stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sinebrychoff (suku)
Historia

Ensimmäinen Suomeen saapunut Sinebrychoff oli 1700-luvun lopulla Kymin Ruotsinsalmen varuskuntaan asettunut ja siellä kauppiaana toiminut Pjotr, Suomeen tultuaan Peter. Hän kuoli vuonna 1805.
Peter Sinebrychoffilla oli viisi poikaa. Heistä vanhin oli vuonna 1786 syntynyt Nikolai ja nuorin 13 vuotta myöhemmin syntynyt Pavel eli Paul, jotka molemmat jäivät myös Suomeen. Nikolai Sinebrychoff aloitti liiketoimintansa perustamalla kauppahuoneen, ja Suomen sodassa 1808–1809 hän muun muassa muonitti venäläisiä sotilaita.
Nikolai muutti Viaporin linnoitukseen vuonna 1817, jossa hänen liikkeensä myös silloin sijaitsi. Kaksi vuotta myöhemmin hänellä oli jo yksinoikeus oluen valmistukseen ja myyntiin Helsingissä kymmeneksi vuodeksi. Vuonna 1822 hän siirsi panimon Hietalahteen sekä laajensi liiketoimintaansa paloviinan tuottamiseen ja myyntiin. Nikolai kuoli vuonna 1848 lapsettomana ja naimattomana, jolloin hänen veljensä Pavel otti yrityksen hoitaakseen. Tämä moninkertaisti liikevaihdon laajentamalla toimintaa ja luomalla jälleenmyyntiverkoston. Ostamalla osakkeita Pavel kasvatti yrityksen omaisuutta ja rakennutti kiinteistöjä. Kiinteistöjen suunnittelussa hän käytti luottoarkkitehtiaan Theodor Höijeriä. Höijerin tunnetuin työ on Ateneumin rakennus. Pavel Sinebrychoff oli 1870-luvulla Helsingin verotetuin henkilö ja vaurain yrittäjä.
Naimisiin Pavel meni vasta vuonna 1850. Hän nai taloudenhoitajattarensa Johanna Tichanoffin tyttären Annan. Perheeseen syntyi neljä lasta 1850-luvun aikana. Perheen esikoinen oli Maria, joka syntyi vuonna 1852. Kaksi vuotta myöhemmin syntyi Anna. Esikoispoika Nicolas syntyi vuonna 1856 ja perheen kuopus Paul nuorempi vuonna 1859.
Historia > Panimon perustaminen

Panimo valmistui 1820-luvun lopulla Hietalahteen. Siellä valmistettiin olutta vuoteen 1993 asti, jolloin Oy Sinebrychoff Ab muutti Keravalle. Perhe asui Pavelin vanhemman veljen Nikolain 1840-luvulla rakennuttamassa talossa Bulevardin päässä panimon vieressä. Talossa on nyt Sinebrychoffin taidemuseo.
Sinebrychoffeilla oli laaja näkemys yhteiskunnasta liiketoiminnan ja sen tuoman menestyksen kautta. He kantoivatkin hyvää huolta työntekijöistään ja näiden perheistä. Eläkekassa oli myös perustettu turvallisuuden vuoksi, ja oman osansa heidän omaisuudestaan sai myös hyväntekeväisyys. Sinebrychoffeista erityisesti Anna oli ahkera hyväntekijä, ja hän auttoi esimerkiksi koululaisia saamaan parempia vaatteita.
1870-luvun lopulla Pavel Sinebrychoffin terveys alkoi heiketä ja hän siirsi yrityksen päätäntävallan pojalleen Nicolakselle. Paul nuoremman oli aika vakiintua, ja hän kosi Fanny Grahnia, joka esiintyi Svenska Teaternin lavatähtenä. Grahnin ei kuitenkaan ollut helppo valita uran ja avioliiton väliltä, joten vastaus oli kieltävä. Pavelin terveys heikkeni heikkenemistään ja avioliitto haluttiin solmia hänen siunauksellaan. Tämä ilmeisesti auttoi Fannya valinnassa, ja liitto solmittiin 1883. Vain kuukautta myöhemmin Pavel kuoli. He tekivät häämatkan kierrellen Euroopassa, jossa heidän kiinnostuksensa taiteeseen kasvoi.
Kolme vuotta häiden jälkeen vuonna 1886 yrityksen johto siirtyi Paulille Nicolaksen lähdettyä parantamaan terveyttään ulkomaille. Silloin Paulin rinnalla yrityksessä toimi hänen äitinsä Anna ja sisarensa Annan puoliso Emil Kjöllerfeldt. Vuonna 1904 Paulille jäi koko yrityksen hallitseminen Annan ja Emilin kuoltua. Lopulta Paulin äidin kuoltua Sinebrychoffit muuttivat Hietalahdenkadun asunnosta Bulevardille.
Taideharrastus

Äitinsä kuollessa Paul oli 45-vuotias, ja Fannykin yli 40-vuotias. He jo tiesivät pysyvänsä lapsettomina ja keskittyivät siten taiteen keräämiseen. Fannyn alaa olivat hopea, posliini ja pienoisveistokset, kun taas Paul keskittyi kuvataiteeseen.
Perhe halusi talon eri huoneet sisustettavaksi eri tyylein, ja he valitsivat huoneisiin empireä, kustavilaisuutta sekä hollantilaista barokkia.
Sinebrychoffit aloittivat keräilyn Albert Edelfeltin, Akseli Gallen-Kallelan, Werner Holmbergin ja Ferdinand von Wrightin teoksilla, mutta se ei vielä riittänyt heille. He halusivat taideteoksissaan välähdyksiä menneisyydestä, historiaa ja tarinoita, joihin he voisivat eläytyä. Tällaista taidetta ei ollut helppoa löytää 1880-luvun Helsingistä, sillä kaupungissa ei ollut taidekauppiaiden verkostoa tai edes vanhan taiteen taidehuutokauppaa. Suomessa myydyt teokset olivat peräisin lähinnä kuolinpesistä tai taloudellisesti vaikeuksissa olleiden henkilöiden omistamia. Sinebrychoffit eivät halunneet taidekokoelmastaan tavanomaista kotikokoelmaa. Kokeiltuaan suomalaista ja pohjoismaista taidetta he päättivät keskittyä vanhoihin ruotsalaisiin muotokuviin sekä miniatyyreihin.
Suomen niukkojen taidevalikoimien takia he tarvitsivat apua muilta, joten Sinebrychoffit päättivät luoda suhteen Tukholmassa asustavan puolalaisen taidekauppiaan Henryk Bukowskin kanssa. Bukowskin kuollessa Sinebrychoffit loivat luottosuhteen suomalaissyntyiseen taidehistorioitsijaan Osvald Siréniin.
Paul Sinebrychoff nuorempi kuoli 1917. Sen jälkeen Fanny enää lähinnä vain huolehti taidekokoelmasta, eikä suuria lisäyksiä tehty. Hieman ennen kuolemaansa 1921 Fanny Sinebrychoff testamenttasi kokoelman kokonaisuudessaan Suomen valtiolle. Se sisälsi kaiken kaikkiaan yli 700 nimikettä: huonekaluja, lasi- ja posliiniesineitä, hopeaa, miniatyyreja ja maalauksia.
Tunnettuja suvun jäseniä

Peter (Pjotr) Sinebrychoff (k. 1805), panimonomistaja
Nikolai Sinebrychoff (n. 1789 – 1848), kauppaneuvos, nykyisen Sinebrychoff-panimon perustaja, Peter Sinebrychoffin poika
Ivan Sinebrychoff (1790–1879), kauppaneuvos, Sinebrychoffin panimon johtaja, Peter Sinebrychoffin poika
Pavel (Paul) Sinebrychoff (1799–1883), kauppaneuvos, Sinebrychoffin panimon johtaja ja omistaja, Peter Sinebrychoffin poika (puoliso Anna Sinebrychoff, o.s. Tichanoff)
Nicolas Sinebrychoff (1856–1896), kauppaneuvos, Sinebrychoffin panimon johtaja, Pavel Sinebrychoffin poika
Paul Sinebrychoff (1859–1917), kauppaneuvos, Sinebrychoffin panimon johtaja ja omistaja, taidekeräilijä, Pavel Sinebrychoffin poika (puoliso näyttelijä Fanny Sinebrychoff, o.s. Grahn)
Olga ”Olly” Donner, o.s. Sinebrychoff (1881–1956), kirjailija, Nicolas Sinebrychoffin tytär (puoliso teollisuusjohtaja Uno Donner)
Kirjallisuutta

Anneli Mäkilä-Alitalo, Sakari Heikkinen & Minerva Keltanen: Sinebrychoffit. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura & Sinebrychoffin taidemuseo, Helsinki 2009. ISBN 978-951-53-3202-8
Peter Sinebrychoffin (k. 1805) hauta Kotkassa, Kymen vanhalla hautausmaalla.
Nikolai Sinebrychoffin hauta Helsingin ortodoksisella hautausmaalla.
Konstantin Simonov

Konstantin Simonov vuonna 1967.
Konstantin (Kirill) Mihailovitš Simonov (ven. Константи́н (Кири́лл) Миха́йлович Си́монов; 28. marraskuuta (J: 15. marraskuuta) 1915 Pietari – 28. elokuuta 1979 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija. Hänet tunnetaan parhaiten toista maailmansotaa kuvaavista runoista, näytelmistä ja romaaneista. Simonov oli myös merkittävä kirjallisuus- ja yhteiskuntaelämän vaikuttaja.
Yhteiskunnallinen toiminta

Kirjailijantyönsä ohella Simonov osallistui aktiivisesti Neuvostoliiton kirjallisuuselämään ja yhteiskunnalliseen toimintaan. Vuosina 1946–1954 hän toimi Neuvostoliiton kirjailijaliiton pääsihteerin sijaisena. Vuosina 1954–1959 ja uudelleen vuodesta 1967 lähtien hän oli kirjailijaliiton hallituksen sihteeri. Vuosina 1946–1950 ja 1954–1958 hän työskenteli Novyi mir -kirjallisuuslehden ja vuosina 1950–1953 Literaturnaja gazetan päätoimittajana. 1950-luvulta lähtien Simonov tunnettiin varovaisen liberaalin kulttuuripolitiikan kannattajana, joka toiminnallaan edisti monien kirjallisuus- ja taide-elämän ilmiöiden esiintuloa ja hyväksymistä.
Simonov liittyi NKP:n jäseneksi vuonna 1942. Vuosina 1952–1956 hän oli NKP:n keskuskomitean ehdokasjäsen ja vuosina 1956–1961 sekä vuodesta 1976 lähtien keskuskomitean valvontalautakunnan jäsen. Simonov toimi myös Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustajana ja Neuvostoliiton rauhanpuolustajien komitean puhemiehistön jäsenenä. Vuonna 1974 hän sai sosialistisen työn sankarin arvonimen. Kirjailija on palkittu kolmella Leninin kunniamerkillä. Hänen tuhkansa on siroteltu Mogiljovin lähellä sijaitsevalle taistelukentälle.
Suomennetut teokset

Kertomuksia sodasta. Suom. A. Rantalainen. Helsinki: Kansankulttuuri, 1945.
Päiviä ja öitä. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1945.
Öitä ja päiviä. Suom. S. Seraste. Helsinki: Kansankirja, 1945. (2. painos Helsinki: Kirjayhtymä, 1975.)
Venäläisiä: näytelmä kolmessa näytöksessä yhdeksässä kuvaelmassa. Suom. K.L. Helo. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1947.
Runoja teoksessa 20 Neuvostoliiton runoilijaa. Suom. Armas Äikiä. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1960.
Elävät ja kuolleet. Suom. Lyyli Grönlund ja Jussi Pakkanen. Moskova: Vieraskielisen kirjallisuuden kustannusliike, 1963. (2. painos Moskova: Progress, 1981.)
Sotilaiksi ei synnytä 1–2. Suom. T. Haapalainen ja L. Holm. Moskova–Petroskoi: Kustannusliike Edistys, 1965–1966. (2. painos Moskova: Progress, 1982.)
Viimeinen kesä. Suom. T. Haapalainen. Moskova: Edistys, 1973. (2. painos Moskova: Raduga, 1984.)
Vähän ennen hiljaisuutta: muistiinpanoja vuoden 1945 maalis-, huhti- ja toukokuulta. Suom. Esa Adrian. Helsinki–Porvoo: WSOY, 1976.
Todistaja: Stalin sukupolveni ihmisten silmin. Suom. Ulla-Liisa Heino. Helsinki: WSOY, 1988.
Suomennetut teokset > Suomennettuja runoja

20 Neuvostoliiton runoilijaa, Armas Äikiä, Petroskoi: Valtion kustannusliike 1960
Neuvostolyriikkaa 4, toim. Natalia Baschmakoff, toim. Pekka Pesonen ja Raija Rymin, Helsinki: Tammi 1986 ISBN 951-30-4184-0
Tässä taivas, tässä maa: rakkauslauluja20 Neuvostoliiton runoilijaa, toim. Anna-Leena Härkönen, Helsinki: Otava 1987 ISBN 951-1-09317-7
Uuden runon Venäjä, toim. Toivo Flink, Petrozavodsk 1989 Karjala ISBN 5-7545-0041-6
Venäjän runotar, toim. Valentin Kiparsky ja Lauri Viljanen. Otava 1946. – Näköispainos Ntamo 2013 (sisällys)
Aljoša, suom. Ilpo Tiihonen, teoksessa: Neuvostolyriikkaa 4 P. Pesosen raakakäännöksestä
Dagestanilainen maljapuhe, suom. Ilpo Tiihonen, teoksessa: Neuvostolyriikkaa 4 P. Pesosen raakakäännöksestä
Ei lapsen sinisilmin, suom. Ilpo Tiihonen, teoksessa: Neuvostolyriikkaa 4 P. Pesosen raakakäännöksestä
En loppua, en alkua tuon hädän tiedä nyt, suom. Taisto Summanen, julkaisussa: Punalippu, 1984; nro 9 ja teoksessa: Uuden runon Venäjä
Fraasi kuuluu, suom. Ilpo Tiihonen, teoksessa: Neuvostolyriikkaa 4 P. Pesosen raakakäännöksestä
Jos kaikkivaltiudessaan meidät jumala, suom. Ilpo Tiihonen, teoksessa: Neuvostolyriikkaa 4 P. Pesosen raakakäännöksestä
Kahdenkymmenen vuoden kuluttua, suom. Armas Äikiä, teoksessa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa
[Kaukaiselle ystävälle], suom. Taisto Summanen, teoksessa: Uuden runon Venäjä
Kenraali, suom. Armas Äikiä, teoksessa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa
Kunhan odotat, minä palaan, suom. Ilpo Tiihonen, teoksissa: Neuvostolyriikkaa 4 P. Pesosen raakakäännöksestä  ja Tässä taivas, tässä maa: rakkauslauluja
Maine, suom. Armas Äikiä, teoksessa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa
Nimetön kenttä, suom. Armas Äikiä, teoksessa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa ja 20 Neuvostoliiton runoilijaa
Odota, suom. Taisto Summanen, julkaisussa: Punalippu, 1984; nro 9 ja teoksessa: Uuden runon Venäjä
Odota minua!: katkelma, suom. Armas Äitiä (?), teoksessa: Venäjän runotar: valikoima venäläistä lyriikkaa
Odota, niin palajan, suom. Armas Äikiä, teoksessa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa ja 20 Neuvostoliiton runoilijaa sekä julkaisussa: Punalippu, 1982; nro 4
On itsemme, kuin lehdistönkin syytä terottaa, suom. Ilpo Tiihonen, teoksessa: Neuvostolyriikkaa 4 P. Pesosen raakakäännöksestä
Piippu ruuan päälle, suom. Ilpo Tiihonen, teoksessa: Neuvostolyriikkaa 4 P. Pesosen raakakäännöksestä
Punainen ja valkoinen, suom. Armas Äikiä, teoksessa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa
Rakkauteni hautasin ja tuomitsin, suom. Taisto Summanen, julkaisussa: Punalippu, 1984; nro 9 ja teoksessa: Uuden runon Venäjä
Sinulle hyvää uutta vuotta toivotan, suom. Taisto Summanen, julkaisussa: Punalippu,
Synnyinmaa, suom. Armas Äikiä, teoksessa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa
Talo Vjazmassa, suom. Taisto Summanen, julkaisussa: Punalippu, 1984; nro 9 ja teoksessa: Uuden runon Venäjä
Tankki, suom. Armas Äikiä,teoksessa: 20 Neuvostoliiton runoilijaa
Viime kerran kun pääni kallistan, Taisto Summanen, suom. teoksessa: Uuden runon Venäjä
Ystävän muistolle, suom. Taisto Summanen, julkaisussa: Punalippu, 1984; nro 9 ja Uuden runon Venäjä
Aiheesta muualla

Konstantin Simonoville omistettu sivusto (venäjäksi)
Konstantin Simonovin teoksia (venäjäksi)
Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Konstantin Simonov (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  ADK  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Konstantin Simonov Berliinissä vuonna 1967.
Sinilurikki

| Sinilurikki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Polynesianlurikit Vini
Laji::  ultramarina
Kaksiosainen nimi
 Vini ultramarina  (Kuhl, 1820) 
Katso myös
   Sinilurikki Wikispeciesissä   Sinilurikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinilurikki (Vini ultramarina) on polynesialainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Sinilurikin pituus on noin 18 cm ja paino noin 35 g. Sen höyhenpuku on yläpuolelta ja päästä sininen, alapuolelta valkoinen tummansinisin kuvioin. Rinnassa on tummansininen vyö ja vaaleansinisessä pyrstössä on valkoinen kärki. Nokka on ruskea ja ylänokan tyvellä on oranssi reunus, iiris on kellanoranssi ja koivet oranssit. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on musta, iiris tummanruskea ja koivet oranssinruskeat.
Esiintyminen

Sinilurikki on Marquesassaarten kotoperäinen laji. Sitä tavataan todennäköisesti enää vain Ua Hukan saarella. Sitä on aiemmin esiintynyt myös Ua Poulla, Nuku Hivalla ja Fatu Hivalla. Sen kanta on taantunut pääasiassa mustarottien takia. Fossiililöytöjen perusteella sen elinympäristö on aikaisemmin ollut paljon laajempi.
Lajin populaation koon arvioitiin olevan vuonna 2010 noin 2 000 yksilöä, mutta sitä pidetään liian suurena arviona. Pienen populaation ja elinympäristöjen nopean heikkenemisen takia lajia pidetään äärimmäisen uhanalaisena.
Elinympäristö

Sinilurikit asuvat vuoriston alarinteiden metsissä, ja sitä tavataan myös kookospalmumetsiköissä sekä banaani- ja mangoviljelmillä. Ne ovat meluisia ja huomiota herättäviä.
Lisääntyminen

Pesä sijaitsee puun kolossa tai onkalossa tai mädäntyneessä, yhä puuhun kiinnittyneenä olevassa kookospähkinässä. Pesintä tunnetaan vain vankeudessa eläneiden parien osalta. Naaras munii tavallisesti kaksi munaa. Muna on kooltaan 22,5 x 18,6 mm. Molemmat puolisot hautovat ja hoitavat poikasia. Pesäpoikasaika on noin kahdeksan viikkoa.
Ravinto

Sinilurikit syövät siitepölyä, mettä, kukkia, pehmeitä hedelmiä ja hyönteisiä.
Sandra Stojiljkovic

Sandra Stojiljkovic
Sandra Stojiljkovic (s. 1981 Malmö) on ruotsalainen näyttelijä. Hän valmistui Malmön teatterikorkeakoulusta vuonna 2008 ja on sen jälkeen näytellyt ennen kaikkea Malmön kaupunginteatterissa, mutta ollut jonkin verran mukana myös radio- ja tv-tuotannoissa. Vuonna 2021 hän esitti Dani-nimistä poliisia sarjassa Ohuella langalla. Hän on naimisissa ja asuu Åkarpissa Burlövin kunnassa.
Sinilakkikaijanen

| Sinilakkikaijanen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Pikkukaijaset Micropsitta
Laji::  geelvinkiana
Kaksiosainen nimi
 Micropsitta geelvinkiana  Schlegel, 1871 
Katso myös
   Sinilakkikaijanen Wikispeciesissä   Sinilakkikaijanen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinilakkikaijanen (Micropsitta geelvinkiana) on pienikokoinen ja harvinainen melanesialainen kaijalaji.
Koko ja ulkonäkö

Sinilakkikaijanen on noin 9 cm pitkä ja 13–17 g painava lintu, jonka höyhenpuku on pääosin vihreä. Vatsan keskellä on keltainen alue. Sen päälaki on sininen ja posket siniseen vivahtavan ruskeat. Pyrstön alapuoli on keltainen, pyrstön keskimmäiset sulat ovat siniset ja reunimmaiset mustat ja niissä on keltaiset kärkitäplät. Siiven peitinhöyhenet ovat mustat levein vihrein reunuksin. Nokka on harmaa, iiris punaruskea ja koivet harmaat. Koiraan värit ovat hieman kirkkaammat kuin naaraan. Ne ovat vaikeasti havaittavia ja arkoja, mutta kutsuäänet paljastavat niiden esiintymisen.
Esiintyminen

Sinilakkikaijasia elää ainoastaan Uuden-Guinean luoteiskärjen Geelvinkinlahden edustalla olevilla Biakin-Supiorin ja Numforin saarilla. Nimialalaji geelvinkiana elää Numforilla ja alalaji misoriensis Biakilla. Lajin elintavat tunnetaan huonosti. Sen populaatio on kooltaan noin 10 000 yksilöä (1991). Laji on vaarantunut metsien hakkuiden ja maanviljelyksen laajenemisen takia.
Elinympäristö

Sinilakkikaijaset asuvat alavien maiden metsissä ja puutarhoissa. Ne liikkuvat tavallisesti pareittain tai muutaman yksilön parvissa.
Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan huonosti. Pesä on usein puussa olevassa termiittipesässä.
Ravinto

Sinilakkikaijanen syö ainakin siemeniä, sieniä ja jäkälää, mahdollisesti myös hedelmiä sekä hyönteisiä ja niiden toukkia.
Luettelo jääkäreistä J

Jääkärimerkki
Tämä on luettelo Suomen jääkäriliikkeeseen kuuluneista jääkäreistä. Kaiken kaikkiaan 1 895 vapaaehtoista aloitti jääkärikoulutuksen 1915–1918 Saksassa. Aluksi 200 suomalaista koulutettiin Lockstedtin leirillä Holsteinissa. Vuoden 1915 syksyllä Saksa päätti nostaa suomalaisosaston vahvuuden 2 000 mieheen. Suomessa aloitettiin koko maata kattava salainen värväys. Seuraavana keväänä joukosta muodostettiin Kuninkaallinen Preussin Jääkäripataljoona 27.
J

Siirry kirjaimeen → A B C D E F G H I J K L M
N O P R S T U
V W Y Z Å Ä Ö
J > Hesekiel Jaakkola

(14. huhtikuuta 1886 Valkeala – 6. helmikuuta 1961) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen äitinsä oli Anna Jaakkola. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Anna Elina Nergin kanssa.
Tämä kansakoulun käynyt työmies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) aliupseeriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin joukkueen varajohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, jonka mukana otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa. Sisällissodan jälkeen hänet määrättiin armeijan uudelleen järjestelyn seurauksena Suomen valkoiseen kaartiin, jossa hän toimi joukkueenjohtajana 9. komppaniassa. Armeijasta hän erosi 22. marraskuuta 1919 ja siirtyi Viitasaarelle työmieheksi ja tekikin työmiehen töitä vuoteen 1936 saakka, jolloin ryhtyi ruokalan pitäjäksi ja vuodesta alkaen hän ryhtyi hautausurakoitsijaksi. Talvisotaan hän osallistui vääpelinä Jalkaväenkoulutuskeskus 3:ssa. Välirauhasta alkaen hän jatkoi hautausurakoitsijana Viitasaarella, mutta siirsi liiketoimintansa jatkosodan aikana Pihtiputaalle, jossa harjoitti liiketoimintaansa lisäten sen repertuaaria myös hautaustarvikkeisiin sekä puusepän liiketoimintaan. Yritystään hän pyöritti aina vuoteen 1954 saakka. Hänet on haudattu Pihtiputaalle. Ylennykset: aliupseeri 11. helmikuuta 1918, varavääpeli 1. toukokuuta 1918, vääpeli 24. joulukuuta 1918. Kunniamerkit:  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera,  Vapaudenmitali 2. lk;  Vapaussodan muistomitali soljen kera,  Talvisodan muistomitali,  Jääkärimerkki.
J > Matti Jaakkola

(26. maaliskuuta 1898 Lappajärvi – 21. syyskuuta 1973) oli suomalainen jääkärikorpraali. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Antti Jaakkola ja Adolfiina Tapola. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Ellen Esteri Hiipakan kanssa. Tämä lappajärveläinen maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 19. huhtikuuta 1916, josta hänet laskettiin siviilitöihin 1. toukokuuta 1916. Suomeen hän palasi takaisin sisällissodan jo laannuttua huhtikuussa 1918 ja ryhtyi viljelemään kotitilaansa Lappajärvellä. Hän on toiminut kotipitäjässään useissa kunnallisissa luottamustoimissa ja toiminut paikkakunnalla toimivan Saha, mylly ja sähkö oy:n hallituksessa. Talvisotaan Jaakkola osallistui Jalkaväenkoulutuskeskus 8:n kirjurina ja jatkosodan puhjettua hänet komennettiin kirjuriksi Sotasairaala 8:aan, mistä hänet kotiutettiin vuonna 1942, jonka jälkeen hän jatkoi kotitilansa viljelyä. Hänet haudattiin Lappajärvelle. Ylennykset: korpraali 1942.
Juho Jaakonsaari
Arno Emil Jaatinen
Martin Friedel Jacobson
J > Viktor Alexander Jacobsson

(29. lokakuuta 1887 Pietarsaari – 10. joulukuuta 1950) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat torppari Jakob Mård ja Brita Johanna Sven. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Henny Maria Turusen kanssa, joka kuoli vuonna 1926, ja hän avioitui uudelleen vuonna 1937 Katri Helena Sinisalon kanssa. Tämä kansakoulun käynyt pietarsaarelainen poliisikonstaapeli liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 19. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin Altonan työosastoon 28. maaliskuuta 1917 ja laskettiin siviilitöihin elokuussa 1917. Takaisin Suomeen hän palasi 3. tammikuuta 1919 ja jatkoi Pietarsaaressa poliisimiehenä. Poliisin tehtävistä hän erosi vuonna 1920 ja siirtyi Kokkolaan, missä hän työskenteli mekaanikkona vuoteen 1930 saakka, jolloin astui Kokkolan poliisilaitoksen palvelukseen ja palveli laitosta vuoteen 1935 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi takaisin mekaanikon töihin Kokkolaan. Hänet haudattiin Kokkolaan. Kunniamerkit:  Jääkärimerkki,  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi.
J > Väinö Oskar Jalava

(26. maaliskuuta 1892 Vehmaa – 12. elokuuta 1954 Brisbane Australia) oli suomalainen jääkäri. Hänen vanhempansa olivat työmies Samuli Björkman ja Maria Erika Efraimintytär. Tämä vehmaalainen merimies liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 22. syyskuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 21. toukokuuta 1916, mistä hänet vapautettiin palveluksesta 24. kesäkuuta 1916. Hän tosin liittyi vielä Altonan työosastoon 15. marraskuuta 1916, mutta laskettiin siviilitöihin 4. elokuuta 1917 alkaen. Myöhemmin hän pestautui Saksassa merimieheksi ja asettui myöhemmin asumaan Australiaan, missä hän toimi sokeriviljelmillä Pohjois-Queenslandissa. Myöhemmin hän osti maissi- ja karjatilan Athertonin Ylätasangolta. Hänet haudattiin Brisbaneen, Qld, Australiaan.