stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
K. A. Wrede
Elämä

K. A. Wrede kuului vapaaherralliseen Wrede af Elimä -aatelissukuun ja syntyi Anjalan Wredebyn kartanossa. Hänen vanhempansa olivat kihlakunnantuomari Henrik August Wrede ja Anna Wilhelmina Baeckman. Hänen veljensä oli oikeusoppinut ja poliitikko R. A. Wrede, oikeustieteilijä Robert Hermanson oli heidän lankonsa. Äidin varhaisen kuoleman jälkeen Wrede joutui asumaan koulukodissa Helsingissä. Hän kirjoitti vuonna 1877 ylioppilaaksi Helsingin ruotsinkielisestä normaalilyseosta ja opiskeli sen jälkeen vuoden Helsingin Keisarillisessa Aleksanterin Yliopistossa. Sieltä hän siirtyi Dresdeniin Polyteknilliseen opistoon, josta valmistui arkkitehdiksi vuonna 1882. Hän teki vuosina 1885–1886 pitkän opintomatkan Ruotsiin, Tanskaan, Saksaan, Belgiaan, Hollantiin, Ranskaan ja Italiaan.
Wrede oli vuosina 1883–1887 ja 1893–1918 Yleisten rakennusten ylihallituksen ylimääräisenä arkkitehtina, ensin Viipurin läänin ja vuodesta 1896 Uudenmaan läänin rakennuskonttorissa. Vuodesta 1913 hänen vastuullaan oli Maataloushallituksen hoitamien rakennusten valvonta. Wreden merkittävät työt ovat kuitenkin kaikki yksityisiä suunnittelutöitä ja vaatimattomaksi jäänyt virkamiesura muodostui hänelle pettymykseksi. Viran puolesta hän sai lähinnä valvoa valtion rakennusten korjaustöitä eikä hänelle osoitettu juuri lainkaan itsenäisiä suunnittelutehtäviä; alkuvuosien töistä merkittävin oli puinen Hanhipaaden luotsiaseman torni. Myöhemmin hän sai suunnitella viran puolesta kaksi pappilaa. Wrede haki tuloksetta rakennushallituksen ensimmäisen arkkitehdin virkaa useasti, viimeisen kerran vuonna 1917. Hän oli myös useasti pitkällä virkavapaalla.
Wredellä oli monipuolinen kielitaito ja nuorempana hän harrasti innokkaasti korkeakulttuuria kuten teatteria ja oopperaa sekä seurusteli taiteilijoiden ja kirjailijoiden kanssa. Hänen tuttavapiiriinsä kuului muun muassa kirjailija K. A. Tavaststjerna. Wrede oli vuodesta 1888 naimisissa tupakkatehtailija Fredric von Rettigin tyttären Gertrud Maria von Rettigin (1868–1943) kanssa. He tutustuivat syksyllä 1887, kun Wrede suunnitteli von Rettigin Turun Ruissalossa sijainneen Marjaniemen huvilan laajennuksen. Pari sai neljä lasta. Wrede koki osin vaimonsa innoittamana uskonnollisen herätyksen. Ratkaiseva askel tapahtui heidän asuessaan Viipurissa, kun kuvernööri Axel Gripenberg kutsui vuonna 1894 Wreden kristilliseen salonkikokoukseen. Tämän jälkeen Wrede alkoi muun muassa tukea innokkaasti lähetystyötä. Hän osallistui myös Helsingin Kaupunkilähetyksen toimintaan ja suunnitteli sille rukoushuoneen Punavuoreen.
Wrede osallistui aatelissäädyssä valtiopäiville 1885 Kuhlefelt-suvun edustajana.
Wrede asui vaimoineen vuosina 1908–1943 Furubergin huvilassa Haagassa. Huvila purettiin vuonna 1958. Sen paikalla nykyisessä Haagan sankaripuistossa on vuonna 1966 paljastettu Jaakko Tolvasen suunnittelema muistoreliefi, joka esittää Wreden pariskuntaa.
Arkkitehtuuri ja päätyöt

Wreden arkkitehtuuria on luonnehdittu eklektiseksi ja sovinnaiseksi, mutta selkeälinjaiseksi. Se kierrätti vaikutteita muun muassa italialaisesta renessanssista ja saksalaisesta gotiikasta. Wreden arkkitehtuuri edusti aikansa yleiseurooppalaista tyyliä – ihmisenä hän oli kosmopoliitti eikä kiinnostunut kansallisromantiikasta. Ulkomailla opiskelleena hän joutui kilpailemaan Suomessa koulutettujen nuorempien arkkitehtien kanssa.
Wreden ensimmäinen merkittävä suunnittelutyö oli niin sanottu Heikelin talo eli Helsingin Korkeavuorenkadun ja Ludviginkadun kulmaan vuosina 1885–1886 rakennettu asuinkerrostalo, johon hän suunnitteli myös oman ateljeeasuntonsa. Helsingissä Wreden tunnetuin työ on Vanha Kauppakuja eli niin sanottu Wreden pasaasi. Se on vuosina 1888–1892 kahdessa vaiheessa valmistunut suuri viisikerroksinen liiketalo, joka ulottuu Pohjoisesplanadilta Aleksanterinkadulle. Siihen sisältyi Helsingin ensimmäinen katettu kauppakäytävä, joka oli uusi eurooppalainen rakennustyyppi. Wrede oli itse osakkaana rakennuksen ensimmäisessä vaiheessa (Pohjoisesplanadi 35) yhdessä rakennusmestari J. H. Heleniuksen kanssa. Toisen, arkkitehtuuriltaan hieman eroavan rakennusvaiheen eli niin sanotun Centralin talon (Aleksanterinkatu 46) rahoitti kauppaneuvos Julius Tallberg. Wrede joutui myymään oman osuutensa talosta vuonna 1898. Hän erosi heinäkuussa 1887 virastaan rakennusylihallituksessa omistautuakseen tälle yksityiselle hankkeelle, mutta palasi siihen kuusi vuotta myöhemmin turvatakseen toimeentulonsa.
Wrede on suunnitellut joitakin tunnettuja julkisia rakennuksia. Turun kaupunginkirjaston suunnittelukilpailussa vuonna 1899 hän tuli toiseksi nimimerkillä Ljus åt vårt folk, mutta rakennus toteutettiin silti hänen ehdotuksensa pohjalta. Rakennuksen lahjoitti Turun kaupungille hänen appensa Fredric von Rettig. Syksyllä 1903 valmistuneen kirjaston arkkitehtonisena esikuvana on pidetty Tukholman ritarihuonetta, joka taas edustaa 1600-luvun hollantilaistyylistä klassismia. Wrede kutsuttiin myös Säätytalon suunnittelukilpailuun kolmen muun arkkitehdin kanssa vuonna 1887.
Wrede oli arkkitehtina yläluokan suosima ja suunnitteli paljon huviloita, kartanoita ja suuria yksityistaloja varakkaille suvuille. Sinebrychoffin suvulle hän suunnitteli kaupunkipalatsin Helsingin Hietalahteen ja toistakymmentä rakennusta Espoon Karhusaaressa sijainneelle maatilalle, Finlaysonin tehtaat omistaneille Nottbeckeille puolestaan palatsimaisen asunnon (Näsilinna) Tampereen Näsinkalliolle sekä uuden päärakennuksen Neitsytniemen kartanoon Ruokolahdelle. Uskonnollisen herätyksensä jälkeen Wrede suunnitteli 1890-luvun puolivälistä alkaen useita kirkollisten yhteisöjen toimitiloja, usein ottamatta korvausta työstään. Muun muassa Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen rukoushuone, Diakonissalaitoksen rakennukset ja Suomen Lähetysseuran toimitalo Helsingissä edustivat saksalaistyylistä punatiilistä uusgotiikkaa.
Wreden aktiivisuus arkkitehtina väheni 1900-luvun alun jälkeen. Hänen viimeinen suunnittelutyönsä oli Lahdenpohjan sataman makasiinirakennus vuonna 1916.
Arkkitehtuuri ja päätyöt > Suunnittelutöitä

| --- | --- |
 Puistoravintola, Hamina, 1885  Korkeavuorenkatu 30 (Heikelin talo), Helsinki, 1885  Hietalahdenranta 11 (Sinebrychoffin palatsi), Helsinki, 1886 (purettu 1927)  Marjaniemen huvila, Ruissalo, Turku, 1887  Sinebrychoffin huvila (nykyinen Karhusaaren taidekeskus), Espoo, 1887  Wreden pasaasi, Helsinki, 1888–1892  von Daehnin suvun hautakappeli, Sippola 1889  Toivolan kartanon päärakennus, Anjala, 1891  Tavastilan kartanon päärakennus, Kymi, 1893  Luterilaisen evankeliumiyhdistyksen rukoushuone, Helsinki, 1894 (muutettu 1931)  Diakonissalaitoksen sisarkoti, talousrakennus ja kirkko, Helsinki, 1896  Keisarinkatu 10, Viipuri, 1896 :  Neitsytniemen kartanon päärakennus, Ruokolahti, 1896  Nottbeckin palatsi (Näsilinna), Tampere, 1897  Karlstorpin huvila (oma asunto), Anjala, 1897  Aladinin hautakappeli, Hamina, 1898  Suomen Lähetysseuran rukoushuone ja toimitalo, Helsinki, 1900 ja 1906  Karjaan pappila, 1900  Säkkijärven pappila, 1900  Turun kaupunginkirjasto, 1902  Kaupunkilähetyksen rukoushuone Betania, Helsinki, 1903  Kaupunkilähetyksen toimitalo, Porvoo, 1904  Furubergin huvila, Haaga (nyk. Helsinkiä), 1907 (purettu 1958)  useita muita huviloita
Julkaisuja

Kaikki Suomen lähetysseuran kustantamia.
Mathilda Wrede: personliga hågkomster. Helsinki 1931. (suom. Mathilda Wrede : persoonallisia muistelmia 1932)
Vid Kymmene älv: tre berättelser enligt familjearkiv och familjetraditioner. Helsinki 1933. (suom. Kymin rannoilla : kolme kertomusta Wrede-suvun uskonnollis-isänmaallisista vaiheista 1934)
Albert Lunde: ett herrens vittne. Helsinki 1942.
Kirjallisuutta

Helmi Gulin: Karl August Wrede: ungdomsvärld och livsgärning. WSOY, Helsinki 1948.
Helmi Gulin: Taiteilijasta Mestarin palvelukseen: Karl August Wreden elämä. Kirjapaja, Helsinki 1948.
K. A. Wrede ja 100-vuotias pasaasi, Helsingin kaupunginmuseo, Helsinki 1988. ISBN 951-771-816-0.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta K. A. Wrede Wikimedia Commonsissa
Wreden suunnittelemat rakennukset Helsingin keskustassa (Arkistoitu – Internet Archive) Korttelit.fi
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Karl August ja Gertrud Wreden muistoreliefi Helsingin Haagan sankaripuistossa, Jaakko Tolvanen 1966.
Wreden suunnitelema Pohjoisesplanadi 35 Helsingissä eli niin sanotun Wreden pasaasin eteläpää.
Turun kirjastotalo.
Yhteisötalous

Primaarisektori
(raaka-aineet)
Sekundaarisektori
(jalostus)
Tertiaarisektori
(palvelut)
Julkinen sektori
Yksityinen sektori
Yhteisötalous
Kolmas sektori
Yhteisötalous tarkoittaa julkisen sektorin ja yksityisen sektorin väliin jäävää talouden sektoria, jossa toimii esimerkiksi osuuskuntia sekä sellaisia yhdistyksiä ja säätiöitä, jotka harjoittavat havaittavissa määrin liiketoimintaa. Osa niistä on sosiaalisia yrityksiä. Niina Immosen tutkimuksen mukaan yhteisötalous työllisti Suomessa vuonna 2003 noin 5 % kaikista palkansaajista, ja se muodosti myös 5 % nettokansantulon palkkojen ja palkkioiden määrästä.
Yhteisötalous ei tähtää ensisijaisesti taloudelliseen voittoon, vaan taloudellisen ja sosiaaliseen hyvinvoinnin yhdistämiseen.
Kirjallisuus

Niina Immonen: Yhteisötalous Suomessa, sisäpiirin slangia vai uutta yhteistyön taloutta (Social economy in Finland, insiders slang or new co-operative economy) ISBN 952-92-0422-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
uta.fi, Lehdistötiedote ja tiivistelmä
Wounded Kneen verilöyly

Wounded Kneen verilöyly on taistelu, joka käytiin joulukuun lopulla 1890 Wounded Knee -joen lähellä Etelä-Dakotassa. Tuolloin Yhdysvaltain armeijan sotilaat surmasivat noin 150–300 lakota-intiaania. Tapahtuma oli Pohjois-Amerikan intiaanisotien viimeinen merkittävä taistelu. Ammuttujen intiaanien lisäksi tuntematon määrä pakoon päässeitä lakotoja paleltui kuoliaaksi. Yleisen käsityksen mukaan verilöyly alkoi vahingonlaukauksesta, kun armeijan sotilaat yrittivät ottaa pois erään lakotasoturin kivääriä. Kuolleiden intiaanien joukossa oli heidän johtajansa Iso Jalka, lakotanimeltään Si Tanka eli Täplikäs Hirvi.
Lännen valloituksesta ja myös Wounded Kneen verilöylystä kertoo Dee Brownin kirja Haudatkaa sydämeni Wounded Kneehen.
Taustat > Maa-alueiden pilkkominen

Yhdysvaltain kongressi teki 2. maaliskuuta 1889 päätöksen siouxeille Etelä-Dakotaan annetun suuren reservaatin jakamisesta viiteen pienempään reservaattiin. Neuvotteluja siouxien luona johti kenraali George Crook. Hän oli ainoa valkoinen mies, johon intiaanit luottivat, ja siksi hänet oli valittu tehtävään. Monet vaikutusvaltaiset siouxien johtajat kieltäytyivät sopimuksen allekirjoittamisesta, heidän joukossaan myös Little Big Hornin taistelusta kuuluisaksi tullut Istuva Härkä. Crook sai kuitenkin lopulta taivutetuksi riittävän määrän reservaattien päälliköitä Yhdysvaltojen kannalle. Presidentti Benjamin Harrison avasi helmikuussa 1890 Crookin valtuuskunnan neuvottelemat maa-alueet Yhdysvaltain asukkaille.
Pienempiin reservaatteihin siirretyt intiaanit saivat maapalan, jolla heidän piti kasvattaa karjaa tai harjoittaa maanviljelyä. Siouxien piti myös lähettää lapsensa englanninkielisiin kouluihin, ja alkuperäiskansojen kielten puhuminen oli kielletty. Näillä toimenpiteillä yritettiin lopettaa siouxien vaelteleva elämäntapa ja saada heidät omaksumaan siirtolaisten elämäntyyli. Siirtymävaiheen aikana Bureau of Indian Affairs oli vastuussa siouxien ruokahuollosta, mutta se ei kyennyt hoitamaan tehtäväänsä. Kun lisäksi maa ei kelvannut viljelyyn ja biisonien määrä oli vähentynyt, seurauksena oli nälänhätä. Vuosina 1889–1890 lakotojen keskuuteen levisi tuhkarokkoa ja muita intiaaneille tappavia tauteja.
Taustat > Henkitanssiliike

Maaliskuussa 1890 Nevadasta palannut lakotojen lähetystö toi kansansa keskuuteen henkitanssin, joka oli lähtöisin paiute-intiaani Wovokalta. Valkoisten lähetyssaarnaajien estelyistä huolimatta henkitanssin ympärille kehittyi nopeasti laajeneva uskonnollinen liike. Ilmiö olisi saattanut menettää suosionsa nopeasti, ellei hyvin kuiva kesä 1890 olisi aiheuttanut katoa, jota seurasi nälkä. Jopa valkoiset maanviljelijät hylkäsivät tilansa keskikesän kuivuuden takia. Intiaaneille muuttaminen oli vaikeampaa, koska valkoiset olivat supistaneet heille antamiaan avustuksia. Monien intiaanikylien johtomiehet pyysivät apua Yhdysvalloilta. Kongressi ei suoraan torjunut pyyntöjä, mutta lupasi tukea vasta joulukuussa, jolloin se oli liian myöhäistä. Tämä herätti erityisesti lakotoissa vastustusta valkoisia kohtaan ja lisäsi voimakkaasti henkitanssin suosiota.
Kesällä 1890 lakotat siirtyivät majoistaan yhä enemmän tanssileireihin, joissa vastoin Wowokan ohjeita tanssittiin jatkuvasti. Myös henkitanssin alkuperäinen rauhanomainen sanoma muuttui. Lakotojen versiossa tanssiin liittyi pyrkimys vaipua transsitilaan ja tavata sitä kautta kuolleita esi-isiä. Tanssin uskottiin myös auttavan valkoisten karkottamiseen maasta, joka kuului intiaaneille. Vanhoihin perinteisiin nojaavat ja Yhdysvaltoja vastustavat päälliköt alkoivat saada kannatusta. Lakotojen vaikutusvaltainen vanha päällikkö Punainen Pilvi ei katolisena itse osallistunut henkitanssiin, mutta ei myöskään vastustanut sitä.
Aseistautuneet oglala-lakotat estivät elokuun lopulla 1890 intiaanipoliiseja keskeyttämästä heidän tanssiaan. Lehtikirjoittelu ja asioita vääristelevä huhumylly saivat jotkut valkoiset pakenemaan lähellä lakotojen asuinalueita olevista kodeistaan. Loppukesästä sekä vanhoilliset että valkoisia tukevat lakotat aseistautuivat, kun väärä huhu kertoi armeijan vanginneen eräässä lakotaleirissä naisia ja lapsia. Samanaikaisesti reservaattien intiaaniasiamiehet huolestuivat henkitanssin yhä kasvavasta suosiosta.
Henkitanssiin liittyneet uskomukset, kuten luodeilta suojaavat sotapaidat, lisäsivät lakotojen rohkeutta ja uhmaa. Marraskuussa 1890 yhteenottojen uhka kasvoi Pine Ridgen ja Rosebudin reservaateissa, joissa henkitanssijoiden osuus intiaaneista oli suuri. Kenraali Nelson A. Miles piti henkitanssia kansankiihotuksena ja aavisti siinä piilevän uuden intiaanisodan uhan. Lehdistö tiedotti alueen tapahtumista syksyn ja alkutalven mittaan hyvin epäluotettavasti. Ensin kerrottiin taisteluista armeijan ja intiaanien välillä, ja seuraavana päivänä uutinen peruttiin. Uudisasukkaat ottivat lehtiuutiset totena ja vaativat viranomaisilta toimia intiaanien liikehdinnän pysäyttämiseksi.
Taustat > Istuvan Härän kuolema ja Ison Jalan pakoretki

15. joulukuuta 1890 Standing Rockin reservaatin intiaaniasiamies lähetti 40 intiaanipoliisia pidättämään Istuvaa Härkää sen jälkeen kun tämä oli antanut kannattajilleen luvan aloittaa henkitanssin. Viidellä päivällä aikaistetun pidätyksen taustalla oli kenraali Milesin vahvistunut uskomus, jonka mukaan Istuva Härkä lietsoi sotaa ja käytti henkitanssia nostattamaan kapinamieltä. Pidätyksen aikana syntyneessä tulitaistelussa Istuva Härkä sai surmansa rintaan ja päähän osuneista luodeista. Hänen lisäkseen menehtyneiden joukossa oli kahdeksan muuta lakotaa sekä kuusi pidätykseen osallistunutta intiaanipoliisia.
Istuvan Härän kuoleman jälkeen armeijan tärkeimmäksi tehtäväksi jäi painostaa lakotat luopumaan henkitanssista ja viedä nämä intiaaniasemille. Prikaatinkenraali John R. Brooke otti komentoonsa lakotojen saattamisen reservaatteihin. Päällikkö Iso Jalka livahti kuitenkin armeijan valvonnasta johtaen lakotoja, joihin liittyi Istuvan Härän entisiä kannattajia. Ryhmän määränpää oli Pine Ridgen reservaatti, jossa Ison Jalan tarkoitus oli keskustella päällikkö Punaisen Pilven kanssa tilanteen rauhoittamisesta. Everstiluutnantti Edvin V. Sumnerin mukaan Ison Jalan joukot pakenivat, koska pelkäsivät armeijaa. Yhdysvaltain joukkojen ylin komentaja kenraali Miles uskoi Ison Jalan lähteneen sotaretkelle ja komensi armeijan ajamaan takaa pakolaisia ja käyttämään tarpeen vaatiessa kovia otteita.
Verilöyly

Ankaran pakkasen vuoksi siouxien matka oli raskas. Iso Jalka sairastui keuhkokuumeeseen, ja 28. joulukuuta hänen ryhmänsä antautui majuri Samuel Whitesiden yksiköille. Intiaanit kuljetettiin läheiselle Wounded Kneen purolle, jonne he leiriytyivät sotilaiden valvonnassa. Saman päivän iltana eversti James W. Forsyth tuli leiriin seitsemännen ratsuväkirykmentin kanssa ja otti komennon. Hän kertoi saaneensa käskyn kuljettaa vangitut lakotat Union Pacific -rautatien varteen ja lähettää heidät junalla sotilasvankilaan Omahaan. Yöllä eversti Forsythin miehet toivat paikalle vahvistuksia ja kevyitä 42 mm:n Hotchkiss-tykkejä, jotka asetettiin intiaanien leiriä ympäröiville kukkuloille.
Seuraavana aamuna tehdyssä väestönlaskennassa todettiin Ison Jalan ryhmän käsittävän 120 miestä ja 230 naista ja lasta. Forsyth määräsi lakotojen aseet kerättäviksi ja kertoi heidän kuljetuksestaan pois sotatoimialueelta. Suurin osa intiaaneista suostui luovuttamaan aseensa. Heiltä otettiin kiväärien lisäksi veitset, kirveet ja jopa telttojen seipäätkin. Lopuksi sotilaat pyysivät intiaanisotureita riisumaan huopansa nähdäkseen niiden alle. Aseita etsittiin jopa naisten vaatteista. Lakotojen suuttumus näkyi heidän kasvoiltaan, mutta vain henkimies Keltainen Lintu (Zintkála Zi) ilmaisi vihansa valkoisille ja alkoi laulaa henkitanssiin kuulunutta laulua. Kuuro lakotasoturi Musta Kojootti ei halunnut luopua kivääristään, josta oli maksanut korkean hinnan. Kun sotilaat tarttuivat häneen, ase laukesi vahingossa ja aiheutti yleisen sekasorron.
Wounded Kneen joukkomurha alkoi sotilaiden karbiinien yhteislaukauksesta. Osa intiaaneista vastasi tuleen, mutta heidät nujerrettiin nopeasti. Iso Jalka sai surmansa ensimmäisten lakotojen joukossa. Ammunnan tauottua armeija kävi lähitaisteluun nuijin, veitsin ja pistoolein. Koska aseistariisunnan jäljiltä vain harvoilla intiaaneilla oli aseita, he lähtivät pyrkimään pakoon. Heidän peräänsä ammuttiin neljällä Hotchkiss-tykillä. Tykistön tulituksessa ja muussa ammunnassa kuoli ja haavoittui myös lähitaistelussa olleita sotilaita, joista yhteenoton aikana sai surmansa 25. Haavoittuneiden määräksi laskettiin myöhemmin 39.
Tiedot lakotojen tappioista vaihtelevat lähteestä riippuen 150–300 välillä. Suurin osa eloon jääneistä intiaaneista antautui Yhdysvaltain armeijan sotilaille. Taistelupäivän iltana alkanut lumimyrsky peitti leirin, jossa viruvista haavoittuneista lakotoista monet kuolivat pakkaseen. Kun sotilaat palasivat neljän päivän kuluttua taistelupaikalle, he löysivät irvokkaisiin asentoihin jäätyneitä lakotojen ruumiita.
Uhrien hautaus

Suurin osa kaatuneista intiaaneista haudattiin armeijan kaivamiin joukkohautoihin Wounded Kneehen. Hautaajina toimi armeijan palkkaama yksityinen miesryhmä. Kuolleiden intiaanien nimiä ei edes koetettu selvittää. Hautaamisen aikana löydettiin ruumiskasoista joitakin vielä hengissä olevia lapsia, joista ainakin yksi adoptoitiin siirtolaisperheeseen. Lakotat pystyttivät hautapaikan reunalle muistokiven. Myöhemmin paikka ympäröitiin verkkolanka-aidalla, joka poistettiin 1990-luvun alussa.
Intiaanien kapinointi jatkui heikentyneenä vielä verilöylyn jälkeen, kun armeija taisteli vuoden 1890 viimeisenä päivänä noin 50 lakotan kanssa. Viimeiset henkitanssijat antautuivat 15. tammikuuta 1891 neuvottelujen ja lyhyen kahakoinnin jälkeen.
Jälkiselvittelyjä

Aluksi sekä armeija että lehdistö pitivät Wounded Kneen tapahtumia hyvänä taisteluna vihamielisiä intiaaneja vastaan. Kun myöhemmin paljastui, että armeija oli tappanut säälimättä naisia ja lapsia, kääntyi yleinen mielipide sotilaita vastaan ja tapahtumia alettiin kutsua teurastukseksi. Armeijan käytös joutui ankaran arvostelun kohteeksi. Wounded Kneessä käyttöön otettu intiaanien aseista riisuminen nähtiin Yhdysvaltojen silloisen intiaanipolitiikan vastaisena. Sekä hallitus että armeija tutkivat tapauksen, mutta tutkimukset vapauttivat armeijan syytteistä. Tapahtumat Wounded Kneessä huononsivat Yhdysvaltain ja siouxien suhteita sukupolvien ajaksi.
Wounded Kneen verilöylyn jälkeen kenraali Nelson Miles erotti Forsythin, ja sotilastuomioistuin arvosteli tämän toimenpiteitä välikohtauksen aikana mutta jätti tuomitsematta. Forsyth sai lisäksi asemansa takaisin puolustusministerin päätöksellä, ja myöhemmin hänet ylennettiin kenraaliksi. 20 verilöylyyn osallistunutta sotilasta sai Medal of Honorin, joka on Yhdysvaltojen korkein sotilasansiomitali. Eräät intiaaniaktivistit ovat myöhemmin vaatineet, että nämä kunniamerkit peruttaisiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wounded Kneen verilöyly Wikimedia Commonsissa
Ison Jalan minneconjou-lakotoja elokuussa 1890.
Ison Jalan ruumis.
Wounded Kneestä palaavia sotilaita 1890–1891.
Gunnar von Wright

Gunnar von Wright (3. heinäkuuta 1894 Hanko – 3. toukokuuta 1975) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat filosofian kandidaatti, kauppaneuvos Ferdinand von Wright ja Johanna Maria Nykopp. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Emmy Elsa Louise Ramsayn kanssa.
Opinnot

Gunnar von Wright kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1913 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla vuosina 1913–1915. Hän kävi Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1925–1926.
Jääkärikausi

Gunnar von Wright liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 9. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hän kävi Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun B-kurssin. Hänen pikkuveljensä Sven von Wright noudatti Gunnarin esimerkkiä ja liittyi hänkin jääkäripataljoona 27:ään myöhemmin.
Suomen sisällissota

Gunnar von Wright saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan adjutantiksi 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella, Aittolahdella, Lyykylässä, Mannikkalassa ja Talissa, missä hän haavoittui taistelussa 24. huhtikuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Gunnar von Wright siirrettiin sisällissodan lopussa 24. toukokuuta 1918 Päämajan kenraaliohjaamoon, josta hänet siirrettiin edelleen kesäkuussa samana vuonna toimistoupseeriksi Yleisesikunnan järjestelyosastoon. Järjestelyosastolta hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1918 Sotaministeriön yleiselle sota-asiainosastolle ja edelleen 19. joulukuuta 1918 Yleisesikunnan liikekannallepano-osastolle. Liikekannallepano-osaston päälliköksi hänet nimitettiin 3. maaliskuuta 1920. Puolustusministeriön intendenttiosastolle hänet siirrettiin 13. heinäkuuta 1926. Hänen tehtävänsä osastolla oli huolehtia liikekannallepanoasioita. Puolustusministeriössä hänet siirrettiin 1. tammikuuta 1927 vanhemmaksi toimistoesiupseeriksi sota-asiainosaston järjestely- ja liikekannallepanotoimistoon, minkä toimiston päälliköksi hänet nimitettiin 1. heinäkuuta 1928.  liikekannallepanotoimiston päälliköksi. Puolustusministeriön Taloudellisen puolustusneuvoston toimiston päälliköksi hänet nimitettiin 1. elokuuta 1929. Armeijasta Gunnar von Wright erosi 17. huhtikuuta 1935 ja siirtyi Suomen Metalliteollisuusyhdistyksen toimitusjohtajaksi ja palveli yhdistystä aina vuoteen 1960 saakka.
Talvi- ja jatkosota

Gunnar von Wright osallistui talvisotaan yhteysupseerina Puolustusministeriön ja Kansanhuoltoministeriön välillä. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin Päämajaan, missä hän toimi yhteysupseerina Sotatalouspäällikön ja Kansanhuoltoministeriön välillä. Sotien jälkeen hän siirtyi toimitusjohtajaksi ensin Teollisuuden Polttoöljy Oy:öön ja myöhemmin Länsi-Suomen Polttoöljy Oy:öön.
Opetustoimi

Gunnar von Wright toimi avustajana Sotakorkeakoulun ruotsalaisille opettajille yleisesikuntapalveluksen ja sotahistorian opetuksessa 25. marraskuuta 1925 – 31. heinäkuuta 1926 välisenä aikana.