stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hosuli
Alkuperäinen Hosuli > Hosuli Muumi-teoksissa > Näytelmissä

Hosuli esiintyy Tove Janssonin vuonna 1949 Svenska Teaternille kirjoittamassa näytelmässä Mumintrollet och kometen, joka sai ensi-iltansa jo ennen Muumipapan urotöiden ilmestymistä. Hosuli esiintyy myös Tove ja Lars Janssonin vuonna 1969 käsikirjoittamassa televisiosarjassa Muumipeikko, joka on vuonna 2008 sovitettu teatterinäytelmäksi nimellä Kungen i Mumindalen.
Alkuperäinen Hosuli > Hosuli Muumi-teoksissa > Animaatiosarjoissa

Hosuli esiintyy Muumilaakson tarinoita -televisiosarjan jaksoissa Muumipapan muistelmat I, II ja III, joissa Muumipappa kertoo nuoruuden seikkailuistaan. Jaksot mukailevat melko tarkasti Muumipapan urotyöt -kirjaa. Hosulin roolissa ääninäyttelijänä toimi Yleisradion dubbauksessa Eero Ahre ja MTV:n dubbauksessa Jukka Nylund. Kummassakin versiossa ääninäyttelijä oli sama kuin Nipsulla. Sarjan ruotsinkielisessä versiossa äänenä on Riko Eklundh. Sarjassa Muumipappa kertoo Hosulin olleen Nipsun kaltainen, vaikkakaan ei samannäköinen. Hosuli on myös Muumien maailma -sarjan jaksoissa, jotka kertovat Muumipapan nuoruudesta. Niissä hänen äänenään toimi Ilpo Mikkonen.
Alkuperäinen Hosuli > Hosulin suomenkieliset ääninäyttelijät

| Vuosi | Elokuva / Sarja / Peli | Näyttelijä |
| --- | --- | --- |
| 1991–1994 | Muumilaakson tarinoita | Eero Ahre |
| 2007–2008 | Muumien maailma | Ilpo Mikkonen |
| 2017 | Muumilaakson tarinoita | Jukka Nylund |
| 2021 | Muumipapan urotyöt – Erään nuoren Muumin seikkailut | André Wickström |
| 2024 | Muumilaakso |  |
Nuorempi Hosuli eli Sottuli

| Hosuli |
| --- | --- |
 Hosuli näyttämässä Hosulin kosinta -sarjakuvassa isänsä kuvaa Muumipapalle tämän huomattua hänen yhtäläisyytensä hänen vanhaan ystäväänsä.
Luoja(t):  Lars Jansson
Ensi- esiintyminen:  Hosulin kosinta (1959)
Henkilötiedot
Sukupuoli:  mies
Suhteet
Vanhemmat:  Hosuli (isä) Sosuli (äiti)
Sisarukset:  Nipsu
Puoliso(t):  Suska
Tädit ja sedät:  Fredrikson (isosetä)
Tutut:  Muumipeikko Muumipappa
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hosuli (varhaisemmissa suomennoksissa Sottuli, ruots. Klåttdjuret) on alkuperäisen Hosulin poika eli Nipsun isä. Hän lähes samanlainen kuin isänsä. Hän esiintyy vain eräissä Muumipeikko-sarjakuvissa. Sarjakuvan alkuperäisellä ilmestymiskielellä eli englanniksi hahmon nimi on Fuddler, kun taas Muumipapan urotöiden Hosuli on englanniksi Muddler.
Nuorempi Hosuli eli Sottuli > Hosuli eli Sottuli Muumi-teoksissa > Sarjakuvissa

Hahmo esiintyy ensi kerran Tove Janssonin piirtämässä ja Lars Janssonin kirjoittamassa tarinassa ”Hosulin kosinta” eli ”Sottulin kosiopuuhat” (1959), jossa hän esittäytyy Muumipapan nuoruudessaan tunteman Hosulin pojaksi. Nuorempi Hosuli (eli Sottuli) on siis Nipsun veli tai velipuoli. Muumipapan urotöiden ja sarjakuvien Hosuli ovat joka tapauksessa hyvin samanlaisia: molemmat pitävät kattilaa päässä, asuvat kahvipurkissa ja keräävät nappeja. Lars Janssonin piirtämässä tarinassa ”Nappeja ja avioliittoja” eli ”Napit ja avioliitto” (1962) Hosuli menee naimisiin Suska-nimisen otuksen kanssa (nimen varhaisempi suomennos Ruttana). He rakentavat yhteisen talon, johon he muuttavat asumaan. Louska kuitenkin paheksuu aviottoman parin yhdessä asumista, minkä takia Hosuli ja Suska menevät kiireellä naimisiin. Heille tulee aviokriisi. He löytävät portailtaan vauvan, jonka vanhemmiksi he ryhtyvät. Pariskunta päättää palata yhteen, kun vauvan äiti noutaa lapsensa.
Tove Janssonin vuosina 1947–1948 piirtämässä ”Muumipeikko ja maailmanloppu” -sarjakuvassa Nipsu esiintyy nimellä Rådd-djuret, joka on sama kuin Hosulin nimi myöhemmin. Sarjakuvan vuonna 2007 ilmestyneessä suomennoksessa nimi oli käännettykin Hosuliksi.
Nuorempi Hosuli eli Sottuli > Hosuli eli Sottuli Muumi-teoksissa > Videopeleissä

Hosuli on pääosassa Nuuskamuikkunen – Muumilaakson melodia -seikkailupelin lisäosassa Hosulin kosinta, joka perustuu saman nimiseen sarjakuvaan. Lisäosassa Hosuli on rakastunut Mymmeliin, ja muumit yrittävät auttaa häntä voittamaan Mymmelin rakkaus. Kaikki ei kuitenkaan mene suunnitellusti, mutta Hosuli tapaakin Suskan, johon ihastuu, ja tunne on molemminpuolinen.
Karakapuukasvit

| Karakapuukasvit |
| --- | --- |
 Karakapuu (Corynocarpus laevigatus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Cucurbitales
Heimo::  Karakapuukasvit Corynocarpaceae  Engl., nom. cons.
Suvut
 Corynocarpus – karakapuut 
Katso myös
   Karakapuukasvit Wikispeciesissä   Karakapuukasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karakapuukasvit (Corynocarpaceae) on muutamalajinen kasviheimo, joka kuuluu koppisiemenisten Cucurbitales-lahkoon, johon muun muassa kurkkukasvit (Cucrbitaceae) kuuluvat. Heimossa on vain yksi suku, karakapuut (Corynocarpus).
Tuntomerkit

Karakapuut ovat melko huomiota herättämättömiä puita, joilla on kierteisesti järjestyneet, ehytlaitaiset, sulkasuoniset ja korvakkeelliset lehdet. Kukinto on haarova terttu, ja siinä on pieniä kukkia, joissa kehä on erilaistunut verhiöksi ja teriöksi. Heteet sijaitsevat terävastaisesti ja kiinnittyvät tyvestään terälehtiin. Lisäksi on viisi ripsuista ja terälehteä muistuttavaa joutohedettä, jotka sijaitsevat verhovastaisesti. Niiden sisäpuolella sijaitsee mesiäinen. Sikiäin on yhdislehtinen, kahden emilehden muodostama ja kehänalainen; vain toinen emilehdistä on toimiva eli fertiili. Sikiäimeen liittyy tavallisesti yksi lyhyt vartalo, jonka päässä on pallomainen luotti. Hedelmä on luumarja. Siemenessä on tärkkelyspitoinen endospermi.
Levinneisyys

Karakapuut kasvavat Tyynenmeren alueen lounaisosassa Uudesta-Guineasta ja Australian itärannikolta Uuteen-Seelantiin.
Luokittelu

Karakapuiden läheisin sukulaisheimo Cucurbitales-lahkossa on koriariakasvit (Coriariaceae). Cronquist (1981) arveli niiden kuuluvan kelasköynnöskasvien (Celastraceae) yhteyteen, Takhtajan (1997) taas piti niitä hyvin eristyneenä ryhmänä.
Lajit

Karakapuita on viisi lajia:
Corynocarpus cribbianus (F.M.Bailey) L.S.Sm.
Corynocarpus dissimilis Hemsl.
Corynocarpus laevigatus J.R.Forst. & G.Forst. – karakapuu
Corynocarpus rupestris Guymer
Corynocarpus similis Hemsl.
Käyttö

Karakapuuta (Corynocarpus laevigatus) kasvatetaan huonekasvina myrkyllisyydestään huolimatta.
Pawneet

Pawneet olivat ensimmäisiä tasankointiaaneja. He olivat muuttaneet nykyisten Kansasin ja Nebraskan osavaltioiden alueille joskus 1300-luvulla. Pawneet kuuluivat caddoan kieliryhmään, ja alun perin he olivat asuneet muiden samaa kieltä puhuvien heimojen tavoin Texasin itäisissä osissa. Arvion mukaan pawneita lienee ollut vielä 1800-luvun alkupuolella noin 12 500 henkeä. Itseään pawneet kutsuivat nimellä Chahiks-si-Chahiks, joka tarkoitti "miesten miehiä" tai "ihmisten ihmisiä".
Hevosten tulo mantereelle espanjalaisten mukana teki joistakin pawnee-heimoista tasankojen ratsastavia metsästäjiä. He eivät olleet yksinomaan riippuvaisia biisonilaumojen liikkumisesta, sillä pääelinkeinona oli maanviljely. Espanjalaiset kuuluivat vihollisiin, kun taas välit ranskalaisiin olivat hyvät. Myöhempinä aikoina myös Yhdysvallat solmi erinomaiset suhteet pawneihin.
Historia > Alkuperä

Pawneiden alkuperäiset juuret on sijoitettu itäiseen Texasiin. 1200-luvun loppupuolella kuiva kausi aiheutti taistelun elintilasta kylien väkilukujen paisuttua liian suuriksi. Kuivuneet maissipellot ja siitä aiheutunut nälkä ajoi alueen heimoja kohti pohjoista. Ensimmäisinä lähtivät pawneet. Liikakansoitetut kylät ja hedelmättömiksi muuttuneet pellot jätettiin, ja vuosia kestänyt muuttoliike kohti pohjoista alkoi.
Mahdollisesti 1400-luvulla Kanadan metsistä kohti etelää lähteneet apassit kohtasivat pawneet jossain Plattejoen seutuvilla ja miehittivät hetkellisesti joitakin näiden kyliä. Vuosina 1540–1543, espanjalainen löytöretkeilijä Francisco Vásquez de Coronado teki retkikuntineen laajan tutkimusmatkan, joka ulottui New Mexicosta yli preerioiden Kansasiin. Pawneet olivat todennäköisesti yksi niistä intiaanikansoista, joiden kanssa Coronado joutui kosketuksiin monivaiheisen matkansa aikana.
Historia > Viimeiset voiman vuosikymmenet

Vuonna 1780 kitkehahkit asettuivat Republica-joen varrelle Nebraskan ja Kansasin rajoille ja pystyttivät noin tuhat henkeä käsittävän kylän. Seudun maaperän muuttuessa asteittain viljelyyn soveltumattomaksi he matkasivat pohjoiseen muiden pawneiden luokse ja polttivat oman kylänsä.
Talvella 1821–1822 kuudentoista pawneen ryhmä teki vierailun Valkoiseen taloon tavatakseen presidentti James Monroen, Yhdysvaltain kongressin ja koko liittovaltion korkeimman oikeuden.  Pawneet esittivät tuhansille Valkoisen talon edustalle kokoontuneille ihmisille uudenvuodenpäivänä näyttävän sotatanssin. Samoihin aikoihin amerikkalaiset metsästäjät ja kauppiaat alkoivat liikkua pawneiden hallitsemien maiden läpi päämääränään Kalliovuorten runsaat majavapurot. Pawneet verottivat tunkeilijoita ryöstämällä näitä. Jotkin yhteenotot päättyivät verenvuodatukseen ja kauppiaita löydettiin surmattuina. Yhdysvaltain armeijan johto oli huolissaan tilanteesta eikä sulkenut laskuista mahdollista sotaa pawneita vastaan. Ajatus ei kuitenkaan tuntunut houkuttelevalta, sillä pawneet olisivat hetkessä saaneet kokoon yli 2 000 soturia. Vaikka Yhdysvaltain armeijan kokonaisvahvuus oli yli puolet enemmän, he eivät tohtineet ryhtyä ratkaiseviin toimenpiteisiin pawneita vastaan. Määrärahojen pienuus ja joukkojen mahdollinen riittämättömyys estivät tämän.
Historia > Vastoinkäymisten aika

Seuraavat vuosikymmenet olivat traagisia pawneille. Vuonna 1830 osaget tunkeutuivat erääseen heidän kyläänsä Arkansasissa, ja surmasivat lähes sata läheiseen jokeen paennutta pawneeta. Keväällä 1832 Santa Fen kauppiaat saivat tarpeekseen pawneiden ryöstöretkistä. Aikalaisten mukaan kauppiaat pullottivat isorokon viruksiaselvennä ja levittivät myöhemmin pullojen sisällön tupakkaan ja vaatteisiin, jotka pawneet toivat kyliinsä. Pawneekylien asiamiehet kertoivat, että lähes kaikki yli 30-vuotiaat pawneet kuolivat lyhyen ajan sisällä isorokkoon. Arvioiden mukaan jopa 3 000 pawneeta menehtyi. Siouxit ja myöhemmin myös cheyennet kohdistivat hyökkäyksensä taudista selvinneiden pawneiden metsästysleireille ja kaukaa idästä tulleet shawneet ja delawaret polttivat suuren grand-pawneiden kylän Plattejoen rannalla. Vaikka pawneet jatkoivat maittensa puolustamista, oli heidän suurin voimansa kadonnut. Pawneita alettiin pitää ulkopuolisina, eivätkä he onnistuneet luomaan ystävyyssiteitä moneenkaan alueen heimoon. Muiden intiaanien taholta lisääntynyt uhka sai pawneet luovuttamaan ensimmäiset maa-alueensa Yhdysvalloille Kansasista vuonna 1833.
Historia > Yhdysvaltain liittolaiset

1830-luvun puolivälistä eteenpäin pawneiden välit olivat Yhdysvaltain kanssa hyvät. Ratsuväki käytti sotaretkillään paljon pawneiden apua, koska nämä olivat sotajalalla kaikkia vähänkin merkittävämpiä heimoja vastaan. Monet pawneet liittyivät armeijaan, sillä he olivat kuuliaisia ja tottuivat sotilaskuriin nopeasti. Heistä tuli Yhdysvalloille lähes korvaamattomia tiedustelijoita, oppaita ja sotilaita. He olivat urhoollisia sodissa ja säälimättömiä vihollisilleen. Samalla, sotiessaan Yhdysvaltain rinnalla, monet pawneet välttyivät reservaattielämältä ja säästyivät näkemästä oman kulttuurinsa vääjäämätöntä tuhoutumista.
Suurin osa pawneista siirtyi Kansasiin reservaattiin vuonna 1857. Useat kuolivat koleraan ja muihin tauteihin, ja suuret heinäsirkkaparvet tuhosivat heidän satonsa. Pawneiden lukumäärä väheni nopeasti alle viidentuhannen.
1860-luvulla Yhdysvallat muodosti pawneista ratsuväkikomppanian, jota johti valkoinen kapteeni Frank J. North ja joka kävi monet taistelut pawneiden vihollisia lakotoja, cheyennejä ja arapahoja vastaan. Majuriksi ylennyt North jatkoi vielä 1870-luvulla sadan värvätyn pawneesoturin johdossa. Pawneet toimivat palkkasotureina myös suurilla rautateiden rakennustyömailla, pitääkseen loitolla siouxit liittolaisineen. Monet kulkutaudit heikensivät kuitenkin pawneiden lukumääriä, samoin käydyt sodat. Vuonna 1873 Punaisen Pilven intiaaniasemalta luvatta poistuneet lakotat surmasivat raa’asti noin sata metsästysleiriltä palaavaa pawneeta – myös naisia ja lapsia. Paikalle tullut ratsuväki kertoi kidutuksista ja silpomisista ja jätti pawneiden ruumiit maahan susien syötäviksi. Surmatut intiaanit haudattiin myöhemmin taistelupaikalle. Kongressi maksoi pawneille korvauksena 9 000 dollaria. Lakotat saivat metsästää tapauksen jälkeen, mutta pawneilta tämä evättiin, ja he saivat Yhdysvalloilta määräyksen jäädä kyläänsä viljelemään peltojaan.
Vuonna 1875, kun pawneet siirtyivät Oklahoman reservaattiin, heitä oli jäljellä enää 2 200. Tästä määrästä enemmistö oli naisia. Kun metodistit vuonna 1886 alkoivat lähetystyönsä pawneiden parissa, kansan tila näytti todella huonolta. 1900-luvun alussa väestönlaskennan tulokset näyttivät pawneiden määräksi 650.
Historia > Nykyaika

Vuonna 2005 pawneita arvioitiin olevan noin 2 500 henkeä (eräiden tietojen mukaan 5 500; tässä luultavasti laskettu "puoliverisetkin"). Heidän määränsä on kasvussa ja he ovat onnistuneet säilyttämään oman kielensä. Heidän kulttuuriaan, joka on ollut eräs tasankojen rikkaimmista, on elvytetty vähin erin. Suunnitteilla on oman heimohallinnon, sairaalan, opetuskeskuksen ja kirjaston jatkeeksi monia uusia kehitysprojekteja lisäämään pawneiden uuden aikakauden menestystä ja hyvinvointia.
Populaarikulttuurissa pawneet ovat tulleet tunnetuksi etenkin Tanssii susien kanssa -elokuvan kautta. Tiettävästi se on ainoa elokuva, jossa näkyvät tasankojen maanviljelijäkulttuurille ominaiset maamajat.lähde? Televisiosarjassa Centennial pawneet esiintyvät arapahojen vihollisheimona
Kulttuuri > Kylät

Pawneet asuivat maamajoissa preerian rajalla, missä kasvoi pitkää ruohoa ja mistä työntyi esiin metsäsaarekkeita. Kupolinmuotoisten majojen maalla ja mullalla päällystetyt katot ruohottuivat nopeasti. Kattoihin oli jätetty reikä savun poistumista varten. Asuntojen koko vaihteli läpimitaltaan 8–16 metriä. Niiden sivusta löytyi tunnelimainen käytävä ulko-ovelle ja maalattian alla oli suurehko säilytystila ruokatarvikkeita varten. Pienemmissä rakennuksissa asui vain yksi ydinperhe, mutta suurimmissa 30–50 henkeä vetävissä majoissa asui koko suku. Yksityiset asiat hoidettiin majan keskiosasta verhoin eristetyissä huoneistoissa. Joihinkin majoihin saatettiin joskus tilapäisesti majoittaa hevosia varkaiden tai rajuilmojen vuoksi. Kylät sijaitsivat jokien varsilla ja olivat kiinteitä useiden vuosien ajan, kunnes ravinnon niukkuus tai joku muu syy pakotti asukkaat vaihtamaan asuinpaikkaa.
Vierailijoiden mukaan majojen hyvinä puolina olivat kesäisin viileys ja talvisin lämpimyys. Huonoina puolina on mainittu hämäryys ja savuisuus. Rakennusten katot toimivat erilaisten tapahtumien katsomoina ja vanhempien ihmisten riittipaikkoina. Majojen edustalla tai niiden laidassa sijaitsi tukeista tehty aitaus hevosille ja muuleille, joita kylää kohden saattoi olla tuhansia.
Kylät sijaitsivat Nebraskan ja Kansasin alueilla. Pohjoisimpana asuvilla skideillä on kyliä kerrottu olleen enimmillään yli kymmenen. Myös heidän murteensa erosi muista. Muut kolme pawneiden heimoa asuivat etelämpänä Platte-joen etelänpuoleisilla rannoilla asutuksen levitessä Republican-joen reunamille. Heillä oli heimoa kohti useasti vain yksi kylä. 1820-luvulla pawneilta löytyi laskennan mukaan Nebraskassa 330 maamajaa, joissa oli 6 500 asukasta. Kauniina päivinä päälliköt ja soturit pitivät asumustensa edessä näytteillä henkilökohtaisin tunnuksin kuvioituja kilpiään. Monista majoista löytyi näytteille asetettu sotasaalis, joka koostui pääosin vihollisen sulkapäähineistä ja aseistuksesta. Majojen ulkopuolella pidettiin punaisia keppejä, joissa voitonmerkeiksi otetut päänahat hulmusivat tuulessa.
Joka kesä kaikista kylistä lähti läntisille tasangoille metsästäjäryhmiä, jotka kolmen kuukauden ajan jahtasivat biisoneita. He palasivat loppukesästä takaisin sadonkorjuuta ja syksyisiä seremonioita varten, mutta jättivät uudelleen kylänsä lokakuussa  asuen talvet biisoninnahoin päällystetyissä tiipiissään talvimetsästyksen parissa. Kun kevät koitti palasivat miehet matkaltaan vastaanottamaan uutta vuodenkiertoa, joka alkoi uuden sadon istutuksilla ja niihin liittyneillä riiteillä.
Kylien poliittinen yhteys oli löyhä. Kuitenkin tärkeiden ja koko pawneiden liittokuntaa koskevien asioiden käsittelyissä kokoontuivat kaikki erilliset heimoneuvostot yhteen.
Kulttuuri > Luokkajaot ja vastakkaisryhmät

Pawneiden poliittinen rakennelma sisälsi hyvin toimivan arvojärjestykseen perustuvan systeemin, jossa ylintä tasoa edustivat päälliköt. Heitä seurasivat soturit, hengenmiehet ja parantajat. Seuraavaan ryhmään kuuluivat tavalliset ihmiset, joilla ei ollut vaikutusvaltaa. Heidän määränsä oli vähemmän kuin puolet kansasta. Alin taso muodostui niistä ihmisistä, jotka olivat rikkoneet lakia tai yleisiä tapoja vastaan. He asuivat kylien laidoilla puolittain hylkiöinä vailla arvostusta. Alun perin myös orjilla oli oma luokkansa. Jos heidät oli otettu vangeiksi muista heimoista adoptoitiin heidät yleensä pawnee-kyliin uusina jäseninä.
Pawneet jakautuivat kahdeksi erilliseksi vastakkaisryhmäksi, Moietyksi. Toinen puoli edusti etelää (kesää) toisen puolen edustaessa pohjoista (talvea). Kahtia jakaantuneet kyläläiset olivat tärkeässä asemassa seremonioissa ja peleissä, joissa he olivat toistensa vastajoukkueina. Soturien kesken oli omat seuransa, joiden toiminta perustui metsästykseen ja sotimiseen. Parantajilla oli omat erilliset seuransa, joissa parannettiin sairauksia ja tavoiteltiin yliluonnollisia voimia.
Kulttuuri > Ulkonäkö

Miehet koristivat vartalonsa juovikkain tatuoinnein ja käyttivät myös yleisesti kasvomaalauksia. Sotureista suurin osa nyppi hiuksensa jättäen kuitenkin keskelle päätä harjan, jotka joskus saatettiin jäykistää rasvalla otsalle taipuvaksi sarveksi. Useasti miehet pitivät päissään myös huiveja, jotka oli kiedottu turbaanin tavoin. Heimon tunnuksia he saattoivat maalata viittoihinsa, kilpiinsä ja asuntojensa, varsinkin tiipiiden, ulkoseiniin. Naiset palmikoivat pitkät hiuksensa pukeutuen hameeseen ja lyhyeen ponchoon tai kappaan. He saattoivat käyttää toisinaan kasvoissaan punaista väriä. Avioliitot solmittiin yleensä saman kylän asukkaiden kesken ja perinnöllisyys tuli äidin puolelta niin, että aviomies siirtyi asumaan vaimonsa sukuun. Moniavioisuus ei ollut kielletty, mutta siinä oli omat sääntönsä. Vaimojen oli kuuluttava samaan sisarparveen.
Kulttuuri > Elinkeinot

Huolimatta asuinalueistaan tasankojen laitamilla, olivat pawneet suurimmaksi osaksi maanviljelijöitä. Maissin lisäksi pavut, kurpitsat, auringonkukka ja tupakka olivat tärkeitä tuotteita. Metsästäjinä pawneet olivat erinomaisia. Eritoten jousen ja nuolen käyttö oli erityisen taitavaa. Biisoneitten lisäksi he metsästivät pesukarhuja, piikkisikoja, haisunäätiä ja preeriakanoja. Saaliiksi joutuneista eläimistä ei mitään osaa heitetty menemään. Jopa piikkisikojen piikit käytettiin. Niistä sai vaatteisiin näyttäviä koristeita ja lisäksi niillä koristeltiin niin maamajat kuin tiipiitkin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pawneet Wikimedia Commonsissa
Pawneet pitivät eräänlaista kuvagalleriaa tärkeimmistä tapahtumista. Tämä piirros kertoo espanjalaisten ja pawneiden välisestä tapaamisesta vuonna 1720.
Pawneiden asuinalueet olivat laajat, ja ympärillä riitti vihollisia. Vihreän alueen sisällä olevat heimot siirtyivät pawneiden suojelukseen.
Pawneet asuivat maamajoissa, joista suurimpien suojaan mahtui koko suku. William H. Jacksonin valokuva Nebraskasta vuodelta 1873.
Charles Bird Kingin maalaus Petalesharosta vuodelta 1822.
Pawnee-päälliköitä Charles Bird Kingin maalauksena vuodelta 1821.
Kansallisrunoilija

Kansallisrunoilija on runoilija, jonka runot ovat nostattaneet ihanteellisuutta ja intoa sekä henkilökohtaisella että kansallisella tasolla.
Eri maiden kansallisrunoilijoita

Walt Whitman, Yhdysvallat
Léopold Sédar Senghor, Senegal
Du Fu, Kiina
Ferdowsi, Tadžikistan
Kazi Nazrul Islam, Bangladesh
Šota Rustaveli, Georgia
Murasaki Shikibu, Japani
Johann Wolfgang von Goethe, Saksa
William Shakespeare, Englanti
Ausiàs March, Katalonia
Dante Alighieri, Italia
Luís de Camões, Portugali
Miguel de Cervantes, Espanja
Johan Ludvig Runeberg, Suomi
Aleksandr Puškin, Venäjä
Lydia Koidula, Viro
Muhammad Iqbal, Pakistan
Adam Mickiewicz, Puola
Pablo Neruda, Chile
Taras Ševtšenko, Ukraina
César Vallejo, Peru
János Arany, Unkari
Robert Burns, Skotlanti
Luettelo kansallisrunoilijoista > Aasia

| Valtio | Runoilija |
| --- | --- |
 Afganistan: Rumi, Khušal Khattak
 Azerbaidžan: Fuzûlî, Nəsimi, Səməd Vurğun
 Bangladesh: Kazi Nazrul Islam
 Dagestan: Rasul Gamzatov
 Filippiinit: Francisco Balagtas
 Indonesia: Chairil Anwar
 Intia: Valmiki, Jhaverchand Meghani, Vyasa, Kālidāsa, Amir Khusrow, Daagh Dehlvi, Ghalib, Mir Taqi Mir, Tulsidas, Maithili Sharan Gupt, Rabindranath Tagore, Maithili Sharan Gupt, Ramdhari Singh Dinkar, Subramanya Bharathi, Kuvempu, Harivansh Rai Bachchan, Nilmani Phookan, M. Govinda Pai, G.S. Shivarudrappa, Kavi Pradeep, Sohan Lal Dwivedi, Makhanlal Chaturvedi, Tanupriya Kalita, Sananta Tanty, Kumar Vishwas
 Irak: Al-Mutanabbi, Jamil Sidqi al-Zahawi, Muhammad Mahdi al-Jawahiri, Badr Shakir al-Sayyab, Muthaffar al-Nawab, Nâzik al-Malâika, Ahmed Matar, Saadi Youssef, Lamia Abbas, Maruf al Rusafi
 Iran: Ferdowsi, Rumi, Muhammed Šemseddin Hafiz, Faridaddin Attar, Abu Sa'id Abu'l-Khayr, Sanai, Rudaki, Nizami , Saadi, Omar Khaijam, Nasir Khusraw, Vahshi Bafqi, Aref Qazvini, Nima Yooshij, Simin Behbahani, Adib Boroumand, Mohammad-Taqi Bahar, Mohammad-Hossein Shahriar, Parvin E'tesami
 Israel: Hajjim Nahman Bialik
 Japani: Koizumi Yakumo, Murasaki Shikibu, Matsuo Bashō, Kobayashi Issa, Ishikawa Takuboku, Tanikawa Shuntaro
 Jemen: Abdullah Al-Baradouni, Waddah al-Yaman
 Jordania: Mustafa Wahbi al-Tal
 Kambodža: Preah Botumthera Som, Krom Ngoy, Chuon Nath
 Kazakstan: Abai Qunanbaiuly
 Kiina: Du Fu, Li Bai, Lu Xun, Luo Binwang, Wang Bo, Lu Zhaolin, Song Zhiwen, Du Shenyan, Yang Jiong, Chen Zi'ang, Zhang Jiuling, Wang Wei, Meng Haoran, Huangfu Ran, Wang Changling, He Zhizhang, Wang Zhihuan, Liu Zongyuan, Han Yu, Po Chü-i, Du Mu, Su Shi, Huang Tingjian, Wang Anshi, Li Qingzhao, Yue Fei, Mi Fu, Cai Xiang, Xin Qiji, Fan Zhongyan, Fan Chengda, Yan Shu, Su Zhe, Sima Guang, Lu You, Ouyang Xiu, Wen Tianxiang
 Kirgisia: Toktogul Satylganov
 Korea: Cho Ki-chon, Yun Dongju, Han Yong-un, Park Mok-wol, Jeong Cheol
 Kurdistan: Khana Qubadi, Ahmad Khani, Haji Qadir Koyi, Faqi Tayran, Sherko Bekas, Malaye Jaziri
 Libanon: Kahlil Gibran, Said Akl
 Malesia: Usman Awang
 Mongolia: Dashdorjiin Natsagdorj, Byambyn Rinchen, Hadaa Sendoo
 Myanmar: Min Thu Wun
   Nepal: Madhav Prasad Ghimire
 Pakistan: Muhammad Iqbal
 Palestiina: Mahmud Darwish
 Saudi-Arabia: Ghazi Abdul Rahman Al Gosaibi
 Sri Lanka: Ananda Samarakoon
  Syyria: Adunis, Nizar Qabbani
 Tadžikistan: Rudaki, Ferdowsi, Saadi Shirazi, Rumi, Nasir Khusraw,  Sadriddin Aini, Gulnazar Keldi
 Taiwan: Loa Ho, Yu Kwang-chung, Luo Fu, Yang Mu
 Thaimaa: Thammathibet, Buddha Loetla Nabhalai , Sunthorn Phu, Vajiravudh, Thommayanti
 Turkmenistan: Magtymguly Pyragy
 Uzbekistan: Abdulla Oripov, Erkin Vohidov, Gʻafur Gʻulom, Mirtemir
 Vietnam: Nguyễn Du, Nguyễn Đình Chiểu, Hồ Xuân Hương, Bà Huyện Thanh Quan, Hàn Mặc Tử, Đoàn Thị Điểm, Nguyễn Khuyến
Luettelo kansallisrunoilijoista > Afrikka

| Maa | Runoilija |
| --- | --- |
 Algeria: Si Mohand, Moufdi Zakaria
 Angola: Agostinho Neto
 Egypti: Ahmed Shawqi
 Etelä-Afrikka: Mazisi Kunene, S. E. K. Mqhayi
 Etiopia: Gibreab Teferi, Tsegaye Gabre-Medhin
 Ghana: Atukwei Okai, Kofi Awoonor
 Lesotho: Thomas Mofolo
 Liberia: Melvin B. Tolson
 Madagaskar: Jean-Joseph Rabearivelo
 Mali: Fily Dabo Sissoko
 Marokko: Mohammed Awzal
 Mauritius: Léoville L'Homme
 Mosambik: José Craveirinha
 Namibia: Mvula ya Nangolo
 Nigeria: Chinua Achebe
 Senegal: Léopold Sédar Senghor
 Sierra Leone: Davidson Nicol
 Somalia: Hadrawi
 Sudan: Gely Abdel Rahman
 Tansania: Shaaban bin Robert
 Tunisia: Aboul-Qacem Echebbi