stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jailbird
Kansitaide

Hurriganes oli ollut Henrik Schüttin kuvaussessiossa Helsingin Laivurinkadun studion sisäpihalla. Otoksista tehtiin monenlaista materiaalia, kuten julisteita ja promokortteja. Englantilainen taiteilija Bob Wagner laati Jailbirdin kannen mallia mainitsematta ja lupaa kysymättä näistä kuvista. Wagnerin kannessa yhtyeen jäsenet on istutettu amerikkalaistyyppiseen vankilaympäristöön. Teemaan sopivasti Jailbirdin julkistamiskeikka järjestettiin Sörnäisten vankilassa vankien ja muutaman toimittajan läsnä ollessa.
Julkaisu ja vastaanotto > Myynti

Suomessa Jailbird ilmestyi 22. marraskuuta 1979 Scandian kustantamana. Myynti ei ollut toivotun kaltaista. Albumi ei tuntunut löytävän uutta ostavaa yleisöä, ja se oli parhaimmillaan listan yhdeksännellä sijalla. Vaikka Hurriganes oli edelleen suosittu keikkamarkkinoilla, olivat myyntilistat vallanneet uudet nimet. Jailbird on samalla yksi alkuperäisen Hurriganesin (1971–1984) neljästä studiolevystä, jotka eivät ole myyneet kultalevyyn oikeuttavaa määrää.
Myös Ruotsissa yhtyeen suosio oli laskusuunnassa; Sonet-yhtiön julkaisema albumi nousi sijalle 33, kun edellislevy Stranded in the Jungle oli yltänyt top 20:een. Jailbird jäi samalla yhtyeen viimeiseksi Ruotsin listalle nousseeksi albumiksi.
Julkaisu ja vastaanotto > Kritiikki

Kun Jailbird ilmestyi, totesi Remu Aaltonen sen olevan ”pirun hyvä levy”, mutta jatkoi, ettei se ole niin hyvä kuin se olisi voinut olla. Hän myös sanoi Albert Järvisen paluun merkinneen ”pelkkää plussaa”. Järvinen itse ei jälkeenpäin noteerannut albumia kovinkaan korkealle ja kutsui sitä ”väli-lp:ksi”. Kriittisenä kulttuurilehtenä pidetyssä Uudessa Laulussa Patrik Bifeldt antoi levylle hyvää palautetta:
»Jailbird on sitä varmaa stuffia. Siinä on kaikki mitä Hurriganesille kuuluu. Remu ja Cisse hoitavat laulamisen ja rytmin ja Albert heittää soolot. Yksinkertaista!? Hurriganesien juna kulkee varmasti leveillä raiteilla etsimättä turhia asemia ja sivuraiteita. Totta kai.» 
(Patrik Bifeldt, Uusi Laulu.)
Sen sijaan Helsingin Sanomissa oltiin kriittisempiä. Lehden arvostelijan mielestä albumi jää ponnettoman jyräämisen tasolle ja se on kansikuvaa myöten vaisua työtä. Myös Albert Järvisen kitaransoittoa lehden kriitikko arvosteli kumman vaatimattomaksi. Remu Aaltonen selitti myöhemmin levyn väitettyä vaisuutta sillä, että Järvinen oli ollut yhtyeessä vasta pari kuukautta. Syynä on pidetty myös aiempaa vaatimattomampaa studiota sekä ulkopuolisen tuottajan puuttumista.
Esko Lehtonen kirjoittaa vuonna 1983 ilmestyneessä teoksessaan Suomalaisen rockin tietosanakirja 1, että mitään sinänsä uutta Jailbird ei Hurriganesin vakiintuneisiin kuvioihin tuonut, vaikka Järvisen myötä yhtye olikin hieman kiristänyt otettaan.
Honey Aaltosen mukaan Jailbird on Hurriganesin uralla selvä välityö.
Julkaisu ja vastaanotto > Listasijoitukset

| Valtio | Korkein sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Suomi | 9. | 12 | marraskuu 1979 |  |
|  Ruotsi | 33. | 3 | 14.12.1979 |  |
Kappalelista

Kaikki kappaleet sovittanut Hurriganes
| A-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sanat | Sävel | Päälaulu | Kesto |  |  |  |  |
| 1. | Desirée | Jim Pembroke | Hurriganes | Remu Aaltonen | 2.25 |  |  |  |  |
| 2. | I’m Ready |  | A. Domino, A. Lewis, S. Bradford | Remu Aaltonen | 1.50 |  |  |  |  |
| 3. | Hip Down | Jim Pembroke | Hurriganes | Remu Aaltonen | 1.38 |  |  |  |  |
| 4. | Let’s Drink Today | Jim Pembroke | Hurriganes | Jim Pembroke | 1.57 |  |  |  |  |
| 5. | Oh Yeah! | Jim Pembroke | Hurriganes | Remu Aaltonen | 2.55 |  |  |  |  |
| 6. | Pretty Mona | Jim Pembroke | Hurriganes | Cisse Häkkinen | 2.33 |  |  |  |  |
| B-puoli |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Sanat | Sävel | Päälaulu | Kesto |  |  |  |  |
| 7. | House Party | Milburn | Milburn | Remu Aaltonen | 2.35 |  |  |  |  |
| 8. | Get Along | Jim Pembroke | Hurriganes | Remu Aaltonen | 1.50 |  |  |  |  |
| 9. | Brand New Sucker | Jim Pembroke | Hurriganes | Remu Aaltonen | 2.15 |  |  |  |  |
| 10. | Miss Betty | Jim Pembroke | Hurriganes | Remu Aaltonen | 2.21 |  |  |  |  |
| 11. | Ya Ya | Lee Dorsey | Lee Dorsey | Remu Aaltonen | 1.58 |  |  |  |  |
| 12. | Lipstick Man | Jim Pembroke | Hurriganes | Remu Aaltonen | 2.20 |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  | 27.21 |  |  |  |  |
Kokoonpano

Muusikot
Remu Aaltonen – laulu, rummut
Cisse Häkkinen – basso, laulu
Albert Järvinen – kitara
Pedro Hietanen – kosketinsoittimet kappaleissa ”Desirée”, ”I’m Ready” ja ”Pretty Mona”
Jim Pembroke (”Mr. X”) – laulu kappaleessa ”Let’s Drink Today”
Muut
Dan Tigerstedt – äänittäjä
Bob Wagner – kansi
Painokset

Suomessa Jailbirdista on otettu kasettiformaatissa alkuperäispainoksen lisäksi yksi uusintapainos. Ruotsissa albumin vinyyliversiosta on kaikkiaan kolme erilaista etikettipainosta. Kasettiversiosta on Ruotsissa vain yksi painos. CD-levynä albumi on julkaistu vuosina 1989 ja 1996.
Vuonna 1989 Finnlevy julkaisi Jailbirdin samalla CD-levyllä yhdessä albumin 10/80 kanssa.
Svart Records julkaisi vuonna 2016 kaksi rajoitettua vinyylipainosta, joista toinen on painettu mustalle (300 kpl.) ja toinen siniselle vinyylille (200 kpl.). Painokset ovat avattavakantisia ja niiden mukana tuli myös juliste ja kaksi korttia. Lipposen levy ja kasetti julkaisi vuonna 2022 punaiselle vinyylille painetun 350 kappaleen painoksen.
| Formaatti | Valtio | Levy-yhtiö ja tunnus | Julkaistu | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| LP |  | Scandia SLP 675 | 1979 |  |
| MC |  | Scandia SMK 5675 | 1979 |  |
| LP |  | Sonet SLP 3051 | 1979 |  |
| LP |  | Scandia SLP 675 | 1988 |  |
| CD |  | Fazer Finnlevy MCD 17 | 1989 |  |
| CD |  | Fazer 0630-13176-2 | 1996 |  |
| MC |  | Scandia SMK 5675 (uusintapainos) | 19?? |  |
| LP |  | Svart SVR412 (musta vinyyli) | 2016 |  |
| LP |  | Svart SVR412 (sininen vinyyli) | 2016 |  |
| LP |  | LIPPOLEVY161 (punainen vinyyli) | 2022 |  |
Aiheesta muualla

Tietoa Jailbirdin vinyylipainoksista (Arkistoitu – Internet Archive)
Tietoa Jailbirdin kasettipainoksista (Arkistoitu – Internet Archive)
Hurriganes
| --- | --- |
Studioalbumit:   Rock and Roll All Night Long  Roadrunner  Crazy Days  Hot Wheels  Tsugu Way  Hanger  Jailbird  10/80  Fortissimo  Rockin’  Seven Days, Seven Nights  Hurrygames  30th Anniversary  Electric Play 
Livealbumit:   Live at Metropol  Live in Stockholm 1977  Live in Hamina 
Kokoelmat:   Sixteen Golden Greats  Hurrigane By The Hurriganes  20 Golden Greats  1978–1984  Rockin’ Tonight – 18 All Time Hits  The Legacy  20 suosikkia – Get On  Double Trouble  25 Golden Greats  20 suosikkia – Muskogee  20 suosikkia – Let's Go Rocking Tonight  Scandia Years 1977–1984  Rock Rock Tonight  30 Golden Greats 
VHS/DVD:   Oowee – Oohla  Rock’n’Roll All Night Long 1973–1988 
Filmografia:   Kuumat kundit  Ganes
Letoon (Ksanthos)

| Letoon> Λητῶον |
| --- | --- |
 Letoonin temppelialue, näkymä länteen. Taustalla Leton temppelin rauniot kunnostettuine pylväineen, etualalla Apollonin temppelin perustukset, ja näiden välissä Artemiin temppelin perustukset.
Sijainti:  Kumluova, Fethiye, Muğla
Koordinaatit:  36°19′50″N, 29°17′20″E
Rakennustyyppi:  pyhäkkö
Valmistumisvuosi:  n. 400 eaa.
 Osa Unescon maailmanperintökohdetta Ksanthos-Letoon 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Letoon (m.kreik. Λητῶον, Lētōon, lat. Letoum) oli antiikin aikainen Letolle omistettu pyhäkkö Lyykiassa lähellä Ksanthoksen kaupunkia. Se oli muinaisen Lyykian tärkein kulttikeskus. Letoonin arkeologinen kohde sijaitsee lähellä nykyistä Muğlan maakunnan Kumluovan kylää. Se on Unescon maailmanperintökohde yhdessä Ksanthoksen kanssa.
Historia

Letoonin rakennutti Ksanthoksen hallitsija Arbinas klassisella kaudella 400-luvun eaa. lopussa. Paikan uskotaan olleen kulttipaikkana jo ennen tätä, ja olleen alun perin omistettu jollekin luuvilaiselle jumalattarelle, jonka kreikkalaiset yhdistivät Letoon. Antiikin aikana pyhäkköalue oli omistettu paitsi Letolle myös tämän lapsille Apollonille ja Artemiille. Pyhäkköalue rakennettiin pyhänä pidetyn lähteen ympärille. Muun muassa Antoninus Liberaliksen ja Ovidiuksen kertoman myytin mukaan Leto, jota Hera jahtasi, tuli pakomatkallaan Lyykiaan Letoonin paikalle. Kun hän yritti juoda lähteestä janoissaan, paikalliset paimenet ajoivat hänet pois. Kostoksi Leto muutti paimenet sammakoiksi, jotta nämä voisivat pitää lähteensä ikuisesti. Sammakoiden sanottiin asuneen paikalle rakennetussa lähdepyhäkössä.
Letoon oli Lyykian liiton kaupunkien yhteinen kulttipaikka, mutta sen alue kuului ilmeisesti Ksanthokselle, sillä pyhäkköalueelle laitettiin esille Ksanthoksen poliksen tekemät päätökset. Pyhäkköalue säilyi käytössä roomalaiselle kaudelle saakka. Bysanttilaisella keskiajalla paikka otettiin kristilliseen käyttöön.
Letoon löydettiin vuonna 1840. Paikan arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1962. Uusia tutkimuksia on tehty edelleen 2000-luvun puolella. Letoonin rauniot liitettiin Unescon maailmanperintöluetteloon yhdessä Ksanthoksen kanssa vuonna 1988. Se oli tuolloin koko Turkin ensimmäinen kohde luettelossa yhdessä Pamukkale-Hierapoliin kanssa.
Rakennukset ja löydökset

Letoon sijaitsi linnuntietä noin neljä kilometriä lounaaseen Ksanthoksen kaupungista Ksanthos-joen (nyk. Koca Çayi) länsipuolella, ja noin neljä kilometriä sisämaahan Välimeren rannasta. Antiikin aikana rannikko on voinut olla jonkin verran lähempänä. Pyhäkkö oli rakennettu noin 40 metriä korkean kukkulan länsirinteeseen. Ympäristö on noin 100 neliökilometrin kokoista soista tasankoa, joka on nykyisin viljelykäytössä ja täynnä kasvihuoneita. Pyhäkköalueella on ollut temppelit kaikille sen kolmelle jumaluudelle sekä muita rakennuksia. Nykyisin vedenpinta alueella on kohonnut, joten rauniot ovat välillä osittain veden alla. Antiikin aikana joki lienee ollut vuolaampi ja seudun vetisyys mitä ilmeisimmin vähintään yhtä suuri ongelma kuin nykyisin.
Leton temppeli
Letolle omistettu temppeli sijaitsi pyhäkköalueen temppeleistä läntisimpänä. Se oli peripteraalitemppeli, ja sen perustusten koko on noin 30,3 × 15,8 metriä. Temppelissä oli lyhyillä sivyilla 6 (heksastyyli) ja pitkillä sivuilla 11 pylvästä. Sisällä temppelissä oli pronaos, jonka edessä oli kaksi pylvästä (distylos in antis), sekä cella.
Apollonin temppeli
Apollonille omistettu temppeli sijaitsi Leton temppelin itäpuolella. Se edusti doorilaista tyyliä ja sen perustusten koko on noin 27,9 × 15,1 metriä. Temppelissä oli Leton temppelin tavoin lyhyillä sivyilla 6 ja pitkillä sivuilla 11 pylvästä. Myös sen sisällä oli pronaos ja cella.
Artemiin temppeli
Artemiille omistettu temppeli sijaitsi Leton ja Apollonin temppeleiden välissä. Se oli näitä pienempi, ja sen perustusten koko on noin 18,2 × 8,7 metriä. Temppeli oli antatemppeli, ja sen pronaoksen edessä oli kaksi pylvästä.
Nymfaion
Nymfaion eli nymfeille omistettu lähdekaivo sijaitsi Leton temppelin lounaispuolella. Se rakennettiin pyhän lähteen paikalle roomalaisella kaudella keisari Hadrianuksen aikana, todennäköisesti tämän käytyä Lyykiassa vuonna 138. Nymfaion oli puolikuun muotoinen ja aukesi itään päin.
Teatteri
Pyhäkköalueen kreikkalainen teatteri sijaitsi kukkulan rinteessä alueen koilliskulmassa. Se rakennettiin hellenistisellä kaudella 100-luvulla eaa. Teatterissa oli 36 penkkiriviä.
Muut rakennukset
Temppelien rivistön länsi- ja pohjoispuolta reunusti L-kirjaimen muotoinen stoa eli pylväshalli. Pyhäkköalueen pääsisäänkäynti oli länsipuolelta länsistoaan yhdistyneen propylonin kautta. Bysanttilaisella kaudella pyhäkköalueelle rakennettiin basilikakirkko. Se sijaitsi heti nymfaionin itäpuolella. Paikalta ei ole löydetty asuinrakennusten jäänteitä. Letooniin kuului pyhä lehto.
Esinelöydöt
Merkittävin esinelöytö alueelta on vuonna 1973 löydetty Letoonin kolmikielinen stele (usein myös ”Ksanthoksen kolmikielinen”). Siinä on kirjoitusta lyykiaksi, kreikaksi ja arameaksi, ja se on ollut tärkeä lähde lyykian kielen selvittämisen kannalta.
Kirjallisuutta

des Courtils, Jacques: A Guide to Xanthos and Letoon: Sites Inscribed on the UNESCO World Heritage List : on the 50th Anniversary of the Commencement of Excavations.  (Ancient cities of Anatolia, nide 4)  Isd, 2003.  ISBN 9789758070558
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Letoon Wikimedia Commonsissa
Kaavakuva Letoonista.
2. Teatteri. 3. Stoa. 4. Apollonin temppeli. 5. Artemiin temppeli. 6. Leton temppeli. 7. Nymfaion. 8. Basilikakirkko.
Leton temppelin rauniot.
Apollonin temppelin rauniot.
Letoonin teatterin rauniot.
Lepäsi

| Lepäsi Лебяжье, Lebjažje |
| --- | --- |
 Suomenlahden rantaa Lepäsin rauhoitusalueella.
 Lepäsi
 Koordinaatit: 59°57′40″N, 29°25′3″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Lomonosovin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunkimainen taajama
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Väkiluku (2015):  5 600
 
 Kunnan sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lepäsin kunta Lomonosovin piirin kartalla.
Lepäsin lähistön kylät vuoden 1860 kartalla.
Luotsikylän kirkko- ja koulurakennus.
Yhinmäen linnoituksen sotamuistoja.
Lepäsi (ven. Лебя́жье, Lebjažje) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Suomenlahden etelärannalla Lepäsinjoen suussa 22 kilometriä Lomonosovista länteen. Kunnassa on 5 600 ja taajamassa 4 500 asukasta (vuonna 2015).
Maantiede

Lepäsin kunnan pinta-ala on 652,16 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Lomonosovin piirin Haisevaisin ja Penikkalan sekä etelässä Lopuhkinan ja Kaprion kuntiin, lännessä Sosnovyi Borin kaupunkipiirikuntaan ja pohjoisessa Suomenlahden kautta Leningradin alueen Viipurin piiriin. Pinta-alasta 51,5 % on vesistöjä, 41,5 % metsää, 3,1 % teollisuus-, sotilas- ym. aluetta, 2,0 % asuinaluetta ja 1,8 % maatalousmaata. Kunnan koko alue kuuluu Venäjän rajavyöhykkeeseen.
Seutu on pinnanmuodostukseltaan jääkauden muovaamaa moreenitasankoa, jossa on paljon soita ja Suomenlahteen laskevia jokia ja puroja. Jokia ovat Hevaanjoki, Lepäsinjoki ja Lupanovanjoki, järviä Lupanovanjärvi, Harjavallanjärvi ja Mustajärvi. Hevaanjoen varrella on vailla käyttöä olevia kalanviljelyaltaita. Hyötykaivannaisia ovat hiekka ja turve. Luonnonsuojelualueita ovat Lepäsin rauhoitusalue ja kirjailija Vitali Biankin mukaan nimetty maisemansuojelualue. Suunnitteilla on Lupanovanjärven ja Syrjänsuon rauhoitusalueiden perustaminen.
Asutus

Kuntaan kuuluvat Lepäsin kaupunkimainen taajama, Yhinmäen asutus ja kahdeksan kylää: Harjavalta, Harmaala, Hevaa, Kangaspää, Kantikylä, Mustalahti, Pulkkala ja Syrjä (Sjurje). Kolmen-neljänsadan asukkaan keskuksia ovat Harjavalta ja Yhinmäki, kun taas Pulkkalassa, Syrjässä ja Kantikylässä on vain muutama vakituinen asukas.
Vakituisen asutuksen lisäksi kunnassa on paljon loma-asutusta. Kylien kesäasukkaiden määräksi arvioidaan noin 1 400 henkeä. Lisäksi on 13 puutarhapalsta- ja huvila-aluetta, joilla viettää lomaa arviolta 8 900 henkeä.
Historia

Nykyisen taajaman paikalla oli 1400-luvulla Tuutarin pogostaan kuulunut Karkilan kylä. Pietari I:n lahjoitti kylän 1700-luvun alussa Boris Šeremeteville, jonka kartano sai Karkilanjoen joutsenten mukaan nimen Lebjažje.
Lepäsin kylän asukkaat olivat Oranienbaumin ortodoksiseen seurakuntaan kuuluneita inkerikkoja. Sen lähellä sijainneissa Suuressa ja Pienessä Kankaassa (ven. Bolšije ja Malyje Borki), Riikolassa (Rigolovo) ja Asikkalassa eli Uudessakylässä (Novaja Krasnaja Gorka) asui inkerikkojen lisäksi Tyrön luterilaiseen seurakuntaan kuuluneita äyrämöisiä ja muutama venäläinen. Vuonna 1862 Lepäsin kylässä oli 16 taloa ja 81 asukasta. Sen talonpojat olivat kartanon maaorjia, kun taas lähikylät kuuluivat Oranienbaumin palatsin alaisuuteen.
Vuonna 1867 Lepäsiin perustettiin Kronstadtiin ja Pietariin laivoja ohjanneiden luotsien asutus, josta on säilynyt joukko asuintaloja, kokoustalo, majakka ja kirkko. 1870-luvulla sai alkunsa myös Venäjän suurin ja pitkän aikaa ainoa luotsikoulu. Paikalliset talonpojat hankkivat lisäansioita puunhankinnalla, metsästyksellä, kalastuksella ja rahdinajolla, eivätkä 1800-luvun lopulla enää juurikaan harjoittaneet maataloutta. Seudun ortodoksit kuuluivat vuodesta 1869 lähtien Haisevaisin seurakuntaan.
1900-luvun alussa Suomenlahden etelärannalle ryhdyttiin rakentamaan Yhinmäen ja Seraja Lošadin linnoituksia, jotka sittemmin osallistuivat Venäjän sisällissotaan ja puolustivat toisen maailmansodan aikana Oranienbaumin sillanpääasemaa. Lepäsin kylästä kehittyi 1800–1900-lukujen vaihteessa huvilataajama, jossa asui kesäisin muun muassa kirjailija Vitali Bianki. Kylässä toimi kyläkoulu ja luotsikoulu, poliklinikka, posti ja kaksi majataloa. Luotsikylään rakennettiin vuosina 1902–1903 puinen kirkko- ja koulurakennus ja Lepäsiin pystytettiin vuosina 1911–1915 kivinen Pyhän Nikolaoksen kirkko. Taloudellista toimintaa edisti Suomenlahden rantalinnoituksiin vedetty rautatie.
Vuonna 1933 Lepäsistä tuli kyläneuvoston keskus. Samoihin aikoihin valmistui Veimariin johtava rautatie. Kankaan kylässä oli toisen maailmansodan aikana lentokenttä ja Lepäsissä erilaisia armeijan toimintoja. Harmaalan lähellä sijaitsevaan Patterilahteen sijoitettiin sodan jälkeen sukellusveneiden tankkausasema, joka suljettiin ensimmäisten ydinsukellusveneiden käyttöönoton jälkeen. Lepäsi sai kaupunkimaisen taajaman statuksen vuonna 1966, jolloin siihen liitettiin luotsikylä sekä Asikkalan, Kankaan, Riikolan, Yhinmäen ja Petrovski Hutorin kylät. Taajaman suurin yritys oli laitevalmistaja Elektropribor, jonka lisäksi seudulla toimi myös metsä- ja kalateollisuutta sekä useita varuskuntia.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen seudun talous taantui, ja sen myöhempi kehitys on ollut hidasta. Vuodesta 1994 lähtien suunnitellun Patterilahden öljysataman ensimmäisen vaiheen oli määrä valmistua vuonna 2001, mutta toistaiseksi sen rakentaminen ei ole edes alkanut. Kehityssuunnitelmissa kunta nähdään ensi sijassa virkistys- ja matkailukohteena.
Liikenne, talous ja palvelut

Lepäsin kautta kulkevat Pietarin ja Ruutsian välinen asfaltoitu maantie sekä Pietarin ja Vääskylän välinen rautatie, jolla on Lepäsin asema ja muutama pysäkki. Muita väyliä ovat Yhinmäen, Hevaan ja Sosnovyi Borin sekä Sosnovyi Borin ja Klopitsan väliset asfaltoidut maantiet. Kunnasta on linja-autoyhteydet Lomonosoviin, Pietariin ja Sosnovyi Boriin. Lepäsissä on huoltoasema ja pienvenesatama.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat jalostus (45,1 %), kauppa (12,6 %) ja palvelut (10,9 %). Noin 40 % työvoimasta käy päivittäin töissä Pietarissa. Tärkeimmät teollisuusyritykset ovat merenkulun laitteita valmistava Elektropribor-konsernin tutkimus- ja tuotantolaitos sekä puunhankintaa ja -jalostusta harjoittava Lomonosovin metsäteollisuuspiiri. Maataloutta edustaa muutama yksityisviljelijä. Perinteinen kalateollisuus on lopettanut toimintansa.
Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, lasten taidekoulu, piirisairaala, poliklinikka, kirjasto ja joukko kauppoja. Eräitä palveluja on myös muissa kylissä.
Nähtävyydet ja matkailu

Seudulla sijaitsevat Yhinmäen ja Seraja Lošadin linnoitukset kuuluvat Pietarin maailmanperintökohteeseen. Muita kulttuuriperintökohteita ovat Lepäsin luotsikylä, Harjavallan ja Mustalahden kartanoalueet sekä toisen maailmansodan muistomerkit.
Kunnan matkailupotentiaali perustuu sen enimmäkseen sotahistoriallisiin nähtävyyksiin, kulttuuriperintöön, luontoon, veneilyyn ja kalastukseen. Alueella on kymmenkunta lomakylää sekä kalastus- ja metsästysmajaa. Matkailun kehittämistä on haitannut kunnan sijainti rajavyöhykkeellä.
Aiheesta muualla

Lepäsin kunnan sivusto (venäjäksi)
Lepäsi Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
| n k Leningradin alueen kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Antrea  Boksitogorsk  Enso  Hatsina  Ivangorod  Jaama  Kiriši  Koivisto  Kommunar  Korotka  Koskenala  Käkisalmi  Laukaa  Lotinapelto  Lomkka  Lupana  Olhava  Pella  Pikaljovo  Pähkinälinna  Seuloskoi  Sierattala  Sjasstroi  Slantsy  Sosnovyi Bor  Tihvinä  Tusina  Uuras  Uusi-Laatokka  Viipuri  Volossova  |  |
| Kaupunkityyppiset taajamat |  Budogoštš  Haisevaisi  Imeni Morozova  Imeni Sverdlova  Jefimovski  Johannes  Jääski  Kaarlahti  Kuismala  Lepäsi  Naasia  Namkku  Nikolski  Orinansavotta  Paulova  Priladožski  Punaporu  Rahja  Raivola  Rjabovo  Siiverska  Svirstroi  Taaitsa  Toksova  Tolmatšovo  Tuprova  Uljana  Vaaseni  Vahriselkä  Viiritsa  Vornasuo  Voznesenje  |  |
Lepät

| Lepät |
| --- | --- |
 Harmaaleppä (Alnus incana)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Fagales
Heimo::  Koivukasvit Betulaceae
Alaheimo::  Betuloideae
Suku::  Lepät Alnus  Mill.
 Leppien levinneisyys maapallolla.
Katso myös
   Lepät Wikispeciesissä   Lepät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lepät (Alnus) on koivukasvien (Betulaceae) heimoon kuuluva kasvisuku, joka sisältää noin 30 puu- ja pensaslajia. Lepät ovat levinneet koko pohjoisen pallonpuoliskon lauhkealle vyöhykkeelle, joitain lajeja tavataan myös Andeilla. Suomessa kasvaa kaksi lajia yleisenä, harmaaleppä (Alnus incana) ja tervaleppä (Alnus glutinosa), jotka ovat myös laajalle levinneitä Euraasiassa.
Kuvaus

Lepät ovat kesävihantia yksikotisia puita tai pensaita. Kuori on tummanharmaa tai harmaa. Talvisilmut ovat yleensä perällisiä ja 4–6 mm:n pituisia. Lehdet kasvavat kierteisesti ja lehtilapa on yleensä ehyt.
Lepät kukkivat tavallisesti ennen lehtien puhkeamista. Hedekukinto on pitkä norkko. Emikukinto on lyhyt ja puutuu koivuista poiketen vanhetessaan tummanruskeaksi, kovaksi, käpymäiseksi ja runsaan sentin mittaiseksi siemennorkoksi, joka jää kiinni oksaan seuraavaksi talveksi. Hedelmä on pieni ja ruskea, siivetön tai kapealti siipipalteinen pähkylä.
Molemmat Suomen leppälajit kukkivat hyvin varhain keväällä ennen lehtien puhkeamista. Hedenorkoista leviävä siitepöly aiheuttaa monille ihmisille keväisin allergiaoireita.
Leppä voi hyvällä kasvupaikoilla elää yli satavuotiaaksi. Suurin leppälaji on pohjoisamerikkalainen punaleppä (Alnus rubra), joka voi kasvaa jopa 40 metrin korkuiseksi. Suomessa harmaaleppä voi parhaimmillaan kasvaa 25-metriseksi, tervaleppä hieman korkeammaksi. Monet lepät jäävät pieniksi pensaiksi.
Leppälajeille tyypillistä on taipumus kasvattaa juurivesoja. Myös kaadettu leppä lähtee yleensä kasvamaan uudestaan kannosta. Lepät kasvavat nopeasti ja monia lajeja voidaan pitää pioneeripuulajeina. Lepät kestävät kovaa tuulta ja sietävät hyvin saasteita.
Leppien juurinystyröissä elää Frankia-suvun bakteereita, jotka kykenevät sitomaan typpeä ilmasta. Leppä elää symbioosissa näiden nystyräbakteerien kanssa tarjoten niille ravintoa ja saaden niiltä typpiyhdisteitä. Runsaan typensaantinsa takia lepän ei tarvitse syksyllä varastoida lehtiensä typpiyhdisteitä, minkä vuoksi puu pudottaa lehtensä vihreinä. Runsasravinteisen lehtikarikkeen ansiosta lepät muuttavat kasvupaikkansa maaperää aikaisempaa hedelmällisemmäksi.
Esiintyminen Suomessa

Suomessa kasvavat leppälajit ovat harmaaleppä (Alnus incana) ja tervaleppä (Alnus glutinosa). Leppiä tavataan yleisesti läpi koko Suomen. Tervaleppä viihtyy rannikoilta Pohjois-Pohjanmaalle saakka. Harmaaleppä kasvaa kaikkialla lukuun ottamatta eteläisiä rannikkoseutuja ja pohjoisinta Lappia. Leppämetsät ovat kuitenkin harvinaisia. Vuonna 1992 leppävaltaisten metsien osuus koko Suomen metsäalasta oli 0,4 %.
Nimen alkuperä

Puun nimi ”leppä” tunnetaan vanhastaan itämerensuomalaisista ja mordvalaiskielistä. Useissa itämerensuomalaisissa kielissä, kuten suomessa, lepän nimeä on käytetty tarkoittamaan myös verta. Tällä viitataan lepän punertavaan puuainekseen: vahingoittunut lepän pinta muuttuu punaiseksi ja haava näyttää verestävältä.