stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Björn Kurtén
Teokset > Esseitä

Kuinka mammutti pakastetaan.  ((Hur man fryser in en mammut, 1978.) Suomentanut Irma Rostedt. 1. painos 1982)  Helsinki:  Tammi, 1982.  ISBN 951-30-5627-9
Viattomat tappajat: Esseitä biologiasta: Elämää nykyisyydessä ja menneisyydessä.  ((De skuldlösa mördarna, 1987.) Suomentanut Irma Rostedt. 2. painos 1988)  Helsinki:  Tammi, 1988.  ISBN 951-30-7002-6
Lukukirja

Lukukirja eli lukemisto on koululaisille tarkoitettu oppikirja, jota käytetään lukemaan oppimisessa. Lukukirjat ovat yleensä antologioita, jotka sisältävät lyhyitä tekstejä kuten novelleja tai pitempien kaunokirjallisten tekstien katkelmia. Tekstit on valittu lukukirjaan tietyn taitotason kuten luokka-asteen mukaan.
Zacharias (Sakari) Topeliuksen Maamme-kirja on Suomen tunnetuimpia lukemistoja.
Pitkätöyhtöpingviini

| Pitkätöyhtöpingviini |
| --- | --- |
 Pitkätöyhtöpingviini kuvattuna Amsterdamsaarella.
Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pingviinilinnut Sphenisciformes
Heimo::  Pingviinit Spheniscidae
Suku::  Töyhtöpingviinit Eudyptes
Laji::  moseleyi
Kaksiosainen nimi
 Eudyptes moseleyi  (Mathews & Iredale, 1921) 
 Pitkätöyhtöpingviinin esiintymisalue kartalla  on merkitty keltaisella.
Katso myös
   Pitkätöyhtöpingviini Wikispeciesissä   Pitkätöyhtöpingviini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pitkätöyhtöpingviini (Eudyptes moseleyi), jota pidetään myös kalliotöyhtöpingviinin alalajina, on eteläisten valtamerten saarilla elävä uhanalainen pingviini. Sen esiintymisalue käsittää Atlantin eteläosan Tristan da Cunhan ja Goughin sekä Intian valtameren Amsterdamsaaren ja Île Saint-Paulin. Gregory Mathews ja Tom Iredale kuvailivat lajin holotyypin vuonna 1921.
Pitkätöyhtöpingviini on päästään, selästään ja siivistään tummanharmaa, melkein musta. Rinta ja vatsa ovat valkoiset. Silmäkulmissa on pitkät keltaiset töyhdöt. Laji syö krillejä ja kaloja.
Pöytätenniksen Suomen-mestaruuskilpailut

Pöytätenniksen Suomen-mestaruudesta on kilpailtu vuodesta 1938 lähtien. Tuolloin pelattiin neljässä eri sarjassa: miesten kaksinpeli, miesten nelinpeli, naisten kaksinpeli ja sekanelinpeli. Vuonna 1948 ohjelmaan tuli lisäksi naisten nelinpeli.
Talsoila

| Talsoila |
| --- | --- |
Kaupunki:  Forssa
Suuralue:  Keskustaajaman suuralue
Koordinaatit:  60°49.0′N, 023°36.7′E
Kaupunginosa nro:  8
Väkiluku:  2 225 (31.12.2011)
Osa-alueet:  Talsoila, Rantalanmäki
Forssan kaupungintalo sijaitsee Talsoilan kaupunginosassa.
Talsoila on yksi Forssan kaupunginosista. Vuoden 2011 lopussa Talsoilan tilastoalueella (kaupunginosassa) oli 2 225 asukasta. Talsoila on Loimijoen länsipuolella sijaitseva omakotitalovaltainen alue, mutta kerrostalojakin on rakennettu HK:n teurastamon lähelle Makkaramäkeen. Talsoilan halki kulkee Turuntie, joka on leveä puistokatu. Turuntien länsipuolella sijaitsevat pelikenttä ja Talsoilanpuisto.
Talsoilan pohjoisrajana on valtatie 10, itärajana Loimijoki, etelärajana Räynynoja ja länsirajana valtatie 2. Turuntien ja Loimijoen välistä aluetta Talsoilasta kutsutaan nimellä Rantalanmäki. Rantalanmäessä Turuntien itäpuolella on kerrostaloja; muutoin alue koostuu omakotitaloista.
Forssan elintarviketeollisuus on keskittynyt Talsoilan alueelle. Valtateiden risteyksen tuntumassa toimii HK ja siitä hieman kauempana Atria Loimijoen etelärannalla. Atrian tuotantolaitoksia laajennettiin myös joen pohjoispuolelle, mutta sittemmin lisätilat jäivät pois käytöstä. Talsoilan alueella sijaitsevat myös Forssan kaupungintalo, paloasema ja Kuhalankosken mylly.
Kaupunginosassa toimii Talsoilan omakotiyhdistys.
Talsoilan nimi on 1600-luvulta lähtien lausuttu puhekielessä ilman i-kirjainta muodossa Talsola. Kaupunginosassa on neljä katua, joiden nimet perustuvat Kalevalaan.
Aiheesta muualla

Kartta Forssan osa-alueista: Väestönlaskennan 2006 osa-alueet, Forssa (JPG)  24.1.2006. Hämeen liitto. Viitattu 9.4.2013.[vanhentunut linkki]
Forssan suuralueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustaajaman suuralue:  Haudankorva • Järvenpää • Kaikula • Keskusta • Kivimäki • Korkeavaha • Kuhala • Kuusto • Lamminranta • Linikkala • Ojalanmäki • Paavola • Pikku-Muolaa • Pispanmäki • Talsoila • Vieremä
Parkkiaron suuralue:  Parkkiaro
Entisen Koijärven suuralue:  Kojo • Matku • Suonpää
Huomautus. Keskustaajaman ja Parkkiaron suuralueilla kaupunginosat on samaistettu vastaavien tilastoalueiden kanssa. Entisen Koijärven suuralueella ei ole kaupunginosia, mutta alue on kuitenkin jaettu kolmeen tilastoalueeseen.
Forssan maarekisterikylät
| --- | --- |
Forssan kauppalan alue:  Haudankorva* • Järvenpää • Kuhala • Kuusto • Linikkala* • Lunttila* • Talsoila • Vieremä
Koijärven kunnan alue:  Kojo* • Kokko* • Kölli • Matku* • Menonen* • Raitoo
Huomautus. Maarekisterikylien ja kuntien rajat eivät noudata täydellisesti toisiaan. Asteriskilla (*) merkityistä kylistä pieni tai pääosa sijaitsee naapurikuntien Tammelan tai Urjalan puolella. Forssaan kuuluu osia myös Jokioisten ja Kaukjärven kylistä, mutta ne on jätetty tässä mainitsematta.
Sairaanhoitaja (AMK)

| Sairaanhoitaja |
| --- | --- |
 Sairaanhoitaja työssään
Tyyppi:  Ammatti
Toimiala:  Terveydenhuolto
Koulutus:  Ammattikorkeakoulu
Työpaikka:  eri tehtävissä sekä yksityisillä että julkisillalla työnantajilla
Lähinimikkeitä:  Apulaisosastonhoitaja, Bioanalyytikko, Ensihoitaja, Fysioterapeutti, Kätilö, Lähihoitaja, Osastonhoitaja, Röntgenhoitaja, Terveydenhoitaja, Toimintaterapeutti
Sairaanhoitaja (AMK) (lyhenne sair.hoit. tai SH) on hoitotyön ammattikorkeakoulututkinto. Koulutus tapahtuu ammattikorkeakoulussa hoitotyön koulutusohjelmassa. Opintojen laajuus on 210 opintopistettä ja ohjeellinen kestoaika 3,5 vuotta. Sairaanhoitajan pätevyyden saavat myös pidemmän koulutuksen suorittavat kätilöt, terveydenhoitajat ja ensihoitajat. Englanninkielinen sairaanhoitajatutkinto eri ammattikorkeakouluissa on Degree Programme in Nursing.
Ulkomailla esimerkiksi Saksassa koulutus toteutetaan oppisopimuskoulutuksena yliopistollisessa sairaalassa sekä sen yhteydessä toimivassa oppilaitoksessa. Englannissa, Espanjassa, Italiassa, Japanissa ja Kiinassa koulutus tapahtuu yliopistoissa. Portugalissa sairaanhoitajakoulutus on ammattikorkeakouluissa, Slovakiassa ja Tšekissä korkeakouluissa sekä Venäjällä sairaanhoitajien peruskoulutus tapahtuu lääketieteellisissä oppilaitoksissa.
Maailman terveysjärjestön (WHO) mukaan maailmassa on yhteensä alle 28 miljoonaa sairaanhoitajaa. Järjestön arvion mukaan sairaanhoitajia tulisi olla 5,9 miljoonaa enemmän, koska pula sairaanhoitajista on maailmanlaajuinen. WHO julisti vuoden 2020 sairaanhoitajien ja kätilöiden juhlavuodeksi. Se korosti maailmanlaajuisena sairaanhoitajien päivänä 12. toukokuuta 2020, että sairaanhoitajien työpanos on erittäin tärkeä taistelussa koronaviruspandemiaa vastaan. He ovat toimivan terveydenhuoltojärjestelmän edellytys. Sairaanhoitajat ovat työskennelleet maailmanlaajuisesti myös muun muassa isorokon hävittämiseksi sekä äitiys- ja lapsikuolleisuuden vähentämiseksi. Useissa maissa sairaanhoitajat eivät kuitenkaan nauti arvostusta, ovat alipalkattuja ja heitä ei ole riittävästi edustettuina johtoasemissa. Kansainvälisesti sairaanhoitajien työturvallisuutta ei ole turvattu riittävästi esimerkiksi riittävillä suojavarusteilla. WHO:n johtaja Tedros Adhanom Ghebreyesus vetosi sairaanhoitajien päivänä maailman maihin, että ne varmistavat sairaanhoitajien työturvallisuuden ja terveyden. Myös sairaanhoitajien riittävän palkan, sairauslomien, terveysvakuutusten sekä mielenterveyspalveluiden puolesta vedottiin. Heitä tulee kunnioittaa sekä heitä tulee olla edustettuina riittävästi alan johtotehtävissä ohjaamassa terveyspolitiikkaa sekä alan rahoitusta.
Sairaanhoitajat voivat toimia eri tehtävissä kliinisessä työssä erikoissairaanhoidon eri erikoisaloilla, perusterveydenhuollossa, avoterveydenhuollossa, kotisairaanhoidossa, ensihoidossa, kouluterveydenhuollossa, yksityissektorilla, järjestöissä, vankeinhoidossa, puolustusvoimissa tai kansainvälisissä tehtävissä. Sairaanhoitajia toimii myös muissa tehtävissä kuten asiantuntijatehtävissä, kouluttajina, kehittämistyössä, tutkimustyössä, luottamus- ja työsuojelutehtävissä, esimiestehtävissä tai politiikassa.
Sairaanhoidon historiaa

Sairaanhoidon uudistamisen toteuttajaksi kohosi brittiläinen Florence Nightingale (1820–1910), joka avasi sairaanhoitajille kehitettyjä harjoituskouluja Englantiin sairaaloiden yhteyteen. Hän lisäsi hoitotyön arvostusta ja auttoi luomaan siitä arvostetun ammatin. Hän kehitti myös sairaaloiden aseptiikkaa ja häntä pidetään myös näyttöön perustuvan toiminnan luojana. Puhtauden tärkeys hänelle selvisi Krimin sodassa, jonne Englannin sotaministeri lähetti hänet parantamaan kenttäsairaaloiden olosuhteita. Nightingale kirjoitti elämänsä aikana useita kirjoja, joista tunnetuin on ympäri maailmaa julkaistu Notes on Nursing –kirja.
Suomessa hoitotyöhön koulutus alkoi uskonnollisten yhteisöjen, rouvasväen yhdistysten, yksityisten henkilöiden, yhteisöjen ja teollisuuslaitosten toimesta 1860-luvulla. Helsingin diakonissalaitoksen sairaanhoitajakoulutus käynnistyi vuonna 1867. Professori Estlander työryhmineen suunnitteli sodan varalta 1880 alkaneen Punaisen Ristin seitsemän viikon mittaisen kirurgisen sairaanhoidon kurssin sairaanhoitajien saamiseksi Suomeen. Sairaanhoitajakoulutus käynnistyi Helsingin Kirurgisessa Sairashuoneessa vuonna 1888 ja Yleisessä sairaalassa vuonna 1889. Vuonna sairaanhoitajakoulutuksen kestoa pidennettiin kolmesta kuukaudesta vuoteen vuonna 1891. Tämä mahdollisti kuukauden mittaisen harjoittelun leikkaussalissa.
Sophie Mannerheim (1863–1928) kehitti sairaanhoitotyötä ja sairaanhoitajakoulutusta Suomessa. Hän toimi Helsingin kirurgisen sairaalan ylihoitajana sekä johti Helsingin yleisessä sairaalassa sairaanhoitajatarkoulutusta. Hän oli myös Mannerheimin Lastensuojeluliiton ja Suomen sairaanhoitajataryhdistyksen toiminnassa mukana. Hän kehitti ensimmäisenä Suomen sairaanhoitoalan kansainvälisiä suhteita.
Florence Nightingale -mitali on kansainvälisesti korkein hoitotyön huomionosoitus sairaanhoitajille, jonka myöntää Punaisen Ristin kansainvälinen komitea (ICRC). Huomionosoitusta on jaettu vuodesta 1921. Ensimmäinen suomalainen huomionosoituksen saaja oli vapaaherratar Sophie Mannerheim. Mitalin saajat ovat osoittaneet erityistä rohkeutta ja omistautumista sotien ja luonnononnettomuuksien uhrien auttamisessa.
Aiheesta muualla

Suomen Sairaanhoitajat
Työmarkkinatori, Ammattitieto, Sairaanhoitaja
Tehy
Hoitajia Ranskassa vuonna 1918.
Filppiiniläinen sairaanhoitaja työsään.
Sairaanhoitaja kokonaviruspandemian aikana.
Berijan tarhat

Berijan tarhat on Unto Parvilahden (ent. Boman) 1957 Otavan kustantamana julkaistu muistelmateos vankeudestaan Neuvostoliitossa. Nimi viittaa sisäasiainkansankomissariaatti NKVD:n johtajaan Lavrenti Berijaan.
Kirjan tausta

Unto Parvilahti pidätettiin 2. syyskuuta 1944 hänen mukaansa ilmiantojen perusteella, jotka liittyivät
hänen toimintaansa suomalaisessa Waffen-SS-vapaaehtoispataljoonassa.
Myöhemmin Parvilahdesta tuli yksi niin kutsutuista ”Leinon vangeista”. Liittoutuneiden valvontakomission määräyksestä ja sisäministeri Yrjö Leinon myötävaikutuksella hänet   
kuljetettiin 21. huhtikuuta 1945 Helsingissä Valtiollisen poliisin tiloihin ja edelleen Valvontakomission hallussa olleelle Malmin lentokentälle. Sieltä hänet muiden samalla kertaa kaapattujen henkilöiden (Leinon vangit) kanssa lennätettiin kahdella DC-3-lentokoneella Leningradin kautta Moskovaan ja kuljetettiin edelleen useiden vankiloiden kautta vankileireille ns. Gulagiin.
Parvilahti sai 7. joulukuuta 1945 tiedon viiden vuoden vankeusrangaistuksestaan, joka päättyi 23. huhtikuuta 1950. Rangaistusajan päätyttyä hänet vapauttamisen sijasta vietiin vankijunaan. Junamatkan jälkeen Gorkin kaupungissa hänelle ilmoitettiin karkotuksesta Siperiaan. Josif Stalinin kuoleman jälkeisessä ilmapiirissä hän vapautui kesäkuussa 1954 ja pääsi palaamaan Suomeen 12. joulukuuta samana vuonna.
Kirjan vastaanotto

Berijan tarhoja on luonnehdittu samalla kertaa sekä muistelmateokseksi että Stalinin ajan Neuvostoliittoon kohdistetuksi syytekirjelmäksi. Sitä on verrattu myöhemmin julkaistuun Aleksandr Solženitsynin Vankileirien saaristoon ja Arvo Tuomisen Kremlin kelloihin. Kirjan julkaisun jälkeen Parvilahti kutsuttiin esitelmöimään lukuisia kertoja muun muassa Kokoomuksen ja sotaveteraanien järjestämiin tilaisuuksiin.
Suomen valtiollinen johto presidentti Urho Kekkosen johdolla suhtautui teokseen kielteisesti, koska näki sen uhkana Suomen suhteille Neuvostoliittoon. Teoksesta otettiin 11 painosta vuoteen 1959 mennessä. Tuolloin Kekkonen esitti kustantaja Otavalle, ettei uusia painoksia otettaisi ja näin tapahtui.  Myös Neuvostoliiton puoluejohtaja Nikita Hruštšov ilmaisi Suomeen keväällä 1958 tekemällään valtiovierailulla huolensa Suomessa julkaistusta ”neuvostovihamielisestä” kirjallisuudesta; hänen mielestään ”historian roskalaatikoita ei pitäisi penkoa”.
Vuoteen 1959 mennessä Berijan tarhat oli jo käännetty ruotsiksi, englanniksi ja saksaksi. Näillä kielillä teos oli julkaistu Ruotsissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Yhdysvalloissa, Länsi-Saksassa ja Itävallassa. Vuonna 1958 Parvilahti julkaisi toisen muistelmateoksensa Terekille ja takaisin, jossa hän kertoi palvelusajastaan suomalaisessa SS-pataljoonassa.
Vuonna 2004 ilmestyneeseen laitokseen sisältyy Erkki Vettenniemen kirjoittama kriittinen kommenttiosa ”Unto Bomanin salattu elämä”. Vettenniemen mukaan kirjan nimi on sikäli harhaanjohtava, että vaikka Lavrenti Berijalla oli huono maine niin Neuvostoliitossa kuin ulkomaillakin, juuri hänen ansiostaan Parvilahti pääsi aikanaan pois Siperiasta – tätä Parvilahti tosin ei kirjaa kirjoittaessaan tiennyt. Maaliskuussa 1953, pian Stalinin kuoleman jälkeen julistettu armahdus, joka seuraavana vuonna johti Parvilahden vapauttamiseen, oli Berijan aloite. Vankileirit – Gulag – oli alistettu NKVD:lle eli Neuvostoliiton sisäasiain kansankomissariaatille, josta Berija siirtyi muihin tehtäviin jo tammikuussa 1946. Siten Parvilahden kokemukset vankileireistä nimenomaan ”Berijan tarhoina” jäivät vähäisiksi.
Baana

| Baana |
| --- | --- |
 Baana kuvattuna Mannerheimintieltä vuonna 2018.
Kaupunki:  Helsinki
Pituus:  1,3 km
Alkupiste:  Kansalaistori (Kluuvi)
Päätepiste:  Länsilinkki (Kamppi) (1,3 km)
Päällyste:  asfaltti
Muodostettu:  2012
Katso myös:  Baana Commonsissa
Baana
Baana toimii Kampin ja Etu-Töölön kaupunginosien rajana.
Baana on vuonna 2012 käyttöön otettu kevyen liikenteen väylä Helsingin kantakaupungissa. Se on rakennettu Pohjoisen ja Eteläisen Rautatiekadun väliseen kuiluun, jossa vuosina 1894–2009 kulki Helsingin satamarata. Noin 1,3 kilometriä pitkä reitti alkaa Kiasman pohjoispuolelta Kansalaistorilta ja päättyy Länsilinkin alueelle Kampin ja Ruoholahden kaupunginosien rajalle. Pyöräilijöille ja jalankulkijoille on Baanalla omat kaistansa. Väylää käyttää vuosittain noin miljoona pyöräilijää.
Kallioon louhittua kuilua reunustaa luonnonkiviharkoista ladottu noin 7–8 metriä korkea muuri. Arvokkaaksi historialliseksi väyläksi kutsuttu ratakuilu edustaa alueen vanhinta rakentamista.
Baanaa on kutsuttu Helsingin ensimmäiseksi isoksi satsaukseksi pyöräliikenteeseen. Hankkeen ainutlaatuisuutta on korostettu sillä, että aivan ydinkeskustassa olevat pyöräväylät ovat kansainvälisesti harvinaisia. Baanan varrelle Marian sairaalan ja Ruoholahden villojen läheisyyteen on sijoitettu myös erilaisia pelimahdollisuuksia, kuten koripallo- ja petankkikenttiä sekä pingispöytiä. Baanan keskileveys on 15 metriä, mutta pelikenttien alue entisellä ratapihalla on yli 30 metriä leveä. Kuilun varrella on useita katutasolle vieviä portaikkoja ja ramppeja.
Suunnittelutyö ja käyttöönotto

Satamaradan purkamisen häämöttäessä radan tilalle ratakuiluun suunniteltiin alun perin ajotietä, joka olisi samalla ollut osa Helsingin keskustatunnelia. Kuilua olisi pitänyt leventää, mutta samalla kadusta olisi tehty puistomaisempi. Tunnelihanketta kuitenkin lopulta lykättiin kaupunginvaltuustossa, ja sen sijaan kuiluun päätettiin rakentaa keskustasta Ruoholahteen johtava kevyen liikenteen väylä. Se sai vuonna 2009 pidetyn nimikilpailun tuloksena nimen Baana – muita ehdotuksia olivat muun muassa Railo, Sola, Kampin kanjoni ja Marian raitti.
Baana oli aluksi tarkoitus avata jo vuonna 2010, mutta hanke kuitenkin viivästyi, ja lopulta väylä avattiin 12. kesäkuuta 2012. Rakentamisen aikana vanhan ratakuilun reunustoja jouduttiin käsittelemään ja suojaamaan, sillä ne olivat alkaneet rapautua.
Väylän rakentaminen oli yhteydessä myös Töölönlahden kehittämisprojektiin, ja sen tarkoitus on ollut parantaa alueen saavutettavuutta.
Suunnittelutyö ja käyttöönotto > Jatko

Baanaa pidennettiin vuonna 2024, kun 220 metriä pitkä Kaisantunneli valmistui. Se alittaa päärautatieaseman ja jatkaa suoraa kevyen liikenteen yhteyttä Kansalaistorilta Kaisaniemen puistoon, yhdistäen kantakaupungin itä- ja länsiosan. Samana vuonna alettiin suunnitella toista tunnelia, Mariantunnelia, joka johtaisi Baanalta Mechelininkadun ali Lapinlahdentielle.
Käyttömäärät

Avaamista seuraavana vuonna eli 2013 Baanassa olevan laskurin ohi pyöräiltiin 650 000 kertaa. Miljoonan käyttäjän raja meni rikki vuonna 2020. Kesäisin käyttäjiä on vuorokaudessa 7 000 ja talvisin noin 1 000.
Baanaverkko

Myöhemmin nimitys baana otettiin käyttöön myös yleisemmässä merkityksessä tarkoittamaan tietyt laatuvaatimukset täyttäviä pyöräteitä. Helsingissä useat eri baanat muodostavat Helsingin baanaverkon. Baanaverkko-nimitystä on käytetty myös Vantaalla ja Oulussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Baana Wikimedia Commonsissa
Kuilu satamaradan purkamisen jälkeen vuonna 2009.
Pohjoisessa alkupisteessään Baana alittaa Mannerheimintien sillan.
Leveällä osuudella entisellä ratapihalla sijaitsee muun muassa koripallokenttä.
Hexaplex trunculus

| Hexaplex trunculus |
| --- | --- |
 Hexaplex trunculus -kotiloita Espanjassa.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Caenogastropoda
Lahko::  Neogastropoda
Yläheimo::  Muricoidea
Heimo::  Muricidae
Alaheimo::  Muricinae
Suku::  Hexaplex
Laji::  trunculus
Kaksiosainen nimi
 Hexaplex trunculus  Linnaeus, 1758 
Synonyymit
 Murex trunculus Linnaeus, 1758 Truncularia trunculus (Linnaeus, 1758) Trunculariopsis trunculus (Linnaeus, 1758) 
 Hexaplex trunculus -kotilon levinneisyysalue.
Katso myös
   Hexaplex trunculus Wikispeciesissä   Hexaplex trunculus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hexaplex trunculus on Muricidae-heimoon kuuluva kotilolaji. Lajista saatavaa purppuraväriä on käytetty ylellisyysvaatteiden värjäyksessä. Nykyisin Hexaplex trunculus -lajia kerätään ravinnoksi.
Levinneisyys

Hexaplex trunculus -laji elää Välimeren alueella ainakin Espanjan, Ranskan, Italian, Maltan, Kroatian, Kreikan, Turkin, Kyproksen, Israelin ja Tunisian vesillä. Atlantin valtameren alueella lajia tavataan Biskajanlahdella Ranskan ja Espanjan rannikoilla sekä Portugalin etelärannikolla, Portugalille kuuluvilla Madeiran saarella ja Azorien saariryhmällä, Espanjalle kuuluvilla Kanariansaarilla ja Marokon länsirannikolla.
| --- | --- |
Hexaplex trunculus alhaalta.: Kotilo ylhäältä.
Käyttö

Historiallisissa lähteissä, kuten kreikkalaisen Aristoteleen ja roomalaisen Pliniuksen kirjoituksissa, kuvaillaan kuinka Hexaplex trunculus ja Bolinus brandaris -kotiloita on kerätty punottujen korien avulla. Keräämisen jälkeen kotiloista on uutettu ylellisyysvaatteiden värjäyksessä käytettyä purppuraväriä.
Nykyisin Hexaplex trunculus on arvostettu laji Välimeren alueen maissa, ja sitä on pyydetty perinteisin ja pienimuotoisin kalastuskeinoin, kuten koriansojen, trooliverkkojen ja ruoppauksen avulla. Säännöllisesti tai satunnaisesti lajia on pyydetty ihmisten kulutukseen Tunisiassa, Italiassa, Kroatiassa, Turkissa ja Kyproksella. Espanjassa etenkin Välimeren rannoilla ja Andalusian Atlantin puoleisilla rannoilla sekä Portugalille kuuluvan Algarven alueen, erityisesti Ria Formosan laguunin, vesillä lajia on pyydetty perinteisin ja pienimuotoisin kalastuskeinoin. Ria Formosan laguunissa sukeltajat keräävät käsin laskuveden aikaan laittomasti kotiloita. Samoin esimerkiksi ammattilaiskalastajat pyytävät kotiloita kiellettyjen verkkojen avulla.
Lankosken silta

| Lankosken silta |
| --- | --- |
 Lankosken silta toukokuussa 2009.
Ylittää:  Merikarvianjoki
Sijainti:  Lankoski, Merikarvia
Siltatyyppi:  kivinen holvisilta
Pituus:  28,3 m
Leveys:  6 m
Avattu liikenteelle:  1887
Koordinaatit:  61°48′45″N, 021°39′38″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Lankosken silta (Lankosken vanha silta) Lankosken kylässä Merikarvialla on kivinen holvisilta, joka on otettu museosillaksi vuonna 1987.
Silta ylittää Merikarvianjoen Lankosken kosken kohdalla. Puisen sillan korvannut kaksiaukkoinen kiviholvisilta on rakennettu vuosina 1886–1887. Silta oli liikennekäytössä osana valtatie 8:aa vuoteen 1960 asti, jolloin sen vierelle valmistui uusi silta. Vanhalle sorapintaiselle sillalle on käynti viereiseltä levähdysalueelta. Silta on vankkarakenteinen, sen kivet on sovitettu paikoilleen sementtilaastilla.
Sillan rakensi talollinen Maurits Tuorila. Rakennusvaatimuksena oli, että perustukset ulotetaan kahden kyynärän syvyyteen ja että vahvistuksena on käytettävä sata leiviskää rautaa. Silta vapautui ajoneuvoliikenteeltä lopullisesti vuonna 2002.
Kaksiaukkoisen sillan kokonaispituus on 28,3 metriä, ja sen hyötyleveys on 6 metriä. Silta-aukot ovat 8,3-metriset.
Silta- ja koskimiljöö sekä Lankosken kylä kuuluvat Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Uno Cygnaeus

| Uno Cygnaeus |
| --- | --- |
 Uno Cygnaeus
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. lokakuuta 1810 Hämeenlinna
Kuollut: 2. tammikuuta 1888 (77 vuotta) Helsinki
Ammatti:  pappi, opettaja, ylitarkastaja, kirjailija
Vanhemmat:  Jakob Georg Cygnaeus ja Johanna Aejmelaeus
Puoliso:  Anna Charlotta Axianne Diederichs
Lapset:  Ellen, Walter ja Johan Jacob
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aikakausi:  1863–1888
Aiheet:  kansakoulutoimi
Esikoisteos:  Ehdotuksia Suomen kansakoulutoimesta (1863)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Uno Cygnaeus (12. lokakuuta 1810 Hämeenlinna – 2. tammikuuta 1888 Helsinki) oli suomalainen pappi, joka tunnetaan Suomen kansakoulun isänä. Hän toimi vuosina 1861–1888 Suomen kansakoulujen ylitarkastajana. Cygnaeuksella oli vahva kutsumus Suomen koululaitoksen kehittämiseen ja myöhemmällä iällään myös vahva uskonnollinen vakaumus. Ruotsinkielisyydestään huolimatta hän oli suomenmielinen.