stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vihreä liitto
Rakenne ja organisaatio > Kansainväliset jäsenyydet

Vihreä liitto kuuluu Global Greens -järjestöön ja Euroopan vihreään puolueeseen. Euroopan parlamentissa puolueen edustajat kuuluvat Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmään. Vuonna 1993 Vihreä liitto oli perustamassa Euroopan Vihreät -puolueliittoa, jonka perustava kokous pidettiin Kirkkonummella. Vuonna 2003 Euroopan Vihreät muutti nimensä Euroopan vihreäksi puolueeksi. Liiton puheenjohtajana toimi vuosina 1994–1997 Pekka Sauri ja 2000–2006 Pekka Haavisto.
Ideologia ja arvot > Sijoittuminen vasemmisto–oikeisto-ulottuvuudella

Vihreä liitto ei ole halunnut määritellä itseään perinteisen vasemmisto–oikeisto-jaottelun mukaisesti vaan käyttää Saksan vihreiden ajatusta, jonka mukaan ”vihreät eivät ole vasemmalla eivätkä oikealla vaan edellä”. Tampereen yliopistossa vuonna 2009 tehdyn, ehdokkaiden vaalikonevastauksia koskevan tutkimuksen mukaan vihreät ja kommunistit olivat tietyissä poliittisissa linjauksista ympäristönsuojelussa ja talouden säätelystä lähellä toisiaan, mutta esimerkiksi SDP ja Vasemmistoliitto olivat kumpaakin edellä mainittua jyrkempiä markkinatalouden vastustajia. Ville Niinistö kiisti tulkinnan. Hän on itse kuvaillut vihreitä vasemmistoliberaaliksi tai sosiaaliliberaaliksi liikkeeksi. Nykyinen puheenjohtaja Sofia Virta on kuitenkin kuvaillut vihreitä vahvasti keskipuolueeksi ja markkinaliberalismia kannattavaksi puolueeksi.
Periaateohjelmassaan vihreät on kritisoinut sekä markkinataloutta että sosialismia, koska puolueen mielestä kumpikaan talousjärjestelmä ei ota huomioon ympäristöä, kehitysmaita ja tulevia sukupolvia taikka aineettomia, henkisiä arvoja, vaan keskittyy liiaksi rahatalouden kasvuun. Periaateohjelmassaan vihreät asettuu kannattamaan kohtuutaloutta, jossa huomioidaan ympäristö ja joka toimii kestävästi sukupolvelta toiselle. Vuosien 2010–2014 poliittisessa ohjelmassaan vihreät ei pidä monikulttuurisuutta ideologiana vaan tapahtuneena tosiasiana. Lisäksi puolueen ohjelmassa korostuu kaikille maksettava perustulo. Vuoden 2006 periaateohjelmassaan Vihreä liitto julistautui feministiseksi ja monikulttuurisuutta kannattavaksi puolueeksi.
Ideologia ja arvot > Poliittisia linjauksia ja tavoitteita

Vuonna 2008 vihreiden eduskuntaryhmä esitti, että isot automarketit pidettäisiin kiinni ympäristösyistä sunnuntaisin joulunalusaikaa lukuun ottamatta.
Vuoden 2018 keväällä puolue esitti äänestysikärajan laskemista 15 ikävuoteen.
Vihreiden mukaan laittomien päihteiden käytöstä ja pienten määrien hallussapidosta ei pidä rangaista. Vihreät esimerkiksi tukee kansalaisaloitetta kannabiksen käytön rangaistuksen poistamiseksi. Sen sijaan huumekaupan tulee olla rangaistavaa.
Rahoitus

Vihreä liitto on vastaanottanut puoluerahoitusta yksityishenkilöiltä, järjestöiltä ja yrityksiltä. Tuen antajia ovat olleet muun muassa Ammattiliitto Pro, Finanssialan Keskusliitto, Suomen Ekonomit, Tekniikan akateemiset TEK, Uusi työ, Suomen Osuuskauppojen Keskuskunta, Itä-Helsingin Vihreät, Porvoon Vihreät, Vihreä Pohjois-Karjala, Vihreä Sivistysliitto, Varsinais-Suomen Lääkäripalvelu, Pro Markkinatalous sekä markkinointitoimistot Huikee Marketing ja N2 Helsinki.
Kannattajakunta > Jäsenet

| Vuosi | Jäsenmäärä |
| --- | --- |
1995: 1 000 
2004: 2 000 
2008: 3 100 
2011: 4 600 
2013: 8 000 
2016: 6 951 
2017: 8 755 
2018: 8 818 
2021: 7 800 
2023: 8 079 
2024: 9 000 
Kesällä 2024 vihreillä oli jäseniä noin 9 000.
Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2017 julkaiseman tutkimuksen mukaan vihreiden jäsenet erottuvat muiden puolueiden jäsenistä usealla saralla. Selvä enemmistö (63 %) vihreiden jäsenistä oli naisia, jäsenten keski-ikä oli noin 43 vuotta, lähes 70 % heistä oli työssäkäyviä ja jäsenet olivat myös selvästi korkeimmin koulutettuja. Korkeakoulututkinto oli noin 75 prosentilla, ja suurin osa heistä oli suorittanut ylemmän korkeakoulututkinnon. Yli puolet vihreiden jäsenistä asui Uudellamaalla. Lisäksi vihreät oli ainoa puolue, jonka jäsenistä yli 10 prosenttia oli opiskelijoita, yhteensä lähes 15 prosenttia. Työssäkäyvät vihreät olivat selkeästi useimmiten ylempiä toimihenkilöitä, joita oli kaikkiaan 64 prosenttia. Työläisiä ja yrittäjiä oli alle 10 prosenttia. Vihreiden jäsenten kotitalouden mediaanitulot ovat 3 500 euroa kuukaudessa.
Kannattajakunta > Demografia

Vihreiden peruskannattaja on verrattain nuori, korkeasti koulutettu ja kaupungissa asuva nainen. Vihreät oli syyskuussa 2017 naisten keskuudessa selvästi suosituin puolue: 26,7 % naisista äänestäisi Yleisradion mukaan vihreitä. Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2017 julkaiseman tutkimuksen mukaan vihreiden kannattajista yhteensä 71 prosenttia on naisia. Saman tutkimuksen mukaan vihreät on suosituin puolue opiskelijoiden keskuudessa, sillä 17 prosenttia puolueen kannattajista on opiskelijoita.
Kannattajakunta > Poliittinen nelikenttä

Turun yliopistossa vuonna 2008 tehdyn tutkimuksen mukaan puolueen kannattajat ovat keskimäärin vasemmiston suuntaan kallellaan, jopa aavistuksen enemmän kuin SDP:n kannattajat. Kun puolueet asetettiin vasemmisto–oikeisto-skaalalle niiden kannattajien ideologisten itsearvioiden perusteella, Vihreä liitto oli toiseksi vasemmistolaisin eduskuntapuolue Vasemmistoliiton jälkeen. Kunnallisalan kehittämissäätiön vuonna 2015 julkaisemassa tutkimuksessa vihreiden kannattajista 59 prosenttia sijoitti itsensä vasemmistoon, 14 prosenttia keskelle ja 12 prosenttia oikeistoon. Arvoliberaalisuus–arvokonservatiivisuus-ulottuvuudella arvoliberaaleja oli 68 prosenttia, arvokonservatiiveja 0 prosenttia ja keskelle asettuvia 20 prosenttia. Tutkimuksen mukaan kiteytyksenä puolueen kannattajien kannoista voidaan todeta vihreiden olevan vasemmistopuolue.
Anna Kontulan vuonna 2004 valmistuneen kyselytutkimuksen mukaan entiset taistolaiset äänestivät usein vihreitä (45 % vastaajista) ja entisten taistolaisten keskuudessa vihreät olivat suositumpi valinta kuin Vasemmistoliitto.
Vuonna 2012 tehdyn kyselyn mukaan ylivoimaisesti suosituin puolue toimittajien keskuudessa oli Vihreä liitto, jota 26 % kyselyyn vastanneista toimittajista kertoi kannattavansa.
Kannattajakunta > Kannattajien mielipiteitä

Maanpuolustustiedotuksen suunnittelukunnan (MTS) mukaan vuonna 2012 vihreiden kannattajista 33 % tuki valikoivuuden lisäämistä asevelvollisuusjärjestelmässä ja 20 % kannatti asevelvollisuudesta luopumista ja ammattiarmeijaan siirtymistä. Myös puolueen virallinen kanta tukee asevelvollisuusjärjestelmän uudistamista valikoivampaan suuntaan.
Vuonna 2013 vihreät ja RKP olivat Ylen teettämässä kyselyssä ainoat eduskuntapuolueet, joiden äänestäjien enemmistö kannattaa pakkoruotsia.
Suomen itsenäisyyden juhlarahaston Sitran tulevaisuusbarometri vuodelta 2019 kertoo, että verrattuna muihin puolueisiin vihreiden äänestäjistä suurempi osa uskoo, että ”meidän on mahdollista vaikuttaa siihen, millaiseksi tulevaisuus muodostuu”. Vihreiden äänestäjistä useammat pitävät maapallon kantokykyyn sopeutumista ja elinympäristömme tulevaisuuden turvaamista tärkeänä kuin muiden puolueiden kannattajista.
Vaalihistoria > Eduskuntavaalit

| Vuosi | Edustajat | Äänet | Äänet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1983 | 2 / 200 | 43 754 | 1,47 % |
| 1987 | 4 / 200 | 115 988 | 4,03 % |
| 1991 | 10 / 200 | 185 894 | 6,82 % |
| 1995 | 9 / 200 | 181 198 | 6,52 % |
| 1999 | 11 / 200 | 194 846 | 7,27 % |
| 2003 | 14 / 200 | 223 564 | 8,01 % |
| 2007 | 15 / 200 | 234 429 | 8,46 % |
| 2011 | 10 / 200 | 213 172 | 7,25 % |
| 2015 | 15 / 200 | 253 102 | 8,53 % |
| 2019 | 20 / 200 | 353 654 | 11,49 % |
| 2023 | 13 / 200 | 217 795 | 7,04 % |
Vaalihistoria > Kuntavaalit

| Vuosi | Valtuutetut | Äänet | Äänet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1984 | 101 | 76 441 | 2,83 % |
| 1988 | 94 | 61 581 | 2,34 % |
| 1992 | 343 | 184 787 | 6,94 % |
| 1996 | 291 | 149 334 | 6,28 % |
| 2000 | 338 | 171 707 | 7,72 % |
| 2004 | 314 | 175 933 | 7,37 % |
| 2008 | 370 | 227 999 | 8,94 % |
| 2012 | 323 | 213 100 | 8,55 % |
| 2017 | 534 | 320 235 | 12,46 % |
| 2021 | 433 | 259 104 | 10,59 % |
Vaalihistoria > Europarlamenttivaalit

| Vuosi | Mepit | Äänet | Äänet |
| --- | --- | --- | --- |
| 1996 | 1 / 16 | 170 670 | 7,59 % |
| 1999 | 2 / 16 | 166 786 | 13,43 % |
| 2004 | 1 / 14 | 172 844 | 10,43 % |
| 2009 | 2 / 13 | 206 439 | 12,40 % |
| 2014 | 1 / 13 | 161 263 | 9,33 % |
| 2019 | 3 / 14 | 292 512 | 16,00 % |
| 2024 | 2 / 15 | 206 332 | 11,27 % |
Vaalihistoria > Presidentinvaalit

| Vuosi | Ehdokas | Äänet 1>  kierros | Äänet 1>  kierros | Äänet 2>  kierros | Äänet 2>  kierros |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2000 | Heidi Hautala | 100 740 | 3,29 % |  |  |
| 2006 | Heidi Hautala | 105 248 | 3,49 % |  |  |
| 2012 | Pekka Haavisto | 574 275 | 18,76 % | 1 077 425 | 37,41 % |
| 2018 | Pekka Haavisto | 371 254 | 12,40 % |  |  |
| 20241 | Pekka Haavisto | 836 712 | 25,80 % | 1 476 634 | 48,38 % |
1 Vihreiden tukema valitsijayhdistyksen ehdokas
Vaalihistoria > Aluevaalit

| Vuosi | Valtuutetut | Äänet | Äänet |
| --- | --- | --- | --- |
| 2022 | 90 | 137 221 | 7,38 % |
Merkittäviä poliitikkoja > Puoluejohto

| Toimikausi | Puheenjohtaja | Puoluesihteeri |
| --- | --- | --- |
| 1987 | Kalle Könkkölä |  |
| 1987–1991 | Heidi Hautala | liittosihteerit Tarja Helanen ja David Pemberton (1988–1990) puoluesihteeri Pekka Sauri (1990–1991) |
| 1991–1993 | Pekka Sauri | David Pemberton |
| 1993–1995 | Pekka Haavisto | Katariina Poskiparta |
| 1995–1997 | Tuija Brax | Sirpa Kuronen |
| 1997–2001 | Satu Hassi | Ari Heikkinen |
| 2001–2005 | Osmo Soininvaara | Ari Heikkinen |
| 2005–2007 | Tarja Cronberg | Ari Heikkinen |
| 2007–2009 | Tarja Cronberg | Panu Laturi |
| 2009–2011 | Anni Sinnemäki | Panu Laturi |
| 2011–2013 | Ville Niinistö | Panu Laturi |
| 2013–2017 | Ville Niinistö | Lasse Miettinen |
| 2017–2018 | Touko Aalto | Lasse Miettinen |
| 2018–2019 | Pekka Haavisto | Lasse Miettinen |
| 2019–2023 | Maria Ohisalo | Veli Liikanen |
| 2023– | Sofia Virta | Anna Moring |
Merkittäviä poliitikkoja > Nykyiset kansanedustajat

Alviina Alametsä (2024–)
Fatim Diarra (2023–)
Tiina Elo (2019–)
Bella Forsgrén (2019–)
Pekka Haavisto (1987–1995, 2007–)
Atte Harjanne (2019–)
Hanna Holopainen (2019–)
Inka Hopsu (2019–)
Saara Hyrkkö (2019–)
Krista Mikkonen (2015–)
Jenni Pitko (2019–)
Oras Tynkkynen (2004–2015, 2023–)
Sofia Virta (2019–)
Merkittäviä poliitikkoja > Europarlamentaarikot

Heidi Hautala (1995–2003, 2009–2011, 2014–2024)
Matti Wuori (1999–2004)
Uma Aaltonen (2003–2004)
Satu Hassi (2004–2014)
Tarja Cronberg (20111–2014)
Ville Niinistö (2019–)
Alviina Alametsä (20202–2024)
Maria Ohisalo (2024–)
1 Nousi europarlamenttiin Hautalan aloittaessa Kataisen hallituksen kehitysministerinä.

2 Nousi europarlamenttiin Britannian erottua EU:sta.
Merkittäviä poliitikkoja > Ministerit

Lipposen I hallitus:
Pekka Haavisto, ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri 1995–1999
Lipposen II hallitus:
Osmo Soininvaara, peruspalveluministeri 2000–2002
Satu Hassi, ympäristö- ja kehitysyhteistyöministeri 1999–2002
Vanhasen II hallitus:
Tuija Brax, oikeusministeri 2007–2010
Tarja Cronberg, työministeri 2007–2009
Anni Sinnemäki, työministeri 2009–2010
Kiviniemen hallitus:
Tuija Brax, oikeusministeri 2010–2011
Anni Sinnemäki, työministeri 2010–2011
Kataisen hallitus:
Ville Niinistö, ympäristöministeri 2011–2014
Heidi Hautala, kehitysministeri 2011–2013
Pekka Haavisto, kehitysministeri 2013–2014
Stubbin hallitus:
Ville Niinistö, ympäristöministeri 2014
Pekka Haavisto, kehitysministeri 2014
Rinteen/Marinin hallitus:
Pekka Haavisto, ulkoministeri 2019–2023
Maria Ohisalo, sisäministeri 2019–2021, ympäristö- ja ilmastoministeri 2022–2023
Krista Mikkonen, ympäristö- ja ilmastoministeri 2019–2021, sisäministeri 2021–2023
Emma Kari, ympäristö- ja ilmastoministeri 2021–2022
Merkittäviä poliitikkoja > Presidenttiehdokkaat

Heidi Hautala  (2000, 2006)
Pekka Haavisto (2012, 2018; 20241)
1 Vihreiden tukema valitsijayhdistyksen ehdokas
Merkittäviä poliitikkoja > Entiset kansanedustajat

Touko Aalto (2015–2019)
Outi Alanko-Kahiluoto (2007–2023)
Janina Andersson (1995–2011)
Ulla Anttila (1991–2007)
Tuija Brax (1995–2015)
Tarja Cronberg (2003–2007)
Merikukka Forsius (1999–20081)
Satu Haapanen (2011–2015)
Hanna Halmeenpää (2015–2019)
Satu Hassi (1991–2004, 2015–2023)
Heidi Hautala (1991–1995, 2003–2009)
Mari Holopainen (2019–2023)
Timo Juurikkala (2009–2011)
Heli Järvinen (2007–2011, 2015–2023)
Emma Kari (2015–2023)
Johanna Karimäki (2007–2019)
Jyrki Kasvi (2003–2011, 2015–2019)
Ville Komsi (1983–1987)
Noora Koponen (2019–2023)
Irina Krohn (1995–2006)
Kalle Könkkölä (1983–1987)
Hannele Luukkainen (1991–1995)
Rosa Meriläinen (2003–2007)
Rauha-Maria Mertjärvi (1998–2003)
Ville Niinistö (2007–2019)
Paavo Nikula (1991–19982)
Maria Ohisalo (2019–2024)
Kirsi Ojansuu (1999–2011)
Eero Paloheimo (1987–1995)
Olli-Poika Parviainen (2015–2019)
Pirkka-Pekka Petelius (2019–2023)
Erkki Pulliainen (1987–2011)
Tuija Maaret Pykäläinen (1991–1999)
Pekka Räty (1991–1995)
Anni Sinnemäki (1999–2015)
Mirka Soinikoski (2019–2023)
Osmo Soininvaara (1987–1991, 1995–2007, 2011–2015)
Johanna Sumuvuori (2006–2011, 2015)
Iiris Suomela (2019–2023)
Jani Toivola (2011–2019)
Antero Vartia (2015–2019)
Ozan Yanar (2015–2019)
1 Siirtyi Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmään.

2 Siirtyi oikeuskansleriksi.
Kritiikki

Vuonna 2020 julkaistussa teoksessa Kertomuksen vaarat – Kriittisiä ääniä tarinataloudesta ja lokakuussa 2020 Touko Aalto kritisoi Vihreää puoluetta politiikanteon viestinnällisestä lähestymistavasta, jossa sisällöt eli asiakysymykset ovat toissijaisia ja jossa tavoitellaan ensisijaisesti mahdollisimman suurta suosiota ihmisten kiinnostuksenkohteita luotaavilla segmenttianalyyseillä ja lifestyle-viestinnällä. Aallon mielestä järjestys on nurinkurinen.
Kirjallisuutta

Aalto, Sari: Vaihtoehtopuolue: Vihreän liikkeen tie puolueeksi.  Helsinki:  Into, 2018.  ISBN 978-952-264-885-3
Pulkkinen, Marja: Vihreiden vastahistoria.  Helsinki:  Into, 2019.  ISBN 978-952-264-670-5
Remes, Tanja & Sohlstén, Jemina (toim.): Edellä! Vihreä liitto 20 vuotta.  Helsinki:  Vihreä sivistysliitto, 2007.  ISBN 978-952-5078-24-4
Sauri, Pekka: Parempaa kuin seksi.  (Avainromaani)  Kaiku Books, 2014.  ISBN 978-952-67680-7-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vihreä liitto
Vihreä eduskuntaryhmä Eduskunta.
Ohjelmalistat - Vihreä liitto Pohtiva – Poliittisten ohjelmien tietovaranto.
Suomalaiset puolueet: Vihreä liitto Yle Areena. 2011.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Koijärven padonrakentajien leiri keväällä 1979. Kuvassa toinen ja kolmas oikealta ovat Ville Komsi ja Irina Krohn.
Vihreät päättivät järjestäytyä valtakunnalliseksi yhdistykseksi mutteivät puolueeksi Tampereella vuonna 1986.
Vihreiden kannatus kunnittain kunnallisvaaleissa 2017.

  0 %
  0–2 %
  2–4 %
  4–6 %
  6–8 %
  8–10 %
  10–12 %
  12–14 %
  14–16 %
  16–20 %
  20–30 %
  yli 30 %
Vihreiden vaaliteltta Isolla Roobertinkadulla Helsingissä.
Vihreät Helsinki Pride -kulkueessa vuonna 2016.
Kuntakohtaiset tulokset vuoden 2019 eduskuntavaaleissa.
Vihreiden kannatus eri vaaleissa.
Katekismus

Katekismus  on kristillisen opin tiivistelmä. Nimi periytyy kreikan sanasta katekhesis (suom. suullinen opetus), joka varhaisessa kirkossa tuli tarkoittamaan sitä opin määrää, mikä vaadittiin aikuisilta kastetta varten. Kasteoppilasta kutsuttiin nimellä katekumeeni (suom. opetettava).
Katekismuksen kansilehti vuodelta 1831
Katolisen kirkon katekismus

Katolisen kirkon katekismus (KKK) julkaistiin vuonna 1992, ja sen suomenkielinen versio julkaistiin vuonna 2005. Paavi Johannes Paavali II julisti katekismuksen päteväksi opilliseksi teokseksi tämän julkaisuvuonna. Katolisen kirkon katekismus koostuu neljästä osasta, jotka ovat uskon tunnustaminen, kristillisen salaisuuden vietto eli sakramentit, elämä Kristuksessa ja kristillinen rukous.
Tähän laajaan katekismukseen pohjautuen on sittemmin julkaistu tiivistetty kompendium vuonna 2005 ja nuorille suunnattu Youcat vuonna 2011.
Roomalaiskatolisella kirkolla on ollut useita pienempiä katekismuksia historiansa aikana. KKK on ensimmäinen laaja katekismus sitten vuoden 1566 Roomalaisen katekismuksen.
Vuonna 2012 Ukrainan kreikkalaiskatolinen kirkko julkaisi oman katekismuksensa H’rystos – naša Pash’a. Sen englanninkielinen käännös Christ – Our Pascha julkaistiin vuonna 2016.
Luterilaisen kirkon katekismukset

Protestanttisille historiallisesti merkittävin katekismus (Suomen vuoden 1869 kirkkolaissa muodossa katkismus) lienee Martti Lutherin Vähä katekismus, jonka uskonpuhdistaja kirjoitti vuonna 1529 seurakuntien suureen tarpeeseen. Luther oli tarkastusmatkoilla Saksissa kohdannut sellaista tietämättömyyttä, että hän päätti korjata tilanteen kirjoittamalla katekismuksen. Lutherin Vähä katekismus leviää jatkuvasti maailmassa uusilla kielillä. Samana vuonna 1529 Luther laati myös Ison katekismuksen lähinnä papistoa ja opettajia varten. Katekismukset kuuluvat luterilaisen kirkon tunnustuskirjoihin.
Lutherin Vähässä katekismuksessa on kuusi opinkohtaa, jotka ovat kymmenen käskyä, Uskontunnustus, Herran rukous, Pyhä kaste, Rippi ja synninpäästö, Alttarin sakramentti sekä rukousten ja niin sanottujen Huoneentaulujen osasto.
Ensimmäinen suomenkielinen katekismus oli uskonpuhdistaja Mikael Agricolan ”Alcu opista uskoon” vuodelta 1543. Siitä on säilynyt osia kolmesta painoksesta, joita yhdistämällä on saatu kokoon kokonainen teos. Seuraavaksi ilmestyi Paavali Juustenin katekismus, josta ei ole säilynyt mitään. Jaakko Finnon suomennos on säilynyt osaksi. Vanhin tunnettu suomennos Lutherin Vähästä katekismuksesta on vuodelta 1607.
Tärkein Lutherin Vähän katekismuksen laitos oli Uppsalan arkkipiispan Olav Svebiliuksen vuonna 1689 laatima. Svebilius suomensi sen vuonna 1745, ja se oli käytössä koko kirkossa 1800-luvun lopulle asti ja sen jälkeenkin eri herätysliikkeillä nykypäivään saakka. Svebiliuksen katekismus eli "pitkä kirja" on myös artikkelin kuvassa. 1800-luvun lopulta lähtien alettiin käyttää sanaa ”Kristinoppi” Vähän katekismuksen selityksestä. Nykyistä edeltävä kristinoppi oli vuoden 1948 kirkolliskokouksen hyväksymä piispa Eino Sormusen laatima esitys.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon katekismus 1999

Suomen Evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokous hyväksyi uudistetun katekismuksen vuonna 1999. Kirkko jakoi sitä suomalaisiin koteihin kaksi miljoonaa kappaletta syksyllä 2000. Katekismuksen on kirjoittanut piispa Eero Huovinen palauteryhmän kanssa.
Katekismus on jaettu 43 numeroituun kohtaan Lutherin Vähän katekismuksen mallin mukaisesti. Kussakin kohdassa on selitysteksti, aiheeseen liittyviä raamatunjakeita ja vastaava kohta Vähästä katekismuksesta. Jaottelu on seuraava:
Kymmenen käskyä: 1 Ensimmäinen käsky, 2 Toinen käsky, 3 Kolmas käsky, 4 Neljäs käsky, 5 Viides käsky, 6 Kuudes käsky, 7 Seitsemäs käsky, 8 Kahdeksas käsky, 9 Yhdeksäs käsky, 10 Kymmenes käsky, 11 Käskyt – rakkauden laki
Uskontunnustus: 12–13 Ensimmäinen uskonkohta, 14–18 Toinen uskonkohta, 19–24 Kolmas uskonkohta
Isä meidän -rukous: 25 Isä meidän, 26 Ensimmäinen pyyntö, 27 Toinen pyyntö, 28 Kolmas pyyntö, 29 Neljäs pyyntö, 30 Viides pyyntö, 31 Kuudes pyyntö, 32 Seitsemäs pyyntö, 33 Loppuylistys
Sakramentit: 34 Pyhä  kaste, 35 Kasteen lahja, 36 Kasteen merkitys, 37 Herran pyhä ehtoollinen, 38 Ehtoollisen lahja, 39 Ehtoollisen merkitys
Raamattu, rippi, rukous ja siunaus: 40 Raamattu, 41 Rippi, 42 Rukous, 43 Herran siunaus
Uusi kristinoppi ilmestyi heti myös ruotsiksi, englanninkielinen laitos julkaistiin 2001 ja latinan- ja venäjänkieliset laitokset 2002. Se on ilmestynyt myös unkariksi käännettynä 2003 Unkarin evankelisluterilaisen kirkon käyttöön. Kuriositeettina voidaan mainita myös niin sanotut murrekatekismukset, jotka ilmestyivät 1999 ja 2000: kristinoppi on saatavissa kuudella eri suomen murteella ja Helsingin slangiksi.
Kirjallisuutta

Poutiainen, Matti: Katekismuksen sisältö.  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 1998.  ISBN 951-693-219-3
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon katekismus.  (Sisältö: Martti Lutherin Vähä katekismus, 1529; Kristinoppi lyhyesti esitettynä. Hyväksytty Suomen kuudennessatoista varsinaisessa kirkolliskokouksessa vuonna 1948)  Helsinki:  Kirjapaja, 2008.  ISBN 978-951-607-654-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Careliuksen suomentama katekismus vuodelta 1607 digiversiona
Vähä katekismus (Arkistoitu – Internet Archive)
Iso katekismus (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon katekismus
Katolisen kirkon katekismus (suomeksi)
Volsk

Kirkko Volskissa.
Volsk on kaupunki Venäjällä Saratovin alueella 115 kilometriä Saratovista koilliseen Volgan varrella. Siellä on jokisatama ja erilaista teollisuutta, muun muassa sementti- ja terästehdas.
Väkiluku

1984: 66 000
1989: 65 683
2010: 66 508
2018: 63 212
Kaupunkilaisia

Aleksandr Jakovlev (1886–1953), kirjailija
Konstantin von Kügelgen (1810–1880), baltiansaksalainen taidemaalari
Pjotr Grušin (1906–1993), tieteilijä, lentokone- ja rakettisuunnittelija
Albert Leman (1915–1998), säveltäjä
Vladimir Semenets (s. 1950), ratapyöräilijä, olympiavoittaja
Aleksei Tšelyšev (s. 1955), poliitikko ja prefekti
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volsk Wikimedia Commonsissa
Polyetyleenitereftalaatti

| Polyetyleenitereftalaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  poly(eteenitereftalaatti)
Muut nimet:  PET, PETE, PETP, PET-P
Muut nimet:  Teryleeni; Dacron
CAS-numero:  25038-59-9
Ominaisuudet
Moolimassa:  10–50 kg/mol, vaihteleva
Sulamispiste:  250°C (482 °F; 523 K)
Kiehumispiste:  350°C (662 °F; 623 K)
Tiheys:  1,370 g/cm3 amorfinen 1,455 g/cm3 kiteytynyt  1,38 g/cm3 20 °C
Liukoisuus veteen:  käytännössä liukenematon
| --- | --- |
Kimmokerroin, E: 2800–3100 MPa
Vetolujuus, σt: 55–75 MPa
Myöntöraja: 50–150%
Charpy-iskutesti: 3.6 kJ/m2
Lasisiirtymälämpötila, Tg: 67–81 °C
Vicat-pehmenemispiste B: 82 °C
Lämpölaajenemisen lineaarinen kerroin, α: 7·10-5K-1
Veden imeytyminen (ASTM): 0.16
Lähteet
Polyetyleenitereftalaatti tai polyeteenitereftalaatti eli PET on muovi, jota käytetään erityisesti pakkausteollisuudessa. Muiden muassa virvoitusjuomapullot ja uuninkestävät muovivuoat on usein tehty PET:sta.
Polyetyleenitereftalaatin moolimassa on yleensä suurempi kuin 10 000 g/mol.
Historia

Britannialaiset kemistit John Rex Whinfield ja James Tennant Dickson patentoivat polyetetyleenitereftalaatin (PET) vuonna 1941. He loivat yhdessä keksijöiden WK Birtwhistle ja CG Ritchietheyn kanssa ensimmäisen polyesterikuidun, jota kutsuttiin nimellä Terylene. Edellä mainitut keksijät olivat alun perin Imperial Chemical Industries:ssa (ICI) työskenteleviä keksijöitä, jotka kehittivät Terylenen. Yhdysvaltalainen kemianteollisuuden yritys DuPont kehitti oman polyesterikuitunsa nimeltä Dacron vuonna 1950.
DuPont ja Imperial Chemical Industires kilpailivat polyesterin kehityksestä. He sopivat vuonna 1929 jakavansa tietoja patenttien ja tutkimustöiden kehityksestä. Kuitenkin Dupont päätti keskittyä lupaavampaan nailontutkimukseen. Vuonna 1945 DuPont osti Yhdysvaltojen oikeudet polyesterin jatkotutkimuksiinsa ICI:ltä Terylene-polyesteristä. Dupont valmisti vuonna 1950 Dacron (polyesteriä) kuitua Delawaressa