stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Doom II: Hell on Earth
Juoni

Doom II koostuu yhdestä pitkästä episodista, ensimmäisen osan kolmen lyhyemmän sijaan. Tämä muutos merkitsi, ettei pelaajan tarvinnut aloittaa pelkällä pistoolilla noin joka yhdeksännessä tasossa. Tasojen välissä on ensimmäisen osan pelin etenemistä seuraavan kartan sijasta pelkkä taustakuva.
Heti Doomin tapahtumien jälkeen pelaaja ottaa jälleen nimettömän avaruussotilaan roolin, joka on osoittautunut kovaksi vastukseksi Helvetin joukoille. Tultuaan tapetuksi Phobosissa, ja taisteltuaan tiensä läpi Deimosin ja Helvetin, pelaaja palaa Maapallolle vain todetakseen sen joutuneen helvetillisten voimien hyökkäyksen kohteeksi.
Pelaaja etenee 30 kentän läpi, ja matkansa aikana saa tietää, että helvetin demonit estävät invaasiosta selvinneitä ihmisiä pakenemasta maapallolta avaruusaluksilla. Kun avaruussotilas saa ihmiset pelastettua, hän on vapaa elämään loppuelämänsä yksin maapallolla muun ihmiskunnan toivottavasti jatkaessa elämäänsä jossain muualla. Ennen pitkää avaruussotilas kuitenkin keksii keinon, jolla hyökkäys saadaan lopullisesti kukistettua.
Vastaanotto

Pelit-lehden Niko Nirvi antoi pelille 92 pistettä sadasta. Mikrobitin arvostelijat olivat samoilla linjoilla: Jarno Kokolta heltisi 96 pistettä sadasta ja Petri Teittiseltä 92.
Aiheesta muualla

Virallinen id Softwaren sivu
Doom II: Hell on Earth MobyGamesissa (englanniksi)
-pelisarja
| --- | --- |
Pääpelit:  Doom  Doom II  The Ultimate Doom  Master Levels for Doom II  Final Doom  Doom 64  Doom 3  Resurrection of Evil  Doom 4  Doom Eternal 
Mobiilipelit:  Doom RPG  Doom Resurrection  Doom II RPG 
Muuta:  Doom-pelimoottori  Doom 3 -pelimoottori  Doom-elokuva  Doom-lautapeli  id Software  GT Interactive  Activision  Luettelo Doom-pelien vihollisista
Solomon Northup

| Solomon Northup |
| --- | --- |
 Solomon Northupia esittävä kaiverrus noin vuodelta 1853.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1807 Schroon (nykyisin Minerva), New York, Yhdysvallat
Kuollut: vuoden 1857 jälkeen
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Solomon Northup (10. heinäkuuta 1807 Schroon (nykyisin Minerva), New York, Yhdysvallat – vuoden 1857 jälkeen) oli vapaana syntynyt afroamerikkalainen, joka työskenteli maanviljelijänä ja viulistina. Vuonna 1841 hänet kidnapattiin Washingtonissa ja myytiin orjaksi New Orleansin orjamarkkinoilla. Hän onnistui saamaan vapautensa takaisin vuonna 1853.
Kidnappaus

Northup oli lahjakas viulisti, joskaan se ei yksinään tuonut elantoa hänen viisihenkiselle perheelleen. Hänelle tarjottiin maaliskuussa 1841 hyväpalkkaista työtä kiertävän sirkuksen viulistina. Hän suostui tekemään lyhyen koe-esiintymisen Washingtonissa. Northup ei jättänyt toisessa kaupungissa työskenneelle vaimolleen viestiä, koska arveli palaavansa kotiin ennen tätä.
Northup huumattiin ja sen jälkeen kahlittiin Washingtonissa. Häntä vankinaan pitäneet miehet myös pieksivät hänet pahoin. Sieppauksen takana oli orjakauppias James H. Birch, joka laillisten orjien ohella välitti myös vapaita, kidnapattuja ihmisiä työvoimaksi orjuuden yhä salliviin osavaltioihin. Northup lähetettiin laivalla New Orleansiin Louisianan osavaltioon.
Orjuus

Orjanimen Platt saanut Northup myytiin orjamarkkinoilla Red Riverissä asuvalle William Fordille. Hyvämaineisen Fordin palveluksessa oli kuitenkin John Tibaut -niminen puuseppä, jonka kanssa Northup joutui törmäyskurssille. Talvella 1842 Ford ajautui rahavaikeuksiin ja joutui siksi myymään osan orjistaan. Northupin epäonneksi ostaja oli Tibaut. Hän ei kuitenkaan pystynyt maksamaan koko Northupista vaadittavaa summaa, joten juridisesti Northup oli yhä Fordin omaisuutta. Tämä pelasti myöhemmin Northupin hengen, kun nyrkkitappelussa hävinnyt Tibaut yritti kahden apurinsa kanssa lynkata hänet.
Northupin seuraava omistaja Edwin Epps ei ollut lainkaan Tibautia parempi. Eppsin tilalle saapui kesällä 1852 töihin Samuel Bass -niminen puuseppä. Bass oli orjuuden vastustaja eikä kainostellut tuoda kantaansa myös Eppsin tietoon. Northup kuunteli miesten välisiä keskusteluja ja elokuussa 1852 päätti uskoutua Bassille. Northup sai viimein mahdollisuuden päästä kertomaan kohtalostaan, kun Bass toimitti nipun kirjeitä Northupin omaisille ja ystäville. Lopulta tammikuussa 1853 tilalle saapui Northupin isän aikoinaan vapauttama lakimies. Northupin aika orjuudessa oli ohi.
Aika vapautumisen jälkeen

Paluumatkalla Northup lakimiehineen yritti saattaa orjakauppias Birchin oikeuden eteen kidnappauksesta ja orjien myymisestä. Tämä ei kuitenkaan onnistunut, koska lain mukaan musta mies ei voinut todistaa valkoihoista vastaan. Koska Birch väitti toimineensa hyvässä uskossa ja Northupin todistajanlausunto sivuutettiin, Birch ei joutunut vastuuseen teostaan. Kotiin perheensä luokse Northup saapui 21. tammikuuta 1853.
Oltuaan vuoden vapaana Northup julkaisi vuonna 1853 muistelmateoksensa Twelve Years a Slave (ilmestynyt suomeksi nimellä 12 vuotta orjana, Oppian 2018). Hän toimi salaisessa, orjien pakenemisia järjestelleessä Underground Railroad -järjestössä sekä puhujana orjuuden vastaisessa liikkeessä. Hän kierteli puhumassa Yhdysvaltojen pohjoisosissa sekä Kanadassa.
Solomon Northupin kuolinaika, -paikka ja -syy eivät ole tiedossa. Viimeinen varma tieto Northupin liikkeistä on vuodelta 1863, jolloin hän oli matkalla Vermontiin. Hänen epäiltiin siepatun uudelleen. Northupin vaimo Anna kuoli vuonna 1876, ja sanomalehdessä julkaistun muistokirjoituksen mukaan hän oli leski.
Northup populaarikulttuurissa

Vuoden 2013 lokakuussa sai ensi-iltansa Steve McQueenin ohjaama elokuva 12 Years a Slave, joka perustuu Northupin muistelmateokseen. Kolme Oscar-palkintoa voittaneessa elokuvassa Northupia näyttelee brittiläinen Chiwetel Ejiofor.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Solomon Northup Wikimedia Commonsissa
Solomon Northup, b. 1808 Twelve Years a Slave: Narrative of Solomon Northup, a Citizen of New-York, Kidnapped in Washington City in 1841, and Rescued in 1853. Documenting the American South. Viitattu 20.8.2019. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Kurt Wüthrich

| Kurt Wüthrich |
| --- | --- |
 Kurt Wüthrich luennoimassa v. 2005 Euroopan foorumissa Alpbachissa, Itävallassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. lokakuuta 1938 (ikä 86) Aarberg, Sveitsi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Baselin yliopisto
Tutkimusalue:  Kemia, fysiikka ja matematiikka
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto
Aiheesta muualla
www.mol.biol.ethz.ch/groups/wuthrich_group/wu_people/wkurt
Kurt Wüthrich (s. 4. lokakuuta 1938, Aarberg, Sveitsi) on sveitsiläinen kemisti ja nobelpalkittu. Kemian Nobelin hän sai vuonna 2002 proteiineihin liittyvistä tutkimuksista.
Wüthrich opiskeli matematiikkaa, fysiikkaa ja kemiaa Bernin yliopistossa. Hän väitteli tohtoriksi orgaanisesta kemiasta Baselin yliopistossa 1964, ja jatkoi opintojaan Sveitsissä ja Yhdysvalloissa. Hän alkoi käyttää NMRää (lyhenne sanoista nuclear magnetic resonance) eli ydinmagneettista resonanssia molekyylien rakenteen tutkimiseen 1980-luvun alussa. Ensimmäinen proteiinin kolmiulotteinen rakenne selvisi tällä tavalla vuonna 1985.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1989.
Adolf Ivar Arwidsson

| Adolf Ivar Arwidsson |
| --- | --- |
 Arwidsson litografiassa, jonka on tehnyt Johan Elias Cardon.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. elokuuta 1791 Padasjoki
Kuollut: 21. kesäkuuta 1858 (66 vuotta) Viipuri
Ammatti:  poliitikko, kirjailija, runoilija, historiantutkija ja sanomalehtimies
Adolf Ivar (Iwar) Arwidsson (7. elokuuta 1791 Padasjoki, Ruotsin kuningaskunta – 21. kesäkuuta 1858 Viipuri, Suomen suuriruhtinaskunta) oli suomalainen poliitikko, kirjailija, runoilija, historiantutkija ja sanomalehtimies.
Arwidsson muistetaan erityisesti hänen nimiinsä pannusta lauseesta "Ruotsalaisia emme ole, venäläisiksi emme halua tulla, olkaamme siis suomalaisia".
Ilmeisesti Arwidsson ei kuitenkaan itse kirjoittanut näitä sanoja, vaan lause perustuu J. V. Snellmanin hänen kuolemansa jälkeen esittämään kärjistykseen hänen poliittisesta ajattelustaan.
Nuoruus ja uran alku

Arwidssonin vanhemmat olivat kirkkoherra Arvid Adolf Arvidsson (1762–1828) ja Anna Katarina Molin. Arwidsson syntyi Padasjoella, missä hänen isänsä toimi kappalaisena. Myöhemmin perhe muutti Laukaaseen, mistä isä oli saanut kirkkoherran viran. Suomen sota 1808–1809 koetteli Laukaan pitäjää pahoin, ja tämän on nähty pohjustaneen Arwidssonin kielteistä suhtautumista Venäjään. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Porvoon lukiosta 1810 Arwidsson lähti Turun akatemiaan opiskelemaan ensin matematiikkaa, sitten yleistä historiaa, josta hän kirjoitti väitöskirjansa 1817. Väitöskirja käsitteli keskiajalla syntyneen romantiikan henkeä, ja Arwidssonia onkin kuvattu täysveriromantikoksi, jonka kiinnostus historiaan koski ennen kaikkea historian suuria sankareita. Jo opiskeluaikoinaan hän alkoi myös kirjoittaa runoja, joita on luonnehdittu "isänmaalliseksi tahtolyriikaksi". Arwidsson valmistui filosofian kandidaaiksi 1814 ja filosofian maisteriksi 1815.
Arwidssonilla oli yhteyksiä Ruotsin romantikkoihin, ja väitöskirjansa jälkeen hän syvensi näitä yhteyksiä entisestään oleskellessaan Ruotsissa vuosina 1817–1818. Hän toimi vähän aikaa Uppsalan yliopiston suomalaisen osakunnan kuraattorina ja tutustui muun muassa K. A. Gottlundiin. Uppsalasta palattuaan hän perusti Åbo Morgonblad -nimisen lehden vaalimaan kansallista herätystyötä. Hänestä tuli Turun akatemian historian dosentti 1817 kunnes hänet erotettiin poliittisista syistä 1822.
Kuolema ja jälkimaine

Arwidsson vieraili Suomessa 1858 ja sai monella paikkakunnalla juhlavan vastaanoton Henrik Gabriel Porthanin elämäntyön jatkajana. Kesken tämän matkan hän kuoli Viipurissa, minne hänet haudattiin Sorvalin hautausmaalle. Muistokiveen hakattiin myöhemmin Elias Lönnrotin kirjoittamat säkeet:
Maan oman rakkaus vei hänen maasta ja toi hänen jälleen. / Nyt hänen ain'omanaan kätkevä on oma maa.
Arwidssonille on 1970 pystytetty Turun Tuomiokirkkopuistoon Harry Kivijärven veistämä muistomerkki. Hänen synnyinpaikallaan Padasjoen kirkonkylässä entisen Mikkolan talon paikalla on vuonna 1891 pystytetty muistokivi, johon lisättiin vuonna 1991 Kauko Räsäsen suunnittelema rintakuva. Hänen elämäntyöstään on kirjoitettu useita tutkimuksia. Mauno Jokipiin toimittama elämäkerta ilmestyi 1992.
Arwidsson oli naimisissa vuodesta 1825 Johanna Karolina Armfeltin (k. 1873) kanssa. Arwidssonin sisarenpoika oli tilanomistaja, kirjailija ja kunnallisneuvos Agathon Meurman.
Kirjallisuutta

Arwidsson, A. I.: ”Kansallisuudesta ja kansallishengestä”, Suomen kansalliskirjallisuus, osa VII, s. 103–124.  ((Julkaistu alun perin Åbo Morgonbladissa 17.2., 17.3. ja 24.3.1821.) Toimittaneet E. N. Setälä & V. Tarkiainen & Vihtori Laurila)  Helsinki:  Otava, 1931.
Arwidsson, A. I.: ”Katsaus isänmaahamme”, Suomen kansalliskirjallisuus, osa VII, s. 92–102.  (Suomentanut Severi Nuormaa. (Artikkeli julkaistu alun perin Åbo Morgonbladissa 13.1.1821.) Toimittaneet E. N. Setälä & V. Tarkiainen & Vihtori Laurila)  Helsinki:  Otava, 1931.
Arwidsson, A. I.: ”Suomi ja sen tulevaisuus”, Suomen kansalliskirjallisuus, osa VII, s. 135–181.  ((Ruotsinkielinen alkuteos vuodelta 1838.) Toimittaneet E. N. Setälä & V. Tarkiainen & Vihtori Laurila)  Helsinki:  Otava, 1931.
Arwidsson, A. I.: ”Suomen nykyinen valtiomuoto”, Suomen kansalliskirjallisuus, osa VII, s. 135–181.  (Suomentanut E. N. Setälä. (Ruotsinkielinen alkuteos vuodelta 1841.) Toimittaneet E. N. Setälä & V. Tarkiainen & Vihtori Laurila)  Helsinki:  Otava, 1931.
Korhonen, Keijo: Suomen asiain komitea. Suomen korkeimman hallinnon järjestelyt ja toteuttaminen vuosina 1811–1826.  Turku:  Turun Sanomalehti ja Kirjapaino Osakeyhtiö, 1963.
Tommila, Päiviö: Suomen sanomalehdistön historia, osa I, s. 77–265.  (Yhdestä lehdestä sanomalehdistöksi 1809–1859)  Kuopio:  Kustannuskiila, 1988.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Adolf Ivar Arwidsson Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Adolf Ivar Arwidsson on Wikiaineistossa
Arwidsson, A. I.: Lärobok i Finlands historia och geografi för gymnasier och skolor. / A. I. Arwidsson. Turku 1832. Kansalliskirjaston kokoelmien kappaleen digitoitu kopio.
Arwidsson, A. I.: Ett ord efter stormen af A. I. Arwidsson.[vanhentunut linkki] 1838. Kansalliskirjaston kokoelmien kappaleen digitoitu kopio.
Yrjö Nurmio : Aadolf Iivar Arwidssonin nuoruuden mailta, Suomen Kuvalehti, 01.03.1930, nro 9, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Adolf Ivar Arwidssonin viimeinen matka Suomessa, Kansan kuvalehti, 08.12.1933, nro 50, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef
Branimir Hrgota

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 12. tammikuuta 1992 (ikä 33)
Syntymäpaikka: Zenica, Bosnia ja Hertsegovina
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 182 cm
Seura
Seura:  Borussia Mönchengladbach
Pelinumero: 31
Junioriseurat
-2008:  IK Tord
2008-2011:  Jönköpings Södra
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2011-2012 |  Jönköpings Södra | 39 | (28) |
| 2012-2013 |  Borussia Mönchengladbach II | 8 | (2) |
| 2012- |  Borussia Mönchengladbach | 48 | (5) |
Maajoukkue
| 2011-2012 |  Ruotsi U19 | 9 | (3) |
| 2012- |  Ruotsi U21 | 10 | (3) |
| 2014- |  Ruotsi | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 14. lokakuuta 2014.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 14. lokakuuta 2014.
Branimir Hrgota (s. 12. tammikuuta 1993 Zenica, Bosnia ja Hertsegovina) on bosnialaista ja kroatialaista alkuperää oleva ruotsalainen jalkapalloilija, joka edustaa Bundesliigassa pelaavaa Borussia Mönchengladbachia. Vasenjalkaisen Hrgotan pelipaikka on hyökkääjä. Hän kuuluu myös Ruotsin jalkapallomaajoukkueeseen.
Seurajoukkueura

Hrgota on ruotsalaisen Jönköpings Södran kasvatti. Hän pelasi seuran ykkösjoukkueessa Superettanissa vuodet 2011–2012, jolloin 39 pelissä syntyi 28 maalia. Vuonna 2012 Hrgota siirtyi Bundesliigaseura Borussia Mönchengladbachin organisaatioon. Aluksi hän edusti seuran kakkosjoukkuetta. Toukokuussa 2013 Hrgota debytoi avauskokoonpanossa Mainzia vastaan ja teki hattutempun. Hän sai hyvin vastuuta joukkueessa kaudella 2014–2015.
Maajoukkueura

Hrgota olisi saanut edustaa joko Ruotsia, Kroatiaa tai Bosnia-Hertsegovinaa. Kroatian alle 21-vuotiaiden valmentaja Ivo Šušak yritti saada Hrgotan joukkueeseensa syksyllä 2012, mutta tämä kieltäytyi. Ruotsin jalkapallomaajoukkueen valmentaja Erik Hamrén valitsi Hrgotan mukaan EM-karsintaotteluun Itävaltaa vastaan syyskuussa 2014. Hrgota teki tuossa ottelussa maajoukkuedebyyttinsä.
Käännös suomeksi
Mats Zuccarello Aasen

| Mats Zuccarello Aasen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. syyskuuta 1987 (ikä 37) Oslo, Norja
Kansalaisuus:   Norja
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  171 cm
Paino:  80 kg
Seura
Seura:  Minnesota Wild
Sarja:  NHL
Pelinumero:  36
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2004–
Aik. seurat:  Frisk Tigers (Norja) MODO Hockey (SEL)   New York Rangers (NHL)   Connecticut Whale (AHL)   Metallurg Magnitogorsk (KHL)   Dallas Stars (NHL)
Aiheesta muualla
zuccarello36.com
Mats André Zuccarello Aasen (s. 1. syyskuuta 1987 Oslo, Norja) on norjalainen jääkiekkoilija, joka pelaa NHL-joukkue Minnesota Wildin riveissä. Hän luopui käyttämästä pelipaidassaan sukunimensä Aasen-osaa siirryttyään Pohjois-Amerikkaan vuonna 2012. Zuccarellolla on italialaisia sukujuuria.
Maajoukkue

Zuccarello on edustanut Norjaa MM-kilpailuissa vuosina 2008, 2009, 2010, 2016 ja 2024. Vuoden 2009 turnauksessa hän oli kolmella osumallaan joukkueen paras maalintekijä. Zuccarello pelasi myös Vancouverin olympiakisoissa 2010 ja Sotšissa olympiakisoissa 2014.
Zuccarello pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2006 ja 2007 (I-divisioonassa) sekä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2004 ja 2005 (I-divisioonassa).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mats Zuccarello Aasen Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Puutavara-auto

Puutavara-auto.
Puutavara-auto on erityisesti puutavaran kuljetukseen metsästä tehtaille rakennettu, 2020-luvulla yleisimmin neliakselisen kuorma-auton ja viisiakselisen täysperävaunun yhdistelmä. Siihen kuuluu auton perusrunko, puutavaranosturi, pankot, kuormankiristimet sekä pankoilla varustettu perävaunu. Puutavara-autoa ei rakenteensa vuoksi juurikaan käytetä muihin kuljetuksiin.
Suomalaisista metsistä korjatusta raakapuusta kuljetetaan suoraan tehtaalle asti puutavara-autoilla yli 80 prosenttia ja kaksi muutakin puun siirtotapaa, uitto ja rautatie, tarvitsevat autokuljetuksia.
Suomessa ja Ruotsissa puutavara-auton kokonaismassa ajossa voi olla yli 70 tonnia. Vastaavasti esimerkiksi Japanissa puutavara-autoille sallitaan korkeintaan 40:n tonnin kokonaismassat.
Puutavara-autojen valmistajia

Sisu
Mercedes-Benz
Scania
Volvo
Tony Hand

| Tony Hand> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. elokuuta, 1967 Edinburgh, Skotlanti
Kansalaisuus:   Britannia
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Scottish Gretzky
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  right
Pituus:  178 cm
Paino:  84 kg
Seura
Seura:  Manchester Phoenix
Sarja:  EPL
Pelinumero:  9
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1983–2015 
Aik. seurat:  Murrayfield Racers (EIHL) Edinburgh Racers Sheffield Steelers
NHL-varaus:  252. varaus, 1986 Edmonton Oilers
Tony Hand MBE (s. 15. elokuuta 1967 Edinburgh, Skotlanti, Iso-Britannia) on skotlantilainen  uransa lopettanut jääkiekkoilija. Hän on ensimmäinen NHL:ään varattu Britanniassa kiekko-oppinsa saanut jääkiekkoilija. Sittemmin Hand on toiminut Elite Ice Hockey Leaguessa pelaavan Manchester Phoenixin valmentajana. Hän pitää hallussaan maailmanennätystä koko jääkiekkoilu-uran aikana tehdyissä pisteissä (yli 4 000)lähde?, joka jättää varjoonsa jopa Wayne Gretzkyn.
Ura

Hand teki miesten pelien debyyttinsä vain 14-vuotiaana 20. syyskuuta 1981, kun Murrayfield Racers kärsi pelaajapulasta. Hän teki ensimmäisen pisteensä 17. lokakuuta 1981, kun syötti Chris Kellandin tekemän maalin. Hand teki kaudella 1981–1982 19 ottelussa tehopisteet 4+7=11 ja seuraavalla kaudella 24 ottelussa pisteet 20+22=42. Kaudella 1985–1986 Hand teki 100 maalia ja rikkoi samalla kaudella EIHL:n syöttöennätyksen 92 syötöllä. Edmonton Oilers varasi Handin NHL:ään vuonna 1986 12:nnella kierroksella Handin ollessa 252. varaus.
Hand nimettiin 30. joulukuuta 2011 Ison-Britannian jääkiekkomaajoukkueen päävalmentajaksi. Sopimus oli nelivuotinen.
Tilastot > Maajoukkue

Hand on edustanut Ison-Britannian jääkiekkomaajoukkuetta vuodesta 1991 lähtien.
Aiheesta muualla

Iltalehti - Kuka on tämä Euroopan tehokkain jääkiekkoilija?
Jääkiekkoexpertti − Pala historiaa: Tony Hand – Britannian Gretzky (Arkistoitu – Internet Archive)
Iltalehti - Tiedätkö tämän lätkälegendan? Yli 4000 tehopisteen mies lopettaa uransa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Rakkauden lähde

| Jean de Florette |
| --- | --- |
 Suomalaisen dvd-julkaisun kansi
Ohjaaja:  Claude Berri
Käsikirjoittaja:  Claude Berri Gérard Brach
Perustuu:  Marcel Pagnolin romaaniin L’eau des collines (1962)
Tuottaja:  Alain Poiré
Säveltäjä:  Jean-Claude Petit
Kuvaaja:  Bruno Nuytten
Leikkaaja:  Hervé de Luze
Tuotantosuunnittelija:  Bernard Vézat
Pukusuunnittelija:  Sylvie Gautrelet
Pääosat:  Emmanuelle Béart Daniel Auteuil Yves Montand
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska Italia Sveitsi
Tuotantoyhtiö:  Renn Productions
Ensi-ilta:  1986 (Suomessa 1989)
Kesto:  114 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Edeltäjä:  Jean de Florette
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rakkauden lähde (Manon des sources) on ranskalainen historiallinen draamaelokuva vuodelta 1986. Sen ohjasi Claude Berri ja se pohjautuu Marcel Pagnolin kaksiosaiseen romaaniin vuodelta 1962, kuten myös sitä edeltänyt Jean de Florette, toiselta suomalaisnimeltään Katkeruuden lähde. Romaanin jälkimmäinen osa ”Manon des sources” kuitenkin perustuu Pagnolin jo 1952 käsikirjoittamaan ja ohjaamaan samannimiseen elokuvaan, mikä tekee Rakkauden lähteestä tavallaan tuon elokuvan uudelleenfilmatisoinnin.
Jean de Florette ja Rakkauden lähde kuvattiin peräkkäin seitsemän kuukauden aikana, ja se oli Ranskan siihen asti kallein elokuvatuotanto.
Juoni

Elokuvan tarina alkaa muutamaa vuotta myöhemmin kuin mihin Jean de Florette jäi. Nuori nainen Manon (Emmanuelle Béart) asuu lähellä isävainajansa entistä maatilaa Ranskan Provencen maaseudulla ja opiskelee maanviljelyä paikallisen vanhemman pariskunnan avulla. Ugolin Soubeyran (Daniel Auteuil) kasvattaa setänsä Le Papet’n (Yves Montand) kanssa seudulla neilikoita, joiden kasteluveden he ottavat Manonin entisellä kotitilalla sijaitsevasta lähteestä.
Ugolin näkee Manonin kylpemässä alasti vuoripurossa ja päättää valloittaa tytön itselleen. Manon kuitenkin suhtautuu mieheen halveksivasti ja ihastuukin paikkakunnalle vasta muuttaneeseen nuoreen opettajaan Bernardiin. Manon tietää, miten Ugolin, tämän setä ja muut kyläläiset aiheuttivat hänen isänsä perikadon vuosia aiemmin: he tukkivat isän mailla olleen lähteen, joka olisi auttanut tämän viljelyksiä menestymään.
Eräänä päivänä ollessaan etsimässä eksynyttä vuohta Manon löytää  maanalaisen vesisuonen, joka tuo vettä lähteeseen. Kostoksi hän päättää tukkia veden virtauksen savella ja kivillä. Sekä Ugolin että muut lähteen kasteluvedestä riippuvaiset viljelijät vaipuvat epätoivoon peltojensa kuivuessa ja satojensa pienentyessä ja uskovat jonkin suuremman voiman rankaisevan heitä Manonin isän petkuttamisesta. Manon nostaa virallisen syytteen Ugolinia, Le Papet’ta ja kyläläisiä vastaan lähteen tukkimisesta. Syytetyt yrittävät kiistää kaiken, mutta esiin astuu salametsästäjä joka vuosia aiemmin näki Ugolinin ja Le Papet’n tukkimassa lähdettä.
Ugolin yrittää vielä kerran epätoivoissaan kosia Manonia, mutta tämän kieltäydyttyä tuntee niin suurta häpeää että hirttäytyy. Kyläläiset pyytävät Manonia mukaan uskonnolliseen kulkueeseen kuivuneelle lähteelle, jossa he haluavat tunnustaa tekonsa Jumalalle. Bernardin avulla Manon avaa juuri silloin tukkimansa vesisuonen, ja lähde alkaa taas täyttyä.
Manon ja Bernard menevät naimisiin ja Manon tulee raskaaksi. Le Papet on suruissaan veljenpoikansa itsemurhasta ja murtuu vielä pahemmin kun saa selville, että Manonin isä Jean oli itse asiassa hänen siittämänsä lapsi. Mies kuolee nukkuessaan. Testamenttikirjeessä hän jättää koko omaisuutensa Manonille, jonka nyt tietää poikansa tyttäreksi.
Vastaanotto

Sekä Jean de Florette että Rakkauden lähde menestyivät hyvin sekä taloudellisesti että kriitikoiden arvioissa. Emmanuelle Béart sai roolistaan ranskalaisen César-palkinnon.
The New York Timesin kriitikot valitsivat molemmat elokuvat vuonna 2004 kaikkien aikojen tuhannen parhaan joukkoon maailmassa.