9. divisioona (talvisota)
Yleiskuvaus divisioonan käymistä taisteluista > Divisioonan taistelut Suomussalmen suunnassa joulukuussa

Puolustusvoimien ylipäällikön 7. joulukuuta antaman käskyn perusteella Oulussa muodostettiin eversti Hjalmar Siilasvuon alaisuuteen prikaati, jonka runkona toimi Jalkaväkirykmentti 27. Samana päivänä prikaatin komentaja sai suullisen käskyn ottaa rintamavastuu Suomussalmen alueella tehtävänään lyödä alueelle edenneen puna-armeijan 163. divisioonan joukot. Alueella toimivat muut joukot alistettiin samalla mainitun komentajan alaisuuteen. Kapteeni Alpo Marttinen palveli Hjalmar Siilasvuon 9. divisioonan esikuntapäällikkönä. Hänen roolinsa keskeinen Suomussalmella ja Raatteessa käytyjen taistelujen yhteydessä.
Jalkaväkirykmentti 27:n keskittäminen alkoi välittömästi ja siirtyminen tulevalle toiminta-alueelle oli pääosin suoritettu 8. joulukuuta mennessä, jolloin eversti Siilasvuo otti alueen joukot komentoonsa kello 20. Tilanteeseen tutustuttuaan päätti eversti Siilasvuo 9. joulukuuta suorittaa (nyt jo Suomussalmen kirkonkylän ja Kiantajärven länsipuolellekin edenneiden puna-armeijan yksiköiden tuhoamiseen tähtäävän) hyökkäyksensä idän kautta koukaten. Alueella taistelleet ja puna-armeijan etenemisen pysäyttäneen Osasto Karin joukot (mm. ErP 15 ja IV/KT-Pr) oli tarkoitus siirtää prikaatin reserviksi. Osasto Karin joukot onnistuivat suojaamaan vaikeuksistaan huolimatta divisioonan joukkojen siirrot alueella pysäyttäen mm. 9. joulukuuta jopa rykmentin vahvuisen neuvosto-osaston hyökkäyksen Haukiperän vesistökapeikossa.
Suomalaisten suunnitteleman vastahyökkäyksen aloitusaikaa ei eversti Siilasvuo suostunut muuttamaan vaikka hyökkäysvalmisteluihin oli käytettävissä vain äärimmäisen niukasti aikaa. Ryhmä Siilasvuon hyökkäys alkoi 11. joulukuuta kello 8. Hyökkäykseen lähtevät joukot olivat siirtyneet lähtöalueilleen edeltäneen aamuyön aikana.
Hyökkäyksen tavoitteena oli kiertää puna-armeijan joukkojen asemat oikean kautta ja vastustajan selustaan pääsyn jälkeen suunnitelmana oli edetä idästä kohti neuvostojoukkojen hallussa olevaa Suomussalmen kirkonkylää. Alun sekaannusten (mm. suunnistusvirheet ja myöhästymiset) jälkeen hyökänneen rykmentin (JR 27) ensimmäinen pataljoona pääsi ensimmäiseen tavoitteeseensa puoliltapäivin katkaisten puna-armeijan toisen suoraan itään johtavan huoltoreitin. Kohti länttä etenevät joukot joutuivat päivän aikana useampaan taisteluun puolustautuvia neuvostojoukkoja vastaan, mutta mm. Pihlajalammen maastossa III/JR 27:n suorittama koukkaus johti puna-armeijan joukkojen vetäytymiseen. Samanaikaisesti suomalaisjoukot etenivät tielinjaa pitkin myös kohti itää ja asettuivat asemiin Kuivasjärven ja Kuomasjärven väliselle kannakselle estäen näin neuvostojoukkojen vastatoimia hyökkäävien joukkojen selustaan. Suomalaiset saivat päivän aikana haltuunsa noin viiden kilometrin mittaisen osuuden Suomussalmen ja Kokkojärven välisestä tiestä. Yön aikana puna-armeija yritti vielä vastahyökkäystä, mutta suomalaiset saivat sen torjuttua sivustaiskullaan.
12. joulukuuta, vietettyään yönsä taivasalla vailla huoltoa, jatkoi JR 27 hyökkäystään kohti Suomussalmen kirkonkylää. Rykmentin toinen ja kolmas pataljoona pääsivät päivän aikana etenemään taistellen tien suunnassa noin kolmen kilometrin matkan saavuttaen Suomussalmen pappilan tienhaaran. Täällä saatiin yhteys Haukiperän lossin suunnasta edenneisiin suomalaisjoukkoihin ja huoltoyhteys saatiin näin auki. Iltayöstä I/JR 27 pääsi vielä etenemään vielä noin kilometrin matkan kohti kirkonkylää. IV/KT-Pr:n kaksi komppaniaa yritti edetä pohjoisempaa reittiä tavoitteenaan katkaista neuvostojoukkojen toinen itään johtava tieyhteys. Puna-armeijan vastatoimien vuoksi komppaniat joutuivat kuitenkin vetäytymään takaisin. Eversti Siilasvuolle alistettu ErP 15 hyökkäsi kirkonkylän länsipuolelle Hulkonniemeen edenneiden neuvostojoukkojen asemia vastaan, mutta joutui palaamaan takaisin lähtöasemiinsa vastarinnan osoittauduttua liian kiivaaksi.
13. joulukuuta suomalaisjoukot jatkoivat hyökkäystään kirkonkylän suunnassa, mutta puna-armeijan aktiivisista vastatoimista johtuen eteneminen jäi kokonaisuudessaan vähäiseksi. Kirkonkylän pohjoispuolella suomalaiset saivat sen sijaan osin katkaistua neuvostojoukkojen toisen tieyhteyden itään alueella hyökänneen I/JR 27:n edetessä ja asettuessa puolustukseen mainitun tielinjan läheisyyteen. Ylivoimaansa ja panssareihinsa tukeutuen puna-armeija kykeni kuitenkin ajoittain tielinjaa käyttämään, joskin suomalaiset pystyivät aiheuttamaan liikenteelle tappioita. Hulkonniemessä yritettiin neuvostodivisioonan huoltoyhteyttä pohjoisen (Juntusrannan) suuntaan katkaista, mutta suomalaisjoukot joutuivat täälläkin vetäytymään takaisin seuraavan yön aikana.
14. joulukuuta vahvennettu JR 27 jatkoi hyökkäyksiään kohti Suomussalmen kirkonkylää, mutta tulokset jäivät vähäisiksi kylän aluetta puolustaneen puna-armeijan JR 759:n puolustautuessa ankarasti hyökkäysvaunujen tukemana. Neuvostojoukot olivat ehtineet linnoittautua poltetun kylän rakennusten kivijalkoihin ja kellareihin rakentamiinsa asemiin. Kirkonkylää puolustanut neuvostorykmentti saatiin kuitenkin puristettua vain noin kahden neliökilometrin alueelle. Kirkonkylästä itään johtavan tielinjan alueella itäisimmät suomalaisjoukot joutuivat päivän aikana vetäytymään etummaisista asemistaan kirkonkylän alueen neuvostojoukkojen avuksi lähetettyjen joukkojen kärjen saatua niihin taistelukosketuksen. Puna-armeijan 44. divisioonan kärki oli saapunut alueelle Raatteen tietä pitkin. Hulkonniemessä yritti vahvistettu ErP 15 jälleen illalla katkaista kirkonkylää miehittäneiden neuvostojoukkojen viimeistä vapaata yhteyttä omiinsa, mutta hyökkäys ei vieläkään tuottanut toivottua tulosta. Puna-armeijan Ukrainassa muodostettu 44. divisioona aloitti päivän aikana marssinsa kohti Suomussalmea Vienan Kemistä. Divisioonan etummaiset osat pystyivät etenemään huonoista tieoloista johtuen vain noin 10 kilometriä päivässä.
15. joulukuuta kirkonkylän alueella saavutettiin vain vähäistä menestystä II/JR 27:n vallattua aamupäivällä ns. kansakoulun mäen, mutta muiden pataljoonien alueella menestystä ei yrityksistä huolimatta saatu. Kuomasjärven-Kuivasjärven välisellä kannaksella taisteleva Osasto Kontula (kaksi erillistä komppaniaa ja pioneerijoukkue) torjui puna-armeijan noin komppanian vahvuisen yksikön hyökkäyksen asemiaan vastaan. Hulkonniemessa yritettiin jälleen katkaista neuvostojoukkojen yhteyttä pohjoiseen.
16. joulukuuta Ryhmä Siilasvuon hyökkäys Suomussalmen kirkonkylää puolustanutta puna-armeijan JR 759:ä vastaan ei vieläkään tuottanut tulosta neuvostojoukkojen puolustautuessa sitkeästi asemissaan. Suomalaisjoukot olivat hyökänneet lukumäärältään ylivoimaisia neuvostojoukkoja vastaan jo usean päivän ajan ja suomalaiset joutuivat nyt keskittymään joukkojensa taistelukyvyn palauttamiseen mm. huoltoaan järjestelemällä. Lisäksi suomalaiset, hyökkäysten epäonnistuttua, joutuivat odottamaan pohjoisemmaksi siirtyvien suomalaisjoukkojen aloittaman sissitoiminnan (neuvostojoukkojen selustayhteyksiä vastaan) vaikutuksia puna-armeijan yksiköiden taistelukykyyn. Taistelut alueella alkoivat muodostua lähinnä asemasodan luonteisiksi. Hulkonniemen alueella suomalaiset yrittivät jälleen kolmen komppanian voimin tuloksetta katkaista neuvostojoukkojen selustayhteydet pohjoiseen. Kuomas- ja Kuivasjärven välisellä kannaksella olevat suomalaisjoukot otti komentoonsa kapteeni Simo Mäkinen ja alueella taisteleva osasto nimettiin hänen mukaansa Osasto Mäkiseksi. Suomussalmelle edenneiden neuvostojoukkojen komentaja prikaatinkomentaja Zelentsov piti joukkojensa asemaa toivottomana ja pyysi lupaa vetäytyä pois Suomussalmelta.
17. joulukuuta suomalaiset saivat alueelle ensimmäiset tykistöyksikkönsä I/KTR 9:n ensimmäisten yksiköiden saapuessa alueelle. Suomalaisten tykistöyksiköiden vähäisyydestä kertonee mm. se, että Kuivasjärven ja Kuomasjärven välisen kannaksen puolustusta lähetettiin tukemaan yksi ainoa tykki, joka päivän aikana osallistui neuvostojoukkojen 10 hyökkäysvaunun tukemana tekemän hyökkäyksen torjuntaan. Kolmen hyökkäysvaunun tappiot kärsittyään puna-armeijan joukot vetäytyivät lähtöasemiinsa. Suomalaisten ErP 15 vahvennuksineen yritti jälleen hyökätä neuvostojoukkojen Juntusrantaan vievää huoltoyhteyttä vastaan, mutta saatuaan tielinjan jo katkaistuksi joutuivat suomalaisjoukot vetäytymään saavuttamaltaan alueelta puna-armeijan joukkojen suoritettua vastahyökkäyksen.
18. joulukuuta suomalaiset saivat lopullisesti katkaistua Suomussalmelle edenneiden neuvostojoukkojen suoraan itään johtavan huoltoreitin. Ryhmä Siilasvuon muilla lohkoilla päivä oli melko rauhallinen.
19. joulukuuta Ryhmä Siilasvuon joukot jatkoivat lepotaukoaan ja taistelutoiminta ryhmän lohkoilla oli vähäistä. Raatteen tien suunnassa suomalaiset suorittivat ensimmäiset tuliylläkkönsä tielinjaa etenemässä olevien neuvostojoukkojen leirialueita vastaan 20. joulukuuta vastaisena yönä. Suomalaisten aktiivinen sissitoiminta alueella oli alkamassa, vaikka suomalaisjoukkojen esikunnissa ei alueelle etenemässä olevien puna-armeijan joukkojen määrä vielä ollutkaan selvillä.
20. joulukuuta suomalaisjoukot suorittivat seuraavaan laajemman hyökkäyksen Suomussalmen kirkonkylän valtaamiseksi. Suomalaistykistön epätarkaksi jääneen tulivalmistelun jälkeen suomalaisjoukot (II/JR 27) pääsivät kirkonkylän eteläosassa jo neuvostojoukkojen taisteluhautaan, mutta puna-armeijan vastahyökkäys heitti suomalaiset takaisin lähtöasemiinsa. Kirkonkylän pohjoisosassa hyökännyt III/JR 27 joutui lopettamaan hyökkäyksensä jo ennen vastustajan pesäkkeitä näiden kiivaan vastarinnan vuoksi. Mainittu pataljoona kärsi avomaastossa ja neuvostojoukkojen ankarassa ristitulessa raskaita tappioita. Suomalaisjoukot keskeyttivät hyökkäyksensä lisätappioiden välttämiseksi. Hulkonniemen alueella olleet suomalaisjoukot (Osasto Kari) tyytyivät lähinnä häiritsemään neuvostojoukkojen selustayhteyksiä kohti Juntusrantaa, jotka olivat puna-armeijan viimeiset yhteydet omiinsa. Pohjois-Suomen ryhmä sai päivän aikana tiedon huomattavien lisäjoukkojen alistamisesta alueelleen. Kyseessä oli kaksirykmenttinen 22. divisioona, jonka tehtäväksi oli määritelty Suomussalmelle saarrettujen neuvostojoukkojen puolustuksen murtaminen ja joka oli samalla uudelleennimettiin 9. divisioonaksi (jota nimeä kantanut alkuperäinen divisioona oli aiemmin osin lakkautettu organisaationa ja jaettu erillisiin Suomussalmen suunnassa ja Kuhmossa taisteleviin ryhmiin).
Suomussalmen-Juntusrannan välisellä alueella taistelevat joukot oli jaettu kahteen, toisistaan erilliseen ryhmään, joihin lisäalistusten (keskitykset jouluaattoon mennessä) jälkeen kuului mm.:
Ryhmä Siilasvuo (komentajana eversti Hjalmar Siilasvuo)
Jalkaväkirykmentti 27
Jalkaväkirykmentti 64
ErP 15
Polkupyöräpataljoona 6
IV/KT-Pr
KevOs 22
Osasto Mäkinen (Raatteen tien suunnassa käsittäen mm. Sissipataljoona 1:n)
Ryhmä Susi (komentajana everstiluutnantti Paavo Susitaival) Pohjois-Suomen Ryhmän alaisuudessa
Jalkaväkirykmentti 65
ErP 16
Muutaman päivän mittaisen hiljaisemman jakson aikana (jonka aikana suomalaiset keskittivät alueelle yllä mainittuja joukkojaan) taistelutoiminta jäi vähäisemmäksi, tosin Raatteentien suunnalla yritti suomalaisten I/JR 27 tuhota 23. joulukuuta alueelle edenneet neuvostojoukot. Hyökkäys jäi osin tuloksettomaksi puna-armeijan joukkojen ollessa asemiin kaivautuneina ja lukumäärältään ylivoimaisia. Suomalaisten isku neuvostojoukkojen selustaan aiheutti kuitenkin neuvostojoukoille noin 30 kaatuneen ja 40 haavoittuneen sekä 150 hevosen tappiot, joiden seurauksena puna-armeijan keskuudessa alkoi levitä pelko suomalaisjoukkoja kohtaan. 24. joulukuuta Suomussalmen kirkonkylässä olevat neuvostojoukot aloittivat kolme tuntia kestäneen tykistön tulivalmistelun jälkeen hyökkäyksen kohti itää (tavoitteenaan saada yhteys Raatteen tien suunnassa länttä kohti eteneviin omiin joukkoihinsa). Hyökkäysvalmisteluita tuki myös puna-armeijan ilmavoimat 12 hävittäjäkoneella. Puna-armeijan hyökkäys kesti koko iltapäivän. Suomalaisjoukot saivat kuitenkin voimansa äärimmilleen venyttäen hyökkäyksen torjuttua menettäen vain muutaman etumaisen tukikohtansa. Neuvostojoukot uusivat hyökkäyksensä 25. joulukuuta, mutta puna-armeijan jalkaväellä ei ollut enää tarvittavaa hyökkäysvoimaa, eikä suomalaisilla ollut suuria vaikeuksia torjua tätä hyökkäystä. Sodan jälkeen Neuvostoliiton 9. armeijan esikunnassa arvioitiin hyökkäyksen epäonnistuneen lähinnä Raatteen tietä etenevän 44. divisioonan passiivisuuden vuoksi.
26. joulukuuta suomalaiset keskittivät joukkojaan seuraavana päivänä aloitettavaksi käskettyyn hyökkäykseen. Luonnonolosuhteet muuttuivat aiempaa ankarammiksi pakkasen laskiessa aina -30 asteeseen. Eversti Siilasvuon komennossa oli nyt kymmenen pataljoonaa ja kevyt osasto sekä eräitä pienempiä yksiköitä. Hyökkäyssuunnitelmaksi oli muodostunut suunnitelma, jonka mukaan Ryhmä Kari (jaettuna kaksipataljoonaisiin Osasto Fagernäsiin ja Harolaan) hyökkäisi Hulkonniemessä kohti itää. Kirkonkylän alueella kaksi pataljoonaa sitoisi puna-armeijan joukkoja ja Kevyt osasto 22 hyökkäisi Saunaniemen kautta Kiantajärven yli länteen neuvostojoukkojen selustaan. Kaksipataljoonainen Osasto Mäkinen estäisi Raatteen tien suunnassa neuvostojoukkojen etenemisen kohti Suomussalmea. I/JR 27:n komentaja varasi reservikseen.
27. joulukuuta aamulla kello 7.30 suomalaiset aloittivat hyökkäyksensä aamuhämärän turvin 8 minuuttia kestäneen tulivalmistelun jälkeen. Osasto Fagernäsin kärkijoukot (IV/KT-Pr) valtasivat Turjanlinnan alueen ja jatkoivat etenemistään vastustajan pesäkkeitä tuhoten saavuttaen aamupäivällä Hulkonniemen kyläaukean reunan, jonne hyökkäys sitten pysähtyi. Toisessa portaassa edennyt I/JR 64 yritti jatkaa hyökkäystä pohjoisen kautta kiertäen, mutta hyökkäys pysähtyi neuvostojoukkojen tuleen. Osasto Harolan kärkenä edennyt ErP 15 pääsi päivän aikana etenemään aivan Suomussalmelta Kuusamoon johtavan maantien varteen, mutta tien katkaiseminen ei onnistunut neuvostojoukkojen tehdessä vastahyökkäyksiään panssarivoimiensa tukemana. II/JR 64 pääsi kuitenkin usean tunnin taistelun jälkeen katkaisemaan mainitun maantien hieman etelämpänä. Myös pohjoisemmassa 3./ErP 15 sai katkaistua Kuusamoon johtavan tien. Seuraavan yön aikana Hulkonniemen alueella suomalaiset kävivät ajoittaista tulitaistelua neuvostojoukkojen kanssa. Suomussalmen kirkonkylän alueella eivät suomalaiset saavuttaneet päivän aikana merkittävää menestystä hyökkäyksistään huolimatta.
Neuvostojoukkojen 9. armeijan esikunta oli ollut yhteydessä Stavkaan jo ennen puoltayötä ja raportoinut Suomussalmelle edenneiden neuvostojoukkojen hankalasta tilanteesta. Armeijan esikunta sai saman tien luvan vetää joukot pois ja esikunta antoikin nopeasti joukoille vetäytymiskäskyn. Neuvostojoukot aloittivat vetäytymisensä Kiantajärven jäätä pitkin kohti Juntusrantaa 28. joulukuuta kello 4 (Suomen aikaa). Suomalaiset olivat tulkinneet puna-armeijan joukkojen liikehtimisen vastahyökkäykseen valmistautumiseksi ja olivat ryhmittyneet puolustukseen. Neuvostojoukkojen perääntyminen tuli yllätyksenä eivätkä suomalaiset saaneet vastatoimiaan kyllin nopeasti käyntiin ja suuri osa 163. Divisioonan joukoista pääsi vetäytymään jäätä pitkin Juntusrantaan. Osasto Mäkisen alueella puna-armeija sai hyökättyä vain pataljoonan suuruisin voimin, mutta tulivat torjutuiksi alueella juuri saapuneet Sissipataljoona 1:n vastatoimin.
Suomalaiset olivat saavuttaneet Suomussalmen alueella merkittävän voiton. Taisteluihin osallistui kaksi suomalaista voimaryhmää (Ryhmä Siilasvuo ja Ryhmä Susi). Noin kolmensadan vangin ohella suomalaiset saivat merkittävän sotasaaliin. Neuvostoliittolaisen 163. divisioonan täydellinen tuhoaminen jäi kuitenkin tekemättä puna-armeijan saatua yllättävällä vetäytymisellään pelastettua suurimman osan miehistöstään. Neuvostodivisioonan kokonaistappioiden arvioitiin olevan noin 5 800–6 900 miestä. Sotasaalis oli kuitenkin merkittävä sisältäen mm. :
| --- | --- |
 625 kivääriä  33 pikakivääriä  19 konekivääriä  12 panssarintorjuntatykkiä  25 kenttä- tai ilmatorjuntatykkiä :  15 hyökkäysvaunua  2 panssariautoa  2 ilmatorjuntakonekivääriä  151 kuorma-autoa 
Puna-armeijan 163. divisioonan vetäydyttyä Suomussalmelta saattoi 9. divisioonan esikunta keskittää huomionsa Raatteen tien suunnassa etenevään puna-armeijan 44. divisioonaan. Pohjois-Suomen ryhmän esikunta antoi 30. joulukuuta divisioonan esikunnalle käskyn valmistautua huollon, levon ja joukkojen järjestelyiden jälkeen lyömään aiemmin mainittu neuvostodivisioona.