 fiKorpirannan tuulivoimalaitos 
Korpirannan tuulivoimalaitos on Etelä-Pohjanmaalla Lapuan Jouttikallion tuulivoimapuiston yhteydessä sijaitseva tuulivoimalaitos, jonka kapasiteetti on 4,2 megawattia. Voimalan omistaa ja sitä operoi Kyyttö Energy Oy .
Energiaviraston voimalaitosrekisterissä voimalaa kutsutaan tunnuksella LW Jouttikallio.
Yleistä

Tuulivoimalaitos sijaitsee kuusi kilometriä Lapuan kirkolta eteläkaakkoon Kivimäen lakialueella. Alue on metsämaata, jonka mäki näkyy länsipuolella avautuvaan Nurmonjoen viljeltyyn jokilaaksoon. Aivan tuulivoimalan pohjoispuolella sijaitsee kuuden tuulivoimalaitoksen Jouttikallion tuulivoimapuiston. Jokilaaksossa kulkee valtatie 19, josta tulee metsäalueelle Suokon suuntainen kylätie. Kylätieltä haarautuu voimalalle huoltotie.
Tuulivoimalaitos on saksalaisen Enerconin valmistama E141-malli, jonka napakorkeus on 135 metriä , tuuliturbiinin halkaisija 141 metriä, ja jonka kapasiteetti on 4,2 megawattia. Voimala sijaitsee 82 metrin korkeudella mpy.
Historiaa

Voimalaitoksen pohjoispuolelle valmistui joulukuussa 2016 Jouttikallion tuulivoimapuisto. Samaan aikaan niiden eteläpuolelle suunniteltiin vielä yhtä tuulivoimalaitosta. Sitä varten perustettiin Korpiranta Oy, joka rekisteröitiin maaliskuussa 2015. Sen sähkötariffioikeudet siirrettiin Kyyttö Energy Oy:lle, joka rekisteröitiin toukokuussa 2015 , ja josta oli tullut hankkeen uusi omistajayhtiö . Energiavirastolta oli voimalaitoksen sähkönsiirron kiintiöpäätöstä haettu marraskuussa 2016 ensin Korpiranta Oy:lle ja sitten siitä oli tehty siirtopäätös Kyyttö Energy Oy:lle elokuussa 2017. Kyyttö Energy hyväksyttiin syöttötariffijärjestelmään joulukuussa 2017 ja syöttötariffia on maksettu yhtiölle tammikuusta 2019 lähtien.
Suvic Oy ilmoitti sivuillansa marraskuussa 2017 tehneensä tuulivoimalalle perustukset. Tuulivoimala pystytettiin vielä samana vuonna.
Uutiset

Turun Energia ilmoitti syyskuussa 2017, että se sopi ostavansa kaiken Koskenkylän tuulivoimalaitoksen ja Korpirannan tuulivoimapuiston tuottaman sähköenergian kokonaan itselleen.
Oscar (täsmennyssivu)

Oscar tai Oskar voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Oscar tai Oskar, etunimi
Oscar-palkinto, yhdysvaltain elokuva-akatemian jakamia palkintoja
Shakin Oscar, vuosittain jaettava kansainvälinen palkinto parhaalle shakinpelaajalle
Oscar, soturi, Fenia-taruston hahmo irlantilaisessa mytologiassa,
Oscar (elokuva), yhdysvaltalainen komediaelokuva
Lady Oscar, samannimisen mangasarjan päähenkilö
Oscar (s. 2016), Ruotsin prinssi, kruununprinsessa Oscarin poika
Oscar, Oscar dos Santos Emboaba Júnior (s. 1991), brasilialainen jalkapalloilija
oskar, Tomáš Šťastný (s. 1991), tšekkiläinen Counter-Strike 2 -pelaaja
HMS Oscar II, Ruotsin laivaston rannikkopanssarilaiva
Riikinkukkokirjoahven,  tunnetaan myös lempinimellä "Oskari"
Oskar (lentokenttä), ruotsalainen talvisodan aikainen tukikohta
Oscarskyrkan, kirkko Tukholmassa
OSCAR, yhdysvaltalainen radioamatöörisatelliitti
OSCAR-protokolla, pikaviestintäprotokolla
Neuvostoliiton Projekti 949 -sukellusveneiden NATO-koodinimi
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Oscar”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kärdlan kirkko

| Kärdlan kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Kärdla, Hiidenmaa, Viro
Koordinaatit:  59.002811°N, 22.752407°E
Rakennustyyppi:  kirkko
Valmistumisvuosi:  1863
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kärdlan Johannes Kastajan kirkko (vir. Kärdla Püha Ristija Johannese kirik) on Viron evankelis-luterilaisen kirkon kirkkorakennus Kärdlassa Viron Hiidenmaan saarella. Kirkko on valmistunut vuonna 1863. Siinä toimii Kärdlan Johanneksen seurakunta.
Historia

Kirkko valmistui vuonna 1863. Se rakennettiin paikallisen verkatehtaan työntekijöitä varten ja rakentamisen panivat alulle Emmasten, Suuremõisan ja Putkasten paronit, jotka antoivat rakentamista varten Kärdlan paronille 2000 ruplaa. Myös verkatehtaan työntekijät osallistuivat kustannuksiin. Vuonna 1929 valmistui puinen kellotorni.
Kulttuuridiplomatia

Kulttuuridiplomatia on valtioiden välisen diplomatian ja kunkin valtion kulttuuripolitiikan osa-alue, jolla valtiot pyrkivät ilmentämään omia kulttuurisia ja poliittisia arvojaan muulle maailmalle. Toisen määritelmän mukaan kulttuuridiplomatia on kulttuuristen elementtien, kulttuuriperinnön, tieteiden ja taiteiden käyttöä tukena valtion diplomaattisessa toiminnassa. Pääkeinona on altistaa muiden maiden ihmisiä oman maan kulttuurisille ominaispiirteille ja näkökulmille ja edistää näin keskinäistä yhteisymmärrystä.
Valtioiden ja valtiollisten instituutioiden lisäksi kulttuuridiplomatiaa voivat harjoittaa erilaiset järjestöt, kansalaisryhmät ja myös yksityiset kansalaiset. Myös valtioiden yhteistyöelimet harjoittavat kulttuuridiplomatiaa: esimeriksi Euroopan unioni käyttää sitä keinona edistää eurooppalaisia arvoja, kuten demokratiaa, osallistumista, ihmisoikeuksia ja sananvapautta, kaikkialla maailmassa. Kansainvälisesti toimivat yritykset voivat tietoisesti tai tahtomattaan joutua eräänlaisen kulttuuridiplomatian osapuoliksi, kuten suomalainen Nokia, joka tuotti Saksassa epäsuosiota koko Suomelle lopetettuaan vuonna 2008 suuren tehtaansa Bochumissa.
Kulttuuridiplomatia voidaan jakaa toimintatavaltaan myönteiseen ja kielteiseen. Myönteinen kulttuuridiplomatia pyrkii aktiivisin toimin, kuten kulttuurivaihdon, suostuttelun ja viestinnän keinoin edistämään omaa kulttuuria ja sen ymmärtämistä. Kielteisenä kulttuuridiplomatiana taas voi pitää kulttuuristen yhteyksien tietoista estämistä oman kulttuurin suojelemiseksi.
Kulttuuridiplomatian lähikäsitteitä ovat:
pehmeä valta (engl. soft power), kulttuurin ja poliittisten arvojen sekä viestinnän käyttö ulkopolitiikan resursseina;
julkisuusdiplomatia (engl. public diplomacy), diplomatian toimijoiden viestintäprosessit yleisöjen kanssa tarkoituksena tuoda esille valtion kulttuuria, ajatuksia ja ideoita sekä valtiollisia tavoitteita ja ajankohtaisia käytänteitä. Julkisuusdiplomatian käsitteen lanseerasi yhdysvaltalainen tutkija Edmund A. Guillion vuonna 1965 vaihtoehdoksi negatiivisen sävyn saaneelle propaganda-termille.
informaatiovaikuttaminen (engl. information warfare), ja
kansalaisdiplomatia (engl. citizen diplomacy).
Kulttuuridiplomatian keinoja

kulttuurivaihto
esittävien taiteiden esitysten kansainväliset vierailut, kuten konserttikiertueet
kiertävät tai yksittäiset taide- ja museonäyttelyt, esim. Sea Finland Lontoossa 1985
opiskelijavaihto, opiskelustipendit ym.
oppilasvaihto
taiteilijaresidenssit
asiantuntijavaihto, esim. Suomen koulutusvienti
kielenopetus (esim. Alliance française)
kulttuurikeskukset (ks. esim. luettelo eri maiden kulttuurikeskuksista Suomessa)
kansainväliset koulut (esim. Helsingin Saksalainen koulu, Helsingin ranskalais-suomalainen koulu ja The English School)
lehdet ja muut julkaisut (esim. Neuvostoliiton Maailma ja me -lehti)
ystävyysseurat
maakohtainen matkailumarkkinointi
ulkomaisille henkilöille annettavat kunniamerkit ja arvonimet (esim. kunniakonsuli)
muut suuren yleisön sympatiaa herättävät keinot, esim. Kiinan pandadiplomatia eli pandakarhujen luovuttaminen maailman eläintarhoihin.
Historiaa

Kulttuuridiplomatian käsite (engl. cultural diplomacy) syntyi Yhdysvalloissa 1950-luvulla kylmän sodan myötä. Kulttuuridiplomatian kaltaisen toiminnan uranuurtajana pidetään kuitenkin Ranskaa, joka aloitti omien kulttuurimuotojensa levittämisen jo 1600- ja 1700-luvulla ilman sen kummempia ulkopoliittisia tavoitteita kuin sivistyneinä pitämiensä asioiden, kuten ranskan kielen käytön, edistäminen. Jo ennen saksankielisten alueiden yhdistymistä Saksan keisarikunnaksi 1871 oli perustettu kolmisenkymmentä saksankielistä koulua eri maihin, ensimmäiset vuonna 1830. Myös Italia valtavine antiikin kulttuuriperintöineen oli varhain asialla, kun taas Britannia ei osoittanut brittiläisen kulttuurin levittämiseen suurempaa kiinnostusta. 1900-luvulla Neuvostoliitto ja Natsi-Saksa ottivat kulttuuridiplomatian ja propagandan tehokkaaseen käyttöön diktatoristen järjestelmiensä tunnetuksi tekemiseen. Yhdysvallat otti erityisesti toisen maailmansodan jälkeen tehtäväkseen omien länsimaisten arvojensa edistämisen maailmanlaajuisesti muun muassa tarjoamalla opiskelumahdollisuuksia maansa yliopistoissa, esimerkkinä suomalaisille tarkoitettu ASLA-Fulbright-stipendiohjelma.
Kylmän sodan vuosina kulttuuridiplomatiasta tuli merkittävä vaikutuskeino, jolla tuolloiset supervallat Yhdysvallat ja Neuvostoliitto pyrkivät käyttämään taiteita, urheilua ja koulutusta ulkopolitiikkansa jatkeena ja oman yhteiskuntajärjestelmänsä paremmuuden osoittajana sekä itselleen että muulle maailmalle. Maailma oli muutoinkin kansainvälistymässä muun muassa lisääntyvän lentomatkailun myötä, ja kulttuuridiplomatian keinoja alkoivat käyttää myös kahta supervaltaa pienemmät maat.
Historiaa > Suomen kulttuuridiplomatia

Suomella oli virallista kulttuuriyhteistyötä itsenäisyyden alkuvuosina lähinnä Pohjoismaiden kanssa, mutta 1930-luvulla sitä aloiteltiin myös Puolan ja Unkarin kanssa. Sodat katkaisivat toiminnan niin, että vasta 1950-luvun lopulla kulttuurisuhteet eri maihin alkoivat elpyä. Tätä edesauttoivat muun muassa Suomen Unesco-jäsenyys 1956 ja OECD-jäsenyys 1969.Euroopan neuvoston alaisen Kulttuuriyhteistyön neuvostoon (CCC) suomi liittyi 1970. Suomen kansainväliset kulttuuriasiat keskitettiin 1960-luvun puolivälissä omaan osastoonsa opetusministeriössä, jossa niiden keskeisiä ja pitkäaikaisia ohjaajia olivat ylijohtaja Kalervo Siikala ja kansliapäällikkö Jaakko Numminen.
YYA-sopimuksen hengessä tärkeimmiksi kulttuurivaihdon kumppaneiksi tulivat Neuvostoliitto ja sen satelliittivaltiot Itä-Euroopassa. Niiden kanssa solmittiin virallisia kulttuurisopimuksia, kun taas länsimaiden kanssa ne olivat harvinaisia koska kulttuurivaihdon katsottiin sujuvan muutenkin. Turun yliopiston professorin Louis Clercin mukaan Suomen valtion ohjaava ote kulttuuridiplomatiassa olikin vahvimmillaan kylmän sodan vuosina ja lieveni vuonna 1975 Helsingissä pidetyn Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin jälkeen. Ensimmäiset kahdenväliset kulttuurisopimukset solmittiin 1950-luvun lopulla Unkarin, Neuvostoliiton ja Ruotsin kanssa, ja 1980-luvulla niitä solmittiin myös eräiden Suomelle tärkeiden kehitysyhteistyö- ja vientimaiden kanssa. 1990-luvun alussa, Itä-Saksan lakattua juuri olemasta, sopimuksia oli 37 eikä niiden määrän arveltu enää juuri lisääntyvän.
Suomen ja Ruotsin välinen kulttuuriyhteistö sai uutta nostetta vuonna 1975 avautuneen Hanasaaren kulttuurikeskuksen myötä. Muut 15 Suomen kulttuuri- ja tiedeinstituuttia sijaitsevat Suomen ulkopuolella. Ne järjestivät vuonna 2018 kaikkiaan noin 1 400 tapahtumaa 43 maassa ja tavoittivat näin yli 900 000 henkilöä. Instituuteilla oli toimintaa kaikkiaan 43 maassa.
Suomen ja muiden maiden monenväliseen alueelliseen kulttuuriyhteistyöhön kuuluvat muun muassa Pohjoismaiden neuvosto, Itämeren valtioiden neuvosto, pohjoisia alkuperäiskansoja tukeva Arktinen neuvosto ja Barentsin euroarktinen neuvosto.
Kirjallisuutta

”Kylmän sodan kulttuuridiplomatia”, erikoisnumero, Historiallinen aikakauskirja vol. 120, no. 2, 2022.
Clerc, Louis: Cultural Diplomacy in Cold War Finland. Identity, Geopolitics and the Welfare State, Palgrave Macmillan Series in Global Public Diplomacy (GPD), 2023. (luettavissa verkossa)
Kivioja, V., Kleemola, O., Clerc, L. (toim.) (2016). Sotapropagandasta brändäämiseen. Miten Suomi-kuvaa on rakennettu. Docendo.
Melgin, Elina: Propagandaa vai julkisuusdiplomatiaa? : taide ja kulttuuri Suomen maakuvan viestinnässä 1937-52. Väitöskirja, Helsingin yliopisto 2014.
Kragerø

| Kragerø |
| --- | --- |
 Näkymä Kragerøhön
 vaakuna
 Kragerøn sijainti Telemarkin läänissä
 Kragerø
 Koordinaatit: 58°52′13″N, 09°24′45″E 
Valtio:  Norja
Lääni:  Telemark
Perustettu:  1838
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  305 km²
 – Maa:  289 km²
Väkiluku (1.1.2023):  10 413
 – Väestötiheys:  36,0 as./km²
 
 www.kragero.kommune.no 
 Lähde 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kragerø on Norjan kaupunki Telemarkin läänissä. Sen rajanaapureita ovat lounaassa Risør, lännessä Gjerstad, luoteessa Drangedal ja koillisessa Bamble. Kragerøn kaupunkitaajamassa on hieman yli 5 000 asukasta, koko kunnassa reilut 10 000. Kragerøn kunnassa on 495 saarta, salmea ja luotoa ja noin 4 000 kesähuvilaa. Purjelaivojen aikakaudella se oli eräs Norjan tärkeimpiä merenkulkukaupunkeja.
Vuonna 1960 Kragerø yhdistyi Skåtøyn ja Sannidalin silloisten kuntien kanssa. Kragerøn kaupungin lisäksi muita taajamia ovat Kil ja Vadfoss/Helle. Vuoden 2023 alussa Kragerøssä oli 10 413 asukasta.
Media

Paikallislehti Kragerø Blad Vestmar ilmestyy kahdesti viikossa.
Kuvia

Kragerøn saari kaupungilta nähtynä
Uusi ja vanha Kragerø Sparebank -rakennukset
Metodistikirkko (vas.) ja Kragerøn kirkko (oik.)
Tollboden vuodelta 1785, aiempi tullirakennus
Tunnettuja henkilöitä

Ronald Fangen (1895–1946), kirjailija
Theodor Kittelsen (1857–1914), taidemaalari ja kuvittaja
Ole Myrvoll (1911–1988), poliitikko
Anton Martin Schweigaard (1808–1870), poliitikko ja taloustieteilijä
Ystävyyskaupungit

Valkeakoski,  Suomi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kragerø Wikimedia Commonsissa
Telemarkin läänin kunnat
Bamble
Drangedal
Fyresdal
Hjartdal
Kragerø
Kviteseid
Midt-Telemark
Nissedal
Nome
Notodden
Porsgrunn
Seljord
Siljan
Skien
Tinn
Tokke
Vinje
Norjan läänit | Norja
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Kärinki

| Kärinki |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Imatra, Ruokolahti
Koordinaatit:  61°17′15″N, 28°53′40″E
Järvinumero:  04.119.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  86,1 m 
Rantaviiva:  25,65 km 
Pinta-ala:  4,99 km² 
Tilavuus:  0,039 km³ 
Keskisyvyys:  7,9 m 
Suurin syvyys:  25,9 m 
 fiKärinki 
Kärinki on järvi Ruokolahden keskustaajaman itäpuolella Etelä-Karjalassa. Sen pinta-ala on viisi neliökilometriä. Noin 16 hehtaaria Käringin kaakkoisosasta sijaitsee Imatran alueella.
Maantiede

Käringin pituus kaakosta luoteeseen on 4,2 kilometriä. Otrasaari, Selkäsaari ja Vihtniemi erottavat järven koillisosaa pääaltaasta. Järven syvin kohta, 26 metriä, sijaitsee pääaltaan kaakkoisosassa, myös järven keskivaiheilla on laaja 20–25 metriä syvä alue. Kärinki madaltuu luodetta kohden. Järven koillisosa on myös melko matalaa, koillisimmassa osassa sijaitsee Haudanlahti, jonka syvin kohta on 8,6 metriä.
Käringissä sijaitsee 23 saarta, joista 4 on alle aarin laajuisia ja 4 yli hehtaarin laajuisia. Järven pohjoisosassa sijaitsee usean hehtaarin laajuinen Viramosaari, myös Otrasaari, Selkäsaari ja Heinärikkilänsaari ovat verraten laajoja. Pääaltaan luoteisosassa on lukuisia pieniä saaria ja luotoja.
Käringin länsirannalla on taajama-asutusta, pohjoisrannalla on pieniä peltoaukeita. Itäiset ja eteläiset rannat ovat pientalojen täplittämää metsämaata. Vihtniemen korkeustaso on enimmillään noin 130 metriä merenpinnan yläpuolella, eli noin 45 metriä Käringin pinnan yläpuolella.
Kärinkiin virtaa useita laskuojia. Pieni-Kärinki (86,1 metriä mpy) sijaitsee Käringin koillispuolella, järviä yhdistää noin 250 metriä pitkä vesiväylä. Käringin itäpuolella sijaitsee Koholanlampi (98,0 metriä mpy) ja pohjoispuolella Särkijärvi (87,1 metriä mpy) sekä Jouhtjärvi (88,4 metriä mpy). Käringin länsikolkasta lähtee laskuoja Haapaveden Pappilanlahteen (75,7 metriä mpy).
Käringin vesitilavuus on 39 040 000 kuutiometriä.
Kärinki (04.119.1.001) kuuluu Käringin valuma-alueeseen (04.119), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen päävesistössä (04). Toinen jakovaihe on Ala-Saimaan alue (04.11) ja ensimmäinen Suur-Saimaan alue (04.1). Kärinki on laajin Käringin valuma-alueen 16:sta vähintään hehtaarin laajuisesta vakavedestä. Sitä seuraavat Jouhtjärvi, Pieni-Kärinki, Kivijärvi ja Narsakkalampi.