stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valtionhallinto
Kirjallisuutta

Etelälahti, Pekka ym.: Valtionhallinnon perusteet.  (5. uudistettu painos)  Helsinki:  Edita, 2008.  ISBN 978-951-37-5233-0
Zoltán Vámos

| Mitalit> Maa:   Romania.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Romania.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Romania.Miesten yleisurheilu.EM-kilpailut  | Maa:   Romania> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Belgrad 1962 | 3 000 metrin esteet |  |
Zoltán Vámos (27. tammikuuta 1936 Timișoara – 2001 Timișoara) oli romanialainen yleisurheilija. Hän menestyi aluksi 1 500 metrin juoksussa ja myöhemmin 3 000 metrin estejuoksussa.
Vámos sijoittui Rooman 1960 olympialaisten 1 500 metrin juoksussa viidenneksi ajalla 3.40,8. Tämän jälkeen hän keskittyi estejuoksuun ja saavutti Belgradin EM-kilpailuissa 1962 hopeaa ajalla 8.37,6. Hän hävisi kisan voittaneelle Gaston Roelantsille viidellä sekunnilla. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän sijoittui estejuoksussa seitsemänneksi ajalla 8.34,0.
Eino Valtanen

| Eino Valtanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. elokuuta 1939 Kylmäkoski
Kuollut: 24. heinäkuuta 1985 (45 vuotta) Tampere
Muusikko
Laulukielet:  suomi
Aktiivisena:  1964–1985
Tyylilajit:  iskelmämusiikki, vanha tanssimusiikki
Yhtyeet:  Olli Leppäniemen Kulkurit
Levy-yhtiöt:  Anuco
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Eino Valtanen (19. elokuuta 1939 Kylmäkoski – 24. heinäkuuta 1985 Tampere)  oli suomalainen iskelmälaulaja. Valtasen suurin suosio osui 1970-luvun puolenvälin humppa-aaltoon, ja hänen suurin hittinsä oli Jukka Kuoppamäen ja Chrisse Johanssonin kirjoittama ”No justiinsa juu” vuodelta 1978. Juice Leskinen kirjoitti Valtaselle kappaleita, joista laulun ”Hellurei ja hellät tunteet” Valtanen levytti myös Juice Leskinen Slamin kanssa.
Valtanen opiskeli 1960-luvun alkuvuosina musiikin teoriaa, säveltapailua ja kontrabasson soittoa Tampereen musiikkiopistossa. Ensimmäinen levytys oli vuonna 1964 taltioitu tango ”Pieni muru onnea”, B-puolellaan ”Kun rakkain saapuu”. Samana vuonna julkaistiin myös Rauno Lehtisen yhtyeen kanssa levytetty single ”Marketta” / ”Vanhat rakkauskirjeet”, joista A-puoli oli Lehtisen, B-puoli Usko Kempin kirjoittama. Kolmas vuoden 1964 single Valtaselta oli ”Pohjolan neidot” / ”Jäähyväissuudelma”. Ensimmäisen albuminsa Pelimannin jäähyväiset Valtanen julkaisi 1976 ja viimeisen, nimeltään Tangokesä!, kuolinvuonnaan 1985.
Valtanen kuoli 45-vuotiaana heinäkuussa 1985.
Diskografia > Studioalbumit

Pelimannin jäähyväiset (1976)
Hei Eikka, nyt on keikka (1977)
No justiinsa juu (1978)
Hellurei ja hellät tunteet (1979)
Kuka puolestani itkee (1980)
Kulta Pispalasta (1981)
Ollaan jätkiä vaan (1983)
Tangokesä! 12 uutta tangoa Fridrich Brukin sävelin (1985), B-puolella solistina Aake Hilden.
Diskografia > Kokoelma-albumit

12 toivotuinta (1981)
Toivotut (2009)
Valtatie 29

Valtatie 29 on Keminmaasta Tornioon johtava valtatie. Tie eroaa Keminmaassa  Helsingistä Utsjoelle johtavasta valtatiestä 4. Torniossa tiestä eroaa valtatie 21 Kilpisjärvelle. Valtatie 29 päättyy Ruotsin rajalle, josta jatkuu eurooppatie E4 Sundsvallin ja Tukholman kautta Helsingborgiin.
Reitti ja tieyhteydet:
Keminmaa (vt 4 E8 E75)
Tornio (st 922, vt 21 E8)
Tornion rajanylityspaikka (E4)
Valtatie 29 on vain 16 kilometriä pitkä, ja se onkin Suomen lyhyin valtatie. Valtaosa tiestä on Perämerentie-nimistä moottoritietä, joka on maailman pohjoisin moottoritie. Valtatie 29 oli myös Suomen ensimmäinen kokonaan nelikaistainen valtatie. Valtatie 29 kuuluu liikenne- ja viestintäministeriön määrittämiin maanteiden pääväyliin ja yleiseurooppalaiseen TERN-tieverkkoon. Keminmaan ja valtatien 21 liittymän välinen osuus on osa eurooppatietä E8 ja valtatien 21 ja valtakunnanrajan välinen osuus osa eurooppatietä E4.
Valtatie 29 Kyläjoen eritasoliittymän kohdalla.
Kaksikielinen "Ruotsi"-kyltti Tornion keskustassa, Suomen puolella 200 metrin päässä Ruotsin rajalta
Tienumero 29 otettiin käyttöön moottoritieosuuden valmistuessa vuonna 2001. Tätä ennen Tornion ja Keminmaan välinen osuus oli osa valtatietä 21.
Vuosina 2007–2008 Tornion ja Haaparannan kaupunkien yhteisen ydinkeskustan rakentamiseen liittyen valtatietä 29 siirrettiin valtakunnanrajan kohdalla. Suomen puolella tietä siirrettiin etelään 380 metrin matkalla. Lisäksi rakennettiin uusi kiertoliittymä korvaamaan Länsirannan liikennevalo-ohjattu liittymä. Ruotsin puolella uutta E4-tietä rakennettiin noin 450 metrin matkalla. Lisäksi rakennettiin uusi nelikaistainen rajasilta, jonka kustannukset maat jakoivat puoliksi. Hankkeen kustannukset Suomen osalta olivat noin 2,6 miljoonaa euroa.
Suomen muihin moottoritieosuuksiin verrattuna valtatien 29 liikenne on tavanomaista vähäisempää. Vuonna 2022 valtatien 29 moottoritieosuudella kulki päivittäin keskimäärin noin 9300-9400 ajoneuvoa vuorokaudessa, mistä 800-900 oli raskaan liikenteen ajoneuvoja. Vilkkaimmillaan tie on Tornionjoen sillan kohdalla, missä liikennemäärät kohoavat noin 17500 ajoneuvoon vuorokaudessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valtatie 29 Wikimedia Commonsissa
Kuvia valtatieltä 29 (Arkistoitu – Internet Archive)
Rajalla – På Gränsen (Arkistoitu – Internet Archive)
Liittymät Keminmaalta Tornioon
Valtatiet 1–29
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Eurooppatiet Suomessa
|   |   |   |   |    |   |
Valtionmetsätorppa

Valtionmetsätorppa (myös kruununmetsätorppa tai pelkkä  metsätorppa) oli Suomen valtion metsäalueelle asumista ja maanviljelyä varten vuokralle annettu maa-alue. Senaatti antoi ensimmäiset niitä koskevat yleiset määräykset 1867. Sitä ennen oli ohjeistettu vain uudistilojen perustaminen valtionmetsiin ja muiden niihin rakennettujen asumusten oikeudellinen asema oli kokonaan järjestämättä. Senaatin määräykset valtionmetsätorppien perustamisesta valtionpuistoihin annettiin 1872 ja niiden perustamisesta muille valtion maille 1874.
Senaatin päätösten perusteella valtionmetsätorppien perustaminen oli mahdollista kaikilla metsähallinnon alaisilla valtion mailla, paitsi niillä jotka oli erotettu muihin viljelystarkoituksiin. Valtionmetsätorpan perustamiseen tarvittiin metsähallituksen lupa. Vuokrasopimuksen torpparin kanssa teki paikallinen metsänhoitaja, mutta siihen oli haettava metsähallituksen vahvistus. Vuokrasopimuksen kesto oli 25 vuotta kerrallaan. Metsänhoitaja suoritti myös torpan verollepanon, jonka senaatti vahvisti. Vero voitiin suorittaa luonnontuotteissa, rahassa tai päivätöissä. Päivätöitä käytettiin silloin, kun torpparin velvollisuuksiin kuului maanteiden kunnossapitoa.
Vuonna 1922 säädetty laki valtion metsämaiden asuttamisesta ja niillä olevain vuokra-alueiden lunastamisesta (129/1922) mahdollisti valtionmetsätorppien siirtymisen torpparin omistukseen. Niistä muodostettiin asutustiloja. Vuonna 1910 valtionmetsätorppia oli 4 216 kappaletta ja vuoden 1936 lopussa 4 552. Vuonna 1936 itsenäisiä, maarekisteriin merkittyjä valtionmetsätorppia oli 4 014 ja itsenäistymättömiä 538, joista 461 oli verotettuja ja 77 ilman veroa.
Vuoden 1936 asutuslaki (332/1936) tuli voimaan vuoden 1938 alussa. Sen mukaan vuokralla olleet valtionmetsätorpat voi lunastaa itsenäisiksi, mutta niistä ei muodostettu enää vuoden 1922 lain mukaisia asutustiloja, vaan uuden lain mukaisia tiloja, joiden käyttöoikeutta rajoitettiin. Tilaa ei esimerkiksi saanut osittaa eikä luovuttaa henkilölle, jota ei voitu hyväksyä valtion asutustoimintaan. Tilan metsän myyntiin tarvittiin kunnan asutuslautakunnan lupa.
Aiheesta muualla

Aarnio, Jouni: Kaskiviljelystä metsätöihin. Tutkimus Pielisjärven kruununmetsistä ja kruununmetsätorppareista vuoteen 1910.  Joensuu:  Joensuun yliopisto, 1999.  ISBN 951-708-742-X
Valtatie 17

Valtatie 17 on entinen suomalainen valtatie, joka johti Kuopiosta Joensuuhun. Vuonna 2010 tie liitettiin osaksi valtatietä 9, ja tienumero 17 poistui käytöstä.
Valtatie 17 alkoi Kuopion pohjoispuolelta Siilinjärven Vuorelassa valtatie 5:n eritasoliittymästä ja päättyi Joensuussa valtatiehen 6. Nopeusrajoitus oli pääosin 80 kilometriä tunnissa, joillakin lyhyillä osuuksilla 60 kilometriä tunnissa. Osuudet Jännevirta–Vartiala ja Viinijärvi–Ylämylly ovat 2+1-kaistaista sekaliikennetietä, joiden nopeusrajoitus on kesäaikaan 100 kilometriä tunnissa. Tien pituus oli 126 kilometriä. Valtatie 17 kuului yleiseurooppalaiseen TERN-tieverkkoon. Tiellä on paljon vaarallisia tasoliittymiä, mutta Joensuun ja Kuopion päässä on muutamia eritasoliittymiä.
Tie oli osa pitkää Vaasan ja Joensuun välistä itä–länsisuuntaista reittiä, johon kuuluvat lisäksi valtatie 16 ja kantatie 77 sekä lyhyet osuudet muita teitä. Matkaa Vaasasta Joensuuhun on 490 kilometriä. Tie oli myös osa Sinistä tietä.
Tie kulki seuraavien kuntien ja taajamien kautta:
Siilinjärvi
Vuorela
Kuopio
Jännevirta
Riistavesi
Tuusniemi
Kirkonkylä
Paakkila
Outokumpu
Kuusjärvi
Liperi
Viinijärvi
Ylämylly
Joensuu
Historiaa

1800-luvun lopulle asti Kuopio oli liikenteellisesti Kallaveteen työntyvä niemi. Kelloniemestä Toivalaan oli usean kilometrin mittainen lossiyhteys Pohjois-Kallaveden yli aina rautatieyhteyden valmistumiseen vuoteen 1901 asti. Vuosien 1922 ja 1932 välillä autoja oli mahdollisuus kuljettaa Kallaveden poikki rautatievaunuissa. Yhteys autoliikenteelle Kallaveden yli (Kallansillat) valmistui vuonna 1932, jolloin vuosisadan alussa valmistuneita rautatiesiltoja ryhdyttiin hyödyntämään myös maantieliikenteessä.
Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä Kuopion ja Joensuun välinen reitti nimettiin valtatieksi 17. Matkanteko ei tuohon aikaan vielä ollut kovin sujuvaa, koska Juurusveden ja Kallaveden välisessä Jännevirrassa sekä Juojärven ja Rikkaveden välisessä Ohtaansalmessa olivat lossit. Tien uusiminen aloitettiin 1940-luvun lopulla ja sillat Jännevirran ja Ohtaansalmen yli valmistuivat vuosina 1951 ja 1952. Ohtaansalmen kaunis kaarisilta rakennettiin kapeaksi, ja se ei enää riittänyt kasvavalle liikenteelle; sen rinnalle valmistui uusi silta vuonna 1996.
Joensuun päässä olevat nelikaistaiset tieosuudet valmistuivat 1960- 1990- ja 2000-luvuilla.
Vuonna 2010 valtatie 17 liitettiin osaksi valtatietä 9. Syynä oli liikenne- ja viestintäministeriön tavoite tehdä valtateistä pitkiä maakuntia yhdistäviä liikenneväyliä. Valtatie 9 saatiin näin ulottumaan Turusta Niiralaan.
Valkotäplänokkosperhonen

| Valkotäplänokkosperhonen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Täpläperhoset Nymphalidae
Alaheimo::  Aitotäpläperhoset Nymphalinae
Tribus::  Nymphalini
Suku::  Nokkosperhoset Nymphalis
Laji::  vaualbum
Kaksiosainen nimi
 Nymphalis vaualbum  (Denis & Schiffermüller, 1775) 
Synonyymit
 Nymphalis l-album  Polygonia l-album 
Katso myös
   Valkotäplänokkosperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkotäplänokkosperhonen (Nymphalis vaualbum) on täpläperhosten heimoon kuuluva päiväperhonen. Se kuuluu Euroopan unionin luontodirektiivin toisessa liitteessä mainittuihin, unionin alueella erityistä suojelua vaativiin lajeihin.
Koko ja ulkonäkö

Siivet ovat reunoiltaan liuskaiset. Etusiipien yläpinnat ovat kellanoranssit. Siiven etureunassa on kolme tummaa laikkua. Siiven reunuksen ja uloimman laikun väli on valkoinen. Siiven keskiosassa on muutamia tummia täpliä. Takasiivet ovat myös oranssit, mutta sävyltään ruskeammat. Takasiiven etureuna on tumma ja siinä on selvästi erottuva valkoinen laikku. Sekä etu- että takasiivessä on leveä, vaaleanruskea reunus. Siipien alapinnat ovat vaaleanruskeat ja siipien poikki kulkee vaaleampi, ulkoreunaltaan epäselvä juova. Takasiiven alapinnalla on valkoinen pilkku. Siipiväli 58–74 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Valkotäplänokkosperhosen levinneisyys ulottuu Euroopan itäosista Aasian lauhkeiden osien kautta Kiinaan ja Japaniin sekä Pohjois-Amerikassa Kanadan eteläosiin ja Yhdysvaltojen pohjoisosiin. Laji vaeltaa joinakin vuosina myös tavanomaisen levinneisyysalueensa ulkopuolelle.
Suomessa laji on erittäin harvinainen vaeltaja. Sitä on tavattu vain muutamia kertoja, pääasiassa maan itäosissa ja havaintojen välillä on useita vuosia. Suomesta lajia on tavattu lähinnä loppukesällä tai syksyllä; vain pari kertaa keväällä.
Laji lentää yhtenä sukupolvena heinäkuusta syyskuuhun sekä uudelleen talvehtimisen jälkeen keväällä.
Elinympäristö ja elintavat

Valkotäplänokkosperhosen elinympäristöä ovat niityt, lehtimetsät ja niiden reunat sekä kulttuuriympäristöt. Laji talvehtii aikuisena.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat pajut, haapa, pyökit, jalavat ja tyrni.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Valkotäplänokkosperhonen
Perhosopas: Valkotäplänokkosperhonen (Nymphalis vaualbum) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt, Taxonomy: Nymphalis vaualbum (englanniksi)
ITIS: Nymphalis vaualbum (englanniksi)
BugGuide.net (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q138032  Wikispecies: Nymphalis vaualbum  BAMONA: Nymphalis-vaualbum  BioLib: 51596  BOLD: 100914  BugGuide: 12877  EoL: 164189  EUNIS: 196462  Fauna Europaea: 441669  Fauna Europaea (new): 5dafbd00-0e4d-43ee-8152-886e7dbe9f49  GBIF: 5714374  iNaturalist: 58581  ITIS: 188593  LepIndex: 157681  MaBENA: NymphVaual  NatureServe: 2.110727  NBN: NHMSYS0000516580  NCBI: 470266  Observation.org: 80858  Open Tree of Life: 142985  Laji.fi: MX.60922
Valkotähkäyökkönen

| Valkotähkäyökkönen |
| --- | --- |
 tumma yksilö
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Puuyökköset Xyleninae
Suku::  Tähkäyökköset Mesapamea
Laji::  secalis
Kaksiosainen nimi
 Mesapamea secalis  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Valkotähkäyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkotähkäyökkönen (Mesapamea secalis) on eräs eteläisen Suomen yleisimmistä loppukesän yökköslajeista. Se kuuluu erittäin vaikeasti määritettävään lajikompleksiin ja täysin varma lajinmääritys edellyttää perhosen tallettamista ja tutkimista mikroskoopin avulla.
Koko ja ulkonäkö

Valkotähkäyökkönen on väritykseltään yksilökohtaisesti erittäin muunteleva perhonen. Lisäksi erittäin samannäköisiä lajeja ovat martotähkäyökkönen (Mesapamea secalella) ja sekotähkäyökkönen (Mesapamea remmi). Kolmikon lajeja ei voi erottaa toisistaan pelkän ulkonäön perusteella vaan vaaditaan perhosyksilön genitaalien tutkimista mikroskoopilla. Melko samannäköisiä ovat myös kosteikkojuuriyökkönen (Apamea unanimis) ja usvayökkönen (Parastichtis suspecta).
Valkotähkäyökkösen siipiväli on noin 30–34 mm. Etusiipien pohjaväri vaihtelee kellanruskeasta ja selväkuvioisesta tummanharmaaseen ja lähes kuviottomaan. Etenkin siiven keskiosa ja ulkoreuna ovat usein selvästi tummemmat. Munuaistäplä, jota reunustaa kaksinkertainen valkoinen viiru erottuu kuitenkin hyvin. Mutkitteleva sisempi poikkiviiru kohtaa siiven takareunan kohtisuorasti. Yleisvaikutelma lajin siivestä on kirjava, vaikka selkeää kuviointia ei olisikaan. Takasiivet ovat vaaleanharmaat, ulkoreunaa kohti hieman tummenevat ja niiden alapinnalla on pieni tumma täplä, joka ei erotu yläpinnalla.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys kattaa Pohjois-Afrikan ja Euroopan. Suomessa valkotähkäyökkönen on erittäin yleinen ja pääasiassa havainnot ovat Raahe–Lieksa-linjan eteläpuolelta, harvakseltaan Tornio–Kajaani-linjalle. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena heinäkuun alkupuolelta syyskuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Valkotähkäyökkösen elinympäristöjä ovat avoimet niityt ja viljelysmaat, usein kulttuuriympäristöissä lähellä asutusta. Laji on hyvin yleinen ja usein lentoaikansa runsaslukuisimpia yöperhosia. Perhoset lentävät öisin ja tulevat valolle, mutta selvästi innokkaammin syötille. Toukka elää heinäkasvien varsilla ja tähkissä. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.
Lajin solmumadoksi kutsutuilla toukilla on ollut jonkin verran merkitystä etenkin rukiin tuholaisena. Erityisesti Itä-Suomessa vuosina 1896–1897 satotappiot ovat olleet noin 50 %, joillakin tiloilla jopa 80–100 %. Myös 1960-luvulla on Etelä-Savossa ollut mainittavia tuhoja.
Ravintokasvit

Toukka syö erilaisia heiniä kuten nurmipuntarpää (Alopecurus pratensis), koiranheinä (Dactylis glomerata), rantavehnä (Leymus arenarius) ja juolavehnä (Elymus repens).
Aiheesta muualla

Laji.fi: Valkotähkäyökkönen (Mesapamea secalis)
Perhoset: Valkotähkäyökkönen (Mesapamea secalis) (Arkistoitu – Internet Archive)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Mesapamea secalis (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Mesapamea secalis, the Common rustic (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Koiraan genitaalit (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Naaraan genitaalit (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3403200  BioLib: 54116  BOLD: 22829  CoL: 3ZXTY  EoL: 522314  EPPO: PARISE  EUNIS: 309979  Fauna Europaea: 447409  Fauna Europaea (new): cdda4eed-9a22-4f7f-9343-e72bf6f70a6a  GBIF: 1788425  iNaturalist: 354806  IRMNG: 10303940  LepIndex: 266977  LoB: 4111  MaBENA: MesapSecal  NatureServe: 2.1216476  NBN: NBNSYS0000006442  NCBI: 988129  Observation.org: 20314  Open Tree of Life: 707341  Laji.fi: MX.62819 
Valkotähkäyökkösen vaaleassa värimuodossa kuviointi erottuu selkeästi.
Valtimon rautatieasema

Valtimon rautatieasema (lyh. Vlm) on rautatieliikennepaikka Joensuu–Kontiomäki-radan varressa Nurmeksen Valtimolla.
Asema avattiin 1. joulukuuta 1931 Hiekkalahtena, ja siitä tuli merkittävä puunlastauspaikka. Valtimoksi aseman nimi muutettiin 1969, kun kuntakeskuksen kaakkoispuolella ollut entinen Valtimon asema nimettiin uudelleen Haapakyläksi. Uusi puinen, tiilellä vuorattu asemarakennus valmistui vuonna 1980.
Henkilöliikenne lakkautettiin vuonna 1993, mutta asema on vielä tavaraliikenteen käytössä.
Aiheesta muualla

vaunut.org: Kuva asemarakennuksesta
Valtapeli (vuoden 1972 elokuva)

| Valtapeli> The Candidate |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Michael Ritchie
Käsikirjoittaja:  Jeremy Larner
Tuottaja:  Walter Coblenz
Säveltäjä:  John Rubinstein
Kuvaaja:  Victor J. Kemper
Leikkaaja:  Robert Estrin Richard A. Harris
Pääosat:  Robert Redford Peter Boyle
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros.
Ensi-ilta:  29. kesäkuuta 1972
Kesto:  110 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valtapeli (The Candidate) on Michael Ritchien ohjaama yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 1972. Elokuva kuvaa satiirin keinoin Robert Redfordin esittämän Bill McKayn senaattorinvaalikampanjaa istuvaa ehdokasta Crocker Jarmonia vastaan. Elokuvan Oscarilla palkitun käsikirjoituksen teki Jeremy Larner, joka aikaisemmin oli toiminut Eugene McCarthyn puheenkirjoittajana tämän pyrkiessä demokraattien presidenttiehdokkaaksi vuoden 1968 vaaleissa.
Roolit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Robert Redford  | … |  Bill McKay   |
|  Peter Boyle  | … |  Marvin Lucas   |
|  Don Porter  | … |  senaattori Crocker Jarmon   |
|  Allen Garfield  | … |  Howard Klein   |
|  Karen Carlson  | … |  Nancy McKay   |
|  Melvyn Douglas  | … |  John J. McKay    |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvaa Valtapeliä nokkelaksi tarinaksi idealismin kohtalosta amerikkalaisen vaalipelin rattaissa. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa elokuvalle kolme tähteä neljästä.
Aiheesta muualla

Valtapeli (vuoden 1972 elokuva) Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Valuiki

| Valuiki Валуйки |
| --- | --- |

 vaakuna
 Belgorodin alueen sijainti
 Valuiki
 Koordinaatit: 50°13′N, 38°06′E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Belgorodin alue
Piiri:  Valuiki
Perustettu:  1593
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  34 km²
Korkeus:  90 m
Väkiluku (2010):  35 322
 – Väestötiheys:  1 039 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.gorod.valuyki.com 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Valuiki (ven. Валу́йки) on kaupunki Belgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Oskoliin laskevan Valui-joen rannalla 225 kilometriä Belgorodista itään. Kaupunki on Valuikin piirin keskus. Siellä risteytyvät Staryi Oskoliin, Liskiin, Kupjanskiin ja Starobelskiin johtavat rautatiet. Asukkaita on 35 300 henkeä (vuonna 2010).
Kaupunki on perustettu vuonna 1593. Se joutui usein krimintataarien hyökkäysten kohteeksi. Vuonna 1797 siitä tuli Voronežin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Valuikin lähellä sijaitsi tsaari Mihail Fjodorovitšin vuonna 1613 perustama Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen luostari. Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli saksalaisten miehittämä. Nykyään siellä on lähinnä elintarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valuikin kaupungin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Valukin piiri sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Belgorodin alueen kaupungit
Valvatus

| Valvatus |
| --- | --- |
 Valvatusjärvi heinäkuussa 2015.
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Joroinen
Koordinaatit:  62°13′12″N, 27°49′50″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Vuoksen vesistö (04)
Valuma-alue:  Haukiveden alue (04.21)
Järveen tulevat joet:  Kolmanjoki, Kirkkojoki
Laskujoki:  Kanava
Taajamat:  Joroisten kirkonkylä
Järvinumero:  04.213.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  78,2 m  
Pituus:  4 km  
Leveys:  2,4 km  
Rantaviiva:  19,62 km  
Pinta-ala:  3,294 km²  
 fiValvatus 
Valvatus on Joroisten kunnassa Joroisselän valuma-alueella sijaitseva järvi. Se sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä kunnan keskustasta vanhan valtatien 5 (nyk. yhdystie 4557) reitin varrella ja sen pinta-ala on 315 hehtaaria. Valvatuksen rannalla sijaitsee muun muassa Camping Valvatus  ja Järvikylän kartano. Järvellä on järjestetty muun muassa Suomen ensimmäiset triathlon-kisat heinäkuussa 1983  sekä mormuskapilkinnän MM-kisat helmikuussa 2020.
Järvenlasku

Valvatus on laskettu järvi. Vuonna 1861 tapahtunut järvenlasku riistäytyi hallinnasta ja vedenpurkauksen mukana kulkeutunut maa-aines kasautui laajaksi purkausdeltaksi, jolle on rakennettu Joroisissa sijaitseva Varkauden lentoasema .
Valtion hienomekaaninen konepaja

Valtion hienomekaaninen konepaja on konepaja, joka perustettiin vuonna 1841. Espoon Otaniemessä sijaitseva konepaja on yksityistetty ja toimii nykyisin nimellä Protoshop Oy.
Protoshop Oy kuuluu nykyään Protoshop Groupiin kuten myös Metsi Oy sekä Green Electronics Hausjärvellä. Konsernin liikevaihto on kuusi miljoonaa euroa ja henkilöstö noin 60 henkeä. Konserni on erikoistunut mekaniikka-, sähkö- ja logiikkasuunnitteluun sekä valmistukseen. Lisäksi Protoshop Oy:n tiloissa Otaniemessä toimii materiaalimyymälä.
Historia

Protoshop oy tunnettiin aiemmin nimillä Mekaaninen instituutti tieteellisten instrumenttien valmistusta ja korjausta varten, Suomen Tiedeseuran mekaniikan laitos, Valtion Hienomekaaninen konepaja sekä VTT:n hienomekaaninen konepaja, josta koko konepaja ulkoistettiin Protoshopiksi vuonna 2000. Konepaja perustettiin vuonna 1841 keisari Nikolai I:n hyväksynnällä.
Protoshopilla on kokemusta eri toimialoista aina avaruustekniikasta ydinvoimaloihin. Nykyäänkin Protoshop osallistuu useisiin tutkimushankkeisiin niin VTT:n kuin TKK:nkin kanssa. Yrityksen näkyvin tuote lienee Veikkauksen lottokone. Konepaja rakensi ja sytytti Suomen ensimmäisen sähkövalon Helsingissä VR:n varikolla vuonna 1877.