stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Thomas Kuhn
Julkaisut > Suomennetut teokset

Tieteellisten vallankumousten rakenne.  (The Structure of Scientific Revolutions, 1962)  Suomentanut Kimmo Pietiläinen. Helsinki:  Art House, 1994.  ISBN 951-884-151-9
Julkaisut > Suomentamattomia julkaisuja

The Copernican Revolution: planetary astronomy in the development of Western thought.  Cambridge: Harvard University Press, 1957. ISBN 0-674-17100-4
”The Function of Measurement in Modern Physical Science”. Isis, 52(1961): 161–193.
”The Function of Dogma in Scientific Research”. Pp. 347–69, teoksessa A. C. Crombie (toim.): Scientific Change (Symposium on the History of Science, University of Oxford, 9–15 July 1961).  New York and London: Basic Books and Heineman, 1963.
The Essential Tension: Selected Studies in Scientific Tradition and Change. Chicago and London: University of Chicago Press, 1977. ISBN 0-226-45805-9
Black-Body Theory and the Quantum Discontinuity, 1894–1912. Chicago: University of Chicago Press, 1987. ISBN 0-226-45800-8
The Road Since Structure: Philosophical Essays, 1970–1993. Chicago: University of Chicago Press, 2000. ISBN 0-226-45798-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Bird, Alexander: Thomas Kuhn The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
De Langhe, Rogier (toim.): Thomas Kuhn Online (Arkistoitu – Internet Archive) News, Philosophy, Biography, Bibliography. (englanniksi)
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:  William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:  Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Feeli Rinta

| Feeli Rinta |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Feliks Iisakki Rinta
Syntynyt: 19. elokuuta 1893 Kurikka
Kuollut: 19. marraskuuta 1977 (84 vuotta) Helsinki
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärimajuri
Feliks (Feeli) Iisakki Rinta (19. elokuuta 1893 Kurikka – 19. marraskuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa.
Perhetausta

Rinnan vanhemmat olivat postitoimistonhoitaja Iisakki Rinta ja Amalia Kaukola. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Alma Susanna Perämäen kanssa.
Opinnot

Rinta kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti Lapuan yhteiskoulussa viidennen luokan vuonna 1923 ja seitsemännen luokan vuonna 1931. Hän suoritti Suojeluskuntain yliesikunnan päällystökoulun Hämeenlinnassa vuonna 1920 ja Kadettikoulun erikoiskurssin vuosina 1927–1928 sekä sotilasohjaajien erikoiskurssin vuosina 1921 ja 1922. Taktiikan soveltamiskurssin hän suoritti vuonna 1925 ja pioneerikurssin Pioneeripataljoonassa vuonna 1933 sekä Suojeluskuntain päällystökoulun vuonna 1934 ja Taistelukoulun kapteenikurssin vuosina 1935–1936.
Jääkärikausi

Rinta työskenteli postiharjoittelijana Kurikassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 13. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Rinta astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 12. huhtikuuta alkaen vääpeliksi rykmentin esikuntaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Rinta palveli sisällissodan jälkeen esikuntavääpelinä 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssä (tunnettiin myöhemmin nimillä Jääkäripataljoona 2 ja Pohjolan Jääkäripataljoona). Hän erosi armeijasta 15. maaliskuuta 1919 ja astui 17. maaliskuuta 1919 suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Peräseinäjoen suojeluskuntaan. Hänet siirrettiin myöhemmin Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi ja 1. toukokuuta 1923 alkaen piirin kansliapäälliköksi sekä 1. helmikuuta 1924 alkaen 3. alueen päälliköksi.
Pohjois-Uudenmaan suojeluskuntapiiriin hänet siirrettiin 1. helmikuuta 1927 ja hänet sijoitettiin päälliköksi VII alueelle, josta hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1928 Oulun suojeluskuntapiirin VI alueen päälliköksi ja 22. helmikuuta 1938 Pohjolan suojeluskuntapiirin XIII alueen päälliköksi. Suojeluskuntatoimensa lisäksi hän toimi muun muassa vuosina 1924 – 1927 Alavuden keskikoulun voimistelun opettaja ja vuonna 1932 Muhoksen piirin nimismiehen viransijaisena.
Talvi- ja jatkosota

Rinta osallistui talvisotaan 9. Divisioonan pioneerikomentajana ja otti osaa taisteluihin Suomussalmella, Raatteella ja Kuhmossa. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samassa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin Pioneeripataljoona 4 komentajaksi ja myöhemmin koulutus ja yleisesikuntaupseeriksi. Pioneeripataljoonasta hänet siirrettiin Sisä-Suomen suojeluskuntapiirin X alueen päälliköksi.
Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin Pioneeripataljoona 28:n komentajaksi ja edelleen 17. Divisioonan pioneerikomentajaksi, missä tehtävässä hän palveli vuoteen 1944 saakka. Hän otti osaa jatkosodan taisteluihin Korpiselässä, Suistamossa, Hyrsylässä, Tsalkkissa, Prääsässä ja Keski-Syvärillä . Viimeisenä jatkosodan vuonna hänet siirrettiin 8. Divisioonan pioneerikomentajaksi ja hän otti sen riveissä osaa taisteluihin Syvärillä, Märkijärvellä, Varloissa, Tulemajärvellä, Uomaassa ja Syskyjärvellä. Vielä ennen jatkosodan päättymistä hänet siirrettiin 14. Divisioonan pioneerikomentajaksi. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sodan jälkeen ja siirtyi Seinäjoen Saha Oy:n palvelukseen. Seinäjoen sahalta hän siirtyi vuonna 1946 aluetarkastajaksi Henkivakuutusyhtiö Kalevaan ja työskenteli yrityksessä vuoteen 1948 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi tarkastajaksi ja myöhemmin ylitarkastajaksi Suomen Vakuutus Oy:lle ollen sen palkkalistoilla aina vuoteen 1960 saakka. Rinta oli syytettynä sotien jälkeen niin sanotussa asekätkentäjutussa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 19. syyskuuta 1917  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 11. toukokuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 10. elokuuta 1921  Reservin vänrikki 13. heinäkuuta 1923  Reservin luutnantti 16. toukokuuta 1928  Luutnantti 13. lokakuuta 1931  Kapteeni 22. helmikuuta 1938  Majuri 1941 |      |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Reino Rimala

Emil (Reino) Rimala (21. lokakuuta 1893 Kauhajoki – 26. lokakuuta 1951) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa sotilaana Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän toimi Suomen sisällissodassa joukkueenjohtajana Valkoisessa armeijassa.
Perhe ja koulutus

Rimalan vanhemmat olivat maanviljelijä Herman Yli-Knuuttila ja Nedvig Sofia Kyyny. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Hilly Elvira Åbergin kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kajaanin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1914 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1914–1915 Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa ja suoritti lainopilliset alkututkinnot. Hän kävi Kapteenikurssin Sotakorkeakoulussa vuonna 1926 ja Viestiupseerikurssien 1. osan Santahaminassa vuonna 1934.
Jääkärikausi

Rimala työskenteli kesällä 1915 kanslistina Vaasan lääninhallituksessa, jonka jälkeen hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 21. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 13. joulukuuta 1916 pataljoonan haupitsipatteriin. Haupitsipatterista hänet siirrettiin 4. elokuuta 1917 pataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Rimala astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 3. Jääkärirykmentin 10. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurin ympäristössä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Rimala palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Hän toimi rykmentissä joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä 7. ja 8. komppaniassa. Rimala erosi armeijasta 21. marraskuuta 1918 ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen. Suojeluskunnissa hänet sijoitettiin ensin paikallispäälliköksi Kauhajoen suojeluskuntaan, josta hänet siirrettiin 3. maaliskuuta 1919 alkaen Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntapiirin päälliköksi. Hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1919 Suojeluskuntain yliesikuntaan ja määrättiin liikekannallepanotoimiston päälliköksi. Yliesikunnasta hänet komennettiin 11. lokakuuta 1921 alkaen puolustusministeriön käytettäväksi ja määrättiin Vaasan läänin 171 kutsuntapiirin päälliköksi, josta tehtävästä hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1922 alkaen puolustusministeriöön, jossa hän toimi kutsunta-asiaintoimiston päällikkönä.
Rimala erosi armeijasta toistamiseen 1. huhtikuuta 1927 ja siirtyi Oy Systeman palvelukseen, jossa hän erikoistui virasto- ja liikejärjestelytöihin. Systemalta Rimala siirtyi 15. joulukuuta 1929 Valtion virastolautakunnan palvelukseen, mutta erosi jo 31. joulukuuta 1930 lautakunnan lakattua toimimasta. Rimala astui takaisin armeijan palvelukseen 24. huhtikuuta 1931 alkaen, ja hänelle osoitettiin palkkiovirka Yleisesikunnan sotahistorialliselta osastolta, josta hänet määrättiin 1. maaliskuuta 1932 alkaen Kokkolan sotilaspiirin päälliköksi. Hänet komennettiin 1. toukokuuta 1934 ja siirrettiin 6. helmikuuta 1936 alkaen toimistoupseeriksi Yleisesikunnan sotahistorialliselle osastolle. Hän kerkesi erota kyseiseltä ostolta 24. maaliskuuta 1936, mutta jäi vielä palvelukseen 1. toukokuuta 1938 saakka, jolloin hän siirtyi Kansaneläkelaitoksen palvelukseen.
Talvi- ja jatkosota

Rimala osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Kenttätäydennysprikaatissa, josta hänet lomautettiin sairauden perusteella. Jatkosotaan hän osallistui pataljoonan komentajana Jalkaväenkoulutuskeskus 1:ssä, josta hänet siirrettiin vuonna 1941 Työvoimatoimistoon ja edelleen moottoriajoneuvotoimistoon. Vuonna 1942 hänet siirrettiin päälliköksi Helsingin suojeluskuntapiirin esikuntaan ja edelleen toimistopäälliköksi Päämajan Linnoitustoimistoon. Vuonna 1942 hän sairastui ja oli hoidettavana Helsingissä 53. Sotasairaalassa. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Luottamustoimet

Rimala toimi Suojeluskuntain hallinto-ohjesääntöehdotusta laatineen komitean jäsenenä vuonna 1920 ja kuulunut vuonna 1923 asevelvollisuuslain soveltamisasetusta ja muita siihen liittyviä asetuksia laatineeseen komiteaan sekä toimi kutsuntalaitoksen keskuslautakunnan sotilasjäsenenä ja varapuheenjohtajana vuosina 1923–1927. Hän toimi myös Suomen upseeriliiton johtokunnan jäsenenä vuonna 1923 ja Jääkäriliiton Kokkolan alaosaston puheenjohtajana vuosina 1932–1933 sekä niin sanotun jääkärieläkekomitean sihteerinä vuosina 1935–1936.
Toimitustehtävät

Rimala toimitti vuonna 1937 puolustusministerin määräyksestä tutkimuksen vapaussodan rintamamiesten taloudellisista oloista ja toimeentulomahdollisuuksista ja kuului vuosina 1937–1938 valtioneuvoston asettamaan niin sanottuun vapaussodan rintamamiesten eläkekomiteaan sekä laati vuosina 1923–1924 asevelvollisuuslain edellyttämät korttijärjestelmät kutsuntalaitosta varten ja luennoi Sotakorkeakoulussa asevelvollisuuslaista vuonna 1925. Lisäksi hän toimitti vuonna 1927 yhdessä Majuri Tawastin kanssa Puolustuslaitoksen lakikirjan ja kuului Sotilas- ja suojeluskuntakalenterin toimituskuntaan. Hän kirjoitti useisiin sanoma- ja aikakauslehtiin ja osallistui jääkärien elämäkerraston laatimistyöhön.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 6. joulukuuta 1919  Kapteeni 6. joulukuuta 1922  Majuri 1. huhtikuuta 1927 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun Ritarikunnan 1. lk. mitali  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania Libaussa vuonna 1917.
Lev Kulešov

| Lev Kulešov |
| --- | --- |
 Lev Kulešov elokuvassa Za schastem Tasya Bormanin kanssa vuonna 1917.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. tammikuuta 1899 Tambov, Venäjä
Kuollut: 29. maaliskuuta 1970 (71 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Ammatti:  elokuvaohjaaja, elokuvateoreetikko
Puoliso:  Aleksandra Hohlova
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Lev Vladimirovitš Kulešov (ven. Лев Влади́мирович Кулешо́в; 13. tammikuuta (J: 1. tammikuuta) 1899 Tambov, Venäjä – 29. maaliskuuta 1970 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen elokuvaohjaaja ja -teoreetikko. Häntä pidetään montaasi-käsitteen isänä.
Kulešov opiskeli taidemaalausta Moskovassa vuosina 1914-1916 ja työskenteli jo viimeisenä opintovuotenaan lavastesuunnittelijana Jevgeni Bauerin alaisuudessa. Samaan aikaan hän alkoi kiinnostua myös leikkauksesta ja julkaisi ensimmäisen teoreettisen artikkelin aiheesta vuonna 1918. Samana vuonna syntyi myös ensimmäinen oma ohjaus Projekt inženera Praita (1918), puolituntinen salapoliisitarina.
Nuoresta iästään huolimatta Kulešov oli vuonna 1919 perustamassa filmikoulua, jossa hän toimi myös opettajana. Filmipulan vaikeuttamana hänen ensimmäinen varsinainen pitkä elokuva Mr. Westin ihmeelliset seikkailut bolsevikkien maassa (Neobytšainyje prikljutšenija mistera Vesta v strane bolševikov 1924) valmistui vasta vuonna 1924. Teoreetikko pääsi viimein kokeilemaan pitkään hiomiaan ajatuksia myös käytännössä, ja tuloksena oli taiteellisesti merkittävä komedia yhdysvaltalaisen patriootin matkasta Moskovaan.
Ura ohjaajana jatkui seuraavina vuosina elokuvilla Kuoleman säde (Lutš smerti 1925) ja Lain mukaan (Po zakonu 1926), joista jälkimmäinen perustui Jack Londonin novelliin. Porvarillista yhteiskuntaa kritisoinut elokuva ei saanut kuitenkaan kiitosta neuvostohallinnolta, sillä elokuvasta ei löydetty tarpeeksi propagandistista sanomaa, ja Kulešov ajautui tulevina vuosina elokuvantekijänä paitsioon. Vuonna 1933 valmistui Kulešovin ensimmäinen äänielokuva Suuri lohduttaja (Veliki utešitel 1933), mutta tämän jälkeen ohjaaja vetäytyi teoreetikoksi ja alan arvostetuksi opettajaksi. Hänen opissaan kävivät muun muassa Vsevolod Pudovkin, Boris Barnet, Sergei Eisenstein ja Sergei Paradžanov.
Toisen maailmansodan vuosina Kulešov palasi vielä ohjaajaksi ja nousi vuonna 1944 Moskovan elokuvainstituutin johtajaksi. 1960-luvulla ohjaaja-teoreetikon merkitys huomattiin myös lännessä, ja elokuva-alan veteraani oli viimeisinä vuosinaan tuttu vieras monissa elokuvatapahtumissa.
Valikoitu filmografia

My s Urala (1943)
Kljatva Timura (1942)
Sibirjaki (1940)
Suuri lohduttaja (Veliki utešitel 1933)
Gorizont (1932)
Sorok serdets (1931)
Vesjolaja kanareika (1929)
Lain mukaan (Po zakonu 1926)
Kuoleman säde (Lutš smerti 1925)
Mr. Westin ihmeelliset seikkailut bolsevikkien maassa (Neobytšainyje prikljutšenija mistera Vesta v strane bolševikov 1924)
Na krasnom fronte (1920), dokumentti
Projekt inženera Praita (1918)
Kuljun kartano (Suoniemi)

Kuljun kartanon päärakennus
Kuljun kartano on Kuloveden rannalla Nokialla entisen Suoniemen kunnan alueella sijaitseva kartano, joka muodostettiin 1670 säteriratsutilaksi. Suoniemen Kuljun ja Kauniaisten kylät annettiin 1641 läänityksenä Ruotsin armeijan ylipäällikölle, sotamarsalkka Herman Wrangelille. Tämän läänityksen peruuttamisen jälkeen perustettiin kyliin Kuljun kartano ja 1690-luvulla Kauniaisten kartano. Kuljun kartanon maat ulottuivat aina Siuronkoskeen saakka, jossa kartanolla oli omistuksessaan vesimyllyjä. Kuljun kartanolla oli useita torppia 1700-luvulta alkaen. Kartanon torpat sijaitsivat Siurossa sekä Järvenjärven ja Jokistenjärven rannoilla. Torpat itsenäistyivät vuodesta 1918 alkaen. Toisen maailmansodan jälkeen kartanon maita pakkoluovutettiin maanhankintalain nojalla siirtoväelle noin 600 hehtaaria, ja uusia maatiloja muodostettiin 48.
Mellinin suku omisti Kuljun kartanon lähes 200 vuoden ajan. Vuonna 1894 kartanon osti maisteri Anton Elving, ja kartano on sen jälkeen ollut Elvingin suvun omistuksessa. Vuonna 1904 Anton Elving perusti Kuljun kartanon yhteyteen Siuron puuhiomon ja Kuljun höyrysahan toiminimellä Anton Elving. Nykyisin Kuljun kartanon omistaa Elving-suvun perillinen Antonia Berglund.
Kuljun kartanon päärakennuksen runko on vuodelta 1767. Kaksikerroksinen klassistyylinen hirsinen päärakennus on rapattu. Päärakennusta korjattiin ja laajennettiin matalimmilla sivurakennuksilla vuosina 1916–1917 arkkitehti Birger Federleyn suunnitelmien mukaan. Kuloveden puolella sijaitsevaa kartanopuistoa reunustavat puurivit ja etelän puolella Porin radan vieressä kuusiaita. Päärakennuksesta kartanon talouspihalle kulkevan kujan varrella on useita talous- ja asuinrakennuksia. Kartanon navetan runko on alun perin muurattu savesta ja kanervista 1740 ja se on verhoiltu tiilillä vuonna 1900. Kartanoon liittyy myös muonamiesten 1920-luvulla rakennettu asuinrakennusryhmä.
Tampere–Pori-rata ohittaa Kuljun kartanon aivan Kuloveden rannassa. Radalla oli kartanon kohdalla Kuloveden seisake, joka oli toiminnassa radan avaamisesta, vuodesta 1895 vuoteen 1971. Seisake nimettiin Kulovedeksi, koska Riihimäki–Tampere-radalla oli jo ennestään Kulju-niminen rautatieliikennepaikka. Kuloveden liikennepaikan rakennukset on purettu.
Elokuvassa Mommilan veriteot 1917 (1973) Kuljun kartano esittää Mommilan kartanoa sekä sisä- että ulkokuvissa.
Aiheesta muualla

Ilmakuva Kuljun kartanon rakennuksista, vastavalo.net
Kultainen nuoruus (kappale)

Kultainen nuoruus on Kullervo Linnan säveltämä ja Kullervon eli Tapio Lahtisen sanoittama valssikappale, joka voitti vuonna 1949 Yleisradion järjestämän iskelmäkilpailun. Tuoreeltaan sen levyttivät Eero Väre ja Pentti Tuominen, ja myöhempiä levyttäjiä ovat myös muun muassa Olavi Virta (1962), Tapio Rautavaara (1976) ja Arja Saijonmaa (1981). Laulu alkaa sanoin ”Lapsena tuntenut murheita en...”.
Kappaleesta on tullut yksi suomalaisen vanhan tanssimusiikin klassikoista, joka on käytännössä jokaisen tanssiorkesterin ohjelmistossa. Jo vuonna 1975 se oli kaikkien aikojen kymmenen esitetyimmän suomalaissävellyksen joukossa, ja Teoston vuosittaisissa esityskorvaustilastoissa se oli Suomen esitetyin kappale peräkkäisinä vuosina 1989, 1990 ja 1991.
Helsingin Sanomat pyysi keväällä 2009 lukijoitaan nimeämään oman ”onnen laulunsa”, ja yli 800 ehdotetun kappaleen joukossa ”Kultainen nuoruus” oli yksi 35:stä eniten mainintoja saaneesta
Kullervo Linna analysoi itse ”Kultainen nuoruus” -kappaleen suosiota Peter von Baghin ja Ilpo Hakasalon Iskelmän kultaisessa kirjassa:
» Uskon, että sen sävelmän viehätys perustuu siihen, että teksti ja sävel ovat niin lähellä toisiaan. Se iskostuu kuulijan korvaan hyvin äkkiä. Toinen juttu on vielä se, että aina on ihmisiä, jotka tulevat keski-ikään ja alkavat muistaa omaa 'kultaista nuoruuttaan', ja silloin heille tulee tämä minun sävelmäni mieleen. Se on ollut nyt [vuonna 1986] yli 30 vuotta yhtä mittaa esillä, eikä se enää ole oikeastaan niinkään paljon tanssi- kuin kuuntelumusiikkia. Kolme kuoroakin on sitä esittänyt.»
Kultakuore

| Kultakuore |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Sillikuorekalat Argentiniformes
Heimo::  Sillikuoreet Argentinidae
Suku::  Argentina
Laji::  silus
Kaksiosainen nimi
 Argentina silus  (Ascanius, 1775) 
Katso myös
   Kultakuore Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kultakuore (Argentina silus) on sillikuoreiden heimoon kuuluva, Pohjois-Atlantin syvien osien kala, joka elää noin 140–1440 metrin syvyydessä, tavallisimmin 150–550 metrissä. Sitä tavataan yleisimmin Norjan, Tanskan, Islannin, Ison-Britannian, Irlannin ja läntisen Kanadan alueilla, mutta myös Ranskassa, Portugalissa, Venäjällä ja Yhdysvalloissa. Kultakuore voi kasvaa 50 cm:n pituiseksi ja sen pituusennätys on 70 cm. Vanhin tavattu kultakuore oli 35-vuotias. Pääasiallisena ravintona on plankton ja pieneliöt, kuten katkat ja krillit, mutta joskus myös pienet kalat.
Kultakuore nousee syksyisin ja talvisin melko matalaan veteen . Kutu tapahtuu rannikoiden lähellä keväällä ja kesällä . Toukat ja mätimunat kulkevat virtausten mukana .
Jüri Kukk

Jüri Kuken muistotaulu Tarton yliopistossa.
Jüri Kukk (1. toukokuuta 1940 Pärnu, Viro – 27. maaliskuuta 1981 Vologda, Neuvostoliitto) oli virolainen kemisti ja vapaustaistelija. Kukk opiskeli kemiaa Tarton valtiollisessa yliopistossa ja toimi vuodesta 1973 lähtien yliopiston opettajana. Vuosina 1975–1976 hän teki tutkimustyötä Ranskassa. Palattuaan Neuvostoliittoon hän erosi Neuvostoliiton kommunistisesta puolueesta ja anoi lupaa maastamuuttoon. Hänet erotettiin yliopistosta vuonna 1979. Hän osallistui neuvostovastaiseen liikehdintään ja toimi yhteistyössä muiden toisinajattelijoiden kanssa.
KGB pidätti Jüri Kuken maaliskuussa 1980, ja huolimatta kansainvälisistä vastalauseista hänet tuomittiin tammikuussa 1981 kahdeksi vuodeksi pakkotyöleirille neuvostovastaisen toiminnan johdosta. Kukk kuljetettiin Vologdaan helmikuussa 1981, ja nelisen viikkoa myöhemmin hän kuoli vankilan sairaalassa neljä kuukautta jatkuneen nälkälakon ja pakkosyöttämisen seurauksiin. Hänen jäännöksensä siirrettiin vuonna 1989 Kursin hautausmaalle. Kuken kuolinpäivää vietetään Virossa kaatuneen vapaustaistelijan muistopäivänä (Langenud vabadusvõitleja päev), mutta valtiolliseksi merkkipäiväksi sitä ei ole julistettu.
Kirjallisuutta

Mart Niklus – Jüri Kukk: kaks kes ei alistunud. Eesti Vangistatud Vabadusvõitlejate Abistamiskeskus, Stockholm 1983. 208 s.
Taagepera, Rein: Softening without Liberalization in the Soviet Union: The Case of Jüri Kukk. University Press of America 1984. ISBN 0819138010
Taagepera, Rein: "Jüri Kuke juhtum." – Looming 4–5/1989, s. 500–510 & 654–662.
Vihalemm, Rein: "Märter Jüri Kuke eluvaatest." – Looming 8/1990, s. 1097–1103.