Suomen Kommunistinen Puolue
Jäsenistö

| Jäsenmäärän kehitys |
| --- | --- | --- |
| 1921 | n. 500 |  |
| 1924 | 1 196 |  |
| 1927 | 1 951 |  |
| 5/1932 | 2 180 |  |
| 8/1935 | 1 364 |  |
| 3/1938 | 839 |  |
| 1944 | 3 169 |  |
| 1945 | 23 778 |  |
| 1948 | 54 630 |  |
| 1950 | 44 168 |  |
| 1958 | 39 426 |  |
| 1965 | 47 191 |  |
| 1970 | 47 094 |  |
| 1973 | 37 525 |  |
| 1975 | 44 117 |  |
| 1980 | 51 139 |  |
| 1983 | n. 33 400 |  |
| 1986 | n. 31 000 |  |
Puolueen perustajat olivat Suomesta Venäjälle paenneita punaisia ja Venäjällä asuneita suomalaisia. Perustettaessa ei hyväksytty sääntöjä, joten jäi epäselväksi keitä puolueeseen varsinaisesti kuului keskuskomitean ja sen alaisten lisäksi. Tilannetta selvensi Venäjällä toimineiden työväenyhdistysten siirtyminen osaksi VKP:tä joulukuussa 1919. Kominternia seuraten SKP käsitti puolueen kurinalaisena ryhmänä (kaaderipuolueena), joka erosi laajoista joukkopuolueista. Leninismissä puolue oli ammattivallankumouksellisista koostunut työväenluokan etujoukko, joten koko luokan liittämistä puolueeseen ei pidetty välttämättömänä, vaikka sen enemmistön kannatuksen saamista pidettiinkin tärkeänä. Vuoden 1920 sääntöjen mukaan SKP:n jäseniä olivat vain aktiivisesti puoluetoimintaan osallistuvat ja puoluekuria noudattavat kommunistit. Virkavaltaa harhauttaakseen maanalaiset kommunistit käyttivät salanimiä. Pseudonyymit olivat käytössä muun muassa kirjeenvaihdossa sekä puoluekokouksissa ja opinnoissa ulkomailla.
Toukokuussa 1921 SKP:ssä arvioitiin olevan noin 500 jäsentä. Luku käsitti vain pienen osan SKP:n päämäärien hyväksi Suomessa ja Venäjällä toimineista. Jäseniksi kirjattiin niitä puolueen toimitsijoiden tapaamia henkilöitä, joiden tulkittiin tehneen liittymispäätöksen. Kesään 1929 asti SKP:n uudet kaaderit kirjattiin kandidaattijäseniksi ennen varsinaista jäsenyyttä. Jäsen poistui tilastosta vangitsemisen myötä. Salaisen organisaation jäsenmäärä oli suurimmillaan 1930-luvun alussa, kun julkiset toimintamahdollisuudet estettiin. Vuonna 1932 jäseniä oli yli kaksituhatta, mutta määrä lähti sen jälkeen laskuun ja alitti tuhat vuonna 1937. Valtakunnallisten yhteyksien katkettua eristyksiin jääneet rivijäsenet käsittivät itsensä yleensä edelleen puolueen jäseniksi, ja he olettivat puoluejohdon toimivan toisaalla. Valmius liittyä maanalaisen SKP:n jäseneksi oli suurempaa alueilla, joilla julkisten järjestöjen kannatus oli pienempää. Vuonna 1926 jäsenmäärältään suurin piiri oli Tampere. Eniten jäseniä oli piirien keskuspaikoissa.
Syksyllä 1944 Suomen vankiloista ja keskitysleireiltä vapautui noin 800 poliittista vankia, joita SKP piti kommunisteina. Vuodenvaihteessa 1944–1945 puolueeseen kuului hieman yli 3 000 jäsentä, joista 1 000–2 000 oli puoluetoimikunnalle ilmoittautuneita vanhoja jäseniä. Vuoden 1945 lopussa jäsenmäärä oli 23 778. Suurimmillaan puolueeseen kuului 54 630 jäsentä vuonna 1948. Ilmoitettu jäsenmäärä väheni aina jäsenkirjojen vaihdon (1950, 1964, 1973, 1983) yhteydessä, kun passiiviset ja jäsenmaksunsa laiminlyöneet siivottiin pois tilastoista. Määrä lähti niiden jälkeen uudestaan nousuun.
SKP:n jäsenkunta oli vahvasti työväenluokkaista. Huhtikuussa 1948 jäsenistä luokiteltiin työläisiksi 85,3 prosenttia. Talonpoikia ja maatyöläisiä laskettiin olevan noin kymmenesosa kaadereista ja henkisentyöntekijöitä 1,4 prosenttia. Vuonna 1965 työläisten osuus oli 80,5 %, talonpoikien 9,7 % ja henkisentyöntekijöiden 2,0 %. Vuonna 1975 jäsenistä oli työläisiä 50 %, eläkeläisiä 21,6 %, toimihenkilöitä ja palveluammateissa toimivia 7,3 %, opiskelijoita 6,1 %, perheenäitejä 5,8 %, maanviljelijöitä 3,6 % ja virkamiehiä 2,5 %.
Naisten osuus jäsenistä oli vuosina 1924–1930 noin 10–15 prosenttia. Naisjäsenet keskittyivät muutamaan kaupunkiin ja kolmasosa asui Helsingissä. Vuosina 1945–1948 naisia oli 15–19 prosenttia jäsenistä. Vuonna 1965 naisten osuus oli 22,8 prosenttia ja 1980 29 prosenttia.