Suomen EFTA-jäsenyys
Historia > Finefta-sopimus

Pohjoismaat olivat kaavailleet Pohjolan tulliliittoa miltei koko 1950-luvun ajan. Suomi suhtautui asiaan varovasti eikä kiirehtinyt päätöstään. Niin kutsuttu ulkoseitsikko eli EEC:n ulkopuolelle jääneet OECD-maat, joihin Suomi ei kuulunut, aloittivat loppuvuonna 1958 Ruotsin ja Britannian johdolla neuvottelut yhteisestä vapaakauppa-alueesta. Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Pravda varoitti  Pohjoismaita liittymästä vapaakauppa-alueeseen, joka olisi vain Naton peitejärjestö.
Pääministeri V. J. Sukselainen ilmoitti Pohjoismaiden neuvoston pääministerikokouksessa Kungälvissä Ruotsissa heinäkuussa 1959, että Suomi voisi liittyä Eftan jäseneksi vain siinä tapauksessa ettei siihen sisältyisi poliittisia sitoumuksia.
Vapaakauppasopimuksen syntyminen loppuvuoden 1959 aikana oli Suomelle ongelma, koska Ruotsi uhkasi Suomen pahimpana kilpailijana vallata Britannian paperimarkkinat. Toisaalta Suomi oli sitoutunut myöntämään Neuvostoliitolle samat edut kuin muillekin kauppakumppaneilleen. Marraskuussa 1959 hallitus antoi eduskunnalle Efta-kysymyksestä tiedonannon, jossa todettiin vapaakauppaetujen välttämättömyys Suomen kilpailukyvylle, mutta myös niihin liittyneet poliittiset ja tekniset vaikeudet. Eduskunta antoi hallitukselle neuvotteluvaltuudet kaupallisten etujen hankkimiseksi ilman poliittisia sitoumuksia.
Miltei samanaikaisesti Efta-sopimuksen voimaanastumisen kanssa Neuvostoliitto jätti Suomelle nootin, jossa se vaati samoja etuja, jotka Suomi valmistautui antamaan Eftan jäsenmaille. Neuvotteluja Suomen ja Eftan suhteiden järjestämisestä käytiin tiiviisti kevään 1960 ajan ja Suomen pääneuvottelijana oli suurlähettiläs Olavi Munkki. Presidentti Urho Kekkonen katsoi, että Sukselaisen maalaisliittolaisen vähemmistöhallituksen tilalle olisi saatava enemmistöhallitus, johon Moskovan olisi Efta-neuvotteluissa helpompi luottaa. Hallitustunnustelijan, Kokoomuksen eduskuntaryhmän puheenjohtajan Päiviö Hetemäen yritys raukesi Kokoomuksen alettua epäillä Kekkosen vain pyrkivän käyttämään Efta-sopimusta välikappaleenaan sisäpoliittisen valtansa kasvattamiseksi. Ongelma ratkesi lopulta Neuvostoliiton puoluejohtajan Nikita Hruštšovin vierailtua Urho Kekkosen 60-vuotispäivillä syyskuun alussa 1960, jolloin todettiin, että Neuvostoliitto ymmärsi Suomen pyrkimykset kilpailukykynsä säilyttämiseksi. Neuvottelut Neuvostoliiton vaatimasta niin sanotusta suosituimmuuslausekkeesta käytiin Moskovassa marraskuussa 1960, ja näin syntyi neuvotteluratkaisu, jonka sekä Efta että Neuvostoliitto saattoivat hyväksyä. Neuvostoliitolle periaatteellisen suosituimmuuslausekkeen taloudellinen merkitys oli vähäinen, koska Suomi osti Neuvostoliitosta lähinnä raaka-aineita, joita Eftan tullijärjestelyt eivät koskeneet. Suomi ei muodollisesti liittynyt Eftan jäseneksi, mutta teki sen kanssa Finefta-sopimuksen, joka astui voimaan heinäkuun alussa 1961.
Historiantutkija Jukka Seppinen paljasti Suomen Efta-ratkaisua koskeneessa väitöskirjassaan talvella 1997, että silloinen kauppa- ja teollisuusministeri sekä apulaisulkoministeri Ahti Karjalainen oli marraskuussa 1960 allekirjoittanut Neuvostoliiton vaatiman, suosituimmuuslauseketta koskeneen sitoumuksen Moskovaan lähettämässään kirjeessä. Karjalaisella oli tähän presidentti Urho Kekkosen suostumus. Kirjettä ei käsitelty hallituksessa eikä sitä koskaan julkistettu.