stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tom Schneider

| Tom Schneider |
| --- | --- |
 Tom Schneider vuonna 2006.
Henkilötiedot
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Pokerinpelaaja
WSOP-voitot:  4
WSOP-rahasijat:  43 
WPT-voitot:  0
EPT-voitot:  0
Turnausansiot (USD):  2 383 599
Päivitetty:  8. tammikuuta 2018
Tom Schneider (s. 24. joulukuuta 1959 Indianapolis) on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen, kirjailija ja entinen liikemies.
Schneider varttui Indianapoliksessa ja kouluttautui hyväksytyksi tilintarkastajaksi (CPA, certified public accountant). Hän perusti golftarvikkeita myyvän yrityksen. Menestyttyään pokeriturnauksissa ja isoissa käteispeleissä Schneider päätti siirtyä pokeriammattilaiseksi vuonna 2002. Samana vuonna hän oli ensimmäistä kertaa World Series of Pokerin finaalipöydässä sijoittuessaan neljänneksi 3 000 dollarin pot limit hold'em -turnauksessa. Maaliskuussa 2006 Schneider oli kolmas World Poker Tourin World Poker Challenge -tapahtumassa ja ansaitsi (256 115 dollaria).
Vuoden 2007 WSOP:ssa Schneider voitti 2 500 dollarin omaha/seven card stud hi/lo 8 or better ja 1000 dollarin seven card stud hi-low-8 or better -turnaukset. Vain kuusi päivää ensimmäisen rannekkeensa jälkeen hän sijoittui neljänneksi 2 500 dollarin H.O.R.S.E.-turnauksessa. Schneider valittiin WSOP:n vuoden 2007 pelaajaksi. Kolmannen ja neljännen WSOP-rannekkeensa Schneider voitti vuoden 2013 WSOP:ssa 15 00 dollarin ja 5 000 dollarin sisäänoston H.O.R.S.E.-turnauksista.
Tom Schneider julkaisi vuonna 2006 kirjan Oops! I Won Too Much Money (ISBN 1-933285-38-9).
Tammikuussa 2018 Schneiderin pokeriuran turnausansiot ylittivät 2,3 miljoonaa dollaria.
WSOP-rannekkeet

| Vuosi | Turnaus | Voittosumma (USD) |
| --- | --- | --- |
| 2007 | $2,500 Omaha/Seven Card Stud Hi/Lo 8 or Better | 214 347 |
| 2007 | $1,000 Seven Card Stud Hi/Lo 8 or Better | 147 713 |
| 2013 | $1,500 H.O.R.S.E. | $258,960 |
| 2013 | $5,000 H.O.R.S.E. | $318,955 |
Aiheesta muualla

Tom Schneider The Hendon Mob Poker Databasessa (englanniksi)
Matti Louhivuori

| Matti Louhivuori |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. syyskuuta 1928 Heinola
Kuollut: 31. elokuuta 1977 (48 vuotta) Helsinki
Ammatti:  Muusikko, elokuvanäyttelijä
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1951–1975
Tyylilajit:  kupletti iskelmä
Soittimet:  laulu, viulu, kitara, kontrabasso
Levy-yhtiöt:  Warner Music Finland
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Matti-Lauri Louhivuori (14. syyskuuta 1928 Heinola – 31. elokuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen iskelmälaulaja ja muusikko. Hänen hitteihinsä kuuluivat esimerkiksi ”Me tulemme taas”, ”Muhoksen Mimmi” ja ”Minä soitan sulle illalla”. Louhivuori levytti alun perin myös kappaleet ”Reppu ja reissumies”, ”Kulkurin iltatähti” sekä ”Neljän tuulen tiellä”, joista nykyään tunnetaan paremmin Tapio Rautavaaran levyttämät versiot. 1960-luvulla Louhivuori esiintyi muun muassa Humppa-Veikot -yhtyeen solistina.
Uran alku

Matti Louhivuori vietti varhaislapsuutensa Heinolassa, josta perhe muutti Sysmään Matin ollessa pikkupoika. Sydämeltään Louhivuori pysyi kuitenkin aina heinolalaisena. Louhivuoren suku oli musikaalista, vaikka Matin omassa perheessä ei musiikkia erityisemmin harrastettu. Matin ensimmäinen oma soitin oli viulu, ja vaikka hän ei tuntenut lainkaan nuotteja, hän osasi soittaa erinomaisesti korvakuulolta. Nuoruudessaan hän jopa voitti erään Heinolassa järjestetyn viulukilpailun, vaikka hänen sarjassaan olikin vain kaksi osanottajaa. Louhivuori hallitsi myös kitaransoiton ja oli ottanut kitaratunteja Ingmar Englundilta. Varsinaiselta ammatiltaan Louhivuori oli autonkuljettaja.
Laulajan ura

Matti Louhivuori lauloi aluksi muutamassa yhtyeessä kotiseudullaan. Eräällä keikalla Reino Helismaa kuuli Louhivuoren laulua ja lähetti tämän siltä seisomalta levytuottaja Toivo Kärjen puheille. Kärki vakuuttui Louhivuoren taidoista, pestasi hänet Fazerin levylaulajaksi ja otti hänet oman yhtyeensä laulusolistiksi. Kärjen mukaan Louhivuorella oli uskomaton äänenlaatu ja -väri, joka toimi nimenomaan äänilevyllä . Kärki kuvaili Louhivuoren tulkintatapaa kommentoivaksi, jolloin laulaja oli ikään kuin sivustakatsoja tai tarinan kertoja.
Louhivuori osoitti luontaiset laulajan lahjansa jo ensilevytyksillään vuonna 1951: Kievarin Kirsti, Neljän tuulen tiellä, Muhoksen Mimmi ja Silkki-Saara sekä alun perin Tapio Rautavaaralle tehdyt Reppu ja reissumies ja Kulkurin iltatähti. Oli puhdas sattuma, että Muhoksen Mimmi, jonka pohjalta Jorma Nortimo ohjasi samannimisen elokuvan, levytettiin ennen kuin samalta paikkakunnalta kotoisin ollut Armi Kuusela valittiin ensin Suomen Neidoksi ja sitten Miss Universumiksi.
Uransa alkupuolella Louhivuori esiintyi Toivo Kärjen yhtyeen kiertueilla laulusolistina Henry Theelin rinnalla, hieman myöhemmin laulujensa tekstittäjän Reino Helismaan ja Metro-tyttöjen kanssa. Duettoja hän levytti myös ikätoverinsa Lasse Kuuselan kanssa; kappaleet Pirssimiehen päivä ja Lauttaralli hän levytti Rallineloset-yhtyeen kanssa. Metro-tyttöjen kanssa Louhivuori levytti vuosina 1953-1954 useita kappaleita, tunnetuimpina Vanhan myllyn taru ja Mummon kaappikello.  Kiertueilla Louhivuori ajoi "tyttöjen" keikka-autoa ja toimi heitä säestäneen Jorma Juseliuksen yhtyeen basistina. Metro-tyttöjen lopetettua esiintymisensä 1960-luvun taitteessa hän jatkoi uraansa yksinään.
1950-luvun loppuvuosina Louhivuori teki hyvin vähän levytyksiä, kunnes hän palasi aktiivisemmin levytysstudioon 1960-luvun alun humppakuumeen myötä. Yksikään hänen 1960- ja 1970-lukujen levytyksistään ei kuitenkaan enää saanut osakseen sanottavaa huomiota. Toivo Kärjen pojan, iskelmämusiikin tutkija Kalervo Kärjen mukaan oli Louhivuoren kannalta traagista, että vaikka hän lauloi 1960-luvulla paremmin kuin koskaan, hänen tyylinsä edusti jo auttamatta taakse jäänyttä aikaa. Toivo Kärjen huomion keskipiste oli jo toisaalla, nuoremman kuulijakunnan musiikissa. Viimeiset levytyksensä Louhivuori teki albumilleen Maailman Matti vuonna 1975, ja yhteensä hänelle kertyi 181 levytystä., näistä 56 oli Toivo Kärjen säveltämiä originaaleja.   Kalervo Kärki on luonnehtinut Louhivuorta hiljaiseksi työmyyräksi, joka ei pitänyt suurta ääntä itsestään ja on siksi jäänyt tuntemattomammaksi kuin olisi ansainnut.
Yksityiselämä

Louhivuoren puoliso oli vuodesta 1952 laulaja ja  Metro-tytöt yhtyeen johtohahmo Hertta Louhivuori (o.s. Väkeväinen, 1916–2010), jonka kanssa hän avioitui keikkamatkalla Lapissa. Hertta kertoi viimeisessä julkaistussa haastattelussaan, jonka antoi vuonna 2002 Iskelmän tähtitaivas (2004) kirjaan Louhivuoren kuolemasta: Matti oli palannut kotiin elokuussa 1977 oltuaan ulkoiluttamassa koiraa, hän meni lepäämään sängylle, eikä enää herännyt ja hänet toimitettiin sairaalahoitoon. Sairaalassa hänellä todettiin laaja aivoverenvuoto ja viimein jouduttiin toteamaan, ettei mitään ollut tehtävissä, vaan Louhivuori kuoli myöhemmin sairaalassa. Toivo Kärki, joka sävelsi ja sovitti huomattavan osan niin Metro-tyttöjen kuin Louhivuoren kappaleista, epäili muistelmissaan (Toivo Kärki: Siks’ oon mä suruinen. Tammi 1982) liiallisella alkoholinkäytöllä saattaneen olla osuutta Louhivuoren varhaiseen kuolemaan, sillä hän ei esimerkiksi saanut aivoverenvuotoa kaatumisen tai muunkaan tapaturman seurauksena. Louhivuori oli kuollessaan 48-vuotias, mutta vetäytynyt aktiiviuralta muutamaa vuotta aikaisemmin. Hertta puolestaan jäi päivätyöstään levykaupan myyjänä eläkkeelle 65-vuotiaana vuonna 1981.
Diskografia

Reipasta rallia (Reino Helismaan ja Lasse Kuuselan kanssa) 1965
Me tulemme taas 1971
Maailman Matti 1975
Unohtumattomat 1999
Ohikulkija vain 2015
Aiheesta muualla

Matti Louhivuori Pomus.netin tietokannassa
Matti Louhivuori Last.fm:ssä (englanniksi)
Matti Louhivuori Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Matti Louhivuoren esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Iskelmän tähtitaivas-kirja, Latva-Tuunainen 2004
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Lovejoy

| Lovejoy |
| --- | --- |
Tyyli:  draama
Kestoaika:  50 min
Luoja(t):  BBC One
Pääosissa:  Ian McShane Chris Jury Dudley Sutton Phyllis Logan Caroline Langrishe Diane Parish
Alkuperämaa:  Iso-Britannia
Verkko:  Suomessa Yle TV1
Esitetty:  1986 – 1994
Jaksoja:  71
Aiheesta muualla
IMDb 
Lovejoy on John Grantin salanimellä Jonathan Gash luoma kuvitteellinen hahmo samannimisessä kirjasarjassa ja siihen perustuvassa televisiosarjassa. Hän on antiikkikauppias, jolla on poikkeuksellinen kyky tunnistaa antiikkiesineen aitous. Hän on perehtynyt vanhoihin esineisiin voidakseen nimetä ja yksilöidä niitä. Lovejoy on palvellut armeijassa ja on ollut sodassa, jota ei ole tarkemmin yksilöity.
Hänen toimintansa romaaneissa ja televisiosarjassa on usein häikäilemätöntä ja laillisuudeltaan kyseenalaista, vaikka hän ei edustakaan nk. kovaksikeitettyä tyyliä.
Suomennetut kirjat

Lovejoy-kirjoista on käännetty suomeksi Legioonalaisen kulta, Graalin malja sekä Juudaksen liitto. Kirjat on julkaissut Book Studio. Kirjojen kerronta on minä-muotoista, ja usein Lovejoy puhuu suoraan lukijalle. Toisinaan tyyli on varsin suorasukaista.
Juoni alkaa usein jostakin antiikkialalla arkiselta näyttävästä tapahtumasta tai sattumasta jonkin toisen asian yhteydessä. Juonen kehittely muistuttaa salapoliisiromaaneita, joissa syy-yhteydet lopulta paljastuvat. Antiikkiesineet ovat henkilöiden tekojen motiiveina. Kerrontaa keventävät kuiva huumori sekä humoristinen kyynisyys.
Televisiosarja

Brittiläinen Lovejoy-televisiosarja perustuu romaaneihin. Sarjaa tehtiin yksi kausi vuonna 1986, minkä jälkeen se oli viisi vuotta tauolla. Sarjaa jatkettiin viiden tuotantokauden verran vuosina 1991–1994 suunnilleen saman näyttelijäkaartin voimin. Tuolloin sarjan tyyliä muutettiin leppoisammaksi. Suomessa sarjaa on esitetty viimeksi uusintoina TV1:ssä. Suomessa ei ole esitetty sarjan kahta erikoisjaksoa, jotka kuitenkin löytyvät DVD-levyiltä.
Sarjan päähenkilö on Lovejoy, East Angliassa asuva antiikkikauppias. Jaksojen juoni pyörii yleensä harvinaisten ja toisinaan laittomien antiikkiesineiden ympärillä. Sarjan romaaneista mukailtu erikoinen kerrontatapa on, että päähenkilö puhuu usein suoraan kameralle, ja kun tämä yhdistetään sarjan edetessä melkein yliluonnolliseen vaistoon antiikkiesineiden tunnistamisessa, hahmon voi nähdä eräänlaisena maanläheisenä "supersankarina". Lovejoyn etunimeä ei myöskään koskaan mainita.
Lovejoyn uskollisina apureina toimivat lähes kaikissa jaksoissa Tinker Dill ja Eric Catchpole. Eric Catchpole vetäytyy viidennen tuotantokauden aikana "muihin maisemiin" työskentelemään setänsä pubissa, mutta palaa näyttäytymään kuudennen tuotantokauden viimeisessä jaksossa, johon sarja päättyy. Tinker esitellään majurina tai kersanttina tilanteesta riippuen, eikä häntä mikään koskaan estä juomasta lasillista giniä. Tinkerin mukana kulkee aina myös taskumatti, joka on yllättävän usein tyhjä. Eric on sarjan koominen sivuhahmo, joka keventää tunnelmaa epäonnistumisillaan ja yllättävillä tempauksillaan.
Lovejoylla on läheinen ja jännitteinen suhde Phyllis Loganin esittämän Lady Jane Felshamin kanssa, vaikka heistä ei koskaan paria tulekaan. Aristokraattinen Lady Jane on täysin renttumaisen Lovejoyn renttumaista vastakohta, ja tämä eroavaisuus luo kutkuttavan kontrastin monenlaisille tilanteille. Lovejoyta voidaan pitää naistenmiehenä, mutta suhde Lady Janeen ei muutu fyysiseksi. Vuorotellen sekä Lovejoy että Lady Jane ovat kuitenkin mustasukkaisia toistensa kumppaneista ja tekemisistä.
Televisiosarjan päähenkilöt

Ian McShane - Lovejoy
Chris Jury - Eric Catchpole, Lovejoyn nuorempi apuri
Dudley Sutton - Tinker Dill, Lovejoyn vanhempi apuri
Phyllis Logan - Lady Jane Felsham, Lovejoyn ystävä
Dianne Parrish - Beth, Lovejoyn nuori apuri Ericin jälkeen
Malcolm Tierney - Charlie Gimbert, Lovejoyn kilpailija antiikkialalla
Caroline Langrishe - Charlotte Cavendish, Lovejoyn ystävä ja rakastajatar
Amelia Shankley - Vicki, Lovejoyn tytär
Aiheesta muualla

TV Tome: Lovejoy (englanniksi)
Lovejoy Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Phill.co.uk: Lovejoy (englanniksi)
Luettelo Lovejoyn jaksoista (englanniksi)
Valokuvia Lovejoysta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Lovejoy Yle Areenassa
Tuulikki Schreck

Maija Tuulikki Schreck (sittemmin Tuulikki Tapola; 4. kesäkuuta 1929 – 3. syyskuuta 2020 Helsinki) oli suomalainen lapsinäyttelijä. Hänen vanhempansa olivat laulajatar Aino Schreck ja pankinjohtaja, Suomi-Filmin toimitusjohtaja Matti Schreck.
Elokuvassa Sysmäläinen (1938) Schreck näyttelee naispäähenkilöä Britaa tämän lapsuudessa. Aikuista Britaa tulkitsee Sirkka Sari. Rikas tyttö -elokuvassa (1939) Schreckillä on sivuosa Auroora Rantasena. Tuulikki Schreckin merkittävin elokuvaosa oli vuonna 1940 valmistuneessa Orvo Saarikiven ohjaamassa perhe-elokuvassa Tottisalmen perillinen (1940). Siinä hän näyttelee paronin tyttärentytärtä Beataa. Kaikki kolme elokuvaa on tuottanut hänen isänsä Matti Schreck.
Tuulikki Schreck kouluttautui ekonomiksi, valitsi elämänurakseen opetusalan ja meni naimisiin jalkaväenkenraali Kustaa Tapolan pojan, rehtori Tuomas Tapolan kanssa. Tuulikki Tapolan nimellä hän toimi ranskan kielen opettajana Ilmajoen lukiossa 1963–1985. Hänen neljästä lapsestaan tyttäret Päivi Tapola ja Katri Tapola tunnetaan kirjailijoina. Myöhemmin Tuulikki Tapola asui miehensä kanssa Helsingissä.
Tuulikki Schreckin veli oli runoilija, dramaturgi Jyri Schreck.
Filmografia

Niskavuoren naiset (1938)
Sysmäläinen (1938)
Rikas tyttö (1939)
Tottisalmen perillinen (1940)
Aiheesta muualla

Tuulikki Schreck Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Schönhagen–Strassenin algoritmi

Schönhagen–Strassenin algoritmi on matematiikassa asymptoottisesti nopea menetelmä suurten kokonaislukujen kertolaskuun. Sen kehittivät Arnold Schönhage (s. 1934) ja Volker Strassen (s. 1936). Algoritmin asymptoottinen suoritusaika on O(N log N log log N). Algoritmi käyttää nopeaa Fourier'n muunnosta ja algebrasta tuttuja renkaita.
Franz Anton von Schiefner

Franz Anton von Schiefner
Franz Anton von Schiefner (ven. Антон Антонович Шифнер, Anton Antonovits Šifner (18. heinäkuuta (J: 6. heinäkuuta) 1817 Rääveli (nyk. Tallinna), Vironmaan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 16. marraskuuta (J: 4. marraskuuta) 1879 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli baltiansaksalainen kielitieteilijä ja kansatieteilijä, Kalevalan ensimmäisiä kääntäjiä. Häntä pidetään yhtenä uralistiikan, tibetologian, mongolistiikan ja kaukasistiikan perustajista.
Elämänvaiheet

Franz Anton von Schiefner syntyi Räävelissä eli nykyisessä Tallinnassa baltiansaksalaiseen kauppiasperheeseen, joka oli lähtöisin Böömistä. Schiefner suoritti ylioppilastutkinnon Räävelin katedraalikoulussa ja opiskeli oikeustieteitä Pietarin yliopistossa vuosina 1836–1840 ja orientalistiikkaa Fredrik Wilhelmin yliopistossa Berliinissä vuosina 1840–1842.
Vuodesta 1843 alkaen Schiefner toimi latinan ja muinaiskreikan lehtorina pietarilaisessa kymnaasissa ja vuodesta 1863 kirjastonhoitajana Keisarillisessa tiedeakatemiassa. Hän oli tiedeakatemian ylimääräinen jäsen vuodesta 1852 kuolemaansa saakka. Hän teki tutkimusmatkoja Englantiin vuosina 1863, 1865 ja 1878. Hän sai todellisen valtioneuvoksen arvonimen vuonna 1866.
Tieteilijä

Schiefner julkaisi useita tutkimuksia tiibetin ja mongolin kielestä ja käänsi Uuden testamentin mongoliksi.
Lisäksi Schiefner oli aikansa parhaita suomalais-ugrilaisten kielten tuntijoita. Hän osallistui Viron kansalliseepoksen Kalevipojan julkaisemiseen.
Schiefner käänsi Kalevalan saksaksi (1852, uusi painos 1914). Vuosina 1853–1862 hän toimitti M. A. Castrénin jälkeenjääneiden kirjoitusten kokoelman Nordische Reisen und Forschungen ja julkaisi useita omia tutkielmia suomalais-ugrilaisesta mytologiasta. Hän tutki myös Kaukasuksen kieliä.
Aiheesta muualla

Anton Schiefner 1852. Kalevala maailmalla. Kalevalaseura.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Savon ryhmä

Ernst Löfström
Valkoisen armeijan rintamalinja ja ryhmäjako maaliskuun alussa vuonna 1918.
Savon ryhmä oli valkoisen armeijan ryhmittymä Suomen sisällissodassa, jonka komentajana toimi Kenraalimajuri Ernst Löfström (Toll), Löfström toimi myöhemmin perustetun Itäarmeijan komentajana.
Savon ryhmän muodostuminen

Sisällissodan alkuvaiheilla Savon toiminta-alueen joukot olivat hajallaan pitkin maakuntaa ja vasta Varkauden valloituksen jälkeen voidaan katsoa, että varsinainen rintama etelää kohti alkoi muotoutua ja Savon ryhmästä voidaan alkaa puhua, kun 2. maaliskuuta 1918 kenraali Toll otti tosiasiallisen vastuun Savon rintamalohkosta.
Ennen kenraali Tollin komentoa Savon toiminta-alue oli käsittänyt viisi toisistaan riippumatonta toiminta aluetta, jotka olivat Jyväskylä, Sysmä - Lahti, Mikkeli, Lappeenranta ja Savonlinna. Kenraali Tollin Varkautta vastaan johtaman hyökkäyksen yhteydessä hän liitti joukkoihinsa vielä Kuopion piirin joukot. Savon toiminta-alueelta siirrettiin joukkoja Mikkelistä ja Sysmästä eversti Hjalmarsonin Heinolaa vastaan tehtyyn hyökkäykseen, mutta ne palasivat Heinolan valtauksen epäonnistuttua ja näin voidaan katsoa Kenraali Tollin joukkojen oleven ryhmämuodossa 2. maaliskuuta 1918 jälkeen.
Muista ryhmistä poiketen Savon ryhmän muodostumista leimasi vahva paikallisleima ja ryhmän muodostumisen pääarkkitehdit olivatkin piiripäälliköt ja kenraali Tollin asema ryhmän muodostumisessa rajoittuikin vain joidenkin ohjeiden antamiseen piiripäälliköille.
Savon ryhmä oli poikkeava myös sen suhteen, että kenraali Tollilla ei ollut antaa joukoille upseeriainesta, joitain Vimpelin koulun oppilaita ja yksittäistapauksia lukuun ottamatta ja tästä syystä joukkojen pataljoonajako tulikin toteutumaan varsin myöhäisessä vaiheessa, vaikka ylipäällikkö Mannerheim oli antanut siitä määräykset jo 20. helmikuuta 1918. Tästä kaikesta johtuen Savon ryhmän toiminta muodostuikin komppaniapainotteiseksi ja sotatoimia leimasi komppanioiden alituinen siirtely eri rintamaosien välillä.
Savon toiminta-alueen joukot muodostuivat ensimmäisessä vaiheessa suojeluskuntajoukoista Mikkelissä (kolme komppaniaa), Kuopiossa (kaksi komppaniaa) ja Kajaanissa (yksi komppania). Toisen vaiheen joukkoihin kuuluivat suojeluskunta- ja vapaaehtoisjoukot Savitaipaleelta (kolme komppaniaa), Sysmästä (kolme komppaniaa), Kuopiosta (kaksi lisäkomppaniaa). Kolmannessa vaiheessa joukkoja saatiin kutsuntojen kautta Mikkelistä (kolme komppaniaa), Sysmästä (kaksi komppaniaa), Kuopiosta ja Kajaanista (yksi komppania) sekä Iisalmen ja Kymin komppaniat. Lisäksi oli erillisiä joukkoja mm. sapotööri-, rautatie- ja tiedonantojoukkoja. Joukkojen vahvuus oli 5. maaliskuuta 1918 mennessä 1850 miestä, mistä se nousu kutsuntojen myötä 2. huhtikuuta 1918 mennessä 3958 mieheen (luvussa ovat mukana ko. hetkellä muodostetut ja muodosteilla olleet joukot).
Savon ryhmän miesvahvuuden pienuuteen oli osasyynä helmikuun alussa Savosta Karjalan rintamalle lähetetyt joukot, sekä salassa suunnitellun Itä-Karjalan retken joukkojen kokoaminen Savon sotatoimialueelta.
Esikunta

Esikuntapäällikkö, eversti Alexander Tunzelman von Adlerflug (Örnflykt).
Ylimajoitusmestari, kapteeni vapaaherra Axel Rappe.
Adjutantteina, Hannes Rothberg, (Erik Lönnoth), metsänhoitaja Timo Brofeldt, tehtaan virkamies Allan Björk ja tohtori Arne Homén.
Intendentuuripäällikkö, insinööri Alvar Brejlin.
Liikenneosaston päällikkö, metsänhoitaja luutnantti Torsten Aminoff.
Kamreeri, tirehtööri V. Polin.
Konttoripäällikkö, insinööri J. G. Björkstén.
Registraattori, Börje Wichmann
Esikuntakomendantti, insinööri Paul Thorwall.
Poliisiosaston päällikkö, insinööri Ensi Somersalo.
Poliisijoukon päällikkö, lehtori Eino Havas.
Insinööriosaston päällikkö, insinööri Arnold von Hertzen.
Yliauditööri,  asessori Birger Fagerström.
Ylilääkäri, tohtori Willfrid Brotherus
Mikkelin 1. pataljoona

Komentaja: kapteeni Lars Väinö Lundahl. Mikkelin kolme ensimmäistä komppaniaa taistelivat sodan ensimmäisistä hetkistä alkaen ja osallistuivat taisteluihin Savon rintamalohkolla Mäntyharjulla ja Lusissa.
Mikkelin 1.komppania
Päällikkö: agronomi W. Spåre (Haminan kadettikoulun käynyt). Komppania koottiin sisällissodan alussa yksinomaan mikkeliläisistä suojeluskuntajoukoista. Komppanian järjestysnumero määräytyi 1:ksi 15. helmikuuta 1918.
Mikkelin 2.komppania
Päällikkö: kihlakunnan tuomari Martti Eklund. Komppania koottiin etelästä tulleista pakolaisista. Komppanian järjestysnumero määräytyi 2:ksi 15. helmikuuta 1918.
Eklundin ensimmäisiä sotatoimia sisällissodan alussa oli joukkoineen räjäyttää Mikkelistä käsin Harjun silta. Mäntyharjulta ja Ristiinasta hankittujen räjähteiden avulla hän ryhtyikin tehtävään, mutta paikalle päästyään hän joutui toteamaan räjähteiden riittämättömyyden ja sen johdosta hän tyytyi Torasjoen sillan räjäyttämiseen. Tämäkin toki johti siihen, että punaisten rautatie yhteys rautateitse Savoon oli katkaistu. Seuraavaksi Eklund osallistui Hjalmarsonin osastolle alistettuna Heinolan taisteluihin 26.–28. helmikuuta 1918.
Mikkelin 3.komppania
Päällikkö: Sellman. Komppania koottiin helmikuun ensimmäisellä viikolla yksinomaan vapaaehtoisista joukoista ja sen koko miehistö oli siviilimiehiä.
Mikkelin 2. pataljoona

Komentajana toimi aluksi luutnantti Gronstedt ja 21. maaliskuuta 1918 alkaen jääkäriluutnantti Woldemar Weselow myöh. Wisa, Pataljoona nimettiin myöhemmin Etelä-Savon 2. pataljoonaksi.
Mikkelin 4. komppania
Päällikkönä toimi jääkärivänrikki Lauri Gulin. Komppania koottiin Mikkeliin kokoontuneista asevelvollisista 14. maaliskuuta 1918. Komppania siirrettiin rintamalle maaliskuun ja huhtikuuna vaihteessa.
Mikkelin 5. komppania
Päällikkönä toimi jääkäriluutnantti Woldemar Weselow myöh. Wisa, joka toimi myöhemmin pataljoonan komentajana. Komppania koottiin Mikkeliin kokoontuneista asevelvollisista 14. maaliskuuta 1918. Komppania siirrettiin rintamalle maaliskuun ja huhtikuuna vaihteessa.
Mikkelin 6. komppania
Päällikkö: Markkula. Komppania koottiin Mikkeliin kokoontuneista asevelvollisista maaliskuun lopulla ja sen nimi oli aluksi Mikkelin reservikomppania. Komppania oli sijoitettuna Mikkeliin reserviksi.
Pataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit: joukkueenjohtajana jääkärivaravääpeli Lauri (Lasse) Leander (siirrettiin 13. jääkäripataljoonaan)