stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kolumbia
Historia > La Violencia

Ospinan hallitus muutti El Bogotazon mellakan jälkeen politiikkaansa ankarammaksi ja kielsi ensin julkiset kokoontumiset maaliskuussa, erotti liberaalit kuvernöörit ja sulki lopulta armeijan voimin kongressin marraskuussa 1949. Liberaalit eivät asettaneet ehdokastaan seuraaviin vaaleihin, jolloin äärikonservatiivi Gómez valittiin vuonna 1950 presidentiksi.
Gómez hankki itselleen laajat valtuudet ja vähensi kansalaisten vapauksia hillitäkseen kasvavia väkivaltaisuuksia ja sen mahdollisuuden varalta, että liberaalit saattaisivat päästä takaisin valtaan. 1930-luvulla säädetyt työvoimalait peruttiin, itsenäiset ammattiliitot hajaannutettiin, kongressivaalit pidettiin ilman oppositiota, lehdistöä sensuroitiin, tuomioistuimia piti hallussaan toimeenpanovalta, ja uskonnonvapaus joutui koetukselle kun väkijoukot hyökkäsivät protestanttisiin kappeleihin. Gómez keskitti sorron varsinkin liberaaleja vastaan leimaten heidät kommunisteiksi. Väkivallan huipulla kuoli arviolta 1 000 ihmistä kuukaudessa.
Maltillisten konservatiivien ja liberaalien tukeman kenraali Gustavo Rojas Pinilla kaappasi vallan vuonna 1953. Rojasin ensimmäinen tavoite oli päättää väkivaltaisuudet lupaamalla armahduksen ja hallituksen tukea niille jotka laskisivat aseensa. Tuhannet suostuivatkin tarjoukseen, ja vallankaappauksen jälkeen tilanne oli useiden kuukausien ajan rauhallinen. Rojas siirsi poliisin tehtävät asevoimille, vähensi sensuuria ja vapautti poliittisia vankeja, aloitti laajoja julkisia rakennusurakoita vähentämään työttömyyttä ja siirsi verotaakkaa rikkaammille. Uudistukset toteutettiin kuitenkin huonosti, eikä niillä ollut suurta vaikutusta.
Rojasin hallinto menetti tukensa ensimmäisen vuoden aikana. Väkivaltaisuudet maaseudulla kiihtyivät uudelleen vuoden 1953 loppua kohden. Rojas ryhtyi tiukkoihin vastatoimiin, ja hallinto jarrutti yhteiskunnallisia uudistuksia, kiristi sensuuria ja lakkautti maan suurimpia sanomalehtiä. Hallitus korruptoitui, jonka lisäksi taloudellinen tilanne huononi kahvin hinnan laskun vuoksi ja hallituksen toimien vuoksi. Väkivaltaisuudet kiihtyivät, ja niitä yritettiin tukahduttaa yhä kovemmin keinoin.
Vuoden 1957 alussa suurin osa järjestäytyneistä ryhmistä vastusti Rojasin hallintoa. Konservatiivi- ja liberaalijohtajat olivat neuvotelleet vuoden 1956 alusta lähtien maltillisten konservatiivien tukiessa Rojasia vuoteen 1957 asti. Kaikki osapuolet allekirjoittivat sopimuksen vuonna 1957 luoden Kansallisen rintaman yhteishallituksen. Sopimus vahvisti vallanjaon puolueiden välillä ja päätti La Violencian. Presidentinvaalit pidettäisiin säännöllisesti neljän vuoden välein liberaalien ja konservatiivien välillä, ja molemmilla puolueilla olisi tasa-arvoiset asemat vaaleissa ja muissa viroissa. Rojas yritti vielä pysyä vallassa, mutta joutui eroamaan ja lähtemään maanpakoon mielenosoittajien ja armeijan johtohenkilöiden vaatiessa hänen eroaan. Seuraavaksi presidentiksi valittiin vuonna 1958 liberaali Alberto Lleras Camargo.
Vuodesta 1948 vuoteen 1958 kestänyt La Violencia vaati yli 200 000 ihmisen hengen.
Historia > Sissiliikkeiden ja huumeparonien aika

La Violencia vaihtui 1960-luvun puoliväliin mennessä hallituksen ja kommunistisen väliseksi sisällissodaksi, kun Kansallisen rintaman yhteishallitus sulki pois muut puolueet. Kansallista rintamaa vastaan syntyivät vuonna 1965 vasemmistolainen Kansallinen vapautusarmeija (ELN) ja maolainen Kansan vapautusarmeija (EPL). Seuraavana vuonna syntyi Vallankumouksellisen Kolumbian asevoimat (FARC) ja vuonna 1971 Demokraattinen allianssi (M-19).
Kansallista rintamaa vastaan perustettiin 1960-luvun alussa Rojas Pinillan johtama vasemmistolainen oppositiopuolue ANAPO, josta tuli virallinen puolue vuonna 1971. Puolueen suosio alkoi heikentyä 1970-luvulla, varsinkin Rojasin kuoleman jälkeen vuonna 1975. Kansallisesta rintamasta luovuttiin vuonna 1974 ja poliittista järjestelmää vapautettiin sissiliikkeiden suosion vähentämiseksi.
Konservatiivipresidentti Belisario Betancur neuvotteli rauhan FARCin ja M-19:n kanssa vuonna 1984 ja vapautti monet niiden vangituista jäsenistä. ELN hylkäsi sopimuksen ja M-19 jatkoi taistelua seuraavana vuonna. Marraskuussa 1985 M-19 valtasi oikeustalon Bogotássa, ja armeijan vapauttaessa sen sai 115 ihmistä surmansa, joista 11 oli korkeimman oikeuden tuomareita. Hallitus ja M-19 solmivat uuden rauhan maaliskuussa 1989 ja M-19:n jäsenet palasivat siviilielämään. M-19 osallistui puolueena uuden perustuslain laadintaan. Rauha FARCin kanssa ei pitänyt, ja se jatkoi taistelua vuonna 1990, kun 2 000–3 000 sen aseista luopunutta jäsentä oli murhattu.
Kolumbiasta tuli 1970- ja 1980-luvuilla maailman suurin huumeiden tuottaja- ja salakuljettajamaa, ja suuret huumekartellit saivat maassa paljon vaikutusvaltaa. 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa kartellit rahoittivat lukuisia valtion virkamiehien, tuomarien ja poliitikkojen murhia. Huumekartellit tappoivat maan oikeusministerin Rodrigo Lara Bonillan vuonna 1984, jonka jälkeen toimia niitä vastaan kiihdytettiin. Vuonna 1989 kartellit tappoivat sekä liberaalien että isänmaallisen unionipuolueen presidenttiehdokkaat. Poliisi surmasi vuonna 1989 José Gonzalo Rodríguez Gachan, joka oli yksi maan merkittävimmistä huumeparoneista. Vuonna 1993 Medellínin kartellin johtaja Pablo Escobar surmattiin hänen paetessaan poliisin erikoisjoukkojen pidätystä. Calin kartellin johtajat vangittiin vuosina 1995–1996.
Uusi perustuslaki tuli voimaan vuonna 1991. Se laillisti avioeron ja kielsi maan kansalaisten luovuttamisen ulkomaille tuomittavaksi, sekä takasi alkuperäiskansojen oikeudet, muttei vastannut niiden maavaatimuksiin. Kuitenkin vuodesta 1997 lähtien Kolumbian kansalaisten luovutus ulkomaille on ollut mahdollista. Konservatiivi Andrés Pastrana Arango valittiin presidentiksi vuonna 1998. Hän aloitti neuvottelut sissiryhmien kanssa ja myönsi FARCille maan kaakkoisosasta noin 51 000 neliökilometrin kokoisen suoja-alueen, jonne armeijalla ei ollut asiaa. Rauhanneuvottelut etenivät katkottaisesti, mutta päättyivät 20. helmikuuta 2002, kun FARC kaappasi lentokoneen. Pastrana määräsi maan eteläosan sotatilaan kun sissit kiihdyttivät hyökkäyksiään.
Historia > 2000-luku ja Plan Colombiasta rauhaan

Pastranan ja Bill Clintonin hallintojen käynnistämä huumeiden salakuljetuksen kitkemiseen tähtäävä Plan Colombia sai vuonna 2000 Yhdysvalloilta miljardi dollaria tukea. FARC pystyi silti laajentamaan kokaiinin tuotantoansa, eivätkä Kolumbian väkivaltatilastot parantuneet. Sitoutumaton Álvaro Uribe voitti vuoden 2002 vaalit luvaten kovaa linjaa sissejä vastaan. Oikeistolainen AUC teki joulukuussa 2003 rauhan Kolumbian hallinnon kanssa, ja järjestön sotilaat saatiin seuraavan vuoden aikana laskettua aseista. Uriben hallinto oli käytännössä suostunut suurimpaan osaan AUC:n vaatimuksista.
Vuonna 2005 perustuslakia muutettiin toisen presidentinkauden sallimiseksi, ja Uribe aloitti seuraavan kautensa vuonna 2006. Uribe onnistui ajamaan FARCin ahtaalle mutta vuonna 2008 tapahtui alueellinen selkkaus, kun Kolumbian asevoimat ylittivät Ecuadorin rajan hyökätäkseen FARCin tukikohtaan. Kolumbia tappoi Ecuadorissa FARCin Raúl Reyesin. Ecuador syytti Kolumbiaa alueellisen koskemattomuutensa loukkaamisesta ja lähetti joukkojaan Venezuelan kanssa Kolumbian rajoille.
Uribe ei voinut perustuslain takia enää hakeutua kolmannelle kaudelleen, ja vuoden 2010 presidentinvaalit voitti maan puolustusministerinä toiminut Juan Manuel Santos. Kolumbian hallinto aloitti Norjassa elokuussa 2011 rauhanneuvottelut FARCin kanssa. Niitä jatkettiin lokakuussa Havannassa. FARC ilmoitti alkuun yksipuolisesta tulitauosta, mutta se kaatui viimeistään tammikuussa 2013. Rauhanneuvottelut jatkuivat kuitenkin samaan aikaan, mutta monet konservatiivit, kuten entinen presidentti Uribe, kritisoivat Santosin politiikkaa. Santos voitti kuitenkin täpärästi vuoden 2014 vaalit. Hänen vastaehdokkaanaan oli Óscar Iván Zuluaga, joka olisi ryhtynyt koviin toimiin FARCia vastaan ja  keskeyttänyt rauhanneuvottelut FARCin kanssa.
Hallitus ja FARC ottivat jälleen askeleita lähemmäksi rauhaa syyskuussa 2015, kun osapuolet pääsivät sopuun muun muassa totuuskomission perustamisesta ja korvauksista sodan uhreille. Hallitus ja Farc solmivat rauhansopimuksen Havannassa elokuussa 2016. Lokakuussa järjestetyssä kansanäänestyksessä niukka enemmistö äänesti rauhansopimusta vastaan. Jatkoneuvotteluissa marraskuussa solmittu sopimus hyväksyttiin kongressissa. Siihen oli tehty monia opposition vaatimia muutoksia. Lopullisesti Kolumbian hallitus ilmoitti 15. elokuuta 2017, että FARCia vastaan käyty konflikti oli päättynyt, kun järjestön loputkin asekätköt oli luovutettu YK:n edustajille. FARCista muodostettiin perinteinen puolue, jolle luvattiin 10 paikkaa kongressista vuoteen 2026 saakka.
Santosin jälkeen presidentiksi valittiin Iván Duque vuonna 2018.
Hallinto ja politiikka > Poliittinen järjestelmä

Kolumbia on tasavalta, jonka presidentti ja varapresidentti valitaan vuoden 1991 perustuslain mukaisesti vaaleilla neljän vuoden kaudeksi. Presidentti toimii sekä valtion- että hallituksen päämiehenä. Vuonna 2015 presidentin valtakausi rajoitettiin uudestaan yhteen kauteen. Presidentti Álvaro Uribe oli vuonna 2004 saanut aikaan perustuslain lisäyksen, joka salli useamman virkakauden.
Kolumbiassa on kaksikamarinen parlamentti eli Kolumbian kongressi, joka on jaettu senaattiin ja edustajainhuoneeseen. Vuoden 2018 parlamenttivaaleissa valittiin senaattiin 108 ja edustajainhuoneeseen 172 paikkaa. Aiemmasta poiketen vuoden 2016 rauhansopimuksen perusteella entisen sissiryhmittymän puolueelle FARC:lle luvattiin viisi paikkaa sekä senaattiin että edustajainhuoneeseen. Lisäksi presidentinvaalien toiseksi sijoittunut sai paikan senaatista ja tämän varapresidenttiehdokas edustajainhuoneesta. Edustajainhuoneen 163 paikkaa ratkaistaan suhteellisella vaalitavalla, kaksi paikkaa on luvattu afrokolumbialaisille ja yksi paikka alkuperäisasukkaiden edustajalle. Alkuperäisasukkailla on kaksi edustajaa senaatissa.
Kolumbian puoluekenttää hallitsi pitkään kaksi puoluetta, konservatiivit ja liberaalit. Vuoden 1991 perustuslain uudistusten jälkeen puoluekenttä alkoi hajota, ja puolueiden määrä kasvoi vuosikymmenessä lähes tuhanteen. Puolueen perustamiselle asetettiin lisää vaatimuksia vuonna 2003, ja vuonna 2018 kongressiin pääsi 13 puoluetta. Poliittinen kenttä on kuitenkin hajanainen, ja puolueet ovat usein keskittyneet caudillon ympärille. Vuoden 2018 vaalit voittanut Demokraattinen keskusta on esimerkiksi varsin vahvasti entisen presidentin Álvaro Uriben puolue.
Hallinto ja politiikka > Ongelmat sekä ihmisoikeudet ja sananvapaus

Freedom Housen 2022 raportin mukaan Kolumbia on ”osittain vapaa” maa. Kolumbia kuuluu Latinalaisen Amerikan pitkäikäisimpiin demokratioihin, mutta samalla sillä on ikävä historia laajalle levinneellä väkivallalla ja vakavilla ihmisoikeusrikkomuksilla. Kolumbialla on valtavia haasteita rauhan vakauttamiseksi ja poliittisten oikeuksien ja siviilivapauksien takaamiseksi suurten urbaaneiden alueiden ulkopuolella.
Kolumbian 52 vuotta kestänyt sisällissota päättyi vuoden 2016 rauhansopimukseen, mikä on parantanut maan väkivaltatilannetta, mutta toisaalta maassa on edelleen monia väkivaltaisia ryhmittymiä. Osissa maata tapahtui vuonna 2019 siviileihin kohdistuneita vakavia välikohtauksia, joissa oli osallisena ELN, FARC:n toisinajattelijoita ja uusia puolisotilaallisia ryhmittymiä. Huumekartelli Clan del Golfolla on puolestaan merkittävä asema 20 departementissa. Vuoden 1985 jälkeen peräti 8,1 miljoonaa kolumbialaisista on joutunut muuttamaan kotoaan.
Kolumbia on alueellisesti jakautunut valtio, ja varsinkin perifeerisillä alueilla pitkään jatkunut aseellinen konflikti aiheuttaa ongelmia. Valtiovalta ei ole erityisen kiinnostunut syrjäseuduista, joilla erilaiset toimijat taistelevat vallasta. Erityisesti maanviljelijät, afrokolumbialaiset ja alkuperäisasukkaat kärsivät taisteluista.
Kolumbia on 2010-luvulla edistänyt tuntuvasti HLBT-ihmisten asemaa: vuonna 2015 annettiin mahdollisuus vaihtaa sukupuoltaan virallisissa dokumentissa ilman oikeuden päätöstä, samana vuonna perustuslakituomioistuin päätti, ettei adoptioita voi kieltää seksuaalisen suuntautumisen takia, ja vuonna 2016 annettiin oikeus samaa sukupuolta oleville mennä naimisiin. Vaikka paperilla HLBTI-oikeudet ovat Kolumbiassa latinalaisen Amerikan parhaita, maa on Brasilian jälkeen HLBTI-ihmisille alueen toiseksi väkivaltaisin maa. Vuosina 2013–2018 tehtiin Diversan raportin mukaan 465 HLBTI-ihmisen murhaa, joista 148:ssa motiivi oli uhrin seksuaalinen suuntautuminen.
Vaikka sananvapaus taataankin vuoden 1991 perustuslaissa, vapauden toteuttaminen ei ole täysin mahdollista. Vaikka järjestelmällinen ahdistelu ja väkivalta on vähentynyt, toimittajiin kohdistuu silti jatkuvaa uhkaa. Toimittajat ilman rajoja -järjestön mukaan Kolumbia oli edelleen vuonna 2019 läntisen pallonpuoliskon vaarallisimpia maita toimittajille. Erityisesti ympäristö-, konflikti- ja korruptioasioita käsitteleviin toimittajiin kohdistuu järjestelmällistä häirintää, pelottelua ja väkivaltaa.
Hallinto ja politiikka > Departementit

Kolumbia jaetaan vuoden 1991 perustuslain mukaisesti 32 departementtiin sekä pääkaupunkialueeseen. Pääkaupunkialue on hallinnollisesti riippuvainen Cundinamarcan departementista. Departementit jaetaan edelleen kuntiin. Vuonna 2019 Kolumbiassa oli 1 101 kuntaa ja 20 kunnallishallinnotonta aluetta.
| --- | --- |
 Amazonas  Antioquia  Arauca  Atlántico  Bolívar  Boyacá  Caldas  Caquetá  Casanare  Cauca  Cesar  Chocó  Córdoba  Cundinamarca  Guainía  Guaviare:    Huila   La Guajira   Magdalena   Meta   Nariño   Norte de Santander   Putumayo   Quindío   Risaralda   San Andrés, Providencia y Santa Catalina   Santander   Sucre   Tolima   Valle del Cauca   Vaupés   Vichada
Hallinto ja politiikka > Asevoimat

Kolumbian asevoimat (esp. Fuerzas Militares de Colombia) koostuvat armeijasta, merivoimista, johon kuuluvat merivoimien ilmailutoiminta, merijalkaväki ja rannikkovartiosto, ilmavoimista sekä puolisotilaallisesta poliisista. Puolustusministeriö on vastuussa sisäisestä ja ulkoisesta turvallisuudesta, ja hallinnoi asevoimia sekä poliisia. Presidentti on kuitenkin armeijan ylipäällikkö ja omaa suoran käskyvallan, joten ministeriölle jää ainoastaan hallinnolliset tehtävät.
Kolumbian asevoimiin kuului vuonna 2016 noin 265 000 sotilasta. Maavoimissa oli 220 500, merivoimissa 30 900 sotilasta ja ilmavoimissa 13 600 sotilasta. Vuoden 1991 perustuslain mukaan kaikki 18 vuotta täyttäneet ovat asevelvollisia, ja heidän tulee ilmoittautua kaksi vuotta kestävään palvelukseen. Asevoimat koostuvat kuitenkin enimmäkseen köyhästä ja vähän koulutetusta väestöstä, sillä rikkaat voivat ostaa vapautuksen ja opiskelijat saavat sen automaattisesti.
Vuonna 2016 Kolumbian puolustusmenot olivat 4,9 miljardia Yhdysvaltain dollaria. Osuus bruttokansantuotteesta oli 1,94 prosenttia. Puolustusmenot ovat laskeneet hieman 2010-luvulla, sillä vuonna 2010 ne olivat 6,2 miljardia dollaria ja 2,42 prosenttia bruttokansantuotteesta.
Talous

Kolumbia on vapaa markkinatalous. César Gavirian 1990-luvun alussa suorittamien talousuudistusten seurauksena maahantuontirajoituksia helpotettiin ja useimmat sektorit avattiin ulkomaalaiselle sijoitukselle, vaikkakin maatalous pysyi edelleen suojeltuna. Álvaro Uribe Vélezin hallinto (2002–2010) pyrki pysymään varovaisessa finanssipolitiikassa ja suoritti rajuja taloudellisia muutoksia kuten vero-, eläke- ja budjettimuutoksia. Työttömyysaste oli vuonna 2009 12 prosenttia verrattuna 15,7 prosenttia vuonna 2002. Vuonna 2010 työttömyysasteen arvioitiin olevan 11,2 prosenttia.
Kolumbian vuosien 2002–2007 välinen talouskasvu voidaan liittää kasvaneen turvallisuustilanteen lisäämään ulkomaalaiseen sijoitukseen, talousuudistuksiin öljy- ja kaasusektoreilla, varovaiseen rahapolitiikkaan ja viennin kasvuun. Kansainvälinen talouskriisi kuitenkin vähensi Kolumbian vientiä ja maan talous kasvoi ainoastaan 2,7 prosenttia vuonna 2008 ja väheni 0,8 prosenttia vuonna 2009, mutta elpyi 4,5 prosenttiin vuonna 2010.
Kolumbian vientituotteisiin kuuluu runsaasti maataloustuotteita, energiaresursseja ja mineraaleja. Näitä ovat esimerkiksi kivihiili, kahvi, kupari, smaragdit, kukat, hedelmät, kaasu, kulta, vesivoima, rautamalmi, nikkeli, maaöljy, platina ja hopea. Kolumbialla on Latinalaisen Amerikan suurimmat kivihiili-, neljänneksi suurimmat kaasu- ja kuudenneksi suurimmat öljyvarat. Kolumbialla on Brasilian jälkeen suurimmat vesivoimapotentiaalit.
Merkittävimmät kahvinviljelyalueet ovat paisojen asuinalueella Caldasin, Quindíon ja Risaraldan departementeissa, joita nimitetään ”kahvinviljelyakseliksi” (esp. Eje cafetero).
Talous > Huumekauppa

Vuonna 2017 arvioitiin, että Kolumbia tuottaa yli 70 prosenttia maailman kokaiinista.
Vuonna 2022 arvioitiin 120 000 perheen harjoittavan kokanviljelyä. Monilla alueilla se on ainoa kannattava elinkeino. Kolumbia sai vuosina 2000–2015 Yhdysvalloilta kymmenen miljardia dollaria apua huumekaupan vastaiseen taisteluun. Viljelmiä tuhottiin kasvimyrkyillä, joiden myöhemmin todettiin aiheuttavan syöpää. Viljelijöille luvattiin tukia ammatinvaihtoon, mutta moni pettyi lupauksiin. Vuonna 2022 presidentti Petro julisti uuden ohjelman, jossa kokanviljelijöitä ohjataan asteittain uusien tuottavien viljelykasvien pariin. Hän on myös väläytellyt mahdollisuutta laillistaa kokalehtien käyttö ja viljely.
Viljelmien tuhoamisesta huolimatta kokapensaan viljelyyn käytetty pinta-ala kasvoi yli kaksinkertaiseksi vuosina 2010–2020, ja satoisampien lajikkeiden myötä tuotantopotentiaali kolminkertaistui.
Talous > Liikenneyhteydet

Tieliikenne on Kolumbian tärkein liikkumismuoto, ja noin 70 prosenttia rahdista kuljetetaankin teitä pitkin. Kolumbiassa oli vuonna 2005 yhteensä 164 257 kilometriä autotietä josta lähes 70 prosenttia päällystettyä ja hyvässä kunnossa.
Kolumbiassa on 3 802 kilometriä rautatietä. Rautatieliikenne, joka oli ennen rahdin pääkuljetusmuoto, on jäänyt tieverkoston kehityksen seurauksena tieliikenteen varjoon ja käsittääkin nykyään noin neljäsosan rahdin kuljetuksesta. Vaikka Kolumbian junaverkosto yhdistääkin suurimman osan maan tärkeimmästä kaupungeista toisiinsa, käytetään sitä kuitenkin turvallisuusriskien, ylläpidon puutteen ja ylipäätänsä hyvän tieverkoston vuoksi vähän. Matkustajaliikenne keskeytettiin vuonna 1992, mutta aloitettiin uudelleen 1990-luvun lopulla. Kuitenkin vuonna 1999 tehtiin ainoastaan 165 000 junamatkaa verrattuna yli viiteen miljoonaan junamatkaan vuonna 1972. Vuonna 2004 kunnostettiin arviolta 2 000 kilometriä maan rautatieverkostoa.
Satamat käsittelevät noin 80 prosenttia Kolumbian kansainvälisestä rahdista. Maan tärkeimmät satamat ovat Barranquilla, Cartagena ja Santa Marta Karibianmeren rannalla ja Buenaventura ja Tumaco Tyynenmeren rannalla. Kolumbian sisämaassa on noin 18 000 kilometriä jokia ja vesiteitä joista noin 11 000 kilometriä on jokiveneille purjehduskelpoista. Se onkin sekä matkustaja- että rahtiliikenteen kannalta tärkeä kulkumuoto, joka kuljettaa noin 3,8 miljoonaa tonnia rahtia ja yli 5 miljoonaa matkustajaa vuosittain. Kolumbian hallitus suunnittelee ottavansa tärkeimmät vesitiet tehokkaampaan käyttöön ja maan armeija onkin tehostanut valvontaansa syrjäisemmillä alueilla etelässä ja idässä turvatakseen vesiliikennettä.
Kolumbiassa on 990 lentokenttää joista on 116 päällysteisiä. Maassa on 12 kansainvälistä lentoasemaa. Pääkaupungissa Bogotássa sijaitseva El Doradon kansainvälinen lentoasema on Latinalaisen Amerikan vilkkain.
Väestö

| Väestötiedot   vuonna 2010 |
| --- | --- |
Väestönkasvu:  1,184 %
Syntyvyys:  17,76 / 1 000 henkilöä
Kuolleisuus:  5,24 / 1 000 henkilöä
Elinajanodote:  74,31
Lapsikuolleisuus:  16,87 / 1 000 syntymää
Nettomaahanmuutto:  −0,68 / 1 000 henkilöä
HIV:n levinneisyys aikuisväestössä:  0,6 (2007) %
Lukutaitoisia:  90,4 (2005) % väestöstä
Ikärakenne
Mediaani-ikä:  27,6 vuotta
0–14-vuotiaat:  27,7
15–64-vuotiaat:  66,4
65 vuotta täyttäneet:  5,8
Vuonna 2010 Kolumbian väkiluvuksi arvioitiin 44 205 293. Kolumbia on Latinalaisen Amerikan kolmanneksi väkirikkain valtio Brasilian ja Meksikon jälkeen, ja Brasilian jälkeen Etelä-Amerikan toiseksi väkirikkain valtio. Maalta on tapahtunut merkittävää kaupunkeihin kohdistuvaa muuttoliikettä. Vuoden 1951 noin 57 prosenttia kaupunkilaisväestön taso nousi noin 75 prosenttia vuoteen 2005 mennessä.selvennä Kolumbiassa on noin 30 yli 100 000 asukkaan kaupunkia. Yhdeksässä itäisimmässä departementissa, jotka kattavat yli puolet maasta, asuu ainoastaan kolme prosenttia väestöstä. Arviolta 1,2 miljoonaa kolumbialaista lähti maasta vuosien 2000–2005 välillä turvallisuusongelmien ja työttömyyden vuoksi, pääasiassa Ecuadoriin, Venezuelaan ja Yhdysvaltoihin. Arviolta 3,3 miljoonaa kolumbialaista eli ulkomailla vuoden 2005 väestönlaskennan mukaan. Toisten arvioiden mukaan luku saattaa olla jopa yli neljä miljoonaa, eli noin 10 prosenttia maan väkiluvusta.
Kolumbian etniset ryhmät ovat syntyneet intiaanien, espanjalaisten siirtolaisten ja afrikkalaisten orjien sekoittumisesta. Mestitsejä on 58 % väestöstä, valkoisia 20 %, mulatteja 14 %, mustia 4 % ja mustien ja intiaanien sekoituksia eli samboja 3 %. Nykyisin vain prosentti väestöstä voidaan määrittää suoraan intiaaneiksi kielen ja tapojen perusteella.
Vuoden 2017 latinobarometrikyselyssä Kolumbian väestöstä 73 % on katolilaisia, 14 % protestantteja, 2 % kuuluu muihin uskontoihin, 11 % on uskonnottomia ja 1 % ei kertonut vakaumustaan.
Espanja on virallinen kieli. Ethnologue-kirja listaa Kolumbiassa puhuttavan kaikkiaan 80 kieltä. Monilla niistä on vain muutamia satoja puhujia. Suurimpia vähemmistökieliä ovat emberá, jonka eri murteita puhuu 76 000 henkeä, paez (77 000 puhujaa), vlaxinromani (79 000 puhujaa) sekä wayuu (135 000 puhujaa).
Väestö > Suurimmat kaupungit

Kolumbiassa oli vuonna 2018 yhteensä yli 40 yli 100 000 asukkaan kaupunkia, yhdeksän yli 500 000 asukkaan kaupunkia ja neljä yli miljoonan asukkaan kaupunkia.
| sija | nimi | departementti | väkiluku 2018 |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | Bogotá | pääkaupunkialue | 7 387 000 |
| 2. | Medellín | Antioquia | 2 382 000 |
| 3. | Cali | Valle del Cauca | 2 173 000 |
| 4. | Barranquilla | Atlántico | 1 205 000 |
| 5. | Cartagena | Bolívar | 877 000 |
| 6. | Cúcuta | Norte de Santander | 685 000 |
| 7. | Soacha | Cundinamarca | 655 000 |
| 8. | Soledad | Atlántico | 603 000 |
| 9. | Bucaramanga | Santander | 571 000 |
| 10. | Bello | Antioquia | 495 000 |
Väestö > Koulutus ja lukutaito

Koulutukseen käytettiin Kolumbiassa vuonna 2019 yhteensä 4,5 prosenttia BKT:stä. Kouluvuosi kestää helmikuusta marraskuuhun. Peruskoulu on 6–12-vuotiaille ilmaista ja pakollista yhdeksän vuoden ajan, tosin monilla maalaisalueilla opettajat ovat huonosti koulutettuja ja opetusta tarjotaan ainoastaan viideksi vuodeksi. Toisen asteen koulutus kestää kuusi vuotta ilman mahdollisuutta ammattiharjoitteluun. Alakoulua käy 80 prosenttia ikäluokasta. Vuonna 2004 yläkoulua kävi noin 55 prosenttia ikäluokasta, esikoulua 38 prosenttia lapsista ja runsas neljännes ikäluokasta jatkoi peruskoulun jälkeisiin oppilaitoksiin. 1990-luvun aikana lukutaitoisten aikuisten osuus nousi yli yhdeksänkymmenen prosentin.
Vuoden 2020 väestönlaskennan mukaan 95,6 prosenttia väestöstä oli lukutaitoisia,