stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
My Oh My (Sladen kappale)
Julkaisu ja vastaanotto > Listamenestys ja painokset

”My Oh My” -single ilmestyi 11. marraskuuta 1983. Euroopassa, Brasiliassa, Meksikossa, Etelä-Afrikassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Japanissa sen julkaisi RCA Records. Singlen eurooppalaisten painosten kannessa on Pete Turnerin vastavaloon ottama valokuva naisesta, jonka tukka hulmuaa pään yläpuolella.
”My Oh Mysta” tuli suuri hitti, ja se palautti yhtyeen pitkästä aikaa listojen kärkisijoille. Yhtyeen kotimaassa Britanniassa single nousi listan toiseksi, mitä ei ollut tapahtunut Sladen 1970-luvun suurimpien menestysvuosien jälkeen. Kärkisijalta kappaleen piti poissa The Flying Pickets -yhtyeen versio kappaleesta ”Only You”. Singleä oli myyty tammikuuhun 1984 mennessä kultalevyyn oikeuttava määrä. Myös muualla Euroopassa ”My Oh My” saavutti korkeita listasijoituksia. Television musiikkikanava Music Box otti kappaleen videon esityslistalleen, mikä edesauttoi kappaleen menestystä. Esimerkiksi Norjassa kappale oli listaykkönen neljän viikon ja Ruotsissa kolmen viikon ajan. Ruotsissa singleä myytiin 50 000 kappaletta ja se palkittiin platinalevyllä.
Kappaleen menestyksen myötä RCA kiirehti julkaisemaan The Amazing Kamikaze Syndrome -albumin joulukuussa 1983. ”My Oh My” on levyn järjestyksessään viides kappale.
Yhdysvalloissa ”My Oh My” julkaistiin The Amazing Kamikaze Syndrome -albumin amerikkalaisella versiolla Keep Your Hands off My Power Supply. CBS Records julkaisi kappaleen kesäkuussa 1984 singlenä Yhdysvalloissa ja Kanadassa, ja se nousi Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listalla sijalle 37. ”My Oh My” oli yhtyeen toinen ja viimeinen top 40 -hitti Yhdysvalloissa. Billboard Hot 100 -listan lisäksi se nousi Billboard Mainstream Rock -listalla sijalle 32 ja Cash Box Top 100 -singlelistalla sijalle 37. Kanadassa ”My Oh My” oli korkeimmillaan sijalla 31.
Slade esitti kappaleen muun muassa televisio-ohjelmissa Top of the Pops, The Saturday Show, The Russell Harty Show, Saturday Superstore ja David Frostin End of the Year Show. Helmikuussa 1984 yhtye esitti sen playbackina BBC British Rock and Pop Awardsissa. Kun single julkaistiin Yhdysvalloissa vuonna 1984, Slade esitti ”My Oh My” -kappaleen American Bandstand -ohjelmassa. Kappaleen musiikkivideota esitettiin Yhdysvalloissa MTV-kanavalla säännöllisesti.
Singlen 7-tuumaisen version b-puolella julkaistiin kappale ”Keep Your Hands off My Power Supply”, joka edusti uudenlaista Sladea yhdistelemällä hard rockia ja space rockia. Singlestä julkaistiin myös 12-tuumainen versio, jossa ”My Oh My” -kappaleen pituus oli viisi ja puoli minuuttia, ja lisäksi mukana oli kappale ”Can’t Tame a Hurricane”. Joulukuussa 1983 ilmestyi vielä uusi versio 7-tuumaisesta singlestä, johon oli lisätty bonuskappaleeksi ”Merry Xmas Everybody (Live & Kickin’)”. Kyseinen kappale oli julkaistu aiemmin vuonna 1982 singlen ”(And Now the Waltz) C’est La Vie” B-puolena. CBS:n julkaiseman singlen B-puolena oli ”High and Dry”. Kaikki B-puolet tuotti John Punterin sijaan Jim Lea.
Julkaisu ja vastaanotto > Arvioita

Britanniassa Smash Hits -lehdessä Jools Holland sanoi kappaleen kuulostavan hidastetulta versiolta kansanlaulusta ”She’ll Be Coming ’Round the Mountain”, jonka loppuun on vielä lisätty jalkapallojoukkue laulamaan. Record Mirror kuvasi kappaletta parhaaksi asiaksi, jonka Slade on tehnyt vuosiin. Reading Evening Post -lehden Paul Benbow puolestaan sanoi, että kappale on rockmainen balladi, johon kaikki voivat yhtyä ja uskoi kappaleen myyvän hyvin jouluna. Yhdysvalloissa Cash Box kirjoitti kappaleesta heinäkuussa 1984. Jutun mukaan kappaletta hallitsee melodia yhdessä Noddy Holderin laulun kanssa ja alun pianointro johdattaa Sladen sille perinteisen voimarockin pariin. Kuoromainen laulu ja rumpujen voimakas takapotku todistavat, ettei Sladen kanssa kannata leikkiä.
Bananarama-yhtyeen jäsenet arvioivat kappaletta Record Mirror -lehdessä. Sara Dallinin mielestä ”My Oh My” kuulosti hieman Rod Stewartin ”Sailingiltä”. Hänen mukaansa kappale alkoi dramaattisesti, minkä jälkeen se ei kuitenkaan edennyt mihinkään. Hän jäi myös kaipaamaan solisti Holderille tyypillistä rajua laulutapaa. Keren Woodward sanoi pitävänsä kappaleesta jonkin verran ja uskoi, että kappaleesta tulee viinanhuuruinen jouluhitti. Siobhan Fahey kertoi pitävänsä paljon ”My Oh My” -kappaleen tuotannosta. Hän myös sanoi kappaleen ehdottomasti olevan humalassa laulettava yhteislaulu, mutta pohti samalla, onko maailma valmis sellaiselle.
Dave Hill sanoi vuonna 1987 Sladen fan clubin haastattelussa, että aluksi hän ei pitänyt kappaleesta, mutta myöhemmin se on noussut hänen suosikkisinglekseen Sladen koko uralta. Hillin mukaan kappaleessa on tiettyä taikaa ja piilotettua energiaa. Vuonna 1986 fan clubin jäsenet valitsivat ”My Oh My” -kappaleen Sladen parhaaksi 1980-luvun singleksi. Vuonna 2010 Classic Rock -lehti listasi sen 14 Slade-kappaleen joukkoon, jotka kuuluvat ”oleelliselle soittolistalle”.
Musiikkivideo

Kappaleesta kuvattiin Keith Coen ohjaama musiikkivideo, joka kuvattiin vuonna 1984 Lontoossa. Videossa Sladen jäsenet kävelevät maaseudulla ja nousevat rekan perävaunuun, josta on tehty esiintymislava. Yhtye esittää kappaletta rekan ollessa liikkeessä. Lopuksi rekka saapuu Lontoon Surrey Docksiin, ja määränpäässä koululaiset seuraavat esitystä ja heiluttavat Slade-kaulahuiveja.
Muita versioita

”My Oh Mysta” on tehty myös cover- ja käännösversioita. Sen ovat levyttäneet esimerkiksi ruotsalainen Drifters-yhtye (1984), John Holt (1986), Southern Cross (1998), Emil Wakin Chau (1999), Steve Overland (2001) sekä tanskaksi Peter Belli (”Arm i arm”, 1984). Hana Zagorová levytti vuonna 1984 tšekinkielisen version ”Máj je máj” (suom. Toukokuu on toukokuu).
Saksaksi kappaleesta on tehty useita levytyksiä. ”Eis und Feuer” -nimisen (suom. Jää ja tuli) version levytti Combo Colossale vuonna 1984. Vuonna 1996 oli vuorossa Extrabreit, joka julkaisi sen Jeden Tag – jede Nacht -albumillaan nimellä ”Das Ruder”. Frank Zander ja Frank Schöbel levyttivät kappaleen duettona nimellä ”Wir gehören zusammen” (suom. Kuulumme yhteen) vuonna 2009.
Irlantilaislaulaja Tabby Callaghan esitti kappaleen Britannian The X Factorin ensimmäisellä tuotantokaudella.
Singlen sisältö

| --- | --- |
 7"-versio (RCA) My Oh My – 4.09  Keep Your Hands off My Power Supply – 3.34 7"-versio (Britannialainen rajoitettu painos, RCA) My Oh My – 4.09  Merry Xmas Everybody (Live & Kickin’) – 3.28  Keep Your Hands off My Power Supply – 3.34 7"-versio (CBS) My Oh My – 4.09  High and Dry – 3.10 7"-versio (CBS, promo) My Oh My – 4.09  My Oh My – 4.09 :  12"-versio (RCA) My Oh My – 5.30  Keep Your Hands off My Power Supply – 3.34  Don’t Tame a Hurricane – 2.30 12"-versio (CBS, promo) My Oh My – 4.11  Run Runaway – 4.59
Kokoonpano

| --- | --- |
  Muusikot:  Noddy Holder – laulu  Dave Hill – kitara, taustalaulu  Jim Lea – piano, syntetisaattori, bassokitara, taustalaulu  Don Powell – rummut :   Muut:  John Punter – tuottaja  Mike Nocito – äänittäjä  Pete Schwier – äänittäjä
Mätysova

| Mätysova Мятусово, Mjatusovo |
| --- | --- |
 Mätysova Syväriltä nähtynä.
 Mätysova
 Koordinaatit: 60°58′35″N, 34°26′4″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Podporožjen piiri
Kunta:  Podporožje
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2018):  9
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mätysova (myös Mätässyvä, Mättäinen, Mätäskylä; ven. Мятусово, Mjatusovo) on kylä Leningradin alueen Podporožjen piirin Podporožjen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Syvärin pohjoisrannalla 20 kilometriä Podporožjesta koilliseen. Kylässä on 9 asukasta (vuonna 2018).
Vaaženin pogostaan kuulunut Mätysova mainitaan vuonna 1563. Myöhemmin se oli samannimisen seurakunnan ja volostin keskus. Volosti kuului Aunuksen kihlakuntaan ja koostui Mätysovan, Hevronjinon, Palatšinskojen, Pidman, Veliki navolokin ja Volostnoi-navolokin kyläkunnista. Se rajoittui lännessä Vaaženiin, pohjoisessa Latvaan, idässä Ostretšinyyn ja etelässä Lotinapellon kihlakuntaan.
Vuonna 1905 volostissa oli 47 kylää ja 5 334 asukasta. Mätysovan kylässä asukkaita oli 387. Eräissä volostin kylissä oli 1900-luvulle saakka lyydiläistä asutusta.
Mätysova jäi vuonna 1920 Karjalan työkansan kommuuniin ulkopuolelle, ja se liitettiin Lotinapellon kihlakuntaan. Jatkosodan aikana alue oli Suomen miehittämä. Mätysovan kyläneuvosto liitettiin vuonna 1923 Podporožjen volostiin ja 1927 Podporožjen piiriin ja vuonna 1954 se yhdistettiin Hevronjinon kyläneuvostoon.
Nykyään kylässä ja sen lähistöllä on lähinnä huvila-asutusta.
Männynherkkutatti

| Männynherkkutatti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Boletaceae
Suku::  Kivitatit Boletus
Laji::  pinophilus
Kaksiosainen nimi
 Boletus pinophilus  Pilát & Dermek 
Katso myös
   Männynherkkutatti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Männynherkkutatti (Boletus pinophilus) on erinomainen ruokasieni, joka kasvaa muun muassa Suomessa. Sitä esiintyy usein mäntyjen läheisyydessä. Satoisimmillaan sieni on kuivilla hiekkamaan mäntykankailla. Männynherkkutatti on männyn juurisieni.
Kasvupaikan lisäksi helpoimpia tuntomerkkejä verrattuna herkkutattiin on punaruskea värisävy. Punaruskeaa on myös pillien suissa. Mikroskoopilla tuntomerkkejä löytyy varmemmin.
Männynherkkutatti on kauppasieni Suomessa, ei kansainvälisesti kuten herkkutatti. Eräät vientiyritykset, kuten Dalla Valle, kelpuuttavat kuitenkin myös männynherkkutatin. 
Männynherkkutatti esiintyy kesäkuun lopusta jopa lokakuuhun mutta tavallisesti parhaiten elo- ja syyskuussa. Sieni kasvaa nopeasti. Sen sato voi olla jopa 100 kg hehtaarilla. Erittäin hyviä herkkutattivuosia on kerran vuosikymmenessä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: männynherkkutatti (Boletus pinophilus)
Herkkutatti ja männynherkkutatti (Boletus edulis, Boletus pinophilus) (Arkistoitu – Internet Archive)
Ruokavirasto: Herkkutatit
Suomalaiset kauppasienet
haaparousku
kalvashaaparousku
haavanpunikkitatti
herkkutatti
isohapero
kangasrousku
kangastatti
karvarousku
kantarelli
kartiohuhtasieni
koivunpunikkitatti
korvasieni
kosteikkovahvero
kuusenleppärousku
lampaankääpä
mustatorvisieni
männynherkkutatti
männynpunikkitatti
männynleppärousku
suppilovahvero
tammenherkkutatti
rusko- ja vaaleaorakas
siitake
tryffelit
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1415435  BioLib: 60146  CoL: MCWC  EoL: 1004402  EPPO: BOLTPI  Fungorum: 309751  GBIF: 5954949  iNaturalist: 335942  IRMNG: 11395204  IUCN: 122090237  MycoBank: 309751  NatureServe: 2.1072253  NBN: BMSSYS0000002736  NCBI: 57192  Observation.org: 13367  Open Tree of Life: 940449  Laji.fi: MX.71909
Muumipeikko (sarjakuva)

Tove Janssonin piirtämä kansikuva ensimmäisestä Muumipeikko-sarjakuva-albumista. Kansikuvat olivat värillisiä, mutta itse sarjakuva on mustavalkoinen.
Muumipeikko (engl. Moomin) on vuosina 1954–1975 ilmestynyt sanomalehtisarjakuva, jonka loi suomalainen Tove Jansson ja jota jatkoi myöhemmin hänen veljensä Lars Jansson. Sarjakuvassa esiintyvät Tove Janssonin luomat muumihahmot.
Muumipeikko-sarjakuvaa tehtiin suoraan englanninkielisille markkinoille: sitä levitti brittiläinen Associated Newspapers -sarjakuvasyndikaatti ja sen alkuperäinen julkaisija oli iltapäivälehti Evening News. Suomessa sarjakuvan pitkäaikainen julkaisija oli Ilta-Sanomat. Parhaimmillaan Muumipeikko ilmestyi 40 maassa ja noin 120 lehdessä, ja sen päivittäinen lukijakunta oli yli 20 miljoonaa. Tämä tekee siitä kaikkien aikojen menestyksekkäimmän suomalaisen sarjakuvan. Tove ja Lars Jansson saivat Muumipeikon tekemisestä Suomen sarjakuvaseuran Puupäähatun vuonna 1980.
Muumipeikko-sarjakuvan historia > Sarjakuvan synty

Muumipeikko-sarjakuva syntyi, kun Associated Newspapersin syndikaattijohtaja Charles Sutton otti yhteyttä Tove Janssoniin. Janssonin ensimmäiset muumikirjat Muumipeikko ja pyrstötähti (1946) ja Taikurin hattu (1948) oli tuolloin jo käännetty englanniksi, ja molemmat olivat olleet myyntimenestyksiä Britanniassa. Tammikuussa 1952 lähettämässään kirjeessä Sutton tiedusteli Janssonin halukkuutta siirtää Muumit sarjakuvamuotoon:
Tove Janssonilla oli tuolloin jo kokemusta muumisarjakuvien piirtämisestä. Hän oli julkaissut vuonna 1947 suomenruotsalaisessa Ny Tid -lehdessä pitkän sarjakuvatarinan Mumintrollet och jordens undergång ("Muumipeikko ja maailmanloppu"), joka perustui vapaasti kirjaan Muumipeikko ja pyrstötähti. Sarjakuva sai kuitenkin osakseen voimakasta arvostelua vasemmistolaisen lehden lukijoilta, jotka pitivät muumiperhettä liian porvarillisena, ja lehti ei tilannut Janssonilta lisää sarjakuvia. Saatuaan Suttonin tarjouksen Jansson solmi kesäkuussa 1952 seitsenvuotisen sopimuksen muumiaiheisen sarjakuvan piirtämisestä. Ennen ilmestymisen alkamista Jansson kehitti ja hioi sarjakuvaa yhteistyössä Associated Newspapersin sarjakuvatoimituksen kanssa, ja etenkin Charles Sutton ohjasti taiteilijaa hyvin yksityiskohtaisesti. Sarjalle etsittiin hetken aikaa myös erillistä käsikirjoittajaa, mutta lopulta päädyttiin siihen, että Jansson tekee sekä käsikirjoituksen että kuvituksen itse.
Muumipeikko-sarjakuvan julkaisijaksi valikoitui Associated Newspapersin lehtiin kuulunut Evening News, tuolloin maailman suurin iltapäivälehti jolla oli 12 miljoonan kappaleen levikki. Sarjakuva Moomin näki päivänvalon Evening Newsin sivuilla 20. syyskuuta 1954. Sutton oli järjestänyt hyvin näkyvän mainoskampanjan tukemaan uuden sarjan aloitusta. Sarjakuva myytiin nopeasti useisiin muihin maihin, etunenässä Pohjoismaat. Suomessa Muumipeikko alkoi ilmestyä 21. huhtikuuta 1955 maan suurimmassa iltapäivälehdessä Ilta-Sanomissa. Samana vuonna sarjan poimivat sivuilleen ruotsinkieliset maakuntalehdet Västra Nyland ja Vasabladet ja vuonna 1957 Åbo Underrättelser. Muumipeikkoa julkaisseet lehdet olivat pääosin eurooppalaisia, mutta se ilmestyi myös kaukasemmissakin maissa. Pohjois-Amerikassa se saatiin lopulta myytyä kanadalaiseen Toronto Daily Stariin, mutta Yhdysvalloissa yksikään mainittava lehti ei ottanut sitä sivuilleen.
Muumipeikko-sarjakuvan historia > Tove Janssonin aika 1954–1957

Tove Jansson piirsi Muumipeikko-sarjakuvaa seitsemän vuotta. Neljätoista ensimmäistä sarjakuvatarinaa hän sekä käsikirjoitti että piirsi yksin. Alusta lähtien tärkeänä avustajana oli Toven veli Lars Jansson, joka englannin kielen taitajana käänsi sarjakuvan vuorosanat englanniksi.
Ennen sarjakuvapiirtäjän uraansa Jansson oli julkaissut neljä muumikirjaa (Muumit ja suuri tuhotulva 1945, Muumipeikko ja pyrstötähti 1946, Taikurin hattu 1948 ja Muumipapan urotyöt 1950) ja julkaisi sen aikana kaksi lisää (Vaarallinen juhannus 1954, Taikatalvi 1957). Sarjakuvan muumimaailma erosi kirjojen muumimaailmasta useissa suhteissa. Lisäksi Jansson kehitti sarjakuvaa varten lukuisia sivuhenkilöitä, jotka eivät koskaan esiintyneet kirjoissa.
Vaikka sarjakuvan muumimaailma ei ollutkaan yhteneväinen kirjojen kanssa, Tove Jansson sovelsi siinä muumikirjoissa käyttämiään aiheita. Esimerkiksi sarjakuvan Viidakkoelämää (1956) lähtökohta viidakoksi muuttuvasta Muumilaaksosta on otettu Taikurin hatusta, ja sarjakuva Muumipeikko rakastuu (1956) alkaa tulvakohtauksella joka muistuttaa Vaarallisen juhannuksen vastaavaa. Vaikutteet kulkivat kuitenkin myös toiseen suuntaan: sarjakuva Muumiperhe ja meri (1957), jossa muumit muuttavat autiolle majakkasaarelle, on toiminut lähtökohtana sarjakuvauran jälkeen kirjoitetulle kirjalle Muumipappa ja meri (1965).
Muumipeikko-sarjakuvan historia > Tove ja Lars Janssonin yhteistyö 1957–1959

Vuodesta 1957 Lars Jansson tuli mukaan myös käsikirjoittamiseen, ja seitsemän viimeistä Toven piirtämää tarinaa ovat juoneltaan sisarusten yhteistyötä. Tätä kehitystä voi seurata sarjojen signeerauksista: Toven yksin tekemissä sarjoissa on signeerauksena ”Tove Jansson”, yhteistyönä tehdyissä sarjoissa pelkkä ”Jansson” tai ei signeerausta lainkaan. Ensimmäinen sarjakuvatarina, jota Lars Jansson oli mukana käsikirjoittamassa, oli Muumipeikko villissä lännessä (1957).
Tove Jansson kertoi nauttineensa sarjakuvan piirtämisestä pari ensimmäistä vuotta, mutta sen jälkeen sopimusvelvoitteen täyttäminen muodostui rasitteeksi. Seitsenvuotisen sopimuksen päättyessä 1959 hän päätti lopettaa sarjakuvan teon. Hän ilmoitti syndikaatille väsyneensä sarjakuvan piirtämiseen, koska se ja erilaisten muumituotteiden suunnittelu vei hänen koko aikansa, eikä hänelle jäänyt aikaa kirjailijan ja taidemaalarin töille. Samalla hän ilmoitti opettavansa veljelleen Larsille ”pelin sääntöjä”, jotta tämä voisi jatkaa Muumipeikon piirtämistä. Sisarusten äiti Signe Hammarsten-Jansson, joka halusi sarjakuvan pysyvän perhepiirissä, oli yllyttänyt Larsin ottamaan myös piirustusvastuun harteilleen, sillä muuten syndikaatti olisi luultavasti hankkinut ulkopuolisen piirtäjän jatkamaan suosittua sarjakuvaa. Lars Jansson, joka ei omien sanojensa mukaan ollut aiemmin piirtänyt mitään, harjoitteli sarjakuvien piirtämistä intensiivisesti alkuvuoden 1959.
Tove Jansson halusi tarinan Muumipeikko ja kultainen häntä (1958) jäävän jäähyväissarjakuvakseen, mutta syndikaatti julkaisi sarjat toisessa järjestyksessä ja viimeiseksi Toven sarjakuvaksi jäi Hosulin kosinta (1959). Tarinassa Kultainen häntä Muumipeikon häntään kasvaa kultainen tupsu ja hänestä tulee kuuluisuus yhdessä yössä; sarjakuvan kautta Jansson ironisoi omia tuntemuksiaan kuuluisuudesta. Myöhemmin Tove Jansson purki kokemuksiaan sarjakuvapiirtäjän urasta novellin muotoon: kokoelmassa Nukkekaappi ja muita kertomuksia (1980) ilmestyi novelli Sarjakuvapiirtäjä, joka kertoo nuoren sarjakuvapiirtäjän uran alkuaskelista brittiläisen sarjakuvasyndikaatin palveluksessa.
Muumipeikko-sarjakuvan historia > Lars Janssonin aika 1959–1975

Ensimmäinen Lars Janssonin piirtämä sarjakuvatarina Muumin lamppu alkoi Evening Newsissä 2. tammikuuta 1960. Hän käsikirjoitti ja piirsi Muumipeikkoa 16 vuotta ja teki kaikkiaan 52 pitkää sarjakuvatarinaa. Toisin kuin Tove, Lars Jansson kirjoitti tarinat suoraan englanniksi. Lars Janssonin tekemissä tarinoissa muumit seikkailivat aiempaa useammin Muumilaakson ulkopuolella, matkustivat aikakoneella menneisyyteen jne. Niissä oli muutenkin enemmän viittauksia todellisen maailman ajankohtaisiin ilmiöihin, kuten hippiliikkeeseen.
Evening News lopetti Muumipeikko-sarjakuvan julkaisemisen vuonna 1968. Sarja jatkoi ilmestymistään vielä seitsemän vuotta lukuisissa muissa lehdissä, vaikka suurimman maksajan Evening Newsin vetäytyminen tekikin loven sarjakuvapiirtäjän budjettiin. Lars Jansson teki vuonna 1974 päätöksen sarjakuvan lopettamisesta, koska hänen oli yhä vaikeampaa keksiä juonia. Viimeinen Muumipeikko ilmestyi lehdissä 16. huhtikuuta 1975.
Piirrostyyli

Muumipeikko-sarjakuvan visuaalinen erikoisuus oli se, että sarjakuvan ruutuja erottavat väliviivat oli usein korvattu kuvaan sisältyvillä tai siihen vertauskuvallisesti liittyvillä elementeillä, kuten erilaisilla pitkänomaisilla esineillä. Se oli tässä suhteessa edelläkävijä strippisarjakuvien joukossa. Tove Jansson käytti tätä tapaa jo ensimmäisessä tarinassa ja Lars Jansson vei sen myöhemmin huippuunsa.
Sarjan tavaramerkkinä oli kuva kumartuneen Muumipeikon pyöreästä takapuolesta, joka esiintyy muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta jokaisen tarinan ensimmäisessä ruudussa. Samantapainen kuva Muumipeikon takapuolesta nähdään myös vuonna 1992 valmistuneen Muumipeikko ja pyrstötähti -elokuvan alussa, vaikka elokuvan muu sisältö ei liity Muumipeikko-sarjakuvaan.
Sarjakuvatarinat > Kokoelma-albumit

Muumipeikko-stripit ovat ilmestyneet suomeksi kolmena albumisarjana. Turun Sanomat julkaisi vuosina 1978–1984 yhdeksän albumia nimellä Muumi. Ensimmäinen täydellinen suomenkielinen kokoelma sarjasta oli WSOY:n vuosina 1990–1996 julkaisema 24-osainen kirjasarja. Kanadalainen Drawn and Quarterly -kustantamo ryhtyi vuonna 2006 julkaisemaan Muumipeikosta kovakantista kokoelmaa nimillä Moomin: The Complete Tove Jansson Comic Strip (ensimmäiset viisi osaa) ja Moomin: The Complete Lars Jansson Comic Strip (myöhemmät osat). WSOY on vuodesta 2008 julkaissut sarjaa suomeksi nimellä Muumit – sarjakuvaklassikot. Osia on tähän mennessä ilmestynyt suomeksi kymmenen. Seitsemän ensimmäisen osan loppuun on liitetty tutkija Sirke Happosen kirjoittamat jälkisanat.
Vuosina 1957–1974 sarjakuva julkaistiin ruotsiksi 21-osaisena albumisarjana, jota kustansi ensin Schildts ja vuodesta 1968 alkaen ruotsalainen Geber-kustantamo. Toinen, 10-osainen sarja ilmestyi Ruotsissa vuosina 1977–1981. Suomessa Schildts on julkaissut uusia albumeita 1990-luvuilla.
Britanniassa ensimmäiset Muumipeikko-tarinat julkaistiin vuonna 1957 Moomin-nimisenä kokoelmana.
Muut Muumi-sarjakuvat

1990-luvulla alettiin julkaista uusia Muumi-sarjakuvia, jotka perustuvat pitkälti suosittuun Muumilaakson tarinoita -animaatiosarjaan ja ovat selvästi enemmän lapsille suunnattuja kuin alkuperäiset Muumipeikko-sarjakuvat. Pienille lapsille suunnatut sarjakuvat ovat ilmestyneet Muumi-lehti-nimisessä julkaisussa, johon vuonna 1999 sulautettiin myös lasten puuhatehtäviä sisältänyt Muumilaakson puuhalehti. Muumi-lehdessä julkaistiin uusia tarinoita aina vuoteen 2010 asti. Sittemmin julkaistut Muumi-lehdet ovat olleet lähes täydellisiä kopioita aiemmin julkaistuista lehdistä. Käsikirjoittajat ja piirtäjät olivat pääasiassa pohjoismaisia, ja myöhemmin lehden tekeminen jäi lähinnä suomalaisten vastuulle. Lehdessä julkaistiin jatkotarinoina sarjakuvasovitukset Janssonin useimmista muumikirjoista. Semic julkaisi 1990-luvulla joitain Muumi-lehdessä ilmestyneitä tarinoita myös sarjakuva-albumeina.
Vuodesta 1993 alkaen alettiin julkaista uutta Muumipeikko-sanomalehtistrippiä, jota piirsi Matti Nisula ja käsikirjoittivat ToTo-nimimerkin takana esiintyneet veljekset Jukka ja Kimmo Torvinen. Lars Jansson valvoi uusien muumisarjakuvien sisältöä vuoteen 1999, minkä jälkeen valvonnasta on vastannut hänen tyttärensä Sophia Jansson.
Kirjallisuutta

Jansson, Tove: Maailmanloppu tulee! Tove Janssonin ensimmäinen muumisarjakuva Ny Tid -lehdessä 1947–48.  ((Jorden går under! Tove Janssons första muminserie i Ny Tid 1947–48, 2007.) Suomennos: Juhani Tolvanen)  Helsinki:  Tigertext/Ny Tid, 2007.  ISBN 978-951-96675-7-7