stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun historia
Uusin aika > Itsenäisen Suomen aika (1917–)

Aurakadun tunnelmaa Turun keskustassa talvella 1910
Martin kaupunginosa jatkosodan pommitusten jälkeen vuonna 1941
Turun linna kesällä 1941 Neuvostoliiton pommitusten jälkeen
Turun kauppatori vuonna 1965
Heti Suomen itsenäistymisen jälkeen alkaneessa Suomen sisällissodassa Turku oli muiden Etelä-Suomen kaupunkien tapaan punaisten hallinnon alla. Sota oli kuitenkin lyhyt, ja kevään 1918 aikana Turussa olleet punaiset vetäytyivät.
Turku kärsi pahoja vaurioita toisen maailmansodan pommituksissa. Talvisodassa Turku oli satamansa johdosta Suomen toiseksi pommitetuin kaupunki Viipurin jälkeen. Pommituksissa kuoli 52 ja haavoittui 151 henkeä.
Jatkosodan pommituksissa osansa sai muun muassa Turun linna, jonka keskelle putosi palopommi juuri sen jälkeen, kun linnan perusteellisesta korjauksesta oli ehditty sopia. Turku ei enää jatkosodan pommituksissa vaurioitunut yhtä pahasti kuin Helsinki, mutta esimerkiksi Martin alue kärsi merkittävää tuhoa. Sota-ajan erityispiirteisiin Turussa lukeutui Iso-Heikkilässä sijainnut "Pikku-Berliiniksi" kutsuttu saksalainen varuskunta, jonka asukkaiden tiedetään ajoittain tuottaneen harmia Turun pienelle juutalaisyhteisölle. Presidentti, marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheim oli sodan jälkeen sitä mieltä, että pääkaupunki pitäisi siirtää Helsingistä Turkuun, sillä Suomi joutui Moskovan välirauhassa vuonna 1944 luovuttamaan aivan Helsingin vierestä Porkkalan Neuvostoliitolle tukikohdaksi.
Vielä 1930-luvulla Turkuun kuului lähes yksinomaan kantakaupungin ruutukaava-alue. Sitä ympäröineet Aurajoen pohjois- tai länsipuoliset alueet kuuluivat Kaarinaan, etelä- tai itäpuoliset Maariaan. Vuonna 1939 Turkuun liitettiin osa Kaarinan ja vuonna 1944 osa Maarian kunnasta. Näissä liitoksissa molempien kuntien kirkonkylätkin liitettiin Turkuun, samoin kuin Nummenmäen, Vähä-Heikkilän ja Raunistulan taajaväkiset yhdyskunnat, joista Raunistula oli kuulunut Maariaan, muut Kaarinaan.
1960- ja 1970-luvut olivat voimakkaan asukasluvun kasvun aikaa, mikä johti tiheään asuttujen lähiöitten, kuten Varissuon ja Runosmäen, rakentamiseen sekä uusiin kunta- ja alueliitoksiin. Vuonna 1967 Turkuun liitettiin loputkin Maarian kunnasta, vuotta myöhemmin Kakskerran saaristokunta ja vuonna 1973 Paattisten kunta. Raisiosta Turkuun on liitetty Mälikkälän, Pahaniemen, Artukaisten, Pansion ja Pernon kaupunginosat. Viimeisimpänä näistä liitettiin Perno alueelle rakennettavan Wärtsilän telakan vuoksi.
Vuonna 1965 tehtiin päätös, jonka mukaisesti raitiotiet lakkautettiin Turussa vuoteen 1972 mennessä kokonaan. Tällöin Turku menetti toimivan, koko keskeisen kaupunkialueen kattavan liikennejärjestelmän, minkä takia monet ovatkin pitäneet raitioteiden lakkauttamista virheenä.
Sodan jälkeen Turun keskustasta on purettu monia vanhoja rakennuksia ja tilalle rakennettu moderneja kerrostaloja. Nykyään on pääosin alettu varjella niitä rakennuksia, joita 1800-luvulta ja 1900-luvun alusta vielä on jäljellä. 2000-luvulle tultaessa kaupungin väestönkasvu on tasoittunut.
Kuvagalleria

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Turun linnan alue 1799
Turun linnan alue 1801
Tuomiokirkon alue 1811
Talvella 1827 Turun palon jälkeen
Vanhin Suomessa otettu valokuva, kuva Nobelin talosta ja tuomiokirkosta vuodelta 1842
Turun linna vuonna 1845
Vanhan suurtorin alue vuonna 1856
Hevosten vetämät raitiovaunut Turussa vuonna 1890
Turun linnan alue 1900-luvun alussa
Juhla Turun yliopistossa vuonna 1922
Sotalapsia Turussa vuonna 1939
Näkymä Hämeentieltä aamulla vuonna 1987
Kirjallisuutta

Anne Ollila: Turku vanhoissa valokuvissa 1865–1915.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012.  ISBN 978-952-222-338-8
Turun kaupungin historia -teos
Erkki Kuujo: Turun kaupungin historia 1366–1521.  Turku:  Turun kaupunki, 1981.  ISBN 951-95083-1-7
Oscar ja Sigrid Nikula: Turun kaupungin historia 1521–1600.  Turku:  Turun kaupunki, 1987.  ISBN 951-9262-24-5
Raimo Ranta: Turun kaupungin historia 1600–1721.  Turku:  Turun kaupunki, 1975.  ISBN 951-95081-7-1
Oscar Nikula: Turun kaupungin historia 1809–1856.  Turku:  Turun kaupunki, 1972.  ISBN 951-99003-2-2
Sinikka Uusitalo: Turun kaupungin historia 1918–1970.  Turku:  Turun kaupunki, 1982.  ISBN 951-95083-5-X
Jukka Paaso: Turun kuva: itsenäisyyden ajan Turku.  Turku:  Jukka Paaso, 2006.  ISBN 952-99502-5-X
Hannu Laaksonen: Turun historiaa kahdeksalta vuosisadalta.  (Turun historiallinen arkisto 59)  Turku:  Turun historiallinen yhdistys, 2007.  ISBN 978-952-99637-3-7
Sanna Kupila, Marita Söderström (toim.): Turun katuja ja toreja. Nimistöhistoriaa keskiajalta nykypäivään.  Turku:  Turun museokeskus, 2011.  ISBN 9789515951502
Turun tuomiokirkon suojissa: Pohjoinen hiippakuntakeskus keskiajan ja uuden ajan alun Euroopassa (toim. Marika Räsänen, Reima Välimäki & Marjo Kaartinen). Historia Mirabilis 8. Turun historiallinen yhdistys & Turku Centre for Medieval and Early Modern Studies, Turku 2012.
Zabbaleen

Zabbaleen on egyptiläinen, lähinnä kopteista koostuva yhteisö, jonka jäsenet toimivat jätteenkerääjinä Kairossa. Egyptin arabian sana "Zabbaleen" tarkoittaa suomeksi "roskaihmisiä". He kierrättävät keräämästä jätteestään noin 85 %. Suurin Zabbaleen-asuinalue on noin 30 000 asukkaan Moqattam.
Vuonna 2003 Kairo teki sopimukset jätteiden keräämisestä ulkomaisten yritysten kanssa. Jätehuollon yksityistäminen uhkaa Zabbaleen-yhteisön elinkeinoa. Keväällä 2009 Egyptin hallitus määräsi kaikki Egyptin yli 300 000 sikaa teurastettavaksi, koska niiden pelättiin mahdollisesti levittävän H1N1-influenssaa. Suuri osa sioista oli Zabbaleen-yhteisön omistuksessa. Sioille oli syötetty ruokajätettä ja niiden lihasta oli saatu myyntituloja. Sikojen teurastuksen seurauksena jätekasat kasvoivat ja orgaanisen jätteen määrä lisääntyi Kairon kaduilla.
Itä-Afrikan yhteisö

| Itä-Afrikan yhteisö |
| --- | --- |
  East African Community (eng.)  Jumuiya ya Afrika ya Mashariki (suahil.)  Communauté d'Afrique de l'Est (ransk.)  
Perustettu:  1967
Päämaja:   Arusha, Tansania
Jäsenet:  8 jäsenvaltioita
Viralliset kielet:  swahili, ranska, englanti
pääsihteeri:  Libérat Mfumukeko
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Itä-Afrikan yhteisön jäsenmaat (tummanvihreällä) sekä jäsenyyttä hakevat maa (vaaleanvihreällä).
Itä-Afrikan yhteisö on vapaakauppa-alue, johon kuuluvat Kenia, Tansania, Uganda, Ruanda, Burundi, Etelä-Sudan, Kongon demokraattinen tasavalta ja Somalia. Yhteisö on perustettu alun perin vuonna 1967 ja se kaatui 1977. Se elvytettiin uudelleen vuonna 2000, ja seuraavana vuonna siihen liittyivät alkuperäiset jäsenet Kenia, Uganda ja Tansania. Ruanda ja Burundi ovat tulleet mukaan 2008. Etelä-Sudan puolestaan liittyi yhteisöön vuonna 2016. Yhteisön tavoitteena on käyttää yhteistä rahayksikköä vuoteen 2021 mennessä ja lopulta muodostaa täysi poliittinen liittovaltio. Syyskuussa 2018 yhteisö aloitti tämän prosessin valmistelun. Mukaan on kaavailtu valtioita myös Kongon ja Sudanin suunnilta. Vaikeuksia liiton onnistumiselle on maiden osittain sekava poliittinen tilanne ja erilaiset hallintokulttuurit sekä kielellisten ja kansallisten identiteettien ongelmat. Tammikuussa 2023 Itä-Afrikan yhteisö (EAC) suunnittelee laskevansa liikkeeseen yhtenäisvaluutan seuraavien neljän vuoden aikana. Järjestön ministerineuvoston on päätettävä Itä-Afrikan rahainstituutin sijainnista ja etenemissuunnitelman laatimisesta yhtenäisvaluutan liikkeeseenlaskua varten..
Puheenjohtajat

| Puheenjohtaja | Virkakausi | Maa |
| --- | --- | --- |
| Yoweri Museveni | 2012–2013 |  Uganda |
| Uhuru Kenyatta | 2013–2015 |  Kenia |
| John Magufuli | 2015–2017 |  Tansania |
| Yoweri Museveni | 2017–2019 |  Uganda |
| Paul Kagame | 2019–2021 |  Ruanda |
| Uhuru Kenyatta | 2021–2022 |  Kenia |
| Évariste Ndayishimiye | 2022–2023 |  Burundi |
| Salva Kiir Mayardit | 2023–virassa |  Etelä-Sudan |
Pääsihteerit

| Pääsihteerit | Virkakausi | Maa |
| --- | --- | --- |
| Francis Muthaura | 2000–2001 |  Kenia |
| Amanya Mushega | 2001–2006 |  Uganda |
| Juma Mwapachu | 2006–2011 |  Tansania |
| Richard Sezibera | 2011–2016 |  Ruanda |
| Libérat Mfumukeko | 2016–2021 |  Burundi |
| Peter Mathuki | 2021–virassa |  Kenia |
Kyokushin

| Kyokushin |
| --- | --- |

Perustettu:  1964
Alkuperämaa:   Japani
Perustaja(t):  Masutatsu Ōyama
Vaikutteet:  Gōjū-ryū, shotokan, nyrkkeily, kiinalainen kenpo, Subak, Taekkyon
Löydä lisää urheiluaUrheilun teemasivulta
Kyokushin on korealaissyntyisen Sosai Masutatsu Oyaman vuonna 1964 kehittämä karaten tyylisuunta. Se on eräs maailman suurimmista karaten tyylisuunnista. Kyokushin-tyylin ominaispiirteitä ovat kova ja realistinen harjoittelu, sparraus, sekä täydellä kontaktilla käytävät knockdown-ottelut, joissa myös reisiin kohdistuvat alapotkut ovat sallittuja. Lajilla on harrastajia yli 12 miljoonaa yli sadassa maassa. Kyokushinkai tarkoittaa ’’Lopullisen totuuden koulukuntaa/järjestöä’’. Se kuuluu maailmalla viiden suosituimman karatetyylin joukkoon. Kyokushin-karateen kuuluvat erilaiset lyönnit, potkut, tartunnat ja kaadot sekä nivellukot. Kyokushin karate poikkeaa muista karaten tyylisuunnista ottelu- ja harjoitussovelluksiltaan, olemalla suoraviivaisempi, intensiivisempi ja kovempi harjoitusmenetelmiltään. Kyokushin-karate tunnetaankin maailmanlaajuisesti vahvimpana karatena kovien treenimetodien, vaativien vyökokeiden ja täyskontaktiotteluidensa ansiosta.
Kyokushin karatessa vaalitaan vahvasti karaten perinteitä. Kihonia (perustekniikkaa) ja kataa (muotoja) harjoitellaan paljon. Myös ottelu- sekä välineharjoittelu ovat tärkeässä osassa. Kyokushin karatessa pyrkimys on säilyttää alkuperäisen karaten kolme perusasiaa: kihon, kata ja kumite sekä näiden erilaiset sovellukset.
Tyypillinen Kyokushin-karateharjoitus alkaa perustekniikalla ja loppuu otteluharjoitukseen. Perustekniikka pidetään koko karaten perustana. Perustekniikkaa harjoitellaan niin kihon muodossa rivissä kuin kihon ido-geiko muodossa liikkuen ja suorittaen ennalta määrättyjä liikesarjoja. Perustekniikkaa tehdessä jokaisen harjoittelijan pitäisi aina ajatella jokainen lyönti, torjunta ja potku viimeisenä. Harrastajien ja lajin keskeisiä mottoja onkin ”Osu no seishin” – periksiantamattomuus paineen alla tai ”Älä koskaan luovuta”.
Historia

Ōyama avasi oman dojon Ōyama Dojon Mejirossa 1953 ja vuoteen 1957 mennessä hänellä oli noin 700 oppilasta, vaikka useat oppilaat jättivät dojon liian kovan treenin vuoksi, joista koitui loukkaantumisia. Tuolloin heillä ei ollut virallisia karatepukuja, vaan oppilaat käyttivät tavallisia vaatteita. Ōyaman saadessa lisää oppilaita myös ulkomailta hän päätti siirtää dojonsa 1963 Ikebukuroon, jossa hän piti viralliset avajaiset kesäkuussa 1964. Sitä ennen tammikuussa 1964 Oyaman Dojo oli saanut haasteen thainyrkkeilijöiltä, jonka he aluksi hylkäsivät, mutta myöhemmin lähettivät kolme ottelijaa mukaan lukien Noboru Osawan Thaimaahan, jossa he voittivat kaksi ottelua kolmesta. Huhtikuussa 1964 kaksi kuukautta ennen virallisia avajaisia Japanin entinen pääministeri Eisaku Sato nimitettiin International Karate Organization järjestön puheenjohtajaksi, kun Ōyama itse toimi järjestön johtajana. Heidän järjestö järjestäisi useita kouluja muualle päin maailmaa opettamaan Kyokushinia. Perustamisen jälkeen Kyokushin saavutti pian 120 jäsenmaan rajan ja rekisteröityjä jäseniä yli kymmenen miljoonaa. Ōyama kävi elokuussa 1968 lähi-idässä opettamassa yksityisesti Jordanian kuningasta, jonne perustettiin myös Lähi-idän IKO. Sittemmin 1969 hän järjesti ensimmäiset Japanin mestaruuskilpailut ja myöhemmin 1975 ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut, jotka molemmat käydään avoimessapainoluokassa. Kaksi vuotta neljännen World Openin jälkeen Ōyama pyysi heinäkuussa 1989 muiden tyylien edustajia osallistumaan Kyokushin turnauksiin, pyrkimyksenään kehittämään Japanin karatetasoa ja vastavuoroisesti parantamaan kamppailulajien kehitystä.
Historia > Ōyaman kuolema

Ōyaman kuoleman jälkeen 1994 International Karate Organization liitto hajosi aluksi kahdeksi järjestöksi. Toru Tezuka nousi hetkellisesti järjestön johtoon, mutta sairastuttuaan joutui hyvin äkkiä luopumaan asemastaan, joka meni Shokei Matsuille. Hän jatkoi IKO:n tehtävissä puheenjohtajana. Toista IKO-2 ryhmää johti Yukio Nishida ja Keiji Sanpei. Oikeudenkäynnissä 1995 ilmeni ettei Ōyama nimennyt testamentissaan ketään seuraajakseen, mutta piti Matsuita parhaimpana valintana jatkamaan hänen tehtävissään. Sittemmin kaikki uudet Kyokushinin IKO järjestöt nimettiin numeroin.
Kata

Myös kata on tärkeä osa Kyokushin karaten harjoittelua. Kata on ennalta määrätty liikesarja, jossa voidaan harjoitella samanaikaisesti useita eri tekniikkakombinaatioita ja sovelluksia, esim: Torjunta ei ole pelkkä torjunta. Sillä voi myös suorittaa erilaisia kaatoja ja irtautumisia. Katat sisältävät kaikki karaten tekniikat. Katojen ja perustekniikan perusteellinen harjoitteleminen on tärkeää painonsiirron, tasapainon ja vartalon voimantuoton ymmärtämiseksi. Kataan liittyy Bunkai, jolla tarkoitetaan katan liikkeiden käytännön sovellutuksia. Tätä harjoitellaan kata-harjoittelun yhteydessä.
Otteluharjoitus

Harjoitus päättyy yleisimmin otteluharjoitukseen. Otteluharjoitus koostuu esimerkiksi otteluliikkumisen, ottelutekniikan ja otteluosaamisen harjoittelemisesta sekä muista erilaisista otteluharjoitteista. Otteluharjoitteluun kuuluvat ippon ja sanbon kumite (yhden ja kolmen askeleen ottelu), jossa vastustaja suorittaa yhden tai kolmen hyökkäyksen sarjan perustekniikalla tai ottelutekniikalla, ja puolustaja torjuu ja suorittaa vastahyökkäyksen. Useimmiten ippon ja sanbon kumite harjoitus suoritetaan ennalta sovitusti, joko kumite dachissa tai zenkutsu dachissa.
Tästä edetään kihon kumiteen, jossa suoritetaan otteluasennossa ennalta sovittuja liikesarjoja tai yksittäistä tekniikkaa joko ilmaan tai pistehanskoihin ja potkutyynyihin. Sitten siirrytään yakusoku- ja tanshiki-kumiteen. Yakusoku-kumitessa harjoitellaan parin kanssa ennalta sovittuja hyökkäyksiä ja torjuntoja. Tanshiki-kumitessa otetaan sparria rajatuin tekniikoin. Viimeisenä harjoittelumuotona on jiyu-kumite (vapaaottelu), jossa kaikkia oppimiaan tekniikoita saa käyttää vapaasti ennalta määrätyin ottelusäännöin.
Knockdown-ottelu

Yksi keskeinen kuvan muokkaaja sille, että Kyokushin karatea pidetään vahvimpana karatena on tyylisuunnalle tyypillinen suojitta käytävä knockdown –ottelu, joka poikkeaa huomattavasti totutummasta kilpa-karaten pisteottelusäännöstöstä. Kyokushin karatessa kilpaottelut käydään knock down -säännöstöllä, joka oli Oyaman mielestä ainut todellinen tapa mitata otteluosaamista. Ottelut käydään suojitta ja hanskoitta täydellä kontaktilla. Lyönnit otteluissa päähän ovat kiellettyjä, koska Oyamasta tyrmäykset päähän kohdistuneista lyönneistä olivat liian helppoja ilman hanskoja, mutta sen sijaan potkut jalkoihin ja päähän ovat sallittuja.
Knockdown-ottelumuoto aiheuttaa usein myös ristiriitaisia tulkintoja itse tyylisuunnasta. Kyokushin voidaankin jakaa kahteen toisiaan tukevaan osa-alueeseen; Tuornament-style (mm. knockdown-ottelut) sekä Kyokushin style. Kyokushin karatessa harjoitellaankin myös aktiivisesti päälyönnein ja joskus saatetaan ottaa pelkkää nyrkkeilyä otteluharjoituksissa. Kyokushin karatessa harjoitellaan useimmiten ottelua knock downin, dojo fightin ja nyrkkeilyn säännöstöllä ennalta sovitulla kontaktilla. Kontaktia säädellään tason mukaan..
Järjestöt

Oyaman kuoltua alkoi syntyä useita eri Kyokushin järjestöjä Japanissa ja sen ulkopuolella.
Järjestöt > International Karate Organization

Kansainvälisesti alkuperäisen järjestön nimeä kantavat kolme järjestöä.
IKO Kyokushinkaikan "Matsui-Ha" tai "Ichi-Geki", johtaa Shokei (Akiyoshi) Matsui. (Mas Oyaman tytär, Kurstina Oyamalla on oikeusistuimen mukaan oikeus käyttää Mas Oyaman Honbua).
IKO Matsushima (IKO3), johtaa Yoshikazu Matsushima.
IKO4 Kyokushin Kai Kan, perustanut Toru Tezuka, jota johtaa Yoshimichi Mori.
IKO5 Kyokushinkaikan, All Japan Kyokushin Union tai Kyokushin Rengōkai.
IKO Kyokushinkaikan World So-Kyokushin, johtaa Satoru Oishi.
IKO World Zen-Kyokushin, johtaa Takuma Koketsu.
Järjestöt > Muut japanilaiset järjestöt

Muut japanilaiset Kyokushin järjestöt, jotka eivät käytä virallista "IKO" ja "Kyokushinkaikan" nimeä.
WKO (World Karate Organization) (entinen IKO2) ShinKyokushinkai, johtaa Kenji Midori.
KWU (Kyokushin World Union) ShinKyokushin, 12. lokakuuta 2011 perustettu järjestö. Se perustettiin Hatsuo Royaman perustaman Kyokushin-Kan-liiton tilalle.
Järjestöt > Muut järjestöt

IFK (International Federation of Karate), Kyokushin, perustanut entinen IKO jäsen Steve Arneil.
IBK (International Kyokushin Budokai), perustanut entinen IKO jäsen Jon Bluming.
IKU (International Kyokushin Union), perustanut entinen IKO jäsen David Farzinzad.
IKA (International Kyokushinkai Association), perustanut entinen IKO jäsen Carlos Costa.
IKKF (International Kyokushinkai Karate Federation), perustanut entinen IKO jäsen Teyub Azizov.
WKB (World Kyokushin Budokai), IBK:n sääntöjä noudattavaa järjestöä johtaa Pedro Roiz.
KWF (Kyokushin World Federation), puheenjohtajana Antonio Pinero.
IBKO (International Budo Karate Organization), 21. marraskuuta 2011 perustettu Tomokichi Anzain johtama järjestö.
Vyöarvot

| Arvo | Väri |
| --- | --- |
Mukyu: Valkoinen
10. kyu: Oranssi
9. kyu: Oranssi, valkoinen raita/natsa
8. kyu: Sininen
7. kyu: Sininen, valkoinen raita/natsa
6. kyu: Keltanen
5. kyu: Keltanen, valkoinen raita/natsa
4. kyu: Vihreä
3. kyu: Vihreä, valkoinen raita/natsa
2. kyu: Ruskea
1. kyu: Ruskea, valkoinen raita/natsa
1-10. dan: Musta
Turnauksia

Japanin mestaruuskilpailut (1969–)
World Open Karate Championship (1975–)
Naisten World Open Karate Championship (2011–)
Painoluokalliset Euroopan-mestaruuskilpailut (1978–)
Naisten painoluokalliset Euroopan-mestaruuskilpailut (1996–)
Painoluokalliset Japanin mestaruuskilpailut (1984–)
All American Open (1996–)
Painoluokka maailmanmestaruuskilpailut (1997–)
Naisten painoluokalliset maailmanmestaruuskilpailut (1996–)
Euroopan Cup (1998–2002)
Euroopan Open (2000–)
Painoluokalliset Aasian-mestaruuskilpailut (2002–)
Yhdysvaltain-mestaruuskilpailut (2005–)
Nordic Cup (2023–)
Turku Open (2013–)
Suomessa

Suomessa Kyokushin on melko tuntematon laji, mutta seuroja löytyy ainakin Helsingistä, Ruskolta, Espoosta, Vimpelistä, Liedosta, Torniosta ja Turusta, Kajaanista, Riihimäeltä, Joensuusta sekä Jyväskylästä. Kaikki Suomen seurat ovat pääosin eri liittojen jäseniä. IKO on edustettuna Turussa, Jyväskylässä, Helsingissä, Espoossa ja Vimpelissä, lisäksi toimintaa laajennetaan vuoden 2025 aikana Raisioon ja Seinäjoelle. IKO on siis laajimmalle levinnein ja suurin Kyokushin-organisaatio Suomessa, lisäksi sillä on suorat yhteydet Japaniin. Riihimäen ja Joensuun seurat kuuluvat saman liiton alle World Zen Kyokushin.
Syyskuussa 2023 Suomessa järjestettiin ensimmäinen Kyokushinin kansainvälinen turnaus Nordic cup (IKO). Sitä ennen Suomessa on pidetty vuosittain kansallisia turnauksia, kuten Turku Open (IKO), joka on ollut aina avoin myös muille organisaatioille ja lajeille Kyokushinin kilpailusäännöillä. Nordic Cup järjestettiin toista kertaa syyskuussa 2024 Turussa IKOn toimesta. IKO järjestää myös kaikille lajeille ja liitoille avoimet alapotkukilpailut ensimmäistä kertaa keväällä 2025.
IKOn MM-kilpailuihin, EM-kilpailuihin ja muihin kansainvälisiin turnauksiin on osallistunut jo useita suomalaisia, tuoden useita pokaaleja ja mitaleita Suomeen.
Tunnettuja harrastajia

Monet kyokushin-ottelijat, kuten Andy Hug, Francisco Filho ja Nicholas Pettas ovat saavuttaneet menestystä K-1-pystyottelukilpailuissa. Vapaaottelussa kenties tunnetuin Kyokushinin edustaja on kanadalainen UFC:en välisarjan entinen maailmanmestari Georges St-Pierre, sekä UFC:n entinen raskaansarjan mestari Bas Rutten.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
https://www.kyokushinkaikan.fi/
Nieluputki

Nieluputki paikoillaan anatomisessa mallissa
Nieluputkia on eri kokoisia ja koot erotetaan toisistaan usein värikoodein.
Nieluputki estää kielen tukkimasta ilmateitä tajuttomilla ja nukutetuilla potilailla. Nielupuki nostaa kielen pois nielun takaseinästä ja aukaisee näin ilmatien. Sopivan kokoinen nieluputki valitaan mittaamalla putki korvannipukasta suupieleen. Nenänieluputki on potilailla paremmin siedetty kuin tavallinen nieluputki.
Nahila

| Nahila |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Päijät-Häme
Kunnat:  Lahti, Asikkala
Koordinaatit:  61°05′51″N, 25°47′58″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Vesijärven valuma-alue (14.24)
Laskuoja:  oja Nahilanojaan 
Järvinumero:  14.243.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  111,4 m  
Pituus:  900 m  
Leveys:  510 m  
Rantaviiva:  2,342 km  
Pinta-ala:  27,223 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiNahila 
Nahila  on Päijät-Hämeessä Lahdessa ja Asikkalassa Tervalankulman kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 27 hehtaaria, se on 900 metriä pitkä ja 500 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Vesijärven valuma-alueella (14.24), jonka Haritunjoen valuma-alueeseen (14.243) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 111,4 metriä mpy.
Rosi Braidotti

Rosi Braidotti
Postmodernismi
Robert Venturi: , 1959–1964. Chestnut Hill, Pennsylvania.
Pääartikkelit
Postmoderni filosofia | Postmoderni taide | Postmodernismi (arkkitehtuuri) | Postmoderni kirjallisuus
Aiheet
Dekonstruktio | Kriittinen teoria | Memphis-ryhmä | Oulun  koulu
Tekijät
Jean Baudrillard | Pierre Bourdieu | Rosi Braidotti | | Gilles Deleuze | Jacques Derrida | Paul Feyerabend | Michael Graves | Hans Hollein | Philip Johnson | Emmanuel Lévinas | Jean-François Lyotard | Jarmo Mäkilä | Reima Pietilä | Kimmo Sarje | Ettore Sottsass | James Stirling
Rosi Braidotti (s. 28. syyskuuta 1954) on filosofi ja feminismin teoreetikko. Hän syntyi Italiassa, vietti nuoruutensa Australiassa ja väitteli tohtoriksi Ranskassa. Nykyään hän on naistutkimuksen professori Utrechtin yliopistossa Alankomaissa.
Teoksissaan Braidotti on puolustanut Luce Irigarayn radikaalia sukupuolieron teoriaa ja yhdistänyt tähän Gilles Deleuzen filosofiaa. Hän on arvostellut angloamerikkalaisen feminismin, ennen kaikkea Judith Butlerin performatiivisen sukupuolikäsityksen hallitsevaa asemaa feministisessä teoriakeskustelussa.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 2014.
Teokset

Riitasointuja.  ((Patterns of Dissonance: An Essay on Women in Contemporary French Philosophy, 1991.) Suomennos: Päivi Kosonen ym)  Tampere:  Vastapaino, 1993.  ISBN 951-9066-66-7
Nomadic Subjects: Embodiment and Difference in Contemporary Feminist Theory, 1994
Metamorphoses: Towards a Materialist Theory of Becoming, 2002
Transpositions: On Nomadic Ethics, 2006
Nomadic Theory, 2011
Tieto ihmisen jälkeen.  (Alkuteos: Posthuman knowledge)  Suomentanut Kaisa Kortekallio. Tampere:  niin & näin, 2024.  ISBN 978-952-7478-11-0
Kirjallisuutta

Anttonen, Anneli, Kirsti Lempiäinen & Marianne Liljeström (toim.): Feministejä: Aikamme ajattelijoita.  Tampere:  Vastapaino, 2000.  ISBN 951-768-066-X
Aiheesta muualla

Rosi Braidottin kotisivut. (englanniksi)
Eeva Jokinen: Ajattelun intohimo. Helsingin Sanomat 24.4.1994.
Tuija Parvikko: Naisfeministisen subjektin politiikkaan. (Arvio Riitasointuja -teoksesta) niin & näin 1/1994, 46–47.
Marita Husso ja Marja Kaskisaari: Nomadisen subjektin jäljillä – filosofi Rosi Braidottin haastattelu. niin & näin 3/1996, 62–65.
Markus Termonen, Miikka Pyykkönen, Tom Kettunen: Nomadisen vastarinnan lyhyt oppimäärä. Megafoni 7.2.2003.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID  PhilPeople 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef 
↑  https://www.ae-info.org/ae/Member/Braidotti_Rosi