Georgian vuoden 1978 mielenosoitukset
Jälkipyykki

Ennennäkemättömän myönnytyksen jälkeen neuvostoviranomaiset, jotka olivat säikähtäneet Georgian kansanliikettä, hylkäsivät vastaavanlaiset muutokset Armenian ja Azerbaidžanin perustuslakeihin. Armenian ja azerin kielet julistettiin valtionkieliksi, odottamatta samanlaisia mielenosoituksia kummassakaan tasavallassa.
Kielikysymys Transkaukasian tasavalloissa paljasti alueen kansallisuusongelman herkkyyden. Kansallisen liikkeen nousu Georgiassa johti jännitteisiin myös maan vähemmistöjen sisällä, erityisesti abhaasien tapauksessa. Abhaasit tulkitsivat myönnytyksen Georgialle vetäytymisenä pois georgialaisen nationalismin edestä ja pitivät tapahtumia mahdollisuutena erota Georgiasta. Toukokuussa 1978 useat tuhannet abhasialaiset nationalistit kokoontuivat Lykhnyn kylään tukemaan 130 abhasialaista kommunistia, jotka olivat allekirjoittaneet Abhasian siirtämistä Venäjän SFNT:n alaisuuteen vaatineen kirjeen. Kreml lähetti Suhumiin I. V. Kapitonovin, Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean sihteerin, ja asetti Abhasiaan uuden puoluejohtajan, Boris Adleiban. Kapitonov julisti eron Georgiasta mahdottomaksi, mutta hallitus tunnusti abhaasien ongelman vakavuuden aloittamalla kalliin suunnitelman ”Abhasian ASNT:n talouden ja kulttuurin kehitykseksi”. Ylimääräiset 500 miljoonaa ruplaa annettiin yli seitsemäksi vuodeksi talousinvestointeihin, kuten tienrakennusohjelmaan infrastruktuuriltaan huonoon Abhasiaan, ja kulttuurihankkeisiin, kuten Abhasian valtionyliopiston, Suhumin valtion kansantanssiryhmän ja abhaasinkielisten televisiolähetysten luomiseen. Tämän lisäksi otettiin käyttöön etnisiä kiintiöitä joitain virkamiestoimia varten, mikä antoi abhaaseille poliittista valtaa epäsuhteessa heidän vähemmistöasemaansa nähden ASNT:ssä.
Sekä Georgian kieli- että abhaasien kysymys olivat tapetilla seuraavien vuosien aikana. Abhasiassa asuvat georgialaiset protestoivat Abhasian kommunistisen puolue-eliitin käsissä kokemaansa syrjintää vastaan ja vaativat tasa-arvoista pääsyä tasavallan hallintoon. Useat georgialaisen älymystön jäsenet pyysivät Ševardnadzea ja neuvostojohtaja Leonid Brežneviä puuttumaan tilanteeseen. Vuoden 1981 aikana Georgiassa pidettiin ainakin viisi massamielenosoitusta, joissa nostettiin esille Abhasian kysymyksen lisäksi laajempia Georgian kielen, historian ja kulttuurin puolustamiseen liittyviä asioita. Mielenosoittajat vaativat myös Avtandil Imnadzen, ainoan huhtikuun 14. päivän tapahtumien yhteydessä pidätetyn henkilön vapauttamista. Hänet pidätettiin mielenosoitusten elokuvaamisesta.
Vaikka Ševardnadze onnistui mukautumaan kansan mielipiteeseen ilman, että keskushallinto olisi rankaissut häntä – luultavasti hänen menestyksekkään talouspolitiikkansa vuoksi – hän yritti silti vaimentaa kansallisliikettä pitääkseen yllä mainettaan menestyneenä ja uskollisena kommunistijohtajana. Viranomaisten lisääntyvän painostuksen alla kansallisliike kärsi tappion huhtikuussa 1979, kun johtava toisinajattelija Zviad Gamsakhurdia vapautettiin syytteistä hänen kaduttuaan näkemyksiään ja myönnettyään ”arvostelukyvyn häiriönsä” televisiossa. Merab Kostava vuorostaan kieltäytyi antautumasta ja pysyi tahraamattomana johtajana Georgian kansallisliikkeelle vapautumiseensa saakka vuonna 1987, ja kunnes hän kuoli salaperäisessä auto-onnettomuudessa vuonna 1989. Nationalisminvastaisiin toimiin kuului myös Akaki Bakradzen erottaminen. Hän oli suosittua Georgian kirjallisuuden kurssia Tbilisin yliopistossa opettanut professori, joka tunnettiin neuvostovastaisista tuntemuksistaan. Maaliskuussa 1981 yli 1 000 opiskelijaa osoitti mieltään ja onnistui saamaan Bakradzen takaisin virkaansa. Myöhemmin samassa kuussa suuret opiskelija- ja älymystöryhmät osoittivat mieltään georgialaisten kansallisten oikeuksien puolesta ja luovuttivat maan puoluejohdolle asiakirjan nimeltään ”Georgian kansan vaatimukset”. Dokumentti sisälsi ehdotuksia georgian kielen suojelemiseksi, Georgian historian opetuksen parantamiseksi, Georgian historiallisten monumenttien suojelemiseksi ja Abhasian georgialaisten suojelemiseksi. Muita mielenosoituksia pidettiin Mtskhetan kaupungissa lokakuussa 1981, kun 2 000 henkeä osoitti mieltään äidinkielensä puolesta. Levottomuudet jatkuivat, ja vuonna 1982 älymystö protestoi toisinajattelijoiden keksityin syyttein tapahtunutta pidättämistä vastaan.