Ida Aalberg
Ura > 1910-luku

Näytäntökaudeksi 1910–1911 vapaaherratar Aalberg-Uexküll solmi jälleen sopimuksen Kansallisteatterin johtokunnan kanssa. Sopimuksessa ei mainittu ohjaustyötä erikseen, vaan puhuttiin ainoastaan neljästä näytelmästä. Teatterisyksy 1910 oli täynnä vastoinkäymisiä. Aalbergille luvattu rooli näytelmässä Meren ja lemmen aallot annettiin Lilli Högdahlille, mitä pidettiin jälleen yhtenä todisteena Aalbergin ja teatterinjohtaja Adolf Lindforsin tulehtuneista suhteista. Maila Talvion kirjoittaman Anna Sarkoilan harjoitukset etenivät nihkeästi. Lopputulos ei miellyttänyt näyttelijöitä sen enempää kuin kriitikoitakaan. Syksyn taittuessa talveksi Aalberg sai näytellä Maria Stuartin, mikä kohotti hänen apeaa mielialaansa. Eino Kalima kirjoitti: ”Ida Aalberg täytti kaikkein korkeimmatkin odotukset ja kuuluisassa puistokohtauksessa osoitti sellaista sielullista ilmaisuvoimaa ja vivahdusrikkautta, joka ei hevillä unohdu”. Kevätkaudella 1911 Aalbergin ja Kansallisteatterin johtokunnan erimielisyydet kärjistyivät suoranaiseksi teatterisodaksi, jota käytiin paitsi Helsingin, myös maaseudun lehdistössä. Aalberg oli erotettu Kansallisteatterista ”taloudellisista syistä”, vaikka teatteriyleisön käsityksen mukaan varsinaisena syynä olivat taiteelliset ristiriidat. Lindfors ja hänen tuore apulaisensa Jalmari Lahdensuo katsoivat, että Aalbergia ei tarvittu enää ohjaustyöhön.
Aalbergin innokkaita puolustajia teatterisodassa olivat paitsi hänen puolisonsa, myös Maila Talvio ja Väinö Kahilainen, jonka mielestä Lindfors ja Lahdensuo syyllistyivät ”salavehkeisiin, juonitteluun ja taiteellisen työn häiritsemiseen”. Lindforsin antipatioita Aalbergia kohtaan ei ymmärretty, mutta eräs syy on löydetty palvovista ihailijakirjeistä, joita hän nuorena miehenä lähetti kuuluisalle näyttelijättärelle. Aalberg ei ollut vastannut Lindforsin kiihkeisiin tunteisiin ja Suomen Kansallisteatterin johtajana hän sai mahdollisuuden kostaa. Riitaisan kevätkauden viimeinen näytöskappale Aalbergin osalta oli Adrienne Lecouvreur, jossa hän antoi Eino Leinon sanojen mukaan voitokkaan näytteen tenhoavasta taiteestaan. Adriennen roolia on toisinaan pidetty Aalbergin viimeisenä varsinaisena taiteellisena voittona. Teatterikiistan aikana Aalberg puolisoineen oli kaavaillut uuden taiteellisen teatterin perustamista. Kaarlo Atra kirjoitti aiheen tiimoilta näytelmän Taiteellinen teatteri, jonka oli määrä parodioida hanketta. Atran näytelmä epäonnistui kaupallisesti ja taiteellisesti.
Teatterisotaa on kutsuttu myös sanomalehtisodaksi. Erään näkemyksen mukaan Aalberg-Uexküll-Gyllenbandit ja Maila Talvio ”taistelunhaluisine kannattajineen” paisuttivat kiistan suhteettoman suuriin mittoihin. Aalbergin ja Uexküll-Gyllenbandin perimmäisenä tavoitteena oli päästä määräävään asemaan Suomen Kansallisteatterissa, josta todisteena on erään Helsingin Sanomien toimittajan haastattelu: Aalberg keskusteli kernaasti Kansallisteatterin johtajakysymyksestä, mutta vaikeni, kun puheeksi tuli hänen oma mahdollinen johtajuutensa. Aalbergin yleinen käsitys teatterinjohtajan asemasta oli, että tällä tuli olla kaikki ohjat käsissään ”ilman että mikään apujohtaja tai regissööri olisi tilaisuudessa nykimään niistä oikealle tai vasemmalle”.
Syksyllä 1911 Aalberg teki mittavan maaseutukiertueen, jossa olivat mukana muun muassa Mia Backman ja Jaakko Korhonen. Ohjelmanumeroina olivat Adrienne Lecouvreur, Kamelianainen, Erotaan pois ja Ukonilma. Kiertue ulottui pariinkymmeneen suomalaiskaupunkiin ja sai erinomaisen vastaanoton sekä yleisöltä että lehdistöltä. Seuraavina vuosina Aalberg vietti vapaaherrattaren aristokraattista elämää Pietarissa ja Augustenhofin kartanossa sekä suoritti Soinisen pariviikkoisen keittokoulun Viipurissa.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ”Ida Aalberg, tuo maalaistyttönen, joka silloin [vuonna 1874] ensi kerran esiintyi ihmisen kuvaajana, hän joka sittemmin on eteemme loitsinut sydäntä järkyttävän ihmiskuvan toisensa jälkeen hän esiintyy meille kokonaisen aikakauden symbolina.” | ” |
– E.  N. Setälän puheesta Aalbergin 40-vuotistaiteilijajuhlassa
Syksyllä 1913 Juhani Aho otti yhteyttä Aalbergiin ja kertoi Suomen Kansallisteatterin johtokunnan ehdottamasta 40-vuotistaiteilijajuhlasta. Hieman emmittyään Aalberg suostui ehdotukseen ja valitsi juhlanäytelmäkseen Sudermannin Kodin. Hän oli näytellyt Magdan osan menestyksellisesti paitsi suomeksi, myös ruotsiksi ja saksaksi. Taiteilijajuhla järjestettiin sunnuntaina 11. tammikuuta 1914. Magdan roolissa Aalberg sai käyttää koko mittavan rekisterinsä ja esiintyä loisteliaissa puvuissa. Yleisösuosio oli totuttuun tapaan valtaisa. Aalberg sanoi vastauksessaan suomalaiskansallishenkisiin juhlapuheisiin, että ”tosikansallisuuden henki” saattoi hänet aikoinaan Kaarlo Bergbomin luokse ja vei hänet läpi vaikeuksien. Hän halusi eläköön-huudon edesmenneen oppi-isänsä muistolle.