Heinz Kohut
Analysiksen ja Restorationin välissä > Narsistisesta raivosta

Kirjassaan The Analysis of the Self Kohut sanoo, että hän tulee käsittelemään narsistista raivoa erillisessä kirjoituksessa. Tämä tapahtui artikkelissa “Thoughts on Narcissism and Narcissistic Rage” (‘Ajatuksia narsismista ja narsistisesta raivosta’), jonka hän julkaisi vuonna 1972. Tässä hän mahdollisesti laski väärin, sillä hänen olisi pitänyt kirjoittaa tästä jossain monografioistaan, joita ihmiset lukivat enemmän kuin hänen artikkeleitaan. Tästä seurasi se, että hän sai osakseen kritiikkiä: sanottiin, että hänen ajatuksensa aggressiosta ja raivosta oli epäadekvaattia ja naivia, ja parhaimmillaankin vain pinnallista.
Freudille raivo oli jotain biologista ja annettua, jotain joka oli opittava pitämään aisoissa. Hänelle sodat, suvaitsemattomuus ja vainot olivat seurausta regressiosta viettien primitiivisemmälle tasolle, josta meidän minäämme erotti vain sivistyksen ohut kerros. Kohutin mielestä sen paremmin historiaa kuin ihmissieluakaan ei voitu selittää tällaisilla reduktionistisilla kaavoilla. Hänelle raivo oli itsen disintegraation sivutuote. Ihminen, joka on raivon täyttämä, ei koe mitään empatiaa sitä ihmistä tai niitä ihmisiä kohtaan, jotka ovat syyllistyneet loukkaukseen.
Kohutin mukaan,
»Inhimillinen aggressio on kaikkein vaarallisimmillaan silloin, kun se liittyy kahteen absoluuttista valtaa tavoittelevaan psykologiseen konﬁguraatioon, grandioosiin itseen ja arkaaiseen omnipotenttiin objektiin. Siksi kaikkein hirvittävintä inhimillistä destruktiivisuutta ei tavata siellä, missä esiintyy villiä, regressiivistä ja primitiivistä käyttäytymistä, vaan siellä, missä on olemassa täsmällisellä ja organisoidulla tavalla toimivia öljyttyjä koneistoja, joissa pahantekijöiden destruktiivisuus on sulautunut näiden toimijoiden absoluuttiseen varmuuteen heidän omasta suuruudestaan ja mahtavuudestaan samalla, kun he ovat täydellisellä tavalla omistautuneet palvelemaan arkaaisella tavalla omnipotenteiksi koettuja hahmoja.»
Kypsä aggressio sen sijaan on päämäärätietoista ja määrältään rajallista. Raivo puolestaan koostuu epätoivoisesta tarpeesta saada kostaa, leppymättömästä raivosta, jonka päämääränä on oikaista vääryys, ja sitä esiintyy silloin, kun ihmisen itse on disintegroitunut koettuaan loukkauksen.
Vuonna 1976 Kohut julkaisi toisen merkittävän artikkelin, otsikolla “Creativeness, Charisma, Group Psychology. Reflections on the Self-Analysis of Freud” (‘Luovuus, karismaattisuus ja ryhmien psykologia. Ajatuksia Freudin itseanalyysista’). Hän aloittaa esittämällä muutaman kommentin koskien psykoanalyytikkojen yhteisöä, ja sitten hän siirtyy käsittelemään Freudin itseanalyysia ja tämän suhdetta Wilhelm Fließiin, mutta lopulta hän päätyy kirjoittamaan karismaattisista ja messiaanisista persoonallisuuksista. Näiden suhteen hänen esimerkkitapauksensa ovat Hitler ja Churchill.
Tämän artikkelin tärkein käsite on ryhmäitsen käsite, jonka hän esittää vain varovaisena ehdotuksena, “potentiaalisesti hedelmällisenä käsitteenä”.
Karismaattiset ja messiaaniset persoonallisuudet kehittyvät tietyistä lapsuuden tilanteista, sellaisista, joissa lapsi on aluksi saanut osakseen empatiaa mutta joissa peilaavat ja idealisoidut hahmot ovat sitten aiheuttaneet “yht’äkkisiä ja ennalta arvaamattomia turhautumisia”. Tämän seurauksena lapsi on ottanut itse hoitaakseen selfobjektien tehtäviä ja kehittynyt superempaattiseksi itseään kohtaan, samalla kun hänessä on lähes olematon määrä empatiaa ja suuri määrä raivoa muuta maailmaan kohtaan. Hän on alkanut elää selkeästi arkaaisessa maailmassa, joka on täynnä raivoa siitä syystä, että on joutunut kokemaan kärsimyksiä varhaisten selfobjektiensa taholta. Hän kokee itsensä täydelliseksi, ja hän tuo tämän täydellisyyden tunteen esiin omahyväisenä, ja vaatii, että hän saa kontrolloida muita ihmisiä, jotka siten tulevat sijaisina säätelemään hänen itsetuntoaan. Tällaisilla ihmisillä on erityisiä kykyjä olla herkkiä,
»[h]eissä kaikissa näyttäisi yhdistyvän absoluuttinen varmuus heidän itsensä voimasta ja absoluuttinen vakuuttuneisuus heidän omien ideaaliensa ylittämättömyydestä sekä yhtälailla absoluuttinen kyvyttömyys ymmärtää empaattisesti laajoja alueita muiden ihmisten tunteista, tarpeista ja oikeuksista samoin kuin näiden vaalimia arvoja. He käsittävät sen ympäristön, missä elävät, ainoastaan oman narsistisen maailmankaikkeutensa jatkeena. He ymmärtävät toisia ainoastaan — mutta tässä kohtaa mitä herkimmän empatian avulla! — siinä määrin kuin nämä voivat toimia välikappaleina heidän omien narsististen päämääriensä saavuttamisessa tai mikäli nämä muodostavat esteitä heidän päämääriensä saavuttamisessa. Ei ole todennäköistä, että syvyyspsykologit keksisivät tehokkaita keinoja, joilla näihin ihmisiin voitaisiin vaikuttaa, tai ainakaan niihin, jotka esittäytyvät historian areenalla. Mutta historiaa tutkivat analyytikot ja psykoanalyysiin perehtyneet historiantutkijat saattavat hyvinkin pystyä paitsi lisäämään kykyämme ymmärtää tällaisia persoonallisuuksia myös löytämään vastauksen kahteen toisiinsa liittyvään kysymykseen: Millä tavalla liittyvät toisiinsa messiaanisten ja karismaattisten persoonallisuuksien tyypilliset psykologiset piirteet ja keskuudessamme yleinen arkaaisten omnipotenttien hahmojen kaipuu? Ja millaisia ovat ne nimenomaiset historialliset olosuhteet, joissa tällainen kaipuu voimistuu?»