Milan Kundera
Ura kirjailijana

Kundera lienee valinnut ensimmäiseksi ilmaisumuodokseen lyriikan synnyinseutunsa vahvan runoilijakaartin takia. Esikuvia tässä olivat proletaarirunoilija Jiří Wolker ja filosofi František Halas. Hän julkaisi 1949 ensimmäisen runonsa ja 1950-luvulla kolme runokokoelmaa, Člověk zahrada širá (1953), Poslední máj (1955) ja Monology (1957). Poslední máj oli kunnianosoitus natsien vastaiseen liikkeeseen osallistuneelle Julius Fučíkille. Rakkausrunoja sisältänyt Monology (1957) kiellettiin myöhemmin ironisen sävynsä ja erotiikkansa takia.
Monologyn jälkeen Kundera hylkäsi runouden ja julkaisi 1960 teoksen Romaanin taide, joka käsitteli kriittisesti tšekkiläistä avantgardekirjailija Vladislav Vančuraa ja puolusti romaanin asemaa modernina tyylinä. Kunderan seuraava teos Majitelé klíčů (1962) oli menestynyt yksinäytöksinen näytelmä. Kundera oli jo 1960-luvulla kotimaassaan tunnettu kirjallisuusvaikuttaja, ja kyseinen vuosikymmen oli myös hänen tuottoisinta aikaansa. Hän julkaisi muun muassa kolme novellikokoelmaa, jotka tunnetaan yhteisnimellä Naurattavien rakkauksien kirja. Vuonna 1967 ilmestyi Kunderan ensimmäinen romaani Tšekkiläinen pila (julkaistu myös nimellä Pila), jonka seuraavana vuonna julkaistu ranskankielinen käännös toi hänelle myös kansainvälistä mainetta. Se käsitteli ironisesti ihmisten kohtaloita stalinismin ajan Tšekkoslovakiassa.
Kundera oli osallistunut Prahan kevääseen vuonna 1968. Hänen toinen toinen romaaninsa Elämä on toisaalla ilmestyi 1969. Se kertoi parisuhteissaan epäonnisesta sankarista, joka ottaa ilolla vastaan vuoden 1948 kommunistien valtaannousun. Teos kiellettiin kotimaassaan samalla kun maan kulttuuria alistettiin puolueen kontrolliin. Neuvostoliiton miehitettyä maan Kundera kieltäytyi “tunnustamasta poliittisia virheitään”, ja hänen kaikki työnsä kiellettiin, hänet erotettiin opettajantehtävistään ja puolueesta. Tosin tämä Kunderan ja monien hänen taiteilijakollegoidensa syrjäyttäminen tapahtui vähitellen vuodesta 1970 alkaen. Kundera pyrki toteuttamaan näkemyksiään muuttamalla Brnoon, mutta lopulta vuonna 1974 oli edessä muutto Ranskaan.
Kunderan 1970- ja 1980-luvun romaanit olivat suosittuja kansainvälisesti, mutta ne olivat kiellettyjä Tšekkoslovakiassa vuoteen 1989 asti. Jäähyväisvalssi (1971) on hänen synkin teoksensa. Siinä tutkitaan moraalista syyllisyyttä ja tuskaa epäonnistumisen edessä. Kunderalle annettiin 1975 lupa muuttaa Ranskaan, kun hän sai opettajan paikan Rennesin yliopistosta. Hän opetti siellä vuoteen 1978. Vuonna 1979 hän menetti Tšekkoslovakian kansalaisuuden. Kundera sai Ranskan kansalaisuuden vuonna 1981, mikä merkitsi, ettei hän ollut parin vuoden ajan minkään maan kansalainen. Vuonna 2019 hän sai takaisin myös Tšekin kansalaisuuden.
Naurun ja unohduksen kirja ilmestyi 1979. Sen teemana on omahyväisen ja skeptisen naurun sekä julkisen ja yksityisen kaipauksen ero. Vuoden 1984 Olemisen sietämätön keveys käsittelee monia metafyysisiä kysymyksiä päähenkilöiden seksuaalisuhteiden kautta. Teoksen päähenkilöinä on neljä tšekkiä, jotka yrittävät sopeutua yhdessäeloon ja neuvostovaltaan Prahan kevään jälkeen. Yhdysvaltalainen Philip Kaufman ohjasi romaanista elokuvaversion vuonna 1988. Elokuva sai kaksi Oscar-ehdokkuutta ja sen pääosissa nähtiin Daniel Day-Lewis, Juliette Binoche ja Lena Olin.
Vuonna 1990 ilmestynyt Kuolemattomuus käsittelee taiteilijan luomistyön olemusta. Kunderan seuraava romaani Kiireettömyys (1994) on ensimmäinen, jonka hän kirjoitti ranskaksi. Hänen seuraavat teoksensa ovat pienoisromaani Identiteetti (1997) ja Tietämättömyys (2000), joka ilmestyi ensin espanjaksi vaikka oli kirjoitettu ranskaksi.
Kundera oli useana vuonna mukana veikkauksissa Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Palkintoa ei kuitenkaan koskaan hänelle myönnetty.