Psykiatristen sairaaloiden historia Suomessa
2000-luvulla

Avohoitopalveluja ei kyetty järjestämään riittävästi, joten tuhansia tuen tarpeessa olevia ihmisiä jäi ilman tarvitsemaansa hoitoa. Sen vuoksi psykiatrisia sairaalapaikkoja suunniteltiin Suomessa avattavan lisää, vaikka Euroopassa ja muualla maailmassa suuntauksena oli avopalveluiden kehittäminen.
Vuonna 2010 Suomen mielisairaaloissa oli hieman yli 4 000 potilaspaikkaa. THL:n vuoden 2009 suunnitelman mukaan määrä oli tarkoitus laskea 3000:een paikkaan.
Toukokuussa 2011 oikeusasiamies Petri Jääskeläiselle selvisi, että kuopiolaisessa Niuvaniemen sairaalassa oli suljettu asiakkaita vuosien ja kuukausien ajaksi eristyshuoneeseen. Eristys ei ollut täysin jatkuvakestoista. Eristyksissä asiakkaat pakotettiin laittomasti olemaan alasti tai alusvaatteisillaan. Mielenterveyslain mukaan eristyksessä tulee olla soveltuva vaatetus. Pisimpään yhä eristettynä "hoidossa" oleva henkilö oli vuonna 2011 ollut eristyshuoneessa yksin 54 vuotta ja 2 kuukautta. Hän teki vuonna 1955 jonkin jonkin rikoksen, minkä jälkeen hänet oli rangaistuksena viety Niuvaniemen eristyshuoneeseen. Oikeusasiamies ei raportissaan kertonut enempää hänestä; millä oikeutuksella häntä pidetään vangittuna loppuelämäkseen tai siitä onko hän yhä eristettynä tai "hoidettavana". Eristettyjen ei annettu pitää kännykkää, lehtiä tai muita oloaan helpottavia tavaroita, vaikka heillä on oikeus siihen.
Niuvaniemen sairaala oli myös ostanut vuodesta 2002 lähtien turvallisuuspalveluja (vartijoita) yksityiseltä yritykseltä, minkä laillisuus määrättiin selvittämään. Sairaala oli tehnyt kaikille erään osaston 25 potilaalle laittoman henkilötarkastuksen (vaatteet päällä) ja potilaiden oikeuksia oli rajoitettu koko osastoa koskevilla ohjeilla, vaikka ihmisiä tulee kohdella yksilöinä. Henkilöntarkastusten syitä ei ollut kirjattu ylös, vaan ne oli tehty mielivaltaisesti. Asiakkaat eivät saaneet valittaa siitä, että hoitajat olivat vieneet heidän kännykkänsä tai rajoittaneet heidän yhteydenpitoaan muihin ihmisiin. Asiakkaiden piti laittomasti pyytää erillistä lupaa siihen, että he saisivat liikkua vapaasti sairaalan alueella, pitää omaisuuttaan hallussaan tai vastaanottaa vieraita. Oikeusasiamies huomasi selvitettävää myös siinä, miten kehitysvammaisia nuoria asiakkaita sairaalassa kohdeltiin.
Suomessa toteutettiin vuonna 2010 eniten Euroopassa pakkohoitopäätöksiä. Heinäkuussa 2012 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin (EIT) tuomitsi Suomen ihmisoikeusloukkauksesta, koska erään potilaan pakkohoidon jatkamiseen ei ollut pyydetty ulkopuolisen lääkärin arviota. Syyskuussa 2012 Suomen korkein hallinto-oikeus (KHO) puolusti päätöksellään suomalaista käytäntöä vastoin EIT:n tulkintaa. Ristiriidan selvittämiseksi Kataisen hallitus pyysi ihmisoikeustuomioistuinta käsittelemään uudestaan Suomelle antamansa langettavan päätöksen, mutta se ei nähnyt syytä käsitellä asiaa uudelleen. Oikeustieteilijöiden mukaan tämä tarkoittaa, että Suomessa päätöksiä jatkaa pakkohoitoa on vuosikausia tehty ihmisoikeuksista piittaamatta.
Lakiasiantuntija Jyrki Virolaisen mukaan on iso ongelma, että pakkohoidosta päättävän hallinto-oikeuden psykiatri perehtyy potilaan tilaan vain asiakirjojen perusteella ilman että tutkii itse potilasta. Hänen mukaansa mielenterveyslakia olisi jouduttu muuttamaan, jos KHO olisi taipunut, mistä olisi seurannut kunnille ja valtiolle lisäkustannuksia.
Psykoottisesti oireilevien vankien määrä kahdeksankertaistui Suomen vankiloissa vuodesta 2005 (19 vankia) vuoteen 2015 (151 vankia). Tutkijoiden mukaan syynä on se, että valtio vähentää mielisairaalapaikkoja, ja että oikeus määräsi mielentilatutkimuksia vuonna 2015 puolet vähemmän (noin 100 tutkimusta) kuin vuonna 2005 (200 tutkimusta). Syyntakeettomuuden selvittämättä jättäminen johtuu siitä, että valtio säästää, sillä yksi mielentilatutkimus maksaa keskimäärin 20 000 euroa.
Vuonna 2016 poliisi alkoi selvittää väärinkäytöksiä, joita oli tapahtunut vuosina 2009−2015 Turun kaupunginsairaalan suljetuilla psykiatrisilla osastoilla. Potilaita oli pahoinpidelty, lääkitty tajuttomiksi ja nöyryytetty. Potilaiden hoidosta puuttuivat tavoitteet ja suunnitelmat, eikä heillä ollut varsinaisesti hoito-suhdetta omahoitajaansa.