stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Robert Sapolsky
Teoksia > Kirjat > Englanniksi

Stress, the Aging Brain, and the Mechanisms of Neuron Death (MIT Press, 1992) ISBN 0-262-19320-5
The Trouble with Testosterone: And Other Essays on the Biology of the Human Predicament (Scribner, 1997) ISBN 0-684-83891-5
Yhdistyneessä kuningaskunnassa nimellä Junk Food Monkeys (Headline Publishing, 1997) ISBN 978-0-7472-7676-0
A Primate's Memoir (Touchstone Books, 2002) ISBN 0-7432-0247-3
Monkeyluv: And Other Essays on Our Lives as Animals (Scribner, 2005) ISBN 0-7432-6015-5
Behave: The Biology of Humans at Our Best and Worst (Penguin Press, May 2017) ISBN 1-5942-0507-8
Determined: A Science of Life Without Free Will (Penguin Press, 2023) ISBN 978-0-5255-6097-5
Teoksia > Artikkeleita

Robert M. Sapolsky, Lisa J. Share: A Pacific Culture among Wild Baboons: Its Emergence and Transmission. PLOS Biology, 13.4.2004, 2. vsk, nro 4, s. e106.  PubMed:15094808  doi:10.1371/journal.pbio.0020106  ISSN 1545-7885  Artikkelin verkkoversio. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Sapolskyn TED-puheet:
The biology of our best and worst selves (2017) video
The uniqueness of humans (2010) video
Luentosarja Human Behavioral Biology (2010) videosarja, 25 osaa
Luento depressiosta (2009) video, 52 min.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Risto Sarvas

Risto Olavi Sarvas (vuoteen 1926 Sundvall) (10. helmikuuta 1908 Pori – 8. huhtikuuta 1974 Helsinki) oli Metsäntutkimuslaitoksen professori, joka toimi tutkimuslaitoksen johtajana 1956–1962.
Sarvaksen vanhemmat olivat kauppias Fredrik Wilhelm Sundvall ja Selma Eufrosyne Gustafsson. Hän valmistui metsänhoitajaksi 1931 ja työskenteli kolme vuotta avustavana metsänhoitajana Metsähallituksen palveluksessa, kunnes siirtyi tutkijaksi ja assistentiksi Helsingin yliopistoon. Vuosina 1935–1936 hän opiskeli saksalaisissa metsäkorkeakouluissa Eberswaldenissa ja Tharandtissa. Vuonna 1938 hän käynnisti eduskunnan erityisrahoituksella huonokuntoisia metsiä koskevan tutkimuksen, 1944 hän väitteli harsintahakkuiden vaikutuksista ja väitöksen jälkeen tutki muun muassa koivun luontaista uudistamista ja siemenpuuhakkuita männyn uudistamisessa. Vuonna 1945 hänestä tuli Metsäntutkimuslaitoksen assistentti, 1952 professori ja metsänhoidon tutkimusosaston päällikkö ja 1956 oman toimensa ohella tutkimuslaitoksen johtaja kuuden vuoden ajaksi. Tutkijaksi Sarvas palasi omasta tahdostaan. 1960-luvulla hän julkaisi laajoja kansainvälistä huomiota herättäneitä tutkimuksia männyn ja kuusen kukinnasta ja siemensadosta, samoin kuin merkittävän yli 500-sivuisen dendrologian käsikirjan Havupuut (1964). Metsäpuiden vuodenaikojen kiertoa koskevasta tutkimuksesta hän ehti julkaista ensimmäisen osan 1972. Sarvas toimi aktiivisesti alansa kansainvälisissä ja pohjoismaisissa asiantuntijaverkostoissa, mukaan lukien metsäntutkimusorganisaatioiden liitto IUFRO.
Sarvaksen puoliso vuodesta 1939 oli Aira Helka Pentikäinen.
Aiheesta muualla

Seppo Ruotsalainen ja Juhani Häggman (toim.) 2009. Kutsumuksena metsätiede. Risto Sarvaksen 100-vuotisjuhlakirja. Metsäntutkimuslaitos. ISBN 978-951-40-2179-4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Kaarlo Sarkko

Kaarlo Sarkko (29. tammikuuta 1938 Helsinki – 28. heinäkuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen oikeustieteilijä, joka toimi valtakunnansovittelijana 1973–1975, Helsingin yliopiston työoikeuden professorina 1975–1983 ja työtuomioistuimen presidenttinä 1983. Sarkko oli puolueeton realisti, joka saavutti sekä työnantajien että työntekijöiden luottamuksen. Hänestä työskentely työmarkkinajärjestöjen kanssa oli tervetullutta vaihtelua yliopiston teoreettiseen ilmapiiriin. Hän kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen 45-vuotiaana.
Koulutus ja ura

Sarkko kirjoitti ylioppilaaksi Töölön yhteiskoulusta 1956 ja suoritti Helsingin yliopistossa lainopin kandidaatin tutkinnon 1959. Hän suuntautui alusta alkaen tutkijan uralle opiskellen 1961–1962 Yhdysvalloissa Columbian yliopistossa New Yorkissa, jossa hän suoritti Master of Comparative Law -tutkinnon. Vuosina 1962–1963 Sarkko toimi Halikon tuomiokunnan notaarina ja 1963 Suomen Selluloosayhdistyksen palveluksessa. Turun yliopiston valtiosääntöoikeuden ja kansainvälisen oikeuden assistenttina hän oli 1963. Lakitieteen lisensiaatiksi hän valmistui 1963 ja sai samana vuonna varatuomarin arvon. Oikeustieteen tohtoriksi hän väitteli 1969 Helsingin yliopistossa aiheenaan työrauhavelvollisuus.
Kaarlo Sarkko aloitti työuransa Helsingin yliopistossa vertailevan oikeustieteen laitoksen amanuenssina 1963–1964, jatkoi maa- ja vesioikeuden sekä työoikeuden tilapäisenä assistenttina 1964–1965 ja assistenttina 1965–1970. Käytännön kokemusta työoikeudesta hän sai jo väitöskirjavaiheessa toimiessaan työsopimuslakikomitean sihteerinä 1967–1969. Yliopistoura jatkui työoikeuden dosenttina 1969–1970, siviilioikeuden virkaatekevänä apulaisprofessorina 1969–1970, työoikeuden virkaatekevänä apulaisprofessorina 1970 ja apulaisprofessorina 1971–1975. Työoikeuden viransijaisena professorina Sarkko oli 1971–1973 ja työoikeuden henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina 1975–1983.
Yliopistouransa ohella Sarkko oli työtuomioistuimen  sihteerinä, varajäsenenä ja jäsenenä 1969–1982 sekä korkeimman oikeuden ylimääräisenä oikeusneuvoksena 1979. Työriitojen piirisovittelijana hän toimi 1972–1973 ja valtakunnansovittelijana 1973–1975. Virkaehtokomitean puheenjohtajana hän toimi 1973–1975, työneuvoston puheenjohtajana 1978–1982, sekä työsuhdeturvakomitean jäsenenä ja puheenjohtajana 1978–1981. Lisäksi Sarkko toimi monen toimikunnan ja lautakunnan jäsenenä ja puheenjohtajana.
Teokset

Työrauhavelvollisuudesta. Tutkimus työehtosopimuslain mukaisen työrauhavelvollisuuden asiallisesta ulottuvuudesta.  (Väitöskirja)  Helsinki:  Suomalainen lakimiesyhdistys, 1969.
Työoikeus. Yleinen osa.  Helsinki:  Lainopillisen ylioppilastiedekunnan kustannustoimikunta, 1972.  ISBN 951-9027-01-7
Vuosilomalaki.  Helsinki:  Suomen lakimiesliiton kustannus, 1973.  ISBN 951-640-017-5
Työehtosopimuksen määräysten oikeusvaikutukset.  Helsinki:  Suomen lakimiesliiton kustannus, 1973.  ISBN 951-640-021-3
Työoikeus. Erityinen osa I.  Helsinki:  Lainopillisen tiedekunnan kustannustoimikunta, 1977.  ISBN 951-9027-30-0
Kauppatyölaki.  Helsinki:  K. Sarkko, 1978.  ISBN 951-99176-6-7
Työaikalaki.  Helsinki:  Econlaw, 1982.  ISBN 951-9329-11-0
Lisäksi Sarkko kirjoitti artikkeleita työoikeudesta kotimaisiin ja ulkomaisiin julkaisuihin. Lakimies-lehden päätoimittajana hän toimi 1981–?.
Aiheesta muualla

Kuka kukin on 1978 (Runeberg.org)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Paavo J. Paavola | Suomen valtakunnansovittelija 1974–1975 | Seuraaja: Matti Pekkanen |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Nicolas Sarkozyn sukuhistoria

Nicolas Paul Stéphane Sárközy de Nagy-Bócsa eli Nicolas Sarkozy kuuluu isänsä puolelta unkarilaiseen alempaan aatelistoon. Hänen isänsä on Pál István Ernő Sárközy de Nagy-Bósca, joka syntyi Budapestissa 5. toukokuuta 1928.
Sárközyn suku

Sárközy de Nagy-Bócsa-suvun (unk. nagybócsai Sárközy) kantaisä oli saanut aatelisarvonsa 10. syyskuuta 1628 ansioistaan osmaniarmeijoita vastaan käydyissä taisteluissa. Suku omisti vielä 1700-luvulla 400-800 hehtaaria maata, mutta Sarkozyn isän syntyessä maanomistus oli pienentynyt 285 hehtaariin. Lisäksi he omistivat pienen linnan Alattyánin kylässä lähellä Szolnokia 92 kilometriä Budapestista itään. Pál Sárközyn isä ja isoisä olivat Szolnokin kaupunginvaltuutettuja. Sárközy de Nagy-Bócsan suku oli protestanttinen, mutta Pál Sárközyn äiti, Katalin Tóth de Csáford (unk. csáfordi Tóth Katalin), kuului katoliseen aatelissukuun.
Kun Neuvostoliitto miehitti Unkarin vuonna 1944, Sárközyn suku pakeni Saksaan. Sárközyt palasivat Unkariin vuonna 1945, mutta he olivat jo menettäneet omaisuutensa ja asemansa. Pál Sárközyn isä kuoli pian, ja hänen äitinsä pelkäsi, että poika kutsuttaisiin pian Unkarin kansanarmeijaan tai hän joutuisi Serbiaan. Äiti kehotti poikaa lähtemään maasta ja lupasi tulla myöhemmin perässä Pariisiin. Lopulta Pál Sárközy pakeni ensin Itävaltaan ja sitten Saksaan, mutta hänen äitinsä sanoi Unkarin viranomaisille hänen hukkuneen Balatonjärveen.
Lopulta Pál Sárközy saapui Ranskan rajan läheisyyteen Baden-Badeniin, jossa hän tapasi Ranskan Saksan-armeijan päämajassa muukalaislegioonan rekrytoijan. Hän värväytyi legioonaan viideksi vuodeksi, kuten monet muut vastaavassa tilanteessa olleet. Pál Sárközy lähetettiin alokaskaudelle legioonan tukikohtaan Sidi Bel Abbesiin. Hänet piti lähettää Indokiinan sotaan, mutta unkarilaisen lääkärin kävi sääliksi maanmiestään, ja hän esti tämän sotakomennuksen lääketieteellisin perustein.
Pál Sárközy aloitti siviilielämän Marseillessa vuonna 1948 ja ranskalaisti nimensä muotoon Paul Étienne Arnaud Sarközy de Nagy-Bocsa. Hän kuitenkin halusi pysyä kansalaisuudettomana ja haki Ranskan kansalaisuutta vasta 1970–luvulla. Hän tapasi Andrée Jeanne "Dadu" Mallah'n vuonna 1949.)
Mallahin suku

Pariisissa 12. lokakuuta 1925 syntyneen oikeustieteen ylioppilas Andrée Mallahin isä oli hyvämaineinen urologi Benedict Mallah, joka kuului Pariisin 17. kaupunginosassa asuvaan porvaristoon. Alkuperäiseltä nimeltään Benedict Mallah oli Aaron "Benico" Mallah, joka oli syntynyt vuonna 1890 Thessalonikin sefardijuutalaiseen yhteisöön kuuluneeseen perheeseen. Mallahin vanha juutalaissuku oli alun perin karkotettu vuonna 1492 Espanjasta, josta se oli päätynyt Provencen kautta muiden Espanjasta karkotettujen juutalaisten tapaan Thessalonikiin.
Kultaseppä Mordechai Mallahin ja Reyna Magrison poika Benico Mallah lähti 14-vuotiaana äitinsä kanssa Thessalonikista vuonna 1904 ja päätyi maineikkaaseen Lycée Lakanalin sisäoppilaitokseen Etelä-Pariisiin Sceaux'hon. Ylioppilastutkinnon jälkeen hän opiskeli lääketiedettä, jäi Ranskaan ja sai maan kansalaisuuden. Toimiessaan ensimmäisen maailmansodan aikana Ranskan armeijan lääkärinä hän tapasi sotalesken nimeltä Adèle Bouvier (1891–1956), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1917. Nicolas Sarkozyn isoäiti Adèle Bouvier oli kotoisin varakkaasta katolisesta porvarisperheestä Lyonista.
Mallah kääntyi Adèlen vanhempien toiveiden mukaisesti katolilaiseksi ja otti samassa yhteydessä käyttöön ranskalaisen etunimen "Benedict". Välttääkseen toisen maailmansodan aikana saksalaisten tekemät pidätykset ja kyyditykset Mallahin perhe joutui pakenemaan Pariisista pienelle maatilalle Corrèzeen. Moni Thessalonikiin jäänyt tai Ranskaan muuttanut Mallah joutui keskitysleirille. Holokaustissa menetti henkensä yhteensä 57 Mallah-sukuun kuulunutta.
Vanhempien avioliitto

Paul Sarkozy ja Andrée Mallah menivät naimisiin 17. kaupunginosassa sijaitsevassa Saint-François-de-Sales'n kirkossa 8. helmikuuta 1950. Perhe asui Pariisin 17. kaupunginosassa, ja siihen syntyi kolme poikaa: Guillaume (s. 1951), joka on toiminut tekstiiliteollisuudessa yrittäjänä ja työnantajaliitto MEDEF:in varapuheenjohtajana (2000–2005), Nicolas (s. 1955) ja François (s. 1957), joka on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri ja terveydenhoidon alalla toimivan konsulttiyrityksen johtaja. Paul Sarkozy hylkäsi vuonna 1959 vaimonsa ja kolme lastaan.
Linnunpönttö

Sinitiainen ruokkimassa poikastaan linnunpöntön suulla.
Linnunpönttö on keinotekoinen pesimäsuoja kolopesiville linnuille. Linnunpöntöt valmistetaan yleensä laudasta tai pölkystä, lämpimissä maissa joskus betonista. Linnunpöntön leveys ja korkeus sekä lentoaukon halkaisija määräävät sen, minkä lajinen lintu pönttöön voi pesiä.
Merkitys

Linnut käyttävät pönttöjä pesimiseen keväällä ja kesällä sekä yöpymiseen syksyllä ja talvella. Pönttö suojaa linnun pesää ja poikasia sateelta, tuulelta ja pedoilta. Linnunpöntöistä hyötyvät myös ihmiset, sillä niissä pesivät pikkulinnut syövät tuhohyönteisiä.
Linnunpönttöjen merkitys on kasvanut sitä mukaa, kun luonnon pesäkolot ovat vähentyneet metsistä. Jotkin kolopesijät pesivät lahopuissa tikkojen tekemissä koloissa ja toiset lahopuusta revenneiden oksien jättämissä onkaloissa. Metsissä ei kuitenkaan enää ole paljonkaan lahopuita, sillä ne eivät säästy, kun talousmetsät korjataan suuria koneita käyttäen.
Materiaalit

Linnunpöntöt valmistetaan yleensä puusta. Puinen linnunpönttö on tasalämpöisempi kuin muovinen tai peltinen, sillä se ei kuumene kesällä ja jäähdy talvella yhtä nopeasti. Puu myös hengittää, jolloin pöntön sisään ei tiivisty haitallista kosteutta. Puuna voi käyttää höyläämätöntä lautaa tai puupölkkyä.
Keski-Euroopassa käytetään myös betonisia linnunpönttöjä, sillä ne ovat helteillä viileämpiä kuin puiset.
Rakenne

Linnunpönttöön tehdään yleensä viisto katto, joka ohjaa sadeveden pois lahottamasta pönttöä. Lentoaukon halkaisija ja pöntön mittasuhteet riippuvat kunkin lajin vaatimuksista. Pohjassa voi olla reikiä kosteuden poistamiseksi, mutta nämä tukitaan talveksi. Pöntön sisäosasta poistetaan kaikki terävät tikut ja piikit. Joskus pöntön aukon eteen on laitettu istuinorsi, mutta orsi auttaa myös pesiä ryöstäviä lajeja, kuten oravaa, kissaa, kärppää ja varislintuja.
Joissain linnunpöntöissä on metallinen vahvistus aukon ympärillä, jotta pesänryöstäjät eivät pääsisi pesään sisälle.
Pöntön katon, etulaudan tai pohjan voi tehdä eri tavoin avattavaksi puhdistusta varten.
Pönttöjen mallit ja mitat

Linnunpöntön leveys ja korkeus sekä lentoaukon halkaisija määräävät sen, minkä lajinen lintu pönttöön voi pesiä. Liian suuresta aukosta sisään pääsee kutsumattomia vieraita ja liian ahtaassa pöntössä poikaset voivat vahingoittaa toisiaan. Joillakin lajeilla voi olla myös muita erikoisvaatimuksia, kuten valmiit pesäainekset tai erityisen paksu etuseinä.
Pienimmät pöntöt on tarkoitettu pienille tiaisille, kuten sinitiainen ja kuusitiainen, joiden lentoaukon halkaisija saa olla enintään 28 millimetriä. Kirjosiepolle, talitiaiselle ja pikkuvarpuselle sopiva aukko on 32 mm. Varpunen haluaa hieman isomman aukon, 35 mm. Pikkuvarpunen ja varpunen viihtyvät myös vaaka-asentoisessa pöntössä.
Kottarainen, käenpiika, tervapääsky ja varpuspöllö suosivat lentoaukoltaan 46 mm:n pönttöä, jollaiseen asettuu mielellään myös liito-orava.
Helmipöllö, uuttukyyhky ja naakka pesivät lentoaukoltaan 85 mm:n pöntössä, telkkä 115 mm:n ja isokoskelo 130 mm:n pöntössä. Lehtopöllölle aukon on oltava 130 mm ja viirupöllölle 180 mm.
Avomallisessa pöntössä viihtyvät harmaasieppo, västäräkki, koskikara, tuulihaukka ja hiiripöllö. Puukiipijän pöntön takaseinänä on puun runko. Tukkakoskelon pesälaatikossa ei ole pohjaa, ja se sijoitetaan maahan.
Varpuspöllö haluaa ryömiä pönttöönsä, joten sen pöntön etuseinän on oltava vähintään 50 millimetriä paksu.
Pienimpien lintujen pöntöt ovat leveydeltään 10 senttimetriä, ja suurimpien lintujen, kuten viirupöllön, pöntöt yli 30 senttimetriä. Pystymallisen pöntön korkeus on lajista riippuen 25 senttimetristä 70 senttimetriin.
Moni laji haluaa pesänsä pohjalla olevan valmiina pesäaineksia, kuten sahanpurua, lahopuuta tai turvetta.
Linnunpöntöissä voi pesiä lintujen ja liito-oravien lisäksi myös muun muassa lepakoita.
Ripustus

Linnunpönttö ripustetaan usein syys–lokakuussa. Moni lintu valitsee seuraavan kevään pesäpönttönsä jo syksyllä, eikä keväällä ripustettuun pönttöön useinkaan tule asukkaita vielä ensimmäisenä keväänä. Pönttö ripustetaan rauhalliseen ja varjoisaan paikkaan riittävän korkealle, jotta pesintää ei häiritä. Lentoaukon edessä tulee olla turvallista poikasille lähteä pesästä. Pönttöjä ei ripusteta liian lähelle toisiaan, sillä linnuilla on omat reviirinsä. Mökillä ja puutarhassa sopiva etäisyys on 10–15 metriä, lehtimetsässä 25 metriä ja havumetsässä 40–50 metriä.
Linnunpönttö ripustetaan tukevasti puun oksaan tai runkoon. Oksaan pönttö voidaan naulata, mutta runkoon pönttö mieluummin sidotaan puuta vahingoittamatta tai kiilataan kahden oksan väliin.
Huolto ja pesinnän tarkkailu

Pönttöön kerääntyy loisia, jotka poistetaan pöntöstä avaamalla ja puhdistamalla se vuosittain varhaiskeväällä ennen uutta pesintää. Pesän sisältö heitetään kauas pöntöstä tai hävitetään polttamalla.
Pesintää on turvallisinta seurata vain etäältä. Jotkin linnut hylkäävät munansa ja poikasensa, jos ne säikäytetään avaamalla pöntön kansi. Myös poikaset saattavat pelästyä ja yrittävät paeta pesästä. Paenneet poikaset voidaan nostaa takaisin pesään, eikä emo normaalisti hylkää niitä, vaikka niissä olisi ihmisen haju.
Historiaa

Ennen kuin linnunpönttöjä alettiin tehdä Euroopassa 1700-luvulla, Intiassa niitä jo oli tehty kaarnasta ja sidottu pitkien seipäiden päähän kylien laitamille. Pohjois-Euroopassa linnunpönttöjä tehtiin aluksi lähinnä telkälle ja isokoskelolle niiden munien keruun helpottamiseksi. Linnunpönttöjä käytettiin Pohjolassa ja Suomessa lisäravinnon hankkimiseen 1900-luvun alkupuolelle asti. Vesilintujen munia kerättiin linnunpöntöistä paljon etenkin maailmansotien aikana 1900-luvulla, jolloin ruoasta oli pulaa. Pönttöjen rakentaminen pikkulintujen suojelemiseksi alkoi ilmeisesti 1800-luvun lopulla ja yleistyi nopeasti.
Ylen luonto-ohjelmat aloitti maaliskuussa 2016 Miljoona linnunpönttöä -kampanjan. Sen tarkoituksena oli kannustaa suomalaisia rakentamaan linnunpönttöjä, koska luontaiset kolopuut ovat vähentyneet. Kampanja kesti seuraavaan kevääseen, ja kansalaiset innostuivat rekisteröimään sen aikana 1 312 541 linnunpönttöä ympäri maata.
Kirjallisuutta

Bergenholtz, Björn. Linnunpöntössä – opi tuntemaan kesän lintuja. Schildt 2000.
Bergenholz, Per: Rakennamme lintulautoja ja pesäpönttöjä.  Karkkila:  Kustannus-Mäkelä, 1998.  ISBN 951-873-848-3
Halkka, Antti & Kokko, Ulla. Laitetaankos pesä: näin sinäkin voit auttaa luontoa. Tammi 1998.
Hautala, Hannu, ym.: Kololinnut ja muut pökkelöpesijät.  Helsinki:  Suomen luonnonsuojelun tuki, 1977.  ISBN 951-95452-0-4
Karhu, Seppo; Panula, Pertti & Rämö, Markku. Lintujen pesäpöntöt ja suojelu. Otava 1984.
Kivimäki, Eero & Koskimies, Pertti 1992: Pöntöille pitkää ikää. – Lintumies 2.1992 s. 72–73. LYL.
Laaksonen, Juha. Pihan linnut ja pöntöt, Paasilinna 2013. ISBN 978-952-5856-80-4.
Vainonen, Jyrki: Linnunpöntönrakentaja.  Jyväskylä:  Atena, 2012.  ISBN 951-796-854-X
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta linnunpönttö Wikimedia Commonsissa
Linnunpönttöjen rakennusohjeet Suomen Birdlife
Pihapeukaloinen viemässä pönttöönsä ruokaa poikasilleen.
Harjakattoinen, isokokoinen linnunpönttö sopii esimerkiksi leppälinnulle.
Linnunpönttö helmipöllöä varten.
Linnunpöntön voi kiinnittää puun ohella myös ulkorakennukseen, josta se saa lisää suojaa.
Otto Sarvi

Otto Sarvi (sukunimi vuoteen 1906 Savander) (2. heinäkuuta 1864 Kuopio – 6. syyskuuta 1917) oli maanmittaushallituksen ylitirehtööri ja Oulun läänin kuvernööri.lähde?
Elämäkerta

Savander on peräisin vaatimattomista oloista. Hänen vanhempiaan olivat  vaskiseppä Paavo Savander ja Augustina Keinänen. Savander valmistui Suomen polyteknillisessä opistosta maanmittausinsinööriksi vuonna 1882. Hän jatkoi opintoja yliopistossa ja valmistui filosofian tohtoriksi vuonna 1899. Hän opiskeli Berliinissä ja Pariisissa 1888–89 sekä teki väitöskirjaansa liittyviä opintomatkoja Algeriaan 1892–93, Saksaan 1894 ja 1896 sekä Venäjälle 1898. Ranskankielinen väitöskirja käsitteli suhteellisen painovoiman määrittämistä Helsingissä. Valmistumisensa jälkeen hän toimi eri tehtävissä maanmittauslaitoksen palveluksessa sekä Helsingissä että Oulussalähde?.
Savander oli 1890-luvulla kuulunut Päivälehden ympärille ryhmittäytyneisiin nuorsuomalaisiin, mutta avioiduttuaan senaattori Waldemar Enebergin ja Märtha Viktoria Thorborg von Knorringin tyttären Giselan Ottilia Enebergin (k. 1952) kanssa hän liittyi vanhasuomalaiseen puolueeseen, joka edusti ensimmäisen sortokauden aikana myöntyväisyyssuuntausta. Suunnanvaihto herätti katkeruutta perustuslaillisissa, muun muassa Savanderin koulutoverissa runoilija Eino Leinossa. Perustuslaillisuuden inspiroimassa historiankirjoituksessa vanhasuomalaisten edustama myöntyväisyyspolitiikka on tulkittu venäläisen virkavallan puolustamiseksi muun muassa Oulun kaupungin historia-teoksessa.lähde?
Savander nimitettiin Oulun läänin kuvernööriksi vuonna 1903 saman vuoden alkupuolella erotetun virkaatekevän Edvard Furuhjelmin tilalle. Furuhjelm oli yhdessä kolmen muun ruotsinkielisen kuvernöörin kanssa vastustanut laittomana pitämänsä asevelvollisuuslain mukaisia kutsuntoja läänissään.  Savander erotti Oulun kunnallispormestarin Arthur Castrénin. Castrén sai suurlakon jälkeen muiden erotettujen perustuslaillisten virkamiesten tavoin kuitenkin virkansa takaisin vuonna 1906, mihin asti virkaa hoiti Jafet Martikainen. Vuoden 1905 levottomuuksissa kaupunkilaisten vihamielinen suhtautuminen ja mielenosoitukset saivat Savanderin pyytämään virkavapautta terveydellisistä syistä, eikä hän enää palannut kuvernööriksi.
Maanmittaushallituksen ylitirehtööriksi nimensä suomalaistanut Otto Sarvi nimitettiin vuonna 1915. Sarvi sai vuonna 1916 todellisen valtioneuvoksen arvon. Vuonna 1917 poliittiset erimielisyydet pääosin perustuslaillista ajattelutapaa edustavan maanmittarikunnan kanssa johtivat Sarven eroon myös ylitirehtöörin paikalta.
Sarvi kuoli depressioon vaipuneena oman käden kautta myöhemmin vuonna 1917. Sarvella oli neljä lasta: Ainikki (myöhemmin Voipio) 1904–2001, Jouni 1906–1989, Inkeri (myöhemmin Jääskinen) 1907–1989 ja Lempi 1909–1948.lähde?
Savanderin tärkeimpiä julkaisuja olivat Ekonomilliset, topografiset ja maantieteelliset karttalaitokset 1890, Tabeller för uträknande af gradafdelnings- eller polyedronprojektionen för Finlands latitudgrader 1891, Die Baltische Triangulation zwischen Wiborg und Aho 1891, Astronomischgeodätische Arbeiten in Finnland 1865–1875 1895, Détermination relative de la pesanteur a Helsingfors (väitösk.) 1898, Resultate der relativen Schweremessungen in Helsingfors und Pulkova 1899.
Sataprosenttinen

| Sataprosenttinen   eli Lippalakkitytön oppivuodet> Čeppari čáráhus |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Kerttu Vuolab
Kieli:  Pohjoissaame
Genre:  romaani
Kustantaja:  Davvi Girji
Julkaistu:  1994
Sivumäärä:  105
ISBN:  82-7374-229-6
Suomennos
Suomentaja:  Irene Piippola
Kustantaja:  Atrain
Julkaistu:  2014
Ulkoasu:  sid.
Sivumäärä:  113
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sataprosenttinen eli Lippalakkitytön oppivuodet (pohjoissaameksi Čeppari čáráhus) on Kerttu Vuolabin kirjoittama omaelämäkerrallinen nuortenromaani vuodelta 1994. Sen on julkaissut Davvi Girji. Teoksen on suomentanut Irene Piippola, ja suomennoksen on vuonna 2014 julkaissut kemiläinen Atrain Kustantamo.
Kirjan tapahtumat ajoittuvat 1960-luvun jälkipuoliskolle, ja tapahtumapaikkoja ovat Tenolaakso ja Ivalon kirkonkylä, jonne päähenkilö menee kouluun. Tarinassa kuvataan saamelaisten koulunkäyntiä kaukana kotoa ja sen aikaista kielipolitiikkaa, jonka mukaan lasten oli puhuttava suomea. Saamen kielen puhuminen oli kielletty.
Kirjassa on reaalimaailman tapahtumien ohella uni- ja fantasiajaksoja. Päähenkilö kuvataan omien ajatustensa sekavuuden ja epävarmuuden voittajana.
Ritva Savela sanoo arviossaan, että kirja on yhä yhtä ajankohtainen kuin alkuteoksen ilmestyessä 1994.
Kari Vaijärvi kirjoittaa, että teos on ”rankka, kantaaottava, silmiä aukaiseva ja tiukka tilitys”. Hän katsoo, että historiallisuudestaan huolimatta se on tärkeä tuleville sukupolville kuvauksena saamelaisen kulttuurin tilasta ja taistelusta.
Čeppari čáráhus