Meripihka
Historia ja käyttö

Meripihka soveltuu hyvin muotoiltavaksi, ja sitä voi veistää, hioa ja kaivertaa. Jo kivikaudelta tunnetaan rei’itettyjä meripihkariipuksia ja kaulanauhoja. Työkalujen kehityttyä meripihkaa opittiin leikkaamaan, hiomaan ja kiillottamaan aiempaa paremmin, jolloin saatiin tehtyä ihmistä ja eläimiä kuvaavia hahmoja sekä pyöreitä, reiällisiä helmiä. Meripihkasta alettiin lopulta valmistaa hienoja veistoksia, joista tuli ylellisyysesineitä ja lahjoja. Suurikokoisia veistoksia tehtiin liittämällä pieniä meripihkapalasia yhteen esimerkiksi tapeilla. Meripihkaa on myös yhdistelty muihin aineisiin, kuten hopeaan, ja muihin metalleihin sekä jalokiviin ja norsunluuhun.
Pronssikaudella meripihkaa kaupattiin pitkien etäisyyksien yli, ja esimerkiksi foinikialaiset kauppiaat kuljettivat meripihkaa pohjoisesta etelään. Meripihka oli kallista ylellisyystavaraa, joka maksettiin etupäässä metalleilla ja suolalla. Pronssikautisia meripihkaesineitä on löydetty laajalta alueelta Länsi-Euroopasta Välimeren kautta Lähi-itään. Varsinkin etruskit kaiversivat Baltian meripihkasta taidokkaita veistoksia.
Rooman valtakunnassa meripihkaesineitä käyttivät varakkaat ihmiset. Meripihkasta valmistettiin esimerkiksi koruja, pienoisveistoksia, kauneudenhoitovälineitä ja erilaisia käyttöesineitä. Aine oli kallista, ja pienellä meripihkaveistoksella saattoi ostaa hyväkuntoisen orjan. Meripihkansa roomalaiset hankkivat Itämeren rannoille lähettämillä retkikunnillaan. Ne kulkivat niin sanottua Meripihkatietä nykyisestä Kaliningradista Adrianmeren pohjoispäässä sijaitsevaan Aquileiaan, josta tuli tärkeä meripihkaesineiden valmistuspaikka.
Antiikin kreikkalaiset ja roomalaiset uskoivat meripihkalla olevan monia lääkinnällisiä vaikutuksia, ja sitä nautittiin jauheena muun muassa erilaisiin juomiin lisättynä. Meripihkan käyttö lääkkeenä jatkui pitkään keskiajan jälkeiselle ajalle saakka. Nykyisin meripihkasta on lääketieteessä paljolti luovuttu, vaikka sitä edelleen tutkitaankin. Joissakin Keski-Euroopan maissa on edelleen tapana ostaa lapsille hampaiden puhkeamisen aikaan meripihkahelmet. Meripihka vähentää vanhan tarun mukaan hampaiden puhkeamisen kipuja.
Varhaiskeskiajalla viikingit kauppasivat meripihkaa laajalla alueella Euroopassa ja sen itäpuolella. Suosittuja olivat etenkin meripihkasta valmistetut rukousnauhat. 1200-luvulla saksalaiset ritarikunnat omivat Itämeren meripihkan ja kielsivät paikallisia asukkaita keräämästä sitä itselleen rannoilta.
1600-luvulta alkaen meripihkasta hiottiin suurennuslaseja, silmälaseja ja aurinkolaseja.
Saksassa sai vuonna 1862 liikeyritys Stantien & Becker rajoitetun oikeuden meripihkan etsintään ja koneelliseen kaivuuseen. Ainetta alettiin kerätä merenpohjasta sukeltajien avulla. Kun havaittiin, että meripihkaa löytyi niin sanotusta sinisestä savikerrostumasta, sitä alettiin kaivaa maasta runsain määrin. Tämä synnytti suuren meripihkateollisuuden, joka tarjosi työtä tuhansille ihmisille. Meripihkaa käytettiin korujen lisäksi myös lakan valmistukseen, lämmön ja sähkön eristyksessä sekä kemianteollisuuden välineisiin. Meripihkan käyttö lakkateollisuudessa on vähentynyt, kun kopaali ja keinotekoinen hartsi ovat yleistyneet.