Kanadanhanhi
Levinneisyys > Siirtoistutusalueet

Euroopan ensimmäiset kanadanhanhet tuotiin Pohjois-Amerikasta Britanniaan vuonna 1678 riistalinnuiksi. Ne olivat nimialalajia B. c. canadensis, mutta joukossa on saattanut olla myös B. c. maxima -alalajin yksilöitä. Britannian hanhet muistuttavat maxima-alalajia suurelta kooltaan, poskilaikun muodoltaan, kesyydeltään ja heikolta muuttotaipumukseltaan. Britanniassa kanta kasvoi hitaasti, ja vasta lähes 300 vuoden kuluttua, 1960-luvulla, sen koko ylitti 10 000 yksilön rajan. Mahdollisesti joitain yksilöitä on tullut Atlantin yli luonnostaankin muuttoharhailijoina. Nykyisin lajilla on pesiviä kantoja Britteinsaarilla (nykyisin noin 47 000 paria), Färsaarilla, Alankomaissa, Belgiassa, Ranskassa, Saksassa, Itävallassa, Tšekissä, Ukrainassa, Puolassa ja Skandinaviassa. Lisäksi lajia tavataan Aasian ja Oseanian puolella Siperiassa, Kamtšatkalla, Kiinassalähde?, Japanissa ja Uudessa-Seelannissa.
Pohjoismaiden kanadanhanhikanta polveutuu vain 3–5 yksilöstä, jotka lintukuvaaja Bengt Berg toi Etelä-Ruotsiin vuoden 1930 tienoilla. Linnuista yksi oli kotoisin Pohjois-Amerikasta ja muut Britanniasta. Ensimmäiset istutuspaikat olivat Kalmarsund ja Blekinge. 1940-luvulla niiden jälkeläisiä siirrettiin muutamiin paikkoihin sisämaahan, ja myöhemmin maan pohjoisosiinkin. Lajin levinneisyys laajeni keskimäärin 1–2,8 kilometrin vuosivauhtia; leviäjinä olivat nuoret parit, jotka joutuivat siirtymään vanhojen reviirien ulkopuolelle. Kanta kasvoi huomattavan nopeasti, ja jo 1960-luvulla Ruotsin populaation koko oli 10 000 yksilöä. 1980-luvun lopulle tultaessa kanadanhanhen levinneisyys ulottui Ruotsin itärannikkoa pitkin Tornionlaaksoon asti. Norjaan oli tuotu jostakin ensimmäiset kanadanhanhet vuonna 1936, mutta sikäläisen kannan kasvu alkoi varsinaisesti vasta, kun sinne vuodesta 1958 alkaen tuotiin ruotsalaisia yksilöitä. Ruotsin hanhia yritettiin istuttaa myös Tanskaan, jossa ne eivät kuitenkaan menestyneet kovin hyvin.
Suomessa havaittiin ensimmäinen, todennäköisesti Ruotsista tullut kanadanhanhi vuonna 1955 Hailuodossa. Lajin istuttaminen Suomeen aloitettiin 1960-luvun alussa, Ruotsista tuoduilla linnuilla. Ensimmäiset neljä yksilöä tuotiin Inkoon Hättön saarelle vuonna 1960. Kaksi vuotta myöhemmin lintuja oli jäljellä enää kaksi, ja ne vapautettiin saarelle, minkä jälkeen ne katosivat. Vuonna 1964 Ruotsista tuotiin kahdeksan poikasta, joista neljä vapautettiin vuonna 1966 Porvoon läheiselle Viksbergin järvelle. Ne saivat muutaman poikasen, ja kaikki linnut otettiin syksyllä takaisin tarhaan. Syksyllä 1967 nuoria ei saatu kiinni ja ne lähtivät muuttomatkalle. Nämä hanhet lisääntyivät usean vuoden ajan, mutta alueelle ei silti syntynyt luonnonvaraista kantaa. Suomalainen kanadanhanhipopulaatio sai varsinaisesti alkunsa vasta vuonna 1970, jolloin alettiin tehdä istutuksia eri puolille maata, varsinkin Turun ja Rauman seuduille. 1980-luvun loppuun mennessä Suomen kanta oli kasvanut jo lähes 3 000 yksilöön, joista valtaosa eli länsi- ja lounaisrannikoilla. Ruotsista oli siirtynyt kanadanhanhia itsenäisesti Länsi-Lappiin. 1990-luvun puolivälissä yksilöitä oli arviolta noin 4 000–5 000, ja laji oli levittäytymässä laajalti myös sisämaahan. Nykyään Suomen parimääräksi arvioidaan noin 10 000. Suuri osa suomen kanadanhanhista muuttaa talveksi Itämeren eteläsosiin ja Etelä-Ruotsiin, ja vähäisempi määrä Baltian rannikolle. Pieni osa linnuista talvehtii pesimäaluidensa läheisissä sulapaikoissa tai lounaisrannikolla. Pohjoismaisen populaation kapea perimä ei näytä vähentäneen sen elinvoimaisuutta, sillä haitalliset perintötekijät ovat ilmeisesti karsiutuneet kannan ollessa pieni.