Jaguar E-Type
Moottorit ja korimallit

XK6-moottori oli 1961-1964 3,8-litrainen ja 1964-1971 4,2-litrainen kuusisylinterinen kahdella yläpuolisella nokka-akselilla varustettu rivimoottori. Moottorin lohko ja sylinteriryhmä olivat valurautaa, ja sylinterikansi alumiinia. Brittiläiseen vanhaan tapaan moottori oli pitkäiskuinen (106 millimetriä; Britanniassa moottorin pitkä isku oli aiemmin ollut suosittu verohevosvoimien laskentakaavan vuoksi), minkä vuoksi männän nopeus oli suurimman sallitun kierrosluvun 6 000 kohdalla huolestuttavan korkeat 21,2 m/sek - ajo korkeilla kierrosluvuilla kiihdyttikin XK-moottorin öljynkulutusta . Kolmen muuttuvakurkkuisen kaasuttimen ansioista tehoksi saatiin 265 hevosvoimaa, ja tätä E-Typen tulevaa perusmoottoria oli asennettu vuodesta 1960 lähtien XK150-malliin "3,8 S"-nimisenä. Kiihtyvyys 0-100 km/h sujui runsaassa 7 sekunnissa ja huippunopeus oli noin 240 km/h. Sarjasta 2 eli vuodenvaihteesta 1968/1969 lähtien vaihteisto oli täyssynkronoitu. Sarjasta 3 (vuodesta 1971) lähtien E-Type tuli saataville Jaguarin täysalumiinisella 5,3 litran V12-moottorilla - se oli XK6:n jälkeen vasta toinen Jaguarin omaa tekoa oleva moottori - joka pohjautui Le Mansin 24 tunnin ajoihin jo vuonna 1954 suunniteltuun, ja vuonna 1966 seuraavan vuoden XJ13-kilpuriin tarkoitettuun V12-moottoriin. Uusi moottori oli katsottu tarpeelliseksi, sillä Yhdysvaltain kiristyvät päästömääräykset olivat kuohinneet XK-moottorin tehoa Kilpamoottorin DOHC-neliventtiilikansien sijaan sarjamoottori oli kuitenkin varustettu vain yksillä nokka-akseleilla per sylinteriryhmä, kaksilla venttiileillä per sylinteri, ja Heron-tyyppisillä palotiloilla männissä. Tämä ratkaisu yksinkertaisti venttiilikoneistoa, ja pitkät imukanavat korostivat huipputehon sijaan keskikierrosalueen vääntöä. Sen iskutilavuus nostettu 5,3 litraan, ja V12 sai elektronisen Lucas OPUS-sytytyksen jo vuodesta 1971 lähtien - suunnitellun polttoaineen ruiskutuksen sijaan V12-moottori varustettiin kuitenkin aluksi neljällä Zenith-Stromberg–kaasuttimella. E-Typen R6- ja V12-moottorilla varustettujen autojen suorituskyvyssä ei V12:n korkeammasta tehosta ollut mainittavaa eroa, sillä muutos tiesi pelkän moottorivaihdon osalta 150kg- ja avomallissa jopa 250 kg painonlisäystä sen siirryttyä 3. sarjassa lisäksi 23cm pidennetylle "2+2"-korin alustalle.
Tämä V12-moottori tuli käyttöön myös vuoden 1972 Jaguar XJ12- ja kuuluisaa mallinimeä kunnioittaen Daimler Double Six-edustusautossa (sarjat 1 ja 2), sekä Malcolm Sayerin viimeiseksi muotoilutyöksi jääneessä vuoden 1975 Jaguar XJS-coupéssa. Iso moottori vaati E-Typen konepeltiin kookkaamman "voimakuhmun", ja jäähdytinmaskin alla oli lisämaski ohjaamassa jäähdyttävää ilmaa öljypohjaan ja suojaamaan sitä kolhuilta. E-Typen V12-versioiden pakoputkistossa oli useimmiten neljä viuhkamaista litistetyn-kulmikasta loppuputkea, kun XK-versioissa oli tyypillisesti keskilinjalla kaksi hieman ylöspäin sojottavaa pakoputkea.
E-typestä oli kaksi korimuunnosta: kovakattoinen FHC eli Fixed Head Coupé, joka oli vuodesta 1966 lähtien tarjolla myös takatiloiltaan 23 cm pidennettynä 2+2-versiona (se korvaisikin tiloiltaan epäkäytännöllisen ahtaan lyhyen coupén), sekä avokattoinen versio joko OTS- eli Open Two Seater- tai Roadster-mallisena kevyellä kangaskatolla, tai säätä paremmin kestävällä tukevammalla kangaskatolla DHC- eli Drop Head Coupé-versiona. Vuonna 1971 esitelty uusi V12-moottori ja molemmat Series 3-korimallit, coupé ja avoauto, siirtyivät 2+2-mallin pidemmälle alustalle: paino nousi isolla moottorilla 250kg, eli suoritusarvot (0-97 km/t n. 7 sek, huippunopeus noin 240 km/t) eivät juurikaan muuttuneet.
Auton takapyörien erillisjousitus oli Jaguareissa uutta. Etupyörät oli tuettu kaksin kolmiotukivarsin ja jousitettu pitkittäisin vääntöjousin. Hammastanko-ohjaus oli poikkeuksellisen nopea. Ääriasentojen välillä oli hiukan yli 2,5 ohjauspyörän kierrosta. Isot levyjarrut oli sijoitettu vetoakseleiden sisäpäihin, vetopyörästön kotelon kupeeseen. De Dion-tyyppinen taka-akselisto oli paljon parempi kuin Jaguarin aikaisempi jäykkä akseli: tehdas käytti Le Mansin 24 tunnin ajon vuonna 1955 voittanutta XK D-tyypin kilpa-autoa alustanumerolla XKD505 vuosina 1955-1958 muun muassa tämän uuteen E-Typeen tarkoitetun taka-akselin koeajoihin, akseliston kehitysversiota käytettiin myös E2A-prototyypissä.