Isorokkorokote
Historia

Varhaisin keino immuniteetin luomiseen isorokkoa vastaan oli niin kutsuttu variolaatio. Variolaation kehityshistoriaa ei tunneta tarkasti, mutta se keksittiin alun perin Aasiassa, mistä menetelmä 1700-luvun alkupuolella levisi Osmanien valtakunnan kautta eurooppalaisten tietoisuuteen. Amerikkaan variolaatio puolestaan levisi Afrikasta tuotujen orjien välityksellä. Suomessa variolaatiota kokeiltiin ensimmäisen kerran vuonna 1754, ja suosiota se saavutti etenkin Pohjanmaalla.
Variolaatiossa isorokkoon sairastuneen ihmisen rakkuloiden kuivatettua hilsettä puhallettiin immunisoitavan henkilön nenään, mikä onnistuessaan aiheutti lieväoireisen infektion ja samalla vastustuskyvyn myöhempiä tartuntoja vastaan. Variolaatioon liittyi kuitenkin myös riski vakavasta tartunnasta ja jopa kuolemasta. On arvioitu, että variolaatioon menehtyi noin 1–2 prosenttia immunisoitavista potilaista. Lisäksi variolaatiosta lieväoireisenkin tartunnan saanut rokotettava saattoi levittää tautia eteenpäin, ja aiheuttaa näin lähipiirissään vaarallisen epidemian. Vaarallisuudestaan huolimatta keino oli suosittu, sillä kuolleisuus tavalliseen isorokkotartuntaan oli jopa noin 30 prosenttia. Etenkin Euroopassa tauti oli myös varsin yleinen. Siihen menehtyi yksistään 1700-luvulla esimerkiksi viisi istuvaa eurooppalaista hallitsijaa. Kolmannes kaikista sokeutumisista johtui sairastetusta isorokosta.
Variolaatiosta opittua periaatetta hyödynnettiin myöhemmin varsinaisia isorokkorokotteita kehitettäessä. Lehmärokon tiedettiin aiheuttavan ihmiselle isorokon kaltaisen, mutta lievemmän sairauden. Tieto lienee ollut maaseutuväestössä yleinen, mutta vasta Edward Jenner todisti lehmärokkorokotteen toimivuuden vuonna 1796 tartutettuaan 13-vuotiaalle pojalle lehmärokon, ja sen jälkeen osoittamalla pojan olevan vastustuskykyinen myös isorokolle. Jennerin koejärjestely oli 1700-luvun kriteereilläkin pöyristyttävän epäeettinen eikä tutkimusotanta kattanut kuin yhden henkilön. Niinpä Royal Society ei hyväksynyt raporttia julkaistavakseen. Lopulta Jenner julkaisi menetelmänsä omakustanteena Variolae Vaccinae vuonna 1798, uusittuaan kokeensa muutamia kertoja. Jennerin julkaisun levitessä lääketieteelliselle yhteisölle alkoi valjeta, kuinka vähäpätöisenä pidetty karjakoiden ja piikatyttöjen sairaus saattaisi olla avain ihmiskunnan suurimman tappajan kukistamiseksi. Menetelmä kiistatta toimi ja ensimmäiset varsinaiset isorokkorokotteet otettiin käyttöön vuodesta 1798 alkaen. Suomeenkin rokotusmenetelmä saapui jo 1802.
Suomessa isorokkorokotukset siirtyivät kansanterveysviranomaisen hoidettaviksi vuonna 1825 ja pappien oli pidettävä kirjaa rokottamattomista henkilöistä. Isorokkorokotus tuli Suomessa pakolliseksi kaikille kaksi vuotta täyttäneille vuonna 1883, kaksi vuotta Ruotsia, Norjaa ja Tanskaa myöhemmin. Rokotusten yleistyessä isorokko harvinaistui nopeasti ja 1900-luvun alkuun mennessä suuri osa Eurooppaa oli käytännössä taudista vapaa. Ensimmäisen maailmansodan aiheuttamasta lyhytaikaisesta ilmaantuvuuksien noususta huolimatta 1930-luvulla tautia oli Euroopassa endeemisenä enää Espanjassa ja Portugalissa. Yhdysvalloissa lasten järjestelmällisestä rokottamisesta luovuttiin 1972.