stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jackie Milburn
Pelaajaura > Seurajoukkueura > Paluu arkeen maailmansodan jälkeen ja ensimmäiset sarjakaudet Newcastlessa

Toisen maailmansodan päätyttyä Englannin jalkapallosarjat käynnistyivät uudelleen kaudella 1946–1947. Newcastle United jatkoi Englannin 2. divisioonassa tavoitteenaan nousta 1. divisioonaan. Sarjanousua tavoittelevassa Newcastlessa erityisesti hyökkäyksessä riitti leveyttä. Lokakuussa 1946 Newcastlen hyökkäys vahvistui edelleen Newcastlen manageri Stan Seymourin hankkiessa seuraan hyökkääjä Len Shackletonin ennätysmäisellä 13 000 punnan siirtosummalla. Siirron jälkeen Newcastlessa peliajasta kilpailivat neljä hyökkääjää eli Len Shackleton, Ernie Taylor, Charlie Wayman ja Jackie Milburn. Heti ensimmäisessä ottelussaan Len Shackleton teki kuusi maalia, kun Newcastle voitti Newport Countyn 13–0. Hyökkäyspään ylitarjonnan takia manageri Seymour ryhtyi peluuttamaan nopeaa ja juoksuvoimaista Jackie Milburnia laitalinkkinä. Newcastlen ensimmäinen kausi 2. divisioonassa toisen maailmansodan jälkeen sujui kohtalaisesti.  Kaivattua sarjanousua 1. divisioonaan ei kuitenkaan saavutettu, sillä seura sijoittui vasta viidenneksi 2. divisioonassa. FA Cupissa Newcastle eteni aina välieriin asti, jossa Charlton Athletic voitti Newcastlen 4–0. Jackie Milburnin osalta ensimmäinen kausi Newcastlessa sujui hyvin ja hänen sopeutui joukkueeseen. Laitalinkkinä Milburn onnistui myös hyvin maalinteossa, sillä kauden 24 ottelussa syntyi 7 maalia.
Seuraavalla kaudella 1947–1948 Newcastlen uudeksi manageriksi nimitettiin George Martin. Lokakuussa 1947 hyökkääjä Charlie Wayman siirtyi Newcastlesta Southamptoniin. Waymanin siirron jälkeen Milburn siirtyi laitalinkistä hyökkääjäksi ja sai pelipaitansa uudeksi pelinumeroksi arvostetun numeron 9, jolla esimerkiksi maineikas hyökkääjä Hughie Gallacher oli jo pelannut Newcastlessa 1920-luvulla. Milburn vakiinnutti paikkansa hyökkäyksessä ja onnistui tekemään pelaamissaan 39 ottelussa 20 maalia. Kausi oli myös koko seuralle menestykäs, sillä kauden päätteeksi Newcastle nousi takaisin 1. divisioonaan. Sarjanousun jälkeinen kausi 1948–1949 sujui 1. divisioonassa loistavasti, kun Newcastle sijoittui neljänneksi sarjassa. Joukkueen tärkeimmiksi pelaajiksi nousivat Jackie Milburn ja Newcastlen uusi hankinta, chileläinen hyökkääjä George Robledo. Seuraavalla kaudella 1949–1950 Newcastle sijoittui 1. divisioonassa viidenneksi Milburnin ja Robledon muodostaessa jälleen vaarallisen hyökkäyskaksikon. Kaudesta 1950–1951 muodostui myös menestyksekäs. Newcastle pysyi koko kauden 1. divisioonan kärkisijoilla sijoittuen lopulta sarjassa neljänneksi Robledon ja Milburnin johdolla. Newcastle eteni myös pitkästä aikaa FA Cupin finaaliin. Finaalissa Blackpool hävisi Newcastlelle 2-0 Jackie Milburnin tehdessä ottelun molemmat maalit johdattaen Newcastle FA Cupin voittoon ensimmäistä kertaa urallaan.
Pelaajaura > Seurajoukkueura > Menestyksen vuodet 1950-luvun alussa

Newcastlen seuraavasta kaudesta 1951–1952 muodostui myös menestyksekäs. George Robledo teki kauden aikana 33 maalia voittaen 1. divisioonan maalikuninkuuden. Jackie Milburn pelasi myös erinomaisesti viimeistellen kauden aikana 25 maalia. Huolimatta hyökkääjien hyökkäyspään tehoista Newcastle ei kuitenkaan sijoittunut 1. divisioonan kärkipäähän vaan sijoittui vasta kahdeksanneksi. FA Cupissa Newcastle eteni jälleen FA Cupin finaaliin Arsenalia vastaan. Finaalissa Arsenalin Wally Barnes loukkaantui parikymmenen peliminuutin jälkeen ja Arsenal joutui taistelemaan sisukkaasti kymmenellä miehellä aina ottelun loppuhetkille asti. Lopulta ottelu ratkesi 84. peliminuutilla Newcastlen George Robledon tekemään 1–0 maaliin. Newcastle United saavutti näin historiansa viidennen FA Cupin voiton ja Jackie Milburnin uransa toisen FA Cupin voiton.
Kausi 1952–1953 muodostui vaikeaksi sekä Newcastlelle että Jackie Milburnille. Milburn kärsi kauden aikana polvivaivoista ja pelasi vain 16 ottelua. Newcastle sijoittui 1. divisioonassa vasta kuudennelletoista sijalle. Kauden 1952-1953 jälkeen Jackie Milburnin ja George Robledon yhteinen aika Newcastlessa päättyi. Robledon siirtyi pelaamaan seuraavaksi kaudeksi Chilen pääsarjassa pelaavan Colo-Colon joukkueeseen.
Seuraava kohokohta Jackie Milburnin uralla oli kaudella 1954–1955, kun Newcastle eteni kolmatta kertaa 1950-luvulla FA Cupin finaaliin, jossa vastustajana oli Manchester City. Jackie Milburn vei Newcastlen johtoon heti ottelun alussa. Manchester Cityn Jimmy Meadows loukkaantui ensimmäisellä jaksolla ja Manchester City jatkoi peliä kymmenellä pelaajalla. Taivaansinisten Bobby Johnstone tasoitti finaalin miesalivoimasta huolimatta. Toisella puoliajalla Bobby Mitchell vei Newcastlen johtoon ja George Hannah teki Newcastlen kolmannen maalin. FA Cupin voitto oli Newcastlen ja Jackie Milburn kolmas viidessä vuodessa.
Pelaajaura > Seurajoukkueura > Viimeiset vuodet Newcastlessa

Kaudella 1955–1956 Jackie Milburnin ura alkoi kääntyä selvään laskuun. Hän ei ollut enää yhtä nopea kuin aikaisemmin. Osaltaan juoksuvoimaisuutta heikensi Milburnin runsas tupakointi. Kunnon heikentyessä Milburn alkoi myös menettämään itseluottamustaan. Kesällä 1957 Milburn päätti siirtyä pois Newcastlesta. Pohjois-Irlannin pääsarjassa pelannut Linfield tarjosi Milburnille pelaajamanagerin paikkaa viiden vuoden sopimuksella. Milburn hyväksyi tarjouksen ja päätti näin hienon uransa Newcastlessa.
Vuosien 1946–1957 aikana Milburn pelasi 353 ottelua Newcastlen paidassa 1. ja 2. divisioonassa tehden 177 maalia. FA Cupissa Milburn pelasi Newcastlen paidassa 44 ottelua tehden 23 maalia. Siirtyessään Newcastlesta pois Milburn oli noussut Newcastlen historian parhaimmaksi maalintekijäksi 200 maalilla. Tämän ennätyksen rikkoi vasta vuonna 2006 Alan Shearer.
Pelaajaura > Seurajoukkueura > Uran tilastot seurajoukkueissa

| Seura ja sarja> Ottelut | Seura ja sarja> Seura | Seura ja sarja> Liiga | Liiga> Ottelut | Liiga> Maalit | FA Cup> Ottelut | FA Cup> Maalit | Liigacup> Ottelut | Liigacup> Maalit | Kv>  cupit.Ottelut | Kv>  cupit.Maalit | Yhteensä> Ottelut | Yhteensä> Maalit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1943–46 | Newcastle United | Sota-ajan liiga | 95 | 38 | 2 | 2 |  |  |  |  | 97 | 40 |
| Yhteensä | Newcastle United | Sota-ajan liiga | 95 | 38 | 2 | 2 |   |   |   |   | 97 | 40 |
| 1946–47 | Newcastle United | 2. divisioona | 24 | 7 | 3 | 1 |  |  |  |  | 27 | 8 |
| 1947–48 | Newcastle United | 2. divisioona | 39 | 20 | 1 |  |  |  |  |  | 40 | 20 |
| 1948–49 | Newcastle United | 1. divisioona | 34 | 19 | 1 |  |  |  |  |  | 35 | 19 |
| 1949–50 | Newcastle United | 1. divisioona | 30 | 18 | 2 | 3 |  |  |  |  | 32 | 21 |
| 1950–51 | Newcastle United | 1. divisioona | 31 | 17 | 8 | 8 |  |  |  |  | 39 | 25 |
| 1951–52 | Newcastle United | 1. divisioona | 32 | 25 | 7 | 3 |  |  |  |  | 39 | 28 |
| 1952–53 | Newcastle United | 1. divisioona | 16 | 5 |  |  |  |  |  |  | 16 | 5 |
| 1953–54 | Newcastle United | 1. divisioona | 39 | 16 | 5 | 2 |  |  |  |  | 44 | 18 |
| 1954–55 | Newcastle United | 1. divisioona | 38 | 19 | 10 | 2 |  |  |  |  | 48 | 21 |
| 1955–56 | Newcastle United | 1. divisioona | 38 | 19 | 4 | 2 |  |  |  |  | 42 | 21 |
| 1956–57 | Newcastle United | 1. divisioona | 32 | 12 | 1 |  |  |  |  |  | 33 | 12 |
| Yhteensä | Newcastle United | 1. divisioona | 353 | 177 | 42 | 21 |   |   |   |   | 395 | 198 |
| Yhteensä | Newcastlessa (1943-1957) | Newcastlessa (1943-1957) | 448 | 215 | 44 | 23 |  |  |  |  | 492 | 238 |
| 1957–60 | Linfield | Pohjois-Irlannin Valioliiga | 54 | 68 |  |  |  |  |  |  |  |  |

| Yhteensä uralla | Yhteensä uralla | Yhteensä uralla | 502 | 283 |  |  |  |  |  |  |  |  |
Pelaajaura > Maajoukkueura

Jackie Milburn nousi ensimmäisen kerran Englannin maajoukkueeseen vuonna 1948, kun hänet valittiin Ison-Britannian mestaruuskilpailuihin osallistuneeseen joukkueeseen. Milburn teki heti ensimmäisessä maaottelussaan Irlantia vastaan maalin. Milburn oli myös mukana Englannin maajoukkueessa vuoden 1950 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa. Jackie Milburn pelasi Englannin maajoukkueessa vuosien 1948–1951 välisenä aikana yhteensä 13 maaottelua, joissa hän teki kymmenen maalia.
Pelaajaura > Maajoukkueura > Jackie Milburnin maalit Englannin maajoukkueessa

| maali nro | Päivämäärä | Pelipaikka | Ottelu nro | Vastustaja | Lopputulos | Kilpailu |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 9. lokakuuta 1948 | Windsor Park, Belfast | 1 |  Irlanti | 2–6 | Jalkapallon Ison-Britannian-mestaruuskilpailut |
| 2 | 2. joulukuuta 1948 | Highbury,  Lontoo | 3 |  Sveitsi | 6–0 | ystävyysottelu |
| 3 | 9. huhtikuuta 1949 | Empire Stadium, Lontoo | 4 |  Skotlanti | 1–3 | Jalkapallon Ison-Britannian-mestaruuskilpailut |
| 4 | 15. lokakuuta 1949 | Ninian Park,  Cardiff | 5 |  Wales | 1–4 | Jalkapallon Ison-Britannian-mestaruuskilpailut |
| 5 | 15. lokakuuta 1949 | Ninian Park,  Cardiff | 5 |  Wales | 1–4 | Jalkapallon Ison-Britannian-mestaruuskilpailut- |
| 6 | 15. lokakuuta 1949 | Ninian Park,  Cardiff | 5 |  Wales | 1–4 | Jalkapallon Ison-Britannian-mestaruuskilpailut |
| 7 | 15. marraskuuta 1950 | Roker Park,  Sunderland | 9 |  Wales | 4–2 | Jalkapallon Ison-Britannian-mestaruuskilpailut |
| 8 | 9. toukokuuta 1951 | Empire Stadium,  Lontoo | 10 |  Argentiina | 2–1 | ystävyysottelu |
| 9 | 19. toukokuuta 1951 | Goodison Park,  Liverpool | 11 |  Portugali | 5–2 | ystävyysottelu |
| 10 | 19. toukokuuta 1951 | Goodison Park,  Liverpool | 11 |  Portugali | 5–2 | ystävyysottelu |
Pelaajaura > Ura pelaaja-valmentajana ja managerina

Milburn toimi Linfieldin pelaaja-valmentajana vuoteen 1960 saakka. Tämän jälkeen Milburn siirtyi liigojen ulkopuoliseen Yiewsleyhin, jossa hän toimi seuran pelaaja-valmentajana kahden kauden ajan. Tämän jälkeen Milburn siirtyi kaudella 1963-1964 Ipswich Townin manageriksi. Ipswich Townin kaudesta Englannin 1. divisioonassa muodostui vaikea. Erityisesti joukkue kärsi heikosta puolustuksesta. Vaikea kausi päättyi Ipswich Townin putoamiseen 1. divisioonasta. Pudotus oli raju, sillä joukkue oli voittanut 1. divisioonan mestaruuden vain kaksi kautta aiemmin. Huonot otteet jatkuivat seuraavalla kaudella 2. divisioonassa ja syyskuun alussa vuonna 1964 Jackie Milburn erotettiin managerin tehtävistä.
Pelaajaura > Jalkapallouran jälkeen

Ipswichista Milburn palasi Newcastleen ja työskenteli News of the World -lehdessä jalkapallotoimittajana. Hiljaisena ja vaatimattomana miehenä Milburn nautti suurta arvostusta Newcastlessa. Milburnin kuoli keuhkosyöpään lokakuussa 1988. Hautajaiset järjestettiin Newcastlen tuomiokirkossa. Pian Milburnin kuoleman jälkeen Newcastle United avasi vuonna 1988 uuden länsisivun katsomon St James' Parkille, joka nimettiin Jackie Milburnin mukaan the Milburn Standiksi.
Huomionosoituksia

Jackie Milburn muistetaan edelleen erityisesti Englannin koillisosassa yhtenä oman aikakautensa parhaista jalkapalloilijoista. Eräänä osoituksena hänen merkityksestään ovat lukuisat hänen saamansa huomionosoitukset. Milburn valittiin vuonna 2006 englantilaisen jalkapallon kunniagallerian English Football Hall of Famen jäseneksi tunnustuksena hänen merkittävästä työstään englantilaisessa jalkapalloilussa. Jackie Milburnin kunniaksi Newcastle United myöntää vuosittain kauden parhaalle nuorelle pelaajalle Wor Jackie -palkinnon.
Saavutukset

FA Cupin voitto: 1951, 1952, 1955
Irlannin Valioliigan mestaruus: 1959, 1960
Irlannin Cupin voitto: 1960
Jennifer Beals

| Jennifer Beals |
| --- | --- |
 Beals vuonna 1983.
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. joulukuuta 1963 (ikä 60) Chicago, Illinois, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Alexandre Rockwell (1986–1996)  Ken Dixon (1998– )
Näyttelijä
Aktiivisena:  1980–
Merkittävät roolit:  Alex Owens (Flashdance) Daphne Monet (Sinipukuinen paholainen) Bette Porter (L-koodi)
Palkinnot
 Golden Satellite Award, paras naisnäyttelijä lyhytsarjassa tai tv-elokuvassa The Twilight of the Golds (1996) 
Aiheesta muualla
jennifer-beals.com
IMDb 
Elonet
Jennifer Beals (s. 19. joulukuuta 1963 Chicago, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Ura

Jennifer Beals teki läpimurtonsa elokuvassa Flashdance vuonna 1983. Hän sai roolistaan Golden Globe -ehdokkuuden. Hän esiintyi Flashdancessa opiskellessaan ensimmäistä vuottaan Yalen yliopistossa amerikkalaista kirjallisuutta. Elokuvan jälkeen hän keskittyi opintoihinsa ja teki näyttelijän töitä 1980-luvulla harvakseltaan. Vuonna 1989 hän esitti vampyyriä elokuvassa Vampyyrin suudelma.
1990-luvulla Beals esiintyi useissa elokuvissa, mutta vain muutama niistä menestyi kaupallisesti. Beals näytteli Denzel Washingtonin kanssa elokuvassa Sinipukuinen paholainen vuonna 1995. Samana vuonna hän esiintyi silloisen aviomiehensä Alexandre Rockwellin elokuvassa Neljä huonetta. Beals sai vuonna 1997 Golden Satellite Award -palkinnon roolistaan elokuvassa The Twilight of the Golds.
Bealsin ura lähti uuteen nousuun hänen saatuaan roolin lesbojen elämää kuvaavasta televisiosarjasta L-koodi. Beals näytteli sarjassa taidekuraattori Bette Porteria vuosina 2004–2009. Sarjan päättymisen jälkeen hän on esiintynyt muun muassa elokuvassa The Book of Eli ja televisiosarjassa Paljastavat valheet. Hän näyttelee poliisipäällikkö Teresa Colvinia rikossarjassa The Chicago Code.
Yksityiselämä

Bealsin isä on afroamerikkalainen ja äiti irlantilainen. Hän oli vuosina 1986–1996 naimisissa Sundancen elokuvafestivaaleilla palkitun ohjaaja Alexandre Rockwellin kanssa. Beals ja Rockwell ovat työskennelleet yhdessä useissa elokuvaprojekteissa.
Beals on ollut naimisissa Ken Dixonin kanssa vuodesta 1998 lähtien. Pariskunnalla on yksi tytär. Lisäksi Dixonilla on kaksi lasta aiemmasta liitostaan. Vapaa-ajallaan Beals harrastaa valokuvausta.
Filmografia > Elokuvat

My Bodyguard (1980)
Flashdance (1983)
Hirviön morsian (1985)
La Partita (The Gamble) (1988)
Split Decisions (1988)
Vampyyrin suudelma (1989)
Sons (1989)
Dr.M (1990)
Tinikling ou 'La madonne et le dragon'  (1990)
Veristä rahaa (1991)
In the Soup (1992)
Terror Stalks the Class Reunion (1992)
Indecency (1992)
2000 Malibu Road (1992)
Grand pardon II, Le (Day of Atonement) (1992)
Caro diario (1993)
The Thief and the Cobbler (1993) (ääni)
The Night Owl (1993)
Tappajan tunnit (1994)
Mrs. Parker and the Vicious Circle (1994)
The Search for One-eye Jimmy (1994)
Neljä huonetta (1995)
Kumpi on se oikea? (1995)
Sinipukuinen paholainen (1995)
Älä unta nää (1997)
The Twilight of the Golds (1996)
Pahan enne 2 (1997)
Body and Soul (1998)
Intohimon kierre (1998)
The Last Days of Disco (1998)
Something More (1999)
Turbulence 2 - lentopelko (2000)
Without Malice (2000)
A House Divided (2000)
Valmiina iskuun (2000)
The Big House (2001)
Kaikkia sääntöjä vastaan (2001)
Pirunmoiset pirskeet (2001)
After the Storm (2001) (TV)
The Feast of All Saints (2001)
13 Moons (2002)
Roger Dodger (2002)
They Shoot Divas, Don't They? (2002)
Valamiehet (2003)
Operaatio: Luvaton (2004)
Break a Leg (2005)
Desolation Sound (2005)
Kauna 2 (2006)
Troubled Waters (2006)
My Name Is Sarah (2007)
Joueuse (2009)
The Book of Eli (2010)
The Night Before the Night Before Christmas (2010) (tv-elokuva)
Filmografia > Televisiosarjat

Faerie Tale Theatre: Cinderella (1985) (1 jakso)
Äärirajoilla (1997) (1 jakso)
Nothing Sacred (1998) (1 jakso)
The Hunger (1999) (1 jakso)
L-koodi (2004–2009) (vakituinen rooli) - Bette Porter
Frasier (2004) (2 jaksoa)
Kova laki (2007) (1 jakso)
Paljastavat valheet (2009) (4 jaksoa)
Ride Along (2010) (13 jaksoa)
The Chicago Code (2011) (vakituinen rooli)
Taken (2017-2018) (vakituinen rooli)
Swamp Thing (2019) (vakituinen rooli)
The L Word: Generation Q (2019–) (vakituinen rooli) - Bette Porter
The Book of Boba Fett (2021–) - Garsa Fwip
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jennifer Beals Wikimedia Commonsissa
Jennifer Beals Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jennifer Beals Allmoviessa (englanniksi)
Jennifer Beals Elonetissä.
Jennifer Beals TV.com-sivustolla[vanhentunut linkki]
Mirjam Kristensen

| Mirjam Kristensen |
| --- | --- |
 Kristensen vuonna 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. toukokuuta 1978 (ikä 46) Lyngdal, Norja
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: norja
Esikoisteos:  Dagene er gjennomsiktige (2000)
Palkinnot
 Amalie Skram -palkinto (2010) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mirjam Kristensen (s. 17. toukokuuta 1978 Lyngdal) on norjalainen kirjailija. Hänen esikoisromaaninsa Dagene er gjennomsiktige ilmestyi vuonna 2000.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mirjam Kristensen Wikimedia Commonsissa
Mikrí Akradiá

Mikrí Akradiá (vasemmalla) ja Akráthi eli Megáli Akradiá (oikealla).
| --- | --- |
Sijainti:  36°46′48″N, 24°23′29″E, Mílos Mílos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Kykladit
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,087 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mikrí Akradiá (kreik. Μικρή Ακραδία) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Kykladien saariryhmään ja sijaitsee Míloksen saaren pohjoispuolella. Saaren pinta-ala on noin 0,087 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Mikrí Akradiá kuuluu Míloksen kuntaan, Míloksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Mikrí Akradián (”Pieni Akradiá”) saarella on majakka, joka on rakennettu vuonna 1892. Sen korkeus on seitsemän metriä ja kokonaiskorkeus 77 metriä merenpinnasta laskettuna. Mikrí Akradián itäpuolella sijaitsee suurempi Akráthi eli Megáli Akradiá (”Suuri Akradiá”).
Mirjam Himberg

| Mirjam Himberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Mirjam Kumpulainen
Syntynyt: 12. marraskuuta 1925 Helsinki
Kuollut: 5. marraskuuta 1999 (73 vuotta) Helsinki
Puoliso:  Juhani Kumpulainen (1949–1991)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1947–1991
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Mirjam Himberg (myös nimellä Mirjam Kumpulainen, 12. marraskuuta 1925 Helsinki – 5. marraskuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja.
Ylioppilastutkinnon suoritettuaan Himberg näytteli Ylioppilasteatterissa ja sitten Intimiteatterissa 1954–1959. Hän opiskeli myös Helsingin konservatoriossa, myöhemmin Sibelius-akatemiassa yli kymmenen vuoden ajan.
Himberg oli vuosina 1949–1991 naimisissa näyttelijä Juhani Kumpulaisen kanssa. He esiintyivät usein samoissa elokuvissa ja jopa näyttelivät kerran avioparia. Mirjam Himberg työskenteli miehensä kanssa monissa Spede Pasasen elokuvissa.
Himberg vaikutti myös teatteri- ja tv-ohjaajana. Hänen tv-ohjauksiaan ovat televisioelokuvat Kustaa III (1963), Lasinen eläintarha (1973), Gabriel, tule takaisin (1979), Ameriikan morsian (1981) ja Murhakopla (1988).
Himberg kuoli marraskuussa 1999 73-vuotiaana sydänsairauden uuvuttamana. Himberg on haudattu miehensä Juhani Kumpulaisen viereen Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon.
Filmografia

Pimeänpirtin hävitys (1947)
Maija löytää sävelen (1950)
Morsiusseppele (1954)
Oi, muistatkos... (1954)
Mä oksalla ylimmällä (1954)
Olemme kaikki syyllisiä (1954)
Sankarialokas (1955)
Pekka ja Pätkä pahassa pulassa (1955)
Näkemiin Helena (1955)
Rintamalotta (1956)
Syntipukki (1957)
Pää pystyyn Helena (1957)
1918 – mies ja hänen omatuntonsa (1957)
Autuas eversti (1958)
Tirlittan (1958)
Punainen viiva (1959)
Kovaa peliä Pohjolassa (1959)
Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut (1969)
Uuno Turhapuro (1973)
Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon (1977)
Rautakauppias Uuno Turhapuro – presidentin vävy (1978)
Uuno Turhapuro menettää muistinsa (1982)
Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin (1983)
Liian iso keikka (1986)
Uuno Turhapuro muuttaa maalle (1986)
Uuno Turhapuro – kaksoisagentti (1987)
Uuno Turhapuro herra Helsingin herra (1991)
Hilja Tavaststjerna

Hilja Sula Tavaststjerna (22. helmikuuta 1848 Pietari – 14. tammikuuta 1924 Turku) oli suomenruotsalainen opettaja ja lastenkirjailija.
Tavaststjerna valmistui opettajaksi ja työskenteli sitten Helsingissä muun muassa Privata Fruntirnmerskolanin johtajana vuosina 1879–1900.
Tavaststjerna sovitti myös satuja kouluissa ja erilaisissa juhlissa esitettäviksi näytelmiksi.
Teoksia

För barnen, satukirja.  1890, 2. laajennettu painos 1906
Mitchell Leisen

| Mitchell Leisen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. lokakuuta 1898 Menomonie, Wisconsin, Yhdysvallat
Kuollut: 28. lokakuuta 1972 (74 vuotta) Woodland Hills, Kalifornia
Ammatti:  elokuvaohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Mitchell Leisen (6. lokakuuta 1898 Menomonie, Wisconsin – 28. lokakuuta 1972 Woodland Hills, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, pukusuunnittelija ja lavastaja. Hän aloitti Hollywoodissa pukusuunnittelijana, ja 1920- ja 1930-lukujen taitteessa hän oli Cecil B. DeMillen palveluksessa lavastajana. Leisenin esikoisohjaus oli elokuva Rakkaus herää vuodelta 1933. Hänen muita ohjauksiaan ovat muun muassa elokuvat Kuolematon rakkaus ja Pettäjän jäljillä (1950). Myöhempinä vuosinaan Leisen siirtyi televisio-ohjaajaksi. Ainoan Oscar-ehdokkuutensa Leisen sai vuoden 1929 elokuvasta Dynamiittia parhaasta lavastuksesta. Leisen on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
The New York Timesin kriitikot valitsivat vuonna 2004 Leisenin screwballkomedian Keskiyö (Midnight, 1939) yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Hilja Valkeapää

Hilja Loviisa Honkanen, o.s. Valkeapää, kirjailijanimi Hilja Valkeapää (3. kesäkuuta 1912 Maironiemi, Parikkala – 11. lokakuuta 1981 Saari) oli suomalainen maatalon emäntä ja kirjailija.
Maanviljelijäperheeseen syntynyt Hilja Valkeapää kävi kansakoulun ja Kotkan kauppaoppilaitoksen. Hänen ensimmäinen jatkokertomuksensa julkaistiin 1933 Nyyrikki-lehdessä ja 1945 hän voitti Pellervo-lehden järjestämän talonpoikaisromaanikilpailun romaanillaan Talo puiden varjossa. Hän meni naimisiin maanviljelijä Maunu Honkasen kanssa Olavinlinnassa kesällä 1947.
Valkeapää kirjoitti kaikkiaan parin vuoden sisällä neljä romaania. Lisäksi hän kirjoitti vuosikymmenten ajan pakinoita lehtiin mm. nimimerkeillä Outi, Mäkituvan Anni ja Pöllö, kirjoitti runoja ja harrasti runonlausuntaa.
Teoksia

Talo puiden varjossa: talonpoikaisromaani. Pellervo, Helsinki 1945
Lohilahden kreivitär: romaani 1700-luvulta. Pellervo, Helsinki 1946
Anna, Mäkivaaran emäntä: talonpoikaisromaani. Pellervo, Helsinki 1947
Nimimerkillä Elina Pelkonen:
On jälleen kesä: romaani. Marjamaa, Oulu 1947
Sininen liina: romaani. Marjamaa, Oulu 1951
Heliopoliin taistelu

Heliopoliin taistelu oli ranskalaisten ja osmanien välillä käyty taistelu Heliopoliissa lähellä Kairoa Egyptissä 20. maaliskuuta 1800. Ranskalaiset olivat vallanneet Egyptin vuonna 1798, mutta heitä johtanut Napoleon Bonaparte oli paennut seuraavana vuonna jättäen armeijansa taakseen. Komentoon jäänyt Jean-Baptiste Kléber yritti ensin neuvotella, mutta neuvottelujen epäonnistuttua hän iski Egyptissä ollutta Selim III:n johtamaa osmaniarmeijaa vastaan.
Heliopoliin taistelu päättyi alivoimaisten ranskalaisten voittoon pienin omin tappioin hieman aikaisemman pyramidien taistelun tavoin. Ranskalaisten onnistui hetkeksi vakauttaa aikaisemmin epätoivoiselta näyttänyt tilanne.