stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Väisänen (hiihtosuunnistaja)

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihtosuunnistus.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihtosuunnistus.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihtosuunnistus.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten hiihtosuunnistus. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Avesta 1980 | viesti |  |
|  Hopeaa | Lavarone 1984 | viesti |  |
|  Pronssia | Avesta 1980 | pitkä matka |  |
|  Pronssia | Aigen 1982 | viesti |  |
Matti Väisänen (s. 23. syyskuuta 1948) on entinen suomalainen hiihtosuunnistaja. Väisänen voitti vuoden 1980 hiihtosuunnistuksen maailmanmestaruuskilpailuissa henkilökohtaisen pronssimitalin ja viestihopean. Lisäksi hänellä on viestipronssia Itävallan MM-kisoista 1982, sekä viestihopeaa Italian MM-kisoista.
Niilo Väisänen

| Niilo Väisänen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. kesäkuuta 1932 Suonenjoki
Kuollut: 5. maaliskuuta 2008 (75 vuotta)
Uran tiedot
Seura:  Suonenjoen Vasama
Laji:  maastohiihto
Niilo Oskari Väisänen (27. kesäkuuta 1932 Suonenjoki – 5. maaliskuuta 2008) oli suomalainen maastohiihtäjä. Hän edusti Suomea Lahden maailmanmestaruuskilpailuissa 1958 ja sijoittui 15 kilometrin kilpailussa 15:nneksi. Hänen edelleen sijoittui viisi muuta suomalaista. Squaw Valleyn talviolympialaisissa 1960 hän oli varamiehenä.
Liityttyään vuonna 1946 Suonenjoen Vasamaan Väisänen aloitti ahkeran kilpailemisen. Hän saavutti SM-kilpailuissa hopeaa 50 kilometrillä vuonna 1962 ja sijoittui 15 kilometrillä parhaimmillaan neljänneksi vuonna 1958. Hän voitti Puijon kisoissa 15 kilometrin kilpailun vuosina 1957 ja 1961. Vuonna 1959 hän voitti Sveitsin Le Brassus'ssa 15 kilometriä ja kilpaili Squaw Valleyn olympialaisten esikisoissa. Ounasvaaralla hän sijoittui parhaimmillaan kolmanneksi 15 kilometrillä vuonna 1957. Holmenkollenilla hän sijoittui kuudenneksi 15 kilometrillä vuonna 1958 sekä 15:llä ja 50 kilometrillä vuonna 1962.
”Nikke” Väisänen toimi Suomen hiihtojoukkueen huoltajana talviolympialaisissa Lake Placidissa 1980 ja Sarajevossa 1984. Hän valmensi Mauri Röppästä, poikaansa Antti Väisästä, joka saavutti viestihiihdossa SM-pronssia vuonna 1983 ja Rauno Miettistä.
Suonenjoen Vasaman johtokuntaan Väisänen kuului vuodesta 1968 ja seuran hiihtojaostoon vuodesta 1965. Väisänen oli ammatiltaan maanviljelijä ja hänen kotikuntansa oli Suonenjoki.
Vähennyslasku

Miinusmerkki
Vähennyslasku eli erotus on eräs aritmeettisista peruslaskutoimituksista. Se kuvataan miinusmerkillä  -\,:
(luetaan: ”a miinus b on yhtä kuin c”), missä a on vähennettävä, b vähentäjä ja c lukujen ero eli erotus.
Vähennyslasku on yhteenlaskun käänteisoperaatio. Kun lukuun a ensin lisätään luku b ja summasta vähennetään sama b, saadaan erotuksena a:
Luvun vähentäminen tarkoittaa samaa kuin sen vastaluvun lisääminen:
Kirjallisuutta

Thompson, Jan & Martinsson, Thomas: Matematiikan käsikirja.  Helsinki:  Tammi, 1994.  ISBN 951-31-0471-0
Vuosalmi

| Vuosalmi |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi
Lääni:  Viipurin lääni
Kihlakunta:  Viipurin kihlakunta
Kunta:  Äyräpää
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Hallinnon tyyppi:  Kylä
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  57,3 km²
Väkiluku (1939):  n. 1 000
 – Väestötiheys:  17 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3
 Kylän alue kuuluu nykyisin Venäjälle, mutta kylää ei enää ole olemassa. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vuosalmi oli kylä Äyräpään kunnassa Karjalankannaksella Viipurin läänissä Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Nykyisin kylä on asumaton ja sen alue kuuluu Venäjän Leningradin alueen Käkisalmen piiriin. Vuosalmi oli pinta-alaltaan Äyräpään kunnan suurin kylä ja se käsitti Vuoksen muusta Äyräpäästä erottaman kunnan koillisosan. Vuosalmi rajoittui pohjoisessa Vuoksenrannan kuntaan, idässä Vuokselan kuntaan, etelässä Äyräpään kirkonkylään Pölläkkälään ja lännessä Paakkolan kylään. Laajan kylän pinta-ala oli 57,3 km² ja sillä oli pituutta 15 kilometriä. Vuonna 1939 kylässä oli noin 1 000 asukasta. Vuoksen varrella vastapäätä Äyräpään kirkonkylää sijainneen kyläkeskuksen lisäksi kylään kuului Kalliola Antrean suuntaan vievän maantien varrella, Salonkylä aivan kylän pohjoisosassa yhteismetsän takana ja Ventelä Vuokselaan vievän maantien risteyksessä.
Kyläkuvaus

Vuosalmi sijaitsi hyvien liikenneyhteyksien varrella. Kylästä johti maantiet Räisälään kautta Käkisalmeen, jonne oli 74 kilometriä, Vuokselaan kautta Kiviniemeen, jonne oli 35 kilometriä ja Vuoksenrannan kautta Antreaan, jonne oli 40 kilometriä. Vuosalmen ja Äyräpään kirkonkylän välistä virtaavan Vuoksen ylittävä lauttayhteys kesti viisi minuuttia. Talvisin käytössä oli jäätie. Lautan korvaamista sillalla suunniteltiin 1930-luvulla. Kirkonkylän puolelta oli maantieyhteys Kantatie 62 pitkin Viipuriin, jonne oli matkaa 58 kilometriä. Viipuri–Valkjärven radan Äyräpään asema sijaitsi myös kirkonkylän puoleisella rannalla. Vuoksen laivoilla oli tärkeä liikenteellinen merkitys ennen linja-autojen yleistymistä ja rautatien valmistumista.
Vuosalmen koulupiiri perustettiin vuonna 1900 ja koulu aloitti Pasurin talossa vuonna 1902. Oman koulun perustamista ennen Vuosalmi oli kuulunut Mälkölän koulupiiriin. Vuosalmen koulurakennus valmistui vuonna 1906. Kylän oppilasmäärä kuitenkin kasvoi ja vuonna 1926 aloitettiin toisen koulun rakentaminen, joka sai nimekseen Kalliolan koulu. Molemmat koulurakennukset tuhoutuivat talvisodassa. Keski-Vuoksen Osuusliikkeellä oli kylässä kaksi myymälää: toinen kylän keskustassa lauttalaiturin vieressä ja toinen Kalliolassa. Kalliolassa sijaitsi myös Vuosalmen nuorisoseuran talo. Kylässä toimivat myös suojeluskunta, Lotta Svärd, marttayhdistys ja urheiluseura Salmen Veikot.
Elinkeinot

Maatalous oli Vuosalmen pääelinkeino. Vuosalmi oli aikoinaan ollut osa Ventelän hovin lahjoitusmaata. Valtio osti lahjoitusmaan vuonna 1886 ja jakoi sen lampuodeille perintötiloiksi vuonna 1901. Lahjoitusmaan 1898 hehtaarin laajuiset metsät valtio jätti kruununpuistoksi, josta muodostettiin Vuosalmen yhteismetsä vuonna 1909. Vuonna 1939 kylässä oli peltoa 1 200 hehtaaria, joka oli noin viidennes kylän pinta-alasta. Maatiloja oli samana vuonna 125. Karjataloutta edistämään perustettiin tarkastusyhdisty ja maidonmyyntiosuuskunta.
Vuosalmelaisista moni sai elantonsa myös teollisuudesta. Kylässä toimi Juvosen huopa- ja kehruutehdas ja Karjalan huopatehdas, jotka työllistivät noin 90 henkeä, Pasurin saha ja mylly (noin 60 työntekijää), Veljekset Rämön Konepaja, valtion omistama Ventelän mylly ja Pykälän saha.
Historia

Alun perin Muolaaseen kuuluneessa Vuosalmessa oli vuonna 1553 kuusi taloa. Vuonna 1914 Vuosalmi erotettiin Muolaan seurakunnasta uuteen Vuokselan seurakuntaan ja vuonna 1917 toimintansa aloittaneeseen Vuokselan kuntaan. Vuokselaan Vuosalmi ehti kuulua vain yhdeksän vuotta, sillä vuonna 1926 Muolaan pohjoisosasta muodostettiin Äyräpään kunta, johon myös Vuosalmi liittyi. Liittymisvuonna kylässä oli 930 asukasta.
Talvisodan alettua vuonna 1939 evakuoitiin Vuosalmen väestö läntisempään Suomeen heti sodan alussa joulukuussa. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Paluumahdollisuutta ehti hyödyntää 739 asukasta eli noin 74 prosenttia. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Vuosalmen eteläpuolelta kulki Mannerheim-linja ja Vuosalmi pysyi suomalaisten joukkojen hallussa kummankin sodan loppuun asti, mutta rauhanteossa kylä jäi Neuvostoliiton puolelle.
Vuorikeltakirvinen

| Vuorikeltakirvinen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Västäräkit Motacillidae
Suku::  Afrikanvästäräkit Macronyx
Laji::  sharpei
Kaksiosainen nimi
 Macronyx sharpei  Jackson, 1904 
Synonyymit
 Anthus sharpei (Jackson, 1904)  Hemimacronyx sharpei 
Katso myös
   Vuorikeltakirvinen Wikispeciesissä   Vuorikeltakirvinen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vuorikeltakirvinen (Macronyx sharpei) on Keniassa elävä pieni erittäin uhanalainen västäräkkilaji. Sitä tavataan vain maan ylänköjen ruohostomailla, joilla kasvavaa Tussock-heinikkoa se käyttää ravinnonhaku-, pesintä- ja piilopaikkanaan. Vuorikeltavästäräkki elää yleensä 2–7 yksilön ryhminä ja saalistaa ravinnokseen selkarangattomia.
Laji on nimetty brittiläisen ornitologin Richard Bowdler Sharpen mukaan. Sen esiintymisalueella elävät kikujut kutsuvat sitä nimellä gathonjo ka werũ-ini. Vuorikeltakirvinen on ilmeisesti läheistä sukua muille afrikanvästäräkeille ja kultakirviselle. Se luetaan joskus erilliseen Hemimacronyx-sukuun yhdessä keltakirvisen kanssa, jonka BirdLife Suomi kuitenkin lukee kirvisten (Anthus) sukuun. Värityksen ja koon perusteella myös vuorikeltakirvinen on toisinaan sijoitettu kirvisten sukuun.
Koko ja ulkonäkö

Vuorikeltakirvinen on afrikanvästäräkeistä pienin. Sen pituus on 16–17 senttiä. Se on pieni ja hento lintu. Selkäpuoli on ruskehtavanmusta, lukuun ottamatta höyhenten reunoja, joita ympäröi kanelinvärinen tai keltainen väri. Vatsapuoli on sitruunankeltainen. Rinnassa ja kyljillä on ruskehtavanmustia juovia. Naaraat ovat koiraita sameavärisempiä, ja nuoret yksilöt aikuisia vaaleampia. Vuorikeltavastäräkin erottaa muista afrikanvästäräkeistä siitä, että muiden lajien pyrstön valkoiset reunat ovat silmiinpistävämmät. Alueella tavattava keltakurkkuvästäräkki on suurempi ja tanakampi, eikä yleensä elä yhtä korkealla kuin vuorikeltävästäräkki. Sillä on vuorikeltakirvisestä poiketen myös yhtenäinen kurkkutäplä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Vuorikeltakirvinen on endeeminen Keniassa. Sitä tavataan vain Keski- ja Länsi-Kenian ylängöillä. Se elää pääosin kolmella alueella Itä-Afrikan hautavajoamassa; Kinangopin tasangolla, Mau Narokissa ja Uasin Gishun ruohikkomailla. Sen tiedetään elävän myös Ol Bolossat -järven ruohostoilla. Siitä on myös tietoja Mount Elgonin itäosista, Mount Kenyan kuivilta rinteiltä ja Aberdarevuorilta, mutta tuoreet havainnot puuttuvat. Se on yhä varsin yleinen alueilla, joilla sopivaa elinympäristöä on jäljellä. Birdlife International arvioi kannan suuruudeksi 10 000–20 000 lintua.
Lajin elinympäristöä ovat puuttomat ja avoimet, lyhyttä ruohoa kasvavat ruohikot 1 850–3 400 metrin korkeudessa merenpinnasta. Se suosii tussock-ruohomättäitä kasvavia alueita, joita se käyttää pesäpaikkoina ja ruoanhakupaikkana. Vaaran uhatessa se käyttää heinikkoa usein myös piiloutumispaikkana.
Elintavat

Vuorikeltakirviset ovat reviiritietoisia paikkalintuja. Ne elävät pysyvissä ryhmissä, joihin kuuluu tavallisesti kahdesta seitsemään yksilöä, hyvillä elinpaikoilla joskus useampikin. Reviirin koko voi olla jopa 5,6 hehtaaria. Vuorikeltakirvisen ravintoa ovat heinäsirkat, kovakuoriaiset ja muut selkärangattomat. Ne ovat yksiavioisia. Ne munivat kaksi tai kolme munaa hieman sateiden tulon jälkeen; maalis-kesäkuussa, syys-lokakuussa ja joulukuussa. Tussock-heinän suojiin rakennettu, heinäkasveilla pohjustettu pesä on kuppimainen ja syvä.
Vuorikeltakirvinen on yleensä hiljaa, mutta sen äänivalikoima on laaja. Lajin ääntelyyn kuuluu lennosta päästettävä rytmikäs liverrys, sekä ”wi-wi-wi-wi..” laulu, jonka rytmiä se nopeuttaa lähestyessään maata. Toisinaan se päästää lennossa myös terävää, kirvisen ääntelyä muistuttavaa sstit-ääntä.
Uhat ja suojelu

Vuorikeltakirvinen on uhanalainen laji. Se on mukautunut tiettyyn elinympäristötyyppiin, joten laji on altis ruohikkomaiden muutoksille. Sen elinaluetta Kinangopin tasangolla käytettiin vuodesta 1964 lähtien pääosin maidontuotantoon, joka piti alueen vuorikeltakirviselle sopivana, mutta nykyään alueen maanomistajat ovat alkaneet suosia maanviljelyä karjatalouden kustannuksella. Myös kosteikkojen kuivatus ja vierasperäisten puulajien istutus kaventavat lajin elinympäristöä.
Nykyään ruohotasangot peittävät alueesta enää arviolta viidenneksen, ja monet jäljellä olevista palasista ovat liian pieniä pitämään yllä vuorikeltakirvispopulaatiota. Lähes kaikki ylänköjen ruohikot ovat yksityismaillaa, joilla ei ole virallista suojelustatusta. Niiden suojelu olisi alueen västäräkkilajille äärimmäisen tärkeää. Vuonna 1996 tehty tutkimus osoittaa, että maanomistajilla on halua lisätä maidensa suojeluarvoa. Paikallinen suojelujärjestö Friends of Kinangop Plateau tekee kampanjaa, jolla rohkaistaan ruoantuotannon siirtämistä pieniin puutarhoihin ilman, että suuria ruohikkoalueita tarvitsisi muokata. Suojelua edistää myös maitotalouden kehittäminen, joka tekee ylänköjen ruohotasankojen säilyttämisestä aiempaa houkuttelevampaa ja taloudellisesti kannattavampaa.
Sami Väisänen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 9. toukokuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Oulu
Pelipaikka: laitahyökkääjä
Pituus: 175 cm
Junioriseurat
1984–1991: OTP
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1990–1991 | OTP | 14 | (0) |
| 1992 | FC Oulu | 32 | (10) |
| 1993–1997 | Haka | 96 | (17) |
| 1998–2001 | MyPa | 99 | (12) |
| 2002 | FC Lahti | 8 | (0) |
| 2002 | → FC Hämeenlinna (laina) | 3 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 252 | (39) |
Maajoukkue
| 1988 | Suomi U15 | 8 | (2) |
| 1989 | Suomi U16 | 6 | (0) |
| 1989–1990 | Suomi U17 | 5 | (0) |
| 1990 | Suomi U19 | 1 | (0) |
| 1992–1995 | Suomi U21 | 15 | (2) |
| 1995–1997 | Suomi | 7 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Sami Väisänen (s. 9. toukokuuta 1973 Oulu) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Laitahyökkääjänä pelannut Väisänen edusti urallaan Oulun Työväen Palloilijoita 1990–1991, FC Oulua 1992, Valkeakosken Hakaa 1993–1997, Myllykosken Palloa 1998–2001 ja FC Lahtea sekä FC Hämeenlinnaa 2002. Hän voitti Hakassa Suomen mestaruuden 1995. Kaikkiaan Väisänen pelasi 13 kauden aikana 237 Veikkausliigan ottelua, joissa hän teki 35 maalia.
Väisänen pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1995–1997 seitsemän maaottelua.
Vähäkatava

| Vähäkatava |
| --- | --- |
 Betlehemintietä Vähäkatavan kaupunginosassa.
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Meri-Pori
Kaupunginosa nro:  75
Väkiluku:  9 (2013)
Postinumero(t):  28900
Vähäkatava (ruots. Lillkatava) on Porin 75. kaupunginosa. Se sijaitsee Meri-Porissa, lännempänä olevan Isokatavan ja idempänä olevan Tyltyn välissä. Vähäkatava kuuluu Reposaaren koulupiiriin, ja sen postinumero on 28900. Sen läpi kulkee Reposaaren maantie.
Aiheesta muualla

Vähäkatava Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Arhippa Perttunen

| Arhippa Perttunen> Arhip Ivanov Pertujev.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: noin 1754–1769 Latvajärvi, Vuokkiniemen piiri, Viena
Kuollut: 7. joulukuuta 1841 Latvajärvi, Vuokkiniemen piiri, Viena
Kansalaisuus:   Venäjän keisarikunta
Ammatti:  talonpoika
Lapset:  Miihkali Perttunen
Arhippa Perttusen mahdollinen hautakumpu kuvattuna vuonna 1942 Latvajärven kalmistossa Vuokkiniemessä, Itä-Karjalassa.
Arhippa Iivananpoika Perttunen (kirkonkirjoissa Arhip Ivanov; noin 1769 Latvajärvi, Vienan Karjala – 7. joulukuuta 1841 Latvajärvi) oli yksi tunnetuimmista vienankarjalaisista runonlaulajista. Arviolta jopa neljäsosa Kalevalan säkeistä on peräisin Arhipalta, ja häneltä kerätyillä runoilla onkin ollut erittäin suuri vaikutus koko eepoksen sisältöön ja rakenteeseen.
Arhippa Perttusta laulattaneita runonkerääjiä olivat Elias Lönnrot vuonna 1834, J. F. Cajan vuonna 1836 ja M. A. Castrén vuonna 1839. Hänen poikansa Miihkali Perttunen eli Arhippaini Miihkali oli myös merkittävä runonlaulaja.
Perhe

Arhippa Perttunen vietti lapsuutensa suurperheessä, joka koostui isoisästä jälkeläisineen sekä heidän perheistään. Koska talossa oli 1770-luvulla paljon miestyövoimaa, Arhipan setä Prokko pakkovärvättiin sotaväkeen vuonna 1770 ja Arhipan isä Iivana kuusi vuotta myöhemmin, Arhipan ollessa noin seitsemän vuoden ikäinen. Kun Arhipan isoisä, perheen patriarkka Potappa Homanpoika Perttunen kuoli myös samana vuonna, Arhippa joutui jo varsin nuorena ottamaan vain hieman vanhempien setiensä kanssa vastuuta perheen elatuksesta. Veli Vasselei joko kuoli tai muutti pois ennen vuotta 1793, koska rippikirjan mukaan Arhippa asui tuolloin äitinsä ja kahden siskonsa kanssa suvun kantatalossa Latvajärvessä.
Arhippa Perttunen avioitui 1790-luvulla vuonna 1774 syntyneen Fedosja Jyrintyttären kanssa ja tuli sukunsa kantatalon isännäksi. Heidän lapsiaan olivat useista lähteistä koostettujen tietojen mukaan Matti eli Matvei (synt. 1794), Riiko (synt. 1798), Iivana (1800–1802), Anna (synt. 1804), Ohvo (synt. 1805), Jouki (synt. 1808), Vassa (synt. 1810) ja Miihkali (1817/1818–1899), joista nuorimmasta tuli myöhemmin toinen tunnettu runonlaulaja Miihkali Perttunen eli Arhippaini Miihkali. Arhipan "Valtasen termällä" Latvajärven kylän keskellä sijainnut talo oli hyvin toimeentuleva.
Jälkimaine

Arhippa Perttuselta kerätyillä runoilla on ollut erittäin suuri vaikutus Kalevalan sisältöön ja rakenteeseen. On arvioitu, että Kalevalan Vienasta kerätyistä runoista peräti neljäsosa, noin 6 000 kalevalamittaista säettä, olisi peräisin häneltä. Hän lauloi kolmanneksen Kalevalan runoista. Perttusen merkitystä kuvastavat lukuisat hänelle annetut kunnianimet, kuten ”runokuningas” (Julius Krohn), ”kunnianarvoinen Arhippa” (F. Ohrt), ”Suuri Arhippa” (J. V. Miesmaa), ”suuri runojen patriarkka” (Väinö Salminen), ”Vienan suuri laulutaatto” (Samuli Paulaharju) ja ”mestari yläpuolella muiden” (A. R. Niemi). I. K. Inhan mukaan Perttunen ”kohosi ympäristöstään niin korkealle, ettei yksikään niiden seutujen runonlaulaja voinut vetää hänelle vertoja”, A. A. Borenius puolestaan pitää tätä ”etevimpänä kaikista runonlaulajista”. Lönnrot antaa Perttusesta kuvan entisen perinteen vaalijana ja ihailijana, miehenä, joka on elänyt uuteen aikaan oman aikansa edustajana. On selvää, että nämä kirjoitukset ovat osaltaan olleet muokkaamassa mielikuvaa Arhippa Perttusesta runonlaulajana ylitse muiden. Hän oli kuitenkin suuri runonlaulaja myös aikalaistensa silmissä.
Arhippa Perttusesta ei ole olemassa aikalaiskuvaa. Hän oli pyytänyt muistelijoita tuomaan haudalleen ristin sijasta kiviä, koska ne eivät lahoa. Aikaa myöten kivistä kasaantuikin suuri kumpu, jonka paikka sittemmin unohtui. 1960-luvulla Neuvosto-Karjalan viranomaiset rakensivat Latvajärven Kalmosaareen kivikasan Arhipan haudaksi, kun oikeaa hautaa ei löytynyt ja sille piti jättää Karjalan Kirjailijaliiton muistolaatta. 1980-luvulla kumpu avattiin ja Arhippana esitetyn miehen pääkallon perusteella hänestä tehtiin muotokuva; tosiasiassa kummun alla olivat täysin väärän miehen jäännökset. Oikea Arhippa Perttusen hauta löydettiin vasta vuonna 1996.
Vienalaisessa perimätiedossa Perttusesta muistetaan ennen kaikkea ulkomuoto, samalla kun henkiset ominaisuudet jätetään pääosin syrjään. Arhipan vyöremmin kerrotaan olleen ”arssinan ja kolmen korttelin pituinen” ja ylettyneen helposti runonlaulajan vartalon ympäri. Hänen kerrotaan kerran rukiita kannettaessa ehdottaneen tovereilleen Ivaskaiselle Jyrille ja Iivanalle: ”Kuotetah, vel’l’et, kuka pitimmän matkan juokšou.” Toiset väsyivät pian, mutta Perttunen juoksi viisi nelikkoa rukiita selässä pitkän matkan muiden edelle. Latvajärveläiset Iknattanen Iivana ja Riikonen Iivana, joista jälkimmäinen oli Arhippa Perttusen pojanpoika, kertoivat vuonna 1879 Kuopiossa, kuinka Arhippa oli ”verraten pienikokoinen, verraten tukeva mies”, lyhyt- ja paksusorminen, mutta ”ihmeen väkevä”. Hän kuljetti helposti metsästä tuoreen pölkyn, jota kuivattunakaan ja veistettynä tuskin yksi mies kykeni kohottamaan. Arhippaa kunnioittivat sekä nuoret että vanhat, ja ”jos joku tai mikä hyvänsä asia kotona oli, niin hän oli kylän puolesta evušmieš”. Kuvanveistäjä Alpo Sailo laati 1940-luvulla perimätiedon pohjalta Arhippa Perttusta esittävän patsaan, jossa on käytetty mallina myös tämän tuolloin eläneitä jälkeläisiä ja muita sukulaisia.
Jälkimaine > Kunnianosoitukset ja muistomerkit

Helsinkiin tuli Arhipanpolku vuonna 1953.
Perttusen patsaan on veistänyt Alpo Sailo 1940-luvulla.
Sukutausta

Arhipan ja hänen sukunsa taustaa on yritetty selvittää usean vuosikymmenen ajan, toistaiseksi tuloksetta. Perimätieto kertoo suvun tulleen alkujaan Oulujokivarresta "Perttulan kylästä" neljä tai viisi sukupolvea ennen Arhippaa. DNA-testit puhuvat kuitenkin teoriaa vastaan: Oulujoen Perttuset kuuluvat Muinais-Karjalasta periytyvään, skandinaavistaustaiseen haploryhmään I1a2c1, kun taas Arhipan pojanpojanpojanpojanpoika kuuluu haploryhmään N1c1, sen savolaiseen ryhmään. Tämän perusteella Perttusen suku olisi kulkeutunut alkujaan Käkisalmen tai Laatokan suunnalta Savoon ja sieltä luultavasti Suomen Pohjois-Karjalan kautta Vienaan. Miihkali Perttusen pojanpojan vaimo Tatjana Perttunen on puolestaan kertonut, että Perttusten suku olisi kotoisin Muhokselta, ja että sen ensimmäinen edustaja Latvajärvellä olisi ollut 1600-luvun loppupuolella vävyksi tullut Juho eli Ivan Perttunen; samoin Miihkali Perttunen kertoi sukunsa kantaisän karanneen rajan taakse Muhosjoelta, koska oli karjalainen. Vuoden 1711 tulliluettelossa todella mainitaan Kajaanin markkinoilla käynyt vienalaiskauppias nimeltä Juho Perttunen. Joka tapauksessa Arhippa Perttusella oli sukutaustaa Suomen puolelta: hänen isoäitinsä Irina Ignatjevan (synt. 1722) isän Ignat Simanovin mainitaan vuodelta 1763 peräisin olevassa asiakirjassa olleen kotoisin Voikulasta Ruotsin puolelta. Asiakirjassa ei kuitenkaan mainita, että hän olisi ollut Ruotsin kansalainen.
Toisen tarinan mukaan Perttusen suku polveutuisi eräästä Mantso-nimisestä miehestä ja kolmannen mukaan kantaisä olisi tullut "Orihvedeltä" Pohjois-Karjalasta. Erään tiedon mukaan Mantsonvaaran Perttuset olisivat lähtöisin Vienanmeren takaa. Perttulankylässä Oulun liepeillä asuva Erkki Perttunen on muistellut, että hänen suvustaan olisi lähtenyt Vienaan mahdollisesti eräs Johan Perttunen, joka syntyi noin vuonna 1665 Perttulan kylässä, Oulunsuun Perttusessa. Myös asiakirjatietojen mukaan Oulunsuun Perttusten suvun jäsen on 1630-luvulla paennut Venäjälle miestapon seurauksena mukanaan kaksi veljeään Erkki ja Olli. Perttusia on elänyt myös Pohjois-Karjalassa (Päckö Bärtulin v. 1637 Tohmajärvellä) sekä Joutsassa ja Ylikiimingissä, joista viimeksi mainittu suku on perimätiedon mukaan lähtöisin Vienasta.