stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leppävaaran rautatieasema
Asemalla pysähtyvät junat

Leppävaarassa pysähtyvät kaikki Siuntion, Kirkkonummen ja Kauklahden suuntaan menevät lähijunat. Helsingin ja Turun väliset kaukojunat alkoivat 25. lokakuuta 2015 alkaen pysähtyä Leppävaarassa, sitä ennen ne pysähtyivät Espoon asemalla. Vuonna 2002 kaupunkiradan myötä osa junien aikatauluista ja pysähtymispaikoista järjestettiin uudelleen, ja uutena tuli A-juna, joka pysähtyy kaikilla liikennepaikoilla.
Kaikki Helsinki–Turku-kaukojunat.
A (Helsinki–Leppävaara)
E (Helsinki–Kauklahti)
U (Helsinki–Kirkkonummi)
Y (Helsinki–Siuntio)
L (Helsinki–Kirkkonummi-yöjuna)
H (Helsinki–Hanko)
Junien lähtöraiteet

Raiteelta 1 kulkevat lähijunat E, U, Y ja H Kirkkonummen suuntaan sekä kaukojunat Turkuun.
Raiteelta 2 kulkevat lähijunat E, U, Y ja H sekä kaukojunat Helsinkiin.
Raiteelta 3 kulkee arkisin klo 6:26 lähtevä A-juna Helsinkiin.
Raiteelta 4 kulkevat A- ja L-junat Helsinkiin sekä L-junat Kirkkonummen suuntaan.
Tasoristeykset

Asemalla on kaksi tasoristeystä nimeltään Leppävaara länsipää, ER, EKR ja Kilon kartano. Näistä Kilon kartano sijaitsee Leppävaaran ja Kilon välillä, Leppävaaran liikennepaikalla.
Leppävaaran rautatieasema, raide 4
Lady Rosetta

| Lady Rosetta> tärkkelysperuna |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Alankomaat
Kasvinjalostaja:  C. Meijer
Ylläpito
Lajikkeen ylläpitäjä:  Siemenperunakeskus 1994
Lady Rosetta on alankomaalainen tärkkelysperunalajike. Lajiketta viljellään myös muun muassa Ruotsissa.
Kymen läänin vaakuna

Kymen läänin vaakuna vuosina 1962–1997.
Kymen läänin vaakuna oli Kymen läänin heraldinen tunnus. Sen heraldinen selitys kuului ”halkoisen kilven oikeanpuolisessa punaisessa kentässä kaksi esiintyöntyvää, toisiaan vastaan iskevää käsivartta, joista oikea, haarniskoitu pitelee miekkaa ja vasen, rengaspanssarin peittämä paljaassa kädessä käyrää sapelia; kaikki hopeaa, paitsi aseiden kahvat kultaa; saatteena yläpuolella kultakruunu. Kilven vasemman, katkoisen puolen sinisessä yläkentässä nouseva, hyppäävä hopeinen lohi jonka varukset kultaa; hopeisessa alakentässä reunoihin ulottuva sininen verkko. Kilven päällä herttuakunnan kruunu.”
Vaakunan historiaa

Viipurin läänin Suomen puolelle jääneistä osista vuonna 1945 perustettu Kymen lääni käytti alkujaan tunnuksenaan Karjalan maakunnan vaakunaa. Vuonna 1939 annetus sinettiasetuksen mukaan läänien viranomaisten tuli käyttää sinettiensä tunnuksena niiden maakuntien vaakunoita, joiden alueilla lääni sijaitsi. Kun vuonna 1949 useita Kymijoen länsirannan kuntia siirrettiin Uudenmaan läänistä osaksi Kymen lääniä, katsottiin tarpeelliseksi päivittää sinettien aihetta. Karjalan vaakunan rinnalle otettiin Hämeen vaakuna, joka tuli halkoisen kentän vasempaan kenttään. Kyseistä vaakunaa ei koskaan virallisesti vahvistettu läänin tunnukseksi, mutta sitä käytettiin sinettien ohella muun muassa lääninrajojen tienvarsikylteissä.
Uusien läänien perustamisen myötä vuonna 1960 aloitettiin myös läänien vaakunoiden uudistaminen. Kymen läänin uuden vaakunan toteutti Suomen muiden silloisten lääninvaakunoiden tapaan heraldikko Ahti Hammar vuonna 1962, mutta sen alkuperäisen aiheen oli kuitenkin suunnitellut heraldikko Gustaf von Numers. Vaakunan halkoisen kilven heraldisesti oikeanpuolisessa kentässä oli Karjalan maakunnan vaakuna, viitaten läänin itäosiin nykyisen Etelä-Karjalan alueella. Vaakunan vasemmassa kentässä oli von Numersin vuonna 1951 suunnittelema Kymenlaakson maakuntaliiton vaakunan hyppäävä lohi ja verkko viittaamassa läänin länsiosiin. Vaakuna vahvistettiin virallisesti läänin tunnukseksi valtioneuvoston päätöksellä 18. tammikuuta 1962 ja se säilyi käytössä läänin lakkauttamiseen saakka vuonna 1997.
Vaakunan historiaa > Galleria

Karjalan vaakuna
Kymenlaakson vaakuna
Kymen läänin epävirallinen vaakuna vuoteen 1962 saakka.
Lampiorneero

| Lampiorneero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Orneerot Furnariidae
Suku::  Vesiorneerot Cinclodes
Laji::  excelsior
Kaksiosainen nimi
 Cinclodes excelsior  (Sclater, 1860) 
Katso myös
   Lampiorneero Wikispeciesissä   Lampiorneero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Lampiorneero (Cinclodes excelsior) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Lampiorneeroa tavataan Kolumbiassa ja Ecuadorissa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kreikan uskonnon historia

Kreikan uskonnon historia on tutkimusala, joka käsittelee kreikkalaisen kulttuurin piirissä vaikuttaneita uskonnollisia näkemyksiä. Ala jakautuu kahteen osaan: antiikin Kreikassa vallinneen uskonnon tutkimukseen ja kristillisen Kreikan kirkkohistoriaan.
Pakanallisen Kreikan uskonto

Kreikassa ennen kristinuskoa vallinnut uskonto koostui useista toistensa kanssa rinnan eläneistä kulteista, joiden alkuperä ja historia vaihtelivat. Uskonto oli luonteeltaan yhteisöllinen: jumalten palvonta oli kaupunkivaltion tehtävänä. Yksilöllisempää uskonelämää tarjosivat mysteerikultit, joista kuuluisin oli Eleusiin mysteerikultti. Vaikka mytologia onkin säilynyt varsin hyvin, on hankala saada kuvaa tavallisen kansan uskomuksista, jotka näyttävät eronneen tuntuvasti sivistyneistön kehittyneemmistä uskonnollisista rakenteista.
Hellenistisenä aikana kohonnut sivistystaso ja laajalle levinneet filosofiset opit rapauttivat uskoa useisiin jumaliin ja heidän runsaaseen vuorovaikutukseensa ihmisten kanssa. Eri filosofisten suuntausten ratkaisut jumaluuden ongelmaan olivat erilaisia: skeptikot ja epikurolaiset uskoivat, että jumalia joko ei ole lainkaan tai että heidän vaikutuksensa elämään on merkityksetön. Aristoteleen ja Platonin seuraajat postuloivat useimmiten yhden Jumalan olemassaolon, mutta yksimielisyyttä tämän olennon luonteesta ei syntynyt. Samaan aikaan myös Kreikkaan, kuten koko antiikin maailmaan, levisivät idän mysteeriuskonnot, jotka tarjosivat kansanomaisemman ratkaisun ihmisten uskonelämän ongelmiin. Näistä uskonnoista tärkeimpiä olivat egyptiläinen Isiksen kultti ja mithralaisuus. Idästä Kreikkaan levisi myös juutalaisperäinen kristinusko.
Kirkkohistoria > Varhaiskristillinen ja bysanttilainen aika

Välittömästi syntymänsä jälkeen kristinusko joutui vuorovaikutukseen kreikkalaisen kulttuurin kanssa. Tämä vaikutti syvällisesti molempiin osapuoliin. Kristinuskon ensimmäisenä levittäjänä kreikkalaisessa kulttuuripiirissä toimi apostoli Paavali, jonka kirjoittamiksi katsotut kirjeet muodostavat merkittävän osan Uudesta testamentista. Kristinusko voitti alaa useista syistä. Sen teologinen muoto vastasi pitkälti kreikkalaisessa filosofiassa vallalla olleita käsityksiä yhdestä jumaluudesta. Erityisesti jouduttuaan kosketuksiin uusplatonismin kanssa kristinusko sai muodon, joka oli pitkälti yhteensopiva tämän myöhäisantiikissa suositun filosofisen suuntauksen kanssa. Toisaalta kristinuskon tarjoama lupaus henkilökohtaisesta pelastuksesta kilpaili tehokkaasti kaikkien muiden mysteeriuskontojen kanssa.
Kreikkalaisen kulttuuripiirin osaksi muodostui kuulua Bysanttiin eli Itä-Roomaan. Konstantinus Suuren päivistä saakka tämän valtion virallisena uskontona oli kristinusko, jonka Bysantissa kehittynyttä haaraa kutsutaan ortodoksisuudeksi. 600–700-luvuilla suurin osa kreikkalaisuuden läpitunkemasta alueesta joutui osaksi arabien valtakuntaa, jonne vähitellen kehittyi islamilainen sivilisaatio. Tämän jälkeen kreikkalainen kulttuuripiiri muodostui enää nykyisen Kreikan ja Länsi- ja Pohjois-Turkin muodostamasta alueesta.
Kristinuskon joutuminen kosketuksiin kreikkalaisen filosofian kanssa ei ollut ongelmatonta. Koska kristinuskon ja Kreikan filosofisten suuntausten käsitteet ja kysymyksenasettelu eivät olleet suoraan yhteneviä, oli useita mahdollisia tapoja sovittaa kristillisyys olemassa oleviin ajattelumalleihin. Näitä tapoja edustavat eri kirkkoisät ja "harhaopettajat", joiden tärkeimpänä erona on se, hyväksyikö syntymässä ollut kristillinen kirkko kyseisen henkilön opetuksen. Tärkeimpiä "harhaoppeja", jotka syntyivät kristillisyyden varhaisvaiheessa, olivat manikealaisuus ja gnostilaisuus. Myöhemmin erityisen tärkeäksi nousi kysymys Kristuksen jumaluudesta. Kirkon kannasta erosivat tällöin homoousiaanit ja areiolaiset. Muista kristinopin uskonkappaleista syntyneissä riidoissa tärkeitä idän kirkon harhaoppeja olivat donatolaisuus 300-luvulla ja kuvainraastajuus eli ikonoklasmi 700–800-luvuilla.
Kirkkohistoria > Osmanivallan ja itsenäisyyden aika

Kreikkalainen Bysantin keisarikunta kukistui lopullisesti, kun Mehmed II Valloittaja valloitti Konstantinopolin vuonna 1453. Tämän jälkeen kreikkalaisuus ja ortodoksisuus samaistuivat, sillä tärkeimpänä kreikkalaisia turkkilaisista erottaneena tekijänä toimi uskonto. Islamiin kääntyminen merkitsi samalla turkkilaisen identiteetin omaksumista, mikäli kääntyminen ei ollut pelkästään näennäistä. Kreikan vapautuminen 1800-luvun alussa tapahtui ortodoksisen kirkon tuella ja ortodoksisuus sai virallisen aseman maan valtionuskontona. Samalla Kreikan ortodoksinen kirkko irtautui Konstantinopolin ekumeenisesta patriarkaatista. Athos-vuoren luostari sai puoli-itsenäisen aseman Kreikan sisällä ja säilyi patriarkaatin alaisena. Vuoden 1913 Balkanin sodan seurauksena Kreikkaan liitetyillä alueilla patriarkaatti säilytti myös nimellisen valta-aseman. Vuonna 1928 patriarkaatti myönsi Kreikan kirkolle "huolenpito-oikeuden" näihin hiippakuntiin ja Kreikan kirkko lupasi, että Konstantinopoli saa vahvistaa hiippakuntia johtavien piispojen vaalit.
Kreikkalainen ortodoksinen maailma ajautui välirikkoon 13. toukokuuta 2004, kun Kreikan kirkko nimitti huhtikuun lopussa kolme uutta arkkipiispaa Pohjois-Kreikkaan, jota Konstantinopolin patriarkka pitää omana alueenaan. Siksi Konstantinopolin ekumeeninen patriarkka katkaisi kaikki välit Ateenan arkkipiispa Khristodoulokseen. Konstantinopolin ekumeeninen patriarkaatti pitää Pohjois-Kreikassa sijaitsevaa 35 hiippakuntaa omana alueenaan.
Kuivalannanlevitinvaunu

Kuivalannanlevitinvaunu on maataloustyökone, jolla levitetään eläinten lantaa, josta virtsa on eritelty omaan virtsasäiliöön. Kuivalanta kuormataan vaunuun traktorin etukuormainta tai takakuormainta käyttämällä. Jos mahdollista, kuormaaminen käy myös kaivurilla. Kuormauksen jälkeen vaunu hinataan traktorilla pellolle, missä vaunun perässä oleva levitinlaite purkaa kuorman tasaisesti peltoon. Levitettävään määrään voi vaikuttaa pohjakuljettimen nopeutta säätämällä, sekä ajonopeudella.
Lampipolyyppi

| Lampipolyyppi |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Polttiaiseläimet Cnidaria
Luokka::  Polyyppieläimet Hydrozoa
Lahko::  Varsipolyypit Anthoathecata
Heimo::  Lampipolyypit Hydridae
Suku::  Hydra
Laji::  vulgaris
Kaksiosainen nimi
 Hydra vulgaris  Pallas, 1766 
Synonyymit
 Hydra grisea Linnaeus, 1767  Hydra vulgaris aurantiaca Ehrenberg, 1838   Hydra trembleyi Haacke, 1879  Hydra attenuata Schulze, 1914; Schulze, 1917; Semal-Van Gansen, 1954; Heitkamp, 1986; Brien & Reniers-Decoen, 1952; Brien, 1965 
Katso myös
   Lampipolyyppi Wikispeciesissä   Lampipolyyppi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lampipolyyppi (Hydra vulgaris) on lampipolyyppien heimoon (Hydridae) kuuluva makeanveden polyyppieläin. Yksilöt elävät erillään eivätkä muodosta runkokuntaa. Lampipolyyppi kasvaa enimmillään 15 mm pituiseksi, mutta se pystyy supistamaan itseään huomattavasti, jolloin sen pituus on vain muutamia millimetrejä.
Lampipolyyppi kiinnittyy alustaan, kuten vesikasviin, tyvilevyn avulla. Ne pystyvät liikkumaan irrottautumalla alustastaan ja kulkeutumalla vesivirtojen mukana. Lampipolyypit pystyvät myös käyttämään lonkeroitaan alustaan kiinnittymisessä ja näin ollen liikkumaan tekemällä kuperkeikkoja.
Lampipolyyppi, kuten muutkin heimonsa lajit, koostuvat ns. varresta sekä pyyntilonkeroista. Varren toisessa päässä sijaitsee suu, jonka ympärillä pyyntilonkerot sijaitsevat. Lampipolyypilla on 6-8 lonkeroa, joilla se pyydystää ohi kulkevia eläimiä, kuten vesikirppuja. Pyyntilonkerot voivat olla huomattavasti pidempiä kuin polyypin varsi. Väriltään lampipolyypit voivat olla muun muassa ruskeita, vaaleita tai vihertäviä. Lampipolyypin voi tunnistaa muista sukunsa lajeista polttiaissolujen eli nematokystien rakenteiden perusteella.
Lampipolyypin esiintymisalue käsittää Euroopan ja Suomessa laji on yleinen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Lampipolyyppi (Hydra vulgaris)
UniProt: Taxonomy - Hydra vulgaris (englanniksi)
Live in Europe 1993

| Live in Europe 1993 Deep Purple |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 1993 16. lokakuuta, Stuttgart 9. marraskuuta, Birmingham
 Julkaistu: 2006
 Tyylilaji: heavy rock
 Kesto: 235.29
 Levy-yhtiö: Sony, BMG
Deep Purplen arkistolive muut julkaisut
| Live in Stockholm 2005 | Live in Europe 1993 2006 | Live at Montreux 1996 2006 |
Live in Europe 1993 on neljän cd:n boksi joka sisältää kaksi Deep Purplen konserttia syksyltä 1993. Paloja konserteista julkaistiin vuoden 1994 Come Hell or High Water-cd:llä.
Kappaleet > Schleyer Halle, Stuttgart > CD 1

Highway Star – 7.20
Black Night – 6.15
Talk About Love – 4.22
A Twist in the Tale – 4.37
Perfect Strangers – 6.56
The Mule – 2.19
Beethoven's Ninth – 8.08
Knocking at Your Back Door – 9.40
Anyone's Daughter – 4.16
Child in Time – 11.09
Anya – 12.14
Kappaleet > Schleyer Halle, Stuttgart > CD 2

The Battle Rages On – 6.37
Lazy – 8.55
In the Hall of the Mountain King – 1.54
Space Truckin' – 2.26
Woman from Tokyo – 2.08
Paint it Black – 5.35
Speed King – 7.24
Hush – 3.32
Smoke on the Water – 12.28
Kappaleet > NEC, Birmingham > CD 3

Highway Star – 8.12
Black Night – 5.19
Talk About Love – 4.16
A Twist in the Tale – 4.37
Perfect Strangers – 6.48
Beethoven's Ninth – 2.51
Jon's Keyboard Solo – 6.13
Knocking at Your Backdoor – 8.48
Anyone's Daughter – 3.47
Kappaleet > NEC, Birmingham > CD 4

Child in Time – 10.12
Anya – 7.16
The Battle Rages On – 6.23
Lazy – 7.21
Drum Solo – 2.42
Space Truckin' – 2.22
Woman from Tokyo – 7.04
Paint it Black – 3.22
Hush / Smoke on the Water – 9.41
Kokoonpano

Ritchie Blackmore – kitara
Ian Gillan – laulu, lyömäsoittimet
Roger Glover – basso
Jon Lord – urut, kosketinsoittimet
Ian Paice – rummut
Kuivalainen

Kuivalainen (feminiinijohtimella Kuivalatar) on suomalainen sukunimi:
Antti Kuivalainen (s. 1970), dokumentti- ja televisio-ohjaaja, valosuunnittelija, valo- ja videokuvaaja
Anu Kuivalainen (s. 1964), dokumenttielokuvien tekijä
Erja Kuivalainen (s. 1964), hiihtäjä
Kari Kuivalainen (s. 1960), laulaja, säveltäjä ja sanoittaja
Mateli Kuivalatar (oik. Magdaleena Ikonen, 1771–1846), runonlaulaja ja kansanparantaja
Mirva Kuivalainen-Tiainen (o.s. Kuivalainen, s. 1977), näyttelijä
Oskari Kuivalainen (kirjailijanimi Veijon-Veikko, 1880–1940), näytelmäkirjailija
Pasi Kuivalainen (s. 1972), jääkiekkomaalivahti
Susan Kuivalainen, valtiotieteiden tohtori ja köyhyystutkija
Vellamo Kuivalainen (o.s. Laulajainen, 1926–2012), kirjailija ja runonlausuja
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Kurt Westergaard

Kurt Westergaard (2015)
Kurt Westergaard (13. heinäkuuta 1935 – 14. heinäkuuta 2021) oli tanskalainen piirtäjä ja kuvittaja. Hän kuvitti kirjoja, mutta toimi pääasiassa Jyllands-Postenin pilapiirtäjänä. Hän piirsi yhden kohua herättäneistä Jyllands-Postenin pilapiirroksista, pommipäisen profeetta Muhammadin. Hän eli sen jälkeen vuosia ympärivuorokautisessa valvonnassa.
Westergaar kuoli 86-vuotiaana pitkäaikaiseen sairauteen.
Uhkaukset Westergaardia vastaan

Helmikuussa 2008 Tanskan poliisi pidätti kolme epäiltynä murhajuonesta. Pidätetyt olivat tunisialaisia ja marokkolaistaustainen Tanskan kansalainen.
1. tammikuuta 2010 Tanskan poliisi otti kiinni Westergaardin kotiin kirveen kanssa tunkeutuneen somalialaisen Muhammed Geelen, jolla oli yhteyksiä Somalian suurimpaan islamistiryhmään al-Shababiin ja jota on tarkkailtu jo aiemmin. Hyökkääjä tuomittiin terrorismista ja murhayrityksestä yhdeksäksi vuodeksi vankeuteen 4. helmikuuta 2011. Lisäksi hänet määrättiin karkotettavaksi maasta.
Heinäkuussa 2010 Norjassa pidätettiin kolme henkilöä, uiguuritaustainen Norjan kansalainen, Irakin kurdi ja uzbekki, jotka juonivat Westergaardin tappamista.
Maaliskuussa 2013 hän oli mukana etsintäkuulutettujen listalla, jonka julkaisi Arabian niemimaan al-Qaida.
Tunnustukset

Westergaard sai vuonna 2010 saksalaisen M100-mediapalkinnon.
Kuvituksia

Flugtens nat, Fisker, Robert: Flugtens nat, Århus 1982, uusi painos, Jyllands-Posten, 1991
"Mit grønne paradis - min have", af Silvanus, Pinus, 1983
Fremtidens Krop, Jyllands-Posten, 2002
Korteniemen perinnetila

| Korteniemen perinnetila |
| --- | --- |
 Korteniemen perinnetilan päärakennus, portailla kesäisäntä. Myös koirankoppi vasemmalla on suojelukohde.
Tyyppi:  Metsänvartijatila, museo 
Sijainti:  Korteniementie 270, 31350 Liesjärvi
Ylläpitäjä:  Metsähallitus
Kotisivut:  www.luontoon.fi/korteniemi
Koordinaatit:  60.653°N, 23.897°E
 fiKorteniemen perinnetila 
   
Korteniemen perinnetila on Tammelassa Liesjärven kansallispuistossa sijaitseva entistetty metsänvartijan tila, joka on kesäisin avoinna matkailijoiden tutustumista varten.
Historia

Metsähallitus osti Korteniemen torpan 1878 Turpoon sahalta. Silloin viimeinen torppari Kalle Lönngrén ylennettiin torpparista vartiopiirin metsänvartijaksi. Metsänvartijan tuli olla "hyvämaineinen ja ruumiinsa puolesta terve sekä voimakkaassa iässä oleva". Etuoikeutettuja virkaan olivat luku-, kirjoitus- ja luvunlaskutaitoiset. Hän vannoi metsänvartijavalan käräjillä. Merkiksi ammatistaan hän sai metsänvartijamerkin ja leimakirveen. Merkkiä tuli pitää virantoimitusten aikana. Metsänvartijan velvollisuutena oli myös opastaa ja majoittaa alueella liikkuneet metsänhoitajat. Puolisolla tuli aina olla ruokaa mahdollisia vieraita varten. Metsänvartijalla ei ollut oikeutta myydä puutavaraa, mutta luontoisetuihin kuului vapaa oikeus kalastukseen ja metsästykseen. Luontoiseduista saadut varat olivat tärkeä osa metsänvartijan toimeentuloa.
Historia > Torpasta taloksi

Kalle Lönngrén rakensi uuden asuinrakennuksen 1880-luvulla vanhan tuhouduttua palossa. Siinä oli tupa, kamari ja porstua. Tuohikattoisella, lähes yhdeksänmetrisellä rakennuksella oli pohjanaan nurkkakivet. Sen edessä oli matalaseinäinen kuisti, jossa oli penkit. Tuvan tiiliuunissa oli suora korsteeni ja puinen raakku lattian ja katon välissä. Uunin pankolle pääsi lämmittelemään portaita pitkin.
Kallen jälkeen metsänvartijana toimi hänen poikansa Aukusti Lönngrén vuodesta 1903 alkaen. Syksyllä 1901 Aukusti toi metsänvartijatilalle miniäksi Anna Serafiina Fridin. Aukusti rakensi perheelleen oman tuvan päärakennuksen viereen. Eteisenä ollut läpikäytävä yhdisti rakennuksia. Uusi tupa rakennettiin nurkkakiville kuten viereinenkin rakennus, mutta se katettiin Rautosilla tehdyillä päreillä. Ulko-oven yläpuolella oli pieni katos. Aukustin aikana uusi ohjesääntö vuodelta 1909 muuttui mieltäen metsänvartioinnin pääelinkeinoksi, eikä muut työt saaneet liikaa vaikeuttaa sen hoitamista. Samalla metsänvartijan työhön lisättiin valvonnan ohella kaikki metsätyöt. Metsänvartijatila nähtiin yhä enemmän virka-asuntona. Viereisen Honkolan metsänvartijan kuoltua Aukusti sai hoidettavakseen myös Honkolan vartiopiirin. Aukusti vartioi Korteniemen lohkoa vuoteen 1936. Aukustin eläkkeelle jäämisen jälkeen metsänvartijana – työnjohtajana – jatkoi hänen poikansa Leonard.
Historia > Kansallispuisto syntyy

Aukustin poika Aarne Lönngrén asettui Korteniemeen metsänvartiomieheksi vanhemman veljensä jälkeen ensimmäisenä sotien välisenä rauhan talvena. Aarnen aikana vuonna 1956 perustettiin vanhoista valtion maista Liesjärven kansallispuisto. Korteniemen metsänvartijatila asetettiin kansallispuistoon turvaamaan kulttuurimaiseman ja ihmisen luomien katoavien luontotyyppien säilyminen. Salome Lönngrén (os. Roth) ja Aarne jatkoivat Korteniemessä vanhan metsänvartijatilan perinteitä 1980-luvun alkuun, eläkkeelle jäämiseensä saakka. Vaikka metsänvartiomiehen perheen yksityisyys entiseen verrattuna Lönngrénien aikana kasvoikin, löytyi Korteniemestä tarvittaessa yhä kahvia, ruokaa tai opastusta kävijöille. Talo jäi asumattomaksi 1996. Sen mukaan Korteniemi miljöineen palautettiin 1915-1920-luvun mukaiseksi.
Nykyisyys

Talossa on tupa ja kaksi kamaria. Museovirasto vastaa tilan hoidosta ja siellä toimitaan 1910-luvun mukaisesti – eli ajallisesti silloin, jolloin Aukusti toimi metsänvartijana, Leonard oli nuori, ja Aarne vielä lapsi. Talosta on esimerkiksi poistettu sähkö- ja puhelinyhteydet. Kalustuksena on talon käytössä olleita huonekaluja. Tilalla on kesäisin eläimiä, kuten maatiaiskanoja, lampaita, lehmiä ja hevonen. Viljelyssä on vanhaa ruiskantaa, ja viljelyssä käytetään vanhoja työmenetelmiä.
Tilalla on runsaasti vanhoja ulkorakennuksia, ja alueelta on löydetty kivikautinen asuinpaikka.
Korteniemi on luokiteltu Museoviraston inventoinneissa 1993 ja 2009 valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Aiheesta muualla

Perustiedot tilasta, rakennusluettelo, Museoviraston sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive).
Korteniemen perinnetilan päärakennuksen tupa.
Riukuaidan rakentamista Korteniemen perinnetilalla.
Linnaemya

| Linnaemya |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Osalahko::  Muscomorpha
Heimo::  Loiskärpäset Tachinidae
Suku::  Linnaemya  Robineau-Desvoidy, 1830
Katso myös
   Linnaemya Wikispeciesissä   Linnaemya Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Linnaemya kärpäsiin kuuluva suku loiskärpästen (Tachinidae) heimossa.
Lajit

L. altaica Richter, 1979
L. ambigua Shima, 1986
L. atriventris (Malloch, 1935)
L. bergstroemi
L. claripalla Chao & Shi, 1980
L. comta (Fallén, 1810)
L. felis Mesnil, 1957
L. fissiglobula Pandellé, 1895
L. flavimedia Chao & Yuan, 1996
L. frater (Róndani, 1859)
L. haemorrhoidalis (Fallén, 1810)
L. helvetica Herting, 1963
L. hirtradia Chao & Shi, 1980
L. impudica (Róndani, 1859)
L. jaroschevskyi Zimin, 1954
L. kanoi Shima, 1986
L. lateralis (Townsend, 1927)
L. linguicerca Chao & Shi, 1980
L. lithosiophaga (Róndani, 1859)
L. majae Zimin, 1954
L. media Zimin, 1954
L. medogensis Chao & Zhou, 1998
L. microchaetopsis Shima, 1986
L. neavei Curran, 1934
L. olsufjevi Zimin, 1954
L. omega Zimin, 1954
L. paralongipalpis Chao, 1962
L. perinealis Pandellé, 1895
L. picta (Meigen, 1824)
L. pullior Shima, 1986
L. rossica Zimin, 1954
L. ruficornis Chao, 1962
L. scutellaris (Malloch, 1927)
L. setifrons Zimin, 1954
L. siamensis Shima, 1986
L. smirnovi Zimin, 1954
L. soror Zimin, 1954
L. steini Jacentkovsky, 1944
L. tessellans (Robineau-Desvoidy, 1830)
L. tuberocerca Chao & Shi, 1980
L. vulpina (Fallén, 1810)
L. vulpinoides (Baranov, 1932)
L. zachvatkini Zimin, 1954
L. zhangi Chao & Zhou, 1993
Käännös suomeksi
Landjäger

Landjägerin eri muotoja.
Landjäger on eteläsaksalainen kestomakkara. Nimitys – kirjaimellisesti "maalaismetsästäjä(t)" – tulee entisajan ratsastavasta poliisista. Se on valmistettu naudan- ja/tai sianlihasta, jonka lisäksi on käytetty ihraa, sokeria ja muita mausteita. Landjäger kuivataan muotissa, joka antaa sille sen tyypillisen neliön tai suorakaiteen muotoisen poikkileikkauksen. Tyypillisesti yksi makkara on 15-20 cm pitkä, ja niitä on myyntipakkauksissa yleensä yksi tai useampi "paria". Landjäger on hyvän säilyvyytensä, sopivan kokonsa, energiasisältönsä ja makunsa ansiosta suosittu välipalaruoka erityisesti erämiesten ja vaeltajien keskuudessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Landjäger Wikimedia Commonsissa