stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joensuun teloitukset
Tutkimus

Teloitusten jälkeisenä aamupäivänä Pohjois-Karjalan alue-esikunnan sotatuomari J. H. Varis saapui Joensuun komendantin Aaro Markkasen luokse ja kertoi, että osa työväentalolle sijoitetuista vangeista oli edellisenä yönä ”hävitetty”. Työväentalolla olleen vartiopäällikön kerrottua yön tapahtumista kutsuttiin paikalle ratsujääkärirykmentin vt. komentaja jääkäriluutnantti Skarp, joka kiisti tietävänsä asiasta mitään. Illalla Skarp kuitenkin palasi Markkasen luokse ja kertoi, että hänen miehensä olivat syyllisiä. Sotatuomari Varis järjesti seuraavana päivänä kuulustelun, johon osallistuivat kaikki työväentalolla olleet 16 vartiomiestä sekä teloituspaikalta selvinnyt vanki Sergejev, jolta saatiin tarkin selonteko tapahtumista. Vartijat kertoivat, että sotilaat olivat ratsujääkäreitä, mutta eivät kuitenkaan tunnistaneet heistä ketään. Yksi oli nähnyt mukana olleen reen kyljessä tekstin ”II eskadroona”.
Kuulustelun jälkeen komendantti Markkanen määräsi tapauksen tutkittavaksi, jolloin Skarp lupasi raportoida omalle esimiehelleen jääkäriratsumestari Sven Weckströmille. Teloituksien jälkeisellä viikolla Markkanen antoi myös käskyn työväentalon vartioinnin tehostamisesta ja määräsi laiminlyönneistä sotalakien mukaiset rangaistukset. Valkoisten päämajasta annettiin vielä huhtikuun aikana määräys tutkinnan järjestämisestä, mutta Skarp ei tehnyt vaadittua raporttia. Teloitukseen syyllistyneille ei ilmeisesti seurannut mitään rangaistusta.
Sanomalehti Karjalaisen päätoimittaja A. L. Hintikka kertoi 1960-luvulla, että päätöksen teloituksesta oli tehnyt Joensuuhun sijoitetun Karjalan ratsujääkärirykmentin oma tuomioistuin. Joensuun suojeluskuntaan kuuluneen agronomi Aarne Cederbergin mukaan kyseessä oli ryypiskelleiden jääkärien illanvietonsa päätteeksi keksimä rangaistus edellisenä päivänä vankien kanssa käydystä sanaharkasta.
Heikki Ylikangas kirjoittaa Rata Rautuun -teoksessa (2013) Raudusta Joensuuhun saapuneesta lähetystöstä, jonka mukaan vangit tulee teloittaa.
Muistomerkki

Siilaisella teloitettujen sotilaiden jäännökset löydettiin helmikuussa 1967 Joensuun läntistä ulosmenotietä rakennettaessa, jolloin osa luista siirrettiin kaupungin ortodoksiselle hautausmaalle. Nykyisin joukkohaudan yli kulkee moottoritie, jonka alla on edelleen teloitettujen jäännöksiä. Tien valmistuttua vuonna 1974 Joensuun kaupunki pystytti paikalle kaupunginarkkitehti Mauno Tuomiston suunnitteleman muistomerkin.
Siilaisella teloitettiin sodan aikana myös 17 punaista, joista kolme oli paikkakuntalaisia ja loput Joensuun vankileirille muualta tuotuja. Heidän joukkohautansa on noin puoli kilometriä venäläisten teloituspaikasta etelään. Hautapaikalla on työväenjärjestöjen vuonna 1946 pystyttämä muistomerkki sekä 1992 paljastettu kuvanveistäjä Erkki Kannoston veistämä muistomerkki Elonpirta.
Joensuussa vangittuna olleita venäläisiä, jotka Helsinkiin siirron jälkeen odottavat kuljetusta Suomenlinnan vankileirille.
Nick Szabo

Nick Szabo on yhdysvaltalainen tietojenkäsittelytieteilijä, kryptografi ja juristi, joka vaikutti merkittävästi lohkoketjuteknologian kehittämiseen 1990-luvulla.
Szabo valmistui tietojenkäsittelytieteen opinnoistaan Washingtonin yliopistosta vuonna 1989. Hän väitteli oikeustieteen tohtoriksi George Washingtonin yliopiston lakikoulusta. Szabo lanseerasi 1990-luvulla älysopimuksen käsitteen. Vuonna 1998 hän ehdotti uudenlaiseksi valuutaksi tarkoitettua digitaalista järjestelmää nimeltään bit gold, jota on laajalti pidetty yhtenä bitcoinin keskeisistä edeltäjistä. Bit gold -hanke ei koskaan toteutunut, mutta siinä on monia samankaltaisuuksia sittemmin lanseeratun bitcoinin kanssa. Szabo on yksi henkilöistä, joiden on toisinaan esitetty olleen bitcoinin kehittäneen Satoshi Nakamoto -nimimerkin taustalla. Hän on kiistänyt väitteen.
Oscar Ahlén

Oscar Emrik Natanel Ahlén (14. huhtikuuta 1906 Yli-Kainuu, Överkalix, Ruotsi – 23. elokuuta 1995 Norrköping) oli ruotsalainen luterilainen pappi, runoilija ja virsirunoilija.
Ahlén valmistui ylioppilaaksi Linköpingissä vuonna 1924, filosofian kandidaatiksi 1929, teologian kandidaatiksi 1934 ja hänet vihittiin papiksi samana vuonna. Hän toimi pappina Ekebyssä, Itä-Götanmaalla, komministerina Västra Enebyssä sekä kirkkoherrana Kvillingessä ja Simonstorpissa. Hän kirjoitti jo nuorena virsiä, jotka nostivat esille työn tekemisen, työelämän ehdot ja niiden  merkityksen ihmisen elämälle.
Ruotsin kirkon virsikirjassa on yksi hänen kirjoittamansa virsi, virsi 291 ”Sänd av himlens stol en strimma”, vuodelta 1934. Virsi tuli vuoden 1937 virsikirjaan, ja on vuoden 1986 kirjassa Britt G. Hallqvistin muokkaamana. Suomenkielisessä virsikirjassa se on Anna-Maija Raittilan vuonna 1997 suomennoksena ”Anna häivä auringosta, Herra, arjen tehtäviin”.
Britt G. Hallqvistin kirjoittamassa virressä 172 ”De skall gå till den heliga staden”, joka alkuaan oli kolmesäkeistöinen, on Ahlénin vuonna 1986 kirjoittama neljäs säkeistö ”De skall möta den levande Herren”. Virsi on  Ruotsin suomenkielisessä virsikirjassa Anna-Maija Raittilan vuonna 1994 tekemänä käännöksenä ”Pyhän kaupungin porteista saavat”. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa se on virsi 977, Anna-Maija Raittilan vuonna 1992 tekemänä käännöksenä.
Noël Coward

Coward vuonna 1972, kuvaajana Allan Warren.
Teini-ikäinen Noël Coward.
Noël Peirce Coward (16. joulukuuta 1899 – 26. maaliskuuta 1973) oli englantilainen näytelmäkirjailija, näyttelijä ja usealla muullakin alalla ansioitunut taiteilija. Hän tuli tunnetuksi myös terävästä älystään ja asemastaan tyyli-ikonina.
Näytelmäkirjailija

Coward kirjoitti vuodesta 1917 lähtien useita kymmeniä näytelmiä. Ensimmäinen taiteellinen ja taloudellinen menestys oli The Vortex (1923).
Hänen tuotantonsa koostuu sekä komedioista, kuten mustan huumorin kyllästämä Vaimoni kummittelee (Blithe Spirit, 1941), että vakavammista näytelmistä, kuten mahdotonta rakkautta kuvaava Lyhyt onni (Still Life, 1935).
Näytelmiä on sovitettu valkokankaalle runsaasti, ensimmäisen kerran jo 1927. Esimerkiksi Vaimoni kummittelee on elokuvattu ainakin kuusi kertaa, tunnetuimpana David Leanin ohjaustyö (1945), jossa päärooleissa ovat Rex Harrison sekä Constance Cummings ja Kay Hammond hänen kahtena vaimonaan, elävänä ja kuolleena. Suomalaiseen televisioteatteriin näytelmän ohjasi Esko Elstelä 1968.
Monilahjakkuus

Näytelmätuotannon lisäksi Coward teki uran monella muulla taiteen alalla. Hänen esiintymisensä näyttämöllä alkoivat jo ennen teini-ikää, ja myöhemmin hän näytteli teatterin lisäksi myös useissa elokuvissa. Esimerkiksi Carol Reedin Graham Greene -filmatisoinnissa Miehemme Havannassa (1959) hän näyttelee peribrittiläisen yläluokkaisen herrasmiehen ruumiillistumaa, agentti Hawthornea. Coward myös kieltäytyi joistain hänelle tarjotuista elokuvarooleista, kuten tohtori No’n osasta ensimmäisessä James Bond -elokuvassa Salainen agentti 007 ja tohtori No (1962), vaikka hänen ystävänsä Ian Fleming häntä siihen suostutteli.
Coward myös ohjasi, sävelsi ja esiintyi kabareelaulajana. Hänen ainoa valkokangaselokuvaohjauksensa on sotaelokuva Meri on kohtalomme (In Which We Serve, 1942), ja toisena ohjaajana mainittu David Lean sai tuotannossa vastuun ainoastaan toimintakohtauksista. Coward vastasi myös käsikirjoituksesta, sävellyksestä ja näytteli vielän pääroolinkin hävittäjälaivan kapteenina. Meri on kohtalomme kohosi parhaan elokuvan Oscar-ehdokkaaksi 1943. Samassa palkintojenjakotilaisuudessa Coward sai henkilökohtaisen Oscar-kunniapalkinnon.
Laulajana Coward muistetaan erityisesti kappaleestaan ”Mad Dogs and Englishmen”, jonka hän sävelsi ja sanoitti 1930-luvun alussa. Myöhempinä vuosina laulusta tuli hänen tavaramerkkinsä. Esimerkiksi hänen esittäessään sitä 1950-luvun puolivälissä amerikkalaisissa televisio-ohjelmissa suuri yleisö otti hänet omakseen.
Yksityishenkilö Noël Coward

Jo varhaisella iällä Coward työsti itselleen persoonallisen yläluokkaisen tyylin, johon kuuluivat muun muassa tarkoin valikoitu, huoliteltu pukeutuminen ja savukkeen polttaminen pitkän pidikkeen päässä. Monet nokkelat lausahdukset ovat jääneet elämään: ”Minut on ennalta määrätty matkustamaan elämän läpi ensimmäisessä luokassa.” Coward oli hyvin tietoinen julkisuuden merkityksestä, ja hän myös nautti saamastaan huomiosta.
Noël Coward kuoli Jamaikalla sydänkohtaukseen 73-vuotiaana.
Henkilökuvia Cowardista

Coward tunsi useita aikansa kulttuurihenkilöitä, ja siksi hän on esiintynyt roolihahmona useissa elämäkertaelokuvissa. Musikaalielokuvassa Star! – tähti (1968), joka perustuu Cowardin hyvän ystävän, näyttelijä Gertrude Lawrencen elämään, roolissa oli Daniel Massey, Cowardin kummipoika tosielämässä. Myöhemmin häntä ovat esittäneet televisiotuotannoissa muun muassa Julian Fellowes (Hänen nimensä oli Fleming, Ian Fleming, 1989), Pip Torrens ja tuoreimpana Malcolm Sinclair Daphne du Maurierin elämään perustuvassa Daphnessa (2007).
Elämäkerran Cowardista on kirjoittanut Clive Fisher vuonna 1992.
Suomennettuja näytelmiä

Cowardin näytelmää Blithe Spirit on esitetty Suomessa nimillä Vaimoni kummittelee, Vaimoja ja kummituksia ja Hullutteleva henki. Suomeksi hänen näytelmistään on toteutettu myös Langenneet enkelit (Fallen Angels, Intimiteatterissa 1960 ja Vaasan kaupunginteatterissa 1970), Heinäkuume (Hay Fever, Intimiteatteri 1963), Lordin rakkaus (Relative Values, Suomen Kansallisteatteri 1956) ja Markiisitar (The Marquise, useilla näyttämöillä mm. Helsingin Kansanteatteri 1940–1950-luvulla).
Valikoitu filmografia näytelmäsovituksia

Kevytkenkäinen (ohjaus Alfred Hitchcock, 1927; perustuu näytelmään Easy Virtue, 1924)
Lyhyt onni (ohjaus David Lean, 1945; perustuu näytelmään Still Life, 1935)
Vaimoni kummittelee (ohjaus David Lean, 1945; perustuu näytelmään Blithe Spirit, 1941)
Sydämessäni asuu hulluus (ohjaus Antony Darnborough ja Terence Fisher, 1950; perustuu näytelmään The Astonished Heart, 1935)
Valikoitu filmografia näyttelijänä

Miehemme Havannassa (ohjaus Carol Reed, 1959)
Riehakas ryöstö (ohjaus Peter Collinson, 1969)
Aiheesta muualla

The Noël Coward Society
Noël Coward Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Noël Coward Elonetissä.
Noel Coward. Englantia puhuvan maailman tunnetuimpia nuoria miehiä, Helsingin Sanomat, 26.01.1930, nro 24, s. 17, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki 2  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Coward maailmansotien välissä.
Suomenlinnan lautta

M/S Suomenlinna-Sveaborg matkalla Suomenlinnaan Ryssänsaaren edessä elokuussa 2001.
Suomenlinnan lautta kuljettaa matkustajia Helsingin edustalla sijaitseville Suomenlinnana tunnetuille saarille. Lautta liikennöi Helsingin Kauppatorilta Suomenlinnan kaupungin puoleiseen rantaan. Suomenlinnan lautan suunnitteli Stig Nyman.
Tausta

Suomen itsenäisyyden alkuajan Suomenlinna oli Suomen puolustusvoimien tukikohtana. Saarten historia ja siellä olleet Sotamuseo ja Ehrensvärd-museo tekivät saarista suositun matkailukohteen 1930-luvulla. Sotien ajan Suomenlinna oli suljettua sotilasaluetta, jonne menemiseen tarvittiin pakollinen maihinnousulupa vuoteen 1948 saakka. Sodan jälkeen saarilla oli 1 500 asukasta ja yli tuhat työpaikkaa.
Liikennettä saarille hoiti yksityisten yrittäjien moottoriveneiden lisäksi puolustusvoimien erillisyksikkö Varuskunnan Laivaliikenne, jolla oli moottoriveneitä ja neljä höyrylaivaa: HL Suomenlinna (valmistunut 1912), HL Vallisaari (1912), HL Kustaanmiekka (1915) ja HL Suvasvesi (1919). Kolme vanhinta olivat ehtineet palvella Venäjän laivastoakin. Laivat eivät pystyneet kulkemaan jäissä, joten talveksi laivaliikenne pysähtyi. Talvella saarille käveltiin jäätietä pitkin Kaivopuiston rannasta tai ajettiin autolla Katajanokan kärjestä.
Historia > Lauttaliikenteen alku

Lauttaliikenne Suomenlinnaan alkoi varsinaisesti vuonna 1952, kun Valmetin Suomenlinnan telakalta valmistui M/S Suomenlinna-Sveaborg -lautta Suomenlinnan Liikenne Oy varustamon käyttöön. Varustamo oli perustettu pari vuotta aiemmin hankkimaan ja operoimaan Suomenlinnan ja kaupungin väliseen liikenteeseen tilattua lauttaa.
Uuden lautan tulon jälkeen Varuskunnan Laivaliikenne hoiti pelkästään puolustusvoimien kuljetuksia ja höyrylaivaliikenne saarille lakkasi muutaman vuoden kuluttua. Uuden lautan myötä saarille pystyttiin kuljettamaan matkustajien lisäksi myös autoja kaksi kappaletta kerrallaan.
Historia > Liikenne laajenee

Vuonna 1978 liikennettä täydennettiin, kun raumalaiselta Hollmingin telakalta valmistui M/S Ehrensvärd lautta. Se asetettiin Katajanokan ja Suomenlinnan väliselle reitille huoltolautaksi, koska Suomenlinna-Sveaborgin kapasiteetti ja jäissäkulkuvarmuus eivät riittäneet turvaamaan saarten huoltoliikennettä. Alus on näihin päiviin saakka kuljettanut saarille matkustajia, huoltoajoneuvoja sekä asukkaiden henkilöautoja tällä arkipäivisin ajettavalla reitillään. Kesäisin alus on ollut lyhyitä aikoja telakoitavana, jolloin reitillä on ajanut lähinnä saariston huoltoliikenteessä käytettyjä kalustolauttoja joiden matkustajakapasiteetti on ollut rajallinen.
Suomenlinna-Sveaborgin ja Ehrensvärdin lisäksi saarille on ajanut myös muita aluksia. Näitä ovat olleet esimerkiksi Korkeasaaren lautta M/S Korkeasaari-Högholmen sekä yksityisten varustamoiden vesibussit, jotka ovat alihankkijoina ajaneet Kauppatorin ja Suomenlinnan välisen reitin hiljaisempien aikojen vuoroja. Vuonna 1992 Suomenlinnan Liikenteen alihankkijalle Sun Linesille valmistui vanhan satamahinaajan rungon päälle rakennettu M/S Tor, joka ryhtyi hoitamaan reitin varhaisaamun- ja myöhäisillan vuoroja sekä talviliikennettä, jossa Suomenlinna-Sveaborg oli usein ollut vaikeuksia. Kesäisin saarten turistivirtojen ollessa suurimmillaan nämä alukset liikennöivät myös yhtaikaisesti tihentäen näin vuoroväliä.
Historia > Lautan uusinta

2000-luvun alussa jo puolen vuosisadan ikäiselle Suomenlinna-Sveaborgille ryhdyttiin suunnittelemaan korvaajaa. Uuden aluksen tie suunnittelupöydältä liikenteeseen oli kuitenkin monella tapaa kivikkoinen.
Ensimmäinen aluksesta järjestetty tarjouskilpailu riitautettiin, ja vasta vuonna 2002 ratkenneessa uudessa tarjouskilpailussa saatiin voittaja selville. Tällöin voiton vei tanskalainen Johs. Gram-Hanssen Product, joka rakennutti aluksen alihankintana puolalaisella Stocznia Marynarki Wojennej -telakalla. Telakka ei kuitenkaan pysynyt rakentamisaikataulussaan, ja uusi alus luovutettiin tilaajalleen vasta huhtikuussa 2004 useita kuukausia myöhässä, jolloin se sai kasteessa nimen Suomenlinna II. Tämän jälkeen alus seisoi kaksi kuukautta tyhjän panttina Eteläsatamassa, kunnes sille saatiin neuvoteltua työehtosopimus, ja se pääsi liikenteeseen kesäkuussa 2004.
Liikenteen alku sujui kuitenkin sekin huonosti, kun tekniset ongelmat sekä miehistön tottumattomuus uuteen alukseen aiheuttivat useita liikennekatkoja sekä törmäyksiä laitureihin sekä karilleajon Valkosaaren luona. Alus oli myös lähellä törmätä satamasta lähteneeseen entiseen M/S Mariellaan. Alun lastentaudit saatiin kuitenkin korjattua, ja viime ajat alus on hoitanut liikenteen moitteettomasti.
Suomenlinna-Sveaborgin taru Suomenlinnan lauttana ei kuitenkaan päättynyt uuden lautan valmistumiseen, vaan se palasi toimeen kesällä 2005 alihankkija Sun Linesin väreihin myytynä Suokki -nimisenä. Alusta on käytetty erityisesti Kauppatori-Suomenlinna reitin kesäviikonloppuliikenteessä, jota on kesästä 2004 alkaen liikennöity kolmella aluksella samanaikaisesti.
Lauttaliput

Kesäkuun alussa vuonna 1971 lauttaliikenne siirrettiin kaupungin yhteistariffiin.
Suomenlinnan lautalla kelpaavat nykyään normaalit HSL:n liput. Vuoden 2019 vyöhykeuudistuksen yhteydessä Suomenlinna sijoittui A-vyöhykkeelle, ja kaikki tämän vyöhykkeen sisältävät liput kelpaavat lautalla.
Vuoteen 2020 asti myynnissä oli myös erillinen Suomenlinna-lippu, joka oikeutti edestakaiseen matkaan lautalla ilman vaihto-oikeutta muuhun HSL-liikenteeseen. Liikennettä hoitaa tänäkin päivänä Suomenlinnan Liikenne Oy. On kuitenkin tehty suunnitelmia liikenteen kilpailuttamisesta pääkaupunkiseudun bussiliikenteen tapaan. Lauttalaiturilta voi ostaa kertalippuja lähimaksulla, eikä sillä ole vaihto-oikeutta. Lauttalaitureilla on myös lippuautomaatit.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomenlinnan Liikenne Oy
Helsingin seudun joukkoliikenne
| --- | --- |
Raskas raideliikenne: Helsingin seudun lähijunaliikenne (linjat) • Helsingin metro (linjat: M1, M2)
Kevyt raideliikenne: Helsingin raitioliikenne (linjat) • Helsingin seudun pikaraitiotiet (linjat: 15)
Lauttaliikenne: Kruunuvuorenrannan lautta • Suomenlinnan lautta
Linja-autoliikenne Runkolinjat: Helsingin seudun linja-autoliikenne  20 • 30 • 40 • 200 • 300 • 400 • 500 • 510 • 520 • 530 • 560 • 570 • 600
Liikenteen tilaaja: HSL
Liikennöitsijät: Pääkaupunkiseudun Kaupunkiliikenne • Helsingin kaupungin liikennelaitos • VR • Nobina • Pohjolan Liikenne • Helsingin Bussiliikenne • Savonlinja • Tammelundin Liikenne • Åbergin Linja • Korsisaari • Reissu Ruoti • Tilausliikenne Nikkanen
Hankkeet: Espoon pikaraitiotiet • Kruunusillat • Tiederatikka • Tuusulanväylän pikaraitiotie • Vantaan pikaraitiotie • Vihdintien pikaraitiotie • Viikin–Malmin pikaraitiotie • Espoon kaupunkirata • Pisararata • Itämetro
Matkustajapaviljonki Kauppatorilla valmistui vuonna 1951.
M/S Tor
Suomenlinna II -lautta
Empire Earth

| Empire Earth |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Stainless Steel Studios
Julkaisija:  Sierra Entertainment
Jakelija:  GOG.com ja Steam
Suunnittelija:  Rick Goodman
Pelisarja:  Empire Earth
Pelimoottori:  Titan
Julkaistu:  NA 12. marraskuuta 2001 EU 23. marraskuuta 2001
Lajityyppi:  reaaliaikainen strategia
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  ESRB: Teini-ikäisille  PEGI 12  USK 12 
Alusta:  Microsoft Windows
Jakelumuoto:  CD-ROM
Virallinen sivusto
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK  : 
Empire Earth on Stainless Steel Studiosin kehittämä ja Sierra Entertaimentin vuonna 2001 Microsoft Windowsille julkaisema reaaliaikainen strategiapeli.
Empire Earthissa pelaaja kerää resursseja (kultaa, rautaa, puuta, ruokaa ja kiveä), rakentaa kaupunkeja ja armeijoita sekä valloittaa toisia sivilisaatioita. Peli kattaa yli 500 000 vuoden ajanjakson ihmisen historiassa, joka on jaettu 14 eri aikakauteen esihistoriallisesta ajasta nanoaikaan.
Syyskuussa 2002 julkaistu lisäosa The Art of Conquest tuo peliin myös viidennentoista aikakauden, avaruusajan, kolme uutta yksinpelikampanjaa, uusia rakennuksia ja yksiköitä sekä 22 uutta sivilisaatioiden erikoisvoimaa.
Pelisarjaan kuuluvat myös jatko-osat Empire Earth II (2005) ja sen lisäosa Empire Earth II: The Art of Supremacy (2006) sekä Empire Earth III (2007).
Aikakaudet

Empire Earth sisältää 14 eri aikakautta, jotka kattavat 500 000 vuotta ihmiskunnan historiasta. Aikakaudelta toiselle siirtymiseen tarvitaan yleensä ruokaa, kultaa ja rautaa sekä kaksi uutta rakennusta (settlement tai jokin military-rakennuksista), Settlementin päivittäminen Town Centeriksi tai Town Centerin päivittäminen Capitoliksi.
Uusi aikakausi antaa pelaajan käytettäväksi uusia yksiköitä, rakennuksia ja teknologioita. Esimerkiksi kivikaudelta (II) kuparikaudelle (III) siirryttäessä pelaaja saa käyttöönsä hevoset ja maanviljelytaidon sekä teknologioita, jotka nopeuttavat puunhakkuuta ja metsästystä. tai teollistumisen ajalta (IX) ensimmäiseen maailmansotaan (X) siirryttäessä lentokoneet, panssarivaunut ja sukellusveneet tulevat pelaajan käytettäviksi.
Prehistoric Age (esihistoria)
Stone Age (kivikausi)
Copper Age (kuparikausi)
Bronze Age (pronssikausi)
Dark Age (pimeä keskiaika)
Middle Ages (keskiaika)
Renaissance (renessanssi)
Imperial Age (imperialismin aika)
Industrial Age (teollistumisen aika)
Atomic Age – WW1 (ensimmäinen maailmansota)
Atomic Age – WW2 (toinen maailmansota)
Atomic Age – Modern (nykyaika)
Digital Age (digitaalinen aika)
Nano Age (nanoaika)
Space Age (avaruusaika) – lisäosassa
Kampanjat

Kampanjoita on neljä:
Kreikan kampanja koostuu kahdeksasta tehtävästä. Näistä viidessä ensimmäisessä käydään läpi antiikin Kreikan alkuhistoriaa sekä Troijan sotaa osin historiallisilla ja osin myyttisillä yksityiskohdilla. Kolme viimeistä tehtävää käsittelevät Aleksanteri Suuren sotaretkiä. Gaugamelan taistelua käsittelevän viimeisen tehtävän jälkeen kuultava kerronta viittaa Plutarkhoksen kuvaukseen itkevästä Aleksanterista, jolla ei ole enää uusia maita valloitettavaksi.
Englannin kampanja koostuu kahdeksasta tehtävästä. Kolme ensimmäistä tehtävää käsittelevät Vilhelm Valloittajan elämää. Tehtävät 4–6 sijoittuvat satavuotiseen sotaan ja niiden päähenkilöinä ovat Edvard Musta prinssi ja Henrik V. Viimeiset kaksi tehtävää sijoittuvat Napoleonin sotiin ja niiden päähenkilönä on Arthur Wellesley Wellington, joka viimeisessä tehtävässä voittaa Napoleonin ratkaisevasti Waterloon taistelussa.
Saksan kampanjassa on seitsemän tehtävää, jotka sijoittuvat maailmansotiin. Ensimmäiset neljä sijoittuvat ensimmäiseen maailmansotaan, jossa pelaajan on ensin johdettava Manfred von Richthofen turvaan venäläisten linjojen takaa ja tehtävissä 2–4 johdettava Saksan sotaponnistuksia Pohjanmerellä ja länsirintamalla. Viimeisissä kolmessa tehtävässä soditaan toista maailmansotaa, joka päättyy todellisesta historiankirjoituksesta poiketen pelaajan tuhotessa Buckinghamin palatsin ja perustaessa saksalaisten miehityshallinnon Britanniaan.
Venäjän kampanjassa on kuusi tehtävää. Ensimmäinen sijoittuu vuoteen 2018, jolloin presidentinvaalit hävinnyt poliitikko ja entinen Venäjän mafian jäsen Grigor Stojanovitš saapuu Volgogradiin ja aloittaa kannattajiensa tukemana sisällissodan, joka päättyy viisi vuotta myöhemmin heidän voittoonsa. Toinen sijoittuu vuoteen 2035, jolloin Novaya Russia, ”Uusi Venäjä”, hyökkää Eurooppaan ja valloittaa sen. Hyökkäyksen ollessa käynnissä tohtori Alexi Septimus esittelee Grigor Stojanovitšille robotin, josta tulee tämän tärkein avustaja ja lopulta perillinen nimellä Grigor II tämän kuollessa vuonna 2064. Grigor II ja Venäjän armeijan upseeri Sergei Molotov johtavat Venäjän voittoon Kiinaa vastaan vuonna 2092, mutta Molotov loikkaa Yhdysvaltoihin vuonna 2098 Grigor II:n käskettyä häntä tuhoamaan Kuuban koko väestön. Viimeisessä tehtävässä Molotov ja amerikkalainen agentti Molly Ryan matkustavat ajassa takaisin vuoteen 2018 pysäyttääkseen Grigor Stojanovitšin ajoissa, mutta joutuvat tuhoamaan Grigor II:n samoin aikamatkustaneet edistykselliset joukot ja lopulta surmaamaan Grigor Stojanovitšin, sillä hän ei suostu luopumaan maailmanvalloitussuunnitelmistaan.
Moninpeli

Empire Earthin moninpeliin mahtuu korkeintaan kahdeksan pelaajaa, jotka voivat olla myös tekoälypelaajia.
Empire Earthia on pystynyt pelaamaan internetissä julkaisuhetkestä 3. marraskuuta 2008 saakka, jolloin Activision ilmoitti sulkevansa WON-pelipalvelimensa lopullisesti. Nykyään internetissä pelaaminen onnistuu käyttämällä Richard Langen (Nuckin Futs) kehittämää EE-Lobbyclient -ohjelmaa. Ohjelma toimii kuten vanha WONlobby, mutta peliin liittyminen tapahtuu direct connectin kautta. Monet tutut ominaisuudet alkuperäisestä aulasta (chat, friend list, whisper, ignore list) on pyritty säilyttämään, mutta uusia ominaisuuksiakin on lisätty ja kehitystyö jatkuu edelleen. Aulassa valvovat moderaattorit ja adminit pitävät väärinkäyttäjät kurissa. Aktiivisia käyttäjiä on muutamia satoja ympäri maailmaa ja uusia sekä vanhoja pelaajia kaivataan.
EE-lobbyclientin voi ladata osoitteesta http://www.save-ee.com/. Ohjeet sen käyttämiseen löytyvät myös kyseiseltä sivulta. Sivulta löytyy myös muun muassa foorumit, vinkkejä aloittelijoille, pelaajien tekemiä sivilisaatioita eri setteihin ja strategioita moninpeliin.
Aiheesta muualla

EE-Lobby moninpeliaula ja yhteisö (englanniksi)
Empire Earthin fanisivusto (englanniksi)