stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Agatha Christie
Kirjallinen tyyli > Yleistä

Agatha Christien kirjalliselle tyylille on ominaista kerronnan yksin­kertaisuus ja selkeys. Kirjailijan oma persoona tai henkilö­kohtaiset mieltymykset eivät koskaan tulleet lukijan ja teoksen väliin. Geo­metrisesti punottu juoni oli uskottava ainoastaan Christien luomassa arvoitus­sala­poliisi­maailmassa, josta P. D. James käyttää nimitystä ”Christie Land”. Tästä kirjoitus­tavasta on myös seurauksena kerronnan toistuvuus ja yksi­ulotteisuus. Mary West­macottina Christie osoitti kykenevänsä luomaan uskottavia henkilö­hahmoja, mutta sellainen tyyli ei sopinut Agatha Christien suosimaan arvoitus­dekkarin laji­tyyppiin.
Arvoitus­dekkareiden kirjoittamisessa Christie oli kiinnostunut ennen kaikkea motiivista ja ihmis­luonnosta. Murha tekona ei kiinnostanut häntä lainkaan. Häntä kiinnosti ”englantilaisen murhan” ihmissuhteiden dynamiikka. Christien romaaneissa murha ja väki­valta on tois­sijaista ja keskiössä on itse arvoituksen ratkaiseminen.
Kirjallinen tyyli > Hämäämiskeinot

Christie on tunnettu huolellisesti punotuista juonista ja yllättävistä loppu­paljastuksista.
Usein pää­epäilty on murhaaja ja siksi lukija ei ole taipuvainen uskomaan hänen syyllisyyteensä. Christie muunteli tätä teemaa monilla eri tavoilla:
murhaaja ei näyttänyt olevan läsnä murhan tapahtuessa
murhaaja vaikuttaa olevan murhan todellinen uhri
murhaaja on tarinan kertoja
murhaaja näyttää olleen haavoittumisen takia liikuntakyvytön
murhaaja on lapsi tai poliisi
Christie käytti usein myös hyväkseen lukijan ennakko­käsityksiä stereo­tyypeistä. Femme fatale ei esimerkiksi välttämättä olekaan kohtalokas miesten­nielijä vaan ennemminkin uhri.
Arvostus ja suosio

Brittiläinen rikos­kirjailijoiden yhdistys The Crime Writers Association valitsi vuonna 2013 Christien kirjan Roger Ackroydin murha kaikkien aikojen parhaaksi rikos­kirjaksi. Samalla itse Christie valittiin kaikkien aikojen parhaaksi rikos­kirjailijaksi.
Arvostus ja suosio > Arvostelu

Christietä on arvosteltu ennen kaikkea yksi­ulotteisesta kerronnasta ja henki­löhahmoista, jotka kaikki on alistettu moni­mutkaisen ja geo­metrisen juonen armoille. Raymond Chandlerin mielestä Eikä yksikään pelastunut on täynnä mahdottomuuksia. Chandlerin mielestä klassista arvoitus­dekkaria ei voi kirjoittaa ilman vääriä johto­lankoja, yhteen­sattumia ja toden­näköisyyksiä, jotka ovat alle 50 prosenttia. Lisäksi Chandler syytti Christietä henkilöiden luonteen väärentämisestä, jota ilman murhaajan salaaminen ei olisi mahdollista.
Julian Symonsin mielestä Christie kirjoitti arvoituksia eikä romaaneja. H. R. F. Keating on samoilla linjoilla sanoessaan Christien uhranneen hyvän kirjoittamisen moni­mutkaisten juonten takia. Michael Dibdin syytti Channel 4:n ohjelmassa J’Accuse (1992) Christietä brittiläisen rikos­romaanin tappamisesta. Hänen mukaansa Christien romaanien juonet ovat kaikki saman­kaltaisia: epä­määräinen joukko ihmisiä on jossain syrjäisessä paikassa, jossa murha tapahtuu. Hänen mukaansa henkilöt ovat stereo­tyyppejä vailla psyko­logista syvyyttä tai tunteita eikä Christie ota huomioon yhteis­kunnassa olevia ongelmia. Samassa ohjelmassa Ruth Rendell teilasi Christien tavan kuvata kuolemista: Rendellin mielestä kuolemaan liittyy aina sokki, kauhu ja tuska – ja niitä Rendell ei löydä Christien teoksista.
Christien kirjojen maailman­kuvaa on 2000-luvun kuvauksissa ruvettu pitämään vanhan­aikaisena, koska Christie ei romaaneissaan kuvannut väki­valtaa tai seksiä. Christie jätti nämä tarkoituksella pois, koska ne eivät sopineet Christien käsitykseen arvoitus­dekkarista. Uusissa elo­kuva­sovituksissa kuvaamatta jäänyttä väki­valtaa ja seksiä on kuitenkin lisätty. Niinpä esimerkiksi Hercule Poirot -sarjan jaksoon Viisi pientä possua (2003) on lisätty viattoman ihmisen teloitus ja homo­seksuaalisia suhteita. Uudessa neiti Marple -televisio­sarjassa Marple on saanut tausta­tarinakseen onnettomasti päättyneen suhteen naimisissa olevaan mieheen ja kirjoista poiketen hän pystyy ratkaisemaan rikoksia, koska on itse tuntenut saman­kaltaisia tunteita.
Arvostus ja suosio > Puolustajat

P. D. Jamesiä Christien juonten epä­uskottavuudet tai mahdottomuus eivät haittaa, koska tapahtumat sijoittuvat kuvitteelliseen maailmaan, jolla ei ole mitään tekemistä todellisuuden kanssa. James puolustaa myös Christien henkilön­kuvausta, joka hänen mielestään saattaa vaikuttaa lattealta mutta on kuitenkin osuva ja todellinen luonteen­kuvaus.
P. G. Wodehousen mielestä (vuonna 1969) loppu­ratkaisun tietäminen ei haitannut lukemista, koska hänen mielestään henkilöt olivat niin kiinnostavia. Muita Christien ihailijoita olivat myös T. S. Eliot ja Clement Attlee. Ranskalaiset filosofit pitivät häntä arvossaan jo 1960-luvulla. Jacques Maritain piti Christietä koko laji­tyypin johto­tähtenä ja Gabriel Marcelin mielestä Christie ”oli melkein suuri kirjailija.”
Laura Thompsonin mielestä Christien latistaminen pelkäksi juonen punojaksi on kohtuutonta. Perusteena hän käyttää Christien tekemiä teostensa näytelmä­sovituksia, jotka kaikki olivat epä­onnistuneita ja pelkkiä varjoja alku­teoksista (mukaan lukien Hiiren­loukku). Hän pitää näytelmä­versioita romaanien juonellisina luu­rankoina, joista on riistetty kaikki ne tekijät, jotka tekivät juonesta romaanissa kiehtovan ja jännittävän.
Arvostus ja suosio > Suosio

Christien suosion salaisuutta on turhaan yritetty arvailla. Usein on esitetty, että syynä olisivat taidokkaat juonet. Tämä ei kuitenkaan selitä, miksi yhtä taidokkaita juonia luoneet aikalais­kirjailijat kuten Margery Allingham, John Dickson Carr tai Dorothy L. Sayers eivät ole lähi­mainkaan niin suosittuja kuin Christie. Laura Thompson arvelee, että salaisuus olisi Christien voimakkaassa mieli­kuvituksessa, joka olisi koko ajan läsnä mutta kuitenkin näkymättömissä. P. D. James on tiivistänyt sen: ”Kyllä, meillä on koko ajan aavistus siitä, että pinnan alla kytee paljon enemmän kuin mitä päälle näkyy.” Jamesin mielestä Christien dekkareiden suurin vahvuus on niissä kuvattu järjestyksen tuominen kaaos­maiseen maailmaan pelkän rohkeuden ja älykkyyden avulla ja sen välittyminen vahvana lukijaan.
Christien sala­poliisi­romaaneista valittiin kansain­välisessä äänestyksessä parhaaksi Eikä yksikään pelastunut.
Kirjallisuutta

Barnard, Robert: A Talent to Deceive – an Appreciation of Agatha Christie – Revised Edition.  Fontana Books, 1990.  ISBN 0006374743  (englanniksi)
Cade, Jared: Agatha Christie katoaa.  (Agatha Christie and the Eleven Missing Days, 2006)  Suomentanut Paukku, Kimmo. Helsinki:  Ajatus, 2006.  ISBN 951-20-7166-5
Raitio, Risto (toim.): Agathan vuosi­sata: 100 vuotta Agatha Christien syntymästä.  Helsinki:  Suomen dekkari­seura, 1990.  ISBN 952-90-2194-1
Aiheesta muualla

Kotisivut (englanniksi)
Agatha Christien teoksia Gutenberg-projektissa (englanniksi)
Agatha Christie: Why I Got Fed Up with Poirot (Vuonna 2012 löydetty Christien 1930-luvulla kirjoittama artikkeli) The Guardian. 28.9.2012. Arkistoitu 7.11.2012. (englanniksi)
Hiltunen, Jari Olavi: Hercule Poirot käy kirjailijan kesäkodissa Vetus et nova. 14.10.2015.
Flood, Alison: Agatha Christie Essay Published for the First Time The Guardian. 18.9.2012. (englanniksi)
Thorpe, Vanessa: Christie’s Most Famous Mystery Solved at Last The Guardian. 15.10.2006. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki 2  Australia 2  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Agatha Christien lapsuuden­kuva
Agatha Christien muisto­laatta Torre Abbeyssa.
Haiyuanin maanjäristys 1920

| Haiyuanin maanjäristys 1920 |
| --- | --- |

Päivämäärä:  16. joulukuuta 1920
Magnitudi:  7,8 ML  8,5 (Mw)
Maat, joihin vaikutukset ulottuivat:  Kiina
Henkilövahingot:  273 400
Haiyuanin maanjäristys 1920 oli maanjäristys, joka tapahtui 16. joulukuuta 1920 Haiyuanin maakunnassa Ningxian alueella Kiinassa. Pelkästään Haiyuanissa kuoli yli 70 000 ihmistä, mikä oli 59 % maakunnan väestöstä.
Kuntalehti

| Kuntalehti |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  aikakauslehti
Kustantaja:  KL-Kustannus Oy
Julkaisija:  KL-Kustannus Oy
ISSN:  ISSN 1236-0066
Perustettu:  1993
Päätoimittaja:  Markku Vento
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:   Suomi
Sivukoko:  A4
Ilmestymistiheys:  12 numeroa vuodessa (2021)
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Kuntalehti on kunta-alan aikakauslehti, kustantaa Kuntaliiton kustannusyhtiö KL-Kustannus Oy. Lehti ilmestyy keskimäärin 12 kertaa vuodessa. Kuntalehti on suunnattu luottamushenkilöille kansanedustajista paikallisiin päätöksentekijöihin, valtion ja kuntien viranhaltijoille, julkisen sektorin asiantuntijoille, seudullisille toimijoille sekä muun muassa kuntien liikelaitosten ja yritysten edustajille. Ensimmäinen Kuntalehti ilmestyi alkuvuodesta 1993, jolloin se korvasi aiemmat kuntien keskusjärjestöjen lehdet: Suomen Kunnat -lehden ja Suomen Kunnallislehden.
Kuntalehden päätoimittajana ja KL-Kustannus Oy:n toimitusjohtajana työskenteli lehden perustamisesta saakka eli vuodesta 1993 alkaen Olli Havu aina vuoteen 2011 saakka. Havun jälkeen päätoimittajana toimi Hannu Kataja. Lehden nykyinen päätoimittaja Markku Vento aloitti helmikuussa 2020.
Kuntalehden aihealueita ovat kunnallistalous, palvelujen tuottaminen, kuntayhteistyö, työmarkkinat, yritystoiminta, elinkeinopolitiikka, kuntamarkkinointi, demokratia, kansantalous sekä valtion ja EU:n toiminta suhteessa kuntiin.
Päätoimittajat

Olli Havu 1993–2011
Hannu Kataja 2011–2016
Marja Honkakorpi 2016–2020
Markku Vento 2020–
Aiheesta muualla

Kuntalehden verkkosivut
Hans Ahlmann

| Hans Ahlmann |
| --- | --- |
 Hans Ahlmann vuonna 1950.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1889
Kuollut: 1974 (84–85 vuotta)
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Arvonimi: professori
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Gerard De Geer
Oppilaat:  Sigurður Þórarinsson
Tutkimusalue:  maantiede, glasiologia
Hans Ahlmann (1889–1974) oli ruotsalainen maantieteilijä, tutkimusmatkailija ja diplomaatti. Hän työskenteli Tukholman korkeakoulussa professorina, minkä jälkeen lähettiläänä Oslossa sekä maantieteen kansainvälisen unionin presidenttinä. Ahlmann myös johti tutkimusretkiä Islantiin ja Koillis-Grönlantiin. Ahlmannin aloitteesta vuosina 1949–1952 suoritettiin norjalais-ruotsalais-brittiläinen Antarktiksen tutkimusretki. Ahlmann perehtyi sekä kulttuuri- että luonnonmaantieteeseen, etenkin morfologiaan ja glasiologiaan.
Aiheesta muualla

Hans W:son Ahlmann (1889-1974) Göteborgs universitetbibliotek. 24.4.2019. Viitattu 28.8.2019. (ruotsiksi)
Hoppe, Gunnar & Schytt, Valter: Memorial to Hans W. Ahlmann, 1889-1974 Department of Physical Geography, University of Stockholm. Arkistoitu 28.11.2020. Viitattu 28.8.2019. (englanniksi)
Schytt, Valter: Hans W: Son Ahlmann—1889–1974. Journal of Glaciology, 1974, 13. vsk, nro 69, s. 541–542.  International Glaciological Society. doi:10.3189/S0022143000023273  Artikkelin verkkoversio. Viitattu 28.8.2019. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Tieteilijät:  Leopoldina 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
Epigenetiikka

Epigenetiikka on molekyylibiologian osa-alue, joka tutkii geenien ekspressiota eli sitä miten ja miksi geenit kytkeytyvät päälle ja pois päältä eri tavoin ilman, että geenien nukleotidisekvenssit muuttuvat. Epigenetiikka on tutkimusala joka tutkii periytymistä joka rikkoo mendeliläisiä periytymissääntöjä. Geneettinen epigeneesi säätelee geenien ilmiasua eli yksilön fenotyyppiä ja se perustuu usein geenien vaientamiseen.
Epigeneettinen periytyminen

Epigeneettinen periytyminen tarkoittaa perinnöllisen tiedon siirtoa solun tai eliön jälkeläiselle ilman, että perinnöllinen tieto on koodattuna DNA:n tai RNA:n sekvenssiin. Epigeneettisen periytymisen vuoksi saman geneettisen informaation sisältävät solut voivat jakautumisten myötä erilaistua ja toimia hyvin eri tavoin. Sana epigeneesi (kreik. επί ’päällä’ + γένεσις ’syntyperä’) tarkoittaa solukkojen kehittymistä erilaistumattomasta kudoksesta. Kokeelliset tutkimukset ovat todistaneet ilmiön eläimillä. Ihmisillä sitä ei ole vielä vahvistettu, mutta ylisukupolvisissa väestötutkimuksissa on nähty yhteyksiä, jotka voisivat selittyä epigeneettisen periytymisen kautta. Tällainen mahdollisuus on esillä tutkimuksessa, jossa on arveltu lapsuuden aikaisen kaltoinkohtelun johtavan siittiöihin siten, että muutos voi näkyä seuraavan sukupolven aivoissa.
Epigeneettinen periytyminen > Epigeneettiset tekijät

Epigeneettiset säätelytekijät mahdollistavat epigeneettisen periytymisen aktivoimalla ja passivoimalla geenejä. Epigeneettinen periytyminen voi tapahtua esimerkiksi DNA:han liittyneen proteiinin välityksellä. Yksi esimerkki tästä on asetyloituneiden histonien periytyminen. Histonin ympärille kiertyneen DNA-rihman geenit ovat aktiivisempia, jos histoniin on liittynyt runsaasti asetyyliryhmiä.
Metyyliryhmät voivat vastaavasti passivoida geenin liittymällä muutoin luettavaan DNA-rihman osaan. Metyyliryhmät estävät geenejä lukevien entsyymien pääsyn geeniin asettumalla niiden tielle. Metylaatiot eli metyyliryhmien liittymiset tapahtuvat pääosin yksilönkehityksen alkuvaiheessa.
Prionit ovat epigeneettisen periytymisen muoto hiivoissa.
Epigeneettisiin tekijöihin vaikuttavat monet ulkoiset tekijät. Esimerkiksi ravinto vaikuttaa geneettisessä materiaalissa tapahtuvien metylaatioiden määrään. Epigeneesin vuoksi genotyypeiltään samanlaiset yksilöt, esimerkiksi identtiset kaksoset, voivat kehittyä ulkoisilta olemuksiltaan eli fenotyypeiltään hyvinkin erilaisiksi. Samat geenit omaavilla yksilöillä on eri geenejä aktiivisina.
Epigeneettinen periytyminen > Geenien itsesäätely

Eräs muoto epigeneettistä periytymistä on geenien itsesäätely. Jos geeni aktivoituu ja synnyttää geenituotetta, joka pitää geenin aktiivisena, aktiivisuus periytyy mitoosissa myös tytärsoluille. Vastaavanlaisesta geenituotteen aikaansaamasta epigeneettisestä periytymisestä on kyse nisäkäsnaaraiden toisen X-kromosomin inaktivoitumisessa.
Epigeneettinen periytyminen > Hankittujen ominaisuuksien periytyminen

Geenien löytymisen jälkeen ei uskottu hankittujen ominaisuuksien periytymiseen. Epigeneettinen tutkimus on muuttanut käsitystä osittain. Tämä ei kuitenkaan tarkoita minkä tahansa hankittujen ominaisuuksien periytymistä, vaan kyseessä on oltava epigeneettisen periytymisen muoto. Esimerkiksi kasvien pakkasenkestävyyden periytymisessä geenit voivat olla passiivisia tai aktiivisia vanhempien niin sanottujen hankittujen ominaisuuksien vaikutuksesta. Tarkalleen ottaen kyse ei kuitenkaan ole hankittujen ominaisuuksien, vaan pikemminkin geenien hankittujen toimintatilojen periytymisestä. Näin ollen epigeneettinen tutkimus ei  monien tulkintojen mukaan tue lamarckismia, vaikkakin asiasta on esitetty monenlaisia tulkintoja.
Kirjallisuutta

Palmgren, Gorm: Perimää eivät määrää vain geenit. Tieteen Kuvalehti, 11.10.2007, nro 15, s. 40–45.  Bonnier Publications.
Häkkinen, Hanna ym.: Epigenetiikka haastaa käsityksiämme periytymisestä ja evoluutiosta. Tieteessä tapahtuu, 2015, 33. vsk, nro 2, s. 13–19.  Artikkelin verkkoversio.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Dadi, Yasmina: Kärsitkö sadan vuoden takaisista oloista? Tiede. 2006. Viitattu 23.7.2014.
John Tyndall

| John Tyndall |
| --- | --- |
 n. 1885
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. elokuuta 1820 Leighlinbridge, Carlow’n kreivikunta, Irlanti
Kuollut: 4. joulukuuta 1893 (ikä 73) Haslemere, Englanti
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Marburgin yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Michael Faraday, Friedrich Stegmann ja Robert Bunsen
Tutkimusalue:  Fysiikka, kokeellinen fysiikka, Lämpösäteily, light scattering (käännä suomeksi) ja Glasiologia
 Nimikirjoitus
John Tyndall (2. elokuuta 1820 – 4. joulukuuta 1893) oli irlantilainen fyysikko. Hän tutki muun muassa diamagnetismia, magnetismia ja otsonia. Hänen sanotaan olevan ensimmäinen henkilö, joka tutki tietyn alueen ilmakehän saastepitoisuutta. Tutkijantyönsä lisäksi hän toimi opettajana.
Tyndall teki kokeiluja ilmiöstä, jossa lämpösäteily absorboituu molekyylitasolla. Hän kutsui tätä kaloresenssiksi.
Tyndall syntyi Irlannissa köyhään protestanttiperheeseen. Hän työskenteli opiskeluaikoinaan maanmittarina, ja käytti säästönsä tohtorikoulutukseen Marburgin yliopistossa Saksassa.
Vuonna 1859 Tyndall alkoi tutkia ilmakehän kaasujen säteilyominaisuuksia. Hän osoitti että happi, typpi ja vety päästävät lämpösäteilyn lävitseen, kun taas muut kaasut ovat säteilylle läpinäkymättömiä. Hänen kokeistaan selvisi myös  että  vesihöyry, hiilidioksidi ja otsoni sitovat säteilyä parhaiten, ja näistä etenkin vesihöyry säätelee maapallon pintalämpötilaa.
Tyndall oli lahjakas kirjoittaja, joka onnistui selittämään fysiikkaa tavallisille ihmisille harvinaisen hyvin.
Tyndall meni naimisiin vuonna 1876 paljon itseään nuoremman Louisa Hamiltonin kanssa. Avioliitto oli onnellinen. Louisa avusti miestään myös tämän työssä ja kirjeenvaihdossa. Louisan ilmeinen älykkyys ei kuitenkaan saanut Tyndallia muuttamaan viktoriaaniselle ajalle tyypillisiä mielipiteitään naisista alempiarvoisina olentoina.
Myöhemmällä iällä Tyndall kärsi unettomuudesta, johon hän otti lääkkeenä kloraalihydraattia. Hän kuoli kyseisen lääkkeen yliannostukseen vuonna 1893.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mike Hulme: On the origin of ‘the greenhouse effect’: John Tyndall’s 1859 interrogation of nature Royal Met. Soc.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  Irlanti  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:John Tyndall
Käännös suomeksi
Erich von Drygalski

| Erich von Drygalski |
| --- | --- |
 Von Drygalski vuoden 1900 aikoihin.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Erich Dagobert von Drygalski
Syntynyt: 9. helmikuuta 1865 Königsberg, Preussi
Kuollut: 10. tammikuuta 1949 (83 vuotta) München, Saksa
Koulutus ja ura
Instituutti:  Berliinin yliopisto (1899–1906) Münchenin yliopisto (1906–1934)
Tutkimusalue:  maantiede, glasiologia
Erich Dagobert von Drygalski (9. helmikuuta 1865, Königsberg – 10. tammikuuta 1949, München) oli saksalainen maantieteilijä ja glasiologi, joka tunnetaan etenkin vuosina 1901–1903 johtamastaan Gaussin Etelämanner-retkikunnastaan.
Ura

Vuosina 1892–1893 von Drygalski johti saksalaista Länsi-Grönlannin-retkikuntaa, joka tutki jäätiköiden liikettä. Vuonna 1891 hän oli käynyt alueella valitsemassa sopivan tutkimuspaikan.
Vuonna 1899 von Drygalski nimitettiin Berliinin yliopiston maantieteen ja geofysiikan professoriksi. Sitä seuraavana vuonna hänet valittiin johtamaan Saksan hallituksen tukemaa Gaussin retkikuntaa, joka lähti vuonna 1901 kohti Etelämannerta. Retkikunta juuttui jäihin noin 80 kilometrin päähän Vilhelm II:n maan rannikosta, mikä rajoitti tehtyjen tutkimusten mittakaavaa. Takaisin Saksaan retkikuntalaiset saapuivat vuonna 1903. Matkan aikana tehtyjen tutkimusten tulokset julkaistiin kahdessakymmenessä osassa vuosien 1905–1931 välillä.
Vuosina 1906–1934 von Drygalski toimi maantiedon professorina Münchenin yliopistossa. Vuonna 1910 hän oli osallisena Ferdinand von Zeppelinin johtamalla Huippuvuorten tutkimusmatkalla. Matkan aikana hän tutki jäätiköiden vaikutusta maaston ominaisuuksiin. Ensimmäisen maailmansodan aikana von Drygalski palveli Belgiassa pataljoonan komentajana. Sodan jälkeen hän matkaili laajalti Siperiassa, Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa.
Von Drygalski kuoli Münchenissä 10. tammikuuta 1949.
Tool

| Tool |
| --- | --- |

 Tool Barcelonassa vuonna 2006.
Tiedot
Toiminnassa:  1990–
Tyylilaji:  progressiivinen metalli progressiivinen rock alternative metal
Kotipaikka:  Los Angeles, Yhdysvallat
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Maynard James Keenan, laulu   Adam Jones, kitara   Danny Carey, rummut   Justin Chancellor, basso (1995–) 
Entiset jäsenet:  Paul d'Amour, basso (1990–1995) 
Levy-yhtiö:  Zoo Entertainment   Volcano II   Tool Dissectional  
Aiheesta muualla
toolband.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tool on progressiivista metallia soittava yhtye, jonka albumeita on myyty miljoonia maailmanlaajuisesti. Pelkästään Yhdysvalloissa, jossa yhtyeen kaksi edellistä albumia Lateralus ja 10,000 Days nousivat listaykkösiksi, levymyynti yltää yli 10 miljoonaan. Valtavirtaan yhtye nousi kuitenkin varsinaisesti vasta vuonna 2006 albumilla 10,000 Days.
Tool tunnetaan omaleimaisista musiikkivideoistaan, joissa on surrealistisia piirteitä. Yhtyeen tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa "Sober", "Ænema", "Stinkfist", "Schism" ja "The Pot".
Historia > Varhaiset vaiheet (1990–1995)

Toolin perustivat vuonna 1990 Maynard James Keenan (vokalisti), Adam Jones (kitaristi), Paul d'Amour (basisti), sekä Danny Carey (rumpali).
Tool sai huomiota nopeasti ensimmäisellä virallisella julkaisullaan Opiate (1992). Nimi tuli Karl Marxin kuuluisasta sanonnasta, jolla viitattiin uskontoon kansan oopiumina. 6-raitainen EP sisälsi hitit Hush ja Opiate. Yhdysvaltojen kirosanojen sensuuria kritisoivasta Hushista julkaistiin single sekä tehtiin musiikkivideo.
Tool julkaisi ensimmäisen täysmittaisen albuminsa Undertowin vuonna 1993 ja aloitti kiertueen Rollins Bandin, Fishbonen ja Rage Against the Machinen kanssa. Toolin esiintyminen Lollapaloozan päälavalla 1993 sai paljon huomiota. Tämä toi bändille julkisuutta ja auttoi Undertow'ta myymään kultaa. Ensimmäisen hittinsä Tool sai singlestään Sober, josta tehtiin myös musiikkivideo. Kyseisessä videossa on otettu reilusti vaikutteita Quayn veljeksien animaatio-tekniikasta sekä synkästä kuvamateriaalista. Toisin kuin muita albumin kappaleita, Soberia on soitettu paljon eri radiokanavilla, ja sen video läpäisi Music Televisionin sensuurin. Samoihin aikoihin yhtyeeseen kohdistui myös negatiivista julkisuutta, sillä single Prison Sex sekä sen video kertoivat lapsen hyväksikäytöstä. Kappaletta ei suostuttu soittamaan radiossa, eikä musiikkivideokaan päässyt Music Televisionin soittolistoille.
Syyskuussa 1995 uuden albumin nauhoituksissa Paul d'Amour lähti bändistä. Vain kuukautta myöhemmin d'Amourin paikan yhtyeen basistina otti Justin Chancellor, joka oli aiemmin soittanut Toolin kanssa Eurooppaa kiertäneessä Peach-yhtyeessä.