stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Godsend
Juoni

Paulin (Kinnear) ja Jessien (Romijn-Stamos) kahdeksanvuotis poika kuolee onnettomuudessa. Geenitekniikan huippututkija (De Niro) tarjoaa heille mahdollisuutta saada samanlainen poika laittoman kloonausoperaation avulla. Surun murtama pariskunta päättää suostua salamyhkäiseen kokeeseen.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Greg Kinnear  | … |  Paul Duncan   |
|  Rebecca Romijn  | … |  Jessie Duncan   |
|  Robert De Niro  | … |  Richard Wells   |
|  Cameron Bright  | … |  Adam Duncan   |
|  Janet Bailey  | … |  Cora Williams   |
|  Christopher Britton  | … |  Lieber    |
|  Zoie Palmer  | … |  Susan Pierce   |
Taru 12 eläimestä

Taru 12 eläimestä on japanilainen satu, jossa esiintyvät samat eläimet kuin kiinalaisessa horoskoopissa.
Tarina

Jumala päätti pitää seuraavana päivänä juhlat taivaassa ja kutsui kaikki eläimet mukaan juhlimaan. Hän kertoi sen yhdelle eläimelle, jonka piti kertoa asia seuraavalle eläimelle ja sen taas seuraavalle. Mutta kun tuli rotan vuoro kertoa naapurin kissalle juhlista, rotta valehteli ja sanoi, että juhlat olivat vasta ylihuomenna. Kissa uskoi ja vietti seuraavan päivän yksin, kun kaikki muut eläimet juhlivat taivaassa. Kun eläimet saapuivat taivaanporteille, rotta ratsasti härän selässä ja pääsi näin ensimmäisenä juhliin. Rotan ja härän jälkeen tulivat tiikeri, jänis, lohikäärme, käärme, hevonen, vuohi, apina, kukko, koira ja sika. Kissa ei päässyt juhliin.
Tadao Andō

Tadao Andō
Tadao Andō (jap. 安藤忠雄, Andō Tadao, s. 13. syyskuuta 1941 Osaka) on japanilainen arkkitehti. Hän on yksi Japanin merkittävimmistä nykyarkkitehdeista, joka tunnetaan erityisesti minimalistisista betoninrakennuksistaan. Andōlle myönnettiin Pritzker-palkinto vuonna 1995.
Elämäkerta ja arkkitehtuuri > Lapsuus ja nuoruus

Andōlla ei ole monista muista nykyarkkitehdeista poiketen muodollista arkkitehdin koulutusta, vaan hän on saanut oppinsa lukemalla ja matkustelemalla. Hän syntyi Osakassa toisen maailmansodan aikaan vuonna 1941. Hän syntyi kaksospojista ensimmäisenä; hänet annettiin kahden vuoden ikäisenä isoäitinsä kasvatettavaksi, jolloin hän sai isoäitinsä sukunimen. Lapsena Andō vietti aikaa pelloilla ja kaduilla. Hän käytti paljon aikaa kotikatunsa toisella puolella toimineen puusepänverstaan tarkkailuun ja alkoikin teini-iässä rakennella laivojen ja lentokoneiden pienoismalleja.
Noin 18-vuotiaana Andō alkoi vierailla Kioton ja Naran alueen temppeleissä, pyhäköissä ja teehuoneissa. Hän kertoo olleensa huono oppilas ja pitäneensä enemmän asioiden oppimisesta koulun ulkopuolella. Hän toimi lyhyen aikaa nyrkkeilijänä ja siirtyi sen jälkeen arkkitehtuurin pariin tekemällä lyhyitä harjoitteluja. 1960-luvulla hän matkusti Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin tutkimaan merkittäviä länsimaisia rakennuksia.
Elämäkerta ja arkkitehtuuri > Arkkitehtina

Andō perusti oman toimistonsa vuonna 1969 tai 1970. Hän sai ensimmäisen kerran mainetta suunnittelemallaan Azuma-talolla (1976), josta hänelle myönnettiin Japanin arkkitehtiliiton palkinto. Kaksikerroksisesta megarontyyppisestä terassitalojen väliin työnnetystä asuinrakennuksesta voidaan jo löytää Andōn myöhemmän arkkitehtuurin tärkeimmät piirteet; rakennus luo ”sisäänpäinkääntyneen mikrokosmoksen modernin maailman urbaania kaaosta vastaan”. Sen jälkeen hän suunnitteli useita betonisia asuintaloja, joissa keskeinen elementti oli atrium, kuten Osakan lähiöihin 1970-luvun lopussa rakennetuissa Matsumoto- ja Ishihara-taloissa. Nyt Andō yhdisti ensimmäisen kerran paljaan, paikalla valettun betonin laajoihin lasi- tai lasitiilipintoihin. Rakennuksissa on nähtävillä Louis Kahnin ja Le Corbusierin vaikutus sekä japanilainen perinne hienovaraisin vihjein. Luonnon keskelle rakennetussa Koshino-talossa (1981) Andō antoi atriumin vuorostaan aueta ympäröivään maisemaan.
Andōn arkkitehtuurin skaala alkoi laajentua 1980-luvun puolivälissä Kōbeen rakennetun Rokkō-asuinkerrostalon ja Nahan Festival-kauppakeskuksen myötä. Niistä ensimmäisessä on selvästi nähtävillä Le Corbusierin vaikutus, mutta Festivalista Andō suunnitteli ”sisäänpäinkääntyneen seitsenkerroksisen kuution, jota suojelevat kaoottiselta metropolilta perforoidut verhoseinät”; keskeistä oli tapa, jolla valo suodattui rakennusta ympäröivän kalvon läpi. Maailmanlaajuiseen maineeseen Andōn nosti neljä vuosina 1985–1988 suunniteltua rakennusta. Niistä kolme oli kirkkoja – Rokkōn kirkko, Veden kirkko ja Valon kirkko – ja neljäs lastenmuseo. Veden kirkko oli minimalistinen uudelleentulkinta Heikki ja Kaija Sirenin Otaniemen kappelista (1968), yksinkertaisessa Valon kirkossa taas tilaan luo mielenkiintoa yksi ele, takaseinään viilletty ristinmuotoinen aukko.
Andōn maineen kasvaessa hän alkoi saada suunnittelutehtäviä myös ulkomailta. Niihin lukeutuvat esimerkiksi Japanin-paviljonki Sevillan maailmannäyttelyssä (1992), Unescon meditaatiotila Pariisissa (1996), Armani-teatteri Milanossa (2001) ja Texasin Fort Worthin modernin taiteen museo (1997–2003).
Elämäkerta ja arkkitehtuuri > Arkkitehtuurin piirteitä

Andō on suunnitellut pääasiassa betonirakennuksia. Hänen töihinsä lukeutuu monia erityyppisiä tiloja asuinrakennuksista ja uskonnollisista rakennuksista museoihin ja kauppakeskuksiin. Hänen arkkitehtuurilleen luonteenomaisia piirteitä ovat kauniisti viimeistellyt betoniseinät, massiivisen minimalistiset muodot ja yksinkertaiset, pohdiskelevat sisätilat. Hän on pohjimmiltaan modernisti, mutta hänen töissään on nähtävillä perinteisen japanilaisen tilakäsityksen vaikutus. Monissa hänen rakennuksissaan valoa on käytetty voimakkaan ekspressiivisesti. Valolla onkin hyvin suuri merkitys hänen arkkitehtuurilleen: Andō luo ”paksuilla betoniseinillä suljettuja tiloja”, joiden tärkein tarkoitus on ”luoda paikka yksilölle, vyöhyke itselle yhteiskunnan keskellä”. Tämän vuoksi sisätilojen täytyy olla erityisen tyydyttäviä.
Andō tunnetaan erittäin sileästä ja viimeistellystä betonistaan. Sen on tehnyt mahdolliseksi Japanin puuarkkitehtuurin ja puusepäntaitojen korkea taso. Andōn käyttämät betonimuotit jopa lakataan mahdollisimman tasaisen lopputuloksen aikaansaamiseksi. Muottien pidikkeistä syntyneet tasavälein toistuvat kolot ovat lähes hänen tavaramerkkinsä.
John Morris Dixonin mukaan ”Andōn rakennusten pohjien geometria, jossa kaarevat seinät tai kulmat leikkaavat suorakulmaisten järjestelmien läpi, voi vaikuttaa aluksi abstraktilta ja satunnaiselta. Todellisuudessa rakennukset ja tilat on kuitenkin huolellisesti sovitettu vastaamaan ihmisten tarpeita.” Andōlla on Pritzker-palkintolautakunnan mukaan ”hyvin voimakas sisäinen visio”, joka ei välitä vallitsevista koulukunnista. Hänen arkkitehtuurinsa on ”kokoelma taiteellisesti muotoiltuja tilan ja muodon yllätyksiä. [Andōn] rakennuksen läpi liikuttaessa ei ole koskaan ennalta-arvattavaa hetkeä.”
Palkintoja

Alvar Aalto -mitali (Suomi, 1985)
Mainichi-taidepalkinto (Japani, 1987)
Ranskan arkkitehtuuriakatemian kultainen mitali (Ranska, 1989)
Carlsbergin arkkitehtuuripalkinto (Tanska, 1992)
Japanin taideakatemian palkinto (Japani, 1993)
Pritzker-palkinto (1995)
Praemium Imperiale, Japanin taideyhdistys (Japani, 1996)
Royal Institute of British Architects, kultainen mitali (Britannia, 1997)
American Institute of Architects, kultainen mitali (Yhdysvallat, 2002)
Luettelo ei ole täydellinen. Lähteet:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tadao Andō Wikimedia Commonsissa
Virallinen kotisivu (japaniksi) (englanniksi)
Alvar Aalto -mitalin saajat
1967 Alvar Aalto – 1973 Hakon Ahlberg – 1978 James Stirling – 1982 Jørn Utzon – 1985 Tadao Andō – 1988 Álvaro Siza Vieira – 1992 Glenn Murcutt – 1998 Steven Holl – 2003 Rogelio Salmona – 2009 Tegnestuen Vandkunsten – 2012 Paulo David – 2015 Fuensanta Nieto ja Enrique Sobejano – 2017 Zhang Ke – 2020 Bijoy Jain
Valon kirkko (Ibaraki, Osakan prefektuuri, 1989)
Sumiyoshin rivitalo [Azuma-talo] (Osaka, Osakan prefektuuri, 1976)
Rokkō Housing
Awaji-yumebutain porraspuutarha (Awaji, Hyōgon prefektuuri, 2000)
Osakan Suntoryn taidemuseon sisätiloja (Osaka, Osakan prefektuuri, 1994)
Himejin kirjallisuusmuseo (Himeji, Hyōgon prefektuuri, 1991)
Hyōgon prefektuurin taidemuseo (Kōbe, Hyōgon prefektuuri, 2001)
Lee U-fan -taidemuseon sisäänkäynti (Naoshima, Kagawan piirikunta, Kagawan prefektuuri, 2010)
Telatykistö

152 TelaK 91, eli 2s5 "Giatsint-S".
Yhdysvaltalainen M109A6 Paladin -telatykki.
Saksalainen moderni Panzerhaubitze 2000 -telatykki.
Venäläinen 2S19 Msta -telatykki.
Telamörssäri Karl-Gerät on suurin itseliikkuva mörssäri.
Telatykistö (artillery, Self Propelled Gun) on panssaroidulla itsevetävällä alustalla varustettua tykistöä. Mekanisoiduissa  tai panssariyhtymissä käytettävillä telatykeillä ammutaan alakulmilla epäsuoraa tulta koko taistelualueen syvyydessä, erikoisampumatarvikkeilla jopa 30–40 kilometriin saakka.
Telatykeistä voidaan erottaa suojaustason perusteella kaksi päätyyppiä, telatykit ja panssaritykit. Telatykeissä, eli telakanuunassa, telahaupitsissa tai jo vanhentuneessa tyypissä, telamörssärissä, miehistölle ei ole tarjolla panssarisuojaa tulitoiminnan aikana. Panssaritykeissä, eli panssarihaupitseissa tai harvinaisissa panssarikanuunoissa, taas miehistö voi toimia jatkuvasti panssarin suojissa. Nykyisissä panssaritykeissä tykki on usein sijoitettu kääntyvään torniin. Nykyisin itseliikkuvaa tykistöä on sijoitettu myös kuorma-autoihin perustuvalle pyöräalustalle.
Telatykistön etuina vedettäviin kenttätykkeihin verrattuna ovat maastoliikkuvuus, nopea asemaan ajo ja siitä poistuminen sekä miehistön kevyt panssarisuoja. Esimerkiksi kuudesta telatykistä muodostuva patteri voidaan ajaa tuliasemaan minuuteissa, eikä tuliasema vaadi linnoittamista tai langallisten viestiyhteyksien rakentamista. Myös patterin ja patteriston komentopaikka on liikkuva, useimmiten tarkoitusta varten räätälöity komentovaunu.
Tykistön kaliiperi on nykyisin yleensä 152 mm tai 155 mm. Suomen puolustusvoimissa yhtymätason tykistöryhmillä on käytössä noin 27,5 kilometrin kantamaan kykenevä 152 TelaK 91 -tyyppinen 152 mm telakanuuna, jonka alkuperäinen venäläinen tyyppinimi on 2S5, lempinimeltään Giatsint-S (suom. hyasintti). Prikaatitasolla panssariprikaatin kenttätykistörykmenteissä pääaseena on noin 15 kilometrin kantamaan kykenevä 122 panssarihaupitsi 74 (venäläinen tyyppinimi 2S1, lempinimi Gvozdika, suom. neilikka), joka on panssaroidulla itsevetävällä alustalla liikkuva, panssarijoukoille epäsuoraa tulitukea antava haupitsi.
Tunnettuja telatykkejä > Panssarihaupitsit

Wespe, 105 mm, Saksa, 1940-luku
Hummel, 150 mm, Saksa, 1940-luku
M7 Priest, 105 mm, USA, 1940-luku
M109, 155 mm, USA, 1960-luku
2S1 Gvozdika, 122 mm, Neuvostoliitto, 1970-luku (Suomessa 122 panssarihaupitsi 74)
2S3 Akatsija, 152 mm, Neuvostoliitto, 1970-luku
Panzerhaubitze 2000, 155 mm, Saksa, 1990-luku
K9 Thunder, 155 mm, Etelä-Korea, 1990-luku
Tunnettuja telatykkejä > Telahaupitsit

M110, 203 mm, USA, 1960-luku
Tunnettuja telatykkejä > Telakanuunat

M107, 175 mm, USA, 1960-luku
2S5 Giatsint-S, 152 mm, Neuvostoliitto, 1980-luku (Suomessa 152 TelaK 91)
2S7 Pion, 203 mm, Neuvostoliitto, 1970-luku
Tunnettuja telatykkejä > Telamörssärit

Karl-Gerät, 600 mm, Saksa, 1940-luku
Tartusin maakunta

| Tartusin maakunta |
| --- | --- |

 Sijainti
Valtio:  Syyria
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Tartus
Pinta-ala:  1 892 km²
Väkiluku (2011)  (ennen sisällissotaa):  797 000
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  SY-TA
Tartusin maakunnan piirikuntajako
Tartusin maakunta on yksi Syyrian neljästätoista maakunnasta. Sen pinta-ala on 1 892 km². Vuonna 2011, ennen sisällissotaa, sen väkiluvuksi arvioitiin 797 000. Maakunnan pääkaupunki on Tartus.
Maakunta rajoittuu etelässä Libanoniin, lännessä Välimereen, pohjoisessa  Latakian sekä idässä Haman ja Homsin maakuntaan.
Paikallishallintoa varten maakunta on jaettu viiteen piirikuntaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tartusin maakunta Wikimedia Commonsissa
Syyrian maakunnat
Aleppo
As-Suwayda
Damaskos
Dar'a
Dayr az-Zawr
Hama
Hasaka
Homs
Idlib
Latakia
Qunaytra
Raqqa
Rif Dimašq
Tartus
Giovanni Prati

| Giovanni Prati |
| --- | --- |
 Giovanni Prati
Henkilötiedot
Syntynyt: 1814
Kuollut: 1884 (69–70 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: italia
Tuotannon kieli: italia
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Giovanni Prati (1814 Trenton lähellä – 1884 Rooma, Italia) oli italialainen runoilija. Hän suoritti lainopillisen tohtorintutkinnon mutta luopui sittemmin juridiikasta. Hän tuli 1841 yhtäkkiä tunnetuksi kertovalla runolla Edmenegarda, joka on koskettavan kaunis rakkaustarina ja pohjautuu todellisiin tapahtumiin. 1843 hän julkaisi runoteokset Canti lirici, Canti per il popolo ja Ballate sekä proosaa Lettere a Maria. Niihin aikoihin hän oli kosketuksissa Sardinian Kaarle Albertin kanssa ja enteellisesti kirjoitti, että Savoijin kuningashuone luo yhtenäisen Italian.
Pratin lyyrinen tuotanto jatkui teoksilla Nuovi canti (1844), Memorie e lagrime (1844, sisältää sata surusonettia), Passeggiate solitarie (1847), Canti politici (1849). Hänen runoutensa kumpuaa unenomaisesta pateettisesta kärsimystunteesta.  Hän on arvostettu rytmisen lennon ja säkeen sointuvuuden ansiosta. Eeppis-filosofisissa teoksissa, kuten Satana e le Grazie (1855), Il conte Riga (1856) ja Ariberto (1860), Prati pyrki valaisemaan rakentavan ja hajottavan periaatteen välistä kamppailua.
1860-luvulla hän joutui hyökkäysten kohteeksi ja häntä parjattiin monesta suunnasta henkilökohtaisista ja poliittisista syistä, mutta hänen ajankohtaisrunonsa sähköistivät kansaa muita aikalaisrunoilijoita enemmän. Hänet valittiin 1862 Italian parlamenttiin ja sittemmin opetusministeriön korkeimman neuvoston jäseneksi. Hänen myöhemmistä runoistaan merkittäviin kuuluu sonettikokoelma Psiche (1876). Opere edite ed inedite julkaistiin 1862–1865 ja niistä valikoima 1892.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giovanni Prati Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Giovanni Prati on Wikiaineistossa (italiaksi)
Tekolampi (Pieksämäki, Liukkoskylä, eteläinen pohjoisosa)

| Tekolampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Pieksämäki
Koordinaatit:  62°17′47″N, 26°49′47″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kyyveden alue (14.93)
Laskuoja:  oja tekolampeen 
Järvinumero:  14.936.1.026
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  noin 132 m  
Pituus:  520 m  
Leveys:  200 m  
Rantaviiva:  0,473 km  
Pinta-ala:  1,428 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiTekolampi 
Tekolampi  on Etelä-Savossa Pieksämäellä  Venetmäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 520 metriä pitkä, 200 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,4 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Kyyveden alueella (14.93), jonka Niskakoskenjoen valuma-alueeseen (14.936) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on noin 132 metriä mpy.
Gerrit (ohjelmisto)

| Gerrit |
| --- | --- |

Kehityshistoria
Vakaa versio:  3.10.1 (8. elokuuta 2024)
Kehitystilanne:  aktiivinen
Tiedot
Lisenssi:  Apache-lisenssi
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
Toimintoja muutoksien käsittelyyn.
Esimerkki muutoksien vertailusta.
Gerrit on web-sovellus, jota käytetään koodin katselmointiin. Gerritin avulla ohjelmistoprojektiin osallistuvat henkilöt voivat arvioida ohjelmakoodin ennen sen ottamista osaksi projektia. Gerrit on julkaistu avoimena lähdekoodina Apache 2.0 -lisenssillä. Gerrit rakentuu Git-versionhallintajärjestelmän päälle.
Historia

Google kehitti Mondrian-työkalun koodin katselmointiin, mutta se oli sidoksissa Perforce-versionhallintajärjestelmään sekä Googlen omiin palveluihin. Mondrian koettiin hyödylliseksi ja osia siitä julkaistiin Rietveld-projektissa, jota käytettiin Android Open Source Projectissa (AOSP). Työkalu kuitenkin erkaantui alkuperäisestä muutoksien myötä ja kirjoitettiin uudelleen, sekä se nimettiin uudelleen arkkitehti Gerrit Rietveldin mukaan.
Käyttäjät

Gerritiä käytetään muun muassa Androidin ja Chromiumin kehityksessä.
Giovanni Pontano

| Giovanni Pontano |
| --- | --- |
 Giovanni Pontano, veistos noin vuodelta 1490.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Giovanni Gioviano Pontano
Syntynyt: 1426
Kuollut: 1503 (76–77 vuotta)
Ammatti:  runoilija, historiankirjoittaja ja valtiomies
Kirjailija
Äidinkieli: italia
Tuotannon kieli: latina
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Giovanni Gioviano Pontano (1426–1503) oli italialainen humanisti, runoilija, historiankirjoittaja ja valtiomies. Hän saavutti vaikutusvaltaisen aseman Napolin hovissa, mutta menetti sen, kun hän Ranskan kuninkaan Kaarle VIII:n tunkeutuessa 1495 Napoliin antoi pääkaupungin avaimet tälle. Hän perusti Napoliin nimeään kantavan kuuluisan akatemian Accademia Pontanianan. Pontano saavutti mainetta varsinkin latinankielisillä runoelmillaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giovanni Pontano Wikimedia Commonsissa
Gerret Korsemann

Korsemann SA-joukkojen kokouksessa Bad Harzburgissa 1931.
Gerret Korsemann (8. kesäkuuta 1895 Nebel, (Amrum), Saksa – 16. heinäkuuta 1958 München, Länsi-Saksa) oli saksalainen SS-kenraaliluutnantti (SS-Gruppenführer) ja poliisin kenraaliluutnantti natsi-Saksan ja toisen maailmansodan aikana.
Ura

Korsemann osallistui ensimmäiseen maailmansotaan. Hänet palkittiin ensimmäisen ja toisen luokan rautaristeillä 1914, sekä haavoituttuaan 1918 mustalla haavoittumismerkillä. Sodanjälkeen hän oli aktiivisesti mukana puolisotilaallisen vapaajoukon Freikorps Grodnon toiminnassa. 1921 Korsemann muutti asumaan Baltian maihin ja avioitui tanskalaisnaisen kanssa 1922. Hän liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen vuonna 1926 jäsennumerolla 47,735 ja edelleen SA-joukkoihin. Tammikuun lopulla 1939 Korsemann siirrettiin SS:n, jossa hänen arvonsa oli Oberführer.
Toinen maailmansota

Puolan valtauksen jälkeen 1940 Korsemann siirtyi Lubliniin, jossa hän toimi järjestyspoliisin komentajana. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon Korsemann ylennettiin kenraalimajuria vastanneeksi SS-Brigadeführeriksi, ja hän toimi korkeampana SS- ja poliisijohtajana (HSSPF) erikoistehtävissä Venäjän Kaukasuksella. Näihin tehtäviin kuului muun muassa juutalaisten etsiminen, kokoaminen ja tuhoaminen. Vuonna 1941 Korsemann oli järjestämässä 17 000 juutalaisen joukkoteloituksia Rovnossa ja vuoden 1942 alussa hän järjesti 12 000 juutalaisen teloituksen Harkovassa. Hän oli todennäköisesti osallisena myös Babi Jarin joukkoteloituksissa 29.–30. syyskuuta 1941, joissa murhattiin yli 33 000 juutalaista. Heinäkuussa 1942 hänet ylennettiin SS:n ja poliisin kenraaliluutnantiksi ja hän toimi SS- ja poliisijohtajana (SSPF) Kaukasuksen alueella. Puna-armeijan ajettua saksalaiset Kaukasukselta Korsemann ehti toimia Mogilevissa korkeamman SS- ja poliisijohtajan sijaisena, kunnes häntä vastaan esitettiin syytöksiä pelkuruudesta vetäytymisen aikana. Korsemann pyysi kirjeitse eroa tehtävistään esimieheltään sotamarsalkka Ewald von Kleistilta. Tapaus kiinnitti SS:n ylimmän johtajan Heinrich Himmlerin huomion. Hän ei pitänyt hyväksyttävänä, että korkea-arvoinen SS-upseeri pyytää eroa Wehrmachtin upseerilta ja Himmler alensikin Korsemannin SS-Hauptsturmführeriksi. Tammikuusta 1944 sodan loppuun Korsemann toimi komppanianpäällikkönä SS-divisioona Totenkopfissa.
Sodan jälkeen 1947 hänet toimitettiin sotatuomioistuimeen Puolaan, jossa hänet tuomittiin sotarikoksista 18 kuukaudeksi vankeuteen. Hän vapautui 1949 ja eli elämänsä loppuun häiriöttä Länsi-Saksassa.
Käännös suomeksi
Tarve

Tarve on asia, joka on onnellisuuden, elossapysymisen tai jonkin muun halutun asian edellytys.
Ranskalaisen filosofin Lucien Séven mukaan tarpeen käsitettä voidaan pitää peruskäsitteenä vain ihmisen esihistoriallisten vaiheiden selittämisessä. Myöhemmin sillä ei hänen mielestään enää ole samaa selitysvoimaa.
The Battle of Evermore

| ”The Battle of Evermore” Led Zeppelin |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Albumilta: Led Zeppelin IV
 Julkaistu: 8. marraskuuta 1971
 Tuottaja(t): Jimmy Page
 Tyylilaji: folk
 Kesto: 05.52
 Levy-yhtiö: Atlantic Records
Led Zeppelin IV:n muut kappaleet
| ”Rock and Roll” (2) | ”The Battle of Evermore” (3) | ”Stairway to Heaven” (4) |
"The Battle of Evermore" on englantilaisen rockyhtye Led Zeppelinin akustinen kitara- ja mandoliinikappale. Se julkaistiin yhtyeen albumilla Led Zeppelin IV vuonna 1971.
Kappaleessa on runsaasti viittauksia J. R. R. Tolkienin romaanitrilogiaan Taru sormusten herrasta ja varsinkin trilogian viimeisessä osassa kuvattuun Pelennorin kenttien taisteluun. Tolkien-teemojen on tulkittu symbolisoivan myös kylmän sodan aikaisia pelkoja sekä yleisesti hyvän ja pahan loputtomasti jatkuvaa ("evermore") kamppailua. Yhtyeen laulaja Robert Plant sisällytti Sormusten herraan kohdistuvia viittauksia myös kappaleiden ”Ramble On” ja ”Misty Mountain Hop” sanoituksiin.[lähde? ]
”The Battle of Evermore” on myös Led Zeppelinin ainoa kappale, jossa on mukana vieraileva vokalisti.(Roy Harper on toinen) Kappaleessa lauloi Robert Plantin lisäksi Sandy Denny. Konserteissa Dennyn osat lauloi yhtyeen basisti John Paul Jones.
Myöhemmin kappale on julkaistu myös seuraavilla kokoelma-albumeilla:
Led Zeppelin Remasters
Led Zeppelin Box Set
Complete Studio Recordings
Early Days: The Best of Led Zeppelin Volume One
Aiheesta muualla

Kappaleen sanat
Gehenna (yhtye)

Gehenna esiintymässä 2007.
Gehenna on norjalainen black metal -yhtye.
Historiaa

Yhtyeen perustivat tammikuussa 1993 Sanrabb, Dolgar ja Sir Verada. Ensimmäinen demo Black Seared Heart äänitettiin kesäkuussa 1993 ja julkaistiin kasettina. Hieman myöhemmin Necromantic Gallery Production julkaisi Ancestors of The Darkly Sky EP:n.
Näiden kahden levytyksen julkaisun jälkeen  Sir Verada erosi yhtyeestä ja hänen tilalleen tuli Dirge Rep.
Maaliskuussa 1994 yhtye äänitti Soundsuite Studiossa debyyttialbuminsa First Spell ja sen julkaisi Head Not Found Records. Tämän julkaisun seurauksena yhtye sai kaksi albumia kestävän levytyssopimuksen Cacophonous Recordsin kanssa.
Gehennan toisella albumilla Seen Through The Veils of Darkness esiintyi vierailevana laulajana Vinterriket-kappaleella Arcturus- ja Ulver-yhteiden jäsen Garm (oikea nimi Kristoffer Rygg). Hieman tämän albumin julkaisun jälkeen Svartalv erosi yhtyeestä.
E.N. Deathia - yhtyeen jäsenten ystävää - pyydettiin vierailevaksi basistiksi. Kiertueen jälkeen hän liittyi Gehennan varsinaiseksi jäseksi.
Sarcana ja Dirge Rep erosivat yhtyeestä hieman Malice-albumin julkaisun jälkeen.
Gehennan äänimaailma muuttui death metallin suuntaan Blodin liittyttyä yhtyeen jäseneksi.
Loppuvuodesta 2005 yhtye solmi levytyssopimuksen ANP Recodsin kanssa.
Yhtyeen jäsenet

Sanrabb - laulu, kitara
Dolgar - laulu, basso
Amok - kitara
Kine - syntetisaattori
Yhtyeen jäsenet > Entiset jäsenet

Blod (1998-2001) - rummut
Damien (1998-1999) - kosketinsoittimet
Dirge Rep (oikea nimi Per Husebø) (1993-1997) - rummut
E.N. Death (oikea nimi Frode Sivertsen) (1996-2000) - basso
Frost - vieraileva rumpali konserteissa
Nekro - kitara
Noctifer (1996) - basso
S. Winter - rummut
Sarcana / Nina (1994-1997) - kosketinsoittimet
Sir Vereda (1993) - rummut
Svartalv / Kenneth (1993-1996) - basso
Diskografia

Ancestor Of The Darkly Sky (EP), (1993)
Black Seared Heart (demo), Necromantic Gallery Productions (1993) (julkaistu uudelleen 1996, mukana Ancestor Of The Darkly Skyn kappaleet)
First Spell (Head Not Found Records), (1994)
Seen Through The Veils of Darkness (The Second Spell), Cacophonous Records (1995)
Malice (Our Third Spell), Cacophonous Records (1996)
Deadlights (EP), Moonfog Productions (1998)
Adimiron Black, Moonfog Productions (1998)
Murder, Moonfog Productions (2000)
WW, Moonfog Productions (2005)
Unravel, Indie Recordings (2013)