Vellamo Kuivalainen
Kirjailijakuva

Kirjoittamisharrastus alkoi lapsena ruisjauhosäkistä leikeltyyn vihkoon kirjoitetuilla runoilla ja tarinoilla. . Jo 11-vuotiaana paimentyttönä hän toivoi tulevansa kirjailijaksi ja kirjoittavansa romaanin. Myös opettajat osoittivat myönteistä huomiota taitavalle kirjoittajalle  antamalla koulun raittiuskilpakirjoituksissa palkinnon joka vuosi ja ainekirjoituksesta kympin. Aikuisena hän palasi kirjoittamiseen vasta lasten kasvettua Kirjoittaminen tuntui sopivan syrjäseudulla elävän harrastukseksi, koska sitä saattoi tehdä kotona yksin lähtemättä kauemmaksi. Ensimmäinen runo, joka kertoi ilmaisun tuskasta ilmestyi paikallislehdessä Pogostan pakinoissa v. 1974. Runojen lisäksi Kuivalainen kirjoitti lisäansioita saadakseen viihdenovelleja oululaiselle kirjailija Jorma Kurvisen johtamalle Kolmiokirjalle.
Kirjoittajakurssi Suomen Nuoriso-opistossa Mikkelin Paukkulassa antoi ratkaisevan sysäyksen Vellamo Kuivalaisen runoilijakehitykselle. Runoilija Arto Kytöhonka, joka opetti kurssilla, tarjosi rakentavaa kritiikkiä ja kannusti oppilastaan laatimaan runokokoelman, josta tuli yksi kolmesta 1. palkinnon voittajasta Otavan runokilpailussa.  Kuivalainen opiskeli kirjoittamista myös Brahean kriivareiden  kursseilla. Myöhemminkin hän arvosti kritiikkiä, myös negatiivista, joka motivoi kehittämään kirjallista ilmaisua. Oma tyyli hioutui vähitellen ja iän ja vähäisen koulutuksen aiheuttama itseluottamuksen puute  korjaantui. Vellamo Kuivalainen kirjoitti mieluiten aamuisin ja pientilan emännän muiden töiden lomassa. Hän ei uskonut inspiraatioon vaan raakaan työhön ja kirjoitti tekstinsä moneen kertaan uudelleen kunnes ne tyydyttivät. Hän vaati teksteiltään oivallusta ja kerroksellisuutta. Häntä innoittivat niin syrjäisen kotiseudun metsät ja luonto virtoineen ja koskineen kuin lapsuuden Laatokkakin. Elämän kriisivaiheet aktivoivat häntä kirjoittamaan ja muuntamaan vaikeatkin kokemukset runoiksi. Hän halusi kirjoittaa asioista, jotka tuntee, eikä kokenut teemoista olevan puutetta. Aiheet löytyivät arkitodellisuudesta; lähiympäristöstä ja sen ihmisistä, perheestä ja maailman tapahtumista. Hän pyrki välttämään sentimentaalisuutta ja monisanaisuutta ja katsoi runojensa olevan parhaimmillaan, kun ne olivat kokonaan asiaa. Esikoiskokoelman runoja arvostelijat kuvasivat koruttoman lämpimiksi, rauhallisiksi ja hiljaisiksi, joskus hiukan pateettisiksi.  Runot ovat yleensä suorasanaisia. Kalevalamittaa hän vältti pitkään, mutta otti Kalevala-juhlavuoden kunniaksi vuonna 1985 myös sen käyttöön. Vaikka Vellamo Kuivalainen käytti joissakin runoissaan murretta,  hän vierasti nurkkakuntaisuutta  eikä myöskään hyväksynyt maalaisihmisiin ja maaseudun arvoihin kohdistuvaa väheksyntääHuumorissaan hän viljeli ironiaa, joka kohdistui maaseudun elämänmuodosta esiintyviin stereotypioihin ja kliseisiin, yhteiskunnan byrokratiaan ja ymmärtämättömiin lähimmäisiin.
Runoilijana häntä verrattiin kahteen runonlaulajaan: Larin Paraskeen, joka oli myös syntynyt Metsäpirtissä ja ilomantsilaiseen Mateli Kuivalattareen sekä aikalaisrunoilijoista maaseuturunoistaan tunnettuun Eeva Heilalaan.
Vellamo Kuivalainen määritteli itsensä kirjoittajaksi eikä taiteilijaksi. Hän teki myös tilausrunoja annetuista aiheista ja lausui niitä itse erilaisissa tilaisuuksissa. Hän kuului useita vuosia Pohjois-Karjalan kirjailijayhdistys Ukriin, josta löysi hengenheimolaisiaan. Ukri kutsui hänet kunniajäsenekseen vuonna 2007.