stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Damchi
Ulkonäkö

Tämä pieni kääpiökoira muistuttaa tiibetinspanielia, mutta on tätä kookkaampi, vahvarakenteisempi ja pitkäkuonoisempi. Häntä on hapsuttunut ja selän päälle kiertyvä. Peitinkarva on silkkinen, ja se on kohtalaisen pitkää ja siinä on pieni kaulus. Väritys vaihtelee mustavalkoisesta kolmiväriseen (mustavalkoinen punaruskein merkein), mutta myös muutama muunnelma hyväksytään.
Luonne ja käyttäytyminen

Damchi on uskollinen, itsenäinen, erittäin älykäs ja leikkisä. Se on vieraita kohtaan pidättäytynyt, mutta tulee hyvin toimeen oman perheen lasten kanssa.
Alkuperä

Rotu on läheistä sukua tiibetinspanielille. Sen uskotaan saaneen nimensä Himalaja-vuoriston Damchi-kylästä. Toinen selitys on, että nimitys, joka tarkoittaa sidottua koiraa kertoisi sen käyttötarkoituksesta munkkien vahtikoirana. Bhutanin entisellä kuninkaalla oli damchi ja se on kuvattu yhteen maan postimerkeistä vuodelta 1972.
Käännös suomeksi
Daniel Burnham

Daniel Burnham
Flatiron Building vuonna 1910
Daniel Hudson Burnham (4. syyskuuta 1846 Henderson, New York, Yhdysvallat – 1. kesäkuuta 1912 Heidelberg, Saksa) oli yhdysvaltalainen arkkitehti ja kaupunkisuunnittelija.
Burnham syntyi pienessä Hendersonin kaupungissa New Yorkin osavaltion pohjoisosassa, mutta varttui Chicagossa, Illinoisissa. Burnham pyrki sekä Yalen että Harvardin kuuluisiin yliopistoihin, muttei läpäissyt pääsykokeita. Hän meni harjoittelijaksi William Le Baron Jenneyn arkkitehtitoimistoon. Jenney on tunnettu amerikkalaisen pilvenpiirtäjän isänä. Myöhemmin Burnham siirtyi Carter, Drake ja Wightin toimistoon, jossa tapasi tulevan yhtiökumppaninsa John Wellborn Rootin.
Yhdessä Rootin kanssa Burnham suunnitteli Chicagoon yhden Yhdysvaltain ensimmäisistä pilvenpiirtäjistä Masonic Temple -rakennuksen. Vuonna 1892 rakennettu 22-kerroksinen Masonic Temple oli jonkin aikaa Chicagon korkein rakennus. Burnhamin ja Rootin arkkitehtitoimisto suunnitteli useita niin sanottuun Chicagon kouluun kuuluvia rakennuksia. Tunnetuimpia näistä olivat Monadnock Building ja Rookery Building Chicagossa sekä Fuller Building eli Flatiron Building New Yorkissa. John Rootin kuoltua keuhkokuumeeseen vuonna 1891, arkkitehtitoimiston nimeksi muutettiin D. H. Burnham & Company.
Burnham tuli tunnetuksi myös kaupunkisuunnittelijana. Hän oli mukana muun muassa Clevelandin (1903), San Franciscon (1906) ja Washingtonin (1901) kaavojen suunnittelussa. Tunnetuin kaupunkisuunnittelutyö, johon Burnham osallistui, on Chicagon kaavasuunnitelma vuodelta 1909. Burnhamin panos suunnitteluun oli niin suuri, että suunnitelma tunnetaan myös nimellä Burnham Plan. Sitä ei koskaan toteutettu, mutta asemakaava vaikutti merkittävästi 1900-luvun kaupunkisuunnitteluun.
Burnhamin kuollessa vuonna 1912 hänen arkkitehtitoimistonsa oli maailman suurin. Kuuluisa arkkitehti Frank Lloyd Wright sanoi Burnhamista tämän kuoltua: "Burnham was not a creative architect, but he was a great man."
Burnhamin suunnittelemia rakennuksia

Masonic Temple Building, Chicago (1892), purettu vuonna 1939.
Monadnock Building, Chicago (1889–1891)
Flatiron Building, New York (1902)
Union Station, Washington (1907)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Daniel Burnham Wikimedia Commonsissa
Chicago Landmarks
The Plan of Chicago
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Structurae  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
David Armitage Bannerman

David Armitage Bannerman (27. marraskuuta 1886 Manchester–6. huhtikuuta 1979) oli englantilainen lintutieteilijä.
Bannerman valmistui Pembroke Collegessa, Cambridgessa vuonna 1909. Hän matkusteli laajalti Afrikassa, Länsi-Intiassa, Etelä-Amerikassa ja Atlantin saarilla.
Palveltuaan lääkintäjoukoissa Bannerman työskenteli Punaisessa Ristin palveluksessa ambulanssinkuljettajana Ranskan rintamalla ensimmäisessä maailmansodassa, ansaiten Mons Starin. Tämän jälkeen hän työskenteli ajoittain Natural History Museumissa, kunnes vetäytyi eläkkeelle vuonna 1951. Hänet valittiin kahdesti museon johtokuntaan. Bannerman toimi British Ornithologists' Clubin puheenjohtajana 1932–1935 ja toimitti seuran lehteä 1914-1915. Hän oli British Ornithologists Unionin ja Royal Society for the Protection of Birds-seuran varapuheenjohtaja. Hän myös kirjoitti The Ibis lehteen.
Bannerman nimesi muun muassa kanarianmeriharakan (Haematopus meadewaldoi), pembanrillin (Zosterops vaughani) ja pikkutörmäpääskyn alalajin newtoni. Hänen kunniakseen on nimetty kameruninturako (Tauraco bannermani), teräspäämedestäjä (Cyanomitra bannermani) ja kameruninvuorikutoja (Ploceus bannermani).
Teoksia

The Birds of Tropical West Africa (kuvitus George Edward Lodge; 8 osaa). 1930-1951.
The Birds of West and Equatorial Africa (2 osaa). 1953.
Larger Birds of West Africa. Penguin (Lontoo) 1958.
Birds of Cyprus (yhdessä W. Mary Bannermanin kanssa). Oliver & Boyd, Edinburgh 1958.
The Birds of the British Isles (kuvitus Lodge). Oliver and Boyd, Edinburgh (12 osaa) 1933-1963.
The Birds of the Atlantic Islands (yhdessä W. Mary Bannermanin kanssa, kuvitus David Morrison Reid Henry). Oliver and Boyd, Edinburgh (4 osaa) 1963-1968. ISBN 9780050018026
Osa 1. A History of the Birds of the Canary Islands and the Salvages, 1963.
Handbook of the Birds of Cyprus and Migrants of the Middle East (yhdessä W. Mary Bannerman kanssa). Oliver and Boyd, Edinburgh 1971. ISBN 9780050024454
Birds of the Maltese Archipelago (yhdessä Joseph A. Vella-Gaffieron kanssa). Museums Department, Valletta 1976.
The Birds of the Balearics' (yhdessä W. Mary Bannermanin kanssa, kuvitus Donald Watson). Croom Helm/Tanager Books 1983. ISBN 9780880720229
William Lane Craig

William Lane Craig
William Lane Craig (s. 23. elokuuta 1949) on yhdysvaltalainen uskonnonfilosofi ja teologi, joka kuuluu nykyajan huomattavimpiin kristinuskon apologeettoihin. Hän on pyrkinyt todistamaan Jumalan olemassaoloa filosofisesti ja puolustanut julkisesti uskoa Jeesuksen ruumiilliseen ylösnousemukseen. Hän on julkaissut lukuisia kirjoja ja osallistunut lukuisiin julkisiin väittelyihin.
Elämä ja ura

Illinoisin Peoriassa syntynyt ja Keokukissa, Iowassa kasvanut Craig tuli kristityksi hänen ollessaan teini-ikäinen. Hän valmistui Illinoisin Wheaton Collegesta ja Trinity Evangelical Divinity Schoolista. Hän sai tohtorinarvon filosofiasta Birminghamin yliopistolta (1977) ja teologiasta Münchenin yliopistolta (1984). Hän on työskennellyt Trinity Evangelical Divinity Schoolissa, Westmont Collegessa, Leuvenin katolisessa yliopistossa ja Biolan yliopiston Talbot School of Theologyssa.lähde?
Näkemyksiä

Craig on esittänyt niin sanotun kosmologisen Kalam-argumentin Jumalan olemassaolon puolesta. Hän on älykästä suunnittelua kannattavan Discovery Instituten jäsen.
Craig on kritisoinut sitä, että yli puolet evankelikalistien papistosta uskoo universumin olevan alle 10 000 vuotta vanha ja on kutsunut tätä ”suunnattoman kiusalliseksi” ja ”tieteellisesti hölynpölyksi”. Evoluutiosta Craig on todennut, että pitää Raamatun luomiskertomusta kuvaannollisena ja siten yhteensopivana biologisten evoluutioteorioiden kanssa. Näin ollen Craig sanoo, että elämän alkuperä ei ole hänelle raamatullinen kysymys, vaan tieteellinen kysymys ja on avoin seuraamaan todisteita sinne minne ne johtavat. Tällä  hetkellä Craig ei näe yhtäkään teoriaa riittävänä selittämään elämän alkuperää.lähde?
Hänen kanssaan ovat väitelleet muiden muassa Sam Harris, Antony Flew, John Dominic Crossan, Christopher Hitchens ja Kari Enqvist.
Yksityiselämä

Craigilla on vaimo Jan ja kaksi aikuista lasta.
Teokset > Tieteelliset tutkimukset

The Kalam Cosmological Argument. London: MacMillan. 1979.
The Cosmological Argument from Plato to Leibniz. London: MacMillan. 1980.
The Historical Argument for the Resurrection of Jesus during the Deist Controversy. Toronto: Edwin Mellen. 1985.
The Problem of Divine Foreknowledge and Future Contingents from Aristotle to Suarez. Leiden: E.J. Brill. 1988.
Assessing the New Testament Evidence for the Historicity of the Resurrection of Jesus. Toronto: Edwin Mellen Press. 1989.
Divine Foreknowledge and Human Freedom: The Coherence of Theism I: Omniscience. Leiden: E.J. Brill. 1990.
(ed. with Mark S. McLeod) The Logic of Rational Theism: Exploratory Essays. New York: Edwin Mellen Press. 1990.
(co-authored with Quentin Smith) Theism, Atheism, and Big Bang Cosmology. Oxford: Clarendon Press. 1993.
The Tensed Theory of Time: A Critical Examination. Dordrecht: Kluwer Academic Publishers. 2000.
The Tenseless Theory of Time: A Critical Examination. Dordrecht: Kluwer Academic Publishers. 2000.
(ed. with J.P. Moreland) Naturalism: A Critical Analysis. London: Routledge. 2000.
God, Time and Eternity. Dordrecht: Kluwer Academic Publishers. 2001.
Time and The Metaphysics of Relativity. Dordrecht: Kluwer Academic Publishers. 2001.
(ed.) Philosophy of Religion: A Reader and Guide. New Brunswick: Rutgers University Press. 2002.
(ed. with Quentin Smith) Einstein, Relativity, and Absolute Simultaneity. London: Routledge. 2007.
(ed. with J.P. Moreland) The Blackwell Companion to Natural Theology. Oxford: Blackwell. 2009.
Teokset > Yleistajuiset teokset

The Son Rises: Historical evidence for the resurrection of Jesus. Chicago: Moody Press. 1981.
Apologetics: An Introduction. Chicago: Moody Press. 1984. ISBN 0802404057
The Only Wise God: The Compatibility of Divine Foreknowledge and Human Freedom. Grand Rapids: Baker Bookhouse. 1987.
Knowing the Truth About the Resurrection. Ann Arbor: Servant. 1988.
No Easy Answers. Chicago: Moody Press. 1990.
Reasonable Faith. Wheaton: Crossway. 1994. rev. 3rd ed. 2008.
God, Are You There?. Atlanta: RZIM. 1999.
Time and Eternity: Exploring God's Relationship to Time. Wheaton: Crossway. 2001.
What Does God Know? Atlanta: RZIM. 2002.
Hard Questions, Real Answers. Wheaton: Crossway Books. 2003.
(co-authored with J.P. Moreland) Philosophical Foundations for a Christian Worldview. Downers Grove: InterVarsity Press. 2003.
(ed. with Francis Beckwith and J. P. Moreland) To Everyone an Answer: A Case for the Christian Worldview: Essays in Honor of Norman Geisler. Downers Grove: InterVarsity Press. 2004.
(co-authored with Paul Copan) Creation out of Nothing: Its Biblical, Philosophical, and Scientific Exploration. Grand Rapids: Baker Bookhouse. 2004. ISBN 0801027330
(ed. with Paul Gould) The Two Tasks of the Christian Scholar: Redeeming the Soul, Redeeming the Mind. Wheaton: Crossway. 2007.
(ed. with Paul Copan) Passionate Conviction: Contemporary Discourses on Christian Apologetics. Nashville: Broadman & Holman. 2007.
(ed. with Chad Meister) God Is Great, God Is Good. Downers Grove: InterVarsity. 2009.
(ed. with Paul Copan) Contending with Christianity's Critics: Answering New Atheists & Other Objectors. Nashville: Broadman & Holman. 2009.
Teokset > Yleistajuiset teokset > Suomennetut teokset

Valveilla: Uskon perusteltu puolustaminen.  (On Guard: Defending your faith with reason and precision, 2010)  Helsinki:  Uusi tie, 2011.  ISBN 978-951-619-550-9
Teokset > Väittelyiden pohjalta laaditut teokset

Will the Real Jesus Please Stand Up? A Debate Between William Lane Craig and John Dominic Crossan (ed. Paul Copan). Grand Rapids: Baker Bookhouse. 1998.
Jesus' Resurrection: Fact or Figment? A Debate Between William Lane Craig and Gerd Ludemann (eds. Paul Copan and Ronald K. Tacelli). Downers Grove: InterVarsity Press. 2000.
Five Views on Apologetics (ed. Steven B. Cowan). Grand Rapids: Zondervan. 2000.
Divine Foreknowledge: Four Views (eds. James K. Beilby and Paul R. Eddy). Downers Grove: InterVarsity Press. 2001.
God and Time: Four Views (ed. Gregory Ganssle). Downers Grove: InterVarsity Press. 2001.
Who Was Jesus? A Jewish-Christian Dialogue. (eds. Paul Copan and Craig Evans). Louisville: Westminster-John Knox Press. 2001.
Does God Exist? The Craig-Flew Debate (ed. Stan W. Wallace). Aldershot: Ashgate. 2003.
(co-authored with Walter Sinnot-Armstrong)God?: A Debate Between a Christian and an Atheist. New York: Oxford University Press. 2003.
Is Goodness Without God Good Enough? (eds. Robert Garcia and Nathan King). Lanham: Rowman & Littlefield. 2008.
What Does God Control? Four Views on Divine Providence (ed. Dennis W. Jowers). Grand Rapids: Zondervan. forthcoming.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
William Lane Craig Talbot Universityn sivuilla (englanniksi)
William Lane Craig WorldCatin tietokannassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Richard Dawkins, "Why I refuse to debate with William Lane Craig", The Guardian, 20.10.2011 (englanniksi)
Came Daniel, "Richard Dawkins's refusal to debate is cynical and anti-intellectualist", The Guardian 22.10.2011 (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  zbMATH 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
David Lack

David Lambert Lack (16. heinäkuuta 1910 Lontoo–12. maaliskuuta 1973 Oxford) oli englantilainen evoluutiobiologi, joka tutki sekä lintutiedettä, ekologiaa että etologiaa.
Lackin lempilintu punarinta
Lack syntyi Lontoossa ja opiskeli luonnontieteitä Cambridgen yliopistossa. Hän oli vanhin lääketieteen tohtori Harry Lambert Lackin ja Kathleen McNeil Rindin neljästä lapsesta. Jo yhdeksänvuotiaana David tiesi useimmat lintujen nimet ja oli kirjoittanut aakkosellisen elämänpinnaluettelon.
Cambridgen jälkeen Lack meni opettajaksi Dartington Hall Schooliin Devonshireen, kunnes hän kesällä 1938 otti vuoden virkavapaata ja matkusti Galápagossaarille tutkimaan lintuja. Hän vietti siellä kuitenkin vain puolisen vuotta, sillä huhtikuussa 1939 hän matkusti Kaliforniaan opiskellakseen Kalifornian tiedeakatemiassa (California Academy of Sciences) ja Ernst Mayrin kotona New Jerseyssä. Lack palasi Lontooseen syyskuussa 1939.
Toisessa maailmansodassa Lack palveli Britannian armeijassa kehittämässä tutkaa. Sodan päätyttyä hänestä tuli Oxfordin yliopiston Edward Grey -instituutin kenttäornitologian osaston (Institute of Field Ornithology at Oxford University) johtaja (1945–1973). Sodanaikaiset kokemukset tutkasta auttoivat häntä lintujen muuton tutkimisessa.
Lackin tutkimus keskittyi eläviin lintuihin. Hän oli lintujen populaatiobiologian ja kvantitatiivisen tutkimuksen pioneereja. Hän esitti, että luonnonvalinta suosii sen kokoista munamäärää, joka tuottaa eniten jälkeläisiä. Hän tutki etenkin punarinnan ja tervapääskyn elämää. Lackin merkittävin työ oli Darwin’s Finches, joka käsitteli Darwinin löytämää Galápagoksen kotoperäistä linturyhmää.
Vuonna 1951 hänet valittiin Royal Societyn jäseneksi. Lack liittyi American Ornithologists' Unionin jäseneksi 1939. Hän toimi Kansainvälisen lintutieteen kongressin (International Ornithological Congress) puheenjohtajana 1962–1966.
Lack kirjoitti suuren määrän tieteellisiä artikkeleita lintutieteellisiin sarjoihin ja useita kirjoja. Myöhemmin hän kääntyi anglikaanisuuteen ja kirjoitti kristinuskon ja evoluutioteorian suhteista. Hänen sanotaan olleen aikansa ainoa uskovainen, joka ei antanut uskonnon hämärtää suhdetta luonnonvalinnan teoriaan.
Teoksia

The life of the Robin. Witherby, Lontoo. (1943)
Darwin's Finches. Cambridge University Press. (1947) ISBN 0-521-25243-1
Robin Redbreast. Oxford. (1950)
The natural regulation of animal numbers. Oxford University Press, Oxford. (1954)
Swifts in a tower. Methuen, Lontoo. (1956)
Evolutionary theory and Christian belief: the unresolved conflict.  Methuen, Lontoo. (1957)
Population studies of birds. Oxford University Press, Oxford. (1966)
Ecological adaptations for breeding in birds. Methuen, Lontoo. (1968)
Ecological isolation in birds. Harvard University Press, Cambridge, Mass. and Blackwell, Oxford. (1971)
Island biology illustrated by the land birds of Jamaica. University of California Press, Berkeley. (1976) ISBN 0-520-03007-9 (postuumisti).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Morris Dees

Morris Dees
Morris Seligman Dees, Jr. (s. 16. joulukuuta 1936) on yhdysvaltalainen ihmisoikeusaktivisti, Southern Poverty Law Centerin (SPLC) perustaja ja kirjankustantaja. Joseph J. Levin Jr.:in kanssa Dees perusti SPLCin vuonna 1971. Dees kumppaneineen on tunnettu tavoistaan estää viharyhmiä kuten esim. Ku Klux Klan.
Äärioikeistolaisryhmä The Order suunnitteli vuonna 1984 murhaavansa Deesin, mutta vaihtoi kohteensa viime hetkellä denveriläiseen radiojuontajaan Alan Bergiin.
Deesistä on tehty elokuva Sokea viha (vuonna 1991), jonka alkuperäinen englanninkielinen nimi on Line of Fire: The Morris Dees Story.
Daugavpilsin rautatieasema

| Daugavpilsin rautatieasema, Daugavpilsin matkustajaliikenteen asema  Daugavpils dzelzceļa stacija, Daugavpils Pasažieru parks |
| --- | --- |
 Daugavpilsin rautatieasemaa asemalaiturilta nähtynä (2009)
Perustiedot
Sijainti:  55°52′29.9″N, 026°31′39.7″E
Osoite:  Stacijas iela 47, Daugavpils, Latvia
Kunta:  Daugavpils
Valtio:  Latvia
Avattu:  1861 
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Latvian rautatiet (Latvijas dzelzceļš, LDz)
Kaukoliikenne:  länteen Latvian keski- ja länsiosiin (mm. Riika) ja pohjoiskoilliseen (Rēzekne II–Pihkova–Pietari ja etelälounaaseen Liettuan Vilna, Moskova) sekä lisäksi kausiliikenne (esimerkiksi kesällä 2011) Minsk). Osa aseman kautta liikennöivistä junista on naapurimaiden rautatieyhtiöiden (kuten Venäjän rautatiet, Valko-Venäjän rautatiet) operoimia. 
Tavaraliikenne:  runsasta
Pysäköinti:  aseman edustalla
Muut tiedot:  Kaupungin linja-autoasema sijaitsee linnuntietä 450 m lounaaseen (osoite Viestura iela, 10)
Asemarakennus
Rakennettu:  1951 (nykyinen rakennus)
Lipunmyynti:  kyllä, myös kansainvälisille reiteille. Kansainvälisille reiteille lippuja voi ostaa myös netin kautta (liput on noudettava asemalta)
Ratapiha
Muut raiteet:  rahtiliikenteelle
 Daugavpilsin asemarakennus
Daugavpilsin rautatieasema  (latv. Daugavpils dzelzceļa stacija, Daugavpils Pasažieru parks) on Latvian toiseksi suurimmassa kaupungissa Daugavpilsissä (Väinänlinna) sijaitseva rautatieasema. Asema on Latvian rautateiden (Latvijas dzelzceļš, LDz) tärkeimpiä henkilö- ja rahtiliikenteen kauttakulku- ja risteysasemia.
Daugavpilsin matkustajaliikenteen aseman ja kaupungin ratapihojen kautta kulkee huomattava osa Latvian kansainvälisestä henkilö- ja rahtiliikenteestä. Kaupungin kautta kulkee henkilöliikenteen junia Venäjälle, Valko-Venäjälle ja Liettuaan.
Keskeisimmät kaukojunien reitit Daugavpilsistä

Länsiluoteeseen Krustpilsiin. Siellä reitistö jakautuu länsiluoteeseen kohti Riikaa vievään rataan sekä eteläisempään, Jelgavaan kautta Klaipėdan ja Liepājan satamakaupunkeihin jatkavaan, lähinnä rahtiliikenteen käyttämään rataan.
Pohjoiskoilliseen Rēzekneen, jossa raiteet risteävät. Junat voivat jatkaa yhä pohjoiskoilliseen raja-asema Kārsavaan, josta edelleen Venäjän Pihkovaan ja Pietariin). Toinen rata saapuu lännestä Rēzekneen ja jatkaa Zilupen raja-aseman kautta itään Venäjälle.
Daugavpilsistä itään vievä rata jatkaa Indran raja-aseman jälkeen Valko-Venäjän pohjoisosiin Polatskin kautta Vitsebskin ja eteenpäin. Kesäkaudella 2011 Minskin menevät junat kääntyvät Polatskista Maladzetšnaan, josta ne jatkavat kohti Valko-Venäjän pääkaupunkia.
Neljäs myös matkustajaliikenteen käyttämä rata vie Daugavpilsistä etelälounaaseen. Kurcumin raja-aseman jälkeen junat jatkavat Liettuan Ignalinaan ja Vilnaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Daugavpilsin rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Liettuan rautateiden reittihaku (englanniksi) (litrail.lt)
Aikatauluhaku Daugavpilsin asemalle (englanniksi) (poezda.net)
Baltian  rataverkon kartta (englanniksi)
Latvian rataverkon kartta ja kattava interaktiivinen kuvagalleria rataosuuksia klikkaamalla (venäjäksi) (railwayz.info)
Daugavpilsin aseman töihin ja historiaan liittyviä valokuvia (englanniksi)
Asemarakennus edestä (panorama) parovoz.com. Arkistoitu 27.4.2013. Viitattu 8.8.2011. (venäjäksi)
Dedekindin eetafunktio

Dedekindin eetafunktio on Richard Dedekind mukaan nimetty kompleksilukujen ylemmässä puolitasossa määritelty funktio, jonka imaginaariosa on positiivinen. Tällaisille kompleksiluvuille voidaan määritellä  q\equiv e^{i2\pi \tau }\,, jolloin voidaan määritellä Dedekindin eetafunktio asettamalla
Eetafunktio on holomorfinen ylemmässä puolitasossa, mutta sen ulkopuolelle funktiota ei voida jatkaa analyyttiseksi.
Modulaarisen diskriminantin reaaliosa q:n funktiona.
Eetafunktio toteuttaa funktionaaliyhtälöt
Yleisemmin,
missä kokonaisluvuille a, b, c, d pätee ad − bc = 1, jolloin se on modulaarisen ryhmän transformaatio ja
ja s(h, k) on Dedekindin summa
Näiden funktionaaliyhtälöiden perusteella eetafunktio on modulimuoto, jonka paino on 1/2, taso on 1 tietylle kertalukua 24 olevalle moduliryhmän metaplektisen kaksoispeitteen karakterille. Funktiota voidaan käyttää myös määrittämään muita moduulimuotoja. Erityisesti eetafunktion Weierstrassin muoto voidaan määritellä
ja se on muolimuoto, jonka paino on 12. (Toisinaan kerroin (2π)12 jätetään kirjallisuudessa pois, jolloin sarjalla on kokonaislukukertoimet).
Jacobin kolmitulosta seuraa, että eetafunktio on tekijää vaille Jacobin theetafunktio tietyillä argumenteilla:
missä  \chi (n) on Dirichlet'n karakteristika modulo 12, missä  \chi (\pm 1)=1 ja
 \chi (\pm 5)=-1.
Eetafunktioon kertoimella  \phi (q)=q^{-1/24}\eta (\tau ) liittyvällä Eulerin funktiolla
on potenssisarjaesitys
Tämä liittyy viisikulmiolukulauseeseen. Koska eetafunktiota on helppo laskea joko numeerisesti tai potenssisarjan avulla, se on usein käyttökelpoinen kun halutaan ilmaista muita funktioita eetafunktion tuloina ja osamäärinä. Näitä kutsutaan eetaosamääriksi ja niitä voidaan käyttää monen moduulimuodon ilmaisemiseen.
De Havilland D.H.103 Hornet

De Havilland D.H.103 Hornet.
de Havilland D.H.103 Hornet on potkuri- ja mäntämoottorikäyttöinen brittiläinen hävittäjälentokone. Se teki ensilentonsa jo 28. heinäkuuta 1944, muttei ehtinyt osallistua toiseen maailmansotaan. Konetyyppi käytti viimeisiä valmistettuja versioita maineikkaasta Rolls-Royce Merlin -rivimoottorista. 131-version teho oli 2 030 hevosvoimaa.
Konetyypistä kehitettiin myös laivastoversio, Sea Hornet Royal Navy Fleet Air Armin käyttöön. Sen käyttämät tyypit olivat: F.20, N.F.21 sekä PR.22. Aktiivissa laivastopalveluksessa kone oli Crosbyn mukaan vain vuosina 1949–1951.
Royal Air Force käytti konetta pidemmän ajan, ja sille D.H.103 Hornet oli viimeinen mäntämoottorinen hävittäjätyyppi. 64. hävittäjälaivue sai omat Hornet-hävittäjänsä toukokuussa 1946. Britannian ensilinjan ilmapuolustuksesta tyyppi vedettiin vuosien 1949–1951 välillä. Vuonna 1955 tyyppi korvattiin de Havilland Vampire -suihkuhävittäjällä. Hornetin huippunopeus oli ”merivarusteista” Sea Hornetia suurempi, 759 km/h. Se oli eräs kaikkein aikojen nopeimpia potkurikoneita.
Aseistuksena koneella oli 4 kpl 20 mm tykkiä ja enintään 908 kg pommeja sekä mahdollisesti myös raketteja.
Sea Hornet N.F.21 3D-kaaviokuvina.
Aiheesta muualla

http://www.dhhornet50.net/
http://users.skynet.be/BAMRS/dh103/dh103.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
Decima (jumalatar)

Joachim Hennen veistämä patsas kohtalon jumalattarien kolmikosta, Frankfurt
Decima on roomalaisessa mytologiassa synnytyksen jumalatar. Hänet liitettiin yleensä toiseen synnytyksen jumalattareen, Nonaan. Decima vastasi raskausajan kriittisistä kuukausista. Myöhempinä aikoina hänet yhdistettiin Nonan ja kuoleman jumalattaren Mortan kanssa kohtalon jumalattarien kolmikoksi (Parcae), joka vastasi kreikkalaisen mytologian kohtalottaria eli moiria.