Clark Ashton Smithin elämäkerta
Elämäkerta > Sairastuminen ja suosion lasku

Esikoisensa julkaisun jälkeen Smith katosi nopeasti julkisuudesta. Syynä oli ujon ja herkän kirjailijan saama hermoromahdus, sillä Smith ei kestänyt julkisuuden paineita eikä sopeutunut suurkaupungin älykköjen boheemiin elämäntyyliin. Smithin ystävän Hal Rubinin mukaan kokemukset länsirannikon suurkaupungeissa mursivat Smithin henkisesti ja synnyttivät pakkomielteen kuolemaan.
Kotiin palattuaan Smith kieltäytyi heikkoon taloustilanteeseensa vedoten sekä Sterlingin että Jack Londonin kutsuista. Masentunut ja neuroottinen Smith uskoi saaneensa San Franciscon kosteassa ilmastossa jonkin tartunnan. Paikallislääkäri määritteli sairauden tuberkuloosiksi, mutta toisaalta myöhemmissä lääkärintarkastuksissa sairautta ei Smithillä havaittu. Sairauden oireita olivat nivelkivut, ruuansulatusvaivat sekä korkean kuumeen ja alilämmön vuorottelu. Tuskalliset oireet ja kuolemanpelko olivat Smithille kammottava kokemus, vaikka tauti lopulta väistyikin. Todennäköisesti tauti parani itsestään. Sterling tarjoutui rahoittamaan Smithin hoidon, mutta tämä kieltäytyi. Smith palasi San Franciscoon vasta kesällä 1914. Kotiinpaluun jälkeen hän pysytteli vanhempiensa luona, missä hänen ajatuksensa keskittyivät pakkomielteisesti kuolemaan.
Smith julkaisi vuosina 1912–1913 kirjallisuuslehdissä muutamia runoja. Vuodesta 1913 vuosikymmenen vaihteeseen hän oli osittain työkyvytön, ja hänen tuotteliaisuutensa väheni huomattavasti. Smithin toinen kokoelma Odes and Sonnets ilmestyi vasta 1918. Lyhyessä kirjassa oli vain 15 runoa ja lisäksi Sterlingin esipuhe, jossa Smithiä kiitettiin elävistä amerikkalaisrunoilijoista parhaaksi. Lyhyydestään huolimatta teos sai myönteisiä arvosteluja, ja Edwin Markham yhtyi Sterlingin arvioon.
Arvovaltaisista suojelijoista huolimatta Smithin maine laski, ja perheen talousvaikeudet jatkuivat. Vuonna 1917 Smith pyysi Sterlingiä keräämään ystäviltään 1 500–2 000 dollaria, joiden avulla Smithit voisivat perustaa kanatilan. Sterling piti summaa epärealistisen suurena, mutta onnistui löytämään joukon seurapiiri-ihmisiä, jotka alkoivat maksaa Smithin perheelle kuukausittaista avustusta. Eräs heistä oli kaivospohatan vaimo Celia Clark, joka maksoi Smithille kuukausittain 75 dollaria. Maksut jatkuivat kevääseen 1920 saakka, jolloin Clark ilmeisesti unohti asian.
Kuntonsa salliessa Smith teki perheensä maatilalla erilaisia ruumiillisia töitä. Seuraavina vuosina hän toimi kiertelevänä työläisenä ja teki lähistön maatiloilla erilaisia aputöitä. Hän esimerkiksi pilkkoi puita ja poimi hedelmiä. Ruumiillinen työ vahvisti hänen hintelää ruumiinrakennettaan, ja ulkoilma auttoi tuberkuloosia paranemaan. Vuonna 1916 Smith alkoi maalata vesiväreillä ja harjoitteli säännöllisesti myös piirtämistä.
Smithin kolmas runokokoelma Ebony and Crystal ilmestyi 1922. Teos oli omakustanne ja painos 500 kappaletta. Auburn Journalin kirjapainossa painettu kirja vilisi kirjoitusvirheitä, joita Smith korjasi kappaleisiin lyijykynällä. Kirjassa oli 29 proosarunoa ja 85 runoa. Erityisesti The Hashish-Eater sai aikalaisilta myönteisiä arvosteluja ja on sittemmin kohonnut Smithin arvostetuimmaksi runoksi. Sterlingin kiittävästä esipuheesta huolimatta Smithillä oli vaikeuksia saada omakustanteelleen levitystä, ja monet kirjoista hän lopulta lahjoitti pois. Arvostelut olivat aiempaa huonompia: Smithille ominainen fantastinen romantiikka oli mennyt muodista ja modernistinen, realistinen proosa hallitsi kirjamarkkinoita. 1910-luvun mittaan Smith alkoikin käsitellä teksteissään rakkauden ja luonnon kaltaisia aiempaa arkisempia aiheita. Sterling piti kehitystä myönteisenä ja auttoi Smithiä saamaan tekstejään erilaisiin aikakauslehtiin.
Smithillä oli 1923–1926 vakituinen kolumni Auburn Journalissa. Hänen tekstinsä olivat lähinnä lyhyitä runoja. Niistä parhaat hän kokosi vuonna 1925 julkaistuun Sandalwood-kirjaan. Sekin oli omakustanne, jota Smith painatti vain 250 kappaletta. Myös Sandalwoodin virheet hän joutui korjaamaan käsin.
Vuosina 1921–1925 Smith kirjoitti puolenkymmentä rakkausnovellia ja vuonna 1930 vielä kolme. Hän sai niistä myydyksi vain kaksi, ja tarinoiden jälkimaine on ollut sangen kielteinen.
Smith opetteli 1920-luvun puolivälissä ranskaa. Hän käänsi englanniksi ainakin 14 Baudelairen runoa ja yhden Paul Verlainen runon, jotka julkaistiin Weird Talesissa. Smith kirjoitti myös muutamia omia runoja ranskaksi. Sandalwoodin jälkeen Smith ei enää kirjoittanut laajoja runokokonaisuuksia, vaikka pysyikin lajityypin harrastajana kuolemaansa saakka.