stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Zaden

Zaden (georg. ზადენი, Zadeni) oli keskiaikaisten georgialaisten kronikoiden mukaan hedelmällisyyden jumala Kartlin (antiikin lähteiden Iberian) muinaisten georgialaisten esikristillisessä pantheonissa. Iberian kuninkaan Parnadžomin (109–90 eaa.) kerrotaan rakentaneen linnoituksen Zedazeni-vuorelle säilyttämään Zadenin kolossia, jonka sanotaan tuhoutuneen muiden esikristillisten jumalankuvien kanssa Pyhän Ninon, georgialaisten 300-luvun kristinuskoon kastajan, rukouksien kautta.
Keskiaikaisia vuosikirjoja ja nykyistä Zedazenin paikannimeä (sanoista Zeda Zadeni eli "Ylempi Zaden") lukuun ottamatta aikalaislähteitä tai arkeologista todistusaineistoa Zadenin kultista ei kuitenkaan ole. Useat nykytutkijat ovat arvelleet Zadenin olleen georgialainen versio luuvien Santas-jumalasta tai heettiläisten Sandon-jumalasta, mutta myös yhteyttä zarathustralaisuuden Yazataan on ehdotettu.
Zagzagel

Zagzagel ("jumalallinen kirkkaus") on juutalaisessa kansanperinteessä enkeli, joka auttoi arkkienkeli Mikaelia ja Gabrielia Mooseksen hautaamisessa. Zagzagelia ei mainita Raamatussa.
Yhdysvaltain demokraattis-republikaaninen puolue

| Demokraattis-republikaaninen puolue |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1792
Lakkautettu:  1828
Ideologia:  agrarianismi anti-federalismi jeffersonianismi proto-liberalismi tasavaltalaisuus
Poliittinen kirjo:  keskusta-vasemmisto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Demokraattis-republikaaninen puolue (engl. Democratic-Republican Party) oli klassisten liberaalien Thomas Jeffersonin ja James Madisonin vuonna 1792 perustama yhdysvaltalainen puolue. Se on nykyisen demokraattipuolueen edeltäjä.
Thomas Jefferson, puolueen perustaja.
Jefferson perusti puolueen vastustamaan rahaministeri Alexander Hamiltonin vuonna 1791 perustamaa federalistipuoluetta. Demokraattis-republikaaninen puolue kannatti osavaltioiden oikeuksia, perustuslain tiukkaa tulkintaa ja hyviä suhteita tasavaltalaiseen Ranskaan (vuoteen 1801). Se vastusti federalistien ehdotuksia kuten liittohallinnon keskusvallan lujittamista ja kansallispankkia, jota Jefferson piti suorastaan perustuslain vastaisena.
Perustaminen

Puolue perustettiin 1790-luvun alussa, useimpien tutkijoiden mielestä täsmälleen vuonna 1792.
Kaksi siipeä

Jeffersonin siiven (”vanha tasavaltalaissiipi”, engl. Old Republican wing) johdossa olivat Jefferson, John Randolph of Roanoke, William H. Crawford ja Nathaniel Macon. He kannattivat matalia tulleja, vähäisiä julkisia menoja, osavaltioiden oikeuksia ja tiukkaa perustuslakia. He vastustivat liittovaltion taloudellisia hankkeita teollisuuden, pankkien tai julkisten töiden hyväksi. He vastustivat vuonna 1815 päätään nostanutta nationalismia ja "ensimmäistä kansallispankkia" sekä puoluejohtonsa 1816 perustamaa ”toista kansallispankkia”.
”National republicans” -siiven (”kansallisrepublikaanit”) johtajia olivat Henry Clay, John Quincy Adams ja John C. Calhoun. He kannattivat korkeampia tulleja, vahvempaa maanpuolustusta ja ”sisäisiä parannuksia” (tienrakennusta ynnä muita julkisia töitä).
Jälkimmäiseen siipeen liittyi paljon Federalistipuolueen jäseniä, kun tämä hajosi 1815. Federalistipuolue kuihtui Hamiltonin kuoltua ja John Adamsin eläköidyttyä, joskin se sai vielä hetkeksi lisäeloa vuoden 1812 sodan vastustajana.
Vahva asema 1800-luvun alussa

Puolueesta valittiin Yhdysvaltain presidentiksi Thomas Jefferson (valittiin 1800 ja 1804), James Madison (1808 ja 1812) ja James Monroe (1816 ja 1820). Puolue hallitsi kongressia ja useimpien osavaltioiden hallituksia, heikoimmin Uutta Englantia. William H. Crawford oli puolueen viimeinen presidenttiehdokas vuonna 1824.
Vielä 1820-luvulla Jefferson kirjoitti, miten maassa on valtavasti halua monarkiaan, ja sen korvikkeeksi vahvaan keskusvaltaan. Hän kuitenkin uskoi perustuslain torjuvan tuollaiset halut.
Hajoaminen

Demokraattis-republikaaninen puolue oli Yhdysvaltojen johtava puolue 1800–1824, mutta hajosi sitten kilpaileviin ryhmittymiin. Yhdysvaltain demokraattinen puolue alkoi tukea presidentin vahvaa keskusvaltaa, kun taas National Republican Party, josta myöhemmin tuli Yhdysvaltain Whig-puolue (1833–1856) vaati kongressille suurempaa valtaa yli presidentin hallinnon. Myöhemmin Whig-puolue kuihtui, kun sen väkeä (muun muassa Abraham Lincoln) siirtyi orjuutta vastustavaan uuteen republikaanipuolueeseen (1854–). Näin syntyi Yhdysvaltojen nykyinen kaksipuoluejärjestelmä (engl. Third Party System). Vuodet 1792–1824 olivat ensimmäistä kaksipuoluejärjestelmää (engl. First Party System). Välivuodet tunnetaan nimellä engl. Second Party System.
Nimitykset

Puolueen kannattajat käyttivät itsestään yleensä nimitystä republikaanit ("tasavaltalaiset") mutta joskus myös nimitystä demokraatit. Termiä "Democratic Republican" käyttivät lähinnä puolueen vastustajat.
Nykyistä demokraattipuoluetta kutsutaan nimellä "Jeffersonin puolue" ja nykyistä republikaanipuoluetta nimellä "Lincolnin puolue". Jo 1800-luvulla demokraattipuolue piti itseään Jeffersonin demokraattis-republikaanisen puolueen selkeänä seuraajana, vain nimeään vaihtaneena (Martin von Buren, Thomas Jefferson Randolph). Toisaalta myös republikaanipuolue on saanut vaikutteita tästä puolueesta.
Puolueiden paikkamäärät kongressissa

Monia kongressiedustajia oli aluksi vaikea luokitella, mutta vuodesta 1796 luokitukset ovat kiistattomampia.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
: Vaalivuosi
| Edustajainhuoneen paikat | 1788 | 1790 | 1792 | 1794 | 1796 | 1798 | 1800 | 1802 | 1804 | 1806 |
| Federalistit | 37 | 39 | 51 | 47 | 57 | 60 | 38 | 39 | 25 | 24 |
| Demokraattis-republikaaniset | 28 | 30 | 54 | 59 | 49 | 46 | 65 | 103 | 116 | 118 |
| Demokraattis-republikaanien osuus | 43% | 43% | 51% | 56% | 46% | 43% | 63% | 73% | 82% | 83% |
Senaatin paikat: 
| Federalistit | 18 | 16 | 16 | 21 | 22 | 22 | 15 | 9 | 7 | 6 |
| Demokraattis-republikaaniset | 8 | 13 | 14 | 11 | 10 | 10 | 17 | 25 | 17 | 28 |
| Demokraattis-republikaanisten osuus | 31% | 45% | 47% | 34% | 31% | 31% | 53% | 74% | 71% | 82% |
Cunninghamin mukaan neljännes edustajainhuoneesta äänesti 2/3 kerroista presidentti Madisonin puolesta vuoteen 1794, neljännes 2/3 vastaan ja puolet olivat melko riippumattomia.
Puolueen presidentit

Seuraavat Yhdysvaltain presidentit valittiin Demokraattis-republikaanisen puolueen ehdokkaina:
| Presidentti | Toimikausi |
| --- | --- |
 Thomas Jefferson: 1801–1809
 James Madison: 1809–1817
 James Monroe: 1817–1825
Lisäksi John Quincy Adams ja Andrew Jackson pitivät itseään ja hallintojaan demokraattis-republikaanisina kuten heidän vastaehdokkaansakin.
Presidenttiehdokkaat

Vuonna 1796 tuolloisen vaalijärjestelmän vuoksi puolueen presidenttiehdokas Jefferson päätyi varapresidentiksi Federalistivalitsijoiden erimielisyyden vuoksi, varapresidenttiehdokas Aaron Burr ei tullut lainkaan valituksi. Vuosina 1800 ja 1804 Jefferson voitti, varapresidenttiehdokkainaan 1800 Burr ja 1804 (vuoden 1792 varapresidenttiehdokas) George Clinton. Vuonna 1800 Jefferson ja Burr saivat samat äänimäärät. Koska valitsijoilla oli kaksi samanarvoista ääntä, joilla presidentit ja varapresidentit valittiin, tämä antoi Burrille saman oikeuden presidenttiyteen kuin Jeffersonille, ja vasta edustajainhuoneessa Jefferson voitti presidenttiyden.
Vuosina 1808 ja 1812 James Madison voitti vaalit, varapresidentteinään 1808 Clinton ja 1812 Elbridge Gerry. Vuonna 1816 ja 1820 vaalit voitti James Monroe varapresidenttinään Daniel Tompkins.
Vuonna 1824 vaalit hävisi William H. Crawford varapresidenttiehdokkaanaan Albert Gallatin. Crawford ja Gallatin olivat pienen kannattajaryhmänsä, "demokraattien" nimeämiä. Gallatin vetäytyi myöhemmin. Andrew Jackson, John Quincy Adams ja Henry Clay eivät olleet minkään elimen nimeäminä, mutta olivat puolueen jäseniä ja vaalien ehdokkaita. Jackson sai äänienemmistön muttei tarvittavaa määräenemmistöä, joten edustajainhuone pääsi valitsemaan Adamsin, Clayn tuella. Valitsijat valitsivat John C. Calhounin varapresidentiksi.
Aiheesta muualla

Cunningham, Noble E., Jr. Jeffersonian Republicans: The formation of Party Organization: 1789-1801 (1957)
Van Buren, Martin. Van Buren, Abraham, Van Buren, John, ed. Inquiry Into the Origin and Course of Political Parties in the United States (1867) (ISBN 1-4181-2924-0)
Wiltse, Charles Maurice. John C. Calhoun, Nationalist, 1782–1828 (1944)
| n k  Yhdysvaltain puolueet |
| --- | --- |
Pääpuolueet:  Demokraatit  Republikaanit 
Muut puolueet:  Kommunistit  Libertaaripuolue  Marihuana-puolue  Perustuslakipuolue  PSL  Sosialistinen työväenpuolue (Marxilainen)  Sosialistinen työväenpuolue (Trotskilainen)  Reformipuolue  Vihreä puolue  American Independent 
Entiset puolueet:  Vapaamuurarien vastustajat  Demokraattis-republikaanit  Federalistit  Whigit  Dixiecrat  Free Soil Party  Know Nothing  Liberaalirepublikaanit  Mustat pantterit  Natsi-puolue  Perustuslaillinen liittovaltiopuolue  Sosialistipuolue  Kansanpuolue (1892–1909)  Edistyspuolue (1912–1920)  Edistyspuolue (1924–1925)  Edistyspuolue (1948)
Akiko Yosano

Akiko Yosano (7. joulukuuta 1878 — 29. toukokuuta 1942) oli japanilainen runoilija, jonka tyyli poikkesi Japanin kirjallisuuspiireissä siihen asti nähdystä.
Yosano julkaisi runojaan aluksi omakustannuslehdissä. Hän liittyi vuonna 1900 uuden runouden seuraan, alkoi julkaista runojaan sen lehdessä ja meni naimisiin seuran puheenjohtajan Tekkei Yosanon kanssa.
Yosano julkaisi 75 kirjaa, joiden joukossa on yli 20 runokokoelmaa ja Murasaki Shikibu klassisen Genjin tarinan käännös nykykielelle.
Suomennettuja runoja

Julkaisussa: Kirjo: kirjallisuus- ja kulttuurilehti 2015; nro 1, suom. Tero Tähtinen. Runot suomennettu englanninkielisestä käännöksestä.
Asuttuani kaksi pitkää kuukautta
Jumalat toivovat niin
Kaikkialla näiden kukkivien puiden
Makaan kuumassa kylpyammeessani
Teoksessa: Maailman runosydän, toim. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, WSOY Helsinki 1998 ISBN 951-0-22134-1 runot on suomentanut Kai Nieminen.
Ihoni sykkii, etkä edes yritä koskettaa sitä
"Kevät on lyhyt, miten mukava elämä ikuinen"
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akiko Yosano Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Yōmei

| Yōmei 用明天皇 |
| --- | --- |
 
Japanin keisari
Valtakausi:  3. lokakuuta 585 – 21. toukokuuta 587
Edeltäjä:  Bidatsu
Seuraaja:  Sushun

Syntynyt:  518
Kuollut:  587
Puoliso:  Anahobe no Hashihito
Suku:  Yamato
Isä:  Kinmei
Äiti:  Soga no Kitashihime
Uskonto:  šintolaisuus
Keisari Yōmei (518–587) oli perinteisen japanilaisen tiedon mukaisesti Japanin 31. keisari. Oletettavasti hänen valtakautensa alkoi 3. lokakuuta 585 ja päättyi hänen kuolemaansa 21. toukokuuta 587. Nihonshokissa hänet tunnetaan nimellä Tachibana no Toyohi no Mikoto (jap. 橘豊日尊).
Taustaa

Yōmei syntyi vuonna 518. Hänen edeltäjänsä, keisari Bidatsu kuoli 14-vuotisen valtakauden jälkeen vuonna 585, jolloin vallan peri hänen nuorempi veljensä. Kuitenkin hieman myöhemmin, lokakuussa 585, Yōmei nousi valtaan. Hänen valtakautensa kesti vain alle kaksi vuotta; se päättyi, kun Yōmei kuoli 21. toukokuuta vuonna 587. Hänen ruumiinsa asetettiin arkkuun hänen kuoltuaan, ja arkku haudattiin noin kolme kuukautta hänen kuolemansa jälkeen.
Kirjallisuutta

Brown, Delmer M., Ichirō Ishida, toim. (1979). Gukanshō: The Future and the Past. Berkeley: University of California Press. ISBN 978-0-520-03460-0; OCLC 251325323
Varley, H. Paul. (1980). Jinnō Shōtōki: A Chronicle of Gods and Sovereigns. New York: Columbia University Press. ISBN 978-0-231-04940-5; OCLC 59145842
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keisari Yōmei Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Yorkshiren kapina 1489

Yorkshiren kapina tapahtui Englannissa vuonna 1489 Henrik VII:n valtakaudella.
Tausta

Parlamentti myönsi Henrik VII:lle 100 000 punnan avustuksen Bretagnen tukemiseen. Englanti ja Bretagne taistelivat yhdessä Ranskaa vastaan. Henrik lähetti Northumberlandin neljännen jaarlin Henry Percyn keräämään veroja tätä tarkoitusta varten. Monet Northumberlandin ja Yorkshiren asukkaat väittivät jo maksaneensa oman osansa veroista. Asukkaat eivät suostuneet maksamaan ylimääräisiä veroja Bretagnen puolustamiseksi, koska tilanteesta ei ollut heille maantieteellisesti uhkaa sillä Bretagne oli lähempänä Cornwallia ja Lontoota.
Kapina

Kapina alkoi huhtikuussa 1489. Jaarli tapasi kapinalliset, mutta kahakassa hän sai surmansa. Kapinalliset pyysivät anteeksi, mutta kuningas hylkäsi anteeksipyynnön ja lähetti Surreyn jaarlin Thomas Howardin johtaman 8 000 miehen armeijan pohjoiseen. Kapinalliset hajaantuivat, ja heidän johtajansa John à Chambre hirtettiin maanpetturina. Kapinalliset löysivät uudeksi johtajaksi Sir John Egermontin. Egermont osoittautui kuitenkin epäluotettavaksi, ja hän pakeni Burgundin kreivittären Margaretin tuomioistuimeen.
Seuraukset

Kapinan seurauksena kapinalliset saivat kuninkaalta anteeksipyynnön, eikä heiltä kerätty lisää veroja, eikä Henrik siten saanut tarpeeksi varoja Bretagnen puolustamiseen. Hän tuli myös tietoiseksi pohjoisenglantilaisten luonteesta.
Surreyn jaarli Thomas Howard taisteli kapinallisia vastaan, ja hänet ylennettiin Henrikin luutnantiksi.
Käännös suomeksi
Ystävyyden puisto

Ystävyyden puisto eli Ystävyyden luonnonsuojelualue on viiden kainuulaisen ja yhden venäläisen luonnonsuojelualueen muodostama kokonaisuus itärajan molemmin puolin. Suomi ja Neuvostoliitto perustivat vuonna sen vuonna 1989. Suomen alueet sisältyvät myös Natura 2000 -alueisiin.
Puiston tarkoituksena on säilyttää edustavia näytteitä raja-alueen erämaisesta luonnosta: metsistä, soista, järvistä ja virtaavista vesistä. Raja-alueella olevat eläimet, kuten karhut ja metsäpeurat vaeltavat maasta toiseen, joiden liikkumista myös yhteinen luonnonsuojelualue suojelee.
Puiston tavoitteena on metsäpeuran suojelun lisäksi Suomen ja Venäjän ympäristön tutkimuksen ja ympäristönsuojelualan yhteistyö. Ystävyyden puiston tutkimuskeskus ja Kostamuksen luonnonpuisto toteuttavat raja-alueella yhteisiä tutkimushankkeita.
Kuhmossa sijaitsee Luontokeskus Petola, jossa annetaan tietoa Ystävyyden puistosta ja Kainuun muista luonnonsuojelualueista sekä myös suurpedoista.
Ystävyyden puiston luonnonsuojelualueet

Suomi:
Ulvinsalon luonnonpuisto, Kuhmo (25 km²)
Juortanansalon-Lapinsuon soidensuojelualue, Kuhmo ja Suomussalmi (38 km²)
Elimyssalon luonnonsuojelualue, Kuhmo (82 km²)
Lentuan luonnonsuojelualue, Kuhmo (51 km²)
Iso-Palosen ja Maariansärkkien luonnonsuojelualue, Kuhmo (36 km²)
Venäjä:
Kostamuksen luonnonpuisto (480 km²)
Aiheesta muualla

Ympäristöministeriö: Ystävyyden puisto
Metsähallitus: Luontoon.fi: Luontokeskus Petola (Arkistoitu – Internet Archive)
Tulitikli

| Tulitikli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Vihervarpuset Spinus
Laji::  cucullatus
Kaksiosainen nimi
 Spinus cucullatus  (Swainson, 1820) 
Synonyymit
 Carduelis cucullata 
Katso myös
   Tulitikli Wikispeciesissä   Tulitikli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tulitikli (Spinus cucullatus) on eteläamerikkalainen uhanalainen varpuslintu.
Tulitiklit elävät Venezuelassa neljän läänin alueella, Kolumbian Norte de Santanderissa ja Guyanan lounaisosassa, josta löydettiin uusi populaatio vuonna 2000. Trinidadissa elänyt vahva populaatio on todennäköisesti hävinnyt, sillä havaintoja ei ole tehty 1960-luvun jälkeen. Myös Puerto Ricossa elänyt, häkkikarkureista syntynyt populaatio, on vaarassa hävitä. Lajin kokonaiskanta on 2 500–9 999 yksilöä ja kanta on edelleen taantumassa.
Lajin uhanalaisuuden syy on kaupallinen pyynti, joka on 1940-luvulta saakka ollut laitonta. Tulitikli on suosittu lemmikki värikkään ulkomuotonsa ja kauniin laulunsa takia. 1920-luvulta alkaen sitä on risteytetty kanarialintujen kanssa punertavien värisävyjen saamiseksi. Hans Duncker ja Karl Reich tutkivat silloin värien periytyvyyttä.
William Yule

| William Yule> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. kesäkuuta 1940 (ikä 84)
Ammatti:  psykologi, soveltavan lapsipsykologian emeritusprofessori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Aberdeenin yliopisto (1962)
Instituutti:  King’s College London (1969-2010)
Palkinnot:  monia, mm. Aristotele-palkinto (EFPA, 2007),
William Yule (s. 20. kesäkuuta 1940) on skotlantilaissyntyinen psykologi ja King’s College Londonin soveltavan lapsipsykologian emeritusprofessori. Hänet tunnetaan muun muassa epidemiologisista tutkimuksistaan sekä lasten traumaperäisen stressihäiriön (PTSD) asiantuntijana. Hän toimi lasten mielenterveyden asiantuntijapsykologina ja tutkijana jo Herald of Free Enterprisen laiva-onnettomuuden (1987) jälkeen. Hän oli vuodesta 1993 Unicefin neuvonantaja entisen Jugoslavian alueen sisällissotien aikana (vuodesta 1993) ja on toiminut myös brittien terveydenhoidon asiantuntijaryhmässä, joka auttoi Sri Lankan sisällissodan jälkeen löytämään käytännöllisiä ratkaisuja sotatilan synnyttämien traumaoireuden hoitamiseen. Hän on toiminut asiantuntijana myös usean suuronnettomuuden jälkeisten mielenterveyspalvelujen käynnistämisessä.
Yule valmistui psykologiksi Aberdeenin yliopistosta vuonna 1962.
Hän on julkaissut yli 300 artikkelia ja yhdeksän kirjaa lapsipsykologian aihepiiristä.
Professori Yule sai Euroopan psykologiliittojen federaation (EFPA) kahden vuoden välein jaettavan Aristotele-palkinnon vuonna 2007.
Teoksia

William Yule & Michael Rutter (ed., 1987 & 1991) Language Development and Disorders (London : Mac Keith Press)
William Yule (1993) Wise Before the Event: Coping with Crises in Schools
Gregory O'Brien & William Yule (ed., 1995) Behavioural phenotypes (London : Mac Keith press)
Stephen Joseph, Ruth Williams & William Yule (1997 & 1999) Understanding post-traumatic stress : a psychosocial perspective on PTSD and treatment (Chichester : J. Wiley)
William Yule (1999) Post-Traumatic Stress Disorders: Concepts and Therapy (Wiley Series in Clinical Psychology)
Atle Dyregrov & William Yule (2008) Grief in Young Children: A Handbook for Adults
Clare Pallet, Kathy Blackeby, William Yule & Roger Weissman (2008) Managing Difficult Behaviour: A Handbook for Foster Carers of the Under 12s
Thomas H. Ollendick, Neville J. King & William Yule (Editors, 1994 & 2013) International Handbook of Phobic and Anxiety Disorders in Children and Adolescents (Issues in Clinical Child Psychology), ISBN 978-1489915009
Atle Dyregrov. Magne Raundalen & William Yule (2018) What is Terrorism?: A Book to Help Kids and Adults Talk about Terror Together
Aiheesta muualla

Atle Dyregrov & William Yule: A Review of PTSD in Children (abstrakti, kokoartikkeli esim. jonkun tiedekirjaston kautta) Child and Adolescent Mental Health, 11 (4): 176–184. Nov. 2006. Viitattu 15.11.2017. (englanniksi)
Google Scholar: William Yule (englanniksi) (scholar.google.com)
Professor William Yule. Publications King's College London, kcl.ac.uk. Viitattu 15.11.2017. (englanniksi), Professor William Yule. Former staff King's College London, kcl.ac.uk. Viitattu 15.11.2017. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  IdRef
Jari Ylänne

Jari Petri Ylänne (s. 1961) on suomalainen solubiologi ja professori. Hän on toiminut Jyväskylän yliopistossa solubiologian professorina vuodesta 2005.
Akateeminen ura

Jari Ylänne opiskeli biologiaa Helsingin yliopistossa ja valmistui sieltä filosofian kandidaatiksi vuonna 1988. Valmistuttuaan hän toimi Helsingin yliopistossa erilaisissa opetus ja tutkimustehtävissä vuodesta 1989 vuoteen 1999. Ylänne väitteli Helsingin yliopistossa 1990 tohtoriksi. Hänen väitöskirjansa (Integrin proteins in the adhesion of human cultured cells to extracellular matrix proteins) käsitteli solubiologiaa ja proteiineja. Vuodesta 1995 hän on ollut Helsingin yliopiston biokemian dosentti. Viimeksi ennen nimitystään professoriksi hän työskenteli 2001-2004 Suomen Akatemian akatemiatutkijana. Kotimaan ohella Ylänne on työskennellyt ulkomailla. Hän teki tutkimusvierailun EMBL-laboratorioon Heidelbergissä ja sen ohella hän on vieraillut Scrippsin tutkimusinstituutissa (engl. The Scripps Research Institute) Kaliforniassa.
Ylänne nimitettiin vuonna 2005 solubiologian professoriksi Jyväskylän yliopistoon ja hän aloitti virassaan maaliskuun alussa 2005. Professorina hänen keskeiset vastuunsa liittyvät solubiologian tutkimukseen ja opetukseen. Niiden lisäksi hän tekee tutkimusta molekyylintunnistuksen parissa ja osallistuu myös nanotieteiden ja –teknologian kehittämiseen. Solu- ja molekyylibiologian tutkimustoiminta Jyväskylän yliopistossa tapahtuu bio- ja ympäristötieteiden laitoksen lisäksi yliopiston poikkitieteellisessä nanotiedekeskuksessa.
Professorin viran ohella Ylänne toimi bio- ja ympäristötieteen laitoksen johtajana vuosina 2008–2013. Kaudella 2014-2017 hän on laitoksen pedagoginen johtajana laitosjohtajana alaisuudessa. Laitoksen johtajana kaudella 2014–2017 toimii professori Mikko Mönkkönen.
Tutkimusura

Solubiologina Ylänteen tutkimuskohteena ovat pitkään olleet proteiinit. Hän on soveltanut niiden tutkimuksessa useita erilaisia menetelmiä ja tarkastellut niitä monitieteisesti. Hän on tutkinut proteiineja mm. biokemian, molekyylibiologian, rakennetutkimuksen ja solubiologian menetelmien avulla. Tutkimuksessaan professori Ylänne on pyrkinyt selvittämään, miten solu tunnistaa ympäristönsä mekaanisia ominaisuuksia muodostaessaan kudosrakenteita. Näitä rakenteita ovat esimerkiksi solun sisäisen tukirankaan (engl. cytoskeleton) linkittyvät voimasensorit, jotka laukaisevat erilaisia signaloivia tapahtumia. Ylänteen johtama tutkimusryhmä (Cell Adhesion and Cytoskeleton Dynamics, suom. solun adheesio ja sen tukirangan dynamiikka) on teemaan liittyen tutkinut, miten poikittaiset filamiinirakenteet säätelevät solun adheesiota ja muuttumista. Filamiinit ovat isoja proteiineja, joilla on useita erilaisia tehtäviä. Ylänteen ryhmä on selvittänyt mm., että filamiini vuorovaikuttaa useiden muiden proteiinien kanssa muodostaen erilaisia rakenteita. Filamiinien rakenteen ja perustoiminnan selvittämisen jälkeen Ylänne ryhmineen aikoo selvittää, miten filamiinien vuorovaikutusta voidaan säädellä ja miten vuorovaikutus liittyy solun toiminnan säätelyyn. Ylänne on käyttänyt tutkimuksessaan  banaanikärpästä (Drosophila melanogaster) tutkimuslajina, jonka avulla hän on osoittanut, että solun tukirankaan linkittyvillä voimasensoreilla on olennainen merkitys morfogeneettisissä prosesseissa oogeneesin aikana.
Professori Ylänteen tutkimus solujen mekanismien ja solujen muodostamien rakenteiden toiminnan ymmärtämiseksi sekä mekano-signaloinnin häiriöiden tuntemiseksi auttaa ymmärtämään ihmisen sairauksiin liittyviä perusmekanismeja. Mekanosignaloinnin häiriöt voivat aiheuttaa esimerkiksi perinnöllisiä epämuodostumia. Ylänne pyrkii selvittämään myös, miten kyseiset häiriöt vaikuttavat mm. syöpäkasvaimessa.