stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heettiläiset

Heettiläisten valtakunta 1300 eaa.
Heettiläisten muinaisen pääkaupungin Hattušan raunioita nykyisessä Turkissa. Kuvassa näkyvät leijonaportin jäännökset.
Heettiläiset (joskus myös heetit) olivat nykyisen Turkin alueella pronssikaudella asunut sotaisa kansa, joka toi raudan Eurooppaan. Heettien suuruudenaika oli 14. vuosisata eaa.
Heettiläisaluetta oli Keski-Turkissa Halys-joen mutkassa. Pääkaupunki Hattuša sijaitsi lähellä Boğazkalea Çorumin maakunnassa.
Heettiläisten kieli oli indoeurooppalainen kieli tai läheistä sukua näille kielille. Heettiläiset saivat kieleensä hattilaisia, babylonialaisia ja hurrilaisia vaikutteita. Heettiläiset lienevät kutsuneen itseään nasililaisiksi tai nesililäisiksi.
Ennen heettiläisiä Vähässä-Aasiassa asui hattilaisiksi kutsuttu kansa, ja tätä nimeä egyptiläiset käyttivät heettiläisistä myöhemmin. Heettiläisten ryöstöretki luhisti Vanhan Babylonian, ja heidän laajenemisensa tuhosi Mitannin valtion. Eräässä vaiheessa heettiläiset sotivat Egyptiä vastaan Levantissa, nykyisen Israelin, Jordanian ja Syyrian alueella.
Heettiläiset osasivat nuolenpääkirjoitusta ja heillä oli oma hieroglyfikirjoitus. He olivat kuuluisia hevosten kasvattajia ja tunnettuja taidokkaasti tehdyistä sotavaunuistaan.
Heettiläisvaltakunta romahti noin 1180 eaa. merikansojen hyökkäykseen. Sen jälkeen jäi muutamaksi sadaksi vuodeksi heettiläisiä pikkuvaltioita.
Heettiläiset ja heidän kielensä

Heettiläiset voidaan nähdä enemmänkin poliittisena kuin etnisenä ryhmänä. He olivat Anatolian keskitasangoilla asuvia ihmisiä, jotka olivat poliittisesti lojaaleja Hattušan kaupungissa asuville vallanpitäjille ja välittömästi Hattušan vaikutuksen alaisia. Hattušan poliittinen ja kulttuurinen vaikutusvalta levisi lopulta suureen osaan Anatoliaa. Heettiläisiksi näitä ihmisiä ja heidän kieltään ryhdyttiin kutsumaan heprealaisen Raamatun sekä assyrialaisten ja egyptiläisten annaalien vaikutuksesta. Omissa kirjoituksissaan he kutsuivat itseään ”hattušalaisiksi” ja valtakieltään, indoeurooppalaista heetin kieltä nesumniliksi, joka viittasi Nesan kaupunkiin. Kaikki heettiläiset eivät kuitenkaan puhuneet heettiä.
Heettiläisten valtiosta alettiin saada kunnolla tietoa vasta 1800-luvun lopulta alkaen Turkissa tehtyjen arkeologisten kaivausten myötä. Keski-Anatoliasta Boğazköystä on vuonna 1906 alkaneissa kaivauksissa löydetty jo 30 000 nuolenpääkirjoituksella kirjoitettua savitaulua ja muuta kirjoitusta, ja vastaavanlaisia on löydetty myös monista muista paikoista. Näiden kirjoitusten perusteella on pystytty laatimaan heettiläisten historian perusta, vaikka niitä ei pidetäkään täysin luotettavina.
Historia > Varhainen historia

Heettiläisten varhaishistoriasta on hyvin vähän tietoa. Ilmeisesti he saapuivat Anatoliaan noin 2000–1800 eaa. 19. vuosisadalla eaa. alkoi olla merkkejä heettiläisten tulosta pieninä ryhminä. Heettiläiset levittäytyivät Vähään-Aasiaan luultavasti osin rauhanomaisin, välillä sotilaallisin keinoin, ja syrjäyttivät hattilaiset, alkuperäiset asukkaat, jotka asuivat maassa 3000–2000 eaa. ennen heettiläisten saapumista.
Historia > Vanha valtakunta

Varhaisin maininta heettiläisestä Kuššaran ruhtinaasta Anittasta on löydetty muinaisassyrialaista liikekirjeistä. Anittan isä Pitkhana oli päässyt Kussarasta käsin tuntemattomassa paikassa sijainneen Nesan herraksi. Hattushan hattilaisten kuningas hyökkäsi Anittaa ja vielä hänen poikaansa ja seuraajaansa vastaan. Heettiläiset voittivat lopulta hattilaiset, hävittivät Hattušan, ja nostivat pääkaupungiksi Nesan. Anitta oli voittanut 1400 sotilaalla ja 40 kevyen, nopean puolapyöräisen sotavaunun turvin. Puruskhandan kuningas lähetti valtaistuimensa rautaisen valtikkansa Anittalle vasalliksi alistumisen merkiksi. Monista Anittan jälkeisistä hallitsijoista ei tiedetä mitään, savitauluja ei ole säilynyt. Eri heimot yhdistyivät yhdeksi valtakunnaksi viimeistään noin 1650 eaa.
Kuningas Hattušili (Hattushili, Khattusili) I "hattušalainen" siirsi pääkaupungin vesirikkaaseen ja keskeisellä paikalla olevaan Hattušaan, vaikka heettiläisten perustaja Anitta olikin paikan kironnut. Hattušili käytti arvonimeä Tabarna, joka oli valtakunnan alkuperäisen perustajan nimi Labarna toisessa muodossa, samaan tapaan kuin Julius Caesarin jälkeen käytettiin Rooman valtakunnan johtajasta nimitystä keisari. Labarnan kerrotaan myöhemmin vallaneen hallitusaikanaan seitsemän kaupunkia. Hattushili valtasi Arzawan eli Pisidian, ja taisteli Vähän-Aasian alueelle levittäytyviä turkkilaisia vastaan, ja eteni Eufratin yli. Ryöstösaalista virtasi valloitetuilta alueilta köyhään Vähään-Aasiaan.. Heettiläiset kuninkaat valittiin aatelissäädyn suostumuksella, ja kuninkuus ei ollut välttämättä periytyvä. Kuninkaaksi pääsi Mursili I eli Mursilis I, koska hänen veljensä todettiin sopeutumattoman luonteensa takia kuninkaaksi kelpaamattomaksi.
Heettiläisten kuningas Mursilis I teki jopa sotaretken Babyloniaan 1595/1532 (riippuen ajoituksesta) hävittäen Aleppon ja Babylonin kaupungit. Mursilin lanko Hantili, hovin juomanlaskija ja hänen vävynsä Zidanta liittoutuivat kaapatakseen vallan Mursililta. Niinpä Mursili murhattiin, kun hän palasi sotaretkeltään, ja Hantili nousi valtaistuimelle. pääkaupungissa ja valloitetuilla alueilla kuohui, hurrilaiset vangitsivat prinssin ja prinsessan, joille kävi huonosti. Pontos-vuorten sotaiset kaškat hyökkäsivät pohjoisesta maahan ja hävittivät Nerikin, sään jumalalle omistetun kaupungin. Hantili rakennutti linnoituksia joka puolelle, ehkä myös Hattushan muurit. Hantilin jälkeen kruunun sai Zidanta, jonka tappoi hänen oma poikansa Ammuna noustakseen valtaistuimelle 15 vuodeksi, tämän kuoleman jälkeen tehtiin peräkkäin monia valtaistuimelle nousseiden murhia. Tämän sekasorron lopetti vasta Telipinu, joka sääti kruunun vanhimmalle pojalle tai vanhimman tyttären aviomiehelle, ja kuningasperheissä esiintyneiden murhien tutkimista aatelistuomioistuimessa. Telipinu myös teki sopimuksia naapureiden, muun muassa Kizwatnan eli Kilikian kanssa.
Historia > Keskivaltakunta, heikko kausi

Telepinun jälkeen Kizwatna siirtyi hurrilaisille, joiden vaikutus heettiläisten maassa lisääntyi. Hurrilaisten tunkeutuminen Vähään-Aasiaan heikensi maata, jossa kuninkaita murhattiin, jotta päästäisiin valtaistuimelle. Heettiläinen hieroglyfikirjoitus lisääntyi nuolenpääkirjoituksen rinnalle. Joitain hurrilaisia jumalia alettiin palvoa, ja maahan saattoi tunkeutua hurrilaista väestöä. Noin 70 vuoden pituisen sekasortoisen ajan päätti Muwatalli I.
Historia > Myöhäisheettiläiset ja fryygialaiset pikkuvaltiot

Fryygialaiset tunkeutuivat Traakiasta, nykyisestä Luoteis-Kreikasta ja Etelä-Bulgariasta Turkkiin edeten 1300–1100 muinaisen Assyrian rajoille asti Tigrisin yläjuoksuille. Assyrialaiset pysäyttivät fryygialaisten matkan etelään. Assyrian kuningas Tiglatpileser I 1116–1078 eaa. mainitsi Eufratin yläjuoksulle tunkeutuneiden mushkien kuninkaan Mitan rauhaa tunnustelevat lähettiläät. Mita oli Assyrialaisten nimi kuningas Midasille.
Heettiläisiä pikkuvaltioita jäi Itä-Turkkiin Eufratin yläjuoksun tienoille ja Syyriaan. Niissä lienee asunut enemmän luuvilaisia, eteläheettiläisiä, kuin varsinaisia heettiläisiä. Malatiassa ja Karkemishissa oli heettiläinen kulttuuri. Muita oli hattena, Bit Adin, Sham'al, Til Barsip ja Arpad. Myöhäisheettiläisillä ruhtinaila oli hieman muuttuneita nimiä tyyliin Sapalulme, Mutallu, Katuzili tai LKubarna aikaisempien Shuppiluliuman, Muvatallin, Hattusilin ja Labarnan tapaan. Assyria hävitti nämä asteittain laajetessan. Khamat kukistui 720 eaa., Karkemish 717 eaa. 711 eaa. kukistui Kommagene ja Marqasi-Gurgum.lähde? Vuoteen 710 eaa. mennessä viimeisetkin heettiläiset olivat Assyrian vallan alla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hattusas/Bogazköy (Arkistoitu – Internet Archive)
Pictures of Boğazköy, one of a group of important sites
Pictures of Yazılıkaya, one of a group of important sites
Pictures of Alacahöyük, one of a group of important sites
Der Anitta Text (at TITUS)
Heettiläisten valtakunta noin 1590 eaa.
Hellanodikai

Hellanodikai (monikko, m.kreik. Ἑλλανοδίκαι, ”Kreikkalaisten tuomarit”) olivat antiikin kreikkalaiset elisläiset virkamiehet, joiden tehtävänä oli Olympian kisojen järjestäminen ja tuomarointi. Nimitystä käytettiin myös muun muassa Nemean kisoissa sekä Epidauroksen Asklepieionin kisoissa.
Olympiassa kisoista vastanneita virkamiehiä oli alun perin yksi (hellanodikos), ja virka oli perinnöllinen. Tästä virkamiehestä käytettiin myös nimitystä agōnothetēs (ὰγωνοθέτης). Myöhemmin virkamiesten määrä lisääntyi ja tehtävästä tehtiin kiertävä niin, että jokaisesta Eliin heimosta valittiin arvalla yksi mies tehtävään. Vuodesta 348 eaa. lähtien näitä oli kymmenen.
Hellanodikai tarkastivat ja hyväksyivät kisoihin osallistuneet urheilijat sekä valvoivat näiden harjoituksia ennen kisoja. He myös valvoivat kaikkia kisojen tapahtumia ja niihin liittyneitä seremonioita, toimivat tuomareina kilpailuissa, jakoivat palkinnot sekä pitivät virallista voittajien luetteloa. Heidän tehtävään oli kaikenlainen kisojen sääntöjen, perinteiden ja korkean tason ylläpito kisojen pitkän historian aikana. Kymmenestä tuomarista yksi toimi johtajana, ja muut yhdeksän valvoivat eri lajeja kolmen ryhmissä, yksi ryhmä viisiottelua, toinen hevosurheilulajeja ja kolmas muita lajeja.
Hellanodikain käytössä olivat Olympiassa mahdollisesti ainakin Prytaneion ja Buleuterion sekä niin kutsuttu Kaakkoistalo, joka saattoi olla Hellanodikaion.
Heksametyylifosforiamidi

| Heksametyylifosforiamidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  N-[bis(dimetyyliamino)fosforyyli]-N-metyylimetanamiini
CAS-numero:  680-31-9
PubChem CID:  12679
SMILES:  CN(C)P(=O)(N(C)C)N(C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H18PN3O
Moolimassa:  179,204 g/mol
Sulamispiste:  7,2 °C
Kiehumispiste:  232 °C
Tiheys:  1,025 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee hyvin veteen
Heksametyylifosforiamidi eli HMPA (C6H18PN3O) on fosforihapon amideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä käytetään pääasiassa liuottimena.
Ominaisuudet

Heksametyylifosforiamidi on huoneenlämpötilassa kirkasta nestettä. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja sekä poolisiin että poolittomiin orgaanisiin liuottimiin. Heksametyylifosforiamidi on vahvasti poolinen ja sen vesiliuos on emäksinen. Se on melko vahva Lewis-emäs ja muodostaa komplekseja useiden metallikationien kanssa. Yhdisteen liuotinominaisuudet ovat hyvät ja verrattavissa dimetyylisulfoksidin ja dimetyyliformamidin ominaisuuksiin. Heksametyylifosforiamidi on aproottinen liuotin.
Heksametyylifosforiamidin akuutti toksisuus on ihmiselle alhainen. Aineen on todettu kuitenkin aiheuttavan kasvaimia linnuille ja rotille, joten se luokitellaan mahdollisesti syöpää aiheuttavaksi kemikaaliksi.
Käyttö

Heksametyylifosforiamidia käytetään liuottimena polymeerien valmistuksessa ja se toimii myös polymerisoitumiskatalyyttinä. Sitä käytetään UV-säteilyltä suojaavana lisäaineena polyvinyyli- ja polyolefiinihartseissa ja lämmönkestävyyttä parantavana lisäaineena polystyreenissä. Käytettäessä heksametyylifosforiamidia liuottimena monen reaktion nopeus kasvaa ja tämä johtuu useein yhdisteen kyvystä kelatoida metalli-ioneja. Muita yhdisteen käyttökohteita ovat hyönteisten hävittäminen kemiallisen sterilisoinnin avulla, jäätymisenestoaineena ja antistaattisena aineena.
Heinähiipijä

| Heinähiipijä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Paksupäät Hesperiidae
Alaheimo::  Hiipijät Heteropterinae
Suku::  Heinähiipijät Heteropterus
Laji::  morpheus
Kaksiosainen nimi
 Heteropterus morpheus  (Pallas, 1771) 
Synonyymit
 Papilio morpheus 
Katso myös
   Heinähiipijä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Heinähiipijä (Heteropterus morpheus) on värikäs paksupääperhoslaji.
Ulkonäkö ja elinympäristö

Heinähiipijän siipien kärkiväli on 28–36 mm. Siipien yläpinta näkyy harvemmin. Niissä tasaisen tummanruskean värin rikkoo vain etusiiven kärkiosassa muutama epäsäännöllinen kellertävänvalkoinen laikku. Etusiipien alapinnat ovat tummanruskeat, mutta takasiipien alapinnalla on oranssinkeltaisella pohjalla hopeanvaaleita soikioita, joiden reunat ovat tumman punaruskeat, antaen hiukan pitsimäisen vaikutelman.
Toukka on vaalean sinertävä, lähes karvaton. Sen pää on vaaleanpunainen ja kyljessä ohut valkea juova.
Levinneisyys ja lentoaika

Heinähiipijää tavataan Keski-Euroopassa Pyreneiltä ja Italiasta itäiseen Keski-Eurooppaan, Baltiaan ja Balkanille sekä edelleen idässä Kaukasukselle, Pohjois-Kiinaan ja Koreaan. Läntisessä Euroopassa on laaja Etelä-Saksasta Ranskaan ulottuva alue, jolta perhonen puuttuu. Pohjoismaista on vain muutama yksittäishavainto Tanskasta sekä Etelä-Ruotsista ja -Suomesta. Lähimpänä Suomea vakituisia esiintymiä on Virossa ja Pietarin seudulla. Suomesta perhonen on tavattu kahdesti: Espoosta 26. kesäkuuta 1937 sekä jostain päin Etelä-Karjalaa 18. kesäkuuta 2013. Lentoaika on kesäkuun lopulta heinäkuun lopulle.
Elinympäristö ja elintavat

Heinähiipijä elää kosteissa heinikoissa kuten rantaniityillä ja metsäaukioilla. Perhoset lentävät matalalla kasvillisuuden yläpuolella omituiseen tapaan pomppivaa lentoa.
Naaras munii munat yksitellen tai pareittain ravintokasvien lehtien tyville. Munat kuoriutuvat noin viikon kuluttua ja toukat kasvavat hitaasti talvehtien silkkirihmalla yhteensidotun lehden välissä. Toukat ovat täysikasvuisia seuraavan vuoden kesäkuussa. Kotelovaihe kestää kahdesta kolmeen viikkoa.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat viitakastikka (Calamagrostis canescens), varjoluste (Brachypodium sylvaticum), siniheinä (Molinia caerulea) ja järviruoko (Phragmites australis).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Heinähiipijä (Heteropterus morpheus)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Heteropterus morpheus (large chequered skipper) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1544777  Wikispecies: Heteropterus morpheus  BioLib: 51258  BOLD: 124160  CoL: 3LCVG  EoL: 178054  EPPO: HTERMO  EUNIS: 90336  Fauna Europaea: 440740  Fauna Europaea (new): 998b068c-7ec1-406e-85f9-19bf1df58d5d  GBIF: 5141677  iNaturalist: 362062  IRMNG: 11350663  ISC: 114785  IUCN: 174281  LepIndex: 184352  LoB: 3931  MaBENA: HeteroMorph  NBN: NHMSYS0000515916  NCBI: 876081  Observation.org: 692  Open Tree of Life: 62678  Laji.fi: MX.60742 
Heinähiipijän siipien yläpinta on tasaisen tummanruskea.
Heinähattu ja Vilttitossu

Sarjan ensimmäisen osan kansikuva
Heinähattu ja Vilttitossu ovat Sinikka ja Tiina Nopolan kirjoittaman lastenkirjasarjan päähenkilöt. Ensimmäinen Heinähattu ja Vilttitossu -kirja julkaistiin vuonna 1989. Sarjaa ovat kuvittaneet Markus Majaluoma ja Salla Savolainen.
Nopolat ovat kertoneet Heinähatun ja Vilttitossun olevan yhteydessä heidän omiin lapsuudenkokemuksiinsa. Osa kirjojen tapahtumista puolestaan perustuu kommelluksiin, joita Nopoloille on sattunut aikuisena. Esimerkiksi Heinähattu ja Vilttitossu loman tarpeessa -kirjassa oleva kohtaus, jossa Kattilakosken lapset aiheuttavat hämmennystä laivaristeilyllä, on saanut innoituksensa Sinikan pojasta, jonka perässä Tiina ja Sinikka ovat joutuneet kiipeämään pallomereen, mistä poika vielä pääsi karkaamaan polkuautolla tax free -myymälään ennen kuin hänet saatiin kiinni. Suurin osa kertomuksista on kuitenkin täysin keksittyjä. Kirjat sisältävät runsaasti dialogia, koska Nopolat luovat tarinat puhumalla keskenään. Tiina eläytyy usein Vilttitossun rooliin ja Sinikka on Heinähattu.
Heinähattu, Vilttitossu ja Rubensin veljekset palkittiin Anni Swan -mitalilla vuonna 2003 ja Heinähattu, Vilttitossu ja kielletty kampela Pirkanmaan Plätällä vuonna 2006. Yleisradion joulukalenteri vuonna 1993 perustui Heinähattu ja Vilttitossu -kirjoihin, ja lisäksi kirjojen pohjalta on tehty useita näytelmiä ja elokuvia.
Tarinoiden päähenkilöt

Heinähattu ja Vilttitossu ovat Kattilakosken perheen tyttäret. Heinähatulla on aina olkihattu päässä, ja siksi häntä kutsutaan Heinähatuksi. Vilttitossu käyttää aina vilttitossuja, koska hänen jalkansa palelevat. Heinähattu on tunnollinen ja kiltti tyttö, mutta räväkkä Vilttitossu saa usein yllytettyä isosiskonsa tempauksiinsa mukaan. Tyttöjen lisäksi Kattilakosken perheeseen kuuluvat Hanna-äiti ja Matti-isä sekä pikkuveli Petteri Matti Kasimir, jota kutsutaan yleensä vain Pojaksi. Hanna on kotiäiti ja Matti epäkäytännöllinen tutkija. Sinikka Nopola olisi alun perin halunnut, että Hannan ja Matin nimet olisivat olleet Vilppu ja Mielikki.
Kattilakoskien kanssa samalla kadulla asuvat Alibullenin neidit, Helga ja Halise, joiden luona Heinähattu ja Vilttitossu käyvät usein kylässä. Alibullenin neitien luona tytöt saavat syödä herkkuja ja katsoa televisiota, jota kotona ei ole. Tärkeitä henkilöitä kirjoissa ovat myös poliisit Isonapa ja Rillirousku. Hanna taas pitää poliiseja ja Alibulleneita höppänöinä. Kattilakoskien luona vierailee toisinaan Vaari, joka on Matin isä. Hahmoihin kuuluu myös Mummi, jota ei ole kirjoissa koskaan nähty. Mummi ja Vaari asuvat kauempana maalla, ja Poika on usein heidän luonaan ja mukana tarinoissa vain isovanhempien lähettämissä kirjeissä. Muita hahmoja ovat rikolliset Tiirikka-Taina, Kassaholvi-Helvi ja Sorkkarauta-Salonen.
Kirjasarja

Heinähattu ja Vilttitossu (1989)
Heinähattu, Vilttitossu ja vauva (1990)
Heinähattu, Vilttitossu ja vaari (1991)
Heinähattu ja Vilttitossu loman tarpeessa (1992)
Heinähattu ja Vilttitossu joulun jäljillä (1993)
Heinähattu ja Vilttitossu rosvojahdissa (1995)
Heinähattu, Vilttitossu ja iso Elsa (1997)
Heinähattu, Vilttitossu ja Littoisten riiviö (1999)
Heinähattu, Vilttitossu ja Rubensin veljekset (2001)
Heinähattu, Vilttitossu ja tanssiva konstaapeli (2003)
Heinähattu, Vilttitossu ja kielletty kampela (2005)
Heinähatun ja Vilttitossun kaksitoista kuuta (2006)
Heinähattu, Vilttitossu ja Kalju-Koponen (2012)
Heinähattu, Vilttitossu ja ärhäkkä koululainen (2013)
Heinähattu ja Vilttitossu runoilijoina (2015)
Heinähattu, Vilttitossu ja jouluvintiö (2017)
Heinähattu, Vilttitossu ja hupsu enkeli (2018)
Heinähattu, Vilttitossu ja kana (2019)
Näytelmiä

Heinähattu ja Vilttitossu (Teatteri 2000 ja Ahaa Teatteri, 1994)
Heinähattu, Vilttitossu ja Rubensin veljekset (Helsingin kaupunginteatteri, 2003)
Heinähattu, Vilttitossu ja suuri pamaus -lastenooppera (sävellys Markus Fagerudd, Ooppera- ja teatteriseurue Kapsäkki, 2003)
Heinähattu, Vilttitossu ja Littoisten riiviö (musiikki Iiro Rantala, Turun Vartiovuoren kesäteatteri, 2004)
Halmhatten, Filttofflan och Bröderna Rubens (Finns sommarteater, 2008)
Heinähattu, Vilttitossu ja Pamela-täti Tampereen Työväen Teatteri, 2009
Heinähattu, Vilttitossu ja Pamela-täti (Riihimäen nuorisoteatteri) 2015
TV-sarja

| Nimi | Vuosi | Ohjaaja |
| --- | --- | --- |
| Heinähattu ja Vilttitossu joulun jäljillä | 1993 | Maija Asikainen |
Elokuvat

| Nimi | Vuosi | Ohjaaja |
| --- | --- | --- |
| Heinähattu ja Vilttitossu | 2002 | Kaisa Rastimo |
| Heinähattu, Vilttitossu ja Rubensin veljekset | 2017 | Anna Dahlman |
| Heinähattu, Vilttitossu ja ärhäkkä koululainen | 2020 | Lenka Hellstedt |
| Heinähattu, Vilttitossu ja kana | 2024 | Reetta Aalto |
Martina Hellmann

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Martina Hellmann (Opitz) 11.8.1985 |  Martina Hellmann (Opitz) 11.8.1985 |  Martina Hellmann (Opitz) 11.8.1985 |  |
Maa:   Itä-Saksa
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Soul 1988 | kiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1983 | kiekko |  |
|  Kultaa | Rooma 1987 | kiekko |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Stuttgart 1986 | kiekko |  |
|  Pronssia | Split 1990 | kiekko |  |
Martina Hellmann (o.s. Opitz, s. 12. joulukuuta 1960 Leipzig) on saksalainen, Saksan demokraattista tasavaltaa edustanut entinen kiekonheittäjä ja olympiavoittaja.
Martina Hellmann, silloiselta nimeltään Opitz, heitti vuonna 1979 kiekkoa 64,50 m. Kolmena seuraavana vuonna kehitystä ei tapahtunut, mutta vuonna 1983 hän voitti Helsingin MM-kilpailuissa kultaa. Loppukilpailussa hän ei saanut ensimmäisellä kierroksella tulosta mutta oli toisen kierroksen jälkeen toisena tuloksella 66,42 m ja nousi kolmannella, 67,76 m kantaneella heitollaan kilpailun johtoon. Neljännellä kierroksella hän heitti tuloksen 67,22 m, viidennellä 68,74 m ja kuudennella lopullisen voittotuloksensa 68,94 m. Hänen vuoden 1983 pisin heittonsa kantoi 70,40 m.
Vuonna 1984 Hellmannilla oli viikon ajan nimissään Itä-Saksan ennätys. Los Angelesin olympialaisiin hän ei päässyt sosialististen maiden boikotin vuoksi. Stuttgartin EM-kilpailuissa 1986 hän sai pronssia tuloksella 68,26 m. Rooman MM-kilpailuissa 1987 hän voitti toisen maailmanmestaruutensa. Hän johti kilpailua alusta saakka heitettyään ensimmäisellään 71,08 m. Seuraavat heitot kantoivat 68,90, 69,66 ja 71,62 m, viides heitto oli mitätön, ja kuudennen tulos oli 67,86 m. Olympialaisiin Hellmann pääsi vihdoin Soulin kisoissa 1988 ja voitti kultaa tuloksella 72,30 m. Splitin EM-kilpailuissa 1990 Hellmann sai pronssia tuloksella 66,66 m ja Tokion MM-kilpailuissa 1991 Tsvetanka Hristova pudotti viimeisen kierroksen voittoheitollaan hänet neljänneksi tuloksella 67,14 m.
Brahman

Brahman (sanskritia; devanagari: ब्रह्मन्; IAST: brahman) on hindulaisuuteen liittyvä käsite, joka tarkoittaa maailman sielua, kaikkeuden taustalla olevaa perimmäistä totuutta.  Brahmanin katsotaan olevan muuttumaton, voittamaton, kaikkialla läsnä oleva, sukupuoleton, kaikkivoipa ja kaikkitietävä voima. Siksi sitä ei tarvitse enempää kuvailla.
Boreaalinen vyöhyke

Kuusimetsää ja sen tyypillistä aluskasvillisuutta Keski-Ruotsissa.
Boreaalisten havumetsien levinneisyys.
Boreaalinen vyöhyke eli pohjoinen havumetsävyöhyke eli taiga on kasvillisuusvyöhyke, jonka perustana on halki pohjoisen pallonpuoliskon ulottuva yhtenäinen havumetsäalue. Euraasiassa se kulkee Fennoskandiasta itäiseen Siperiaan ja Pohjois-Amerikassa Alaskan länsiosista Labradorin niemimaalle. Vyöhyke rajoittuu pohjoisessa tundraan ja etelässä lauhkean vyöhykkeen seka- ja lehtimetsiin ja aroihin.
Boreaalinen vyöhyke käsittää noin 15 prosenttia mantereiden pinta-alasta ja sen metsäalueet ovat maailman suurimmat – noin 15 miljoonaa neliökilometriä. Sen ohella havumetsiä kasvaa erityisesti eteläisemmillä vuoristoseuduilla, kuten Kalliovuorilla, Alpeilla, Karpaateilla ja Himalajalla, ja Kalifornian itäisillä ylängöillä kasvaa havumetsiksi luokiteltavia punapuumetsiä. Jopa trooppisilla vuorilla esimerkiksi Borneossa kasvaa trooppisiin vuoristo-oloihin sopeutuneita havupuita, ja Välimeren kasvillisuusalueella kasvavat havupuut pinja ja rannikkomänty ovat sopeutuneet sateiseen talveen ja kuumaan ja kuivaan kesään. Eteläisemmillä havumetsillä ja havupuilla ei kuitenkaan ole mitään tekemistä boreaalisten havumetsien kanssa.