stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suurhyökkäys Syväriltä 1944
Suurhyökkäys alkaa

Kesäkuun 21. päivän aamuna neuvostotykistö aloitti rumputulen Syvärin yli. Suomalaisten asemiin putosi kaikkiaan noin 80 000 kranaattia ja yli 60 000 miinaa. Hyökkäyksen painopiste oli Lotinapellolla, 5. divisioonan lohkolla. Tulivalmistelun päätyttyä hyökkääjä työnsi Syväriin yli 2 000 ylimenovälinettä: lauttoja, syöksyveneitä, ponttoneita sekä uivia autoja ja panssareita. Luku ylitti vastassa olleen Erillispataljoona 15:n miesvahvuuden. Aamupäivän aikana neuvostojoukot rakensivat ponttonisillan Lotinapellon kohdalla Syvärin yli, eikä seitsemän suomalaispatteriston tuli estänyt hyökkääjää pureutumista Syvärin vastarannalle Miroskinitsinniemeen. Illalla 7. Armeijalla oli 16 kilometriä leveä ja kahdeksan kilometriä syvä sillanpääasema. Kaikki Ilvesdivisioonan voimat oli sidottu taisteluihin. Päämaja vaati Talvelaa työntämään hyökkääjän takaisin Syväriin, mutta neuvostojoukkojen ylivoima painoi VI Armeijakunnan joukkoja vastustamattomasti taaksepäin. Puolustajien päävoimat ryhmittyivät PSS-asemaan 24. kesäkuuta mennessä; 5. divisioona (Ilvesdivisioona) ja 15. prikaati vetäytyivät puolustusasemiin viime hetkellä uupuneina ja neuvostojoukot kintereillään.
Suomalaisten valmistautuessa pysäyttämään puna-armeija kuuden peninkulman mittaisessa PSS-asemassa armeijakenraali Meretskov tarjosi suomalaisille yllätyksen.
Läpimurto PSS-asemassa ja sen seuraukset

Tuuloksen maihinnousualueen taistelut liittyivät kiinteästi PSS-asemasta käytyyn taisteluun. Osasto Viisterän hyökkäyksen ratkaisuvaiheessa Blick ei voinut lähettää reservejään apuun, sillä niitä tarvittiin 15. prikaatin kaistalla, jossa tapahtui läpimurto. Vaikka PSS-asemalla oli sangen suuri taisteluarvo, oli kolme vajaata yhtymää (divisionaa) liian vähän sitä puolustamaan. 15. prikaatin etulinjasta vastasi kaksi pataljoonaa, joilla oli yhteensä 22 kilometriä puolustettavaa aluetta. Armeijakunnan voimin tehdyn hyökkäyksen torjuivat suomalaiset kahdesti. Kolmannella kerralla, iltapäivällä 24. kesäkuuta rintama Pisissä murtui kolmesta kohtaa. Sitä vastoin muualla linja piti. Eversti Kuiston prikaatin pääosat joutuivat perääntymään. PSS-asema oli murrettu. PSS-asemaan uhratut varat ja työvuodet haihtuivat savuna ilmaan vuorokaudessa. Aunuksen kannaksen salvaksi rakennetulle linjalle ei riittänyt tarpeeksi puolustajia, joita tarvittiin kipeämmin Karjalankannaksella.
Tuuloksen maihinnousu ja PSS-aseman murtuminen Pisissä uhkasivat romuttaa kenraaliluutnantti Talvelan alkuperäisen vetäytymissuunnitelman täysin. Operaation saranaksi kaavailtu PSS-asema oli murtunut. Aunuksen Ryhmän ja Maaselänkannaksella vetäytyneen II Armeijakunnan liikkeiden tahdittaminen oli epäonnistua heti alkuunsa. Laatokan rannalla ei saanut vetäytyä liian nopeasti, koska II Armeijakunnan ja Äänisen Rannikkoprikaatin raskasta kalustoa kuljetettiin parhaillaan Äänislinnan kautta länteen. Talvela tarvitsi päätökseensä kaksi tuntia: Tuuloksen maihinnousijat työnnetään Laatokkaan, mutta PSS-asemaa ei työnnetä takaisin. VI Armeijakunnan oli ”torjuvasti viivyttäen ja sitkeästi maastossa taistellen”, jotta Tuuloksen sillanpääasema ehdittäisiin tuhota.
Kaikki olisi vaikuttanut selvältä, ellei VI Armeijakunnan komentajana olisi ollut lujatahtoinen ja temperamenttinen Blick. Hänen käsityksensä armeijakunnan roolista poikkesi täysin Aunuksen Ryhmän komentajan, kenraaliluutnantti Talvelan kannasta. Talvela kehotti Blickiä hyökkäämään ja lupasi tueksi rautatiepatterin. Blickin mielestä hänen joukkonsa olivat tuhon omat, ellei niitä vedettäisi välittömästi Tuuloksen sillanpään ohi pohjoisemmaksi. Koska tähän ei heruisi Talvelan lupaa, päätti hän toimia omin päin pelastaakseen joukkonsa. Kesäkuun 24. päivän iltana kello 22.10. Blick antoi käskyn irrottautua PSS-asemasta ja ryhtyä viivytystaisteluun. Varmistaakseen käskynsä toteutumisen hän kielsi hiiskumasta asiasta mitään Aunuksen Ryhmän esikuntaan. Talvela sai tiedon tapahtumista vasta kuutta tuntia myöhemmin, jolloin päätöstä ei voinut enää perua. Talvela ei antanut Blickin kuuliaisuusrikosta koskaan anteeksi.
Taistelut U-asemassa

U-aseman taisteluvalmius oli suurin Pitkärannan ja Uomaan teiden suunnissa. Kenttävarustustöitä oli tehty 25 kilometrin matkalta ja vielä rakentamatonta linjaa oli noin 45 kilometriä. Aseman edessä oli yhtenäinen piikkilankaeste, uhatuimpia suuntia suojelivat panssarikaivannot ja miinakentät. Tärkeimmät tuliasepesäkkeet olivat valmiina, mutta betonityöt olivat jääneet kesken; korsut ja konekivääriasemat varustettiin vain puu- tai irtokivikatoilla.
U-asemaa valmistautuivat puolustamaan 5. divisioona, 15. prikaati, 8. divisioona ja 7. divisioona. Joukot olivat kuluneet pahoin kolme viikkoa kestäneissä taisteluissa. Toisaalta myös puna-armeija oli kärsinyt raskaita tappioita sumeilemattoman hyökkäystaktiikkansa johdosta. Suomalaisten rintama oli supistunut 120 kilometristä melkein puoleen. Taisteluteho oli kohentunut siirryttäessä ”omalle maaperälle” ja varustettuihin asemiin. Vetäytyminen U-asemaan tapahtui kaikkialla kiivaasti taistellen. 7. armeijan päävoimat hyökkäsivät Käsnäselän suunnalla, missä 8. divisioona oli ahtaalla. Iskut kohdistuivat varsinkin 8. divisioonan ja 15. prikaatin saumaan.
Heinäkuun 10. päivän koittaessa olivat suomalaiset ryhmittyneet U-asemaan, johon 7. armeijan voitonvarmat joukot saivat kosketuksen Lemetissä. Tavoitteena oli murtaa puolustusasema suoraan liikkeestä. Aamuyöllä eteenpäin edenneet neuvostopanssarit saivat vastaansa suomalaistykistön keskityksen, millaista ne eivät olleet ennen kokeneet. Yksitoista patteristoa tuhosi Lemetin tielle seitsemän panssaria ja vaurioitti lisäksi useita. Puolustajien itseluottamus kasvoi silmissä.
Taistelut U-asemassa > Loimolan taistelut

Samaan aikaan Nietjärven taistelujen aikaan käytiin U-aseman keskustassa 8. divisioonan rintamanosalla rajua kamppailua Katitsalammen maastosta. Loimolaa tavoitelleet neuvostojoukot torjuttiin 7. divisioonan voimin.
Ilmapuolustus taisteluvaiheessa

Puna-armeijan ilmavoimilla oli alueella noin 20-kertainen ilmaylivoima suomalaisten kyetessä asettamaan Neuvostoliiton 7. Ilma-armeijaa (noin 740 konetta) ja 13. Ilma-armeijaa (alueella vajaa 300 konetta) vastaan vain 32 lentokuntoista lentokonetta, joista suuren osan taistelukelpoisuus oli jo kyseenalainen. Joukkojen ilmapuolustus perustui lähes kokonaan ilmatorjunnan käyttöön.
Aunuksen Ryhmän ilmatorjuntakomentajana toimi eversti Eino Tuompo, jonka johdolla ilmatorjunta keskittyi suojaamaan vetäytyviä joukkoja ja niiden selustayhteyksiä. Ilmatorjunnan määrä alueella oli korkeampi (suhteessa maavoimien yhtymien määrään) kuin esim. Karjalankannaksella. Lisäksi ilmatorjuntavoimaa pystyttiin käyttämään taktisesti tarkoituksenmukaisella tavalla, joka takasi alueen ilmatorjuntajoukkojen pääsääntöisen onnistumisen tehtävässään.
Vetäytymisvaiheen kolmen viikon aikana suomalaisten ilmatorjunta ampui alas (lähteestä riippuen) 110–221 neuvostokonetta (jälkimmäinen luku on jo mainitun eversti Tuompon oma näkemys). Sotavankitiedoista löytyy maininta jopa yksittäisen lentodivisioonan menettäneen 195 IL-2 konetta 200:sta.
Lopputulos

Puna-armeijan suurhyökkäys torjuttiin Nietjärvellä ja tilanne muuttui asemasodaksi heinäkuun loppuun mennessä kaikkialla U-asemassa. Pohjoisempana hyökkäys jatkui vielä elokuulle. Nietjärven torjuntavoiton saavuttanutta 5. divisioonaa komentanut kenraalimajuri Kustaa Tapola palkittiin saavutuksistaan Mannerheim-ristillä. Nimitysperusteluissa sanotaan: Kenraalimajuri K. A. Tapola on komentanut 5. Divisioonaa kesä–heinäkuun raskaissa puolustustaisteluissa Syväriltä Pitkärantaan. Hän on divisioonansa kanssa koko taisteluvaiheen ajan saanut kestää vihollisen Aunuksen voimaryhmän raskaimman painostuksen, ankarimmat iskut. Hänen taitavalla johdollaan divisioona tuotti jatkuvissa, sitkeissä taisteluissa viholliselle huomattavat tappiot ja pysäytti viimein vihollisen etenemisen Pitkärannan seuduilla torjuttuaan sen useita päiviä kestäneet, suurin voimin tekemät läpimurtoyritykset, sille mitä raskaimpia tappioita aiheuttaen. Näin hän vakiinnutti tilanteen Laatokan Karjalan tärkeimmällä operaatiosuunnalla sodan loppuun saakka.
Suomalaisten hallussa ollut alue kesäkuun alussa 1944.
Suomalaiset pioneerit panostavat Syvärin voimalaitoksen kanavasulkuja 17. kesäkuuta 1944.
Suurhyökkäystä Syvärillä torjuneita tykkimiehiä kalustona 105 K 13 ajoon lähdössä vihollisen alta.
Aarne Blick
Torjuntataisteluissa käytetty panssarikauhu tuliasemassa.
Syvärin ja U-aseman välisellä alueella tuhottiin toistasataa puna-armeijan hyökkäysvaunua. Kuvassa tuhottu KV-1 Aunuksessa.
Anastas Mikojan

Anastas Mikojan
Anastas Ivanovitš Mikojan (ven. Анаста́с Ива́нович Микоя́н, arm. Անաստաս Հովհաննէսի Միկոյան, 25. marraskuuta (J: 13. marraskuuta) 1895 Sanahin, Jelizavetpolin kuvernementti, Venäjän keisarikunta (nyk. Armeniassa) – 21. lokakuuta 1978 Moskova, Neuvostoliitto) oli armenialaissyntyinen neuvostoliittolainen poliitikko.
Vallankumousjohtajana

Mikojanin lapsuuskoti oli melko vaatimaton. Hänen isänsä työskenteli puuseppänä, ja äiti kutoi mattoja. Mikojan opiskeli Josif Džugašvilin tapaan Tiflisin pappisseminaarissa. Hän liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1915 ja oli perustamassa neuvostoja ja sotilasosastoja Kaukasiassa, Bakussa ja Tiflisissä (Tbilisissä) helmikuun vallankumouksen aikana vuonna 1917. Mikojan oli ovelan miehen maineessa, ja hänet tunnettiin Kaukasuksella monella eri nimellä. Armeniassa häntä kutsuttiin ”georgialaiseksi kintoksi”, Georgiassa ”armenialaiseksi fakiiriksi” ja Azerbaidžanissa yksinkertaisella, mutta vähemmän mairittelevalla nimellä ”Juudas”.
Lokakuun vallankumouksen aikana hän oli bolševikkien vallankumousjohtajana Kaukasiassa. Mikojan oli Izvestijan toimittajana Bakussa vuonna 1918. Hän oli huomattava henkilö Bakun kommuunissa ja kun Bakun kommuuni murskattiin, hän oli ainoa kahdestakymmenestäkuudesta komissaarista henkiin jäänyt. Tapahtuman jälkeen Mikojan jäi piileskelemään Bakuun.
Josif Stalin otti salaisesti yhteyttä Bakussa piileskelevään Mikojaniin. Mikojanin tuli nyt luoda nahkansa, ryhtyä kapitalistiksi ja ottaa yhteyttä Bakun liikemiespiireihin. Tehtävänä oli ostaa öljyä joka toimitettaisiin bolsevikeille. Mikojan maksoi kullalla, ja liikemiehet eivät olleet näkevinään, että öljy meni Vladimir Leninille. Näin Mikojan oli edesauttamassa itsenäisen Azerbaidžanin demokraattisen tasavallan tuhoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anastas Mikojan Wikimedia Commonsissa
| n k  Neuvostoliiton valtionpäämiehet |
| --- | --- | --- |
|  Kalinin (1922–1946)  Švernik (1946–1953)  Vorošilov (1953–1960)  Brežnev (1960–1964)  Mikojan (1965–1965)  Podgornyi (1965–1977)  Brežnev (1977–1982)  Andropov (1983–1984)  Tšernenko (1984–1985)  Gromyko (1985–1988)  Gorbatšov (1988–1991)  |  Kalinin (1922–1946)  Švernik (1946–1953)  Vorošilov (1953–1960)  Brežnev (1960–1964)  Mikojan (1965–1965)  Podgornyi (1965–1977)  Brežnev (1977–1982)  Andropov (1983–1984)  Tšernenko (1984–1985)  Gromyko (1985–1988)  Gorbatšov (1988–1991)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka 2  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Mikojan kukitetaan Rauman vierailulla 1959.
Metsästyskoira

Labradorinnoutaja amerikanpunasotkan noutaneena.
Metsästyskoira on metsästykseen käytettävä koira. Se auttaa ihmistä jäljittämään metsästettävää riistaa . Metsästyskoirat joutuvat usein erittäin suureen rasitukseen metsässä ja vaihtelevassa maastossa rämpiessä, jonka myötä ne joutuvat syömään erittäin paljon. Metsästyskoirarotuja on yhteensä 30 erilaista, ja niihin luokittuu esimerkiksi egyptinmetsästyskoira, guicho ja suomenpystykorva.
David Hancockin mukaan termi Hound viittaa neljään eri rotutyyppiin:
ajokoirat: kestävyydellä/ sisukkuudella metsästävät koirat
vinttikoirat: nopeudella metsästävät koirat
raskasrakenteiset koirat: sisältää "kiinni pitävät" koirat, viitaten joihinkin nykyisistä mastiffityyppisistä roduista
par force -koirat: voimalla metsästävät koirat, esim. tanskandoggi ja rhodesiankoira
Hänen mukaansa on olemassa myös ns. "juoksevat mastiffit"-luokitus eli kookkaat par force -koirat, jotka käyttävät näkö- ja hajuaistiaan ja metsästävät yleensä villisikaa. Näihin lukeutuisivat tanskandoggi, dogo argentino, rhodesiankoira, broholminkoira ja catahoulanleopardikoira.
Ajavat ja jäljestävät koirat > Jäniskoirat

Suuri osa eurooppalaisista ajokoirista on jäniskoiria. Niihin kuuluvat mm. suomen- ja kreikanajokoira sekä beagle ja harrieri. Kaksi jälkimmäistä tunnettiinkin ennen suomeksi nimillä pieni ja suuri englanninjäniskoira.
Ajavat ja jäljestävät koirat > Kettukoirat

Kettukoirat ovat alun perin kotoisin Isosta-Britanniasta. FCI tunnustaa niistä englannin- ja amerikankettukoiran, minkä lisäksi niihin luetaan myös walesin-, virginian- ja dumfriesshirenkettukoira.
Ajavat ja jäljestävät koirat > Bassetit ja dachsbracket

Bassetti-rodut ovat alun perin syntyneet mutaation seurauksena. Niille on tyypillistä pitkä, mäyräkoiramainen runko yhdistettynä mataliin raajoihin, ja niillä on usein myös erittäin pitkät korvat. FCI-luokittelussa bassetit kuuluvat pieniin ajaviin koiriin. Ns. "mäyräajokoirat" eli dachsbracket muistuttavat melko paljon bassetti-tyyppiä, mutta niiden kuono on hieman erilainen. Niihin luetaan nykyisin elävistä roduista dreeveri, alppien- ja westfaleninajokoira.
Ajavat ja jäljestävät koirat > Coonhoundit

Pesukarhukoirat polveutuvat siirtomaa-aikaan Yhdysvaltoihin viedyistä englantilaisista, irlantilaisista ja ranskalaisista kettukoirista. Esimerkiksi mustaruskea pesukarhukoira jalostettiin virginiankettukoiran ja vihikoiran risteytyksestä. Vaikka ne ovatkin Euroopassa erittäin harvinaisia, Yhdysvalloissa ne ovat suosittuja metsästyskoiria, jotka ovat saavuttaneet merkittävän jalansijan maan kulttuurissa. Mm. Sweet Home Alabama -elokuvassa esiintyy coonhound, ja Alabamassa sijaitsee oikeasti elokuvassakin näytetty coonhoundien hautausmaa nimeltä Key Underwood Coon Dog Memorial Graveyard. Pesukarhun lisäksi monella coonhoundilla metsästetään myös mm. puumaa samaan tapaan kuin myöhemmin mainituilla puumanmetsästykseen jalostetuilla molossikoirilla.
Coonhound-rotuihin luokitellaan pesukarhukoira (Black & Tan Coonhound), punainen pesukarhukoira (Redbone Coonhound), sininen pesukarhukoira (Bluetick Coonhound), englanninpesukarhukoira (American English Coonhound), walkerinpesukarhukoira (Treeing Walker Coonhound) ja plottinajokoira (Plott Hound). Suomen kennelliitto on nimennyt ainoan FCI:n tunnustaman coonhound-rodun, mustaruskean pesukarhukoiran, pelkäksi pesukarhukoiraksi. Tämä saattaa aiheuttaa sekaannusta, mikäli FCI päättää tulevaisuudessa tunnustaa muutkin coonhound-rodut. Lisäksi Suomen Kennelliitto on kansallisella tasolla tunnustanut muista pesukarhukoirista plottinajokoiran, walkerinpesukarhukoiran ja sinisenpesukarhukoiran, joista jälkimmäisellä ei ole vielä virallista suomenkielistä nimeä, vaan se tunnetaan meilläkin bluetick coonhoundina.
Ajavat ja jäljestävät koirat > Curit

Curit perustuvat alun perin useiden amerikkalaisten metsästyskoirarotujen välisistä risteytyksistä syntyneisiin sekarotuisiin ja rotutyypiltään erittäin epäyhtenäisiin linjoihin. Vielä nykyisinkin saman ulkonäkö vaihtelee saman rodun yksilöiden sisällä melkoisesti, koska kyse on yksinomaan käyttöominaisuuksien perusteella jalostetuista sukulinjoista. Blackmouth curilla ja catahoulanleopardikoiralla metsästetään mm. puumaa, kun taas muita cur-rotuja käytetään toisenlaisen riistan metsästykseen. Yleisesti ottaen voidaan kuitenkin sanoa curin säkäkorkeuden vaihtelevan välillä 45–70 cm ja painon olevan vähintään 14 kg.
Cur-rotuihin luetaan yleensä seuraavat rodut ja linjat, vaikka eri alalinjoja onkin huomattavasti enemmän:
Amerikanleopardikoira
Blackmouth cur
Southern blackmouth cur
Blue lacy
Camus cur
Canadian cur
Carolina cur
Catahoulanleopardikoira
Mountain cur
Kemmer mountain cur
Original mountain cur
Mountain view cur
Mullins cur
Stephens cur
Tennesseenajokoira
Treeing cur
Vinttikoirat

Vinttikoirat metsästävät näköaistinsa avulla, mistä johtuukin niiden englanninkielinen nimitys sighthound. Sana vinttikoira juontaakin juurensa käännösvirheestä, sillä saksankielinen sana windhund tarkoittaa "tuulikoiraa" ja tulee koiran kyvystä juosta ns. "tuulen nopeudella". FCI lukee vinttikoirat ryhmään 10 ja luokittelee ne karvanlaadun perusteella pitkä- ja hapsukarvaisten (10.1), karkeakarvaisten (10.2) sekä lyhytkarvaisten (10.3) alaryhmiin. Vinttikoirat ovat alun perin kotoisin Lähi-idästä ja kuuluvat yksiin kaikkein vanhimmista koiratyypeistä.
Välimeren jäniskoirat

Välimeren jäniskoirat ovat vinttikoirista poiketen tyypillisesti pystykorvaisia, mutta kuitenkin rakenteltaan vinttikoiria muistuttavia jäniksen ja villikaniinin metsästykseen jalostettuja alkukantaisia koiria. Ne metsästävät tyypillisesti sekä näön, kuulon että hajuaistin avulla. FCI lukee ne ryhmän 5 alajaostoihin alkukantaiset koirat (5.6) ja alkukantaiset metsästyskoirat (5.7) muutaman muun rodun kanssa. Tähän rotutyyppiin lukeutuvat podencot ja podengot, etnankoira, faaraokoira sekä kreetankoira.
Lintukoirat

Lintukoiria käytetään nimensä mukaisesti pääasiassa lintujen metsästykseen. Monissa FCI:n ulkopuolisissa maissa lintukoirille on yksi yhteinen roturyhmä, kuten esimerkiksi gundog tai sporting group. FCI on kuitenkin jakanut lintukoirat kahteen eri luokkaan: ryhmään 7 eli kanakoirat ja ryhmään 8 eli noutajat, ylösajavat koirat (käytännössä spanielit) ja vesikoirat. Kanakoirien ryhmä jaetaan kahtia mannermaisiin (7.1) ja brittiläis-irlantilaisiin (7.2) kanakoiriin. Ensiksi mainitut luokitellaan joko seisoja- (7.1.1), spanieli- (7.1.2) tai griffon-tyyppisiin (7.1.3) rotuihin.
Terrierit

Terrierit ovat alun perin toimineet luolakoirina ja muunlaisen pienriistan metsästyksessä. FCI sijoittaa terrierirodut ryhmään 3 ja jakaa ne isoihin ja keskikokoisiin (3.1), pieniin (3.2), bull-tyyppisiin (3.3) ja kääpiöterriereihin (3.4). Näistä bullterrierit ja kääpiöterrierit ovat ulkoisesti melko kaukana tyypillisestä terrieristä, ensiksi mainitut muistuttavat fenotyypiltään enemmän molossikoiria ja jälkimmäiset sylikoiria. Varsinaiset perusterrierit voidaan jakaa luolaterriereihin ja rottakoiriin, minkä lisäksi Yhdysvalloissa tunnetaan huomattavasti terrieriä - erityisesti jackrussellinterrieriä - muistuttava pienikokoinen metsästyskoiratyyppi eli feistit.
Terrierit > Rottakoirat

Rottakoirat tunnetaan englanninkielisissä maissa nimellä ratter ja espanjankielisissä nimellä rater (katalaaniksi ja mallorquiniksi "rotan metsästäjä") tai ratonero (espanjaksi "hiiren metsästäjä"). Niitä on käytetty nimensä mukaisesti rottien, hiirten ja muiden tuholaisten hävittämiseen talleissa, varastorakennuksissa ja viinikellareissa. Ne ovat lähes aina sileäkarvaisia snautseri- ja griffonirotuja lukuun ottamatta.
Seuraavat rodut luokitellaan rottakoiriin:
Rottaterrierit
Amerikanrottaterrieri
Andalusianrottakoira
Baskienrottaterrieri
Brasilianterrieri
Chilenrottaterrieri
Mallorcanrottaterrieri
Manchesterinterrieri
Murcianrottaterrieri
Valencianrottaterrieri
Kääpiökoirat
Amerikankääpiökettuterrieri
Amerikankarvatonterrieri
Apinapinseri
Englanninkääpiöterrieri
Griffon belge
Griffon bruxellois
Kääpiöpinseri
Petit brabançon
Prahanrottakoira
Tenterfieldinterrieri
Snautserit ja pinserit
Hollanninrottakoira
Itävallanpinseri
Kääpiösnautseri
Pinseri
Snautseri
Tanskalais-ruotsalainen pihakoira
Terrierit > Feistit

Feisteillä metsästetään pienriistaa, erityisesti oravia. Ne voidaan luokitella kahteen kategoriaan: mountain feist ja treeing feist. Treeing feistien säkäkorkeus vaihtelee tavallisesti välillä 25–55 cm ja paino välillä 5–16 kg.
Mountain feist
Appalachian mountain feist
Baldwin feist
Buckley feist
Denmark feist
Galla creek feist
Kemmer feist
Lost creek feist
Sport feist
Thornburg feist
Treeing feist
Amerikanoravakoira
Atomic feist
Barger feist
Boggs creek feist
Cajuninoravakoira
Charlie feist
Fleming creekinoravakoira
Hickory grounds feist
Horse creek feist
Hurley comb's feist
Mullins feist
Riverun feist
Metsästyspystykorvat

Metsästyspystykorvat ovat pääasiassa hirvi- ja karhukoiria, mutta esimerkiksi laikat ovat erittäin monipuolisia, ja niitä käytetäänkin kaikenlaisen suurriistan metsästykseen.
Metsästyspystykorvat > Hirvikoirat

Hirvikoiriin luokitellaan yleensä keskikokoiset pohjoismaiset metsästyskoirat, eli jämtlanninpystykorva, harmaa- ja mustanorjanhirvikoira, valkoinen ruotsinhirvikoira, hälleforsinkoira, hedenkoira ja karjalankarhukoira. Myös laika-rodut eli itäsiperian-, länsisiperian-, venäläis-eurooppalainen, jakutian-, tšukotkan- ja kamtšatkanlaika ovat ennen kaikkea hirvi- ja karhukoiria, mutta toisinaan ne luetaan omaksi alaryhmäkseen erotuksena pohjoismaisista hirvikoirista. Lisäksi mm. akitaa käytettiin alun perin karhun ja kauriin metsästykseen, ja keskikokoisia japanilaisia pystykorvia käytetään kotimaassaan edelleen mm. villisian metsästykseen. Myös korealaiset pystykorvat, kuten koreanjindonkoira on jalostettu kotimaassaan vastaavaan käyttötarkoitukseen vartioinnin lisäksi.
Metsästyspystykorvat > Haukkuvat lintukoirat

Termi haukkuva lintukoira viittaa pieniin pystykorviin, käytännössä lähinnä suomen- ja pohjanpystykorvaan. Nämä koirat hakevat ensiksi metsässä lintua, yleisimmin teertä ja metsoa, haju- ja kuuloaistinsa avulla, linnun löytäessään ajavat sen ylös puuhun ja jäävät puun juurelle haukkumaan lintua jolloin metsästäjä alkaa varovaisesti lähestyä haukkua. Kun metsästäjä on tarpeeksi lähellä haukkua ja huomaa linnun oksalla, ampuu hän linnun ja näin koira on hoitanut tehtävänsä kunnialla.
Metsästävät molossikoirat

Myös molossityyppisiä koiria on käytetty varsinkin muinaisina aikoina metsästyskoirina. Ne ovat toimineet suurriistan metsästäjinä, joista esimerkkinä erilaiset villisikakoirat ja kissaeläinten metsästykseen käytetyt koirat.
Metsästävät molossikoirat > Villisikakoirat

Entisaikojen villisikakoirista moni kuului maailman korkeimpiin koskaan eläneisiin rotuihin. Niistä kenties historian tunnetuin esimerkki oli 110 cm korkea boarhound eli saksanvillisikakoira. Tämän rodun uskotaan olleen mm. tanskandoggin kantarotu. Lisäksi siitä tunnettiin peräti 121 cm korkea kreikkalainen muunnos nimeltä sulioottikoira, joka oli useiden nykyisten mastiffien esi-isä. Nykyisin elossa oleviin villisian metsästykseen käytettäviin molosseihin kuuluvat mm. dogo argentino ja kreikanvillisikakoira.
Metsästävät molossikoirat > Leijonakoirat

Leijonakoirista tunnetuin on rhodesiankoira, jota voidaan FCI:n virallisesta luokittelusta (ryhmä 6) huolimatta pitää alkuperänsä vuoksi osittain molossityyppisenä ja osittain alkukantaisena metsästyskoirana. Sitä kutsuttiinkin aiemmin nimellä afrikanleijonakoira, vaikka leijonan lisäksi sillä onkin metsästetty myös mm. gepardia ja leopardia.
Aiemmin leijonakoiria oli kuitenkin useita, ja jo tuhansia vuosia sitten elänyttä muinaista assyrianmastiffia käytettiin tähän tehtävään. Lisäksi Rooman valtakunnan aikaan nykyisen mastiffin edeltäjät joutuivat tappelemaan leijonia vastaan areenalla. Vielä 1800-luvulla Englannissa käytettiin alkuperäisen tyyppistä englanninbulldoggia ja staffordshirenbullterrieriä niin kutsuttuun "leijonanpuremiseen" eli käytännössä samanlaisiin leijonan ja koiran välisiin taisteluihin kuin muinaisessa Roomassa.