stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eugene O’Neill
Näytelmätuotantoa

Bound East for Cardiff (1914, yksinäytöksinen draama)
Ristin paikka (Where the Cross Is Made, 1918)
Taivaanrannan tuolla puolen (Beyond the Horizon, 1920; ensimmäinen pitkä näytelmä)
Keisari Jones (The Emperor Jones, 1920)
Neekeri (All God's Chillun Got Wings, 1924)
Intohimot jalavien varjossa (Desire Under the Elms, 1925)
Murheesta nousee Elektra (Mourning becomes Electra, 1931)
Oi nuoruus! (Ah, Wilderness! 1933; O’Neillin ainoa komedia)
Jäämies tulee (The Iceman Cometh, 1939)
Pitkän päivän matka yöhön (Long Day’s Journey Into Night, 1941; ensiesitys postuumisti 1956)
Yöportieeri (Hughie, 1941)
Pisara runoilijaa (A Touch of the Poet, 1942)
Kovaosaisten kuutamo tai Kovaosaisten kuu (A Moon for the Misbegotten, 1943)
Kaikki maailman rikkaus (More Stately Mansions, 1967)
Kirjallisuutta

Dowling, Robert M.: Eugene O’Neill: A Life in Four Acts.  Yale University Press, 2014.  ISBN 978-0-300-17033-7
Eisen, Kurt: The Theatre of Eugene O'Neill : American Modernism on the World Stage. London : Bloomsbury Methuen Drama. 2018.
Floyd, Virginia (toim.): Eugene O’Neill: A World View.  Frederick Unger, 1979.  ISBN 0-8044-2204-4
Floyd, Virginia: The Plays of Eugene O’Neill: A New Assessment.  Frederick Unger, 1985.  ISBN 0-8044-2206-0
Gelb, Arthur – Gelb, Barbara: O’Neill: Life with Monte Christo.  Applause, 2000.  ISBN 0-399-14912-0
Sheaffer, Louis: O’Neill Volume I: Son and Playwright.  Cooper Square Press, 2002.  ISBN 0-8154-1243-6
Sheaffer, Louis: O’Neill Volume II: Son and Artist.  Cooper Square Press, 1999.  ISBN 0-8154-1244-4
Tiusanen, Timo: O’Neill’s Scenic Images.  (Diss. Helsingin yliopisto)  Princeton:  Princeton University Press, 1968.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Eugene O’Neill National Historic Site.
Eugene O’Neill. The Internet Broadway Database.
Eugene O’Neill Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  SNAC  IdRef
François Ponchaud

François Ponchaud vuonna 2017.
François Ponchaud (marraskuu 1939 Sallanches – 17. tammikuuta 2025, Lauris) oli ranskalainen katolinen pappi, joka kirjoitti kirjan Cambodge, année zéro (Julliard, Pariisi, 1977). Kirja oli ensimmäinen todenmukainen selonteko punaisten khmerien harjoittamasta kansanmurhasta Kambodžassa 1975–1979. Isä François toi ensimmäisenä läntisen maailman tietoisuuteen Pol Potin hallinnon todellisen luonteen ja toi yleiseen käyttöön termin vuosi nolla, jonka alkuperä juontaa jo Ranskan suuren vallankumouksen aikoihin ja sen vallankumouskalenteriin. Kirjan kuvaamia todellisten henkilöiden koettelemuksia ei aluksi uskottu, sillä akateemisen maailman asenne lännessä oli Yhdysvaltain Vietnamin politiikan vuoksi punakhmereille suotuisa. Noam Chomsky kiisti kirjan uskottavuuden ”pakolaisten ristiriitaisten lausuntojen vuoksi”.
François Ponchaud osallistui Algerian sotaan 20-vuotiaana laskuvarjojoukoissa. Myöhemmin Missions Etrangeres de Paris lähetti hänet Kaakkois-Aasiaan Kambodžaan käännytystyöhön. 17. huhtikuuta 1975 hän oli näkemässä kun vallankumoukselliset joukot ottivat Phnom Penhin haltuunsa ja aloittivat kaupungin tyhjentämisen asukkaista. Isä François evakuoitiin muiden ulkomaalaisten mukana Thaimaan rajalle. Hän palasi vähäksi aikaa Pariisiin, mutta kokemukset Kambodžan vallankumouksesta saivat hänet palaamaan. Hän toimi sittemmin useita vuosia Thaimaan pakolaisleireillä humanitaarisissa tehtävissä, mutta palasi asemamaahansa olojen vakiinnuttua.
Hän oli aktiivinen ihmisoikeuksien puolustaja ja hengellinen vaikuttaja nyky-Kambodžassa, jossa sisällissodan arvet ja siirtomaa-ajan kuilu odottavat täyttymistään. Hän kritisoi Kambodžan Gandhia Samdech Préah Moha Gosanandaa (”Moha Yao”).
Aiheesta muualla

Näyte kirjasta Cambodia: Year Zero (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Tutkielma punaisten khmerien ajasta: kuinka akateeminen yhteisö lännessä tuki vallankumousta (luku 1, johdanto) (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  IdRef
Davis

Davis voi tarkoittaa seuraavia:
Muita merkityksiä

Davis, yliopistokaupunki Kaliforniassa, Yhdysvalloissa
Davis Cup, tenniksen maajoukkueturnaus
Davis Square, aukio Sommervillessä, Massachusettsissa
Davis Station, australialainen tutkimusasema Etelämantereella
Davisin piirikunta, piirikunta Utahissa, Yhdysvalloissa
Davisinsalmi, salmi Baffininsaaren ja Grönlannin välissä.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Sheikki Ali Hassan

| ”Sheikki Ali Hassan” Frederik |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Albumilta: Kolmekymppinen
 Julkaistu: 1980
 Tekijä(t): Ralph Siegel (sävel) Juha Vainio (sanat)
 Tyylilaji: pop
 Levy-yhtiö: Fazer Finnlevy
Sheikki Ali Hassan on Frederikin vuonna 1980 levyttämä käännösiskelmä. Sen on alkujaan esittänyt ja levyttänyt saksalainen yhtye Dschinghis Khan nimellä ”Hadschi Halef Omar”. Suomenkieliset sanat ovat Juha Vainion käsialaa.
Cryptosporidium

| Cryptosporidium |
| --- | --- |
 Cryptosporidium muris, jyrsijöillä esiintyvä laji
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucaryota
Kunta::  Chromalveolata
Pääjakso::  Itiöeläimet Apicomplexa
Luokka::  Conoidasida
Alaluokka::  Coccidiasina
Lahko::  Eucoccidiorida
Alalahko::  Eimeriorina
Heimo::  Cryptosporidiidae
Suku::  Cryptosporidium  Tyzzer, 1907
Katso myös
   Cryptosporidium Wikispeciesissä   Cryptosporidium Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Cryptosporidium on itiöeläimiin kuuluva alkueläinsuku. Niitä esiintyy kaikkialla maailmassa, ja ne kestävät hyvin erilaisia olosuhteita. Ne kestävät elossa kuukausia kosteassa maaperässä tai vedessä. Tavallinen kloorikäsittely ei niitä tuhoa, mutta ne tuhoutuvat vettä keittämällä. Ne aiheuttavat infektion isäntäeläimen ruoansulatuskanavaan, lähinnä mahalaukuun tai suolistoon. Sairaus on nimeltään kryptosporidioosi. Tartunta voi olla oireeton, tai se voi aiheuttaa lievää ripulia, joka voi kehittyä vakavaksikin. Immuunipuolustukseltaan heikoilla isäntäeläimillä Cryptosporidium voi levitä ruoansulatuskanavasta muualle elimistöön, jolloin tartunnasta tulee hyvin hengenvaarallinen.
Sukuun kuuluvia lajeja

Cryptosporidium andersoni
Cryptosporidium baileyi
Cryptosporidium bovis
Cryptosporidium canis
Cryptosporidium cichlidis
Cryptosporidium cuniculus
Cryptosporidium felis
Cryptosporidium galli
Cryptosporidium hominis
Cryptosporidium meleagridis
Cryptosporidium molnari
Cryptosporidium muris
Cryptosporidium nasoris
Cryptosporidium parvum
Cryptosporidium pestis
Cryptosporidium reichenbachklinkei
Cryptosporidium scophthalmi
Cryptosporidium serpentis
Cryptosporidium suis
Cryptosporidium varanii
Cryptosporidium wrairi
Leviäminen ja sairauden tarttuminen

Sairaus on hyvin tarttuva. Cryptosporidium leviää tartunnan saaneen isäntäeläimen ulosteen välityksellä joko suoraan tai välillisesti ulosteiden saastuttaessa juomavettä, uimavettä tai elintarvikkeita. Se voi myös tarttua suoraan ihmisestä toiseen tai eläimestä ihmiseen. Alkueläin leviää siis aina ihmisen tai eläimen, lemmikkieläimet ja tuotantoeläimet mukaan lukien, ulosteista, joissa on ookystia, paksukuorisia kestomuotoja, jotka kestävät ympäristöä hyvin myös isäntäeläimen ulkopuolella. Leviäminen tapahtuu helposti, jos eläimet pääsevät viljelyksille tai marja- ja hedelmätarhoja kastellaan saastuneella vedellä.
Marraskuussa 2008 todettiin ensimmäinen Cryptosporidium-alkueläimen aiheuttama epidemia Suomessa. Tampereella ja Kirkkonummella sairastui yhteensä noin 90 ihmistä loka-marraskuussa 2012.
Vuonna 2019 uutisoitiin Suomessa Cryptosporidium parvum -lajin aiheuttaman kryptosporidioosin lisääntymisestä vasikoista ihmiseen. Ilmiö on lisääntynyt huomattavasti vuodesta 2016.
Kryptosporioosin oireita ja sairauden hoito

Kryptosporidioosin oireita ovat raju vesiripuli, johon voi liittyä kuumetta, päänsärkyä, lihaskipuja, vatsakramppeja ja pahoinvointia. Tauti voi olla myös oireeton. Oireet alkavat yleensä 3–14 vuorokauden kuluttua tartunnasta ja kestävät yleensä 2–4 vuorokautta. Taudin kantajuus kestää ripulin loppumisen jälkeen 1–2 viikkoa, joskus jopa kaksi kuukautta.
Oireet häviävät yleensä itsestään, ja hoitona onkin oireiden mukainen hoito. Vesiripulin nestehukka korvataan nestehoidolla. Vakavissa infektioissa käytetään erityisluvalla määrättävää nitatsoksanidi-lääkettä.
Leviämisen estäminen

Pastörointi, kuumentaminen 60–70 celsiusasteeseen, kuivaaminen sekä pakastaminen tuhoavat ookystat. Hygieeniset työskentelytavat ja hyvä käsihygienia ehkäisevät ristisaastumista (käsittelyn aikana käsittelijästä tai toisesta elintarvikkeesta saastuminen). Eläinten pääsy viljelyalueille tulee estää. Vihannesten ja marjojen kasteluun sekä tuotteiden puhdistamiseen ja käsittelyyn käytettävän veden tulee olla puhdasta.
Aiheesta muualla

ITIS: Cryptosporidium (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Cryptosporidium (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Cryptosporidium (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133078  Wikispecies: Cryptosporidium  AFD: Cryptosporidium  CoL: 926B7  EoL: 72360  GBIF: 8084396  iNaturalist: 627125  IRMNG: 1055204  ITIS: 553104  NCBI: 5806  Open Tree of Life: 775252  WoRMS: 391925
Oskari Reinikainen

| Oskari Reinikainen |
| --- | --- |
 Oskari Reinikainen 1940-luvun alussa.
Apulaissosiaaliministeri
 Cajanderin III hallitus 2.9.1938–1.7.1939  
Kansanedustaja
 1.4.1919–5.4.1945  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Viipurin läntinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. joulukuuta 1885 Parikkala
Kuollut: 12. marraskuuta 1969 (83 vuotta) Helsinki
Ammatti:  lääketieteen lisensiaatti
Oskar (Oskari) Brynolf Reinikainen (1. joulukuuta 1885 Parikkala – 12. marraskuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana 1919–1945 ja apulaissosiaaliministerinä 1938–1939. Hän oli myös lääkintöhallituksen pääjohtaja 1939–1953. Reinikainen kuului kotikaupunkinsa Viipurin keskeisimpiin sosiaalidemokraattisiin vaikuttajiin. Sotavuosina hän oli merkittävässä asemassa valtakunnanpolitiikassa toimiessaan eduskuntaryhmänsä puheenjohtajana. Reinikainen on myös yksi kaikkien aikojen pitkäaikaisimpia kansanedustajia istuttuaan yhteensä 30 valtiopäivät.
Elämä > Lääkärinä

Parikkalan Kivijärvellä syntyneen Oskari Reinikaisen vanhemmat olivat Leppävirralta kotoisin ollut maakauppias Pekko Juhana Reinikainen (1852-1920) ja Anna Maria Suomalainen (1861-1934). Hän kirjoitti ylioppilaaksi Turun klassillisesta lyseosta 1905 ja aloitti lääketieteen opinnot Helsingin yliopistossa. Reinikainen suoritti kandidaatin tutkinnon 1909, jonka jälkeen hän työskenteli kunnanlääkärinä Luumäellä, Akaassa ja Hartolassa. Vuonna 1914 Reinikainen valmistui lääketieteen lisensiaatiksi ja avasi yksityisvastaanoton Viipuriin. Hänestä tuli kaupungin suosituimpia lääkäreitä, jonka hoitoon hakeutuivat erityisesti vähäosaiset. Reinikainen piti vastaanottoaan muun muassa Punaisenlähteentorin laidalla Viipurin Osuusliikkeen talossa.
Elämä > Politiikkaan

Reinikainen oli aluksi perustuslaillinen, mutta liittyi SDP:n jäseneksi opiskeluaikoinaan 1910-luvun vaihteessa ja toimi Ylioppilaiden Sosialidemokraattisen Yhdistyksen rahastonhoitajana. Viipurin sosialidemokraattisessa kunnallisjärjestössä hän ajoi parannuksia esikaupunkien heikkoon terveydenhuoltoon ja oli vaivaishoidon epäkohtia tutkineen maistraatin komitean jäsen. Sisällissodan aikana Reinikainen ei osallistunut punaisten toimintaan. Viipurin taistelun jälkeen hän kävi lankonsa Mikko Wilskan ja varajuomari Vilho Sarkasen kanssa eversti Aarne Sihvon pakeilla pyytämässä apua tuhansien punavankien olojen kohentamiseksi. Toukokuun lopussa Reinikainen määrättiin lääkäriksi Viipurin vankileirille.
Elämä > Kansanedustajana ja ministerinä

Syksyllä 1918 Reinikainen lähti elvyttämään sodan lamauttamaa työväenliikkeen toimintaa. Joulukuussa hän osallistui SDP:n ylimääräiseen puoluekokoukseen.lähde? Vuonna 1919 Reinikainen valittiin Viipurin kaupunginvaltuustoon ja eduskuntaan. ”Keskustaksi” kutsuttuun sosialidemokraattien vasemmistoryhmään kuulunut Reinikainen oli puolueen edustajana Sosialistisen työväen internationaalin kongresseissa muun muassa järjestön perustavassa kokouksessa Hampurissa 1923. Hän teki myös lääkärintyöhönsä liittyneitä opintomatkoja Itävaltaan ja Saksaan.
Vuosina 1923-1944 Reinikainen toimi eduskunnan talousvaliokunnan puheenjohtajana. Syyskuussa 1938 hänestä tuli A. K. Cajanderin johtaman hallituksen apulaissosiaaliministeri varsinaisena ministerinä toimineen K.-A. Fagerholmin sairastuttua. Reinikainen erosi tehtävästään heinäkuussa 1939 tultuaan nimitetyksi lääkintöhallituksen pääjohtajaksi, mutta jatkoi edelleen kansanedustajana ja eduskuntaryhmänsä puheenjohtajana. Maltillisena tunnettu Reinikainen oli usein sovittelijan roolissa, kun puolueen sisällä syntyi erimielisyyksiä sota-aikana harjoitetusta politiikasta. Syyskesällä 1944 hän oli puolueensa tärkeimpiä hahmoja Suomen irrottautuessa natsi-Saksan rinnalla käydystä sodasta. Myöhemmin syksyllä Reinikainen oli keskeisessä roolissa neuvoteltaessa J. K. Paasikiven hallituksen muodostamisesta. Hänen nimensä mainittiin jopa pääministeriehdokkaiden joukossa. Vuosina 1944–1948 Reinikainen oli myös valtakunnanoikeuden jäsen. Keväällä 1945 Hän jätti päivänpolitiikan, eikä asettunut enää ehdolle eduskuntavaaleihin, vaan keskittyi hoitamaan pääjohtajan tehtäväänsä lääkintöhallituksessa. Reinikainen jäi virastaan eläkkeelle 1953.
Poliittisten tehtäviensä ohessa Reinikainen hoiti lääkärinpraktiikkaansa Viipurissa vuoteen 1939, jonka jälkeen hän toimi Kansa-yhtymän ylilääkärinä vuoteen 1956. Reinikainen oli presidentin valitsijamies 1925, 1931, 1937, 1940 ja 1943. Hän oli myös Viipurin kaupunginvaltuuston varapuheenjohtaja sekä kaupunginhallituksen jäsen. Lisäksi Reinikainen kuului Viipurissa ilmestyneen Kansan Työn hallitukseen ja toimi muun muassa Suomen Punaisen Ristin hallituksen varapuheenjohtajana, Suomen WHO-toimikunnan puheenjohtajana sekä Historian Ystäväin Liiton puheenjohtajana. Vuonna 1947 hänelle myönnettiin professorin arvonimi. Oskari Reinikainen kuoli Helsingissä 83-vuotiaana marraskuussa 1969. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Perhe

Oskari Reinikaisen puoliso oli jyväskyläläinen Lyyli Hiekkanen (1889-1969), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1912. Perheessä oli yksi lapsi. Reinikaisen veli oli Viipurin kauppaoppilaitoksen rehtori Aleksanteri Reinikainen (1883-1967). Heidän serkkunsa oli jääkärivärväri Jussi Reinikainen.lähde?
Chasqui

Chasquin tunnusmerkkejä ovat pututu-torvi ja solmukirjoitussysteemi quipu (Felipe Guamán Poma de Ayala, 1616).
Chasquit (myös chaskit) olivat ketteriä ja hyväkuntoisia sanansaattajia, joiden vastuulla oli quipujen, viestien ja lahjojen kuljettaminen läpi Inkavaltakunnan. Välitysasemien (tambo) avulla viestit pystyivät kulkemaan jopa 240 km päivässä. Chasquit eivät olleet vain pelkkiä sanansaattajia (sitä virkaa hoitivat nuoret pojat), vaan heidät oli koulutettu lukemaan ja tulkkaamaan quipuja sekä toisilleen että ylemmille virkamiehille. Chaskien tehtävä ei myöskään ollut pelkästään suullisten viestien välittäminen, vaan he auttoivat ylitarkastajana toiminutta Sapa Inkan veljeä ylläpitämään laskelmia ihmisten liikkeistä koko Inkavaltakunnan alueella.
Toimintatavat

Chaskeja lähetettiin tuhansien kilometrien pituisille matkoille hyödyntäen laajaa inkojen tieverkostoa ja köysisiltoja, jotka olivat levittäytyneet ympäri Andeja, Perun ja Ecuadorin tienoille. Rannikolla, nykyisen Perun alueella chaskien reitit kulkivat Nazcasta Tumbesiin. Myöhemmin chasqui-reitit laajenivat myös nykyisen Kolumbian, Bolivian, Argentiinan ja Chilen alueille.
Chasquit käyttivät tamboja eli välitysasemia pysähdys- ja viestinvälityspaikkoina. Tamboja oli erikokoisia ja -tasoisia, ja jokaisella oli oma käyttötarkoituksensa. Käyttö riippui siitä, millä reitillä tambo sijaitsi ja kenen sitä sallittiin käyttää, mutta suurin osa niistä oli kuitenkin tarkoitettu pelkiksi viestinvälitysasemiksi, sillä chaskeille oli erilliset rakennukset, chaskiwasit, joissa he lepäsivät ja majoittuivat. Chasquit lähtivät matkaan yhdestä tambosta ja juoksivat viestin kanssa seuraavaan, missä odotti levännyt chasqui valmiina jatkamaan viestin kuljettamista eteenpäin.
Kantamukset

Jokaisella chasquilla oli kaksi vakiotavaraa mukanaan: quipu ja pututu. Quipuja käytettiin tiedon säilömiseen ja välittämiseen erityisen solmujärjestelmän avulla, ja niihin merkittiin muun muassa lukuihin liittyvää informaatiota. Tiedonantajien lisäksi vain chaskeilla oli oikeus ja taito lukea, tulkata ja kääntää tietoa quipujen solmuista. Koska chasquit saivat quipujen vastaanottamisen yhteydessä myös suullista lisätietoa, ei quipuja pystynyt tulkitsemaan ilman, että chasqui oli paikalla. Toinen chaskien kantama esine oli pututu-torvi, joka oli tehty simpukankuoresta (joskus myös panhuilu). Pututua soittamalla chasqui ilmoitti tambossa odottavalle toiselle chaskille tulostaan, jolloin tämä osasi valmistautua viestinvälitystehtävään.
Nykyään

Vielä tänäkin päivänä inkojen alueella on löydettävissä chaskien käyttämiä polkuja ja tamboja. Polkujen avulla nykypäivän turistit voivat kulkea chaskien jalanjälkiä ja kokea maasto, missä nämä muinaiset sanansaattajat aikanaan kulkivat. Useimmat poluista on tiedetysti inkojen käyttämiä, mutta on myös muita polkuja, joiden yhteyttä inkavaltakuntaan ei ole pystytty todistamaan tai kiistämään. Suurin osa poluista sisältää osia, joissa kulku tapahtuu köysisiltoja pitkin. Sillat ovat taidokkaasti kasvillisuutta, puuta ja kiviä hyödyntämällä rakennettu. Varmuudella inkojen rakentamista köysisilloista ainakin yksi, Q'iswa Chakan silta, on edelleen tukevasti paikallaan ja käyttökelpoisena.
Vapaaehtoinen palokunta

Aitoon VPK
Vapaaehtoinen palokunta, yleensä vapaapalokunta tai VPK, tai sopimuspalokunta on palokunta, jonka henkilöstö suorittaa palo- ja pelastustoimen tehtäviä palkatta ja osa sivutoimenaan. Lähes kaikilla suomalaisilla vapaaehtoispalokunnilla on palokuntasopimus oman alueensa aluepelastuslaitoksen kanssa palo- ja pelastustehtävien hoitamisesta. Tällaisen sopimuksen tehneitä vapaaehtoispalokuntia kutsutaan myös nimellä sopimuspalokunta. Aikaisemmin sopimus tehtiin kunnan kanssa.
Suomessa on kuntia, joissa vapaapalokunta on ainoa toimiva palokunta.
Toiminta vapaaehtoisessa palokunnassa

Vapaaehtoiselta ja sivutoimiselta miehistöltä vaaditaan tiettyjen peruskurssien käymistä sekä soveltuvuustestien hyväksyttyä suoritusta. Peruskurssien lisäksi on mahdollista suorittaa erikoistehtäviin pätevöittävää (mm. vesipelastus, savusukellus ja ensivaste) tai muuten ammattitaitoa lisäävää (esim. hälytysajoneuvon kuljettaminen, vauriopuiden käsittely) koulutusta.
Monet vapaaehtoispalokunnat suorittavat palo- ja pelastustehtävien ohella myös erilaisia työtehtäviä palokuntansa viriketoiminnan rahoittamiseksi. Palokunnat esimerkiksi suorittavat pihanpesuja, puidenkaatoja, muuttoja, tansseja sekä risukasojen ja purkurakennusten polttoja.
Osassa vapaaehtoisista palokunnista palokunnan miehistön jäsen saa palo- ja pelastustehtävistä sekä harjoituksista palkkaa, jonka maksaa kyseisen alueen aluepelastuslaitos. Usein palkan määrä koostuu hälytystehtävissä hälytysrahasta, tuntipalkasta sekä lisistä (esim. iltatyö). Palkkojen suuruudet sovitaan aluepelastuslaitoksen kanssa solmitussa palokuntasopimuksessa. Myös palokunta saa korvauksen sopimuksestaan, joka Suomessa lasketaan Suomen Sopimuspalokuntien liiton (SSPL) määrittelemän pisteytystaulukon avulla.
Suomen vapaaehtoiset palokunnat

Sammutussopimuksen tehneitä vapaaehtoisia palokuntia oli Suomessa vuonna 2024 Suomen Sopimuspalokuntien Liiton mukaan 706. Hälytyskelpoisen henkilöstön määrän liitto arvioi olevan noin 14 250. Toimenpidepalkkaukseen perustuvia puolivakinaisia palokuntia oli 207 kappaletta vuonna 2011. Edellä mainitut sopimuspalokunnat vastaavat etenkin haja-asutusalueiden pelastustoiminnan toteutumisesta. Tällaisissa kunnissa asuu noin 46 prosenttia Suomen asukkaista, ja kyseiset kunnat edustavat 95:tä prosenttia maan kokonaispinta-alasta.
Suomen vapaaehtoiset palokunnat > Koulutusjärjestelmä

Vapaaehtoisten palokuntalaisten operatiivisen toiminnan koulutusta ohjaa Pelastusopisto, joka vahvistaa kurssien sisällön. Nuorten koulutusta ohjaa Suomen pelastusalan keskusjärjestö. Kurssien järjestämisestä vastaavat useimmiten alueiden pelastusliitot sekä alueelliset pelastuslaitokset.
Operatiivisen toiminnan kurssit jakaantuvat peruskursseihin, täydennyskoulutukseen ja päällystön koulutukseen.