stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Andrei Kurkov

| Andrei Kurkov |
| --- | --- |
 Kurkov 2024
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. huhtikuuta 1961 (ikä 63) Budogoštš, Leningradin alue, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  Ukraina
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä (romaanit), ukraina (lehtiartikkelit)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Andrei Jurjevitš Kurkov (ven. Андрей Юрьевич Курков, ukr. Андрій Юрійович Курков, Andri Jurijovytš Kurkov, s. 23. huhtikuuta 1961 Budogoštš, Leningradin alue, Neuvostoliitto) on yksi suosituimpia ja kansainvälisesti menestyvimpiä ukrainalaisia kirjailijoita. Kurkov kirjoittaa venäjäksi. Hän on työskennellyt myös toimittajana ja elokuvien käsikirjoittajana. Toimittajana hän kirjoittaa ukrainaksi.
Elämä ja ura

Kurkov syntyi Pietarissa, jossa hänen isänsä työskenteli ilmavoimien koelentäjänä ja äitinsä lääkärinä. Isä komennettiin Ukrainaan, kun Kurkov oli kaksivuotias. Sen jälkeen, vuodesta 1964 lähtien Andrei Kurkov on asunut Ukrainassa. Hän valmistui vuonna 1983 Kiovan kasvatustieteellisestä vieraiden kielten valtioninstituutista (nyk. Kiovan kansallinen kielitieteellinen yliopisto). Vuosina 1985–1987 hän työskenteli vartijana Odessan vankisiirtokunnassa numero 51.
Kurkov valmistui japanin kielen kääntäjäkoulusta. Hän työskenteli Dnipro-kustantamon toimittajana, Dovženko-elokuvastudion käsikirjoittajana ja Bell Collegen luennoijana (Cambridge, Englanti). Vuodesta 1988 hän on ollut englanninkielisen PEN-keskuksen jäsen. Lisäksi Kurkov on Ukrainan elokuvakäsikirjoittajien liiton jäsen (vuodesta 1993) ja kansallisen kirjailijaliiton jäsen (vuodesta 1994). Vuodesta 1998 hän on ollut Euroopan elokuva-akatemian jäsen ja sen Felix-palkinnon (Euroopan elokuvapalkinto) juryn pysyvä jäsen. Vuonna 2011 hänet valittiin June slovo -kirjallisuuskilpailun tuomaristoon.
Kurkov aloitti kirjoittamisen lukiossa. Hän on kirjoittanut yli 20 romaania tai lastenkirjaa. Hänen käsikirjoituksiinsa pohjautuen on tuotettu yli 20 pitkää elokuvaa tai dokumenttia. Kurkov on harvoja Neuvostoliiton jälkeisen ajan kuvaaja, jonka teokset ovat nousseet Euroopassa luetuimpien kirjojen kärkikymmenikköön. Hänen suosituinta romaaniaan Kuolema ja pingviini myytiin Ukrainassa 150 000 kappaletta, joka on ukrainalaisten nykykirjailijoiden ennätys. - Kurkovin kirjoja on käännetty yli 35 kielelle.
Alkuvuonna 2005, Kurkovista tuli persona non grata eli ei-toivottu henkilö Venäjällä. Hänen kirjojensa jakelu lakkasi Venäjän federaatiossa ja yhteys venäläiseen kustantajaan loppui. Yhtenä mahdollisena syynä näille tapahtumille voi Kurkovin mukaan olla hänen Oranssin vallankumouksen (2004) aikaan pitämänsä ja lehdistössä julkaistut puheet. Näissä puheissa hän lausui negatiivisia arvioita Venäjän virallisesta politiikasta, ja toi esiin maan sekaantumisen Ukrainan vuoden 2004 presidentinvaaleihin.
Edellisen vuosituhannen lopulta lähtien Kurkovin venäjänkieliset teokset on julkaissut harkovalainen Folio-kustantamo. Vuodesta 2005 lähtien kaikki aikuislukijoille tarkoitetut teokset oli Venäjällä julkaissut pieterilainen Amfora-kustantamo.
Andrei Kurkovin teksti on yleensä täynnä mustaa huumoria, sosialistiselle ja sitä seuranneelle yhteiskuntajärjestelmälle nauramista. Hänen laajaa tuotantoaan on suomennettu niukasti, ainoastaan kolme romaania. Esikoissuomennoksen Kuolema ja pingviini (suom. 2006 Eero Balk) lisäksi on hiljattain suomennettu teokset Harmaat me­hi­läi­set (2023, suom. Arja Pikkupeura) ja Kuolleen miehen kaveri (2024, suom. Riku Toivola).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andrei Kurkov Wikimedia Commonsissa
Ville Seuri: Kuolema ja pingviini. Ylioppilaslehti.
Marjatta Ripsaluoma: Kuolema ja pingviini.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Andrei Kurkov
Portugalin ralli

|  Portugalin ralli |
| --- | --- |
Sarja:  Rallin MM-sarja
Sijainti:  Matosinhos, Portugali
Ensimmäinen tapahtuma:  1967
Viimeisin tapahtuma:  2024
Eniten voittoja
Kuljettajat:    Sébastien Ogier (6) 
Tallit:   Toyota (9)
Viimeisin kilpailu (2024):
Voittaja:    Sébastien Ogier  Vincent Landais   (Toyota Gazoo Racing)
Voittoaika:  3 h 41 min 32,3 s
Ralli vuonna 2018.
Portugalin ralli (virallisesti Rally de Portugal) on Portugalin sorateillä vuosittain järjestettävä rallikilpailu. Historian saatossa kilpailussa on käytetty myös asfalttiteitä, mutta yksinomaan sorateille siirryttiin vuonna 1995. Ensimmäinen kilpailu järjestettiin vuonna 1967, ja sen jälkeen ralli on järjestetty joka vuosi lukuun ottamatta vuotta 2020, jolloin se peruttiin koronaviruspandemian vuoksi. Rallin MM-sarjaan kilpailu on kuulunut vuosina 1973–1995, 1997–2001, 2007, 2009–2019 ja jälleen vuodesta 2021 alkaen. Ralli on valittu viidesti maailman parhaaksi ralliksi.
Rallin menestyksekkäimmät kuljettajat ovat viidesti voittaneet suomalainen Markku Alén (1975, 1977, 1978, 1981 ja 1987) ja ranskalainen Sébastien Ogier (2010, 2011, 2013, 2014 ja 2017). Alénin lisäksi rallin muut suomalaisvoittajat ovat Simo Lampinen, Hannu Mikkola, Timo Salonen, Juha Kankkunen, Tommi Mäkinen, Jari-Matti Latvala ja Kalle Rovanperä.
Historiaa > 1960-luku: Juuret lentoyhtiön henkilöstötapahtumassa

Portugalin rallin juuret ulottuvat vuoteen 1963. Tuolloin maan kansallinen lentoyhtiö TAP Air Portugal alkoi järjestää kilpailua, joka oli tarkoitettu vain sen omalle henkilöstölle. Kuuden onnistuneesti järjestetyn TAP:n sisäisen tapahtuman jälkeen lentoyhtiön johtaja Vaz Guedes päätti avata kilpailun muillekin osallistujille. TAP:n kulttuuri- ja urheilukerho järjesti vuonna 1967 ensimmäisen Kansainvälisen TAP-rallin (port. Rali Internacional TAP), jonka voittajaksi ajoi isäntämaan José Carpinteiro Albino.
Ralli alkoi kasvattaa suosiotaan nopeasti, ja jo kolmannella järjestämiskerrallaan vuonna 1969 kilpailuun osallistui 190 autokuntaa, mikä on edelleen rallin voimassa olevan ennätys.
Historiaa > 1970-luku: MM-sarjaan ja kultaiset vuodet

Vuonna 1970 TAP-ralli liittyi EM-sarjaan, joka vielä tuolloin oli maailman arvostetuin rallisarja. Ensimmäisessä EM-tasoisessa kilpailussa nähtiin myös rallin ensimmäinen suomalaisvoitto, kun Simo Lampinen ajoi voittoon Lancia Fulvialla.. Kun rallin MM-sarja perustettiin vuonna 1973, TAP-ralli otettiin siihen heti mukaan. MM-kalenterissa kilpailu sittemmin pysyikin yhtäjaksoisesti aina vuoteen 1995 saakka.
Vuonna 1975 kilpailun järjestäjäksi vaihtui Automóvel Club de Portugal (ACP), ja ralli nimettiin Portugalin ralliksi. Samalla uudeksi pääsponsoriksi tuli Portugalin maatalousministeriön alainen Portviini-instituutti (Instituto do Vinho do Porto) ja rallin virallinen nimi kirjoitettiin muotoon Rallye de Portugal – Vinho do Porto. Kyseisenä vuonna Markku Alén otti ensimmäisen kaikkiaan viidestä Portugalin rallin voitostaan, ja siitä alkoi samalla myös erityinen suomalaismenestyksen aikakausi, kun neljäntoista vuoden aikana ralli päättyi kymmenen kertaa suomalaisjuhliin.
1970-luvun loppuvuosina ralli valittiin viidesti maailman parhaaksi ralliksi, ja noina 1970-luvun lopun ja 1980-luvun alun vuosina rallin historiaan jäi useita ikimuistoisia hetkiä. Fiat 131 Abarthilla ajaneen Alénin toinen voitto tuli vuonna 1977, kun hän kävi kovaa kilpailua Ford Escortilla ajanutta Björn Waldegårdia vastaan. Kilpailua johtanut Waldegård kärsi Arganilin erikoiskokeella rengasrikon, mikä nosti Alénin johtoon ja lopulta voittoon.
Vuonna 1978 Fordin ja Fiatin taisto jatkui entistä hurjemmin ja huipentui viimeisenä kilpailupäivänä niin kutsuttuun Sintran grand prix’hin. Rallia oli pidennetty yli 630 erikoiskoekilometriin, joista valtaosa ajettiin sorateillä. Monet huippunimet joutuivat keskeyttämään kilpailun, mutta voitosta käytiin kiivas taistelu Fiatin Markku Alénin ja Fordin Hannu Mikkolan välillä. Viimeiselle lauantain ja sunnuntain välisenä yönä asfaltilla ajettavalle lenkille lähdettiin Alénin 11 sekunnin johdossa. Mikkola onnistui kuitenkin kirimään eron kiinni ja johti rallia ennen viimeistä Sintran erikoiskoetta neljällä sekunnilla. Hän osui kuitenkin kiveen, kärsi rengasrikon ja jäi yli neljän minuutin päähän. Näin Alén otti jo kolmannen Portugalin-voittonsa. Mikkolan vuoro voittaa tuli seuraavana vuonna.
Historiaa > 1980-luku: Hurja yleisösuosio johtaa katastrofiin

Fiat 131:t palasivat voittokantaan 1980-luvun alussa. Vuoden 1980 ralli muistetaan parhaiten Walter Röhrlin uskomattomasta ajosta Arganilin 44 kilometriä pitkällä erikoiskokeella. Röhrl oli jutellut paikallisten kanssa oli varma, että keli muuttuisi pätkällä sumuiseksi. Niinpä hän oli valmistautunut hyvin: hän oli ajanut erikoiskokeen nuotituksessa tavallisen kahden tai kolmen kerran sijaan viidesti läpi, niin että osasi sen ulkoa. Sumuisella pätkällä Röhrlin suoritus olikin täysin ylivoimainen, hän oli 3 minuuttia ja 48 sekuntia nopeampi kuin kukaan muu.
Fiatin viimeinen voitto tuli vuonna 1981, kun Markku Alén oli jo neljännen kerran nopein. Fiatien voittoputken katkaisi vuonna 1982 Audi Quattrolla ajanut Michèle Mouton, joka oli ensimmäinen ja tähän saakka ainoa rallin voittanut nainen. Quattroilla ajettiin voittoon kahtena seuraavanakin vuonna, kun Hannu Mikkola otti toisen ja kolmannen Portugalin-voittonsa. Vuonna 1984 jännittävä kilpailu huipentui jälleen kerran viimeiselle erikoiskokeelle Mikkolan ja Alénin kaksinkamppailuksi. Tällä kertaa eroa oli maalissa Mikkolan hyväksi 27 sekuntia.
Vuoden 1985 ralli kärsi sääolosuhteista. Rankkasade ja tuuli vaurioittivat sorateitä pahoin, ja rallin Timo Salosen kartanlukijana voittanut Seppo Harjanne vertasikin olosuhteita Afrikan kilpailuihin, Norsunluurannikon ralliin ja Safari-ralliin.
Ralli oli aina houkutellut paljon yleisöä reitin varrelle. Erityisesti Lissabonin lähellä Sintran seudun asfalttierikoiskokeilla yleisömassoilla oli tapana tungeksia tielle ja väistää vasta, kun ralliauto oli enää vain metrien päässä. Monet pitivätkin tällaisten erikoiskoekiden ajamista silkkana hulluutena: se oli äärimmäisen vaarallista, eivätkä kuljettajat pystyneet ajamaan ihmisten seassa kunnolla kilpaa.
Lopulta vaarallinen käytös ja olematon yleisökontrolli johtivatkin katastrofiin. Kahdentenatoista autona vuoden 1986 rallin ensimmäiselle erikoiskokeelle lähtenyt isäntämaan Joaquim Santos menetti Ford RS200 -autonsa hallinnan ja pyörähti sankan yleisön sekaan. Onnettomuudessa kuoli heti yksi nainen ja kaksi lasta ja myöhemmin sairaalassa vielä kolmas lapsi. Lisäksi kymmeniä loukkaantui. Kansainvälinen autourheiluliitto FISA ja rallin järjestäjät halusivat tapahtuneesta huolimatta kuitenkin jatkaa rallia, ja kärkikuljettajille kerrottiin tapahtumista vasta kahta erikoiskoetta myöhemmin. Ford päätti vetäytyä rallista, ja muutkin huippukuljettajat olivat samaa mieltä, ettei rallia tulisi jatkaa. Järjestäjät suostuivat kuitenkin perumaan vain kyseiselle päivälle suunnitellut erikoiskokeet, ja niinpä MM-sarjan tehdastallien ammattilaiskuljettajat päättivät yhdessä vetäytyä rallista. Huippukuljettajien jätettyä rallin kesken sen voittajaksi ajoi portugalilainen Joaquim Moutinho.
Katastrofivuoden jälkeen ralli siirtyi Lancian komentoon. Markku Alén otti ennätyksellisen viidennen voittonsa vuonna 1987, ja kolmena seuraavana vuonna voittoon Lancia Delta Integralella ajoi Italian Miki Biasion.
Historiaa > 1990-luku: Ralli uudistuu ja muuttaa pohjoisemmaksi

Lancian valtakausi päättyi vuoteen 1992, kun Juha Kankkunen ajoi italialaismerkille sen viimeisen voiton Portugalista. Tosin espanjalainen Carlos Sainz oli jo vuotta aiemmin pystynyt rikkomaan Lancia voittoputken 
Toyota Celicalla.
Vuonna 1994 lentoyhtiö TAP palasi kahdenkymmenen vuoden tauon jälkeen rallin pääsponsoriksi. Samainen vuosi oli viimeinen kerta, kun rallin lähtö ja maali olivat Estorilissa ja kun rallissa ajettiin sekä sora- että asfalttiteillä. Voiton tuolloin vei toista kertaa urallaan Juha Kankkunen.
Vuonna 1995 rallia uudistettiin pelkille sorateille siirtymisen lisäksi muutenkin. Kilpailumatka lyheni hieman, kun MM-sarjan sääntöjen mukaisesti kilpailu alettiin järjestää aiemman neljän päivän sijaan kolmena päivänä. Samalla sen keskuspaikka siirrettiin Figueira da Foziin lähemmäs kuuluisia Arganilin, Fafen ja Ponte de Liman erikoiskokeita. Kyseisenä vuonna Carlos Sainz voitti Juha Kankkusen vain 12 sekunnin erolla, mikä oli siihen mennessä pienin voittomarginaali. Vuonna 1996 ralli ei kuulunut MM-kalenteriin, mutta palasi siihen heti seuraavana vuonna, jolloin Tommi Mäkinen otti ensimmäisen Portugalin rallin voittonsa.
Vuonna 1998 rallin keskuspaikka siirrettiin vieläkin pohjoisemmaksi Matosinhosiin. Kyseisen vuoden kilpailusta tuli todella tasaväkinen. Subaru Imprezalla ajanut skotti Colin McRae oli alkuun ylivoimainen, mutta hänen autonsa alkoi kärsiä moottoriongelmista, jolloin Toyota Corollalla kilpaillut Carlos Sainz alkoi kiriä eroa umpeen. Maalissa eroa McRaen hyväksi oli lopulta vain 2,1 sekuntia. Seuraavana vuonna Fordille siirtynyt McRae toisti temppunsa ja oli nyt 12,3 sekuntia Sainzia nopeampi.
Historiaa > 2000-luku: Putoaminen MM-sarjasta ja paluu Algarvessa takaisin

Vuonna 2000 ralli palkittiin vuoden eniten paranteena kilpailuna, mutta seuraavan vuoden kilpailu kärsi pahasti äärimmäisen huonoista sääolosuhteista. Tommi Mäkinen otti kilpailussa, jossa neljä erikoiskoetta jouduttiin perumaan, uransa toisen Portugalin rallin voiton. Erikoiskokeiden kanssa olleiden ongelmien lisäksi katsojien hallinnassa oli ongelmia sekä politikointi vaikuttivat siihen, että ralli pudotettiin MM-kalenterista vuoden 2001 jälkeen.
MM-sarjasta tipahtanut kilpailu muutti Portugalin koillisnurkkaan, Trás-os-Montesin alueelle, jossa kilpailu järjestettiin kolme kertaa. Rallin järjestäjä Automóvel Club de Portugal halusi kuitenkin palauttaa kilpailun MM-sarjaan, ja vuonna 2005 ralli muutti maan etelärannikolle Algarveen ja Faron ympäristöön. Siellä järjestettiin MM-sarjan testirallit kahtena vuonna onnistuneesti, ja vuonna 2007 ralli pääsikin takaisin MM-kalenteriin. Niiden viiden vuoden aikana, joina ralli ei ollut MM-osakilpailu, sen voitti kolme kertaa portugalilainen Armindo Araújo.
Ensimmäinen Algarvessa ajettu MM-osakilpailu päättyi hallitsevan maailmanmestarin Sébastien Loebin voittoon. Vuonna 2008 ralli kuului MM-sarjan sijaan IRC-rallisarjaan, mutta vuodesta 2009 alkaen kilpailu on ollut vakituinen osa MM-sarjaa. Vuonna 2009 Loeb voitti toistamiseen, mutta ehkä parhaiten kilpailusta muistetaan Jari-Matti Latvalan dramaattinen ulosajo. Kilpailua johtanut Latvala ajoi neljännellä erikoiskokeella ulos tieltä, ja auto lähti pyörimään noin 150 metriä alas rinnettä. Auto pysähtyi lopulta puuhun, joka esti sitä jatkamasta vieläkin jyrkempään pudotukseen. Latvala ja kartanlukija Miikka Anttila selvisivät tilanteesta kuitenkin ehjinä.
Historiaa > 2010-luku: Muutto pohjoiseen ja Ogierin nousu Alénin rinnalle

2010-luvulle tultaessa Portugalin ralli sai uuden mestarin. Ranskan Sébastien Ogier voitti vuosikymmenen viiden ensimmäisen vuoden aikana rallin neljästi. Vain vuoden 2012 ralli teki poikkeuksen. Tuona vuonna rankkasateesta kärsinyt reitti osoittautui autoille äärimmäisen rankaksi. Mikko Hirvonen oli maalissa nopein, mutta hänen Citroëninsa todettiin sääntöjen vastaiseksi ja hänet hylätiin tuloksista, jolloin voittajaksi nousi Adapta-tallin Ford Fiestalla ajanut Mads Østberg. Kyseisessä kilpailussa myös yön pimeydessä ajettavat erikoiskokeet tekivät paluun, kun ensimmäinen kilpailupäivä päättyi vasta pimeän tultua.
Vuonna 2015 ralli muutti takaisin pohjoiseen. Kilpailun keskuspaikkana on siitä lähtien toiminut Matosinhosin kaupunki. Samalla rallireittiin palasi kilpailun historian kuuluisimpia erikoiskokeita. Kyseisenä vuonna suomalaiset neljäntoista vuoden tauon jälkeen voittokantaan palauttanut Jari-Matti Latvala johdatti Volkswagen Polo -kuljettajat kolmoisvoittoon.
Latvalan voiton jälkeen rallissa on nähty joka vuosi eri voittaja. Vuonna 2017 ralli juhli 50-vuotista historiaansa, ja samana vuonna Sébastien Ogier otti historiallisen viidennen voittonsa, mikä nosti hänet Markku Alénin rinnalle rallin menestyneimpänä kuljettajana.
Historiaa > 2020-luku: Koronan varjosta MM 50 v. -juhliin

Vuosi 2020 oli ensimmäinen kerta, kun vuodesta 1967 alkaen järjestetty ralli jouduttiin perumaan. Syynä oli koronaviruspandemia, joka vaikutti vielä seuraavankin vuoden kilpailuun. Tuo kilpailu oli kuitenkin pandemian jälkeen ensimmäinen MM-ralli, jota yleisön sallittiin tulla paikan päälle seuraamaan, vaikkakin tiukkojen terveysturvallisuussääntöjen ehdoilla.
Kilpailullisesti Portugalin ralli on ollut vuodesta 2019 lähtien Toyotan hallitsema kilpailu. Japanilaismerkin autoilla voittoon ovat ajaneet Ott Tänak (2019), Elfyn Evans (2021) ja Kalle Rovanperä (2022).
Vuonna 2022 Rovanperän voittaman Portugalin rallin yhteydessä juhlistettiin koko MM-sarjan 50-vuotista historiaa. Paikalla oli monia entisiä maailmanmestareita, muitakin vanhoja kuljettajia ja kartanlukijoita sekä useita vanhoja ralliautoja, joilla myös ajettiin näytösajoja rallin erikoiskokeilla. Itse kilpailussa Rovanperää ei pidetty ennakkosuosikkina, sillä hän joutui ajamaan rallin avauspäivän ensimmäisenä autona. Hän kuitenkin kävi tiukan kilpailun tallikaverinsa Elfyn Evansin kanssa ja voitti lopulta yli 15 sekunnin erolla.
Kilpailun järjestäjä Automóvel Club de Portugal on tehnyt sopimuksen, jolla kilpailu on mukana MM-sarjassa ainakin vuoteen 2024 saakka, ja sillä on optio vuodelle 2025.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Portugalin ralli Wikimedia Commonsissa
Rallin kotisivut
Fiat 131 Abarth -auto, jolla Markku Alén ja Ilkka Kivimäki voittivat Portugalin rallin 1977 (kuvattu vuonna 2005).
Audi Quattrolla voitettiin Portugalissa kolmesti 1982–1984. Kuvassa Quattrolla kuudenneksi sijoittunut Walter Röhrl vuonna 1984.
Rallin voittanut Sébastien Loeb vuoden 2007 rallissa.
Jari-Matti Latvalan Ford Focus hurjan ulosajon jälkeen vuonna 2009. Road level -nuoli kuvassa osoittaa, missä tie kulkee.
Sébastien Ogier nousi vuonna 2017 Markku Alénin rinnalle viiteen Portugalin rallin voittoon.
The Legend of Zelda: Ocarina of Time

| The Legend of Zelda: Ocarina of Time |
| --- | --- |

 Saksalaisen version kansikuva. Pelin eurooppalaiset kansikuvat ovat väritykseltään mustakultaisia.
Kehittäjä:  Nintendo EAD
Julkaisija:  Nintendo
Jakelija:  Nintendo eShop
Ohjaaja:  Shigeru Miyamoto ja Eiji Aonuma
Tuottaja:  Shigeru Miyamoto
Suunnittelija:  Eiji Aonuma Yoshiaki Koizumi Shigeru Miyamoto
Säveltäjä:  Kōji Kondō
Pelisarja:  The Legend of Zelda
Pelimoottori:  Super Mario 64:n muokattu pelimoottori
Julkaistu:   21. marraskuuta 1998   Nintendo 64 JP21. marraskuuta 1998  US23. marraskuuta 1998 EU11. joulukuuta 1998 AUS18. joulukuuta 1998 GameCube (Master Quest) JP28. marraskuuta 2002 USA18. helmikuuta 2003 EU3. toukokuuta 2003 iQue Player CHN2003 Virtual Console PAL23. helmikuuta 2007 USA26. helmikuuta 2007 JP27. helmikuuta 2007 
Lajityyppi:  toimintaseikkailu
Pelimuoto:  yksinpeli
Ikäluokitus:  ESRB: E  Virheellinen ESRB-arvo (Everyone / 6+) ELSPA: 3+ OFLC: G8+ PEGI: 7Virheellinen PEGI-arvo (N64, GC), PEGI: 12 (Wii)
Alusta:  Nintendo 64, Nintendo GameCube, Virtual Console (Wii), Virtual Console (Wii U), iQue Player, Nintendo 3DS
Jakelumuoto:  Nintendo 64 -pelimoduuli
Virallinen sivusto
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK    : 
The Legend of Zelda: Ocarina of Time (jap. ゼルダの伝説 時のオカリナ, Zeruda no Densetsu: Toki no Okarina) on Nintendo Entertainment Analysis and Developmentin kehittämä toimintaseikkailuvideopeli, jonka Nintendo julkaisi Nintendo 64:lle vuonna 1998. Se on The Legend of Zelda -videopelisarjan ensimmäinen 3D-grafiikalla toteutettu osa.
Pelaaja ohjaa pelisarjan päähahmoa Linkiä, jonka tehtävänä on pelastaa sekä prinsessa Zelda että Hyrulen kuningaskunta Ganondorfilta. Ganondorf tavoittelee pyhää triforcea, joka toteuttaa omistajansa toiveet. Link matkustaa ajassa ja tutkii useita luolastoja herättääkseen viisaat, joilla on voima karkottaa Ganondorf Hyrulesta.
Ocarina of Timessä esitellyt pelimekaniikan ominaisuudet, kuten kohteeseen lukittautuminen ja tilannesidonnaiset painikkeet, ovat sittemmin yleistyneet 3D-seikkailupeleissä. Ocarina of Time on myynyt maailmanlaajuisesti yhteensä yli 7,6 miljoonaa kappaletta, joista viisi miljoonaa kappaletta myytiin viiden kuukauden sisällä julkaisusta. Sitä pidetään laajalti sekä kriitikoiden että fanien keskuudessa kautta aikain parhaana videopelinä. Vuonna 2008 Guinness World Records julisti Ocarina of Timen kaikkien aikojen parhaiten arvostelluksi videopeliksi.
Ocarina of Timestä tehtiin myöhemmin myös haastavampi Master Quest -versio, joka julkaistiin vuonna 2003 bonuslevynä pelin The Legend of Zelda: The Wind Waker yhteydessä. Peli julkaistiin myöhemmin samana vuonna myös The Legend of Zelda: Collector’s Edition -kokoelmassa. Lisäksi se on julkaistu Wiille Virtual Consolen kautta. Vuonna 2011 pelistä julkaistiin Nintendo 3DS:lle päivitetty versio.
Pelaaminen

Ocarina of Time on toimintaseikkailupeli, jossa on elementtejä toimintarooli- ja pulmapeleistä. Pelaaja ohjaa päähahmoa, Linkiä, kolmannen persoonan kuvakulmasta kolmiulotteisessa ympäristössä. Link käyttää taistelussa pääasiassa miekkaa ja kilpeä, mutta voi saada käyttöönsä myös muun muassa jousipyssyn, pommeja ja loitsuja. Suuri osa pelistä kuluu taisteluissa, mutta toisinaan pelaajan pitää myös hiiviskellä. Tärkeä osa peliä on maailman tutkiminen: toisinaan pelaaja huomaa alueita, jonne voi päästä vasta myöhemmässä vaiheessa peliä uuden varusteen avulla.
Ohjaussysteemin tärkeimpiä ominaisuuksia ovat tilannesidonnaiset painikkeet ja vihollisiin lukittautumista varten luotu ”Z-tähtäys”. Z-tähtäyksen avulla Link pysyy kohdistettuna valittuun viholliseen ja hyökätessä kaikki hyökkäykset menevät suoraan vihollista kohti (GameCube-versiossa tähtäys tehdään L-painikkeesta, koska Z-painike on eri paikassa). Z-tähtäyksen aikana kamera seuraa kohdetta, jota päin Link katsoo. Tätä tekniikkaa käyttäessä ammushyökkäykset ohjautuvat suoraan vihollisiin ilman manuaalista tähtäystä. Tilannesidonnaiset painikkeet mahdollistavat useiden eri toimintojen toteuttamisen samalla painikkeella, mikä yksinkertaistaa ohjaamista. Peliruudulla kerrotaan, mitä milläkin painikkeella voi tehdä kussakin tilanteessa. Esimerkiksi painike, jolla Link voi työntää laatikkoa, saa hänet myös kiipeämään sen päälle, jos pelaaja samaan aikaan työntää ohjainsauvaa eteenpäin.
Link saa uusia kykyjä keräämällä esineitä ja aseita luolastoista. Kaikki esineet eivät ole välttämättömiä pelin läpäisyn kannalta. Ocarina of Timessa on lukuisia vapaaehtoisia sivutehtäviä tai tavoitteita, jotka pelaaja voi joko suorittaa tai jättää kokonaan huomioimatta. Yleensä sivutehtävästä saa palkinnoksi jonkin esineen tai kyvyn. Esimerkiksi eräässä sivutehtävässä Link voi saada lopulta käyttöönsä Epona-nimisen hevosen, jonka avulla hän voi matkustaa Hyrule Fieldillä nopeammin. Ratsun selässä voi hyökätä vihollisten kimppuun ainoastaan jousella.
Link saa pelin alussa okariinan, joka korvataan myöhemmin pelissä Ajan okariinalla (engl. Ocarina of Time). Pelin kuluessa Link oppii yhteensä kolmetoista eri melodiaa, joiden avulla voi muun muassa ratkoa pulmia ja teleportata aiemmin vierailtuihin paikkoihin maailmassa. Ajan okariinan avulla Link saa käyttöönsä myös Master Swordin Temple of Timessa; Link kuitenkin sinetöidään aikaan seitsemäksi vuodeksi, kunnes hän on kasvanut aikuiseksi ja kykenee käyttämään miekkaa. Nuorella ja aikuisella Linkillä on erilaisia kykyjä. Esimerkiksi vain aikuinen Link voi ampua jousella ja nuori Link ryömiä pienien kolojen läpi. Forest Templen jälkeen Link voi vapaasti matkustaa eri ajanjaksojen välillä kiinnittämällä ja irrottamalla miekkaa jalustalla Temple of Timessa.