stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jussi Kivi

| Jussi Kivi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. lokakuuta 1959 (ikä 65) Helsinki  Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Taiteilija
Ala:  valokuvaus, Installaatio,
Palkinnot
 Ars Fennica 2009 
Ympäristötaide
Casagrande & Rintala, , teräksinen puisto Japanissa, 2003.
Suuntauksia
Installaatio | Maataide | Paikkasidonnainen taide | Tilataide | Valotaide
Suomalaisia tekijöitä
Jan-Erik Andersson | Marco Casagrande | Saara Ekström | Kaarina Kaikkonen| Ismo Kajander | Marja Kanervo | Jussi Kivi | Antti Laitinen | Harri Larjosto | Tuuli Luukas | Annikki Luukela | Anni Rapinoja | Sami Rintala | Catarina Ryöppy | Charles Sandison | Maaria Wirkkala
Ulkomaisia tekijöitä
Carl Andre | John Baldessari | Christo ja Jeanne-Claude | Jan Dibbets | Ian Hamilton Finlay | Hamish Fulton | Andy Goldsworthy | Hans Haacke | Michael Heizer | Robert Irwin | Nancy Holt | Richard Long | Walter de Maria | Ana Mendieta | Dennis Oppenheim | Robert Smithson | James Turrell | Wolf Vostell
Teoksia
Hiljainen kansa | Kolme aitaa | Maaltapako | 1000 Rauhanlippua
Jussi Matti Kivi (s. 2. lokakuuta 1959 Helsinki) on suomalainen kuvataiteilija, ympäristötaiteilija ja rumpali. Kivi valittiin vuonna 2009 Ars Fennica -palkinnon saajaksi.
Jussi Kivi on opiskellut Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1976–1978 ja Suomen Taideakatemian koulussa 1978–1982. Kiven teoksia oli ensi kertaa esillä Helsingissä vuonna 1981. Kivi on opettanut muun muassa Kuvataideakatemiassa ja Taidekoulu Maassa.
Jussi Kivi edusti Suomea Palo- ja pelastusmuseo -tilateoksellaan Venetsian biennaalissa vuonna 2009, vuonna 2010 teos nähtiin Kiasmassa. Jussi Kivi on kiinnostunut maisemasta ja hän tekee usein tutkimusmatkoja vaeltaen ja hiihtäen luonnossa. Kivi dokumentoi näkemäänsä piirtäen, valokuvaten ja videoiden sekä keräämällä esineitä. Eräretkien ohella hänen taiteensa syntyy kaupunkien reuna-alueilla ja joutomailla, hylätyissä luolastoissa ja bunkkereissa. Hän on kirjoittanut myös taideretkeilyoppaan. Kivi kuuluu myös Romantic Geographic Societyyn ja Mustarinda-seuraan.
Kivi on tehnyt myös performansseja Ö-ryhmän jäsenenä. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuonna 2021 ja kuvataiteen valtionpalkinto 2022.. Kivi esiintyy myös rumpalina mm. Yam ha nimisessä yhtyeessä.
Julkaisuja

Jussi Kivi: Kaunotaiteellinen eräretkeilyopas, Kustannusosakeyhtiö Taide/Kuvataideakatemia 2004. ISBN 951-608-050-2
Anne Keskitalo: Tien Päällä ja leirissä: matkanteon kokemuksesta taideteokseksi, väitöskirja Lapin yliopisto 2006. (Jussi Kivi yksi käsitellyistä taiteilijoista.)
Jussi Kivi "Hämäräperäisiä Tutkimusmatkoja, Into kustannus oy 2016. ISBN 978-952-264-533-3
Aiheesta muualla

Jussi Kivi, kotisivut
Jussi Kivi Kansallisgallerian kokoelmissa
Jussi Kiven esittely Ars Fennican sivuilla
Jefferys, Tom: One of Finland’s most distinguished artists is back from the wilderness Apollo. 1.7.2016. Viitattu 14.8.2016. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Kivijärvi (Oulu)

| Kivijärvi |
| --- | --- |

Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Oulu
Koordinaatit:  64°51′48″N, 26°22′54″E
Järvinumero:  59.123.1.004 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  88,3 m
Rantaviiva:  2,5 km 
Pinta-ala:  0,251 km² 
 fiPieni Kivijärvi 
Kivijärvi, usein myös Pieni Kivijärvi, on Oulujoen vesistöön kuuluva järvi Vepsän kaupunginosassa Ylikiimingissä Oulussa Pohjois-Pohjanmaalla.
Kivijärvi sijaitsee noin 14 kilometriä etelään Vepsän kylältä, josta on järvelle metsäautotieyhteys. Valmistuessaan vuonna 1952 tie oli maakunnan ensimmäinen. Metsäautotie ylittää sekä Sanginjoen että Koivujoen, joka on edellisen pieni sivujoki. Kivijärven kinttupolku johtaa Isolle Kivijärvelle Utajärveltä päin Oulujoen pohjoispuolta kulkevalta yhdystieltä 8300. Iso Kivijärvi Utajärven puolella on vain parin kilometrin päässä itään, mutta sinne ei ole Pieneltä Kivijärveltä suoraa tieyhteyttä.
Järvimaisema

Pientä Kivijärveä ympäröivät itä-, pohjois- ja länsipuolella korkeat kankaat, eteläranta on suomaastoa. Järven ympäri johtaa metsätie ja etelärantaa seurailevat polut ja pitkospuut. Vakituinen asutus järven rannalla on muuttunut kesäasunnoiksi. Järven pohjoisrannalle on rakennettu Kivijärven Porokämppä, joka tarjoaa ruoka-, sauna- ja majoituspalveluja.
Aiheesta muualla

Taskila, E. (toim.) 1990. Vepsän viestejä vuosien varrelta. Kylähistoriaa Vepsänkylältä. 204 s. ISBN 952-90-2544-0.
Oulun luonto
| --- | --- |
Järvet:  Ahmasjärvi  Heikkilänjärvi  Huutilampi  Iso Seluskanjärvi  Iso Uumajärvi  Iso-Vuotunki  Jolosjärvi  Juopulinjärvi  Jäälinjärvi  Kalimeenlampi  Karahkanjärvi  Kivijärvi  Kuivasjärvi  Lavajärvi  Lylyjärvi  Lämsänjärvi  Mannisenjärvi  Mikanlampi  Niilesjärvi  Papinjärvi  Pyykösjärvi  Tervalampi  Vaaralampi  Karahkan Valkiainen  Jokikokon Valkiainen  Valkiaisjärvi  Vepsänjärvi  Vähä-Vuotunki 
Luonto:  Isokankaan luonnonsuojelualue  Hirvisuon soidensuojelualue  Letonniemi  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Heinätorin puisto  Isokankaan luonnonsuojelualue  Hirvisuon soidensuojelualue  Hollihaan puisto  Hupisaaret  Kaupunginojan puistovyöhyke  Letonniemi  Pilpasuo  Tuiranpuisto  Äimäraution siirtolapuutarha 
Saaret:  Elba  Hermannit  Hietasaari  Kahvankari  Kellon Kraaseli  Kirkkosaari  Korkiakari  Kääriänsaari  Laitakari  Pulkkisenmatala  Riitankari  Runniletto  Saapaskari  Selkäkari eli Piispanletto  Varjakansaari  Vihreäsaari 
Virtavedet:  Aittokoski  Iijoki  Jolosjoki  Juopulinkoski  Kalimeenoja  Kiiminkijoki  Koitelinkoski  Kuivasoja  Martimojoki  Nuorittajoki  Oulujoki  Siuruanjoki  Vepsänjoki  Sanginjoki
Kivikutrisammal

| Kivikutrisammal |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Hypnales
Heimo::  Brachytheciaceae
Suku::  Kutrisammalet Homalothecium
Laji::  sericeum
Kaksiosainen nimi
 Homalothecium sericeum  (Hedw.) Schimp. 
Katso myös
   Kivikutrisammal Wikispeciesissä   Kivikutrisammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kivikutrisammal (kutrisammal) (Homalothecium sericeum) on lehtisammallaji suikerosammalten heimossa. Sitä esiintyy Euroopassa, Välimeren alueella, Lähi-idässä ja Pohjois-Amerikan itäosassa.
Kutrisammal kasvaa suikertavasti ja haaroo tiheään sulkamaisesti. Se on väriltään kirkkaan vihreästä kellanruskeaan, silkinkiiltoinen. Lehdet ovat kapean kolmikulmaisia – keihäsmäisiä, syvään poimuisia, tyveltä hampaisia, tiheässä kasvavia.
Punahomeet

| Fusarium |
| --- | --- |
 Fusarium verticillioides
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kotelosienet Ascomycota
Luokka::  Sordariomycetes
Lahko::  Hypocreales
Heimo::  Nectriaceae
Suku::  Punahomeet Fusarium  Link
Katso myös
   Punahomeet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punahomeet (Fusarium) on homesienisuku, jota esiintyy yleisesti lauhkealla ilmastovyöhykkeellä. Fusarium-homeet eli punahomeet ovat erityisesti viljahomeita, joita esiintyy niin raakaviljassa kuin viljatuotteissakin, erityisesti kaurassa. Fusarium-home on yhdistetty myös kosteusvaurioituneisiin rakennuksiin: sitä voidaan siis pitää rakennuksen kosteusvauriota indikoivana mikrobina. Fusarium-sukuun kuuluu useita homelajeja, jotka aiheuttavat erilaisia kasvitauteja. Viljoilla ne aiheuttavat juuristo- ja tyvitauteja sekä tähkäviotusta. Joillakin niistä, kuten vehnän tähkätaudilla  ja banaanien Panamataudilla  on ollut lähes tuhoisat taloudelliset ja yhteiskunnalliset vaikutukset maanviljelijöille ja yhteisöille, jotka ovat riippuvaisia heidän sadostaan. Monet punahomelajit kykenevät tuottamaan aineenvaihdunnassaan mykotoksiineja eli homemyrkkyjä. Maailman mittakaavalla mykotoksiineja pidetään merkittävänä tuotantoeläinten terveyteen ja tuottavuuteen vaikuttavana tekijänä. Punahomeen torjuntaan käytetään protiokonatsolia sisältävää, Proline-merkkistä torjunta-ainetta.
Fusarium venenatum -lajia kasvatetaan ihmisravinnoksi lihan korvikkeeksi ja sitä markkinoidaan nimellä Quorn.
Fusarium-toksiinit

Fusarium-toksiinit ovat ryhmä myrkkyaineita, joita tuottavat viljoissa esiintyvät Fusarium-homeet. Fusarium-toksiineihin kuuluvat muun muassa diasetoksiskirpenoli, deoksinivalenoli, nivalenoli sekä T-2 ja HT-2, jotka kuuluvat trikotekeeneihin sekä zearalenoni, joka on kemialliselta rakenteeltaan laktoni. EU-lainsäädännössä on määritetty enimmäispitoisuusrajat edellä mainituille mykotoksiineille.
Useimpien Fusarium-toksiinien pitkäaikaisen altistumisen terveysvaikutuksia ei vielä tunneta. Tiedetään kuitenkin, että altistuminen heikentää ainakin immuunijärjestelmän toimintaa. Akuuteissa myrkytystapauksissa oireita ovat esimerkiksi pahoinvointi, oksentelu ja vatsakivut.
Evira, Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus sekä Kansanterveyslaitos (nyk. Terveyden ja hyvinvoinnin laitos) ovat yhteistyössä arvioineet suomalaisten altistumista Fusarium-toksiineille. Saannit ovat osoittautuneet alle siedettävän päivittäisen enimmäissaantimäärän lukuun ottamatta T-2- ja HT-2-toksiineja. Näitä voivat kauran suurkuluttajat teoriassa saada raakaviljasta liikaa.
Viljojen toksiinipitoisuudet vaihtelevat vuosittain erityisesti satokauden sään perusteella. Sateisuus lisää tartuntojen määrää ja korkeat lämpötilat suosivat toksiininmuodostusta . Toisaalta kuivuus ja lämpö suosivat T-2- ja HT-2-toksiineja muodostavia Fusarium-lajeja. Esimerkiksi Fusarium culmorum ja Fusarium graminearum viihtyvät lämpimässä. Kuitenkin viljan lajittelulla ja kuorinnalla voidaan vähentää toksiinien määrää merkittävästi.
Lajeja

Fusarium acuminatum
Fusarium avenaceum
Fusarium cerealis (= F. crookwellence)
pihkakoro (Fusarium circinatum)
Fusarium culmorum
Fusarium equiseti
Fusarium graminearum
tähkäfusarioosi (Fusarium langsethiae)
Fusarium oxysporum
Fusarium poae
Fusarium proliferatum
Fusarium sacchari (= F. subglutinans)
Fusarium sambucinum
Fusarium torulosum
Fusarium semitectum (= F. incarnatum)
Fusarium sporotrichioides
Fusarium tricinctum
Fusarium venenatum ks. Quorn
Fusarium verticillioides (= F. moniliforme)
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Tyvifusarioosit – Fusarium
PCR-menetelmä Fusarium-homeiden määritykseen (Arkistoitu – Internet Archive) SMTS, 2006
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q131672  Wikispecies: Fusarium  AusFungi: 60014694  CoL: 4LHD  EoL: 16364  EPPO: 1FUSAG  GBIF: 2554026  iNaturalist: 352243  IndexFungorum: 8284  IRMNG: 1350547  MycoBank: 8284  NBN: BMSSYS0000006910  NCBI: 5506  NZOR: 0e867482-8025-4bb3-aa6a-5362882a8632  Open Tree of Life: 655794  SpeciesFungorum: 8284  WoRMS: 100226
Punarosella

| Punarosella |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Rosellat Platycercus
Laji::  elegans
Kaksiosainen nimi
 Platycercus elegans  (Gmelin, 1788) 
Katso myös
   Punarosella Wikispeciesissä   Punarosella Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punarosellat (Platycercus elegans) ovat runsaslukuisia koko levinneisyysalueellaan. Ne elävät Tasmaniaa lukuun ottamatta Australian itä- ja kaakkoisosissa, istutettuina myös Uudessa-Seelannissa ja Norfolkinsaarella. Ne ovat rohkeita, värikkäitä lintuja, jotka liikkuvat pareittain tai muutaman yksilön ryhminä. Nuoria lintuja saattaa joskus tavata isoissakin parvissa. Punarosellan pituus on noin 36 cm ja paino 110–170 g eli se on kooltaan naakan kokoluokkaa.
Suurimman osan päivästä punarosellat ruokailevat maassa tai puiden latvuksissa syöden siemeniä, varsinkin eukalyptusten ja akasioiden, mutta lisäksi myös marjoja, hedelmiä, mettä, hyönteisiä ja niiden toukkia. Lajin pesä on puunkolossa.
Lisääntymiskausi alkaa elokuun lopussa tai syyskuun alussa. Koiras ilmaisee paritteluhalukkuutensa riiputtaen siipiään ja levittäen pyrstöään liikutellen sitä puolelta toiselle. Naaras munii onttoon puuhun 5-8 munaa hautoen niitä 21 päivää. Nuoret linnut lähtevät pesästä viisiviikkoisina, mutta pysyvät emonsa seurassa vielä toiset viisi viikkoa ennen liittymistään muiden rosellojen parveen.
Punarosellasta on olemassa muutamia luonnossa esiintyviä variaatioita. Ennen ne luokiteltiin omiin lajeihinsa: Punarosella (Platycercus elegans), keltarosella (Platycercus flaveolus) ja adelaidenrosella (Platycercus adelaidae). Nykyään ne luetaan kuitenkin samaan lajiin, ja adelaidenrosella on keltarosellan ja punarosellan luonnossa esiintyvä hybridi. Ne ovat väritykseltään samanlaiset kuin päälaji, paitsi keltarosellalla punarosellan punainen väri on korvautunut keltaisella, ja adeleidenrosella on näiden väliltä, oranssinpunainen.
Kivikkokilpiruoho

| Kivikkokilpiruoho |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Suku::  Kultakilpiruohot Aurinia
Laji::  saxatilis
Kaksiosainen nimi
 Aurinia saxatilis  (L.) Desv. 
Katso myös
   Kivikkokilpiruoho Wikispeciesissä   Kivikkokilpiruoho Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kivikkokilpiruoho (Aurinia saxatilis, syn. Alyssum saxatile) on kaksi- tai monivuotisena koristekasvina viljelty ristikukkaiskasvi (heimo Brassicaceae eli Cruciferae).
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Kivikkokilpiruoho – Aurinia saxatilis
ITIS: Aurinia saxatilis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Aurinia saxatilis (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Aurinia saxatilis:  Wikidata: Q158226  Wikispecies: Aurinia saxatilis  BioLib: 39127  CoL: 67XXZ  EoL: 583911  EPPO: AYSSX  EUNIS: 195901  FNA: 250094822  GBIF: 5377778  GRIN: 6083  iNaturalist: 64616  IPA: 25113  IPNI: 278817-1  IRMNG: 10197337  ISC: 112613  ITIS: 23050  MichiganFlora: 608  MoBotPF: 278078  NatureServe: 2.140553  NCBI: 169069  NZOR: d810952d-dff8-42f9-b28d-25b7be7a76e8  Open Tree of Life: 580546  PalDat: Aurinia_saxatilis  PFI: 9604  Plant List: kew-2666583  PLANTS: AUSA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:278817-1  RHS: 26319  Tropicos: 4102096  VASCAN: 3903  WFO: wfo-0000557261 
Alyssum saxatile:  Wikidata: Q21870157  GBIF: 3054014  GRIN: 2769  IPNI: 277769-1  IRMNG: 10212138  ITIS: 508677  NBN: NBNSYS0000002860  NZOR: 9ddf5559-bbae-408a-a53c-2368d6b7eab3  Observation.org: 9219  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:277769-1  Tropicos: 4100019
Sauvo Puhtila

| Sauvo Puhtila |
| --- | --- |
 Sauvo Puhtila leikkaamassa ääninauhaa 1960-luvun alkupuolella radiossa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. huhtikuuta 1928 Helsinki
Kuollut: 2. marraskuuta 2014 (86 vuotta) Helsinki
Ammatti:  sanoittaja, toimittaja, säveltäjä
Niilo Sauvo Pellervo Puhtila (27. huhtikuuta 1928 Helsinki – 2. marraskuuta 2014 Helsinki), sanoittajanimimerkki Saukki, oli suomalainen sanoittaja (monella eri nimimerkillä), säveltäjä ja radiotoimittaja.
Ura

Puhtila oli vahva vaikuttaja suomalaisella musiikkialalla. Ennen siirtymistään viihdealalle hän ehti aloittaa opinnot Teknillisessä korkeakoulussa aikomuksenaan valmistua puunjalostusinsinööriksi. Sinä aikana hän myös lauloi Polyteknikkojen Kuorossa. Saukki-nimimerkkiä Puhtila käytti ensimmäisen kerran kirjoittaessaan Yleisradiolle vuonna 1949 teekkarielämästä kertoneen radiohupailun Kevätlirputuksia.
Uransa aikana Puhtila työskenteli monien suomalaisen viihteen suurnimien, kuten Laila Kinnusen, Jaakko Salon, Annikki Tähden ja Olavi Virran kanssa. Hän vaikutti myös Yleisradiossa toimittajana, nuorten ajanvieteohjelmien päällikkönä ja lopulta viihdepäällikkönä.
Puhtila oli mukana perustamassa Radio- ja televisiotoimittajien liittoa (RTTL), jonka ensimmäisenä puheenjohtajana hän toimi.
Toimittuaan noin 25 vuotta musiikkialalla Sauvo Puhtila jäi eläkkeelle Yleisradion viihdepäällikön tehtävästä vuonna 1979. Reino Helismaa -palkinnon Puhtila sai 1999, Juha Vainio -palkinnon 2002 ja Kullervo Linna -palkinnon 2013. Useiden eri nimimerkkien käytön vuoksi hänen työnsä ei aiemmin saanut ansaitsemaansa huomiota. Hän myös karttoi julkisuutta tietoisesti.
Yksityiselämä

Puhtila menehtyi 86-vuotiaana marraskuussa 2014 Kustaankartanon vanhainkodissa Helsingissä. Puhtila on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Saukki ja Oravat

Puhtila muistetaan myös Saukista ja Pikkuoravista; Pikkuoravien osat lauloi Eino Virtanen. Nauhoitettaessa hän lauloi hitaasti, ja nauhaa nopeammin toistettaessa saatiin oravaääni. Virtasen äänen tunnistaa laitettaessa 45 kierroksen levyn soimaan 33 nopeudella. Vaikka levytysten kohdalla useimmiten puhutaan Pikkuoravista, etiketeissä esittäjät olivat muodossa Saukki ja Oravat. Saukin ja Pikkuoravien ensimmäinen levytys "Pikkuoravien joululaulu" tehtiin vuonna 1959 ja viimeinen "Pikkuoravien hyppyrilinko" vuonna 1978. Saukin ja Pikkuoravien ensimmäinen EP-levy ("Jöröjukka-rock", "Saukki-sedän lastentunti", "Elmerin humppa", "Pikkuoravien tuutulaulu") nousi Suomen myydyimpien EP-levyjen listalla vuonna 1961 kahdeksanneksi. Kråklund Records julkaisi kaikista esityksistä CD-levyn vuonna 1999.
Diskografia

1965: Saukki & Oravat (Scandia, SLP 508) / 1989: Vinyyliuusintapainos (Finnlevy) / 1999: CD-julkaisu kolmen bonus-kappaleen kera (Kråklund Records, KRÅCD 68) / 2004: Vinyyliuusintapainos (Scandia, HSLP 227) / 2004: CD-julkaisu kolmen bonus-kappaleen kera (Warner Music Finland Oy, ‎5050467-3514-2-4)
Aiheesta muualla

Sauvo Puhtila YLE:n Elävässä arkistossa.
Sauvo Puhtilan sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Sauvo Puhtilan sanoittamia kappaleita tekijätietoineen, Discogs.com (englanniksi)
Saukki & Oravat (1965) albumi tekijätietoineen ja eri julkaisuineen, Discogs.com (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Sauvo Puhtila esiintymässä vuonna 1965.
Kivimuurihyökkäys

Kivimuurihyökkäys on shakkiavaus ja systeemi valkealle pelaajalle. Systeemiin kuuluvat valkean siirrot d4, e3, f4 ja c3. Usein valkea pelaa vielä siirron 5.Ld3. Siirtojen järjestys voi vaihdella.
Valkean strategiana avauksessa on pelata kuningasratsu siirroilla Rf3-e5 keskelle lautaa, edetä g-sotilaalla ajamaan mustan ratsu pois f6:sta sekä joskus uhrata lähetti linnoittautuneen mustan h7-sotilaaseen tuoden samalla raskaat upseerit hyökkäykseen h-linjan kautta.
Musta voi pelata kivimuuripuolustusta hollantilaisessa puolustuksessa, jolloin hän asettaa sotilaansa vastaaville paikoille (c6-d5-e6-f5).
Koska kivimuurihyökkäys on enemmän systeemi kuin avaus, sitä on vaikea luokitella ECO-koodistolla. Se voikin saada hyvin erilaisia koodeja riippuen mustan siirroista.
Kiowat

Kiowat olivat maineeltaan kaikkien aikojen sotaisimpia Yhdysvaltojen tasangoilla vaikuttaneista intiaanikansoista. He edustivat kiowa-tanoan kieliryhmää, ja heidän alkukotinaan on yleisesti pidetty Montanan keskiosia ja Yellowstone-joen maaseutua.
Kiowat omaksuivat paimentolaisten elämäntyylin, ja heidän pääelinkeinonaan oli biisonien metsästys. 1800-luvun aikana kiowien merkitys oli comanchien jälkeen suurin eteläisten tasankojen intiaanihistoriassa. Vuonna 1867 kiowat joutuivat luovuttamaan Texasissa olleet maa-alueensa Yhdysvalloille ja siirtymään heille perustettuun reservaattiin. Sodat Yhdysvaltoja vastaan päättyivät kuitenkin vasta seuraavan vuosikymmenen puolivälissä. Enimmillään kiowia on arvioitu olleen noin 3 000, mutta 1800-luvun lopulla heidän määränsä oli vain hieman yli tuhat.
1900-luvun aikana kiowat saavuttivat niin kansallista kuin kansainvälistäkin julkisuutta omaan perinteeseensä nojaavina taidemaalareina. Filologian professori N. Scott Momaday osoitti kirjallisessa tuotannossaan syvää ymmärtämystä lännen intiaaneja kohtaan ja sai vuonna 1968 Pulitzer-palkinnon teoksellaan House Made of Dawn. Oklahoman reservaatissa asuu nykyään 12 000 kiowaa, ja väestörekisteritoimisto määrittelee alueen uuden lain mukaisesti ”kiowien hallinto-alueeksi”.
Historia > Esihistoriallinen aikakausi

Kiowat tulivat oman legendansa mukaan maailmaan ontosta puunrungosta yksi kerrallaan. Eräs lasta odottava kiowa-nainen jäi vatsastaan kiinni rungon suulle ja esti näin muiden heimoveljien pääsyn ulos. Tämän vuoksi kiowia oli melko vähän. Heidän omakielinen nimensä Kwuda juonsi edellä mainitusta ja tarkoitti kiowa-historioitsija Momadayn mukaan "tulossa ulos".
Kiowien perimätieto kertoo heidän olleen lähtöisin Yellowstonen alueilta Montanasta. Useat tutkijat ovat toista mieltä. He ovat jäljittäneet kiowien muinaisen alkuperän Meksikoon. Heidän esihistoriallisessa kulttuurissaan on vaikutteita niin Rio Granden pueblo-intiaaneilta kuin Mesoamerikan varhaisilta asukkailta. Kiowien tulo Montanaan on tapahtunut ennen historiallista aikaa, viimeistään 1600-luvun aikana. Heidän naapureinaan asuivat tuolloin mustajalat, kutenait ja flatheadit. Kaikkien kulttuurista on löytynyt monia yhteisiä piirteitä. 1600-luvun lopulla kiowiin liittyi joukko athabascankielisiä Kanadasta tulleita maastamuuttajia, joista myöhemmin käytettiin kiowa-apassien nimeä.
Varhaisimmat eurooppalaisten tekemät havainnot kiowista olivat vuodelta 1682. Ne oli kirjannut ranskalainen tutkimusmatkailija Robert Cavalier la Salle. Hän käytti Mississippijoen varrella näkemistään hevosia omistavista intiaaneista nimeä Manrhroat. Tämä nimi yhdistettiin myöhemmin kiowiin.
1700-luvun alussa kiowat asettuivat crow-intiaanien luvalla Wyomingin rajoille Black Hillsin (mustat vuoret) lännenpuoleisille tasangoille. Wyomingin koillisilta alueilta löytyy kiowien pyhä paikka Bear Butte eli Devils Tower. Tämä kantoa muistuttava suuri basalttivuori oli heidän omalla kielellään Tsoia "Kalliopuu". Shoshonit asuivat kiowista länteen ja comanchet hallitsivat etelänpuoleisia alueita. Kiowat kävivät kauppaa lähettyvillä asuvien mandanien, hidatsain ja arikarain kanssa.
Hevosten mukana tullut uusi elämäntapa sai kiowat siirtymään tiipii-asutukseen ja soturiseuroihin. Ratsujen etuja hyödyntäen kiowat alkoivat tehdä ryöstöretkiä New Mexicoon, jonne levinnyt Uuden-Espanjan siirtokunta tunsi heidät nimellä caigua. Kiowat solmivat ennen 1700-luvun puoliväliä lyhyitä sotaliittoja comanchien, utein ja navajojen kanssa.
Saman vuosisadan jälkimmäisellä puoliskolla itäisen muuttoliikkeen tuomat siouxit ja cheyennet pakottivat kiowat siirtymään pois Black Hillsistä. Joitakin vuosia Nebraskan biisonialueita samoiltuaan kiowat joutuivat väistymään siouxien hyökkäysten alta Kansasiin ja Texasiin. Siellä hallitsevat comanchet yrittivät pakkokeinoin työntää tunkeilijat pois, mutta aselepo kansojen välillä solmittiin 1700-luvun lopulla.