stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
H. P. Lovecraft
Jälkimaine ja perintö

»Lovecraftin muinaiset jumalat eivät ole mitään henkiolentoja. Lovecraft vaati kauhutarinoilta laajempaa uskottavuutta kuin perinteisiä haamuja tai muita aineettomia hirmuja. – – Hänen kauhukirjallisuutensa on materialistista, ateistista ja nihilististä. Se on sanalla sanoen modernia, ja tämä on keskeinen syy, miksi Lovecraft on edelleen ajankohtainen.» 
(Juri Nummelin)
Lovecraft oli kuollessaan lähes tuntematon. Hänen laaja kirjeenvaihtopiirinsä piti kuitenkin hänen muistoaan ja kirjallista perintöään yllä. August Derleth ja Donald Wandrei perustivat Arkham House -pienkustantamon, joka julkaisi vuonna 1939 The Outsider and Others -nimisen kovakantisen kokoelman Lovecraftin kertomuksia. Sittemmin Arkham House julkaisi myös muita Lovecraft-kokoelmia. Lovecraftin arvostus alkoi nousta 1960-luvun mittaan, jolloin hänen tuotantoaan alettiin julkaista pehmeäkantisina taskukirjapainoksina. Myös ensimmäiset Lovecraft-filmatisoinnit tehtiin tuolloin. 1970-luvulle tultaessa voitiin jo puhua suoranaisesta villityksestä, jonka myötä alkoi ilmestyä myös elämäkertoja ja muuta Lovecraft-tutkimusta. Myöhemmin suosiota siivittivät Lovecraftin kirjoihin perustuvat roolipelit vuodesta 1982, internet sekä 2000-luvulla tunnettujen kustantamoiden Lovecraft-kokoelmat.
Nykyään Lovecraft tunnetaan ennen kaikkea niin sanotun Cthulhu-taruston oppi-isänä. Sadat kirjailijat ovat sittemmin kirjoittaneet löyhiä jatko-osia Lovecraftin Cthulhu-novelleille. Aiheesta on tehty myös musiikkia, elokuvia ja erilaisia pelejä. Varhainen Lovecraft-tutkimus yritti selvittää, mitkä hänen tarinansa voidaan lukea Cthulhu-tarustoon kuuluviksi. Nykyään useimmat Lovecraft-tutkijat pitävät kuitenkin Cthulhu-tarustoa Derlethin kehitelmänä ja keskittyvät Lovecraftin tuotannon muihin piirteisiin, kuten niiden filosofisiin aineksiin.
Lovecraft ei elinaikanaan ollut Weird Talesin suosituin avustaja eikä edes kärkijoukossa. Kirjeenvaihtonsa kautta hän oli kuitenkin hyvin vaikutusvaltainen hahmo lehteen kirjoittavien parissa. Hän auttoi monia aloittelevia kirjailijoita, joista esimerkiksi Robert Bloch, August Derleth, Henry Kuttner ja E. Hoffmann Price tulivat myöhemmin suosituiksi. Ilman Lovecraftin vaikutusta Weird Talesin merkitys myöhemmälle kauhukirjallisuudelle olisi todennäköisesti jäänyt vähäiseksi. Nykyään Lovecraft on Weird Tales -kirjailijoista ylivoimaisesti tunnetuin, ja häntä pidetään eräänä tärkeimmistä modernin kauhukirjallisuuden vaikuttajista. Ulkomaisia fantasiakirjailijoita -teoksen (2003) mukaan ”jäljittelijät eivät yksinkertaisesti ole kyenneet tavoittamaan [Lovecraftin] kosmista yksinäisyyttä ja kauhua. Moderni kauhukirjallisuus on useimmiten lähtenyt aivan eri linjoille, joko mässäilemään verisillä yksityiskohdilla tai sitten etsimään kauhua ihmisen oman mielen sisältä. Lovecraftin tärkein perintö onkin kenties se hyytävän pelon tunne, jolla hän latasi parhaat tarinansa.”
Teokset > Englanninkielisiä valikoimia

The Best of H. P. Lovecraft. Bloodcurdling Tales of Horror and the Macabre, 1987.
At the Mountains of Madness and Other Tales, 1991.
The Dream Cycle of H. P. Lovecraft. Dreams of Terror and Death, 1995.
Tales of the Cthulhu Mythos, 1998.
The Call of Cthulhu and Other Weird Stories, 1999.
Tales of H. P. Lovecraft, 2000.
The Thing on the Doorstep and Other Weird Stories, 2001.
The Colour Out of Space. Tales of Cosmic Horror, 2002.
Necronomicon. The Best Weird Tales of H. P. Lovecraft.  (Toimittanut ja jälkisanat kirjoittanut Stephen Jones)  London:  Gollancz, 2008.  ISBN 978-0-57508-1-567
Arkham Housen julkaisemat neljä kokoelmaa sisältävät kaikki Lovercraftin kirjoittamat kauhutarinat korjattuina ja tarkistettuina versioina:
The Dunwich Horror and Others
At the Mountains of Madness and Other Novels
Dagon and Other Macabre Tales
The Horror in the Museum and Other Revisions
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta H. P. Lovecraft Wikimedia Commonsissa
The H. P. Lovecraft Archive. (englanniksi)
H. P. Lovecraftin teoksia Wikiaineistossa (Wikisource). (englanniksi)
H.P. Lovecraft Historiallinen seura ry.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  4  5  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Romania  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC 2  IdRef 
Lovecraft vanhempiensa kanssa vuonna 1892.
Lovecraft vuonna 1915.
Lovecraft ja Sonia Greene heinäkuussa 1921.
Talo, jossa Lovecraft asui toukokuusta 1933 kuolemaansa saakka.
Lovecraftin hautakivi.
Pienoisromaanin Hulluuden vuorilla (1931) käsikirjoituksen ensimmäinen sivu.
Gage Prentissin Lovecraftia esittävä patsas Providencessa.
Vesa-Matti Loiri

| Vesa-Matti Loiri |
| --- | --- |
 Vesa-Matti Loiri vuonna 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. tammikuuta 1945 Helsinki
Kuollut: 10. elokuuta 2022 (77 vuotta) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä, koomikko, laulaja, muusikko
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Vesku
Aktiivisena:  1962–2022
Merkittävät roolit:  Elokuvat ja televisio:  Uuno Turhapuro  (Uuno Turhapuro -elokuvasarja)  Jaakko Hoikka  (Pojat)  Leo Porala  (Tie pohjoiseen)  Gunnar Huttunen  (Ulvova mylläri)  Nasse-setä  Teatteri:  Kosola  Lapualaisooppera  Tuomas  Seitsemän veljestä 
Palkinnot
  Jussi-kunniakirja   1963 Pojat  Parhaan miespääosan Jussi   1976 Rakastunut rampa   1983 Jon   1983 Ulvova mylläri   1983 Uuno Turhapuro menettää muistinsa  Parhaan miessivuosan Jussi   1982 Pedon merkki  1998 Betoni-Jussi  1984, 1986, 1987 Parhaan miespuolisen esiintyjän Telvis-palkinto  
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Vesa-Matti Loiri (4. tammikuuta 1945 Helsinki – 10. elokuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä, koomikko, laulaja ja muusikko.
Loiri teki jo ennen ammattiuraansa väkevän vaikutuksen Jaken roolillaan draamaelokuvassa Pojat. Myöhemmin hän näytteli muun muassa elokuvissa Rakastunut rampa, Pedon merkki ja Ulvova mylläri sekä televisiosarjassa Rauta-aika. Uransa myöhäisvaiheessa Loiri näytteli muutamissa draamakomedioissa, kuten Tie pohjoiseen.
Loirin imago näyttelijänä alkoi kaartua koomikon suuntaan hänen aloittaessaan Spede Pasasen elokuvissa 1960-luvun lopulla. Yhdessä Pasasen kanssa Loiri loi Uuno Turhapuron hahmon, kaikkien aikojen törkyturvan, joka parta ajamatta verkkopaidassaan viihdytti katsojia ja kiihdytti kriitikoita parinkymmenen elokuvan verran vuodesta 1973 alkaen. Muita Loirin komediahahmoja ovat muun muassa Nasse-setä, Jean-Pierre Kusela ja Tyyne. Voimakkaasti karrikoidut hahmot luotiin 1980-luvulla Pasasen tuottamiin television sketsiohjelmiin, ja niiden suosiota hyödynnettiin lainaamalla niitä myös elokuviin ja musiikkialbumeihin. Loiri, Pasanen ja Simo Salminen muodostivat suositun komediatrion Spede, Vesku ja Simo.
Teatterissa Loirin vahvoja tulkintoja olivat Kosolan rooli Ylioppilasteatterin Lapualaisoopperassa ja Tuomaksen rooli Turun kaupunginteatterin Seitsemässä veljeksessä. Loiri samaistui toisinaan liiankin voimakkaasti roolihahmoihinsa. Tällaisia rooleja olivat esimerkiksi Poikien Jake, itsemurhaa hautova Seth Mattson ja Pahat pojat -elokuvan väkivaltainen Jouko Takkunen, joka tunki suorastaan uniin. Jaken osasta Loiri pääsi lopullisesti eroon vasta Lapinlahden sairaalassa 1970-luvun lopulla.
Laulajana Loiri sai suosiota etenkin Eino Leinon runoihin sävellettyjen laulujen tulkitsijana. Hän levytti myös suomalaisia iskelmiä, kuten Reino Helismaan ja Juha Vainion tuotantoa, ja vuosina 2006–2008 hän julkaisi Lappi-trilogian, joka sisältää vanhoja suomalaisia pop- ja rock-kappaleita akustisina sovituksina. Levyjen nimet ovat Ivalo, Inari ja Kasari.
Loiri kuoli syöpään 10. elokuuta 2022. Helsingin Sanomien kuolinuutisessa musiikkitoimittaja Ilkka Mattila kirjoitti Loirin olleen Suomen kaikkien aikojen tunnetuimpia, rakastetuimpia ja menestyneimpiä viihdetaiteilijoita.
Varusmiespalvelus

Loiri pyrki Suomen teatterikouluun keväällä 1962, mutta tuolloin hän ei päässyt sisään. Hän päätti käydä armeijan pois alta. Hän haki sinne 17-vuotiaana vapaaehtoisena, mutta lääkäri oli merkinnyt hänen kuntoisuusluokkansa siten, että se tulkittiin päinvastoin kuin oli tarkoitettu. Loiri aloitti varusmiespalveluksensa Suomenlinnan rannikkotykistörykmentissä Isosaaressa Helsingin edustalla lokakuussa 1962, pari viikkoa ennen Pojat-elokuvan ensi-iltaa. Samaan aikaan hänellä oli harjoittelijasopimus oopperan näyttämömiehenä, sopimuksen purku armeijan takia onnistui, joskin vaivalloisesti. Loiri sai armeijasta lomaa matkustaakseen Ouluun Poikien ensi-iltaan. Hän haki Teatterikouluun toistamiseen keväällä 1963 ja hänet hyväksyttiin oppilaaksi. Loirin varusmiespalvelus päättyi syyskuussa 1963, ja hänen sotilasarvonsa oli alikersantti.
Loiri kasvoi armeijassa. Astuessaan palvelukseen hän oli 169 senttimetriä pitkä ja kotiutuessaan jo 183 senttimetriä. Hän kasvoi armeijassa myös henkisesti, vaikka kokikin sen kaikkiaan melko ikäväksi paikaksi. Siellä onnistuttiin poistamaan itserakkaus, minkä ansiosta Pojat-elokuvan suosio ei kihahtanut päähän.
Teatterikoulu

Loiri kävi Suomen teatterikoulun vuosina 1963–1966. Opettajista hänen mieleensä jäi varsinkin improvisointia opettanut Tea Ista. Koulussa opetettiin myös muun muassa lausuntaa, rytmistä liikuntaa, akrobatiaa ja miekkailua. Opiskelijat saivat kokemusta ja lisätuloja avustamalla Suomen Kansallisteatterin ja Helsingin Kaupunginteatterin tuotannoissa. Loirin kurssikavereita olivat muun muassa Esko Roine ja Eero Melasniemi sekä Elli Castrén, jonka tunnettuihin rooleihin kuuluu Turhapuro-elokuvien sihteerin osa.
Loirilla oli ilmennyt ongelmia äänenkäytön kanssa jo armeijassa. Se ei kestänyt huutamista, joten hän turvautui pilliin. Niinpä myös hänen näyttelijän uransa oli kaatua jo ensi metreillä heikkoon puheääneen. Puhetekniikan opettajat pitivät sitä pahasti sairaana ja sen hoitaminen kuntoon oli edellytys teatterikoulun aloittamiselle. Tohtori Aatto Sonninen opetti Loirille äänenkäytön perusteita, minkä jälkeen Teatterikoulun laulunopettaja antoi Loirille yksityistunteja yksityiskohtaisesti ja tulos oli onnistunut.
Teatterikoulussa Loirille tärkeimmät asiat olivat laulutaidon parantaminen ja vakavan teatterin tuntemuksen syventäminen. Komedian perusteet hän taisi jo vanhastaan. Lisätuloja Loiri hankki televisiomainoksilla, mutta koska hän ei nauttinut vielä tähtistatusta, palkkiot jäivät pieniksi. Opiskeluvuosinaan Loiri tapasi myös ihailemansa Tauno Palon, joka opasti nuorta näyttelijänalkua olutkulttuurin saloihin.
Näyttelijä

Loirin näyttelijän ura kesti noin 60 vuotta. Hän näytteli sekä teatterissa, elokuvissa että televisiossa, ja hänen on sanottu luoneen uransa hyvin ristiriitaisista aineksista. Hän tuli tunnetuksi etenkin komediarooleistaan, vaikka hän on tehnyt myös vakavaa draamaa. Elokuvarooleja hänelle kertyi yli 70.
Näyttelijä > Teatteriroolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Samalla Loirin uran monipuolisuus ja syvyys jäävät valitettavasti varjoon, sillä harvemmalla on mielessään hänen intoutuneet ja syvälliset tulkintansa teatterilavoilla tai Turhapuro-filmien vastapainoksi syntyneet tiivistunnelmaiset roolityöt vakavammissa elokuvissa. | ” |
– Petri Nevalainen
Loiri oli kiinnitettynä Helsingin kaupunginteatteriin vuosina 1966–1971 ja Turun kaupunginteatteriin 1973–1977. Vuosina 1971–1973 hän työskenteli vapaana näyttelijänä.
Näyttelijä > Teatteriroolit > Turun kaupunginteatteri

Holmbergin versiota Aleksis Kiven klassikosta Seitsemän veljestä esitettiin Turun kaupunginteatterissa vuosina 1972–1976 ja lisäksi vierailuilla Göteborgissa ja Berliinissä. Esityksiä kertyi noin 240 ja katsojia lähes 150 000. Loiri näytteli Tuomasta, mutta hän ei ollut ensimmäinen roolissaan. Häntä edelsi Juha Hyppönen, joka jätti roolinsa ulkotaiteellisten syiden takia. Aika oli hektistä. Kesällä 1973 kuvattiin ensimmäistä Uuno-elokuvaa, syksyllä 1973 Loiri aloitti Turun-kautensa ja samana syksynä syntyi esikoinen Jan Sebastian.
Seitsemän veljeksen esityskertoja harvennettiin, kun näyttelijät alkoivat saada tarpeekseen. Loiri ja Juhania näytellyt Esko Salminen keksivät alkaa pudottaa vastanäyttelijöitään rooleistaan. Loiri kehitti Tuomaksestaan homoseksuaalin, joka yritti iskeä Heikki Kinnusen tulkitsemaa Aapoa. Kinnunen joutui toisinaan pinkaisemaan kulissien taakse, sillä hänellä oli seitsikon huonoin pokka.
Turkkilaisista siirtotyöläisistä kertova näytelmä Tasangolta tuulee oli yksi Turun vuosien tärkeimpiä tehtäviä. Se sai ensi-iltansa joulukuussa 1973, esityskertoja kertyi 31 ja katsojaluku kipusi lähes 15 000:een. Näytelmä oli Seitsemän veljeksen ohella Loirin Turun-kauden henkilökohtainen suosikki.
Keväällä 1974 sai ensi-iltansa Anton Tšehovin klassikko Kirsikkapuisto, jossa Loirin roolina oli Jaša. Långbackan ohjaamaa kappaletta esitettiin 53 kertaa ja katsojaluku nousi lähes 30 000:een.
Loiri loisti Turussa myös nimiosallaan näytelmässä Tykkimies Kauppalan viimeiset vaiheet, jota esitettiin 1974 ja 1975. Alpo Ruuthin käsikirjoittamaa näytelmää esitettiin 56 kertaa ja se sai lähes 32 000 katsojaa. Kaikkiaan Turun vuodet olivat Loirille mieluisia; hän sai nauttia hyvästä ohjaustyöstä ja taitavista vastanäyttelijöistä. Hänen roolinsa olivat aiempaa suurempia ja vaativampia, joten hänen näyttämötaitonsa vahvistuivat. Loiri tunsi myös vierautta Turun aikanaan. Hänen mielipiteensä eivät olleet poliittisesti voimakkaita, kun taas teatterin maine oli hyvinkin poliittinen Holmbergin ja Långbackan vuosina. Teatterihistoriassa ne tunnetaan termillä "kotkien kausi".
Näyttelijä > Teatteriroolit > Muita teatteritehtäviä

Loirin mainittaviin teatterirooleihin kuuluu myös pääosat näytelmässä Kepissä on kaksi päätä. Hänen viimeinen roolinsa puhenäyttämöllä oli Davies Ryhmäteatterin näytelmässä Talonmies, jota näyteltiin loppuunmyydyille katsomoille kaudella 1993–1994 ja viimeisen kerran kevätkaudella 1995, jonka jälkeen Loiria ei enää nähty puheteatterin parissa.
Näyttelijä > Teatteriroolit > Ooppera

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Hänen laulusuorituksensa ei tietenkään ollut oopperan vaatimusten mukainen, mutta mikä laulutaidossa puuttui, sen Vesa-Matti monin verroin korvasi piirtämällä vahvan ja uskottavan kuvan Jimmy Mahoneysta --- | ” |
– Tamara Lund omaelämäkerrassaan Loirin Jim Mahoney -tulkinnasta
Vuonna 1992 Loiri näytteli sokean laulajan roolin Aulis Sallisen oopperassa Kullervo. Nimiroolin teki Jorma Hynninen. Loiri koki Kullervon yhdeksi rajuimmista tuotannoista, joissa hän oli esiintynyt. Kriitikko Seppo Heikinheimo teilasi koko oopperan, joskaan ei Loiria erityisesti. Kullervon kantaesitys annettiin Los Angelesissa helmikuussa 1992. Suomen ensi-ilta oli Helsingin uudessa oopperatalossa marraskuussa 1993. Hannu-Ilari Lampila suhtautui Kullervoon Heikinheimoa suopeammin. Loirin osasuorituksesta hän mainitsi: " -- Loirin sokea laulaja antaa esitykselle svengaavaa nykyaikaista kabareepoljentoa". Kullervoa näyteltiin vuonna 1995 Nantesin oopperassa, ja Loirin suoritus sai huomattavasti paremmat arviot kuin Los Angelesin ja Helsingin esityksissä. Kullervoa näyteltiin vielä yhdeksän kertaa kansallisoopperassa alkuvuodesta 1999.
Kullervon sokea laulaja ei ollut Loirin ensimmäinen oopperarooli. Hänellä oli ollut Jim Mahoneyn rooli oopperassa Mahagonnyn kaupungin nousu ja tuho vuosina 1970–1971.
Näyttelijä > Elokuvaroolit

Ensimmäisen elokuvaroolinsa Loiri sai 17-vuotiaana Mikko Niskasen nuorisokuvauksessa Pojat (1962), mutta hänen varsinaisena läpimurtonaan on pidetty Niskasen ohjaamaa Lapualaismorsian-elokuvaa (1967). Hän on näytellyt vahvoja draamarooleja muun muassa elokuvissa Rakastunut rampa (1975), Pedon merkki (1981), Sokkotanssi (1999), Rumble (2002), Pahat pojat (2003) ja Tie pohjoiseen (2012).
Näyttelijä > Televisioroolit

1960-luvulla Loiri näytteli Yleisradion tv-teatterissa, jossa hänen varhaisimpia roolejaan olivat muun muassa Aljoškan osa Mikko Niskasen ohjaamassa televisionäytelmässä Ihmisiä elämän pohjalla (1967) ja Tommin osa Veikko Kerttulan ohjaamassa näytelmässä Olviretki Schleusingenissa (1967). Myöhemmin Loiri näytteli huomattavan roolin seppä Ilmarina tv-teatterin Kalevala-tulkinnassa nimeltä Rauta-aika (1982).
Tykkimies Kauppalan tarina sovitettiin televisionäytelmäksi 1977, ja Loiri toisti siinä teatterista tutun roolinsa. Loirin elämäkerturin Tuomas Marjamäen mielestä Kauppala on kuin Pojat-elokuvan Jaakko vanhempana. Kauppalan tragedia perustuu tositapahtumiin, joita teoksen kirjoittanut Ruuth oli omana varusmiesaikanaan joutunut näkemään.
Joulukuussa 1979 esitettiin ensi kerran Tuija-Maija Niskasen ohjaama televisioelokuva Seth Mattsonin tarina, jossa Loiri näytteli nimiroolin. Itsemurhaa suunnittelevasta Seth Mattsonista muodostui Loirille liiankin vahva ja todellinen rooli, josta ei päässyt eroon ilman ammattiapua.
Kalle Holmbergin ohjaama Rauta-aika oli aikansa televisiotapaus. Loirin rooli seppä Ilmarina oli monelle yllätys, sillä hänet tunnettiin tuohon aikaan ennen kaikkea Uuno Turhapurona. Monien oli lähestulkoon mahdotonta hyväksyä Loiria mihinkään muuhun rooliin. Turhapuro-yhteys oli eräille aikalaisille myös keppihevonen käydä Rauta-ajan kimppuun. Hintava ja kiistelty teos sai kuitenkin lukuisia palkintoja. Rauta-ajan kuvaukset aloitettiin jo 1978, niiden alussa Loiri oli aika ajoin psykiatrisessa hoidossa. Hänen henkistä luhistumistaan edelsi usea kolhu, kuten aviopuoliso Mona Loirin kuolema liikenneonnettomuudessa ja verosotkut. Tilannetta pahensi rauhoittavien lääkkeiden ja alkoholin yhteiskäyttö.
Jukka Kajava nosti Rauta-ajan "kaikkien aikojen suomalaiseksi televisioluomukseksi". Sen kustannukset kuitenkin sievisteltiin alakanttiin, runsaaseen viiteen miljoonaan markkaan. Jörn Donner arvioi vuonna 1982 Rauta-ajan todellisiksi kustannuksiksi 26 miljoonaa markkaa, eli noin 12,6 miljoonaa euroa vuoden 2023 rahassa.
Turhapuroa on toisinaan pidetty modernisoituna mukaelmana Putkinotko-romaanin Juutas Käkriäisestä. Vuonna 1998 Loiri näytteli Juutaksen roolin Reima Kekäläisen ohjaamassa televisiosarjassa Putkinotko. Juutaksen rääväsuista vaimoa Rosinaa näytteli Eija Vilpas. Sarjassa näytteli myös Loirin tytär Jenni Loiri.
Loiri näytteli myös muutamissa lyhytelokuvissa. Kulttimaineeseen on noussut Jani Volasen ohjaama farssimainen tie-elokuva Rumble vuodelta 2002. Siinä Loirin roolina on Leo, hurjastelevan miesnelikon ikänestori. Vuonna 1995 Loiri näytteli sivuosan Jukka-Pekka Siilin ohjaamassa psykologisessa draamassa Ruuvimies. Hänen roolihahmonsa on varastomies Simo Nikander ja roolihahmon lemmenkohteena on Titta Jokisen näyttelemä sihteeri Vaara.
Näyttelijä > Vesku Show

Loirin nimikko-ohjelma oli Vesku Show (1988–1991), jonka hän myös käsikirjoitti ja jossa näyttelivät hänen lisäkseen Simo Salminen, Hannele Lauri, Eija Vilpas ja Juha Muje. Ohjelmaa esitettiin mainokset pois lukien noin 45 minuutin jaksoina neljän viikon välein. Ohjelma oli suoraa jatkoa Spede Show'lle, jossa Loiri oli mukana 1970-luvun alussa ja vuodesta 1984, jolloin ohjelma palasi ruutuihin kymmenen vuoden tauon jälkeen. Loirin Spede Show'ssa tyypittelemät kuuluisat hahmot, kuten laulaja Kusela ja televisiokuuluttaja Tyyne, jatkoivat Vesku Show'ssa. Uutena Loirin tulkitsemana sketsihahmona oli jummi jammia hokeva isohampainen baarimikko. Ohjelma sai enimmillään noin 1,6 miljoonaa katsojaa.
Näyttelijä > Ääninäytteleminen

Näyttelemisen ohella Loiri on tehnyt myös muutaman ääniroolin. Vuonna 1993 Loiri teki debyyttinsä ääninäyttelijänä Disneyn animaatioelokuvassa Aladdin, jossa hän esitti Henkeä. Kyseisen elokuvan suomenkielinen ääniraita sai paljon tunnustusta, ja Disney palkitsi sen kaikkein parhaimpana Aladdinin dubbauksena. Loiri sai erityismaininnan "ainutlaatuisen omaperäisestä" roolisuorituksestaan. Vuonna 1996 hän ääninäytteli pääroolin elokuvassa Kaikenkarvainen Charlie. Elokuva oli tosin valmistunut jo vuonna 1989.
Näyttelijä > Radioteatteri

Uransa alkuvuosina Loiri oli mukana useissa kuunnelmissa, kuten Lumisota (1965) ja Muurahaiset (1965), mutta myöhemmin häntä ei juuri pyydetty radioon. Vasta 2000-luvun koittaessa Loiri sai Radioteatterissa kaksi merkittävää tehtävää. Ensimmäinen niistä oli kirjailija Matti Pulkkinen Helena Ihalan kuunnelmassa Ehdotus elämäksi (2000), joka on trilogia Pulkkisen tuotannosta. Lisäksi Loiri sävelsi ja esitti teokseen kuuluvan musiikin. Kuunnelmassa näyttelivät myös Pirkko Saisio, Aake Kalliala ja Ossi Ahlapuro sekä eräitä muita. Toinen mainittava rooli Loirilla oli Kalle Holmbergin kolmiosaisessa kuunnelmassa Ristisaatto (2007).
Televisiojuontaja

Vuonna 1994 toteutettiin MTV3:n kesäsarja Pelimies Vesku, jonka Loiri juonsi. Hän ei näytellyt sarjassa rooleja. Sarjaa esitettiin yhdeksän jaksoa ja siinä haastateltiin urheilijoiden ja taiteilijoiden ohella arkkipiispa John Vikströmiä, muotialan vaikuttaja Laila Snellmania ja monitoiminainen Lenita Airistoa.
Palkintoja ja tunnustuksia

Peter von Bagh piti Loiria kiistattomasti yhtenä Suomen lahjakkaimmista ja vahvimmista näyttelijöistä. Vuonna 2005 hänet valittiin Aamulehden yleisöäänestyksessä Suomen kaikkien aikojen toiseksi parhaaksi näyttelijäksi.
Loiri on saanut uransa aikana lukuisia elokuva-, televisio- ja musiikkialan palkintoja. Tasavallan presidentti Martti Ahtisaari myönsi Loirille Suomen Leijonan Pro Finlandia -mitalin 6. joulukuuta 1996. Jussi-palkinnon hän on saanut muun muassa roolista elokuvassa Pojat (1963), Rakastunut rampa (1976) ja Pedon merkki (1982), ja parhaan miespuolisen esiintyjän Telvis-palkinnon hän on saanut vuosina 1984, 1986 ja 1987. Betoni-Jussin Loiri pokkasi vuonna 1998.
Loiri on voittanut vuoden miessolistin Emma-palkinnon useammin kuin kukaan muu: vuosina 2003, 2006 ja 2007. Loiri sai myös erikois-Venlan vuonna 1989 ja Kultaisen Venlan erityisansioistaan televisioalalla vuonna 2011. Loiri on ainoa suomalainen, joka on voittanut sekä Venlan, Emman että Jussin.
Vuonna 1993 Loirille myönnettiin MTV:n kulttuuripalkinto.
Mika Kaurismäki on ohjannut Loirista dokumenttielokuvan Vesku, joka sai ensiesityksensä Ivalossa 20. elokuuta 2010. Esiintyjät dokumenttiin itse nimennyt Loiri on sanonut dokumentin koskettaneen häntä ja antoi Kaurismäen näkemykselle varauksettoman tunnustuksen. Loirista on julkaistu myös Petri Nevalaisen kirjoittama elämäkerta Saiskos pluvan, Vesa-Matti Loiri vuonna 2010. Loiri itse ei kuitenkaan ollut mukana kirjan tekemisessä eikä antanut sen pohjaksi haastatteluja saatikka hyväksynyt kirjoitettua vaan loukkaantui kirjailijalle luvattomasta elämäkerrasta.
Loirista ilmestyi syyskuussa 2019 Otavan kustantamana Jari Tervon kirjoittama elämäkertakirja Loiri.
Joulukuussa 2011 Loirille myönnettiin taiteen valtionpalkinto. Palkitsemisperusteluissa painotettiin Loirin kykyä olla sekä poikkeuksellisen suosittu koomikko että vahvojen draamaroolien tekijä. Perustelujen mukaan Loirin taiteilijanura edusti tinkimättömän taiteilijan näkemyksen mukaista etsimistä, kokeilua ja löytämistä.
Elokuussa 2013 HJK palkitsi Loirin seuran kaikkien aikojen värikkäimpänä maalivahtina.
Vuonna 2023 Yle tuotti 20-osaisen audiodraaman Rakastitko, Vesku?. Draaman ovat käsikirjoittaneet Liila Jokelin, Jussi Moila ja Juhana von Bagh, joka myös ohjasi teoksen. Loiria tulkitsee draamassa Pyry Kähkönen.