Dominikaanien historia
Järjestön perustaminen

Dominikaanien perustaja oli pyhimykseksi myöhemmin korotettu Dominicus. Hän syntyi Kastiliassa noin vuonna 1170. Kertoman mukaan hänen äitinsä koki lastaan odottaessa ilmestyksen, jossa lapsesta sanottiin tulevan merkittävä saarnaaja.
Dominicuksen elämä osui katolisen luostarilaitoksen murrokseen. Aikaisempina vuosisatoina varsinkin benediktiinien johtamat suuret munkkiluostarit olivat olleet feodaalisen Euroopan voimatekijöitä, mutta lisääntyvä kaupungistuminen nakersi niiden arvovaltaa. Erityinen ongelma oli myös munkeille ja nunnille asetettu kielto poistua luostarin alueelta. Tämä osaltaan heikensi suhteellisen kaukana kaupunkikeskuksista ja yliopistoista sijaitsevien luostarien merkitystä. Kaiken lisäksi kristilliseksi voimatekijäksi olivat nousseet ristiretkien synnyttämät hengellisen ritarikunnat kuten Maltan ritarikunta ja temppeliherrat. Näiden ritarikuntien suurena etuna varsinkin Lähi-idän "pyhällä maalla" oli niiden jäsenten oikeus liikkua vapaasti sekä tarvittaessa puolustaa itseään ja uskoaan aseellisesti.
Luostarien heikentynyt asema kaupungistuneessa ympäristössä oli vakava ongelma myös kristinuskolle yleisesti. Pääasiallinen huolenaihe oli, että kaupungeissa toimivat papit eivät olleet tehtäviensä tasalla eikä heidän teologinen sivistyksensä ollut samaa luokkaa kuin luostarimunkeilla. Pappien heikko koulutustaso kaupungeissa taas lisäsi kerettiläisten aatteiden kannatusta ja loi niille jalansijaa. Paavi ja Ranskan kuningas joutuivatkin 1200-luvun alussa käymään useita sotia harhaoppisina pitämiensä lahkojen nujertamiseksi.
1200-luvun alkupuoliskolla alkoi myös Dominicuksen toiminta. Hän oli sivistynyt mies, joka oli opiskellut Palenciassa kielioppia, runoutta eli kirjallisuutta, logiikkaa, aritmetiikkaa, geometriaa, musiikkia sekä astronomiaa. Aikalaistodistajien mukaan hän oli myös tiedonjanoinen ja ahkera opiskelija. Jo nuoruudessaan Dominicus osallistui valdovalaisten ja muiden harhaoppisina pidettyjen lahkojen pariin suuntautuneeseen käännytystyöhön eteläisessä Ranskassa. Tavoitteisiinsa hän pääsi voimakkaiden saarnojensa ja väittelyidensä avulla. Vähitellen toiminta keräsi hänen ympärilleen kannattajia, jotka halusivat osallistua saarnaamistyöhön.
Vuonna 1215 tilanne näytti hyvältä Dominicuksen kannalta: Toulousessa paikallinen piispa alkoi tukea hänen toimintaansa hiippakunnan kymmenyksistä maksettavilla avustuksilla. Samaan aikaan erään Dominicuksen kannattajan onnistui hankkia hänen käyttöönsä kolme rakennusta. Dominicuksella kannattajineen oli kaikki valmiudet uuden luostariveljeskunnan perustamiseen, mutta silloisessa tilanteessa se ei sopinut kirkolle. Neljäs lateraanikonsiili kielsi vuonna 1215 uusien munkkikuntien perustamisen. Heinäkuussa 1215 Dominicusta tukeva piispa perusti asiakirjallaan dominikaanien yhteisön, mutta kyseessä ei ollut kirkolliskokouksen vastainen munkkikunta. Dominikaaniveljestö otti käyttöönsä jo 400-luvulla eläneen Augustinuksen muotoileman säännön. Siten muodostettiin hengellisten veljien yhteisö, joka ei kuitenkaan Augustinuksen säännön joustavuuden takia ollut sidottu luostarielämään. Paavi Honorius III vahvisti 22. joulukuuta 1216 dominikaanien säännöt ja hyväksyi heidät katoliseksi sääntökunnaksi.