stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Livorno

| Livorno |
| --- | --- |
 Livornon satama- ja telakka-aluetta.
 lippu:  vaakuna
 Livorno
 Koordinaatit: 43°33′N, 10°19′E 
Valtio:   Italia
Alue:  Toscana
Maakunta:  Livorno
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  104,50 km²
Korkeus:  0–462 m
Väkiluku:  159 219
 – Väestötiheys:  1 524 as./km²
Postinumero:  57100
Suuntanumero(t):  0586
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Livorno on kaupunki Italiassa Toscanan alueella. Se on Livornon maakunnan pääkaupunki. Asukkaita kaupungissa on noin 160 000.
Maantiede

Livorno sijaitsee Italian länsirannikolla Ligurianmeren rannalla. Kaupungin arkkitehtuuri herättää huomiota linnamaisine kaupunginmuureineen ja kaupungin keskustan ylle kohoavine vartiotorneineen.
Historia

Livornon paikalla on ollut roomalaisaikoina luonnonsatama nimeltään Liborno. Keskiajalla Pisa hallitsi sitä. Vuonna 1421 satama myytiin Medicien hallitsemalle Firenzelle, joka tarvitsi laajentumisensa jälkeen hyvän satamapaikan.
Medici-hallitsija Ferdinando I rakennutti Livornoon 1500-luvun lopulla asuntoja 20 000 ihmiselle ja sataman 300 laivalle. Hän teki Livornosta vuonna 1606 vapaasataman, jollaisena se pysyi vuoteen 1860, jolloin se liitettiin Italian kuningaskuntaan. Vuonna 1865 perustettiin Livornon telakka, joka 1900-luvun alussa työllisti 2 000 henkeä. Vuonna 1881 aloitti toimintansa Livornon laivastoakatemia.
Vuonna 1921 Livornossa perustettiin Italian kommunistinen puolue.
Toisen maailmansodan aikana kaupunki vaurioitui pahoin pommituksissa. On arvioitu, että 60-90 prosenttia Livornon rakennuksista tuhoutui, koska se joutui iskujen kohteeksi rintaman molemmilta puolilta. Saksalaismiehityksen aikana Livornossa oli vahva fasisminvastainen mieliala. Suurin osa kaupungin juutalaisväestöstä kuoli holokaustissa.
Liikenne

Livorno on merkittävä satamakaupunki. Sieltä on matkustajalaivayhteydet Korsikalle ja Sardiniaan. Sieltä pääsee myös Elban ja Montecriston saarille, jotka ovat osa Toscanan saariston kansallispuistoa.
Kaupunki sijaitsee Rooman ja La Spezian välisen rautatien varrella; junamatka Roomaan kestää noin kolme tuntia. Lähin lentoasema on Galileo Galilein lentoasema Pisassa.
Kulttuuri

Taidemaalari Amedeo Modigliani oli syntyisin Livornosta. Vuonna 1984 Livornon keskustaa halkovan kanaalin pohjamudasta löytyi Modiglianin veistämä patsas ja pian toinenkin. Legendan mukaan turhautunut taiteilija oli 1900-luvun ensimmäisinä vuosina heittänyt ensimmäiset patsaskokeilunsa kanaalin pohjalle. Taideväki ylisti löytyneitä mestariteoksia lennokkain sanakääntein, ja tutkijat totesivat ne aidoiksi. Löytö oli suuri sensaatio, mutta se muuttui skandaaliksi, kun kävi ilmi, että työt olivat kolmen nuoren miehen tekemiä. Näyttelyyn esille laitetut veistokset siirrettiin varastoon, museo meni konkurssiin ja johto irtisanottiin. Monet tutkijat ja historioitsijat väittivät yhä kiivaasti, että löydetyt veistokset olivat aitoja. Kolme nuorta todisti myöhemmin, että he voivat tehdä vielä täsmälleen samanlaisen teoksen - ja niin he tekivätkin, television kuvatessa heitä koko työn ajan.
Urheilu

Kaupunki on tunnettu Serie C:ssa pelaavasta jalkapallojoukkueestaan AS Livornosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Livorno Wikimedia Commonsissa
Livornon maakunta
Bibbona | Campiglia Marittima | Campo nell’Elba | Capoliveri | Capraia Isola | Castagneto Carducci | Cecina | Collesalvetti | Livorno | Marciana | Marciana Marina | Piombino | Porto Azzurro | Portoferraio | Rio Marina | Rio nell’Elba | Rosignano Marittimo | San Vincenzo | Sassetta | Suvereto
Lustenau

| Lustenau |
| --- | --- |
 Lustenau
 vaakuna
 Lustenau
 Koordinaatit: 47°25′47″N, 09°39′35″E 
Valtio:  Itävalta
Osavaltio:  Vorarlberg
Piiri:  Dornbirn
Hallinto:  
 – Kaupunginjohtaja:  Mag. Dr. Kurt Fischer (ÖVP)
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  22,3 km²
Korkeus:  404 m
Väkiluku (2019):  22 918
 – Väestötiheys:  1 027,7 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 www.lustenau.at 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lustenau on kaupunki Itävallassa Vorarlbergin osavaltiossa, Reinin varrella Sveitsin vastaisella rajalla. Se on Vorarlbergin neljänneksi suurin kaupunki. Vuoden 2019 arvion mukaan siellä asui 22 918. Lustenausta tuli Itävallan osa vuonna 1830 oltuaan sitä ennen itsenäinen kreivikunta. Lustenau on ollut aikoinaan merkittävä kirjontatyön keskus; nykyään kaupungissa on teknologiateollisuutta. Lustenau tunnetaan myös urheilusta. Kaupungissa on kaksi jalkapallojoukkuetta ja sen jääkiekkojoukkue pelaa Itävallan Nationalligassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lustenau Wikimedia Commonsissa
Marktgemeinde Lustenau
Luis Pedro Cavanda

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Luis Pedro Cavanda
Syntymäaika: 2. tammikuuta 1991 (ikä 33)
Syntymäpaikka: Luanda,  Angola
Pelipaikka: laitapuolustaja
Pituus: 180 senttimetriä
Seura
Seura:  Standard Liège
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2010–2015 2011 2012 2015–2016 2016–2018 2017–2018 2018– |  Lazio →  Torino →  Bari  Trabzonspor  Galatasaray →  Standard Liège  Standard Liège | 44 (2) 3 (0) 8 (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 12. elokuuta 2014.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 12. elokuuta 2014.
Luis Pedro Cavanda (s. 2. tammikuuta 1991 Luanda) on belgialainen jalkapalloilija, joka edustaa Belgian pääsarjassa pelaavaa Standard Liègeä. Hän on pelannut myös Italiassa ja Turkissa. Pelipaikaltaan Cavanda on oikea puolustaja.
Luigi’s Mansion 3

| Luigi’s Mansion 3 |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Next Level Games
Julkaisija:  Nintendo
Jakelija:  Nintendo eShop
Ohjaaja:  Bryce Holliday
Tuottaja:  Alex MacFarlane Bjorn Nash Kensuke Tanabe
Suunnittelija:  Devon Blanchett Jason Carr
Käsikirjoittaja:  Ryunosuke Suzuki
Taiteilija:  Barret Chapman
Säveltäjä:  Chad York  Darren Radtke
Ohjelmoija:  Brian Davis
Pelisarja:  Luigi's Mansion
Julkaistu:   31. lokakuuta 2019
Lajityyppi:  toimintaseikkailupeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  PEGI: 7
Alusta:  Nintendo Switch
Lisenssi:  Suljettu lisenssi
Jakelumuoto:  Pelimoduuli, digitaalinen lataus ja digitaalinen jakelu
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK       : 
Luigi's Mansion 3 on Next Level Gamesin kehittämä ja Nintendon julkaisema toimintaseikkailupeli, joka julkaistiin vuonna 2019 Nintendo Switchille. Peli on Luigi's Mansion -pelisarjan kolmas osa, jota edeltävät Luigi's Mansion ja Luigi's Mansion: Dark Moon.
Pelin päähahmo on edellisten pelisarjan osien tavoin Luigi, joka ystävineen on huijattu vierailemaan kummitushotellissa. Pelaaja ohjaa Luigia, jonka tehtävänä on pelastaa ystävät kummitusten kynsistä ratkaisemalla pulmia hotellin joka kerroksessa.
Uusia toimintoja kolmannessa osassa ovat uudet liikkeet kummituksia kaapatessa, Luigia avustava Gooigi-lima sekä jopa kahdeksan pelaajan moninpelitila.
Vastaanotto

IGN:n arvostelussa peli sai arvosanaksi 8.3/10. Pelin suunnittelua kehuttiin älykkääksi, kun taas kritisointia sai keräilyesineiden suuri määrä ja niiden hyödyttömyys.
Aiheesta muualla

Luigi’s Mansion 3 MobyGamesissa (englanniksi)
Luettelo Massa-Carraran maakunnan kunnista

Tämä on luettelo Italian Massa-Carraran maakunnan kunnista.
| Istat-koodi | Kunta | Asukasluku (1> 1.2021) |
| --- | --- | --- |
| 45001 | Aulla | 10 781 |
| 45002 | Bagnone | 1 735 |
| 45003 | Carrara | 60 833 |
| 45004 | Casola in Lunigiana | 988 |
| 45005 | Comano | 672 |
| 45006 | Filattiera | 2 209 |
| 45007 | Fivizzano | 7 300 |
| 45008 | Fosdinovo | 4 629 |
| 45009 | Licciana Nardi | 4 804 |
| 45010 | Massa | 66 977 |
| 45011 | Montignoso | 10 050 |
| 45012 | Mulazzo | 2 293 |
| 45013 | Podenzana | 2 106 |
| 45014 | Pontremoli | 6 950 |
| 45015 | Tresana | 1 925 |
| 45016 | Villafranca in Lunigiana | 4 592 |
| 45017 | Zeri | 992 |
|  | Yhteensä | 189 836 |
Lyyli Wartiovaara-Kallioniemi

Eva Lyyli Johanna Wartiovaara-Kallioniemi (sukunimi vuoteen 1907 Weckman, 17. helmikuuta 1887 – 13. tammikuuta 1970) oli suomalainen säveltäjä jonka tunnetuin sävellys on joululaulu Tonttu. Tämän joululaulun sanoitus perustui ruotsalaisen Viktor Rydbergin vuonna 1881 kirjoittamaan runoon Tomten jonka Valter Juva suomensi vuonna 1906. Wartiovaara-Kallioniemen sävellys ilmestyi nuotteina vuonna 1945.
Lyyli Wartiovaara-Kallioniemen vanhemmat olivat lääninrovasti Willian Weckman (1849–1924) ja Mirjam Salome Colliander (1853–1936). Hän oli naimisissa 1908–1953 eduskunnan pikakirjoittajana ja opettajana toimineen Kaarlo Kallioniemen kanssa. Heillä oli seitsemän lasta. Lyyli Wartiovaara-Kallioniemen veljiä olivat ministeri, Valtiokonttorin johtaja Jonathan Wartiovaara, arkkitehti Otto Väinö Vartiovaara ja metsänhoitaja, saarnamies Eino R. Wartiovaara.  Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Lukupiiri (radio-ohjelma)

Lukupiiri on Yle Radio 1:n kontaktiohjelma kirjallisuudesta. Ohjelmaan voi soittaa, ja lisäksi keskusteluun on mahdollista osallistua verkossa.
Kuhunkin lähetykseen on valittu tietty kirja, josta kuulijoiden kanssa keskustelevat teatterintekijä, kirjailija Juha Hurme ja vaihtuva vieras. Ohjelmaa toimittavat tällä hetkellä Jukka Kuosmanen ja Anna Tulusto. Verkkokeskustelua vetää Jani Tanskanen.
Lukupiirin on perustanut toimittaja Tarleena Sammalkorpi. Ensimmäinen ohjelma kuultiin 2.1.2006 Leo Tolstoin romaanista Sota ja rauha. Ohjelmassa painottuvat erilaiset lukukokemukset.
Aiheesta muualla

Yle Areena - Lukupiiri
Lustgarten

Lustgartenia, taustalla Altes Museum.
Lustgarten on puistomainen aukio Berliinin historiallisessa keskustassa Spreeinselin saarella. Sen vierellä sijaitsevat Berliinin tuomiokirkko ja Altes Museum. Lustgartenia erottaa viereisestä Schlossplatz-aukiosta Karl-Liebknecht-Strasse-katu.
Lustgarten oli alkujaan Berliinin kaupunkilinnan keittiöpuutarha. Se luotiin Brandenburgin vaaliruhtinaan Juhana Yrjön määräyksellä vuonna 1573 kuivaamalla paikalla sijainnut suo. Puutarha pääsi villiintymään kolmikymmenvuotisen sodan aikana, ja vuonna 1646 hovipuutarhuri Michael Hanf muutti sen hollantilaistyyliseksi muotopuutarhaksi. Myöhemmin puutarhaan sijoitettiin suihkulähteitä, patsaita, lintuhäkkejä ja muita huvituksia, ja se avattiin yleisölle. Kuningas Fredrik Vilhelm I muutatti sen paraatikentäksi, mutta 1700-luvun lopussa sinne istutettiin jälleen puita.
Kun kuninkaallinen museo (nykyinen Altes Museum) valmistui aukion laidalle vuonna 1830, arkkitehdit Karl Friedrich Schinkel ja Peter Joseph Lenné suunnittelivat Lustgartenille uuden ilmeen. Aukiolle sijoitettiin vuonna 1828 noin 70 tonnia painava suuri graniittinen malja. Schinkel suunnitteli sen alkujaan Altes Museumin rotundaan, mutta yhdestä graniittilohkareesta veistettyä halkaisijaltaan seitsenmetristä maljaa ei ollut mahdollista siirtää rakennuksen sisälle, joten se tyydyttiin sijoittamaan aukiolle museon edustalle. Vuonna 1870 maljan tilalle pystytettiin Fredrik Vilhelm II:n ratsastajapatsas. Tuomiokirkon nykyinen rakennus valmistui aukion itälaidalle vuonna 1905.
Joukkotapahtuma Lustgartenilla Berliinin olympialaisten aikaan vuonna 1936.
Weimarin tasavallan aikana Lustgarten oli suosittu poliittisten joukkokokousten järjestämispaikka. Kansallissosialistien noustua valtaan aukio tasattiin uudelleen paraatikentäksi vuonna 1934. DDR:n aikana Lustgartenista ja viereisestä Schlossplatzista muodostettiin yhdessä uusi Marx-Engels-Platz-niminen suuraukio. Paikka pysyi avoimena kenttänä vuoteen 1998 saakka, minkä jälkeen on pyritty palaamaan Schinkelin 1820-luvulla laatimaan puistosuunnitelmaan. Aukion tunnetuin nähtävyys, Schinkelin suunnittelema graniittimalja, palautettiin vanhalle paikalleen.
Vuonna 1942 Herbert Baumin johtama juutalainen vastarintaryhmä yritti tuhota Lustgarteniin pystytetyn, Joseph Goebbelsin suunnitteleman natsien propagandanäyttelyn, jonka aiheena olivat olot Neuvostoliitossa. Ryhmän jäsenet jäivät kiinni ja heidät teloitettiin. DDR:n hallinto pystytti vuonna 1981 Lusgarteniin muistomerkin Baumin vastarintaryhmälle. Siitä on myöhemmin peitetty tekstit, joissa vannottiin ikuista ystävyyttä Neuvostoliitolle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lustgarten Wikimedia Commonsissa
Luettelo Half-Life-pelisarjan henkilöistä

Tämä on epätäydellinen luettelo Valve Corporationin kehittämän Half-Life-pelisarjan pää- ja sivuhenkilöistä.
Gordon Freeman

Gordon Freeman on tiedemies ja yksi Black Mesan tutkimuslaitoksen työntekijöistä. Hän on Half-Life -pelisarjan päähenkilö.
Barney Calhoun

Barney Calhoun on Black Mesan tutkimuslaitoksessa työskentelevä keskitason turvamies. Ensimmäisessä Half-Life -pelissä Barney ei esiinny varsinaisena hahmona, vaan kaikkien Black Mesan tutkimuslaitoksen turvamiesten nimi on pelin lähdekoodissa "Barney". Half-Life: Blue Shift -pelissä Calhoun esiintyy pelin päähenkilönä ja Half-Life 2 -pelissä sivuhahmona.
Half-Life 2:ssa ja sen lisäosissa Barneyn ääninäyttelijä on Michael Shapiro, joka on myös G-Manin ääninäyttelijä.
Adrian Shephard

Adrian Shephard on Half-Life: Opposing Force -lisäosan päähenkilö. Hän on Yhdysvaltain asevoimien alaisuudessa toimivan HECU-erikoisjoukon (Hazardous Environment Combat Unit) jäsen.
G-Man

G-Man on yksi Half-Life-sarjan vakiohahmoista ja ainoa sivuhenkilö, joka on esiintynyt kaikissa sarjan peleissä. Hän on ulkomuodoltaan pitkä ja kalpeaihoinen keski-ikäinen mies, jolla on vihreät silmät ja mustat hiukset ja joka pukeutuu siniharmaaseen pukuun.
Puhetyyliltään G-Man on erikoinen ja epäluonnollinen. Half-Life 2 -pelin alussa G-Man puhuttelee Gordon Freemania sanoilla ”rise and shine, Mr. Freeman, rise and shine”.
Valve Corporationin graafisessa demossa Electronic Entertainment Expo -pelitapahtumassa vuonna 2003 esiteltiin G-Manin ilmeilyä, joka ei täysin vastaa ihmiskasvojen lihaksiston mahdollistamaa liikettä.
G-Manin ääninäyttelijä on Barney Calhounin tavoin Michael Shapiro.
Alyx Vance

Alyx Vance on Black Mesan tutkimuslaitoksessa työskennelleen Eli Vance -nimisen tiedemiehen tytär. Hän esiintyy Half-Life 2- ja Half-Life: Alyx -peleissä, joista jälkimmäisessä hän on pelattava hahmo. Hahmoa ovat ääninäytelleet Merle Dandridge ja Ozioma Akagha.
Lukusuzin kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Itäinen maakunta, Sambia
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  engl. Lukusuzi National Park
Tyyppi:  kansallispuisto
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Lukusuzin kansallispuisto (Lukusuzi National Park) on Sambian itäosissa sijaitseva kansallispuisto. Se sijaitsee syrjäisellä seudulla Luangwanlaakson itäisellä laidalla ja hieman korkeammalla kuin muut samassa laaksossa sijaitsevat kansallispuistot. Lukusuzin kansallispuistossa ei ole mitään palveluja, ja sinne johtava tie on huonokuntoinen – sateiden aikaan mahdollisesti jopa kulkukelvoton. Kansallispuiston portin lähellä sijaitsee vain puistonvartijoiden leiripaikka.
Kansallispuiston kasvillisuus on suurelta osin miombotyyppistä metsäsavannia, jonka seassa on heinikkomaita. Puiston eläimistössä huippupetona arvellaan olevan todennäköisemmin täplähyeenan kuin leijonan. Ei kuitenkaan tiedetä, kuinka paljon puiston eläimistö on kärsinyt salametsästyksestä.
Aiheesta muualla

Zambia Tourism: Lukusuzi National Park (englanniksi)
Lokakuun palatsi

| Ukrainan ammattiyhdistysten liiton kansainvälinen kulttuuri- ja taidekeskus Міжнародний центр культури і мистецтв Федерації профспілок України> Kiovan jalosukuisten neitojen instituutti Київський інститут шляхетних дівчат |
| --- | --- |
 Palatsi heinäkuussa vuonna 2017
Osoite:  vulytsja Instytutska 1 tai Aleja Herojiv Nebesnoji Sotni 1 (ukr. Алея Героїв Небесної Сотні 1)
Sijainti:  Kiova,  Ukraina
Koordinaatit:  
Rakennustyyppi:  oppilaitos nyk. kulttuuri- ja taidekeskus, teatteri, konserttitalo ja kirjasto
Valmistumisvuosi:  1843
Suunnittelija:  Vincent Beretti
Omistaja:  Kiovan aateliskokous nyk. Ukrainan ammattiyhdistysten liitto
Julkisivumateriaali:  tiili
Kerrosluku:  3 + kellari
Lokakuun palatsi
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ukrainan kansainvälinen kulttuuri- ja taidekeskus (ukr. Міжнародний центр культури і мистецтв Федерації профспілок України, Mižnarodnyi tsentr kultury i mystetstv Federatsiji profspilok Ukrajiny), entiseltä nimeltään Kiovan jalosukuisten neitojen instituutti (ukr. Київський інститут шляхетних дівчат, Kyjivskyi instytut šljah’etnyh’ divtšat) ja Lokakuun palatsi (ukr. Жовтневий палац, Žovtnevyi palats) on entinen tyttökoulu ja sisäoppilaitos kirjastoineen, myöhemmin oppilaitos ja virastotalo, konsertti-, kokous- ja kulttuuripalatsi, kaupungin ensimmäinen muotielokuvateatteri ”Kinopalats” ja nykyisin Ukrainan ammattiyhdistysliiton kulttuuri- ja esittävän taiteen keskus lähellä Itsenäisyyden aukiota Ukrainan pääkaupungissa Kiovassa.
Tämä kookas rakennus on Vincent Berettin suunnittelema ja kukkulan rinteeseen rakennuttama arkkitehtoninen monumentti Institutskajan tai Taivaallisen sankarikomppanian puistokadulla lähellä Kiovan pääaukiota.
Rakennusta kutsuttiin kauan Lokakuun palatsiksi, mutta paikallishistorioitsijoille tällä monumentaalisella rakennuksella kauas näkyvine valkoisine pylväineen on merkitystä vuosina 1838–1843 rakennettuna Kiovan jalosukuisten neitojen instituuttina eli alun perin aatelisten perheiden tytöille tarkoitettuna sisäoppilaitoksena. Myöhemmin tämä tyttökoulu muutettiin sotilaskouluksi että virastotaloksi ja kunnostettiin lopuksi kulttuuripalatsiksi, jonka teatterikatsomoon mahtui yli kaksituhatta katsojaa. Vuodesta 1991 lähtien palatsissa on toiminut Ukrainan Ammattiliittojen yhteistyöjärjestön tai ammattiyhdistysten liiton kansainvälinen kulttuuri- ja taidekeskus, johon mm. kuuluu kirjasto, jonka kokoelma yltää yli 70 000 julkaisukappaleeseen. Joulukuussa vuonna 2013 mielenosoittajat vaativat Kiovan Lokakuun palatsin nimeämistä Vapauden palatsiksi.
Rakentaminen

Joidenkin lähteiden mukaan aatelisneitojen sisäoppilaitosta eli instituuttia varten rakennettiin iso rakennus Institutskajakadulle nro 1–3. Ennen samalla paikalla H’reštšatykin yläpuolella kukkulan rinteessä sijaitsi Kiovan hyväntekijänä tunnetun kenraalimajurin Dmitri Matvejevitš Begitševin kolmikerroksinen puinen kartano. Pian Kiovan kenraalikuvernöörin aloitteesta entinen vapaamuurarien kartano luovutettiin tyttöjen eliittikoulutuslaitokselle ja vuonna 1838 Begitševin talo purettiin. Instituutin rakennuksen suunnittelu tilattiin arkkitehtuurin akateemikolta Vincent Berettilta, joka jo aiemmin oli suunnitellut Kiovan yliopiston rakennuksen ja observatorion. Projektin kehittämisvaiheessa V.I. Berettin sanotaan huomioineensa kahta seikkaa: ensinnäkin, että rakennus sijaitsisi korkealla vuorella H’reštšatykin yläpuolella, ja toiseksi, luopuessa tarpeettomasta monumentaalisuudesta, hän säästi ympäröivän alueen maalauksellisen luonnonmaiseman ja kirjaimellisesti sen jokaisen puun. Vincent Berettin kuoltua 18. elokuuta 1842 rakennuksen viimeistely- ja sisustamistyöt uskottiin hänen pojalleen Alexander Berettille. Rakennustyöt kestivät yhteensä viisi vuotta ja rakennus valmistui vuonna 1843.
Tuonaikaisen instituutin tiilirakennus rakennettiin Berettille ominaisessa empiretyylissä, myöhäisklassismin arkkitehtuuria edustavana ja kolmikerroksisena, jossa yhdeksi kerrokseksi laskettiin myös kellari. Suunnitelmaltaan se oli hyvin pitkänomainen suorakaiteen muotoinen talo valkoisine seinineen. Symmetriseksi sommiteltuun julkisivuun kuului kaksi suorakaiteen muotoista risaliittia ja kultainen kirjoitus ”Jalosukuisten neitojen instituutti”. Alkuperäisen suunnitteluratkaisun mukaan keskimmäinen pääsisäänkäynti puuttui ja sisäänkäyntien järjestely keskittyi päätyihin. Rakennuksen keskellä oleva myöhäisempi sisäänkäynti koristeltiin symmetrisellä puolirotundalla korinttilaisilla pylväillä ja reliefein koristellulla friisillä, joka kuvasi poikasiaan ruokkivaa pelikaania. Puolirotundassa oli kaksi kerrosta, joista alemmassa sijaitsi katolinen kappeli ja ylemmässä Aleksanterin ortodoksinen kirkko.
Palatsin ensimmäisen kerroksen puolipyöreät ikkuna-aukot koristeltiin arkkivolteilla ja muiden kerrosten ikkunat kolmikulmaisilla vaakasuorilla sandriksilla. Rakennuksen julkisivua jäsensivät profiloidut, rakennuksen ympäri ulottuvat vaakalistoitukset ja parvekkeilla suojaa antoivat taidevalurautaiset turva-aidat. Palatsin huoneet olivat ryhmitelty talon läpi kulkevan käytävän molemmille puolille. Aikoinaan instituutin tilajakoa ja sisäasua pidettiin selkeänä, jolloin sisätiloihin oli sijoitettu kaikkialle arvokkaita huonekaluja ja mattoja lattioille, siellä oli runsaasti peilejä ja pronssikoristeita sekä seinillä että katoissa. Päärakennuksen lisäksi sivurakennuksia olivat kivitalo, pesulat kuivaustiloineen, talli ja kaivo. Instituutin rakennusta ympäröi varjoisa ja kumpuinen puutarha, jossa kasvoi puita, jotka olivat kuuluisia pitkästä kukinnastaan ja pakkaskestävyydestään.
Legenda

Friisin pelikaanikuvan sanotaan symboloivan vanhempien rakkautta ja itsensä uhrautumista, joka aikoinaan inspiroi Berettiä. Legendan mukaan naaraspelikaani tukahduttaa poikansa rakkaudenpyrähdyksessään, mutta kolme päivää myöhemmin paikalle saapunut perheenisä elvyttää jälkeläisensä repimällä nokallaan itselle haavan ja ruokkimalla poikaisia omalla verellään.Tämä legenda voi kuitenkin olla muunnos keskiajalla vallinneesta harhaluulosta, jonka mukaan pelikaaniemo ruokkii poikasiaan omalla verellään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lokakuun palatsi Wikimedia Commonsissa
Palatsi vuonna 2019
Kiovan jalosukuisten neitojen instituutti v.1887. Kivirakennuksia ovat instituutin rakennus (a), pesutupa (e) ja vaja (f). Suuren rakennuksen ympärillä oli puutarha, jossa oli polkuja ja puisia huvimajoja. Instituutin kartanon itäosassa oli puisia ulkorakennuksia, joiden paikalle myöhemmin rakennettiin asuntola.
Lyngbyn kulttuuri

Lyngbyn kulttuuri on yhteisnimitys jääkauden päättymisen aikaisille Ahrensburgin ja Brommen peuranmetsästyskulttuureille. Brommen kulttuuri oli hieman Ahrensburgin kulttuuria pohjoisempana ja aiemmin.
Lukukeskus

Lukukeskus – Läscentrum ry (aiemmin Kirjailijakeskus) on kirjailijajärjestöjen ja -liittojen vuonna 1972 perustama lukemista edistävä järjestö ja kirjailijavierailujen välittäjä. Valtakunnallisesti toimiva Lukukeskus välittää vuosittain yli 2000 kirjailijaesiintymistä. Lisäksi se järjestää lukukampanjoita ja toimii lukemisen ja lukutaidon asiantuntijajärjestönä. Järjestö julkaisee verkossa nuorille suunnattua Lukufiilis-lehteä sekä kirjallisuuskritiikin Kiiltomato.net-verkkolehteä. Aiemmin se julkaisi myös lasten Vinski-kirjallisuuslehteä.
Lukukeskuksella on erityinen asema erityisesti lasten ja nuorten lukemisen edistämisessä. Opettajat ja kirjastoalan ammattilaiset eri puolilta Suomea käyttävät Lukukeskuksen palveluja työssään. Asiantuntijuuden kysyntä lukemiseen ja lukutaitoon liittyvissä kysymyksissä on kasvanut merkittävästi. Lukukeskus toimii yhteistyössä kirjailijoiden, kääntäjien, kustantajien, kirjastojen, koulujen sekä kulttuurijärjestöjen kanssa. Lukukeskuksen vierailupalvelussa on yli tuhat kirjallisuusalan ammattilaista. Vuodesta 2019 Lukukeskus on toteuttanut Lukulahja lapselle -kampanjaa, jossa vauvaperheille jaetaan neuvolakäynnin yhteydessä maksuton kirjakassi. Ohjelma sai vuonna 2022 Lastenkirjainstituutin myöntämän Onnimanni-palkinnon.
Järjestön toimintaa rahoittavat Suomen opetus- ja kulttuuriministeriö sekä suomalaiset säätiöt. Vuonna 2023 keskusta tukivat ministeriön lisäksi opetushallitus, Konstsamfundet, Otavan Kirjasäätiö, Stiftelsen Brita Maria Renlunds minne, Suomen Kulttuurirahasto, Svenska kulturfonden ja Svenska litteratursällskapet.
Lukukeskuksen toiminnanjohtaja on syyskuusta 2022 alkaen Emmi Jäkkö. Hän seurasi tehtävässä Suomen Kirjailijaliiton toiminnanjohtajaksi siirtynyttä Ilmi Villacísta, joka työskenteli toiminnanjohtajana tammikuusta 2015 alkaen. Hallituksen puheenjohtajana on toiminut vuodesta 2018 kirjailija Juha Itkonen.