Neuvostoliiton historia
Tie sotaan > Ulkopolitiikka

Neuvostoliiton ulkopolitiikkaa määritti 1920-luvulla Rapallon sopimus, jonka nojalla pääasiallisina vastustajina pidettiin Ranskaa ja Isoa-Britanniaa ja turvauduttiin Saksaan. Adolf Hitlerin noustua Saksassa valtaan tilanne alkoi muuttua. Stalinin näkemyksen mukaan fasismi oli kapitalismin viimeinen vaihe, jonka jälkeen tapahtuisi sosialistinen vallankaappaus. Saksan kommunisteja kehotettiin näin ollen auttamaan Hitleriä nousemaan valtaan. Tämä osoittautui virhearvioksi. Hitlerin noustua tammikuussa 1933 valtakunnankansleriksi, julistettiin pian tämän jälkeen Saksan kommunistinen puolue laittomaksi ja sen jäsenistö suurelta osin tuhottiin.
Etsiessään tukea Saksaa vastaan Neuvostoliitto lähestyi länsimaita. Vuonna 1933 myös Yhdysvallat tunnusti Neuvostoliiton, minkä jälkeen Neuvostoliitolla oli diplomaattisuhteet kaikkien tärkeiden länsimaiden kanssa. Kun Saksa erosi Kansainliitosta lokakuussa 1933, Ranska teki heti Neuvostoliitolle ehdotuksen keskinäisen avunantosopimuksen solmimisesta. Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitea kokoontui 12.12.1933 käsittelemään kansainvälistä tilannetta ja Ranskan tekemää ehdotusta. Se teki päätöksen, jonka mukaan Neuvostoliitto saattoi ryhtyä Kansainliiton jäseneksi ja solmia alueellisen sopimuksen eurooppalaisten valtioiden kanssa yhteisestä puolustautumisesta hyökkäystä vastaan. Joulukuun 14. päivänä 1933 ulkoasiain kansankomissaari Maksim Litvinov ehdotti Puolalle yhteistä julistusta Baltian maiden turvallisuuden takaamiseksi. Ehdotus ei kuitenkaan johtanut toivottuun tulokseen, koska Suomi, Latvia ja Viro eivät kiinnostuneet yhteisestä julistuksesta. Joulukuun lopulla Neuvostoliitto ehdotti Ranskalle Itä-Eurooppaa koskevan kollektiivisen avunantosopimuksen solmimista. Suunnitelman mukaan tähän itäpaktiin kuuluisivat Ranskan ja Neuvostoliiton lisäksi Saksa, Tšekkoslovakia, Puola, Baltian maat ja mahdollisesti myös Suomi. Itäpaktia koskevat neuvottelut Ranskan ja Neuvostoliiton välillä käytiin huhti- ja toukokuussa 1934. Samaan aikaan Neuvostoliitto sopi Puolan, Suomen ja Baltian maiden kanssa kolmeksi vuodeksi solmittujen hyökkäämättömyyssopimusten määräajan pidentämisestä kymmeneen vuoteen. Sopimusten tuli olla voimassa vuoden 1945 loppuun. Vuonna 1934 Neuvostoliitto liittyi Kansainliittoon. Neuvostoliitto halusi laatia sopimusjärjestelmän, joka varmistaisi Saksan pysymisen aloillaan. Tilanne näkyi myös Kominternissa, jossa hyväksyttiin kansanrintaman ajatus, jossa oli tarkoituksena koota yhteen fasisminvastaiset voimat. Itäpakti raukesi syyskuussa 1934, kun Saksan hallitus ilmoitti, ettei se pitänyt tarpeellisena osallistua ehdotettuun turvallisuusjärjestelmään. Pian tämän jälkeen Puolan ulkoministeri Beck ilmoitti Puolan liittyvän itäpaktiin vain, mikäli Saksa liittyisi sopimukseen.
Neuvostoliitto osoitti vuoden 1935 alussa pitävänsä Hitlerin Saksan muodostamaa uhkaa hyvin vakavana. Molotov ilmoitti neuvostojen 7. kongressissa 28. tammikuuta Neuvostoliiton länsirajalla tehdyistä varusteluista. Puna-armeijaa oli vahvistettu sekä määrältään että varusteiltaan. Vuonna 1935 Neuvostoliitto solmi avunantosopimuksen Ranskan ja Tšekkoslovakian kanssa sekä antoi sotilasapua Espanjan sisällissodassa tasavaltalaisille, jotka taistelivat Francisco Francon kansallismielisiä vastaan.
Stalinin etujen mukaista oli luoda liittouma fasismin uhkaa vastaan, mutta hän oli epäileväinen länsimaiden tarkoitusperien suhteen. Myös lännessä Ranska ja Iso-Britannia suhtautuivat epäluuloisesti liittolaissuhteeseen Neuvostoliiton kanssa. Fasismin uhka vain korostui, kun Saksa ja Japani solmivat Kominternin vastaisen yhteistyösopimuksen vuonna 1936. Pian Antikomintern-sopimuksen solmimisen jälkeen Neuvostoliiton toimeenpaneva keskuskomitea julkaisi asetuksen sotateollisuuskomissariaatin perustamisesta. Sotateollisuuskomissaariksi nimitettiin Moisei Ruhimovitš.
Stalinin näkökulmasta Ranska ja Iso-Britannia reagoivat Hitlerin toimiin liian hitaasti. Nämä aloittivat Neuvostoliiton kanssa neuvottelut Moskovassa takuujärjestelmän täydentämiseksi. Britannia ja Ranska ehdottivat, että ne turvaisivat Neuvostoliiton kanssa Saksan uhkaamien reunavaltioiden turvallisuuden, kun taas Neuvostoliitto vaati läpimarssioikeutta reunavaltioiden läpi Saksaa vastaan. Neuvottelut Neuvostoliiton, Ranskan ja Britannian välillä yhteistoiminnasta Saksaa vastaan aloitettiin maaliskuussa 1939 Moskovassa, mutta ne eivät johtaneet liittosopimuksen syntymiseen. Reunavaltiot Romania, Puola, Liettua, Latvia, Viro ja Suomi suhtautuivat hyvin epäilevästi Neuvostoliittoon ja ne katsoivat, että sopimus antaisi Stalinille tilaisuuden epäsuoraan hyökkäykseen niitä vastaan. Merkittävintä kuitenkin oli, että epäluuloa Neuvostoliittoa kohtaan tunsivat myös Ranska ja Britannia. Myöskään Stalin ei luottanut Ranskaan ja Britanniaan, vaan arveli näiden tarkoituksella haluavan suunnata Hitlerin aggression itään.