stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuhokapitalismin nousu
Myönteisiä arvioita kirjasta

Kleinin kirja sai ilmestyttyään paljon ylistystä. Kirja valittiin mm. Los Angeles Timesin vuoden paras ajankohtainen kirja finalistiksi, New York Timesin kriitikoiden valitsemaksi parhaaksi kirjaksi, The Observerin "vuoden suosikkikirjaksi", Warwick Prize for Writing palkinnon voittajaksi sekä kanadalaisen National Business Book Award palkinnon finalistiksi.
Suomalainen aatehistoriaan erikoistunut toimittaja Tapani Lausti katsoo maailmanlaajuisen talouskriisin vahvistaneen Kleinin ja tämän väitteiden uskottavuutta. Laustin mukaan Klein purkaa talousteoreetikoiden propagandan ja osoittaa heidän palvelevan ennen kaikkea rikkaiden etuja.
Aiheesta muualla

Kirjan verkkosivut ja lyhytelokuva: The Shock Doctrine (englanniksi)
WSOY: Tuhokapitalismin nousu (Arkistoitu – Internet Archive)
Osmo Soininvaaran arvio Tuhokapitalismin nousu -kirjasta
Johan Norbergin uusimman kritiikin suomenkielinen tiivistelmä
Master of Everything

| Master of Everything> Zi yu zi le |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Xin Lee
Käsikirjoittaja:  Sara Chen, William Brent
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Kiinan kansantasavalta
Tuotantoyhtiö:  Shanghai Film Studios
Ensi-ilta:  2004
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  mandariinikiina
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Master of Everything (tunnetaan myös nimellä Bamboo Shoot, 自娱自乐 pinyin: Zì yú zì lè) on Li Xinin (李欣) vuonna 2004 valmistunut kiinalainen wuxia-komedia, joka perustuu tositapahtumiin. Elokuva on lisäksi amerikankiinalaisen poplaulajan Coco Leen (李玟) ensimmäinen elokuva. Elokuvassa hänen vastanäyttelijänään on John Lone (尊龙), joka esitti myös keisari Pu Yitä elokuvassa Viimeinen keisari.
Master of Everything avasi Shanghain elokuvajuhlat vuonna 2004.
Juoni

Mi Jihong (John Lone) on hiljainen, yksinäinen romantikko, joka asuu syrjäisessä kiinalaisessa kylässä. Hän asustaa yhdessä energisen siskonsa Alianin (陶虹Tao Hong) kanssa, joka on hyvin määrätietoinen nuori nainen, joka tietää mitä haluaa. Alianin sydänsystävä, ja samalla Jihongin salainen ihastuksen kohde Luhua, on sädehtivän kaunis, mutta heikkolahjainen kyläpäällikön tytär.
Jouduttuaan todistamaan Luhuan epäonnistumista elokuva-kykykarsinnassa Mi päättä tehdä itse elokuvan, jossa hänen ihastuksensa kohde Luhua voisi olla päätähtenä. Mi ajattelee, että totta kai, kuka tahansa voi tehdä elokuvan, kunhan vain on oikeanlaiset välineet. Mi panttaa talonsa osataakseen videokameran. Hän värvää koko kylän väen näyttelemään elokuvassa. Hänen paras ystävänsä, Ma Xiaojun (Yuan Ding) lupaa rahoittaa elokuvan, jos saa osakseen elokuvan pääosan. Hän vakuuttaa Min siitä, että he voivat saada rahat kasaan laskuttamalla kyläläisiä koe-esiintymisistä. Kun kyläpäällikkö kuulee elokuvaprojektista (ja sen taloudellisista mahdollisuuksista) hän lupautuu myös avaamaan kukkaronnyörejään vaihtokauppana pääroolista rakkaalle tyttärelleen. Nyt Millä ei ainoastaan ole elokuvaan häikäisevää tähteä, vaan myös varat hullun suunnitelman toteuttamiseen.
Pääosanesittäjät

Wang Shengli (夏雨 Yu Xia)
Tang Luhua (李玟 Coco Lee)
Mi Jihong (尊龙 John Lone)
Mi Alian (陶虹 Hong Tao)
Kyläpäällikkö Tang (张铮 Chang Tseng)
Martti Tiitola

| Martti Tiitola |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 31. heinäkuuta 1904 Tampere, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 1980
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  178 cm
Paino:  70 kg
Seura
Seura:  Ilves
Sarja:  SM-sarja
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1933–1935
Martti Uolevi Tiitola (31. heinäkuuta 1904 Tampere –  1980) oli koulutukseltaan diplomi-insinööri ja monipuolinen urheilija, parhaiten tunnettu jääkiekosta. Sodanjälkeisen työuransa Tiitola vaikutti Valkeakoskella yritys- ja kunnallisella puolella.
Martti Tiitola oli yksi tamperelaisen rakennusmestarin ja kunnallisneuvoksen Heikki Tiitolan ja hänen puolisonsa Hanna Helanderin 12 lapsesta. Hän valmistui vuonna 1929 rakennusinsinööriksi Tampereen teknillisen oppilaitoksen rakennustekniikan linjalta. Sen jälkeen hän jatkoi opintojaan Saksassa Karlsruhessa Badenin Teknillisessä Korkeakoulussa saks. Badische Technische Hochschule Karlsruhe, josta hän valmistui rakennustekniikan diplomi-insinööriksi vuonna 1932.
Valmistuttuaan Tiitola palasi Suomeen ja työskenteli sen jälkeen vuosina 1932-1936 isänsä Heikki Tiitolan rakennustoimiston konstruktöörinä Tampereella. Ennen sotia vuosina 1936-1940 hän työskenteli Sunilan Oy:n rakennusinsinöörinä Kotkassa. Sotavuosina niin talvi- kuin jatkosodassa hän työskenteli linnoitusupseerina. Sotilasarvo oli hänellä luutnantti.
Välirauhan aikaan vuonna 1940 Tiitola siirtyi Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n palvelukseen ja vuodesta 1942 yhtiön rakenuspäällikkönä. Sijoituspaikaksi hänelle tuli Yhtyneiden Valkeakosken yksikkö. Valkeakoskella hänet valittiin kauppalanvaltuustoon ja myöhemmin vuonna 1961 kaupungiksi muuttuneen Valkeakosken kaupunginjohtajan varamies.
Nuoruudessaan Martti Tiitola oli monipuolinen urheilija. Hän pelasi aluksi Tampereen Palloilijoiden riveissä cup-muotoisessa jääpallon SM-sarjassa ja sotavuonna 1944 tamperelaisessa Ilves-Pojat - seurassa kaikkiaan kuusi ottelua. Hän kilpaili 1920-luvun lopulla yleisurheilussa Tampereen Pyrinnön riveissä saavuttaen vuonna SM-pronssia 4 x 400 metrillä vuoden 1927 viestikisoissa. Kesällä 1930 hän osallistui Tampereen Uimaseuran edustajana uinnin SM-kisoihin ja sijoittui 5:ksi 100 metrin selkäuinnissa.
Martti Tiitola, kuten veljensä Jaakko, Matti, Jussi ja Risto, tuli urheilullisesti parhaiten tunnetuksi jääkiekossa, jossa veljessarja edusti Tampereen Ilvestä. Martti pelasi kaksi kautta SM-sarjaa eli kaudet 1933-1934 ja 1934-1935. Martti Tiitola voitti Ilveksen riveissä yhden SM-hopean ja yhden pronssin.
Jääkiekkouransa jälkeen Tiitola oli Suomea joukkueen johtajana vuoden 1939 MM-kilpailuissa. Myöhemmin vuosina 1946-1948 hän kuului Suomen jääkiekkoliiton johtokuntaan.
Tunnustukset

Vapaudenristin ritarikunnan 4. luokka,
Suomen Leijonan ritarikunnan 1. luokan kunniamerkki,
Valkeakoski-mitali,
Jääkiekon kultainen ansiomerkki #8,
Aiheesta muualla

Ville Matilainen: Kun jääkiekko tuli Tampereelle YLE Areena.  29.8.2013 - taltioitu 1978. Viitattu 22.3.2023.
Massachusettsin yliopisto

Yliopiston logo
Massachusettsin yliopisto (engl. University of Massachusetts) on Yhdysvaltojen Massachusettsin osavaltiossa viidellä kampuksella toimiva yliopisto. Sen vanhin ja suurin kampus Amherstissa tunnetaan myös nimellä UMass Amherst. Muut kampukset sijaitsevat Bostonissa, Dartmouthissa, Lowellissa ja Worcesterissa.
Yliopiston edeltäjä oli Massachusettsin maatalousoppilaitos, joka perustettiin vuonna 1863. Siitä tuli yliopisto 1947. Bostonin ja Worcesterin kampukset perustettiin 1962 ja 1964. Lowellin ja Dartmouthin kampukset olivat itsenäisiä korkeakouluja vuoteen 1991 asti, jolloin ne yhdistettiin Massachusettsin yliopistoon.
Syksyllä 2011 Amherstissä oli yli 28 000 opiskelijaa, joista noin 6 300 jatko-opiskelijoita. Bostonissa ja Lowellissa opiskelijoita oli yli 15 000 kummassakin, Dartmouthissa noin 9 200 ja Worcesterissa 1 200.
Mariano Rumor

| Mariano Rumor |
| --- | --- |

Italian pääministeri
 26. heinäkuuta 1973 – 23. marraskuuta 1974  
Presidentti:  Giovanni Leone
Edeltäjä:  Giulio Andreotti
Seuraaja:  Aldo Moro
 12. joulukuuta 1968 – 6. elokuuta 1970  
Presidentti:  Giuseppe Saragat
Edeltäjä:  Giovanni Leone
Seuraaja:  Emilio Colombo
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1915 Vicenza
Kuollut: 22. tammikuuta 1990 (74 vuotta) Vicenza
Tiedot
Puolue:  Italian kristillisdemokraattinen puolue
Mariano Rumor (16. kesäkuuta 1915 – 22. tammikuuta 1990) oli italialainen poliitikko, joka toimi viisi eri kertaa Italian pääministerinä vuosien 1968–1974 aikana. Hän oli myös sisäministeri, ulkoministeri ja maatalousministeri useissa eri hallituksissa 1960- ja 1970-luvuilla.
Rumor oli pääministerinä aikana jolloin Italiassa oli talousvakeuksia ja jatkuvia kahnauksia ammattiliittojen ja työnantajajärjestöjen välillä. Poliittiset ääriliikkeet olivat nousussa.
Rumor edusti Italian kristillisdemokraattista puoluetta ja oli Italian edustajainhuoneen jäsen 1948–1976 ja senaatin jäsen vuodesta 1979 kuolemaansa saakka.
Rumor oli myös Euroopan parlamentin jäsen sen ensimmäisellä toimikaudella 1979–1984.
Hän oli ammatiltaan opettaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mariano Rumor Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: it:Mariano Rumor
Käännös suomeksi
Mariansiivet

| Mariansiivet |
| --- | --- |
 Blotiella natalensis
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Saniaiset Pteridophytina
Luokka::  Polypodiopsida
Lahko::  Polypodiales
Heimo::  Tesmasaniaiskasvit Dennstaedtiaceae
Suku::  Mariansiivet Blotiella  R.M.Tryon
Katso myös
   Mariansiivet Wikispeciesissä   Mariansiivet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mariansiivet (Blotiella) on tesmasaniaiskasvien (Dennstaedtiaceae) heimoon kuuluva saniaissuku. Sukuun kuuluu noin 10–20 lajia.
Lajeja

Blotiella coursii
Blotiella currorii
Blotiella glabra – varjomariansiipi
Blotiella hieronymi
Blotiella lindeniana
Blotiella madagascariensis
Blotiella mannii
Blotiella natalensis
Blotiella pubescens
Blotiella reducta
Blotiella stipitata – tansanianmariansiipi
Blotiella tisserantii
Tyyppi-identiteettiteoria

Tyyppi-identiteettiteoria eli tyyppifysikalismi on fysikalistinen mielenfilosofinen identiteettiteoria, jonka mukaan henkiset tapahtumat ovat tyyppi-identtisiä aivoissa tapahtuvien fysikaalisten tapahtumien kanssa. Näiden tapahtumien välillä vallitsee näin korrelaatio. Tyyppi-identiteettiteorian mukaan esimerkiksi kipu on identtistä joidenkin tiettyjen aivotilojen (kuten C-fiber-stimulaatio) kanssa.
Tyyppi-identiteettiteoria syntyi 1950-luvulla behaviorismin hiipumisen myötä. Mielenfilosofian valtavirtana se säilyi kuitenkin ainoastaan 1970-luvulle asti, jolloin funktionalismi syrjäytti sen, lähinnä Hilary Putnamin monitoteutuvuuden argumentin ansiosta.
Teoriaa kutsutaan tyyppi-identiteettiteoriaksi erotuksena samankaltaisesta mutta erillisestä teoriasta nimeltä esiintymä- eli token-identiteettiteoria. Ero perustuu tyyppi–token-erotteluun.
Tausta

U. T. Place oli eräs tyyppi-identiteettiteorian kehittäjiä ja tunnetuksi tekijöitä 1950- ja 1960-luvuilla. Hänen mukaansa tyyppi-identiteettiteorioiden ajatus sai alkunsa 1930-luvulla psykologi E. G. Boringin kautta. Kesti lähes neljännesvuosisadan ennen kuin ajatus sai hyväksyntää filosofien parissa. Boring kirjoitti teoksessaan The Physical Dimensions of Consciousness (1933):
»Tämän kirjoittajalle täydellinen korrelaatio on identtisyyttä. Kaksi tapahtumaa, jotka tapahtuvat aina yhdessä samaan aikaan samassa paikassa, ilman mitään ajallista tai avaruudellista eroa, eivät ole kaksi tapahtumaa vaan sama tapahtuma. Tämänhetkiset mieli–ruumis-korrelaatioiden muotoilut eivät myönnä avaruudellista korrelaatiota, joten ne palauttavat [mieli–ruumis-korrelaatiot] pelkästään ajallisiksi korrelaatioiksi.»
Placen mukaan esteenä sille, että tällainen näkemys mielestä olisi hyväksytty, oli se etteivät filosofit ja loogikot olleet vielä kiinnostuneet riittävässä määrin identiteetin ja viittaamisen kysymyksistä yleisesti. Tuohon aikaan vallitseva tietoteoria loogisten positivistien keskuudessa oli fenomenalismi. Boring kannatti itsekin tällaista teoriaa, ja pyrki yhdistämään sen identiteettiteorian kanssa.  Tämä johti eräänlaiseen reductio ad absurdumiin, koska aivotilat osoittautuvat tällaisella analyysillä identtisiksi värien, muotojen, äänien ja muiden aistikokemusten kanssa.
Ilmapiiri fysikalistisia ja realistisia ajatuksia kohtaan muuttui 1900-luvun puoltaväliä kohti sallivammaksi. Tähän vaikuttivat toisaalta uudelleen herännyt kiinnostus Gottlob Fregen töitä ja hänen mieltä ja merkitystä koskevia ajatuksiaan kohtaan (muun muassa Herbert Feiglin ja J. J. C. Smartin taholta) ja toisaalta fenomenalismin kumoaminen Ludwig Wittgensteinin myöhäisfilosofian ja J. L. Austinin vaikutuksesta. Looginen behaviorismi kehittyi vakavaksi haastajaksi kartesiolaiselle ”aaveelle koneessa”, ja vaikka sen vaikutus mielen ja ruumiin ongelman suhteen ei kestänytkään kovin kauan, siihen kuulunut sisäisten tapahtumien eliminointi mielenfilosofiasta vaikutti myös tyyppi-identiteettiteorian muotoiluihin ja hyväksyntään.
Tyyppi-identiteettiteorian eri muotoja

Kolmen yleisimmän tyyppi-identiteettiteorian muotoilun, Placen, Feiglin ja Smartin, välillä on pieniä mutta mielenkiintoisia eroja. Kaikki jakavat kuitenkin keskeisen ajatuksen siitä, että mieli on identtinen jonkin fysikaalisen kanssa. Teoriat julkaistiin useissa artikkeleissa 1950-luvun loppupuolella.
Tyyppi-identiteettiteorian eri muotoja > Place

Placen (1956) ajatus perustui Bertrand Russellin tekemään erotteluun erilaisten olla-lauseiden välillä: olla identiteetin merkityksessä, olla yhtäsuuruuden merkityksessä ja olla koostumuksen merkityksessä. Placen ajatus liittyi näistä täsmällisemmin koostumukseen. Placen mukaan korkeamman tason henkiset tapahtumat koostuvat alemman tason fysikaalisista tapahtumista ja ne voidaan lopulta palauttaa analyyttisesti niihin. Näin Place pystyi vastaamaan vastaväitteeseen siitä, etteivät ”aistimukset” tarkoita samaa kuin ”henkiset prosessit”, esimerkillä siitä, ettei ”salama” tarkoita samaa kuin ”sähköinen purkaus”, koska määritämme jonkin salamaksi katsomalla ja näkemällä sen, kun taas määritämme jonkin sähköpurkaukseksi kokeellisin menetelmin. Siitä huolimatta lause ”salama on sähköinen purkaus” on totta, koska edellinen koostuu jälkimmäisestä.
Tyyppi-identiteettiteorian eri muotoja > Feigl ja Smart

Feigl (1957) ja Smart (1959) puolestaan tulkitsivat identiteetin kahden kuvauksen samaan asiaan viittaavien referenttien välisenä identtisyytenä, aivan kuten ”aamutähti” ja ”iltatähti” viittaavat kummatkin Venukseen. Näin he olisivat vastanneet vastaväitteeseen siitä, etteivät ”aistimukset” tarkoita samaa kuin ”aivoprosessit”, herättämällä fregeläisen erottelun: ”aistimukset” ja ”aivoprosessit” tarkoittavat todellakin eri asioita, mutta ne viittaavat samaan fysikaaliseen ilmiöön. Näin lauseessa ”aistimukset ovat aivoprosesseja” on kyse kontingentista, ei välttämättömästä, identtisyydestä.
Kritiikki ja vastaukset > Monitoteutuvuus

Monitoteutuvuutta koskeva argumentti on yleisimpiä ja vaikutusvaltaisimpia vastaväitteitä tyyppi-identiteettiteoriaa vastaan. Monitoteutuvuuden ajatuksen mukaan henkiset tilat voivat toteutua monissa erilaisissa järjestelmissä, ei pelkästään aivoissa. Koska identiteettiteoria identifioi henkiset tapahtumat tiettyihin aivotiloihin, se ei salli sitä, että henkiset tilat toteutuisivat sellaisissa organismeissa tai vaikka tietokonejärjestelmissä, joilla ei ole aivoja. Argumentin mukaan tyyppi-identiteettiteoria on siis teoriana liian kapea, koska se ei salli sitä, että muilla kuin ihmisillä olisi henkisiä tiloja. Mielenfilosofisista teorioista esiintymäidentiteettiteoria, jossa ainoastaan tietyt henkisten tilojen esiintymät eli tokenit katsotaan identtisiksi tiettyjen fysikaalisten tapahtumien esiintymien kanssa, ja funktionalismi sen sijaan sallivat monitoteutuvuuden.
Tyyppi-identiteettiteorian kannattajien vastaus tähän vastaväitteeseen on, että vaikka voikin olla totta, että henkiset tilat ovat monitoteutuvia, tämä ei osoita tyyppi-identiteettiteoriaa epätodeksi: Smartin mukaan funktionalistinen toisen kertaluvun [kausaalinen] tila on tila, jossa on olemassa jokin ensimmäisen kertaluvun tila tai joku muu joka aiheuttaa tai aiheutuu käyttäytymisestä johon funktionalisti viittaa. Näin funktionalismissa on kyse toisen kertaluvun tyyppi-identiteetistä.
Hilary Putnam on vastannut Smartin vastaukseen hylkäämällä funktionalismin, koska hänen mukaansa se todellakin on toisen kertaluvun tyyppi-identiteettiteoria. Putnam käytti monitoteutuvuuden ajatusta funktionalismia itseään vastaan, ehdottamalla että henkiset tapahtumat (tai Putnamin terminologialla lajit) voidaan toteuttaa eri tavalla erilaisten funktionaalisten/komputationaalisten lajien kautta; tiettyjen henkisten lajien ja tiettyjen funktionaalisten lajien välillä voi olla vain token-identtisyys. Putnam ja monet häntä seuranneet katsovat olevansa ei-reduktiivisia fysikalisteja.
Kritiikki ja vastaukset > Kvaliat

Toinen usein toistuva vastaväite on se, ettei tyyppi-identiteettiteoria pysty selittämään fenomenaalisia henkisiä tiloja eli kvalioita, kuten esimerkiksi kivun, surun tai kuvotuksen kokemusta. Tällaiset kvaliat ovat tietoisen kokemuksen subjektiivisia kvaliteetteja: esimerkiksi, miltä sinusta tuntuu astua nastan päälle. Muun muassa Saul Kripke (1972) ja David Chalmers (1996) ovat katsoneet, etteivät identiteettiteorian kannattajat voi identifioida fenomenaalisia henkisiä tiloja aivotilojen (tai minkään muidenkaan fysikaalisen tilojen) kanssa, koska ihmisillä on eräänlainen suora tietoisuus tällaisten kvalitatiivisten henkisten tilojen luonteesta, ja niiden luonne on kvalitatiivinen tavalla joka ei päde aivotiloihin.
Eräs tunnettu kvalia-argumentin muotoilu on Frank Jacksonin (1982) Maryn huoneen ajatuskokeen muodossa esittämä. Jackson kehottaa meitä ajattelemaan erityisen nerokasta supertiedemiestä nimeltä Mary, joka on ollut lukittuna täysin mustavalkoiseen huoneeseen koko elämänsä ajan. Kaikkien väreistä riisutussa maailmassa elettyjen vuosien aikana hän on opiskellut (mustavalkoisten kirjojen ja television välityksellä) neurofysiologiaa, näköaistin toimintaa ja sähkömagnetiikkaa näiden tieteiden täydessä laajuudessa, niin että hän tuntee kaikki fysikaaliset tosiseikat, jotka liittyvät näköaistin toimintaan. Kun Mary vapautetaan huoneestaan ja hän kokee värit ensimmäistä kertaa, oppiiko hän jotain uutta? Jos vastaamme ”kyllä” (niin kuin Jackson olettaa meidän tekevän), tällöin olemme kieltäneet tyyppifysikalismin totuuden, sillä jos Mary olisi oppinut kaikki väriaistimukseen liittyvät fysikaaliset tosiseikat ennen vapautumistaan, silloin se, että hän oppii jotain uutta kokiessaan värien kvalian, paljastaa että värien kokemisessa on jotain sellaista jota pelkkä fysikalistinen kuva ei tavoita.
Tyyppi-identiteettiteorian kannattaja, kuten Smart, pyrkii selittämään tällaiset ilmiöt pois katsomalla, että henkisten tapahtumien kokemukselliset ominaisuudet ovat ”puheenaiheneutraaleja” (topic-neutral). Käsite on peräisin Gilbert Ryleltä, joka katsoi esimerkiksi sellaisten termien kuin ”jos”, ”tai”, ”ei”, ”koska” ja ”ja” olevan kulloisestakin puheenaiheesta riippumattomia. Jos jostakin keskustelusta kuulisi vain tällaisia sanoja, olisi mahdotonta sanoa, käsitteleekö keskustelu geologiaa, fysiikkaa, historiaa, puutarhanhoitoa tai jotain muuta. Identiteettiteorian kannattajalle aistinsisältö ja kvaliat eivät ole todellisia aivoissa (tai fysikaalisessa maailmassa yleensä) olevia asioita, vaan sellaisia ilmaisuja kuin ”keskiverto sähkömies”. Ilmaisua voidaan analysoida ja selittää suhteessa todellisiin sähkömiehiin, mutta se ei viittaa mihinkään tiettyyn olemassa olevaan sähkömieheen.
Kirjallisuutta

Chalmers, David (1996): The Conscious Mind, Oxford University Press, New York.
Feigl, Herbert (1958): "The 'Mental' and the 'Physical'" teoksessa Feigl, H., Scriven, M. and Maxwell, G. (eds.) Concepts, Theories and the Mind-Body Problem, Minneapolis, Minnesota Studies in the Philosophy of Science, Vol. 2.
Feigl, Herbert (1967): The 'Mental' and the 'Physical', The Essay and a Postscript, Minneapolis, University of Minnesota Press.
Jackson, Frank (1982): "Epiphenomenal Qualia", Philosophical Quarterly 32, pp. 127–136.
Kripke, Saul (1972/1980): Naming and Necessity, Cambridge, Mass., Harvard University Press.
Lewis, David (1966): "An Argument for the Identity Theory", Journal of Philosophy, 63, ss. 17–25.
Lewis, David (1980): "Mad Pain and Martian Pain" teoksessa Readings in the Philosophy of Psychology, Vol. I, N. Block (toim.), Harvard University Press, ss. 216–222. (myös Lewis: Philosophical Papers, Vol. 1, Oxford University Press, 1983.)
Place, U. T. (1956). "Is Consciousness a Brain Process?", British Journal of Psychology, 47, ss. 44–50.
Place, U. T.: "Identity Theories", A Field Guide to the Philosophy of Mind. Società italiana per la filosofia analitica, Marco Nanni (toim.). (verkossa (Arkistoitu – Internet Archive))
Putnam, Hilary (1988): Representation and Reality. The MIT Press.
Smart, J.J.C. (1959): "Sensations and Brain Processes", Philosophical Review, 68, ss. 141–156.
Aiheesta muualla

Identity Theory Dictionary of the Philosophy of Mind (englanniksi)
Schneider, Steven: Identity Theory The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Smart, J. J. C.: The Identity Theory of Mind The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Type physicalism
Käännös suomeksi
Toxicity (kappale)

| Toxicity System of a Down |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Äänitetty : helmi–marraskuu 2001, Cello Studios, Hollywood, Kalifornia
 Julkaistu: 23. tammikuuta, 2002
 Tuottaja(t): Rick Rubin
 Tyylilaji: alternative metal
 Kesto: 03.38
 Levy-yhtiö: American
System of a Downin muut singlet
| Chop Suey! 2001 | Toxicity 2002 | Aerials 2002 |
"Toxicity" on metalliyhtye System of a Downin single, joka julkaistiin vuonna 2002. Kappale julkaistiin alun perin albumilla Toxicity, joka julkaistiin vuonna 2001.
Kappale ylitti vuonna 2024 miljardin kuuntelun rajan Spotifyssa.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Serj Tankian ja Daron Malakian, ellei toisin mainittu.
Kappaleet > Toxicity (Maxi-Single)

"Toxicity" (Tankian, Shavo Odadjian, Malakian)
"X" (Live)
"Suggestions" (Live)
"Marmalade"
"Toxicity" (Video) (Tankian, Shavo Odadjian, Malakian)
Kappaleet > Toxicity (Australian kiertue)

"Toxicity" (Tankian, Shavo Odadjian, Malakian)
"X" (Live)
"Suggestions"
"Sugar" (Video versio) (Tankian, Shavo Odadjian, Malakian)
Kappaleet > Toxicity (UK) > CD1

"Toxicity" (Tankian, Shavo Odadjian, Malakian)
"X" (Live)
"Suggestions" (Live)
Kappaleet > Toxicity (UK) > CD2

"Toxicity" (Tankian, Shavo Odadjian, Malakian)
"Marmalade"
"The Metro" (John Crawford)
Kappaleet > Toxicity (7" Single)

"Toxicity" (Tankian, Shavo Odadjian, Malakian)
"X"
"Suggestions" (Live)
"Marmalade"
"The Metro" (John Crawford)
"Störagéd"
"Toxicity" (Tankian, Shavo Odadjian, Malakian)
Kappaleet > Toxicity (7" LE Single)

"Toxicity" (Tankian, Shavo Odadjian, Malakian)
"Störagéd"
Kappaleet > Toxicity (Promo Single)

"Toxicity" (Tankian, Shavo Odadjian, Malakian)
"Prison Song"
"X"
Aiheesta muualla

Kappaleiden sanat (Arkistoitu – Internet Archive)
Turun–Ahvenanmaan vahvistettu asema

Turun–Ahvenanmaan vahvistettu asema oli osa Venäjän keisarikunnan merivoimien suunnitelmaa eurooppalaisen sodan varalta kesäkuulta 1912, ja sitä alettiin Saksan hyökkäyksen pelossa panna toimeen voimallisesti ensimmäisen maailmansodan alettua. Etelämmässä vastaavanlainen asema oli Muhun vahvistettu asema Vironmaan kuvernementissa.
Suunnitelma käsitti 18 rannikkopatteria, jotka sijoitettiin pääasiassa Krimin sodan päätteeksi 30. maaliskuuta 1856 Venäjän keisarikunnan ja sodan voittaneiden Osmanien valtakunnan, Ranskan keisarikunnan sekä Yhdistyneen kuningaskunnan kesken Pariisin rauhassa demilitarisoimalle Ahvenanmaalle. Mustanmeren osalta Venäjä oli ilmoittanut jo 1870, ettei se katso demilitarisoinnin koskevan Mustanmeren aluetta Pariisin rauhan mukaisesti. Ahvenanmaan osalta ei tiettävästi tuonkaltaista julistautumista irti rauhansopimuksen määräyksistä tehty ensimmäiseen maailmansotaan mennessä, jossa Ranska ja Yhdistynyt kuningaskunta olivat ententenä ja ympärysvaltoina Venäjän keisarikunnan liittolaisia, kun taas Osmanien valtakunta oli Saksan puolelle menneenä ja keskusvaltoihin liittyneenä Venäjänkin vihollinen.