Kirkkomusiikki
Historia > Gregoriaaninen laulu keskiajan kirkkomusiikin runkona

Messutekstejä alettiin koota ja järjestää johdonmukaisemmiksi sarjoiksi varsinkin 400-luvulta lähtien. Roomalaisen liturgian järjestelytyötä symboloi vuosina 590–604 paavina ollut Gregorius Suuri, jonka mukaan lännen kirkon latinankielistä laulua kutsutaan gregoriaaniseksi lauluksi. Uudemman tutkimuksen mukaan niin sanottu gregoriaaninen kantaohjelmisto muodostui kuitenkin vasta 800-luvulla frankkien valtakunnassa.
500-luvulla messun rakenne oli vakiintunut. Messun eli ehtoollisjumalanpalveluksen pysyvät eli ordinarium-osat olivat Kyrie, Gloria, Credo, Sanctus ja Agnus Dei. Proprium-osina käytettiin kunkin sunnuntain omia tekstejä. Proprium-laulut kuuluivat psalmilaulun perinteeseen. Ordinarium-laulut taas syntyivät vähitellen paikallisista musiikillisista käytännöistä.
Gregoriaaninen laulu on yksiäänistä ja rytmiltään vapaata, toisin sanoen sitä ei voida kaavoittaa tiettyyn tahtijärjestelmään. Siitä on olemassa useita muunnoksia, joista kutakin käytetään erilaisiin liturgisiin tarkoituksiin. Niinpä lauletaan tiettyjä Raamatun tekstejä määrätyllä sävelkorkeudella ja muodostamalla pieniä melodiakuvioita lauseen alussa ja välimerkkien kohdalla (psalmodia). Toisille lauluille, kuten Hallelujalle, on ominaista koristeellinen melodia, jossa varsinkin loppuvokaaleja väritetään niin sanotuilla melismoilla.
Tärkein katolinen jumalanpalvelus on messu, johon kuuluvat laulut vaihtelevat kulloisenkin juhlapäivän mukaan. Niiden kaikkien tekstit ovat raamatullisia. Messun yhteydessä esiintyy hymnejä, joiden sanat ovat runollisia, mutta eivät raamatullisia, sekä trooppeja ja sekvenssejä. Viimeksi mainitut ovat syntyneet siten, että varsinaisten liturgisten laulujen melodiasarjoihin on sepitetty uusia, hartautta herättäviä tekstejä.
Messuun sisältyvät laulut ovat moniäänisen eli polyfonisen musiikin synnystä saakka herättäneet kiinnostusta säveltäjissä. Aluksi sovellettiin alkuperäinen liturgiamusiikki yhdelle tai useammalle äänelle, mutta säveltaiteen kehittyessä vapauduttiin tästä riippuvuudesta ja sepitettiin itsenäisesti koko melodia-aineisto. Tällä tavoin muokattiin taiteellisesti etenkin niin sanotun ordinarium missaen sisältämiä lauluja Kyrie, Gloria, Credo, Sanctus ja Agnus Dei, ja kun messusta puhutaan musikaalisessa merkityksessä, tarkoitetaan tavallisesti juuri tätä muotoa. Toinen yleinen muoto on niin sanottu moletti, jossa tekstin eri osia muokataan kutakin vuorollaan ja jossa kullakin näistä osista on oma melodiansa.
Nuottiviivastoja oli jo 800-luvun lopulla. Italialainen Guido Arezzolainen teki tunnetuksi neliviivaisen viivaston ja siihen perustuvan säveltapailumenetelmän. Viivastokirjoituksen yleisimmäksi tyyliksi vakiintui 1200-luvulla romaaninen koraalinuottikirjoitus, jota käytetään edelleen latinalaisen liturgisen laulun nuotinnuksessa.
Messulaulu saavutti huippukohtansa 1400- ja 1500-luvuilla, jolloin sellaiset säveltäjät kuin Josquin Desprez, Giovanni Pierluigi da Palestrina ja Orlando di Lasso kohottivat sen ylittämättömälle tasolle. Sointien vallatessa yhä enemmän alaa alkoi 1600-luvulla syntyä todellisia konserttimessuja, jotka pian menettivät liturgisen luonteensa ja siirrettiin kirkon ulkopuolelle. Myöhäisempinäkin aikoina on silti luotu taiteellisesti arvokasta kirkkomusiikkia, mistä ovat todistuksena muun muassa Wolfgang Amadeus Mozartin Requiem ja Anton Brucknerin Te Deum.