Saamelaisten historia
Talvi- ja jatkosodat ja Suomen saamelaiset

Saamelaisia kutsuttiin toisen maailmansodan sotarintamalle niin Suomessa, Neuvostoliitossa kuin Norjassakin ja osin he joutuivat sotimaan omia heimolaisiaan vastaan. Esimerkiksi talvisodan aikana tammikuussa 1940 suomalaiset iskivät Neuvostoliiton puolelle vanhaan Suonikylään. Mukana oli kolme kolttasotilasta, jotka joutuivat siis osallistumaan oman entisen kotipaikkansa tuhoamiseen. Sodissa kaatui rintamalla yhteensä 61 Suomen saamelaista, joista kahdeksan talvisodassa.
Petsamoa ei ollut evakuoitu ennen talvisotaa ja Puskan kolttakyläläisistä kuusi taloa vietiin sotavangeiksi. Ne koltat, jotka ehdittiin sodan alettua evakuoida, vietiin 500 km päähän Tervolaan talveksi. Porot koottiin kiireessä ja niitä paimennettiin Sevettijärven seudulla. Samoin Nellimin alueen poroja paimennettiin evakossa ja Sompion saamelaiset evakuoitiin Kittilään. Paatsjoki ja Petsamojoki kärsi suuria tuhoja, osin suomalaiset itse tuhosivat kaikki maantievarren rakennukset. Suonikylä säästyi vähäisillä vaurioilla. Kolttakönkään kyläläiset olivat pakolaisina Norjassa, utsjokelaiset siirtyivät samoin päivisin aina Norjan puolelle nimismiehen käskystä.
Sotien aika mullisti Lapin tieolot. Kevättalvella 1940-1941 Norjan vallanneet saksalaiset halusivat käyttää Suomen tiestöä kuljetuksiinsa ja valtio alkoi rakentaa maantietä Kilpisjärvelle sekä Inarista Karigasniemeen. Rakentaminen eteni kuitenkin vain varatöinä ja keskeytyi noin 10 km päähän Karigasniemestä. Viimeiset 10 km saksalaiset rakensivat loppuun, samoin kuin tien Kaaresuvannosta Kilpisjärvelle. Tiet rakennettiin lähes kokonaan pakkotyövoimalla eli sotavankien avulla. Lisäksi saksalaiset rakensivat pääteiden varsille useita lentokenttiä samoin pääosin vankityövoimalla. Saksalaisten mukana alueelle tuli rahatalous, joka etenkin Tenojokivarressa oli ollut aiemmin mitätöntä. Paikalliset hyötyivät, kun saksalaiset ostivat käsitöitä, maitoa, poronlihaa ja työtä riitti ruokaloissa, keittiöllä, sotilaskodeissa, metsätöissä ja rakentamassa.
Jatkosodassa saamelaiset jäivät pääosin pohjoisen rintamille, missä osin hyödynnettiin myös heidän erämaataitojaan esimerkiksi oppaina, kaukopartiomiehinä ja huoltojoukkojen vene- ja poromiehinä. Saamelaisten kaatuneiden osuus väestöstä oli sama kuin muuallakin Suomessa eli noin kaksi prosenttia. Vain kolme saamelaista kävi upseerikoulun ja yleni luutnanteiksi. Kersantteja oli enemmän. Lisäksi evakkoaika ja Lapin sodan aikainen miinoitus aiheuttivat siviilikuolemia. Poronhoito kärsi sota-ajasta muita elinkeinoja enemmän. Evakuoinnin yhteydessä menetettiin melkein kaikki kolttien isot porot. Työvoimaa ei ollut tarpeeksi, kun nuoret miehet olivat rintamalla ja varkaat verottivat tokkia. Vielä pahemmin verottivat pakkoteurastukset, joita valtio pani toimeen kaikkina sotavuosina ja poroja teurastettiin enemmän kuin koskaan. Luovutusmääriä pidettiin kohtuuttomina ja korvauksia mitättöminä.
Jatkosodan lopulla partisaanihyökkäykset lisääntyivät ja suonikyläläiset evakuoitiin. Muitakin kolttaperheitä ja sompiolaisia siirrettiin. Yliluiroon ja Uulalan saamelaistaloihin partisaanit kuitenkin ehtivät iskeä ensin, jolloin tapettiin viisi naista ja lasta ja yksi mies vietiin sotavangiksi. Partisaanivaaran takia monet saamelaiset asuivat metsässä talojen sijasta.