stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Moai

Pääsiäissaaren moai-patsaita
Moait ovat Pääsiäissaarella (Rapa Nui) sijaitsevia kivipatsaita. Patsaat ovat monoliitteja, eli yhdestä osasta veistettyjä. Ne voivat painaa yli 20 tonnia ja ovat yli kuusi metriä pitkiä, ja ovat siten megaliitteja. Pääsiäissaarella on tämänhetkisen laskennan mukaan 887 monoliittista kivipäätä.
Nykykäsityksen mukaan patsaat teki saaret asuttanut polynesialainen väestö, sillä samantyyppisiä patsaita on löydetty myös muualta Polynesiasta. Patsaat liittyivät saaren uskontoon, jonka mukaan päälliköt olivat välittäjiä jumalien ja ihmisten välillä. Tällöin patsaat esittävät joko vielä eläneitä päälliköitä tai näiden esi-isiä.
Myytti patsaiden takana

Saaren ikivanhan legendan mukaan Hotu Matu -niminen päällikkö lähti aikojen alussa etsimään uutta kotia, ja päätyi Pääsiäissaarelle. Päällikön kuoltua saari jaettiin hänen kuuden poikansa kesken ja myöhemmin edelleen näiden jälkeläisten kesken. Saaren asukkaat ovat voineet uskoa, että patsaat saavat päälliköiden manan, elämänvoiman, joka olisi hyväksi koko saarelle, tuoden sateita ja viljavaa satoa. Tämä yksittäinen uskomus on kuitenkin vain osa monimutkaista myyttistä uskontoa, joka on saattanut muuttua aikojen kuluessa.
Veistäminen

Yhden kymmenen tonnia painavan moai-patsaan teko saattoi viedä erään tutkimuksen mukaan noin 16 päivää, mutta ehkä jopa yli kuukauden 54 mieheltä.
Noin 95 prosenttia kaikista 887 tunnetusta moaista tehtiin kiveksi iskostuneesta vulkaanisesta tuhkasta Rano Rarakun kraatterilla, jossa on edelleen 397 moaita näkyvillä. Rano Rarakun kaivokset näyttävät olevan äkkiä hylättyjä, sillä kallioissa on vielä puoliksi kaiverrettuja patsaita. Monia patsaita on läheltä kaivosta. Ilmeisesti ne ovat kaatuneet kuljetuksen aikana.
Pääsiäissaarten kivialustat ja patsaat ovat tyypillistä itäpolynesialaista perinnettä, tosin omaan suuntaansa kehittynyttä. Pitcairnsaarten kiviset jalustat maraet olivat temppelien pohjia toisin kuin Pääsiäissaaren ahut, jotka olivat patsaiden alustoja. Pitcairnilla ja muuallakin tehtiin myös punaisesta tulivuoren kuonasta patsaita, kuten Pääsiäissaarenkin jotkut patsaat ovat punaista kuonaa. Marquesassaarilla veistettiin suuria patsaita punaisesta kuonasta ja tuffista hieman samaan tapaan kuin Pääsiäissaarella.
Koko

Yleensä suuri patsas painoi kymmenen tonnia, mutta Paro-niminen 11-metrinen patsas painaa 75 tonnia. Paron punaisesta kivestä tehty päähine, pukao, painaa 12 tonnia. Eräs nyttemmin pystytetty Paroa lyhempi patsas painaa 87 tonnia. Rano Rarakun louhoksessa on keskeneräisiä, vielä suurempia patsaita, joista yksi painaa 270 tonnia.
Rakenne

Monet suuret patsaat lepäävät kivijalustojen, ahujen päällä.
Vaikka patsaat muistetaan usein vain kivipäinä, moailla on pään lisäksi myös typistetty ylävartalo. Noin joka viidennellä seremoniapaikoille siirretyistä patsaista oli punaisesta kivestä tehty silinteri (pukau) päänsä päällä. Pukau esittää luultavasti pappispäällikön päähinettä. Nämä kivet louhittiin kaikki samassa kaivoksessa, joka tunnetaan nimellä Puna Pau. 95 prosenttia patsaista on melko helposti veistettävää Rano Rarakun kraatterin tuffia, joka on kivettynyttä tuliperäistä tuhkaa. Tuffi on melko pehmeätä sään kovettaman kuoren sisällä.
Viime vuosina kaatuneita patsaita on löydetty koskemattomina kasvot maata päin. Niistä havaittiin, että patsaiden syvissä silmäkuopissa on alun perin ollut korallista tehdyt silmät. Myöhemmin joihinkin patsaisiin on restauroitu uudet silmät. Silmillä lienee ollut maaginen merkitys, koska niitä on turmeltu kaadetuista patsaista.
Teorioita patsaiden siirtämisestä

Patsaiden siirto paikoilleen on vaatinut kymmeniä tai satoja ihmisiä, ja niiden kuljetustavasta on kehitelty aikojen kuluessa monia teorioita. Karkeasti ottaen teoriat voidaan jakaa niihin, joissa patsaita siirrettiin vaakasuorassa, ja toisiin, joiden mukaan patsaat olivat pystyssä jo kuljetettaessa. Lähes kaikki väitetyt patsaan kuljetustavat vaativat köysien käyttöä. Jotkin kuljetustavat vaativat alustoja, toiset eivät.
Thor Heyerdahl väitti vuonna 1955 suuren määrän ihmisiä vetäneen moaita perässään niin, että moai oli pelkän puunrungon päällä. Tämä olisi vaatinut hyvin paljon vetäjiä. Erään käsityksen mukaan kitkaa pienentämään olisi käytetty teloja, kuten Loven tekemässä kokeessa, jossa moai asennettiin rekeen rullien päälle.
Kalifornian yliopiston arkeologi Jo Anne Van Tilburgin mukaan patsaat saatettiin kuljettaa paikoilleen myös banaanilla voideltujen puisten telojen varassa. Hän on tehnyt asiasta onnistuneen kokeen. Van Tilburgin ajatuksen mukaan patsaiden kuljetukseen lienee käytetty kanoottitikkaita. Kanoottitikkaissa oli metrin välein olevia puolamaisia poikkipuita, joista muodostuvaa katkonaista pintaa pitkin esinettä kuljettiin. Jyrkässä mäessä puolat saatettiin yhdistää kahdella toisiinsa kuin köysitikkaiksi tai asentaa ne kahden pitkittäisuuntaisen raiteen päälle, jotta saataisin tasainen kuljetustie. Poikkipuut eivät pyörineet, ja kuljettava raskas kanootti, tukki tai kivi vedettiin niitä pitkin.
Jo Anne Van Tilburgin kokeessa 50–70 ihmistä veti keskikokoista 12 tonnin patsasta 15 kilometriä, kun tehtiin työtä viisi tuntia päivässä. 500 ihmistä olisi voinut vetää Paron-tyyppistä suurinta patsasta tikkaita pitkin. Patsaat saatiin pystyyn luultavasti käyttämällä apuna tukevaa kiviramppia, köysiä ja tukkeja. Tukeilla nostettiin ensin patsasta vähän pystyyn, jolloin kiviä saatettiin latoa patsaan koholla olevan yläosan alle. Tätä toistettiin, kunnes patsas oli pystyssä. Pystyyn noston loppuvaihe oli vaarallisin. Patsaan pystyttäneen yhteisön koko saattoi olla noin 400 henkeä.
Terry Huntin, Carl Lipon ja Sergio Rapun tekemien kokeiden mukaan patsaat kuljetettiin köysien avulla pystyssä D:n muotoisen pohjan varassa siirtäen eteenpäin ensin patsaan oikeaa, sitten vasenta puolta. Tämä olisi näyttänyt patsaiden kävelemiseltä, ja tällöin saarelaisten perimätieto patsaiden kulkemisesta paikoilleen kävellen olisi totta. Tällöin puurullia tai muita alustoja ei olisi tarvittu.
Mulloyn mukaan moaita olisi keinuteltu niiden päällä olevien, kahdesta puunrungosta tehdyn V:n muotoisien, melkein vaakasuorassa olevien "jalkojen" varassa.
Pavelin mukaan moai olisi kulkenut alaosastaan pyörien pystyasennossa ilman alustoja, mutta tehdyssä kokeessa tämä kuljetustapa hioi pois patsaan jalustaa.
Melko uuden teorian mukaan patsaat on "kävelytetty" paikalleen keinuttelemalla niitä puolelta toiselle ja siirtämällä ilmassa olevaa puolta eteenpäin, jolloin ne olisivat liikkuneet eteenpäin.
Hylkääminen

Nykykäsityksen mukaan patsaat hylättiin, koska saarta johtaneen pappiseliitin valta romahti ympäristökriisin ja nälänhädän takia. Tapahtuman yksityiskohtia ei ole pystytty täysin selvittämään, mutta tutkimusten mukaan patsaiden veistämisen päätyttyä saaren asukkaat kaatoivat itse lähes kaikki paikoilleen siirretyt patsaat. 1800-luvun puoliväliin mennessä kaikki kaivoksen ulkopuolella olevat ja suurin osa kaivoksessa olevista patsaista oli kaadettu. Nykyään noin 50 seremoniapaikoilla olevaa patsasta on nostettu uudelleen pystyyn.
Vuoden 2022 lokakuussa syttyneessä maastopalossa kansallispuiston moai-kivipäät vauroituivat yli 100 hehtaarin alueella.
Ahu Tongarikin moai-patsaita
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Moai Wikimedia Commonsissa
Wilkinson, Christian: Discover the Mysteries of Easter Island National Geographic.  13.6.2018. Viitattu 15.9.2018 (englanniksi).
Easter Island's society might not have collapsed The Field Museum of Natural History, Chicago & PHYS.org.  13.8.2018. Viitattu 15.9.2018 (englanniksi).
Weisberger, Mindy: How Did Easter Island Statues Get Their Massive 'Hats'? Live Science.  5.6.2018. Viitattu 15.9.2018 (englanniksi).
Easter Island people want British Museum to return Moai statue The Guardian.  7.8.2018. Viitattu 15.9.2018 (englanniksi).
Rongo Rongo Imagina Easter Island. Viitattu 15.9.2018 (englanniksi).
The complete guide of Rapa Nui Imagina Easter Island. Viitattu 15.9.2018 (englanniksi).
Easter Island Chile Travel. Arkistoitu 16.9.2018. Viitattu 15.9.2018 (englanniksi).
Easter Island Home Page (englanniksi) Web archive 2012 Epävirallinen Pääsiäissaaren kotisivu.
PBS NOVA: Secrets of Easter Island - Pääsiäissaaren salaisuudet (englanniksi)
PBS NOVA: Secrets of Lost Empires: Easter Island (englanniksi)
How to make Walking Moai - Miten moait kävelevät? (englanniksi)
Linnunradan käsikirja liftareille (elokuva)

| Linnunradan käsikirja liftareille> The Hitchhiker's Guide to the Galaxy |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste.
Ohjaaja:  Garth Jennings
Käsikirjoittaja:  Douglas Adams (kirja) Douglas Adams (käsikirjoitus) Karey Kirkpatrick (käsikirjoitus)
Tuottaja:  Gary Barber Jay Roach Roger Birnbaum Jonathan Glickman Nick Goldsmith
Säveltäjä:  Joby Talbot
Kuvaaja:  Igor Jadue-Lillo
Leikkaaja:  Niven Howie
Pääosat:  Martin Freeman Sam Rockwell Mos Def Zooey Deschanel Bill Nighy John Malkovich Anna Chancellor Warwick Davis  Stephen Fry
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Touchstone Pictures
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:  Suomessa 5. elokuuta 2005
Kesto:  109 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Linnunradan käsikirja liftareille (The Hitchhiker's Guide to the Galaxy) on vuonna 2005 ensi-iltansa saanut, samannimiseen kirjaan perustuva tieteiskomedia. Elokuvan on ohjannut Garth Jennings ja elokuvan käsikirjoituksen ovat tehneet Karey Kirkpatrick ja Douglas Adams.
Elokuva julkaistiin 28. huhtikuuta 2005 Isossa-Britanniassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa ja seuraavana päivänä Yhdysvalloissa.
Aiheesta muualla

Riina Mikkonen: Maailma loppuu mutta entäs sitten? Film-o-holic.com 5.8.2005.
Linnunradan käsikirja liftareille. Stara.fi 5.8.2005.
Minni Räsänen-Karttunen: Linnunradan käsikirja liftareille (Arkistoitu – Internet Archive). Mesta.net 10.11.2011.
FS Linois (1867)

| Linois |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Toulon
Kölinlasku:  18. heinäkuuta 1865
Laskettu vesille:  31. lokakuuta 1867
Palveluskäyttöön:  1. helmikuuta 1869
Poistui palveluskäytöstä:  31. joulukuuta 1890
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 191 t
Pituus:  61,97 m
Leveys:  9,78 m
Syväys:  4,85 m
Nopeus:  11,5 solmua
Miehistöä:  136-145
Aseistus
Aseistus:  4 × 140 mm tykkiä
Linois oli Ranskan laivaston vuonna 1867 vesillelaskettu puurunkoinen parkkitakiloitu 1. luokan aviso.
Valmistus

Alus tilattiin Toulonin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin 18. toukokuuta 1865. Alus laskettiin vesille 31. lokakuuta 1867 ja se otettiin palvelukseen 1. helmikuuta 1869.
Palvelus

Linois poistettiin alusluettelosta 31. joulukuuta 1890.
Jaana Lirkki

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten salibandy.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten salibandy. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tampere 2015 |  |  |
Jaana Lirkki (s. 31. elokuuta 1990) on suomalainen salibandyn pelaaja, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Suomen naisten maajoukkueessa 27 ottelua ja saavuttanut MM-hopeaa Tampereella 2015. Hän on tehnyt maaotteluissa seitsemän maalia ja saanut kahdeksan maalisyöttöä.
Lirkki pelasi ensimmäiset ottelunsa naisten Salibandyliigassa kaudella 2008–2009 Tapanilan Erä III:n joukkueessa. Kaudet 2010–2016 hän on edustanut lappeenrantalaista NST:tä ja vuodesta 2016 nurmijärveläistä SB-Prota. Hän on voittanut SM-kultaa vuosina 2016, 2018 ja 2019 ja saavuttanut SM-hopeaa vuosina 2011, 2017 ja 2021 sekä SM-pronssia 2012 ja 2015. Lirkki teki vuoden 2019 viidennen loppuottelun jatkoajalla mestaruuden ratkaisseen maalin.
Jaana Lirkin kaksossisko Heidi Lirkki on myös salibandyn pelaaja.
Lintutorni

Lintuharrastajia lintutornissa Liminganlahdella.
Lintutorni on yleensä puinen tornimainen rakennelma, jonka tarkoituksena on auttaa lintuja tarkkailevaa henkilöä näkemään kauemmas tai tornia ympäröivän kasvillisuuden yli. Tornit rakennetaan yleensä painekyllästettyjen tolppien varaan. Tolppien väliin rakennetaan yleensä yksi tai kaksi lintulavaa eri kerroksiksi. Tornien tukemiseen käytetään vaijereita, jotka estävät pystytolppia liikkumasta liikaa tarkkailun aikana. Rakentaminen suoritetaan usein vapaaehtoistyönä. Lintutornit pyritään sijoittamaan siten, että lintujen tarkkailu on mahdollisimman helppoa, mutta lintujen elämää ja ennen kaikkea pesimistä ei häiritä. Nykyaikaisiin lintutorneihin on rakennettu pyörätuoliramppeja helpottamaan liikuntarajoitteisten henkilöiden pääsyä tarkkailupaikoille. Suomessa oli vuonna 2005 yli 400 luetteloitua lintutornia, joista korkein on Lahden Luhtajoen 23,5-metrinen torni.
Tornien taisto -kilpailu

Vuodesta 1994 lähtien Suomessa on järjestetty joka kevät leikkimielinen Tornien taisto -kilpailu, jossa lintutorneihin eri puolille maata asettuneet joukkueet pyrkivät havaitsemaan tornistaan käsin mahdollisemman monta lintulajia kahdeksan tunnin mittaisen kilpailuajan puitteissa. Esimerkiksi vuonna 2006 kilpailuun osallistuttiin noin 250 tornista yli tuhannen lintuharrastajan voimin. Parhaasta tornista havaittiin 116 lajia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lintutorni Wikimedia Commonsissa
Tommy Lindholm

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 3. helmikuuta 1947 (ikä 77)
Syntymäpaikka: Parainen, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Junioriseurat
: PIF
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1964 | PIF |  | (12) |
| 1965 | TuTo |  | (24) |
| 1966–1968 | TPS | 60 | (55) |
| 1969–1970 | HIFK |  | (35) |
| 1971 | Reipas | 25 | (13) |
| 1971–1973 | Beşiktaş | 29 | (10) |
| 1973–1978 | TPS | 106 | (13) |
| 1979–1980 | TuPa |  |  |
| 1981 | PIF |  | (5) |
Maajoukkue
| 1965–1974 | Suomi | 43 | (11) |
Valmennusura
1978: TPS
1986–1988: TPS
1989: IK Brage
1991: TPS
1992–1994: Suomi
1996: HJK

Tommy Lindholm (s. 3. helmikuuta 1947 Parainen) on suomalainen entinen jalkapalloilija ja valmentaja. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä, joka muistetaan esimerkiksi kaksinkertaisena Mestaruussarjan maalikuninkaana Turun Palloseurassa sekä ensimmäisenä suomalaisammattilaisena Turkissa. Valmentajana Lindholm toimi muun muassa TPS:ssa ja Suomen maajoukkueessa.
Jalkapallon lisäksi Lindholm pelasi myös käsipalloa SM-sarjassa Pargas IF:ssa.
Pelaajaura

Lindholm on alun perin PIF:n kasvatteja, jossa hän debytoi myös aikuisten tasolla. Vuonna 1965 hän siirtyi Suomensarjan TuToon, jossa hän pelasi huippukauden tehden 24 maalia ja nousten myös Suomen maajoukkueeseen ennen ensimmäistäkään ottelua maan korkeimmalla sarjatasolla.  Seuraavaksi kaudeksi Lindholm vaihtoi kaupungin sisällä Turun Palloseuraan, jossa myös maaliverkot heiluivat ahkerasti. Kolmen kauden aikana Lindholm pelasi 60 Mestaruussarjan ottelussa ja teki 55 maalia. Hän oli kausina 1967 ja 1968 kahdesti peräkkäin Mestaruussarjan maalikuningas sekä voitti jälkimmäisenä kautena myös Suomen-mestaruuden.
Tämän jälkeen vuonna 1969 Lindholm teki osin opiskeluiden takia kuitenkin kohusiirron Suomensarjassa vahvasti panostaneeseen HIFK:hon, joka jyräsikin sarjansa etelälohkossa näytöstyyliin ja ansaitsi myös karsintasarjassa paikan ylöspäin. Kaudeksi 1971 hän puolestaan vaihtoi Helsingin tähtirinnat  Lahden Reippaaseen. Saman vuoden syksyllä Lindholmista tuli ensimmäinen suomalainen ammattilaispelaaja Turkissa, kun hän siirtyi maineikkaaseen Beşiktaşiin. Hän teki ensimmäisellä kaudellaan 10 maalia, mutta kärsi myöhemmin taklauksesta saadusta polvivammasta.
Istanbulista Lindholm palasikin vuonna 1973 jälleen Turkuun TPS:aan, jota nyt toisella kerralla hän edusti viisi kautta toimien kaudella 1978 myös valmentajana. Vaikeudet polven kanssa näkyivät kuitenkin miehen tehoissa eikä maaleja syntynyt enää totuttuun tahtiin. Vuosina 1979–1981 Lindholm jäähdytteli vielä Turun Pallossa ja Pargas IF:ssa.
Kaiken kaikkiaan Lindholm pelasi SM-tasolla 213 ottelua, joissa hän teki 101 maalia.
Valmennusura

Pelaajauransa jälkeen Lindholm toimi valmentajana ja haki jo varhain vaikutteita Ruotsista, mistä kertoi hänen omaksuma aluepelitaktiikka. Suurinta menestystä valmentajana hän saavutti TPS:ssa, jossa hän toimi jo kauden 1978 apuvalmentajana ja sittemmin kausina 1986–1988 ja 1991 päävalmentajana, kun joukkue voitti Suomen Cupin. Tämän lisäksi Lindholmin eräs suurista tähtihetkistä oli vierasvoitto San Sirolla lokakuussa 1987 UEFA Cupin ottelussa Milanon Interiä vastaan, vaikka lopulta Inter menikin otteluparista jatkoon. Vuonna 1989 Lindholm toimi puolestaan IK Bragen valmentajana Ruotsin Allsvenskanissa.
Lindholm nimitettiin Suomen maajoukkueen päävalmentajaksi vuoden 1992 lopulla Jukka Vakkilan erottua tehtävästä. Lindholmin aika ei myöskään ollut järin menestyksekäs ja hän jätti maajoukkueen Suomen hävittyä kaksi ensimmäistä EM-karsintaotteluaan. Kaudella 1996 Lindholm valmensi HJK:ta, josta hän kuitenkin sai potkut kesken kauden. Tämän jälkeen Lindholm ei ole toiminut huipputason valmennustehtävissä.
Koulutukseltaan liikunnanopettaja oleva Lindholm on aktiivivalmennusuransa jälkeen toiminut Turun ammattikorkeakoulun urheiluvalmennuksen lehtorina.
Saavutukset > Pelaajana

Suomen mestari: 1968, 1975
Mestaruussarjan maalikuningas: 1967, 1968
Saavutukset > Valmentajana

Suomen Cupin voitto: 1991
Lisma

Lisma (pohjoissaameksi Lismá) on kylä Inarin kunnassa. Se sijaitsee Lemmenjoen kansallispuiston sisällä.
Raimo Lindholm

| Raimo Lindholm |
| --- | --- |
 Lindholm (oik.) pelaamassa vuosien 1958–1960 aikoihin.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Raimo Allan Lindholm
Syntynyt: 17. marraskuuta 1931 Helsinki, Suomi
Kuollut: 20. marraskuuta 2017 (86 vuotta) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Lempinimi:  Spike
Pituus:  190 cm
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1947 1952–1967:  Työväen Mailapojat Työväen Mailapojat
Maajoukkueet
1950–1965:   Suomi
Ottelut (pisteet):  116 (848)
Aiheesta muualla
FIBA
Raimo Allan Lindholm (17. marraskuuta 1931 Helsinki – 20. marraskuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen koripalloilija. Lindholm on ainoa suomalainen kaksissa olympiakisoissa pelannut koripalloilija, ja lisäksi hän pelasi kuusissa EM-kilpailuissa. Lindholm valittiin Vuoden koripalloilijaksi kuudesti 1950-luvulla. Miesten SM-sarjassa hän edusti Työväen Mailapoikia saavuttaen kuusi hopea- ja kolme pronssimitalia ja kuuluen useilla kausilla sarjan parhaisiin korintekijöihin. Hän oli myös pesäpallon SM-mitalisti.
Urheilu-ura

”Spike” Lindholm on ainoa suomalainen koripalloilija, joka on pelannut kaksissa olympiakisoissa. Helsingissä 1952 Suomen pelit päättyivät kolmeen tappioon, mutta Tokiossa 1964 Suomi sijoittui 11:nneksi 16 maan joukossa voitettuaan yhdeksästä ottelusta neljä. Lindholm ei osallistunut kisapaikan varmistaneeseen Geneven olympiakarsintaan mutta valittiin kokeneena pelaajana itse kisoihin.
Lindholm osallistui EM-kisoihin kuusi kertaa, ja paras sijoitus oli yhdeksäs. Hän voitti 1960-luvulla kolme PM-kultaa mutta ei yhtään Suomen mestaruutta. Himmeämpiä SM-mitaleja hän sai Työväen Mailapoikien riveissä koripallon lisäksi pesäpallossa, jossa hän pelasi myös viisi Itä–Länsi-ottelua. Koripallomaajoukkueessa Lindholm pelasi yhteensä 116 kertaa ja oli pitkään joukkueen kapteeni. Vuoden koripalloilijaksi 190-senttinen Lindholm valittiin kuudesti 1950-luvulla.
Yksityiselämä

Lindholm toimi Työväen Mailapoikien puheenjohtajana 1970–1972. Lindholmin tytär Riitta Lakaniemi (o.s. Lindholm) pelasi koripallossa 34 maaottelua ja voitti Suomen mestaruuden kahdesti. Tyttärentytär Noora Lakaniemi pelaa SM-tasolla, ja myös muut lapsenlapset ovat saavuttaneet mitaleja niin koripallossa, yleisurheilussa, jääkiekossa, golfissa kuin telinevoimistelussakinlähde?.
Saavutukset > Pesäpalloilijana

2 SM-hopeaa: 1956, 1957
2 SM-pronssia: 1955, 1962
5 Itä-Länsi-ottelua: 1956, 1958, 1960, 1962, 1963
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Raimo Lindholm Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kalevi Heinänen Timo Suviranta Timo Suviranta Hilkka Hakola | Vuoden koripalloilija 1950 ja 1951 1953 1955 1957 ja 1958 | Seuraaja: Timo Suviranta Timo Suviranta Hilkka Hakola Seppo Kuusela |
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1951
Virtanen |
 Lindholm |
 Kyöstilä |
 Suviranta |
 Laaksonen |
 Nuutinen |
 Sylander |
 Koivisto |
 Mutru |
 Heinänen |
 Gustafsson |
 Arppe |
 Pietarinen |
 Pöyhönen |
Valmentaja Ojanen
Suomen joukkue – Koripallo kesäolympialaisissa 1952
4 Heinänen |
5 Karhunen |
6 Kyöstilä |
7 Laaksonen |
8 Lahtinen |
9 Lindholm |
10 Mutru |
11 Nuutinen |
12 Pöyhönen |
13 Ristola |
14 Salonen |
15 Suviranta |
16 Sylander |
17 Virtanen |
Valmentaja Simola
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1953
3 Lampén |
4 Nuutinen |
5 Lindholm |
6 Suviranta |
7 Hynninen |
8 Heinänen |
9 Laaksonen |
10 Virtanen |
11 Salonen |
12 Gustafsson |
13 Mutru |
14 Pietarinen |
Valmentaja Ojanen
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1955
3 Lampén |
4 Nuutinen |
5 Lindholm |
6 Suviranta |
7 Heinänen |
8 Virtanen |
9 Salonen |
10 Sylander |
11 Ravantti |
12 Kuusela |
13 Jokinen |
14 Mutru |
15 Tuominen |
Valmentajat Ojanen & Tuominen
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1957
3 Lampén |
4 Nuutinen |
5 Lindholm |
6 Suviranta |
7 Jantunen |
8 Suhonen |
9 Kala |
10 Kuusela |
11 Sylander |
12 Salonen |
13 Mutru |
14 Koivisto |
Valmentaja Tuominen
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1959
3 Köli |
4 Lampén |
5 Palkoaho |
6 Nenonen |
7 Nuutinen |
8 Lindholm |
9 Jantunen |
10 Rousti |
11 Kala |
12 Kuusela |
13 Salonen |
14 Vartia |
Valmentaja Tuominen
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1961
4 Manninen |
5 K. Liimo |
6 Lampén |
7 Laanti |
8 Nurma |
9 M. Liimo |
10 Bärlund |
11 Lindholm |
12 Ailus |
13 Jantunen |
14 Kuusela |
15 Vartia |
Valmentaja Tuominen
Suomen joukkue – Koripallo kesäolympialaisissa 1964
4 Manninen |
5 K. Liimo |
6 Lampén |
7 Laanti |
8 M. Liimo |
9 Lindholm |
10 Harjula |
11 Kala |
12 Kauppinen |
13 Pilkevaara |
14 Finneman |
15 Vartia |
Valmentaja Tuominen
Lisminjärvi

| Lisminjärvi Лижменское, Ližmenskoje |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Prääsän piiri
Kunnat:  Pyhäjärvi
Koordinaatit:  61°33′16″N, 33°33′34″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Nevan vesistö
Valuma-alue:  Suojoki
Laskupuro:  puro Peltoisenjärveen
Järvinumero:  01040100111102000017303
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  144 m
Pituus:  4,9 km
Leveys:  1,6 km
Rantaviiva:  11,3 km
Pinta-ala:  3,8 km²
Tilavuus:  0,0259 km³
Keskisyvyys:  6,8 m
Suurin syvyys:  21,1 m
Valuma-alue:  16,8 km²
 fiLisminjärvi 
Lisminjärvi (lyydiksi Lidžmind’äŕvi, ven. Лижменское, Ližmenskoje) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Prääsän piirin Pyhäjärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 3,8 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 16,8 neliökilometriä, keskisyvyys 6,8 metriä ja suurin syvyys 21,1 metriä.
Lisminjärvi virtaa puron kautta Peltoisenjärveen. Sen kalalajeja ovat muikku, hauki, särki, made, kuha, ahven ja kiiski. Pyhäjärven taajama ottaa järvestä käyttövetensä.
Lintukoto

Tässä alkuperältään epävarmassa eurooppalaisessa kuvassa keskiaikainen pyhiinvaeltaja löytää paikan, jossa taivas ja maa kohtaavat.
Lintukoto on myyttinen paikka, joka sijaitsi suomalaisen kansanperinteen mukaan kaukana etelässä ja lounaassa, maailman reunalla tai kohdassa, jossa taivaankansi ja maanpinta kohtaavat. Muuttolinnut muuttivat talveksi lintukotoon linnunrataa seuraten, ja ihmissielukin saattoi ehkä vaeltaa sinne kuoltuaan. Lintukodossa kaikki oli pientä, johtuen ehkä taivaankannen reunan läheisyydestä ja ahtaasta tilasta. Lintukoto saattoi sijaita myös taivaankannen reunojen ulkopuolella, jolloin sinne pääsi kulkemaan taivaankannen reunan ali, ikään kuin teltan helman alta.
Nykyään lintukodolla tarkoitetaan yleensä pientä, turvallista ja kotoisaa paikkaa tai aluetta.