stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Päijännetunneli

Päijännetunnelin kartta.
 1)  Asikkalanselkä
 2)  Kalliomäen jakelupumppaamo sekä voimalaitos
 3)  Korpimäen pumppausasema
 4)  Silvolan tekojärvi
Päijännetunneli on Päijänteestä Helsingin seudulle johtava raakavesitunneli, joka tuo vettä noin miljoonan asukkaan ja teollisuuden käyttöön. 120 kilometriä pitkänä se on maailman toiseksi pisin tunneli heti New York Cityyn vettä kuljettavan 137 kilometrin pituisen Delawaren vesitunnelin jälkeen. Yli miljoona suomalaista saa käyttövetensä Päijännetunnelin vedestä pääkaupunkiseudulla.
Historia

Tunneli rakennettiin pääkaupunkiseudun kuntien yhteistyönä, kun havaittiin, että seudun omat vesivarat olivat niukat ja huonolaatuiset. Suunnittelu aloitettiin 1960-luvulla, rakentaminen aloitettiin sitkeän suurtyöttömyyden aikaan 1972 ja tunneli otettiin käyttöön 1982. Rakennelma tuli maksamaan 530 miljoonaa markkaa vuoden 1981 hintatasossa, eli vuoden 2019 rahassa noin 240 miljoonaa euroa. Tunnelin rakennustöitä viivyttivät ongelmat, mm. pohjaveden tunkeutuminen tunneliin syyssateiden aikaan ja kallion osoittautuminen oletettua rapautuneemmaksi.
Helsingin kaupungin vesilaitos oli toteuttanut 1950-luvulla raakavettä varten säännöstelysuunnitelmat Vantaanjoen vesistöalueen Tuusulan-, Kytä-, Suoli-, Hirvi- ja Valkjärville. Vantaanjoen virtaama ei kuitenkaan riittänyt kasvavalle kulutukselle niin tämän takia tehtiin veden johtaminen Lohjan Hiidenvesi-järvestä 1967 kymmeneksi vuodeksi vesioikeuden luvalla. Helsingin kaupungin toimikunta 1959-1964 teki veden määrää ja laatua varten selvitystyön, jossa oli raakavedelle kaksi vaihtoehtoa: merivesi tai Päijänne. Vantaanjoki arvioitiin liian saastuneeksi, ettei se täytä kansainvälisiä raakaveden vaatimuksia. Meriveden käyttäminen raakavedeksi arvioitiin vähintään kaksinkertaiseksi hinnaltaan pintavesiin verrattuna. Pintaveden lähteiksi oli tajolla kolme; Vanajavesi, Kuohijärvi ja Päijänne. Vanajaveden laatu todettiin rehevöityneeksi eikä se täyttänyt laatuvaatimuksia ja kun Kuohijärven käyttäminen arvioitiin johtavan paikallisten vastustukseen niin jäljelle jäi Päijänne. Päijänteen veden laatu vaihteli suuresti järven eri osissa, järven eteläosan veden laatu todettiin tarpeeksi hyväksi..
Maalaiskuntien liitto, Helsingin seutukaavaliitto, Espoon kauppala, Helsingin maalaiskunta, Suomen Kaupunkiliitto, Lounais-Suomen seutukaavaliitto,  Helsingin kaupunki ja Turun kaupunki lähettivät Valtioneuvostolle kirjelmän 30.12.1963 jossa esitettiin kiirelliseksi tehtäväksi tie- ja vesirakennushallitukselle laatia yksityiskohtainen yleissuunnitelma Etelä- ja Lounais-Suomen käyttöveden hankinnasta. Suunnittelua varten perustettiin tie- ja vesirakennushallitukseen erillinen vedenhankintajaos, joka yhdessä Helsingin kaupungin vesilaitoksen kanssa sai Helsingin alueen vedenhankinnan yleissuunnitelman 1968. Tämän jälkeen alkoi Päijänne-hankkeen rakennussuunnitelman laatiminen. 1970 tehtävä siirtyi Helsingin kaupungin vesilaitokselle, joka valmisteli hanketta vuoteen 1973..
Suunnitelma

Tunnelin vaihtoehtona oli avouoma Vesijärven kautta Vantaanjokeen, mutta tämä ei saanut kuntien kannatusta. Myös putkivaihtoehtoa harkittiin, mutta päädyttiin tunneliin, koska virtaama-vaatimus oli liian suuri putkivaihtoehdolle. Tunnelin mitoitusohjeena oli saada Silvolan alueella 13  m^{3}/s virtaama, josta altaaseen tuli saada 9-10  m^{3}/s. Asikkalanselän ja Silvolan altaan korkeuseroa oli yleensä 36 m tai suurempi, riippuen altaan täyttöasteesta. Tunnelin poikkileikkauksen ohjekokona oli 15  m^{2} ja muotona mahdollisimman pyöreä tasaisille seinillä, jolloin virtaushäviöt olisivat mahdollisimman pienet. Kolmen pumppausaseman avulla virtaama olisi mahdollista nostaa 20  m^{3}/s. 
Koska tunnelin todettiin vähentävän Kalkkisten kanavan kautta Kymijokeen menevää vesimäärää 2-5%, niin sopimus edellytti kuntien voimalaitosten kytkentäasemille sähkömäärän toimittamista, joka vastaa vesimäärän vähennystä. 
Itä-Suomen vesioikeus antoi lupapäätöksen 1.2.1973 ja Länsi-Suomen  vesioikeus 23.3.1973, näihin lupiin hakijalla ei ollut huomauttamista. Itä-Suomen vesioikeuden mukaan vesivirtaaman kuukausikeskiarvot olivat seuraavat: vuonna 1975 5,3  m^{3}/s, 1980 6,5, 1985 8,2, 1990 9,8 1995 11,4 ja vuodesta 2000 alkaen 13,0  m^{3}/s..
Tunneliin suunniteltiin neljä ala-asemaa valvontaan ja käyttöön liittyen; Asikkalanselän vedenottamo, Kalliomäen voimalaitos ja pumppuasema Hausjärvellä, Korpimäen pumppuasema Nurmijärvellä ja Ylästön sulkukeskus Silvolan altaan vieressä. Vedenottopaikka suunniteltiin 17 metrin syvyydelle, jotta vesi olisi ympärivuoden mahdollisimman tasalämpöistä. Kalliomäessä on kaksi erillistä osaa jakelupumppuasema ja voimalaitos. Voimalaitoksen tehoksi suunniteltiin 830 kW ja konehalli on 80 metrin syvyydessä. Voimalaitoksen kaukokäyttö suunniteltiin tehtäväksi  Riihimäeltä Paloheimo Oy:n keskusvalvomosta. Muuten tunnelin kaukokäyttö suunniteltiin tehtäväksi Helsingin kaupungin vesilaitoksen keskusvalvomosta..
Hankkeen hallinto

Yhtiöjärjestykseksi valittiin osakeyhtiö, Pääkaupunkiseudun vesi Oy - Huvudstadsregionens Vatten Ab:n yhtiökokous pidettiin kahtena osana, 19.12.1972 ja 17.1.1973. Osakkaina olivat Helsingin kaupunki, Espoon kaupunki, Vantaan kauppala, Kauniaisten kaupunki, Hyvinkään kaupunki, Nurmijärven kunta, Sipoon kunta, Porvoon maalaiskunta, Kirkkonummen kunta, Tuusulan Seudun Vesilaitos kuntainliitto ja Oy Alko Ab. Yhtiön tarkoitus oli omistaa, suunnitella, rakentaa Päijänne-tunneli ja käyttää tunnelia raakavedenhankintaan. Sipoon kunta luovutti osakkeensa vuonna 1981 Tuusulan Seudun Vesilaitos kl:lle, muut osakkaat pysyivät muuttumattomina rakentamisen ajan..
Rakentaminen

Louhinta alkoi marraskuussa 1973, muodollinen alkupamaus laukaistiin joulukuussa 1973 Asikkalan Pyssymäessä. Rakentaminen jaettiin kolmeen jaksoon; I 1973-1976, II 1975-1979 ja III 1979-1982. Louhinta päättyi keväällä 1982, loppupaukku ammuttiin maaliskussa 1982 Orikorven tunneliosuudella, jolla yhdistettiin rakentamisen jaksot II ja III. Tunnelin suuntauksessa käytettiin suuntauslasereita, joiden paikkaa vaihdettiin 300-500 metrin välein ja tunneli valokuvattiin 10-20 metrin välein, jolla varmistettiin tunnelin muoto. Muutamia numerollisia tietoja tunnelista ja sen louhimisesta; pituus 119,6 km, räjähteille tehtyjen reikien yhteispituus n. 9 000 km, räjähdysaineita käytetty yli 8 milj. kiloa, räjäytyksiä noin 40 000, kallionlujittamiseen käytetty 28 000 teräspulttia, yhteensä louhittu 2,5 milj. kuutiometriä, josta on syntynyt louhetta 4,5 milj. kuutiota, pelkästään louhintaan käytetty yli puolitoista milj. työtuntia..
Tunneli kulkee pääosiltaan kovassa kalliossa, noin 15% oli heikkolaatuista, että siinä tunnelia täytyi vahvistaa ruiskubetonilla ja/tai kalliopulteilla. Tunnelin maaperäkartoitus on tuonut arvokasta tietoa Etelä-Suomen geologiasta, kartoituksen on tehnyt Geologinen tutkimuslaitos..
Tunneli valmistui kesällä 1982 ja sen hintana oli 360 milj. markkaa. Vuonna 1972 hinta-arvio oli 174 milj. markkaa, kun tämä muutetaan rakennusindeksillä vuoteen 1981 niin saadaan 525 milj. markkaa, samalla indeksillä muutetut toteutuneet kustannukset olivat 530 milj. markkaa. Joten kustannusarvio vuodelta 1972 on pitänyt tarkasti paikkansa..
Tunnelin valmistuttua 1982 siitä ottivat suoraan vettä Helsinki, Tuusulan Seudun Vesilaitos kl ja Hyvinkää sekä välillisesti Espoo ja Vantaa Helsingin kautta ja Kauniainen ja Kirkkonummi Espoon kautta. Tunnelin arvioitiin olevan vapaa huollosta ja säilyvän vuosisatoja..
Tunnelin rakentaminen 1973-1980 aiheutti noin 250 kaivon kuivumisen, jotka tunneliyhtiö korvasi uudella kaivolla tai järjestämällä vesihuollon muulla tavalla. Kuivuneiden kaivojen korvaus tuli maksamaan kaksi milj. markkaa..
Tekniikka

Päijännetunneli kulkee 30–100 metrin syvyydellä maan pinnasta ja sen poikkipinta-ala on 16 neliömetriä. Päijännetunnelista vetensä ottavat Helsinki, Vantaa, Espoo, Kauniainen, Hyvinkää, Järvenpää, Kerava, Kirkkonummi, Sipoo ja Tuusula. Ajoittain myös Porvoo käyttää sen vettä. Yhteensä yli miljoona ihmistä käyttää Päijännetunnelin vettä, mutta myös alueen teollisuuslaitokset käyttävät samaa vettä. Tunneli voi toimia vesijohdon ohella myös vesivarastona esimerkiksi sodan ja muun kriisin aikana. Tunnelin tilavuus on noin kaksi miljoonaa kuutiometriä. Vesi virtaa Päijännetunnelin läpi noin yhdeksässä päivässä.
Tunneli alkaa Asikkalanselältä Päijänteen eteläpäästä. Vedenottamo ottaa vettä Päijänteestä noin 26 metrin syvyydestä 360 metrin päästä rannasta, jotta vesi olisi mahdollisimman tasalämpöistä läpi vuoden. Tämä helpottaa vedenpuhdistusta pääkaupunkiseudun vedenpuhdistuslaitoksissa. Päijännetunneli päättyy Helsingin ja Vantaan rajalla sijaitsevan Silvolan tekojärven luo, jonka eteläpuolella sijaitsee Pitkäkosken vedenpuhdistamo. Vesi johdetaan Helsingin vedenpuhdistuslaitoksille joko suoraan tunnelista tai tekoaltaan kautta. Päijännetunneli siis kuljettaa raakavettä, joka puhdistetaan vasta lähellä käyttökohdetta eli tunnelissa ei kulje puhdistettua vettä. Päijännetunnelin kautta otetaan vettä noin kolme kuutiometriä sekunnissa. Lupaehtojen mukaan vettä voidaan ottaa jopa 13 kuutiometriä sekunnissa. Tunnelin kautta ohjataan puhdistettavaksi vuosittain noin 100 miljoonaa kuutiometriä vettä, mikä on järven luontaisesta virtaamasta vain noin sadasosan verran. Osuus on niin pieni, ettei sen ottamisella ole vaikutuksia Päijänteen tai Kymijoen luonnonolosuhteisiin.
Päijännetunneliin kuuluvat Asikkalanselän vedenottamo, Huljalan varavedenottamo, Kalliomäen voimala, Ridasjärven pumppaamo, Korpimäen pumppaamo, Rusutjärven pumppaamo ja Ylästön sulkukeskus. Päijännetunnelin puolivälissä sijaitsee Kalliomäen voimalaitos, jonka teho on 830 kW ja vuosituotanto noin 7 GWh. Päijänteen veden pinnan korkeudesta johtuen vesi kulkee tunnelissa omalla paineellaan. Kalliomäen voimalaitoksessa virtauksesta otetaan ylimääräinen veden virtauksen sisältämä energia talteen ja muutetaan sähköksi. Silvolan altaan lisäksi vettä on johdettu Keravanjokeen ja Tuusulan Rusutjärveen parantamaan niiden vedenlaatua.
Päijännetunnelin eteläosa peruskorjattiin vuonna 2008 huhti-joulukuussa, jolloin pääkaupunkiseudun vesi otettiin Vantaanjoesta. Korjaustöihin osallistui 130 henkilöä, ja työt maksoivat 18 miljoonaa euroa. Edellisen kerran tunneli oli suljettu pohjoisosan peruskorjauksen vuoksi vuonna 2001.
Veden kulutus

Tunneli mitoitettiin alunperin jopa 700 litran vuorokautiselle vedenkulutukselle asukasta kohden, toteutunut kulutus vuosituhannen alussa on kuitenkin ollut vain 155 l/vrk/asukas ja keskimääräinen vedenotto on ollut 3,3 m^{3}/s. Vedeltä kuluu tunnelissa noin yhdeksän vuorokautta Asikkalasta Vantaan Silvolaan kulkien 30-100 metrin syvyydessä maanpinnalta. Gravitaatiolla tunnelin virtaamaksi saadaan suurimmillaan 10 m^{3}/s ja tätä suuremmat virtaamat saadaan paineenkorotuspumppaamoilla, joita on kaksi. Toteutuneella kulutuksella ei ole ollut tarvetta paineenkorotuksille..
Korjaukset

Suunnittelussa ja rakentamisessa arvioitiin tunnelin kestävän vuosisatoja, mutta sortumia tunnelissa havaittiin jo vuonna 1997. Päijänne-tunneli peruskorjattiin kahdessa osassa vuosina 2001 ja 2008. Vedenpinnan laskusta Hämeenkoskella huomattiin sortuma 1997 ja paikanneettiin robotin avulla 20 metrin mittaiseksi kivikasaksi. Sortuma-alueelle tehtiin 600 metrinen ohitustunneli. Tämän johdosta koko tunnelin kunto tutkittiin sukellusrobotilla jolloin löydettiin muutamia alkavia sortumia. Tunnelin koko pohjoisosa peruskorjattiin 64 km:n osalta syksyllä 2001 ja eteläosa 54 km:n osalta 2008. Korjauksessa irtokivet poistettiin ja seinämiä lujitettiin pulttauksilla ja ruiskubetonin sisällä olevilla teräskuiduilla. Korjausten kokonaishinnaksi tuli 32 milj. euroa..
1970-luvulla arvioitiin Suomen kallioperän kestävyys liian hyväksi varsinkin veden kanssa ja lisäksi ruiskubetonin käyttö rakennettaessa arvioitiin liian vähäiseksi. Korjausten takia tunnelin huoltotiheyden tarvetta muutettiin noin 30 vuodeksi..
Kirjallisuutta

Lipponen, Annukka: Päijänne-tunnelin ympäristögeologia ja -riskit. Pääkaupunkiseudun vesi, Vantaa 2001.
Aiheesta muualla

Pääkaupunkiseudun Vesi Oy
Päijänne-tunnelisivut
Longshanin kulttuuri

Hyvin ohut saviastia Longshanin kulttuurin kaudelta.
Yksitoista Shandongin Dinggongin saviastioista löydettyä kivikautista kirjoitusmerkkiä.
Longshanin kulttuuri  oli Kiinan Keltaisenjoen laaksossa sijainnut kivikautinen kulttuuri noin 2600–2000 eaa. Kulttuuri oli pitkälti kaupungistunut. Tämä Kiinan historian varhaisvaihe tunnetaan dreijalla taitavasti tehdystä mustasta keramiikasta ja varhaisesta kirjoituksesta joidenkin ruukkujen kyljeässä. Väestö kasvoi kaudella nopeasti. Taosin noin 230 ha kokoinen kaupunki ajoittuu kauden myöhäisvaiheeseen. Noin 2000 eaa. väkiluku romahti ehkä ilmaston muutoksen takia. Sen jälkeen tuli Erlitoun kulttuuri noin 2000 eaa.
Nimitys, alue

Longshanin kulttuuri (Lungshanin kulttuuri, Long-Shanin kulttuuri, Lung-Shanin kulttuuri jne.) oli kivikautinen kulttuuri Kiinassa suunnilleen vuosina 2 600–2 000 eaa. Se on nimetty Shandongin maakunnan mukaan, jossa tehtiin ensimmäiset siihen liittyvät arkeologiset löydöt. Kulttuuri levittäytyi Keltaisenjoen ala- ja keskijuoksulla Shandongin, Henanin, Shanxin, Shaanxin ja Sisä-Mongolian provinsseihin.
Aikajako

Longshanin kulttuuri lienee kehittynyt Dawenkoun ja Yangshaon kulttuureista. Kulttuuri lienee alkujaan levinnyt nykyisestä Shandongin provinssista Keltaisen joen varrelta sisämaahan.
Kulttuurin varhaisvaihe alkoi noin 3000 eaa. Noin 2600–2000 eaa. oli kulttuurin päävaihe. Kulttuurin myöhäisvaihe Taosin alueella oli noin 2300–1900 eaa. Taosi-vaihe. Kulttuuri levitti huippuvaiheessaan vaikutuksensa laajalle , myös Jangtse-joen keskiosaan.
Yangshao-Longshan-siirtymäkausi 3000–2600 eaa,  Miaodigou II
Myöhäisempi Longshan, Shandong-Longshan 2600–2000 eaa, Rannikon lähellä Shandongissa jopa 200 ha kaupunkeja: Liangchengzhen (273 ha) ja Yaowangcheng (368 ha), jotka luultavasti kilpailivat keskenään, kun olivat 35 km päässä toisistaan. Nämä kaupungit elivät mm riisin ja hirssin viljelyllä ja käymällä kauppaa. Mutta sisämaassa Keltaisenjoen laaksossa oli 20–60 ha kyliä. Niitä oli tiheässä: asutuskeskusten määrä oli kolminkertaistunut Yangshao-kaudesta. Sisämaan Longshanin Wangwan III-muunnelman myöhäinen Xinzhai oli alaltaan 70 ha, ja saattoi olla Erlitoun kulttuurin edeltäjä.
Taosin alueella n. 2300–1900 eaa. Taosi-vaihe
n. 2000 kauden lopussa Longshan luhistui laajalla alueella, mutta säilyi keski-Henanissa, missä kehittyi Erlitoun kulttuuriksi. Kauden lopussa oli ehkä ilomastonmuutos, jonka aiheuttaman nälän takia väkiluku aleni.
Aluejako

Longshanin kulttuurin aluejako noin 2600–2000 eaa:
Shandong Longshan
Hougang II
Wangwan III
Taosi
Sanliqiao II
Kexingzhuang II
Kulttuuri

Taidokkaiden saviastioiden valmistus kehittyi huippuunsa. Niiden valmistuksessa käytettiin dreijaa, jolla luotiin ohuita astioita jotka poltettiin mustiksi ja kiillotettiin. Käytössä oli myös ensimmäisiä kupariesineitä. Rakennustaito kehittyi, ja alettiin rakentaa nelikulmaisia savitaloja.
Kaupungit olivat neliömäisiä ja niissä oli kehittynyt viemäriverkosto. Suuressa Longshanin kaupungissa Shijiahissa saattoi olla jopa 15 000–50 000 asukasta.
Longshan ja kansanperinne

Longshanin kulttuuri osuu esihistoriallisen ja historiallisen ajan murrokseen, niin kutsuttuun Kolme hallitsijaa ja viisi keisaria -kauteen. Kiinalaisen kulttuurin äitijoeksi kutsutun Keltaisenjoen uoma on vuosituhansien kuluessa vaihtanut kulkuaan satoja kertoja, eikä joen nykyuoma täysin kuvaa oloja yli 4 000 vuotta sitten.  Esimerkiksi kahden sukupolven mittaiseksi kuvattu Keltaisenjoen myyttinen Suuri tulva on sijoitettu ajanjaksolle 3 000–2 000 eaa., samoin esihistoriallisen ajan viimeisenä myyttisenä keisarina pidetty keisari Shun (2200- ja 2100-luku eaa.). Väestöä siirrettiin jokiuoman varrelta tulvien seurauksena. Muun muassa joen kartoittamisella ja kanavien rakentamisen myötä tulvia opittiin ymmärtämään ja säätelemään, kulttuuri ja tiede kehittyivät. Kiinalaisen kirjoitetun historian alkuun osuvat Xia-dynastia (noin 2 070–1 600 eaa.), Shang-dynastia ja Zhou-dynastia voidaan liittää Longshanin kulttuurin jatkumoksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Longshanin kulttuuri Wikimedia Commonsissa
Anne P. Underhill (toim.): A Companion to Chinese Archaeology (Kuvaa Kiinan kulttuureja koskevaa arkeologista tutkimusta 7 000–1 045 eaa., teoksessa useita lukuja Longshanin kulttuurista. Vaatii pääsyn Wileyn Online kirjastoon.) wiley.com. ISBN 9781118325698  Viitattu 21.6.2015. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Longshan culture
Longshanin kulttuurin alue.
Longshanin osakulttuurit noin 2600–2000 eaa.
Käännös suomeksi
Anna-Maija Raittila

| Anna-Maija Raittila> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. heinäkuuta 1928 Joensuu
Kuollut: 25. elokuuta 2012 (84 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija ja virsirunoilija
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anna-Maija Raittila (vuodesta 1961 Nieminen; 23. heinäkuuta 1928 Joensuu – 25. elokuuta 2012 Helsinki) oli evankelisluterilaisen kirkon piirissä tunnettu kirjailija ja virsien sanoittaja. Hän kirjoitti, suomensi ja toimitti yli 300 teosta.
Elämäkerta

Raittilan vanhemmat olivat rakennusmestari Viljo Raittila (1890–1950) ja Kaisa o.s. Jokinen (1895–1955), puoliso vuodesta 1961 suomentaja Taisto Nieminen (1940–2000). Taiteilija Tapani Raittila ja teologi Pekka Raittila olivat Anna-Maija Raittilan veljiä.
Koulutukseltaan Raittila oli teologian kandidaatti (1952). Hän toimi uskonnon ja psykologian opettajana, vuodesta 1967 vapaana kirjailijana ja suomentajana sekä vuodesta 1982 retriittien ohjaajana ja kouluttajana.
Päätyönsä Raittila teki vapaana kirjailijana – runoilijana – ja hänet tunnettiin erityisesti virsistä. Hän oli mukana myös vuoden 1986 virsikirjan uudistustyössä. Hän työskenteli vuosina 1973–1984 virsikirjakomiteassa. Nykyisessä virsikirjassa on 22 hänen kirjoittamaansa virttä sekä 65 hänen kääntämäänsä ja 45 hänen uudistamaansa virttä.
Raittila oli Ruotsin kirkon virsikirjan käännöstyöryhmän jäsen vuosina 1994–2001, ja siinä on 181 hänen kirjoittamaansa, kääntämäänsä tai muokkaamansa virttä.. Hän oli mukana tekemässä myös Ruotsin kirkon edellistä suomenkielistä virsikirjaa, joka ilmestyi 1972 (Ruotsin virsikirja: Kuninkaan käskystä toimitettu 1972).
Raittila sai Suomen evankelisluterilaisen kirkon Mikael Agricolan ristin vuonna 2007, kun merkki myönnettiin ensi kertaa. Tämän lisäksi hänelle myönnettiin Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan kunniatohtorin (honoris causa) arvo vuonna 1980 ja valtion kääntäjäpalkinto 1971. Raittila sai vuonna 2003 Vuoden kristillinen kirja -palkinnon teoksestaan Vehnänjyvän päiväkirja 1963–1989.
Raittilan juuret olivat vanhoillislestadiolaisuudessa, mutta hän erosi siitä 1960-luvun kiistojen yhteydessä elämänsanalaisuuden haarautuessa erilleen. Hän palasi 2000-luvulla takaisin entiseen uskonyhteisöönsä.
Raittilalla oli keskeinen rooli ekumeenisen Taizé-liikkeen ajatusten levittämisessä Suomeen 1970-luvulta lähtien. Hän toimi Sinapinsiemen-yhdistyksessä ja oli perustamassa Omenapuukylää Halikon Vartsalaan 1979. Morbackan yhteisö oli Omenapuukylän toiminnan jatkaja. Hän on kääntänyt lukuisia Taizé-liikkeen vaikutuksesta syntyneitä hymnejä ja lauluja (ns. Taizé-hymnejä).
Raittila asui vuodesta 1984 vuoteen 2008 Kaarinassa Morbackan hiljaisuuden yhteisössä, josta muutti helsinkiläiseen palvelutaloon asumaan 2008.
Mari Teinilä on kirjoittanut elämäkerran Anna-Maija Raittila: Luottamuksen pyhiinvaeltaja (2001).
Teokset

Ruiskukkaehtoo, 1947
Päivänvarjopuu, 1955
Aurinko on jäljellä, 1957
Lähteet, 1961
Sateenkaari, 1968
Sinitiaisen tanssi, 1969
Viisi leipää ja kaksi kalaa, 1970
Keskipäivän pilvi, 1972
Anna meidät kaikki toisillemme, 1974
Isät kulkivat pilven alla, 1975
Etsikää hänen kasvojansa, 1975
Valitut runot 1947–1974, 1978
Omenapuukylän päiväkirja, 1983
Unelmasta se alkaa, 1984
Lehtimajanjuhla, 1987
Pyhiinvaeltajan päiväkirja, 1988
Franciscus astui ovestani, 1988
Suru on tie, 1989
Valvo meissä, satakieli, 1990
Kotipiha kulkee mukana, 1990
Aukkoina muurissa, 1992
Hiljaisuuden kirja, 1993
Ristin tien äärellä, 1995
Kuuntelen kanssasi, Maria, 1995
Paratiisini puut: Runoja, 1999
Tie on jo täyttymys, 2001
Minun rukouskirjani, 2001
Vehnänjyvän päiväkirja 1963–1989, 2002
Uudenkuun päiväkirja 1990–2000, 2004
Virret

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja
52 Maria, Herran äiti
55:3 Jäi taakse vuori kirkastuksen, 3: Vaan sillä tiellä elämänsä
94 Nyt kansat kaikki laulakaamme
104 Pilvimuurista valo välähtää
138 Herra valtaistuimeltaan
140 Autuaita kaikki hengessänsä köyhät
219 Kasteen kirkas vesi on
236 Kätesi laske, Herramme
323:5  Nyt kiitä, sielu, Herraa; 5: Isälle kiitos soikoon
442 Herran ristin kantajiksi
428 Kiitos suuren Kuninkaan
463 Kanssa luomakuntansa
494:4  Luoja enkeleineen, 4: Taivaan Isä tuntee
498 Nyt kulkee halki korpimaan
510 Sinä, Jeesus, ymmärrät parhaiten
516:10 Kuulkaa, keitä Mestari; 10: Kaikki köyhät katselkaa
523 Loit, Herra, minut maailmaasi
525 Suurempi kuin sydämeni
527 Kun askeleeni hidastuu
529 Vieläkin Herra tuhlaa
565:3 Nyt melu tyyntyy, 3; Ja valvo itse
595 Lähdimme liikkeelle isien maasta
Suomenruotsalainen virsikirja
57 Maria, Herrens moder (ruots. Ole Torvalds)
434 På denna jord, vår Herres verk (ruots. Ole Torvalds)
500 När mina steg blir dröjande (ruots. Alvar Kurtén)
528:3 Nu sjunker bullret, 3: Och vaka, Kristus (ruots. Ull-Britt Gustafsson-Pensar)
Ruotsin kirkon virsikirja
717 Maria, Herran äiti / Maria, Herrens moder
724:3 Nyt melu tyyntyy , 3; Ja valvo itse / Nu sjunker bullret, 3: Och vaka, Kristus
740 Kun askeleeni hidastuu / När mina steg blir dröjande
Cantemus (Helsingin katolisen hiippakunnan laulukirja)
217 Autuaita kaikki
Seurakunta laulaa (Suomen adventtikirkon laulukirja)
164 Pilvimuurista valo välähtää
323 Suurempi kuin sydämeni
367 Sinä, Jeesus, ymmärrät parhaiten
Hengellinen laulukirja
305 Sinä, Jeesus, ymmärrät parhaiten
561 Pilvimuurista valo välähtää
Palkinnot

Pro Finlandia -mitali 1977
WSOY:n Kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 1998
Vuoden kristillinen kirja -palkinto 2003
Kirjallisuutta

Kaskinen, Anna-Mari (toim.): Morbacka, Anna-Maija Raittilan koti.  (Valokuvat Seppo J. J. Sirkka)  Helsinki:  Kirjapaja, 2004.  ISBN 951-607-093-0
Mäkitalo, Leena: Rajan ylityksiä: Anna-Maija Raittilan runouden kristillisyydestä.  (Diss)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2016.  ISBN 978-951-51-2261-2  Teoksen verkkoversio.
Pehkonen-Suoranta, Kaisa-Liisa – Mustakallio, Hannu: ”Raittila, Anna-Maija (1928–2012)”, Suomen kansallisbiografia, osa 8, s. 51–54.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-449-5  / Teoksen verkkoversio.
Teinilä, Mari: Anna-Maija Raittila: Luottamuksen pyhiinvaeltaja.  Helsinki:  Kirjapaja, 2001.  ISBN 951-625-706-2
Aiheesta muualla

"Kirkon äiti riisuu päältään pyhimyksen viitan." (Arkistoitu – Internet Archive) Vantaan Lauri.
Kirjailijatuotantoa. (Arkistoitu – Internet Archive)
Anna-Maija Raittilan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Anna-Maija Raittilan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Anna-Maija Raittilan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Raittila, Anna-Maija hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| n k Elämänsanalaisuus |
| --- | --- |
Järjestöt:  Norske Kristne Fredsforening  Sveriges Kristna Fridsförbund  Suomen pappiseriseura 
Henkilöt:  Lauri Impiö  Erkki Jokela  Kaarlo Johannes Leinonen  Yrjö Massa  Paul Norberg  Anna-Maija Raittila  Leonard Pietari Tapaninen 
Koulutus ja media:  Elämän sana  Lestadiolaisten ylioppilaskoti  Ylitornion kristillinen opisto 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef