stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Isoniatsidi

| --- | --- |

Isoniatsidi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
Pyridiini-4-karbohydratsidi
Tunnisteet
CAS-numero: 54-85-3
ATC-koodi: J04AC01
PubChem CID: 3767
DrugBank: DB00951
Kemialliset tiedot
Kaava: C6H7N3O 
Moolimassa: 137.14 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 171,4 °C
Liukoisuus veteen: 140 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Proteiinisitoutuminen: 0-10%
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 2–5 tuntia
Ekskreetio: renaalinen
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen, intramuskulaarinen
Isoniatsidi, isonikotinylhydratsidi (INH) on tuberkuloosilääke. Se tuli käyttöön vuonna 1952 ja on käytössä edelleen. Isoniatsidi on nikotiinihapon johdos. Usein suositaan yhdistelmähoitoja, ja niin sanottu ensilinjan tuberkuloosin kemoterapia on ollut kolmen lääkkeen yhdistelmä, yhdistelmähoito eli multiterapia: INH + PAS (para-aminosalisyylihappo, aminosalyyli) + SM (streptomysiini, joka on antibiootti). Ne otettiin käyttöön samana vuonna 1944.
Sulfoniterapia

Itse asiassa isoniatsidin synteesi tapahtui jo vuonna 1920. Se luetaan sulfoneihin. Kuitenkin vasta 1950-luvulla Sir John Crofton kehitti Englannissa yhdistelmähoidon, johon pitkän lääkehoidon aikana yhdistettiin isoniatsidiin uudemmat valmisteet streptomysiini ja rifampisiini sekä alkuvaiheessa myös salisylaatteihin luettava para-aminosalyyli (PAS). Nämä lääkeyhdisteet saattoivat jatkaa potilaan elinikää lähes vuodella ja alkuvaiheen lievissä tapauksissa enemmänkin.
Myöhemmin tuli muita toisia lääkeaineita, eli korvaavia substituutteja: etenkin RIF (US) eli RMP, rifampisiini sekä PZA, pyratsinamidi ja EMB, etambutoli. Niitä voitiin käyttää isoniatsidin rinnalla kombinaatio- eli yhdistelmähoidossa. Esimerkiksi etambutoli on korvannut para-aminosalyylin käytön useimmiten.
Isoniatsidilla lääkemarkkinoilla on ollut useita valmistenimiä: Tubilysin, Tubazid, Rimifon, Nicotubin, Nydrazid, Pyrizidin ja Tyvid. Niistä ainakin Tubilysin on edelleen käytössä lääkkeenä erityisluvallisena.
Lähdeteokset varoittavat jo varhain, vuonna 1960, hoitoresistenteistä tuberkkeli-kannoista. Nykyään tunnetaan jo useita lääkkeille resistenttejä tbc-kantoja. Hoitoresistenttiin tubiin voidaan käyttää niin kutsuttuja 2. asteen, sekundäärisiä tbc-lääkkeitä, joita käytetään mikäli ensilinjan primaariset lääkeaineet ovat osoittautuneet tehoavan huonosti tuberkkeliin. Näitä on kehitetty useita, ja monet niistä ovat antibiootteja. Usealla saattaa esiintyä vakaviakin haittavaikutuksia, ja siitä syystä ne eivät olleet ensilinjan hoitoon määriteltäviä. Mainittakoon pyratsinamidi (PZA), kapreomysiini (CM, Capastat), kanamysiini (KM, Kantrex) sekä viomysiini (VM). Näistä jäljimmäiset ovat streptomysiinin tapaisia. Eräs syy näiden käyttöön tulemisen toissijaisuuteen, on se että näistä jotkut ovat niin kutsutusti ototoksisia: ne saattavat vahingoittaa kuulohermoa.
Isoniatsidin sivuvaikutuksena saattaa esiintyä perifeeristä neuriittia. Sitä voidaan hoitaa antamalla potilaalle pyridoksiinia eli B6 -vitamiinia. Suuret lääkeannokset saattavat olla myrkyllisiä maksalle sekä munuaisille. Myrkytyksen oireina voi esiintyä ruokahaluttomuutta, laihtumista, sekä keskushermollisia häiriöitä, kouristelu sekä psykoosit mukaan lukien. Maksavaurioiden välttämiseksi olisi INH:lla hoidettavan potilaan syytä rajoittaa alkoholin käyttöä.
Tuberkuloosi kuului aikoinaan kansantaudeiksi kutsuttuihin vakaviin sairauksiin. Ennen tehokasta lääkehoitoa se johti usein kuolemaan.
Isoniatsidista kehiteltiin edelleen luutuberkuloosin hoitoon iproniatsidi, Marsilid. Sen vaarana oli suuri myrkyllisyys maksalle. Iproniatsidi oli ensimmäinen masennuslääke ennen TCA-lääkkeitä, sillä sen huomattiin vaikuttavan tymoleptisesti eli lievittävän masennuksen oireita. Marsilid on poistettu käytöstä. Se oli monoamiinioksidaasin epäselektiiviinen inhibiittori.
Isoniatsidin kemiallinen kaava on C6H7N3O, moolimassa 137,139 g/mol ja CAS-numero 54-85-3.
Aiheesta muualla

PubChem: Isoniazid (englanniksi)
DrugBank: Isoniazid (englanniksi)
ChemBlink: Isoniazid (englanniksi)
Istaevonit

Istvaeonien oletettu asuinalue vuonna 1 jaa. on merkitty karttaan oranssilla.
Istaevonit tai istvaeonit oli läntisten germaaniheimojen yhteisnimitys, joka esiintyy Tacituksen teoksessa Germania. Plinius kertoo teoksessaan Naturalis historia, että istaevoneihin lukeutui kimbrien heimo. On kuitenkin esitetty, että kimbrit olisivat korvanneet tekstissä jonkin toisen nimen.
Isojärvi (Pomarkku)

| Isojärvi |
| --- | --- |
 Isojärveä Pomarkussa
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Pomarkku, Siikainen
Koordinaatit:  61°44′00″N, 21°48′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Merikarvianjoki, Salmusoja
Järvinumero:  36.014.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  34,8  m 
Rantaviiva:  199,387  km 
Pinta-ala:  39,4 km²
Tilavuus:  114 000 000  m3 
Keskisyvyys:  3 m
Suurin syvyys:  9,9 m
Valuma-alue:  2 094 km2 
 fiIsojärvi (Pomarkku) 
Isojärvi on Karvianjoen vesistöön kuuluva järvi Pomarkun ja Siikaisten kunnissa Satakunnassa. Se on pohjoisen Satakunnan suurin järvi. Järven pinta-ala on 39,4 km², suurin syvyys 9,9 metriä ja keskisyvyys 3,0 metriä.
Vesistösuhteet

Isojärveen laskee kaakosta Pomarkun puolella Inhottujärvestä alkunsa saava Pomarkunjoki. Järven pohjoisosassa siihen laskevat Siikaisten puolella pienemmät Otamonjoki ja Leväsjoki. Järven lasku-uomina ovat järven pohjoisosasta Siikaisissa alkunsa saava Merikarvianjoki, joka on lasku-uomista suurempi, sekä järven eteläpäästä Pomarkussa alkava pienempi Salmusoja. Näistä Merikarvianjoki laskee mereen Merikarvian kirkonkylän luona ja Salmusoja purkaa vetensä Noormarkun Poosjärveen, mistä vedet edelleen laskevat mereen Pohjajokea pitkin Ahlaisissa.< Kaksi lasku-uomaa omaavana järvenä Isojärvi on hydrologisilta ominaisuuksiltaan bifurkaatiojärvi, kuten myös siihen laskeva Inhottujärvi, jolla samoin on myös toinen lasku-uoma mereen Noormarkunjoen kautta.
Kulttuurimaantiedettä

Isojärven rannalla sijaitsee Pomarkun Kiilholman kylä. Järven rannoille ulottuvat myös Kivijärven, Uudenkylän ja Pomarkun kylien alueet Pomarkussa sekä Leväsjoen, Haapakosken ja Otamon kylien alueet Siikaisissa.
Karvianjoen (Karueiok 1463–1474) alajuoksulla sijaitsevan Isojärven aiempi nimi on ollut Karvianjärvi (vid Karffuia träsk 1551, Karfwiajärfwi som kallas Åtåmå 1675). Tämän nimi on ilmeisesti välittynyt joen ja yläjuoksun toisen järven nimeksi sekä edelleen asuinnimeksi Karviankylään, ja edeleen pitäjännimeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Isojärvi (Pomarkku) Wikimedia Commonsissa
Isojärvi-seura Julkaisija = Isojärvi-seura isojarviseura.fi.
Isotorasammal

| Isotorasammal> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Vaarantunut
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Kynsisammalten lahko Dicranales
Heimo::  Kärpänsammalten heimo Rhabdoweisiaceae
Suku::  Torasammalet Cynodontium
Laji::  suecicum
Kaksiosainen nimi
 Cynodontium suecicum  (Arnell & C. E. O. Jensen) I. Hagen 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isotorasammal (Cynodontium suecicum) on lehtisammallaji kärpänsammalten heimossa (Rhabdoweisiaceae). Sitä esiintyy maailmanlaajuisesti Skandinaviassa paikoitellen ja Luoteis-Venäjällä harvinaisena. Suomen alueella isotorasammal on harvinainen ja löydetty hajanaisista paikoista maan eri puolilla. Laji on rauhoitettu koko maassa, myös Ahvenanmaalla missä sitä ei ole havaittu 1930-luvun jälkeen. Uhanalaisluokituksessa isotorasammal on vaarantunut (VU).
Aiheesta muualla

Ympäristö.fi: Isotorasammal (Cynodontium suecicum)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Cynodontium suecicum:  Wikidata: Q11865245  CoL: 339R6  EoL: 925164  EUNIS: 2856  GBIF: 2675182  iNaturalist: 1049339  IRMNG: 10635846  IUCN: 84835402  NBN: NBNSYS0000163960  NCBI: 2736548  Observation.org: 160921  Open Tree of Life: 3861670  Plant List: tro-35159348  Tropicos: 35159348  WFO: wfo-0001181729  Laji.fi: MX.43515 
Oncophorus suecicus:  Wikidata: Q17200464  EoL: 41922219  EUNIS: 13974  GBIF: 8269654  Plant List: tro-35172620  Tropicos: 35172620  WFO: wfo-0001188886
International Harvester

| International Harvester Company |
| --- | --- |

Perustettu:  Chicagossa 1902
Lakkautettu:  yhtiön nykyinen nimi International Motors
Kotipaikka:  Warrenville, Illinois
Toimiala:  maatalous, autoteollisuus
Tuotteet:  maatalouskoneet, hyötyajoneuvot, henkilöautot, kodinkoneet, rakennuskoneet, teollisuuskoneet
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
International Harvester Company (lyhennettynä muodoissa IHC tai IH) oli yhdysvaltalainen monialayritys, joka valmisti traktoreita, maatalouskoneita, maanrakennuskoneita, henkilöautoja ja hyötyajoneuvoja. Lisäksi yhtiö valmisti erilaisia laitteita ja koneita maatalouteen ja kotitalouksille, kuten ruohonleikkureita, pieniä lumilinkoja, painepesureita, puutarhatraktoreita, jääkaappeja ja ilmastointilaitteita. Yhtiö muodostui, kun yhdysvaltalainen pankkiiri ja suursijoittaja J.P. Morgan yhdisti vuonna 1902 McCormick Harvesting Machine Companyn ja Deering Harvester Companyn sekä muutamia pienempiä maatalouskoneyrityksiä ja muodosti niistä yhden yhtiön. Vuonna 1985 International Harvester myi maatalouskoneita valmistaneet toimintonsa Tenneco-yhtiölle, joka fuusioi ne tytäryhtiönsä J.I. Casen kanssa. Näin synnytettiin Case IH -brändi, joka nyttemmin on CNH Industrial -yhtiön omaisuutta. IH:n ja Tennecon välisen sopimuksen mukaisesti International Harvester Company uudelleennimesi itsensä, ja yhtiö jatkoi toimintaansa vuodesta 1986 lähtien nimellä Navistar International, kunnes vuonna 2024 se nimesi itsensä uudelleen International Motorsiksi.
Historia > Yhtiön synty

International Harvester -yhtiön juuret juontavat 1830-luvulle, jolloin virginialainen keksijä Cyrus McCormick viimeisteli kehittämäänsä versiota hevosvetoisesta elonkorjuukoneesta. Hän suoritti koneella kenttäkokeita vuoden 1831 aikana ja sai sille patentin vuonna 1834. Vuonna 1847 Cyrus muutti yhdessä veljensä Leander J. McCormickin (1819–1900) kanssa Chicagoon, jossa perustivat McCormick Harvesting Machine Company -nimisen yhtiön. Vuonna 1849 toinenkin veli, William Sanderson McCormick, muutti Chicagoon ja alkoi hoitaa yrityksen taloutta. McCormick-niittokone myi hyvin, osaksi älykkään ja uudenlaisen liiketoimintakäytännön vuoksi. Tuote tuli markkinoille juuri kun kehittyvät rautatiet tarjosivat jakelureitin kaukaisille markkinoille. Yritys myös loi laajan myyntimiesverkoston, joka kykeni esittelemään konetta eri puolilla maata.
Cyrus McCormick kuoli vuonna 1885, ja yhtiö siirtyi hänen pojalleen, Cyrus McCormick Jr:lle. Vuonna 1902 McCormick Harvesting Machine Company ja Deering Harvester Company yhdistettiin kolmen pienemmän maatalouskoneita valmistaneen yhtiön kanssa (Milwaukee, Plano, ja Champion-merkkistä niittokonetta valmistanut Warder, Bushnell and Glessner) ja niistä muodostettiin International Harvester Company -niminen yhtiö.
Emoyhtiön historia

Muodostettu suuryhtiö dominoi alusta alkaen kotimarkkinoitaan ja oli nimensä mukaisesti tärkeä tekijä myös kansainvälisillä markkinoilla. 1900-luvun alkupuoliskolla Chicagon alueelle keskittynyt International Harvester (IH) kuului Yhdysvaltain suurimpien teollisuusyhtiöiden kastiin. Vuonna 1910 yhtiön palkkalistoilla oli yli 17 000 henkilöä ja se oli eräs Chicagon talousalueen tärkeimpiä työllistäjiä. Vuosisadan alku oli IH:lle vahvan kasvun aikaa. Yhtiö laajensi toimintaansa maailmanlaajuiseksi, perustamalla tytäryhtiöt Kanadaan, Britanniaan, Saksaan, Venäjälle ja Ranskaan sekä rakentamalla Chicagon South Siden alueelle Wisconsin Steel -nimisen terästehtaan. Yhtiöllä oli selkeä suunta; siirtyminen eläinvoimalla toimivien maatalouskoneiden valmistuksesta konevoimalla toimivien laitteiden sekä traktoreiden ja kuorma-autojen valmistukseen. Eräs merkkipaalu yhtiön historiassa oli sen kirjautuminen New Yorkin pörssiin vuonna 1908.
Emoyhtiön historia > Polttomoottorin esiinmarssi

Deering Harvester oli aloittanut kokeilut polttomoottoreiden parissa jo vuoden 1889 tienoilla ja IH:n muodostamisen aikaan yhtiö valmisti päivittäin 50 paikallisvoimakonetta, joiden avulla voitiin pyörittää Deeringin kehittämiä maatalouskoneita. Deering suunnitteli myös kokeellisen, omalla voimallaan liikkuvan voimakoneen vuonna 1892. Samoihin aikoihin myös McCormickilla tehtiin kokeiluja polttomoottorikäyttöisten, omalla voimalla liikkuvien laitteiden parissa. Vuonna 1904 IH osti vaunuvalmistaja Weber Wagon Companyn, ja tämä hankinta viitoitti yhtiön tien merkittäväksi hyötyajoneuvojen valmistajaksi.
Emoyhtiön historia > Ajoneuvotuotanto

IH muistetaan etenkin kotimarkkinoillaan luotettavista ja innovatiivisista kevyen sarjan hyötyajoneuvoistaan, jotka kilpailivat "kolmen suuren" eli Fordin, GM:n ja Moparin Dodge-yksikön vastaavia tuotteita vastaan suhteellisen menestyksekkäästi. IH valmisti ajoneuvoja etenkin maatalouden ja viljelijöiden tarpeisiin, jolloin päärooliin nousevat avolavaiset autot eli pick-up truckit. Yhtiö valmisti kevyitä hyötyajoneuvoja vuodesta 1907 vuoteen 1975, ensimmäinen malli oli henkilökuljetuksiin tarkoitettu Auto Buggy. (Buggy tarkoittaa kärryä tai vaunua). Näiden itseliikkuvien tavaravaunujen tuotanto alkoi helmikuussa 1907 IH:n tehtailla Chicagossa, mutta se siirrettiin Ohion Akroniin saman vuoden lokakuussa. Tätä seurasi vuonna 1909 IHC Auto Wagon, pieninä sarjoina valmistettu, tavarankuljetuksiin tarkoitettu korkeapyöräinen malli. IHC valmisti vuosina 1910–1911 myös pienempipyöräisiä J30 Touring -henkilöautoja. Vuonna 1910 Auto Wagon uudelleennimettiin Motor Truckiksi, tätä mallia voidaan pitää amerikkalaisten pick-up truckien esiäitinä. Autojen merkkinä oli vuoteen 1914 asti IHC, tällöin niiden nimeksi muutettiin International. Viimeinen IH:n kevyt hyötyajoneuvo valmistui 5. toukokuuta 1975.
Emoyhtiön historia > Traktorituotanto

International Harvester Agricultural Division -yksikkö perustettiin vasta Truck Division -yksikön jälkeen, mutta se nousi tunnetumpaan asemaan. Kun IH vuonna 1985 myi maatalouskoneita valmistaneen yksikkönsä Tennecolle, sekä "International Harvester" -nimi että "IH"-logo seurasivat mukana.
Kuten jo aiemmin on mainittu, sekä McCormick- että Deering -yhtiöt olivat suunnitelleet ja valmistaneet maatalouden koneita jo ennen yhdistymistään. Eräs uuden International Harvester Companyn tuotteita oli Traction Truck, pennsylvanialaisen Morton Traction Companyn kehittämä ja patentoima konsepti, jossa traktoria muistuttavan ajoneuvon rungolle oli mahdollista asentaa petrolikäyttöinen paikallismoottori ja näin voimaa saatiin sinne missä sitä tarvittiin. IHC:lle näitä alustoja valmisti Ohio Manufacturing Company.
Vuonna 1906 alkanut Traction Truck -tuotanto alkoi jalostua, ja vuonna 1909 IHC valmisti Mortonin C-tyypin alustalle perustuvan ensimmäisen Mogul-nimisen traktorin. Vuodesta 1910 lähtien IHC valmisti kahta omaa suunnittelua edustanutta, mutta toisistaan teknisesti poikkeavaa traktorimerkkiä. Mogul-traktorit valmistettiin IHC:n Chicagon tehtaalla, kun taas entiset Deering Companyn tehtaat Wisconsinin Milwaukeessa valmistivat Titan-nimistä tarktoria.
Myös tarktoreiden myynti hoidettiin omien perinteisten organisaatioiden kautta, Mogulia myytiin McCormick-edustustoissa ja Titania Deering-dealereiden kautta. Vaikka yhtiöt olivatkin fuusioituneet, IHC:lla uskottiin että maanviljelijöiden merkkiuskollisuus on niin vahvaa, että yhtiön oli syytä pysyä kahden organisaation strategiassa. Näin jatkettiin aina 1920-luvulle, ennen kuin IHC:ssä alettiin nähdä, että kahden samanlaisen tuotelinjan ylläpito tulee yhtiölle kalliiksi. Kilpailivathan organisaatiot tismalleen samoista asiakkaista. Myyntiverkostoaalettiin yhtenäistää ja kaupungeissa joissa oli molempien merkkien edustus, vahvempaa tulosta tehnyt edustaja sai jatkaa. Samalla myös tuotelinja yhtenäistettiin ja traktorit saivat nimen McCormick-Deering. Samoihin aikoihin IHC osti markkinoilta pienempiä kilpailijoitaan ja niiden tuotemerkkejä
Vuonna 1924 IHC toi markkinoille kevyen ja monikäyttöisen Farmall-traktorin.
Emoyhtiön historia > IH:n tie päättyy

Yhtiön toimitusjohtajaksi oli elokuussa 1977 nimetty Archie McCardell, jonka oli määrä parantaa tulosta ja leikata kasvavia kuluja. Hän pyrki näihin tavoitteisiin muun muassa tehtaiden tuotannon supistamisella ja voittoa tuottamattomien tuotelinjojen lakkauttamisella. Vuoden loppuun saavuttaessa IH:n voitot olivat huipputasollaan kymmeneen vuoteen, mutta yhtiön kassavaranto oli silti alhainen. Työntekijöiden ammattiliitot olivat luonnollisesti raivoissaan tuotannon supistuksista ja muista säästötoimista. Kun vielä kävi ilmi, että McCardell kuului palkkansa puolesta Yhdysvaltain yhtiöjohtajien kärkikaartiin, että hänelle oli maksettu nimitykseensä liittyvänä kädenojennuksena 1,5 miljoonaa silloista Yhdysvaltain dollaria sekä myönnetty yhtiön puolesta 1,8 miljoonan dollarin laina, jolla hän osti kuuden prosentin osuuden yhtiöstä ja joka järjestelynä anteeksiantoi lainan, alkoi IH:n työläisiä jo 1950-luvun alusta edustaneen UAW:n (United Automobile Workers) mitta olla täysi. Liitto aloitti 1. marraskuuta 1979 työnseisauksen, joka päättyi huhtikuun 20. päivänä vuonna 1980, ja kesti siis 172 päivää. Lakon suorat kustannukset yhtiölle olivat 600 miljoonan dollarin luokkaa, nykyrahana noin kaksi miljardia dollaria.
Lakon päätyttyä yhtiön tilanne ei palannut enää ennalleen. Työnseisauksen vaikutuksia pahensi entisestään Yhdysvaltojen 1980-luvun alun taloustaantuma. IH:n kaikki kolme päätoimialaa, maatalouskoneiden ja traktoreiden-, työkoneiden- sekä ajoneuvojen valmistus, olivat tilanteessa, jossa ne joko laitettiin myyntiin tai lakkautettiin.
Marraskuussa 1984 saatiin päätökseen neuvottelut, joiden perusteella International Harvester myi maatalouskoneita valmistaneen yksikkönsä Tenneco -yhtiölle, joka liitti sen osaksi tytärytiötään J.I. Casea. Case valmisti jo ennestään traktoreita, mutta IH-kaupan myötä se sai lisättyä tuotelinjaansa leikkuupuimurit, puuvillan koneelliseet poimurit, viljelykoneet ynnä muut. Lisäksi Tenneco sai kaupan myötä vahvemman jalansijan myös Euroopan maatalouskonemarkkinoista.
Ajoneuvoja ja moottoreita valmistaneet yksiköt jäivät alkuperäisen IH:n omistukseen, mutta koska sekä nimi "International Harvester" että IH-logo olivat kaupan myötä siirtyneet Tennecolle, yhtiö muutti vuonna 1986 nimekseen Navistar International. Vuonna 2024 yhtiö muutti nimekseen International Motors. International Motors on nykyään merkittävä keskiraskaiden ja raskaiden kuorma-autojen-, koulubussien-, sotilasajoneuvojen- sekä moottoreiden valmistaja.
IH:n tytäryhtiöt

International Harvester alkoi jo melko varhaisessa vaiheessa laajentaa tuotantoaan myös Pohjois-Amerikan ulkopuolelle.
Vuonna 1903 IHC perusti Ontarion Hamiltoniin, Kanadaan maatalouskoneita valmistaneen tehtaan.
Euroopassa Ruotsiin perustettiin heinätyökoneita valmistava tehdas vuonna 1906. Pari vuotta myöhemmin IH osti tontin Neussista Saksassa ja rakensi tehtaan, jossa alettiin valmistaa harava- ja puimakoneita sekä lannanlevittimiä vuonna 1911. Yhtiö hankki omistukseensa 1910 tehtaan Ranskan Croixista, jossa valmistettiin sadonkorjuukoneita ja leikkupuimureita toisen maailmansodan jälkeen. Englannin Doncasteriin avattiin traktoritehdas vuonna 1946. Vielä 1950-luvulla perustettiin tehtaita Englannin Bradfordiin ja Saint Dizieriin Ranskassa.
IH:n tytäryhtiöt > Saksa

Vuonna 1908 IHC perusti Neussin kaupunkiin yhtiön, joka aluksi toi Saksaan IHC:n maatalouskoneita. Vuonna 1911 IHC Neuss aloitti oman tuotannon ja vuonna 1937 traktoreiden valmistuksen.
IH:n tytäryhtiöt > Britannia

Vuonna 1906 Lontooseen perustettiin yhtiö, joka toi Britanniaan Kanadassa ja Yhdysvalloissa valmistettuja laitteita. Vuonna 1946 Englannin Doncasteriin perustettiin International Harvester Co of Great Britain, joka valmisti traktoreita ja toi Britanniaan muun muassa IH-kuorma-autoja.
IH:n tytäryhtiöt > Ranska

IH:n traktoreiden valmistus Ranskassa alkoi vuonna 1950, aluksi CIMA (Compagnie Industrielle de Matériel Agricole) -nimisen yhtiön toimesta. Maahantuontia Yhdysvalloista oli toki ollut jo aiemmin.
IH:n tytäryhtiöt > Australia

International Harvester Australia -yhtiö kehitti Australian armeijalle sotilasajoneuvoja 1950-luvun alusta lähtien. Lisäksi yhtiön tuotelinjaan kuuluivat siviilipuolen kuorma-autot.
Näiden lisäksi IHC:n maanviljelyskoneita valmistettiin Venäjällä ennen bolševikkien vallankumousta. Emoyhtiön tuloksesta liki kolmannes tuli Venäjän toiminnoista, joten myös vallankumouksen aiheuttamat tappiot olivat suuruudeltaan melkoiset. Brasilialainen International Harvester Máquinas S.A oli tuonut maatalouskoneita maahan jo 1930-luvusta lähtien ja vuosina 1946–1955 valmistanut autoja CKD-kiteistä. IH ei ollut halunnut, aiempien Venäjän-kokemustensa perusteella, investoida tehdasta alueelle, jonka se koki poliittisesti epävakaaksi. Vuonna 1955 Brasilian silloinen hallinto lähti aktiivisesti kehittämään maan omaa ajoneuvotuotantoa ja myös IH saatiin vakuuttuneeksi investoinnin kannattavuudesta. Nykyisin kuorma-autotuotannosta ja moottoreiden valmistuksesta vastaa Navistar-konsernin International Trucks -divisioonan Brasilian yksikkö.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Encyclopedia of Chicago
International Harvester Company -videoita
Cyrus McCormick patentoi erään ensimmäisistä niittokoneista.
Myynti-ilmoitus vuodelta 1908
IHC Auto Buggy
1916 International Model G
Etualalla IHC:n Titan-merkillä valmistama traktori.
McCormick-Deering -traktori
Tyypillinen 1940–1950-lukujen vaihteen IH-edustusto, josta sai autoja, traktoreita, maatalouskoneita, jääkaappeja sekä huolto- ja varaosapalveluja kaikkiin edellä mainittuihin.
1954 International Harvester Travelall
1961 International Harvester Scout
Isojuoksiainen

| Isojuoksiainen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Tuhatjalkaiset Myriapoda
Luokka::  Juoksujalkaiset Chilopoda
Lahko::  Siimajuoksiaiset Geophilomorpha
Heimo::  Geophilidae
Suku::  Geophilus
Laji::  electricus
Kaksiosainen nimi
 Geophilus electricus  (Linnaeus, 1758) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Isojuoksiainen (Geophilus electricus) on kellertävä, Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 vaarantuneeksi (VU) luokiteltu juoksujalkainen.
Koko ja ulkonäkö

Isojuoksiaisen ruumis on kapea, noin 40 kertaa leveytensä pituinen ja väritykseltään kokonaan vaaleankeltainen. Raajoja on koiraalla 65–69 ja naaraalla 67–73 paria. Tuntosarvien 14 jaoketta ovat suunnilleen pituutensa levyisiä ja leukaraajojen tyvilevy kapenee eteenpäin ollen tyviosasta eläimen päätä leveämpi. Leukaraajojen myrkkykynsien tyvessä on pieni kuhmu. Silmät puuttuvat kokonaan. Takimmaisen raajaparin tyvellä on yläpuolella 4–6 ja alapuolella 6–12 huokosta kahdessa rivissä. Lisäksi raajojen alapuolella on yksittäinen huokonen kauempana tyvestä. Takimmaisissa raajoissa on myös hyvin erottuvat kynnet. Laji kasvaa noin 45 mm pituiseksi.
Levinneisyys

Lajia tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa sekä Pohjois-Amerikassa. Pohjoismaissa sitä tavataan koko Tanskassa sekä Norjan, Ruotsin ja Suomen etelärannikoilla. Suomessa lajilla on vain yksi tunnettu esiintymispaikka, mutta juoksiaisesta ei ole tehty varmaa havaintoa useisiin vuosiin. Tämä saattaa tosin johtua etsimisen puutteesta.
Elinympäristö ja elintavat

Isojuoksiainen elää etenkin tammea kasvavissa lehtimetsissä, mutta viihtyy varsin hyvin myös erilaisilla kulttuurivaikutteisilla paikoilla, kuten puutarhoissa ja hautausmailla, ja leviämisessään vaikuttaa hyötyneen merkittävästi ihmisen toiminnasta. Eläin oleskelee pääasiassa maanpinnan alla.
Laji tuottaa saalistajan uhkaamana itsevalaisevaa eritettä, jonka on havaittu häiritsevän ainakin saalistavia kovakuoriaisia.