Afganistanin historia
Dorrani-valtakunta

Nadir Šahin kuoltua valtakunnan itäosat alkoivat välittömästi irtaantua afsaridien otteesta. Merkittävimmäksi hallitsijaksi nousi Nadirin luottoupseereihin kuulunut Saduzai-klaanin abdali-ylimys Ahmad Khan, joka myöhemmin tunnettiin paremmin nimellä Ahmad Šah Dorrani. Nadir Šahin kuoltua Ahmad Khan palasi komentamansa neljäntuhannen miehen abdali-ratsuväkijoukon kanssa Kandahariin, missä abdali-ylimysten neuvosto valitsi hänet uudeksi kuninkaaksi vuonna 1747. Abdalien nousuun vaikutti erityisesti se, että ghelzait oli murskattu Nadir Šahin valloitusretkillä perusteellisesti.
Ahmad Šah Dorrani alkoi rakentaa uutta valtakuntaa Kandaharin ympärille, mikä onnistui aluksi hyvin, sillä Nadir Šah oli jo kukistanut vahvimmat kilpailijat, ghelzait ja uzbekit, eikä heikentynyt mogulivalta enää kyennyt uhkaamaan Dorrani-valtakuntaa. Ahmad Šah pystyi alistamaan Hindukušin tadžikit, turkmeenit ja hazarat.
Ahmad Šah yritti valloittaa myös Iranin ylängön alueet, jotka kuuluivat Nadir Šahin afsaridivaltakunnan. Ahmad Šahin hyökkäykset torjuttiin lännessä, joten hän kohdisti katseensa itään. Ahmad Šah teki useita sotaretkiä Intiaan, missä rappeutuva Mogulivaltakunta ei kyennyt estämään paštujen hyökkäyksiä. Delhi ryöstettiin jälleen, ja Kashmir, Punjab ja Sindh liitettiin Dorrani-valtakuntaan, mutta paštujen valta ei kuitenkaan vakiintunut. Paštujen sotaretkien vuoksi Mogulivaltakunnan menetti Pohjois-Intian lopullisesti. Sen rippeille syntynyt Marathivaltakunta pystyi kuitenkin edelleen vastustamaan paštuja.
Marathit olivat laajentaneet merkittävästi valtakuntaansa Pohjois-Intiassa luhistuvalta Mogulivaltakunnalta, mikä johti väistämättä laajenevien Dorrani-valtakunnan ja Marathivaltakunnan väliseen yhteenottoon. Marathit saivat aluksi yliotteen ja työnsivät paštut takaisin lähtöalueilleen. Asetelma alkoi kuitenkin kääntyä Ahmad Šahin joukkojen eduksi. Hindulaisilla maratheilla oli ylivoimainen tykistö paštuihin nähden, mutta heidän uskonnollinen ehdottomuutensa karkotti liittolaiset. Sen sijaan Ahmad Šah sai houkutelluksi tuekseen islamilaisia liittolaisia. Viimeinen taistelu käytiin vuonna 1761 samalla taistelukentällä, jolla Baburin ja Ibrahim Lodin joukot olivat kohdanneet kaksisataa vuotta aiemmin. Panipatin kolmannessa taistelussa marathit murskattiin, ja jäljelle jääneet joukot joutuivat perääntymään takaisin etelään. Tappion myötä Marathivaltakunta ei enää kyennyt nousemaan merkittäväksi voimatekijäksi Pohjois-Intiassa. Sen sijaan sikhit vastustivat edelleen paštuja ja valloittivat ajoittain Lahoren kaupungin hallintaansa. Paštut puolestaan ryöstivät sikhien pyhän kaupungin Amritsarin, mutta kumpikaan osapuoli ei saavuttanut ratkaisevaa voittoa.
Dorrani-valtakunnan pohjoisrajalla taistelut eivät olleet yhtä kiivaita. Uzbekkien Buharan kaanikunta pyrki valtaamaan takaisin alueitaan nykyisessä Pohjois-Afganistanissa, mutta uzbekkiemiirin kanssa päädyttiin sopimukseen, jolla valtakuntien rajaksi tuli Amudarjajoki. Ahmad Šah Dorrani kuoli 1773. Hän yhdisti paštuheimot, ja siksi afganistanilainen historiankirjoitus pitää häntä valtakunnan perustajana. Puolueeton historiantulkinta pitää kuitenkin todennäköisempänä, että tämänkaltaista kansallista suunnitelmallisuutta ei ollut, vaan hän koetti valloittaa takaisin Nadir Šahin rakentaman imperiumin rajat. Valtakunnan perustaminen ja sotamenestys perustuivat pitkälti paštujen vahvaan sotilasvoimaan. Afganistanin kuivilla ja vuoristoisilla seuduilla on vain vähän laidun- ja viljelysmaata, ja koska kaikille ei ole maata viljeltäväksi, on sotaväkeen liittyminen tarjonnut elinkeinon. Satojen vuosien ajan sekä Delhin sulttaanit että mogulikeisarit olivat värvänneet armeijoihinsa paštuja. Ahmad Šah käytti tätä perinteistä yhteiskuntarakennetta Dorrani-valtakunnan hyväksi. Hän kuitenkin myös ymmärsi paštujoukkojen aiheuttaman sisäisen uhan, mikäli vuoristoheimot eivät saisi vastinetta keskusvallan hyväksi lähettämilleen sotilaille.
Ahmad Šahin kuoltua valtaan nousi hänen poikansa Timur Šah. Hänellä ei ollut paštuylimysten keskuudessa samaa auktoriteettia kuin isällään, ja paštuheimojen alkoivat kääntyä toisiaan vastaan. Dorranien epätasapainoa käyttivät hyväkseen pohjoisessa Buharaa hallinneet manghitit ja idässä sikhit, jotka molemmat laajensivat alueitaan. Lännessä taas Persian qadžar-dynastia valloitti Nadir Šahin aikaisen pääkaupungin Mašhadin. Dorranien onneksi persialaisten huomio kiinnittyi venäläisten uhan torjumiseen näiden hyökättyä Luoteis-Persiaan. Timur Šah kuoli vuonna 1793, ja hänen jälkeensä Dorrani-valtakunta ajautui hänen poikiensa välienselvittelyyn. Vuosina 1793–1823 maata hallitsi viisi Timur Šahin poikaa, eikä yksikään poistunut valtaistuimelta luonnollisen kuoleman kautta. Epävakaan tilanteen vuoksi keskushallinto pystyi pitämään hallussaan vain tukialueidensa lähiympäristöä. Timur Šahia on pidetty afganistanilaisessa historiankirjoituksessa taitamattomana hallitsijana, joka romutti isänsä rakentaman imperiumin. Todellisuudessa valtakunnan rakenne oli hatara, käytännössä paštuheimojen löyhä liitto. Se saattoikin menestyä niin kauan kuin lähialueilla oli ryöstettävää, mitä edesauttoi seuduilla ollut valtatyhjiö, joka oli syntynyt mogulien ja safavidien romahtaessa. Tyhjiötä alkoivat 1700-luvulla täyttää aivan uudenlaiset viholliset, britit ja venäläiset.