stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suicide Season

| Suicide Season Bring Me the Horizon |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2008, Studio Fredman, Arboga, Ruotsi
 Julkaistu: 29. syyskuuta 2008
 Tuottaja(t): Fredrik Nordström, Henrik Udd
 Tyylilaji: metalcore
 Kesto: 41.00
 Levy-yhtiö: Visible Noise
Listasijoitukset
  47.  107.
Bring Me the Horizonin muut julkaisut
| Count Your Blessings 2006 | Suicide Season 2008 | Suicide Season: Cut Up! 2009 |
Singlet albumilta Suicide Season
 ”Chelsea Smile” Julkaistu: 19. tammikuuta 2009  ”Diamonds Aren’t Forever” Julkaistu: 20. huhtikuuta 2009  ”The Sadness Will Never End” Julkaistu: 27. lokakuuta 2009
Suicide Season on Bring Me The Horizonin toinen albumi, joka julkaistiin vuonna 2008. Se nousi Isossa-Britanniassa virallisen albumilistan sijalle 47. Yhdysvalloissa se nousi Billboard 200 -listan sijalle 107.
Albumista julkaistiin vuonna 2009 remixversio Suicide Season – Cut Up.
Kappaleet

The Comedown – 4.09
Chelsea Smile – 5.02
It Was Written in Blood – 4.03
Death Breath – 4.21
Football Season Is Over – 1.56
Sleep With One Eye Open – 4.16
Diamonds Aren’t Forever – 3.48
The Sadness Will Never End – 5.22
No Need for Introductions, I’ve Read About Girls Like You on the Backs of Toilet Doors – 1.00
Suicide Season – 8.17
Kokoonpano

Oliver Sykes – laulu, kosketinsoitin, syntetisaattori, musiikkiohjelmointi
Lee Malia – soolokitara
Curtis Ward – rytmikitara
Matt Kean – basso
Matt Nicholls – rummut
Arvostelut

AbsolutePunk: 67%
Imperiumi: 8/10
Punknews.org:
Soundi:
Sputnikmusic:
Taj Mahal (muusikko)

Taj Mahal esiintymässä Jazz-Fest Wien -tapahtumassa vuonna 2007.
Henry Saint Clair Fredericks (s. 17. toukokuuta 1942 Harlem, New York), paremmin tunnettu taiteilijanimellään Taj Mahal, on yhdysvaltalainen bluesmuusikko. Hän julkaisi arvostetuimmat levynsä 1960-luvun lopulla.
Taj Mahalin ensimmäinen sooloalbumi  Taj Mahal ilmestyi vuonna 1968 ja sen saaman menestyksen myötä vielä samana vuonna albumi The Natch’l Blues. Seuraavana vuonna julkaistu tupla-albumi Giant Step/De Ole Folks At Home vakiinnutti Yhdysvalloissa lopullisesti Taj Mahalin paikan bluesmuusikkona.
Taj Mahalin musiikki on sekoitusta monista eri lähteistä: bluesista, reggaesta, gospelista ja bluegrassistä sekä cajunien, havaijilaisten, afrikkalaisten ja karibialaisten musiikkiperinteestä. Taj Mahal soittaa useita eri soittimia.
Taj Mahal on voittanut kaksi Grammy-palkintoa. Hänelle myönnettiin Parhaan nykyaikaisen blues-albumin Grammy vuonna 1997 albumista Señor Blues ja vuonna 2000 albumista Shoutin’ In Key.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taj Mahal Wikimedia Commonsissa
Suolamaltsa

| Suolamaltsa |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Revonhäntäkasvit Amaranthaceae
Alaheimo::  Chenopodioideae
Suku::  Maltsat Atriplex
Laji::  longipes
Kaksiosainen nimi
 Atriplex longipes  Drejer 
Katso myös
   Suolamaltsa Wikispeciesissä   Suolamaltsa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suolamaltsa eli laukkamaltsa (Atriplex longipes) on revonhäntäkasvien (Amaranthaceae) heimoon, maltsojen (Atriplex) sukuun kuuluva kasvilaji. Se jaetaan kahteen alalajiin, isosuolamaltsa (Atriplex longipes ssp. longipes) ja pikkusuolamaltsa (Atriplex longipes ssp. praecox), joita on aiemmin pidetty omina lajeinaan.
Suolamaltsa on yksivuotinen, möyheä ja melko matalakasvuinen maltsalaji. Muista maltsalajeista suolamaltsa muistuttaa eniten kylämaltsaa (Atriplex patula), mutta lajit ovat erotettavissa toisistaan alimpien lehtien lehtiasennon sekä hedelmystöjen ulkonäön perusteella.
Suolamaltsan varret ovat rentoja ja varren haarat ovat vastakkain. Kaikki lehdet alimpia lehtiä myöten ovat myös vastakkain. Lehdet ovat nuolityvisiä ja syvään hammaslaitaisia. Usein lehden tyvellä on erotettavissa kaksi ulkonevaa ja muita isompaa hammasliuskaa. Suolamaltsan kukat ovat pieniä sekä mitättömännäköisiä ja suolamaltsa kukkii toukokuusta heinäkuulle. Hedelmystöt ovat tavallisesti siirottavaperäisiä. Alalajeista isosuolamaltsa on suuremmaksi kasvava ja sen hedelmystöjen perät ovat pidemmät. Pikkusuolamaltsa on kooltaan pienemmäksi kasvava sekä vaaleampi ja sen lehdet ovat kapeammat sekä hedelmystöjen perät lyhyemmät.
Suolamaltsa kasvaa merenrannoilla levävalleilla ja rantaniityillä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Laukkamaltsa — (Atriplex longipes)
Luontoportti: Suolamaltsa (Atriplex longipes)
ITIS: Atriplex longipes (englanniksi)
Takifugu orbimaculatus

| Takifugu orbimaculatus> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Jäykkäleukakalat Tetraodontiformes
Heimo::  Pallokalat Tetraodontidae
Suku::  Takifugu
Laji::  orbimaculatus
Kaksiosainen nimi
 Takifugu orbimaculatus  Kuang, Li & Liang, 1984 
Synonyymit
 Fugu orbimaculatus 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Takifugu orbimaculatus on makeassa vedessä elävä pallokalalaji, joka elää Kiinan trooppisissa osissa makeissa vesissä.
Paini kesäolympialaisissa 1952 – kreikkalais-roomalaisen painin 62 kg

| Paini kesäolympialaisissa 1952>  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 52 kg |   | kr.-room. | vapaa |  |
| 57 kg |   | kr.-room. | vapaa |  |
| 62 kg |   | kr.-room. | vapaa |  |
| 67 kg |   | kr.-room. | vapaa |  |
| 73 kg |   | kr.-room. | vapaa |  |
| 79 kg |   | kr.-room. | vapaa |  |
| 87 kg |   | kr.-room. | vapaa |  |
| yli 87 kg |   | kr.-room. | vapaa |  |
Kreikkalais-roomalaisen painin sarjaan 62 kg Helsingin olympiakisoissa 1952 osallistui 17 painijaa, jokaisen edustaessa eri maata. Kilpailusta putosi kun kilpailija sai 5 miinuspistettä täyteen. Miinuksia tuli tappiosta 3. Työvoitosta seurasi -1. Kolmen parhaan keskinäiset ottelut ratkaisivat lopulliset sijoitukset. Kilpailut käytiin messuhalli I:ssä, Helsingissä 24. -27. heinäkuuta.
1.kierros

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Voittaja | – | Hävinnyt | tulos |
| Imre Polyák | – | Marco Giron | selkävoitto ajassa 2.31 |
| Erik Håkansson | – | Francisc Horváth | 3-0 |
| Ernest Gondzik | – | Vojislav Torma | 2-1 |
| Bartholomäus Brötzner | – | Lucien Claes | 3-0 |
| Abdel Al-Rashid | – | Rolf Ellerbock | selkävoitto ajassa 8.30 |
| Umberto Trippa | – | Dagfin Huseby | 2-1 |
| Erkki Talosela | – | Hasan Bozbey | 3-0 |
| Jakov Punkin | – | Antoine Merle | selkävoitto ajassa 11.17 |
| Safi Taha | – |  | lepovuorossa |
2.kierros

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Voittaja | – | Hävinnyt | tulos |
| Safi Taha | – | Marco Giron | selkävoitto ajassa 2.35 - Giron karsiutui. |
| Imre Polyák | – | Erik Håkansson | 3-0 |
| Ernest Gondzik | – | Francisc Horváth | 2-1 - Horváth karsiutui. |
| Bartholomäus Brötzner | – | Vojislav Torma | 2-1 - Torma karsiutui. |
| Rolf Ellerbock | – | Lucien Claes | 3-0 - Claes karsitui. |
| Abdel Al-Rashid | – | Umberto Trippa | 2-1 |
| Erkki Talosela | – | Dagfin Huseby | 3-0 - Huseby karsiutui. |
| Hasan Bozbey | – | Antoine Merle | 3-0 - Merle karsiutui. |
| Jakov Punkin | – |  | lepovuorossa |
3.kierros

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Voittaja | – | Hävinnyt | tulos |
| Jakov Punkin | – | Safi Taha | 3-0 |
| Imre Polyák | – | Ernest Gondzik | 3-0 - Gondzik karsiutui. |
| Bartholomäus Brötzner | – | Erik Håkansson | 3-0 - Håkansson karsiutui. |
| Umberto Trippa | – | Rolf Ellerbock | selkävoitto ajassa 2.14 - Ellerbock karsiutui. |
| Abdel Al-Rashid | – | Erkki Talosela | 3-0 - Talosela karsiutui. |
| Hasan Bozbey | – |  | lepovuorossa |
Libanonin Taha keskeytti kilpailun 3.kierroksen jälkeen.
4.kierros

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Voittaja | – | Hävinnyt | tulos |
| Jakov Punkin | – | Hasan Bozbey | 3-0 - Bozbey karsiutui. |
| Imre Polyák | – | Abdel Al-Rashid | 2-1 |
| Umberto Trippa | – | Bartholomäus Brötzner | 3-0 - Molemmat karsiutuivat. |
Mitaliottelut

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Voittaja | – | Hävinnyt | tulos |
| Jakov Punkin | – | Imre Polyák | selkävoitto ajassa 1.26 |
| Jakov Punkin | – | Abdel Al-Rashid | selkävoitto ajassa 3.28 |
Lopullinen järjestys

| Sija | Painija | Pisteet kierroksittain | Pisteet kierroksittain | Pisteet kierroksittain | Pisteet kierroksittain | Finaalit | Finaalit |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Jakov Punkin | 0 | 0 | -1 | -1 | 0 | 0 |
| 2 | Imre Polyák | 0 | -1 | -1 | -1 | (-1) | -3 |
| 3 | Abdel Al-Rashid | 0 | -1 | -1 | -3 | (-3) | -3 |
| 4 | Umberto Trippa | -1 | -3 | 0 | -1 |  |  |
| 5 | Bartholomäus Brötzner | -1 | -1 | -1 | -3 |  |  |
| 6 | Hasan Bozbey | -3 | -1 | 0 | -3 |  |  |
| 7 | Safi Taha | 0 | 0 | -3 | X |  |  |
| 8 | Ernest Gondzik | -1 | -1 | -3 |  |  |  |
| 8 | Erkki Talosela | -1 | -1 | -3 |  |  |  |
| 10 | Erik Håkansson | -1 | -3 | -3 |  |  |  |
| 10 | Rolf Ellerbock | -3 | -1 | -3 |  |  |  |
| 12 | Marco Giron | -3 | -3 |  |  |  |  |
| 12 | Francisc Horváth | -3 | -3 |  |  |  |  |
| 12 | Vojislav Torma | -3 | -3 |  |  |  |  |
| 12 | Lucien Claes | -3 | -3 |  |  |  |  |
| 12 | Dagfin Huseby | -3 | -3 |  |  |  |  |
| 12 | Antoine Merle | -3 | -3 |  |  |  |  |
Tajakka ja Tabletit

Tajakka ja Tabletit oli valkeakoskelainen huumoripopyhtye 70-luvun lopulta 80-luvun lopulle.
Diskografia

Pallosalama tappoi lehmän Hauholla / Toivotonta brenkotusta (1987)
Kom till munnen med mej / Tsingis khan (1987)
Stromovka

Stromovka
Stromovka (viralliselta nimeltään Královská obora, kuninkaallinen metsästyspuisto) on yksi suurimmista puistoista Tšekin pääkaupunkissa Prahassa. Kooltaan se on noin 88,67 hehtaaria.
Historia

Stromovkan kuninkaallinen metsästyspuisto perustettiin vuonna 1266, kun Böömin kuningas Ottokar II Přemysl aitasi sen metsästysalueekseen ja rakennutti sinne kesähuvilan. Puisto koki kovia hussilaisten hallitessa Prahaa, mutta myöhemmin Vladislaus II korjautti sen valtakaudellaan. Rudolf II:n aikana Stromovkan rakennuksia uudistettiin, luonto- ja vesialueita laajennettiin sekä tunneleita rakennettiin. Muun muassa puiston etelärinteillä sijaitsevan huvilan renessanssiulkoasu on tältä ajalta. Historiansa aikana puisto toimi myös useaan kertaan sotilasleirinä. Nykyään ravintolana toimiva suuri salirakennus on alun perin vuodelta 1689.
Itävallan keisari Frans I:n vuonna 1804 antama asetus muutti Stromovkan kaikille avoimeksi puistoksi. 2000-luvulla puiston infrastruktuuria on peruskorjattu useaan kertaan ja sen lampia ja puustoa elvytetty. Esimerkiksi vuonna 2016 valmistuneessa projektissa Stromovkaan kaivettiin kaksi uutta lampea.
Nähtävyydet

Rudolfin tunneli (Rudolfova štola)
Kuvernöörin kesäpalatsi (Místodržitelský letohrádek)
Planetaario (Planetárium)
Šlechtova restaurace -ravintola
Restaurace Vozovna -ravintola
Buštěhradin rautatienvartijan talo (Strážní domek Buštěhradské dráhy)
Lähde:
Palvelut

Kävely-, juoksu-, pyöräily- sekä hevosreittien lisäksi Stromovkan alueella sijaitsee kaksi vapaassa käytössä olevaa ulkokuntosalia. Tämän puistossa sijaitsee lukuisia leikkipaikkoja sekä neljä suurempaa piknik-aluetta.
Stromovkan alueella sijaitsee monta vapaasti käytettävää juomavesipistettä sekä kaksi yleistä käymälää ja useampia irtonaisia kuivakäymälöitä.
Liikenneyhteydet

Stromovka sijaitsee Bubenečin kaupunginosassa Vltavajoen etelärannalla. Raitiovaunulinjat 6, 12 sekä 17 pysähtyvät pysähtyvät sen itäisen sisäänkäynnin lähettyvillä. Lähin metroasema on muutaman minuutin kävelymatkan päässä sijaitseva Nádraží Holešovice.
Puistoon pääsee myös polkupyörällä ja sitä halkovat päällystetyt pyörätiet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stromovka Wikimedia Commonsissa
Viktor Barvitiuksen maalaus Torstai Stromovkalla (1885)
Suomen kaasuverkko

Suomen kaasuverkko käsittelee Suomessa käytettävän maakaasun jakeluverkostoa.
Maakaasun jakelua varten rakennettu putkiverkosto kattaa Suomen kaakkois- ja eteläosan. Tällä alueella maakaasun osuus lämmön- ja sähköntuotannon polttoaineista on noin 30 % primäärienergian käytöstä ollen koko maan primäärienergian käytöstä noin 10 %. Maakaasun osuus sähkönhankinnasta vuonna 2013 oli 13 %. Maakaasulla on myös merkittävä osuus erityisesti kaukolämmön ja sähkön yhteistuotannossa, mutta myös kaukolämmön tuotannossa sekä lauhde- ja erillissähkön tuotannossa.
Historia

Vuonna 1974 ensimmäinen maakaasuputki Neuvostoliitosta Itä-Suomeen avattiin. Kaasuverkosto laajeni Pirkanmaalle ja pääkaupunkiseudulle vuonna 1986. Kaupunkikaasu Helsingissä vaihdettiin maakaasuun 1991–1994.
Vuoden 2020 alussa Suomen kaasuverkko yhdistettiin Baltian kaasuverkkoon ja samassa yhteydessä kaasun siirto eriytettiin kaasun myynnistä. Gasum Oy huolehtii kaasun tuotannosta ja myynnistä, ja Gasgrid Finland Oy kaasun siirrosta.
Verkon rakenne

Kaasuverkkoon kuuluu korkeapaineista siirtoputkistoa 1150 km, matalapaineista putkea 60 km sekä 77 km pitkä meriputki Viron Paldiskista Suomen Inkooseen. Putket ovat teräsputkia, joista suurin osa on pinnoitettu polyeteenimuovilla ja suojattu katodisella suojausjärjestelmällä. Siirtoputkiston vanhimmat osat on otettu käyttöön vuonna 1974.
Yhdeksän kompressoriyksikön avulla nostetaan kaasun painetta ja siten lisätään kaasuverkoston siirtokapasiteettia. Siirtoputkistossa on 8–32 km välein venttiiliasemia, joiden  venttiileillä voidaan tarvittaessa katkaista kaasun siirto ja tyhjentää putki kaasusta. Näitä venttiiliasemia on 166 kpl. Asiakkaiden lähellä sijaitsee paineenvähennysasemia, joiden tehtävä on säätää kaasun painetaso asiakkaalle sopivaksi.
Suomessa maakaasua varastoidaan ainoastaan putkiverkkoon vuorokausivaihteluiden tasaamiseksi.
Kaasun lähteet

Suomen kaasuverkossa on kaksi valtionrajat ylittävää pistettä: Imatran rajapiste sekä Balticconnector-yhdyspiste.
Sotatoimien, EU-pakotteiden ja Venäjän maakaasun Suomen-tuontiin liittyvien sopimuserimielisyyksien vuoksi maakaasun tuonti Imatran-rajapisteen kautta päättyi 21.5.2022. Maakaasua tuli Venäjän Länsi-Siperiasta kahdella rinnakkaisella putkella.  Venäjältä tuli 90% Suomeen tuodusta maakaasusta.
Balticconnector on kaasuputki Suomen ja Viron välillä. Se yhdistää Suomen ja Viron kaasuverkon toisiinsa Suomenlahden läpi Inkoon ja Viron Paldiskin välillä. Putki valmistui 2019. 2020 Suomen kaasusta kolmasosa tuli Balticconnectorin kautta.
Kaasua voidaan syöttää verkostoon myös Inkoosssa sijaitsevasta Exemplar-laivasta, Haminassa sijaitsevasta LNG-terminaalista sekä viiden suomalaisen biokaasulaitoksen kautta.
Kaasu

Kaasu on hajustettua.
Aiheesta muualla

Gasum: Maakaasun siirtoverkosto Suomessa (Arkistoitu – Internet Archive)
Suolammi (Jämsä, Salosvesi)

| Suolammi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jämsä
Koordinaatit:  62°06′35″N, 25°12′31″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Iso Rautaveden alue (14.52)
Järvinumero:  14.523.1.005
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  102,9 m 
Rantaviiva:  0,6 km 
Pinta-ala:  0,022 km² 
 fiSuolammi 
Suolammi on 2,2 hehtaarin laajuinen metsäjärvi Koskenpään kylän koillispuolella Jämsässä. Etäisyys Jämsän keskustasta on 27 kilometriä pohjoiseen.
Maantiede

Suolammin pituus etelästä pohjoiseen on 230 metriä. Järveä ympäröi Sammalsuo. Suolammi sijaitsee Salosvettä ja Pettämää yhdistävän Viekansalmen itäpuolella. Suolammin lounaiskulmasta lähtee laskuoja kilometrin päähän Pettämän Joensuunlahteen. Salosvesi-Pettämän korkeustaso on 40 senttimetriä Suolammia alempana. Suolammin itä- ja eteläpuolella järvisyys on vähäisempää kuin länsipuolella; kilometri itään sijaitsee Lampilanlammi (117,0 metriä mpy) ja kaksi kilometriä kaakkoon Hirvijärvi (163,2 metriä mpy). Hirvijärveltä 750 metriä kaakkoon sijaitsee toinen Suolammi (40 aaria, 169,5 metriä mpy).
Suolammi kuuluu Salosveden-Pettämän alueen kolmannen jakovaiheen vesistöalueeseen. Toinen jakovaihe on  Iso Rautaveden alue ja ensimmäinen on Jämsän reitin valuma-alue. Päävesistö on Kymijoen vesistö.
St. John’s (Kanada)

| St>  John’s (City of St John’s) |
| --- | --- |

 St. John’s
 Koordinaatit: 47°34′36″N, 52°42′04″W 
Valtio:   Kanada
Provinssi:  Newfoundland ja Labrador
Perustettu:  5. elokuuta 1583
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  St. Johnin kaupunginvaltuusto
 – Pormestari:  Danny Breen
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  445,88 km²
 – Metropolialue:  804,79 km²
Korkeus:  0–147 m
Väkiluku (2016):  108 860
 – Väestötiheys:  244,1 as./km²
 – Metropolialue:  205 955
 – Väestötiheys metropolialue:  255,9 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-3:30
 – Kesäaika:  UTC-2:30
Suuntanumero(t):  709
Lempinimi::  The City of Legends
Motto::  Avancez
 
 stjohns.ca 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
St. John’s on kaupunki Newfoundlandin saarella Kanadan itärannikolla. Se on Newfoundland ja Labradorin provinssin pääkaupunki ja suurin kaupunki. Vuonna 2016 siellä asui noin 108 000 ihmistä.
Maantiede

St. John’s sijaitsee Atlantin rannalla Avalonin niemen koillisosassa Newfoundlandin saarella. Se on Pohjois-Amerikan itäisin kaupunki. Kaupungin keskusta sijaitsee St. Johnin sataman pohjoispuolella ja muu kaupunki levittäytyy kukkuloille länteen, pohjoiseen ja itään. Kaupungin aseman seudun asutus sai vuonna 1921.
Historia

Newfoundlandin saaren alkuperäisasukkaita olivat beothukit. On todennäköistä, että beothukit käyttivät Avalonin niemeä aikanaan joko asuinalueena tai metsästysalueena.
Kaupungin tarkkaa perustamisajankohtaa ei tiedetä, mutta paikkakunnalla uskotaan, että italialainen tutkimusmatkailija Giovanni Caboto (John Cabot) olisi saapunut paikkakunnalle 24 kesäkuuta 1497. Näin tulkiten se voisi olla vanhin eurooppalainen siirtokunta Pohjois-Amerikassa. Portugalilaisessa Pedro Reinelin kartassa (1516–20) seudulle on merkitty "Rio de San Johem" ja myöhemmin, vuoden 1527 kirjeessä englantilainen merenkulkija John Rut mainitsee paikan "Haven of St. John's." Hänen mukaansa St. Johnin satamassa oli jo tuolloin laivoja Normandiasta, Bretagnesta ja Portugalista.
Kun Sir Humphrey Gilbert saapui ottaakseen alueen Englannin siirtokunnaksi 5. elokuuta 1583, uudisasutusta oli kehittynyt sataman pohjoispuolella. Kaupunki kasvoi 1600-luvulla kukoistavan kalastuksen mukana. Kalastajille oli tavallista asua St. Johnissa kesäisin ja muuttaa talveksi muualle. Kaupungin vakinainen asutus pysyikin varsin pienenä aina 1800-luvulle saakka. Uudisasukkaat estivät seudun alkuperäisasukkaiden toimeentulolle välttämättömän pääsyn rannikolle, ja heistä levisi alkuperäiskansaan tartuntatauteja kuten tuberkuloosia. Nääntymys ja taudit tappoivat saaren alkuperäisasukkaat sukupuuttoon. Viimeinen beothuk Shawnadithit menehtyi tuberkuloosiin St. John'sissa vuonna 1829.
Vuonna 1815 St. Johnin vakituinen asukasluku oli kasvanut lukemaan 10 000 edellisen vuosisadan noin tuhannesta. Vuoden 1870 jälkeen kaupunkiin kehittyi pienimuotoista teollisuutta ja vuonna 1882 avattiin kaupungin kuivasatama. Vuonna 1898 rakennettiin puolestaan Newfoundlandin rautatie. Toisaalta 1800-luvun aikana kaupunkia hävittivät useat eri suurpalot. Kalan hinta romahti ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja tilannetta pahensi entisestään 1930-luvun lama. Taloudellinen ahdinko päättyi vuonna 1941, jolloin Yhdysvallat alkoi rakentaa kaupunkiin toisen maailmansodan aikana käytettyjä sotilastukikohtia. Kaupunki kasvoi myös sodan jälkeen. Kun Newfoundland ja Labrador liittyi Kanadan liittovaltioon rakennusbuumi sai tukea myös liittovaltion kassasta. Toisaalta kaupunki tuli entistä riippuvaisemmaksi julkisen puolen työpaikoista menettäen samalla asemansa pääasiallisena kalanvientisatamana.
Talous

St. Johns kärsi huomattavasti turskan kalastuksen romahduksesta 1990-luvun alussa. Lisäksi sen sataman merkitys on vähentynyt huomattavasti. Sittemmin alueen rannikolta on kuitenkin alettu porata öljyä. Esimerkiksi ExxonMobil Canada muutti päätoimistonsa kaupunkiin vuonna 2010. Myös turismin merkitys on kasvanut. 2000-luvulla kaupunkiin on avattu useita hotelleja. Kaupungin kautta kulkee useita risteilyaluksia. Julkinen hallinto liittovaltion, provinssin ja kunnan tasolla on kuitenkin edelleen yksi huomattavimmista työnantajista. Suurimpia yksittäisiä työnantajia ovat Eastern Health ja Memorial University.
Väestö

St. Johnin asukasluku oli vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan 108 860. Vuoden 2011 laskennan mukaan sama luku oli 106 172. Kaupungin suuremman metropolialueen väkiluku oli vuonna 2016 205 955.
Vuonna 2016 kaupungin asukkaista 100 010 puhui äidinkielenään englantia ja 650 ranskaa. Muita kuin kahta virallista kieltä puhui äidinkielenään 6 180 henkilöä. Maahanmuuttajia kaupungin asukkaista oli samaan aikaan 6 535. Vuonna 2016 kyseltiin myös kanadalaisten etnistä taustaa. St. Johnissa oli 45 270 kanadalaista, 43 295 englantilaista, 35 035 irlantilaista, 9 955 skottia, 5 790 ranskalaista, 3 895 ensimmäisten kansojen jäsentä, 3 085 saksalaista, 1 860 kiinalaista, 1 640 walesilaista ja 1 435 newfoundlandilaista.
Kulttuuri

Kaupungissa sijaitsee Signal Hill National Historic Site. Historiallinen kohde sisältää niin sanotun Cabot Tower-tornin. Torni on rakennettu vuonna 1897 Caboton Newfoundlandin vierailun 400-vuotispäivän kunniaksi. Torni on myös paikka, jolla Guglielmo Marconi sai vuonna 1901 ensimmäisen Atlantin ylittäneen langattoman viestin. Torni sijaitsee kukkulalla, jonka rinteellä on myös Newfoundlandin geologiaan keskittynyt museo. Kaupungin muita museoita ovat The Railway Costal Museum ja Provincial Museum of Newfoundland and Labrador. Kaupungissa sijaitsevat myös Arts and Culture Centre ja Resource Centre for the Arts. St. John’s Day -juhlapäivää on vietetty vuodesta 1978 lähtien vuosittain 24. kesäkuuta. Newfoundland and Labrador Folk Festival on yksi provinssin suurimmista tapahtumista.
Vuosittain joka elokuun ensimmäinen keskiviikko järjestetään Royal St. John’s Regatta. Kisa on järjestetty vuodesta 1818 lähtien.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta St. John’s Wikimedia Commonsissa
Ranskalaisten ja brittien taistelu vuodelta 1762.
Kaupunkia vuonna 1892 hävittäneen tulipalon tuhoja.
Öljynporauslautta Newfoundlandin rannikolla.
Royal St. John’s Regatta.
Talampayan kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  La Riojan maakunta
Pinta-ala:  2 150 km²
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  Parque nacional Talampaya 
Tyyppi:  Argentiinan kansallispuisto 
Perustettu:  1997
Luokitus:  Lugar o Sitio Histórico Nacional (d) (13. marraskuuta 1995) 
Hallinto:  Administración de Parques Nacionales
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Talampayan solan seinämää.
Talampayan kansallispuisto on 2 150 km² laajuinen kansallispuisto Argentiinassa La Riojan maakunnan keskiosissa. Alue nimettiin kansallispuistoksi vuonna 1997 ja vuonna 2000 UNESCOn maailmanperintökohteeksi yhdessä Ischigualaston puiston kanssa.
Talampayan perustettiin suojelemaan alueen merkittäviä arkeologisia ja paleontologisia jäännöksiä. Noin 1 500 metriä merenpinnan yläpuolella olevassa puistossa on kauniita maisemia ja tyypillinen vuoristoilmaston eläimistö ja kasvisto.
Puistosta on löytynyt dinosaurusten fossiileita, tosin ei yhtä merkittäviä kuin Ischigualastosta, ja alkuperäisasukkaiden jäänteitä, kuten kalliopiirroksia. Talampayan solassa on näyttäviä kivimuodostelmia, jotka kohoavat 143 m:n korkeuteen. Sola on kapeimmillaan vain kahdeksan metriä leveä.