stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Niobidi-maalari

| Niobidi-maalari |
| --- | --- |
 Niobidien surma. Niobidi-maalarin nimivaasi Niobidi-krateeri, kalykskrateeri noin vuodelta 460–450 eaa. Louvre (G 341).
Henkilötiedot
Syntynyt: 400-luku eaa.?
Kuollut: 400-luku eaa.
Ammatti:  vaasimaalari
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 475–450 eaa.
Taidesuuntaus:  punakuviokeramiikka
Niobidi-maalari oli antiikin kreikkalainen vaasimaalari, joka maalasi attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa klassisella kaudella noin vuosina 475–450 eaa. Maalarin oikeaa nimeä ei tunneta. Tutkimuksessa käytetty nimitys perustuu erääseen hänen kalykskrateeriinsa, jonka koristelu esittää niobidien surmaa.
Niobidi-maalari maalasi suurikokoisia vaaseja, joiden kuva-aiheet kiertävät usein vaasia päällekkäisinä kuvanauhoina. Hän kokeili työssään erilaisia tekniikoita ja monenlaisia perspektiivejä. Niobidi-maalarin työskentelytapaan vaikuttivat ehkä samaan aikaan toimineen Polygnotoksen seinämaalaukset.
Teoksia

Voluuttikrateeri, n. 460 eaa.
Amfora, n. 460–450 eaa.
Amfora, n. 460–450 eaa.
Kalpis, n. 460–450 eaa.
Miehen kasvot. Yksityis­kohta Niobidi-krateerista, n. 460–450 eaa.
HMS Niord (1898)

| HMS Niord |
| --- | --- |
 HMS Niord

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Lindholmens Verkstads AB
Laskettu vesille:  31. maaliskuuta 1898
Palveluskäyttöön:  23. helmikuuta 1899
Poistui palveluskäytöstä:  7. elokuuta 1922
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 328 t (standardi) 3 720 t (kuormattu)
Pituus:  86 m (kokonaispituus)
Leveys:  14,8 m
Syväys:  5,5 m
Koneteho:  5350 ihp
Nopeus:  15 solmua
Miehistöä:  254
Aseistus
Aseistus:  2 × Canet 254 mm/L42 M/94C -tykkiä 4 × Bofors 120 mm/L45 M/94 -tykkiä 10 × Finnspång 57 mm/L55 M/89B -tykkiä 2 × Palmcrantz 25 mm/L35,5 M/84 -tykkiä 2 × Maxim 8 mm M/1895 -konekivääriä 1 × 457 mm M/93 -torpedoputki
HMS Niord oli Ruotsin laivaston Oden-luokan rannikkopanssarilaiva (ruots. Pansarskepp).
Valmistus

Parlamentti vahvisti budjettiin aluksen hankintaan tarvittavat varat vuonna 1896 Saksan ja Venäjän aloitettua laivastojensa varustamisen. Aluksen hankinnasta järjestetyn tarjouskilpailun voitti Lindholmens Verkstads Göteborgissa, joka valmisti rungon ja Motala valmisti aluksen koneiston alihankintana. Köli laskettiin maaliskuussa 1896. Alus laskettiin vesille 31. maaliskuuta 1898 ja otettiin palveluksen 23. helmikuuta 1899.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 7. elokuuta 1922. Siitä tehtiin majoitusalus, kunnes se lainattiin 1931 Stockholm Social Welfare Committeelle työttöminä olevien merimiesten asuntolaksi ja koulutustilaksi. Oltuaan vielä ilmavoimien merilentokoneiden miehistöjen majoitustilana Tukholman telakalla alus romutettiin 1944.
Esko Niskanen

Esko Antti Niskanen (14. syyskuuta 1928 Nivala – 28. elokuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen Valtiontalouden tarkastusviraston pääjohtaja sekä sosialidemokraattinen kansanedustaja ja ministeri.
Elämä

Niskasen vanhemmat olivat pienviljelijä Antti Niskanen ja opettaja Iida Johanna Lysti. Hän pääsi ylioppilaaksi 1947 ja suoritti farmaseutin tutkinnon 1951 ja humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon 1960. Niskanen työskenteli farmaseuttina apteekeissa 1951–1956 ja lääketeollisuudessa 1956–1959. Hän oli Turun sos.dem. kunnallisjärjestön sihteerinä 1959–1965, Turun Päivälehden toisena päätoimittajana 1965–1966 ja Valtiontalouden tarkastusviraston pääjohtajana vuodesta 1975 alkaen.
Niskanen oli SDP:n kansanedustajana 1966–1975 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän toimi II valtiovarainministerinä Sorsan I hallituksessa 1972–1975. Niskanen oli presidentin valitsijamies vuoden 1968 presidentinvaaleissa. Kunnallispolitiikassa hän oli Luumäen kunnanvaltuuston jäsenenä ja Turun kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsenenä. Niskanen oli Julkishallinnon ylimpien tarkastajien maailmanliiton hallituksen (INTOSAIn) jäsenenä 1987–1991. Lisäksi hän toimi neljän hallituksen ajan sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän puheenjohtajana.
Rukajärvi (järvi)

| Rukajärvi Ругозеро, Rugozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri
Paikkakunta:  Rukajärvi
Koordinaatit:  64°04′34″N, 32°44′39″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Valuma-alue:  Uikujoki
Laskujoki:  Rukajoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  130 m
Pituus:  8,3 km
Leveys:  2,1 km
Rantaviiva:  21,4 km
Pinta-ala:  10,7 km²
Tilavuus:  0,0268 km³
Keskisyvyys:  2,5 m
Suurin syvyys:  8 m
Valuma-alue:  69,7 km²
 fiRukajärvi 
Rukajärvi (ven. Ругозеро, Rugozero) on Uikujoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Rukajärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 10,7 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 69,7 neliökilometriä, keskisyvyys 2,5 metriä ja suurin syvyys 8,0 metriä.
Rukajärveen virtaa muutamia puroja. Se laskee Rukajoen kautta Ontajokeen ja edelleen Ontajärveen. Järven kalalajeja ovat siika, muikku, hauki, särki, lahna, säyne, made, ahven ja kiiski. Rukajärven kylä laskee siihen jätevetensä.
Nita

| Nita |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  22. lokakuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Nitta
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  englantilainen, Anita tai choctawinkielinen, karhu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nita on Suomessa käytetty naisen etunimi. Monille Nita on englantilainen lyhentymä nimestä Anita tai muista samoin päättyvistä nimistä. Alkuperin nimi on esiintynyt choctaw-intiaaneilla, joiden kielellä Nita merkitsee karhua.
Suomessa Nita-nimisiä henkilöitä on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan ollut vuoden 2019 loppuun mennessä noin 830. Yli puolet heistä on syntynyt 1980- ja 1990-luvuilla. Vuodesta 2015 lähtien Nitan nimipäivä on 22. lokakuuta.
Tunnettuja Nitoja

Nita Ambani (s. 1963), intialainen hyväntekijä ja liikenainen
Nita Englund (s. 1992), yhdysvaltalainen mäkihyppääjä
Nita Korhonen, suomalainen toimittaja ja juontaja
Nita Naldi (1894–1961), yhdysvaltalainen mykkäelokuvien näyttelijä
Rullaluistinhockey kesäolympialaisissa 1992

Rullaluistinhockey oli ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan kerran kesäolympialaisten ohjelmassa näytöslajina Barcelonassa 1992. Mukana oli 12 joukkuetta.
Barcelonan kisojen rullaluistinhockeyn näytösturnaukseen valittiin joukkueet vuoden 1991 MM-kilpailujen menestyksen perusteella. MM-kisojen kahdestatoista parhaasta maasta mukaan pääsivät muut paitsi Chile, joka korvattiin yhdellä aasialaisella maalla. Kiinan kieltäydyttyä osallistumasta Aasian kiintiöpaikan sai Japani.
Olympialaisten rullaluistinhockeyottelut pelattiin neljällä paikkakunnalla: Barcelonassa, Vicissä, Sant Sadurní d'Anoiassa ja Reusissa. Joukkueet jaettiin kahteen alkulohkoon. Lohkossa A pelasivat Portugali, Argentiina, Italia, Yhdysvallat, Sveitsi ja Japani. Lohkon B joukkueet olivat Alankomaat, Brasilia, Espanja, Saksa, Angola ja Australia. Molempien lohkojen kolme parasta joukkuetta pääsivät mukaan välieräsarjaan, jonka kaksi parasta ratkaisivat koko turnauksen voiton loppuottelussa.
Turnauksen loppuottelussa Argentiina voitti isäntämaa Espanjan jatkoajalla maalein 8–6 ja vei kultamitalit. Espanja sai hopeaa ja Italia pronssia. Seuraaville sijoille päätyivät Portugali, Brasilia, Alankomaat, Yhdysvallat ja Saksa. Kisojen parhaat maalintekijät olivat italialainen Francesco Amato (32 maalia) ja portugalilainen António Neves (24 maalia).
Rukoileva kirkko

| Rukoileva kirkko Rukoushetket kirkon perinteen mukaisesti |
| --- | --- |
Kirjailija:  Matti Aaltonen (toim.)
Kieli:  suomi
Genre:  hetkirukouskirja
Kustantaja:  SLEY-kirjat
Julkaistu:  1978
ISBN:  951-617-400-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Rukoileva kirkko. Rukoushetket kirkon perinteen mukaisesti on suomalainen luterilainen hetkirukouskirja, josta on kaksi eri laitosta, 1978 ja 1996.
Rukoileva kirkko ilmestyi ensimmäisen kerran 1978 kirkkoherra Matti Aaltosen toimittamana professori Martti Parvion aloitteesta ja hänen opastamanaan. Se pohjautuu ruotsalaiseen epäviralliseen hetkirukouskirjaan Den svenska tidegärden. Aiemmin samalla nimellä oli ilmestynyt vuonna 1950 Lauri Apajalahden toimittamana yksinkertaisempi rukouskirja, joka sisälsi kirkkovuotta seuraten yhden liturgisen rukoushetken joka päivälle.
Aaltosen toimittama Rukoilevan kirkon ensimmäinen laitos sisältää yhden viikon kierrossa arkipäiville neljä rukoushetkeä (laudes, ad sextam, vesper ja completorium) ja sunnuntaille kahdeksan (ad matutinam, laudes, ad primam, ad tertiam, ad sextam, ad nonam, vesper ja completorium). Lisäksi se sisältää aineiston kirkkovuoden juhlille, sekä apostolien ja evankelistojen muistopäivät, pyhän Ansgarin, pyhän Henrikin, pyhän Birgitan, Martti Lutherin ja Mikael Agricolan muistopäivät, kirkon vihkimisen muistopäivän, vainajien muiston, sekä valmistautumisen messuun ja yksityisen ripin kaavan.
Rukoilevasta kirkosta julkaistiin vuonna 1996 toinen, uudistettu laitos, jossa huomioitiin virsikirjan ja raamatunkäännöksen vaihtuminen sekä tuolloin käynnissä ollut jumalanpalvelusuudistus. Uudempaan laitokseen on lisätty vielä toisen viikon kierto ja sävelmät. Sen toimitti edelleen Matti Aaltonen, Osmo Vatasen ja Seppo Suokunnaksen avustuksella. Päivittäisten rukoushetkien määrä on supistettu neljään, matutina on säilytetty jouluyönä ja pääsiäisyönä. Myös muistopäiviin on tehty lisäyksiä ja muutoksia.
Matti Aaltonen on toimittanut myös SLEY:n 1992 julkaiseman yksinkertaisemman rukouskirjan Rukoileva koti.
Nilkka

Jalkaterän ja säären alaosan luut. Nilkkaluut keskellä.
Nilkka on säären ja jalkaterän välinen jalan osa. Se on nilkkaluiden ja niitä ympäröivien kudosten muodostama kokonaisuus.
Luut

Nilkan takimmaisin ja suurin luu on kantaluu. Muut nilkkaluut ovat telaluu, veneluu, kolme vaajaluuta sekä kuutioluu. Nilkan luut muodostavat yhdessä jalkaholvin.
Nivelet

Nilkan liikkeet tapahtuvat kahdessa nivelessä. Ylempi nilkkanivel telaluun ja sääri- ja pohjeluun välillä on sarananivel, joka mahdollistaa nilkan ojennuksen ja koukistuksen. Alempi nilkkanivel on toiminnallinen nivel, joka muodostuu kahdesta anatomisesta nivelestä: telaluun ja vene- ja kantaluun välisestä articulatio talocalcaneonaviculariksesta sekä taempana sijaitsevasta articulatio subtalariksesta. Siinä jalkapohja kääntyy keskelle ja jalkaterä kääntyy poispäin keskeltä.
Nivelsiteet

Nilkan nivelsiteet sisäpuolelta . Etualalla oikealla pystysuuntainen suuri kolmioside (en. ).
Nilkan nivelsiteet ulkopuolelta . Vasemmalla alhaalla pystysuuntainen kanta-pohjeluuside ja sen yläpuolella poikkisuuntainen etummainen tela-pohjeluuside.
Nilkan luiden välissä on useita nivelsiteitä. Niistä tärkeimpiä ovat nilkan sisäpuoleinen kolmioside, joka yhdistää sääriluun jalkaterään sisäpuolelta, sekä nilkan ulkopuoliset kanta-pohjeluuside, joka yhdistää pohjeluun kantaluuhun sekä etummainen tela-pohjeluuside, joka yhdistää pohjeluun telaluuhun vaakasuuntaisesti.
Lihakset ja jänteet

Säären lihakset suippenevat nilkan kohdalla pitkiksi jänteiksi, jotka kulkevat nilkkanivelten sivuitse tai päällitse jalkaterään ja liikuttavat jalkaterää ja varpaita. Nilkan takapuolella kulkee suuri akillesjänne, joka kiinnittyy kantaluuhun.
Aiheesta muualla

Nilkan nyrjähdys, nilkkanivelen venähdys, Terveyskirjasto.fi
Nitriai

Nitriai (monikko, m.kreik. Νιτρίαι, lat. Nitriae, Nitrariae) on antiikin aikainen nimitys soodajärvien alueelle ja aavikolle (Nitrian/Nitriain aavikko), joka sijaitsee Niilin suiston länsipuolella Egyptissä. Varsinaisia soodajärviä alueella oli antiikin aikana kuusi. Nykyisin varsinainen järvialue ja syvänne tunnetaan nimellä Wadi El Natrun. Nitriain aavikko käsitti koko alueen suunnilleen Aleksandrian ja Memfiin (nykyisen Kairon) välillä.
Historia

Nitriain alue mainitaan joskus omana nomoksenaan nimellä Nitriotes (Νιτριώτης/Νιτριῶτις νόμος, Nitriōtēs/Nitriōtis nomos). Tällöin se korvasi Ala-Egyptin 3. nomoksen, joka tunnetaan yleensä nimellä Libya tai Gynaikopolites, tai oli erotettu siitä, mutta ei kuulunut Egyptin vakiintuneiden nomosten joukkoon. Alueen asukkaista käytettiin etnonyymejä Nitritēs (Νιτρίτης) ja Nitriōtēs (Νιτριώτης).
Varhaisina kristillisinä vuosisatoina aavikko tunnettiin luostariyhdyskunnistaan ja koptilaisen munkkilaisuuden keskuksena. Sen syntyyn vaikuttivat erakkomunkkilaisuuden suosio sekä myös kristittyjen vainot, joiden seurauksena kristittyjä vetäytyi erämaahan. Alue kukoisti erityisesti 300–600-luvuilla, jolloin siellä oli parhaimmillaan satoja luostareita. Alue taantui Egyptin muslimivalloituksen vuonna 641 myötä.
Aavikolla oli kolme laajempaa luostariyhdyskuntaa:
Kellia
Nitria
Sketis (Skiathis) eli Skiitta
Alueen munkkeja on kutsuttu erämaaisiksi. Heidän opetuksiaan on koottu teokseen Gerontikon. Alueen luostarielämä on elpynyt jonkin verran 1960-luvulta lähtien.
Niobiumkarbidi

| Niobiumkarbidi> Tunnisteet |
| --- | --- |
CAS-numero:  12069-94-2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  NbC
Moolimassa:  104,92 g/mol
Ulkomuoto:  Harmaata tai sinertävää ainetta
Sulamispiste:  3 600 °C
Kiehumispiste:  4 300 °C
Tiheys:  7,788 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene
Niobiumkarbidi (NbC) on epäorgaaninen yhdiste ja niobiumin karbidi. Yhdiste on kovaa, minkä vuoksi sitä käytetään työkalujen terissä.
Rakenne ja ominaisuudet

Niobiumin ja hiilen muodostamalla yhdisteellä on kaksi kiinteää faasia: diniobiumkarbidi ja niobiumkarbidi, joita voidaan kuvata kaavoilla Nb2C ja NbC. Näistä diniobiumkarbidi on alkeiskopiltaan heksagonaalinen ja niobiumkarbidi pintakeskeinen kuutiollinen. Niobiumkarbidin rakenne vaihtelee epästoikiometrisestä yhdisteestä, jota voidaan kuvata kaavalla NbC0,7, lähes stoikiometriseen. Ainoastaan niobiumkarbidilla on teollista käyttöä. Niobiumkarbidin väri riippuu yhdisteen hiilipitoisuudesta. Lähes stoikiometrisissä suhteissa hiiltä ja niobiumia sisältävä niobiumkarbidi on laventelinsinistä ja pienemmillä hiilipitoisuuksilla harmaata.
Niobiumkarbidi on kovaa ja kemiallisesti passiivista. Se ei liukene veteen eikä edes kuningasveteen. Ainoastaan väkevän typpihapon ja vetyfluoridin seos liuottaa yhdistettä. Niobiumkarbidi hapettuu happiatmosfäärissä kuumennettaessa yli 1 100 °C:n lämpötilassa. Ammoniakin ja typen kanssa kuumennettaessa muodostuu niobiumnitridiä.
Valmistus

Niobiumkarbidia voidaan valmistaa kuumentamalla niobium- ja hiilijauheiden seosta. Teollisesti sitä tuotetaan kuitenkin kuumentamalla hiiltä ja niobiumpentoksidia. Reaktio käynnistyy 675 °C, mutta täydellisen reaktion varmistamiseksi joudutaan käyttämään korkeampia 1 800–2 000 °C:n lämpötiloja.
Niobiumkarbidia valmistetaan myös kemiallisella kaasufaasipinnoitusmenetelmällä. Tällöin käytetään metaania ja niobiummetallia tai niobiumpentakloridia, vetyä ja hiilivetyjä tai hiilitetrakloridia. Jälkimmäisellä tavalla voidaan käyttää alempaa lämpötilaa ja laajempia painealueita.
Käyttö

Niobiumkarbidia käytetään työkalujen terissä kovuutta lisäävänä materiaalina. Sitä käytetään usein muiden karbidien, kuten tantaalikarbidin, volframikarbidin ja titaanikarbidin kanssa. Tällöin näiden voidaan katsoa muodostavan kiinteän liuoksen. Yhdistettä käytetään myös niobiummetallin pinnoitteena, suprajohdesovelluksissa ja valmistettaessa niobiummetallia kuumentamalla niobiumkarbidin ja niobiumpentoksidin seosta.
Corinne Niogret

Corinne Niogret
Corinne Niogret (s. 20. marraskuuta 1972, Nantua) on entinen ranskalainen ampumahiihtäjä ja olympiavoittaja.
Naisten ampumahiihto oli ensimmäistä kertaa olympialaisten ohjelmassa Albertvillen 1992 kisoissa. Corinne Niogret voitti siellä kultaa 3 x 7,5 kilometrin viestissä. Hän hiihti Ranskan joukkueen ensimmäisenä viestinviejänä ja tuli avausosuudelta ensimmäisenä vaihtoon. Ranska voitti kultaa 22,8 sekunnin erolla Saksaan. Niogret sai paikallisilta maanviljelijöiltä palkinnoksi lehmän oltuaan kisoissa maansa nuorin mitalisti. Niogret myi lehmän 1 100 dollarin hinnalla.
Vuonna 1993 Niogret voitti maailmanmestaruuden joukkuekilpailussa. Henkilökohtaisen maailmanmestaruuden hän voitti 15 kilometrin kilpailussa 1995, jolloin ranskalaiset voittivat kolme neljästä henkilökohtaisesta kilpailusta. Vuonna 2000 hän voitti toisen maailmanmestaruutensa 15 kilometrillä.
Saavutukset > Olympiakisoissa

Kultaa 3 × 7,5 kilometrin viestissä Albertvillessa 1992
Pronssia 4 × 7,5 kilometrin viestissä Lillehammerissa 1994
Saavutukset > MM-kisoissa

Kultaa joukkuekilpailussa ja hopeaa 4 × 7,5 kilometrin viestissä 1993
Pronssia joukkuekilpailussa 1994
Kultaa 15 kilometrillä, hopeaa 4 × 7,5 kilometrin viestissä sekä pronssia 7,5 kilometrillä ja joukkuekilpailussa 1995
Hopeaa 4 × 7,5 kilometrin viestissä ja pronssia joukkuekilpailussa 1996
Hopeaa takaa-ajossa 1998
Hopeaa 15 kilometrillä ja pronssia 4 × 7,5 kilometrin viestissä 1999
Kultaa 15 kilometrillä ja pronssia yhteislähdössä 2000
Hopeaa takaa-ajossa 2001
Saavutukset > Maailmancupissa

Kokonaiskilpailun kolmas 1999/2000
Nintoku

| Nintoku 仁徳天皇 |
| --- | --- |
 Keisari Nintoku, Toyohara Chikanobun puupiirros, 1886.
Japanin keisari
Valtakausi:  313 – 399
Edeltäjä:  Ōjin
Seuraaja:  Ritchū

Syntynyt:  290
Kuollut:  399
Puoliso:  Iwanohime-no-Mikoto
Suku:  Yamato
Isä:  Ōjin
Äiti:  Nakatsu-hime
Uskonto:  šintolaisuus
Nintoku (jap. 仁徳天皇, Nintoku-tennō) oli perinteisen vallanperimysjärjestyksen mukaan Japanin 16. keisari. 700-luvulla kirjoitettujen Kojiki- ja Nihonshoki-kronikoiden mukaan hän hallitsi yhteensä 87 vuoden ajan vuosina 313–399.
Kronikat pitävät Nintokua kyvykkäänä keisarina, joka aloitti esimerkiksi suuria rakennushankkeita. Hänen mahdollinen historiallinen valtakautensa saattoi ajoittua Kofun-kaudelle 400-luvun alkuun. Japanin keisarillinen virasto pitää Kofun-kaudella rakennetuista valtavista kofun-hautakummuista suurinta hänen hautanaan.
Myyttinen keisari

Perinteisen keisarillisen genealogian mukaan Nintoku oli keisari Ōjinin neljäs poika. Hänen äitinsä oli Nakatsuhime no Mikoto. Ennen valtaannousuaan hänet tunnettiin prinssi Ōsazakina. Kronikoissa kerrotun tarinan mukaan pöllö lensi huoneeseen prinssin syntyessä; samana päivänä Takenouchi no Sukune sai pojan, jonka syntyessä huoneeseen lensi peukaloinen (sazaki). Koska pöllöä pidettiin huonona enteenä, Ōjin päätti vaihtaa lasten nimet, ja prinssi nimettiin ”suureksi peukaloiseksi”.
Kojikissa ja Nihonshokissa kerrotun tarinan mukaan keisari Ōjin nimitti Ōsazakin pikkuvejen Ujin kruununprinssiksi. Uji ei kuitenkaan Nihonshokin mukaan halunnut nousta valtaistuimelle, koska hän piti itseään kyvyttömänä, toisin kuin lahjakasta isoveljeään. Ōsazaki halusi kuitenkin kunnioittaa isänsä toivetta vallanperimyksestä. Uji päätti kolmen vuoden jälkeen ratkaista kiistan surmaamalla itsensä: kun Ōsazaki kiirehti jo kuolleen Ujin vierelle, hän heräsi hetkeksi eloon ja puhui Ōsazakin kanssa. Tämän jälkeen Ōsazaki nousi valtaistuimelle keisari Nintokuna. Kojiki ei mainitse tulevan keisarin lahjoja vaan toteaa ainoastaan prinssi Ujin kuolleen nuorena.
Kronikoiden mukaan Nintoku hallitsi 87 vuoden ajan. Hänellä oli kolme vaimoa ja kuusi lasta. Häntä seurasi valtaistuimelle hänen vanhin poikansa Ritchū. Myös 18. keisari Hanzei ja 19. keisari Ingyō olivat Nintokun poikia.
Historiallinen konteksti

Nintokun mahdollinen valtakausi ajoittuu Kofun-kauteen, jolta ei ole säilynyt juurikaan kirjallisia aikalaislähteitä. Aikakausi tunnetaan valtavista avainmenreiän muotoisista hautakummuistaan (kofun), joita on pidetty keisarillisina hautoina. Silloisen Yamato-valtion hallitsijana toimi ensin kuningas (kimi), myöhemmin 400-luvulta alkaen suurkuningas (ōkimi); sanaa ”keisari” (tennō) alettiin käyttää vasta 600-luvun lopulla.
Kofun-hautakummuista suurin on 486 metriä pitkä ja 35 metriä korkea Daisenryō-kofun, jota on pidetty Nintokun hautana. Sen rakentaminen on ajoitettu vuodelle 443. Nintokun mahdollinen valtakausi saattaa ajoittuakin 400-luvun alkupuolelle. Hautakumpujen nimittäminen keisarillisiksi haudoiksi on kuitenkin hyvin kiistanalaista. Japanin keisarillinen virasto ei pääosin salli arkeologisia kaivauksia keisarien haudoilla, ja kun haudat rakennettiin, kukaan ei pitänyt kirjaa niihin haudatuista henkilöistä. Kun Japanin ensimmäiset historiateokset kirjoitettiin 700-luvun alussa, niiden laatijat joutuivat arvaamaan, kuka oli haudattu minnekin. Daisenryō kofunilla on kuitenkin suoritettu aiemmin joitakin kaivauksia.
Yamato-valtion kasvanut vauraus ja sotilaallinen voima olivat pääosin riisintuotannon kasvun ansiota. Nihonshokissa kerrotaan, että Nintokun valtakauden 14. vuonna rakennettiin suuri kanava Ishikawajoelta Kawachin provinssiin helpottamaan riisintuotantoa; arkeologit löysivät alueelta myöhemmin kanavan (Furuichi no ōmizo), johon oli tehty korjauksia 400-luvun alkupuolella. Korealaisilla maahanmuuttajilla oli Kojikin ja Nihonshokin kertomuksista päätellen merkittävä rooli kastelujärjestelmien parantamisessa.
Yamato laajensi vaikutusvaltaansa Japanin muille alueille ja Koreaan ja kävi kauppaa Seton sisämeren alueella ja sen takana. Merkittäväksi kaupan keskukseksi nousi Naniwa (nykyinen Osaka), jonne kronikat mainitsevat Nintokun ja Ōjinin rakentaneen palatsit. Kiinalaisissa lähteissä kerrotaan ”Wan viiden kuninkaan” kolmestatoista lähetystöstä Kiinaan vuosina 413–502; ensimmäinen kuningas on yhdistetty Nintokuun, mutta kiinalaisten kronikoiden vuosiluvut ja Nintokun valtakauden perinteiset vuosiluvut eivät lainkaan vastaa toisiaan.
Keisari Nintokun kamia palvotaan Hiranon pyhäkössä Kiotossa. Keisarillinen virasto tuntee hänen mahdollisen hautapaikkansa nimellä Mozu no mimihara no naka no misasagi (jap. 百舌鳥耳原中陵).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nintoku Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Ōjin | Japanin keisari (313–399, perinteiset vuosiluvut) | Seuraaja: Richū |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Japani 
Keisari Nintokun hautakumpuna pidetty Daisenryō-kofun
Ruggiero di Lauria -luokka

| Ruggiero di Lauria -luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  10 045 t
Pituus:  105,9 m (kokonaispituus)
Leveys:  19,8 m
Syväys:  8,3-8,4 m
Koneteho:  10 000 - 10 591 ihp
Nopeus:  16-17 solmua
Miehistöä:  507
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 17"/27 tykkiä 2 × 6"/32 tykkiä 4 ×14" torpedoputkea
Ruggiero di Lauria -luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston taistelulaivaluokka, johon kuului kolme 1881-1891 valmistettua alusta. Alukset olivat parannettuja Caio Duilio -luokan aluksia.
Alukset

Luokan hankinta vahvistettiin vuoden 1880 laivasto-ohjelmassa. Alusten valmistus aloitettiin vuonna 1881, mikä kesti hyvin kauan kuudesta ja puolesta aina yhdeksään ja puoleen vuoteen. Siten alukset olivat palvelukseen otettaessa jo teknologisesti vanhentuneita.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| RN Ruggiero di Lauria | Regio Cantiere di Castellammare di Stabia, Castellammare di Stabia | 3. elokuuta 1881 | 9. elokuuta 1884 | 1. helmikuuta 1888 | poistettu alusluettelosta 11. marraskuuta 1909 |
| RN Francesco Morosini | Venetsian laivastontelakka | 4. joulukuuta 1881 | 30. heinäkuuta 1885 | 21. elokuuta 1889 | upotettu maalilaivana 15. syyskuuta 1909 |
| RN Andrea Doria | La Spezian laivastontelakka | 7. tammikuuta 1882 | 21. marraskuuta 1885 | 16. toukokuuta 1891 | poistettu alusluettelosta 1911 |
Ruissalon kalalajisto

Lohta tavataan koko Itämeren alueella.
Ruissalon kalalajisto on hyvin monimuotoinen. Lajisto on mantereen puoleisilta osilta sisimmän saariston tyyppinen, kun taas Airiston puoleinen alue on verrattavissa ulkosaaristoon. Tämän vuoksi Ruissalon vesistöissä ja merialueilla on mahdollista tavata lähes kaikki Saaristomeren kalalajit.
Ruissalon vesialueita on suojeltu muun saaren tapaan. Kalanhoidollisia toimenpiteitä Ruissalossa ovat olleet muun muassa alueiden rauhoitukset, kututurojen sijoittaminen ja kalanpoikasten istutus. Yksi jo vuosia rauhoitettuna olleista alueista on Krottilanlahti Ruissalon eteläpuolella.