stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pengerkatu
Profiili ja arkkitehtuuri

Pengerkadun linja kulkee lounais–koillissuuntaisesti Viidenneltä linjalta Helsinginkadulle. Sen poikkikadut lounaasta alkaen ovat
Viides linja
Ässänrinne
(Alli Tryggin puisto)
Kaikukuja
Agricolankatu
(Pengerpuisto)
Sakarinkatu
Torkkelinkatu
Franzéninkatu
Aadolfinkatu
Helsinginkatu
Helsinginkadun ja Torkkelinkadun risteyksen välisellä osuudella Pengerkatu on tavanomainen yhdellä korkeustasolla sijaitseva katu. Torkkelinkadun risteyksen eteläpuolella katu jakautuu kahdelle eri korkeustasolle. Ylin taso kulkee Pengerpuiston halki. Pengerkadun alempi taso jakautuu Sakarinkadun risteyksessä edelleen kahteen eri tasoon. Niistä ylempi risteää Agricolankadun eteläisen kaistan kanssa. Hieman ennen Alli Tryggin puistoa kaistat yhtyvät jälleen samalle tasolle ja siitä Viidennen linjan risteykseen Pengerkatu on tavanomaista yksitasoista katua. Sakarinkadun ja Agricolankadun välisellä osuudella Pengerkatu on siten kolmitasoinen.
Sakarinkadun kohdalla Pengerkadun rinteeseen on rakennettu portaikko, joka yhdistää alemmat tasot ylimpään ja samalla Pengerpuistoon. Pengerkadun rinteen puistikko on osa Pengerpuistoa.
Pengerkadun asuinkerrostalot on rakennettu pääosin 1920–1930-luvuilla. Pengerkatu 4 Alli Tryggin puiston kulmassa edustaa vanhinta rakennuskantaa; vuonna 1911 valmistuneen jugendlinnan piirsi Vilho Lekman. Talo oli valmistuessaan korttelinsa ainoa rakennus.
Pengerkadulla sijaitsee yksi Helsingin Kaupunginteatterin näyttämöistä. Sörnäisten Työväen Näyttämö sijaitsi vuosina 1900–1928 Pengerkatuun rajautuvassa korttelissa, tosin Hämeentien puolella niin kutsutussa Vuorelan talossa. Pengerkadun ja Torkkelinkadun kulmassa sijaitsee Väinö Vähäkallion piirtämä, 1944 valmistunut koulurakennus.
Pengerkadun arkkitehtoniseen ilmeeseen vaikuttaa voimakkaasti Pengerkadun ylimmän kaistan ja Agricolankadun mutkassa sijaitseva suurikokoinen koulurakennus. Yrjö Sadeniemen piirtämä keltainen luomus valmistui 1929.
Alun perin Pengerkatu jatkui pohjoisessa Aleksis Kiven kadulle saakka. Kun kuitenkin Helsinginkadun ja Vaasankadun välinen, Vaasanpuistikon reunaa kulkeva osa Pengerkatua muutettiin kävelykaduksi, se sai vuonna 1980 erillisen nimen Pengerpolku. Vaasankadun pohjoispuolella olevalle osalle Pengerkatua oli tällöin ehdotettu nimeä Vaasanpenger, mutta vuonna 1982 se sai nimen Kinaporinkatu.
Kuvagalleria

Päivitä lista manuaalisesti | SPARQL |  malline
Tämä lista on luotu Wikidatassa olevaa dataa käyttämällä ja sitä päivittää määräajoin botti.
 Listan sisälle tehdyt muokkaukset poistetaan seuraavassa päivityksessä!
Pengerkatu 11  
muokkaa
Pengerkatu 18  
muokkaa
Pengerkatua Alli Tryggin puiston kohdalla. Katu jakaa puiston kahtia.
Juhani Styrman kertoo Pengerkatu 11a sijainneesta elokuvateatteri Kinolasta, sen rakennuksesta ja historiasta.
Penni

Saksalainen 50 pennin kolikko vuodelta 1922.
Penni (engl. penny, saks. Pfennig, vir. penn) on länsimainen rahan nimi. Pennit tulivat ensin käyttöön Englannissa ja Saksassa vastaten muualla käytettyä denaaria.
Englannissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa penni oli vuosisatojen ajan 1/12 šillinkiä eli 1/240 puntaa. Vuoden 1971 Decimal Day -rahauudistuksessa tuli käyttöön uusi penni, joka on 1/100 puntaa.
Saksasta penni saapui Suomeen markan osaksi. Suomessa pennit jäivät vähitellen käytöstä, mutta vuoden 1962 rahauudistus palautti pennijaon siten, että siihenastisesta markasta (vanhasta markasta) tuli penni, siihenastisesta sadasta markasta (vanhasta markasta) yksi markka ja niin edelleen. Ennen euron käyttöönottoa penni oli sekä Suomessa että Saksassa 1/100 markkaa.
Vuosina 1919–1928 yksi Viron markka oli sata penniä.
Kuvagalleria

2 penniä 1797, Iso-Britannia, Yrjö III. Kupari
Penni 1858, Yhdistynyt kuningaskunta, Viktoria
Suomen suuriruhtinaskunnan 25 pennin kolikko vuodelta 1899
Suomen suuriruhtinaskunnan 5 pennin kolikko vuodelta 1915
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Penni Wikimedia Commonsissa
Pensionaatti

Pensionaatti (ransk. pensionnat) on täysihoitola tai pieni hotelli. Pensionaatiksi voidaan kutsua myös yksityistä sisäoppilaitosta.
Pensionaatista voi vuokrata huoneen, ja siellä tarjotaan asukkaille myös aterioita. Pensionaatti vuokraa yleensä huoneita pidemmäksi aikaa kuin hotellit. Pensionaatit ovat tavallisesti pienempiä ja vaatimattomampia kuin hotellit.
Ruotsin kielessä sana pensionat lausutaan usein ranskaa mukaillen [pangšu'na:t], ja myös suomen kielen sana pensionaatti saatetaan ääntää ruotsalaisittain [panksunaatti].
Peltosaari

| Peltosaari |
| --- | --- |
 Alueen kerrostaloja
Kaupunki:  Riihimäki
Kaupunginosa nro:  20
Väkiluku:  2 700
Postinumero(t):  11130 Riihimäki
Peltosaari on Riihimäen kaupunginosa Vantaanjoen varrella. Se sijaitsee Riihimäen rautatieaseman, matkakeskuksen ja muiden Riihimäen keskustan palveluiden lähellä.
Kaupunginosan rakentaminen aloitettiin vuonna 1973. Rakennuskanta on suurimmaksi osaksi kerrostaloja. Kadut on nimetty pääasiassa avaruusaiheisesti, esimerkiksi Telluskatu, Jupiterinkatu, Linnunradankatu ja Merkuriuksenkuja. Suurin osa asunnoista on omistusasuntoja, ja alueen asukkaista valtaosa käy töissä Riihimäen ulkopuolella, muun muassa Helsingissä.lähde?
Alueella palveluihin kuuluu Peltosaaren koulu, joka puretaan ja oppilaat sijoitetaan muihin kouluihin. Muita palveluja ovat kaksi päiväkotia, eläinhoitola, kirpputori, kaksi kauppaa ja ravintola. Koulun yhteydessä toimii nuorisotila Peltsin Clubi. Peltosaaressa sijaitsee myös Työväentalomuseo.lähde?
Aivan Peltosaaren pohjoislaidalla sijaitsee Peltosaaren urheilupuisto. Siellä on jalkapallokenttiä, yleisurheilukenttä, pesäpallokenttä, jousiammuntarata, jäähalli ja Liikuntakeskus, jossa voi pelata tennistä, sulkapalloa, salibandya, squashia ja pöytätennistä. Keskuksessa on erilliset kuntosalit naisille ja miehille. Peltosaaressa sijaitsee myös luontokohteena tunnettu Peltosaaren kosteikkopuisto.lähde?
Vuonna 2009 Peltosaaren työttömyysaste oli lähes 30 prosenttia, ja sen asukkaista pienituloisia oli noin 70 prosenttia. Vuonna 2015 tehdyn Huolenpitoa-hankkeen materiaalin mukaan työttömyysaste olisi tästä laskenut ja on 16,2 prosenttia vuonna 2015. Peltosaaren mainetta on yritetty parantaa perustamalla Peltosaari-seura, joka osallistuu kaupunginosan kehittämiseen. Seura järjestää vuosittain muun muassa vappu- ja toritapahtumia, retkiä ja teatterimatkoja.
Peltosaari on vuonna 2019 Lähiöfest-tapahtumaan kuuluvia paikkoja.
Historia

Peltosaaren alue oli 1960-luvulle asti Paloheimon omistamaa peltomaata. Riihimäen kaupunki osti peltoalueen vuonna 1965 ja seuraavana vuonna pidettiin pohjoismainen kilpailu alueen suunnittelusta. Peltosaaren kaupunginosan kaava valmistui vuonna 1970 ja ensimmäinen kerrostalo rakennettiin alueelle vuonna 1973. Samalla Vantaanjoen uoma oikaistiin nykyiselle paikalleen.lähde?
Peltosaaren alueelle avattiin kesäkuussa 1926 uimala Vantaanjoen mutkan kohdalle kaivettuun altaaseen. Uimala oli varsinkin 1940- ja 1950-luvuilla merkittävä virkistäytymispaikka Riihimäen kauppalan ja lähiympäristön asukkaille. Uimala oli kuitenkin toteutukseltaan riittämätön uimareiden tarpeisiin ja vuonna 1956 Urheilupuistoon valmistunut moderni uimala korvasi sen. Peltosaaren uimalan paikalla sijaitsee nykyään Bad Segebergin puisto.
Talvisodan aikana nykyisen Peltosaaren aluetta pommitettiin ankarasti, sillä venäläiset luulivat sen olevan lentokenttä.
Kirjallisuutta

Seppo Reso, Kalevi Airola: Asukasyhdistys Peltosaaressa 25 vuotta. Riihimäki : Peltosaari-seura 2000 ISBN 952-91-1795-7
Aiheesta muualla

Peltosaari Riihimäen kaupungin sivustolla[vanhentunut linkki]
Jussi Niinenmaa

Jussi Niinenmaa (s. 1951 Tampere) on Hämeenkyrössä asuva tietokirjailija. Hän on toiminut aikuiskouluttajana ja koulutukseltaan opettaja sekä suorittanut liiketalouden ylemmän ammattikorkeakoulututkinnon. Hän toimi 1980-luvulla mm. Hämeenkyrön kunnanvaltuutettuna ja kunnanhallituksen jäsenenä (SKDL), Pirkanmaan maakuntaliiton hallituksen 2. varapuheenjohtajana, 1990- luvulla Kyröskosken kartonkitehtaan pääluottamusmiehenä. Vuoden 2017 vaaleissa hänet valittiin Hämeenkyrön kunnanvaltuustoon Vasemmistoliiton edustajana. Hän toimi myös Hämeenkyrön perusturvalautakunnan puheenjohtajana. Hän on kirjoittanut lukuisia lehtiartikkeleita ja ollut aktiivinen harrastajanäyttelijä. Hän on ollut useita vuosia F. E. Sillanpään seuran puheenjohtajana ja nykyisin Hannu Salama -seuran puheenjohtaja.
Teokset

Neljäs kuolemansynti - vai maailman pelastus, 2012 Kustannus HD Loimaa ISBN 978-952-5964-40-0
Valhe vallan päällä, 2017 Kustannus HD Loimaa ISBN 978-952-7066-76-8
Mustan sapen maa, 2020 Kustannus HD Inkoo ISBN 978-952-7244-86-9
Hymyile Miss Universum, 2023 Kulttuurivihkot Helsinki ISBN 9789527437957
Arndt Pekurinen

| Arndt Pekurinen |
| --- | --- |
 Arndt Pekurinen vuonna 1927
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. elokuuta 1905 Juva
Kuollut: 5. marraskuuta 1941 (36 vuotta) Kalevalan piiri, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  suomalainen
Vanhemmat:  Kalle Viljam Pekurinen ja Hilma Sofia Pekurinen (o.s. Schadewitz)
Siviilisääty:  naimisissa
Puoliso:  Aleksandra Havia
Lapset:  Säde Saini (s. 1933) ja Arndt Juhani (s. 1939)
Arndt Juho Pekurinen (29. elokuuta 1905 Juva – 5. marraskuuta 1941 Kalevalan piiri, Neuvostoliitto) oli suomalainen aseistakieltäytyjä ja pasifisti. Pekurisen aseistakieltäytymisen saama julkisuus vaikutti vuonna 1931 Suomen ensimmäisen siviilipalveluksen mahdollistavan lain eli niin sanotun Lex Pekurisen säätämiseen. Pekurinen teloitettiin jatkosodan aikana Suomussalmen rintamalla. Vuosikymmeniä kuolemansa jälkeen hän on noussut maineeseen pasifistien marttyyrihahmona.
Tausta

Pekurinen syntyi Juvalla torppari Kalle Viljam Pekurisen ja Hilma Sofia Schadewitzin seitsenlapsiseen perheeseen. Hän kävi neljä luokkaa kansakoulua ja sai kiitettäviä arvosanoja, mutta vanhemmilla ei ollut varaa enempään koulutukseen. Hän lähti veljensä kanssa Kotkaan, jossa hän työskenteli vuosina 1922–1927 satamatyöläisenä ja laivanapumiehenä. Lukuharrastuksensa myötä Pekurinen tutustui jo nuorena Arvid Järnefeltin ja Leo Tolstoin pasifistisiin opetuksiin. Vuonna 1927 hän muutti töiden perässä Helsinkiin, missä toimi seuraavat 12 vuotta autonkuljettajana ja sekatyömiehenä. Puolustusvoimien kortistossa Pekurisen ammatiksi oli myöhemmin merkitty kuorma-auton apumies.
Vuonna 1934 Pekurinen avioitui turkisompelija Aleksandra Havian (1903–1984) kanssa. Heillä oli kaksi lasta.
Sota-aika ja teloitus

Pekurinen pääsi ehdonalaiseen vapauteen tammikuussa 1932 istuttuaan vankilassa yli kaksi vuotta. Hän jatkoi järjestötoimintaansa ja perusti vuonna 1934 yhdessä Selinheimon kanssa Suomen Sodanvastustajain liiton. Toiminta lamaantui Selinheimon kuoltua vuonna 1939. Talvisodan puhjettua Pekurinen kutsuttiin taas aseisiin ja hän sai kieltäydyttyään yli kahden vuoden vankeustuomion, josta anoi turhaan armahdusta.
Jatkosodan alettua vuonna 1941 Pekurinen määrättiin työvelvollisena etulinjaan III armeijakunnan rintamalle JR 11:n joukkoihin. Käskyssä määrättiin huolehdittavaksi, että Pekurinen tarttuu aseeseen ja käyttää sitä. Pekurinen kieltäytyi tästä edelleen johdonmukaisesti. ”Turhaan toitte Vienaan korpeen tapettavaksi. Olisitte voinut tappaa Helsingissäkin”, hänen tiedetään sanoneen autokyydissä kohti etulinjaa. Tämän vuoksi tuleva Mannerheim-ristin ritari, kapteeni Pentti Valkonen määräsi Pekurisen teloitettavaksi. Kaksi tehtävään ensin määrättyä sotilasta kieltäytyi. Vasta kolmas Pekurisen teloittajaksi määrätty sotilas suostui noudattamaan käskyä, mistä kuultuaan tehtävään ensimmäisinä määrätyt miehet poistuivat paikalta. Teloitus pantiin toimeen suomalaisjoukkojen Neuvostoliitolta miehittämän Kalevalan piirin alueella marraskuun alussa 1941.
Aktivistit-kirjan (2006) tekijöiden mukaan Pekurisen teloituksessa oli kyse suunnitellusta tapahtumaketjusta, jonka tarkoituksena oli päästä eroon kiusalliseksi käyneestä rauhanliikkeen keulakuvasta.
Pekurinen haudattiin aluksi teloituspaikalle, ja leskelle valehdeltiin hänen kaatuneen taistelussa. Tämä onnistui lopulta saamaan ruumiin tuoduksi Helsinkiin, jossa se haudattiin Malmin hautausmaalle. Ruumis oli murjottu, ja Pekurisen korva oli isketty kiväärin perällä pään sisään. Kansanedustaja K. H. Wiikin aloitteesta Pekurisen teloituksesta käynnistettiin vuonna 1945 tutkinta, joka kuitenkin päätettiin vuoden kuluttua tuloksettomana. Pekurisen ystävät kustansivat hänen haudalleen vuonna 1977 vaatimattoman muistokiven. Hautakivessä on aseistakieltäytymisen symboli ja sanat ”Elit rauhalle, siksi sinut ammuttiin. Sä elät sittenkin!” Aseistakieltäytyjäliitto järjestää vuosittain muistokäyntejä haudalle.
Maine

Pekurinen ja hänen kohtalonsa olivat pitkään unohduksissa, kunnes kirjailija Erno Paasilinna kirjoitti Pekurisen elämäkerran Rohkeus: Arndt Pekurisen elämä ja teloitus (1998). Paasilinna päättää kirjansa sanoihin: ”Pekurinen taisteli turhaan. Hän tiesi sen itse, koska jäi yksin ja sen takia joutui eristetyksi ja tuhon omaksi.” Seppo Parkkinen käsikirjoitti kirjan pohjalta näytelmän Sodankieltäjä, jonka ensiesitys oli Espoon kaupunginteatterissa vuonna 2002. Kirjan ja näytelmän myötä Pekurinen nousi jälleen kansalliseen tietoisuuteen. Suomalaisen rap-artisti Avaimen Punainen tiili -albumilla (2001) on kappale Ruokaa, ei aseita, joka kunnioittaa Pekurisen elämää. Kalevi Kalemaa teki Pekurisesta vuonna 1992 dokumentin Yleisradion Todellisia tarinoita -sarjaan.
Yleisradion Suuret suomalaiset -ohjelman äänestyksessä vuonna 2004 Pekurinen sijoittui sijalle 54. Helsingin Itä-Pasilassa Rauhanaseman vieressä sijaitseva puistikko vihittiin 19. toukokuuta 2006 Arndt Pekurisen puistoksi. Päätöksen nimeämisestä teki Helsingin kaupunginvaltuusto äänin 53–31. Kokoomuksen valtuustoryhmä olisi halunnut jättää Pekurisen nimen pois puiston nimestä, ja RKP:n ryhmä ehdotti puiston nimeksi Siviilipalveluspuistoa (Civiltjänstparken).
Pekurisen sukulainen, kuvanveistäjä Jarmo Vellonen teki teoksen Arndt elää, jolla muistetaan Pekurista. Se oli esillä Laterna Magica -galleriassa Helsingissä syksyllä 2018. Vuonna 2021 sai ensi-iltansa Ville Suhosen ohjaama dokumenttielokuva Ikuiseen rauhaan, joka kertoo Pekurisen elämästä. Samana vuonna ilmestyi myös Jarkko Räihän sarjakuva Pekurinen, joka valittiin Sarjakuva-Finlandia-ehdokkaaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arndt Pekurinen Wikimedia Commonsissa
Virtala, Timo: Luentonäytelmä Arndt Pekurisesta
Jämsän kirjaston sivu Erno Paasilinnan kirjasta ja Pekurisesta.
Armeijan harkittu kosto: Aseistakieltäytyjä Arndt Pekurinen teloitettiin 75 vuotta sitten. (Arkistoitu – Internet Archive) Pohjolan Sanomat (Lapin kansa) 6.11.2016.
Yle Areena: Ikuiseen rauhaan (2021) - dokumenttielokuva Arndt Pekurisesta
Pekurinen, Arndt hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Pekurinen perheineen kesällä 1939.
Pekurisen hautakivi Malmin hautausmaalla Helsingissä. Hautakivessä lukee: ”Elit rauhalle, siksi sinut ammuttiin. Sä elät sittenkin!”
Sunita Williams

| Sunita Williams |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. syyskuuta 1965 (ikä 59) Euclid, Ohio
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  koelentäjä
Ura
Tyyppi:  astronautti
Sotilasarvo:  Komentajakapteeni, USN
Aika avaruudessa:  194 vuorokautta 18 tuntia 2 minuuttia
Lennot

:  STS-116
 
:  Retkikunta 14
 
:  Retkikunta 15
 
:  STS-117
 
 :  Sojuz TMA-05M
 
Sunita Lyn ”Suni” Williams (s. 19. syyskuuta 1965 Euclid, Ohio) on yhdysvaltalainen NASAn astronautti. Hän aloitti astronauttikoulutuksen vuonna 1998.
Williams on Yhdysvaltain laivaston upseeri ja toinen intialaistaustainen avaruuslennolle valittu Nasan naisastronautti Kalpana Chawlan jälkeen sekä toinen sloveenitaustainen astronautti Ronald M. Segan lisäksi. Hän on naimisissa Michael J. Williamsin kanssa ja on innokas Boston Red Soxin kannattaja. Williams erikoistui avaruuskoulutuksessaan muun muassa avaruusaseman robottikäden käyttöön. Hän asui myös yhdeksän päivää NOAAn merenalaisessa Aquarius-laboratoriossa Nasan NEEMO 2 -projektissa toukokuussa 2002.
Williamsin ensimmäinen avaruuslento alkoi 10. joulukuuta 2006 avaruussukkulalennon STS-116 myötä; hän liittyi Kansainväliselle avaruusasemalle Retkikunta 14:ään ja siirtyi automaattisesti Retkikunta 15:lle. Williams otti Kansainväliselle avaruusasemalle mukaan henkilökohtaisina tavaroinaan Bhagavad Gitan, Ganesha-jumalan figuurin ja aasialaisia samosa-välipaloja. Hän palasi Maahan sukkulalennon STS-117 myötä 22. kesäkuuta 2007.
Williamsilla on hallussaan kolme naisten avaruusennätystä: pisin avaruuslento – 194 päivää, 18 tuntia ja 2 minuuttia – sekä avaruuskävelyennätys niin määrässä kuin kestossa: neljä avaruuskävelyä, joiden yhteispituus on 29 tuntia 17 minuuttia. Hän oli ensimmäinen astronautti, joka juoksi maratonin kiertoradalla ollessaan (aika neljä tuntia 24 minuuttia).
Williams juoksee maratonia ISS:llä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sunita Williams Wikimedia Commonsissa
Sunita Williams NASAn elämäkerrassa (englanniksi)
Spacefacts.de: Sunita Williams (englanniksi)
Nirali Magazine: Working Woman: Sunita Williams (Arkistoitu – Internet Archive) (marraskuu 2004) (englanniksi)
Sunita Williamsin lentoa STS-116 edeltänyt haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive) (9.8.2006) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Jalmari Kara

| Jalmari Kara> Jalmari Kasimir Kara ent. Forsström |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1890 Nastola
Kuollut: 5. lokakuuta 1936 (46 vuotta) Oulu
Ammatti:  jääkärikapteeni, diplomi-insinööri ja kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Eero Kaski ja Kapteeni Teräs
Äidinkieli: suomi
Tuotannon kieli: suomi
Aikakausi:  1912–1927
Aiheet:  muistelmia, unelmia, elämän karuus
Esikoisteos:  Uhkapeli: Arnold Bromanin papereista (1912)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jalmari Kasimir Kara ent. Forsström (22. huhtikuuta 1890 Seestan kartano, Nastola – 5. lokakuuta 1936 Oulu) oli jääkärikapteeni, diplomi-insinööri ja kirjailija. Hän käytti myös nimimerkkejä Eero Kaski ja Kapteeni Teräs.
Perhetausta

Kara oli Seestan kartanon omistajan kenraaliluutnantti Johan Casimir Ehrnroothin ja kartanon palvelijattaren Maria Lovisa Forsströmin avioton lapsi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 kanslisti Tyyne Emilia Lindqvistin kanssa. Heille syntyi yksi poika ja kaksi tyttöä. Pariskunnan poika oli taloustieteilijä Kimmo Kara.
Opinnot

Kara kirjoitti ylioppilaaksi Lahden yhteiskoulusta vuonna 1908 ja liittyi Hämäläisosakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1908–1913 ja suoritti diplomi-insinööritutkinnon vuonna 1913.
Jääkärikausi

Kara työskenteli Ab. Gottfrid Strömberg Oy:n palveluksessa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 10. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja  Riianlahdella, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 16. joulukuuta 1916 ja komennettiin edelleen keväällä 1917 Saksan meriesikunnan käyttöön. Meriesikunta lähetti Karan Suomeen suorittamaan erikoistehtäviä. Kara saapui Vaasaan Uumajan kautta, mistä hän toi mukanaan räjähteitä. Vaasasta hän jatkoi matkaansa Lahteen, missä hän koulutti paikallisia suojeluskuntajoukkoja aina sisällissodan syttymiseen saakka.
Suomen sisällissota

Kara määrättiin sisällissodan puhjettua komppanianpäälliköksi Sysmän pataljoonan 2. komppaniaan (pataljoonan nimi muutettiin myöhemmin Etelä-Savon rykmentin 3. pataljoonaksi). Sisällissodan loppupuolella 11. toukokuuta 1918 hänet nimitettiin 3. pataljoonan komentajaksi. Kara osallistui sisällissodan taisteluihin Savon rintamalla Nuoramoisissa, Heinolassa, Lusissa ja Hillosensalmella sekä rykmentin etenemiseen Selänpään, Heinolan pitäjän kirkonkylän ja Kouvolan kautta Kotkaan. Kara osallistui sisällissodassa punaisten teloituksiin. Hän johti punakaartilaisten teloituksia Kouvolassa.
Sisällissodan jälkeen

Sisällissodan jälkeen Kara nimitettiin 1. elokuuta 1918 ammattientarkastajaksi Oulun piiriin, ja hän toimi siinä tehtävässä kuolemaansa saakka. Oman virkansa ohella hän toimi paikallispäällikkönä Oulun suojeluskunnassa 12. toukokuuta – 12. joulukuuta 1919 välisen ajan. Kara toimi myös vuodesta 1927 alkaen Oulun piirin maahöyrykattiloiden tarkastajana. Hänet haudattiin Lahteen.
Teokset

Uhkapeli: Arnold Bromanin papereista, romaani.  Kansa 1912
Unikko ja ohdake, romaani.  Kirja 1913
Hottentotit : koulumuistelmia.   Otava 1915
Mykkä paholainen, kertomuksia.  Otava 1916
Jääkärin muistelmia.  Kirja 1918
Suur-isänmaa, romaani.  Kirja 1918   (nimimerkillä Kapteeni Teräs)
Jääkärien jäljiltä : kymmenen kertomusta.  Kirja 1919
Petsamon rata, isänmaallinen unelma.  Kirja 1921  (nimimerkillä Kapteeni Teräs)
Konrad Löf: erään hylkiön seikkailuja, romaani.  Kirja 1925  (nimimerkillä Kapteeni Teräs)
Rikoksen varjo, romaani.  Marjamaa, Oulu 1926  (nimimerkillä Eero Kaski)
Erämaan salaisuus, romaani.  Marjamaa, Oulu 1927  (nimimerkillä Eero Kaski)
Nuoren Sylvi-tytön koettelemukset, romaani.  Karisto 1927 (nimimerkillä Eero Kaski)
Syväys, romaani.  Karisto 1927
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Jalmari Karan e-kirjoja Project Gutenbergiltä sekä Projekti Lönnrotilta
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 10. marraskuuta 1916  Vänrikki 15. huhtikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1928  Kapteeni 30. joulukuuta 1932 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2  3  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Toimi Penttinen

Toimi Veikko Penttinen (5. syyskuuta 1905 Joensuu – 6. syyskuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä, urkuri, pianisti ja musiikinopettaja.
Penttinen kävi oppikoulua Säkkijärvellä ja valmistui Viipurin kirkkomusiikkiopistosta vuonna 1937. Viipurissa hänen opettajiinsa kuului Andrej Rudnev. Tämän jälkeen Penttinen jatkoi opiskelua Väinö Haapalaisen oppilaana. Hän suoritti Sibelius-Akatemiassa sävellysdiplomin vuonna 1943 opettajinaan Leevi Madetoja, Selim Palmgren ja Sulho Ranta. Penttinen suoritti siellä myös kapellimestarin tutkinnon Jussi Jalaksen oppilaana vuonna 1946 ja urkudiplomin Elis Mårtensonin johdolla vuonna 1947. Lisäksi hän kävi Sibelius-Akatemiassa musiikinopettajaseminaarin ja antoi käytännölliset opettajanäytteensä vuonna 1947 Suomalaisessa normaalilyseossa. Penttinen piti Helsingissä sävellyskonsertin vuonna 1942 ja urkukonsertin vuonna 1947. Myöhemmin hän soitti pianoa muun muassa säestäjän ominaisuudessa, orkesterissa ja ravintolaesiintyjänä.
Penttinen tuli tunnetuksi ensimmäisen suomalaisen urkukonserton säveltäjänä. Vuonna 1943 aloitettu teos valmistui keväällä 1950, ja sen kantaesitti vuonna 1951 Helsingin konservatoriossa Helsingin kaupunginorkesteri solistinaan Tauno Äikää. Äikää tulkitsi konserton myöhemmin myös Lahdessa ja Kotkassa. Penttisen muuhun tuotantoon kuuluvat muiden muassa orkesterisarja Pilviä (1937), sävelruno Katukuva (1936), urkusävellyksiä, kamarimusiikkia (kuten pianotrio, 1939) ja yksinlauluja. Penttinen työskenteli vuosina 1963–1971 Kotkan seudun musiikkiopiston rehtorina.
Penttisen musiikin tunnuspiirteeksi on kuvailtu sen pianistisuutta, joka ilmeni varsinkin kamarimusiikissa ja yksinlauluissa. Kotkan seudun musiikkiopistosta eläkkeelle jäätyään hänen oli tarkoitus keskittyä säveltämiseen, mutta hänen puolisonsa halvaantui eikä tämän hoidolta jäänyt aikaa säveltäjänä tai pianistina toimimiseen. Myöhemmin Penttinen meni uusiin naimisiin. Penttiselle myönnettiin director musiceksen arvonimi kesäkuussa 1972. Lisäksi hänellä oli talvisodan muistomitali (1940), jatkosodan muistomitali (1957) ja II luokan vapaudenmitali (1942).