Taipalsaaren onnettomuus 1991
Tapahtumat

Taipalsaaren ampuma-alueella pidettiin kesäkuussa 1991 ampumaleiri, johon osallistui harjoitusjoukkoina varusmiehiä Karjalan prikaatista ja Savon prikaatista sekä opistoupseerikokelaita Päällystöopistosta. Leiri oli perjantaina 14. kesäkuuta 1991 lopuillaan, ja viimeisenä harjoituksena järjestettiin ylimenoharjoitus, jossa kahden komppanian oli tarkoitus lähteä ampuma-alueen rannasta, ylittää Saimaaseen kuuluva Mäntysaarenselkä ja hyökätä vastarannalle Kyläniemeen. Alkuillasta ylimenoon osallistuvat vaunut oli koekellutettu ja naamioitu. 2. komppanian päällikkönä toiminut kapteeni antoi joukoilleen hyökkäyskäskyn korostaen varomääräysten noudattamista.
Savon prikaatin varusmiehistä koottu 1. jääkärikomppania aloitti hyökkäyksensä kello 19.00, ja komppanian vaunut ajoivat veteen Suur-Saimaan lomakylän pohjoispuolelta. Karjalan prikaatista muodostetun 2. komppanian oli tarkoitus aloittaa vesistön ylitys kello 19.30 ampuma-alueen saunan rannasta, ja seitsemän neuvostoliittolaisvalmisteista BTR-60 -vaunua lähti etenemään peräkkäin kohti rantaa. Hetken kuluttua liikkeellelähdöstä joukon kärjessä kulkeneeseen komentovaunuun tuli sähkövika, eikä sillä voitu jatkaa harjoitusta. Kolme vaunussa ollutta miestä – opistoupseerikokelas, värvätty alikersantti ja varusmies – siirtyivät jonon viimeiseen vaunuun, jossa oli eniten tilaa. Lisäksi samaan vaunuun nousi komppanian päällikkönä toiminut kapteeni. Kaikki neljä asettuivat vaunun kannelle, jolloin vaunussa oli yhteensä 14 miestä, seitsemän kannella ja seitsemän sisällä. Vaunu siirtyi jonon kärkeen komentovaunuksi ja kulkueen eteneminen jatkui. Vaunu ajoi veteen kello 19.45, ja muut vaunut seurasivat sitä. Matkaa vastarannalle Kyläniemeen oli noin 4,5 kilometriä.
Noin kymmenen minuutin kuluttua yksi vaunun sisällä olleista varusmiehistä huomasi moottoriöljyn lämpötilan nousseen ja pyysi lupaa vaunun takaosassa olevien poistoilma-aukkojen avaamiseen. Luvan saatuaan hän avasi luukut, ja pian öljyn lämpötila laski normaaliksi ja luukut suljettiin. Lämpötila nousi kuitenkin miltei heti uudestaan, jolloin aukot täytyi taas avata. Sama varusmies huomasi myös, että vaunuun tihkui vettä ja pyysi lupaa käyttää ruumapumppua poistaakseen veden. Myös vaunun moottoritilaan oli päässyt vähän vettä. Kaikesta huolimatta matka vesistön yli näytti vielä tässä vaiheessa sujuvan normaalisti.
Kun vesistön ylitys oli kestänyt noin 20 minuuttia, vaunun moottoritilasta alkoi yhtäkkiä purkautua höyryä. Höyryä tuli ulos räjähdyksenomaisesti noin sekunnin ajan, ja seuraavalla sekunnilla vaunu alkoi jo upota. Kannella ollut värvätty alikersantti kertoi myöhemmin kuulleensa vaunun perästä voimakkaan suhahduksen, minkä jälkeen vaunun etupää nousi pystyyn ja vaunu upposi takapää edellä. Tilanne oli silminnäkijöiden mukaan ohi muutamassa sekunnissa. Vaunun kannella olleet jäivät veden varaan, ja heidät pelastettiin paikalle hälytettyihin puolustusvoimien veneisiin. Jonossa seuraavana uinutta vaunua ohjannut varusmies kertoi myöhemmin onnettomuusvaunun kadonneen hänen silmiensä edessä pinnan alle todella nopeasti.
Lappeenrannan aluehälytyskeskus sai ilmoituksen onnettomuudesta kello 20.11. Ilmoituksen mukaan vaunuun oli jäänyt sisälle neljä miestä. Hälytyksen seurauksena paikalle lähti poliisi, sairasautoja, palokunnan ja puolustusvoimien sukeltajia, sekä seitsemän yksityistä alusta. Vaunua etsittiin aluksi kaikuluotaimen ja sukeltajien avulla, mutta tuloksetta. Puolenyön jälkeen varmistui, että vaunuun oli jäänyt loukkuun seitsemän miestä. Onnettomuusvaunu löydettiin vedenalaisella videokameralla kello 2 jälkeen aamuyöllä 15. kesäkuuta. Vaunu oli ylösalaisin järven pohjassa 32 metrin syvyydessä noin 1,5 metriä paksuun mutakerrokseen painuneena. Vaunua alettiin nostaa lauantaina 15. kesäkuuta puolenpäivän aikaan. Nostovaijerit ja niiden kiinnitykset pettivät yhdeksän kertaa nostoyritysten aikana. Lopulta vaunu saatiin hinatuksi rantaan sunnuntaina 16. kesäkuuta hieman kello 10 jälkeen, jolloin oli kulunut jo 39 tuntia sen uppoamisesta.
Neljä onnettomuuden uhreista löydettiin vaunun sisältä, ja kaksi muuta miestä löytyivät maanantaina 17. kesäkuuta Saaristomeren vartioasemalta tuodun vedenalaisen robotin avulla. Viimeinen uhreista löydettiin runsaat kaksi viikkoa myöhemmin 2. heinäkuuta 1991 hinausreitin vierestä noin kilometrin päästä vaunun uppoamispaikasta. Kaikkien uhrien kuolinsyyksi määritettiin hukkuminen.
Onnettomuuden uhrit olivat 21–23-vuotiaita, ja heistä kaksi oli kotoisin Varkaudesta, kaksi Tampereelta ja muut Kouvolasta, Mäntästä ja Orivedeltä.
Puolustusministeri Elisabeth Rehn ja puolustusvoimain komentaja amiraali Jan Klenberg saapuivat Taipalsaarelle onnettomuutta seuranneena aamuna 15. kesäkuuta. Klenberg kommentoi lehdistön edustajille, että puolustusvoimat ”on todella vastuussa näistä miehistä” ja muistutti, että sotilaallinen toiminta ”on pakostakin yleisvaarallista”. Klenberg määräsi BTR-60 -vaunut onnettomuustutkinnan ajaksi käyttökieltoon. Onnettomuudesta selvinneet ja sen silminnäkijöiksi joutuneet varusmiehet luonnehtivat BTR-60 -vaunuja ”liikkuviksi ruumisarkuiksi” ja arvostelivat kovin sanoin sitä, että leiriä ja taisteluharjoituksia jatkettiin sunnuntaihin saakka, vaikka tapahtunut onnettomuus painoi raskaasti kaikkien mieliä. Leirin päällikkönä toiminut eversti luonnehti onnettomuutta seuraavan päivän Ilta-Sanomien haastattelussa tapahtunutta ”käsittämättömäksi”, koska kyseisestä vaunutyypistä oli vuosien kokemukset ja harjoituksessa oli menetelty täsmälleen ohjeiden mukaan.
Onnettomuuden uhrit siunattiin sotilaallisin kunnianosoituksin Valkealan kirkossa 5. heinäkuuta 1991.