stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sinisimpukat

| Sinisimpukat |
| --- | --- |
 Atlantinsinisimpukka (Mytilus edulis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Alaluokka::  Pteriomorphia
Lahko::  Mytilida
Yläheimo::  Mytiloidea  Rafinesque, 1815
Heimo::  Sinisimpukat Mytilidae  Rafinesque, 1815
Alaheimot
 Arcuatulinae  Bathymodiolinae  Brachidontinae  Crenellinae  Dacrydiinae  Lithophaginae  Modiolinae  Musculinae  Mytilinae  Septiferinae 
Katso myös
   Sinisimpukat Wikispeciesissä   Sinisimpukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinisimpukat (Mytilidae) on simpukoiden (Bivalvia) luokkaan kuuluva nilviäisheimo. Siihen kuuluu 10 alaheimoa, joissa on 81 sukua. Myös yksi heimoon kuuluvista suvuista on nimeltään sinisimpukat (Mytilus). Sinisimpukoita tavataan Itämeressä. Itämeren sinisimpukoita ei käytetä ravintona, koska ne ovat niin pieniä meren kylmyyden ja vähäsuolaisuuden takia.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sinisimpukat (Mytilidae)
ITIS: Mytilidae (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Mytilidae (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q386633  Wikispecies: Mytilidae  ADW: Mytilidae  AFD: Mytilidae  BOLD: 1862  CoL: 7NJX8  EoL: 46466613  EPPO: 1MYTUF  GBIF: 3476  iNaturalist: 50600  IRMNG: 114458  ITIS: 79451  NBN: NHMSYS0021055068  NCBI: 6547  NZOR: f3b15231-5d12-4c22-9097-09e3dd102ec0  Open Tree of Life: 1025541  Paleobiology Database: 61248  uBio: 510292  WoRMS: 211
Sininen ja valkoinen

| ”Sininen ja valkoinen” Jukka Kuoppamäki |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Valtatie
 Äänitetty : 1972
 Julkaistu: 1972
 Formaatti: 7” vinyyli
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 02.58
 Levy-yhtiö: Parlophone (1972)   Satsanga (1973 tai 1974)
Listasijoitukset
  Suomi: 17. (elokuu 1973)
Jukka Kuoppamäen muut singlet
| ”Paljon sanomatta jää” 1971 | ”Sininen ja valkoinen” 1972 | ”Valtatie” 1972 |
Sininen ja valkoinen on suomalaisen laulajan Jukka Kuoppamäen vuonna 1972 julkaistu isänmaallinen iskelmä albumilta Valtatie. Kappaleen sävellys ja sanoitus on Kuoppamäen omaa käsialaa, sovituksesta vastasivat Kari Hillo ja Raimo Henriksson. Kuoppamäki voitti kappaleella Rostockin laulufestivaalit Itä-Saksassa samana vuonna.
”Sininen ja valkoinen” pääsi Suomen singlelistalla sijalle 17 elokuussa 1973. Alkuperäisen singlen B-puolella oli ”Rakkautta vain” ja lähteestä riippuen joko vuoden 1973 tai 1974 uusintapainoksessa ”Pieni mies”. Vuonna 1973 Kuoppamäki levytti kappaleen englanniksi (”Blue and White”) ja saksaksi (”Blau und Weiss”).
Sanoitus ja arvostus

Kappale on Kuoppamäen tunnetuimpia, ja sitä on sanoituksensa vuoksi ehdotettu jopa Suomen uudeksi kansallislauluksi. Sanoitukset saivat innoituksensa, kun Kuoppamäki oli lähdössä Rostockin laulukilpailuun, ja mietti, mitä kertoisi kotimaastaan. Kappaletta luultiin ilmestyessään poliittiseksi kannanotoksi, mutta Kuoppamäki on kertonut laulun innoittajaksi ainoastaan kotiseuturakkauden. Jälkeenpäin Kuoppamäki kuuli, että oli saanut kappaleen johdosta taistolaisten vihat ylleen, sillä he pitivät kappaletta vaarallisena.
Ilmestyessään kappale kohtasi Suomen kasvavan poliittisen suvaitsemattomuuden, ja ”Sinisen ja valkoisen” negatiivinen vastaanotto määrätyissä piireissä oli osasyynä Kuoppamäen muuttoon Länsi-Saksaan vuonna 1977. Myös Viron neuvostotasavallassa kappale oli pitkään pannassa, kunnes Neuvostoliiton hajottua 1991 sitä alettiin jälleen soittaa.
”Sinisen ja valkoisen” ovat Kuoppamäen lisäksi levyttäneet muun muassa Eino Grön, Aikamiehet ja Klamydia.
Otsonolyysi

Otsonolyysireaktio
Otsonolyysi on kemiallinen reaktio, jossa otsoni hajottaa alkeenin tai alkyynin hiili-hiilisidoksen ja muodostuu karbonyyliyhdiste. Reaktion tuote riippuu lähtöaineesta ja tuotteiden käsittelyolosuhteista.
Alkeenien otsonolyysi

Otsoni on elektrofiilinen 1,3-dipoli ja reagoi alkeenin hiili-hiilikaksoissidoksen kanssa. Otsonolyysin ensimmäinen vaihe on 1,3-dipolaarinen sykloadditio, jossa tuotteena muodostuu niin kutsuttu molotsonidi eli 1,2,3-trioksolaani. Tämä on erittäin epästabiili, koska happiatomien välinen sigmasidos on heikko. Välituote hajoaa käänteisellä sykloadditiolla, jolloin muodostuu karbonyyliyhdiste ja toinen 1,3-dipoli, jota kutsutaan karbonyylioksidiksi. Karbonyylioksidi reagoi karbonyyliyhdisteen kanssa 1,3-dipolaarisella sykloadditiolla muodostaen otsonidin eli 1,2,4-trioksolaanin. Otsonidi on hieman pysyvämpi kuin molotsonidi, mutta on kuitenkin helposti räjähtävä ja reaktion viimeisessä vaiheessa otsonidi hajotetaan. Muodostuva tuote riippuu hajotusolosuhteista. Jos käytetään vahvaa pelkistintä, kuten natriumborohydridiä, muodostuu kaksi alkoholia. Lievästi pelkistävissä olosuhteissa, kuten käytettäessä dimetyylisulfidia tai sinkkimetallia ja happoa muodostuu kaksi aldehydiä tai ketonia. Jos hajotus suoritetaan käyttämällä vetyperoksidia, muodostuu kaksi karboksyylihappoa.
Syklisten alkeenien otsonolyysi johtaa tuotteisiin, joissa on kaksi karbonyyliryhmää. Erityisen käyttökelpoinen reaktio on syklohekseenijohdannaisille, jolloin muodostuu 1,6-dikarbonyyliyhdistetä, joiden synteesi muuten on hankalaa.
Alkyynien otsonolyysi

Alkyynien otsonolyysissä tuotteena muodostuu joko diketoni tai karboksyylihappo. Karboksyylihappo muodostuu veden läsnä ollessa. Alkyynien otsonolyysin mekanismi ei ole täysin selvillä johtuen sen monimutkaisuudesta ja mahdollisesti räjähtävistä välituotteista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Otsonolyysi Wikimedia Commonsissa
Sinisukkaseitikki

| Sinisukkaseitikki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Cortinariaceae
Suku::  Seitikit Cortinarius
Laji::  evernius
Kaksiosainen nimi
 Cortinarius evernius  (Fr.) Fr. 
Katso myös
   Sinisukkaseitikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinisukkaseitikki (Cortinarius evernius) on harmaanruskea tai violetinsävyinen seitikkilaji. Lakki on kellomainen ja siinä on suojusjätteitä. Sienen jalka on harmaanvioletti, ja siinä on siksakki-kuvioina suojusjätteitä. Heltat ovat aluksi harmaanvioletit ja sitten ruskehtavat. Sieni kasvaa havumetsissä karuilla paikoilla kuten soiden reunamilla yleisenä koko Suomessa.
Aiheesta muualla

Cortinarius evernius, sinisukkaseitikki @ Natural Fungi in Finland
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Cortinarius evernius:  Wikidata: Q5481564  AusFungi: 60023293  BioLib: 317954  CoL: 6B5V9  EoL: 188553  Fungorum: 233378  GBIF: 2528897  iNaturalist: 381907  IRMNG: 10387313  MycoBank: 233378  NatureServe: 2.1063571  NBN: NHMSYS0001479318  NCBI: 86083  NZOR: adda8441-77da-4b7a-ac31-810c4e1a1e28  Open Tree of Life: 722626 
Agaricus evernius:  Wikidata: Q59454914  AusFungi: 60023294  CoL: 5TNGB  Fungorum: 452902  GBIF: 5241057  IRMNG: 11350493  MycoBank: 452902
Simson ja orjakuningatar

| Simson ja orjakuningatar> Zorro contro Maciste |
| --- | --- |
 Elokuvan yhdysvaltalainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Umberto Lenzi
Käsikirjoittaja:  Umberto Lenzi, Guido Malatesta
Tuottaja:  Fortunato Misiano
Säveltäjä:  Angelo Francesco Lavagnino
Kuvaaja:  Augusto Tiezzi
Leikkaaja:  Jolanda Benvenuti
Lavastaja:  Salvatore Giancotti
Pääosat:  Pierre Brice, Sergio Ciani, Moira Orfei
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Romana Film
Levittäjä:  American International Pictures
Ensi-ilta:  23. elokuuta 1963 (Italia) 3. kesäkuuta 1966 (Suomi)
Kesto:  90 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Tuotto:  145 613 243 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Simson ja orjakuningatar (ital. Zorro contro Maciste) on vuonna 1963 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Peplum- ja miekkamieslajityyppien sekoitusta edustavan filmin on ohjannut Umberto Lenzi. Sen sankareita, Zorroa ja Simsonia (alkuperäisversiossa Macistea) näyttelevät Pierre Brice ja Sergio Ciani alias Alan Steel.
Juoni

Navarran kuninkaan kuoltua hänen veljentyttärensä, ilkeä prinsessa Malva ja oikeamielinen Isabella kamppailevat maan valtaistuimesta. Vallanperijän nimi on kirjoitettu kuninkaan testamenttiin. Malva ja hänen rakastajansa, vartiokaartin komentaja Garcia palkkaavat voimamies Simsonin noutamaan testamentin. Isabellan rakastettu Ramón neuvoo tätä lähettämään miekkasankari Zorron samaan tehtävään. Simson ja Zorro kamppailevat testamentista, kunnes lopulta he yhdistävät voimansa ja kukistavat hallitsijaksi julistautuneen Malvan apureineen. Isabellasta tulee kuningatar ja naamionsa riisunut Zorro osoittautuu hänen rakastajakseen Ramóniksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Pierre Brice  | … |  Ramon/Zorro   |
|  Sergio Ciani  | … |  Simson (Maciste)   |
|  Moira Orfei  | … |  Malva   |
|  Massimo Serato  | … |  Garcia   |
|  Grazia Maria Spina  | … |  Isabella   |
|  Andrea Aureli  | … |  Rabek   |
|  Aldo Bufi Landi  | … |  Deikor   |
|  Andrea Scotti  | … |  Pedro   |
|  Loris Gizzi  | … |  don Alvarez   |
|  Rosy Di Leo  | … |  Carmencita   |
|  Attilio Dottesio  | … |  kenraali Savedra   |
|  Nazzareno Zamperla  | … |  Sadoch   |
|  Amedeo Trilli  | … |  majatalon isäntä   |
|  Ignazio Balsamo  | … |  Joaquim   |
|  Renato Malavasi  | … |  Alonzo   |
|  Antonio Corevi  | … |  don Manuel   |
|  Gianni Baghino  | … |  Paco, kaartin kapteeni   |
Tuotanto

Simson ja orjakuningatar on yksinkertainen mutta viihdyttävä seikkailuelokuva. Peplum- ja miekkamieslajityyppien sekoitus vaikuttaa tahattomalta parodialta, ja aikakoneella 1500-luvun Espanjaan siirtynyt Simson (Maciste) jää väkisinkin Zorron altavastaajaksi. Puhdasta peplumia edustaa naurettava lavastekrokotiili, jonka suuhun Simson on vähällä joutua. Sergio Ciani esiintyi samana vuonna myös toisessa ”Voimamies kohtaa Zorron” -elokuvassa Golia e il cavaliere mascherato (”Goljat ja naamioitu ratsumies”), jonka on ohjannut Piero Pierotti.
DVD-julkaisut

Elokuva on saatavilla laadultaan erinomaisena ranskalaisena DVD-julkaisuna, joka sisältää ranskan- ja italiankieliset ääniraidat sekä ranskankielisen tekstityksen. Sen kylkiäisenä on Franco Montemurron ohjaama Zorro alla corte d'Inghilterra (”Zorro Englannin hovissa”, 1971).
Aiheesta muualla

Simson ja orjakuningatar Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Simson ja orjakuningatar Elonet.
Sinkosieni

| Sinkosieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Phallomycetidae
Lahko::  Geastrales
Heimo::  Geastraceae
Suku::  Sphaerobolus
Laji::  stellatus
Kaksiosainen nimi
 Sphaerobolus stellatus  Tode  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinkosieni (Sphaerobolus stellatus) on  nuorena pallomainen, valkea tai kellertävä sienilaji. Sen itiöemä repeää vanhetessaan tähtimäisiksi liuskoiksi. Maljan pohjalla on tällöin yksi linssimäinen ruskehtava peridioli. Se lentää sateella ulos useiden metrien päähän, siitä nimi sinkosieni. Se kasvaa maassa, kostealla puulla ja lannalla. Sieni on Suomessa melko yleinen.
Kauko Simonen

| Kauko Simonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. huhtikuuta 1951 (ikä 73) Viljakkala, Suomi
Ammatti:  sotilassoittaja, laulaja
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1968–
Tyylilajit:  iskelmämusiikki
Soittimet:  laulu, baritonitorvi
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Kauko Tapani Simonen (s. 1. huhtikuuta 1951 Viljakkala) on Suomen ensimmäinen tangokuningas. Hänet kruunattiin tangokuninkaaksi vuonna 1985.
Tausta

Kauko Simonen syntyi Pirkanmaan Viljakkalassa viiden lapsen perheen kuopuksena. Hänen isänsä, ammatiltaan poraseppä, kuoli pojan ollessa viisivuotias. Yksinhuoltajaksi jäänyt äiti työskenteli siivoojana. Simonen aloitti opintonsa soitto-oppilaana 15-vuotiaana Hämeenlinnassa. Hän aloitti työskentelyn sotilassoittajana vuonna 1970 vastaperustetussa Lapin Sotilassoittokunnassa Rovaniemellä. Hänen orkesteri-instrumenttinsa oli baritonitorvi.
Sotilassoittajan toimensa ohessa Simonen alkoi tehdä myös tanssikeikkoja ja esiintymisiä, joista ensimmäinen oli 17-vuotiaana Pelastusarmeijan joulujuhlassa vuonna 1968. Hän keikkaili aluksi omaksi ilokseen ja lisätulojen hankkimiseksi.
Laulajaura

Simonen alkoi osallistua myös laulukilpailuihin saadakseen lisänäkyvyyttä uralleen ja voitti Loimaalla järjestetyn Humppakuningas-laulukilpailun 1980-luvun alussa. Kilpailumenestyksen ansiosta hän sai levyttää ensimmäisen singlensä ja pääsi myös Levyraatiin, jossa Klaus Järvinen arvioi Simosen äänen ”liian koulutetuksi” suhteessa esitettyyn iskelmään.
Tuolloin ylivääpelinä toiminut Simonen osallistui vuonna 1985 järjestettyjen ensimmäisten Tangomarkkinoiden karsintaan, ensin Saarenkylässä ja myöhemmin Kuivaniemellä, josta kymmenen parasta pääsi Seinäjoen kaksipäiväisille Tangomarkkinoille. Simonen ei itse uskonut mahdollisuuksiinsa päästä jatkoon ensimmäisenä päivänä järjestetyn osakilpailun jälkeen, mutta hänet valittiin kuitenkin kilpailun suorana lähetyksenä lähetettyyn finaaliin. Voittopalkinnokseen hän sai 5 000 markkaa sekä MTV:n pöllöä kuvaavan mitalin. Voiton ansiosta keikkakysyntä parani huomattavasti, ja Simonen teki soittajatyönsä ohessa parhaimmillaan jopa 250 esiintymistä vuodessa.
Simonen jäi eläkkeelle sotilassoittajan toimestaan 48-vuotiaana sotilasmestarina syntymäpäivänään vuonna 1999. Vuonna 2002 hän kertoi edelleen tehneensä noin 14–15 keikkaa kuukaudessa.
Yksityiselämä

Simonen on ollut naimisissa kahdesti. Ensimmäisen avioliittonsa hän solmi vuonna 1970. Liitto päättyi eroon viisi vuotta myöhemmin. Pariskunnan Harriet-tytär jäi isänsä huollettavaksi kolmevuotiaana. Vuosi eron jälkeen Simonen tapasi Ritva-Liisa Raittimon, josta tuli hänen toinen vaimonsa. Liitosta syntyi kolme lasta.
Simosta on kuvailtu luonteeltaan vaatimattomaksi ja jopa julkisuutta kaihtavaksi. Tuttava- ja ystäväpiirissä hänet tunnetaan kuitenkin huumoristaan sekä puheliaana seuramiehenä, mitä heijastaa myös hänen lempinimensä ”Napapiirin kuningas”. Hänen talonsa Rovaniemellä on monien muusikoiden keskuudessa tunnettu pistäytymispaikka, jossa matkalainen on voinut syödä, saunoa ja nukkua. Simonen on kertonut harrastavansa luonnossa liikkumista, kalastusta ja metsästystä.
Diskografia

Rakkauden yö (LP, ORKS-musiikki 1991)
Kukkasia sinulle (1996)
Kuningas (CD, SeLe 1999)
Etsin sateenkaarta (2002)
Silloin itkusi turhaa on vaan (CD, VL-musiikki 2004)
Suomen ensimmäinen tangokuningas - Laulaa suomalaisia suosikkitangoja (2010) kokoelma
Sininen hetki on rakkauden (CD, Vee-musiikki 2014)
Yö kodassa (CD, Vee-musiikki 2014)
Tuntematon tie (Finnlevy 1982)
Älä myöhästy (1992)
Else Jauhojärven sävellyksiä (CD, 1995)
Erokirje (CD, 2012)
Ensimmäiset tangokuninkaalliset (LP, 1985)
Kuinka unhoittaa voisin (LP, Rytmi-team 1989)
Rovaniemi, arktinen kaupunki (CD, Studioala 1990)
Talven ihmemaa / kauneimmat joululaulut (CD, Merituuli 1992)
Tangokuningatar Arja Sipola ja tangokuningas Kauko Simonen (CD, 1993)
Tango - parhaat (CD, MTV-musiikki 1995)
Joululauluja Lapista (CD, SeLe 2001)
Muistojen tanssilava (CD, 2009)
Kultalevy! – Musiikin hippuja Lapin kultamailta (CD, Kultamuseoyhdistys 2003)
Aiheesta muualla

Kauko Simosen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ylen Elävä arkisto – Kauko Simonen: Monika, Monika, Monika
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kauko Simonen Wikimedia Commonsissa
Seinäjoen tangomarkkinoiden tangokuninkaat
| --- | --- |
1980-luku:   1985: Kauko Simonen  1986: Teuvo Oinas  1987: Harri Lahti  1988: Kari Piironen  1989: Risto Nevala 
1990-luku:   1990: Jouni Raitio  1991: Jaska Mäkynen  1992: Mika Pohjonen  1993: Sebastian Ahlgren  1994: Sauli Lehtonen  1995: Jari Sillanpää  1996: Tomi Markkola  1997: Matti Korkiala  1998: Jouni Keronen  1999: Petri Hervanto 
2000-luku:   2000: Antti Raiski  2001: Erkki Räsänen  2002: Mikko Kilkkinen  2003: Kari Hirvonen  2004: Tommi Soidinmäki  2005: Saska Helmikallio  2006: Marko Lämsä  2007: Henri Stenroth  2008: Jukka Hallikainen  2009: Amadeus Lundberg 
2010-luku:   2010: Marko Maunuksela  2012: Pekka Mikkola  2013: Kyösti Mäkimattila  2014: Teemu Roivainen  2015: Aki Samuli  2016: Marco Lundberg  2017: Teijo Lindström  2018: Jarno Kokko  2019: Johannes Vatjus 
2020-luku:   2022: Keijo Hietikko  2023: Pasi Flodström  2024: Harri Hautaniemi 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Sinkkivälke

| Sinkkivälke |
| --- | --- |

Luokka:  sulfidimineraalit
Kemialliset ominaisuudet
Kemiallinen kaava:  (Zn,Fe)S
Molekyylipaino:  96,98 g/mol
Fysikaaliset ominaisuudet
Väri:  vaaleankellertävästä mustaan
Asu:  massamainen tai kiteinen, kiteet tetraedrejä tai rombidodekaedrejä
Kidejärjestelmä:  kuutiollinen
Lohkeavuus:  etevä
Murros:  simpukkamainen
Taottavuus:  murenee taottaessa
Kovuus Mohsin asteikolla:  3,5–4
Ominaispaino:  3,9–4,1 g/cm3
Optiset ominaisuudet
Optiset ominaisuudet:  isotrooppinen
Kiilto:  hartsikiilto
Taitekerroin:  nα = 2.369
Viiru:  vaaleankellertävästä ruskeaan
Läpinäkyvyys:  voi olla läpikuultava
Lähteet
  
Aiheesta muualla
  Sinkkivälke Commonsissa 
Sinkkivälke eli sfaleriitti (Zn(Fe)S) on yleisin sinkkimineraali. Sen kidejärjestelmä on kuutiollinen, ja kiteet ovat harvinaisia. Sinkkivälke on yleensä karkea- tai hienorakenteinen. Melkein kaikki sinkkivälke sisältää jonkin verran rautaa, joka korvaa sinkkiä.
Sinkkivälkkeen väri määräytyy sen rautapitoisuuden mukaan. Värittömyys on mahdollista, mutta kuitenkin hyvin harvinaista.lähde? Vähän rautaa sisältävät ovat keltaisia tai ruskeita. Suomessa yleisimmät sinkkivälkkeet ovat väriltään harmaita tai miltei mustia.lähde? Viirun väri riippuu rautapitoisuudesta: mitä enemmän rautaa sinkkivälke sisältää, sitä tummempi viiru on. Yleensä viiru vaihtelee ruskeasta vaaleankeltaiseen. Viiru on mineraalin omaa väriä vaaleampi.
Sinkkivälkkeen kiderakenne muistuttaa timanttirakennetta, mutta siinä joka toinen atomi on sinkki-, joka toinen rikkiatomi.
Karkearakenteisella sinkkivälkkeellä on metallikiilto ja hienorakenteisella rasvakiilto. Myös pihkankiilto on mahdollinen. Sinkkivälke on haurasta.
Sen kovuus on 3,5–4 Mohsin asteikolla. Ominaispaino on 3,9–4,1 g/cm³.
Sinkkivälkettä esiintyy usein lyijyhohteen ja muiden sulfidien yhteydessä. Se voi sisältää myös arseenia, elohopeaa, rautaa ja kadmiumia. Suomessa sinkkivälkettä esiintyy myös Pyhäsalmen malmissa sekä Vihannin ja Outokummun kaivoksissa.
Sinimora

| Sinimora |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Turskakalat Gadiformes
Heimo::  Morat Moridae
Suku::  Antimora
Laji::  rostrata
Kaksiosainen nimi
 Antimora rostrata  (Günther, 1878) 
Katso myös
   Sinimora Wikispeciesissä   Sinimora Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Sinimora (Antimora rostrata) eli aiemmalta nimeltään sinisiimaturska on moriin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Koko ja ulkonäkö

Sinimora voi kasvaa suurimmillaan 70–75 cm pitkäksi ja naaraat ovat koiraita kookkaampia. Ruumiinmuodoltaan laji on pitkänomainen ja kuono työntyy eteenpäin. Ensimmäisen selkäevän etumaiset ruodot ovat pidentyneet ja taaempi selkäevä on pitkä. Kalan alaleuassa on viiksisäie. Sinimoran väritys vaihtelee tummansinisestä lähes mustaan.
Levinneisyys ja elintavat

Sinimoran levinneisyysalue on erittäin laaja ja lajia tavataan Atlantista, Intian valtamerestä sekä Tyynenmeren eteläosista. Laji liikkuu lauhkeissa ja viileissä vesissä useimmiten 1 300–2 500 metrin syvyydessä. Sinimora muodostaa ryhmiä iän ja koon mukaan. Täysikasvuiset kalat elävät syvemmällä ja kauempana rannikosta kuin nuoret. Lajin ravintoa ovat äyriäiset, kalat ja kalmarit.
Osmansolmu

Osmansolmu.
Erilaisia valknut-merkkejä, joita nimitetään suomeksi osmansolmuiksi, ja joista kahden ylimmän ja oikealla alhaalla olevan keskelle muodostuu kolmijalka eli eräänlainen hakaristi.
Osmansolmu eli osmonsolmu on solmu ja vastaavan muotoinen, esimerkiksi puuhun veistetty koristekuvio, joka tunnetaan rautakaudelta lähtien. Osmansolmu muodostaa koristeellisen, päättymättömän nauhapunoksen. Erilaiset osmonsolmut ovat paitsi vanhoja onnenmerkkejä myös kiinnitykseen käytettäviä solmuja. Kolmikärkistä skandinaaviseen muinaiskulttuuriin liittyvää valknutia nimitetään suomeksi myös osmansolmuksi. Valknut on kolmikärkinen taistelukentällä kaatuneiden solmumainen merkki.
Partiolaiset käyttävät osmonsolmua huivinsa kiinnittämiseen. Jokaisella ikäluokalla partion osmonsolmussa on oma väri.
Osmansolmu historiassa ja kulttuurissa

Osmansolmu on onnea tuottava merkki, jota on löydetty rautakautisista miekankahvoista ja koristelusikoiden varsista. Osmansolmua on tavattu myös keskiaikaisissa kastealtaissa. Se on ollut suosittu koriste pitopöytien jaloissa. Osa näistä merkeistä muistuttaa valknutia, kun taas Parkanosta ja Kangasalta löytyneiden myöhäiskeskiajan tyyppisen lusikan varren nuppien osmansolmut muistuttavat hannunvaakunoita. Historiallisella ajalla osmansolmu-kuvioilla on koristeltu sirpin kampia, puusepän kairoja ja vintilöitä sekä kalenterisauvan kädensijoja. Taikojen tekijät ovat tehneet osmansolmuja erilaisista aineista. Merimiehet solmivat osmansolmun köydestä.
Kansanrunojen Osmatar, oluen seppä oli ylhäisen juhlaoluen valmistuksesta vastaava henkilö. Nimi osma tunnetaan kansanrunoissa myös sulhasen kunnioittavana nimityksenä. Osma-nimi on yhdistetty skandinaaviseen henkilönimeen Osmund.
Nykyisin Kalevala Koru myy osmansolmu-onnenmerkillä koristeltuja koruja. Kalevalaisten naisten liitto myöntää Osmansolmu-palkintoja ansioituneille jäsenilleen.
Useissa kielissä osmansolmun nimi on ”turkkilaisen pää”, koska sen muoto muistuttaa turbaania.
Partiolaisten osmonsolmu

Osmonsolmu on etenkin partiolaisilla huivissa nähtävä narusta tai nahkasuirusta punottu solmu. Partiolaiset käyttävät joskus osmonsolmua huivinsa kiinnittämiseen solmun asemasta. Osmonsolmu on usein punottu sinisestä narusta, joskin partiolippukunta saa halutessaan käyttää myös muun väristä narua mikäli sininen ei sovi huivin väriin. Osmonsolmuja myydään Partiokaupoissa ja lippukunta saattaa luovuttaa partiolupauksen antaville osmonsolmun yhdessä huivin kanssa.
Kansanperinteessä Osmon eli Osman solmu sisältää käsityksen erikoisesta kekseliäisyydestä. Kun tämän taikasolmun panee kadonneen esineen sijalle, niin esine löytyy. Osmonsolmun saksalainen nimitys on Liebesknoten, 'lemmensolmu'.
Galleria

Osmansolmu.
Osmansolmu sormuksena ja sytyttimen koristeena.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Osmansolmu Wikimedia Commonsissa
Vartiolaisen osmonsolmu.