Edvard IV
Valtakausi

Edvard oli pitkä, voimakas, komea, seurallinen, antelias ja suosittu. Warwickin jaarli, joka uskoi pystyvänsä jatkamaan valtaansa Edvardin kautta painosti kuningasta etsimään aviokumppani merkittävästä eurooppalaisesta valtiosta - jaarli saattoi mahdollisesti myös toivoa Edvardin naivan yhden hänen tyttäristään . Edvard toteutti pitkälle mentorinsa tahtoa, mutta etääntyi tästä naimalla 1. toukokuuta 1464 salaa leskirouva Elisabet Woodvillen (Edvardin on väitetty myös naineen aiemmin salaa toisen lesken, Lady Eleanor Talbotin). Elisabetillä oli useita suhteellisen köyhiä, mutta kunnianhimoisia lancasterilaisia sukulaisia. Näillä sukulaisilla ei ollut todellista valtaa uhata Richard Nevilleä, mutta jaarli oli huolissaan vaikutuksesta, joka näillä oli kuninkaaseen. Näin jaarli kääntyi Edvardia vastaan kuninkaan tyytymättömän veljen Yrjön, Clarencen herttuan avulla.
Suurin osa kuninkaan armeijasta (ilman Edvardia) lyötiin Edgecote Moorin taistelussa heinäkuussa 1469 ja Edvard kaapattiin myöhemmin Olneyssa. Nevillen joukot vangitsivat myös Edvardin apen Richard Wydevillen ja langon John Wydevillen taistelun jälkeen Chepstowissa. Molemmat mestattiin Kenilworthissa 12. elokuuta 1469 tekaistujen syytteiden perusteella.
Neville yritti hallita maata Edvardin nimissä, mutta aatelisto oli vastahakoinen, sillä monet heistä olivat kiitollisuudenvelassa kuninkaalle. Kapinamieli alkoi nousta, ja Nevillen oli pakko vapauttaa kuningas. Edvard ei vapauduttuaan surmannut Nevillea tai Yrjöä vaan pyrki sovintoon heidän kanssaan. Neville ja Yrjö aloittivat kuitenkin pian uuden kapinan. He epäonnistuivat ja siirtyivät maanpakoon Ranskaan vuonna 1470.
Ranskassa jaarli ja herttua solmivat liiton Henrik VI:n vaimon Margareetan kanssa. He sopivat kannattavansa Henrikin paluuta valtaan kiitoksena Ranskan tuesta maihinnousussa, joka tapahtui vuonna 1470. Tällä kertaa Edvard joutui pakenemaan, koska Richardin veli, Montagun markiisi John Neville oli myös loikannut lancasterilaisten puolelle - tämä muutti kuninkaan sotilaallisen aseman kestämättömäksi.
Nyt Henrik VI palasi valtaan lyhyeksi aikaa, jonka Edvard vietti maanpaossa Burgundissa. Burgundia hallitsivat Edvardin lanko Kaarle, Burgundin herttua ja sisko Margareeta. Kaarle oli haluton auttamaan Edvardia, mutta Ranskan julistettua sodan Burgundille Kaarle päätti auttaa.
Palattuaan Englantiin suhteellisen pienen joukon kanssa Edvard vältteli mahdollisia vihollisjoukkoja vaatimalla kuten Henrik Bolingbroke (eli Henrik IV) seitsemänkymmentä vuotta aiemmin ainoastaan herttuakuntaansa takaisin (Edvard oli ennen kruunaustaan Yorkin herttua). Yorkin kaupunki kuitenkin sulki porttinsa Edvardilta. Edvardin marssiessa kohti etelää hän alkoi saada lisää kannattajia. Hänen veljensä Yrjö katsoi mahdollisuutensa paremmiksi Edvardin kuin Henrik VI:n kanssa ja siirtyi Edvardin kannattajaksi. Edvard löi Richard Nevillen joukot ja surmasi jaarlin Barnetin taistelussa 14. huhtikuuta 1471. Nevillen kuoltua Edvard tuhosi loput lancasterilaisesta vastarinnasta Tewkesburyn taistelussa 4. toukokuuta 1471. Walesin prinssi ja Lancaster-suvun kruununperillinen Edvard Westminsteriläinen sai surmansa joko itse taistelussa tai pian sen jälkeen, ja muutama viikko myöhemmin, samana yönä kun Edvard saapui Lontooseen, Towerissa vangittuna ollut Henrik VI murhattiin. Näin lancasterilainen vastarinta oli saatu tuhottua kokonaisuudessaan.
Edvard pikkuveljet Yrjö, Clarencen herttua ja Rikhard, Gloucesterin herttua (myöhemmin kuningas Rikhard III) naivat molemmat Warwickin jaarlin ja Anne Beauchampin tyttäret Isabella ja Anne Nevillen. Yrjö todettiin myöhemmin syylliseksi juonitteluun Edvardia vastaan ja vangittiin Lontoon Toweriin. Hänet "teloitettiin yksityisesti" 18. helmikuuta 1478; myöhemmän legendan mukaan hänet hukutettiin Malmsey-viinitynnyriin.
Uudelleen valtaan tulonsa jälkeen Edvard ei kohdannut enää kapinoita, koska lancasterilaisten suku oli lähestulkoon hävitetty. Hänen ainoa vihollisensa oli maanpaossa elänyt Henrik Tudor. Edvard julisti sodan Ranskalle vuonna 1475. Se selvitettiin Picquignyn rauhassa 29. elokuuta 1475. Rauhansopimuksessa Edvard sai 75 000 kruunua ja sen jälkeen vuosittain 50 000 kruunua Ranskalta. Edvard tuki myös Albanyn herttuan Alexander Stewartin pyrkimyksiä nousta Skotlannin kuninkaaksi.
Edvard sairastui pääsiäisenä 1483, mutta säilyi elossa riittävän kauan pystyäkseen tekemään testamenttiinsa lisäyksiä, joista tärkein oli hänen veljensä Rikhardin nimeäminen valtionhoitajaksi. Edvard kuoli 9. huhtikuuta 1483 oltuaan kolme päivää koomassa. Aikalaisten arveluiden mukaan hän kuoli liiallisen syömisen, juomisen ja irstailun seurauksena .
Edvard haudattiin St George's Chapeliin (Pyhän Yrjön kappeli) Windsorin linnassa. Edvardia seurasi kuninkaana hänen 12-vuotias poikansa, Edvard V, jonka parlamentin säädös Titulus Regius kuitenkin pian syrjäytti valtaistuimelta ja uudeksi kuninkaaksi nousi Rikhard III. Edvardin tyttärestä Elisabet Yorkilaisesta tuli myöhemmin Henrik VII:n puoliso ja Elisabetin pojasta tuli kuningas Henrik VIII.