stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun taidemuseo
Rakennuksen historia

Liikemiesveljekset Ernst ja Magnus Dahlström ovat kuvataiteen saralla merkittäviä lahjoittajialähde?. Huhtikuussa 1895 he lahjoittivat alkujaan anonyymisti 150 000 markan suuruisen summan, joka nykyrahassa mitattuna vastaa n. 644 000 euroa. Lahjoitus oli alun perin tarkoitus käyttää kaupunginkirjaston rakentamiseen, mutta vuonna 1897 toinen merkittävä lahjoittaja Fredric von Rettig (1843–1914) teki lahjoituksen kirjastorakennuksen rakentamiseksi. Tämä antoi Dahlströmin veljeksille mahdollisuuden keskittyä kuvataiteen tarpeisiin soveltuvaan rakennukseen.
Arkkitehdin löytämiseksi vuonna 1900 järjestettiin suljettu kilpailu neljän osallistujan kesken. Tuomaristossa olivat Dahlströmin veljesten lisäksi Victor Westerholm sekä arkkitehdit Sebastian Gripenberg ja S. M. Schjerfbeck. Kilpailu päättyi tasan professori Gustaf Nyströmin ja arkkitehtitrio Andersin, Jung & Bomanssonin välille. Uusintakilpailun jälkeen tuomaristo määräsi toisen Nyströmin kahdesta ehdotuksesta rakennuksen lopulliseksi lähtökohdaksi.
Polyteknillisen korkeakoulun professori Gustaf Nyströmin voitto herätti kritiikkiä erityisesti nuorempien arkkitehtien keskuudessa, jotka kokivat Nyströmin suunnitelman vanhanaikaiseksi. Ernst Dahlström kuitenkin vakuutti tuomariston valinnan olleen yksimielinen ja Nyströmin suunnitelman vastanneen hyvin kilpailusääntöjä ja lahjoittajien toiveita. Museorakennuksen peruskivi laskettiin 17.5.1902. Gustaf Nyströmin nuorempi veli Alexander Rogatus Nyström (1869–1926) toimi taidemuseon rakennustyömaan valvovana arkkitehtina. Rakennus vihittiin käyttöön 20.4.1904 ja sen kokonaiskustannukset olivat 461 000 markkaa (nykyrahassa mitattuna n. 1 658 000 euroa). lähde?
Taidemuseon monumentaalisuutta korostava sijainti Turun Puolalanmäellä asetti erityisiä vaatimuksia julkisivun suhteen. Julkisivumateriaaliksi valittiin punainen graniitti, joka kiinnitettiin tiiliseinään. Pääsisäänkäynnin pilastereiden graniittisissa kapiteeleissa on kuvattuna neljä taidealaa symboloimaan Turun taidemuseota: arkkitehtuuri, maalaustaide, kuvanveisto ja insinööritaide. Rakennuksen pääjulkisivun ulkonevan osan molemmilla sivuilla on koristeiset, särmikkäät tornit. Sen katto on korkeaharjainen, taitteinen, osittainen lasikatto.
Turun taidemuseon peruskorjaus alkoi 1999 ja valmistui kuuden vuoden jälkeen. Remontin aikana taidemuseo toimi Vartiovuorella sijaitsevassa Turun Akatemian vanhassa tähtitornissa. Korjauksen myötä museo sai muun muassa maanalaista varastotilaa. Yleisötilojen muutoksia olivat hissi, museokauppa, kahvila ja uudet WC:t.
Yhdessä Puolalanmäen kanssa Turun taidemuseo muodostaa kokonaisuuden, joka on yksi Museoviraston vuonna 2009 määrittelemistä valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.
Kokoelma ja näyttelyt

Turun taidemuseon laajan kokoelman omistaa Konstföreningen i Åbo – Turun Taideyhdistys ry. Kokoelman painopisteitä ovat suomalainen kultakausi, turkulainen ja Turun alueella tehty kansallisesti merkittävä taide, suomalainen ja kansainvälinen surrealismi, pohjoismainen taide, taiteilija-omakuvat, pop-henkinen taide 1960-luvulta sekä nykytaide. Kokoelmaan kuuluu nykyisin noin 7 000 teosta, joita esitellään vaihtuvissa ripustuksissa museon toisessa kerroksessa. Toisessa kerroksessa sijaitsevat lisäksi nykytaidetta esittelevä Studio sekä videotaiteeseen keskittynyt Pimiö.
Turun taidemuseon ensimmäisessä kerroksessa esitellään niin uutta kuin vanhaa kotimaista ja ulkomaista taidetta vaihtuvissa näyttelyissä. Merkittäviä näyttelyitä ovat olleet muun muassa Carl Larssonin, Otto Mäkilän ja Reidar Särestöniemen tuotantoa laajasti esittelevät näyttelyt. Vuonna 2008 museossa toteutettiin Stalinin ajan taidetta Viron taidemuseon kokoelmasta esittelevä näyttely, jonka teoksia ei ole koskaan aikaisemmin esitelty ulkomaissa. Keväällä 2013 taidemuseossa avautuu ruotsalaisen surrealismin kärkinimen, Max Walter Svanbergin, näyttely, joka toteutetaan yhdessä Malmön taidemuseon kanssa.
Vuonna 2004 noin viidesosa Turun taidemuseon teoksista oli saatu lahjoituksina. Lahjoituksiin on sisältynyt teoksia mm. Walter Runebergilta, Felix Nylundilta, Eero Järnefeltiltä, Akseli Gallen-Kallelalta, Albert Edelfeltiltä, Hugo Simbergiltä ja Ville Vallgrenilta. Merkittävä lahjoittaja on vuonna 1985 perustettu Turun Taidemuseon Ystävät – Åbo Konstmusei Vänner ry. Yhdistys on lahjoittanut noin 30 vuoden aikana yli 100 teosta Turun taidemuseolle, joka säilyttää niitä erillisenä Turun taidemuseon Ystävien kokoelmana. Museon historian runsaimman lahjoituksen teki Ernst Dahlströmin pojanpoika Nils Dahlström (1907–1978) vuonna 1973. Kokoelmalahjoitus koostui lähes sadasta teoksesta ja sisälsi kultakauden taiteen lisäksi modernia kotimaista taidetta. Vuonna 2004 Turun Taideyhdistys ry sai vastaanottaa pitkäaikaisen rahastonhoitajansa Henry Lönnforsin testamenttilahjoituksen. Lahjoitus koostui mittavasta miniatyyrikokoelmasta sekä valikoimasta kotimaista kuvataidetta.
Vuosikymmenten aikana kokoelmahankintoja ovat ohjanneet museonjohtajat, Taideyhdistyksen hallituksen jäsenet ja monet muut museon toiminnassa mukana olleet henkilöt. Turun taidemuseon kokoelma on merkittävä osa kansallista kulttuuriperintöä, ja museota voidaan pitää Suomen toisena kansallisgalleriana.kenen mukaan?
Kuvia

Akseli Gallen-Kallelan Sammon puolustus
(Museon peruskokoelman merkittävimpiä teoksia).
Gallen-Kallelan Akka ja kissa.
Ferdinand von Wrightin Näköala Haminalahdesta.
Museorakennus 1900-luvun alussa, tausta
Museorakennus 1930-luvulla
Pääoven kädensija
Näyttelytila
Sisätilan portaikko
Kirjallisuutta

Turun taidemuseo = Åbo Konstmuseum, Turku: Turun taidemuseo 2018. ISBN 978-952-9576-48-7
Aiheesta muualla

Turun taidemuseo
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turun taidemuseo Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Turun taidemuseo (Q4502138)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: museorakennus, taidemuseo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Turku
katuosoite: Aurakatu 26, 20100 Turku
koordinaatit: 60°27′N 22°16′E﻿ / ﻿60.45°N 22.26°E﻿ / 60.45; 22.26

Perinteinen lakitustilaisuus Taidemuseonmäellä vappuna 2017.
Tupolev Tu-154

| Tu-154 Nato: "Careless" IATA: "TU5" ICAO: "T154" |
| --- | --- | --- |
 Bulgarialaisen VIA:n Tupolev Tu-154M
Kuvaus
Tyyppi: pitkän matkan matkustajakone
Miehistö: 3–4
Matkustajamäärä: 160–180
Ensilento: 4. lokakuuta 1968
Valmistaja: Tupolev
Valmistusmäärä: yhteensä noin 900, mistä Tu-154M:iä 325
Mitat
| Pituus | 47,90 m |  |
| Kärkiväli | 37,55 m |  |
Massa
| Lentoonlähtömassa | 98 000 kg |  |
Voimanlähde
Moottori Tu-154A/B: 3 kpl Kuznetsov-NK-8-SU
Moottori Tu-154M: 3 kpl Solovjov D-30 KP/KU
Teho: 
Suoritusarvot
| Lentonopeus | 850 km/h |  |
| Lentomatka | 3 900 km maksimilastilla (Tu-154M) |  |
| Lakikorkeus | 11 000 m |  |
Tupolev Tu-154 (Nato-raportointinimi Careless) on keskipitkän matkan matkustajakone, joka on muodostanut Neuvostoliiton ja Venäjän sekä IVY:n matkustajalentokonekaluston rungon monien vuosien ajan. Konetyypin ensilento tapahtui 1968 ja uuden Tu-154M:n, jossa on muun muassa taloudellisemmat suihkuturbiinimoottorit, vuonna 1984.
Tyypin sarjatuotanto päättyi 2006. Aviakor-tehtaan viimeiset Tupolev-tilaukset valmistuvat 2010.
Aeroflot teki viimeisen Tu-154-lennon 31. joulukuuta 2009. Yhtiöllä oli tuolloin vielä 23 konetta. Ne korvattiin käytössä Airbus A320:lla.
Konetta valmistettiin tuhat kappaletta. Se on ollut luotettava erityisesti pohjoisissa olosuhteissa. Tyypillä on kuitenkin varsin synkkä menneisyys, sillä onnettomuuksissa on tuhoutunut 66 konetta (6,6 % valmistetuista). Useimpien onnettomuuksien on väitetty johtuneen ihmisten virheistä, ei itse lentokoneen vioista. Tässä yhteydessä sitä voi verrata sitä läheisesti muistuttavaan yhdysvaltalaiseen vastineeseensa, Boeing 727:een, joita on menetetty 110 noin 1 800 valmistetusta koneesta (6,1 %).
Kone on hyvin meluisa. Ainoastaan TU-154M, paremmilla Solovjev-moottoreilla varustettu versio, saa lentää EU:n alueelle. Iranissa konetyypille on sattunut useita onnettomuuksia. Venäjällä 1990-luvulla sattuneet useat onnettomuudet johtuivat usein huollon laiminlyömisestä.
Erilaisia muunnoksia ovat Tu-154, Tu-154A, Tu-154B, Tu-154B1, Tu-154B2 ja Tu-154M.
Muunnoksia > Tu-154, Tu-154A, Tu-154B

Ensimmäinen Tu-154 tuli Aeroflotin käyttöön 1972. Aeroflot on käyttänyt kaikkia Kuznetsovin moottoreihin perustuvia tyyppejä. Tu-154A käytti tehokkaampia moottoreita, ja Tu-154B lisäsi edelleen lentoonlähtöpainoa. Tu-154S on Tu-154B:n rahtiversio.
Muunnoksia > Tu-155, Tu-156

Nämä muunnokset käyttivät polttoaineenaan metaania, Tu-155 keskimoottorissa ja Tu-156 kaikissa kolmessa moottorissa.
Muunnoksia > Tu-154M

Tu-154M on taloudellisemmilla Aviadvigatelin moottoreilla varustettu versio vuodelta 1982. Aeroflotin mukaan kone on useita länsikoneita luotettavampi. Konetyyppi on ainoa Tu-154-malli, jolla on lupa lentää Euroopan unionin alueelle.
Edeltäjiä ja seuraajia

Tupolev Tu-155, Tupolev Tu-156, Tupolev Tu-160, Tupolev Tu-204 ja Tupolev Tu-214.
Edeltäjiä ja seuraajia > Tulevaisuus

Vuonna 2003 Tupolev tarjosi uudeksi lyhyen ja keskipitkän matkan lentokoneeksi Tupolev Tu-234:ää (Tupolev Tu-204-300), mutta sitä paremmaksi osoittautui MS-21, joka on yhdistelmä Iljušin Il-214- ja Jakovlev Jak-242 -hankkeista. MS-21-100- (132 matkustajaa), MS-21-200- (156 matkustajaa) ja MS-21-300- (174 matkustajaa) koneiden uskotaan tulevaisuudessa korvaavan nykyisiä Tupolev Tu-154:iä matkustajaliikenteessä. MS-21 liittyy lisäksi kuljetuskoneversiossaan Intian ja Venäjän kuljetuskoneprojektiin.
Tammikuussa 2011 sattuneen onnettomuuden vuoksi Venäjän liikenneturvallisuusvirasto kehotti lentoyhtiöitä toistaiseksi lopettamaan lennot Tu-154B-koneilla. Vuonna 2013 Tupolev lopetti mallin valmistuksen.
Konetyyppiä käyttäneitä ja käyttäviä lentoyhtiötä

Aeroflot, Baikal Air, Balkan Bulgarian Airlines,  Bashkirian Airlines, Belavia, China Northwest Airlines, China Southwest Airlines, Dagestan Airlines, Far East Aviation, Foreign Kazakh Airways, Georgian Air, Iran Air Tours, Lot, Luftwaffe, Malév, Sibir Airlines, Tajikistan Airlines, Tarom, Transair Georgia, Vladivostok Avia, Vnukovo Airlines, Air Koryo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tupolev Tu-154 Wikimedia Commonsissa
TU-154 Aircraft Family by PSC Tupolev (Arkistoitu – Internet Archive)
Туполев Ту-154 (venäjäksi)
TU-154:n kuormausta Helsinki-Vantaalla.
Tupolev Tu-154.
Twinkie

Twinkieitä
Twinkie on kermatäytteinen kullanruskea leivos. Twinkie on peräisin Yhdysvalloista ja sen alkuperäistä versiota alettiin valmistaa vuonna 1930. Resepti on tosin myöhemmin muuttunut huomattavasti. Twinkiet ovat kooltaan noin 10 x 2,5 senttimetriä, ja niitä myydään usein tuplapakkauksissa.
Yhdysvalloissa twinkiet luokitellaan yleisesti roskaruoaksi. Yksi Twinkie sisältää noin 150 kilokaloria. Twinkieitä valmistetaan vuosittain noin viisisataa miljoonaa kappaletta.
Historia

Twinkien keksi Continental Baking Company-nimiselle yhtiölle Schiller Parkissa lähellä Chicagoa työskennellyt James A. Dewar vuonna 1930. Dewar halusi keksiä yleisempää käyttöä pikkupullapannuille, joita tavallisesti käytettiin vain mansikoiden sesonkikauden aikana. Alkuperäistä twinkien reseptiä ei tunneta kokonaan. Alun perin twinkien täyte oli banaanikermaa. Banaaneista oli kuitenkin puutetta toisen maailmansodan aikana, jolloin täyte vaihdettiin vaniljakermaan.
Twinkien suosio nousi etenkin maailmansodan jälkeen. Suosion kasvuun vaikuttivivat televisiomainonta, sekä ruuan tuotantoon ja säilyttämiseen liittyvät keksinnöt elintarvikealalla. Televisiossa twinkie tuli tunnetuksi hyvin suositun lasten televisio-ohjelman The Howdy Doody Show'n kautta.  Alkujaan mainoksissa twinkiet esitettiin hyvänä jälkiruokavaihtoehtona. Niitä väitettiin jopa terveellisiksi. Ne yleistyivät lasten eväiden joukossa vanhempien ostamana. Samoihin aikoihin kemianalalla oli edelleen maailmansodan jäljiltä huomattavasti aikaisempaa enemmän tuotantoa, jota alettiin hyödyntää elintarvikkeissa. Tämä vaikutti etenkin tuotteiden säilyvyteen, kun helposti pilaantuvia raaka-aineita, kuten kananmunaa ja maitotuotteita korvattiin keinotekoisilla korvikkeilla. Twinkie kestää jopa 45-päivää kaupan hyllyllä, kun ne aikaisemmin oli poistettava parissa päivässä pilaantumisen takia.
Twinkiestä tuli lopulta olennainen osa yhdysvaltalaista ruokakulttuuria ja yksi tunnetuimmista elintarvikkeiden brändeistä. Vuonna 1999 tuolloinen Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton sisällytti twinkien Millennium Time Capsule-aikakapseliin. Huolimatta kulttuurisesta asemastaan twinkie ajautui 2010-luvun alussa ongelmiin. Twinkien brändin omistanut Interstate Bakeries ajautui vuonna 2012 vararikkoon. Vararikko ja uhannut twinkien valmistuksen loppuminen oli suuri uutinen. Lopulta kuitenkin kaksi private equity yhtiötä nimeltä Apollo Global Management ja C. Dean Metropoulos and Company ostivat twinkien oikeudet 410 miljoonan dollarin hintaan. Twinkie palasi markkinoille heinäkuussa 2013.
Kirjallisuutta

Steve Ettlinger, Twinkie, Deconstructed, Plume, 2008 ISBN 0452289289 – Twinkie Deconstructed -sivusto
Georg Ehrnrooth (sijoittaja)

Georg Johan Casimir Ehrnrooth (s. 16. tammikuuta 1966) on suomalainen sijoittaja ja elinkeinoelämän vaikuttaja, koulutukseltaan agrologi. Hän on muun muassa Pöyryn (vuodesta 2010), Forcitin (vuodesta 2010) ja eQ:n (vuodesta 2011) hallituksen jäsen ja hallituksen puheenjohtaja useissa sukunsa omistamissa sijoitusyhtiöissä.
Ehrnrooth on myös Louise ja Göran Ehrnroothin säätiön hallituksen puheenjohtaja ja Paavo Nurmen Säätiön hallituksen jäsen.
Georg Ehrnrooth sai Finanssivalvonnalta 500 €:n rikemaksun arvopaperimarkkinalain rikkomisesta sijoitusyhtiö Partumissa.
Hänen isänsä on vuorineuvos Casimir Ehrnrooth.
Kootut levyt osa 18 (Olavi Virta)

| Kootut levyt osa 18 Olavi Virta |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1954–1955
 Julkaistu: 1995
 Formaatti: CD-levy
 Tuottaja(t): Jarmo Santavuori
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 53.09
 Levy-yhtiö: Warner Music Finland
Olavi Virran muut julkaisut
| Kootut levyt osa 17 1995 | Kootut levyt osa 18 1995 | Kootut levyt osa 19 1995 |
Kootut levyt osa 18 on vuonna 1995 julkaistu Olavi Virran kokoelmalevy, johon on koottu hänen levytyksiään vuosilta 1954–1955.
”Nukkumatti” on eri kappale kuin Virran aiemmin vuonna 1952 levyttämä samanniminen sävelmä.
Kappaleet

Kultainen tango – 3.12
Odotathan kukkani – 2.59
Älä myöhästy – 3.09
Flamenco – 3.19
Tuulten kehtolaulu – 3.21
Serenadi – 3.09
Lapikasta lattiaan, jenkkasikermä  (Ei siellä vintillä vitkasteltu, Talvella Talikkalan markkinoilla, Sepän sälli, Eikä me olla veljeksiä) – 2.51 |26}}
Oi villiruusu – 3.26
Gilly gilly ossenfeffer katzenellen bogen paras on – 3.08  (Harmony Sisters -yhtyeen kanssa)
Lintu pienoinen – 2.56
Cocktailit kahdelle – 2.37
Päivänpaisteinen uni – 3.17
Kun yö on meidän – 3.13
Papan mambo (1955 versio) – 2.37
Sinitaivas, tango – 3.07
Syysunelmia (Songe d’automne) – 3.04
Nukkumatti (1. versio) – 2.39
Nukkumatti (2. versio) – 2.38
Rakkauden laulu – 3.07
Mambo Italiano – 2.39
Wiljo Einar Tuompo

| Viljo Einar Tuompo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Viljo (Wiljo) Einar Thompeselvennä
Syntynyt: 23. syyskuuta 1893 Pornainen
Kuollut: 25. marraskuuta 1957 (64 vuotta) Helsinki
Ammatti:  opiskelija, toimittaja
Jääkäri
Liittymispäivämäärä:  27. helmikuuta 1915
Komppania:  2. komppania
Taistelut jääkäriaikana:  Asemasota Missejoella, Asemasota Riianlahden rannikkoasemissa, Aa-joen talvitaistelu
Korkein arvo jääkäriaikana:  Zugführer
Palasi Suomeen:  25. helmikuuta 1918
Arvo Suomeen tultaessa:  kapteeni
Korkein sotilasarvo:  kenraaliluutnantti
Viljo (Wiljo) Einar Tuompo (23. syyskuuta 1893 Pornainen – 25. marraskuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraali, Pohjois-Suomen Ryhmän komentaja talvisodassa ja Päämajan komento-osaston päällikkö jatkosodassa. Sotien jälkeen Tuompo toimi pankinjohtajana.
Perhetausta ja vaiheet ennen jääkäriaikaa

Viljo Einar Tuompo syntyi pornaislaiseen maanviljelijäperheeseen. Hänen isänsä oli Johan Erik Tuompo ja äitinsä Ida Fredika Mikkonen. Kotitalo oli noin 200 hehtaarin kokoinen Tuompo. Nimen on tulkittu muuntuneen ruotsalaisesta Tomasbo-muodosta. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Ingrid Solweig Olsonin kanssa. Hänen nuoremmat veljensä ryhtyivät myös sotilasuralle ja etenivät eversteiksi: Yrjö Tuompo (1897–1964) toimi mm. JR 44:n komentajana ja Eino Tuompo (1902–1979) ilmatorjunnan aselajissa.
Tuompo kirjoitti ylioppilaaksi Porvoon suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Eteläsuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisessä osastossa vuosina 1912–1915. Opiskeluaikanaan hän toimi Perä-Pohjolan kansanopiston johtajan viransijaisena kevätlukukauden 1913 ja työskenteli kesätoimittajana Tornionlaakso-nimisessä sanomalehdessä vuonna 1914.
Jääkärikausi

Tuompo lähti ensimmäisten vapaaehtoisten joukossa Saksaan Pfadfinder-kurssille, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 27. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen Preussin Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan. Pataljoonasta hänet komennettiin kesäkuussa vuonna 1915 etappitehtäviin ensin Tukholmaan ja edelleen Haaparannalle, jossa hän toimi etappiaseman hoitajana ensin yhdessä jääkäri Kaarle Heikki Kekonin kanssa. Marraskuun lopulla Tuompo toimi hoitajana hetken yksin, kunnes hänen seuraansa liittyi muun muassa jääkäri Oiva Willamon. Takaisin Saksaan komppaniaansa hän palasi 8. tammikuuta 1916. Hän osallistui ensimmäisen maailmansodan taisteluihin Saksan itärintamalla Missejoella, Riianlahdella ja Aa-joella. Tuompo suoritti vuonna 1917 Libaussa järjestetyn sotakoulun A-kurssin ja osallistui Suomalaisen sotilaskäsikirjan toimitustyöhön.
Suomen sisällissota

Tuompo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana kapteeniksi ylennettynä 25. helmikuuta  1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianpäälliköksi 3. jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 8. maaliskuuta 1918 komppanioineen 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonaan ja 25. maaliskuuta 1918 alkaen 11. jääkäripataljoonaan, jossa komppaniasta muodostettiin pataljoonan 1. komppania. Tuompo osallistui sisällissodan taisteluihin Rotanpesällä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hänet komennettiin Yleisesikuntaan, sieltä 2. divisioonaan esikuntapäälliköksi ja edelleen Savon jääkärirykmenttiin pataljoonankomentajaksi. Polkupyöräpataljoona 2:n komentajan paikalta hän palasi yleisesikuntaan ulkomaanosastolle. Vuonna 1927 hän sai johtoonsa Pohjois-Savon rykmentin ja seuraavana vuonna Suomen valkoisen kaartin.
Vuodesta 1929 Tuompo oli jälleen Yleisesikunnassa komento-osaston päällikkönä, ja hän hoiti myös Yleisesikunnan päällikön tehtäviä sekä vuonna 1935 Rajavartiostojen päällikkyyttä.
Talvisota

Tuompo oli talvisodassa Pohjois-Suomen ryhmän komentajana suoraan ylipäällikön alaisuudessa. Komentopaikkana oli Kajaani. Hän on kuvannut rintamanosan tapahtumia artikkelissaan kokoomateoksessa Kunnia – Isänmaa (1940).
Jatkosota

Jatkosodassa Tuompo oli Mikkelissä nykyisessä Päämajakoulussa, entisessä kansakoulussa toimineen Päämajan komento-osaston päällikkönä. Hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi 1941.
Sotien jälkeinen aika

Kenraali Tuompo lähti perheensä kanssa Ruotsiin lokakuun lopussa 1944. Helmikuussa 1945 hänet määrättiin ylipäällikön käskyllä tutustumaan kolmen kuukauden ajan Ruotsin sotilaskoulutukseen. Näin hänellä oli laillinen syy pysytellä ulkomailla. Tuompo sai omasta pyynnöstään eron puolustusvoimista heinäkuussa 1945. Hän palasi Suomeen 1948, jolloin Punainen Valpo pidätti hänet heti Suomeen saavuttuaan. Valpo kuulusteli häntä viiden päivän ajan. Sen jälkeen hän pääsi vapaaksi, kun mitään syytä pidätykseen ei kyetty löytämään. Sen jälkeen Tuompo toimi Kansallis-Osake-Pankin palveluksessa.
Julkaisut

Suomen jääkärit I, 1918
Tuompo, W. E.: Suomen jääkärit II: Kotiin.  Jyväskylä:  Gummerus, 1918.
Suomen armeija sanoin ja kuvin (yhdessä L. Grandellin kanssa), 1920
Konekivääriase nykyaikaisessa sodassa, 1920
Tuompo, W. E.: Sukellusveneellä U C 57 vapaussotaan.  Helsinki:  Sanatar, 1934.
Tuompo, W. E.: Sotilaan tilinpäätös.  (Historiallisten asiatietojen osalta muistelmat tarkistanut Matti Lauerma)  Porvoo:  WSOY, 1967.
Kuosa, Tauno (toim.): Päämajassa 1941–1944.  Porvoo:  WSOY, 1968.
Sotilasaiheisia kirjoituksia kokoelmateoksissa ja aikakauslehdissä
Tuompo kuului Suomen Sotilasaikakauslehden, Suomen vapaussota -lehden ja Jääkäri-invaliidin toimituskuntaan (päätoimittaja 1936-1939).
Luottamustoimet

Tuompo toimi upseerien ylentämiskysymyksiä pohtineen komitean jäsenenä vuonna 1919 ja valtionhoitaja-ylipäällikön asettaman tarkastuslautakunnan sihteerinä vuonna 1919 sekä vapaussodan avustuskomitean jäsenenä vuosina 1919–1922. Hän toimi myös rannikkopuolustuskomitean jäsenenä vuonna 1922 ja valtion tapaturmalautakunnan jäsenenä vuosina 1922–1923. Yleisesikunnan historiakomitean puheenjohtajana hän toimi vuosina 1927–1928 ja Suomen upseeriliiton johtokunnan jäsenenä ja sihteerinä vuosina 1918–1919 ja varapuheenjohtajana vuosina 1920–1923 ja 1930–1934 sekä jäsenenä vuosina 1929 ja 1935. Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1919–1920 sekä 1923 ja Suomen sotilaskotiliiton varapuheenjohtajana vuodesta 1933 alkaen.
Tuompo kuului apujäsenenä suomen kielessä suoritettavia tutkintoja varten asetettuun tutkintolautakuntaan vuodesta 1934 alkaen. Lapin rajaseutuystävien Helsingin osaston puheenjohtajana hän toimi taasen vuodesta 1936 alkaen ja Rajaseuduuystäväin liiton puheenjohtajana vuodesta 1938 alkaen. Korkeimman oikeuden sotilasjäsenen varajäsenenä hän toimi vuodesta 1933 alkaen ja oli 3. Divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuonna 1928 ja 1. Divisioonan vuonna 1929 sekä Yleisesikunnan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuosina 1927 ja 1930–1935. Hän toimi myös armeijan edustajana Lützenin taistelun 300-vuotisjuhlilla vuonna 1932 ja oli Suomen Sotilasaikakauslehden toimituskunnan jäsenenä vuosina 1919 ja 1929–1941 sekä Suomen Vapaussota -lehden toimituskunnan jäsenenä 1933–1938. Jääkäri-Invaliidin toimituskunnan jäsenenä hän toimi vuosina  1934–1935 ja toimittajana vuosina 1937–1938. Tuompo toimi myös Vapaudenristin ritarikunnan varakanslerina 26.10.1941–3.11.1945.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 6. helmikuuta 1916  Zugführer 9. elokuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 24. joulukuuta 1919  Everstiluutnantti. 16. toukokuuta 1925  Eversti 15. kesäkuuta 1928  Kenraalimajuri 16. toukokuuta 1938  Kenraaliluutnantti 1941  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 16. toukokuuta 1919 |         |  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien ja rintatähden kera  Vapaudenristi 1. lk. rintatähden kera  Suomen Valkoisen Ruusun komentajamerkki  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suojeluskuntain rautainen ansioristi  Väestönsuojelun ansiomitali  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 1. lk. Rautaristi  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan Kotkan Ritarikunnan 2. lk. kunniamerkki rintatähden kera  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Kotkaristi ritarikunnan 2. lk. ansioristi  Unkarin Pyhän Kruunun ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 2. lk. kunniamerkki rintatähden kera  Puolan Polonia Restitutan ritarikunnan 2. lk.  Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki  Romanian Kruunuritarikunnan suurristi |