stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Carl Gustaf Emil Mannerheim
Lapsuus ja nuoruus > Haminan kadettikoulu (1882–1886)

Mannerheim hyväksyttiin viimein Suomen Kadettikouluun Haminaan 19. kesäkuuta 1882, 14-vuotiaana. Hänet jätettiin kuitenkin valmistavalle luokalle vielä toiseksi vuodeksi, koska hän onnistui saamaan vain seitsemän pistettä kahdestatoista kesäkuun 1883 tutkinnossa. Lisävuosi auttoi, sillä Mannerheim siirrettiin seuraavana vuonna ensimmäiselle yleisluokalle luokan toiseksi parhailla arvosanoilla. Hänen vahvimmat oppiaineensa olivat ranskan ja ruotsin kieli sekä historia, mutta venäjän ja suomen kielessä hän ei menestynyt yhtä hyvin. Ikätoveriensa ja nuorempien kadettien keskuudessa Mannerheimilla oli kiistaton johtajan asema.
Mannerheimin taloudellinen tilanne ei ollut hyvä, ja hän joutui usein lainaamaan rahaa huoltajaltaan Albert von Julinilta. Hän ei myöskään viihtynyt Kadettikoulussa: hän ei sietänyt koulun ilmapiiriä eikä tiukkoja sääntöjä ja sai usein rangaistuksia.
Mannerheim toivoi pääsevänsä Kadettikoulusta Pietariin Keisarin paašikouluun, joka oli maan arvostetuimpia sotilasoppilaitoksia. Kouluun pääsivät vain oppilaat, joilla oli perintönä kulkeva aatelisarvo. Lisäksi vaadittiin, että joko oppilaan isällä, isoisällä tai isoisoisällä oli vähintään kenraaliluutnantin arvo tai sitä vastaava siviiliarvo. Siviilivirat rinnastettiin upseerien arvoasteisiin Pietari Suuren laatiman arvoastetaulun mukaisesti. Mannerheim sai isänsä jättämään hakemuksen Paašikouluun, mutta Kadettikoulun johtaja kenraalimajuri Neovius ei suositellut Mannerheimia Paašikoululle perustellen, että Mannerheimin ranskan ja venäjän taito ei ollut tarpeeksi hyvä. Neoviuksen kirjeen vuoksi Mannerheimin hakemus hylättiin, ja hän masentui syvästi.
»Hänen tulevaisuutensa on tosiaan synkkä. Hänellä ei näytä olevan kunniantuntoa, eikä ymmärrystä sen vertaa, että kehittäisi itseään ja koettaisi käydä kadettikoulunsa voidakseen elättää itsensä.» 
(Eva-mummo nuoresta kadettikoululaisesta)
Masennus ilmeni myös kapinointina Kadettikoulua kohtaan, minkä vuoksi Mannerheim lopulta erotettiin sieltä 22. heinäkuuta 1886. Muistelmiensa mukaan Mannerheim oli rikkonut poistumiskieltoa ja yöpynyt tutun henkikirjurin, 35-vuotiaan varatuomari Hugo Elfgrenin luona. Sieltä hänet löysi seuraavana aamuna kadettikoulun vääpeli. Kadettikunnan kasvatuskomitean pöytäkirjojen mukaan Mannerheim oli ”myöhemmin yöllä lähtenyt pahamaineisen henkilön kanssa tämän asuinpaikkaan maalle”. Kyseessä oli mahdollisesti homoseksuaalina tunnettu lennätinaseman päällikkö Agathon Lindholm. Pöytäkirjassa viitataan myös Mannerheimin "moraalittomiin hairahduksiin ja alentaviin irstailuihin". Koulu olisi voinut soveltaa karkotuspykälän ankarinta muotoa, joka olisi estänyt Mannerheimia opiskelemasta missään suomalaisessa koulussa tai yliopistossa, mutta Kadettikoulun toimikunta päätti äänestyksen jälkeen soveltaa lievempää rangaistusta sillä ehdolla, että Mannerheimin perhe jättäisi vapaaehtoisen eroilmoituksen.
Lapsuus ja nuoruus > Nikolain ratsuväkiopisto (1887–1889)

Kadettikoulusta erottamisen jälkeen 1886 Mannerheim luki yksityisesti ylioppilaaksi Helsingissä Böökin yksityiskymnaasissa, ja tuoreen ylioppilastodistuksensa ansiosta hän pääsi Venäjän keisarillisen armeijan (Nikolajevskin) Nikolain ratsuväkiopistoon vuonna 1887. Mannerheimin suosittelijana toimi kenraali Johan Fredrik Gustav Aminoff, joka kuului ratsuväkiopiston johtajan Pavel Adamovitš von Plehwen ystäväpiiriin. Ratsuväkikoulun pääsyedellytykset olivat käytännössä kuuluminen aatelissäätyyn ja kadettikoulun tai ylioppilastutkinnon suorittaminen.
Mannerheim valmistui ratsuväkiopistosta 10. elokuuta 1889. Hänen päättötodistuksensa oli hyvä, ja erityisesti venäjän kielen arvosanat olivat parantuneet. Saman vuoden keväällä ennen ylentämistään kornetiksi Mannerheim oli ylennetty porte d'épée -junkkariksi. Ko. sotilasarvo vastasi miehistöstä aliupseeriksi ylennetyn sotilaan arvoa, joka saattoi toimia eskadroonan vahtimestarina eli perusyksikön vääpelinä (yksikköupseerina).lähde?
Ura Venäjän armeijassa > Nousu chevalierkaartiin

Mannerheim suunnitteli uraa arvostetussa Venäjän keisarillisen kaartin H. M. keisarinna Maria Fjodorovnan chevalierkaartin rykmentissä eli niin sanotussa chevalierkaartissa, mutta ei saanut aluksi paikkaa. Hänet palkattiin 22. elokuuta 1889 kornetiksi Puolan Kalisziin sijoitettuun 15. Aleksanterin H. K. K. Suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitš vanhemman rakuunarykmenttiin, joka ei ollut kaartinrykmentti. Mannerheim ei ollut tyytyväinen tilanteeseen, vaan unelmoi muun muassa pääsystä chevalierkaartiin.
Lopulta hänen kummitätinsä vetoomus sai keisarinnan hyväksymään Mannerheimin kaartin jäseneksi, mutta ensin tämän oli liityttävä rakuunoihin. Mannerheim palveli Puolan ja Saksan rajalla sijainneessa Kaliszissa 1889–1890, kunnes 1891 hänet siirrettiin Pietarissa sijaitsevaan chevalierkaartiin. Hän avioitui Pietarissa 2. toukokuuta 1892 venäläisen kenraalimajurin varakkaan perijättären Anastasia Arapovan kanssa. Avioliitto ratkaisi Mannerheimin taloudelliset ongelmat, joista hän oli kärsinyt koko ikänsä. Mannerheim oli Chevalier-kaartin rykmentin ensimmäisen eskadroonan ensimmäisen joukkueen johtaja ja ryhtyi 1895 hoitamaan rykmentin kuormastoa. Saatuaan siirron ylimpään hovitallihallintoon rykmentin komentaja von Grünwald kutsui Mannerheimin sinne hoitamaan hevosasioita. Mannerheim nimitettiin 14. syyskuuta 1897 hovitallihallituksen erikoistehtäviin.lähde?
Mannerheimia ei otettu yleisesikunta-akatemiaan, ja hän suuntautui edelleen hevosten erikoistuntijaksi. Vuonna 1901 hän sai ratsumestarin arvon. Hän osti hevosia armeijalle, ja hänellä oli hevossiittola maaseudulla. Tsaarin valiohevosten hankkijana hän kiersi ympäri Eurooppaa ja valokuvasi hevosia. Hovitallihallituksen tehtävissä hän kävi Saksassa, Itävalta-Unkarissa, Belgiassa ja Britanniassa. Hänen avioliittonsa päättyi käytännössä vuonna 1902 epäviralliseen asumuseroon. Vuodesta 1903 Mannerheim toimi mallieskadroonan päällikkönä ja kaartin ratsuväkirykmenttien ratsastuksenopetuksen johtajana. Lisäksi hän sai mainetta kilparatsastuksessa. Mannerheim sai omasta pyynnöstään vuonna 1904 siirron Pietarin upseeriratsukouluun, jonne hänet oli komennettu jo edellisenä vuonna. Hänen toimintansa ratsastuskoulun mallieskadroonan päällikkönä oli erittäin merkittävä tulevalle ratsuväenkomentajalle.
Ura Venäjän armeijassa > Venäjän–Japanin sota

Vuoden 1904 alussa syttyi Venäjän–Japanin sota. Kun sota oli jo käynnissä, Mannerheim siirrettiin 52. Nježinin rakuunarykmenttiin everstiluutnantiksi ylennettynä 20. lokakuuta 1904. Sotaan osallistumalla Mannerheim pystyi korvaamaan yleisesikuntaupseerikoulutuksen puuttumista. Mannerheim saapui yksikköönsä 23. marraskuuta 1904 (J 10. marraskuuta) Eldhaiseen (nyk. Langjiacun). Hänen yksikkönsä kuului 3. Mantšurian Armeijan XVII armeijakuntaan.
Mannerheimin ensimmäinen suuri taisteluoperaatio oli Sandepun taistelu. Ennen varsinaisten rintamataisteluiden alkua kenraaliluutnantti Pavel Mištšenko teki suuren ratsuväen taistelu- ja tiedustelupartioretken (partioretkestä käytetään myös nimitystä Mištšenkon isku tai Inkoun hyökkäys) japanilaisten selustaan. Partioretken koko oli 77 eskadroonaa (sisältäen 4 jääkäriosastoa) ja 22 kanuunaa, miesvahvuuden ollen noin 7 000 sotilasta neljänä rivistönä, joita ratsutykistö tuki. Mannerheim liittyi joulukuussa vapaaehtoisena tähän partioretkeen johtaen kahta eskadroonaa. Mannerheimin tulikaste tapahtui 23. joulukuuta 1904 (J 10. joulukuuta) lähestyessään ½ sotnian kanssa Šavdomynjiä. Mištšenkon isku suuntautui Yingkoun satamaa vastaan. Alkujaan oli tarkoituksena katkaista Port Arthurin rautatie ja estää japanilaisten täydennysjoukkojen kuljetus rintamalle. Mištšenko päättikin hyökätä Yingkoun kaupunkiin yrittäen tuhota japanilaisten varikot. Hyökkäys päättyi perääntymiseen.
Retkikunnan palattua takaisin alkoi varsinainen Sandepun taistelu ja Mannerheimin ratsueskadroonat alistettiin 10. armeijakunnalle. Mannerheimin yksikkö oli varmistamassa 10. armeijakunnan hyökkäystä Sandepun kaupungin selustaan Huandu’ssa ja Labataissa.
Venäjän–Japanin sodan viimeisessä suuressa maataistelussa Mukdenin taistelussa Mannerheim oli aluksi mukana tiedusteluretkellä Mongolian rajalle asti ja loppupäivinä hän taisteli Mukdenin (nyk. Shenyang) länsipuolella ja vetäytyi Venäjän armeijoiden mukana pohjoiseen. Mannerheim joutui taistelun jälkeen leikattavaksi vasemman korvan tulehduksen vuoksi. Hän palasi kuitenkin pian palvelukseen ja palveli Japanin rintamalla sodan loppuun asti. Sodan aikana hän yleisestikin osallistui aktiivisesti tiedusteluretkille.lähde?
Keisari ylensi Mannerheimin 29. marraskuuta 1905 everstiksi.
Ura Venäjän armeijassa > Matka Aasiaan (1906–1908)

Sodasta palattuaan Mannerheim vietti lyhyen aikaa Suomessa ja Ruotsissa. Sukunsa edustajana hän osallistui Helsingissä helmikuusta kesäkuuhun vuoden 1905 valtiopäiville, jotka olivat Suomen viimeiset säätyvaltiopäivät.
Mannerheimia pyydettiin lähtemään Keski-Aasiaan ja Kiinaan suuntautuvalle kaksi vuotta kestävälle tutkimusretkelle, jossa hänen tehtävänsä olisi kerätä sotilaallista ja poliittista tiedusteluaineistoa. Peitetarinana oli tieteellinen tutkimusretki, jonka Mannerheim aloitti professori Paul Pelliot’n mukana.
Mannerheim matkusti Aasian halki Kiinaan ratsain. Matkan pituus oli yhteensä noin 14 000 kilometriä ja se kesti kaksi vuotta (1906–1908). Retki tuotti paljon käyttökelpoista aineistoa ja Mannerheimin tekemä tieteellinen työ oli myös arvokasta. Hän otti peiteroolinsa vakavasti ja keräsi suuren määrän kansatieteellistä aineistoa lähes tutkimattomilta seuduilta. Ennen matkaa hän oli ottanut yhteyttä Suomalais-Ugrilaiseen Seuraan, josta hän oli saanut paljon ohjeita tieteellistä tutkimustyötä varten. Kai Donner kehui häntä valveutuneeksi löytöretkeilijäksi.milloin? Mannerheim tutustui myös Marco Polon muistiinpanoihin sekä Nikolai Prževalskin, Sven Hedinin ja Marc Aurel Steinin kirjoittamiin tutkimuskertomuksiin. Hän keräsi muun muassa Kansallismuseon kokoelmiin lähes 1 200 esinettä ja otti noin 1 500 valokuvaa. Hänen Kirgisiassa ottamansa kuva, joka esittää Kurmanžan Datkaa, on käytössä Kirgisian somin setelissä (50 somia). Kurmanžan Datka oli Kirgisian hallitsija siihen aikaan, kun maa liitettiin Venäjään. Suomalais-Ugrilaisen Seuran aikakauskirjan 27. osassa Mannerheim julkaisi kielitieteellisesti merkittävänselvennä kirjoituksen A visit to the Sarö and Shera Yögurs. Sotilaallisista tuloksista mainittavimpia on noin 2 000 kilometrin mittaisen tien kartoittaminen.
Matkansa aikana Mannerheim tapasi myös 13. dalai-laman Thubten Gyatson, joka oleskeli tuolloin Wutaishanissa maanpaossa brittien miehitettyä Tiibetin. Mannerheim oli vasta kolmas länsimaalainen henkilö, jolle suotiin audienssi dalai-laman kanssa. Kaksikko keskusteli muun muassa Venäjästä ja Mannerheimin matkan kulusta. Tapaamisen lopuksi dalai-lama antoi Mannerheimille valkoisen kuvioidun liinan vietäväksi keisari Nikolai II:lle. Mannerheim puolestaan lahjoitti dalai-lamalle pistoolinsa.
Mannerheim matkusti Pekingistä Japaniin ja sieltä Vladivostokiin, josta hän palasi Siperian rataa pitkin Pietariin. Mannerheim raportoi matkasta keisari Nikolai II:lle. Alun perin 20 minuuttia pitkäksi sovittu tapaaminen venyi lopulta noin tunnilla.
Ura Venäjän armeijassa > Eteneminen kenraalikuntaan

Onnistunut, tsaarin pyynnöstä tehty tutkimusmatka ja Suomen tilanteen vakiintuminen auttoivat Mannerheimia pääsemään keisari Nikolai II:n suosioon. Hänen pitkäaikainen unelmansa toteutui, kun hän sai vuonna 1909 komentoonsa oman rykmentin. Rykmentti oli Puolassa ollut Vladimirin Jumalanäidin ikonin ja Mihail Nikolajevitš Romanovin mukaan nimetty 13. Vladimirin H. K. K. Suurherttua ruhtinas Mihail Nikolajevitsin ulaanirykmentti. Mannerheim komensi rykmenttiä vain vuoden ajan, mutta hän onnistui tekemään siitä yhden sotilaspiirin parhaista rykmenteistä. Mannerheimin suoritus huomioitiin kaikissa katselmuksissa ja suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšin kehotuksesta hänet valittiin Henkikaartin Hänen majesteettinsa ulaanirykmentin komentajaksi 1910 ja ylennettiin kenraalimajuriksi 1911. Heti seuraavana vuonna hänet nimettiin keisarin seurueen jäseneksi, mikä oikeutti Mannerheimin pääsemään hallitsijan puheille ja oli silloin huomattava kunnianosoitus.
Joulukuun 24. päivänä 1913 kenraalimajuri Mannerheim määrättiin Erillisen Kaartin ratsuväkiprikaatin komentajaksi Varsovaan. Ennen Mannerheimin nimitystä kenraaliksi rykmentin kaartinupseerit eivät juuri olleet kosketuksissa puolalaiseen paikallisväestöön. Mannerheim lähensi upseerien ja puolalaisten suhteita, sillä hän suosi hevosurheilua, mikä yhdisti kummatkin ryhmät.
Ura Venäjän armeijassa > Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäinen maailmansota syttyi loppukesällä 1914. Mannerheim osallistui taisteluihin Puolassa, Galitsiassa, Bukovinassa ja Romaniassa.
Ura Venäjän armeijassa > Ensimmäinen maailmansota > Puola 1914

Kenraalimajuri Mannerheimin komentama 23. armeijakunnan Erillinen Kaartin ratsuväkiprikaati sai liikekannallepanomääräyksen 30. heinäkuuta lopulla ja se siirrettiin Lublinin kaupunkiin. Mannerheim oli voitokas ensimmäisessä taistelussaan Krasnikissa 17. elokuuta (4. elokuuta 1914 juliaanista kalenteria) itävaltalaista 5. jalkaväkidivisioonaa vastaan ja hänelle myönnettiin arvomerkkinä Pyhän Yrjön miekka.
Opolen kolmipäiväisestä taistelusta 28. elokuuta (15. elokuuta 1914J) – 30. elokuuta (17. elokuuta 1914J) Mannerheimille myönnettiin Pyhän Stanislauksen ritarikunnan 1. luokan ritarimerkin sekä miekat Pyhän Vladimirin ritarikunnan 3. luokan ritarimerkkiin.
Opatów–Klimontów-alueen taisteluiden lopussa 2. lokakuuta (19. syyskuuta 1914J) – 4. lokakuuta (21. syyskuuta 1914J) Mannerheim sai siirtokäskyn. Rintamatilanne oli muuttunut epäedulliseksi venäläisille ja Mannerheim tilanteen todettuaan jäi oma-aloitteisesti paikalleen suojaamaan muun armeijan vetäytymistä Veikselin toiselle rannalle. Tällä tilanteenhallinnallaan Mannerheim ansaitsi tavoitellun Pyhän Yrjön ristin ritarikunnan 4. luokan ritarimerkin.
Ura Venäjän armeijassa > Ensimmäinen maailmansota > Galitsia 1915

Keväällä 1915 kenraalimajuri Mannerheim sai komentoonsa kokonaisen divisioonan, kun hänet määrättiin 12. Ratsuväkidivisioonan (12-й кавалерийской дивизией) väliaikaiseksi komentajaksi edellisen komentajan, kenraaliluutnantti Aleksei Kaledinin haavoituttua. Perinteikkääseen neljärykmenttiseen divisioonaan kuului 4. syyskuuta noin 4 500 miestä ja hevosta.
Mannerheimin johdolla divisioona kävi lukuisia taisteluita Lounais-Ukrainassa Ivano-Frankivskin ja Tšernivtsin alueilla. Huomattavimmat kevään ja kesän taistelut olivat Dnestrin mutkassa Zalištšykyn ja Uście Biskupien alueilla, Horodenkan kuolemanratsastus sekä puolustustaistelut Gnila Lipa ja Zlota Lipa -jokien alueilla.
Mannerheim nimitti Hajworonkan taistelua 12. lokakuuta (29. syyskuuta 1915) ”hyvin hienoksi operaatioksi” (une très-jolie opération). Taistelun lähtökohtatilanne oli vaikea, mutta Mannerheim onnistui murtamaan saksalaisen kaartin reservidivisioonan kolminkertaisen puolustuslinjan. Marraskuussa 12. Ratsuväkidivisioona siirtyi talvimajoitukseen Wierhówin alueelle.
Ura Venäjän armeijassa > Ensimmäinen maailmansota > Galitsia 1916 Brusilovin suurhyökkäys

Helmikuussa Mannerheimille myönnettiin Pyhän Vladimirin ritarikunnan 2. luokan ritarimerkki.
Kesäkuussa Venäjä aloitti massiivisen koko rintaman suurhyökkäyksen, ns. Brusilovin hyökkäyksen. Hyökkäys yllätti keskusvallat ja alku oli menestyksekäs. Mannerheimin divisioona eteni hyökkäyksen keskustassa. Lutskin kaupunki kierrettiin ja hyökkäys jatkui Boratyn, Torczyn ja Kiselin kautta. Kiselinin itäpuolella 17. kesäkuuta (4. kesäkuuta 1916J) Mannerheimin ratsuväkidivisioona onnistui paikkaamaan omalla joukollaan 39. ja 40. Armeijakuntien välisen kuuden kilometrin levyisen aukon ja esti koko rintaman romahtamisen.
Brusilovin suurhyökkäys pysähtyi ennen tärkeää Volodymyr-Volynskyin risteysaluetta ja elo–syyskuussa alkoi asemasotavaihe Stoh’id-joella. Mannerheimin 12. ratsuväkidivisioona siirrettiin lepoon lokakuussa Potšajivin lavran alueelle (ukr. Почаївська лавра).
Brusilovin hyökkäyksellä rintamalinjaa saatiin työnnetyksi länteen päin, mutta poliittinen hinta oli kova: Romaniasta tuli sotanäyttämö ja Venäjä joutui jakamaan voimiaan vielä laajemmalle alueelle avaamalla uuden rintamalohkon. Mannerheimin 12. ratsuväkidivisioona komennettiin Romaniaan ja se suoritti 560 kilometrin marssin 23. marraskuuta (10. marraskuuta 1916J) – 19. joulukuuta (6. joulukuuta 1916J) välisenä aikana menettämättä ainoatakaan hevosta. Marssin päätepiste oli Odobeștin kaupunki
Ura Venäjän armeijassa > Ensimmäinen maailmansota > Romania ja Bukovina 1917

Mannerheimin divisioona alistettiin kenraalimajuri Alexandru Averescun johtamalle Romanian 2. armeijalle. Ratsuväki joutui taistelemaan joulukuussa 1916 ja tammikuussa 1917 Itä-Karpaattien vuoristoalueella jyrkässä vuoristossa ja tiheässä metsässä. Rintaman vakiinnuttua tammikuun loppupuolella 12. Ratsuväkidivisioona komennettiin reserviin Bessarabiaan Kišinjoviin (nyk. Chișinău)
Mannerheim ylennettiin kenraaliluutnantiksi 8. toukokuuta (25. huhtikuuta 1917J). Ylennys myönnettiin takautuvasti vuodesta 1915. Kesäkuun alussa Mannerheim vietti 50-vuotisjuhliaan perinteisesti paraatein ja juhlallisuuksin ja 18. kesäkuuta (5. kesäkuuta 1917J) hän sai johdettavakseen 6. Ratsuväkiarmeijakunnan noin 9 000 sotilasta ja hevosta. Hänen rintamavastuunsa oli Pohjois-Bukovinassa Suceavan kaupungin ympäristössä.
Venäjän keisarikunnan romahtaminen helmikuun 1917 vallankumouksessa järkytti Mannerheimia. Mannerheimin kaaduttua rajusti hevosella ja nyrjäytettyään nilkkansa, hän lähti Odessaan parantumaan. Odessaan hän sai Venäjän sotavoimien ylipäällikön, kenraaliluutnantti Nikolai Duhoninin sähkösanoman numero 14841, jolla hänet siirrettiin reserviin 22. syyskuuta (9. syyskuuta 1917J) ”koska ette sopeudu nykyisiin oloihin”. 3. joulukuuta 1917 (20. marraskuuta 1917J) hän lähti Odessasta Pietariin.
Ura itsenäisessä Suomessa > Suomen itsenäistyminen ja sisällissota

Suomi itsenäistyi 6. joulukuuta 1917. Mannerheim saapui Suomeen 18. joulukuuta. Tällöin yhteenotto porvarillisten valkoisten ja vasemmistolaisten punaisten sotilasosastojen välillä alkoi näyttää vääjäämättömältä. Järjestyksen saamiseksi maahan Suomen hallitus, Svinhufvudin senaatti nimitti Mannerheimin 15. tammikuuta sotilaskomitean puheenjohtajaksi ja hallituksen eli valkoisten ylipäälliköksi 26. tammikuuta 1918. Valkoiset suorittivat venäläisten joukkojen aseistariisumisen Pohjanmaalla. Mannerheim ylennettiin ratsuväenkenraaliksi 28. tammikuuta (nimitys tapahtui taannehtivasti 7. maaliskuuta). Samaan aikaan kapinaan nousseet punaiset kaappasivat vallan eduskunnalta ja hallitukselta Etelä-Suomessa. Suomen sisällissotaan johtanut kehitys sinetöityi.
Sisällissodassa Mannerheim otti vieraiden sotajoukkojen apuun kutsumiseen täysin kielteisen kannan, sillä hän olisi halunnut viedä sodan loppuun valkoisten omin voimin. Hänen vastustuksestaan huolimatta punaisia paenneet hallituksen jäsenet eli Vaasan senaatti pyysi apua Saksan keisarikunnalta.
Toukokuun 16. päivänä järjestettiin Helsingissä suuri valkoisten voitonparaati. ”Valkoinen kenraali” Mannerheim ratsasti joukkojensa kärjessä saksalaisten valtaamaan pääkaupunkiin. Hän halusi osoittaa paraatillaan saksalaisille sotilaille ja erityisesti heidän johtajalleen kenraali Rüdiger von der Goltzille, että hän johtaa Suomen asevoimia. Hallitus hyväksyi kuitenkin saksalaisten puuttumisen Suomen armeijan järjestelyihin ja hylkäsi kenraali Mannerheimin suunnitelmat. Niissä olosuhteissa katkeroitunut Mannerheim ei enää halunnut jatkaa ylipäällikkönä ja hallitus myönsi hänelle eron 31. toukokuuta 1918.
Ura itsenäisessä Suomessa > Sisällissodan jälkeinen aika > 1910-luvun loppu

Mannerheim lähti 1. kesäkuuta 1918 ulkomaille. Häntä tarvittiin kuitenkin pian jälleen avuksi solmimaan suhteita Britannian ja Ranskan kanssa.
Saksa antautui ja sen keisari Vilhelm II luopui kruunustaan marraskuussa vuonna 1918. Svinhufvud lähetti Mannerheimille 17. marraskuuta sähkeen, jossa Paasikiven hallitus pyysi Mannerheimia Suomen valtionhoitajaksi. Mannerheim hyväksyi pyynnön. Suomessa hallitus vaihtui ja valtionhoitaja P. E. Svinhufvud erosi. Mannerheim oli vielä ulkomailla, kun eduskunta valitsi hänet uudeksi valtionhoitajaksi.
Mannerheim toimi puoli vuotta Suomen valtionhoitajana (riksföreståndare) eli vt. valtionpäämiehenä (12. joulukuuta 1918 – 25. heinäkuuta 1919) ja vahvisti tasavaltaisen vuoden 1919 hallitusmuodon 17. heinäkuuta. Mannerheim antoi ystävälleen Akseli Gallen-Kallelalle tehtäväksi suunnitella itsenäisen Suomen symbolit: rahat, kunniamerkit, liput ja univormut. Vuotta myöhemmin Gallen-Kallelasta tuli Mannerheimin ensimmäinen adjutantti.
Mannerheim hävisi eduskunnan toimittaman presidentinvaalin korkeimman hallinto-oikeuden presidentille K. J. Ståhlbergille 25. heinäkuuta 1919. Ståhlberg sai vaalissa 143 ääntä ja Mannerheim 50 ääntä. Mannerheimia äänestäneet kuuluivat pääosin kokoomukseen ja Ruotsalaiseen kansanpuolueeseen. Ratkaisevaksi esteeksi Mannerheimin valinnalle muodostui se, että sosiaalidemokraattien suuri ryhmä kieltäytyi hyväksymästä ”valkoista kenraalia” Suomen valtionpäämieheksi.
Sisäpoliittisesti Mannerheim ei halunnut sitoutua puolueisiin.
Hän erosi vaimostaan virallisesti vuonna 1919.
Ura itsenäisessä Suomessa > Sisällissodan jälkeinen aika > Neuvottelut Pietarin hyökkäyksestä 1919

Alkuvuonna 1919, ollessaan valtionhoitajana, Mannerheim keskusteli Britannian Suomeen lähettämän sotilasvaltuuskunnan kanssa hyökkäyksestä Pietariin. Mannerheim oli jo aiemmin Lontoon-matkallaan esittänyt Britannian sotaministerille Winston Churchillille, että Suomi on valmis jatkamaan taistelua kommunismia vastaan. Brittiraporttien mukaan Mannerheim oli innokas hyökkäämään, mutta asetti ehtoja Suomen osallistumiselle: Britannian piti tukea hyökkäystä poliittisesti, valkoisen Venäjän tunnustaa Suomen itsenäisyys, ja Petsamo sekä Itä-Karjala piti liittää Suomeen. Liittoutuneiden olisi pitänyt myös kustantaa sotaretki ja myöntää Suomelle viidentoista miljoonan punnan laina. Hyökkäyssuunnitelmat kariutuivat kesällä 1919 vahvistettuun uuteen hallitusmuotoon, jossa presidentti ei enää voinut julistaa sotaa yksin. Lisäksi Mannerheim hävisi heinäkuun 1919 presidentinvaalin Ståhlbergille, minkä jälkeen hän vetäytyi päivänpolitiikasta.
Syksyllä 1919 Mannerheim jatkoi Churchillin kanssa kaavailuja hyökkäyksestä Pietariin. Mannerheim vakuutti, että operaatio olisi mahdollinen ja se voitaisiin toteuttaa ilman vallankaappausta Suomessa, taivuttelemalla presidentti Ståhlberg sodan kannalle. Tarvittaessa Mannerheim olisi ollut myös valmis vallankaappaukseen. Hanke raukesi tällä kertaa Britannian hallituksen vastustukseen ja Venäjän valkoisten joukkojen kokemiin tappioihin. Tämän jälkeen Mannerheim pyrki saamaan aikaan sotilasliittoa Suomen, Puolan ja liittoutuneiden kesken. Liittoutuneiden Lontoon huippukokouksessa sotapolitiikan kannattajat jäivät kuitenkin vähemmistöön.lähde?