stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itämeri
Laivahylyt

Itämeren pohjassa on arviolta satoja puisten laivojen hylkyjä. Itämeren yli tuhatvuotisen idän ja lännen välisen kaupan purjehdusperinteen vuoksi hylkylöydöt ovat hyvin monipuolisia. Laivahylkyjensä johdosta Itämeri on kansainvälisen meriarkeologisen tutkimuksen kohde.
Merkittävä osa hylyistä on säilynyt suhteellisen hyvässä kunnossa jopa vuosisatoja johtuen muun muassa siitä, ettei puuta ravinnokseen käyttävää laivamatoa ole alhaisen suolapitoisuuden vuoksi aiemmin esiintynyt Itämeressä. Laivamadon puutteen lisäksi ovat Itämeren hylkyjen pelastuksen taustalla myös voimakkaiden merivirtojen ja vuorovesi-ilmiön puute. Toisaalta Itämeren syvänteiden rautarunkoisetkin hylyt säilyvät pitempään, sillä ne eivät pääse ruostumaan, koska ruoste ei haprista niitä vähähappisen veden ansiosta. Matalalla uponneet hylyt ovat kuitenkin vaarassa etenkin pohjoisen Itämeren rantojen jäätyessä talvisin.
Itämereen uponneiden puurunkoisten hylkyjen tuhoutumisvaara on kasvanut laivamadon saavuttua alueelle 1993 voimakkaan suolapulssin myötä. Myrskyt työnsivät Tanskan salmista poikkeuksellisen paljon uutta suolaista vettä Pohjanmereltä Itämerelle, ja laivamadosta tuli osa eliöstöä ainakin eteläisellä Itämerellä. Aiemmin laivamadon leviämistä edes eteläiselle Itämerelle pidettiin mahdottomana, mutta nyttemmin laji näyttää sopeutuneen uuteen ympäristöönsä. Vuoteen 2006 mennessä suolapulssin vaikutus oli kuitenkin laantunut.
Kirjallisuutta

Klinge, Matti: Itämeren maailma.  Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-22254-5
Ulla Ehrensvärd, Pellervo Kokkonen, Juha Nurminen, Mare Balticum – 2000 vuotta Itämeren historiaa, John Nurmisen Säätiö, Otava, 1995
Markku Jokinen, Heikki Willamo. Pohjoinen Itämeri. Otava 2006.
Kaisa Pajanen, Marjo Soulanto, Erik Sikk. Suomenlahti – alkumerestä nykymereksi. Rakennusalan kustantajat 2005.
Itämeri. Eeva-Liisa Ryhänen. WSOY 2003.
Jokinen, Markku, Willamo, Heikki. Ulkosaaristo : Missä meri ja taivas kohtaavat. Suomen luonnonsuojelun tuki 1999.
Seppo Keränen, Hans Hästbacka. Itämerellä. WSOY 1996.
Seppo Keränen, Arno Rautavaara, Martti Hario. Saariston elämää. Suomen luonnonsuojelun tuki 1983.
Ari Turunen, Petri Laukka. Paha meri – Itämeren myrskyisä historia. Kustannusosakeyhtiö Aula & Co 2024. (ilmestyy 6.5.)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Merien ja Saimaan aluejako 10.4.2015. Ilmatieteen laitos. Arkistoitu 10.7.2015. Viitattu 21.8.2015.[vanhentunut linkki]
Merisää ja Itämeri Ilmatieteen laitos.
Puhdas Itämeri -hankkeet John Nurmisen säätiö. Arkistoitu 5.2.2016. Viitattu 21.8.2015.
Alueet: Itämeri WWF.[vanhentunut linkki]
Baltic Sea Region GIS, Maps and Statistical Database UNEP/GRID-Arendal. Arkistoitu 5.4.2009. Viitattu 27.3.2009. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
The Baltic Sea, Kattegat and Skagerrak – sea areas and drainage basins (pdf) helmikuu 2004. Swedish Meteorological and Hydrological Institute. Arkistoitu 3.3.2016. Viitattu 14.10.2010. (englanniksi)[vanhentunut linkki]
Baltic Sea Action Group. Tietoa Itämerestä. (Arkistoitu – Internet Archive) [vanhentunut linkki]
Itämeren osat
| --- | --- |
Pohjanmereltä varsinaiselle Itämerelle:  (Skagerrak)  Kattegat  Belttienmeri  Tanskan salmet Juutinrauma  Iso-Belt  Vähä-Belt  Samsøn Belt  Langelandin Belt  Fehmarnin Belt  Kielinlahti Kielinvuono  Eckernfördenlahti  Schlei  Flensburginvuono  Mecklenburginlahti 
Varsinainen Itämeri:  Arkonan allas  Bornholmin allas  Gotlanninmeri Gdańskinlahti  Gotlannin allas 
Suuret lahdet:  Riianlahti  Suomenlahti  Pohjanlahti Ahvenanmeri  Saaristomeri  Selkämeri  Merenkurkku  Perämeri 
Itämeren osat valuma-alueineen:
1) Perämeri
1.5) Merenkurkku
2) Selkämeri
3) Saaristomeri
4) Ahvenanmeri
5) Suomenlahti
6) Pohjoinen Gotlannin allas
7) Läntinen Gotlannin allas
8) Itäinen Gotlannin allas
9) Riianlahti
10) Gdanskinlahti
11) Bornholmin allas
12) Arkonan allas
13) Kattegat
14) Belttienmeri
15) Juutinrauma.
Kuurinkynnäksen hiekkarantoja ja dyynejä.
Aluksia jäissä Loviisan edustalla, Suomenlahdella.
Itämeren Litorinamerivaihe noin 7000 vuotta sitten.
Sillin Itämereen sopeutunut muoto, silakka.
Lapintiira Perämerellä.
Halli Puolan edustalla.
Sinileväkukinta värjää Itämeren vihreäksi satelliittikuvissa.
Säiliöalus Sten Hidra Helsingin rannikolla.
Meksikonaranen

| Meksikonaranen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Papukaijat Psittacidae
Suku::  Viheraraset Forpus
Laji::  cyanopygius
Kaksiosainen nimi
 Forpus cyanopygius  (Souancé), 1856 

Katso myös
   Meksikonaranen Wikispeciesissä   Meksikonaranen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Meksikonaranen (Forpus cyanopygius) on Meksikon kotoperäinen papukaija. Lajista tunnetaan kaksi alalajia, joista cyanopygius elää Meksikon länsiosissa ja insularis rannikon edustan Tres Marías Islassaarella. Sen holotyypin kuvaili Charles de Souancé Luoteis-Meksikosta 1856.
Timo Paasolainen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 20. huhtikuuta 1964 (ikä 60)
Syntymäpaikka: Utajärvi, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 174 cm
Junioriseurat
1975–1983: Huima
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1984–1987 | Nopsa | – | (18) |
| 1988–1989 | LaPa | 35 | (5) |
| 1990–1993 | JoKu | 84 | (7) |
| 1993 | Birkirkara FC | 3 | (0) |
| 1994–1995 | JoKu | 31 | (1) |
| 1996 | Ilves | 4 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 157 | (13) |
Valmennusura
1997–1998: MyPa (A-jun.)
1998: MyPa (apuv.)
2000–2003: Rakuunat
2005: FC Kuusankoski
2009–2010: MyPa (apuv.)
2018–: Fortuna Sittard (B-jun.)
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Timo Paasolainen (s. 20. huhtikuuta 1964 Utajärvi) on entinen suomalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Paasolainen on Äänekosken Huiman kasvatti. Vuosina 1986–1987 hän edusti III divisioonassa pelannutta Nastolan Nopsaa ja oli yhdeksällä maalilla joukkueensa paras maalintekijä molempina kausina. Vuonna 1988 Paasolainen siirtyi sarjatasoa ylemmäksi II divisioonaan ja Lappeenrannan Palloon, jossa hän pelasi kahden kauden ajan. Vuodet 1990–1995 Paasolainen edusti Joutsenon Kullervoa Ykkösessä ja pelasi kuutena kautena toiseksi korkeimmalla sarjatasolla yhteensä 115 ottelua, tehden kahdeksan maalia. Loppuvuodesta 1993 hän esiintyi kolmesti Maltan Valioliigassa pelanneessa Birkirkara FC:ssä, ollen täten ensimmäinen Maltan sarjoissa pelannut suomalainen. Paasolaisen uran viimeiseksi kaudeksi jäi 1996, jolloin hän teki ensiesiintymisensä Veikkausliigassa ja pelasi Tampereen Ilveksessä neljä ottelua.
Valmennusuransa Paasolainen aloitti Myllykosken Pallon A-juniorien valmentajana 1997. Seuraavana vuonna hän toimi kaksoisroolissa Juha Malisen apuvalmentajana MyPan edustusjoukkueessa Veikkausliigassa. Kausina 2000–2003 Paasolainen oli päävalmentajana Ykkösessä pelanneessa Rakuunoissa. Seuraavaksi hän valmensi FC Kuusankoskea kaudella 2005 Kakkosessa. Vuoden 2007 alusta Paasolainen on toiminut PEPO Lappeenrannan valmennuspäällikkönä. Hän toimi myös toistamiseen Myllykosken Pallossa apuvalmentajana 2009–2010. Vuonna 2018 Paasolainen sai sopimuksen Hollantilaisen Fortuna Sittardin B-junioreiden yksilövalmentajana.
Argentiinan jalkapallo

Argentiinan jalkapallomaajoukkue vuonna 2009
Jalkapallo on Argentiinan suosituin urheilulaji. Sillä on maassa 540 000 liittoon kuuluvaa harrastajaa, enemmän kuin millään muulla lajilla. Argentiinan maajoukkue on voittanut jalkapallon maailmanmestaruuden kolmesti; vuosina 1978, 1986 ja 2022. Maan jalkapalloliitto on perustettu vuonna 1893 ja samana vuonna alettiin pelata Argentiinan mestaruussarjaa.
Argentiinalainen pelityyli on hyvin latinalainen, jossa pääpaino on taitavassa hyökkäysvoittoisessa pelissä. Kuuluisimpia argentiinalaisia jalkapalloilijoita kautta aikain ovat muun muassa Diego Maradona, Alfredo di Stéfano, Mario Kempes, Gabriel Batistuta ja Lionel Messi.
Jalkapallo on argentiinalaisten kansallinen intohimo. Yleisö on fanaattista ja seurauskollista ja lisäksi argentiinalaisia kannattajia on pidetty maailman kovaäänisimpinä.
Historia > Ensiaskeleet

Jalkapallo saapui Argentiinaan 1860-luvulla ja sitä harrastivat varsinkin maassa asuvat britit. Maan ensimmäisenä virallisena jalkapallo-otteluna pidetään 20. kesäkuuta 1867 Palermon kaupunginosassa Buenos Airesissa pelattua ottelua, jossa kohtasivat Buenos Aires Cricket Club ja Buenos Aires Football Club. Ottelun koollekutsujina olivat brittiläisperäiset veljekset James ja Thomas Hogg. Buenos Aires Football Club oli myös Argentiinan ensimmäinen jalkapalloseura, mutta se ei kuitenkaan elänyt pitkään, sillä uusi peli ei houkuttanut joukkueeseen riittävästi pelaajia.
Vuonna 1880 brittiläiseen kauppalaivaan kuuluneet opettajat Alexander Watson Hutton ja Isaac Newell ryhtyivät levittämään lajia Argentiinassa, edellinen pääkaupunki Buenos Airesissa ja jälkimmäinen Rosariossa. Vuonna 1893 perustettiin Argentiinan jalkapalloliitto sekä maan mestaruussarja Argentine Football Association League. Se pelattiin aluksi seitsemän joukkueen mestaruusturnauksena ja Lomas Athletic Club vei kuusi mestaruutta putkeen. 1900-luvulle tultaessa kenttiä hallitsi skotlantilaisen Huttonin vuonna 1898 perustama Alumni, joka voitti yhdentoista vuoden aikana yhdeksän mestaruutta. Alumni oli myös ensimmäinen joukkue, jonka pelaajista suurin osa oli argentiinalaisia. Brittien kädenjälki näkyy argentiinalaisessa jalkapallokulttuurissa edelleen siinä, että englantilaiseen tapaan jokaisella seuralla on oma stadioninsa.
FIFA:n jäseneksi Argentiinan jalkapalloliitto liittyi vuonna 1912.
Historia > Ammattilaisliigan perustaminen

1900-luvun alussa maan seuroilla oli keskinäisiä riitoja, jonka vuoksi ne olivat kolmeen otteeseen jakaantuneet kahteen eri liittoon, jolloin myös mestareita oli vuosittain kaksi.
Viimeinen riita koski ammattilaisuutta. Koska maan jalkapalloliitto ei sitä hyväksynyt, erosivat suurimmat seurat perustamaan oman ammattilaissarjansa vuonna 1931.
Mestaruudesta pelattiin pitkään vain pääkaupungin, sen lähistön ja Rosarion seurojen kesken, kun taas muissa provinsseissa oli omat amatöörisarjansa.
Vuonna 1967 systeemiä uusittiin, jolloin syntyi kaksi sarjaa. Toinen oli Campeonato Metropolitano, jonka muodostivat maan huippuseurat ja toinen Campeonato Nacional, joka oli koko maan kattava mestaruusturnaus. Nämä kaksi sarjaa lakkautettiin vasta vuonna 1984, jolloin siirryttiin Eurooppa-tyyliseen kausirytmitykseen sekä luotiin koko maan kattava sarjajärjestelmä liigasta nousemisineen ja putoamiseen. Vuonna 1991 siirryttiin nykyiseen järjestelmään, jossa pelataan kaksi yksinkertaista sarjaa ja myös mestareita on kauden aikana kaksi.
Argentiinan jalkapallomaajoukkue

Argentiinan jalkapallomaajoukkue on yksi maailman menestyneimmistä. Se esiintyi ensimmäisissä jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1930 Uruguayssa, joissa se hävisi loppuottelun isäntämaalle. Etelä-Amerikan mestaruusturnauksen Copa Américan Argentiina voitti ensimmäisen kerran vuonna 1916 ja on yhteensä voittanut maanosamestaruuden 16 kertaa, eli eniten turnauksen historiassa. Jalkapallon maailmanmestaruuden lempinimellä La Albiceleste (sinivalkoiset) tunnettu maajoukkue voitti ensi kertaa kotikisoissaan 1978. Sen jälkeen maajoukkue on voittanut vuoden 1986 maailmanmestaruuskilpailut Meksikossa ja vuoden 2022 maailmanmestaruuskilpailut Qatarissa.
Merkittäviä seurajoukkueita

Maan tunnetuimmat seurajoukkueet lienevät buenosairesilaiset River Plate sekä Boca Juniors, joka on voittanut muun muassa Etelä-Amerikan korkeimman seurajoukkueiden turnauksen, Copa Libertadoresin kuusi kertaa.
Argentiinan sarjajärjestelmä

Argentiinan pääsarja on Primera división eli 1. divisioona. Toiseksi ylin sarjataso on Primera B Nacional, joka tunnetaan myös nimellä Nacional B. Tämä on alin valtakunnallinen sarja, jonka alapuolella pelataan kahta sarjajärjestelmää; Buenos Airesin alueen joukkueet pelaavat Primera B Metropolitana -sarjaa ja sen alapuolella Primera C ja Primera D -sarjaa, kun taas muun maan joukkueet pelaavat Torneo Argentino A ja -B -sarjoja ja sen alapuolella alueellisia sarjoja.
Euroopan sarjoista poiketen Argentiinassa, kuten monessa muussa Latinalaisen Amerikan maassa, sarjakausi jakautuu kahteen osaan; syksyllä pelattavaan Apertura- ja keväällä pelattavaan Clausura -turnaukseen. Molempien voittajat ovat täysiarvoisia Argentiinan mestareita. Molemmissa pelataan yksinkertainen sarja ja putoajat ratkotaan edelliskausien kokonaispistemäärän perusteella.
Argentiinan sarjajärjestelmä
Uusiutuva energia

Tuuliturbiineja Tanskassa. Tanska on johtava tuulivoiman tuottaja maailmassa, siellä sähköstä 60 % tuotetaan tuulella.
Uusiutuvien energialähteiden osuus energian kulutuksesta vuonna 2019.
Uusiutuva energia on energiaa, jota saadaan uusiutuvista lähteistä. Uusiutuvan energian tuotantomuodoissa hyödynnetään jatkuvia luonnollisia prosesseja kuten auringonpaistetta, tuulta, virtaavaa vettä ja ilman ja maan lämpöä – tai käytetään biologisesti syntyviä varantoja, kuten puuta. Uusiutuvat energianlähteet saavat energiansa auringon säteilystä geotermistä energiaa ja vuorovesivoimaa lukuun ottamatta.
Uuteen energiajärjestelmään tulisi muun muassa Hallitustenvälisen ilmastonmuutospaneelin ja Sternin raportin mukaan siirtyä niin pian kuin mahdollista. EREC:in mukaan uusiutuva energia on avaintekijä tulevaisuuden energiaratkaisuissa ja sen avulla voidaan ehkäistä energiantuotannon ympäristöriskejä sekä sosiaalisia ja poliittisia riskejä.
Vuonna 2018 investoitiin enemmän uusiutuvaan energiaan kuin kivihiileen, maakaasuun ja ydinvoimaan yhteensä.
Määritelmä

Uusiutuvat energiamuodot hyödyntävät lähteitä, jotka ovat inhimillisestä näkökulmasta katsoen loputtomia tai uusiutuvia. Tämä määritelmä on aiheuttanut toisinaan kädenvääntöä; Jos sinänsä uusiutuvaa energialähdettä hyödynnetään nopeammin kuin se uusiutuu, käyttö ei enää kuulu uusiutuvan energian piiriin. Tyypillinen esimerkki tällaisesta ongelmasta on turpeenpoltto: turve periaatteessa uusiutuu soissa, mutta turvekerros vaatii syntyäkseen jopa tuhansia vuosia. Turve luetaankin hitaasti uusiutuvaksi biomassapolttoaineeksi.
Uusiutuvista lähteistä saatavaksi energiaksi määritellään aurinko-, tuuli-, vesi-, aalto- ja vuorovesienergia sekä bioenergia johon kuuluvat biokaasu, puuperäiset polttoaineet, peltobiomassat ja biohajoava osa kierrätyspolttoaineista. Myös ydinvoima voitaisiin määritellä uusiutuvaksi energiaksi, jos uraani otettaisiin merivedestä, jossa sitä on käytännössä rajattomasti. Toistaiseksi uraanin erottaminen merivedestä on kuitenkin liian kallista.
Jätteenpoltto on uusiutuvaa energiaa ainoastaan silloin, kun poltettava jäte on peräisin uusiutuvasta lähteestä. Esimerkiksi jätelauta, joka on valmistettu puusta, on uusiutuva polttoaine, mutta jätemuovi on fossiilinen energialähde, sillä se on valmistettu öljystä. Kuitenkin jätteen poltto energiaksi katsotaan usein suotavammaksi, mikäli sillä voidaan korvata fossiilisten energianlähteiden käyttöä.lähde?
Fysikaalinen tausta > Auringon säteily

Käytännössä suurin osa uusiutuvista energialähteistä hyödyntää jollain tavoin prosessoitua auringon energiaa. Auringon sisäisten fuusioreaktioiden energia saapuu maapallolle pääosin sähkömagneettisena säteilynä. Suorin tapa tämän energian hyödyntämiseksi on aurinkoenergia, jossa auringon säteily kerätään joko aurinkopaneelein tai peilein. Ongelmana menetelmässä on se, että toistaiseksi aurinkopaneelien hyötysuhde on heikko.
Pieni osa auringon säteilemästä energiasta varastoituu fotosynteesin kautta kasvien tuottamaan biomassaan. Mikäli syntynyttä biomassaa poltetaan enintään samalla tahdilla kuin se uudistuu, nettohiilidioksidipäästöt jäävät olemattomiksi. Käytännössä biomassa on raskasta, kosteaa ja vie paljon tilaa, minkä vuoksi sitä joudutaan useissa käyttötarkoituksissa kuivaamaan tai jatkojalostamaan esimerkiksi briketeiksi tai polttonesteiksi. Tämä luonnollisesti syö osan biomassaan sitoutuneesta energiasta.
Auringon energia pyörittää myös suurinta osaa Maan fysikaalisista prosesseista; se höyrystää vettä meristä pilviksi ja aiheuttaa tuulia ylläpitävät ilmakehän paine-erot. Tämän vuoksi myös vesi-, tuuli- ja aaltovoima hyödyntävät välillisesti auringon energiaa. Sen sijaan vuorovesivoima, joka on toistaiseksi kokeellisella asteella, hyödyntää pääasiassa maapallon ja Kuun rataliikkeen pyörimisenergiaa.
Fysikaalinen tausta > Ydinreaktiot Maassa

Maan sisällä olevien radioaktiivisten aineiden hajoaminen on hidas, uusiutumaton prosessi, joka tulee kuitenkin kestämään ainakin satoja miljoonia vuosia. Radioaktiiviset yhdisteet ovat nykyisen tähtitieteellisen käsityksen mukaan muodostuneet aikoinaan supernovaräjähdyksessä, jossa maapallon raskaat alkuaineet saivat syntynsä. Koska prosessin jäljellä oleva kesto on kuitenkin pitkä jopa geologisessa aikaskaalassa, voidaan myös maapallon sisäistä lämpö käyttävä geoterminen energia käsittää helposti uusiutuvaksi energialähteeksi.
Nykymuotoinen fissioon pohjatuva ydinvoima voitaisiin määritellä uusiutuvaksi energiantuotannoksi, jos uraani otettaisiin merivedestä. Toistaiseksi ydinvoimaloissa käytetään kuitenkin maaperästä kaivettua uraania, koska merivedestä eristettävä uraani on kalliimpaa. Merivedessä uraania on käytännössä rajattomasti, ja maaperästä liukenevaa uraania kulkeutuu meriin jatkuvasti lisää. Nykyään kaupallisessa käytössä olevat ydinreaktorit käyttävät uraania tehottomasti, sillä reaktoreissa syntyvä fissiili plutonium, joka olisi erittäin tehokas ydinpolttoaine, jää usein erottelematta ja se loppusijoitetaan ydinjätteenä. Hyötöreaktorikonsepteissa on pyritty yhdistämään erilaisia säteilytys–reaktioketjuja, joilla lisättäisiin fissiilin materiaalin tuotto osaksi polttoainekiertoa. Usein näissä menetelmissä hyödynnetään maankuoressa yleistä torium-232-isotooppia, josta neutronisäteilytyksellä saadaan fissiiliä uraani-233-isotooppia, tai pyritään tuottamaan uraani-238:sta fissiiliä plutonium-239-isotooppia. Hyötöreaktori pystyy käydessään tuottamaan jopa enemmän polttoainetta kuin kuluttaa. Kehittyneillä polttoainekierroilla maapallon ydinpolttoainevarat riittäisivät ainakin vuosituhansiksi. Ongelmana hyötöreaktoreissa on kuitenkin niiden tekninen vaikeus sekä eräiden mallien soveltuvuus ydinaseiden kehittelyyn.
Fuusioenergia, jonka lähteenä käytettäisiin vedyn deuterium-isotooppia olisi uusiutumatonta energiaa, sillä kerran heliumiksi muunnettua deuteriumia ei voida palauttaa alkuperäiseen muotoonsa käyttämättä runsaasti energiaa. Käytännössä maapallon deuteriumvarat ovat kuitenkin inhimillisesti katsoen hyvin suuret, minkä vuoksi vielä kokeellisella tasolla olevaa fuusiovoimaa voisi pitää uusiutuvana energialähteenä.
Energialähteet > Tuulivoima

Tuulivoima on tuulen liike-energian muuntamista sähköksi, yleensä tuuliturbiinien pyörivien lapojen välityksellä. Tuulivoiman käyttö on ollut voimakkaassa kasvussa etenkin 2000-luvulla. Kokonaiskapasiteetti oli vuonna 2009 noin 159 GW, kun vuonna 2000 se oli 17 GW. Kapasiteetti on kasvanut viime vuosina paljon etenkin Kiinassa, joka kasvatti tuulivoimakapasiteettinsa yli kaksinkertaiseksi vuonna 2009. Seuraavaksi voimakkaimmin tuulivoimakapasiteettia kasvatti Yhdysvallat, jossa kapasiteetti kasvoi vuonna 2009 40 %.
Tanska on maailman johtava maa tuulienergian hyödyntämisessä: maan energiantarpeesta 20 % katetaan tuulivoimalla, jota tuetaan syöttötariffilla. Seuraavaksi vertailussa tulee Espanja, joka tuottaa tuulivoimalla 14,3 % energiantarpeesta.
Energialähteet > Aurinkoenergia

Aurinkoenergialla tarkoitetaan auringon säteilemää lämpö- ja valoenergiaa. Aurinkoenergiaa voidaan hyödyntää useilla tavoilla. Aurinkokennoissa (photovoltaic, lyh. PV) auringon säteilyn energia muutetaan sähköksi ja aurinkokeräimessä energiaa käytetään lämmitykseen. Aurinkolämmitys rakennusten ja veden lämmittämiseen on yleisintä ja kustannustehokkainta. Keskittävässä aurinkovoimassa (Concentrating Solar Power, CSP) taas fokusoidaan auringonenergia useammasta kohteesta jopa 1000-kertaiseksi yhteen kohteeseen, jossa se muunnetaan sähköksi.
Etenkin Saksa ja Japani ovat tukeneet syöttötariffeilla elektroniikka- ja energia-alan yritystensä kehitystä ja kilpailua.
Energialähteet > Vesivoima

Vesivoima on aurinkoenergian muoto, jossa auringon höyrystämän ja myöhemmin yläville alueille sataneen veden potentiaalienergiasta osa hyödynnetään sähköntuotannossa. Käytännössä tämä tehdään patoamalla joki sopivassa kohdassa siten, että yksittäisen voimalaitoksen kohdalla oleva pudotus maksimoidaan. Tasaisen energiantuotannon turvaamiseksi varten on välttämätöntä rakentaa säännöstelyaltaita tai säännöstellä olemassa olevia yläjuoksun järviä, jotta voimaloihin riittäisi vettä tasaisesti vuodenajoista riippumatta. Perinteisen koskista saatavan vesivoiman lisäksi uudempina energiamuotoina otetaan käyttöön muun muassa aaltoenergiaa, osmoosienergiaa ja vuorovesivoimaa.
Energialähteet > Geoterminen energia ja maalämpö

Geoterminen energia on maankuoreen johtuvaa energiaa, joka syntyy maan sisuksissa radioaktiivisten aineiden hajoamisesta. Sitä käytetään sähkön tuotannossa ja lämmityksessä. Syvemmältä kerättävä maalämpö on geotermistä energiaa ja maaperän pintakerroksiin tai veteen imeytynyt lämpö auringon lämpöenergiaa.
Geotermistä energiaa voidaan kerätä suoraan, jolloin maan sisäinen lämpö kuumentaa prosessissa kiertävää vettä, joka puolestaan käyttää lämpövoimakonetta, tai sekundäärisesti lämpöpumpulla. Edellisellä tavalla kerättäessä prosessi tuottaa sähköenergiaa ja kykenee käyttämään tarvittavia pumppulaitteita. Valitettavasti prosessi edellyttää kuitenkin sitä, että maankuoren sisäosat ovat korkeassa lämpötilassa jo verrattain matalalla. Käytännössä näin on ainoastaan tuliperäisillä seuduilla. Geotermistä energiaa tuotetaan yli 20 maassa.
Tuliperäisten alueiden ulkopuolella geotermistä energiaa voidaan hyödyntää vain välillisesti, vaikka tällöinkin energiansäästö voi olla huomattavaa. Lämpöpumppua käytetään ulkopuolella tuotetulla sähköllä, ja järjestelmä imee lämpöenergiaa maalämpökanavan ympäriltä. Tällöin maaperän veden ympärillä ei tarvitse olla edes huoneenlämpötilassa. Periaatteessa järjestelmä muistuttaa jääkaappia, jossa jäähdytettävänä kaappina toimii nestekiertoa ympäröivä ilma, vesi tai maa. Lämpöpumput käyttävät lämmitykseen vain kuudesosan tavanomaisesta energiankulutuksesta. Siksi niitä pidetään älykkäänä ratkaisuna, jossa hyödynnetään puhdasta maan, ilman tai veden ilmaista ja uusiutuvaa energiaa.
Energialähteet > Biopolttoaineet

Biopolttoaineilla tarkoitetaan polttoaineita, jotka tuotetaan elävistä kasveista tai muista eloperäisistä materiaaleista, kuten lannasta. Yksinkertaisimmillaan biopolttoaineiden hyödyntäminen on puun, lannan tai ruohon polttoa. Ongelmana näissä materiaaleissa on paino, epähomogeenisuus sekä kosteus, jotka kaikki hankaloittavat niiden käyttöä polttoprosesseissa. Kasvinosista voidaan kuitenkin jatkojalostaa teknisesti helpompikäyttöisiä polttoaineita esimerkiksi hakettamalla, pilkkomalla, briketoimalla tai kuivaamalla. Vaativampaa jatkojalostusta edustavat kemialliset prosessit, joissa kasveista jalostetaan kemiallisella prosessilla esimerkiksi tervaa, etanolia tai rypsimetyyliesteriä, niin sanottua biodieseliä. Näitäkin vaativampia jalostusprosesseja edustavat syntetisoinnit, joissa voidaan jalostaa synteettisiä polttoaineita esimerkiksi Fischer-Tropsch-menetelmää käyttäen.
Biopolttoaineiden hyödyntäminen on kasvussa öljyn hinnan jatkuvan nousun vuoksi.