stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katalonian ralli 2001
Tulokset

| Sija | Kuljettaja | Kartanlukija | Auto | Aika | Ero | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Didier Auriol |  Denis Giraudet | Peugeot 206 WRC | 3:40.54,7 |  | 10 |
| 2. |  Gilles Panizzi |  Hervé Panizzi | Peugeot 206 WRC | 3:41.17,9 | +23,2 | 6 |
| 3. |  Tommi Mäkinen |  Risto Mannisenmäki | Mitsubishi Lancer Evo 6.5 | 3:41.56,1 | +1.01,4 | 4 |
| 4. |  Freddy Loix |  Sven Smeets | Mitsubishi Carisma GT Evo VI | 3:43.11,4 | +2.16,7 | 3 |
| 5. |  Carlos Sainz |  Luis Moya | Ford Focus RS WRC 01 | 3:43.30,4 | +2.35,7 | 2 |
| 6. |  François Delecour |  Daniel Grataloup | Ford Focus RS WRC 01 | 3:43.38,4 | +2.43,7 | 1 |
Lähde:
Muuta

Didier Auriolin uran viimeinen voitto.
Aiheesta muualla

Rally-Maps.com, erikoiskokeet kartalla (englanniksi)
Rally de España 2001: WRC Highlights / Review / Results Youtubessa (englanniksi)
Osakilpailut MM-rallikaudella 2001
Monte Carlo
Ruotsi
Portugali
Katalonia
Argentiina
Kypros
Akropolis
Safari
Suomi
Uusi-Seelanti
Sanremo
Korsika
Australia
Wales
Rallin maailmanmestaruussarjan Katalonian rallit
| --- | --- |
1990-luku:  1991  1992  1993  1995  1996  1997  1998  1999 
2000-luku:  2000  2001  2002  2003  2004  2005  2006  2007  2008  2009 
2010-luku:  2010  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019 
2020-luku:  2020  2021  2022
Tunturikehrääjä

| Tunturikehrääjä |
| --- | --- |
 toukkia
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Karvakehrääjämäiset Lasiocampoidea
Heimo::  Karvakehrääjät Lasiocampidae
Alaheimo::  Lasiocampinae
Suku::  Villahäntäkehrääjät Eriogaster
Laji::  arbusculae
Kaksiosainen nimi
 Eriogaster arbusculae  Freyer, 1843 
Katso myös
   Tunturikehrääjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tunturikehrääjä (Eriogaster arbusculae) on tukevarakenteinen, karvainen perhoslaji, jota tavataan vain Euroopassa. Suomesta sitä ei ole koskaan tavattu.
Koko ja ulkonäkö

Keskikokoinen, hyvin karvainen perhonen, jonka naaras on vain hieman koirasta kookkaampi, mutta ruumiinrakenteeltaan huomattavasti rotevampi. Etusiivet ja ruumiin karvoitus ovat punaruskeat, mutta perhosten sävy vaihtelee jonkin verran elinalueen mukaan. Etusiiven poikki kulkee vaalea viiru, jossa on kaksi selvää ulospäin suuntautunutta mutkaa. Koiraalla viiru on leveämpi ja voi levitä siiven kärkeä kohti siipisuonten kohdilta. Siiven keskiosassa on vaalea keskitäplä. Takasiivet ovat suunnilleen etusiipien pituiset, väriltään vain hieman etusiipiä harmaammat, eikä poikkiviiru erotu niissä yhtä terävänä. Koiraan tuntosarvet ovat selvästi kaksoiskampamaiset. Naaraan takaruumiin kärjessä on valtava, tummanharmaiden karvojen muodostama tupsu. Siipiväli koiraalla 29–33 mm ja naaralla 33–39 mm.
Aikuinen tunturikehrääjä muistuttaa koivukehrääjää (Eriogaster lanestris), toukka erityisesti pihlajakehrääjää (Trichiura crataegi).
Levinneisyys ja lentoaika

Tunturikehrääjän levinneisyys maailmassa rajoittuu kahdelle alueelle Euroopassa. Sitä tavataan ainoastaan Alpeilla sekä Ruotsin ja Norjan tunturialueella, pääasiassa Jotunheimenista Härjedaleniin. Siitä on kuitenkin tehty vuonna 1996 havainto Pohjois-Ruotsissa lähellä Kiirunaa, joten elinalue saattaa ulottua pitemmällekin pohjoiseen. Esiintymiseltään se on paikallinen. Aikuiset perhoset lentävät varhain keväällä, toukokuun alusta toukokuun lopulle, mutta varsinkaan pohjoisempana lentoajan ääripäitä ei tunneta. Ilmeisesti tarkka aika riippuu lumen sulamisesta.
Elinympäristö ja elintavat

Tunturiolosuhteisiin sopeutunut perhonen, joka elää tunturin koivuvyöhykkeen soilla sekä niiden ympäristöissä. Perhosten lento alkaa illan hämärtymisestä, mutta on varsin lyhyt; Alpeilla lento yhden illan aikana kestää harvoin yli 30 minuuttia. Lisäksi koiraat aloittavat lennon vain jos ilman lämpötila hämärän laskeutuessa on yli +4 °C. Molemmat sukupuolet tulevat valolle, mutta Pohjois-Skandinavian valoisassa yössä valopyynti ei onnistu, mikä vaikeuttaa suuresti perhosen levinneisyyden tutkimista. Samasta syystä myös suurin osa lajin elintapoja koskevasta tiedosta on peräisin Alpeilla elävästä populaatiosta.
Parittelu on hyvin nopea ja kestää vain 5–10 minuuttia. Paritellut naaras tuottaa noin 250 munaa, jotka se munii kahteen, vaivaiskoivun oksaa spiraalimaisesti kiertävään munaryhmään, joita peittämään jää tuppo naaraan takaruumiista irronneita karvoja. Munaryhmät sijaitsevat lähellä toisiaan. Naaras kuolee heti saatuaan muninnan päätökseen ja kuollut naaras on usein löydettävissä maasta läheltä munaryhmää. Säästä riippuen munat kuoriutuvat 3–7 viikkoa muninnasta ja toukat rakentavat heti kuoriuduttuaan kuoriutumispaikan ympärille yhteisen silkkisen toukkapesän, jonka suojassa ne elävät. Toukat käyvät pesän ulkopuolella syömässä ja lämmittelemässä auringonpaisteessa. Täysikasvuinen toukka vaeltaa pesältä jopa sadan metrin matkan etsien koteloitumispaikkaa ja koteloituu maanpinnan alle pyöreähkön, kovan kotelokopan sisään. Sopiva koteloitumispaikka kerää usein vuodesta toiseen suuren määrän toukkia. Kotelovaihe kestää usein kahdesta kolmeen vuotta, mikä selittänee suuret vaihtelut perhosten yksilömäärissä eri vuosina. Kuoriutumista ohjannee suurelta osin säätila, sillä riittävässä lämmössä perhoset kuoriutuvat alle viikon kuluttua lumen sulamisesta.
Ravintokasvi

Toukan pääasiallinen ravintokasvi on vaivaiskoivu (Betula nana), mutta se syö myös mustikkaa (Vaccinium myrtillus), juolukkaa (Vaccinium uliginosum), muutamia tunturialueen pajuja (Salix) sekä muurainta (Rubus chamaemorus).
Aiheesta muualla

toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
lepidoptera.no (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3024114  BioLib: 51090  CoL: 3B4GQ  EoL: 382153  EUNIS: 306738  Fauna Europaea: 443531  Fauna Europaea (new): 17e60466-678c-4223-9d43-2812ec8f0738  GBIF: 4525273  iNaturalist: 555433  IRMNG: 10470358  LepIndex: 72363  MaBENA: EriogArbus  NCBI: 1870633  Observation.org: 106804  Open Tree of Life: 3096482
Tunturipikkumittari

| Tunturipikkumittari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Kenttämittarit Larentiinae
Suku::  Pikkumittarit Eupithecia
Laji::  fennoscandica
Kaksiosainen nimi
 Eupithecia fennoscandica  Knaben, 1949 
Katso myös
   Tunturipikkumittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tunturipikkumittari (Eupithecia fennoscandica) on pieni, tunturiseudulla elävä pikkumittarilaji.
Koko ja ulkonäkö

Tunturipikkumittari on eräs pienimpiä pikkumittarilajeja. Etusiivet ovat suipot, niiden pohjaväri on harmaa ja siipien poikki kulkevat vaaleat viirut tekevät siivistä erikoisen kirjavat. Vaalea juovitus näkyy myös takasiivissä, etenkin niiden takareunassa. Etusiivessä on pieni musta keskitäplä ja siiven ulkoreunasta sen keskiosaan ulottuu ruskeansävyinen vyöhyke, jonka kohdalla ulompi poikkiviiru katkeaa. Siipiripset ovat täplikkäät. Siipiväli 14–18 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Tunturipikkumittaria tavataan Skandinavian pohjoisimmista osista Venäjän poikki Altai- ja Sajanvuorille sekä Mongolian pohjoisosiin. Suomessa tunturipikkumittari elää vain Enontekiön, Inarin ja Utsjoen tunturialueilla. Perhonen lentää pääasiassa heinäkuun alkupuolella.
Elinympäristö ja elintavat

Tunturien pahdoilla, louhikoissa sekä paljakalla elävä perhonen. Perhoset lentävät iltapäivästä iltaan, lämpimimpinä öinä jopa aamuyölle saakka vajaan parin metrin korkeudella maanpinnasta. Huonolla säällä perhoset voivat lentää myös päivällä. Lento tapahtuu usein pensaiden tai suurten kivenlohkareiden ympärillä. Naaras munii ravintokasvin kukintoihin. Toukat syövät kehittyviä hedelmystöjä ja niiden kehitys on erittäin nopeaa. Riittävän lämpimällä säällä toukkavaihe kestää vain 7–9 vuorokautta. Täysikasvuinen toukka laskeutuu maanpinnalle koteloitumaan ja kotelo talvehtii.
Suomen uhanalaisluokituksessa tunturipikkumittari on luokiteltu vaarantuneeksi (VU).
Ravintokasvi

Toukka elää ainakin pikkutervakolla (Lychnis alpina).
Tupolev Tu-22

| Tu-22 Nato:”Blinder” |
| --- | --- |
 Tupolev Tu-22 laskeutumassa
Tyyppi:  yliäänipommikone ja -tiedustelukone
Valmistaja:  Tupolev
Miehistö:  3 henkeä (ohjaaja, suunnistaja, aseupseeri)
Ensilento:  21. kesäkuuta 1958
Valmistusmäärä:  yhteensä 311, myös Tu-22M kpl
Mitat
Pituus:  40,53 m m
Kärkiväli:  23,75 m m
Korkeus:  10,67 m m
Lentomatka:  2 250 km (3 100 km) km
Voimanlähde
Koneisto:  Koliesov VD-7M
Teho:  2x 16 000 kg
Tupolev Tu-22 (Nato-raportointinimi Blinder) on neuvostoliittolainen pommitus- ja tiedustelukone ja Tupolev Tu-16:n seuraaja. Ensimmäinen Tupolev Tu-22 otettiin käyttöön 1962. Vuonna 1972 käyttöön otettu Tu-22M (Nato-raportointinimi Backfire) on siitä edelleen kehitetty, täysin uusi kääntyväsiipinen kone, jossa muun muassa moottorit on sijoitettu toiseen paikkaan.
Malleja

Koneen esityyppi oli Tupolevin 1954 suunnittelema Samoljot 105 (lentokone 105). Uusien tehokkaampien moottorien tultua käyttöön kone suunniteltiin uudelleen hyödyntämään area rulea transsoonisen kitkan vähentämiseksi. Prototyyppi 105A lensi ensilentonsa syyskuussa 1959. Ensimmäinen sarjatuotantomalli Tu-22B valmistui Kazanin tehtaalta 22 vuonna 1960.
Nato oli aikeissa antaa koneelle koodin Beauty (kauneus), joka koettiin liian positiiviseksi. Siksi kone saa koodinimen Blinder (sokaisija).
Tupolev Tu-22 tuli palveluskäyttöön 1962. Käyttöönottonsa jälkeen koneet kärsivät huolto-ongelmista ja kuumenemisesta suurilla nopeuksilla, ja aiempia suurempien laskeutumisnopeuksien vuoksi useita tuhoutui lentäjien virheiden vuoksi. Toisin kuin Tu-16:ssa, koneessa oli vain yksi lentäjä, joten lentäjän työmäärä kasvoi. Lisäksi Tu-22:n lentomatka oli lyhyempi ja asekuorma suurempi kuin edeltäjänsä, joten pommittajia rakennettiin vain 15. Tiedusteluversio Tu-22R oli menestyksekkäämpi, ja sitä valmistettiin 127, joista puolet meritiedustelulle. Taistelukäytössä koneen käyttökelpoisuutta paransi vuodesta 1965 strategisille ilmavoimille ja meri-ilmavoimille rakennettu Raduga Kh-22 (AS-4 Kitchen) -ohjuksilla varustettu Tu-22K.
Viimeinen lentokone kaikkiaan 311 koneesta valmistettiin 1969. Pommitusversioihin kuuluvia lentokoneita rakennettiin 15, tiedusteluversioita 127, signaalitiedustelun versiota 47, ohjusten laukaisualustoina käytettäviä 76 ja harjoituskoneita 46.
Konetta myytiin 1970-luvulla Libyalle ja Irakille. Myös Egypti pyysi niitä, mutta kauppaan ei suostuttu maiden suhteiden viilennyttyä jom kippur -sodan jälkeen. Libya käytti koneita muun muassa iskussa Mwanzaan Tansaniaan tukeakseen ugandalaisia liittolaisiaan, sekä Tšadia ja Sudania vastaan. Irak käytti niitä sodassaan Irania vastaan. Neuvostoliitto käytti taisteluissa ainoastaan elektronisen sodankäynnin Tu-22PD:ta Afganistanissa suojaamaan Tu-22M-koneita.
Maailman asevoimia seuraavan The Military Balance -vuosikirjan mukaan Venäjällä oli vuonna 2022 toiminnassa kolme Tupolev Tu-22M3-lentorykmenttiä, johon kuului yhteensä 60 Tupolev Tu-22M3 -pommituslentokonetta. Näitä oli sijoitettu esimerkiksi Rjazanin Djagilevon lentotukikohtaan. Muita sijoituspaikkoja ovat olleet ainakin Olenjan (Murmanskin alue), Soltsyn lentotukikohta (Novgorodin alue), Šaikovkan lentotukikohta (Kalugan alue) ja Belajan lentotukikohta (Irkutskin alue).
Versiot

Tupolev Tu-22B, alkuperäinen pommitusversio. Niitä rakennettiin vain 15. Suuri osa koneista oli koekäytössä ja koulutuskäytössä.
Tupolev Tu-22R, tiedustelukone, jolla oli myös pommituskyky
Tupolev Tu-22RD, ilmatankkauslentokone
Tupolev Tu-22RK, tiedustelukone, jolla oli myös pommituskyky. 1970-luvulla siihen liitettiin myös elektronisen tiedustelun laitteen Kub (ELINT)
Tupolev Tu-22RDK, sama kuin Tupolev Tu-22RK, mutta konetta saatettiin ilmatankata
Tupolev Tu-22RDM, Tupolev Tu-22RD:n päivitys 1980-luvulla, jossa oli laitteita irrotettavassa kontissa.
Tupolev Tu-22P, elektronisella tiedustelulaitteistolla varustettu kone
Tupolev Tu-22PD, kuin Tupolev Tu-22P, mutta ilmatankkausmahdollisuudella
Tupolev Tu-22K, ohjusten laukaisualustana toimiva versio, joka rakennettiin 1965, Kh-22 "Raduga"-ohjus.
Tupolev Tu-22KD, kuin Tupolev Tu-22K, mutta ilmatankkausmahdollisuudella
Tupolev Tu-22KP, elektronisen sodankäynnin ja pommituksen versio, joka tuli käyttöön noin 1968, kykeni kantamaan Kh-22P-ohjuksen
Tupolev Tu-22KPD, kuin Tupolev Tu-22KP, mutta ilmatankkausmahdollisuudella
Tupolev Tu-22U, harjoituskone
Tupolev Tu-22UD, kuin Tupolev Tu-22U, mutta ilmatankkausmahdollisuudella
Muuta

Venäjän–Georgian sodassa 9. elokuuta 2008 Georgia pudotti yhden Venäjän Tupolev Tu-22MR:n. Sen epäillään tulleen pudotetuksi yhdellä kymmenestä Ukrainan Georgialle toimittamasta S-200-ilmatorjuntaohjusjärjestelmästä. Myöhemmin epäilykset kohdistuvat Ukrainan Georgialle toimittamiin BUK M1 -alueilmatorjuntaohjuksiin.
Venäjä on käyttänyt konetyyppiä pommituslentoihin Ukrainassa, muun muassa Mariupolin pommituksissa vuonna 2022. Yhden koneista raportoitiin vaurioituneen ilmeisesti lennokkihyökkäyksessä 5. joulukuuta 2022 Rjazan-Djagilevon lentotukikohtaan. Elokuun 19. päivänä 2023 yhden pommikoneista raportoitiin tuhoutuneen Ukrainan lennokkihyökkäyksessä Soltsyn lentotukikohtaan, samalla kaksi muuta konetta olisi vaurioitunut. Yhdysvaltalaisarvion mukaan tämän seurauksena Venäjä olisi siirtänyt tukikohdan muut strategiset pommilentokoneet tämän jälkeen Murmanskin alueelle Olenjan tukikohtaan.
Ukrainan mukaan venäjällä olisi käytössä enää 27 lentokuntoista Tupolev Tu-22M3-lentokonetta, kun ennen Venäjän hyökkäyssodan 2022– alkamista lentokelpoisia koneita olisi ollut 31.
Onnettomuuksia

22 tammikuuta 2019 Tu-22M3 vaurioitui ankarassa laskeutumisessa, jossa lentokoneen kapteeni ja perämies loukkaantuivat ja kaksi muuta kuoli. Toinen henkiin jäänyt oli evakuoitu Venäjän asevoimien ambulanssikuljetuskoneella Moskovaan. Onnettomuus tapahtui Venäjän federaatiossa Murmanskin alueella Vysokij-nimisen kylän alueella, Olenjan lentotukikohdassa. Kone katkesi laskeutuessaan kahteen osaan ja paloi. Sammutukseen osallistuivat Olenogorskin palo-osasto numero 43 (оленегорская пожарная часть №43) ja asepalveluksessa olevat.  Tuhoutumisen aikana vuosi polttoainetta.
Kapteenin ilmoitettiin kuolleen myöhemmin sotilassairaalassa. Olenogorskin aluesairaalaan viety perämies jäi henkiin.
Museokoneita

Kone on esillä Moninon ilmailumuseossa Moskovan lähellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tupolev Tu-22 Wikimedia Commonsissa
Tupolev Tu-22 ja Tupolev Tu-22M YouTube
Tupolev Tu-22M3 matala ohilento YouTube
Tupolev Tu-22M3 hidas lähestyminen ja laskeutuminen YouTube
kuvitteellinen: Tupolev Tu-22 tuhoaa risteilyohjuksilla lentotukialuksen. YouTube

Konetyypin Tu-22 käyttäjämaat.
Erik Tuomas-Kettunen

Erik Tuomas-Kettunen vuonna 1977, kun hänet vihittiin maatalous- ja metsätieteiden kunniatohtoriksi Helsingin yliopistossa.
Magnus Erik Tuomas-Kettunen (vuoteen 1935 Alopaeus; 19. syyskuuta 1916 Viipuri – 26. syyskuuta 2001 Helsinki) oli näkyvästi 1950–1980-luvulla Suomen elintarviketeollisuudessa vaikuttanut vuorineuvos. Hän oli taustaltaan itäsuomalaista Alopaeus-sukua.
Tuomas-Kettunen toimi Vaasan Höyrymylly Oy:n toimitusjohtajana vuosina 1953–1974 ja sen jälkeen yhtiön hallituksen puheenjohtajana vuoteen 1982. Hän kehitti tästä alkuaan maan suurimmasta myllyalan yrityksestä myös näkkileipä- ja rehuteollisuuden markkinajohtajan, johtavan pastantuottajan sekä merkittävän keksinvalmistajan.  Vuosina 1966–1970 hän oli Teollisuuden Keskusliiton puheenjohtaja ja vastasi monista muistakin elinkeinoelämän luottamustehtävistä. Vuorineuvoksen arvon hän sai 1966.
Tuomas-Kettunen julkaisi eläkevuosinaan useita teoksia. Romaani Elämänpuu (1983) kuvaa kuvitteellisen yrittäjäsuvun vaiheita. Historiateos Keisarin omapäinen suomalainen: Maximilian Alopeuksen dokumentaarinen elämäntarina (1990) kertoo hänen sukulaisensa paroni Maximilian Alopeuksen toiminnasta autonomian ajan alussa. Viipurista Euroopan huipulle taas kertoo diplomaatti David Alopeuksen tarinan faktapohjaisen romaanin muodossa.
Tuomas-Kettusen puolisoita olivat Marja Lovisa Heikura (1939–1965), Rita-Maj Harola (1965–1976) ja Julia Ahlström (1976–), joiden kanssa hänellä oli neljä tytärtä.
Julkaisut

Elämänpuu: Romaani. Weilin + Göös, 1983. ISBN 951-35-2927-4
Viipurista Euroopan huipulle: David Alopeuksen elämänuran kuvaus. Karjalaisen kulttuurin edistämissäätiö, 1986. ISBN 951-95990-0-2
Keisarin omapäinen suomalainen: Maximilian Alopeuksen dokumentaarinen elämäntarina. WSOY, 1990. ISBN 951-0-16695-2
Keisareita, ministereitä, oppineita: Suomen tie itsenäisyyteen Narvan taistelusta Tarton rauhaan. Kirjayhtymä, 1994. ISBN 951-26-3940-8
Merikettu kertoo eli Aluksen vanha kapteeni muistelee: henkilökuvia ja vähän muutakin Saimaalla kuultua ja koettua. Karjalan kirjapaino, 1997. ISBN 952-5200-00-0
Aiheesta muualla

Erik Tuomas-Kettusen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Talousvaikuttajat  Uppslagsverket Finland
Arvi Tuomi

Tuomi 1930-luvun alussa.
Leo Robert Arvid Tuomi (vuoteen 1906 Bergström, 13. maaliskuuta 1893 Helsinki – 13. tammikuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja. Hänen ensimmäinen elokuvatyönsä Juhla meren rannalla on vuodelta 1929. Aktiivinen elokuvaura ajoittuu vuosiin 1939–1950, jolloin hän oli lähinnä sivuosissa lähes 50 elokuvassa. Tuomen suurin rooli oli toinen miespääosa Nyrki Tapiovaaran komediassa Kaksi Vihtoria vuonna 1939. Elokuvassa Linnaisten vihreä kamari hänet nähdään hovimestari Holmingina. Aleksis Kiven elämästä kertovassa elokuvassa ”Minä elän” hän näyttelee Zacharias Topeliusta, samoin kuin pari vuotta aiemmin tehdyssä fiktiivisessä Fredrik Pacius-elämäkertaelokuvassa Ballaadi. Vuonna 1941 Tuomi oli toisena ohjaajana elokuvassa Viimeinen vieras.
Arvi Tuomi toimi Porin Työväen Teatterin johtajana 1924–1925 sekä Viipurin Työväen Teatterin johtajana 1926–1938. Hänen aviopuolisonsa oli näyttelijä Santa Tuomi. Sekä Arvi että Santa Tuomi nähdään vuonna 1943 valmistuneessa elokuvassa Miehen kunnia. Muista Tuomen elokuvista mainittakoon Rikas tyttö (1939), Valkoiset ruusut (1943), Neiti Tuittupää (1943), Pikajuna pohjoiseen ja Amor hoi! (1950).
Arvi ja Santa Tuomen poika Rauli Tuomi ja tytär Liisa Tuomi olivat myös näyttelijöitä. Arvi Tuomen veli oli näyttelijä Valter Tuomi ja sisar Emmi Jurkka.
Aiheesta muualla

Arvi Tuomi Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Uppslagsverket Finland
Heikki Tuomi-Nikula

Heikki Antti Tuomi-Nikula (s. 30. marraskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen toimittaja, joka oli Lapin Kansan päätoimittaja vuodesta 1984 joulukuuhun 2008. Hän suoritti toimittajatutkinnon Tampereen yliopistosta 1973. Ennen Lapin Kansaa hän työskenteli Keskipohjanmaa- ja Vaasa-lehdissä sekä Turun Sanomissa. Hän on ottanut julkisuudessa näkyvästi kantaa muun muassa Kemijärven sellutehtaan lakkauttamiseen lehdessään ja A-talk:ssa.
Lokakuussa 2008 Tuomi-Nikula oli julkisuudessa kommentoidessaan kielteisesti seuraajakseen valitun Johanna Korhosen identiteettiä: "julkisesti naisen kanssa parisuhteessa elävän naisen olisi vaikea työskennellä Lapin Kansan päätoimittajana" Lapin Kansan toimitusosasto vaati hänen eroaan. Korhosen nimitys peruttiin sittemmin. Korhonen vei asian oikeuteen ja voitti hovioikeudessa, ja Alma-Media joutui maksamaan korvauksia..
Julkaisuja

Naantalia, Vallis Gratiae 1978
Poika on aina poika, tyttöä ei mikään voita, 1983. (näytelmä)
Lapin kierros (toim.), 1987.
Lappi ei petä. 2008.
Shamaanitonttujarmon Peru 2012
Partio Kälviällä 1910–2020, Kälviän Metsäveikot 2021 ISBN 978-952-94-5548-5 (järjestöhistoriikki)
Aiheesta muualla

(Arkistoitu – Internet Archive) Pörssi vie, Kemijärvi korisee. Yle, A-talk
Johanna Tuomi

Johanna Tuomi
Johanna Inkeri Tuomi (o.s. Keskinen; s. 19. maaliskuuta 1954 Rovaniemi)  on suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan sopraano. Tuomen ohjelmisto on laaja-alainen ja käsittää niin oopperaa, operettia, gospelia kuin jazzia.
Tuomi suoritti Sibelius-Akatemiassa lauludiplomin ja musiikinopettajan tutkinnon 1986. Hän debytoi Suomen kansallisoopperassa vuonna 1983 ja Sibelius-Akatemian konserttisarjassa vuonna 1989.
Hän lauloi solistitehtävissä Suomen kansallisoopperassa 1980-luvulla ja on tehnyt myös ooppera- ja operettirooleja maaseutuoopperoissa, mm. Mikkelissä, Vantaalla ja Ilmajoella, sekä Kotkan kaupunginteatterissa  Iloisen lesken ja Viktorian Husaarin pääroolit. Hän lauloi Savonlinnan Oopperajuhlien Taikahuilussa Papagenan roolin. Hän on laulanut useissa suomalaisten oopperoiden kantaesityksissä, kuten Einojuhani Rautavaaran Vincentissä ja Auringon talossa sekä Jukka Linkolan Elinan nimiroolissa.
Tuomi on tehnyt Yleisradiolle lukuisia liednauhoituksia. Hän on konsertoinut useimpien suomalaisten kaupunginorkestereiden solistina. Seitsemän vuoden ajan Tuomi kiersi Suomea George de Godzinskyn ja Raimo Lintuniemen kanssa yli kolmessasadassa operetti- ja klassisen kotimaisen laulumusiikin konsertissa. Hän on esiintynyt myös Tartossa, Luxemburgissa, Aachenissa, Brysselissä, Pariisissa, Zürichissä  ja Milanossa sekä laajalti Ruotsissa ja Tanskassa.
Johanna Tuomi on opettanut yksinlaulua Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1994 ja Turun seudun musiikkiopistossa vuodesta 2007. Tuomi esitti MTV3:n sarjassa Salatut elämät Jiri Viitamäen äitiä Armi Viitamäkeä vuosina 2010–2011.
Johanna Tuomi kuului Kirkkonummen kunnanvaltuustoon 2001–2004 ja on ollut Kirkkonummen musiikkiopiston johtokunnan puheenjohtaja sekä nuorisolautakunnan jäsen. Hän kuului kokoomuksen valtuustoryhmään.
Levytyksiä

Lauluja äidille, CS Records 1992
Muistathan kai. Osa 1: ja muuta maailman kauneinta operettimusiikkia /  Johanna Tuomi , Raimo Laukka , Lohjan orkesteri, joht. George de Godzinsky ja Hannu Koivula, VL-Musiikki, 1994
Soipa kieli : Oskar Merikannon lauluja ja duettoja / Johanna Tuomi ; Lasse Riutamaa ; Mikko Niemi, Jubal-tuotanto  2000
Kuulin kerran vanhan laulun : Yksinlaulusävellyksiä / Sauli Salminen /Johanna Tuomi, Sauli Tiilikainen ja Mikko Niemi 2003
Tunturisarake

| Tunturisarake |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Äärimmäisen uhanalainen
 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Yksisirkkaiset Monocotyledoneae
Kladi::  Commelinids
Lahko::  Poales
Heimo::  Sarakasvit Cyperaceae
Alaheimo::  Cyperoideae
Tribus::  Cariceae
Suku::  Sarat Carex
Laji::  myosuroides
Kaksiosainen nimi
 Carex myosuroides  Vill. 
Synonyymit
 Kobresia myosuroides (Vill.) Fiori 
Katso myös
   Tunturisarake Wikispeciesissä   Tunturisarake Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tunturisarake (Carex myosuroides) on pohjoisten arktisten alueiden ja vuoristojen sarakasvi. Se on aiemmin luettu sarakkeiden sukuun, joka yhdistetään saroihin. Suomessa tunturisarake on erittäin harvinainen ja luokiteltu uhanalaiseksi kasvilajiksi.