stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sunderland AFC
Historia > Lisää mestaruuksia ja ensimmäinen FA Cup (1911–1939)

Sunderland hankki vuonna 1911 ennätyksellisellä 1 200 punnan siirtosummalla Charlie Buchanin, josta tuli yksi seuran kaikkien aikojen parhaista maalintekijöistä. Buchan muodosti vaarallisen hyökkäysparin George Holleyn kanssa. Sunderland hankki muitakin uusia pelaajia, kuten puolustajat Charlie Gladwinin ja Joe Butlerin. Kausi 1912–1913 alkoi heikosti, ja Sunderland oli viimeisenä seitsemän ottelun jälkeen, mutta sitten tulokset paranivat. Sunderland hivuttautui kohti sarjan kärkeä ja lopulta voitti mestaruuden neljän pisteen erolla Aston Villaan. Buchan voitti maalikuninkuuden 32 maalilla. Samalla kaudella Sunderland eteni myös FA Cupin loppuotteluun ensimmäistä kertaa, mutta hävisi sen Aston Villalle 0–1.
Englannin liiga taukosi ensimmäisen maailmansodan ajaksi, ja sen jälkeen monet Sunderlandin pelaajat eivät olleet enää parhaimmillaan. Valmentaja Bob Kyle rakensi joukkuetta uudestaan, ja seura ylsi kaudella 1922–1923 sarjassa toiseksi Buchanin voitettua jälleen maalikuninkuuden. Seuraavan kerran Sundeland oli toinen kaudella 1934–1935. Seuraavalla kaudella Sunderland voitti kuudennen ja viimeisimmän mestaruutensa Raich Carterin ja Bobby Gurneyn tehdessä 31 maalia kumpikin. Kautta varjosti Birminghamia vastaan pelatussa ottelussa loukkaantuneen maalivahti Jimmy Thorpen kuolema. Kaudella 1936–1937 Sunderland sijoittui sarjassa vasta kahdeksanneksi, mutta FA Cupissa se eteni loppuotteluun. Finaalissa Sunderland kohtasi Preston North Endin ja voitti cupin ensimmäisen kerran lukemin 3–1.
Historia > Talousvaikeudet, putoaminen ja toinen FA Cup (1940–1977)

Toisen maailmansodan jälkeen Sunderland pelasi edelleen pääsarjatasolla, mutta vaihtelevalla menestyksellä. Kaudella 1949–1950 seura sijoittui kolmanneksi vain pisteen päähän mestaruuden voittaneesta Portsmouthista. 1950-luvulla Sunderland käytti paljon rahaa pelaajahankintoihin ja sitä kutsuttiin ”Bank of England” -seuraksi (suom. Englannin pankki). Seura maksoi suuren siirtosumman muun muassa Len Shackletonista, Ivor Broadisista ja Trevor Fordista. Shackletonin 20 050 punnan siirtosumma oli aikansa ennätys. Vuonna 1957 Sunderland oli osallisena talousskandaalissa, jossa sen todettiin maksaneen pelaajille maksimipalkkaa suurempia korvauksia. Sunderland sai aikansa suurimmat sakot ja kolme sen johtajista elinikäisen toimitsijakiellon. Useita seuran pelaajia sai pelikieltoja, ja sakot saanut pitkäaikainen valmentaja Bill Murray erosi. Sekaisin ollut Sunderland putosi vuonna 1958 2. divisioonaan pelattuaan pääsarjatasolla 68 vuotta.
Valmentaja Alan Brown rakensi joukkuetta uudestaan ja onnistui nostamaan seuran takaisin 1964. Brown lähti nousun myötä seurasta ja Sunderland yritti hankkia menestystä uusilla hankinnoilla kuitenkaan ilman mainittavia onnistumisia. Brown palasi uudestaan Sunderlandin valmentajaksi neljä vuotta myöhemmin. Hän sai pidettyä vaikeuksissa olleen seuran pääsarjassa, mutta kausi 1969–1970 päättyi putoamiseen. Ensimmäinen kausi 2. divisioonassakaan ei mennyt hyvin ja Brown sai potkut kun seuraavakin lähti huonosti käyntiin. Tilalle palkattiin Bob Stokoe.
Stokoen johdolla Sunderland eteni FA Cupin finaaliin 1973. Loppuottelussa oli vastassa edellisen vuoden voittaja, Leeds United, jota pidettiin ylivoimaisena ennakkosuosikkina. Odotusten vastaisesti Sunderland voitti ottelun 1–0 ensimmäisenä alemman sarjatason joukkueena yli 40 vuoteen. Ottelun suurimmat sankarit olivat maalivahti Jimmy Montgomery ja voittomaalin tehnyt Ian Porterfield. Voiton myötä Sunderland pääsi ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan kerran eurocupiin, 1973–1974 Cup-voittajien cupiin. Seura voitti ensimmäisellä kierroksella Vasas SC:n yhteistuloksella 3–0, mutta putosi toisella kierroksella Sportingia vastaan.
Vuonna 1976 Sunderland voitti Stokoen johtamana 2. divisioonan ja nousi takaisin pääsarjatasolle. Kausi 1976–1977 ei lähtenyt hyvin käyntiin, ja Stokoe erosi. Lopulta kausi päättyi putoamiseen.
Historia > Uusi stadion ja nousu Valioliigaan (1978–2006)

Sunderland vietti 2. divisioonassa neljä kautta, kunnes se nousi takaisin pääsarjatasolle 1980. Vuonna 1985 Sunderland pääsi ensimmäistä kertaa liigacupin loppuotteluun, jonka se hävisi Norwich Citylle 0–1. Kausi 1984–1985 päättyi putoamiseen. Kaksi vuotta myöhemmin seura putosi 3. divisioonaan, mutta nousi heti ensimmäisellä yrityksellä takaisin. Paluun pääsarjatasolle Sunderland teki 1990, vaikka hävisi karsintafinaalin Swindonille. Swindonin nousu peruttiin talousongelmien vuoksi ja Sunderland otettiin tilalle. Tällä kertaa vierailu 1. divisioonassa kesti yhden kauden.
Vuonna 1992 Sunderland ylsi FA Cupin loppuotteluun ollessaan 2. divisioonassa, mutta Liverpool voitti ottelun 2–0. Keväällä 1995 Sunderland oli lähellä putoamista kolmannelle sarjaportaalle, mutta erotetun Mick Buxtonin tilalle palkattu Peter Reid onnistui välttämään putoamisen. Ensimmäisellä täydellä kaudellaan Reid johdatti Sunderlandin 1. divisioonan (Valioliigan perustamisen jälkeen toiseksi korkein sarjaporras) mestaruuteen ja nousuun Valioliigaan. Kausi 1996–1997 Valioliigassa päättyi putoamiseen. Vuonna 1997 Sunderland muutti 99 vuoden jälkeen Roker Parkilta uudelle 42 000 katsojan Stadium of Lightille (suom. Valon stadion).
Heti putoamista seuranneella kaudella Sunderland oli lähellä nousua, mutta hävisi karsintafinaalin. Kaudella 1998–1999 Sunderland keräsi ennätykselliset 105 pistettä ja voitti 1. divisioonan. Noustuaan seura jatkoi hyviä otteitaan ja sijoittui Valioliigan kaudella 1999–2000 seitsemänneksi, joka oli seuran paras sijoitus 45 vuoteen. Sunderlandin Kevin Phillips voitti 30 maalillaan liigan maalikuninkuuden ja Euroopan Kultainen kenkä -palkinnon. Seuraavakin kausi päättyi seitsemänteen sijaan, mutta sitten otteet heikkenivät ja lopulta tammikuussa 2001 Reid sai potkut.
Sunderland putosi Valioliigasta 2003 kerättyään vain 19 pistettä, mikä oli ennätyksellisen vähän. Mick McCarthyn johdolla seura nousi mestarina jälleen 2005, mutta vierailu Valioliigassa kesti vain yhden kauden. Sunderland keräsi vain 15 pistettä, mikä oli jälleen uusi ennätys.
Historia > Omistajien vaihdokset ja putoaminen Ykkösliigaan (2006–)

Mestaruussarjaan putoamisen jälkeen Sunderlandin entisen pelaajan, Niall Quinnin, johtama Drumaville Consortium hankki seuran omistukseensa. Päävalmentajaksi palkattiin Roy Keane, joka vei Sunderlandin takaisin Valioliigaan. Kesällä 2009 Sunderland sai jälleen uuden omistajan, kun irlantilais-yhdysvaltalainen Ellis Short osti seuran.
2010-luvun alkupuolella Sunderland taisteli usein putoamista vastaan ja säilyi vain täpärästi 2013, 2015 ja 2016. Kaudella 2016–2017 seura lopulta putosi sijoituttuaan sarjassa viimeiseksi. Kausi mestaruussarjassakin alkoi heikosti ja lopulta Sunderland putosi kolmanneksi korkeimmalle sarjaportaalle toista kertaa historiassaan. Netflix-sarja Sunderland ’Til I Die kertoo kaudesta. Kauden päätyttyä epäsuosittu Ellis Short myi seuran Stewart Donaldille ja päävalmentajaksi kesken kauden tulleen Chris Colemanin tilalle palkattiin Jack Ross.
Sunderlandin ensimmäinen kausi Ykkösliigassa päättyi nousukarsintojen finaaliin, jonka se hävisi Charltonille. Ross sai potkut toisenkin kauden alun mentyä myös alle odotusten ja hänen tilalleen palkattiin Phil Parkinson. Koronaviruspandemian takia keskeytynyt kausi päättyi lopulta 8. sijaan, joka oli Sunderlandin kaikkien aikojen huonoin sarjasijoitus. Kolmas kausi Ykkösliigassa ei alkunut odotusten mukaisesti ja Parkinson sai joulukuussa potkut ja hänen tilalleen tuli Lee Johnson. Helmikuussa 2021 seura siirtyi Kyril Louis-Dreyfusin omistukseen. Sunderland ei taaskaan noussut ja helmikuussa Johnsonin tilalle palkattiin Alex Neil. Neilin johdolla Sunderland sijoittui sarjassa viidenneksi, mutta nousi Mestaruussarjaan voitettuaan nousukarsinnat kukistamalla finaalissa Wycombe Wanderersin.
Elokuussa 2023 Alex Neil siirtyi Stoken valmentajaksi ja hänen tilalleen palkattiin Tony Mowbray.
Sunderlandin sarjahistoria
Stadion

Sunderlandilla on historiansa aikana ollut kahdeksan stadionia. Perustamisensa jälkeen se pelasi Blue House Fieldillä Hendonissa. Vuosina 1881–1886 Sunderland pelasi The Cedarsilla, Groves Fieldillä, Horatio Streetillä ja Abbs Fieldillä. Vuonna 1886 seura muutti Newcastle Roadille, jossa sen otteluita seurasi parhaimmillaan yli 20 000 katsojaa. Sunderland voitti Newcastle Roadilla ollessaan kolme mestaruutta ja 1800-luvun lopun lähestyessä oli selvää, että seura tarvitsi suuremman stadionin.
Seura muutti vuonna 1898 Roker Parkille, josta tuli sen pitkäaikainen koti. Roker Parkin kapasiteettia kasvatettiin, ja vuonna 1912 sinne mahtui 50 000 katsojaa. 1930-luvulla virallinen kapasiteetti oli 60 000, mutta stadionin katsojaennätys on 75 118 FA Cupin ottelussa Derby Countya vastaan 1933. Myöhemmin stadionille asennettiin istuimet, ja lopulta sen kapasiteetti pieneni 22 500 katsojaan.
Lopulta Sunderland päätti muuttaa pois huonoon kuntoon menneeltä Roker Parkilta. Uusi Stadium of Light (suom. Valon stadion) rakennettiin Roker Parkin lähistölle. Stadion valmistui 1997 ja tuolloin sen kapasiteetti oli 42 000 katsojaa. Muutamaa vuotta myöhemmin stadionia laajennettiin 49 000 -paikkaiseksi. Stadium of Light on yksi Englannin suurimmista stadioneista, ja siellä on pelattu myös Englannin maaotteluita.
Kannattajat ja kilpailijat

Vaikka Sunderlandin kaupunki ei ole erityisen iso (noin 175 000 asukasta), Sunderlandin katsojamäärät ovat erittäin suuria. Esimerkiksi kaudella 2014–2015 Valioliigassa Sunderland keräsi keskimäärin 43 217 katsojaa, mikä oli sarjan kuudenneksi suurin määrä. Kolmannella sarjaportaallakin seuran katsokeskiarvo oli kaudella 2018–2019 yli 31 000, mikä on sarjatason ennätys.
Sunderlandilla on kannattajia ympäri Englantia ja maailmaa. Sillä on yli 70 virallista kannattajayhdistystä muun muassa Australiassa, Brasiliassa, Etelä-Afrikassa, Intiassa, Nigeriassa, Skandinaviassa ja Taiwanissa.
Sunderlandin suurin kilpailija on paikallisvastustaja Newcastle United. Newcastle sijaitsee vain 15 kilometrin päässä ja molemmat seurat kuuluvat Englannin menestyneimpiin. Seurojen välinen ottelu, Tyne–Wear derby, on yksi kiihkeimmistä Englannissa. Seuran alkuvuosina sillä oli kiivas kilpailuasetelma Sunderlandin perustajan uuden seuran, Sunderland Albionin, kanssa.
Pelaajat > Hall of Fame

Sunderlandin Hall of Fame perustettiin vuonna 2019 seuran 140-vuotisjuhlien yhteydessä, jolloin siihen nimettiin ensimmäiset 11 henkilöä.
Hall of Fameen valitut pelaajat (suluissa vuodet seurassa):
Bobby Gurney (1925–1939)
Bobby Kerr (1966–1979)
Charlie Buchan (1910–1925)
Charlie Hurley (1957–1969)
James Allan (perustaja)
Jimmy Montgomery (1961–1977)
John Auld (1890–1895)
Len Ashurst (1958–1970)
Len Shackleton (1947–1958)
Niall Quinn (1996–2002)
Raich Carter (1932–1939)
Valmentajat

Siirryttyään ammattilaisuuteen 1886, Sunderland pestasi päävalmentajakseen Tom Watsonin. Hän on myös seuran menestynein valmentaja kolmella mestaruudellaan. Pisimpään seuraa valmensi Bob Kyle vuosina 1905–1928.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   Tom Watson (1889–1896)   Robert Campbell (1896–1899)   Alex Mackie (1899–1905)   Bob Kyle (1905–1928)   Johnny Cochrane (1928–1939)   Bill Murray (1939–1957)   Alan Brown (1957–1964)   Ian McColl (1965–1968)   Alan Brown (1968–1972)   Bob Stokoe (1972–1976)   Jimmy Adamson (1976–1978)   Billy Elliott (1978–1979)   Ken Knighton (1979–1981)  |   Alan Durban (1981–1984)   Len Ashurst (1984–1985)   Lawrie McMenemy (1985–1987)   Denis Smith (1987–1991)   Malcolm Crosby (1991–1993)   Terry Butcher (1993)   Mick Buxton (1993–1995)   Peter Reid (1995–2002)   Howard Wilkinson (2002–2003)   Mick McCarthy (2003–2006)   Niall Quinn (2006)   Roy Keane (2006–2008)  |   Ricky Sbragia (2008–2009)   Steve Bruce (2009–2011)   Martin O’Neill (2011–2013)   Paolo Di Canio (2013)   Gus Poyet (2013–2015)   Dick Advocaat (2015)   Sam Allardyce (2015–2016)   David Moyes (2016–2017)   Simon Grayson (2017)   Chris Coleman (2017–2018)   Jack Ross (2018–2019)   Phil Parkinson (2019–2020)   Lee Johnson (2020–2022)  |   Alex Neil (2022)   Tony Mowbray (2022–2023)   Michael Beale (2023–2024)   Régis Le Bris (2024–)  |
Luettelossa on vain vakituiset valmentajat.
Saavutukset

1. divisioona / Valioliiga (1. sarjataso)
1892, 1893, 1895, 1902, 1913 ja 1936
2. divisioona, 1. divisioona / Mestaruussarja (2. sarjataso)
1976, 1996, 1999, 2005, 2007
3. divisioona, 2. divisioona / Ykkösliiga (3. sarjataso)
1988
FA Cupin voitto
1937, 1973
FA Charity Shieldin voitto
1937
FA Youth Cupin voitto
1967, 1969
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivu
Maalaus Sunderlandin ja Aston Villan välisestä ottelusta 1895.
1937 FA Cupin voittanut joukkue
1973 FA Cupin voitonjuhlat
Niall Quinn, seuran entinen pelaaja ja myöhemmin yksi seuran omistajista
Roker Park
Stadium of Light, Sunderlandin nykyinen stadion
Esbjerg fB

Esbjerg fB on vuonna 1924 perustettu tanskalainen jalkapalloseura, jonka edustusjoukkue pelaa kaudella 2022-2023 Tanskan 2. divisioonassa. Esbjerg fB:n pääsponsori on Umbro.
Saavutukset

Tanskan Superliiga
Voitto 1961, 1962, 1963, 1965, 1979
Toinen sija 1956, 1968, 1978
Kolmas sija 1977, 2004
Tanskan cup
Voitto 1964, 1976, 2013
Toinen sija 1957, 1962, 1978, 1985, 2006, 2008
24 kautta Tanskan ylimmällä sarjatasolla (Tanskan superliiga)
24 kautta Tanskan toiseksi ylimmällä sarjatasolla (1. divisioona)
5 kautta Tanskan kolmanneksi ylimmällä sarjatasolla (2. divisioona)
Kiinanmetsästyskoira

| Kiinanmetsästyskoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:   Kiina
Määrä:  kuollut sukupuuttoon
Alkuperäinen käyttö:  villisian ja kauriin metsästys
Muita nimityksiä:  ma-chu-gou, Chinese Hound
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Väritys:  tummanruskea
Kiinanmetsästyskoira (ma-chu-gou) on sukupuuttoon kuollut kiinalainen koirarotu.
Ulkonäkö

Kiinanmetsästyskoira oli kuin vinttikoiran raskasrakenteisempi versio. Sillä oli pystyt tai puolipystyt korvat. Karvapeite oli lyhyt ja tiheä, ja selässä kulki pieni ridge. Väritys oli varjostunut tummanruskea.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu oli älykäs ja sillä oli hyvä hajuaisti. Metsästäessään se oli innokas ja sinnikäs, ja se työskenteli ajueissa. Se saartoi riistan ja pidätteli sitä paikallaan metsästäjän saapumiseen asti.
Alkuperä

Kiinanmetsästyskoiraa käytettiin villisian ja kauriin metsästykseen. Se kuoli sukupuuttoon 1900-luvun alussa.
Eurydike (nymfi)

Orfeus ja Eurydike, Frederic Leighton, 1864
Eurydike (m.kreik. Εὐρυδίκη, Eurydikē, lat. Eurydice) oli kreikkalaisessa mytologiassa dryadi eli puun nymfi, joka tuli tunnetuksi suhteestaan Orfeukseen. Orfeuksen palattua argonauttien retkeltä hän rakastui Eurydikeen palavasti. Pian häiden jälkeen Eurydike kuitenkin astui käärmeen päälle kedolla ja kuoli sen puremaan – eräiden versioiden mukaan hän oli pakenemassa Aristaiosta, joka yritti raiskata hänet.
Surun murtamana Orfeus päätti hakea puolisonsa haadeesta. Hänen onnistui lyyransa soitolla saada Kharon viemään hänet Styksin yli ja päästä Kerberoksen ohi. Kerrotaan, että hänen soittonsa oli niin kaunista, että jopa ikuisesti kirotut – Iksion, Tityos, Sisyfos, Tantalos ja danaidit – unohtuivat hetkeksi lepäämään rangaistuksistaan ja että erinykset puhkesivat kyyneliin. Myös Persefone liikuttui soitosta niin, ettei voinut kieltää Orfeuksen pyyntöä. Kun Eurydike tuotiin miehensä luo, Haades asetti ehdoksi sen, ettei Orfeus saisi katsoa taakseen vaimoaan, ennen kuin he olisivat takaisin maan pinnalla. Juuri ennen kuin he olivat kiivenneet ylös pinnalle, Orfeus pelkäsi menettävänsä vaimonsa ja kääntyi katsomaan tätä. Tämän seurauksena Eurydike liukui takaisin haadekseen, ja Orfeus menetti puolisonsa toisen kerran – tällä kertaa lopullisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eurydike Wikimedia Commonsissa
Gorge

Gorge (m.kreik. Γόργη, Gorgē) oli kreikkalaisessa mytologiassa Oineuksen ja Althaian tytär ja Andraimonin puoliso. Kun Artemis muutti veljeään Meleagrosta surevat sisaret helmikanoiksi, ainoastaan Gorge ja Deianeira säästyivät.
Apollodoroksen mukaan Gorge synnytti Tydeuksen omalle isälleen, ja hänen poikansa Thoas johti Aitolian alukset Troijaa vastaan.
Gorge oli myös yhden danaideista nimi.
Porokylän rautatieasema

Porokylän rautatieasema (lyh. Por) on lakkautettu rautatieliikennepaikka Pohjois-Karjalan Nurmeksessa rataosuudella Joensuu–Kontiomäki. Se sijaitsee Nurmeksen Porokylässä, entisen Nurmeksen maalaiskunnan keskuksessa ja paikkakunnan vanhassa kirkonkylässä.
Historia

Porokylään rakennettiin 1929 Thure Hellströmin suunnittelema laiturirakennus, jota on laajennettu myöhemmin.  Rautatielle on ollut suuri merkitys Porokylälle, sillä se paransi huomattavasti kulkuyhteyksiä sekä teollisuuden toimintaedellytyksiä. Se kuitenkin kavensi huomattavasti Porokylän keskusta-aluetta, jolloin radan eteläpuoliset alueet jäivät vaille kaupallista rakentamista. Rakentaminen keskittyikin pienelle alueelle, mikä on vaikeuttanut alueen maankäyttöä.
Nykytila

Asemalle ei ole enää tavaraliikennettä. Porokylässä oli lähinnä raakapuun kuormausta lokakuuhun 2018 saakka, jolloin raakapuun kuormaus siirtyi Pitkämäen liikennepaikalle rakennettuun raakapuuterminaaliin.
Porokylän ratapihan viimeiset neljä sivuraidetta purettiin heinäkuussa 2020. Liikennepaikalla oli ollut myös runsaasti soraraiteita, jotka nekin on purettu. Henkilöjunat pysähtyivät asemalla vuosina 1929–1990. Porokylän asemarakennus on yhä olemassa, mutta laiturirakenteet purettiin henkilöliikenteen loppumisen jälkeen.
Porokylän rautatieasema on rautatieliikennepaikkana lakkautettu 14.9.2020
Aiheesta muualla

Vaunut.org: Kuvia Porokylästä
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1812

Yhdysvaltain presidentinvaalit 1812 olivat seitsemännet Yhdysvaltain presidentinvaalit. Vaalit järjestettiin 30. lokakuuta – 2. joulukuuta 1812, vuoden 1812 sodan ollessa käynnissä. Vaaleissa olivat vastakkain demokraattis-republikaanisen puolueen istuva presidentti James Madison ja saman puolueen toisinajattelija DeWitt Clinton, joka oli Madisonin edesmenneen varapresidentin, George Clintonin, veljenpoika. Opposition federalistit antoivat tukensa Clintonille. Siitä huolimatta Madison valittiin toiselle kaudelle 50,4 prosentin kannatuksella vastustajansa 47,6 prosenttia vastaan, mikä teki vuoden 1812 vaaleista siihen mennessä tiukimman.
Ehdokkaat > Demokraatti-republikaanien ehdokkaat

Presidentti
James Madison
New Yorkin pormestari ja varakuvernööri
DeWitt Clinton
Varapresidentti
George Clinton
(kuoli 20. huhtikuuta)
Ehdokkaat > Demokraatti-republikaanien ehdokkaat > Ensimmäinen lippuäänestys

| Presidentiksi | Yht>  | Varapresidentiksi | Yht>  |
| --- | --- | --- | --- |
| James Madison | 81 | John Langdon | 64 |
| pidättäytyneet | 1 | Elbridge Gerry | 16 |
|  |  | hajaantuneet | 2 |
Ehdokkaat > Demokraatti-republikaanien ehdokkaat > Toinen lippuäänestys

| Varapresidentiksi | Yht>  |
| --- | --- |
Elbridge Gerry: 74
hajaantuneet: 3
Ehdokkaat > Federalistien ehdokkaat

New Yorkin pormestari ja varakuvernööri
DeWitt Clinton
Korkeimman oikeuden puheenjohtaja
John Marshall
 (kieltäytyi)
Entinen Yhdysvaltain Britannian-suurlähettiläs
Rufus King
Ennen kuin DeWitt Clinton ilmoitti pyrkivänsä vaihtoehtona Madisonille, korkeimman oikeuden puheenjohtaja John Marshall oli federalistien ennakkosuosikki, mutta newyorkilaisen Clintonin pyrkiessä federalistit eivät voineet enää mennä takuuseen New Yorkin valitsijamiesäänistä. Tämä olisi voinut viedä vaalit demokraatti-republikaanien hallitseman edustajainhuoneen päätettäväksi, jolloin Madison valittaisiin lähes varmasti uudelle kaudelle.
Federalistit päättivät olla tukematta Clintonia syyskuussa pidetyssä vaalikokouksessa ja ilmoittivat etteivät asettaisi omaa ehdokasta.
Virginian federalistit päättivät asettaa ehdolle entisen Britannian-suurlähettilään ja kongressiedustaja Rufus Kingin presidentiksi ja William Richardson Davien varapresidentiksi.
Tulokset

Yhdysvaltain presidentinvaalit 1812
| Presidenttiehdokas | Presidenttiehdokas | Puolue | Kotiosavaltio | Kansanäänet> Määrä | Kansanäänet>  % | Valitsijamiesäänet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

|  | James Madison (istuva) | Demokraatti-republikaanit | Virginia | 140 431 | 50,4 | 128 |
|  | DeWitt Clinton | Demokraatti-republikaanit | New York | 132 781 | 47,6 | 89 |
|  | Rufus King | Federalistit | New York | 5 574 | 2,0 | 0 |
| Varapresidenttiehdokas | Varapresidenttiehdokas | Puolue | Kotiosavaltio |  |  | Valitsijamiesäänet |

|  | Elbridge Gerry | Demokraatti-republikaanit | Massachusetts |  |  | 131 |
|  | Jared Ingersoll | Federalistit | Pennsylvania |  |  | 86 |

| Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | 278 786 | 100 | 217 |
| Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | 109 |

 Lähteet: Our Campaigns, National Archives and Records Administration
Huomioita

↑  Vaikka Clinton leimataan usein federalistien ehdokkaaksi, tosiasiallisesti hän pyrki presidentiksi demokraatti-republikaanina eikä federalistinen puolue asettanut häntä ehdolle. Hän sai silti kannatusta federalisteilta esimerkiksi Pennsylvaniassa, mutta myös New Yorkin demokraatti-republikaaneilta.
Egyptiläisistä mysteereistä

| Egyptiläisistä mysteereistä> Περὶ τῶν Αἰγυπτίων μυστηρίων.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Iamblikhos (?)
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  300-luku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Egyptiläisistä mysteereistä (m.kreik. Περὶ τῶν Αἰγυπτίων μυστηρίων, Peri tōn Aigyptiōn mystēriōn; lat. De mysteriis Aegyptiorum) eli Teurgia (Θεουργία, Theurgia) on Iamblikhoksen nimiin pantu uusplatonilainen teos, joka käsittelee teurgiaa. Iamblikhos oli eri mieltä aiheesta opettajansa Porfyrioksen kanssa, ja teos koostuu pääosin hänen vastauksistaan opettajansa kritiikkiin.
Proklos, joka kirjoitti 100 vuotta Iamblikhoksen jälkeen, vaikuttaa laittaneen teoksen tämän nimiin. Teos eroaa kuitenkin tyyliltään ja joiltakin opinkohdiltaan Iamblikhoksen muista teoksista. Tämän vuoksi jotkut tutkijat ovat kyseenalaistaneet sen, että hän olisi teoksen todellinen kirjoittaja. Teos on joka tapauksessa varmuudella peräisin hänen koulukunnastaan.
Teos pyrkii tarjoamaan filosofiset perustelut tuon ajan polyteistisille kulttitoimituksille. Sellaisenaan se edustaa eräänlaista käännekohtaa uusplatonismin historiassa.
Tekstistä on olemassa useita hieman erilaisia versioita. Joissakin versioissa teoksen alussa on Porfyrioksen egyptiläiselle profeetalle Anebonille osoittama kirje. Tämän jälkeen alkaa varsinainen teos, joka esittää olevansa Abammon-nimisen opettajan vastaus kirjeessä esitettyihin asioihin. Jotkut tekstiversiot sisältävät vain vastineen.
Teos käsittelee muun muassa erilaisia riittejä, symboleja ja uhrauksia; ennustamista; henkiä (daimonion), mukaan lukien oma, henkilökohtainen suojelushenki; sekä henkien manaamista hyvän lopputuloksen saavuttamiseksi.
Aiheesta muualla

Iamblichus: De mysteriis Aegyptiorum (Arkistoitu – Internet Archive), Venetsia: Aldus Manutius, 1497 (latinaksi)
Iamblichus: De mysteriis Aegyptiorum liber, 1552. Google-kirjat (latinaksi)
Iamblichus: On the Egyptian Mysteries (englanniksi)
Iamblichus: On the Mysteries of the Egyptians, Chaldeans, and Assyrians Kääntäjä Thomas Taylor. C. Whittingham, 1821 (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:De Mysteriis Aegyptiorum
Käännös suomeksi