stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marmorimonni
Koko ja ulkonäkö

Marmorimonni voi kasvaa suurimmillaan 7–8 cm pitkäksi. Lajin ruumis on pitkänomainen ja tukevahko. Kalan selkäevä sijaitsee ruumiissa takana ja on lyhyt. Marmorimonnilla on myös usein pieni rasvaevä. Peräevä on pitkä ja pyrstöevä on haarautunut. Kuonossa on viiksisäikeitä. Väriltään marmorimonni on ruskeankirjava ja kyljessä voi olla tumma raita. Evät ovat pilkulliset.
Levinneisyys ja elintavat

Marmorimonnin levinneisyysalue ulottuu Guyanasta Brasiliaan ja Venezuelasta Peruun. Lajin elinympäristöä ovat kirkasvetiset tai humuksen värjäämät suhteellisen nopeasti virtaavat purot ja joet. Se elää kasvien tai pohjan orgaanisen aineksen joukossa ja on yöaktiivinen. Kalan ravintoa ovat hyönteiset kuten muurahaiset. Marmorimonnin lisääntymisaika on heinäkuusta maaliskuulle.
Marmorimonnia voidaan pitään akvaariokalana, mutta yöaktiivisuutensa vuoksi se on harvinainen.
Age of Empires IV

| Age of Empires IV |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Relic Entertainment, World’s Edge
Julkaisija:  Xbox Game Studios
Jakelija:  Microsoft Store, Steam ja Humble Store
Pelisarja:  Age of Empires
Pelimoottori:  Essence Engine
Julkaistu:  28. lokakuuta 2021
Lajityyppi:  reaaliaikainen strategia
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli ja yhteistyömoodi
Ikäluokitus:  ESRB: Teini-ikäisille  PEGI 12  USK 12 
Alusta:  Microsoft Windows   Xbox Cloud Gaming
Lisenssi:  Suljettu lisenssi
Jakelumuoto:  Digitaalinen jakelu ja digitaalinen lataus
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Age of Empires IV on Relic Entertainmentin kehittämä ja Xbox Game Studiosin julkaisema strategiapeli. Peli julkaistiin Windowsille 28. lokakuuta 2021.
Peli on Age of Empires -pelisarjan neljäs osa.
Pelaaminen

Suurin osa pelin mekaniikoista tulee suoraan Age of Empires II:sta . Esimerkiksi resurssit vaativat pudotuspaikkoja, kivi tuodaan takaisin resurssiluetteloon ja munkit voivat käännyttää yksiköitä. Kun pyhäinjäännös on munkin hallussa, he voivat käännyttää yksiköitä pienellä vaikutusalueella. Tätä mekaniikkaa suunniteltiin Age of Empires II:een, mutta sitä ei lisätty lopulliseen peliin.
Julkaisupäivänä pelattavia sivilisaatioita on kahdeksan kappaletta, jotka ovat: englantilaiset, kiinalaiset, mongolit, Delhin sulttaanikunta, ranskalaiset, Abbasidikalifaatti, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta sekä Moskovan ruhtinaskunta.
Kehitys

Microsoft tiedotti 21. elokuuta 2017, että Relic Entertainment kehittäisi Age of Empires IV:n. Microsoftin Gamingin varatoimitusjohtaja Phil Spencer vahvisti 11. kesäkuuta 2019, että Age of Empires IV on vielä kehitysvaiheessa. 14. marraskuuta 2019 X019 -tapahtumassa esiteltiin kuvamateriaalia Age of Empires IV:sta. Videolla näkyi keskiaikaista sodankäyntiä englantilaisten ja mongolijoukkojen välillä. 16. maaliskuuta 2021 Xbox julkaisi videon, jolla esiteltiin muun muassa Age of Empires IV:n yksiköitä, sivilisaatioita sekä kehitystä. Microsoft ilmoitti vuoden 2021 E3-tapahtumassa, että Age of Empire IV julkaistaisiin Xbox Game Passille tietokoneelle 28. lokakuuta 2021.
Vastaanotto

Age of Empire IV sai posiitivisen vastaanoton. Jukka Moilanen antoi pelille arvosanan 9/10 ja kirjoitti Pelaaja-lehden arvostelussaan pelin muistuttavan Age of Empires II:sta ja piti tätä positiivisena asiana. Muun muassa pelisarjan kolmannen osan kotikaupunki-mekaniikan poissaolo sekä toisen osan kivi-paperi-sakset tyylisen taistelemisen paluu olivat positiivisia asioita. Kampanjan televisiodokumentteja muistuttavat välivideot olivat hänen mielestään hyviä, mutta niitä olisi saanut olla enemmän. Hän moitti joukkojen reitinhakua sekä pelin grafiikoita.
V2.fi antoi pelille kolme ja puoli tähteä ja kritisoi, että pelistä on vaikea innostua, vaikkakaan peli ei ole huonosti tehty. Kritiikkiä sai muun muassa suurten joukkojen mikromanagerointi, reitinhaku sekä tekoäly. V2.fi toivoi pelin olevan parempi 15 vuoden odottelun jälkeen. Positiivisia asioita olivat muun muassa kampanja sekä sen välivideot, joita pidettiin "hyvin onnistuneina."
Nitroamiinit

Nitroamiinien yleinen rakenne
Nitroamiinit eli nitramiinit ovat orgaanisia yhdisteitä, joille tunnusomainen funktionaalinen ryhmä on R1R2-N-NO2, missä R on orgaaninen ryhmä. Nitroamiineja käytetään orgaanisen kemian synteeseissä, räjähdysaineina ja polttoaineina.
Ominaisuudet ja valmistus

Nitroamiinit ovat huoneenlämpötilassa tavanomaisesti nesteitä tai kiinteitä aineita. Yhdisteet hajoavat kuumennettaessa ja reaktio voi olla räjähdysmäinen. Eräitä nitroamiineja kuten tetryyli ja HMX käytetäänkin räjähdysaineina. Nitroamiinit ovat epästabiileja happamissa olosuhteissa. Ryhmän yhdisteillä on α-asemassa hapan vety ja sen eliminoituessa muodostuva anioni on nukleofiilinen. Nitroamiinit reagoivat karbonyyliyhdisteiden kanssa muun muassa Mannich-reaktiolla ja tyydyttymättömien karbonyyliyhdisteiden kanssa Michael-additiolla.
Nitroamiinien valmistamiseen on useita menetelmiä. Amiinit reagoivat typpihapon tai dityppipentoksidin kanssa muodostaen nitroamiineja. Muita tapoja ovat esimerkiksi nitrosoamiinien ja typpihapon reaktio, nitramidien ja nitroureoiden hydrolyysi sekä nitroimiinien pelkistäminen.
Sanna Ukkola

| Sanna Ukkola |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1975 (ikä 48–49)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja
Sanna-Kaisa Ukkola (s. 1975) on suomalainen toimittaja, juontaja ja kolumnisti. Hän työskenteli vuosina 2009–2019 Yleisradiossa, muun muassa Pressiklubin ja Sannikka & Ukkola -ohjelman juontajana. Toimittajanuransa hän aloitti Ilta-Sanomissa. Vuosina 2019–2022 hän työskenteli Alfa-tv:n palveluksessa.
Ura

Ukkola opiskeli broadcast-journalismia Leedsin yliopistossa. Hän työskenteli uransa alussa lehtitoimittajana Ilta-Sanomissa. Vuonna 2002 hän kirjoitti lehteen uutisen jossa kerrottiin ministeri Suvi Lindénin myöntäneen valtionavustusta golfkentälle, jossa oli itse osakkaana. Uutinen johti ministerin eroon.
Ukkola on työskennellyt myös Ilta-Sanomien kirjeenvaihtajana Lontoossa sekä politiikan toimittajana. Vuonna 2009 Ukkola siirtyi Yleen. Hän on työskennellyt juontajana ja toimittajana televisio-ohjelmissa A-studio, Aamu-tv, Pressiklubi ja Sannikka & Ukkola. Hän aloitti Pressiklubin vakituisena juontajana syksyllä 2017 Ruben Stillerin jätettyä ohjelman. Hän oli toiminut aiemmin muutaman kerran Stillerin tuuraajana. Pressiklubi päättyi toukokuussa 2018 ja Ukkola siirtyi juontamaan syyskuussa 2018 alkanutta Sannikka & Ukkola -ajankohtaisohjelmaa yhdessä Marja Sannikan kanssa.
Ukkola oli mukana nettivihaa käsitelleessä Me tiedämme missä asut -projektissa, joka voitti Suuren journalistipalkinnon 2014. Projekti sai myös Koura-kunniamaininnan.
Lokakuussa 2017 Ylen Pressiklubi-ohjelmassa käsiteltiin kulttuurista omimista muun muassa siksi, että edeltävänä viikkona internetissä oli kritisoitu intiaanipäähineitä käyttäviä Miss Helsinki -ehdokkaita. Ukkola aloitti Pressiklubi-ohjelman pukeutuneena intiaanipäähineeseen. Ohjelman jälkeen yksittäinen Twitter-käyttäjä aloitti äänestyksen, jossa kysyttiin, pitäisikö Ukkolan pukeutua seuraavaksi aasinhattuun, perussuomalaisten lippalakkiin, Ku Klux Klanin kaapuun vai Eri Keeperiin. Ukkola selvitti Twitter-käyttäjän työpaikan ja pyysi hänen esimiestään keskustelemaan alaisensa kanssa käyttäytymisestä internetissä. Toukokuussa 2018 Julkisen sanan neuvosto antoi Ylelle langettavan ratkaisun tapauksesta, jossa Yle oli julkaissut Sanna Ukkolan kolumnin, jossa tämä arvosteli tunnistettavissa olevaa yksityishenkilöä. Henkilö oli sama, jonka työnantajaan Ukkola oli edellisenä vuonna ottanut yhteyttä.
Paitsi televisiojuontajana ja -toimittajana, Ukkola toimi Yle-vuosinaan myös verkkokolumnistina. Syyskuussa 2019, muutama viikko Sannikka & Ukkola -ohjelman lopetuspäätöksen jälkeen, hän ilmoitti irtisanoutuvansa Yleltä. Ohjelman viimeinen jakso tehtiin saman vuoden marraskuussa.
Ylen jälkeen freelanceriksi ryhtynyt Ukkola on juontanut ja tuottanut kahdesti viikossa lähetettävää Sanna Ukkola Live -ajankohtaisohjelmaa Alfa-tv:llä, kirjoittanut viikoittaista kolumnia Iltalehteen ja pitänyt mediakoulutuksia.
Vuonna 2013 julkaistiin Ukkolan yhdessä Lasse Lehtisen kanssa tekemä kirja Vastarannan kiiski: Paavo Väyrysen ihmeellinen elämä. Ukkola osallistui keväällä 2021 Nelosella nähtyyn Farmi Suomi -televisio-ohjelmaan sekä toukokuussa 2021 Big Brother Vip -ohjelmaan.
Ukkola kertoo äänestäneensä vaaleissa tyhjää siitä lähtien, kun hänestä tuli politiikan toimittaja, koska hän tahtoo olla poliittisesti neutraali.
Yksityiselämä

Ukkola on ollut vuodesta 2013 lähtien naimisissa Perussuomalainen- ja Suomen Uutiset -lehtien päätoimittajan Matias Turkkilan kanssa. Ukkolan vanhemmat Jukka ja Tuulikki Ukkola ovat molemmat toimittajia. Tuulikki Ukkola toimi myös LKP:n ja kokoomuksen kansanedustajana.
Aiheesta muualla

Sanna Ukkola Twitterissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Ritva  Yle
Simone Arnold Liebster

| Simone Arnold Liebster> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1930 (ikä 93–94) Alsace, Ranska
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Silmätysten leijonan kanssa (2000)
Järjestö:  Jehovan todistajat
Aiheesta muualla
Kotisivu
Simone Arnold Liebster (s. 1930 Alsace) on Jehovan todistaja, joka joutui nuorena tyttönä natsihallinnon vuoksi uskonnollisen vainon kohteeksi. Hän on kirjoittanut kokemuksistaan omaelämäkerran Silmätysten leijonan kanssa.
Varhaislapsuutensa 1930-luvulla Alsacen vuoristoalueella eläneen Simonen perhe joutui vaikeuksiin kansallissosialistisen Saksan miehitettyä alueen. He nimittäin olivat aktiivisia Jehovan todistajia, joiden toiminnan natsit olivat kieltäneet. Perhe kohtasi kieltojen seurauksena monia ongelmia, kuten Adolphe-isän työpaikan menetyksen ja sen, että Gestapo sulki perheen käyttämän pankkitilin. Adolphe joutui lopulta Dachaun keskitysleiriin 1941. Tämän jälkeen Simone vietiin kasvatuslaitokseen, koska hän ei suostunut liittymään Bund Deutscher Mädeliin eikä lausumaan Heil Hitler. Myös hänen äitinsä lähetettiin keskitysleiriin syyskuussa 1943. Kasvatuslaitoksessa Simonea yritettiin saada luopumaan uskonnollisista näkemyksistään ruumiillisen kurituksen, äärimmäisen kovan työn, nälkiinnyttämisen ja erilaisten rajoitusten avulla – esimerkiksi muille lapsille puhuminen oli kielletty. Kansallissosialistit olivat kehittäneet erityisen lomakkeen, jolla uskosta luopuminen ilmaistiin. Sekä Simone että hänen isänsä ja äitinsä eivät kuitenkaan allekirjoittaneet sitä, vaikka allekirjoittamisen myötä he olisivat päässeet vapaiksi. Lomake esitettiin heille useita kertoja.
Sodan jälkeen kävi ilmi, että kaikki kolme Arnoldin perheen jäsentä olivat selvinneet hengissä. Sopeutuminen takaisin normaalielämään oli kuitenkin heille erittäin vaikeaa sota-ajan kokemusten vuoksi.
Aiheesta muualla

Standing Out – Standing Up: A Jehova’s Witness Experience (Videotiedostoja, joissa Simone Liebster kertoo kokemuksistaan) Etelä-Kalifornian yliopisto. Arkistoitu 13.1.2011. Viitattu 16.2.2012. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Korea  Puola  Portugali 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Dave Meyers (koripalloilija)

| Dave Meyers |
| --- | --- |
 Meyers 1970-luvun alussa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  David William Meyers
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1953 San Diego, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 9. lokakuuta 2015 (62 vuotta) Temecula, Kalifornia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Koripalloilija
Lempinimi:  Dave
Pelipaikka:  Iso laitahyökkääjä
Pituus:  203 cm
Paino:  98 kg
NBA-varaus:  2. varaus 1975 (Los Angeles Lakers)
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
1972–1975:  Kalifornian yliopisto (Los Angeles)
Seurajoukkueet
1975–1980:  Milwaukee Bucks
David William ”Dave” Meyers (21. huhtikuuta 1953 San Diego, Kalifornia – 9. lokakuuta 2015 Temecula, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen koripalloilija. Hän loi yliopistouransa Kalifornian yliopistolla Los Angelesissa ja pelasi vuosina 1975–1980 ammattilaisena NBA:ssa, jossa hänen seuransa oli Milwaukee Bucks.
Ann Meyers on Dave Meyersin sisko. Dave Meyers kääntyi vuonna 1977 Jehovan todistajaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dave Meyers (koripalloilija) Wikimedia Commonsissa
Anatoli Bondartšuk

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Anatoli Bondartšuk |  Anatoli Bondartšuk |  Anatoli Bondartšuk |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | München 1972 | moukari |  |
|  Pronssia | Montréal 1976 | moukari |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Ateena 1969 | moukari |  |
|  Pronssia | Helsinki 1971 | moukari |  |
Anatoli Pavlovitš Bondartšuk (ven. Анатолий Павлович Бондарчук) (s. 31. toukokuuta 1940 Starokonstantinov), on neuvostoliittolainen moukarinheittäjä, olympiavoittaja Münchenissä 1972 ja sittemmin huippuvalmentaja.
Bondartšuk kehittyi heittäjänä hitaasti ja pääsi lähelle 70 metrin lukemia vasta yhdeksän vuoden harjoittelun jälkeen 1967. Ensimmäisiin arvokisoihinsa hän osallistui EM-Ateenassa 1969. Hän heitti neljännellä kierroksella uuden maailmanennätyksen 74,68 ja jätti edellisen vuoden olympiavoittaja Romuald Klimin hopealle. Myöhemmin samana vuonna hän paransi ennätyksen lukemiin 75,48 ylittäen ensimmäisenä 75 metrin rajan. Kaksi vuotta myöhemmin Helsingin EM-kisoissa Bondartšuk jäi pronssille heitettyään viimeisellään 71,40.
Münchenin olympialaisissa Bondartšuk, tuolloin 32-vuotias liikuntatieteiden tohtori, heitti ensimmäisellä kierroksella voittotuloksen 75,50. Sarja oli tasainen, kuudesta heitosta huonoinkin kantoi 71,70.
1974 EM-Roomassa Bondartšuk ei yllättäen selvinnyt karsinnasta. Montréalin olympialaisissa Bondartšukilla oli oman suorituksensa lisäksi jännitettävänä valmennettavansa, vasta 20-vuotiaan Juri Sedyhin suoritus. Oppipoika oli tällä kertaa mestaria parempi ja voitti kultaa uudella olympiaennätyksellä 77,52. Bondartšuk sai pronssia 75,48 kantaneella ensimmäisellä heitollaan. Väliin kiilasi Neuvostoliiton kolmoisvoiton varmistanut Aleksei Spiridonov. Kilpailun aikana sattui moukarinheitolle ei kovin harvinainen vaaratilanne, kun Bondartšukin viides heitto lipsahti pahasti sektorin ulkopuolelle ja oli osua takasuoralla verrytelleisiin 5 000 metrin ensimmäisen alkuerän juoksijoihin. Lähinnä moukarin putoamispaikkaa oli Lasse Virén. Bondartšuk päästi valtavan varoitushuudon nähtyään moukarin lentosuunnan.
Bondartšukin ennätykseksi jäi 77,42.
Valmentajana Bondartšuk menestyi yhtä hyvin kuin urheilijanakin. Neuvostoliitossa hän valmensi vuoteen 1988 asti, jonka jälkeen muutti Portugaliin ja myöhemmin Kuwaitiin kunnes vuonna 2004 muutti Kanadaan. Kanadassa hänen valmennettaviaan ovat olleet muun muassa kuulantyönnön Kanadan ennätysmies ja olympiapronssimitalisti Dylan Armstrong sekä Kanadan moukarinheiton entiset ennätysnaiset Sultana Frizell ja Jennifer Joyce.
Urpo Martikainen

| Urpo Martikainen |
| --- | --- |
 Urpo Martikainen kertomassa akvarelleistaan Helsingin kirjamessuilla 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. huhtikuuta 1947 (ikä 77) Helsinki
Ammatti:  uutisankkuri
Käsikirjoittaja
Muut nimet:  ”Upi”
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Urpo ”Upi” Martikainen (s. 16. huhtikuuta 1947 Helsinki) on entinen MTV3-televisiokanavan uutisankkuri. Hän tuli Kymmenen uutisiin Ruotsin television SVT Uutisten toimituksesta keväällä vuonna 1982.
Martikainen asui lapsuudessaan Koskelassa ja kävi Käpylän kansakoulua. Vuodesta 1986 lähtien hän on asunut Pirkkolassa, Pohjois-Helsingissä. Urpo Martikainen on kehittänyt Kymmenen uutisten loppukevennyksen jälkeisen ”loppuheiton”. Hän juonsi viimeisen lähetyksensä 27. toukokuuta 2010 pitkän uutisuransa päätteeksi.
Martikainen harrastaa akvarellimaalausta, sekä viulun ja huuliharpun soittamista. Martikainen kuuluu Jehovan todistajiin. Uskonnollisen vakaumuksensa vuoksi hän kieltäytyi asepalveluksesta ja vietti 1960-luvun lopulla vuoden ja kolme kuukautta Karvian erityistyölaitoksessa.
Tapaseura ry valitsi hänet vuonna 2010 hyvien tapojen lähettilääksi.
Julkaisut

Minun maisemani. Kuvia ja mielikuvia Suomesta.  Jyväskylä:  Minerva, 2008.  ISBN 978-952-4-92160-2
Vanhoina hyvinä aikoina. Kuvia ja mielikuvia Suomesta.  Helsinki:  Minerva, 2010.  ISBN 978-952-492-358-3
Yliäänikone

F/A-18 Hornet rikkoo äänivallin
Yliäänikone tai ylisooninen lentokone on lentokone, joka pystyy lentämään ainakin hetkellisesti vaakalentoa ääntä suuremmalla nopeudella.
Pääosa yliääninopeuden saavuttavista lentokoneista on sotilaslentokoneita. Poikkeuksen tekivät vain kaksi matkustajakonetta, neuvostoliittolainen Tupolev Tu-144 ja ranskalais-englantilainen Concorde, joiden molempien käyttö on taloudellisesti kannattamattomana lopetettu. Koneesta, joka pystyy ylittämään äänivallin vaakalennossa ilman jälkipolttoa, käytetään nimitystä supercruiser. Tu-144 ja Concorde lensivät useita tunteja kaksinkertaisella äänennopeudella ilman jälkipolttoa. Hävittäjälentokoneet pystyvät yleensä lentämään yliääninopeudella vain muutamia kymmeniä minuutteja.
Ongelmia 1940-luvun hävittäjissä

Yliääninopeudella lentämisen ongelmat alkoivat ilmestyä toisen maailmansodan alussa nopeimpien koneiden siipien ja potkurien lapojen kohdatessa syöksyssä ilman kokoonpuristumisesta johtuvia ongelmia. Paikallisesti virtaus oli ylisooninen. Syntyvä paineaalto aiheutti koneeseen tärinää (buffeting-ilmiö) ja ohjainten tehottomuutta.
Englantilainen hävittäjäkone Hawker Typhoon oli RAF:in koneista se, jossa ongelmaa puitiin eniten. Sen siipi oli 18 % paksu (siipi/jänne), jotta siipeen sopi riittävän lujuuden takaava siipisalko, tarpeeksi polttoainetta ja 4 tykkiä. Amerikkalaisen Mustang-hävittäjän siipiprofiili oli 1930-luvulla kehitetty laminaariprofiili. Vaikka sekin oli paksu, sen paksuin kohta oli paljon taempana kuin Typhoonin siivessä. Spitfire Mk XI lensi nopeudella Mach 0,92 ilman transsoonisen lennon ongelmia – sen siipi oli vain 13 % paksu.
Yhdysvaltain Lockheed P-38 Lightning -hävittäjälentokone kohtasi syöksyssä samanlaisia ongelmia. Koneen korkeusperäsin oli suurella nopeudella syöksyessä hyvin tehoton. Siihen asennettiin ”syöksyjarru” (dive recovery flap), jolla muutettiin virtausta jotta ohjattavuus palautui. Toinen amerikkalainen kone, jossa esiintyi suurilla nopeuksilla ilman kokoonpuristuvuusongelmia oli Republic P-47 Thunderbolt. Sekin varustettiin ”syöksyjarrulla” kuten P-38.
Tutkimusta ja teoriaa

Saksalaiset Adolf Busemann ja Albert Betz tutkivat ylisoonista virtausta jo ennen toista maailmansotaa Göttingenissä. Betz ehdotti nuolikulmaista siipeä 1935.
Ylisooninen lento nähtiin niin vaikeaksi, että alettiin puhua äänivallista, joka olisi vaikea murtaa tai ylittää. Lentokoneen vastus kasvoi äänen nopeutta lähestyttäessä (alkaen nopeudella 0,7–0,8 Mach, jolloin ilman kokoonpuristuvuus alkaa näkyä), tiivistysaallot aiheuttivat tärinää ja ohjaamisvaikeuksia, ja siiven painejakauma muuttui niin, että koneen nokka pyrki enemmän alaspäin. Esimerkiksi konekiväärien luodit lähtivät kolminkertaisella äänennopeudella, mutta niissä ja ohjuksissa ei tarvinnut pohtia nostovoimaa ja siitä aiheutuneita momentteja.
Ensimmäinen vaakalennossa äänen nopeuden ylittänyt lentokone oli Bell X-1 vuonna 1947. Koneessa oli huomattavan ohuet siivet iskuaaltojen vähentämiseksi.
Aliääninopeudella lentokoneen siiven painekeskiö on likimain 25 prosenttia (siiven jänteen pituudesta) siiven etureunasta taaksepäin ja siirtyy yliääninopeudella 50 prosentin kohdalle. Tämä saa aikaan muutoksen siihen siiven momenttiin, joka kääntää lentokoneen nokkaa alaspäin. Painopisteen ja aerodynaamisen keskiön välinen etäisyys kasvaa, mikä tekee koneen ohjattavuuden kankeammaksi.
Koneen siipi piti mitoittaa ylisoonisen nopeuden mukaan, mikä suurensi lentoonlähtö- ja laskeutumisnopeutta. Tämän vuoksi tarvittiin pidempiä kiitoteitä.
Siiven profiilin ohuus ja nuolikulmassa oleva siipi vähentävät näitä ongelmia. Eräs keino tehdä suurnopeuslentokone, jolla on siedettävän alhainen nousu- ja laskunopeus, on käyttää muuttuvageometrista siipeä (engl. variable geometry). Tämä on ollut ratkaisuna esimerkiksi MiG-23 ja F-14 -koneissa.
Deltasiipi oli käytössä Alexander Lippischin suunnittelemassa Me 163B Komet -rakettihävittäjässä. Se lensi enintään Mach 0,83 nopeudella. Myöhemmin deltasiipi oli suosittu monissa hävittäjissä, esimerkiksi MiG-21, Mirage ja Draken.
Suurella ylisoonisella nopeudella lentävistä koneista nopein suihkuturbiinilla varustettu kone on SR-71-tiedustelukone. Sen rakenteessa on otettu huomioon merkittävä ilman kitkan aiheuttama rakenteiden kuumeneminen. Rakenteet ovat ennen lentoa kylminä niin väljät, että esimerkiksi polttoainetankit vuotavat. Lentokone on maalattu kuumaa kestävällä maalilla, joka säteilee lämpöä ulos pinnasta mahdollisimman tehokkaasti. Korkean lentokorkeuden takia kone joutuu käyttämään erikoiskerosiinia, jonka haihtuminen alhaisessa ilmanpaineessa ei kasva liian suureksi. Ylipäätään lentokoneet eivät pysty saavuttamaan suurta ylisoonista nopeutta matalalla lentokorkeudella suuren vastuksen takia.
Yliääninen matkustajakone

1960-luvun lopussa ja vielä 1970-luvulla pohdittiin nopeita matkustajakoneita. Boeing luopui näistä kaavailuista ensimmäisenä. Tupolev Tu-144 ja Concorde olivat ainoat, jotka saatiin reittiliikenteeseen asti, näistäkin ensimmäinen lopulta vain alle vuoden ajaksi. Brittiläinen BAC-yhtiö pohti 500-paikkaista viisinkertaisella äänennopeudella lentävää lentokonetta 1975. NASA palasi tähän teemaan 1980-luvulla NASP-koneessa. Avaruussukkulat ja X-15-koekoneet ovat ainoat operatiiviset ylisoonisista lentokoneista, joiden lentonopeus on yli Mach 5.
Tulevaisuus

Concorden lopetettua lentonsa syksyllä 2003 ei ylisoonisia siviililentokoneita ole ollut käytössä. Muutamat yritykset kuten Aerion ovat jo kuitenkin pitkään kehitelleet ääntä nopeammin lentäviä liikelentokoneita.
Äänivalli rikkoutuu
Concorde
Yksinäisen miehen juna

| Yksinäisen miehen juna |
| --- | --- |
 4. painoksen kansikuva vuodelta 2008.
Kieli:  suomi
Genre:  romaani, matkakirja
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1929
Sivumäärä:  294
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Yksinäisen miehen juna on Mika Waltarin romaani tai oikeastaan matkakirja, joka ilmestyi vuonna 1929. Se kertoo hänen saman vuoden kesällä tekemästään matkasta halki Euroopan, Helsingistä Istanbuliin ja takaisin. Kirjassa kuvatut tapahtumat eivät sanottavasti eroa matkan aikana kirjoitetuista lehtireportaaseista ja Jalo Sihtolalle lähetetyistä kirjeistä, mutta Waltari on kuitenkin värittänyt ja muutellut todellisia kokemuksiaan. Matkan aikana kirjoitetut tekstit ovat myös innostuneempia kuin valmis kirja, jota hallitsevat alakuloisuus ja tyydyttämättömyyden tunne.
Matkan merkitys Waltarille

Matkallaan Waltari kävi monissa kaupungeissa, joilla oli suuri merkitys hänen kirjoissaan, kuten Roomassa, Wienissä, Budapestissa ja etenkin Pariisissa ja Istanbulissa. Panu Rajalan sanoin "Yksinäisen miehen juna piirtää kartan, jonka sisällä Waltarin tuleva tuotanto liikkui".
Kaukainen Istanbul, jota kutsuttiin tuohon aikaan Konstantinopoliksi, kiehtoi Waltaria ja muita tulenkantajia, kuten idän eksotiikka yleensäkin. Matkalle ajoivat myös ajan henkeen kuulunut kosmopoliittisuus ja koneromantiikka, mutta tärkeimpänä vaikuttimena kuitenkin seikkailun ja kokemisen halu. Waltari kirjoittaa: "Lähden etsimään elämää, oman aikani romantiikkaa, pitkän matkan junia, uusia ihmisiä, uusia kaupunkeja. Tahdon sukeltaa eri maitten ja kansojen välitse, – tuntea ja elää itsessäni niiden jokaisen yksilöllisyyden."