Italian toinen vapaussota
Taustaa

1800-luvulle mennessä Italia oli jaettu useisiin valtioihin yli tuhannen vuoden ajan. Ranskalaiset, itävaltalaiset ja espanjalaiset suvut hallitsivat maita eri aikoina, ja Ranskan vallankumoussotien alkaessa itävaltalaiset hallitsivat Lombardiaa ja Toscanaa, kun taas Bourbon-suvun haarat hallitsivat Parmassa, Modenassa ja Napolissa. Paavi hallitsi Kirkkovaltiota, suurinta osaa Keski-Italiasta. Sardiniaa hallitsi Savoijin suku Sardinian kuningaskuntana.
Napoleonin lopullisen tappion jälkeen sotaa edeltävä status quo palautettiin melkein täysin. Bourbonit palasivat Napoliin, Savoijit Sardiniaan ja Habsburgit Lombardiaan. Paavin Kirkkovaltio palautettiin. Venetsian itsenäisyyttä, jonka Napoleon oli lopettanut, ei palautettu ja Venetsiasta tuli osa Habsburgien Lombardiaa.
Sardinialaiset tunnustivat tappionsa Italian ensimmäisessä vapaussodassa jälkeen tarvitsevansa liittolaisia. Tämä johti pääministeri Cavourin yrityksiin luoda suhteita muihin euroopan maihin, osittain osallistumalla Krimin sotaan. Krimin sodan jälkeisessä Pariisin rauhassa Cavour yritti kiinnittää huomiota Italian yhdistymispyrkimyksiin. Ranskan keisarin Napoleon III:n ja Cavourin väliset yksityiset neuvottelut rauhansopimuksen jälkeen osoittivat Napoleonin todennäköisimpänä ehdokkaana auttamaan Sardiniaan, vaikka hän oli edelleen sitoutumaton.
14. tammikuuta 1858 Felice Orsini, italialainen, johti salamurhayritystä keisaria vastaan. Salamurhayritys toi laajaa näkyvyyttä Italian nationalismiä kohtaan ja vaikutti syvästi itse keisariin, joka nyt oli päättänyt auttaa sardiniaa Itävaltaa vastaan. Plombièresissa 21. heinäkuuta 1858 pidetyn salaisen kokouksen jälkeen Napoleon III ja Cavour allekirjoittivat 28. tammikuuta 1859 salaisen liittouman Itävaltaa vastaan.
Plombièresin sopimus loi perustan tulevalle sodalle. Cavour ja Napoleon sopivat puolustusliitosta - jos Cavour voisi huijata itävaltalaiset hyökkäämään Sardinian kimppuun, Napoleon tulisi hänen avukseen, eikä pysähtyisi ennen kuin itävaltalaiset oli karkotettu Lombardiasta ja Venetiasta. Vastineeksi Sardinia antaisi Ranskalle Savoijin herttuakunnan ja Nizzan kreivikunnan. Vaikka nämä alueet olivat Savoijin kuningashuoneen alkuperäinen koti, ne olivat suurelta osin ranskankielisiä. Sardinia saisi myös Modenan ja Parman herttuakunnat. Napolin kuningaskunta pysyisi koskemattomana. Italian keskustassa Napoleon ehdotti uuden Keski-Italian kuningaskunnan muodostamista, johon kuuluisivat Toscana ja Romagna. Paaville jäisi Umbria, Marche ja Roomaa ympäröivä alue. Valmistelut jatkuivat vuoden 1859 alussa prinssi Napoléon Joseph Charles Paul Bonaparten ja Victor Emmanuel II:n tyttären Maria Clotilden avioliiton varjolla. Samaan aikaan ranskalaiset upseerit vierailivat Sardiniassa ja maat alkoivat suunnitella sotaa.
Cavour provosoi Itävallan useilla sotilasoperaatioilla lähellä rajaa. Sardinia mobilisoi armeijansa 9. maaliskuuta 1859. Itävalta mobilisoi 9. huhtikuuta 1859 ja esitti 23. huhtikuuta uhkavaatimuksen, jossa vaadittiin Sardinian armeijan täydellistä demobilisointia. Kun sitä ei huomioitu, Itävalta aloitti sodan Sardiniaa vastaan ​​26. huhtikuuta. Ensimmäiset ranskalaiset joukot saapuivat Sardinia alueelle, ja Ranska julisti sodan Itävallalle 3. toukokuuta.