stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harmonikka
Harmonikkayhtyeet ja -kerhot

Sen lisäksi, että harmonikka on soolosoitin, säestävä soitin ja yksi orkesterisoitin muiden joukossa aina tanssimusiikista kamarimusiikkiin, on myös erityisiä harmonikkayhtyeitä tai -orkestereita, joille on sävelletty musiikkia. Harmonikkayhtye voi tarkoittaa pelkästään harmonikoista koostuvaa kokoonpanoa tai kokoonpanoa, jossa on harmonikkojen lisäksi muitakin soittimia tukemassa harmoniaa tai rytmiä.
Saksalainen harmonikanvalmistaja Hohner sponsoroi yrityksen harmonikoilla soittanutta harmonikkaorkesteria jo 1920-luvulla. Se kiersi esiintymässä ympäri Eurooppaa ja markkinoi samalla yrityksen instrumentteja. Hohner julkaisi myös harmonikkayhtyeille tarkoitettua nuottimateriaalia, mikä vaikutti laajalti monien harrastajayhtyeiden syntyyn. Saksassa natsien valta-aika jarrutti harmonikkayhtyeiden kehitystä, koska harmonikkaa ei pidetty kansallissosialistiselle aatteelle sopivana instrumenttina. Harmonikkaorkesteri-ilmiö jatkoi kuitenkin etenemistään etenkin muualla Manner-Euroopassa ja Britanniassa.
Harmonikkayhtyetoiminta keskittyy usein harrastusluonteisiin harmonikkakerhoihin, joiden jäsenet kokoontuvat soittamaan motiivinaan innostus harmonikkamusiikkiin sekä rakkaus instrumenttia kohtaan. Harmonikkakerhot voivat soittaa erityyppistä musiikkia, kevyestä klassisesta folkiin, ja käyttää erityyppisiä harmonikkojakin. Yhteistä on, että ne eivät kumartele sivistyneistön määrittelemiä korkeakulttuurin standardeja vaan organisoivat itse oman musiikillisen yhteisönsä, jonka kilpailuja, konsertteja, kiertueita, uutislehtiä, verkkosivustoja, kansainvälisiä kontakteja jne. pidetään yllä vapaaehtoisvoimin.
Harrastajakerhojen ohella historia tuntee myös ammattimaisia harmonikkayhtyeitä etenkin 1930- ja 1940-lukujen Britanniassa, joiden ohjelmisto koostui enimmäkseen tanssimusiikista ja ikivihreistä. Ammattimaisia harmonikkaorkestereita oli jo myös Saksassa ennen kansallissosialismin aikaa.
Erityinen poliittisen toiminnan ympärille kehittynyt harmonikkayhtyeen muoto on Pohjois-Irlannin protestanttien keskuudessa esiintynyt marssiva, jopa 30-henkinen harmonikkakulkue. Harmonikkakulkueet marssivat kaduilla esittäen kansallismielisiä lauluja ja hymnejä poliittisen kannan ilmaisemiseksi. Irlannissa puolestaan on esiintynyt vastaavia kansanmusiikkiyhtyekulkueita ilman erityistä poliittista sanomaakin. Harmonikkayhtyeitä on käytetty poliittisen viestinnän välineenä muuallakin, esimerkiksi 1960-luvun kommunistisessa Kiinassa. Uskonnollisen sanoman levittäjänä eräs tunnetuimmista harmonikkayhtyemuodoista on Pelastusarmeijan etenkin Britanniassa 1930-luvulta lähtien paljon käyttämä concertinayhtye.
Suomen harmonikkaliittoon kuuluu noin sata alueellista harmonikkakerhoa ja -yhdistystä (2009).
Ääninäyte
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Harmonikkaliitto
Vapaalehdykka.net – suomalainen harmonikan historiaan ja tekniikkaan erikoistunut sivusto
Confédération Internationale des Accordéonistes
AccordionChords.com - Stradella Bass System & Piano Accordion Chord Charts
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  MusicBrainz instrument  NARA 
Vapaalehdykkä-kieli, joka värähtelee ilmavirtauksen voimasta.
Avattu bassopuolen kotelo, jossa näkyvät kieliaukkoja peittävät läpät. Paljetta käytettäessä ilma virtaa kieliin kieliaukkojen kautta. Läppien avaamista ja sulkemista eli ilman pääsyä kieliin ohjataan harmonikan koskettimilla sekä niihin kytketyillä kosketinvarsilla ja vipumekanismeilla.
Viisi diskanttipuolen rekisterikytkintä, joilla voidaan vaihdella soivia kielisarjoja eli äänikertoja.
Näppäinharmonikan diskanttipuolen kosketinvarsistoa, vipumekanismeja ja rekisterien vaihtomekanismi.
Pianoharmonikan diskanttipuoli ilman häkkiä.
Suomalaisissa viisirivisissä näppäinharmonikoissa yleisesti käytetty diskanttipuolen G-sormiojärjestelmä.
Kaksirivinen (diatoninen) harmonikka.
Viisirivisen näppäinharmonikan C-diskanttisormiojärjestelmä.
Viisirivisen näppäinharmonikan B-diskanttisormiojärjestelmä.
Standardibassokoskettimisto, perusbassorivit lähimpänä paljetta.
Bassopuolen kosketinvarsistoa ja vipumekanismeja.
Englantilaisen concertinan kehittäjä sir Charles Wheatstone (1802–1875).
Concertina vuodelta 1886.
Varhainen flutina-harmonikka Yhdysvaltain sisällissodan ajoilta.
Kaksirivinen saksalainen 1900-luvun alusta.
G. Galleazzin San Franciscossa valmistama näppäinharmonikka (noin 1895).
Italialainen Mariano Dallapè & Figlio -pianoharmonikka.
A. Venetsianov, Tyttö ja harmonikka (1840)
Harmonikansoittaja New Orleansissa 1800-luvun puolivälissä.
Ruotsin ”harmonikkakuningas” Carl Jularbo (1893–1966) 1920-luvulla.
Sofija Gubaidulina (s.1931), bajan-harmonikalle merkittävää taidemusiikkia tehnyt säveltäjä.
Tanskalaissyntyinen Martin Paul (1843-1893) oli ensimmäinen Suomessa ammattimaisesti konsertoinut harmonikkamuusikko ja ensimmäisen suomalaisen harmonikansoiton oppikirjan julkaisija.
Viljo ”Vili” Vesterinen (1907–1961) 1930-luvulla.
Kouvolan 6-rivinen Casotto-harmonikka vuodelta 1983.
Sibelius-Akatemian ensimmäinen harmonikansoiton lehtori Matti Rantanen (s. 1952)
Tekeillä oleva palje
Harmonikkakäsityöläisen työpöytä 1800-luvulta. Castelfidardon harmonikkamuseo.
Kaksi melodiabassoharmonikkaa: italialainen Victoria, jossa diskanttipuolella pianokoskettimisto, sekä venäläinen Jupiter-bajan. (A World of Accordions Museumin kokoelma, Superior, Wisconsin, USA.)
Salon Seudun Harmonikkakerhon Ykkösharmonikat esiintymässä lokakuussa 2008.
Erik Heinrichs

| Axel Erik Heinrichs |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. heinäkuuta 1890 Helsinki
Kuollut: 16. maaliskuuta 1965 (74 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1915–1945 (Suomi)
Komentajuudet:   1. divisioona (1931–1938)  Suomen puolustusvoimat (1945) 
Taistelut ja sodat:   Suomen sisällissota  talvisota  jatkosota 
Sotilasarvo:  jalkaväenkenraali
Kunniamerkit:   1.lk Mannerheim-risti  Rautaristin ritariristi 
Axel Erik Heinrichs (21. heinäkuuta 1890 Helsinki – 16. marraskuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen jääkäri ja jalkaväenkenraali.
Sotilaallisen peruskoulutuksensa Heinrichs sai ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, jossa hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella Preussin Jääkäripataljoona 27:n riveissä. Hänestä tuli jo sisällissodan aikana vuonna 1918 ylipäällikkö Gustaf Mannerheimin luottomies. Talvisodassa ylipäällikkö määräsi Heinrichsin johtamaan Karjalankannaksen puolustusta. Jatkosodan hyökkäysvaiheessa Heinrichs komensi Suomen kaikkien aikojen suurinta sotatoimiyhtymää, yli 100 000 miehen Karjalan Armeijaa.
Lapsuus ja opinnot

Erik Heinrichs syntyi filosofian tohtori Axel Ossian Andreas Heinrichsin ja opettaja Johanna (Hanna) Matilda o.s. Rönnholmin esikoisena. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Maria Pauligin kanssa. Saksalaisperäisestä sukunimestä huolimatta Heinrichsin suku on lähtöisin Ruotsista. Erik Heinrichs lausui sukunimensä muodossa heinriks.
Heinrichs pääsi ylioppilaaksi Nya svenska samskolanista, Lönkanista, vuonna 1908 ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1908–1913. Opintoaikanaan hän työskenteli vuoden 1910 syksystä alkaen kotiopettajana Kemin Karihaarassa. Vuonna 1912 hän kirjoittautui Polyteknisen korkeakoulun arkkitehtiosastolle, mutta siirtyi vuonna 1913 toimittajaksi helsinkiläiseen Dagens Tidningeniin, jossa hän kirjoitti nimimerkillä Morenkopp. Myöhemmin hän työskenteli toimittajana Dagens Pressissä.lähde? Heinrichs suoritti sotilasopintoja viestikurssilla, joka oli suunnattu divisioonain ja armeijakuntain esikuntapäälliköille ja pidettiin Versaillesissa vuonna 1926. Samana vuonna hän aloitti Ranskan sotakorkeakoulun (École Supérieure de Guerre), josta hän valmistui vuonna 1928. Hän suoritti myös opintomatkan Viroon ja Latviaan vuonna 1920, jossa hän tutustui rajavartiokysymyksiin.
Jääkärikausi

Heinrichs liittyi yhdeksi niiden 55 ensimmäisen vapaaehtoisen joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. maaliskuuta 1915. Hänen kanssaan leirille ilmoittautui hänen nuorempi veljensä Gunnar Heinrichs. Vielä samana vuonna joukkoon liittyi kaksi muutakin veljeä, Olof Heinrichs ja Bertil Heinrichs. Heinrichsit muodostivat yhden pataljoonan kolmesta nelimiehisestä veljessarjasta. Muut olivat Pehkosen ja Sihvon veljekset.
Leirille ilmoittautumisen jälkeen hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin samana vuonna perustetun Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan. Hänet komennettiin vuonna 1916 Mitaussa järjestetyille lähitaistelukursseille. Myöhemmin samana vuonna pataljoonan siirryttyä rintamalle hänet oli jo ylennetty Zugführeriksi ja hän otti osaa taisteluihin 2. komppanian joukkueenjohtajana ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Aa-joen talvitaisteluista palattuaan Heinrichsille ojennettiin Preussin 2. lk. Rautaristi 10. huhtikuuta 1917.
Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen vuonna 1917 Heinrichs osallistui esiupseereille Berliinissä armeijan kaasukoulussa järjestetylle kaasukurssille. Myöhemmin samana vuonna hän toimi niin ikään Libaussa pataljoonan lähitaistelukurssien johtajana ja suoritti sotakoulun A-kurssin.
Suomen sisällissota

Heinrichs astui Suomen Valkoisen Armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 vannottuaan lippuvalan ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksen. Hänet ylennettiin majuriksi, virkaiältään hän oli silloisista jääkärimajureista 11. vanhin. Takaisin Suomeen Heinrichs saapui jääkäreiden Vaasaan tulleen pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Vaasasta hänet määrättiin perustamaan 7. jääkäripataljoona, joka tuli kuulumaan 3. jääkärirykmenttiin.
Heinrichs johdatti pataljoonansa sisällissodassa taisteluihin Tampereella ja Karjalankannaksella, missä hänen yksikkönsä alistettiin saksalaisen eversti Ulrich von Colerin riveihin. Coler oli Jääkäripataljoona 27:n 3. komppanian päällikkö. Heinrichsin joukot valtasivat kärkijoukkona Aittolahden, Lyykylän ja Mannikkalan varustukset sekä Talin aseman. Näiden toimien jälkeen yksikön päätehtäviksi jäivät jälkivarmistus hyökkäävien joukkojen selustassa ja Viipurin–Käkisalmen rataosuuden katkaisu Antreasta käsin.
Talvisota

Talvisota syttyi 30. marraskuuta 1939, ja Heinrichs sai komentoonsa III Armeijakunnan, mihin tehtävään ylipäällikkö Mannerheimin oli hänet nimittänyt. Itä-Kannaksen torjuntataistelujen jälkeen Mannerheim nimitti helmikuussa 1940 Heinrichsin Kannaksen armeijan komentajaksi. Heinrichs ylennettiin kenraaliluutnantiksi.
Maaliskuun alussa ylipäällikkö pyysi Heinrichsiltä lausuntoa rintamatilanteesta Kannaksella. Päivittäiset tappiot nousivat tuhanteen mieheen. Kenraaliluutnantti Harald Öhquist arvioi silloisen rintaman kestävän viikon, mutta ei kauemmin, johtuen elävän voiman ja erityisesti upseeriaineksen kulumisesta. Kenraalimajuri Paavo Talvelan mukaan kaikki oli hiuskarvan varassa.
Heinrichsin pessimistinen raportti lähetettiin Moskovan rauhanneuvottelijoille. 13. maaliskuuta kello 3.45 eversti Aksel Airo soitti Päämajasta Mikkelistä Kannaksen armeijan esikuntaan Imatralle ja ilmoitti, että vihollisuudet lopetetaan samana päivänä kello 11.
Aseet vaikenivat 13. maaliskuuta 1940. Mannerheim nimitti Heinrichsin maavoimien komentajaksi heti talvisodan jälkeen ja kesäkuussa Yleisesikunnan päälliköksi. Marskin suhteita Saksaan oli vuonna 1940 hoitanut Paavo Talvela. Nyt oli Heinrichsin vuoro. Ensimmäisen matkansa Heinrichs teki tammikuussa 1941 luennoimaan Suomen talvisodasta. Matkalla hoidettiin Suomen poliittisia suhteita Saksaan. Toisen matkan Saksaan Heinrichs teki toukokuun 25.–26. päivinä Salzburgiin ja Berliiniin. Tällä matkalla käsiteltiin liikekannallepanoa, hyökkäyssuuntia ja muuta sotilaallista yhteistyötä.
Jatkosota

22. kesäkuuta 1941 käynnistyi operaatio Barbarossa, Saksan hyökkäys itään, ja sen myötä jatkosota. Viikkoa myöhemmin Mannerheim käski perustaa Karjalan Armeijan, jonka tehtävänä on lyödä vastassa olevat viholliset sekä saavuttaa Syvärinjoki ja Ääninen. 100 000 taistelijan armeijan komentajaksi määrättiin Erik Heinrichs. Karjalan armeija aloitti hyökkäyksen 10. heinäkuuta ja valtasi elokuun loppuun mennessä koko Laatokan Karjalan. Syväri saavutettiin syyskuussa ja Petroskoi vallattiin 1. lokakuuta, minkä kunniaksi Heinrichs ylennettiin jalkaväenkenraaliksi. Tehtävä oli täytetty, ja Karjalan armeija lakkautettiin.
Heinrichs siirrettiin takaisin Yleisesikunnan päälliköksi tammikuussa 1942 ja nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi. Perusteluissa todettiin, että hän ”erikoisen suurella taidolla ja herpaantumattomalla tarmolla on johtanut sotatoimia Laatokan Karjalassa ja Aunuksessa”.
Yleisesikunnan päällikön tärkeimpiä tehtäviä oli pitää yhteyttä Saksan Wehrmachtin edustajaan Päämajassa, kenraali Waldemar Erfurthiin. Tammikuussa 1942 Heinrichs matkusti Saksaan selvittämään saksalaisten ”talvikriisin” syitä. Tilanne oli kiristynyt huomattavasti saksalaisten rintamaosuudella Leningradin ympärillä. Saksalaiset esittivät suomalaisille hyökkäyksen jatkamista Itä-Karjalan Belomorskiin ja Muurmannin radan katkaisemista. Heinrichs piti hyökkäystä ylivoimaisena suomalaisten voimavaroihin nähden. Belomorskiin ei hyökätty kesällä 1942 eikä myöhemminkään. Heinrichs tapasi kolmannen matkansa aikana myös valtakunnankansleri Adolf Hitlerin.
Tammikuun lopulla 1944 Yhdysvallat kehotti Suomea pyrkimään yhteisymmärrykseen Neuvostoliiton kanssa. Suomalaisvaltuuskunta matkusti Moskovaan. Rauhanneuvottelut kuitenkin katkesivat, ja Heinrichs joutui lähtemään Saksaan selittämään epämiellyttävää tilannetta. Saksan asetoimitukset Suomeen katkesivat.
Neuvostoliitto aloitti 10. kesäkuuta suurhyökkäyksen Suomeen. Sosiaalidemokraattien Karl-August Fagerholm pyysi 27. heinäkuuta Heinrichsiä esittämään niin sanotun lojaalin opposition laatiman ohjelmaehdotuksen marsalkalle. Fagerholm totesi, että sodan lopettaminen Neuvostoliiton kanssa oli saatava mitä pikimmin aikaan. Valtionpäämiestä piti vaihtaa. Eduskunta valitsi 4. elokuuta Mannerheimin Rytin tilalle, ja sotatoimet lopetettiin 4–5. syyskuuta Suomen rauhanneuvotteluvaltuuskunta lähti Moskovaan, jolloin mukana oli myös Yleisesikunnan päällikkö Heinrichs. Välirauhansopimus allekirjoitettiin 19. syyskuuta Moskovassa.
Kenraalin vanhin poika, vuonna 1923 syntynyt Martin Heinrichs oli mukana vapaaehtoisena jatkosodassa. Hän kävi Reserviupseerikoulun ja valmistui panssarintorjuntavänrikiksi. Vänrikki Heinrichs kaatui 3. maaliskuuta 1943 vihollisen konekiväärin luotiin.
Vaiheet sodan jälkeen

Heinrichsille myönnettiin 1. luokan Mannerheim-risti 31. joulukuuta 1944 ”sodanaikaisista ansioistaan yleisesikunnan päällikkönä ja Karjalan sotaretken etevänä johtajana”. Hänen lisäkseen 1. luokan risti on myönnetty ainoastaan Mannerheimille.
Tasavallan presidentti Mannerheim nimitti Heinrichsin seuraajakseen puolustusvoimain komentajana tammikuussa 1945. Uudella komentajalla oli edessään nippu ongelmia: Lapin sota, armeijan kotiuttaminen, miinanraivaukset, rajojen sotilaalliset järjestelyt. Lisäksi tuli niin sanottu asekätkentäjuttu, joka paljastui kevään 1945 aikana ja johti Heinrichsin sotilasuran päättymiseen kesällä. Sekä pääministeri Juho Kusti Paasikivi että kommunistien johtamien kansandemokraattien ministerit Mauno Pekkala ja Yrjö Leino olivat sitä mieltä, että Heinrichsin oli erottava. Myös presidentti Mannerheim suositteli sitä Heinrichsille, vaikka lupasi myös tukensa, jos tämä päättäisi jatkaa virassa. Heinrichs lähetti Mannerheimille kirjeen, jossa hän pyysi eroa. Hän oli silloin 55-vuotias.
Heinrichs nautti eronsa jälkeenkin laajaa arvostusta sotilaallisena asiantuntijana, ja hänen asiantuntemustaan käytettiin edelleen hyväksi. Hän kirjoitti valtiojohdon pyynnöstä ja käyttöön useita muistioita Suomen sotilaspoliittisesta asemasta vuosina 1945–1950. Huhtikuussa 1948 Heinrichs oli mukana YYA-sopimusta neuvottelevassa valtuuskunnassa Moskovassa. Hän myös avusti sodan aikaisen tiedustelupäällikön Aladár Paasosen kanssa Mannerheimia marsalkan muistelmien kirjoittamisessa Valmontissa Sveitsissä.
Vuosina 1957 ja 1959 ilmestyi Heinrichsin kirjoittama kaksiosainen Suomen marsalkan elämäkerta Mannerheim Suomen kohtaloissa. Keväällä 1957 Heinrichs vihittiin Helsingin yliopiston filosofian kunniatohtoriksi. Jalkaväenkenraali Erik Heinrichs kuoli 16. marraskuuta 1965 Kivelän sairaalassa Helsingissä. Hänet on haudattu Helsingin Kulosaaren hautausmaalle.
Luottamustoimet

Heinrichs toimi sotaministerin määräämänä jääkäritoimiston puheenjohtajana vuosina 1919–1920, lisäksi hän toimi Venäjällä olevien suomalaisten evakuoimista suunnitelleen komitean puheenjohtajana vuonna 1920, sekä toimi puheenjohtaja komiteassa, jonka tehtäväksi annettiin asetusehdotuksen laatiminen sotatilan lakkauttamisen johdosta vuonna 1920. Seuraavana vuonna hän aloitti Inkerin uuden avustamiskomitean puheenjohtajana ja toimi tehtävässä vuoteen 1922 saakka, jonka jälkeen hän toimi suomalais-venäläisen rajakomitean suomalaisena puheenjohtajana vuoteen 1923 saakka. Lisäksi hän toimi Moskovan aseistariisumiskonferenssin suomalaisessa valtuuskunnassa vuonna 1922 ja puolustusrevisionin jäsenenä vuosina 1924–1925 sekä oli määrättynä Tasavallan presidentin saattueeseen Tukholmaan vuonna 1925. Hän osallistui Suomen hallituksen ja puolustusvoimien edustajana sotamarsalkka Paul von Hindenburgin hautajaisiin vuonna 1934.
Heinrichs toimi Yleisesikunnan kunnianeuvoston puheenjohtajana vuosina 1922–1923 ja Korkeimman oikeuden sotilasjäsenen varajäsenenä vuosina 1931–1938 sekä toimi Suomen sotatieteellisen seuran puheenjohtajana vuosina 1930–1955. Suomen upseeriliiton puheenjohtajana hän toimi vuosina 1934–1935 ja Suomen puolustuslaitoksessa palvelleiden keuhkotautisten avustamisyhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 1933 alkaen. Hän toimi sotien jälkeen asiantuntijana Suomen ja Neuvostoliiton YYA-sopimusneuvotteluissa Moskovassa vuonna 1948 sekä oli Sotatieteellisen seuran, Upseeriliiton, Reserviupseeriliiton ja Kadettikunnan kunniajäsenenä vuodesta 1959 lähtien. Hän toimi myös Jalkaväensäätiön kunniapuheenjohtajana sekä sai filosofian kunniatohtorin arvon Helsingin yliopistossa vuonna 1957.
Julkaisuja

Kring Östersjön (suom. Itämeren ääriltä), 1918.
Hôtel S:t Petersburg, 1919.
Kenraali Kleber Egyptissä, 1948.
Mannerheim Suomen kohtaloissa I–II, 1957–1959.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 2. syyskuuta 1915  Zugführer 6. helmikuuta 1916  Oberzugführer 27. kesäkuuta 1917  Majuri 11. helmikuuta 1918  Everstiluutnantti 12. elokuuta 1919  Eversti 16. toukokuuta 1928  Kenraalimajuri 16. toukokuuta 1933  Kenraaliluutnantti 19.2.1940  Jalkaväenkenraali 3.10.1941  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 21. toukokuuta 1919 |             |  Vapaudenristin Suurristi  Mannerheim-risti 1. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Mannerheim-risti 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 2. lk. komentajamerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Heimosotaristi  Inkerin Valkoinen Muuri  Jääkärimerkki  Saksan Rautaristin ritariristi  Saksan 1. lk. Rautaristi  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Saksan kultainen risti  Viron Kotkaristi ritarikunnan 2. lk. ansioristi  Ranskan Kunnialegioonan upseerimerkki  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Unkarin Pyhän Kruunun ritarikunnan kunniamerkki  Liettuan Gediminasin ritarikunnan suurristi  Puolan Polonia Restituten 2. lk. kunniamerkki  Romanian Mikael Urhoollisen ritarikunnan ritarimerkki  Ruotsin Miekkaritarikunnan suurristi  Liettuan Gediminasin ritarikunnan 2. lk. ritarimerkki  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki |
Einar Marttinen

Einar Iisakki Marttinen (19. joulukuuta 1895 Mikkeli – 21. helmikuuta 1919) oli suomalainen jääkärivänrikki ja Viron armeijan luutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka osallistui myöhemmin Suomen sisällissotaan ja Viron vapaussotaan.
Perhetaustat ja koulutus

Marttisen vanhemmat olivat junailija Albin Marttinen ja Lovisa Kuitunen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisessa lyseosta vuonna 1915 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa ja suoritti teologisen alkututkinnon vuonna 1916. Hänen veljiään
ovat eversti Alpo Marttinen ja kirkkoherra Olli Marttinen.
Jääkärikausi

Marttinen työskenteli kirkkoherran apulaisena Kurussa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 18. kesäkuuta 1917, josta hänet siirrettiin 7. elokuuta 1917 pataljoonan 2. komppaniaan.
Suomen sisällissota

Marttinen astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä. Hän saapui takaisin Suomeen 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin aluksi Ouluun, missä hän koulutti värvättyjä joukkoja. Myöhemmin hänet siirrettiin päälliköksi 2. Krenatöörirykmentin II Savon pataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Vilppulassa, Lylyssä, Korkeakoskella, Lempäälässä (Moisio), Kuljussa, Tampereella ja Vesilahdella, missä hän haavoittui 19. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Marttinen palveli sisällissodan jälkeen 2. Krenatöörirykmentistä muodostetussa Viipurin vartiopataljoonassa, josta hänet siirrettiin 17. lokakuuta 1918 pataljoonan lakkauttamisen jälkeen Karjalan kaartin rykmenttiin. Armeijasta hän erosi 28. joulukuuta 1918 vain voidakseen osallistui Viron vapaussotaan.
Marttinen liittyi 12. tammikuuta 1919 Viron vapaaehtoiseen apuretkikuntaan, missä hän toimi aluksi vapaaehtoisten värvääjänä ja kerääjänä Viipurin alueella. Myöhemmin hän liittyi Pohjan Poikain rykmenttiin, missä hänet sijoitettiin päälliköksi I pataljoonan 3. komppaniaan. Hän osallistui Viron vapaussodassa taisteluihin Luhde-Grosshoffissa, Valkissa, Koikylässä ja Marienburgissa, missä hänen kohtalokseen tuli kaatua taistelussa 21. helmikuuta 1919. Hänet haudattiin Tornion sankarihautaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 7. helmikuuta 1918  Varavääpeli 10. maaliskuuta 1918  Vääpeli 17. maaliskuuta 1918  Vänrikki 2. toukokuuta 1918  Luutnantti 12. tammikuuta 1919 Viron armeijassa |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Viron II/3. lk. Vapaudenristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Henryk Arctowskin tutkimusasema

Arctowskin tutkimusasema
Kuningas Yrjön saaren sijainti Eteläisissä Shetlandsaarissa
Arctowskin asema on puolalainen tutkimusasema Kuningas Yrjön saarella Eteläisillä Shetlandinsaarilla lähellä Etelämantereen rannikkoa.
Asema on nimetty puolalaisen tiedemiehen Henryk Arctowskin mukaan. 26. helmikuuta 1977 perustettua tutkimusasemaa ylläpitää Puolan tiedeakatemia. Aseman päätutkimuskohteet ovat biologia, meritiede, geologia, geomorfologia, glasiologia, meteorologia, klimatologia, seismologia, magnetismi ja ekologia.
Arctowskin tutkimusasema on Antarktiksen vieraillumpia asemia helpon sijaintinsa ja henkilökunnan vieraanvaraisuuden vuoksi. Tutkimusasema voi majoittaa kesäisin 70 henkeä ja talvisin 20 henkeä.