stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkiaissaarenrahka
Suotyypit ja maalajit

Valkiaissaarenrahkan vallitseva suotyyppi ovat erilaiset rämeet. Niistä yleisimpiä ovat tupasvilla-, isovarpu- ja rahkarämeet. Erilaisista nevoista suolla on eniten lyhytkorsi- ja silmäkenevoja, joita on pääasiassa suon kaakkoisosassa. Suon ojitettujen alueiden suotyypit eivät ole säilyneet alkuperäisen kaltaisina, vaan ne ovat ojitustiheyden, -ajankohdan ja ravinteisuuden mukaan muuttuneet erilaisiksi muuntumatyypeiksi. Keskimäärin suolla on turvetta 3,8 metrin paksuudelta, mutta paksuimmillaan turvekerros yltää 4,8 metriin. Suon pohjamaalaji on moreeni, mutta alueen keskiosalla sen korvaa liejusavi. Ennen suon suojelua tehdyssä Geologian tutkimuskeskuksen kartoituksissa Valkiaissaarenrahka todettiin myös soveltuvan teolliseen kasvuturvetuotantoon sekä osin myös polttoturpeen tuotantoon.
Eläimistö

Valkiaissaarenrahkan eläimistöön kuuluu muun muassa riekko, joka on Varsinais-Suomessa harvinainen.
Margit Tirkkonen

| Margit Tirkkonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Margareta Elisabet Tirkkonen
Syntynyt: 11. toukokuuta 1914 Helsinki
Kuollut: 11. maaliskuuta 1988 (73 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Ammatti:  näyttelijä, tanssija
Puoliso:  Adolf Jahr 1937–1943
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Svensk Filmdatabas
Margit Tirkkonen, Elsa Jahr, alun perin Margareta Elisabet Tirkkonen (11. toukokuuta 1914 Helsinki – 11. maaliskuuta 1988 Tukholma, Ruotsi) oli suomalais-ruotsalainen tanssitaiteilija ja näyttelijä. Hän oli naimisissa näyttelijä Adolf Jahrin kanssa 1937–1943 ja myöhemmin avioiduttuaan uudestaan Engström 1944–1951.
Filmografia

Meidän poikamme, 1929
Meidän poikamme merellä, 1933
Mainostakaa, 1936
Adolf kyllä pärjää, 1938
Iloinen torvensoittaja, 1938
Kronans glada gossar, 1952
Marjo Anttoora

| Marjo Anttoora> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1969 (ikä 54–55)
Arvonimi: varatuomari
Poliitikko
Puolue:  Suomen Kristillisdemokraatit
Koulutus:  oikeustieteen maisteri teologian maisteri
Puoliso:  Jorma Anttoora[lähde? ]
Marjo Anttoora (s. 1969)[lähde? ] on suomalainen varatuomari[lähde? ] ja poliitikko. Anttoora toimi Karkun evankelisen opiston hallintojohtajana 2021-2022 ja sen jälkeen maa- ja metsätalousministerin avustajana. Aikaisemmin Anttoora on tehnyt työtä asianajajana ja varatuomarina. [lähde? ] Koulutukseltaan Anttoora on oikeustieteiden maisteri ja teologian maisteri.
Anttoora on työskennellyt Kristillisdemokraateissa kansanedustajan avustajana, eduskuntaryhmän lainsäädäntösihteerinä sekä valtiosihteerinä. Vuosina 2007–2009 Anttoora oli Kristillisdemokraattien varapuheenjohtaja. Vuosina 2005–2017 Anttoora toimi Sastamalan kaupunginvaltuutettuna.
Marjo Brunow-Ruola

Marjo Brunow-Ruola (s. 21. helmikuuta 1940 Lieto) on suomalainen filosofian maisteri ja kirjailija, joka on teoksissaan keskittynyt Turun historiaan. Hän on julkaissut myös kaksi lastenkirjaa yhdessä poikansa Ekapekka Ruolan kanssa.
Ennen kirjailijan uraansa Brunow-Ruola toimi kukkakauppiaana ja taideateljeen johtajana. Vuonna 2001 hän julkaisi tietokirjan Hélène ja Augusta, porvariston elämää Turussa 1870–1920. Seuraavat teokset olivat faktaa ja fiktiota yhdistelevät romaanit Lasikenkä ja Mustakangaskauppias. Vuonna 2012 Brunow-Ruola julkaisi Ruotsi-Suomen aikaan sijoittuvan romaanin Ritaritar. Poikansa Ekapekka Ruolan (s. 1970) kanssa hän julkaisi lastenkirjat Bosse ja Nero Kesäsaarella ja Bosse ja Nero Tuhkimon apureina.
Marjo Brunow-Ruolan puoliso on turkulainen kunnallispoliitikko ja yrittäjä Pekka Ruola.
Valmet Tuuli II

| Valmet Tuuli II |
| --- | --- |
 Tuuli II:n tuulitunnelimalli Keski-Suomen ilmailumuseossa
Tyyppi:  alkeiskoulukone
Alkuperämaa:   Suomi
Valmistaja:  Valtion lentokonetehdas Valmet
Ensilento:  26. syyskuuta 1951
Poistettu käytöstä:  26. lokakuuta 1951
Tila:  prototyyppi tuhoutui onnettomuudessa
Pääkäyttäjät:  Suomen ilmavoimat (suunniteltu)
Valmistusmäärä:  1 
Kehitetty mallista:  Tuuli I
Muunnelmat:  Tuuli III
Valmet Tuuli II oli suomalainen, alkuun Valtion lentokonetehtaan, myöhemmin Valmetin suunnittelema ja valmistama yksimoottorinen alkeiskoulukone. Tuuli II kehitettiin Tuuli I:n pohjalta vastaamaan saksalaisesta Bücker Bü 181 Bestmann -koulukoneesta saatuihin muutostarpeisiin, joista merkittävin oli Bestmannin tapainen kaksipaikkainen, rinnakkainistuttava ohjaamo. Tuuli II:n oli jatkumoa välirauhan ajasta lähtien kehitetylle Tuuli I -koulukoneelle. Projekti irtautui Tuuli I:n alkuperäisestä suunnitelmasta lokakuussa 1944, kun konetyyppiä lähdettiin osittain uudelleensuunnittelemaan Bestmannin tyylisellä rinnakkainistuttavalla ohjaamolla. Prototyyppi tilattiin toukokuussa 1950, ja se lensi ensilentonsa seuraavan vuoden lokakuussa. Lopulta ainoaksi jäänyt prototyyppi tuhoutui tosin jo kuukausi ensilentonsa jälkeen syöksyttyään kokoonpanohalliinsa Kuoreveden Hallin lentokentällä. Koelennoilla kehityskelpoiseksi osoittautuneen koneen sarjatuotantosuunnitelmat jäivät onnettomuuden jälkeen.
Kehitys ja tuotanto > Tausta

Ilmavoimat ja Valtion lentokonetehdas tutustuivat saksalaiseen Bücker Bü 181 Bestmann -koulukoneeseen heinäkuussa 1943, kun ilmavoimien esikunta sai konetyypin esitteen ja postitti sen lentokonetehtaalle. Bestmannista kehotettiin tuolloin ottamaan vaikutteita välirauhan ajasta lähtien suunniteltuun Tuuli I -koulukoneeseen, mutta tehdasta kehotettiin vielä pysymään Tuuli I:een suunnitellussa peräkkäinistuttavassa ohjaamokonfiguraatiossa. Lentokonetehtaan suunnittelija Martti Vainio ja koelentäjä Pekka Kokko lähetettiin lokakuussa 1943 Saksaan tutustumaan Bestmanniin. Koneesta saadut koelentokokemukset olivat positiiviset, minkä lisäksi matkalla omaksuttiin ajatus rinnakkainistuttavan ohjaamon paremmuudesta etenkin kuomullisissa lentokoneissa.
Bestmanniin tutustuminen aiheutti merkittäviä muutospaineita alkuperäiseen Tuuli I -suunnitelmaan. Töitä konetyypin parissa jatkettiin ilmavoimien komentajan määräyksellä Moskovan välirauhansopimuksen solmimisen jälkeen syyskuussa 1944, kun lentokonetehdas tarvitsi täytetöitä suunnitteluosaston työkuorman pudottua äkillisesti. Tuuli I:tä lähdettiin osittain uudelleensuunnittelemaan lentokonetehtaan esityksestä rinnakkainistuttavalla kuomuohjaamolla varustettuna lokakuussa 1944. Tuuli-konsepti siirtyi kesäkuussa 1945 Kuoreveden tehtaan vastuulle, ja koko lentokonetehdas yhdistyi valtion eri asetehtaista muodostettuihin Valtion Metallitehtaisiin (VMT) neljä kuukautta myöhemmin. Suuryritys sai myöhemmin nimen Valmet.
Rinnakkain istuttavan ohjaamon aiheuttamasta osittaisesta uudelleensuunnittelusta huolimatta Tuuli I:n piirustuksia ja lujuuslaskelmia voitiin käyttää siipien, pyrstön ja laskutelineiden osalta. Ensimmäinen suunnitteluvaihe ja jonkin verran koneen tarvittavista osista oli saatu valmiiksi huhtikuussa 1948, jolloin työt jouduttiin keskeyttämään voimaan tulleen Pariisin rauhansopimuksen takia. Sopimus kielsi saksalaista alkuperää olevien lentokoneosien käytön, ja Tuuli II:een valittu Siemens-Halske Sh 14 -moottori oli kiellettyjen osien listalla. Tehdas pohti sille vaihtoehtoja, joiden saatavuus kariutui ulkomaisen valuutan puutteeseen.
Kehitys ja tuotanto > Prototyyppi

Puolustusministeri Kustaa Tiitu ilmoitti toukokuussa 1950 suostuvansa ilmavoimien esitykseen prototyypin tilaamisesta, jos konetyyppi täyttää asetetut vaatimukset ja olisi sarjatuotantokelpoinen. Tiitu totesi kirjeessään myös Sh 14 -moottorin soveltuvan parhaiten Tuuli II:een. Ilmavoimat oli maksanut tähän mennessä 6,4 miljoonaa markkaa konetyypin kehityksestä, ja projektille annettiin kuusi miljoonaa markkaa lisärahoitusta sotilasmenoarviossa. VMT arveli Tuuli II:n nelipaikkaiselle versiolle löytyvän myös siviilimarkkinoita.
Kuoreveden tehtaalle palkattiin lisähenkilökuntaa Tuuli II:n suunnitelutöitä varten, mutta henkilöstö ei riittänyt konetyypin vaatiman työkuorman hoitoon ja apua suunnittelutöihin saatiin lopulta myös Tampereelta. VMT toimitti koneen rakenneselosteen ilmavoimille syyskuussa 1950, minkä jälkeen tuotantoon tarvittavia osia ryhdyttiin haalimaan ilmavoimien varastoilta. Konetyypin prototyyppiin ei ilmeisesti hankittu yhtään osaa ulkomailta. Lentokonetehdas luovutti keskeneräisen koneen väliaikaisesti ilmavoimille varastoitavaksi.
Lokakuuhun 1951 mennessä koneeseen liittyviä piirustustöitä oli tehty kaikkiaan 10 455 tuntia, ja prototyypin tuotantoon arvioitiin tarvittavan 13 100 työtuntia ja kokonaiskustannusarvion olevan 5,1 miljoonaa markkaa. Tarkennetussa painoarviossa tyhjämassaksi tuli 730 kilogrammaa ja lentomassaksi 1 031 kg, mutta nämä luvut ylittyivät prototyypissä 23 kilogrammalla. Tuuli II oli lopulta suhteellisen raskasrakenteinen, sillä konetyypin varhaisissa, Bestmannin pohjalta tehdyissä, painoarvioissa sen tyhjäpainon oli tarkoitus olla vain 640 kilogrammaa. Esikuvana käytetty Bestmann oli tätäkin huomattavasti kevyempi, se painoi vain 475 kilogrammaa, mutta koneessa oli kevyempi moottori ja vähemmän varustusta. Tuulesta teki raskaan myös siinä käytetyt rakenneratkaisut: konetyypissä oli esimerkiksi alun perin tarkoitus käyttää muottiviilutyömenetelmää, mutta menetelmän käyttö kariutui Kuorevedelle suunnitellun muotoviilulaitoksen peruuntuessa sotien päätyttyä. Lopulta vain Tuuli II:n istuimet valmistettiin kyseisellä menetelmällä.
Käyttö > Koelento-ohjelma

Tuuli II:n prototyyppi valmistui ja Esko Halme lensi sen ensilennon 26. syyskuuta 1951. Lennolla havaittiin puutteita koneen ohjainominaisuuksissa: siivekkeet olivat raskaat ja tehottomat, korkeusperäsin liian kevyt, sivuperäsin vastaavasti ”keveähkö”, mutta tarpeeksi tehokas. Ohjattavuutta ja ohjaintuntumaa parannettiin tekemällä muutoksia ohjainpintoihin niihin asennettuja painoja säätämällä.
Ohjauksen puutteiden lisäksi prototyyppi oli kahden hengen miehistöllä ja täydellä polttoainekuormalla hiukan takapainoinen, millä oli vaikutusta koneen pituusvakauteen. Ongelman korjaamiseksi moottoripukkia suunniteltiin pidennettäväksi 20 senttimetrillä. Sakkaus ja alkava syöksykierre eivät tuottaneet ongelmia, minkä lisäksi koneen saavutusarvot vastasivat melko hyvin laskettuja odotusarvoja. Lyhyeksi jäänyt 14 lennon koelento-ohjelma osoitti Tuuli II:n kehityskelpoiseksi, ja konetyyppi olisi todennäköisesti edennyt sarjatuotantoon hyvänä ja halpana koulukoneena, jollei prototyypin tuhoon johtanutta lokakuun 1951 onnettomuutta olisi sattunut.
Käyttö > Onnettomuus ja konetyypin loppu

Lentäjä Esko Halme lähti iltapäivällä 26. lokakuuta 1951, noin kuukausi Tuuli II:n ensilennon jälkeen, koelennolle lentokonetehtaan teknikko Teuvo Aronniemen kanssa. Lento oli päivän viides, ja sillä oli tarkoitus kokeilla koneen siivekkeitä. Ilmaan noustiin kello 14.53, ja nousu 850 metriin sujui normaalisti, minkä jälkeen Halme vei koneen vaakakierteeseen. Liikkeen alku sujui pilotin sanojen mukaan normaalisti, mutta koneen ollessa selällään ja Halmeen työntäessä sauvaa oikenemisvaiheen alulla kuului pieni paukahdus, jonka jälkeen ohjaussauva tuntui olevaan irrallaan korkeusperäsimestä. Halme antoi Aroniemelle hyppykäskyn ja irrotti koneen kuomun pakkolaukaisijalla. Pilotin puoleinen kuomu irtosi heti, mutta matkustajanpuoleinen vasta Halmeen lyötyä sitä.
Kone oli oiennut ennen hyppyä ja oli vaakalennossa noin 250 metrin korkeudessa, josta se nousi jyrkästi noin 400 metriin. Koneessa olleet päättivät hypätä matkustajan paikalla istuneen Aroniemen puolen kuomun irrottua. Lentäjä Halme ja matkustaja Aroniemi hyppäsivät lähes samaan aikaan. Ohjaamaton kone jatkoi lentoaan vasemman kaarron kautta syöksyyn ja koukkasi hieman kentän pintaa ennen oikeanpuoleiseen nousukaartoon kaartaen sen jälkeen loivassa spiraalissa muutaman kierroksen. Hallin paloaseman päällä kone otti suunnakseen lentoaseman hallin numero 8, jossa se oli alun perin koottu. TL-1 osui hallin nurkalla kasvaneeseen mäntyyn, minkä jälkeen syöksyi hallin katosta läpi, hajoten samalla osiin. Runko jäi suurimmaksi osaksi konehalliin, mutta moottori jatkoi ulos oven läpi. Onnettomuuden pääsyy, huonosti kiinni ollut korkeusperäsimen työntötanko, jäi oveen tulleen reiän reunalle roikkumaan. Koneen kello pysähtyi aikaan 14.58.
Hallissa, johon TL-1 syöksyi, oli kymmenen Pyryä korjattavana, ja siellä oli töissä useita asentajia, joista osa oli oleskellut juuri hetkeä aiemmin Tuuli II:n putoamispaikalla. Tuhotuneen prototyypin osat levisivät ympäri hallia, osa jopa paikoille, joissa ne olivat olleet kuukausi ennen koneen kokoonpanoa. Halliin syöksynyt kone katkoi seinillä kulkeneita sähköjohtoja, minkä lisäksi sen polttoaineena ollutta bensiiniä valui pääkytkintaululle. Tästä huolimatta tulipaloa ei syttynyt.
Onnettomuuden syyksi selvisi työvirhe ja sitä seurannut puutteellinen laadunvarmistus. Korkeusperäsimen silmukkapää oli asetettu paikalleen, mutta oli unohdettu niitata pysyvästi kiinni. Liitos piti jonkin aikaa kitkan avulla, mutta irtosi lopulta. TL-1-prototyypillä lennettiin lopulta vain kaksi tuntia 18 minuuttia, ja konetyypin tuotantoon oli varattu 180 000 työtuntia 30 yksilön sarjaa varten. Sarja jäi rakentamatta onnettomuuden jälkeen. Tuuli II ei ehtinyt ilmavoimien käyttöön, mutta siihen oli tästä huolimatta maalattu ilmavoimien sinivalkoiset kokardit ja konetunnus.
Rakenne

Tuuli II:n materiaaleina käytettiin Pyryn tapaan koivuvaneria, mäntyä ja kolupuuta. Koneen kokoamiseen käytettiin sota-ajan Kaurit- ja Lukko-liimoja huomattavasti parempaa brittiläistä Redux-fenoliformaldehydiä. Tuulen mäntykaarista koostunut runko oli pinnoitettu vanerilla. Siivet olivat kolmiosaiset ja koostuivat runkoon kiinteästi liimaliitoksella yhdistetystä keskisiivestä ja siihen pulttikiinnityksellä liittyvillä ulkosiivillä. Vakaimet olivat puurakenteiset ja vaneripinnoitetut peräsimet vastaavasti puurakenteiset ja kangaspintaiset. Päälaskutelineet kiinnityivät siiven pää- ja apusalkoihin. Laskutelineiden pyörät ja joustintuki olivat samat kuin VL Pyryssä. Kannuspyörä oli ohjattava. 125 litran polttoainesäiliö oli sijoitettu keskisiipeen ja öljysäiliö tuliseinän yläosaan. Voimalaite oli Viimasta ja Stieglitzistä tuttu 150 hevosvoiman Sh 14A taitolentokaasuttimella.
Tekniset tiedot

Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&07.08600007,86 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&010.050000010,50 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&02.02000002,2 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&014.070000014,70 m²
Siipiprofiili: NACA 43018 tyvessä, NACA 33012 kärjessä
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&&0753.&&&&00753 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&01048.&&&&001 048 kg
Polttoainemäärä: 125
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Siemens-Halske Sh 14A 7-sylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0112.&&&&00112 kW (&&&&&&&&&&&&0150.&&&&00150 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0190.&&&&00190 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0160.&&&&00160 km/h
Lentoaika: 4 h
Nousuaika: 10 min 2 000 metriin (laskettu)
Vapaan katselukulman televisio

Viiden kameran vapaan katselukulman televisio
Vapaan katselukulman televisio (engl. Free view point television) on 3D-informaatiojärjestelmä, joka sallii kuvan hankinnan, käsittelyn ja esittämisen. Järjestelmän on kehittänyt japanilainen Masayuki Tanimoto, Nagoyan Yliopistosta.
Järjestelmä perustuu Ray-space-metodiin ja esitystapaan. Ray-space-data koostuu useista erisuuntiin kulkevista viivoista.
FTV:n tulisi olla yhteensopiva kaiken sisällön kanssa. FTV hankkii, tallentaa ja lähettää kaiken visuaalisen informaation 3D-tilasta.
FTV kuva pyrkii toistamaan kuvan siis kolmiulotteisesti. Näin katselija voi valita haluamansa katselukulman, jolloin hän näkee kuvan sivultakin päin.
3D-kuva saadaan ottamalla usealla palvelimeen kytketyllä kameralla kuvia kohteesta.
FTV-signaalin hankinta

Kolmiulotteinen kuva saadaan asettamalla useita kameroita kuvattavan kohteen ympärille, samalle korkeudelle. Kameroille on kaksi pääasiallista asennustapaa: lineaarinen ja puolikaari.
Ray-space on näin hankittujen kuvien yhdistelmä.
FTV:n tuomat lisäarvot

FTV ei ainoastaan luo, tallenna ja esitä kolmiulotteista kuvaa, vaan kaikki kuvainformaatio pystytään myös siirtämään eteenpäin. FTV-signaali on uusi kynnys videosignaloinnissa, koska sillä on useampi ulottuvuus kuin normaalissa videosignaalissa.
FTV-signaalin käsittely

Tuotettavan näkymän laatu riippuu pääasiassa siitä, kuinka monta kameraa näkymän kuvaamiseen käytetään. Jos katselija on kulmassa, josta ei kameralla ole otettu kuvaa, FTV muodostaa kuvan viereisten kameroiden kuvien perusteella.
Usean kameran asettelu

Riittävän tehokkaan koodauksen sekä uuden kuvan muodostamiseen tarvitaan useiden kuvien esikäsittelyä. Usean kameran asettelu siten, että kaikki kamerat ovat samalla etäisyydellä ja korkeudella, on käytännössä vaikeaa.
FTV-signaalin esittäminen

FTV tarjoaa tarkan ja korkealaatuisen kuvan vaikeista ja monimutkaisistakin kohteista. Kuvan esittämiseen kumminkin vaaditaan uudenlainen järjestelmä. Nykyään tämä on kehitetty käyttämällä 2D ja automultiscopic näyttöjä pään liikkeen tunnistus järjestelmillä.
100:n kameran järjestelmä

Järjestelmä on kehitetty suurien alueiden kuvaamiseen. Se perustuu palvelimeen ja sataan asiakasyksikköön (client, nodes) joissa jokaisessa on oma kameransa. Palvelin luo ja lähettää kaikille asiakkaille synkronointisignaalin. Järjestelmä pystyy kuvaamaan huippuresoluutioista kuvaa 30 fps vauhdilla sekä nauhoittamaan analogista signaalia jopa 96 kilohertsiin asti.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Free view point television
Käännös suomeksi
Maastojuoksun maailmanmestaruuskilpailut 1974

Maastojuoksun maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1974 järjestettiin Monzassa, Italiassa 16. maaliskuuta, ja ne olivat toiset virallisen MM-arvon saaneet maastojuoksukilpailut.
Mitalistit > Miehet

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
|  Erik De Beck | 35.23,8 |  Mariano Haro | 35.24,6 |  Karel Lismont | 35.26,6 |

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
|  Belgia Erik De Beck Karel Lismont Marc Smet Gaston Roelants Frank Grillaert Erik Gyselinck | 103 1 3 13 14 27 45 |  Englanti Ray Smedley Dave Black Bernie Ford Grenville Tuck Frank Briscoe Mike Beevor | 109 7 9 11 16 30 36 |  Ranska Noel Tijou Lucien Rault Pierre Liardet Jean-Jacques Prianon René Jourdan Jean-Paul Gomez | 215 8 20 38 39 49 61 |
Mitalistit > Naiset

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
|  Paola Cacchi | 12.42,0 |  Nina Holmén | 12.47,6 |  Rita Ridley | 12.54,0 |

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
|  Englanti Rita Ridley Ann Yeoman Joyce Smith Carol Gould | 28 3   4  7  14 |  Italia Paola Cacchi Margherita Gargano Silvana Cruciata Bruna Lovisolo | 50   1   10  13  26 |  Suomi  Nina Holmén Pirjo Vihonen Sinikka Tyynelä Irja Pettinen | 61  2  5  16  38 |
Maastojuoksun maailmanmestaruuskilpailut 1975

Maastojuoksun maailmanmestaruuskilpailut vuonna 1975 järjestettiin Rabatissa, Marokossa 16. maaliskuuta, ja ne olivat kolmannet virallisen MM-arvon saaneet maastojuoksukilpailut.
Mitalistit > Miehet

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
|  Ian Stewart | 35.20,0 |  Mariano Haro | 35.21,0 |  Bill Rodgers | 35.27,4 |

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
|  Uusi-Seelanti John Walker Euan Robertson David Sirl John Dixon John Sheddan Bryan Rose | 127 4 5 25 26 33 34 |  Englanti Ray Smedley Grenville Tuck Bernie Ford Tony Simmons Trevor Wright  Alan Blinston | 198 7 14 37 39 50 51 |  Belgia Gaston Roelants Emiel Puttemans André Ornelis Eddy Rombaux Marc Smet Erik Gyselinck | 211 10 16 21 45 57 62 |
Mitalistit > Naiset

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
|  Julie Brown | 13.42,0 |  Bronisława Ludwichowska | 13.47,0 |  Carmen Valero | 13.48,0 |

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kultaa | Kultaa | Hopeaa | Hopeaa | Pronssia | Pronssia |
|  Yhdysvallat Julie Brown Maggie Keyes Paula Neppel Doris Brown | 44 1   11  15  17 |  Uusi-Seelanti Lorraine Moller Heather Thomson Anne Garrett Allison Deed | 50   5   6  10  29 |  Puola  Bronisława Ludwichowska Renata Pentlinowska Celina Magala Zofia Kolakowska | 61  2  13  22  24 |
Margit Åström

Margit Åström (s. 4. kesäkuuta 1899 Viipuri — 18. kesäkuuta 1980 Loviisa) oli suomalainen opettaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Åström valmistui filosofian maisteriksi 1932. Hän toimi opettajana eri kouluissa Loviisassa 1929—1971.
Åström julkaisi novellikokoelmia nimimerkillä Christina Lööf. Omalla nimellään hän julkaisi muutamia elämäkertateoksia.
Teoksia

Mellanskolan i Lovisa  Läsåret 1945-1946 och en kort översikt av åren 1939-1945. Lovisa 1946
Emma Irene Åström. Finlands första kvinnliga filosofie magister. Svenska litteratursällskapet i Finland, Helsingfors 1967, http://www.sls.fi/sv/utgivning/emma-irene-astrom
K. J. Hagfors, Svenska litteratursällskapet i Finland, Helsingfors 1972
Sagoförfattaren Nanny Hammarström  Svårmod och livsbejakelse, teoksessa Finländska gestalter. 11, På utländsk botten och inhemsk : Tancred Borenius, Nancy Hammarström ; red. W. E. Nordström, Olof Mustelin, Gunvor Nordström. Ekenäs 1976
Röster och bilder från en gången tid. Ekenäs 1981
Nimimerkillä Christina Lööf:
Hjärtan som hungrar. Söderström, Helsingfors 1940
Gemensam vandring. Söderström, Helsingfors 1945
Svårt att leva. Söderström, Helsingfors 1950
Ända till grynningen. Söderström, Helsingfors 1958
Vem ä' jag?. Söderström, Helsingfors 1961
Gränser. Söderström, Helsingfors 1963
Valkialampi (Lemi, Tuuliainen)

| Valkialampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Karjala
Kunnat:  Lemi
Koordinaatit:  61°01′31″N, 27°37′42″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kivijärven reitin valuma-alue (14.19)
Laskuoja:  oja Huulampeen 
Järvinumero:  14.192.1.023
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  85,8 m  
Pituus:  280 m  
Leveys:  220 m  
Rantaviiva:  0,848 km  
Pinta-ala:  4,646 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiValkialampi 
Valkialampi  on Etelä-Karjalassa Lemillä Tuuliaisen kylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 4,6 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Kivijärven alueeseen (14.192) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 85,8 metriä mpy.
Vekaranjärvi (järvi Kouvolassa)

| Vekaranjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kymenlaakso
Kunnat:  Kouvola
Koordinaatit:  61°06′46″N, 27°00′26″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Repoveden–Tihvetjärven valuma-alue (14.98)
Laskuoja:  Myllyoja Purstijoenlampeen 
Järvinumero:  14.982.1.028
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  95,2 m  
Pituus:  2,4 km  
Leveys:  2 km  
Rantaviiva:  11,2983 km  
Pinta-ala:  1,64258 km²   
Tilavuus:  0,00709715 km³ 
Keskisyvyys:  4,32 m  
Suurin syvyys:  14,05 m  
Saaria:  3 
 fiVekaranjärvi 
Vekaranjärvi  on Kymenlaaksossa Kouvolassa Vekaranjärven kaupunginosassa sijaitseva järvi.