stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Qatar kesäparalympialaisissa 2004
Joukkue > Yleisurheilu

Qataria edusti yleisurheilussa keihäänheittäjä Nasser Al Sahoti, joka sijoittui kilpailussaan kahdeksan heittäjän joukossa viidenneksi heittämällä 44.01 metriä.
Nasser Al Sahoti - Miesten keihäänheitto (Luokka:F58)
Neiti Etsivä kummitustalossa

| Neiti Etsivä kummitustalossa> Nancy Drew and the Hidden Staircase |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Katt Shea
Käsikirjoittaja:   Nina Fiore  John Herrera 
Perustuu:  Carolyn Keenen kirjaan sekä Edward Stratemeyerin luomaan hahmoon
Tuottaja:   Ellen DeGeneres  Jeff Kleeman  Chip Diggins 
Säveltäjä:  Sherri Chung
Kuvaaja:  Edd Lukas
Leikkaaja:  Richard Nord
Pääosat:   Sophia Lillis  Sam Trammell  Linda Lavin 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   A Very Good Production  Red 56 
Levittäjä:  Warner Bros. Pictures
Ensi-ilta:  15. maaliskuuta 2019
Kesto:  89 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  17 miljoonaa dollaria
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neiti Etsivä kummitustalossa (engl. Nancy Drew and the Hidden Staircase) on vuonna 2019 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen teinikomediaelokuva, jonka on ohjannut Katt Shea sekä tuottanut Ellen DeGeneres. Elokuvassa Neiti Etsivää esittää Sophia Lillis.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sophia Lillis  | … |  Neiti Etsivä   |
|  Zoe Renee  | … |  George Fayne   |
|  Mackenzie Graham  | … |  Bess Marvin   |
|  Laura Slade Wiggins  | … |  Helen Corning   |
|  Sam Trammell  | … |  Carson Drew   |
|  Linda Lavin  | … |  Flora   |
|  Andrea Anders  | … |  Hannah Gruen   |
|  Jesse C. Boyd  | … |  Willie Wharton   |
|  Jay DeVon Johnson  | … |  sheriffi Marchbanks   |
|  Andrew Matthew Welch  | … |  apulaissheriffi Patrick   |
|  Jon Briddell  | … |  Nate   |
|  Josh Daugherty  | … |  Mr. Barnes   |
|  Evan Castelloe  | … |  Derek   |
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Neiti Etsivä kummitustalossa Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Nicole Brandebusemeyer

| Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Naisten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Sydney 2000 | jalkapallo |  |
Nicole Brandebusemeyer (s. 9. lokakuuta 1974 Georgsmarienhütte) on entinen saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän kuului pronssia voittaneeseen Saksan joukkueeseen Sydneyn olympialaisissa 2000. Maajoukkueessa hän oli mukana lisäksi MM-kisoissa 1999.
Seuraurallaan hänen suurimmat saavutukset olivat Bundesliigan, cupin ja supercupin mestaruus vuonna 1997 ja Eredivisien mestaruus vuonna 1991.
Nicole Davis

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Nicole Davis |  Nicole Davis |  Nicole Davis |  |
Maa:  Yhdysvallat
naisten lentopallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Peking 2008 | lentopallo |  |
|  Hopeaa | Lontoo 2012 | lentopallo |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Italia 2014 | lentopallo |  |
Nicole Davis (s. 24. huhtikuuta 1982) on yhdysvaltalainen lentopalloilija, pelipaikaltaan libero. Hän voitti maailmanmestaruuden vuonna 2014 sekä saavutti olympiahopeaa Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012.
Qatar kesäparalympialaisissa 2008

Qatar osallistui Pekingin kesäparalympialaisiin vuonna 2008 joukkueella, johon kuului kaksi urheilijaa kahdesta eri lajista. Kyseessä oli maan neljäs esiintyminen paralympialaisissa, eikä se saavuttanut mitaleita.
Joukkue > Voimanosto

Ali Abdulla Mohamed - Miesten yli 100 kg
Joukkue > Yleisurheilu

Nasser Saed Al-Sahoti - Miesten keihäänheitto (Luokka:F57/58)
Nina Agapova

Nina Fjodorovna Agapova (ven. Ни́на Фёдоровна Ага́пова; 30. toukokuuta 1926 Moskova – 19. marraskuuta 2021) oli neuvostoliittolainen/venäläinen näyttelijä. Hän valmistui Gerasimovin elokuvainstituutista vuonna 1951. Hänelle myönnettiin Venäjän SFNT:n ansioituneen taiteilijan arvonimi vuonna 1987. Elokuviin, joissa hän on esiintynyt, lukeutuu Stariki-razboiniki (1971).
Aiheesta muualla

Nina Agapova Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Nina Agapova
Käännös suomeksi
Nina Agdal

| Nina Agdal |
| --- | --- |
 Nina Agdal vuonna 2016
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. maaliskuuta 1992 1992 Hillerød, Tanska
Kansalaisuus:   Tanska
Ammatti:  malli, näyttelijä
Malli
Pituus:  176 cm
Hiusten väri:  vaalea
Silmien väri:  sininen
Mallitoimisto:  Elite Model Management
Nina Brohus Agdal (s. 26. maaliskuuta 1992 Hillerød, Tanska) on tanskalainen malli ja näyttelijä. Hän on näytellyt elokuvissa Don Jon (2013), Entourage (2015) ja Love Advent (2011). Agdal on 176 senttimetrin pituinen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nina Agdal Wikimedia Commonsissa
Qatar kesäparalympialaisissa 2000

Qatar osallistui Sydneyn kesäparalympialaisiin vuonna 2000 joukkueella, johon kuului kolme urheilijaa kahdesta eri lajista. Kyseessä oli maan toinen esiintyminen paralympialaisissa, eikä se saavuttanut mitaleita.
Joukkue > Voimanosto

Salah Al Mulla - Miesten alle 82.5 kg
Ali Mohsein - Miesten alle 100 kg
Joukkue > Yleisurheilu

Ali Almass - Miesten kuulantyöntö (Luokka:F57)
Nenä (ooppera)

| Nenä |
| --- | --- |

Alkuperäinen nimi:  Нос
Säveltäjä:  Dmitri Šostakovitš
Kieli:  venäjä
Nenä (ven. Нос, Nos) on Dmitri Šostakovitšin vuosina 1927–1928 säveltämä satiirinen ooppera. Se perustuu Nikolai Gogolin samannimiseen novelliin. Teoksen ensiesitys oli Leningradissa 18. tammikuuta 1930.
Ooppera kertoo pietarilaisesta virkamiehestä, jonka nenä lähtee pois hänen kasvoiltaan ja alkaa elää itsenäisesti. Oopperassa käytetään erilaisia tyylejä, kuten atonaalisuutta. Siinä on myös paikoittain vaikutteita kansanmusiikista.
Nenä Live in HD, 2013
Rafael Gallardo García

Rafael Gallardo García (28. lokakuuta 1927 Yuriria – 30. tammikuuta 2021) oli meksikolainen roomalaiskatolinen piispa. Hän kuului augustinolaisiin. Hänet vihittiin papiksi 8. huhtikuuta 1950 ja nimitettiin Linaresin hiippakunnan johtoon 11. heinäkuuta 1974. Piispaksi vihkiminen seurasi 24. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Alfonso Espino y Silva, jota avustivat José de Jesús Tirado Pedraza ja Antonio Sahagún López.
Gallardo García sai 21. toukokuuta 1987 nimityksen Tampicon piispaksi, jona hän toimi, kunnes jäi eläkkeelle 27. joulukuuta 2003.
Pysähtyneisyyden aika

Leonid Brežnev, jonka valtakauden viimeisinä vuosina pysähtyneisyyden ajan katsotaan alkaneen.
Pysähtyneisyyden aika on Mihail Gorbatšovin keksimä termi, jolla hän kuvasi ajanjaksoa Neuvostoliiton historiassa 1970-luvun alkupuolelta 1980-luvun puoliväliin. Kauteen lasketaan tavallisesti Leonid Brežnevin vallan viimeiset kymmenen vuotta, Juri Andropovin sekä Konstantin Tšernenkon lyhyet valtakaudet kokonaan. Pysähtyneisyyden aika loppui glasnost ja perestroika -politiikkaan, kun Neuvostoliittoa yritettiin uudistaa  Gorbatšovin kaudella.
Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen Brežnevin julkistettua doktriininsa Brežnevin opin, jonka mukaan muutoksia ei sallittu sosialististen maiden yhteiskunnissa.
Investoinnit ydinvoimaan

Pysähtyneisyyden aikana Neuvostoliitto investoi voimakkaasti ydinvoiman kasvuun. Ydinvoimalaitoksen investointikustannus oli 1,5-2-kertainen verrattuna fossiilista polttoainetta käyttävään voimalaitokseen. Vuosina 1976-1982 ydinvoimaloiden kapasiteetti kasvoi 12 500 megawatilla. Tavoitteena oli saada 14 prosenttia koko Neuvostoliiton sähköstä tuotettua ydinvoimalla ja Eurooppaan kuuluvan osan sähköstä 24 prosenttia vuonna 1985. Tavoitteena oli että vuodesta 1985 alkaen kaikki sähköntuotantokapasiteetin lisäykset olisivat ydinvoimaa. VVER-440-reaktorista kehitettiin suurempi 1 000 megawatin VVER-1000. Maaliskuussa 1983 suunnitelmat VVER-tyyppisten, joista valtaosa VVER-1000, uusien ydinreaktorien rakentamisesta ulottuivat vuoteen 1990 ja ideana oli myös tuottaa kaukolämpöä ydinvoimalla. Suunnittelun alla olivat uudet voimalaitostyypit, kolmannen sukupolven nopeat hyötöreaktorit BN-800 ja BN-1600, jotka otettaisiin kaupalliseen tuotantoon.
Investoinnit maakaasuun

Pysähtyneisyyden aikana Neuvostoliitolla oli käynnissä suuri hanke maakaasuun siirtymiseksi. Se rakensi kaasuputkien verkostoa, joihin kuuluvista putkista yksi oli Saksaan ulottuva ja viisi kotimaisia. Siperiasta oli löydetty runsaat Jamburgin ja Urengoin maakaasuesiintymät. Urengoi oli ensimmäinen valjastettavista kaasukentistä ja sen tuotanto käynnistyi vuonna 1978. Urengoin kaasukenttä oli tuottanut 25. helmikuuta 1981 mennessä ensimmäiset miljardi kuutiometriä maakaasua. Urengoin kaasukentältä rakennettiin noin 4 500 kilometrin pituinen kaasuputki Saksaan asti. Kaasuputken rakentamisen rahoittivat länsisaksalaiset ja ranskalaiset pankit kokonaisuudessaan Neuvostoliitolle myönnetyillä luotoilla. Toinen valjastettavista kaasukentistä oli Jamburgin kaasukenttä, jota ryhdyttiin kehittämään vuonna 1980 ja sen tuotanto käynnistyi vuonna 1986. Kasvanutta maakaasun tuotantoa hyödynnettiin siirtymällä sähköntuotannossa öljystä maakaasuun sähkövoimalaitoksissa jotka pystyivät käyttämään kumpaakin polttoainetta. Maakaasuputkisto oli 208 000 kilometrin pituinen vuonna 1988.
Henkilöautojen kehitys ja tuotanto

Neuvostoliitto siirtyi hitaasti etuvetoiseen autotekniikkaan. Henkilöautojen tekniikasta tehtiin etuvetoista ja tuotantoon oli tulossa kolme automallia: ZAZ Oka, Moskvitš 2141 ja VAZ 2108. Näistä kansanautoksi oli suunniteltu kaksisylinterinen Oka. VAZ 2108 sisälsi sähköstarttimoottorin ja viisivaihteisen vaihdelaatikon.
Lentokoneet ja lentoliikenne

Vuonna 1982 siviili-ilmailun ministeriö alkoi pohtia Tupolev Tu-154:n korvaavaa konetta. Tuolloin arvioitiin että lentokoneen vieminen suunnitelmasta ensilentoon kestää seitsemän vuotta. Tupolev toimitti suunnitelman Tupolev Tu-204 -koneesta ja suunnitelma hyväksyttiin vuonna 1983. Tupolev suunnitteli Tu-204:n kilpailukykyiseksi länsikoneiden kanssa ja sen ohjaamon elektroniikka oli myös suunniteltu samantasoiseksi kuin länsikoneissa. Vuonna 1985 Aeroflot tilasi 350 kyseistä konetta ja prototyypin rakentaminen alkoi vuonna 1985 ja saatiin valmiiksi vuonna 1988.
Tupolev Tu-204:n moottoreiksi kehitettiin D-90-turbopropmoottoreita, jotka valittiin myös vuonna 1984 Berijev A-50:n moottoreiksi. D-90-moottorista oli testikappale olemassa jo vuonna 1983. D-90A nimettiin vuonna 1987 uudelle nimelle PS-90A.
Gosplanin johtaja Baibakov

1970-luvun lopussa ja vuoteen 1985 Gosplanin johtajana toiminut Nikolai Baibakov oli eri mieltä talouskasvun pysähtymisestä. Elämänsä loppuun asti hän luetteli teollisen tuotannon tilastotietoja, jotka hänen mielestään osoittivat että taloustieteilijöiden ehdotukset talouden seisahtumisesta 1970- ja 1980-luvuilla olivat virheellisiä.
The New York Timesin artikkeleita pysähtyneisyydestä

C.I.A., in a Report to a Congressional Committee, Predicts an Economic Slowdown in Soviet Union (9. elokuuta 1977) (linkki artikkeliin) (englanniksi)
C.I.A. Sees Stagnation in Soviet (31. toukokuuta 1983) (linkki artikkeliin) (englanniksi)
Russian Economy Gives Andropov Huge Problems (12. kesäkuuta 1983) (etusivun uutinen) (linkki artikkeliin) (englanniksi)
Andropov Assails Economic Failings of Soviet System (29. joulukuuta 1983) (etusivun uutinen) (linkki artikkeliin) (englanniksi)
Pyynikin panimo (rakennus)

Pyynikin panimon rakennuksen julkisivu
Pyynikin Panimo on Tampereen Kaakinmaalla sijaitseva punatiilinen tehdasrakennus, joka valmistui vuonna 1897.
Rakennus toimi alun perin olutta valmistavan Osakeyhtiö Pyynikin oluttehtaana. Panimotoiminta Koulukadun ja Tiiliruukinkadun kulmassa sijaitsevassa rakennuksessa päättyi 1992. Sittemmin rakennusta on hyödynnetty muun muassa toimistorakennuksena.
Vuonna 2023 tilat muutettiin asuinkiinteistöiksi. Kiinteistössä toimii myös juhlatila.
Rakennuksen historia

Pyynikin Panimon tarina yltää aina 1850-luvulle, jolloin Tampereelle syntyivät ensimmäiset olutpanimot. Ensimmäiset panimot olivat pieniä ja vanhanaikaisia, mutta ne toimivat lähtölaukauksena panimoalan kehitykselle Tampereella. 1890-luvulla kauppaneuvos Julius Johansson päätti perustaa suuren ja ajanmukaisen oluttehtaan Tampereen kuudenteen kaupunginosaan. Pyynikin Panimo oli kaupungin viides lajissaan. Tontti valikoitui sillä sijaitsevan, hyvästä vedestä tunnetun Kaakinmaan kaivon vuoksi. Tontin rajoina olivat Koulukatu, Tiiliruukinkatu ja Papinkatu. Virallisesti Osakeyhtiö Pyynikki perustettiin vuonna 1897.
1900-luvulle tultaessa Tampereella toimi neljä olutyhtiötä, jotka hallitsivat yhteensä kuutta panimoa. Kunnallinen kieltolaki astui voimaan vuonna 1903, mikä kiristi panimoiden kilpailua, ja sen myötä paikalliset oluttehtaat yhdistyivät Näsijärven Osake-Oluttehdas nimen alle. Pyynikin Panimo oli yhtiön lippulaiva, ja se valmisti ensimmäisen maailmansodan alla jopa 312 000 litraa olutta vuodessa. Marraskuussa 1905 Pyynikin oluttehtaalle saapui kieltolakikomitea, joka vaati tehtaan sulkemista vielä samana päivänä. Vuonna 1920 yhtiön nimeksi otettiin Oy Pyynikki.
Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä panimoala joutui koville, sillä oluen myyntiä rajoitettiin, valmisteveroja korotettiin, maltaita takavarikoitiin ja inflaatio söi kannattavuutta. Valtakunnallinen kieltolaki astui voimaan vuonna 1919. Tamperelainen olutjätti säilyi kuitenkin hengissä jatkamalla laillisten mietojen (alle 2,25 %) mallasjuomien tuotantoa. Tuotanto oli myös laaja-alaista: kahden miedon mallasjuoman rinnalla yhtiö valmisti vaarinkaljaa, simaa, kivennäisvesiä ja limonadeja. Vuonna 1921 nimessä palattiin virallisestikin perinteiseen Pyynikkiin. Käänteenä yhtiön historiikissa pidetään kuitenkin vuotta 1922, jolloin tehtailija Sulo Salmelin osti osake-enemmistön ja ryhtyi johtamaan tehdasta. Uutta johtajaa pidettiin taitavana, sillä hänen myötään tehtyjen uudistusten ansiosta tehdas alkoi menestyä paremmin ankarien sotavuosien jättämistä jäljistä huolimatta. Tehdasta kasvatettiin ja korjattiin.
Vuonna 1930 konsuli Sulo Salmelin menehtyi, ja hänen puolisonsa Rosa Salmelin siirtyi tehtaan johtoon. Rosa Salmelin rakensi näkyvän ja naiselle harvinaisen uran Tampereen panimoteollisuudessa. Jäätyään leskeksi ja viiden lapsen yksinhuoltajaksi hän toimi Oy Pyynikin johtajana 1930–1934 ja sen jälkeen Pyynikki-yhtymän pääjohtajana aina 1960-luvulle saakka. Hänen jälkeensä Pyynikkiä johti Salmelinien poika Juhani Salmelin, aina vuoteen 1985, jolloin yhtiö myytiin Sinebrychoffille. Panimotoiminta jatkui Tampereella vielä vuoteen 1992, minkä jälkeen Sinebrychoff keskitti oluen valmistuksen Keravan panimolleen.
Pyynikin panimorakennuksen merkitys

Vuosina 1897–1992 toiminut Pyynikin Panimo oli perustamisvaiheessaan Suomen toiseksi suurin, ja myöhemminkin yksi Suomen suurimpia, panimoita. Panimokortteli sai muotonsa monen eri rakennusvaiheen myötä, mihin vaikuttivat muun muassa omistajanvaihdokset ja koko toimialan kehitys. Vanha panimorakennus sekä Koulukadun asuinrakennus ovat vanhimmilta osiltaan tehtaan perustamisvuodelta. Panimoa on laajennettu 1930-, 1950- ja 1960- sekä 1980-luvuilla. Asuinrakennusta on jatkettu 1920-luvulla, ja pihan puolella oleva konttori on samalta ajalta. Konttoriakin on sittemmin laajennettu ja korotettu.
Rakennus sijaitsee tontilla, joka oli asemakaavassa vielä panimotoiminnan päättyessä merkitty teollisuustontiksi. Vuonna 2000 tontti muutettiin Tampereen kaupungin kaavoitusyksikössä pääasiassa asuinkäyttöön.
Pyynikin panimon vanhan tehdasrakennuksen kulttuurihistoriallinen, erityisesti teollisuushistoriallinen, arvo on erittäin suuri, sillä suurimpien panimoyritysten vanhaa rakennuskantaa on säilynyt Suomessa vain vähän. Tuotanto-, toimisto- ja asuinrakennusten historialliset kerrostumat ja kokonaisuus ovat säilyneet poikkeuksellisella tavalla. Panimorakennus on Tampereen kantakaupungin rakennuskulttuuriselvityksen kohteita ja kuuluu ympäristöministeriön luokittelemiin, Suomen merkittävimpiin teollisuusympäristöihin.
Arkkitehtuuri

Oluttehtaan käyttöön rakennetun tehdasrakennuksen on suunnitellut arkkitehti Arthur af Hällström. Rakennus on yksi Suomen vanhimmista panimorakennuksista ja se edustaa uusrenessanssista teollisuusarkkitehtuuria. Myöhemmissä laajennusvaiheissa rakennuksen suunnittelusta ovat vastanneet muun muassa Paavo ja Heikki Tiitola sekä Jaakko Tähtinen.
Punatiilinen tehdasrakennus on merkitty suojelukohteeksi. Rakennuksen säilyttäminen nähdään tärkeäksi kaupunkikuvan historiallisen kerrostuneisuuden ja kulttuuriperinnön säilymisen kannalta.
Viimeisimmät saneeraukset on toteutettu vanhaa kunnioittaen, ja rakennuksen arkkitehtoniset piirteet on säilytetty alkuperäisessä muodossaan. Loft-asunnoissa on muun muassa esillä alkuperäisiä betonipalkkeja ja tiiliseiniä. Avaruutta ja koreaa tunnelmaa on korostettu korkeakattoisilla huoneilla. Ikkunat jäljittelevät alkuperäisiä ikkunoita.
Rakennus 2000-luvulla

Koska Pyynikin panimorakennus oli määrätty säilytettäväksi, vuonna 2004 aloitettiin kohteen mittava saneeraus- ja täydennysrakennusprojekti. Kohteeseen valmistui pääosin Sopimusvuorisäätiön omistamia asuntoja sekä Treili Oy:n toimintakeskus. Entiset tuotantotilat muutettiin toimintatiloiksi ja asunnoiksi, ja Kiinteistö Oy Pyynikin Panimo perustettiin. Museovirasto määräsi vanhan panimorakennuksen keittohuoneen ja siinä sijainneet suuret kuparipannut, sekä niitä ympäröivät tilat suojeltaviksi.
Rakennus oli melko vähäisellä käytöllä, kun Pyynikin Laaturakennus osti Pyynikin Panimon rakennuksen vuonna 2021. Saneerauksen myötä rakennus muuttuu Asunto Oy Tampereen Pyykin Panimoksi. Jo kertaalleen toimistotiloiksi saneeratut tuotantotilat on saneerattu uudelleen kodeiksi, jotka kutsuvat asumaan historiaa ja laadukasta asumista arvostavia asukkaita. Rakennuksessa on yhteensä noin 50 kappaletta loft-tyyppisiä omistusasuntoja, joista suurin osa on yksiöitä tai kaksioita. Kohteessa on myös muutamia suurempia asuntoja. Rakennukseen on valmistumassa myös liiketilaa.
Rakennuksessa toimii juhlatila, joka on museoviraston suojelema. Tilaa on vuokrattu rajoitetusti vuodesta 2012 asti.
Rangaistuspotkukilpailu

Rangaistuspotkukilpailu Bayern Münchenin ja Chelsean välillä Mestarien liigan loppuottelussa vuonna 2012. Potkaisijana Bayernin Philipp Lahm ja maalilla Chelsean Petr Čech.
Rangaistuspotkukilpailu on menetelmä, jota käytetään pudotuspelityyppisen jalkapallo-ottelun ratkaisemiseen sen jälkeen, kun varsinainen peliaika ja useissa tapauksissa myös sitä seurannut jatkoaika tai muu jatko-ottelu on päättynyt tasatulokseen. Rangaistuspotkukilpailussa pallo pyritään potkaisemaan maaliin rangaistuspotkuilla. Itse laukaus tehdään pääpiirteittäin pelitilanteen rangaistuspotkun tavoin, mutta muut säännöt eroavat pelitilannerangaistuspotkusta jonkin verran.
Kulku ja säännöt

Rangaistuspotkukilpailussa muiden kuin laukaisijan ja maalivahtien tulee olla laukauksen ajan keskiympyrässä. Kilpailussa tehtyjä maaleja ei lasketa mukaan ottelun tulokseen eivätkä niiden tekijät saa merkintää maalintekijätilastoon. Tarkkaan ottaen rangaistuspotkut eivät myöskään ratkaise ottelua toisen voitoksi, vaan ainoastaan kilpailussa jatkoon menijän; itse ottelu on silloin päättynyt tasapeliin. Yleisessä kielenkäytössä puhutaan kuitenkin usein rangaistuspotkuilla voittamisesta.
Rangaistuspotkukilpailun kulku pääpiirteittäin:
Joukkueet ampuvat vuorotellen kumpikin viisi rangaistuspotkua. Viiden kierroksen jälkeen enemmän maaleja tehnyt joukkue on voittaja. Kilpailu lopetetaan jo ennen viiden kierroksen täyttymistä, mikäli toinen joukkue siirtyy tavoittamattomaan johtoon.
Jos tilanne on viiden kierroksen jälkeen tasan, seuraa äkkikuolemavaihe, jossa kilpailua jatketaan kierros kerrallaan, kunnes toinen joukkue onnistuu ja toinen epäonnistuu.
Sama pelaaja ei saa ampua kilpailussa toista rangaistuspotkua ennen kuin joukkueen kaikki muut varsinaisen pelin loppumisen aikaan kentällä olleet pelaajat, mukaan lukien maalivahti, ovat ampuneet. Kuitenkin mikäli toisella joukkueella on peliajan päätyttyä enemmän pelaajia kuin toisella, sen pitää pudottaa rangaistuspotkukilpailusta pelaajia pois niin paljon, että joukkueilla on sama määrä ampujia. Tämä tilanne ei kuitenkaan mahdollista maalivahdin jättämistä pois laukojista, koska pois jätetyt pelaajat eivät saa osallistua kilpailuun lainkaan.
Vaihtopelaaja voidaan rangaistuspotkukilpailussa vaihtaa kentälle vain siinä tapauksessa, että maalivahti loukkaantuu kilpailun aikana ja että joukkue ei ole käyttänyt kaikkia sallittuja vaihtojaan. Jos vaihdot on käytetty, voidaan joku kilpailuun osallistuvista kenttäpelaajista vaihtaa loukkaantuneen maalivahdin tilalle maaliin.
Ensimmäisen laukauksen ampuva joukkue arvotaan kolikonheitolla.
Laukaisijaa ja maalivahteja lukuun ottamatta kaikkien pelaajien on oltava potkun ajan keskiympyrässä. Laukaisuvuorossa olevan joukkueen maalivahti odottaa rangaistusalueen rajan ja päätyrajan risteyskohdassa.
Laukaus ammutaan pelitilannerangaistuspotkun tapaisesti rangaistuspilkulta, ja maalia vartioi ainoastaan maalivahti. Maalivahdin on pysyttävä laukauksen ajan maaliviivalla, mutta hän voi hyppiä paikallaan ja heilutella käsiään tai muulla hyväksyttävällä tavalla yrittää häiritä laukojaa.
Laukoja saa ampua yrityksellään vain yhden kerran. Jos pallo kimpoaa maalivahdista tai maalipuista takaisin kentälle, rangaistuspotku on epäonnistunut eikä laukoja saa, toisin kuin pelitilannerangaistuspotkussa, enää yrittää maalia jatkotilanteesta.
Käyttö ja historia

Rangaistuspotkukilpailua käytetään nykyään yleensä yksinomaan pudotuspelin tyyppisissä tilanteissa, joissa on tarkoitus selvittää jatkoon pääsijä, ei sarjapeleissä. Lisäksi sitä ennen pelataan yleensä puolen tunnin jatkoaika. Tähän on poikkeuksia: Copa Libertadoresin kaksiosaisen pudotuspeliparin päätyttyä tasan pelataan rangaistuspotkukilpailu suoraan ilman jatkoaikaa. Monet eurooppalaiset sarjat, kuten Unkarin, Jugoslavian ja Norjan sarjat, kokeilivat 1980-luvulla rangaistuspotkukilpailua tasan päättyneen sarjapelin jälkeen (voittanut sai pisteen häviäjää enemmän), samoin Yhdysvaltain MLS-liiga. Näistä kokeiluista on luovuttu.
Rangaistuspotkukilpailu kehitettiin 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa; sitä ennen jatkoon menijät ratkaistiin tasan päättyneen jatkoajan jälkeen arvalla. Alun perin joukkueet eivät tehneet laukauksia vuorotellen, vaan toinen joukkue ampui ensin viisi laukausta peräkkäin ja sitten vuoro siirtyi toiselle. Vuorotellen laukominen otettiin käyttöön vuonna 1976. Ensimmäinen rangaistuspotkukilpailulla ratkaistu arvoturnaus oli EM-kilpailut 1976, jossa Tšekkoslovakia löi Länsi-Saksan loppuottelussa rangaistuspotkukilpailussa maalein 5–3.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta rangaistuspotkukilpailu Wikimedia Commonsissa
Rankkarihistoriaa
Nalle Puh ja hunajapuu

| Nalle Puh ja hunajapuu> Winnie the Pooh and the Honey Tree |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Wolfgang Reitherman
Käsikirjoittaja:  Ken Anderson
Tuottaja:  Walt Disney
Säveltäjä:  Buddy Baker
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Walt Disney Productions
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures
Ensi-ilta:  1966
Kesto:  26 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Nalle Puh ja tuulinen päivä
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nalle Puh ja hunajapuu (Winnie the Pooh and the Honey Tree) on lyhyt animaatioelokuva vuodelta 1966. Se on Disneyn ensimmäinen Nalle Puh -elokuva, ja sitä on suomeksi esitetty myös lyhyesti nimellä Nalle Puh. Se ja kaksi muuta Nalle Puh -lyhytelokuvaa yhdistettiin vuonna 1977 pitkäksi elokuvaksi Nalle Puh (The Many Adventures of Winnie the Pooh).