Ruotsin kulttuuri
Kuvataide

Yleisesti ottaen ruotsalainen taide on historiansa aikana saanut eniten vaikutteita mannermaisesta Länsi-Euroopasta. Aikaisimmat kuvataideteokset, kalliomaalaukset, näkyvät symbolien, kuvioiden ja jäljennösten muodossa kallioseinämissä ja niitä tehtiin jo kenties 7000 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Yksi ensimmäisistä tunnetuista kalliomaalausten tekijöistä oli riimukirjoittaja Balle Punainen, joka vaikutti 1000-luvun loppupuolella.
Kristinuskon saapumista seurasi uusi ikonografia, joka mestari Albertus Pictorin johdolla elävöitti kuvakertomuksia Keski-Ruotsin kirkoissa 1400-luvun loppua kohden. Useita taiteilijoita palkattiin Luoteis-Euroopasta. Kustaa Vaasan ajoilta tunnettu ruotsalainen taidemaalari Urban Larsson maalasi Sivuaurinko-taulun vuonna 1535. Kaksi suurvalta-ajan suurta nimeä olivat lisäksi David Klöker Ehrenstrahl, muoto- ja vertauskuvien maalaaja, sekä Erik Dahlbergh. Tyylillisesti aikakausi sijoittui renessanssiin ja barokkiin. Vapauden aika merkitsi suurta kulttuurillista nousukautta. Sen tyylinä oli rokokoo, jota myöhemmin seurasi Ruotsissa kustavilaiseksi kutsuttu tyyli. Kustavilaisuuden merkittäviä edustajia olivat Johan Pasch, Per Krafft vanhempi, Alexander Roslin, Peter Adolf Hall ja ehkä ennen kaikkea kuvanveistäjä Johan Tobias Sergel.
Kustaa III:n kuoleman jälkeen alkoi pysähtyneisyyden aikakausi. Talonpoikaismaalaustaide kuitenkin kukoisti. Tämän jälkeen romantiikka leimasi taidetta useiden vuosikymmenten ajan August Malmströmin kaltaisten nimien johdolla. Maisemamaalaus nousi yleiseksi suuntaukseksi 1800-luvun puolivälistä lähtien, kärkinimenään Marcus Larsson. Muun muassa Carl Gustav Hellqvistin ja Gustaf Cederströmin ansiosta historiamaalaaminenkin kasvatti suosiotaan laajalti kyseisenä ajanjaksona. Taitavan omaperäistä kuvahahmotusta kehittivät eri taidesuuntauksissa Carl Fredrik Hill ja Ernst Josephson.
Ruotsalainen taide alettiin huomata kansainvälisesti 1800-luvun loppua kohti. Suuri lahjakkuus oli Anders Zorn, jolle myönnettiin ensimmäinen palkinto Pariisin maailmannäyttelyssä 1889. Myös Carl Larssonin tunnelmalliset idyllit saavuttivat valtavan suosion. Muita suuria nimiä olivat Bruno Liljefors, Richard Bergh ja August Strindberg. Kehitys oli nopeaa vuosisadan vaihtuessa. Huomiota alkoivat saada myös naistaiteilijat, kuten Hanna Pauli. Vaikuttavat kuvanveistäjät, kuten Carl Eldh ja Carl Milles, aloittivat työskentelynsä. Samaa sukupolvea edusti myös itseoppinut puunveistäjä ja realistinen kansankuvaaja Axel Petersson Döderhultarn.
Modernismi alkoi vaikuttaa ruotsalaiseen taiteeseen niin kutsuttujen ”vuoden 1909 miesten” myötä. Heillä oli Matisse-vaikutteinen ryhmä, johon kuuluivat esimerkiksi Isaac Grünewald ja Sigrid Hjertén. Muita abstrakteja muotoja edustivat Nils von Dardel ja Gösta Adrian Nilsson. 1920-luvun puolivälistä pari vuosikymmentä eteenpäin olivat ruotsalaiselle taiteelle ominaista surrealismi ja ekspressionismi. Ekspressionismin edustajia olivat Göteborgin koloristit, esimerkiksi Sven X. Erixson ja kuvanveistäjä Bror Hjorth. Formalistisempi, abstrakti minimalismi kehittyi myöhemmin Olle Bærtlingin johdolla.
Toisen maailmansodan jälkeen ruotsalainen taide koki jonkinlaisen nousukauden. 1930-luvun työläisten kuvaajat, kuten maalari Albin Amelin sekä graafikko, piirtäjä ja monumentaalimaalari Torsten Billman, jatkoivat töitään työväkeä kuvastaen. Graafisten kirjakuvitusten ja suurten freskojen ansiosta Torsten Billman tavoitti lisäksi aivan uuden yleisön. 1940 perustettiin Taide ja kansa -yhdistys, jonka tavoitteena oli kehittää yhteyttä taiteen ja kansan välillä.
Vuosi 1947 toi mukanaan konkretismin muun muassa Lennart Rodhen ja Olle Bonniérin kautta. 1950-luvulla kuvaan astui puolestaan ekspressionisteja kuten Torsten Renqvist ja epämuodollisempia maalareita kuten Rune Jansson. 1960-luvulla uusi joukko taiteilijoita vakiinnutti asemansa. Jotkut heistä ottivat vaikutteita 30-luvun dadaismista. Lisäksi ilmestyi uusia ilmaisukeinoja kuten elokuva, performanssi, äänitaide. Tuona aikana merkittäviä ruotsalaisia taiteilijoita olivat Öyvind Fahlström ja Carl Fredrik Reuterswärd.
1970-luvun loppupuolella modernismin muodollisemmasta luonteesta poikennut taide toimi pohjana 1980-luvun alussa syntyneelle postmodernistiselle liikkeelle. Kyseisinä vuosikymmeninä jopa maalaustaide vahvistui uudelleen. Tärkeiksi nimiksi nousivat Cecilia Edefalk, Ola Billgren ja Max Book. 1990-luvusta lähtien on pelkistetty maalaustaide alkanut astua syrjään muiden taidemuotojen kuten installaatioiden, videoiden, valokuvaamisen ja performanssien tieltä. 1990-luvulle tyypillisiä nimiä olivat esimerkiksi Dan Wolgers, Annika von Hausswollf ja Ernst Billgren. Myös taiteilija Lars Vilks on saanut paljon huomiota yhteiskunnallisilla töillään. Muita 2000-luvulla asemansa kansainvälisesti vakiinnuttaneita ovat muun muassa Ann-Sofi Sidén, Annika Larsson, Carl Michael von Hausswolff ja Miriam Bäckström.