stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ki (jumalatar)

Ki (sum. ’maa’) on sumerilainen maan jumalatar, maaemo. Joidenkin myyttien mukaan Ki on Ansharin ja Kisharin tytär ja taivaan jumala Anin puoliso. Kun maailmankaikkeus luotiin, otti An taivaan jumalan tehtävän ja Kistä tuli maan ja manalan henkilöitymä. Ki on ilman ja tuulen jumala Enlilin äiti, ja hän astui alas taivaasta yhdessä poikansa kanssa. Epäillään kuitenkin, ettei Kitä koskaan pidetty varsinaisena jumalana, jota olisi palvottu, sillä mitään merkkejä palvontamenoista ei ole löytynyt, ja jumalatar mainitaan vain harvoissa sumerilaisissa luomiskertomuksissa. Hän saattaa myös olla sama jumalatar kuin Uraš
Kevätniemen saha

Saha Timitranniemestä nähtynä
Kevätniemen saha on Lieksassa sijaitseva Binderholz Nordic Oy.n omistama sahalaitos, joka jalostaa kuusisahatavaraa. Sahan palveluksessa, Kevätmiemessä, oli vuonna 2024 noin 200 henkilöä.
Saha rakennettiin 1902–1903 ja sen ensimmäinen omistaja oli Pankakosken ja Kuokkastenkosken ruukit omistanut Ab Kuokkastenkoski Järnverk joka teki kuitenkin konkurssin kesällä 1903. Metsähallitus vuokrasi 1908 sahan Joensuu-Nurmes rautatierakennustyömaan tarvitseman puutavaran sahausta varten ja osti sitten sahan vuonna 1909. Saha tuhoutui tulipalossa joulukuussa 1910 ja uusi sahalaitos valmistui keväällä 1911. Sahatavaran vienti ulkomaille alkoi ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Vuonna 1932 saha siirtyi valtioenemmistöisen Veitsiluoto Oy:n omistukseen. Saha paloi uudelleen 1956 ja uusi saha rakennettiin 1958. Veitsiluoto myi sahan 1985 Vapo Oy:lle, sahan vuosituotantokapasiteetti oli Veitsiluodon omistajakaudella noussut 60 000 kuutiometristä 140 000 kuutiometriin. Vielä 1950-luvulla saha työllisti 350 työntekijää ja 50 toimihenkilöä sekä epäsuorasti puunhankinnassa 600–1000 metsätyömiestä ja 200–300 hevosta. Vuodesta 1963 alkaen sahalle alettiin tuoda puuta myös Venäjän Karjalasta ja tätä jatkui aina vuoteen 1986 jolloin Lieksanjoen uitto loppui. Puun tuonti Venäjältä alkoi taas uudelleen 1994.
Kevätniemen sahaa on uudistettu useita kertoja, viimeksi 2019, jolloin valmistui uusi sahalinja.
Vapo Timber myi tammikuussa 2016 Kevätniemen ja Nurmeksen sahalaitokset itävaltalaiselle Binderholz GmbH:lle, joka jatkaa sahausta molemmilla paikkakunnilla. Mäntysahatavaraa jalostavan Nurmeksen yksikön palveluksessa vuonna 2024 oli noin 80 henkilöä.
Kirjallisuutta

Unto Palokas : Kevätniemen saha 100 vuotta : Kevätniemen saha 1902-2002. Vapo Timber 2002  ISBN 9515323991
Mitsubishi Ki-15

| Mitsubishi Ki-15 C5M |
| --- | --- |

Tyyppi:  tiedustelukone
Alkuperämaa:   Japani
Valmistaja:  Mitsubishi
Ensilento:  1936
Valmistusmäärä:  435 
Mitsubishi Ki-15 (liittoutuneiden koodinimi Babs) oli Mitsubishin 1930-luvun lopulla valmistama keisarillisen Japanin armeijan ilmavoimien tiedustelu- ja yhteyslentokone. Konetta valmistettiin 435 kappaletta ja teki ensilentonsa vuonna 1936. Tyyppi oli ennen toista maailmansotaa vielä nopea, mutta Tyynenmeren sodassa  liittoutuneiden hävittäjien nopeudet kasvoivat. Moottorina oli 900 hevosvoiman tähtimoottori, joka mahdollisti koneen 510 km/h huippunopeuden. Aseistuksena oli yksi 7,7 mm konekivääri ohjaamon takaosassa.
Ki-15 rekisteritunnuksella J-BAAI teki 1937 nopeusennätyksen keskilentonopeudellaan 162,9 km/h, kun se lensi 6. huhtikuuta – 9. huhtikuuta kolmessa päivässä Tachikawasta Lontooseen.
Keisarillisen Japanin laivastolle valmistettiin arviolta 50 lentokonetta, joissa oli maavoimien koneista poiketen hieman tehokkaammat moottorit. Ne saivat tyyppimerkinnän C5M.
Portugalilainen avaus

Portugalilainen avaus on avaus, joka alkaa siirroilla
Avaus on harvinainen, mutta muuntuu usein espanjalaiseksi peliksi, kun musta pelaa 2...Rc6. Erona espanjalaiseen peliin valkea säilyttää mahdollisuuden f-sotilaan kaksoisaskeleeseen ja e-sotilaan suojelemiseen siirrolla d3. Mustan suosituimmat vastaukset ovat lähetin häätäminen siirrolla 2...a6 tai c6 sekä kehityssiirrot 2...Rc6 ja Rf6.
Avaus sijoittuu ECO-koodistolla koodille C20.
Marian Keyes

| Marian Keyes |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. syyskuuta 1963 (ikä 61)
Ammatti:  Kirjailija, novellisti
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aikakausi:  1995-
Esikoisteos:  Naura, Claire, naura (1995)
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marian Keyes (s. 10. syyskuuta 1963 Limerick, Irlanti) on irlantilainen kirjailija ja novellisti. Hän kasvoi Dublinissa ja opiskeli siellä lakia, mutta muutti sittemmin Lontooseen ja aloitti tarjoilijan työt. Keyes aloitti kirjoittamisen vuonna 1993 ja hänen ensimmäinen kirjansa "Naura, Claire, naura" julkaistiin Irlannissa vuonna 1995. Keyesin kirjat ovat nykyaikaisia rakkaustarinoita.
Teokset

Naura, Claire, naura (Water Melon), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2000
Lucy menee naimisiin (Lucy Sullivan is Getting Married), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2001
Vielä on toivoa (Last Chance Saloon), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2003
Rachelin loma (Rachel's Holiday), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2002
No Dress rehearsal
Sushia vasta-alkajille (Sushi For Beginners), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2004
Enkelit (Angels), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2005
Tarinan toinen puoli (The Other Side of the Story), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2006
Nothing Bad ever Happens in Tiffany's
Peiton alla (Under the Duvet), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2012
Further Under The Duvet
Kuuleeko kukaan? (Anybody Out There?), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2007
Hurmaava mies (This Charming Man), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2008
Tuiki, tuiki tähtönen (The Brightest Star in the Sky), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2010
Nainen, joka varasti elämäni (The Woman Who Stole My Life), suomentanut Liisa Laaksonen, Tammi, 2015
Aikalisä (The break), suomentanut Kristiina Vaara. Tammi, 2018 ISBN 978-951-31-9883-1
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Käännös suomeksi
Kesäyön unelma (Mendelssohn)

Karl Jägerin kaiverrus Felix Mendelssohnista, 1870.
Mendelssohnin kuuluisan häämarssin teema teoksesta Kesäyön unelma, op. 61, 1842.
Kesäyön unelma (Ein Sommernachtstraum) on Felix Mendelssohn Bartholdyn kaksiosainen teos William Shakespearen samannimiseen näytelmään. Teoksen orkesterialkusoitto (op. 21) on sävelletty vuonna 1826, loput näytelmämusiikista (op. 61) Mendelssohn sävelsi Preussin kuninkaan, Fredrik Vilhelm IV:n, tilauksesta vuonna 1842.
Historia > Alkusoitto

Vuosien 1797 ja 1810 välissä julkaistiin saksalaisen runoilijan, kääntäjän ja kriitikon August Wilhelm Schlegelin arvostetut Shakespeare-käännökset, mukaan lukien näytelmä Ein Sommernachtstraum (Kesäyön unelma). Kesällä 1826 nuori Mendelssohn luki tämän teoksen ja sai siitä innostuksen säveltää näytelmään alkusoiton. Alkusoiton kerrotaan syntyneen Mendelssohnin perheen puutarhassa, jossa Felix vietti aikaa ystäviensä kanssa. Hän esitteli teoksen ensimmäinen version ystävälleen Adolf Bernhard Marxille, joka totesi, että teos vaatii vielä työstämistä. Noin kuukaudessa Mendelssohn sävelsi lopullisen version alkusoitosta, joka valmistui 6. elokuuta 1826, Mendelssohnin ollessa 17-vuotias. Marraskuussa 1826 Mendelssohn esitti teoksen sisarensa kanssa pianolla ystävälleen ja opettajalleen Ignaz Moschelesille, joka nautti siitä suuresti. Alkusoitto saavutti jo Mendelssohnin elinaikana suuren suosion. Siitä tuli myös Mendelssohnille henkilökohtaisesti tärkeä teos, josta hän ammensi inspiraatiota muihin teoksiinsa.
Alkusoitossa Mendelssohn esittelee runollisen romanttiseen tyyliin tulevan teoksen teemoja ja tunnelmaa. Se on tiivistelmä näytelmän tapahtumista. Jousten pianissimossa soitetut staccatot ja nopeat juoksutukset kuvaavat metsän keijukaisia. Orkesterin yhtyessä forte-katkelmaan kuvataan Ateenan hovia, jonka nuoret saapuvat keijukaismetsään selvittämään rakkaushuoliaan. Viulujen legato-teema viittaa rakastuneeseen pariin, käsityöläisiä taas kuvataan yksinkertaisella ja rytmikkäällä teemalla. Yksi käsityöläisistä muuttuu keijujen juonen vuoksi aasiksi, johon keijukaisten kuningatar Titania rakastuu. Myös tämä kuullaan musiikissa eräänlaisena aasin hirnuntana. Torvien fanfaarit teoksessa ilmentävät Theseuksen ja Hippolyten kuninkaallista metsästysseuruetta.
Historia > Näytelmämusiikki

Vuonna 1842 Mendelssohn suostui Preussin kuninkaan Fredrik Vilhelm IV:n pyynnöstä jatkamaan työtään kuninkaan palveluksessa sekä säveltämään lisää musiikkia näytelmään Kesäyön unelma. Vuosina 1842–1843 Mendelssohn siis palasi Kesäyön unelman pariin ja ryhtyi säveltämään näytelmämusiikkia perustanaan 16 vuotta aikaisemmin säveltämänsä alkusoitto. Syyskuun alussa 1843 teos oli valmis. Sen ensiesitys oli 14. lokakuuta 1843 Potsdamissa Neues Palaisissa kuningas Fredrik Vilhelm IV:n syntymäpäiväjuhlassa. Ensiesitystä seurasi useita loppuunmyytyjä esityksiä Berliinin Konzerthausissa. Teoksen ehdottomasti suosituimmaksi osaksi nousi neljännen näytöksen päättävä Häämarssi, joka on edelleen yksi suosituimmista häämarsseista. Näytelmämusiikissa kuullaan alkusoitossa käytettyjä teemoja, sävellajeja ja rytmejä, mikä kokoaa teoksen yhdeksi yhtenäiseksi kokonaisuudeksi. Teokseen kuuluu niin orkesterimusiikkia, kuin kuoro- ja solistilauluja, joiden välissä on puhetta ja musiikkia yhtäaikaisesti (saks. Melodram). 
Teoksen esittäminen kiellettiin kansallissosialistisessa Saksassa Mendelssohnin juutalaisen taustan vuoksi. Kesäyön unelma oli suosittu näytelmä saksalaisissa teattereissa, ja sitä esitettiin usein yhdessä Mendelssohnin sävellyksen kanssa. Useita säveltäjiä, kuten Richard Straussia ja Carl Orffia, pyydettiin säveltämään korvaavaa musiikkia näytelmän yhteydessä soitettavaksi, mutta osa säveltäjistä kieltäytyi eivätkä muiden yritykset säveltää vastaavaa musiikkia olleet yhtä menestyneitä kuin Mendelssohnin näytelmämusiikki.
Rakenne

Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Ouverture (Alkusoitto). Allegro di molto.
Scherzo. Allegro vivace.
L'istesso tempo. - Elfenreigen (Keijujen marssi). Allegro vivace.
"Bunte Schlangen, zweigezungt", Lied mit Chor. Allegro ma non troppo.
Intermezzo. Allegro appassionato - Allegro molto comodo.
Notturno. Con moto tranquillo.
Hochzeitsmarsch (Häämarssi). Allegro vivace.
Fanfaari. Allegro commodo. - Marcia funebre (Hautajaismarssi). Andante commodo.
Ein Tanz von Rüpeln (Klovnien tanssi). Allegro di molto.
Intermezzo (Häämarssin repriisi). Allegro vivace.
Finale mit Chor (Finaali), "Bei den Feuers mattem Flimmern". Allegro di molto.
Kokoonpano

Alkusoiton orkesterikokoonpanoon kuuluu kaksi huilua, kaksi oboeta, kaksi klarinettia, kaksi fagottia, kaksi käyrätorvea, kaksi trumpettia, ofikleidi, timpani ja jouset. Näytelmämusiikissa orkesteriin liittyy vielä kolmas trumpetti, kolme pasuunaa, triangeli ja lautaset. Lisäksi teoksessa esiintyy kaksi naislaulajaa (esimerkiksi kaksi sopraanoa) sekä naiskuoro.
Aiheesta muualla

International Music Score Library Project: A Midsummer Night's Dream, incidental music, Op.61
Edwin Landseer: Kohtaus Juhannusyön uni -näytelmästä, 1848.
Kevät (Botticelli)

WD
| Kevät  La Primavera |
| --- | --- |

Nimi:  Kevät  La Primavera
Tekijä:  Sandro Botticelli
Valmistumisvuosi:  1478
Taiteenlaji:  Tempera puulevylle, renessanssin taide
Teostyyppi:  maalaus
Materiaali:  tempera, puulevy (maalauspohja) ja plaster
Korkeus:  203 cm
Leveys:  315 cm
Kokoelma:  Uffizi
Sijainti:  Uffizi, Firenze
Kevät eli La Primavera on italialaisen renessanssimaalarin Sandro Botticellin maalaus noin vuodelta 1478. Maalaus esittää Venus-jumalatarta kevätpuutarhassa muiden Rooman mytologian hahmojen keskellä.
Kevät ja Venuksen syntymä ovat Botticellin tunnetuimmat antiikin tarustoon perustuvista teoksista. Kevät on kooltaan varsin suuri, noin kaksi metriä korkea ja runsaat kolme metriä leveä. Yhtä kookkaina oli aiemmin maalautettu lähinnä uskonnollisia aiheita. Botticelli maalasi teoksen Lorenzo de’ Medicin nuorten sukulaisten kaupunkiasuntoon kiinnitettäväksi leposohvan yläpuolelle, sillä varhaisimmat maalliset maalaukset tehtiin joko huonekalujen tai seinien oheen.
Aihe

Kauneuden jumalattaren Venuksen yläpuolella on rakkauden sanansaattaja Cupido, jolla on ampuessaan silmät kiinni. Vasemmalla puolella on puutarhan suojelija Mercurius, ja kolme sulotarta eli taiteen muusaa tanssii käsi kädessä. Kuvan reunassa siivekäs tuulen jumala Zefyros eli länsituuli ahdistelee kukkia suustaan syöksevää maan nymfiä Khlorista. Heidän edessään on kevään ja kukkien jumalatar Flora, joksi Zefyros muutti Khloriksen, koska katui käytöstään. Kukka-asuinen Flora kylvää kukkia helmastaan.
Vaikka hahmot ovat antiikin mytologiasta, tilanne ei ole peräisin tietystä mytologian kohtauksesta. Kevään merkitys ei aiheen suhteen ole muutenkaan täysin selvä. Arvoituksellinen kuva voi olla allegoria kevään saapumisesta, jota muun muassa Ovidius on kuvannut. Botticelli myös yhdisti maalauksiinsa antiikin ohella aineksia kristinuskon perinteestä. Kevään lempeä ja unelmoiva Venus muistuttaa Madonnaa ruusutarhassa.
Maalauksen henkilöhahmoilla lienee antiikin ohella muita, esimerkiksi uusplatonilaisuuteen ja astrologiaan liittyviä, merkityksiä. Uusplatonismin ansiosta pakanalliset antiikin aiheet saivat usein kristillisen merkityksen. Tilaajan toiveet ovat todennäköisesti vaikuttaneet aiheeseen, ehkä myös renessanssitaiteen tapa esittää kuvallisia arvoituksia.
Gobeliinia muistuttava sommittelu

Antiikin kertomuksiin viittaava aihe on renessanssille tyypillinen, mutta kuva on toteutettu vältellen ajalle ominaista perspektiivistä esitystapaa. Tausta on pikemminkin koristeellinen kuvapinta kuin tilallinen perspektiivikuvaus, ja hienostuneet hahmot tuntuvat leijuvan sen edessä. Millefiori eli tuhansilla kukilla siroteltu pinta ja sommittelun litteys yhdistävät Botticellin maalauksen gobeliineihin, joissa mille fiori -teemaa tosin sovellettiin hieman myöhemmin. Kalleimpia suurista seinällä pidettävistä taideteoksista eli gobeliineja kudottiin 1400-luvulta alkaen Ranskassa ja Flanderissa. Kevät on saatettu teettää seinävaatteen sijaan huokeampana maalauksena. Maalauksissa oli muutenkin tapana mukailla arvokkaampien gobeliinien ja muiden kuvakudosten ominaisuuksia.
Vastaavan kokoiset yksityisasuntoihin tehdyt ei-uskonnolliset teokset olivatkin näihin aikoihin asti olleet ritariaiheisia gobeliineja.
Kolme sulotarta.
Flora.
Mercurius.
Zefyros ja maan nymfi Khloris
Flaamilainen mille fiori -tyylinen kuvakudos, Kuningatar Semiramis ja hänen palvelijansa, noin 1480.
Porin lyhytaaltoasema

Porin lyhytaaltoasema 1950-luvulla.
Porin lyhytaaltoasema oli Porissa toiminut radiolähetysasema. Yleisradio rakensi sen vuoden 1940 Helsingin kesäolympialaisia varten, joita ei toisen maailmansodan syttymisen vuoksi kuitenkaan pidetty. Asema vihittiin käyttöön vasta sodan jälkeen vuonna 1948, jolloin myös varsinaiset radiolähetykset alkoivat. Porin lyhytaaltoasema sijaitsi aluksi Väinölän kaupunginosassa, mutta vuonna 1987 se siirrettiin Preiviikiin, noin 11 kilometrin päähän kaupungin keskustasta.
Väinölän lyhytaaltoasema

61.464712°N, 021.857107°E
Väinölän lyhytaaltoasema > Arkkitehtuuri ja nykyinen käyttö

Väinölän lyhytaaltoaseman funktionalismia edustavan rakennuksen suunnitteli arkkitehti Hugo Harmia. 2-3-kerroksinen talo on tiilirakenteinen ja sen julkisivu on rapattu. Radiotoiminnan siirryttyä Preiviikiin on rakennus päässyt pahasti rappeutumaan, eikä sitä ole myöskään suojeltu. Nykyään entisellä lyhytaaltoasemalla sijaitsevat Satakunnan Mobilistien toimitilat ja rakennuksen kulttuurikäyttöä puolestaan on kehittänyt muun muassa taiteilijaryhmä T.E.H.D.A.S.. Vuonna 2010 Väinölän lyhytaaltoasema oli mukana Yle Teemalla esitetyssä Suojele minua! -ohjelmasarjassa.
Preiviikin lyhytaaltoasema

61.484017°N, 021.581097°E
Yleisradion ja valtiovallan yhteisenä hankkeena Porin lyhytaaltoasema siirrettiin Preiviikiin, jonne uuden 120 miljoonaa markkaa maksaneen aseman rakentaminen aloitettiin 1986. Vuoden kuluttua valmistuneen lyhytaaltoaseman virallisia avajaisia vietettiin toukokuussa 1988. Uuden aseman lyhytaaltolähetinten tehot olivat 3 × 500 kW, 1 × 250 kW (vanhalta asemalta tuotu) ja 1 × 100 kW. Lisäksi Preiviikissä toimi Porin keskiaaltoaseman 600 kW:n keskiaaltolähetin. Aseman lähetysajat ja -taajuudet vaihtelivat kausittain. Yleisradio julkaisi ohjelmista ja taajuuksista painettua esitettä, jonka painosmäärä oli laajimmillaan 120 000 kappaletta. Porin aseman pitkään käytettyjä taajuuksia olivat muun muassa Länsi-Euroopan suunnan taajuus 11 755 kHz (25 metrin aaltoalueella) ja Pohjois-Eurooppaan suunnattu 6 120 kHz (49 metrin aaltoalueella). Uuden aseman valmistuttua myös aiemmin Turun Vasaramällä toimineen aseman käyttämä keskiaaltotaajuus (MW) 963 kHz (312 metriä) siirrettiin Poriin.
Yleisradion jakelutekniikan ulkoistamisen seurauksena Preiviikin lyhytaaltoasema päätyi vuonna 1998 Digita Oy:n omistukseen. Porin lyhytaaltoaseman toiminta päättyi lopullisesti Yleisradion osalta 31. joulukuuta 2006, jolloin myös yhtiön lähettämät keskiaaltolähetykset lopetettiin. Tämän jälkeen Digita Oy on vuokrannut keskiaaltojakelua Porista ainakin kiinalaiselle China Radio Internationalille, jonka on arveltu sijoittuneen Suomeen juuri Porin keskiaaltoaseman vuoksi. Nykyisin radioasemalta ei lähetetä mitään lähetyksiä.
Aiheesta muualla

Valokuvia Väinölän lyhytaaltoasemasta vuodelta 1982 (Arkistoitu – Internet Archive)
Valokuvia Väinölän lyhytaaltoasemasta vuodelta 2009
Porin lyhytaaltoasema Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin lyhytaaltoaseman historiaa
Lahdesta siirretty lähetin Porin lyhytaaltoasemalla vuonna 1954.
Preiviikin vanha lyhytaaltoasema toukokuussa 2024.
Porla

Porlan kalanviljelylaitos
Porla on Lohjan kaupungin Myllylammen kaupunginosassa sijaitseva alue, jolla on biologi Hugo Laguksen perustama Porlan kalanviljelylaitos, joka oli aktiivisessa toiminnassa vuodesta 1916 vuoteen 1995, ja pienimuotoista kalan- ja ravunviljelyä on ollut senkin jälkeen. Kalanviljelylaitos perustettiin vesijättömaalle, joka muodostui kun Lohjanjärven vedenpintaa oli laskettu 1860-luvulla useita metrejä.
Historia

Alueella alettiin 1916 raivata lammikkoja, joiden pohjana oli savinen ydin ja reunoina hiekkapenkereet. Lammikoista tehtiin suurikokoisia, jotta kalat oppisivat elämään luonnonoloisessa ympäristössä yksivuotiaiksi muualle istuttamista varten. Alun perin vedensaanti perustui lähteisiin, joiden ehtyessä vedensaantia täydennettiin järvivedellä. Ylimpänä olleen lammen lähellä oli ollut 1600-luvulla mylly. Lähteestä pulppusi minuutissa noin 100 litraa vettä, jonka lämpötila oli 10 celsiusastetta. Lammet pysyivät lähteiden vuoksi sulina talvellakin.
Hugo Lagus lunasti ranta-alueen itselleen ja alueelle muodostettiin 1923 Ab Porla Oy. 1925 Kokemäenjoen Lauttausyhtiöstä (myöhemmin Kokemäenjoen Uittoyhdistys) tuli suurin osakas ja vuodesta 1927 alkaen ainoa osakas. Omistaja vuokrasi 1949 laitoksen Porlan Kalataloussäätiölle, jota vuokrattiin 1978 saakka vuoden sopimuksilla tutkimuskalanviljelylaitokseksi. Lohjan kaupungin omistukseen Porla siirtyi 1981. Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos vuokrasi Porlaa 1978-1995, jonka jälkeen siellä on viljelty pienimuotoisesti kaloja ja rapuja.
Porlan lehto

Porlan lehto on valtakunnalliseen lehtojensuojeluohjelmaan kuuluva lehtokorpialue, jonka pinta-ala on 1,1 hehtaaria. Se on jäännös Ojamon lähteiköstä. Uhanalaisia lajeja siellä ovat hajasara, lännenhernesara, lehtosinijuuri, mustakonnanmarja, lehtopalsami ja lehtotähtimö. Lisäksi alueella kasvavat purolitukka, kevätlinnunsilmä, suokeltto, lehtovirmajuuri sekä paikoin käenkaali, sinivuokko, kevätlinnunherne sekä vuohenputki. Keväisin alueella on runsaasti sinivuokkoja ja valkovuokkoja.
Kirjallisuutta

Hugo Lagus, Porlan kalanviljelyslaitos 1916–1928. Helsinki : Otava, 1930
Lohjan rakennetun ympäristön inventointiluettelo. Lohjan kaupunkisuunnittelukeskus ja Lohjan museo 2007 ISBN 952-9518-92-7
Salonen, T. 1995. Porlan kalanviljelylaitos 1916–1995. Kirkhakkinen N:o 2 (15) 1995. s. 16–17
Kaukoranta, M. & Järvenpää, T. Porla. Suomen kalanviljelyn ja limnologian kunniakasta historiaa. Kirkhakkinen N:o 1 (33). 2005. s. 20–24.
Aiheesta muualla

15.000 "olympialais-forellia." Miten kalanviljelyslaitos toimii, Helsingin Sanomat, 25.5.1939, nro 138, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Yksi Porlan kalankasvattamon rakennuksista syksyllä 2023.
Porin vanha rautatieasema

Porin ensimmäinen rautatieasema paloi sisällissodan aikana. K. E. Klintin valokuva.
Porin vanha rautatieasema on Tampere–Pori-radan varrella toiminut entinen rautatieasema, joka sijaitsee Vapaudenkadulla Porin keskustan länsilaidalla. Vuonna 1919 valmistunut asemarakennus poistui käytöstä 1937 ja nykyään se on yksityisasuntoina.
Historia

Arkkitehti Knut Nylanderin suunnittelemaa Porin ensimmäinen rautatieasema valmistui samaan aikaan Tampere–Porin-radan kanssa vuonna 1895 ja 1902 sitä laajennettiin Bruno Granholmin piirustusten mukaan. Rata päättyi aluksi Kokemäenjoen rannassa sijainneeseen Porin jokisatamaan, mutta sitä jatkettiin Mäntyluodon satamaan jo vuosina 1898–1899. Vuonna 1916 keskustan satamarataa jatkettiin jokirannan laitureilta nykyisen Keski-Porin kirkon ohi Seikun sahalle. Tavarankuljetuksia joen pohjoisrannalla olleelle Isosannan sahalle hoidettiin köysiradalla ja kapearaiteisella junalautalla. Mäntyluodon radan valmistuttua Porin rautatieaseman sijainti osoittautui kuitenkin epäkäytännölliseksi, koska rata erkani jo ennen sitä ja Mäntyluotoon lähtevien henkilöjunien oli peruutettava asemalta vaihteelle.
Asemalla sijaitsevan veturitallin vanhin osa on kolmipaikkainen. Veturitallia laajennettiin vuosina 1901 ja 1904, molemmilla kerroilla kahdella paikalla. Vuonna 1932 valmistui edelleen kaksi lisäpaikkaa ja nelikulmainen vesitorni sekä vuonna 1945 vielä neljä lisäpaikkaa.
Sisällissodan aikana huhtikuussa 1918 kaupungista vetäytyneet punaiset polttivat ensimmäisen asemarakennuksen. Paikalla nykyään sijaitseva asemarakennus valmistui seuraavana vuonna ja palveli kaupungin päärautatieasemana vuoteen 1937, jolloin uusi Porin rautatieasema valmistui. Henkilöjunaliikenne Mäntyluotoon lopetettiin 1953, mutta sitä kokeiltiin jälleen kiskobusseilla vuonna 1975, jolloin vanhan aseman tuntumassa sijaitsi Länsipuiston seisake. Parisataa metriä lännempänä avattiin 1980-luvulla niin sanottu Jazz-seisake Pori Jazz -festivaalin käyttämien tilausjunien käyttöön. Uusi ratayhteys Seikkuun valmistui Pori–Haapamäki-radalla sijainneelta Aittaluodon seisakkeelta vuonna 1929, mutta yhteys Seikusta Keski-Porin kirkon ohi vanhalle rautatieasemalle purettiin vasta 1960-luvun alussa. Mäntyluodon radan ja satamaradan yhtymäkohdassa sijainnut Karjarannan ratapiha purettiin 1980-luvun alussa.
Nykyinen käyttö

Porin vanha rautatieasema suojeltiin 1970-luvulla ja nykyään se on remontoitu asunnoiksi. Aseman lähistöllä sijaitsevat myös arkkitehti Bruno Granholmin suunnittelemat veturitallit.
Aiheesta muualla

Kuvia veturitalleilta, Porissa – valokuvablogi