stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hermeneutiikka
Käsitteen hermeneutiikka merkitys > Etymologia

Sana hermeneutiikka on johdettu muinaiskreikan sanasta 'Ερμηνεύς, hermēneus ’tulkitsija’. Sillä on yhteyksiä kreikkalaisen Hermes-jumalan nimeen: Hermes toimi jumalien viestien välittäjänä ja tulkitsijana. Hermeen uskottiin pilailevan vastaanottajien kustannuksella, muuttavan joskus viestejä ja vaikuttavan niiden tulkintaan.
Käsitteen hermeneutiikka merkitys > Raamatun hermeneutiikka

Usein ”hermeneutiikalla” viitataan pyhien kirjoitusten tulkintaan, jolloin hermeneutiikka liittyy läheisesti eksegetiikkaan. Muun muassa Rabbi Ishmael tulkitsi Tooran lakeja käyttäen kolmeatoista hermeneuttista periaatetta; hän käytti termiä ensimmäisten joukossa. Filosofinen hermeneutiikka voidaan nähdä raamatullisen hermeneutiikan perillisenä. Se tarjoaa erilaisille tulkintayrityksille teoreettisen pohjan. Näin filosofinen hermeneutiikka ja raamatullinen hermeneutiikka voidaan nähdä toisiaan tukevina.
Historia

Länsimaisen hermeneutiikan alkuperä voidaan jäljittää kahtaalle. Antiikin Kreikassa reetorit tutkivat kirjallisuutta, ja tutkimusta kehitettiin erityisesti Aleksandriassa. Samaan aikaan hellenistisen kulttuurin kanssa kehittyi Raamatun eksegetiikka, aluksi juutalaisten (Midraš) ja myöhemmin myös kristillisten kirkkoisien harjoittamana.
Historia > Antiikin Kreikka ja Rooma

Aristoteles selvitti tulkitsemista teoksessaan Tulkinnasta (Peri hermeneias). Yhtä merkittäviä ovat monet antiikinaikaiset kirjoitukset runoudesta, retoriikasta ja sofistiikasta. Näihin kuuluu monia Platonin dialogeja, kuten Kratylos, Ion, Gorgias, lyhyempi Hippias ja Valtio, sekä Aristoteleen Runousoppi, Retoriikka ja Sofistiset kumoamiset. Nämä käsittelevät kuitenkin enemmän esityksen muotoa ja argumenttien kumoamista kuin tekstien ymmärtämistä teksteinä. Vasta stoalaisilla, jotka kirjoittivat myyttien tulkitsemisesta, tavataan laajempaa tietoisuutta tekstien ymmärtämiseen liittyvistä ongelmista.
Historia > Varhainen Raamatun hermeneutiikka

Juutalaiset rabbit ja varhaiset kristilliset kirkkoisät hyödynsivät samanlaisia filologisia menetelmiä; he painottivat Raamatun vertauskuvallisia eli allegorisia tulkintatapoja, jotka usein syrjäyttivät tekstin kirjaimellisen luennan. Tekstin ulkoasun takaa etsittiin syvällisempiä merkityksiä. Esimerkkejä tällaisesta tulkinnasta löytyy erityisesti Filon Aleksandrialaisen ja Origeneen teoksista sekä Talmudista.
Perinteinen juutalainen hermeneutiikka erosi kreikkalaisesta siinä, että juutalaiset katsoivat Tanakhin, juutalaisen Raamatun kaanonin, olevan virheetön: ristiriitaisia kohtia ei pidetty tekstissä olevina virheinä tai tekstin turmeltumisina — sen sijaan ne katsottiin tarkoituksellisiksi, ja niiden katsottiin sisältävän merkityksiä, jotka tuli houkutella ulos tekstistä eksegeesillä. Tämän vuoksi rabbiiniset tulkitsijat kehittivät ongelmakohdille rinnakkaisia, esoteerisia lukutapoja. Tämä oli myös yhtenä taustatekijänä varhaiselle kabbalalle ja gematrialle, jotka katsoivat raamatunteksteissä olevan kirjaimiin tai lukuarvoihin perustuvia mystisiä tai "salaisia" merkityksiä.
Historia > Keskiaikainen hermeneutiikka

Keskiaikainen eksegeesi teki eron tekstin kirjaimen ja hengen välille jakamalla lukutavat neljään. Kirjallista merkitystä (sensus historicus) tutkittaessa tarkasteltiin sitä, mitä teksti ilmoittaa suoraan. Vertauskuvallinen merkitys (sensus allegoricus) selitti tekstejä suhteessa kirkon dogmiin, niin että jokaisella tekstin osalla oli symbolinen merkitys. Kolmas lukutapa oli tekstin moraalinen sovellus (sensus tropologicus tai sensus moralis), sen vaikutus yksittäiseen lukijaan tai kuulijaan. Neljäs lukutapa (sensus anagogicus) uutti tekstistä epäsuoria vihjauksia metafysiikkaa tai eskatologiaa koskeviin asioihin. Samanlainen jako neljään lukutapaan löytyy myös rabbiinisista kirjoituksista. Nämä olivat: pešat (yksinkertainen tulkinta), remez (vihjaus), deraš (tulkitseva) ja sod (salattu).
Keskiaika merkitsi ei-kirjaimellisten tulkintojen nousua. Kristilliset raamatunselittäjät saattoivat lukea Vanhan testamentin kertomuksia samanaikaisesti sekä Uuden testamentin tapahtumien esi- ja vertauskuvina; symbolisina opetuksina kirkollisista instituutioista ja teologisista opetuksista; että henkilökohtaisesti sovellettavissa olevina vertauskuvina. Tulkinnat, kuten erilaiset moraaliopetukset, luettiin sisään Raamatun tekstiin, mutta ne perustuivat enemmän perinteeseen kuin pelkkään tekstiin itseensä.
Tyypillinen keskiaikainen eksegeettinen tekniikka jakoi tekstin glossiin, jotka kirjoitettiin joko rivien väliin tai sivujen marginaaliin, jotka oli jätetty leveiksi tätä tarkoitusta varten. Teksti jaettiin edelleen scholioihin, jotka olivat pidempiä eksegeettisiä selityksiä, jotka oli usein kirjoitettu erillisille sivuille.
Historia > Renessanssi ja valistus

Varsinainen hermeneutiikka syntyi 1400-luvun humanismin myötä historiallisena ja kriittisenä menetelmänä analysoida tekstejä. Varhaisen hermeneutiikan riemuvoittoihin kuuluu Lorenzo Vallan vuonna 1440 osoittama niin sanotun Konstantinuksen lahjakirjan epäaitous pelkästään tekstinsisäisen todistusaineiston perusteella. Näin humanistinen hermeneutiikka laajensi aikaisempaa, lähinnä Raamatun tulkintaan keskittynyttä hermeneutiikkaa myös muihin teksteihin.
Raamatun hermeneutiikka ei sekään kuollut. Protestanttinen reformaatio herätti uuden kiinnostuksen Raamatun tulkitsemiseen ja alkutekstien tutkimiseen, kun tulkinnasta tuli keskeistä protestanttiselle teologialle. Raamatuntulkinnassa palattiin keskiajalla kehittyneestä tulkintaperinteestä takaisin teksteihin itseensä.
Valistusaikana monet hermeneutikot, erityisesti protestanttiset eksegeetit, alkoivat lukea Raamatun tekstejä samalla tavalla kuin maallisia klassikkotekstejä. Kirjoitukset alettiin nähdä vastauksena johonkin historialliseen tai yhteiskunnalliseen tilanteeseen. Näin ristiriitaisilta vaikuttavat kohdat voitiin nähdä uudessa valossa.
Historia > Schleiermacher

Friedrich Schleiermacher (1768–1834) tutki ymmärtämisen luonnetta paitsi pyhien kirjoitusten tulkinnassa myös suhteessa kaikkiin inhimillisiin teksteihin ja viestintätapoihin. Hän erotti kieliopillisen ja psykologisen tulkitsemisen toisistaan. Ensin mainittu tutkii sitä, kuinka teos on koostettu yleisistä ajatuksista, ja viimeksi mainittu niitä ominaispiirteitä, jotka luonnehtivat teosta kokonaisuudessaan.
Schleiermacherin myötä hermeneutiikka alkoi painottaa tulkitsijan merkitystä tulkitsemisessa. Schleiermacherin hermeneutiikka painotti tulkitsijassa tapahtuvaa tekstin ymmärtämistapahtumaa oleellisena askelena tulkitsemisessa. Ymmärrys ei ollut seurausta pelkästään tekstin lukemisesta, vaan siihen kuului myös tekstin historiallisen kontekstin ja kirjoittajan psykologian tunteminen.
Historia > Dilthey

Nykyaikaisen hermeneutiikan perustajana pidetään Wilhelm Diltheytä (1833–1911), joka laajensi hermeneutiikan aluetta edelleen liittämällä tulkitsemisen tekstien lisäksi kaikkeen historiallisiin kohteisiin ja kaikkeen inhimilliseen toimintaan. Hänen filoso­fiassaan hermeneutiikka on ”eläytyvää ymmärtämistä”, jossa ymmärryksen tuli siirtyä inhimillisen toiminnan ja tuotteliaisuuden ulkoisista ilmentymistä kohti niiden sisäistä merkitystä. Eläytyvä ymmärtäminen on Diltheyn mukaan menetelmä, joka erottaa niin sanotut hengentieteet (saks. Geisteswissenschaften) eli ihmistieteet luonnontieteistä. Diltheyn hermeneutiikassa keskeistä oli järjestelmällisten ja tieteellisten tulkintojen tuottaminen sijoittamalla tutkittava teksti sen syntykontekstiin. Diltheyn mukaan hengentieteiden keskeinen metodi on eläytyminen tutkimuskohteen ajatusmaailmaan ja toisaalta tukeutuminen (tutkijan omaan) sisäiseen kokemukseen. Tämä ajatus on keskeinen myös modernin historiantutkimuksen menetelmäopin kannalta. Siten diltheyläinen hermeneutiikka on edelleen ajankohtaista humanististen tieteiden menetelmäopin kannalta.
Viimeisessä merkittävässä esseessään Verstehens anderer Personen und ihrer Lebensäußerungen (”Muiden ihmisten ja heidän elämänilmaisujensa ymmärtäminen”, 1910) Dilthey tekee selväksi, että tämä siirtymä ulkoisesta sisäiseen, ilmaisusta siihen mitä ilmaistaan, ei kuitenkaan perustu empatiaan. Empatiaan kuuluu suora samastuminen toiseen. Tulkintaan kuuluu epäsuora tai välitetty ymmärrys, joka voidaan saavuttaa vain asettamalla inhimilliset ilmaisut historialliseen kontekstiinsa. Ymmärtämisessä ei ole kyse kirjoittajan alkuperäisen mielentilan ennallistamisesta, vaan teoksessa esitetyn ilmaisemisesta.
Historia > Heidegger

Martin Heidegger (1889–1976) tutustui hermeneutiikkaan teologisten opintojensa ja Diltheyn kautta. Hänen filosofinen hermeneutiikkansa siirsi hermeneutiikan painopisteen tulkinnasta eksistentiaaliseen ymmärtämiseen, jota hän piti suorempana, välittömämpänä ja siten eräällä tavalla autenttisempana tapana pikemmin olla maailmassa kuin vain tapana tietää.
Jo neljä vuotta ennen pääteoksensa Olemisen ja ajan ilmestymistä pitämissään luennoissa Heidegger esitti irtaantumista hermeneutiikasta termin tavanomaisessa merkityksessä, oppina tekstien tulkinnasta. Heideggerin mukaan hermeneutiikkaa ei pidä ensisijaisesti käsittää oppirakennelmana niistä tekniikoista ja tietoisuuden prosesseista, joiden kautta tietämistä tavoitteleva subjekti pyrkii oikeaan ymmärrykseen tulkitsemisen kohteesta. Tämän tavanomaisen hermeneutiikan keskeinen tavoite oli selvittää, miten subjekti voi ymmärtää tekstin merkityksen. Heideggerin myötä tämä ongelma korvautuu kysymyksellä ”Miten sellainen olento, jonka oleminen muodostuu ymmärtämisestä, on maailmassa?” Hermeneutiikasta tulee näin osa ymmärtävän, eksistoivan olennon, täälläolon – Daseinin – analyysia.
Historia > Nykyaikainen hermeneutiikka

1900-luvun loppupuolella hermeneutiikassa on vaikuttanut erityisesti Heideggerin oppilas Hans-Georg Gadamer (1900-2002). Gadamer kuvasi tulkitsemisprosessia oman horisontin sulautumiseksi yhteen tekstin horisontin kanssa. Hän kritisoi Diltheytä siitä, ettei puhdas ymmärtäminen eli eläytyminen hengentieteissä ole koskaan mahdollista, vaan tutkija tutkii kohdetta muodostaen hermeneuttisen kehän sen kanssa. Tässä hermeneuttisessa kehässä tutkijan esiymmärrys paranee ja kehittyy kommunikaatiossa tekstin tai muun tutkimusobjektin kanssa, mutta ei koskaan saavuta lopullista samankaltaisuutta tämän kanssa. Gadamerin mukaan traditiolla on suuri merkitys tekstin tulkinnassa, jota on vaikea päästä siitä syntyvän ”esituomion” takia pakoon. Gadamer ajatteli myös koko todellisuuden olevan tekstinkaltaista eli käsitteiden kautta rakentunutta.
Paul Ricœur siirtyi 1960-luvun alussa teoksessaan La symbolique du mal (”Pahan symboliikka”) fenomenologiasta ja eksistentialismista hermeneutiikkaan. 1960- ja 1970-luvun töissään hän kehitti hermeneutiikan symboliteoriaa ja sijoitti Ranskassa tuolloin huonosti tunnettua hermeneuttista filosofiaa teoreettisia pohdintoja hallinneisiin psykoanalyysiin ja strukturalismiin. Ricœur yhdistää tulkinnassaan Diltheytä ja Heideggeria ja katsoo, että hermeneuttinen kehä on ”terve”, koska vapahdus sitoutumisesta alkuperäiseen intentioon juuri vapauttaa luomaan uutta, joka kuitenkin on tapahduttava vastuullisesti tästä syystä. Viimeisimmissä töissään Ricœur on käsitellyt ajallisuuden, narratiivisen itseyden ja ihmistieteiden narratiivisen rakentumisen kysymyksiä ja luodannut näiden teemojen kautta sekä epistemologis-metodologisia että eksistentiaalis-ontologisia kysymyksiä.
Andrés Ortíz-Osés on kehittänyt omaa symbolista hermeneutiikkaansa välimerellisenä vastineena pohjoiseurooppalaiselle hermeneutiikalle. Hänen pääväittämänsä koskien maailman symbolista ymmärtämistä on, että merkitys on todellisen haavan symbolista parantamista.
Jürgen Habermasille hermeneutiikka eli oikeammin kommunikatiivisuus on yksi kriittisen yhteiskuntateorian ulottuvuus. Hän kritisoi aikaisemman hermeneutiikan, erityisesti Gadamerin, konservatiivisuutta, koska keskittyminen perinteeseen vaikutti vievän mahdollisuuden yhteiskuntakritiikkiin ja yhteiskunnalliseen muutokseen. Habermas kritisoi myös marxismia ja häntä edeltänyttä Frankfurtin koulukuntaa, koska se ei ollut huomioinut kriittisen teorian hermeneuttista ulottuvuutta ja samalla katsoi tietyt osa-alueet modernisaatiossa arvokkaiksi, kuten tieteellisen keskustelukulttuurin evolutiivisen kehityksen kohti parempaa. Habermas käytti elämismaailman (Lebenswelt) käsitettä ja painotti vuorovaikutuksen ja viestinnän samoin kuin työn ja tuotannon merkitystä yhteiskuntateorialle.
Hermeneuttinen menetelmä > Teksti

Teksti on hermeneutiikassa keskeinen käsite. Sillä tarkoitetaan paitsi kirjallisia tekstejä, myös mitä tahansa merkitysten kokonaisuutta, joka vaatii tulla ymmärretyksi. Näin kyseessä voi olla paitsi taideteos, kuten sävellysteos tai kuvataiteen teos, myös esimerkiksi historia tai yhteiskunta.
Hermeneuttinen menetelmä > Hermeneuttinen kehä

Hermeneuttinen kehä kuvaa tekstin hermeneuttisen ymmärtämisen kulkua. Se viittaa siihen, että tekstin ymmärtäminen kokonaisuutena muodostuu viittauksista tekstin yksittäisiin osiin, ja yksittäisten kohtien ymmärtäminen puolestaan viittauksista kokonaisuuteen. Sen enempää koko tekstiä kuin sen yksityisiä osiakaan ei voida ymmärtää ilman viittausta toiseen, ja siksi ymmärtäminen muodostaa kehän. Tämä kehämäisyys ei kuitenkaan tarkoita sitä, että tekstien ymmärtäminen olisi mahdotonta. Sen sijaan se painottaa, että tekstin merkitys tulee löytää sen kulttuurisessa, historiallisessa ja kirjallisessa kontekstissa. Ricœurin mukaan kehässä kulkeminen syventää tekstin ymmärtämistä jokaisella ”kierroksella”, kun taas hermeneutiikan sukulaiskatsomus poststrukturalismi on tästä tavoitteesta pessimistisempi.
Hermeneutiikan sovellusalueita > Sosiologia

Sosiologiassa hermeneutiikalla tarkoitetaan yhteiskunnallisten tapahtumien tulkitsemista ja ymmärtämistä analysoimalla niiden merkitystä niihin osallistuville ihmisille ja heidän kulttuurilleen. Se oli suosittua 60- ja 70-luvuilla, ja poikkeaa muista sosiologian tulkitsevista koulukunnista siinä, että se painottaa kaikessa yhteiskunnallisessa käyttäytymisessä paitsi muotoa myös sisältöä. Sosiologiseen hermeneutiikkaan vaikutti ennen kaikkea Gadamer.
Hermeneutiikan sovellusalueita > Oikeustiede

Itsenäisen juridisen hermeneutiikan voidaan sanoa syntyneen Friedrich Carl von Savignyn työssä 1800-luvulla, samoihin aikoihin siis kuin modernin filosofisen hermeneutiikankin. Von Savignyn etsittämät oikeustieteen tulkintamuodot ovat läheisessä suhteessa Friedrich Schleiermacherin filosofiseen hermeneutiikkaan. 1900-luvulla oikeushermeneutiikka ovat tutkineet mm. Emilio Betti, Arthur Kaufmann ja Winfried Hassemer ja Jarkko Tontti. Myös Ronald Dworkinin interpretivismi voidaan nähdä filosofisen hermeneutiikan osana.
Hermeneutiikan sovellusalueita > Musiikin hermeneutiikka

Musiikintutkimuksessa hermeneutiikalla tarkoitetaan oppia siitä, mitä säveltäjä haluaa ilmentää ja tarkoittaa sävelteoksellaan ja millainen on teoksen oikea (sanallinen) tulkinta. Musiikkihermeneutiikan uranuurtajia olivat Hermann Kretzschmar (1848–1924) ja hänen oppilaansa  Arnold Schering (1877–1941). Kretzschmarin mukaan hermeneutiikan on pohdittava musiikin muotojen kätkemiä merkityksiä ja aatesisältöjä; hermeneutiikka auttaa kuulijaa ymmärtämään selvästi musiikin epämääräistä ilmaisua. Kretzschmar tavoitteli tieteellisyyttä mutta perusti työnsä 1700-luvun musiikkipatologiaan, jonka avulla musiikin affekteja pyrittiin ymmärtämään. Scheringin mukaan musiikin tahdon- ja tunteenilmaisu perustui jännityksiin ja niiden laukeamisiin. Schering kirjoitti useita kirjoja Ludwig van Beethovenin musiikin tulkinnasta. — Suomalaisista tutkijoista musiikin hermeneutiikkaa ovat tarkastelleet Nils-Eric Ringbom väitöskirjassaan Über die Deutbarkeit der Tonkunst (1955) ja Kai Karma.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tontti, Jarkko: Sinne ja takaisin – hermeneuttisen filosofian seikkailut 1900-luvulla. Niin & näin 3/2002.
Hautamäki, Irmeli: Nykytaide ja hermeneuttinen filosofia Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Oesch, Erna: Totuus ja metodi hermeneutiikassa. niin & näin 2/1994, 9–12.
Oesch, Erna: Hermeneutiikka – tietoteoriaa vai ymmärtämisen ontologiaa. niin & näin 2/1996, 14–17.
Palmer, Richard E.: The Liminality of Hermes and the Meaning of Hermeneutics (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Palmer, Richard E.:  The Relevance of Gadamer's Philosophical Hermeneutics to Thirty-Six Topics or Fields of Human Activity (Arkistoitu – Internet Archive), luento, 1. huhtikuuta 1999 (englanniksi)
Ramberg, Bjørn & Gjesdal, Kristin: Hermeneutics The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Vattimo, Gianni: Kommunikaatioetiikka vai tulkinnan etiikka. Suom. Jussi Vähämäki. niin & näin 3/1995, 38–41.
Väkevä, Lauri: Hermeneutiikka tieteellisenä lähestymistapana. (Arkistoitu – Internet Archive)
1900-luvun filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Analyyttinen filosofia:   Positivismi  Pragmatismi  Looginen empirismi 
Mannermainen filosofia:   Hermeneutiikka  Fenomenologia  Eksistentialismi  Strukturalismi  Jälkistrukturalismi  Postmodernismi 
Marxilainen filosofia:   Frankfurtin koulukunta  Radikaalifeminismi 
Muut:   Tomismi  Uustomismi 
Tieteenfilosofian suuntauksia
Empirismi
Fallibilismi
Funktionalismi
Hempelin–Oppenheimin malli
Hermeneutiikka
Hypoteettis-deduktiivinen tieteenkäsitys
Instrumentalismi
Intentionalismi
Konfirmaatioholismi
Naturalismi
Pragmatismi
Rationalismi
Realismi
Reduktionismi
Teleologia
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine 
Nykyaikaisen hermeneutiikan perustaja Wilhelm Dilthey.
Reino Hiltunen

Reino Jaakko Matias Hiltunen (16. marraskuuta 1924 Helsinki – 21. elokuuta 2021 Vaasa) oli suomalainen kolmiloikkaaja.
Hiltunen sijoittui Helsingin 1952 olympialaisten kolmiloikassa yhdeksänneksi tuloksella 14,85. Hän oli ainoa suomalainen, joka selviytyi kolmiloikan loppukilpailuun. Hän edusti Suomea 11 maaottelussa vuosina 1948–1953.
Kotimaassaan Hiltunen edusti Vaasan Vasamaa. Hän voitti kolmiloikan Suomen mestaruuden vuosina 1948 ja 1951, SM-hopeaa vuosina 1952 ja 1953 sekä SM-pronssia vuonna 1950. Pituushypyssä hän sai SM-pronssia vuonna 1948. Ennätyksekseen 170 cm pitkä Hiltunen hyppäsi kolmiloikkaa 15,24 m (vuonna 1951) ja pituutta 703 cm (vuonna 1954).
”Repe” Hiltunen toimi Etelä-Pohjanmaan piirin kolmiloikan lajivalmentajana vuosina 1956–1960 ja Vaasan Vasaman johtokunnassa 1950- ja 1960-luvuilla.
Timo Himberg

Timo Himberg on suomalainen ringettevalmentaja. Hän toimi Suomen ringettemaajoukkueen päävalmentajana vuosina 2011–2020 ja oli voittamassa maailmanmestaruutta vuosina 2013, 2016, 2017 ja 2019. Vuosina 1993–2000 Himberg toimi Suomen ringettemaajoukkueen kakkosvalmentajana sekä vuosina 2007–2010 Suomen nuorten ringettemaajoukkueen päävalmentajana. Tuolloin joukkue voitti alle 19-vuotiaiden maailmanmestaruuden vuonna 2009.
Ringeten SM-sarjassa Himberg on valmentanut RNK:ta, VG:62:ta ja Turun Ringetteä.
Albert Capellani

Albert Capellani.
Albert Capellani (23. marraskuuta 1874 Pariisi – 1931 Pariisi) oli ranskalainen elokuvaohjaaja.
Capellani opiskeli Pariisin konservatoriossa ja aloitti teatteriuransa André Antoinen Théâtre-Libressä. Ferdinand Zecca palkkasi hänet vuonna 1905 elokuvayhtiö Pathén ohjaajaksi. Capellani teki varsinkin melodraamoja, mutta myös satunäytelmiä, historiallisia ja raamattuelokuvia sekä komedioita. Vuonna 1908 hänet siirrettiin Pathén uuden taide-elokuvien tuotantoyhtiön SCAGL:n taiteelliseksi johtajaksi. Capellanin omat ohjaustyöt olivat kunnianhimoisia kirjallisuussovituksia kuten Le Courrier de Lyon (1911), Notre-dame de Paris (1911), Les Mystères de Paris (1913) ja Germinal (1913). Niistä kuuluisin on Victor Hugon romaaniin perustuva Kurjat (Les Misérables, 1912), jota yhä pidetään elokuvataiteen merkkiteoksena.
Vuonna 1914 Capellani siirtyi Yhdysvaltoihin, jossa hän ohjasi elokuvia useille eri tuotantoyhtiölle. Hän palasi sairautensa vuoksi Ranskaan vuonna 1923. Näyttelijä Paul Capellani oli Albert Capellanin veli.
Elokuvia

Arlesitar, 1908
Viimeinen ritari, 1914
Aiheesta muualla

Elonet: Albert Capellani
Internet Movie Database: Albert Capellani (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Kari Cantell

Kari Juhani Cantell (s. 23. elokuuta 1932 Mäntyharju) on suomalainen lääketieteen tutkija.
Ura

Cantellin vanhemmat olivat lehtori Lauri  Oskar Immanuel Cantell ja Hilma Esteri Haapakoski. Hän avioitui 1958 sairaanhoitaja Aila Onnia Kokon kanssa.
Cantell tuli ylioppilaaksi Mikkelin lyseosta 1950 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1956. Lääketieteen tohtoriksi hän väitteli 1959. Cantell toimi uransa alussa sekä Helsingin yliopistossa että Valtion serumlaitoksen tehtävissä.
Cantell on tutkinut neljän vuosikymmenen ajan interferoneja ja julkaissut yli kolmesataa interferoneja ja viruksia käsittelevää tieteellistä artikkelia. Hänen tutkimuksensa on muun muassa edistänyt syöpälääkkeiden kehitystä. Cantell on voittanut tutkimuksillaan myös useita tiedepalkintoja. Hänelle on myönnetty Suomen kulttuurirahaston tunnustuspalkinto 1972, Matti Äyräpään palkinto 1978, MTV:n kulttuuripalkinto 1979, Eric K. Fernströmin pohjoismainen palkinto 1981 ja Milstein-palkinto 1995.  Tutkijanelämästä Cantell on kirjoittanut teoksessaan Interferonin tarina. Cantell sai teoksesta vuonna 1994 Valtion tiedonjulkistamispalkinnon, Tieto-Finlandia-kunniamaininnan ja Lauri Jäntin säätiön kunniakirjan. Teoksesta Tiedemiehen mietteitä uskosta hän sai Väinö Voipio -palkinnon.
Cantell valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 1981.
Teoksia

Cantell, Kari: Tiedemiehen mietteitä uskosta: Kutsu elämänkatsomukselliseen pohdiskeluun.  (2. painos 1996)  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21018-8
Cantell, Kari: Interferonin tarina: Tiedemiehen elämää – iloja ja suruja.  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 9789510188897
Aiheesta muualla

Cantell, Kari hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Capella

| Capella (A / B / C / D) |
| --- | --- |

Nimen alkuperä:  latina
Bayerin designaatio:  α Aurigae, α Aur
Flamsteedin designaatio:  13 Aur
HD-designaatio:  HD 34029
Muut designaatiot:  HR 1708*, Hip 24608, BD+45 1077, SAO 40186, FK5 193, LTT 11619
Fyysiset ominaisuudet
Näennäinen kirkkaus:  +0,08 (6.) mv
Absoluuttinen kirkkaus:  −0,48 Mv
Valovoima:  78,5 / 77,6 / 0,012–0,014 / 0,0005 aurinkoa
Spektriluokka:  G8-K0 IIIe / G1 III / M1 V / M4-5 V
Väri-indeksi:  0,80
Lämpötila:  ? K
Massa:  2,7 / 2,6 / 0,3–0,4 / 0,1 M☉
Säde:  12,2 / 9,2 / 0,56 / 0,25–0,30 R☉
Muuttujatyyppi:  RS CVn / – / – / –
Astrometriset ominaisuudet
Tähdistö:  Ajomies
Rektaskensio (J2000):  5 h 16 m 41,4 s
Deklinaatio (J2000):  +45° 59' 52,8"
Etäisyys:  42,2 ly
Parallaksi:  77,29 ± 0,89 mas
Säteisnopeus:  ? km/s
Ominaisliike:  RA: 0,076"/a δ: −0,427 mas/v
 Näkyy leveysasteiden 90° N  ja 44° S välillä. 
Capella, α Aurigae, on Ajomiehen kirkkain ja koko taivaan kuudenneksi kirkkain tähti. Se on saanut nimensä latinankielisestä kuttua (naaraspuolista vuohta) tarkoittavasta sanasta. Ajomiehen on nähty kantavan vuohta olallaan, ja roomalaisessa mytologiassa tähti edusti Amalthea-vuohta, jonka Juppiterin vahingossa rikkomasta sarvesta tuli runsaudensarvi. Capella on todellisuudessa nelinkertainen tähti, jonka komponentit muodostuvat kahden jättiläistähden ja kahden punaisen kääpiön muodostamista kaksoistähdistä.