Vanajan Autotehdas
Vanajan Autotehdas Oy

Yhtiö alkoi valmistaa omaa kuorma-automallistoa Vanaja-tuotemerkillä ja valmisti myöhemmin myös linja-autojen alustoja sekä erikoisajoneuvoja. Linja-auton alustojen valmistus alkoi loppuvuonna 1950. Ensimmäiset linja-auton alustat olivat pitkänokkaisia, mutta myös nokattomat, bulldog-malliset alustat tulivat tuotantoon varsin pian. Ensimmäinen bulldog-mallinen Vanaja-linja-auto toimitettiin helsinkiläiselle Sirolan Liikenne Oy:lle toukokuussa 1951. Tämän jälkeen Vanaja valmisti Postille 30 samanlaista alustaa, mistä alkoi Vanajan toiminnan loppuun saakka kestänyt asiakassuhde. Pitkänokkaisia Vanaja-linja-autoja tehtiin vain 29 kappaletta. Vanajan toinen mallisukupolvi, ensimmäisiä autoja omintakeisemman näköinen VK-sarja, tuli markkinoille vuonna 1951.
Vuonna 1956 esiteltiin Vanajan kolmas mallisukupolvi, VAK-sarja, jossa olivat mukana Vanajan ensimmäinen nelivetoauto, ensimmäinen vetävä teli ja kuuluisaksi tullut nostoteli. Vuonna 1956 saavutettiin myös Vanajan Autotehtaan yhden vuoden tuotantoennätys, 546 autoa. Näihin aikoihin koettiin suomalaisen kuorma- ja linja-autoteollisuuden loistokausi. Bensiinimoottorit jäivät enää vain Vanajan pienimpiin malleihin ja  moottorivaihtoehdoiksi vakiintuivat brittiläiset AEC- ja Leyland-dieselmoottorit.
Vanajan ansioihin kuuluu Suomen ensimmäinen takamoottorinen linja-auto (1956) ja täysilmajousitettu kaupunkibussi. Vuonna 1958 Vanaja alkoi brittiläisen Leylandin ja ruotsalaisen Volvon esikuvan mukaan rakentaa linja-auton alustoja, joissa moottori oli sijoitettu akselien väliin matkustamon lattian alle. Tamperelainen linja-autoliikennöitsijä Väinö Paunu oli yksi Vanajan suurimmista yksityisistä asiakkaista ja osallistui myös Vanajan linja-automallien kehitystyöhön. Takamoottoriset linja-autonalustat jäivät aluksi muutamaan yksittäiskappaleeseen, kunnes niiden valmistus alkoi uudelleen vuonna 1966.
1950-luvun lopulla Vanaja oli 14 prosentin markkinaosuudella Suomen kolmanneksi yleisin linja-automerkki Volvon (35 %) ja Sisun (23 %) jälkeen. Samoihin aikoihin tehdas suuntasi tuotteitaan yhä enemmän tietyille erityisaloille, kuten maa-ainesten ja puutavaran kuljetuksiin. Tuotannon loppuessa Vanaja olikin Suomen eniten rekisteröity puutavara-auto.
Vanaja valmisti itse autojensa rungot ja akselistot, moottorit olivat yleensä joko englantilaisten AEC:n tai Leylandin toimittamia, vaihteistot olivat yleensä joko saksalaisen ZF:n tai englantilaisen Fullerin toimittamia. Vetopyörästöt valmisti Rockwell. Ohjaamot olivat suomalaisten koritehtaiden, kuten Lahden Autokorin, tai kausalalaisen Kiitokorin valmistamia. Lisäksi aivan viimeisissä bulldog-mallisissa rekanvetureissa ja Lokomolle toimitetuissa nosturialustoissa oli englantilaisen Motor Panelsin valmistama Ergomatic-kippiohjaamo. 1960-luvun lopulla ohjaamoissa otettiin uutena materiaalina käyttöön lasikuitu.
Vanajan Autotehtaan tuotteille oli ominaista, että tuotantoon kuului useita ajoneuvotyyppejä joita oli valmistettu vain yksittäiskappaleina. Lisäksi tehdas otti kuljettajan työympäristön useita kilpailijoitaan paremmin huomioon, mm. tehokkaalla lämmityslaitteistolla ja avarilla panoraamaikkunoilla. Autoissa käytetyt komponentit olivat periaatteessa parhaita, mitä tuohon aikaan oli saatavissa, mutta pieni tehdas oli huutolaispojan asemassa tarvikkeiden hintojen ja toimitusvarmuuden suhteen. Lisäksi mallien runsaus vaikeutti varaosahuollon järjestämistä. Vanajan pahimmat kilpailijat olivat ruotsalaiset Volvo ja Scania-Vabis sekä suomalainen Sisu. Vanajan viimeiseksi jäänyt, järjestyksessä viides mallisukupolvi esiteltiin vuonna 1967.
Räätälintyöfilosofiallaan tehdas pyrki pärjäämään ulkomaisten, suursarjana tuotettujen kilpailijoiden kanssa, mutta ponnisteluista huolimatta valmistusmäärät jäivät pieniksi ja yritys velkaantui siinä määrin että Suomen Autoteollisuuden toimitusjohtaja Tor Nesslingin esityksestä tehdas fuusioitiin Suomen Autoteollisuuteen 1968. Jo tätä ennen oli julkisuudelta salassa neuvoteltu yhteistyöstä tai sulautumisesta muiden autovalmistajien kanssa; pisimmälle neuvottelut olivat edenneet Scania-Vabis Ab:n kanssa vuonna 1964. Vanajan Autotehdas Oy lakkautettiin vuoden 1968 lopussa, vuonna 1969 aloitettiin Vanajan malliston karsiminen ja useimpien mallien tuotanto loppui vuoden 1970 aikana. Viimeiset Vanaja-merkkiset autot valmistettiin vuonna 1971. Kaiken kaikkiaan Vanaja-merkkisiä ajoneuvoja valmistui 7124 kappaletta. Tästä kuorma-autoja oli noin kaksi kolmannesta, loput linja-auton alustoja ja erikoisautoja. Viimeiseksi valmistuneeksi Vanaja-autoksi vuoden 1971 lopussa jäi autonosturin alusta.
Vuonna 1970, jolloin Vanaja-autojen tuotanto oli lopuillaan, Vanaja nousi Suomen kolmanneksi yleisimmäksi linja-automerkiksi Sisun ohi. Vanajia oli rekisterissä 836 ja Sisuja 760 kappaletta. Kysymys ei ollut niinkään siitä, että Vanajaa olisi myyty Sisua enemmän, vaan Vanaja oli onnistunut säilyttämään asemansa Sisua paremmin. Kaukana niiden edellä olivat Volvo (3 322 kpl) ja Scania (2 881 kpl). Vanajan poistuminen linja-automarkkinoilta merkitsi suomalaisten linja-autojen markkinaosuuden tuntuvaa supistumista, koska useimmat uskolliset Vanaja-autojen käyttäjät eivät ryhtyneet ostamaan Sisuja, vaan siirtyivät toisiin, ulkomaisiin merkkeihin. Esimerkiksi Väinö Paunusta tuli yksi Volvon suurimmista asiakkaista. Ainoa suuri Vanajasta Sisuun siirtynyt linja-autojen ostaja oli Posti. Vuonna 1978 Suomessa oli käytössä 61 ja vuonna 1982 enää yhdeksän Vanaja-linja-autoa.