Tekniikan historia
Uusi aika > Kulkuvälineiden kehitys > Maaliikenteen koneistuminen

Historian sääntöjä on se, että meret yhdistävät ja vuoristot erottavat. Laivaliikenteen kasvaessa kehittyvät alueet keskittyivät rannikoille, kun vähänkin raskaampien lastien kuljetus maanteitä pitkin oli vaikeaa. Hevosettomista kulkuvälineistä, automobiileista oli haaveiltu pitkään ja 1700-luvulla tehtiin jo ensimmäisiä höyryllä kulkevia ajoneuvoja, joissa höyrykoneen paino ja huono hyötysuhde olivat vieläkin suurempi ongelma kuin laivoissa. Kaivoksissa oli havaittu, että pyörimiskitka on huomattavan pieni, jos kova pyörä kulki kovalla ja tasaisella alustalla. Richard Trevithick osoitti 1804, että höyrykonetta voitiin käyttää veturina hevosten asemasta teollisuusradoilla. Rehun hinnan vuoksi hiilikaivoksilla hiilellä toimivan höyryveturin käyttö oli edullisempaa kuin hevosten. Vuonna 1815 Englannin parlamentti laati kotimaan maanviljelyn suojelemiseksi lain (Corn Law), jolla tuontiviljalle määrättiin korkea tulli. Viljan hinta nousi korkealle ja teki höyryvetureista taloudellisia hevosiin verrattuna. Vuonna 1829 järjestetyssä kilpailussa Robert Stephensonin rakentama Rocket-veturi veti viisinkertaisesti oman painonsa edestä kuormaa ja saavutti yhden täyden henkilövaunun kuormalla 33 km/h keskinopeuden. Tästä alkoi rautateiden nopea leviäminen, ja jo vuonna 1840 Englannissa oli 3 000 kilometriä rautateitä. 1860-luvulla rautatie ehti Suomeen.
Ennen rautateitä jokaisella kaupungilla oli oma kellon aikansa, mikä vaikeutti aikataulujen laadintaa. Englannissa rautatieyhtiöt toteuttivat ajan yhtenäistämisen 1840-luvulla. 1880 rautateillä noudatetusta ajasta tuli Englannissa yleisesti käytetty perusaika. Yhdysvalloissa rautatieyhtiöiden välillä ei ollut yhteistoimintaa ja rautatiet käyttivät kotipaikkansa aikaa, esimerkiksi Buffalossa oli kolme kelloa asemalla ja Pittsburghissa kuusi. 1883 Yhdysvalloissa tuli voimaan neljän aikavyöhykkeen järjestelmä, jota käytettiin aluksi vain rautateilla ja vasta vuonna 1918 laki määräsi sen yleiseen käyttöön.
Pyörivä akseli joutuu vaihtokuormituksen alaiseksi, mikä aiheuttaa teräkseen väsymiseksi kutsutun haurastumisen. Tämä ilmiö aiheutti useita onnettomuuksia, joista tunnetuin on Pariisin ja Versailles’n välillä 8. toukokuuta 1842 tapahtunut veturin akselin katkeaminen. Tämä aiheutti 55 ihmisen kuoleman ja yli 100 loukkaantui. 1860-luvulla August Wöhler aloitti materiaalitutkimuksen, joka johti paremmin vaihtokuormitusta kestävien terästen kehittymiseen ja väsymisen kestävien rakenteiden mitoitusjärjestelmään Wöhler-käyrien avulla.
Rautatiet aloittivat 1800-luvulla kaupunkirakenteen hajoamisen, kun tuli mahdolliseksi asua kaupungin ulkopuolella ja silti saattoi päästä päivittäin kohtuullisessa ajassa junalla keskustaan töihin. Rautateiden rakentaminen johti myös kaupunkien vanhojen keskustojen siirtymiseen rautatieaseman ympäristöön. Kaupunkien kaavoituksessa alettiin ottamaan liikenteen tarpeet voimakkaammin huomioon, minkä esikuvana toimi Pariisin asemakaavaa uudistanut Georges-Eugène Haussmann (1809–1891). Asemarakentaminen toimi lasiarkkitehtuurin edistäjänä. Tunnetuin tämän tyylin rakennus on Lontoon maailmannäyttelyä varten 1851 rakennettu Crystal Palace.
Kaupungeissa sisäiseen liikenteeseen alettiin 1800-luvulla käyttämään hevosvetoisia kiskoilla kulkevia raitiovaunuja, jotka sitten vuosisadan vaihteen tienoilla sähköistettiin. Polttomoottori oli ensimmäinen tehonlähde, joka takasi riittävän teho-painosuhteen yleiskäyttöisten maakulkuneuvojen rakentamiseen. Karl Benz (1844–1929) esitteli 1886 ensimmäisen polttomoottoriauton, Benz Patent-Motorwagenin, jossa käytettiin Ottomoottoria. Ilmatäytteinen ajoneuvon kumirengas keksittiin 1888, mikä teki epätasaisilla pinnoilla liikkumisesta huomattavasti mukavampaa ja hiljaisempaa. Kun vielä moottoriajoneuvon hallintalaitteet kehittyivät, niin autoista kehittyi valtava teollisuuden haara. Vuonna 1908 markkinoille tullutta T-Fordia valmistettiin 19 vuoden aikana yli 15 miljoonaa kappaletta.
Rautateiden rakentaminen oli jo vaatinut sillanrakennuksen taidon kehitystä. Aluksi rautatiesillat tehtiin holvikaarilla. 1800-luvulla pidempien jännevälien saavuttamiseksi tehtiin valuraudasta ristikkorakennesiltoja. Teräksen saatavuuden parantuessa tulivat käyttöön teräspalkkisillat ja riippusillat.