stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rosemary Sutcliff

Rosemary Sutcliff (14. joulukuuta 1920 – 23. heinäkuuta 1992) oli brittiläinen romaanikirjailija, joka muistetaan parhaiten historiallisesta fiktiostaan. Hänen tuotantonsa on suunnattu etupäässä lapsille.
Vuonna 2008 The Times asetti Sutcliffin sijalle 49 listatessaan Britannian merkittävimpiä sodanjälkeisiä kirjailijoita.
Elämä ja ura

Sutcliff syntyi Surreyssä, mutta merivoimien upseerina toimineen isän työn vuoksi perhe kiersi tukikohdissa eri puolilla maailmaa, kunnes tytär oli kymmenvuotias. Sutcliff sairastui kaksivuotiaana Stillin tautiin, vaikeaan niveltulehdukseen, joka rajoitti olennaisesti hänen liikkumiskykyään ja pakotti hänet lopulta pyörätuoliin.
Sutcliff sai varhaisen koulutuksen äidiltään mennen kouluun vasta yhdeksänvuotiaana. Äiti opetti häntä suurelta osin ääneen lukien, ja Sutcliff oli erityisen kiinnostunut legendoista ja muinaishistoriasta. Kirjallisuudesta hänen suosikkejaan olivat muun muassa H. C. Andersenin sadut sekä Nalle Puh ja Kaislikossa suhisee. Toisaalta hän kuunteli innolla myös isänsä ja tämän kollegoiden tosikertomuksia.
14-vuotiaana Sutcliff  siirtyi taidekouluun opiskelemaan maalariksi. Toisen maailmansodan aikana hän ansaitsi elantoaan maalaamalla miniatyyrikuvia sotapalveluksessa olevista miehistä heidän perheilleen tai puolisoilleen. Hänen vammansa vuoksi hänen ei katsottu voivan maalata suurempia maalauksia, joten hän kääntyi kirjoittamisen pariin – siitä huolimatta, että koulutodistuksissa häntä pidettiin käytännössä lukutaidottomana.
Sutcliff kirjoitti versioita brittiläisistä legendoista, ja hänen tietämättään eräs ystävä näytti käsikirjoitusta Oxford University Pressin edustajille. Sitä ei kelpuutettu, mutta Sutcliffiä kehotettiin kirjoittamaan Robin Hoodista ja hänelle tarjottiin 50 punnan ennakkomaksu. Sutcliffin esikoisteos, perinteisiin balladeihin pohjautuva The Chronicles of Robin Hood, ilmestyi vuonna 1950.
Vuonna 1960 Sutcliff palkittiin Carnegie-mitalilla edellisenä vuonna ilmestyneestä kirjastaan The Lantern Bearers. Se on kolmas osa sarjasta, joka sijoittuu roomalaisvallan alaisille Britteinsaarille. Sarjan ensimmäinen osa The Eagle of the Ninth ilmestyi vuonna 1954. Vuonna 1975 Sutcliffille myönnettiin Brittiläisen imperiumin ritarikunnan arvonimi työstä lastenkirjallisuuden eteen.
Sutcliff asui suuren osan aikuisiästään Arundelissa, Sussexissa. Hän voitti vuonna 1985 Phoenix-palkinnon. Hän ei mennyt koskaan naimisiin ja kuoli Arundelissa 1992.
Suomennettu tuotanto

Miekka ja auringonlasku.  (Sword at Sunset, 1963)  Suomentanut Tapio Hiisivaara. Weilin+Göös, 1963.
Arthur-kuninkaan tarinoita.  (teoksista The Sword and the Circle, The Light Beyond the Forest ja The Road to Camlann, 1979–1981)  Suomentanut Ritva-Liisa Pilhjerta. WSOY, 1985 (2. painos 1990).  ISBN 951-0-11387-5
Aiheesta muualla

Rosemary Sutcliff in viralliset kotisivut[vanhentunut linkki] (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Odessan eläintarha

| Odessan eläintarha |
| --- | --- |

Sijainti:  Odessa, Ukraina
Perustettu:  1922
Eläinlajeja:  231
Eläimiä:  1754
Organisaatio
Jäsenyydet:  Ei eläintarhajärjestöjen jäsenyyttä
Odessan eläintarha (ukr. Одеський зоопарк) on Odessassa Ukrainassa sijaitseva eläintarha, jonka perusti Henre Beizert vuonna 1922.
Odessan eläintarha sijaitsi alun perin Vorontsovin palatsin alapuutarhassa lähellä Odessan satamaa. Nykyiseen paikkaan eläintarha siirrettiin vuonna 1937. Toisessa maailmansodassa Odessan eläintarha suljettiin miehityksen ajaksi lokakuusta 1941 huhtikuuhun 1944. Eläimiä ei pystytty evakuoimaan, mutta Henre Beizert onnistui organisoimaan niiden ruokkimisen. 12. huhtikuuta 1944 Odessan eläintarha avattiin yleisölle uudelleen.
Vuonna 1987 Odessan eläintarhaan avattiin akvaterraario. Vuonna 2013 Odessan kaupunginvaltuusto hyväksyi eläintarhan kehitys- ja jälleenrakennusohjelman nimeltään Zoopark-100. 1. tammikuuta 2022 Odessan eläintarhassa oli 1 754 eläinyksilöä, ja eläinlajeja oli edustettuina 231. Siellä oli myös Ukrainan eläintarhoista eniten petolintuja. Osa Odessan eläintarhassa edustetuista lajeista kuuluu Punaiseen kirjaan.
PEPO Lappeenranta

PEPO Lappeenranta (aik. Uus-Lavolan Peli-Pojat) on vuonna 1958 perustettu lappeenrantalainen jalkapalloseura. Kaudella 2023 seuran miesten edustusjoukkue pelaa Kakkosessa ja naisten edustusjoukkue Naisten Kolmosessa. Futsalia Naiset pelaavat Naisten Ykkösessä. Miesten ja naisten kotikenttänä toimii Kimpisen stadion, juniorit pelaavat Sammonlahden kentillä. PEPOn tunnusvärit ovat violetti ja keltainen.
Pelipassien lukumäärässä mitattuna PEPO on Etelä-Karjalan maakunnan suurin seura ja Palloliiton Kaakkois-Suomen piirin toiseksi suurin seura Kotkan Nappuloiden jälkeen. Lokakuussa 2022 seuralla oli 649 pelipassillista pelaajaa.lähde?
Historiaa

PEPOn perustamiskokous pidettiin 12. marraskuuta 1958 Lavolan koululla Lappeen Uus-Lavolassa. Nimeksi valittiin Uus-Lavolan Peli-Pojat 30. marraskuuta seuran ensimmäisessä vuosikokouksessa. Ensimmäisen virallisen ottelunsa seura pelasi 10. toukokuuta 1959 Vanhalla kentällä Lauritsalan Pallokerhoa vastaan.
1970- ja 1980-luvuilla PEPOn sarjataso oli Nelonen ja Vitonen. Vuosina 1973–1975 seuralla oli myös naisten joukkue. Kaudeksi 1987 miehet nousivat Kolmoseen, jossa visiitti kesti kuitenkin vain vuoden. 1990-luvun puolivälissä sarjataso vaihtui useasti; joukkue pelasi Nelosessa kaudella 1994, Kolmosessa 1995, Kakkosessa 1996 ja Kolmosessa jälleen 1997. Viidestä ensimmäisestä ottelustaan Kakkosessa kaudella 1996 joukkue voitti kolme ja pelasi yhden tasan, mutta sen jälkeen alkoi putoamiseen päättynyt alamäki, jota edes valmentaja Markku Timosen avuksi tullut entinen maajoukkuevalmentaja ja edellisellä kaudella Hakassa Suomen-mestaruuden voittanut Jukka Vakkila ei pystynyt pysäyttämään.
Toistamiseen PEPO pelasi Kakkosessa kaudella 2001, jolloin tuloksena oli sarjan itälohkon kymmenes eli kolmanneksi viimeinen sija ja putoaminen jälleen Kolmoseen. Vuoden 2002 Suomen cupissa PEPO ylsi kuudennelle kierrokselle ja oli pisimmälle yltänyt Kolmosessa tai sitä alempana pelannut seura. PEPO pudotti kauden aikana muun muassa kaksi Kakkosen joukkuetta kunnes cup-taival päättyi Kimpisellä liigajoukkue Hakaa vastaan. Saavutuksen myötä PEPO pääsi Suomen edustajana mukaan UEFAn Regions’ Cup -amatööriturnaukseen, jonka Belgiassa pelatussa alkulohkossa se kohtasi joukkueet isäntämaasta, Andorrasta ja Espanjasta. PEPO hävisi turnauksen kaikki kolme otteluaan maalierolla 3–12.
1. tammikuuta 2009 seuran viralliseksi nimeksi muutettiin PEPO Lappeenranta seuran yhdistyttyä Rakuunoiden junioriorganisaation Rakuunat Junioreiden kanssa. Samalla PEPOn alaisuuteen siirtyi Rakuunat J:n Kakkosessa pelannut naisten joukkue. Kaudeksi 2010 myös miesten joukkue nousi Kakkoseen, josta se putosi jälleen yhden kauden jälkeen.
Kaudesta 2016 alkaen PEPOn miesten joukkue on pelannut yhtäjaksoisesti Kakkosessa. Parhaimmillaan se on sijoittunut lohkonsa kolmanneksi kaudella 2017. Kaudella 2018 seuran perustamisesta tuli kuluneeksi 60 vuotta. Juhlaotteluna toimi 26. heinäkuuta 2018 Mikkelin Palloilijoita vastaan Kimpisen stadionilla pelattu ottelu, jossa seura teki yleisöennätyksensä, 2 115 katsojaa.
PEPO pelasi kaudella 2022 Ykkösessä, kun Rovaniemen Palloseura luopui sarjapaikastaan. PEPO sijoittui 11:nneksi eli toiseksi viimeiseksi ja putosi takaisin Kakkoseen.
Kentät

PEPOn harjoituskeskus sijaitsee Sammonlahden kaupunginosassa Lappeenrannan länsiosassa. Harjoituskeskukseen kuuluu nurmi- ja tekonurmikenttä. Tammikuussa 2015 seura avasi Skinnarilaan harjoitushalli Visma Areenan, jossa on 60 × 40 metrin kokoinen kenttä.
Miesten edustusjoukkue on pelannut kaudesta 2009 lähtien kotiottelunsa Kimpisen kaupunginosassa sijaitsevassa Kimpisen urheilukeskuksessa. Talviharjoitteluun seura käyttää Lepolan kaupunginosassa Etelä-Karjalan ammattiopiston vieressä sijaitsevaa lämmitettävää tekonurmea ja Sammonlahden liikuntahallia.
2000-luvun alkuun asti PEPOn kotikenttänä toimi Tapavainolan kenttä.
Pelaajat ja valmentajat

Tilanne 3.7.2024
Pelaajat ja valmentajat > Valmennus

Tilanne 3.7.2024
Päävalmentaja: Tero Nieminen
Valmentaja: Marko Kaila
Valmentaja: Janne Muhli
Maalivahtivalmentaja: Ville Muhli
Fysioterapeutti: Petteri Koskinen
Joukkueenjohtaja: Keijo Pietarinen
Joukkueenjohtaja: Juha Kiukas
Huoltaja: Ilpo Kylkilahti
Sarjasijoituksia

| Kausi | Sarja | Sija | O | V | T | H | TM–PM | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | Kakkonen (lohko A) | 6. | 22 | 9 | 3 | 10 | 39–32 | 30 |
| 2017 | Kakkonen (lohko A) | 3. | 22 | 14 | 2 | 6 | 43–37 | 44 |
| 2018 | Kakkonen (lohko A) | 5. | 22 | 10 | 6 | 6 | 38–21 | 36 |
| 2019 | Kakkonen (lohko A) | 7. | 22 | 9 | 4 | 9 | 45–32 | 31 |
| 2020 | Kakkonen (lohko A) | 2. | 17 | 10 | 4 | 3 | 36–17 | 34 |
| 2021 | Kakkonen (lohko A) | 2. | 22 | 15 | 3 | 4 | 53–21 | 48 |
| 2022 | Ykkönen | 11. | 27 | 7 | 6 | 14 | 34–56 | 27 |
| 2023 | Kakkonen (lohko A) | 7. | 22 | 9 | 3 | 10 | 45–44 | 30 |
| 2024 | Kakkonen (lohko A) |  |  |  |  |  | – |  |
Junioritoiminta

PEPO tunnetaan erityisesti vahvana junioriseurana. Asema vahvistui entisestään sen yhdistyttyä Rakuunoiden junioriorganisaation Rakuunat Junioreiden kanssa vuoden 2009 alussa, minkä myötä siitä muodostui yksi Suomen Palloliiton Kaakkois-Suomen piirin suurimmista seuroista. Kaudella 2009 seuralla oli naisten ja miesten joukkueiden lisäksi 24 poikajoukkuetta, viisi tyttöjoukkuetta ja yhteensä noin 550 pelaajaa. Seuralla on junioritoimintaa poikien ikäluokissa B (ks. Lappee JK), C, D13, D12, E11, E10, F9, F8 ja G7 sekä tyttöjen ikäluokissa C, D, E ja F.
PEPO sai vuonna 2003 Nuoren Suomen ja Suomen Palloliiton Sinettiseura-tunnuksen osoituksena laadukkaasta juniorityöstään. Suomen Liikunta ja Urheilu myönsi PEPOlle Hyvä Seura -palkinnon vuonna 2006. Seuran taito- ja kykykoulut saivat Suomen Palloliiton hyväksynnän ja seura pääsi liiton FootPass-arviointiohjelmaan vuonna 2007. Seuralla on ollut päätoiminen juniorivalmennuspäällikkö vuodesta 2002 ja nuorisopäällikkö vuodesta 2009 lähtien.
PEPO tekee kansainvälistä yhteistyötä alankomaalaisten FC Utrechtin, SO Soestin ja Fortuna Sittardin kanssa.
Lappee JK

Lappeen Jalkapalloklubi (Lappee JK) on PEPOn ja Rakuunat Junioreiden marraskuussa 2007 perustama seura. Sen tarkoitus oli yhdistää seurojen B-juniorijoukkueet niin sanotulla talenttiseuramallilla ja ottaa osaa B-junioreiden Ykköseen, johon PEPO nousi kaudeksi 2008. PEPOn ja Rakuunat J:n yhdistyttyä kokonaan tammikuussa 2009 Lappee JK muutettiin yhdistysten yhdistyksestä henkilöjäsenyhdistykseksi, ja se jatkoi toimintaansa PEPOn sisarseurana.
Kaudella 2009 Lappee JK pelasi myös miesten Kolmosessa. Tämä mahdollistui PEPOn reservijoukkueen (PEPO/2) noustua Kolmoseen ja Rakuunat J:n edustusjoukkueen noustua Neloseen. Saman seuran joukkueet eivät kuitenkaan voi pelata samassa sarjassa, joten Lappee JK otti PEPO/2:n paikan Kolmosessa. Visiitti Kolmoseen jäi tuolloin kuitenkin vain yhden kauden mittaiseksi ja joukkue putosi Neloseen.
Lappee JK:n joukkueet yhdistettiin PEPOn alaisuuteen kaudeksi 2012. PEPO/2:n noustua Kolmoseen kauden 2013 päätteeksi Lappee JK otti taas paikan miesten Kaakkois-Suomen Kolmosessa kaudesta 2014 alkaen.
Muut lajit

PEPOn päälajiksi valikoitui jalkapallo pian perustamisen jälkeen, mutta seurassa pelattiin 39 vuoden ajan myös jääkiekkoa. Naiset pelaavat myös futsalia. Vuonna 1999 jääkiekkotoiminta siirtyi oman seuran PEPO HC:n alaisuuteen.
Aiheesta muualla

PEPOn sivusto
Miesten edustusjoukkueen sivusto
Naisten edustusjoukkueen sivusto
Kimpisen urheilukeskus
Kreetansahrami

| Kreetansahrami |
| --- | --- |
 Crocus laevigatus 'Fontenayi'
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kurjenmiekkakasvit Iridaceae
Suku::  Sahramit Crocus
Laji::  laevigatus
Kaksiosainen nimi
 Crocus laevigatus  Bory & Chaub. 
Katso myös
   Kreetansahrami Wikispeciesissä   Kreetansahrami Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kreetansahrami eli kreetansyyssahrami (Crocus laevigatus) on monivuotinen pieni sipulikasvi. Se elää luonnossa Kreetan saarella Kreikassa. Villillä muodolla on lähes valkoiset, pienet kukat. 
Siitä on jalostettu puutarhoihin violettikukkainen muunnos Crocus laevigatus var. fontenayi. Se kukkii keskellä talvea, tyypillisesti joulun aikaan.
Ruisreikäleipä

Ruisjauhoista leivottu reikäleipä.
Reikäleipiä kuivumassa katonrajassa.
Ruisreikäleipä on ruisjauhoista leivottu reikäleipä. Reikä on leivässä sitä varten, että leipomispäivänä tehdään paljon leipiä, jotka pujotetaan rei'istään orrelle kuivumaan tuvan katonrajaan. Tämä liittyy rakentamiseen sikäli, että lännessä leivinuuni ja tuvan lämmitykseen käytetty uuni olivat erilliset.
Ruisleivän leipominen reikäleiväksi on länsisuomalainen tapa. Ensimmäinen tieto reikäleivästä on Ruotsista vuodelta 1499 ja Suomesta jo 1500-luvulla. Skandinaaviseen perinteeseen rinnastuvasta Länsi-Suomesta tuli kovan reikäleivän aluetta.
Maantieteellinen alue

Kovan ruisleivän ja idän pehmeän leivän välinen raja kulki 1500-luvulta ensimmäiseen maailmansotaan asti Kymijoelta Kokkolaan. Kovaa leipää on syöty yleisesti Varsinais-Suomessa, Hämeessä ja Pohjanmaalla. Pehmeää leipää taas on syöty Karjalassa ja Savossa. Itä-Suomessa kovaa leipää on tehty hyvin vähän, lähinnä eväsleiväksi.
Idässä paistetaan paksuja (ruis)leipiä, jotka yleiskielellä ovat ruislimppuja. Perinteisesti Karjalassa ja Savossa on leiväksi sanottu vain rukiista leipää. Idässä, missä uuni lämpeni huoneen lämmityssyistä päivittäin, syötiin useammin vastapaistettua leipää ja tehtiin monenlaisia pitkään haudutettavia uuniruokia, kuten karjalanpaistia.
Mummo

| Mummo> Farmor (ruotsinkielinen nimi) |
| --- | --- |
 Sarjan alkutunnuskuva ja logo
Tyyli:  tilannekomedia, satiiri
Kestoaika:  30 min / jakso
Luoja(t):  Pekka Lepikkö
Pääosissa:  Anja Räsänen Maiju Jokinen Ahti Jokinen Riitta-Liisa Helminen  Mauri Kuosmanen Tuija Ernamo
Alkuperämaa:  Suomi
Alkuperäiskieli:  suomi
Verkko:  Yle TV2
Esitetty:  4. marraskuuta 1987 – 25. tammikuuta 1989
Jaksoja:  10
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Mummo on Pekka Lepikön käsikirjoittama ja ohjaama kymmenosainen satiirinen komediasarja, jota tehtiin vuosina 1987–1989. Sarjan on tuottanut Linssilude Oy ja Yle TV2. Sarja palkittiin kaksi kertaa Venla-gaalassa Yleisö-Venlalla vuosina 1987 ja 1988.
Sama Mummo esiintyi myös Pekka Lepikön Kyllä isä osaa -sarjan jatko-osissa vuonna 1995. Sarjassa Annaa näyttelevä Maiju Jokinen nähtiin myös Kyllä isä osaa -sarjassa.
Helsingin Sanomien Jukka Kajava näki Mummossa liittymäkohdan tamperelaisen sarjahuumorin pidettyyn tyylimaisemaan, etenkin Reinikaisen auvoisuuteen ja Sisko ja sen veli -sarjan mustaan huumoriin. Anja Räsäsen elinvoimainen ja kepeä näyttelijäntyö mummona sai Kajavalta kehuja, samoin kuin Riitta-Liisa Helminen mainion tiukkana ja määrätietoisena miniänä. Sarjan uusinnan aikaan 1995 Kajava totesi televisioilmaisun nopeutuneen ja Mummon jääneen leikkaukseltaan kovin hitaanlaiseksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Anja Räsänen   | … |   mummo   |
|   Maiju Jokinen   | … |   Anna   |
|   Ahti Jokinen   | … |   isä   |
|   Riitta-Liisa Helminen   | … |   äiti   |
|   Mauri Kuosmanen   | … |   isän veli   |
|   Tuija Ernamo   | … |   veljen vaimo   |
|   Lauri Lindholm   | … |   Matti   |
Jaksoluettelo

| Jakso | Nimi | Ensiesitys | Uusinta | Uusinta | Uusinta | Uusinta |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Ennustus | 4.11.1987 | 2.11.1988 | 5.6.1991 | 31.5.1995 | 27.3.2010 |
| 2. | Tietotekniikkaa | 11.11.1987 | 9.11.1988 | 12.6.1991 | 7.6.1995 | 3.4.2010 |
| 3. | Taikauskoa | 18.11.1987 | 16.11.1988 | 19.6.1991 | 14.6.1995 | 10.4.2010 |
| 4. | Kuviteltu ystävä | 25.11.1987 | 23.11.1988 | 26.6.1991 | 21.6.1995 | 17.4.2010 |
| 5. | Yksinäistä | 2.12.1987 | 21.12.1988 | 3.7.1991 | 28.6.1995 | 24.4.2010 |
| 6. | Merirosvoradio | 28.12.1988 |  | 10.7.1991 | 5.7.1995 | 1.5.2010 |
| 7. | Kiellettyjä kasetteja | 4.1.1989 |  | 17.7.1991 | 12.7.1995 | 15.5.2010 |
| 8. | Graffitteja | 11.1.1989 |  | 24.7.1991 | 19.7.1995 | 29.5.2010 |
| 9. | Koiran elämää | 18.1.1989 |  | 31.7.1991 | 26.7.1995 | 5.6.2010 |
| 10. | Omalla porukalla | 25.1.1989 |  | 7.8.1991 | 2.8.1995 | 12.6.2010 |
Sarjan uusintaesitykset olivat kolmen viikon ajan tauolla 30. marraskuuta–21. joulukuuta 1988 käynnissä olleen Yleisradion toimittajien lakon aikana.
Aiheesta muualla

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Linssilude: Mummo (Arkistoitu – Internet Archive)
Mummo Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Mummo Elävässä arkistossa
Koiranpökkösieni

| Koiranpökkösieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Phallomycetidae
Lahko::  Phallales
Heimo::  Phallaceae
Suku::  Pökkösienet Mutinus
Laji::  caninus
Kaksiosainen nimi
 Mutinus caninus  (Huds.) Fr. 
Katso myös
   Koiranpökkösieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koiranpökkösieni (Mutinus caninus) on nuorena 1-2 senttiä leveä muna, josta työntyy huokoinen ja ontto jalka ja itiömalto, joka voi olla jopa 12 senttiä pitkä. Sienen itiömalto on oranssia ja sitä peittävä limainen itiömassa on oliivinvihreää. Sieni haisee hieman epämiellyttävälle eikä ole ruokasieni. Sieni kasvaa laholla puuaineksella. Se on Suomessa erittäin harvinainen, ainakin yksi löytö tunnetaan Jungfruskäristä vuodelta 1958, toinen Lemlandista 2014. Lähisukuinen puistopökkösieni on hieman useammin löydetty.
Louhunsalmen riippusilta

| Louhunsalmen riippusilta |
| --- | --- |

Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Päijänne
Sijainti:  Säynätsalo
Ylläpitäjä:  Jyväskylän kaupunki
Siltatyyppi:  riippusilta
Pisin jänneväli:  140 m
Pituus:  178 m
Avattu liikenteelle:  30. kesäkuuta 1957
Koordinaatit:  62°08′05.6″N, 025°45′42.2″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Louhunsalmen riippusilta on Jyväskylässä, Säynätsalon kaupunginosassa sijaitseva riippusilta, joka yhdistää Säynätsalon saaren Lehtisaareen. Silta on teräsrakenteinen ja teräsbetonikantinen, ja sen on suunnitellut Bruno Kivisalo.  Silta valmistui vuonna 1957. Sillä on pituutta 178 metriä. Sillan pisin jänneväli on 140 metriä ja se on jänneväliltään Suomen seitsemänneksi pisin silta. Sillalla kulkee paikallistie 16621 eli Saaritie. Aiemmin sillan molemmin puolin kulkivat kapeat kevyen liikenteen väylät, jotka sopivat lähinnä jalankulkijoille, mutta vuoden 2011 peruskorjauksessa sillan Kaijanlahden puoleiselle sivulle levennettiin yhdistetty pyörätie ja jalkakäytävä.
Silta suljettiin ajoneuvoliikenteeltä aamulla 17. marraskuuta 2024 sen jälkeen, kun siinä oli havaittu vaurio. Ensitietojen mukaan näytti siltä, että yksi sillan kannatinvaijereista olisi katkennut.
Historia

Säynätsalon kunnanvaltuusto asetti tammikuussa 1949 toimikunnan suunnittelemaan tieverkon kehitystä, muun muassa sillan saamiseksi Louhunsalmeen. Joulukuussa valtuusto nimitti uuden työryhmän hanketta varten. Hanke eteni tämän jälkeen hitaasti, kunnes SKDL:n kansanedustaja Lauri Myllymäki teki asiasta aloitteen. Myllymäki ehdotti, että hankkeelle varataan 50 miljoonaa markkaa vuoden 1952 budjettiin. Kunnanvaltuusto nimitti syyskuussa 1952 siltatoimikunnan kehittämään asiaa ja antoi sille miljoonan markan määrärahan alkusuunnitelmia varten. Merenkulkuhallitus ja Uittoyhdistys vaativat kymmenen metriä korkeaa ja 30 metriä leveää aukkoa.
Sillan lopulliset piirustukset ja kustannusarviot saatiin valmiiksi helmikuussa 1953. Suunnittelija Kivisalo päätyi teräsbetonikannelliseen riippusiltaan, jonka pääaukko on 140 metriä ja sivuaukot 18 ja 20 metriä. Kustannusarvion loppusumma oli 119 miljoonaa markkaa. Sillan rakentaminen aloitettiin tammikuussa 1953. Tekninen työvaihe valmistui talvella 1953–1954, ja alusrakennustyöt käynnistyivät syksyllä 1954. On mahdollista, että sillan metalliosat rakensi A. Ahlström Oy:n Varkauden konepaja. Silta alkoi näyttää lopullisen muotonsa maaliskuussa 1956 ja sillan vihkiäisjuhlaa vietettiin kesäkuussa 1957. Valmistuessaan se oli Suomen pisin riippusilta. Hanke maksoi 136 miljoonaa markkaa ja se oli Säynätsalon historian huomattavin kunnallinen rakennustyö. Valtionapu kattoi vain noin 25 prosenttia, joten rahoitus oli järjestettävä muun muassa Enso-Gutzeitin antamalla halpakorkoisella 25 miljoonan markan lainalla.
Silta peruskorjattiin kesällä 2011. Korjauksessa sillalle rakennettiin puukantinen pyörätie-jalkakäytävä ja sillan valaistus uusittiin. Samalla sillan päähän rakennettiin pyöräilyn ja jalankulun yhteys. Hankkeen kustannukset jakautuivat Jyväskylän kaupungin ja Keski-Suomen ely-keskuksen välillä siten, että Jyväskylän kaupungin osuus peruskorjauksesta oli 23 prosenttia eli 362 825 euroa. Hankkeen kokonaiskustannuksiksi arvioitiin 1 562 850 euroa. Kesäkuussa 2013 voimaan tulleen asemakaavan muutoksen myötä ely-keskuksen omistama silta ja liikennealueet muuttuivat katualueeksi ja siirtyivät näin Jyväskylän kaupungin omistukseen ja kunnossapidon piiriin. Silta suojeltiin asemakaavan yhteydessä.
Syksyllä 2013 sillasta tuli yksi Jyväskylän kaupungin Valon kaupunki -hankkeen pysyvistä valaistuskohteista. Sillalla käytetään led-valaistusta ja sillan pylonit on valaistu sinivalkoisella valolla.
Jyväskylän Louhunsalmen sillalla katkesi vaijeri sunnuntaina 17.11.2024, mikä johti sillan sulkemiseen jalankulkijoilta. Ajoneuvoliikenne sallittiin rajoituksin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Louhunsalmen riippusilta Wikimedia Commonsissa
Louhunsalmen riippusilta Kaijanlahden venesatamasta päin kuvattuna.
Venäjän Grand Prix 2016

|  Venäjän Grand Prix 2016  |
| --- | --- |
 4. osakilpailu 21 osakilpailusta kaudella 2016. 

Päivämäärä:  1. toukokuuta 2016
Sijainti:  Sotši, Venäjä
Ratatyyppi:  Katuun pohjautuva moottorirata
Radan pituus:  5,848 km
Kilpailun pituus:  53 kierrosta, 309,745 km
Sää:   Puolipilvinen
Paalupaikka
Kuljettaja:   Nico Rosberg   (Mercedes)
Paaluaika:  1.35,417
Palkintokoroke
Voittaja:   Nico Rosberg   (Mercedes)
Toinen:   Lewis Hamilton   (Mercedes)
Kolmas:   Kimi Räikkönen   (Ferrari)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Nico Rosberg   (Mercedes)
Kierrosaika:  1.39,094 (kierroksella 52)
Venäjän Grand Prix 2016 (virallisesti 2016 Formula 1 Russian Grand Prix, ven. Гран-при России 2016 года) oli Formula 1 -kauden 2016 neljäs osakilpailu. Kilpailu ajettiin 1. toukokuuta Sotšin katuradalla.
Viikonlopun aikataulu ja sää

| Päivä | Aikataulu> Paik. | Aikataulu>  | Sessio | Sää | Ilma | Rata | Kosteus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 29. huhtikuuta | 10:00–11:30 | 10:00–11:30 | 1. vapaat harjoitukset |  Pilvinen | 15 °C | 28–31 °C | 77–80 % |
| 29. huhtikuuta | 14:00–15:30 | 14:00–15:30 | 2. vapaat harjoitukset |  Puolipilvinen | 15–17 °C | 38–40 °C | 72–77 % |
| 30. huhtikuuta | 12:00–13:00 | 12:00–13:00 | 3. vapaat harjoitukset |  Puolipilvinen | 16 °C | 30 °C | 71 % |
| 30. huhtikuuta | 15:00–16:00 | 15:00–16:00 | Aika-ajot |  Pilvinen | 16 °C | 29 °C | 71 % |
| 1. toukokuuta | 15:00–17:00 | 15:00–17:00 | Kilpailu |  Puolipilvinen | 16 °C | 37–41 °C | 62–67 % |
Lähde: