stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Patoputkimoottori
Ramjet

Ramjet on yksi tunnetuimmista patoputkimoottorin tyypeistä. Sen toimintaperiaate ilmenee oheisesta kuvasta. Ramjet on periaatteessa putki, jonka etuosasta (inlet) ilma virtaa sisään ja putken muotoilun ansiosta se puristuu kasaan (compression) samalla kun virtausnopeus laskee. Moottorin sisällä ilmaan sekoitetaan polttoainetta (fuel injection), joka poltetaan polttokammiossa (combustion chamber) ja kuumuudessa laajentunut pakokaasu suihkutetaan suuttimen (nozzle) kautta ulos (exhaust). Muiden suihkumoottorien tapaan työntövoima syntyy suurinopeuksisesta ilmavirrasta.
Ramjet on teknisesti hyvin lähellä rakettimoottoria. Merkittävä ero tulee kuitenkin siitä, että ramjetissä palamiseen vaadittava happi tulee konetta ympäröivästä ilmasta, eikä erillisestä happitankista. Ramjet-moottorin hankala piirre on, että se ei toimi, ellei liikuta nopeuksilla, jotka ovat yli puolet äänennopeudesta. Lisäksi ilmavirran hidastaminen moottorin kurkussa alle äänennopeuden aiheuttaa shokkiaallon, jonka vuoksi moottori tuottaa huomattavan suuren ilmanvastuksen. Jotta polttoaineen liekki ei sinkoutuisi ilmavirrassa moottorista ulos, polttokammioon on myös asetettava ilman virtausta haittaavia esteitä, liekinpitimiä, jotka kasvattavat ilmanvastusta lisää.
Nestemäistä polttoainetta käyttävässä moottorissa (Liquid Fuel RamJet, LFRJ) polttoaine suihkutetaan ilmavirtaan kun taas kiinteää polttoainetta käyttävässä ratkaisussa (Solid Fuel Integrated Rocket Ramjet, SFIRR) polttoaine on kiinnitetty polttokammion seinään, josta se vähitellen palaa pois. Kylmän sodan aikana Yhdysvalloilla oli suunnitteilla Project Pluto, jossa ilma kuumennettaisiin ohjaamalla se ydinreaktorin läpi.
Ramjet-moottoreita käytetään lähinnä ohjuksissa ja joissakin koeluontoisissa lentokoneissa. Ohjuksista eräs tunnetuimpia lienee Bristol Bloodhound, jossa on kaksi kaksoisramjetiä ja niiden keskellä erillinen alkuvauhdin antava rakettimoottori.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Patoputkimoottori Wikimedia Commonsissa
Suihkumoottorit
| --- | --- |
Tyypit:  Turbojetti  Ohivirtausmoottori  Turbiinimoottori  Potkuriturbiini  Patoputkimoottori  SCRAMJET 
Osat:  Ahdin  Polttokammio  Turbiini  Jälkipoltin 
Muuta:  Ohivirtaussuhde 
Ramjetin toimintaperiaate
Bloodhound-ohjuksen Thor ramjet-moottori
Johnny I Hardly Knew Ye

Johnny I Hardly Knew Ye (tunnetaan myös nimillä "Johnny We Hardly Knew Ye" ja "Johnny I Hardly Knew Ya") "Johnny I Hardly Knew Ye" on suosittu irlantilainen kansanlaulu, jossa on sama sävel kuin amerikanirlantilaisen Patrick Gillmoren säveltämässä sotilasmarssissa "When Johnny Comes Marching Home". Se  julkaistiin ensi kerran Lontoossa vuonna 1867 ja sen sanat on kirjoittanut englantilainen lauluntekijä Joseph B. Geoghegan. Kappale pysyi suosiossa Britanniassa ja Irlannissa sekä Yhdysvalloissa 1900-luvun alkuun asti. Vuonna 1961  The Clancy Brothers & Tommy Makem levytti kappaleen samannimiselle albumilleen, mikä johti sen uuteen suosioon.
Alkujaan kappale nähtiin humoristisena, mutta nykyään se nähdään sodanvastaisena kappaleena. Huolimatta kertosäkeestään kappale kertoo irlantilaisnaisesta, joka on Kildaren kreivikunnassa sijaitsevalla Athyn-tiellä kohdannut entisen rakastajansa. Kun nainen oli synnyttänyt suhteesta alkunsa saaneen äpärälapsen, rakastaja pakeni ja ryhtyi sotilaaksi. Palattuaan rakastaja on pahasti ruhjoutunut ja menettänyt jalkansa, kätensä, silmänsä, ja joissain versiossa myös nenänsä, taisteltuaan "Sulloonin" tai Ceylonin saarella ja joutunut sittemmin kerjuulle. Tästä huolimatta nainen ilmaisee olevansa iloinen miehen nähdessään ja lupaa pitää tämän rakastajanaan. Modernit versiot loppuvat yleensä sodanvastaiseen kohtaan.
Kappaleen on usein arveltu olevan värväysten/kutsuntojen vastainen kappale ja kirjoitetun Irlannissa 1700-luvun lopulla tai 1800-luvun alussa reaktiona brittien Ceylonissa vuosina 1795–1818 käymiin Kandy-sotiin. On myös laajasti spekuloitu, että vuonna 1863 eli neljä vuotta ennen "Johnny I Hardly Knew Ye"-kappaletta kirjoitettu amerikkalainen "When Johnny Comes Marching Home"-kappale olisi vain tämän irlantilaisversion sodanmyönteiseksi muokattu versio. Kuitenkin viimeisimpien (2012) Tennesseen yliopiston englantilaisen filologian tutkijan Jonathan Lighterin tutkimukset ovat osoittaneet nämä arvelut vääriksi.
Sanat

Seuraava versio lienee käytetyin:
Godbyn taistelut

Godbyn taistelut (ruots. Godbyslaget) olivat Suomen sisällissodan aikana 17. ja 19. helmikuuta 1918 Ahvenanmaan Godbyssä käytyjä taisteluja. Ensimmäisen taistelun aikana Uudenkaupungin suojeluskunta valtasi Godbyn kylän sitä hallussaan pitäneiltä venäläisiltä ja jälkimmäisessä puolestaan torjuivat takaisinvaltausta yrittäneen Turun punakaartin osaston. Kyseessä olivat ainoat sisällissodan aikana Ahvenanmaalla käydyt taistelut. Sisällissodan ohella Godbyn tapahtumat kytkeytyivät ensimmäisen maailmansodan aikaiseen Ahvenanmaan konfliktiin, jonka osapuolina olivat myös Ruotsi ja Saksa.
Taustaa

Suomen itsenäistyttyä joulukuussa 1917 Neuvosto-Venäjä alkoi tyhjentää Ahvenanmaata joukoistaan. Sisällissodan syttyessä tammikuun lopulla saarilla oli edellisen syksyn 7 000 – 8 000 miehestä jäljellä enää noin 1 700. Venäläisillä joukoilla ei ollut suurta mielenkiintoa saarten puolustamiseen, vaan ne keskittyivät lähinnä odottamaan kotiuttamista. Myös Ruotsilla ja Saksalla oli omat intressinsä Ahvenanmaan suhteen ja molemmat lähettivätkin saarille miehitysjoukkojaan helmi–maaliskuun aikana.
Suomen sisällissota laajeni Ahvenanmaalle, kun Uudestakaupungista vetäytynyt Vakka-Suomen suojeluskuntalaisten osasto saapui saarille 10. helmikuuta. Neljä päivää myöhemmin ne valtasivat venäläisiltä Prästön lennätinaseman Sundissa ja katkaisivat näin Ahvenanmaan ja punaisten hallussa olleen Turun välisen lennätinyhteyden. Paikalliset asukkaat suhtautuivat suojeluskuntalaisiin kielteisesti, koska eivät halunneet sisällissodan leviävän myös Ahvenanmaalle. Ensimmäinen Ruotsin armeijan osasto saapui seuraavana päivänä, ja sen jälkeen ruotsalaiset aloittivat neuvottelut saarten tilanteesta venäläisten ja valkoisten kanssa. Neuvottelut kuitenkin keskeytyivät jo 17. helmikuuta, kun Turusta lähtenyt punakaartilaisten osasto rantautui Ahvenanmaalle ja valkoiset puolestaan hyökkäsivät Godbyn kylään.
Ensimmäinen taistelu

Ensimmäinen yhteenotto käytiin myöhään sunnuntai-iltana 17. helmikuuta Godbyn ja pari kilometriä sen eteläpuolella sijaitsevan Gölbyn alueilla. Kiivaasta laukaustenvaihdosta huolimatta yhtään venäläistä ei ilmeisesti kuollut, mutta valkoiset menettivät kaatuneena yhden miehen. Lisäksi he saivat vangeiksi noin 130 venäläistä. Ruotsalaiset sanomalehdet kertoivat tykkien jylyn ja suuliekkien kantautuneen Ahvenanmeren ylitse aina Tukholman saaristoon saakka.
Vajaan 15 kilometrin päässä sijaitsevassa Maarianhaminassa lähes 200 taistelujen ääniä pelästynyttä kaupunkilaista haki suojaa Ruotsin konsulaatista. Valkoiset yrittivät Godbyn vallattuaan jatkaa etenemistään, jolloin venäläiset ilmoittivat vastaavansa heidän sotatoimiinsa ampumalla Maarianhaminaa tykistöllään. Tämän jälkeen tilanteeseen puuttui ruotsalaisten komentajana toiminut amiraali Carl August Ehrensvärd, joka ilmoitti ruotsalaisten liittyvän taisteluun, mikäli Maarianhaminaa tulitetaan.
Jo aikaisemmin saman päivän aikana oli Finströmissä ollut pieni yhteenotto, kun suojeluskuntalaiset pysäyttivät kolmen venäläisen saattaman kuljetuksen ja ampuivat pakoa yrittäneen sotilaan. Tästä kostona venäläisten tykistö tulitti seuraavana päivänä Finströmiä kolmen tunnin ajan, mutta henkilövahinkoja ei syntynyt. Myös nämä laukaukset kantautuivat Ruotsiin saakka. Välikohtauksessa surmansa saanut matruusi haudattiin pari päivää myöhemmin Maarianhaminaan.
Toinen taistelu

Godbyn toinen taistelu käytiin kahden päivän kuluttua tiistaina 19. helmikuuta, kun Turusta saapunut Harry Borgin johtama punakaartin osasto yritti vallata kylän takaisin. 150–200 punakaartilaisen tukena oli myös pieni osasto venäläisiä sotilaita. Taistelu käytiin Maarianhaminaan ja Getaan johtavien maanteiden risteyksen tuntumassa paikalla, jossa nykyään sijaitsee ostoskeskus.
Valkoisilla oli käytössään venäläisiltä vallattua tykistöä, joka oli sijoitettu Haraldsbyn kylään pari kilometriä Godbyn koillispuolelle. Tulitus oli tarkkaa, sillä tulenjohto sai ohjeita Godbyn puhelinkeskuksesta. Såliksessa sijainnut venäläisten rannikkotykkipatteri antoi tukea punaisille, mutta tulitus jäi epätarkaksi, koska tulenjohtoa ei ollut. Kyseessä oli ainoa kerta, kun ensimmäisen maailmansodan aikana Ahvenanmaalle rakennettua venäläistä rannikkotykistöjärjestelmää käytettiin sodankäynnissä. Valkoiset onnistuivat lopulta miesylivoimansa turvin pitämään Godbyn hallussaan ja punaiset joutuivat perääntymään Maarianhaminaan.
Venäläiset menettivät taistelussa 1–2 kaatunutta ja punaiset kolme, lisäksi 18 punaista haavoittui. Kaatuneiden joukossa oli myös punakaartilaisten päällikkönä toiminut turkulainen konttoristi Harry Borg. Vangiksi jäi 11 venäläistä ja kahdeksan punaista, jotka valkoiset teloittivat vielä saman päivän iltana Färjsundetin jäällä. Suojeluskuntalaisia taistelussa kaatui yksi.
Teloitukset

Sunnuntaina 24. helmikuuta eräs paikallinen asukas löysi lumesta verijälkiä, jotka johtivat Färjsundetin rantaan nykyisen öljysataman seutuville. Paikalle hälytetty väkijoukko löysi pian päähän ammutun keski-ikäisen miehen ruumiin ja hetken kuluttua vielä kolme muuta surmattua punakaartilaista. Kolme heistä oli ammuttu ja yksi oli kuollut päähän osuneesta kirveeniskusta. Läheisestä Gullbergsholmenin saaresta paljastui lumihankeen peiteltynä kolme ruumista lisää. Hieman myöhemmin löydettiin Färjsundetin kalliolta vielä yksi ammuttu mies. Teloitetut kuljetettiin mantereelle ja haudattiin 10. maaliskuuta Turun hautausmaalle niin sanotussa suuressa vallankumoushautauksessa.
Taisteluiden jälkeen

19. helmikuuta käydyn toisen taistelun jälkeen ruotsalaiset ja venäläiset kävivät jälleen neuvotteluja Ahvenanmaan tilanteesta. Venäläiset esittivät nyt ehdotuksen, jonka mukaan he poistuvat saarilta viiden viikon kuluessa, mikäli valkoiset vetätäytyvät välittömästi. Ehdotus sisälsi myös punakaartin riisumisen aseista. Sopimus allekirjoitettiin vielä 20. helmikuuta, jolloin ruotsalaiset saivat valkoiset jättämään Ahvenanmaan vapaaehtoisesti esittämällä heille väärennetyn kenraali C. G. E. Mannerheimin käskyn saarilta vetäytymisestä. Kolmen päivän kuluttua suojeluskuntalaiset kuljetettiin laivalla Ruotsiin, josta he Haaparannan kautta palasivat jälleen kotimaahan. Punaiset ehtivät vielä saamaan Turusta 400 miehen lisäjoukon 26. helmikuuta, mutta hekin poistuivat ennen kuin saksalaiset miehittivät saaret 5. maaliskuuta. Myös venäläisiä lähti Ahvenanmaalta, mutta suurin osa jäi saksalaisten vangiksi ja kuljetettiin myöhemmin Liettuaan.
Muistomerkit

Valkoisten pysyttämä muistomerkki paljastettiin Godbyssä heinäkuussa 1938 sodan 20-vuotismuistojuhlallisuuksien yhteydessä. Ahvenanmaalaiset työväenjärjestöt pystyttivät Färjsundetissa teloitetuille kahdeksalle punakaartilaiselle muistomerkin vuonna 1968. Se sijaitsee teloituspaikan lähistöllä Höga C -näkötornin ja sen juurella olevan kahvilan tuntumassa. Paljastustilaisuudessa puhuivat muun muassa kirjailija Atos Wirtanen ja Ahvenanmaan maakunnan maaneuvos Martin Isaksson. Nykyään paikalla on myös Ahvenanmaan lääninhallituksen pystyttämä infotaulu vuoden 1918 teloituksista.
Antonia Johnson

| Antonia Johnson |
| --- | --- |
 Antonia Ax-son Johnson vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. syyskuuta 1943 (ikä 81) New York, Yhdysvallat
Muut tiedot
Omaisuus:  6,3 miljardia dollaria (3/2018)
Yritys:  Axel Johnsongruppen (mm. Axfood ja muita sijoituksia)
Aiheesta muualla
www.axeljohnson.se
Antonia Margaret Ax:son Johnson, usein muodossa Antonia Ax:son Johnson (Ax:son luetaan ja on väestökirjoissa virallisesti Axelson; s. 6. syyskuuta 1943 New York, Yhdysvallat) on ruotsalainen liikenainen, perheyrittäjä ja Axel Johnson -konsernin neljännen sukupolven perijätär. Maaliskuussa 2018 yhdysvaltalainen talousjulkaisu Forbes arvioi hänen varallisuudekseen 6,3 miljardia dollaria. Hän on rikkain Ruotsissa asuva nainen.
Johnson peri isoisoisänsä Axel Johansonin vuonna 1873 perustaman Axel Johanson -monialakonsernin isänsä kuoltua vuonna 1982. Hänen johdollaan alkujaan erityisesti meriliikenteessä ja teollisuudessa toimineen konsernin liiketoiminnassa tehtiin merkittäviä suunnanmuutoksia. Nyt tukholmalaisessa yrityskonsernissa on neljä liiketaloudellisesti itsenäisestä yhtiötä: newyorkilainen Axel Johnson Inc., sekä ruotsalaiset Axel Johnson AB, AxFast AB ja Altocumulus AB. Axel Johansson AB pitää hallussaan 50 prosentin osuutta pörssinoteeratusta vähittäis- ja tukkukauppayhtiöstä Axfoodista, 25 prosentin osuutta tietokonetuotteiden vähittäismyyjästä (Dustin Group). Konserniin kuuluvat myös Åhléns-tavaratalot, Kicks-kosmetiikkamyymälät ja Martin & Servera -ravintolatukkupalvelut. AxFast omistaa kiinteistöjä, erityisesti vähittäiskauppojen liiketiloja Ruotsissa. AltoCumulus toimii omaisuudenhoitoyhtiönä.
Johanson toimi konsernin hallituksen puheenjohtajana maaliskuuhun 2015 saakka. Tuolloin valta yhtiön johto siirtyi hänen tyttärelleen Caroline Bergille. Ax:son Johnson on osaomistaja muun muassa kolmella Michelin-tähdellä palkitussa tukholmalaisessa Frantzén-ravintolassa.
Johnson opiskeli psykologiaa 1960-luvulla Harvardin Radcliffe Collegessa ja Tukholman yliopistossa (BSc, 1971). Hän on naimisissa toista kertaa. Hänellä on neljä lasta ensimmäisestä avioliitosta (1963–1983) yritysjohtaja, kreivi Nils Mörnerin kanssa. Johnson pitää ratsastamisesta ja hänen kotitilallaan Tukholman lähellä on olympiatason kouluratsastusrata ja hevossiittola (Lövsta stuteri). Hän on toiminut Ruotsin kouluratsastusliiton (Svensk Dressyr) puheenjohtajana. Hän toimii kunnallispolitiikassa kunnanvaltuutettuna (viimeksi 2014–; Folkpartiet, nyk. Liberalerna). Vuosina 2006–2012 hän oli kotikaupunkinsa Upplands Väsbyn kaupunginhallituksen varapuheenjohtaja.
Ax:son Johanson on saanut useita tunnustuksia. Hänet nimettiin vuonna 2013 Tukholman KTH:n kunniatohtoriksi. Palkintoperusteissa mainittiin vastuullinen yrittäjyys yhteiskunnassa ja sen tutkimuslaitosten kanssa, painottaen kestävää kehitystä.
Ax:son Johansonista on kirjoitettu ainakin yksi osin haastatteluihin pohjautuva kirja: Bengt Ericson (2007/2013) Antonias revansch : hur hon räddade sitt imperium från att gå under och kom tillbaka som en vinnare. (ruotsiksi) ISBN 978-9186597580 (uusi painos 2013).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antonia Johnson Wikimedia Commonsissa
Hon är Sveriges främste superkommunikatör – drivs av samhällsfrågor (16.5.2017) (ruotsiksi) (resume.se)
Hon är Sveriges rikaste kvinna (video, kesto 2 min 41 s) (ruotsiksi) (expressen.se)
Lövsta Stuteri (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (lovstastuteri.com)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Antonia Johnson
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ruotsi 
Käännös suomeksi
Udo Dirkschneider

| Udo Dirkschneider |
| --- | --- |
 Udo Dirkschneider lavalla vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. huhtikuuta 1952 (ikä 72)
Muusikko
Tyylilajit:  heavy metal, hard rock
Yhtyeet:  Accept, U.D.O.
Levy-yhtiöt:  Nuclear Blast, CBS, RCA Corporation, Epic Records, Sony Music Entertainment ja PolyGram 
Aiheesta muualla
www.udo-online.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Udo Dirkschneider eli ”Saksan Tankki” (s. 6. huhtikuuta 1952 Wuppertal, Saksan liittotasavalta) on saksalainen heavy metal -laulaja ja Accept-yhtyeen entinen solisti. Acceptin hajottua vuonna 1987 Dirkschneider perusti U.D.O.-yhtyeen, jonka kanssa hän on levyttänyt ja tehnyt kiertueita jo neljällä vuosikymmenellä. Dirkschneider on palannut hetkellisesti Acceptiin 1990-luvulla sekä vuoden 2005 konserttikiertueella.
Japanilaisessa mangassa Bastard!! on hahmo Dark Scneider, joka on nimetty Dirkschneiderin mukaan.
Lapsuus ja nuoruus

Udo Dirkschneider syntyi vuonna 1952 Länsi-Saksan Wuppertalissa yrittäjäperheeseen. Dirkschneider työskenteli nuoruudessaan vanhempiensa työkalutehtaassa, kunnes joutui 1980-luvun luvun alkupuolella valitsemaan, ryhtyykö täysipäiväiseksi muusikoksi, vai jatkaako vanhempiensa yrityksessä. Vanhempien työkalutehdasta jatkoi hänen veljensä Peter Dirkschneider, ja Udosta tuli ammattimainen rockmuusikko. Päätöstä helpotti se, että hän saattoi rahapulassaan aina palata yritykseen töihin.
Dirkschneider sai innostuksen musiikkiin vanhemmiltaan. Hänen ensimmäinen musiikillinen innoittaja oli Beatles ja instrumentti kosketinsoittimet, jotka hän sai joululahjaksi ollessaan 14-vuotias. Beatlesin ohella häntä inspiroineita yhtyeitä olivat Ten Years After, Deep Purple, Sweet ja The Rolling Stones. Dirkschneiderin ensimmäinen yhtye syntyi, kun hänen ystävänsä Michael Wagener päätti ryhtyä kitaristiksi. Yhtyeen nimeksi tuli yksinkertaisesti Band X, sillä Wagenerin mukaan kaksikko ei keksinyt yhtyeelle nimeä.
Dirkschneiderin ura kosketinsoittajana jäi lyhyeksi, ja tilalle valikoitui nopeasti ja sattumalta laulu. Hän kertoi haastattelussa, että ”Michael oli sitä mieltä, että lauluni oli kaikkien korkeiden nuottien kanssa jotenkin hullua. En ole yrittänyt koskaan kopioida ketään. Tällaista se oli alusta saakka.” Band X hajosi kaksikon siirryttyä asepalvelukseen. Michael Wagener ei enää palannut kitaristiksi, vaan keskittyi äänittämiseen ja miksaamiseen. Hänestä tuli myöhemmin menestynyt tuottaja. Dirkschneider sen sijaan jatkoi laulamista ja perusti yhtyeen nimeltä Accept.
Ura > Accept

Uudessa yhtyeessä oli alkuvuosinaan paljon miehistönvaihdoksia, ja sen katsotaan vakiintuneen Acceptiksi vuonna 1976, kun Dirkschneider muodosti kokoonpanon, johon kuuluivat kitaristit Wolf Hoffmann ja Gerhard Wahl, basisti Peter Baltes ja rumpali Frank Friedrich.
Dirkschneider julkaisi Acceptin kanssa 10 studioalbumia. Ensimmäinen albumi Accept julkaistiin vuonna 1979. Dirkschneider oli 1980-luvulla mukana kuudella albumilla: I’m a Rebel, Breaker, Restless and Wild, Balls to the Wall, Metal Heart ja Russian Roulette. Hän erosi yhtyeestä musiikillisten erimielisyyksien vuoksi vuonna 1987. Ero tapahtui yhteisymmärryksessä, ja jäsenet olivat sen jälkeen hyvissä väleissä keskenään. Gaby Hauke jatkoi sekä Acceptin että Dirkschneiderin uuden U.D.O.-yhtyeen managerina.
Yhtye teki paluun Dirkschneiderin kanssa vuonna 1992 albumilla Objection Overruled. Accept teki vielä albumit Death Row ja Predator, kunnes hajosi uudelleen vuonna 1997. Kesällä 2005 Dirkschneider teki Acceptin kanssa joitakin festivaalikonsertteja. Kiertueella olivat mukana Udo Dirkschneider, Wolf Hoffmann, Peter Baltes, Herman Frank ja Stefan Schwarzmann. Kiertueen jälkeen Dirkschneider kertoi, että vanhojen kappaleiden soittaminen yhdessä on ollut helppoa ja jäsenten välit hyvät, mutta uusien kappaleiden tekeminen yhdessä olisi katastrofi, joka tuhoaisi enemmän kuin mitä antaisi.
Kun huhut Acceptin paluusta levisivät keväällä 2009, Dirkschneider virallisesti ilmoitti, ettei ole mukana kokoonpanossa. Syyskuussa 2018 Dirkschneider kertoi, ettei halua enää olla tekemisissä entisten Accept-muusikkoystäviensä kanssa huonojen kokemustensa vuoksi.
Ura > U.D.O. ja Dirkschneider

Acceptista eroamisen jälkeen Dirkschneider perusti vuonna 1987 uuden yhtyeen nimeltä U.D.O. Accept luovutti hänen ensimmäistä sooloalbumiaan varten materiaalia, jonka U.D.O. julkaisi vuonna 1987 nimellä Animal House. Debyyttialbumia seurasi lämmittelykiertue Guns N’ Rosesin kanssa Yhdysvalloissa. Vuonna 1989 ilmestynyttä Mean Machine -albumia yhtye markkinoi kiertämällä Eurooppaa Ozzy Osbournen kanssa. Kolmas ja neljäs levy syntyivät nopeasti: Faceless World vuonna 1990 ja Timebomb vuotta myöhemmin. Työtahti oli niin tiivis, että Dirkschneider sairastui. Huhuttiin sydänkohtauksesta, mutta todellisuudessa kyse oli liiallisen työnteon aiheuttamasta väsymyksestä. Dirkschneider mietti jopa laulamisen lopettamista ja keskittymistä säveltämiseen ja tuottamiseen. Acceptin paluu muutti tilanteen, ja hän päätti jatkaa laulamista.
Vuonna 1996 Accept hajosi uudelleen, ja Dirkschneider oli jälleen omillaan. Hän palasi takaisin soolouralle ja kokosi U.D.O.n uudelleen. Yhtye on julkaissut paluun jälkeen 12 levyä. Yhtyeessä on tänä aikana ollut useita miehistönvaihdoksia, ja Dirkschneider onkin tuonut esille, että yhtyeessä  kemiat ovat kaikki kaikessa. Jos jokin asia ei toimi, hän korjaa sen. Hän ei myöskään ole koskaan halunnut lähteä mukaan heavy metallin uusiin virtauksiin, vaan on halunnut säilyttää oman tyylinsä.
Udo Dirkschneider teki vuosina 2016–2018 Back to the Roots -kiertueen nimellä Dirkschneider. Kyseessä oli Accept-ajan jäähyväiskiertue, jolla hän esitti pelkästään vanhoja Accept-kappaleita. Kiertueen jälkeen hän ei enää esittänyt niitä U.D.O.-yhtyeensä kanssa.
Udo Dirkschneiderin kokosi projektiin DATOG, Dirkschneider & The Old Gang U.D.O.sta ja Acceptista tuttuja muusikoita.  Entisten U.D.O. -kitaristien Mathias Diethin ja Stefan Kaufmannin sekä entisen Accept -basistin Peter Baltesin lisäksi kokoonpanossa olivat Dirkschneiderin poika, U.D.O. rumpali Sven Dirkschneider sekä laulaja Manuela Bibert. Kokoonpano teki singlen "Where The Angels Fly" vuonna 2020 ja kolmen kappaleen EP-levyn Arising vuonna 2021.
Dirkschneider julkaisi 22. huhtikuuta 2022 sooloalbumin nimeltä My Way.
Ura > Yhteistyö muiden artistien kanssa

Dirkschneider on tehnyt yhteistyötä useiden eri artistien kanssa, joista esimerkkeinä Doron, Empires of Eden, HammerFall, Majesty ja  Warcry. Hän lauloi 1980-luvun alussa brittiläisen Ravenin EP:llä Break the Chain sekä yhtyeen kolmannella albumilla All for One cover-kappaleen ”Born to Be Wild”. Dirkschneider lauloi ystävänsä Alex Parchen albumilla The Alex Parche Project (1992) kappaleet ”The Longer You Can Wait” ja ”Devil in a Picture” sekä levyllä Son of a Healer (1993) kappaleen ”Gate Patrol”. Dirkschneiderin laulua kuullaan myös Parchen Prohibido El Paso -albumilla (1994) kappaleessa ”Pain in the Neck”.
Dirkschneider esiintyi vierailijana suomalaisen Lordi-yhtyeen The Arockalypse -levyllä 2006. Hän lauloi kappaleessa ”They Only Come Out at Night”.
Vuonna 2013 Dirkschneider lauloi suomalaisen Lazy Bonez -yhtyeen debyyttialbumilla Vol.1 dueton Marko Hietalan kanssa kappaleessa ”First to Go – Last to Know”.
Yksityiselämä

Dirkschneiderilla on kolme lasta, joista poika Sven Dirkschneider soittaa isänsä U.D.O.-yhtyeessä rumpuja. Dirkschneiderin vaimo jätti Udon 25 avioliittovuoden jälkeen. Dirkschneider on tehnyt erosta kappaleen ”Never Cross My Way” U.D.O.n vuonna 2013 ilmestyneelle albumille Steelhammer.
Dirkschneider asuu Ibizalla Espanjassa, mutta hän viettää paljon aikaa myös Pietarissa naisystävänsä luona.
Tammikuussa 2019 Dirkschneider tiedotti terveysongelmistaan. Hänen polvensa kipeytyi pahoin, eikä hän pystynyt liikkumaan normaalisti.