stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Punapääbarbi

| Punapääbarbi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Heimo::  Karpit Cyprinidae
Suku::  Pethia
Laji::  nigrofasciata
Kaksiosainen nimi
 Pethia nigrofasciata  (Günther, 1868) 
Katso myös
   Punapääbarbi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punapääbarbi (Pethia nigrofasciata vanh. Puntius nigrofasciatus) on Aasian vuoristopurojen karppikala, jota pidetään myös akvaariokalana.
Ulkonäkö ja koko

Punapääbarbi voi kasvaa 6–8 cm pitkäksi. Sen vartalo on mustaharmaaraidallinen. Kutuvalmiilla aikuisella koiraalla on punainen pää. Koiraan raidat ovet selkeämmät ja evät tummemmat kuin naaraan.
Alkuperä

Punapääbarbi on kotoisin Sri Lankan vuoristopuroista jopa 300 metrin korkeudesta. Joidenkin populaatioiden sanotaan vähentyneen akvaariokaupan takia. Nykyisin myydään vankeudessa kasvatettuja yksilöitä.
Käyttäytyminen

Punapääbarbeja pidetään akvaariossa vähintään viiden yksilön parvissa. Kala on vilkas ja voi varsinkin yksinäisenä ahdistella rauhallisempia lajeja. Lajitoverien seura rauhoittaa sitä.
Aiheesta muualla

Anna-Riikka Ruottinen (harrastajan sivu)
Rullalaakeri

Rullalaakeri
Rullalaakeri on laakeri, jonka kahden pyörivän pinnan välissä on metallisia rullia. Rullalaakeri kuuluu vierintälaakereiden ryhmään. Metallirullat muuntavat pintojen välisen liukukitkan vierintäkitkaksi; kun laakeripinnat pyörivät toisiinsa nähden eri nopeudella, rullat vierivät laakeripintojen välissä ja liukukitka muuttuu vierintäkitkaksi. Vierinnässä muodostuva kitka on pienempi kuin liukulaakerin liu'unnassa muodostuva kitka.
Neulalaakeri
Neulalaakerissa rullat ovat halkaisijaltaan pieniä, mutta pitkiä, jolloin niiden kosketuspinta-ala on suurempi ja samalla laakerin läpimitta on pieni.
Kuormituksen pienentyessä voi käyttää rullalaakerin sijasta kuulalaakeria.
Rob Bourdon

| Rob Bourdon |
| --- | --- |
 Rob Bourdon vuonna 2007
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. tammikuuta 1979 (ikä 45)
Muusikko
Aktiivisena:  1995–
Tyylilajit:  alternative rock, alternative metal, rap rock, nu metal, electronic rock
Soittimet:  rummut, perkussiot
Yhtyeet:  Linkin Park
Levy-yhtiöt:  Warner Bros. Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Robert Gregory Bourdon (s. 20. tammikuuta 1979 Calabasas, Kalifornia) on yhdysvaltalainen rumpali, joka soitti rockyhtye Linkin Parkissa vuoteen 2017. Hän kuuluu yhtyeen perustajajäseniin. Bourdon on soittanut ennen Linkin Parkia mm. Relative Degree -yhtyeessä yhdessä Linkin Parkin kitaristi Brad Delsonin kanssa. Bourdon on yhtyeen nuorin jäsen.
Aiheesta muualla

Rob Bourdon IMDb:n sivuilla
Ragnhild Godenius

Ragnhild Godenius noin vuonna 1925
Gerda Ragnhild Godenius (4. syyskuuta 1877 Pohja – 3. huhtikuuta 1966 Tukholma) oli suomalais-ruotsalainen keraamikko, jota pidetään ruotsalaisen ateljeekeramiikan edelläkävijänä.
Godeniuksen vanhemmat olivat riikinruotsalaisia, ja isä työskenteli Fagervikin rautaruukissa. Perheelle myönnettiin Suomen kansalaisuus Ragnhildin syntymän jälkeen. Godenius opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa A. W. Finchin oppilaana ja työskenteli sitten piirustuksenopettajana. Hän muutti Ruotsiin vuonna 1907 ja eli yhdessä kuvanveistäjä Gerda Sprinchornin (1871–1951) kanssa. Hän sai Ruotsin kansalaisuuden 1932.
Godenius rakensi ensimmäisenä Ruotsissa käyttöönsä oman polttouunin. Hänen keramiikkateoksiaan – astioita ja veistoksia – luonnehtii vahva värinkäyttö. Hänen tuotantoaan on Ruotsin kansallismuseossa, Pohjoismaisessa museossa ja Röhsin museossa Göteborgissa.
Ragnhild Godenius on haudattu sukuhautaan Hietaniemen hautausmaalle.
Kirjallisuutta

Holkers, Märta: Ragnhild Godenius: Pionjär inom svensk studiokeramik.  Malmö:  Bokförlaget Arena, 2023.  ISBN 978-91-784-3577-7.
Aiheesta muualla

Porslin & keramik – stämplar & signaturer.
Rapid Bukarest

AFC Rapid Bucureşti on vuonna 1923 perustettu romanialainen jalkapalloseura. Rapid on Romanian kolmanneksi suosituin ja monen mielestä perinteikkäin seura. Rapid oli alun perin Bukarestin rautatieläisten perustama seura ja se pelaa kotiottelunsa Giuleştin stadionilla. Kommunistien vallankaappauksen jälkeen joukkue käytti jonkin aikaa nimeä CFR (Căile Ferate Române = Valtion Rautatiet).
1930-luvulla Rapidin kannattajat liitettiin Rautakaarti-puolueeseen (Garda de Fier). Se oli kiihkoisänmaallinen järjestö, joka vastusti mm. Romanian miljoonalukuista juutalaisväestöä. Kuningas Kaarle II julisti sen lopulta laittomaksi maailmansodan aattona. 
Rapidin kuuluisa tunnuslause on "Singuri împotriva tuturor" ("Yksin kaikkia vastaan") mutta seuralla on "ystävyysjoukkue": Poli Timişoara. Rapid on voittanut Romanian mestaruuden kolmesti, viimeksi vuonna 2003. Seuran kuuluisimpia pelaajia ovat olleet mm. maalivahti Rică "Tamango" Răducanu, Romanian paras puolustaja ja maajoukkueen ensimmäinen aromuunitähti Dan Coe sekä Daniel Pancu.
Rapidin värit ovat helakanpunainen ("vişiniu") ja valkoinen, mistä omien kannattajien käyttämä lempinimi "Diavolii vişinii" ("Helakanpunaiset paholaiset"). Rapidia kutsutaan myös nimellä "Tiganii", "Mustalaiset".
Saavutukset

Romanian mestaruudet (3): 1967, 1999, 2003
Romanian Cup (13): 1935, 1937, 1938, 1939, 1940, 1941, 1942, 1972, 1975, 1998, 2002, 2006, 2007
Liga I -joukkueet kaudella 2011–2012
Astra •
Brașov •
Ceahlăul •
CFR Cluj •
Concordia •
Dinamo •
Gaz Metan •
Mioveni •
Oțelul •
Pandurii •
Petrolul •
Rapid •
Sportul Studențesc •
Steaua •
Târgu Mureș •
Universitatea Cluj •
Vaslui •
Voința
RapidShare

Yhtiön pääkonttori Baarissa.
RapidSharen logo.
RapidShare oli ilmainen tiedostonjakopalvelu, jonka palvelua ylläpitävä yhtiö toimi Saksasta käsin ja sen rahoitus tuli Googlen AdSense-palvelusta ja sivuston maksavilta asiakkailta. Palvelu lopetti toimintansa 31. maaliskuuta 2015.
Rapidshare oli ilmainen palvelu, johon kuka tahansa pystyi lähettämään alle 200 megatavun kokoisia tiedostoja ilman rekisteröitymistä. Lähetyksen jälkeen lähettäjälle annettiin URL-osoite, joka kertoi lataussivun, josta kuka tahansa osoitteen tietävä pystyi lataamaan tiedoston. Jonotusaika riippui kysynnästä ja edellisten latausten määrästä samaan IP-osoitteeseen. Rekisteröityminen ja maksaminen toivat useita etuja, kuten usean latauksen samaan aikaan, jonon ohittamisen sekä mahdollisuuden keskeyttää ja aloittaa lataus uudestaan. Palvelussa ei ollut mahdollista etsiä tiedostoja, vaan kaikki tiedostot tuli ladata annetun osoitteen kautta.
Vaikka RapidSharen kautta ei voinut etsiä lähetettyjä tiedostoja, yleisluontoisia hakukoneita kuten Google tai erikoistuneita hakukoneita pystyi käyttämään jaettujen tiedostojen etsimiseen.
24. helmikuuta 2012 Rapidshare aloitti rekisteröimättömien käyttäjien latausten nopeuksien rajoittamisen maksiminopeuteen 30 kb/s Megaupload-sivuston saamasta negatiivisesta julkisuudesta ja sulkemisesta johtuen. Suuremman nopeuden sai vain hankkimalla maksullisen RapidPro-tilin. Nopeusrajoitus loppui lokakuussa 2012.
Aiheesta muualla

RapidSharen virallinen sivusto
Rauf & Faik

Rauf & Faik esiintymässä Pietarissa vuonna 2019.
Rauf & Faik (ven. Рауф и Фаик) ovat venäläinen pop-duo, jonka jäsenet muodostaa azeritaustaiset kaksoisveljet Rauf ja Faik Mirzajev (Рауф и Фаик Мирзаев / Rauf və Faik Mirzəyev; s. 7. heinäkuuta 1999, Iževsk).
Rauf & Faik on ollut aktiivinen vuodesta 2015. Heidän tunnetuimpiin kappaleisiinsa lukeutuu vuoden 2018 Detstvo (Детство, ’lapsuus’). Veljekset laulavat sekä venäjäksi että englanniksi.
Vuonna 2024 heidän Youtube-kanavallaan on reilu 6 miljoonaa tilaajaa ja vajaa kaksi miljardia katselukertaa.
Aiheesta muualla

Rauf Faik - детство (Official audio)
Suomen Putkimiesliitto

| Suomen Putkimiesliitto |
| --- | --- |
Perustettu:  18.6.1950
Lakkautettu:  1957
Perustaja:  SML:stä erotetut osastot
Tyyppi:  ammattiliitto
Toimiala:  putkimiesten edunvalvonta
Kotipaikka:  Yrjönkatu 31 Helsinki
Toiminta-alue:  Suomi
Jäsenlehti:  Putkiviesti
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suomen Putkimiesliitto (SPL) oli vuosina 1950–1957 toiminut ammattiliitto, joka ei kuulunut keskusjärjestöihin. SPL julkaisi lehteä Putkiviesti (1951). Lakkautettaessa liiton osastot liittyivät Rakennustyöläisten Liittoon.
Historia > Perustaminen

Putkityöläiset olivat 1940-luvun lopussa järjestäytyneet Metallityöväen Liittoon. Syksyllä 1949 putkimiehet ryhtyivät useilla paikkakunnilla lakkoihin yhdessä Rakennustyöläisten liiton osastojen kanssa. Työtaistelut jatkuivat seuraavan vuoden puolelle. Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitto ja metalliliitto olivat kieltäneet osallistumisen ja metalliliitto erotti lakkoilleet osastot. Erotetut esittivät SAK:lle putkialan oman liiton perustamista, mutta työvaliokunta torjui idean huhtikuussa 1950 äänin 8–6 ja päätti alan kuuluvan jatkossakin metalliliitolle. Vähemmistöön jäi myös rakennusliiton esitys putkimiesten jäsenäänestyksestä, jossa olisivat olleet vaihtoehtoina metalli- ja rakennusliitto. Putkityöläiset eivät piitanneet ohjeista ja Putkimiesliitto perustettiin Tampereella kesäkuussa. Liitto anoi SAK:n jäsenyyttä, mutta työvaliokunta hylkäsi anomuksen lokakuussa 1950.
Erotettuja putkiosastoja johtivat kommunistit ja kansandemokraatit. Vuoden 1950 alussa SKP kehotti putkimiehiä palaamaan sosialidemokraattien johtamaan metalliliittoon. Myöhemmin linjaksi vaihtui putkimiesten liittäminen rakennusliittoon valtakunnallisena osastona. Putkimiehet perustivat liiton SKP:n vastustuksesta huolimatta, mutta aloitettuaan toimintansa se sai puolueen tuen. SKP pyrki jatkossa edesauttamaan putkimiesten paluuta SAK:hon. Liiton puheenjohtaja Aaro Jäntti oli SKP:n aktiivinen jäsen ja maanalaisen kauden veteraani.
Historia > Putkilakko 1951

Vuoden 1951 alussa putkiliittoon kuului noin 2 500 jäsentä, mikä oli noin 90 prosenttia alan työntekijöistä. Työehtosopimus oli kuitenkin pientä vähemmistöä edustaneella metalliliitolla. 8. helmikuuta SPL aloitti lähes 3 000 työntekijää keränneen lakon, jonka tavoitteena eivät olleet palkankorotukset vaan sopimus Putkijohtotyönantajain Liiton kanssa. 28. helmikuuta työnantajat sopivat kuitenkin jälleen metalliliiton kanssa. Työnantajien nihkeys liittoa kohtaan johtui ennen kaikkea sen vasemmistojohtoisuudesta. Rakennusliitto ja Suomen Muurarien Liitto pitivät sopimuksen myötä töihin palanneita metalliliittolaisia rikkureina. Työnantajat kouluttivat lakonmurtajia ja laativat lakkolaisista mustia listoja. Putkimiehet hankkivat lakonaikaisen toimeentulonsa muun muassa villeistä yrityksistä tai ryhtymällä pienyrittäjiksi. Suomen Työnantajain Keskusliitto uhkasi lakkolaisia palkanneita yrityksiä materiaali- ja urakointiboikotilla. Lakko piti pitkään hyvin, mutta syksyllä alkoi ilmetä lipeämistä rintamasta. STK:n, SAK:n ja metalliliiton jyrkkä asenne sai putkimiehet lopulta perääntymään ja lakko päättyi ilman sopimusta 4. lokakuuta.
Historia > 1952–1956

Putkimiesliiton ensimmäisen liittokokous pidettiin Helsingissä 28. syyskuuta 1952. Koiton talolle kokoontui 20 putkimiestä, jotka edustivat 19 osastoa. Puheenjohtaja Jäntti ja sihteeri Niemi valittiin jatkokaudelle. Liittovaltuuston puheenjohtajiksi valittiin Veikko Rouhamo ja Kalle Saunio. Kutsuvieraina kokouksessa olivat Suomen kommunistijohtoiset liitot ja Tukholman putkityöläisten edustaja. Neuvostoliiton asuintalorakennustyöläisten ammattiliitto toivotti liitolle menestystä kirjallisesti.
Sihteeri Kalervo Niemi erotettiin tehtävästään ja liitosta maaliskuussa 1953. Vuonna 1953 Putkimiesliittoon liittyi noin 500 uutta jäsentä. Kesäkuussa 1954 järjestäjä Lauri Anttila osallistui liiton edustajana Berliinissä pidettyyn Euroopan työläisten konferenssiin.
Liiton toinen edustajakokous pidettiin Koiton talolla 15. toukokuuta 1955. Liittoon kuului tuolloin hieman alle 2 000 jäsentä. Jäntti valittiin jälleen puheenjohtajaksi. Sihteeriksi nousi Veikko Väliranta. Rouhamo jatkoi valtuuston johdossa. Kokouksen kutsuvieraana oli muun muassa Kansainvälisen rakennus-, rakennusaine- ja puuteollisuustyöläisten liiton sihteeri Bondarenko.
Liitto järjesti vuosittain retkeilypäiviä, joihin sisältyi retkien ohella muun muassa urheilukilpailuja, neuvottelukokouksia ja illanviettoa.
Alkuvuonna 1956 liitto perusti osastot Seinäjoelle, Varkauteen sekä Valkeakoskelle ja sai 300 uutta jäsentä.
Historia > Lakkauttaminen

Rakennusliitto päätti syyskuussa 1957, SAK:n ja liittojen kesken käytyjen neuvottelujen jälkeen, hyväksyä Putkimiesliiton osastot jäsenyyteensä. SPL:n joulukuun 1957 alussa kokoontunut ylimääräinen edustajakokous päätti järjestön lakkauttamisesta ja osastojen liittymisestä rakennusliittoon vuoden 1958 alusta alkaen. Kokous hyväksyi julkilausuman, jossa tärkeimmäksi ajankohtaiseksi tehtäväksi määriteltiin ”työväenluokan voimien kokoaminen yhteiseen taisteluun suurpääoman voimistuvia riistosuunnitelmia vastaan”. Liiton mukaan tämä toteutui parhaiten SAK:n suosimaa teollisuusliittoperiaatetta noudattamalla. Lisäksi putkimiehet vaativat hallituksen eroa ja työttömyysvakuutuslain pikaista säätämistä. Liittoon kuului lakkautettaessa 17 osastoa ja noin 1 600 jäsentä. Fuusio ei ratkaissut alan järjestäytymiskysymystä, sillä putkimiehiä oli edelleen myös metalliliitossa. Putkityönantajat tunnustivat rakennusliiton ensisijaisuuden alan neuvotteluissa 1963. Vuonna 1966 SRL ja SML hyväksyivät yhteiset menettelytavat työehtosopimusneuvotteluihin. Rakennusliittoon kuului tuolloin noin 80 prosenttia järjestäytyneistä putkimiehistä.
Puheenjohtajat

Aaro Jäntti 1950–1957
Sihteerit

Kalervo Niemi 195x–1953
Yrjö Tiitinen 1953–195x
Veikko Väliranta 1954–195x
Lauri Anttila 195x–1957
Osastot

Heinolan putkimiesten ao.
Helsingin putkityöntekijäin ao.
Hyvinkään putkityöntekijäin ao.
Hämeenlinnan putkimiesten ao.
Imatran putkimiesten ao.
Jyväskylän putkityöväen ao.
Kajaanin putkityöntekijäin ao.
Kemin putkimiesten ao.
Kokkolan putkimiesten ao. (1954)
Kotkan putkityöntekijäin ao.
Kuopion putkityöntekijäin ao.
SPL:n Lahden os.
Lappeenrannan putkityöntekijäin ao.
Mikkelin putkimiesten ao.
Oulun putkityöntekijäin ao.
SPL:n Porin os.
Riihimäen putkimiesten ao.
Rovaniemen putkimiesten ao.
Savonlinnan putkimiesten ao.
Seinäjoki (1956)
Tampereen putkityöväen ao.
Turun putkimiesten ao.
Vaasan putkityöntekijäin ao.
Valkeakosken putkimiesten ao. (1956)
Varkauden putkimiesten ao. (1956)
Kirjallisuus

Tapio Bergholm: Sopimusyhteiskunnan synty I. Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliitto 1944–1956.  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20418-1.
Suunnistuksen maailmancup 2013

Suunnistuksen maailmancup 2013 oli järjestyksessään 19. suunnistuksen maailmancup. Vuoden 2013 maailmancup koostui 13 osakilpailusta, jotka järjestettiin Uudessa-Seelannissa, Norjassa, Ruotsissa, Suomessa sekä Sveitsissä.
Kilpailut > Miehet

| # | Päivämäärä | Paikka | Matka | Voittaja | Toinen | Kolmas |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Oseanian-mestaruuskilpailut: 6. tammikuuta – 13. tammikuuta 2013
| 1 | 6. tammikuuta |  Feilding | keskimatka |  Fabian Hertner |  Johan Runesson |  Jerker Lysell |
| 2 | 7.–8. tammikuuta |  Wellington | sprintti |  Matthias Kyburz |  Jerker Lysell |  Matthias Merz |
| 3 | 13. tammikuuta |  Taradale | keskimatka |  Jerker Lysell |  Olav Lundanes |  Peter Öberg |
Nordic Orienteering Tour: 1. kesäkuuta – 8. kesäkuuta 2013
| 4 | 1. kesäkuuta |  Oslo | sprintti |  Matthias Kyburz |  Daniel Hubmann |  Tue Lassen |
| 5 | 2. kesäkuuta |  Oslo | keskimatka |  Carl Waaler Kaas |  Gustav Bergman |  Bjørn Ekeberg |
| 6 | 4. kesäkuuta |  Sigtuna | pudotussprintti |  Fabian Hertner |  Øystein Kvaal Østerbø |  Matthias Kyburz |
| 7 | 7. kesäkuuta |  Turku | sprintti |  Matthias Kyburz |  Daniel Hubmann  Jerker Lysell |  |
| 8 | 8. kesäkuuta |  Turku | keskimatka |  Daniel Hubmann |  Matthias Kyburz |  Gustav Bergman |
Maailmanmestaruuskilpailut: 8. heinäkuuta – 12. heinäkuuta 2013
| 9 | 8. heinäkuuta |  Vuokatti | sprintti |  Mårten Boström |  Scott Fraser |  Jonas Leandersson |
| 10 | 9. heinäkuuta |  Vuokatti | pitkä matka |  Thierry Gueorgiou |  Jani Lakanen |  Edgars Bertuks |
| 11 | 12. heinäkuuta |  Vuokatti | keskimatka |  Leonid Novikov |  Thierry Gueorgiou |  Gustav Bergman |
Maailmancupfinaali: 5. lokakuuta – 6. lokakuuta 2013
| 12 | 5. lokakuuta |  Baden | keskimatka |  Daniel Hubmann |  Matthias Kyburz |  Andreas Kyburz |
| 13 | 6. lokakuuta |  Baden | sprintti |  Matthias Kyburz |  Martin Hubmann |  Jonas Leandersson |
Kilpailut > Naiset

| # | Päivämäärä | Paikka | Matka | Voittaja | Toinen | Kolmas |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Oseanian-mestaruuskilpailut: 6. tammikuuta – 13. tammikuuta 2013
| 1 | 6. tammikuuta |  Feilding | keskimatka |  Helena Jansson |  Ida Bobach |  Tatjana Rjabkina |
| 2 | 7.–8. tammikuuta |  Wellington | sprintti |  Tove Alexandersson |  Annika Billstam |  Lizzie Ingham |
| 3 | 13. tammikuuta |  Taradale | keskimatka |  Tove Alexandersson |  Anne Margrethe Hausken Nordberg |  Minna Kauppi |
Nordic Orienteering Tour: 1. kesäkuuta – 8. kesäkuuta 2013
| 4 | 1. kesäkuuta |  Oslo | sprintti |  Simone Niggli |  Tove Alexandersson |  Ida Bobach  Lina Strand |
| 5 | 2. kesäkuuta |  Oslo | keskimatka |  Simone Niggli |  Tove Alexandersson |  Mari Fasting |
| 6 | 4. kesäkuuta |  Sigtuna | pudotussprintti |  Emma Klingenberg |  Simone Niggli |  Judith Wyder |
| 7 | 7. kesäkuuta |  Turku | sprintti |  Simone Niggli |  Emma Klingenberg |  Annika Billstam |
| 8 | 8. kesäkuuta |  Turku | keskimatka |  Simone Niggli |  Tove Alexandersson |  Annika Billstam |
Maailmanmestaruuskilpailut: 8. heinäkuuta – 12. heinäkuuta 2013
| 9 | 8. heinäkuuta |  Vuokatti | sprintti |  Simone Niggli |  Annika Billstam |  Venla Niemi |
| 10 | 9. heinäkuuta |  Vuokatti | pitkä matka |  Simone Niggli |  Tove Alexandersson |  Lena Eliasson |
| 11 | 12. heinäkuuta |  Vuokatti | keskimatka |  Simone Niggli |  Tove Alexandersson |  Merja Rantanen |
Maailmancupfinaali: 5. lokakuuta – 6. lokakuuta 2013
| 12 | 5. lokakuuta |  Baden | keskimatka |  Simone Niggli |  Annika Billstam |  Nadja Volynska |
| 13 | 6. lokakuuta |  Baden | sprintti |  Simone Niggli |  Judith Wyder |  Emma Klingenberg |
Maailmancupin loppupisteet > Miehet

| Sij>  |  | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1. |  Matthias Kyburz | 870 |
| 2. |  Daniel Hubmann | 685 |
| 3. |  Fabian Hertner | 587 |
| 4. |  Matthias Merz | 474 |
| 5. |  Gustav Bergman | 466 |
| 6. |  Jerker Lysell | 453 |
| 7. |  Martin Hubmann | 444 |
| 8. |  Jonas Leandersson | 426 |
| 9. |  Andreas Kyburz | 339 |
| 10. |  Tue Lassen | 331 |
Maailmancupin loppupisteet > Naiset

| Sij>  |  | Pisteet |
| --- | --- | --- |
| 1. |  Simone Niggli | 885 |
| 2. |  Tove Alexandersson | 836 |
| 3. |  Annika Billstam | 571 |
| 4. |  Ida Bobach | 464 |
| 5. |  Judith Wyder | 459 |
| 6. |  Tatjana Rjabkina | 439 |
| 7. |  Emma Klingenberg | 424 |
| 8. |  Lina Strand | 381 |
| 9. |  Tone Wigemyr | 314 |
| 10. |  Ines Brodmann | 309 |
Rullakebab

Rullakebab
Rullakebab tai kebabrulla on ruoka, joka sisältää kebablihaa sekä erilaisia kasviksia ja kastikkeita. Tyypillisiä kasviksia ovat tomaatti, jäävuorisalaatti, kurkku, punasipuli ja suolakurkku, kastikkeita muun muassa jogurttikastike ja tomaattikastike. Monet ravintolat Suomessa lisäävät rullaan myös aurajuustoa, ja annoksen vierestä tai päältä saattaa löytää jalapenon.
Kokonaisuus kääritään rullaksi, useimmiten käytetään pitaleipää, tortillaa tai pizzapohjaa. Ravintolasta riippuen se saatetaan tarjoilla ranskalaisten perunoiden kera. Käytetty kebab on yleensä naudan tai lampaan lihaa, mutta se voi olla myös kanaa tai viime vuosina suosioon noussutta vöneriä, vehnäproteiinista valmistettua vegaanista kebabia.
Rullakebab on suosittu pikaruoka Suomessa sekä muualla Euroopassa. Kebab itsessään ei ole pelkkä pikaruoka, mutta rullakebab on pääasiassa pikaruoka. Rullakebab on tarjolla pääasiassa kebab-pizzeria ravintoloissa, , mutta toisinaan sellaisia myydään myös esimerkiksi ruokakaupoissa sekä grillikioskeilla. Annoksen hinta on yleensä noin 9–15€. Kebabrullan voi myös valmistaa itse kotona.
Raufossin kirkko

| Raufossin kirkko Raufoss kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2012.
Sijainti:  Vestre Toten, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Hamarin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1939
Suunnittelija:  Henry Bucher
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  280
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Raufossin kirkko (norj. Raufoss kirke) on Vestre Totenin kunnassa Innlandetin läänissä Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko vuodelta 1939.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Raufossin kirkko Wikimedia Commonsissa
Rauf Dhomi

Rauf Dhomi (s. 4. joulukuuta 1945 Đakovica, Jugoslavia) on kosovolainen säveltäjä ja kapellimestari. Hän kävi koulua Prizrenissä ja opiskeli sen jälkeen sävellystä ja orkesterinjohtoa Sarajevossa. Hän on ollut Kosovon tiede- ja taideakatemian jäsen vuodesta 1992. Vuonna 1992 hän myös perusti mieskuoron Kori i Burrave.
Dhomin tuotannon joukossa on oopperoita, kirkkomusiikkia, kantaatteja ja runsaasti sinfonista musiikkia. Dhomi on tehnyt musiikkia myös elokuviin. Sävellystyönsä ohessa hän on opettanut Prištinan yliopiston taiteiden tiedekunnassa.
Aiheesta muualla

Rauf Dhomi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Ranskan 7. panssaridivisioona

| 7>  panssaridivisioona |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1955 - 1999
Valtio:   Ranska
Puolustushaarat:  Maavoimat
Aselajit:  Panssari
Koko:  divisioona
Ranskan 7. panssaridivisioona (ransk. 7e Division Blindée) oli Ranskan maavoimien panssariyhtymä, joka oli aktiivinen kylmässä sodassa sekä jonkin aikaa Berliinin muurin murtumisen jälkeen. Divisioonan perinteitä jatkaa Ranskan 7. panssariprikaati.
Historia

Divisisioona perustettiin vuonna 1955 7. mekanisoituna divisioonana (ransk. 7e Division Mecanique Rapide) päällikkönään kenraali Francois Huel. Se oli sijoitettu Saksaan. Divisioona oli kokeiluorganisaatio ja sitä käytettiin testaamaan uudistettua odotetun ydinsodan vaatimaa taistelutapaa ja uutta kalustoa. Divisioona oli ensimmäinen yhtymä, joka otti käyttöön Panhard EBR panssaraoidun ajoneuvon sekä AMX-13 panssarivaunun.
Alkuvuodesta 1956 divisioona siirrettiin Pohjois-Afrikkaan, missä sen joukot palvelivat jalkaväkenä Ranskan operaatioissa Algerian sodassa. Loppuvuodesta divisioonan vaunut liitettiin jalkaväkeen operaatio Musketeeriin, jossa hyökättiin Egyptiin. Divisioona palasi sotatoimen päätyttyä Algeriaan, jossa se viipyi vuoteen 1961.
Divisioona siirrettiin Ranskaan, jossa sen esikunta sijoitettiin Besanconiin osaksi Ranskan I armeijakuntaa. Se nimettiin samalla 7. kevyeksi panssaridivisioonaksi ja edelleen vuonna 1963 7. panssaridivisioonaksi, kun 8. motorisoitu jalkaväkiprikaati liitettiin divisioonaan. 1970-luvulla Ranskassa kehitettiin uusi pienempi ja joustavampi divisioona organisaatio eli sama jonka vuoksi divisioona alun perin perustettiin. Divisioona valittiin kokeiluyksiköksi ja 7. mekanisoitu prikaati teki useimmat kokeilut.
Uuden divisioona organisaation käyttöönotossa vuonna 1977 divisioona lakkautettiin ja muodostettiin uusi 7. panssaridivisioona samoin kuin 4. panssari- ja 8. jalkaväkidivisioona muodostettiin jäljelle jääneistä yksiköistä. Näin muodostettu divisioona jatkoi palvelustaan Besanconissa ja se siirrettiin myöhemmin Metziin sijoitetusta Ranskan I armeijakunnasta Lillessä sijaitsevaan Ranskan III armeijakuntaan.
Divisioona organisoitiin uudelleen 1. heinäkuuta 1999 osana kylmän sodan päättymisen ja ammattiarmeijaksi muuttamisen aiheuttamia muutoksia. Divisioonasta muodostettiin 7. panssariprikaati ja divisioona lakkasi olemasta.
Kokoonpano > Vuodet 1955 - 1963

2. rakuunarykmentti
siirtomaa panssarirykmentti
3. afrikkalainen ratsuväkirykmentti
21. siirtomaa jalkaväkirykmentti
72. tykistöryhmä
457. tykistöryhmä
57. pioneeripataljoona
57. huoltopataljoona
57. talouskomppania
57. korjauskomppania
2. maahanlaskuosasto