stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ukrainan historia
Osana Neuvostoliittoa > Pysähtyneisyys ja perestroika

Neuvostotaloudessa Josif Stalinin jälkeen kokeiltiin monia tapoja säätää komentotaloutta tehokkaammaksi. Talousstalinismille oli tyypillistä ministeriökohtainen sektoriohjaus, josta oli seurauksena se, että arvoketjut eri teollisuuslaitoksia omistavien ministeriöiden tuotantoketjuissa muodostuivat toisistaan poikkeaviksi. Sama puolivalmiste saattoi maksaa tuotantokustannuksiltaan samalla alueellakin tuotettuna yhden ministeriön tuotantolaitoksessa tuotettuna kolme kertaa enemmän kuin toisen ministeriön.
Tätä varten pyrittiin luomaan toimialapohjaisen sektorihallinnon korvikkeeksi aluetaloudellista suunnittelua, sovnarhosit, joita kokeiltiin Hruštšovin kauden puolivälissä. Brežnevin alkukausi oli teollisen kasvun, koneenrakennuksen ja terästeollisuuden kasvun aikaa, joka kuitenkin alkoi hiipua 1970-luvulle tultaessa huolimatta siitä, että teknillisen ammattikoulun opettajana toiminut Brežnev yritti tehostaa tuottavuutta myös opetusta parantamalla ja kurinalaistamalla.
Brežnevin vuosia (1964–1970) ei Suomessa tunneta talousmielessä. 1970-luvun lopulla sekä 1980-luvun alussa, pysähtyneisyyden vuosina, Ukrainassa ei ollut merkittävää taloudellista kasvua neuvostotasavaltojen piirissä ja Neuvostoliitto panosti voimakkaasti pohjoisten alueiden öljy- ja kaasuteollisuuteen, mikä takasikin ensimmäisen (1974) ja toisen öljykriisin (1979) vuoksi Neuvostoliitolle mittavia valuuttatuloja energian viennistä ja mahdollisti jopa läntisten kulutustavaroiden ostamisen jossain määrin myös suoraan tavallisille kuluttajille.
Alkaneessa puoluejohtoisessa kritiikissä 1980-luvun alussa myös Ukrainaa pidettiin vanhoillisena ja pysähtyneenä neuvostotasavaltana. Sieltä siirtyikin paljon väkeä pohjoiseen.
Perestroika alkoi julkisuudella, glasnostilla (glasnost ei tarkoita kansanvaltaista avoimuutta vaan hallinnon julkistamista), mutta vähitellen kiteytyi vaatimukseksi nopeuttaa (verbi uskorit; ’nopeuttaminen’ uskorenie) suunnitelmatalouden toimintoja. Nopeuttaminen johti eritahtisuuteen talousyksiköissä, mikä lopulta johti suunnitelmatalouden keskitetyn jakelujärjestelmän korvautumiseen sääntelemättömillä ja epätasapainoisilla markkinoilla.
Koska perestroika ei tuottanut pysähtyneisyydestä epäillyille alueille glasnostin eikä uskorenien keinoin taloudellista menestystä, alkoi kritiikki inflaatioista nostattaa kansallismielisiä liikkeitä. Ukrainaan perustettiin tasavallan neuvostojohtoa kritisoiva ja perestroikaa avoimesti kannattava kansallismielinen liike Ruh (käsi; kansan käsi), joka vaati puoluejohtaja Volodymyr Štšerbytskyin eroa. Ruh menestyi paikallisvaaleissa maaliskuussa, ja heinäkuussa Ukraina julistautui suvereeniksi.
Uusi itsenäisyys > Erimielisyydet Venäjän kanssa

Elokuussa 1991 Gennadi Janajevin kansallisen pelastuksen komitea yritti kaapata vallan Gorbatšovilta ja palauttaa Neuvostoliiton, minkä aikana Ukrainan korkeimman neuvoston puhemies Leonid Kravtšuk vastusti Boris Jeltsinin tapaan avoimesti kaappausyritystä. Joulukuun alussa 1991 järjestettiin Ukrainassa kansanäänestys itsenäisyydestä, missä 80 % kannatti Ukrainan itsenäistymistä Neuvostoliitosta.
Kravtšuk voitti presidentinvaaleissa Ruhin asettaman vastaehdokkaan ja tuli Ukrainan presidentiksi. Venäjän, Ukrainan ja Valko-Venäjän johtajat perustivat Itsenäisten valtioiden yhteisön ja Neuvostoliitto lakkautettiin.
Venäjä ja Ukraina ajautuivat riitaan 1992 Krimillä sijaitsevan Neuvostoliitolle kuuluneen Mustanmeren laivaston hallinnasta. Toukokuussa 1992 Krim antoi itsenäisyysjulistuksen Ukrainasta, mikä kuitenkin peruttiin Venäjän ja Ukrainan parlamenttien vastustuksesta. Tämä kuitenkin johti neuvotteluihin Venäjän ja Ukrainan kesken autonomiasta Krimille, minkä johdosta Krimin asema nousi alueesta (oblast) autonomiseksi tasavallaksi. Runsas miljoona Krimin vajaasta kahdesta miljoonasta asukkaasta on venäläisiä.
Laivaston ja Krimin lisäksi toinen kiistakysymys koski Neuvostoliiton Ukrainan alueelle jääneitä ydinaseita. Venäjän ja Yhdysvaltain tavoitteena oli estää ydinsulkusopimuksen hengen mukaisesti uusien ydinasevaltioiden muodostumista Itsenäisten valtioiden yhteisössä tai niiden leviäminen kolmansiin maihin esimerkiksi asekaupan avulla. Ukraina luovutti toukokuussa 1992 taktiset ydinaseet Neuvostoliiton kansainvälisoikeudelliselle seuraajavaltiolle, Venäjälle, mutta piti strategiset ydinaseet itsellään. Vuonna 1992 Ukrainasta tuli ETYKin (nykyisin ETYJ) jäsen.
Uusi itsenäisyys > 1990-luvun sisäpolitiikka

Vitold Fokinin hallitus joutui lokakuussa 1992 eroamaan ja uudeksi pääministeriksi tuli Leonid Kutšma. Taloudellinen tilanne sai hiilikaivostyöläiset lakkoilemaan ja Kutšma vaati maan julistamista hätätilaan, mistä Kravtšuk presidenttinä kieltäytyi. Kutšma joutui eroamaan pääministerin tehtävästä syyskuussa 1993. Tilanteen vakauttamiseksi nimitti Kravtšuk kaivosjohtaja Jefim Zviaglinskin pääministeriksi.
Heinäkuussa 1993 Ukrainan parlamentti julisti strategiset ydinaseet omiksi, mutta suostui jo marraskuussa allekirjoittamaan strategisten aseiden rajoittamissopimuksen, START-1:n ja 1994 ydinsulkusopimuksen, minkä perusteella se luopui myös sille jääneistä strategisista ydinaseista ja aloitti länsi-integraation.
Vuonna 1994 pidetyissä ensimmäisissä täysin vapaissa parlamenttivaaleissa 338 täytetystä 450 parlamenttipaikasta sai Ruh enää vain 20 paikkaa ja entiset kommunistit 80 paikkaa. Sitoutumattomien edustajien määrä puolestaan nousi 170 paikkaan.
Tammikuussa 1994 voitti venäläismielinen Juri Meškov Krimin autonomisen tasavallan presidentinvaalit, minkä vuoksi Ukrainan parlamentti kumosi Krimin parlamentin 1992 säätämän perustuslain ja lakkautti Krimin presidentin viran.
Ukrainan pääministeriksi tuli Vitali Masol. Presidentinhallinnoksi muuttuneesta parlamentarismista seurasi, että Kutšma voitti Kratšukin presidentinvaaleissa ja Masolin oli erottava pääministerin tehtävästä. Pääministeriksi tuli entinen varapääministeri Jevhen Martšuk. Vuonna 1994 Ukraina liittyi Naton rauhankumppaneihin.
Huhtikuussa 1995 presidentti Kutšma anoi asetuksen, jonka mukaan Krim on presidentin hallinnossa, kunnes Krimin parlamentti esittää uutta perustuslakia Ukrainan parlamentin kumoaman tilalle. Kesäkuussa Venäjän presidentti Boris Jeltsin ja Kutšma sopivat siitä, että Venäjä saa pitää Krimillä sijaitsevaa Sevastopolia Mustanmeren laivaston tukikohtanaan.
Martšuk joutui eroamaan toukokuussa 1996, ja pääministeriksi tuli Pavlo Lazarenko, joka erosi seuraavan vuoden heinäkuussa 1997. Virkaa tekeväksi pääministeriksi tuli varapääministeri Vasyl Durdynets ja sitten Valeri Pustovoitenko. Venäjä ja Ukraina pääsivät yhteisymmärrykseen vuodesta 1992 kestänestä kiistasta Neuvostoliiton Mustanmeren laivaston alusten jakamisesta Ukrainan ja Venäjän kesken. Tammikuussa 1998 allekirjoitettiin Ukrainan ja Venäjän kesken sopimus, jolla vahvistettiin Ukrainan rajojen loukkaamattomuus eli käytännössä Krimin kuuluminen Ukrainalle, vaikka Krimin siirtämistä Ukrainalle 1954 oli pidetty Neuvostoliiton silloisen perustuslain vastaisesti suoritettuna toimena.
Uudistusmieliset ja vanhoilliset

Maaliskuussa 1998 olivat kommunistit vahvistaneet asemaansa jo siten, että presidentinvaaleissa Kutšman päähaastajana oli Petro Simonenko, minkä tosin Kutšma voitti. Huhtikuussa 2000 Kutšma järjesti kansanäänestyksen, missä enemmistö kannatti presidentin valtuuksien lisäämistä entisestään. Oppositio järjesti maaliskuussa 2001 suurmielenosoituksen yksinvaltaiseksi koettua presidenttiä vastaan, ja 2002 uudistusmielisestä ”Meidän Ukrainamme” -vaaliliitosta tuli suurin parlamenttiryhmä, vaikkakin parlamentin enemmistö tuki edelleen presidenttiä tukevaa vaaliliittoa ”Yhtenäisen Ukrainan puolesta” sitoutumattomien tuella.
Vuonna 2002 epäiltiin Ukrainan valtiollisen asevientiyhtiön vieneen välikäsien kautta tutkateknologiaa Irakiin ja presidentin epäiltiin olleen asiasta tietoinen. Yhtiön johtaja kuoli onnettomuudessa.
Uudistusmieliset ja vanhoilliset > Vuoden 2004 presidentinvaalit

Vuonna 2004 Ukrainassa järjestettiin presidentinvaalit, Istuva presidentti Kutšma ei enää ollut ehdokkaana. Viktor Juštšenkon johtama poliittinen liike Meidän Ukrainamme (fraktsija ”Naša Ukrajina”, фракція ”Наша Україна”) nousi tällöin voimakkaasti esille. Juštšenkoa pidettiin Kutšman-vastaisen länsimielisen opposition johtohahmona. Presidentin linjaa taas tuki maan teollistuneen itäosan venäjänkielisten seutujen tukema Viktor Janukovytš. Vaalien ensimmäisellä kierroksella lokakuun lopussa kumpikaan pääehdokkaista ei onnistunut keräämään yli puolta annetuista äänistä. Vaalien toinen kierros kahden ensimmäisellä kierroksella eniten ääniä saaneen ehdokkaan välillä käytiin 21. marraskuuta 2004. Epäselvyyksien vuoksi syntyi Juštšenkoa kannattava länsimielinen oranssi vallankumous. Vaalin toinen kierros uusittiin 26. joulukuuta 2004 ja voittajaksi tuli opposition ehdokas Juštšenko yli 52 prosentin ääniosuudella.
Uudistusmieliset ja vanhoilliset > Julija Tymošenko vallassa ja syrjittynä

Ukrainan pääministeriksi nimitettiin vaalien jälkeen Juštšenkon näkyvä liittolainen Julija Tymošenko. Perustuslakia muutettiin parlamentaariseen suuntaan, presidentin valtaoikeuksia vähennettiin ja pääministerin valtaa lisättiin. Oranssit voimat ajautuivat kuitenkin pian keskinäisiin riitoihin ja Tymošenkon hallitus erotettiin korkeimman hallinnon lahjusepäilyjen vuoksi syyskuussa 2005. Tymošenkon yhtä lyhytaikaiseksi seuraajaksi tuli Juri Jehanurov, joka sai parlamentilta epäluottamuslauseen 10. tammikuuta 2006 mutta jatkoi virkaatekevänä pääministerinä uuden hallituksen muodostamiseen asti. Maaliskuun parlamenttivaaleissa Janukovitš johti Alueiden puolueen vaalivoittoon ja suurimmaksi puolueeksi. Maaliskuun vaalien jälkeen jouduttiin kuukausien pattitilanteeseen, jossa toimivaa hallitusta ei saatu muodostettua.
Oranssien Meidän Ukrainamme ja Julija Tymošenkon ryhmittymän yhteishallitus Ukrainan sosialistipuolueen kanssa hajosi sosialistien valittua oman miehensä Oleksandr Morozin Radan puhemieheksi ja loikattua Alueiden puolueen puolelle ”antikriisikoalitiohallituksen” muodostamiseksi. Juštšenko kieltäytyi nimittämästä kilpakumppaniaan pääministeriksi, kunnes uusi vaalien järjestämisen mahdollistava aikaraja tuli vastaan. Tällöin Alueiden puolue liittolaisineen uhkasi presidentin viraltapanolla. Myös edeltävää pääministeriä Juri Jehanurovia, joka erotettiin tammikuussa, ja joka johti siitä lähtien toimitusministeristöä, pyrittiin nostamaan takaisin asemaansa peruuttamalla tammikuun erottaminen.
Uudistusmieliset ja vanhoilliset > Koalitiohallitus

Huolimatta siitä, että hän oli julkisesti kieltäytynyt yhteistyöstä Janukovitšin kanssa, Juštšenko nimitti tämän pääministeriksi ja muodosti ”kansallisen yhtenäisyyden koalitiohallituksen” Meidän Ukraina -puolueen kanssa 3. elokuuta 2006. Parlamentti hyväksyi Janukovitšin pääministeriksi äänin 271–9, opposition boikotoidessa äänestystä. Kolmen puolueen hallituskoalitio sai 239 paikkaa 450-jäseniseen Radaan.
Joulukuussa 2006 Verkhovna Rada erotti presidentin nimittämän ulkoministeri Borys Tarasjukin. Presidentti Juštšenko ei hyväksynyt tätä ja väitti ministerin erottamisen olevan presidentin vastuulla. Hallitus esti Tarasjukia osallistumasta kokouksiinsa, jonka jälkeen Tarasjuk haastoi alueiden puolueen edustajat oikeuteen huliganismista. Ševtšenkon piirinoikeus kumosi Verkhovna Radan päätöksen, mutta parlamentin mukaan alioikeuden päätös ei voi muuttaa sen päätöksiä.
Janukovitšin hallitus laajensi kannatuspohjaansa ottamalla hallitukseen opposition tukijoille, jotka näin siirtyivät hallituksen taakse. Erityisesti Juštšenkoa huolestutti hänen entisen tukijansa Anatoli Kinahin nimitys valtiovarainministeriksi, mikä sai maaliskuussa 2007 kymmenen opposition edustajaa loikkaamaan hallituksen tukijoiksi. Janukovitš ja puhemies Moroz lupasivat koalition kasvavan kesään mennessä kahteen kolmasosaan tai 300 edustajan suuruiseksi, mikä mahdollistaisi presidentin veto-oikeuden kumoamisen tai perustuslain muuttamisen.
Juštšenko antoi huhtikuussa 2007 asetuksen Verkhovna Radan hajottamisesta, minkä hallitus ja parlamentin enemmistö katsoivat perustuslain vastaiseksi ja jatkoivat työskentelyään. Ukrainan perustuslain mukaan parlamentin saa hajottaa vain kolmesta syystä, jotka liittyvät sen kykenemättömyyteen kokoontua tai muodostaa hallitusta. Juštšenkon mukaan hajotuksen peruste on se, että parlamentti on toiminut yli kuukauden ilman enemmistökoalitiota, ja on edustajien loikkausten myötä muuttunut laittomaksi. Vastustajien mukaan enemmistökoalitio on laillinen, koska sen muodostivat parlamenttiryhmät. Juštšenko jatkoi opetaatiotaan erottamalla toukokuussa Ukrainan valtakunnansyyttäjän perustuslain rikkomisen perusteella. Presidentti ilmoitti myös ottavansa hallintaansa Janukovitšin puolella olleen sisäministeri Vasyl Tsuškon Berkut-joukkojen sotilaat, jotka lain mukaan ovat sisäministeriön alaisuudessa.
Uudistusmieliset ja vanhoilliset > Oranssi ryhmä hajoaa 2007

Uudet vaalit pidettiin syyskuussa 2007. Vaaleissa Janukovitšin Alueiden puolue sai jälleen eniten ääniä ja paikkoja (175 jossa -11), vaikka menettikin hieman, Tymošenkon blokki lisäsi paikkamääränsä (156 jossa +27) ja presidentti Juštšenko tukipuolue Meidän Ukrainamme jatkoi alamäkeään (72 jossa -9). Niin sanotuilla oransseilla puolueilla oli niukka paikkaenemmistö (228/450), joka olisi riittänyt hallituksen muodostamiseen, mutta osa Meidän Ukrainamme edustajista kieltäytyi allekirjoittamasta yhteistyösopimusta Tymošenkon blokin kanssa.
Pitkällisen viivytyksen jälkeen Tymošenko nousi uudelleen pääministeriksi 18. joulukuuta 2007 Juštšenkon ja Tymošenkon tukijoiden muodostaman koalition hallitukseen.
Juštšenkon ja Tymošenkon välit heikkenivät taas, kun Tymošenko kieltäytyi tukemasta Georgiaa Venäjän–Georgian sodan aikana elokuussa 2008. Presidentinhallinnon edustaja Andriy Kyslynskyi syytti Tymošenkoa maanpetturuudesta ja korruptiosta. Kun Tymošenkon blokki liittoutui Alueiden puolueiden ja kommunistien kanssa säätämällä lait, jotka vähensivät presidentinvaltaa ja helpottivat hänen erottamistaan, presidentti Juštšenkon tukipuolue Meidän Ukrainamme erosi hallituksesta 4. syyskuuta 2008.
Uudistusmieliset ja vanhoilliset > Talouskriisi

Ukraina ajautui vakavaan talouskriisiin syksyllä 2008 kansainvälisen talouskriisin yhteydessä. Lokakuussa 2008 kolmen viikon aikana pankeista nostettiin 32 miljardia hryvniaa ja maan valuutan arvo romahti 23 prosenttia. Kansainvälinen valuuttarahasto myönsi maalle 16,5 miljardia dollaria lainaa.
Hallituskriisi näytti helpottavan 9. joulukuuta 2008, kun rada valitsi Volodymyr Lytvynin uudeksi puhemieheksi.
Uudistusmieliset ja vanhoilliset > Janukovitš presidentiksi

Helmikuun 2010 presidentinvaaleissa Janukovitš julistettiin voittajaksi. Tymošenko syytti häntä vaalivilpistä ja erosi pääministerin paikalta. Uudeksi pääministeriksi nousi Mykola Azarov Alueiden puolueesta. Joulukuussa 2010 Tymošenko ja entinen sisäministeri Juri Lutsenko joutuivat oikeuden eteen syytettyinä valtion varojen väärinkäytöstä. Tymošenkon syytteisiin lisättiin myöhemmin vallan väärinkäyttö kaasukaupoissa Venäjän kanssa. Hänet tuomittiin vankeuteen lokakuussa 2011.
Kesäkuussa 2010 Ukrainan parlamentti päätti luopua Nato-jäsenyyden tavoittelusta. Sen sijaan maa lähti tavoittelemaan vapaakauppasopimusta Euroopan unionin (EU) kanssa. Tämä EU:n ja Ukrainan välinen assosiaatiosopimus aiottiin solmia Vilnan huippukokouksessa marraskuussa 2013, mutta sopimuksen ehdoksi EU vaati Ukrainaa hyväksymään lain Tymošenkon vapauttamisesta ja matkustamisesta Saksaan saamaan sairaalahoitoa. EU-maiden silmissä Tymošenkon tapaus on esimerkki Ukrainan oikeusjärjestelmän puutteista.
Victor Janukovytš kieltäytyi allekirjoittamasta assosiaatio- ja vapaakauppasopimusta Euroopan unionin kanssa 21. marraskuuta 2013 ja vaati Ukrainalle taloudellista apua sekä tukea kaasuverkoston modernisoinnille. Samaan aikanaa Venäjä houkuteli Ukrainaa mukaan Euraasian unioniin, jonka tarkoitus oli laajentua myös pääomien ja työvoiman vapaaseen liikkuvuuteen.
Vallankumous ja kriisi 2014

EU-yhteistyötä kannattavat tahot alkoivat osoittaa mieltään Kiovassa ja muualla Ukrainassa marraskuussa 2013. Mielenosoittajia motivoivat Janukovitšin Venäjään päin kallistuvan talouspolitiikan lisäksi myös maan korruptio ja heikko talous. Venäjä tuki Janukovitšia avoimesti.
18. helmikuuta kuoli kymmeniä, kun poliisin erikoisjoukot puuttuivat koviin ottein protestointiin. Hallituksen puolella olevat tarkka-ampujat ampuivat sekä mellakoijia että poliiseja, jolloin saatiin peruste kukistaa tulevat protestit kovin ottein. Mutta Janukovitš ei yllättäen halunnutkaan jatkaa kovalla linjalla, vaan neuvotteli sopimuksen opposition kanssa.
Valtaan noussut länteen päin kallellaan oleva kansallismielinen hallitus herätti tyytymättömyyttä Venäjän hallituksessa
ja Ukrainan venäläisalueilla. Krimin niemimaalle ja Itä-Ukrainaan syntyi helmi-maaliskuussa Ukrainan uutta hallitusta vastustavaa venäläismielistä separatismia, jota kaikki alueilla asuneet venäläiset eivät kannattaneet. Separatistit järjestivät Krimillä kansanäänestyksen. Venäläiset lähettivät Krimille erikoisjoukkoja, ja Ukrainan armeija vetäytyi sieltä. Niinpä Venäjä saattoi liittää Krimin niemimaan itseensä. Jo Krimin tapahtumien aikana olivat venäläismieliset mielenosoittajat ja aseistetut separatistit vallaneet hallintorakennuksia Itä-Ukrainassa. Ukrainan hallitus päätti vastata omalla terrorisminvastaisella operaatiollaan. Venäjä uhkasi mahdollisella sotilaallisella väliintulolla 23.4.2014.
Ukraina syytti Venäjää separatismin synnyttämisestä ja tukemisesta. Ukrainan tilanne kiristi suurvaltojen välit äärimmilleen, koska länsivallat olivat Ukrainan hallinnon puolella venäläisiä vastaan.
Vallankumous ja kriisi 2014 > Petro Porošenkon aika (2014–2019)

Liikemies Petro Porošenkon voitti Ukrainan toukokuun 2014 presidentinvaalit ensimmäisellä kierroksella ja tuli valituksi maan uudeksi presidentiksi. Ukrainan korruptiota kitkevät uudistukset kuitenkin pian pysähtyivät. Vuoden 2014 vallankumouksen jälkeen aloitetut uudistukset tapahtuivat lähinnä paperilla, ja vanha oligarkkivalta sekä omien etujen ajaminen politiikassa jatkuivat entisellään. Poroshenkon ja hänen taustapuolueensa suosio laskivat.
Vallankumous ja kriisi 2014 > Volodymyr Zelenskyin aika (2019–)

Huhtikuussa 2019 Ukrainan presidentinvaaleissa istuva presidentti Petro Porošenko sai vain vajaat 25 prosenttia äänistä ja haastaja Volodymyr Zelenskyi otti murskavoiton yli 73 prosentilla. Tv-koomikkona tunnetuksi tulleen Zelenskyin nuoruus, kokemattomuus, venäjänkielisyys ja juutalaisuus eivät estäneet hänen nousuaan presidentiksi, sillä kansa oli väsynyt Ukrainan poliittiseen eliittiin. Ukrainan uusi presidentti Volodymyr Zelenskyi astui virkaan toukokuussa 2019 ja ilmoitti heti virkaanastujaispuheessaan hajottavansa maan parlamentin. Samalla hän kertoi tulitauon saamisen Itä-Ukrainaan olevan hänen ensimmäinen tehtävänsä.
Ukrainan parlamenttivaaleissa heinäkuussa 2019 Zelenskyin Kansan palvelija -puolue sai enemmistön. Puolue sai Ukrainan parlamentin 450 paikasta 251. Kansan palvelijan lisäksi neljä muuta puoluetta ylitti parlamenttiin pääsemiseen vaaditun viiden prosentin alarajan. Yksi niistä puolueista oli Venäjä-myönteinen Elämän puolesta -puolue, joka tuli toiseksi noin 13 prosentin ääniosuudella. Ukrainan entisen presidentin Petro Porošenko Euroopan solidaarisuus -puolue ja entisen pääministerin Julia Timošenkon Isänmaa-puolue pääsivät parlamenttiin noin kahdeksan prosentin ääniosuudella. Elokuussa 2019 Ukrainan presidentti Volodymyr Zelenskyi nimitti pääministeriksi hallinnossaan työskentelevän Oleksi Hontšarukin. Parlamentti hyväksyi poliittisesti melko kokemattoman Hontšarukin pääministeriksi.
Venäjän presidentti Vladimir Putin ja Ukrainan presidentti Volodymyr Zelenskyi tapasivat joulukuussa 2019 Pariisissa ja he sopivat muun muassa kattavasta tulitauosta, vankien vaihdosta ja uusien rajanylityspaikkojen luomisesta.Suuret poliittiset kysymykset jäivät pöydälle. Näitä olivat Venäjän ja sen tukemien joukkojen vetäminen pois Itä-Ukrainasta ja vaalien järjestäminen. Kokous oli silti merkittävä, koska rauhanprosessi oli ollut täydellisesti pysähdyksissä yli kolme vuotta.
Ukrainan perustuslakiin kirjattiin Zelenskyin valtakaudella päätös, jonka mukaan Ukraina tulee liittymään EU:hun ja Natoon. Venäjä vastusti sitä.
Ukraina palasi vuonna 2023 viettämään joulua 25. joulukuuta eli länsimaissa käytetyn gregoriaanisen kalenterin mukaan. Sitä ennen oli näin tehty viimeksi vuonna 1917.
Venäjän suurhyökkäys Ukrainaan 2022

Venäjä keskitti viimeistään marraskuusta 2021 lähtien joukkojaan Ukrainan rajan läheisyyteen ja aloitti 24. helmikuuta 2022 täysimittaisen sodan Ukrainassa.
Venäjä pyrki estämään Ukrainan tulevan liittymisen Natoon ja auttamaan Ukrainan venäläismielisiä kapinallisia. Ukrainan entisen Washingtonin-suurlähettilään Volodymyr Jeltšenkon mukaan Venäjä pyrki luomaan Ukrainaan venäläismielisen hallituksen.. Putin sanoi Venäjän tavoitteiksi Ukrainan demilitarisoinnin ja puolueettoman aseman, jotta sen alueelta ei kohdistuisi uhkaa Venäjään.
Venäläiset etenivät noin viikossa Kiovan lähelle. He valtasivat melko suuria alueita monilla muillakin rintamanlohkoilla, varsinkin etelässä. Mutta alun nopea eteneminen hidastui noin viikon sisään sodan alusta. Venäläisillä oli muun muassa merkittäviä huolto-ongelmia ja muun muassa ukrainalaisten läntiset panssarintorjunta-ohjukset osoittautuivat tehokkaiksi.
Myös Valko-Venäjäkin liittyi sotaan mutta ei lähettänyt joukkojaan. Venäjän ilmavoimat tekivät lukuisia ilmaiskuja Ukrainan sotilaskohteita ja infrastruktuuria vastaan. Venäjä väitti, ettei sen armeija kajoa siviilikohteisiin, mutta kaupungeista otetut kuvat kertoivat toista.  Tykistö tulitti muun muassa Mariupolia ja Harkovaa aiheuttaen laajaa rakennusten tuhoa ja siviilien kuolemia. Noin 1,7 miljoonaa pakeni sotaa kymmenessä päivässä ulkomaille.  Ainakin 549 siviiliä kuoli ja 957 haavoittui 10. maaliskuuta mennessä, luultavasti paljon enemmän. Yksin Mariupolissa kuoli Ukrainan mukaan yli 2 000 ihmistä. Siviilien evakuoinnissa sotaakäyvistä kaupungeista oli suuria vaikeuksia tai se oli mahdotonta.
Länsi asetti kovia talouspakotteita Venäjälle, joihin Venäjä vastasi omin pakottein.
Venäjä rajoitti merkittävästi sodasta kertomista mediassa. Sotaa vastaan osoitettiin mieltä monissa maissa, myös Venäjällä. Venäjällä oli myös sotaa tukevia mielenilmauksia. Esimerkiksi riippumaton tutkimuskeskus Levadan johtajan mukaan Venäjän kansan tuki erikoisoperaatiolle oli suurta, ja valtiollisen tutkimuskeskuksen mukaan vain viidesosa vastusti operaatiota. 21. syyskuuta julistetun liikekannallepanon on arvioitu kuitenkin kiristäneen kansalaismielipiteitä Venäjällä.
Venäjän hallinto pyrki propagandalla motivoimaan ihmisiä tukemaan sotaa. Tunnettua oli panssarivaunujen kylkeen käytetyn Z-tunnuksen käyttö kampanjoinnissa.
Länsimaat lähettivät aseapua Ukrainalle, mutteivat muuten puuttuneet sotaan. Useat yritykset lopettaa sota neuvotteluilla ovat epäonnistuneet. Venäjä aikoi maaliskuussa 2022 jatkaa sotaa niin kauan, kunnes Venäjän vaatimuksiin on suostuttu.