Swaminarayan
Elämä

Swaminarayania kutsuttiin hindulaisen käytännön mukaisesti useilla eri nimillä eri ikävaiheissa. Hänen elämäntarinansa tunnetaan uskonnollisen liikkeen kirjallisuuden kautta, jossa on huomattava määrä pyhimyselämäkerrallisia piirteitä ja legendoja. Lapsena hänen nimensä oli Ghanashyam, joka on myös yksi Krishnan lapsuuden nimistä. Tutkija Raymond Brady Williamsin mukaan Swaminarayanin lapsuudesta kerrotuissa tarinoissa on yhtymäkohtia Krishnan lapsuuteen. Swaminarayanin vanhemmat, joita kutsutaan nimillä Dharmadeva ja Bhaktimata ajatellaan taivaallisina olentoina. Hän syntyi nykyisen Uttar Pradeshin osavaltion alueella hindinkieliseen perheeseen. Hänen vanhempansa kuolivat hänen ollessaan 11-vuotias, jolloin hänestä tuli vaeltava askeetti nimeltä Neelkanth. Tuolloin hän vaelsi ympäri Intiaa seitsemän vuotta, joiden päätteeksi hän päätyi Gujaratin Dwarkaan. Gujaratissa hän tapasi Ramananda Swamin ja ryhtyi hänen oppilaaksensa. Swaminarayan-liikkeen kirjoitukset yhdistävät Ramanandan Krishnan serkkuun ja ystävään nimeltä Uddhava. Ramanandan seuraajana Neelkanth sai uuden nimen Sahajanand Swami. Hän eli opettajansa ashramissa kaksi vuotta, kunnes Ramananda kuoli vuonna 1802. Ennen kuolemaansa tämä oli nimittänyt Sahajanand Swamin seuraajakseen, mikä sai osan Ramanandan seuraajista lähtemään liikkeestä.
Sahajanand ei väitetysti halunnut uskonnollisen liikkeen johtajaksi, koska se tiesi loppua hänen ankaralle asketismilleen. Uskonnollisena johtajana hänen tuli vastata yhteisön taloudesta ja hallinnollisista kysymyksistä sekä olla tekemisissä naispuolisten seuraajien kanssa. Hän eli valtaosan elämästään Bhavnagarin ruhtinaskunnassa, Gadhadassa, seuraajansa Dada Kacharin kotona. Brittiläiset lähteet väittävät intialaisten arvioineen hänen seuraajiensa kokonaismääräksi noin 100 000 henkeä vuonna 1823. Lukumäärä on kuitenkin erittäin epävarma, koska sitä ei tilastoitu tarkasti. Swaminarayan-liikkeen lähteet arvioivat hänen initioineen uransa aikana noin 2 000 askeettia ja aikaa myöten hyväksyneen askeettisen elämäntavan jopa naisille.
Sahajanandin aikakauden Gujarat oli jakautunut useisiin pieniin ruhtinaskuntiin, joita niiden keskinäiset sodat, luonnononnettomuudet ja ryövärit kurittivat. Alue rauhoittui vasta vuoteen 1820 tultaessa, jolloin brittien hallinto saavutti valta-asemaa alueella. Swaminarayanin seuraajat tulkitsevat perinteisen hindulaisen ajatuksen mukaisesti, että vaikeat ajat edellyttivät Jumalan ilmaantumista rauhan palauttamiseksi. Näissä olosuhteissa Sahajanand kohtasi suurta vastustusta, kunnes brittien valta-asema Gujaratin alueella vakiintui. Ensimmäisten 15 vuoden aikana erilaiset uskonnolliset ja maalliset hallitsijat yrittivät murhata hänet. Hänen seuraajansa kohtasivat häirintää ja väkivaltaa, johon he eivät saaneet vastata uskontonsa kieltojen takia. Vastauksena vainoihin hän nimitti 500 paramhansa-askeettia, jotka olivat niin korkealla tasolla, ettei mitkään kiellot eivätkä puhtausmääräykset sitoneet heitä. Vainojen laannuttua uusia henkilöitä ei enää nimitetty paramhansoiksi. Hän sai suojelua myös kathi-nimellä tunnetun sotilasluokan jäseniltä.
Uskonnollisena uudistajana Sahajanand kehotti väkivallattomuuteen ja edellytti seuraajiaan elämään kasvissyöjinä. Hän yritti saada hinduja luopumaan eläinuhreista sekä taikauskosta, kuten henkien ja kummitusten lepyttelystä. Hän kehotti seuraajiaan kunnioittamaan ensisijaisesti Narayanaa tai Krishnaa, minkä takia osa briteistä luuli hänen olevan monoteisti. Gujaratin seudulla osalla kasteista oli tapana tappaa vastasyntyneitä tyttöjä, jotta myötäjäismaksut eivät veisi heiltä omaisuutta. Sahajanand opetti tyttärensä murhaajan syyllistyvän kolmeen syntiin, jotka olivat perheenjäsenen, lapsen ja suojelua kaipaavan naisen murhat. Hän tarjoutui keräämään rahaa myötäjäismaksuihin, jotta isät säästäisivät tyttärensä. Hän vastusti myös leskien sati-itsemurhia ja hyväksyi leskille uudelleenavioitumisen. Nämä uudistukset tekivät hänestä suositun brittien keskuudessa. Bombayn kuvernööri John Malcolm rohkaisi ja tuki hänen uudistuksiaan.
Viimeisten kymmenen elinvuotensa aikana Sahajanand valvoi kuuden suuren temppelin rakennuttamista Ahmedabadissa, Bhujissa, Vadtalissa, Junagadhissa, Dholerassa ja Gadhadassa. Uransa loppupuolella hän pyysi seuraajiaan etsimään perheenjäsenensä nykyisen Uttar Pradeshin alueelta. Vuonna 1826 hän jakoi seuraajansa kahteen hallinnolliseen alueeseen, joiden keskuspaikoiksi (gadi) hän valitsi Ahmedabadin ja Vadtalin. Hän nimitti vanhemman veljensä Ramapratapin pojan Ayodhyaprasadin Ahmedabadin johtajaksi (acharya) ja nuoremman veljensä Ichharaman pojan Raghuviran Vadtalin johtajaksi. Hallinnollista jakoa käsitellään Sahajanandin kirjoittamassa lyhyessä teoksessa nimeltä Lekh, joka mainitsee hallinnollisen jakolinjan menevän Kalkutasta Dwarkaan ja linjan pohjoisosan jäävän Ahmedabadin ja eteläosan Vadtalin vastuulla. Molempien hallinnollisten alueiden johtajien asema periytyy Sahajanandin suvussa.