stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sudeep
Palkinnot

Parhaan kannadamiesnäyttelijän Filmfare Awards South -palkinto vuoden 2001 elokuvasta Huchcha.
Parhaan kannadamiesnäyttelijän Filmfare Awards South -palkinto vuoden 2002 elokuvasta Nandi.
Parhaan miesnäyttelijän Karnataka State Film Awards -palkinto vuoden 2002 elokuvasta Nandi.
Parhaan kannadamiesnäyttelijän Filmfare Awards South -palkinto vuoden 2003 elokuvasta Swathi Muthu.
Suosituimman miesnäyttelijän Suvarna-elokuvapalkinto vuoden 2009 elokuvasta Veera Madakari.
Parhaan miesnäyttelijän Suvarna-elokuvapalkinto vuoden 2011 elokuvasta Only Vishnuvardhana.
Parhaan miesnäyttelijän Bangalore Times Film Awards -palkinto vuoden 2011 elokuvasta Only Vishnuvardhana.
Parhaan konnan Edison-palkinto vuoden 2012 elokuvasta Naan Ee.
Parhaan konnan Vijay Awards -palkinto vuoden 2012 elokuvasta Naan Ee.
Parhaan negatiivisen roolin miesnäyttelijän The Chennai Times Film Awards -palkinto vuoden 2012 elokuvasta Naan Ee.
Parhaan tamilikonnan MovieCrow-palkinto vuoden 2012 elokuvasta Naan Ee.
Parhaan telugumiessivuosan Filmfare Awards South -palkinto vuoden 2012 elokuvasta Eega.
Parhaan konnan CineMAA Awards -palkinto vuoden 2012 elokuvasta Eega.
Parhaan negatiivisen roolin telugumiesnäyttelijän South Indian International Movie Awards -palkinto vuoden 2012 elokuvasta Eega.
Parhaan negatiivisen roolin miesnäyttelijän The Hyderabad Times Award vuoden 2012 elokuvasta Eega.
Parhaan konnan Toronto After Dark Film Festival -palkinto vuoden 2012 elokuvasta Eega.
Parhaan taistelun Toronto After Dark Film Festival -palkinto vuoden 2012 elokuvasta Eega yhdessä Nanin ja erikoistehosteilla toteutetun kärpäsen kanssa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sudeep Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Sudeep Allmoviessa (englanniksi)
Super Power

Super Power oli vuosina 1993–2001 ilmestynyt videopeliaiheinen aikakauslehti. Lehti oli Nintendo-pelilehden seuraaja. Lehteä julkaistiin Suomen lisäksi Skandinavian maissa. Alkuaikoina lehti käsitteli Nintendon videopelejä, mutta myöhemmin siinä käsiteltiin muidenkin valmistajien pelejä.
Super Poweria ilmestyi vuosittain enimmillään 12 numeroa ja yhteensä 80 numeroa.
Konsolipelaaja

Super Power vaihtoi nimensä Konsolipelaajaksi numerosta 5/2001 alkaen. Lehteä ilmestyi tällä nimellä 8 numeroa vuonna 2001.
Hessensteinin palatsi

Hessensteinin palatsi
Hessensteinin palatsi on palatsimainen rakennus Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa. Se sijaitsee Tukholman vanhassakaupungissa (Gamla stan), Riddarholmenilla, Birger Jarls torgin laidalla. Palatsi on alun perin rakennettu vuoden 1630 tienoilla valtaneuvos Bengt Bengtsson Oxenstiernan yksityistaloksi. Noin vuonna 1680 rakennusta uudistettiin, ja suunnittelijana toimi tuolloin mahdollisesti arkkitehti Nicodemus Tessin nuorempi. Vuonna 1983 rakennuksen restauroi arkkitehtitoimisto Uhlin&Malm. Rakennuksessa on nykyisin Svean hovioikeuden tiloja.
Rakennuksen nimi tulee kuningas Fredrik I:n rakastajattaresta Hedvig Taubesta, jonka lapset saivat Hessensteinin kreivin arvon.
Suomen kirkot – Finlands kyrkor

| Suomen kirkot – Finlands kyrkor |
| --- | --- |
Kieli:  suomi, ruotsi
Genre:  rakennushistoria, taidehistoria
Kustantaja:  Suomen Muinaismuistoyhdistys, Museovirasto
Julkaistu:  1912, 1930, 1959–1998
ISBN:  ISSN 0585-9484

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen kirkot – Finlands kyrkor on vuosina 1912, 1930 ja 1959–1998 julkaistu kirjasarja, joka esittelee suomalaisia kirkkoja. Se käsittää kaksi ruotsinkielistä ja 19 kaksikielistä osaa, joissa esitellään kunkin paikkakunnan entiset ja nykyiset kirkkorakennukset, hautausmaat, kellotapulit ja kirkkotarhat. Kirjat sisältävät tietoa rakennusten arkkitehtuurista, suunnittelusta, rakentamisesta ja korjauksista. Lisäksi esitellään kirkkojen kiinteä sisustus ja esineistö. Suomen 800 kirkosta sarjassa esitellään hieman yli 100. Sarjan esikuvana oli ruotsalainen Sveriges kyrkor – konsthistorisk inventarium -teos.
Historia

Ensimmäinen nimellä Finlands kyrkor julkaistu kirja perustuu 1870-luvulta käynnistyneiden Varsinais-Suomen kirkkojen inventointeihin. Vuonna 1912 ilmestynyt teos käsittelee Uudenkirkon ja Uudenkaupungin kirkkoja. Seuraavat inventoinnit tehtiin vasta kesällä 1929, ja toinen Laitilan kirkkoa käsitellyt kirja ilmestyi 1930. Vuoteen 1934 mennessä oli dokumentoitu kaikkiaan 21 kirkkoa. Valtionarkeologi C. A. Nordman ja Suomen Muinaismuistoyhdistyksen sihteeri Iikka Kronqvist esittivät avustajan palkkaamista julkaisutyötä varten, mutta ajatus toteutui vasta 1954, jolloin tehtävään valittiin Nordmanin tytär Tove Riska. Sarjan julkaiseminen aloitettiin jälleen vuonna 1959 valtion ja kirkkohallituksen rahoituksella. Suomen Muinaismuistoyhdistys vastasi julkaisemisesta vuoteen 1972, jonka jälkeen se siirtyi Museovirastolle. Sarjan julkaiseminen lopetettiin taloudellisista syistä vuonna 1998.
Kahden ensimmäisen osan kirjoittajia olivat K. K. Meinander, Juhani Rinne ja A. W. Rancken. Vuosina 1959–1972 sarjan päätoimittajana oli Tove Riska ja vuodesta 1990 lähtien Marja Terttu Knapas. Muita kirjoittajia olivat C. A. Nordman, Nils Cleve, Sigrid Nikula, C. J. Gardberg, Lars Pettersson ja Heikki Hyvönen. Sarjassa esiteltiin Turun tuomiorovastikunnan sekä Turunmaan, Perniön, Mynämäen, Hämeenlinnan, Iisalmen, Naantalin, Vehmaan, Loimaan, Limingan, Rauman, Siilinjärven ja Kemin rovastikuntien kirkkoja.
Suhoi T-4

Suhoi T-4 eli Lentokone 100, Projekti 100 tai Sotka oli Suhoin valmistama neuvostoliittolainen suureen nopeuteen pyrkivä sarja sotilaslentokoneita, joilla tutkittiin yli kolmenkertaisen äänennopeuden (Mach 3) omaavan lentokoneen käytettävyyttä mm. tiedustelussa ja mahdollisesti lentotukialusten tuhoamisessa. Ohjelma keskeytettiin kuitenkin ennen varsinaista tuotantoa.
Kehitys

Suhoi T-4 näyttää ulkoisesti hyvin samanlaiselta kuin yhdysvaltalainen 1960-luvun alussa suunniteltu North American XB-70 Valkyrie -pommikoneprototyyppi, joka ei kuitenkaan ikinä tullut käyttöön. T-4 osallistui Neuvostoliitossa pommikonekilpaan, mutta hävisi sen Myasishcheville. Aikanaan Tupolev valmisti Tupolev Tu-160 -pommikoneen.
T-4:n runko, siivet ja monet muut osat olivat pääosin titaanista ja teräksestä valmistettuja. Koneessa oli fly-by-wire-ohjaus, jolla oli myös mekaaninen varajärjestelmä. Koneen nokka kääntyi alas nousussa ja laskussa. Laskussa käytettiin jarruvarjoja jarrujen kuumenemisen estämiseksi.
T-4 eli 1010 lensi 22.8.1972 ohjaajanaan Vladimir Iljushin, kuuluisan lentokonesuunnittelijan poika. Koneella lennettiin kymmenen kertaa, kaikkiaan 10 tuntia ja 20 minuuttia. Se lensi noin 1,3 Machin nopeuteen Kolesov RD36-41-moottoreillaan. Konetta ei koskaan lennetty Mach 3-nopeuteen, koska ohjelma peruutettiin ennen kuin suurnopeuskoelennot alkoivat. Neuvostoliiton ilmavoimat olivat kaavailleet käyttöönsä jopa 250 T-4-konetta, mutta paljon suurempi MiG-23-tuotantosarja vei resursseja niin paljon, että T-4 ohjelman keskeytti tuolloinen puolustusministeri Gretsko. Yhteensä neljä prototyyppiä valmistettiin. Viimeinen testilento tapahtui 22.1.1974.
T-4
T-4M
T4MS
Museokoneet

Yksi T-4 on esillä Moninon ilmailumuseossa Moskovan lähellä.
Aiheesta muualla

Sukhoi T-4 "Sotka" at the Russian Air Force Museum (Arkistoitu – Internet Archive) ???
Sukhoi T-4
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suhoin lentokoneet
| --- | --- |
Hävittäjät:   Su-9  Su-11  Su-15  Su-27  Su-30  Su-33  Su-35 Su-37  Su-57 (T-50) 
Pommi- ja rynnäkkökoneet:   Su-2  Su-4  Su-7  Su-17 Su-20  Su-22  Su-24  Su-25  Su-34  Su-39 
Tiedustelukoneet:   Su-12 
Koulukoneet:   UTB  Su-26  Su-28  Su-29  Su-31 
Kuljetuskoneet:   Su-38  Su-80  S-21  Superjet 100 
Kokeelliset:   Su-1  Su-3  Su-5  Su-6  Su-8  Su-10  Su-11  Su-13  Su-37  Su-47  P-1  T-3  T-4
Source

| Source |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Valve Corporation
Kehityshistoria
Vakaa versio:  Build 5595 / 2014
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  Pelimoottori
Alusta:  Windows, macOS, Linux, Xbox, Xbox 360, PlayStation 3
Lisenssi:  Suljettu lähdekoodi
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Epärealistiset grafiikat Team Fortress 2 -pelissä.
Fotorealistiset grafiikat Half-Life 2: Episode Two -pelissä.
Source on Valve Corporationin alun perin Half-Life 2:lle kehittämä 3D-pelimoottori. Source hyödyntää muun muassa raskaasti muokattua Havok-fysiikkamoottoria. Se on lisensoitu myös useiden muiden videopelien käytettäväksi.
Pelimoottoriin on kehitetty tuki HDR-renderöinnille, Phong-varjostukselle sekä värikorjaukselle.
Pelimoottorilla tehty Team Fortress 2 käyttää Gooch-varjostuksen kaltaista renderöintimenetelmää.
Source 2 on pelimoottorin toinen versio, jossa on uutuutena tuki Vulkan-rajapinnalle. Pelimoottorin toinen versio käyttää Valven omaa fysiikkamoottoria nimeltä Rubikon.
Ominaisuudet

Source-moottorissa useat fysiikan lait voivat vaikuttaa kappaleisiin: massa, voima ja kitka ovat vaikuttavia tekijöitä. Tekoäly on viisaampi kuin ennenmilloin?, hahmot osaavat suojautua ja ampua edessä olevia esteitä yms. Hahmojen kasvoissa on 40 ”kasvolihasta”, joilla voidaan ilmentää erilaisia tunnetiloja.
Versiot

Pelimoottorista on useita versioita. Ensimmäinen versio kehitettiin vuonna 2004 seuraajaksi GoldSrc-pelimoottorille. Pelimoottorin versioihin viitataan usein julkaisuvuoden mukaan.
Source 2 -moottorista ilmoitettiin julkisesti maaliskuussa 2015 Game Developers Conferencessa, jolloin se korvasi aiemman Source-pelimoottorin.
Lisensoidut Source-pelit > Valve Corporation

Counter-Strike: Source
Day of Defeat: Source
Destinations
Half-Life: Source
Half-Life Deathmatch: Source
Half-Life 2
Half-Life 2: Episode One
Half-Life 2: Episode Two
Half-Life 2: Deathmatch
Half-Life: Alyx
Portal
Portal 2
Team Fortress 2
The Lab
Left 4 Dead
Left 4 Dead 2
Alien Swarm
Counter-Strike: Global Offensive
Dota 2
Lisensoidut Source-pelit > Muut kehittäjät

Alien Swarm: Infested
Black Mesa
The Beginner's Guide
Dark Messiah of Might and Magic
Garry’s Mod
Hunt Down the Freeman
Insurgency
Postal III
Realms of Valhallon: Age of Nations
The Ship
The Stanley Parable
SiN Episodes
SiN: Source
They Hunger: Lost Souls
Titanfall
Titanfall 2
Apex Legends
Twilight War: After the Fall
Vampire: The Masquerade - Bloodlines
Vindictus
Zeno Clash
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Source Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Pääsarja:   Half-Life Opposing Force  Blue Shift  Decay  Half-Life 2 Deathmatch  Episode One  Episode Two  Lost Coast  Half-Life: Alyx 
Portal-sarja:   Portal  Portal 2 Sixense Perceptual Pack 
Viralliset modit:   Counter-Strike  Day of Defeat 
Muut pelit:   The Orange Box  Half-Life 2: Survivor  The Lab  Hunt Down the Freeman 
Universumi:   Henkilöt (Gordon Freeman, G-Man)  Tapahtumapaikat  Combine Humanoidit ja synteettiset olennot  Vortigauntit  Race X 
Liittyvää:   Valve Corporation  Gearbox Software  Black Mesa  GoldSrc  Source  Steam 
Source-pelit
| --- | --- |
Valve Corporation:   Half-Life Opposing Force  Blue Shift  Decay  Half-Life 2 Episode One  Episode Two  Lost Coast  Deathmatch  Half-Life: Source Deathmatch: Source  Team Fortress Classic  Counter-Strike: Source  Counter-Strike: Global Offensive  Day of Defeat: Source  Left 4 Dead  Left 4 Dead 2  Portal  Portal 2 Sixense Perceptual Pack  Team Fortress 2  The Lab  Destinations  Half-Life: Alyx 
Kuma:   The DinoHunters  Dogfights: The Game  The History Channel's ShootOut! The Game  The Kill Point: Game  Kuma\War 2 
Muut:   The Crossing  Dark Messiah of Might and Magic  E.Y.E.  Garry’s Mod  Neotokyo  Vindictus  Nuclear Dawn  Postal III  Salvation  SiN Episodes  Sting: The Secret Operations  Tactical Intervention  The Ship  They Hunger: Lost Souls  Vampire: The Masquerade – Bloodlines  VR Worlds 2  Zeno Clash  Black Mesa  The Stanley Parable  The Beginners Guide
Suomen kirkkohistoriallinen seura

| Suomen kirkkohistoriallinen seura ry – Finska kyrkohistoriska samfundet rf |
| --- | --- |
Perustettu:  1891
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenmäärä:  670 (2009)
Sihteeri:  Antti Luoma
Puheenjohtaja:  Sini Mikkola
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomen kirkkohistoriallinen seura (SKHS) – Finska kyrkohistoriska samfundet (FKHS) on kirkkohistorian alan tieteellinen seura, joka järjestää esitelmätilaisuuksia ja julkaisee oman alansa tutkimusta. Seura on muun muassa Tieteellisten seurain valtuuskunnan ja kirkkohistorian kansainvälisen kattojärjestön CIHEC:n jäsen.
Toiminta

Seuralla on kaksi julkaisusarjaa. Toimitusten sarjassa on julkaistu itsenäisiä kirkkohistoriallisia tutkimuksia vuodesta 1895. Suomen kirkkohistoriallisen seuran vuosikirjaa taas on julkaistu vuodesta 1911. Vuosikirjaa edelsi vuosina 1892–1910 aikakauskirja Suomen kirkkohistoriallisen seuran pöytäkirjat liitteineen – Finska kyrkohistoriska samfundets protokoll och meddelanden. Julkaisusarjojen ulkopuolella seuran hankkeena on syntynyt Turun hiippakunnan paimenmuisto 1554–1721, jonka Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran biografiakeskus toimitti verkkohakuteokseksi vuonna 2011.
Seura järjestää kuukausittain esitelmätilaisuuksia yliopiston lukukausien aikana sekä vuosittaisen kevätretken. Vuodesta 2001 lähtien seura on järjestänyt noin joka toinen vuosi Kirkkohistorian päivän, johon seuran jäsenet kokoontuvat vaihtuvan teeman ympärille linkittyvän keskustelun merkeissä. Aiheina Kirkkohistorian päivässä ovat tähän mennessä olleet Kirkko ja 1960-luku (2001), Kirkko ja keskiaika (2003), Baltian kirkkohistoria (2005), Sukupuoli ja uskonto 1800–1900-luvulla (2006), Arkkipiispa Martti Simojoki (1908–1999) 100 vuotta (2008), Verkostot historiassa (2010), Yksilö ja kristinuskon historia (2013), Ekumenia yhteiskunnan peilinä (2015) sekä Historia, yhteiskunta ja tutkimusetiikka (2021). Seuran vuosijuhla on vuodesta 1898 lähtien järjestetty Pyhän Henrikin päivänä 19. tammikuuta. Vuoden 2009 lopussa seuralla oli 670 jäsentä, joiden joukossa oli 11 kunniajäsentä.
Seuran syntyvaiheet

Ajatus kirkkohistoriallisesta seurasta virisi papiston keskuudessa 1880-luvun loppupuolella, jolloin luterilainen kirkko oli voimakkaan arvostelun kohteena. Papisto halusi puolustaa kirkkoa, ajaa kirkollisia uudistuspyrkimyksiä ja toteuttaa fennomaanista ohjelmaa kirkon piirissä. Yksityisissä pappeinkokouksissa valmisteltiin kahden erillisen seuran perustamista, ja vuonna 1889 tehtiin Kuopion pappeinkokouksessa päätös Suomalaisen Teologisen Kirjallisuusseuran ja Suomen kirkkohistoriallisen seuran perustamisesta. Senaatti vahvisti seurojen säännöt vuonna 1891.
Suomen kirkkohistoriallisen seuran ensimmäisessä johtokunnassa toimi puheenjohtajana professori Herman Råbergh ja sihteerinä pastori Adolf Neovius. Muut jäsenet olivat Helsingin lääninvankilan saarnaaja pastori Elis Bergroth, käytännöllisen teologian professori Otto Immanuel Colliander, Uudenkaupungin kirkkoherra rovasti Johan Antero Cederberg, Jyväskylän seminaarin johtaja professori Karl Gabriel Leinberg ja Hämeenlinnan lyseon uskonnonlehtori Johan Samuel Pajula. Paitsi papistoa seuran johtohenkilöissä oli teologisen tiedekunnan ja koululaitoksen edustajia.
Puheenjohtajat ja sihteerit

Seuran ensimmäinen puheenjohtaja Herman Råbergh.
Helsingin sopimus (1974)

| Helsingin sopimus> Itämeren alueen merellisen ympäristön suojelua koskeva yleissopimus |
| --- | --- |
 Sopimuksen allekirjoittaneet valtiot.
Allekirjoitettu:  1974
Allekirjoituspaikka:  Helsinki 
Voimaantulopäivä:  3. maaliskuuta 1980
Osapuolet
Allekirjoittajat:  Euroopan talousyhteisö, Latvia, Liettua, Puola, Saksa, Suomi, Ruotsi, Tanska, Viro, Venäjä
Itämeren alueen merellisen ympäristön suojelua koskeva yleissopimus eli Helsingin sopimus on Itämerta ympäröivien valtioiden välinen sopimus, joka velvoittaa vähentämään kuormitusta kaikista päästölähteistä, suojelemaan meriluontoa ja säilyttämään lajien monimuotoisuutta. Tämän sopimuksen toteuttamiseksi allekirjoittajavaltiot perustivat HELCOMin. Vuoden 1974 sopimus tuli voimaan 3. maaliskuuta 1980 ja uudistettiin vuoden 1992 sopimuksella, joka tuli voimaan 17. tammikuuta 2000.
Allekirjoittaneet

Euroopan talousyhteisö
Latvia
Liettua
Puola
Saksa
Suomi
Ruotsi
Tanska
Viro
Venäjä
SilkAir

| SilkAir |
| --- | --- |

 IATA: MI  –  ICAO: SLK 
Kutsukoodi:  SILKAIR
Perustettu:  1989
Lakkautettu:  2021
Solmukohdat:  Changin kansainvälinen lentoasema
Emoyhtiö:  Singapore Airlines
Kotipaikka:  Singapore
Kanta-asiakasohjelma:  KrisFlyer
Yhtiön sivut:  silkair.com
SilkAir (IATA: MI, ICAO: SLK, kutsukoodi: SILKAIR) oli singaporelainen Singapore Airlinesin omistama alueellinen lentoyhtiö. Vuonna 2019 SilkAir lensi 33 koneen laivastollaan 45 kohteeseen Kaakkois-Aasiassa, Intian niemimaalla, Itä-Aasiassa ja Pohjois-Australiassa.
Singapore Airlines julkisti vuonna 2018 suunnitelmat SilkAirin koneiden matkustamojen päivityksestä, jonka yhteydessä SilkAir sulautettaisiin Singapore Airlinesiin. Sulauttaminen alkoi lopulta 28. tammikuuta 2021, ja SilkAir lensi viimeisen lentonsa 6. toukokuuta 2021.
Historia > Varhaiset vuodet

SilkAirin historia juonsi juurensa vuonna 1975 perustettuun Tradewinds Chartersiin, joka oli Singapore Airlinesin hotelliyhtiö ja matkatoimisto. Osana toimintaansa se tarjosi Singaporen lähialueen kohteisiin pakettimatkoja, joita varten se alkoi järjestää tilauslentoja Singapore Airlinesin lentokoneilla ja miehistöillä. Vuonna 1977 osa Tradewinds Chartersin tilauslennoista lennettiin jopa yhtiön omilla ST-tunnuksilla SIngapore Airlinesin SQ-tunnuksen sijaan.
Vuonna 1983 Tradewinds Charters oli lähellä joutua konkurssiin, kun se menetti 36 miljoonan Singaporen dollarin sijoituksensa hotelliin Manilassa. Seuraavana vuonna se sai kuitenkin vastuulleen Singapore Airlinesin koko pakettimatkatoiminnan, minkä jälkeen yhtiö alkoi kasvaa nopeasti. Vuonna 1985 sen liikevaihto oli 50 miljoonaa dollaria, kun se vielä edellisenä vuonna oli ollut 1,6 miljoonaa. Vuosikymmenen lopulla uudeksi ongelmaksi alkoi muodostua se, että Singapore Airlines oli poistanut kapearunkoiset Boeing 727- ja 737-koneet laivastostaan. Tilalle tulleet 180-paikkaiset Airbus A310 -koneet olivat Tradewindsin tarpeisiin liian suuria.
Vuonna 1988 Tradewinds Charters haki ja sai lentoyhtiön toimiluvan ja vuokrasi McDonnell Douglas MD-87 -koneen. Siitä tuli 21. helmikuuta 1989 Tradewinds Airlines, kun se aloitti lennot Singaporesta Pattayalle ja muihin alueen lomakohteisiin. MD-87:n lisäksi Tradewindsin laivastoon kuului Singaporen ilmavoimilta vuokrattu Short Skyvan, jota käytettiin lennoilla Tiomanin saarelle Malesiassa. Vuonna 1990 yhtiön laivastoon tuli kolme Boeing 737-300 -konetta, jotka olivat suurempia ja taloudellisempia. MD-87 palautettiin kahden vuoden vuokrasopimuksen päätteeksi vuonna 1991.
Historia > Lomalennoista alueelliseksi lentoyhtiöksi

Singapore Airlines päätti vuonna 1992 muuttaa Tradewinds Airlinesin lomalentoyhtiöstä täyden palvelun alueelliseksi lentoyhtiöksi. Muutoksen myötä yhtiön nimeksi vaihdettiin 1. huhtikuuta 1992 alkaen SilkAir. Sen lennoilla alettiin tarjota bisnesluokkaa, ja se liitettiin osaksi emoyhtiön kanta-asiakasohjelmaa. Lomalentojen lisäksi yhtiön tehtäväksi tuli kuljettaa vaihtomatkustajia Singapore Airlinesin lennoilta lähialueen pienempiin kaupunkeihin.
Muutoksen myötä SilkAir alkoi kasvattaa laivastoaan, ja vuokrasi jopa emoyhtiöltä kaksi Airbus A310-200 -laajarunkokonetta. Suuret koneet eivät kuitenkaan osoittautuneet yhtiölle toimivaksi ratkaisuksi. Ne palautettiin Singapore Airlinesille vuonna 1995. Niiden sijaan SilkAir vuokrasi kaksi pienempää Fokker 70 -konetta, joilla se aloitti lennot Indonesian pienempiin kaupunkeihin. Vuonna 1997 SilkAir tilasi kahdeksan Airbus A320 -sarjan konetta. Viidellä A320-koneella oli tarkoitus korvata 737-300:t ja kolmella A319-koneella Fokker 70:t.
SilkAirin historian ainoa onnettomuus sattui 19. joulukuuta 1997, kun lennolla 185 ollut Boeing 737-300 lähti matkalennosta jyrkkään syöksyyn ja syöksyi lopulta Musi-jokeen Sumatran saarella. Kaikki 104 koneessa ollutta kuolivat onnettomuudessa. Indonesialaiset onnettomuustutkijat eivät tutkinnassaan saaneet selvitettyä onnettomuuden syytä, mutta tutkintaan osallistunut Yhdysvaltain NTSB puolestaan piti todennäköisenä syynä lentäjän tahallista toimintaa.
Historia > Laajentuminen ja loppuvuodet

SilkAir sai ensimmäisen A320-koneensa syyskuussa 1998. Toukokuuhun 2000 mennessä yhtiö oli vastaanottanut kolme A320-konetta ja kolme A319-konetta, ja muut konetyypit olivat poistuneet laivastosta. Yhtiö tilasi myöhemmin lisää A320-sarjan koneita, ja sen Airbus-laivasto kasvoi yli 20 koneeseen vuoteen 2014 mennessä. Osa Airbus-koneista pysyi SilkAirin laivastossa yhtiön lakkauttamiseen saakka.
Elokuussa 2012 SilkAir teki historiansa suurimman lentokonetilauksen, kun se hankki Boeingilta 23 kappaletta 737-800-koneita ja 31 Boeing 737 MAX 8 -konetta, joilla oli tarkoitus sekä korvata A320-sarjan koneet että laajentaa toimintaa. Uusista 737-koneista ensimmäinen toimitettiin helmikuussa 2014. Ensimmäinen 737 MAX puolestaan saapui yhtiön laivastoon lokakuussa 2017, ja SilkAir hyödynsi sen pidempää toimintamatkaa avaamalla reittejä muun muassa Australiaan ja Japaniin. 737 MAX -koneissa havaittujen ongelmien vuoksi Singaporen viranomaiset asettivat kuitenkin tyypin lentokieltoon maaliskuussa 2019. Singapore Airlinesin suunnitelmissa oli ollut siirtää SilkAirin 737-800-koneet halpalentoyhtiö Scootille uusien MAX-koneiden saapuessa, mutta lentokiellon pitkittyessä 737-800:t jäivät SilkAirin käyttöön.
Emoyhtiö Singapore Airlines ilmoitti vuonna 2018 aikovansa uudistaa SilkAirin koneiden matkustamoja ja sulauttaa samassa yhteydessä SilkAirin itseensä. Yli sadan miljoonan Singaporen dollarin investoinnissa SilkAirin koneisiin asennettiin uudet bisnesluokan istuimet ja henkilökohtaiset viihdejärjestelmät kaikille paikoille. Suunnitelman mukaan uudistukset aloitettaisiin vuonna 2020 ja SilkAir sulautettaisiin Singapore Airlinesiin, kun useampi kone olisi uudistettu.
SilkAirin kotisivut suljettiin 31. maaliskuuta 2019, jolloin varaukset yhtiön lennoille siirtyivät Singapore Airlinesin sivuille. Sulauttaminen alkoi lopulta 28. tammikuuta 2021. SilkAirin kahdeksan 737-800-konetta ja kaikki 737 MAX -koneet siirtyivät Singapore Airlinesin laivastoon sitä mukaa, kun niitä maalattiin emoyhtiön väreihin. Jäljellä olleet A320-sarjan koneet sen sijaan poistettiin laivastosta. SilkAirin loput reitit siirtyivät hiljalleen Singapore Airlinesin operoitaviksi. Viimeiseksi SilkAirin lennoksi jäi lento 411 Katmandusta Singaporeen 6. toukokuuta 2021.
Laivastohistoria

| Konetyyppi | Määrä | Käyttöön | Käytöstä pois | Matkustajia> J | Matkustajia> Y | Matkustajia> Yht. |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Airbus A310-200 | 2 | 1993 | 1995 | ? | ? | ? |
| Airbus A319-100 | 4 | 1999 | 2015 | 12 | 106 | 118 |
| Airbus A319-100 | 4 | 2005 | 2021 | 8 | 120 | 128 |
| Airbus A320-200 | 6 | 1998 | 2015 | 16 | 126 | 142 |
| Airbus A320-200 | 13 | 2004 | 2021 | 12 | 138 | 150 |
| Boeing 737-300 | 6 | 1990 | 1999 | 16 | 106 | 122 |
| Boeing 737-800 | 17 | 2014 | 2021 | 12 | 150 | 162 |
| Boeing 737 MAX 8 | 6 | 2017 | 2021 | 12 | 144 | 156 |
| Fokker 70 | 2 | 1995 | 2000 | ? | ? | 78 |
| McDonnell Douglas MD-87 | 1 | 1989 | 1991 | – | 130 | 130 |
| Short SC.7 Skyvan 3M | 1 | ? | ? | – | 19 | 19 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta SilkAir Wikimedia Commonsissa
Tradewinds Airlinesin MD-87 vuonna 1989.
SilkAirin Fokker 70 vuonna 1999.
SilkAirin henkilökuntaa vuonna 2012.
Airbus A320-200 vuonna 2008.
Boeing 737-300 vuonna 1992.
Boeing 737 MAX 8 vuonna 2019.