stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Etelä-Sudan
Talous

Öljytulot muodostavat 98 prosenttia Etelä-Sudanin tuloista. Sudanien alueella tuotetaan päivässä yhteensä puoli miljoonaa barrelia öljyä, josta kolme neljäsosaa tulee Etelä-Sudanin alueelta. Öljy kulkee putkea pitkin Port Sudanin satamaan pohjoisessa Sudanin poikki. Toista öljyputkea Kenian suuntaan on suunniteltu. Nykyisin tunnettujen öljyvarojen arvellaan ehtyvän lähivuosikymmeninä ja tuotannon olleen huipussaan vuosina 2011–2012. Sudanin kanssa käydyt kiistat öljyn kuljetuksesta ovat pienentäneet kansantuotetta dramaattisesti.
Sudan ja Etelä-Sudan sopivat vuonna 2005 öljytulojen jakamisesta puoliksi kummallekin, mutta sopimus raukesi etelän itsenäistyessä. Ennen öljytuloja alueella elettiin lähinnä omavaraisviljelystä.
Öljyn lisäksi maan luonnonvaroihin kuuluvat rautamalmi, kromi, volframi, silikaattimineraalit, sinkki, hopea, kulta ja vesivoima. Maanviljelystuotteita ovat puuvilla, maapähkinä, hirssi, durra, vehnä, arabikumi, sokeriruoko, kassava, mango, papaija, banaani, bataatti, seesaminsiemen sekä lampaat ja muu karja.
Suurin osa Etelä-Sudanin väestöstä on erittäin köyhää ja maan infrastruktuuri on alkeellinen. Asfalttiteitä on vähän ja matkapuhelimet harvinaisia. Varakkaita ihmisiä ovat ne, joilla on paljon karjaa. Niili on tärkeä kulkureitti. Vuonna 2024 Etelä-Sudan oli maailman korruptoitunein maa (sija 180/180).
Vuonna 2013 maassa oli 85 lentopaikkaa, mutta vain kolmella niistä oli päällystetty kiitotie.
Väestö

Etelä-Sudanissa oli vuonna 2015 asukkaita arviolta 12,043 miljoonaa, joista miehiä 50,75 prosenttia ja naisia 49,25 prosenttia. Vuosittainen väestönkasvu vuonna 2014 oli 2,93 prosenttia, syntyvyys tuhatta henkeä kohti 37,7 ja kuolleisuus 8,4. Miesten elinajanodote oli 59 vuotta ja naisten 61,9 vuotta. Väestö on nuorta: alle 15-vuotiaiden osuus oli 45,8 prosenttia. Kaupunkiväestön osuus oli 19 prosenttia.
Etelä-Sudanin väestö koostuu monista etnisistä ryhmistä, joista suurimmat ovat dinkat, nuerit ja šillukit. Suurin osa asukkaista harjoittaa perinteisiä heimouskontoja.
Koulutus on suuri haaste, sillä on arvioitu aikuisista 75 prosenttia olevan lukutaidottomia, ja vain kaksi prosenttia ikäluokasta käy edes alakoulun loppuun. Lukutaidottomina on varsinkin naisia, esimerkiksi vuoden 2009 arvion mukaan 84 prosenttia, kun samaan aikaan miehistä 40 prosenttia osasi lukea. Vuonna 2015 yli 15-vuotiaiden eteläsudanilaisten lukutaitoprosentti oli YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan eräs maailman alhaisimmista, vain 31,9 prosenttia.
Maan yliopistoista vanhin on vuonna 1975 perustettu Juban yliopisto, jossa on noin 10 000 opiskelijaa.
Terveydenhuolto on puutteellista. Esimerkiksi äitiyskuolleisuus on eräs maailman korkeimmista, sillä vuonna 2015 maassa menehtyi keskimäärin 789 äitiä 100 000 synnytystä kohden.
Väestö > Uskonto

Etelä-Sudanissa ei ole virallista pääuskontoa. Perustuslaki tunnustaa kaikki uskonnot ja toteaa, että valtio ja uskonto tulee pitää erillään. Uskonto on kuitenkin maassa tärkeä asia ja se on ollut kansaa yhdistävä tekijä myös vaikeina sisällissotien vuosikymmeninä. Enemmistö Etelä-Sudanin väestöstä on kristittyjä. Vuonna 2017  väestöstä  37,2% oli roomalaiskatolisia kristittyjä ja 36,5% episkopaalisiin kirkkoihin tai muihin kristillisiin ryhmiin kuuluvia. 19,7% väestöstä on animisteja tai perinteisiä uskontoja harjoittavia, joista suurin osa asuu Etelä-Sudanin eteläisen osan kylissä. Muslimeja on 6,25 % Etelä-Sudanin väestöstä.
Etelä-Sudanin vielä ollessa osa Sudania 1980-luvulla keskushallinto yritti ottaa islamin uskon käyttöön maan eteläisessä osassa. Etelässä kuitenkin kieltäydyttiin islamistisesta hallituksesta. Tämä vastustus sai aikaan sisällissodan vuosina 1983–2005.
Politiikka > Vapauksien kehitys

Freedom Housen vuoden 2022 raportin mukaan Etelä-Sudan ei ole vapaa maa. Sudanista vuonna 2011 itsenäistynyt Etelä-Sudan joutui sisällissotaan vuonna 2013, kun presidentti Salva Kiir Mayarditin ja hänen erottamansa varapresidentin Riek Macharin välinen erimielisyys laukaisi taistelut heidän kannattajiensa keskuudessa ja jakoi maan etnisesti. Vuoden 2018 rauhansopimus viivästytti entisestään myöhässä olevia kansallisia vaaleja ja loi epämukavan vallanjakojärjestelyn poliittisen eliitin keskuudessa, joka on johtanut rehottavaan korruptioon, talouden romahdukseen sekä siviileihin, toimittajiin ja avustustyöntekijöihin kohdistuviin julmuuksiin.
Kulttuuri ja kansalliset tunnukset

Etelä-Sudanin kuusivärinen lippu on maan vapautusliikkeen (Sudan People’s Liberation Army, SPLA) entinen tunnus. Maan valuutta on Etelä-Sudanin punta. Kuva-aiheiksi ehdotettiin sekä poliitikkoja että kulttuuri- ja luontoaiheita. Kaikkiin seteleihin aiheeksi tuli edesmennyt etelän kapinallisten arvostetuin johtaja, tohtori John Garang. Kansallislaulun teksti syntyi 49 runoilijan yhteistyönä, ja sävelmä valittiin yleisökilpailulla.
Kulttuuri ja kansalliset tunnukset > Urheilu

Etelä-Sudanilla on maajoukkueet jalkapallossa ja koripallossa. Nykyisen Etelä-Sudanin alueella syntyneet koripalloilijat Manute Bol, Deng Gai ja Luol Deng ovat pelanneet NBA:ssa. Koska maalla ei ollut Lontoon vuoden 2012 kesäolympialaisten aikaan kansallista olympiakomiteaa, kilpaili eteläsudanilainen maratonjuoksija Guor Marial itsenäisenä olympiaurheilijana olympialipun alla. Hän sijoittui Lontoossa 47:nneksi ajalla 2.19.32.
Kulttuuri ja kansalliset tunnukset > Media

Etelä-Sudanissa radio on suosituin tiedonvälityksen väline. Sanomalehdet ovat toiseksi suosituimpia, vaikka ne ovat monille paikallisille liian kalliita. Valtiollisella yleisradioyhtiö South Sudan Broadcasting Corporationilla (SSBC) on löyhästi yhteen kytkeytyvä radioasemien verkosto nimellä South Sudan Radio. Muita radioasemia ovat muun muassa Eye Radio, Radio Miraya, Bakhita Radio ja Capital FM. Televisioalalla ei ole paljoa kilpailua, ainoa televisiokanava SSBC TV on valtion yleisradioyhtiön alaisuudessa. Television leviämisen kehitystä haittaa köyhyys ja rajallinen sähkö- ja televiestintäinfrastruktuuri.
Yhdysvaltalaisen Freedom Housen mukaan Etelä-Sudanin siirtymävaiheen perustuslaki takaa lehdistönvapauden, mutta sitä ei noudateta käytännössä. Toimittajia uhkaa häirintä ja pidätykset viranomaisten epäedullisiksi katsomien raporttien vuoksi. Toimittajat ilman rajoja -järjestön julkaiseman vuosiraportin (2020) mukaan lehdistövapaus on Etelä-Sudanissa heikko. Maa sijoittui sijalle 138 järjestön pisteyttämästä 180 maasta ja kuuluu maailmanlaajuisesti lehdistönvapauden viisiportaisella asteikolla toiseksi heikoimmalle tasolle, vaikean lehdistönvapauden luokkaan. Sisällissodasta toipuvassa maassa lehdistö raportoi yhteiskunnan tapahtumista säästeliäästi, vain tärkeimmiksi katsomistaan tapahtumista. 2010-luvulla on murhattu kymmenen toimittajaa, ja presidentti Salva Kiir on sanallisesti uhkaillut kriittisiä toimittajia, jotka "työskentelevät maataan vastaan".
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Etelä-Sudan Wikimedia Commonsissa
Johansson, Peik: Juhlapäivät Jubassa, Kansan Uutiset 14.1.2011
| n k Afrikan valtiot |
| --- | --- | --- |
|  Pohjois-Afrikka |  Algeria  Egypti  Libya  Marokko  Mauritania  Sudan  Tunisia  |  |
|  Länsi-Afrikka |  Benin  Burkina Faso  Gabon  Gambia  Ghana  Guinea  Guinea-Bissau  Kamerun  Kap Verde  Kongon tasavalta  Liberia  Mali  Norsunluurannikko  Niger  Nigeria  Päiväntasaajan Guinea  São Tomé ja Príncipe  Senegal  Sierra Leone  Togo  |  |
|  Keski-Afrikka |  Burundi  Keski-Afrikan tasavalta  Kongon demokraattinen tasavalta  Ruanda  Tšad  |  |
|  Itä-Afrikka |  Djibouti  Eritrea  Etelä-Sudan  Etiopia  Kenia  Seychellit  Somalia  Tansania  Uganda  |  |
|  Eteläinen Afrikka |  Angola  Botswana  Etelä-Afrikka  Komorit  Lesotho  Madagaskar  Malawi  Mauritius  Mosambik  Namibia  Swazimaa  Sambia  Zimbabwe  |  |
 Itsehallintoalueet: Länsi-Sahara kiistanalainen alue  Mayotte  Réunion  Saint Helena 
Salva Kiir, Etelä-Sudanin presidentti vuodesta 2011
Etelä-Sudanin osavaltiot.
Terässilta Valkoisen-Niilin yli Jubassa.
Etelä-Sudanin kartta.
Karjaa kadulla Jubassa.
Five Nights at Freddy’s: Help Wanted 2

| Five Nights at Freddy’s: Help Wanted 2 |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Steel Wool Studios
Julkaisija:  Scott Cawthon
Jakelija:  PlayStation Store, Steam ja Meta Store
Pelisarja:  Five Nights at Freddy’s
Julkaistu:  2023
Lajityyppi:  selviytymiskauhupeli
Pelimuoto:  yksinpeli
Alusta:  PlayStation 5, Microsoft Windows ja Nintendo Switch
Lisenssi:  Suljettu lisenssi
Jakelumuoto:  Digitaalinen jakelu
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Five Nights at Freddy’s: Help Wanted 2 on Five Nights at Freddy’s -pelisarjaan kuuluva virtuaalitodellisuuspeli. Se on jatkoa Five Nights at Freddy’s: Help Wantedille.
Juoni

Pelissä pelaaja työskentelee Fazbear-pizzeriassa.
Hampurin kulttuuri

Olkapääkärki.
Hampurin kulttuuri oli viime jääkauden loppuvaiheen peuranmetsästäjien kulttuuri Pohjois-Saksassa ja lähialueilla. Tämä kulttuuri tunnetaan hyvin varhaisista jousista ja nuolista. Hampurin kulttuuri vallitsi ajoitusten mukaan noin 15500–14000 kalenterivuotta sitten..
Peuran lisäksi alueen asukkaat metsästivät myös pienempää riistaa, muun muassa jäniksiä. Ihmisten arvellaan asuneen saamelaisten kotaa muistuttavissa asumuksissa. He liikkuivat vuotuisen kierron mukaan. Kulttuuri tuotti hyvin niukasti taide-esineitä, ja koruja oli vähän. Kulttuurin esineistä tunnetaan muun muassa Stielspize eli ruotokärki, Kerbspitz eli olkapääkärki, sarviharppuunat ja hihnaleikkurit. Kulttuurissa on sekä tuon ajan itäisiä että läntisiä piirteitä. Monien mukaan kulttuuri lähti Ranskasta, toisten mukaan se olisi tullut idästä päin.
Kulttuurin alkuaika on kylmällä vanhemmalla dryaskaudella, se kukoisti Bölling-lämpökaudella ja päättyi kylmään jaksoon. 
Hampurin kulttuuri ulottui noin 300 kilometrin levyisellä vyöhykkeellä silloin kuivalta Pohjanmeren pohjalta ja Hollannista Puolaan.
Hampurin alueella oli kulttuurin aikoihin pensaita, matalia vaivaiskoivua ja mäntyä harvakseltaan kasvavaa aluetta, joka soveltui hyvin peuralle. Tämän kulttuurin ihmisiä vaelteli myös Etelä-Skandinaviassa ja pitkin Norjan rannikkoa, jossa merenpinta oli 50 metriä nykyistä alempana. Kulttuuri levittäytyi ajan mukana itään päin. Hampurin kulttuurissa on mielenkiintoista se, että se oli ensimmäisiä pohjoiseen jääkauden päättyessä työntyneitä kulttuureja.  
Hampurin kulttuurin jälkeen tuli Tanskaan Brommen kulttuuri, Pohjois-Saksaan Ahrensburgin kulttuuri, ja sen eteläpuolelle Federmesserin kulttuuri.
Kulttuurin luonne

Peura oli kulttuurin pääriista. Riistan ja muiden luonnonverojen perässä vaellettiin vuosikierron mukaan. Kesä- ja talvileirit leinevät olleen erikseen.
Kaikki löydetyt asuinpaikat ovat pieniä ja joissakin niistä on löydetty kiviä ympyrässä kotamaisen tai tiipiimäisen asumuksen peiton painoina. Peuran lisäksi metsästettiin myös hevosta, jänistä, kettua ja lintuja. Jotkut asuinpaikat olivat aivan jään reunan lähellä, jossa kasvoi vain pajua ja koivua. Hampurin kulttuurista säilyneitä kiviesineitä luonnehtivat karkeat, ruotokavennetut nuolen- ja keihäänkärjet sekä luun halkaisuun käytetyt kaarevateräiset uurtimet, joissa soikean litteän osan toisessa päässä oli vino piikkimäinen piikiviulkonema. Oli myös leikkureita, joissa oli kapea sisäänpäin kääntyvä terä, joka kiinnitettiin peuransarveen.  Hampurin kulttuuriin liitetään peuransarven työstössä käytetyt talttamaisen purat, joita kutsutaan saksaksi nimellä Zinken. Hampurin kulttuuri oli ensimmäinen joka käytti jousta ja nuolta, Madeleinen ihmiset eivät niitä tunteneet. Samoihin aikoihin jousta ja nuolta käytettiin Ukrainassakin.
Kulttuurin alue

Tämä kulttuuri vallitsi viime jääkauden loppupuolen aikaan pääosin Pohjois-Saksassa, Belgiassa ja Hollannissa.
Kulttuuri ulottui karkeasti Belgian länsirajalta Itä-Puolaan asti. Eniten sen tunnistettuja löytöpaikkoja oli Pohjois-Saksassa ja Alankomaiden pohjoisosassa.. Lännessä kulttuuri oli suunnilelen 52 leveysasteen pohjoispuolella, idässä kulttuuri ulottui suunnilleen Krakovan leveyksille etelässä. Pohjoisraja oli Itämeri-Pohjanmeri. Tehdyissä löydöissä on tihentymä Elben jokilaaksossa Hampurin tienoilla, ja ne rajoittuvat entiselle Pommeri-stadiaalin jäätikön rajalle.. toinen tihemntymä varsinkin Havelte-ryhmäsäs on pohjoisessa Itä-Hollannissa. Mannerjäätikkö oli Hampurin kulttuurin aikoihin Gotlannin tasalla, ja alueella oli tundraa vielä 16 000 vuotta sitten ja arokasvillisuutta noin 15 000 vuotta sitten. Hampurin kulttuurin aikainen kasvillisuus lienee ollut yhdistelmä tai ajan/paikan mukaan vaihdellen tundraa, tundra-aroa, koivikkoa ja/tai koivu-mäntymetsiä.
Meiendorfin löytöpaikan lämpötila 14 600 vuotta sitten oli kesällä +13 °C ja talvella –5 °C eli alue oli metsänrajan eteläpuolella. Varhaisimpana aikana Meiendorfia käytettiin kesämetsäleirinä, myöhemmin Elben jokilaaksoon siirryttiin asumaan myös talvisin.
Asutus oli harvaa: noin 1-3 as/100km 2.
Meiendorfista on löydetty tuhansia peuran luita. Stellmoorista Hampurin läheltä on löydetty kaksi asutuskerrosta, joista alempi syntyi kylmällä vanhemmalla dryaskaudella. 
Stelmoorissa asuttiin vanhemmalla dryaskaudella, joka oli kylmä jakso. Ruotsin vanhin asutus oli Hampurin kulttuuriin liittyvä peuran pyyntipaikka Mölleröd Skånessa, 14 000 vuoden takaa. Tämän kulttuurin ihmisiä vaelsi kesällä pohjoiseen pitkin Norjan rannikkoa, jossa vedenpinta oli silloin 50 metriä nykyistä alempana.
Hampurin nuolenkärjet ja työkalut

Hampurin nuolenkärjet olivat niin sanottuja olkapääkärkiä, Tanskasta on löydetty myös toisenlaisia Havelte-kärkiä, joita pidetään myöhäiseen Hampurin kulttuuriin liittyvinä. Olkapääkärkiä on löydetty myös Pariisin altaasta myöhäiseltä Madeleine-kaudelta, muttei niiden uskota liittyvän Hampurin kulttuuriin. Aiemmista kärjistä esimerkiksi Perigordin Gravetten ajan varhainen Font Robertin kärki on tyypiltään hieman ruotokärkeä muistuttava olkapääkärki..  Lisäksi oli tietenkin uurtimia, joilla halkaistiin ja kaiverrettiin luuta. Teräväkärkisillä leikkureilla luultavasti tehtiin nahkatöitä.
Hampurin kulttuurin työkaluja olivat hihnaleikkurit ja pura, saksaksi Zinken, jolla halkaistiin putkiluuta.
Leviäminen, muuntuminen

Hampurin kulttuuri kehittyi ja hajosi ajan mukana eri alueille. Pohjoiseen syntyi itsenäinen Havelte-nuolenkärkien perinne. Hampurin kulttuuri oli oma kulttuurinsa, joka rajoittui etelän matalilla vuorilla Göttingenistä pohjoiseen olevaan Madeleinen kulttuuriin, jonka alavin paikka oli Gadenstedtissa. Madeleinen kulttuuri oli levinnyt idässä jopa Puolaan asti. Myöhemmin Madeleinen kulttuuri levisi Reininmaalla 13 500 – 13 000 vuotta sitten. Ruotsin vanhin asuinpaikka Molleröd oli 14 000 vuotta sitten Hampurin kulttuuria.
Leviäminen, muuntuminen > Aikajako

n 15500-14000 vuotta sitten vanhempi: Meiendorf, ruotokärki?, vanhin dryaskausi,tundraa Etelä-Tanskassa, kauden alussa heinäkuussa noin 8-9 °C
n 14500-13500 vuotta sitten nuorempi: Slotseng, havelten kärkiä, puistotundraa Etelä-Tanskassa, Bälling-kaudella lämpötila 15 °C
Hampurin kulttuuri päättyi viimeistään noin 14000 vuotta
sitten.
Mistä kulttuuri tuli?

Hampurin kulttuuri levisi yleisen käsityksen mukaan Saksan pohjoisosiin Pohjois-Ranskasta tai läntisestä Keski-Saksasta, mutta joidenkin mukaan Saksan-Puolan suunnalta. 
Jääkauden huippukaudella ennen Hampurin kulttuuria Euroopan väestö oli jakautunut läntiseen Ranskan asutuslohkoon Pyreneiden seuduilla, ja Itä-Euroopan lohkoon Ukrainan seudulla. Lännessä kukoistivat ensin Solutrén ja sitten Madeleinen kulttuurit, ja idässä Gravette-pohjainen Kostenkin kulttuuri. Molempien lohkojen asutus lähti leviämään pohjoiseen ilmaston lämmettyä.
Ihmisen uskotaan saapuneen Hampurin alueella kahtena aaltona, ensin asumaan tilapäisesti, sitten pysyvämmin. Joidenkin tietojen mukaan Hampurin alueella saattoi olla asutusta jo 17 700 vuotta sitten jääkauden huippukohdan mentyä ohi. Ihmisiä nimittäin asui Alppien ja Pohjois-Saksan jäätikön välissä jääkauden lyhytaikaisen kylmimmän huipun mentyä ohi. Noin 16 000 kalenterivuotta sitten lisääntyivät Madeleinen kulttuurin leirit Keski-Saksassa ja Reininmaalla sellaisissa paikoissa kuten Gönnersdorf ja Andernach.
Hampurin kulttuurin alku sijoittuu varhaiseen jääkauden päättymisvaiheeseen, lämpimään Bölling/Meiendorf-interstadiaaliin. Tämän lämpökauden aikana Hampurin kulttuuri levisi Pohjois-Saksassa ja laajeni lyhyessä ajassa 14 700-14 600 vuotta sitten. Arvellaan, että aluksi Hampurin alueelle tultiin kesällä metsästämään, ja ilmaston lämmettyä myöhemmin myös asuttiin talvella.
Mistä kulttuuri tuli? > Ranskasta?

Hampurin kulttuurin katsotaan yleensä levinneen Pohjois-Ranskasta Saksaan. Tällöin kulttuuri pohjautuisi pitkälti alkujaan Etelä-Ranskassa Pyreneiden seuduilla syntyneen Madeleinen kulttuurin leviämiseen. Hampurin kulttuurin kanssa samoihin aikoihin kukoisti Englannissa Madeleine-peräinen Creswellin kulttuuri. Hyvin varhaisena Hampurin paikkana pidetään Schweskaun löytöpaikkaa Lüchow-Donnenbergissä, jossa esineistö muistuttaa sekä Madeleinen, Creswellin että Hampurin kulttuurin esineistöä. Samantyyppinen Madeleinen työstötapaa käyttävä Hampurin kulttuurin löytöpaikka on kaivettu Bornstorfista.
Karhun leviämisen mukaan Hampurin kulttuurin seutu kuului läntiseen alueeseen. Niinpä ajattelenkin Hampurin kulttuurin väestön tulleen Madeleinen kulttuurin piiristä Ranskasta.
Mistä kulttuuri tuli? > Idästä?

Joidenkin muhaan Hampurin kulttuuri ei voinut syntyä Ranskan Madeleine kulttuurista.
Hampurin perinne ilmestyi jo Madeleine IV-vaiheessa, joka ei ollut ehtinyt levitä pohjoiseen Keski-Ranskasta.
Kulttuurien välissä oli yhä 600–800 kilometriä asumatonta tilaa.
Monet Hampurin kulttuuripiirteet ovat itäisiä. Näitä ovat kodat, meanderiornametiikka ja peurojen uhraamien järviin . Madeleinen kulttuurin vaikutteet olisivat levinneet vain etelämpänä.
Tämän mukaan Ranskan asutusta olisi tullut Hampurin seuduille vasta Allerödin kaudella .
Mistä kulttuuri tuli? > Molemmista ?

Hampurin kulttuurissa on sekä läntisiä Madeleinen kulttuurin että itäisiä piirteitä.
Niinpä joidenkin tutkijoiden mukaan Hampurin kulttuuri oli Iberian ja Ukrainan kulttuurien kohtauspaikka, jossa syntyi uusi Skotlantiin ja Norjan rannikolle levinnyt kulttuuri.
Hampurin kulttuurin jälkeen

Hampurin kulttuurin jälkeen tulivat muun muassa Brommen ja Ahrensburgin kulttuurit.
Peuranmetsästäjien kulttuuri levisi Etelä-Skandinaviaan ja Puolaan, ja sieltä Swidryn kulttuurin ja Kundan kulttuurin kautta pohjoiseen muun muassa Suomeen.
Hampurin kulttuurin löytöpaikkoja

Hampurin kulttuurin löytöjä 17 000 – 12 000 vuotta sitten.
Löytöpaikkoja

Ahrenshöft, Sydslesvig
Bjerlev, Midtjylland
Borneck, Holsten
Hasewisch, Holsten
Jels, Sønderjylland
Krogsbølle, Lolland
Køge Bugt, Sjælland
Meiendorf, Holsten, varhainen paikka, ehkä kesäinen metsästysleiri
Nübel, Sydslesvig
Poggenwisch, Holsten
Slotseng, Sønderjylland
Stellmoor, Holsten
Sølbjerg, Vestlolland
Teltwisch, Holsten
Hampurin kulttuurin ajoituksesta

Hampurin kulttuuri on ajoitettu esimerkiksi aikaan 14 600 – 14 100 eli 12 400 – 12 100 radiohiilivuotta sitten. Toiset ajoitukset ajoittavat Hampurin kulttuurin löydöt aikaan 12900–11850 radiohiilivuotta sitten.
Varhainen Hampurin kulttuuri, jonka löytöjä on tehty Pohjois-Saksan paikoista Meiendorf, Poggenwisch, Slotseng 13 600 – 12 100 radiohiilivuotta sitten. Huiput, leveä 13 200 – 12 800 ja kapea 12 400 ja pieni 12 200 radiohiilivuotta sitten saattavat kertoa ilmaston vaihteluista.
Myöhäinen Hampurin kulttuuri Ahrenshöft LA 73+58, 12 500 – 11 800 radiohiilivuotta sitten, huiput 12 300 ja varsinkin 12 100 radiohiilivuotta sitten, ja myös 11 900 radiohiilivuotta sitten.
Peuranmetsästäjien Hampurin kulttuuri oli jääkauden lopulla Pohjois-Saksan tienoilla.
Eetu Salunen

Eetu Salunen (s. 24. heinäkuuta 1969 Kuopio) on suomalainen lääkäri, yrittäjä, kirjailija ja entinen virkamies. Koulutukseltaan Salunen on yleislääketieteen erikoislääkäri, filosofian maisteri ja Executive MBA.
Salunen on toiminut Espoon kaupungin terveyspalveluiden johtajana(2013-2016), Päijät-Hämeen hyvinvointikuntayhtymän toimitusjohtajana (2017-2019) sekä Pihlajalinna Oyj:n julkisten palveluiden liiketoimintajohtajana (2022-2024). Salunen on ollut lääketieteellisenä johtajana ja osakkaana MedOne Oy:ssä (2005-2007), MedGroup Oy:ssä (2009-2012) ja Kuura Digilääkäri Oy:ssä (2021-2024).
Salunen on julkaissut runokirjan Ei mitään lisättävää vuonna 2011 (Helsinki-kirjat) sekä sosiaali- ja terveysalan kustannuskehitystä käsittelevän kirjan Raihnainen Suomi 2019 (Duodecim). Salunen on toiminut Mediuutiset-lehden kolumnistina.
DOI

DOI:n logo
DOI-tunnus on vuonna 2000 käyttöön otettu asiakirjoille, kuville, videoille tai yleisesti mille tahansa digitaaliselle, fyysiselle tai abstraktille objektille annettava pysyvä tunniste. Lyhenne tulee englanninkielisestä nimestä digital object identifier eli objektin digitaalinen tunnus. Objektin DOI-tunnus tarjoaa pysyvän linkin, jonka kautta joko objekti tai sen metatiedot löytyvät verkosta. DOI-tunniste toimii samaan tapaan kuin URI-tunnisteissa URN, eli se viittaa tiettyyn nimenomaiseen dokumenttiin osoitteesta riippumatta, toisin kuin URLit, jotka viittaavat tiettyyn sijaintiin. DOI-tunnisteiden jakelua säätelee International DOI Foundation (IDF). DOI-tunnisteita jakavat IDF:n valtuuttamat rekisteröintiauktoriteetit, yleensä maksua vastaan. Tunnisteita käytetään hyvin usein tiedeartikkeleiden yhteydessä.
DOI-tunnisteet ovat muotoa 10.1000/182, missä 10. on hakemistokoodi joka ilmaisee rekisteröintiauktoriteetin, 1000 julkaisijakoodi joka ilmaisee dokumentin julkaisijan, ja 182 on dokumentin koodi. Selkeyden vuoksi koodissa käytetään usein etuliitettä "doi:", esimerkiksi "doi:10.1000/182". Tunnisteet voidaan useimmiten löytää DOI-hakemistojen kautta, esimerkiksi haettaessa edellä mainittua asiakirjaa DOI:n omalta hakemistopalvelimelta, se voidaan hakea muodossa http://dx.doi.org/10.1000/182, mutta myös hakukoneella, esimerkiksi Googlella. DOI-tunniste voi käyttää useimpia Unicode-merkistössä olevia merkkejä, mutta tiettyjä erikoismerkkejä ei pitäisi käyttää. DOI-tunniste ei ole merkkikokoriippuvainen.
DOI-järjestelmä käyttää Handle System (HDL) -järjestelmää: HDL yksistään ei riitä DOI:lle, jossa on muutakin toiminnallisuutta.
Nurhaci

| Nurhaci |
| --- | --- |
 
Kundulunin kaani
Valtakausi:  17. helmikuuta 1616 – 30. syyskuuta 1626
Seuraaja:  Hong Taiji (Chonge)

Syntynyt:  21. helmikuuta 1559 Xinbin, Liaoning, Mantšuria
Kuollut:  30. syyskuuta 1625 (66 vuotta) Ningyuan, Mantšuria
Suku:  Aisin Gioro
Isä:  Taksi
Äiti:  Hitara
Nurhaci tai Nurhachi (mantšuksi ᠨᡠᡵᡤᠠᠴᡳ nurgaci, kiin. 努爾哈赤, 21. helmikuuta 1559 – 30. syyskuuta 1626) oli alkujaan džurtšenien heimo­päällikkö ja myöhemmin kaani, joka 1500-luvun lopulla nousi Mantšuriassa huomattavaan asemaan. Hän kuului Aisin Gioro -klaaniin ja hallitsi džurtšeneja, myöhempien mantšujen edeltäjiä, vuodesta 1616 kuolemaansa saakka syys­kuussa 1626.
Nurchaci järjesteli džurtšenien eri heimot uudestaan ja yhdisti heidät, perusti Kahdeksan lippu­kunnan
sotilaallisen järjestelmän ja hyökkäsi lopulta Kiinan Ming-dynastiaa sekä Korean Choseon-dynastiaa vastaan. Valloittamalla Kiinan koillisen Lainingin maa­kunnan hän loi edellytykset mantšujen vuonna 1644 suorittamalle Kiinan valloitukselle, jolloin Kiinassa nousi valtaan mantšulais­peräinen Qing-dynastia. Hänen on yleensä katsottu myös kehittäneen mantšun kielen kirjoitus­järjestelmän.
Nimi ja arvonimet

Koska Nurhacia pidetään Qing-dynastian perustaja­isänä, hänelle on annettu temppelinimi Taizu, joka perinteisesti on kuulunut Kiinan dynastioiden perustajille.
Nurhaci oli Jianzhou-žurtšenien heimo­päällikkö, ja hänen virallinen arvo­nimensä oli Kundulun-kaani.. Hänellä oli myös arvonimi Geren gurun-be ujire genggiyen Han ("Loistava kaani, joka on hyödyksi kaikille kansoille"). 
Hänen kiinalainen hallitsijanimensä oli Tianming (Wade-Giles: Tien-ming,
kiin. 天命, mantšuksi Abkai fulingga, mongoliksi Tengri-yin Süldetü), joka tarkoittaa "Taivaan mandaatin keisaria". Vuonna 1736 hänelle annettiin kuoleman­jälkeinen nimi, jonka lyhennetty muoto kuuluu "Keisari Gao" (kiin. 高皇帝).