stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mahjong
Sääntöeroja

Kiinalaisten sääntöjen mukaan pelattaessa tuurilla on suurempi merkitys pelaajien menestykseen. Esimerkiksi onnekkaasti sattuneet bonustiilet voivat moninkertaistaa heikonkin voittokäden arvon. Lisäksi erikoiskäsien tavoitteleminen on erittäin riskialtista, koska niistä ei keskeneräisinä tyypillisesti saa juuri lainkaan pisteitä, ja muut pelaajat voivat keskeyttää pelin heikolla voittokädellä.
Modernit japanilaiset säännöt vähentävät tuurin merkitystä kiinalaisiin sääntöihin verrattuna ja ovat käytössä sellaisenaan tai muunneltuina uhkapelissä ja kilpailuissa. Tärkein ero on se, ettei mahjong ole sallittu, ellei kädessä ole ainakin yksi kerrannainen (jap. yaku). Kerrannaisen voi saada rakentamalla erikoiskäden, tai julistamalla "riichi" eli olevansa yhden tiilen päässä mahjongista, jolloin pöydälle asetetaan pistemerkki. Riichin jälkeen pelaaja ei saa enää muuttaa kätensä kokoonpanoa, vaan joutuu hylkäämään muurista saamansa tiilet ellei saa niillä voittokättä tai muuta pengiä (pon) gangiksi (kan) muuttamatta odotettavia tiilejä.. Riichin toteutuessa pelaajan käsi on yhden ylimääräisen kerrannaisen arvokkaampi. Toinen ja tavoitellumpi lisäarvo käteen voi tulla seuraavasti: jokaisella kierroksella muurin "kuolleesta" osasta käännetään tietty tiili avoimeksi osoittamaan kierroskohtaista bonustiiltä (dora). Voittokäsi saa yhden ylimääräisen kertoimen jokaista siinä olevaa doraa kohden. Jokaista kierroksen aikana syntyvää kania (nelikkoa) kohden käännetään uusi doramerkki. Riichatun käden voittaessa käännetään esiin myös doramerkkien alla olevat tiilet, uradora, mikä voi korottaa muutoin heikonkin voittokäden arvoa huikeasti.
Kiinalaisissa säännöissä riichiä vastaavan voittojulistuksen voi yleensä tehdä vain pelin ensimmäisen kierroksen aikana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jukka Korpelan mahjong-sivut
Mahjongin viralliset kiinalaiset kilpailusäännöt englanniksi
Mahjong-opas
Mahjong on osa kiinalaista kansankulttuuria.
Länsimainen pelisalkku sisältöineen. Mahjong-tiilten lisäksi neljä valkoista varatiiltä, erivärisiä pelimerkkejä, noppapari ja tuuliosoitin pidikkeineen.



Kaiyuan-tongbao.


Vasemmalta oikealle: luumu, orkidea (yksinkertaistettu merkki), krysanteemi, bambu; kevät, kesä, syksy, talvi.
Noppa
Neljä tuulta
Laskutikut
Pelin alkuvaihe kiinalaisin säännöin. Pelaajien pois heittämät tiilet ovat keskellä sekaisin. Etualan pelaajalla on avoimena kaksi bonustiiltä, vastapäivään seuraavilla on avoin gang, yksi avoin tiili, sekä chi. Pistelaskua hoidetaan pyörein pelimerkein.
Neliönmuotoinen muuri.
Kiinalaisten sääntöjen mukainen raunio.
Mahjong, joka sisältää avoimen gangin.
13 orpoa
Bo Aurén

Bo Gustav Mikael Aurén (27. helmikuuta 1938 Alaveteli – 24. joulukuuta 2024 Kokkola) oli suomalainen kuvataiteilija ja graafikko. Hän opiskeli mainosgraafikoksi Helsingissä ja työskenteli Keski-Pohjanmaan Kirjapainon palveluksessa 1963–1988. Sen jälkeen on työskenteli vapaana taiteilijana Kokkolassa.
Aurén suunnitteli julisteita ja mitaleja ja maalasi muotokuvia sekä kuvitti useita teoksia, muun muassa Yrjö Kujalan lastenkirjoja. Pedersören kunnan vaakuna on Aurénin suunnittelema.
Aurénin suunnittelema reliefi Pasi Jaakonahon suunnittelemassa Juho Jaakonahon muistomerkissä (1982) Haapajärvellä. Juho Jaakonaho oli haapajärveläinen kilpapyöräilijä, joka voitti useita Suomen mestaruuksia vuosina 1910–1931. Hän oli myös suksiseppä.
Aiheesta muualla

Bo Aurén. Kuvittajabibliografia. Lastenkirjainstituutti.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Takeo Arishima

| Takeo Arishima> 有島武郎 |
| --- | --- |
 Takeo Arishima
Henkilötiedot
Syntynyt: 1878 Tokio, Japani
Kuollut: 1923 (44–45 vuotta) Karuizawa, Japani
Kansalaisuus:  Japani
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: japani
Tuotannon kieli: japani
Kirjallinen suuntaus: Shirakaba
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Takeo Arishima (jap. 有島武郎, 4. maaliskuutalähde? 1878 Tokio, Japani – 9. kesäkuutalähde? 1923 Karuizawa, Japani) oli japanilainen kirjailija. Hän kävi lähetyskoulua Jokohamassa ja oppi siellä englantia. Vuonna 1903 hänet lähetettiin Yhdysvaltoihin Mainichi shinbun -lehden kirjeenvaihtajaksi. Yhdysvaltojen vuosinaan hän sai vaikutteita Walt Whitmanilta ja Henrik Ibseniltä. Amerikan vuosiensa jälkeen hän vietti vuoden Euroopassa ja palasi Japaniin 1907.
Arishima opiskeli vuodesta 1903 Harvardin yliopistossa taloustieteitä ja historiaa. Hän liittyi 1910 tolstoilaiseen Shirakaba-ryhmään. Arishiman veli oli kirjailija Ton Satomi.
Arishima meni naimisiin vuonna 1910 ja sai kolme lasta. Yhdestä lapsesta tuli myöhemmin tunnettu näyttelijä Masayuki Mori. Vaimo kuoli jo 1916. Vuonna 1920 Arishima aloitti suhteen naimisissa olevan naisen kanssa, ja kun tämän aviomies sai tietää asiasta, pari teki kaksoisitsemurhan.lähde?
Arishiman yksityiskohtaisia päiväkirjoja on julkaistu hänen kuolemansa jälkeen. Hänen tunnetuin romaaninsa Aru onna ('Eräs nainen') ilmestyi vuonna 1919.
Tiirismaan lukio

Tiirismaan lukion tunnus
Tiirismaan lukio oli Lahdessa Kirkkokadulla sijaitseva Lahden kaupungin sivistystoimialan ylläpitämä lukio. Tiirismaa on Etelä-Suomen korkein huippu ja se valittiin koulun nimeksi tyttökoulusta yhteiskouluksi muuttumisen yhteydessä vuonna 1970. Tyttökouluajoilta tulee myös koulun lempinimi Tipala. Kiinteistössä toimi lukion lisäksi Wellamo-opisto. Opiskelijoita Tiirismaan lukiossa oli yhteensä noin 400.
Yleislinjan lisäksi lukiossa oli musiikkilinja, jossa opiskeltiin musiikin teoriaa ja historiaa sekä käytännön musisointia esimerkiksi kuoro- ja yhtyetoiminnan avulla. Lisäksi lukiossa on aiemmin toiminut useita vuosia kuvataidelinja, joka siirtyi syksyllä 2009 Kannaksen lukioon. Laajennettu kuvataiteen opetus aloitettiin 1972 ja musiikkilinja 1973. Tiirismaan lukion tunnuslause oli ”Älä tyydy vähään!". Lukiossa oli myös paljon erilaista kansainvälisyystoimintaa, sekä mahdollisuus opiskella tekstiilityötä, mikä on lukioissa harvinaista.
Lukuisien mielenosoitusten jälkeen Tiirismaan lukio yhdistettiin Kannaksen lukion kanssa syksyllä 2023. Uusi lukio kantaa nimeä Lahden lukio Gaudia. Uusi lukio on opiskelijamäärällään Suomen suurin lukio.
Historia

Koulu perustettiin vuonna 1908 ja se toimi tyttökouluna vuoteen 1970 asti.
Lahden Suomalainen Tyttökoulu 1908–1925
Lahden Tyttölyseo 1925–1939
Lahden Yksityinen Tyttölyseo 1939–1970
Tiirismaan yhteiskoulu 1970–1975
Tiirismaan yläaste ja lukio 1975–2000
Tiirismaan lukio 2000–2023
Rehtorit

Elina Kanervio 1908–1921
Hellä Zinck 1921–1927
Bertta Sulonen 1927–1930
Esteri Hämäläinen 1930 - 1933
Elsa Meriluoto 1933–1956
Aili Noponen 1956–1969
Pekka Simula 1969–1985 (86)
Seija Helin 1985–1986
Pekka Erola 1986–1993
Martti Lehto 1993–1997
Ulla Vesala 1997–2002 (03)
Kimmo Sainio 2002–2003
Mikko Sani 2003–2007
Liisa Pohjolainen 2007–2009
Mikko Sani 2009–2011
Leena Akola 2011–2023
Tilat

Tiirismaan lukion aiemmissa toimitiloissa Ursankadulla todettiin 2014 sisäilmaongelmia sekä kosteusvaurioita useissa tiloissa. Tilojen omistaja Tyttökoulun Talo Oy korjasi tiloja erilaisilla remonteilla 5 miljoonalla eurolla. Esimerkiksi yläasteen oppilaat joutuivat opiskelemaan parakeissa. Korjaukset eivät kuitenkaan onnistuneet ja tilojen käyttöä on rajoitettiin. Koulussa A- ja B-siipien kaikille luokkatiloille, kahdelle musiikkiluokalle, kahdelle kielistudiolle sekä opettajien työskentelytilalle järjestettiin korvaavat tilat vuoden 2015 loppuun mennessä. Ursankadun rakennukseen harkittiin  peruskorjausta. Tilojen korjaaminen oli kiinteistön omistajalle suuri taloudellinen taakka, ja Tyttökoulun Talo Oy:n omavaraisuusaste laski neljän vuoden aikana noin 40 %. Tiirismaan lukio muutti pois sisäilmaongelmista kärsineistä Ursankadun toimitiloista lokakuussa 2015, ja lukiotoiminta siirtyi Lahden aikuiskoulutuskeskuksen tiloihin. Lahden kaupunginvaltuustossa päätettiin 14.6.2016, että Tiirismaan lukion Ursankadulla sijaitseva koulurakennus puretaan, ja että sen tilalle rakennetaan uusi.
Lakkauttaminen

Tiirismaan lukion yhdistämisestä Kannaksen lukioon tehtiin selvitys, jonka toteutti lukiojohtaja Heikki Turunen. Operaatio, jossa kaksi lukiota aiottiin yhdistää, sai laajaa arvostelua niin lukion entisiltä oppilailta kuin kuntalaisiltakin. Yhdistämiseen kuuluisi Tiirismaan lukion siirtäminen tyhjiin Muotoiluinstituutin tiloihin. Tiirismaan ja Kannaksen lukiot yhdistyivät ja aloittivat toimintansa 2022 elokuussa Paavolan kampuksella. Yhdistymisessä syntynyt uusi Lahden lukio Gaudia on Suomen suurin lukio, jossa opiskelee melkein 1 400 opiskelijaa.
Stiv Bators

Stiv Bators (vuoteen 1986 asti Stiv Bator, oik. Steven John Bator; 22. lokakuuta 1949 Youngstown, Ohio, Yhdysvallat – 3. kesäkuuta 1990 Pariisi, Ranska) oli yhdysvaltalainen rock- ja punk-laulaja sekä kitaristi. Hänen merkittävimpiä yhtyeitään olivat The Dead Boys (vuosina 1976–1978) sekä The Lords of the New Church (vuosina 1981–1988).
Ura

Uransa aikana Bator oli mukana useissa eri yhtyeissä, kuten The Dead Boys, The Lords of the New Church ja The Wanderers. Sooloartistina hän levytti Bomp! Recordsille.
Ura > The Dead Boys

Dead Boysin laulajana ja johtohenkilönä Bators oli yksi punk rockin tärkeimpiä edelläkävijöitä,  niin tyylillisesti kuin musiikillisesti. Bators ja Dead Boys esiintyivät vuonna 1977 Ross McLarenin ohjaamassa punk rock -elokuvassa Crash 'n' Burn. Samoihin aikoihin yhtyeestä tuli newyorkilaisen rock-klubin CBGB's suosikkiesiintyjä.
Vuonna 1977 The Dead Boys julkaisi debyyttialbuminsa Young, Loud and Snotty. Levyltä julkaistiin singlenä kappale ”Sonic Reducer” . Vuonna 1978 Dead Boys julkaisi toisen albuminsa We Have Come for Your Children. Levyllä on kappale ”Ain't It Fun”, joka on Dead Boysin tunnetuimpia.
The Dead Boysin hajottua Stiv siirtyi soolouralle. Häneltä julkaistiin sooloalbumi Disconnected (1980), ja hän näytteli vuonna 1981 John Watersin elokuvassa Polyester. Seitsemän vuotta myöhemmin hän näytteli myös Tapeheads-komediaelokuvassa The Blender Childrenin laulajaa Dick Slammeria.
Ura > The Wanderers ja The Lords of the New Church

1980-luvun alussa Batorsilla oli suhde näyttelijä Liv Tylerin äidin, laulajan ja mallin Bebe Buellin kanssa ja pari asettui asumaan Bangoriin Maineen. Yllättäen Bators muutti pian Englantiin perustamaan The Wanderers -yhtyettä entisten Sham 69 -yhtyeen jäsenten kanssa. The Wanderers julkaisi yhden albumin Only Lovers Left Alive (1981) ja hajosi Batorsin riitaannuttua bändin managerin kanssa.
Stiv perusti Lontoossa goottipunk-yhtye The Lords of the New Churchin vuonna 1982. Sitä pidettiin punkin superkokoonpanona, koska mukana oli useita tunnettuja punk-muusikoita: kitaristi Brian James (The Damned), basisti Dave Tregunna (Sham 69) ja rumpali Nicky Turner (The Barracudas). Yhtye julkaisi kolme studioalbumia, The Lords of the New Church (1982) Is Nothing Sacred? (1983) ja The Method to Our Madness (1984)
Ura > Yhteistyö Michael Monroen kanssa

Bator ei ehtinyt saada koskaan lapsia. Hän nai Anastasia Maisoneuven mutta he erosivat pian. Vuonna 1983 Bator ystävystyi Lontoossa suomalaisen Hanoi Rocksin -yhtyeen kanssa. Hanoi Rocksin laulaja Michael Monroe soitti toisinaan saksofonia Lords Of The New Churchin keikoilla ja Michael alkoi pian seurustella myös Batorsin entisen vaimon Anastasia Maisoneuven kanssa. Maisoneuvesta tuli myöhemmin Hanoi Rocksin kitaristin Andy McCoyn ensimmäinen vaimo.
Hanoi Rocksin hajottua kesällä 1985 Michael Monroe sävelsi kappaleita Lontoon kämppäkaverinsa Stiv Batorin kanssa vuosina 1985–1986. Monroe ja Bator lauloivat yhdessä taustoja Little Stevenin Sun City - Artists United Against Apartheid  -levyllä. He lähtivät joulukuussa 1985 Yhdysvaltoihin työstämään Sun City -kappaleen videota New Yorkiin. Monroe ihastui kuvausten aikana kaupunkiin niin, että päätti jäädä sinne asumaan.
Ura > Viimeiset vuodet

Lontoosta Stiv Bators muutti Pariisiin The Lords of The New Churchin hajottua vuonna 1988. Pariisissa hän alkoi työstää sooloalbumia, jonka tallenteista koottiin hänen kuolemansa jälkeen Last Race -albumi. Levyltä löytyy Batorsin versio Dee Dee Ramonen tekemästä kappaleesta ”Poison Heart”, jota Ramoneskin esitti. Vuonna 1990 päihtynyt Bators jäi auton yliajamaksi Pariisissa. Hän löi onnettomuudessa päänsä voimakkaasti katuun. Hänet vietiin sairaalaan, mutta sieltä hänet lähetettiin kotiinsa. Seuraavan yön aikana hän kuoli nukkuessaan aivoverenvuodon seuraamuksiin.
Populaarikulttuurissa

Vuonna 2013 julkaistiin amerikkalainen komediaelokuva nimeltä CBGB. Elokuvassa Stiv Batorsia esittää näyttelijä Justin Bartha.
Soolotuotanto > Albumit

Disconnected - 1980
The Lord and the New Creatures  - 1983  (Disconnected -albumin uudelleenjulkaisu)
Live at the Limelight - 1988
The Last Race - 1996
Soolotuotanto > Kokoelmalevyt:

I Wanna Be a Dead Boy... - 1992
L.A. L.A. - 1994
Sonic Reducer - Les Genies Du Rock - 1994
L.A. Confidential - 2004
Aiheesta muualla

Stiv Bators
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana 
The Dead Boys. (Stiv Bators kuvassa keskellä)
Daytona Beach

| Daytona Beach |
| --- | --- |


 Koordinaatit: 29°12′26″N, 81°2′16″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Florida
Piirikunta:  Volusia
Hallinto:  
 – Pormestari:  Derrick Henry
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  175,16 km²
 – Josta vettä:  6,53 km² 
Korkeus:  4 m
Väkiluku (2010):  61 005
 – Väestötiheys:  395,22 as./km²
 – Metropolialue:  609 939
Aikavyöhyke:  UTC−5 (kesäaika UTC−4)
Lempinimi::  "The World's Most Famous Beach", "The Spring Break Capital of the World"
 
 http://www.ci.daytona-beach.fl.us/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Daytona Beach on kaupunki Yhdysvalloissa Floridan osavaltiossa. Vuonna 2010 kaupungissa oli 61 005 asukasta, ja siellä käy lähes kahdeksan miljoonaa turistia vuodessa. Siellä on useita oppilaitoksia, mutta parhaiten se tunnetaan vapaa-ajan harrastusmahdollisuuksistaan kuten moottoriradoista. Joka vuosi helmikuussa yli 200 000 NASCAR-fania tulee kaupunkiin katsomaan kauden avajaiskisaa, Daytona 500 -kilpailua, joka ajetaan legendaarisella Daytona International Speedwayllä.lähde?
Kaupungin ranta on leveä, ja niin tiivistä hiekkaa, että sille voi ajaa tavallisella autolla.lähde? Hiekkaradalla on kilpailtu autoilla ja moottoripyörillä jo vuodesta 1902. Vuonna 1959 rakennettiin erillinen moottorirata; rantahiekalla saa edelleen ajaa mutta ei enää kilpaa.lähde?
Kaupunki on houkutellut rantalomalaisia myös ilmastollaan: tammikuun kylmimpinäkään öinä lämpötila ei yleensä laske alle +8 asteen, ja toisaalta heinäkuun helteen jäävät kohtuullisiksi, yleensä alle +32 °C.lähde?
Kuvia kaupungista

Daytona Beachin keskustaa.
Vuoden 2015 Daytona 500 -kilpailu.
Daytona Beachin satamaa.
Daytona Beachin rantaa.
Taide- ja tiedemuseo.
Rakennuksia Daytona Beachin rannalla.
Daytona Beachin kansainvälinen lentoasema.
Golfkenttä Daytona Beachissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Daytona Beach Wikimedia Commonsissa
Kaupungin kotisivu (englanniksi)
Pasilanväylä

Kuvassa vuonna 2008 rakenteilla oleva Hakamäentie jäi ainoaksi Pasilanväylän toteutetuksi osaksi.
Pasilanväylä (tunnettiin myös nimellä Pasilan orsi ja Kehä 0) oli Helsinkiin suunniteltu poikittaisuuntainen moottoriliikenneyhteys, joka olisi yhdistänyt Turunväylän ja Lahdenväylän pohjoisen kantakaupungin alueella. Pasilanväylä olisi sukeltanut noin kahden kilometrin pituisiin tunneleihin molempien moottoriteiden päissä, ja kulkenut maan päällä sen keskivaiheilla Hakamäentien kohdalla. Alkujaan Pasilanväylästä kaavailtiin varsinaista moottoritietä, mutta myöhemmät kevennetyt suunnitelmat vastasivat Itäväylän kaltaista moottoritiemäistä katua.
Pasilanväylän suunnittelu alkoi 1970–1980-lukujen taitteessa, kun haluttiin helpottaa muuhun liikenneverkkoon kehittyviä ruuhkia. Pasilanväylä tunnettiin myös nimellä Kehä 0, koska siitä ajateltiin tulevan pääkaupunkiseudun sisin kehätie. Nimestään huolimatta se ei kuitenkaan olisi ollut varsinainen Helsingin niemeä kiertävä kehätie, vaan poikittaissuuntainen yhteys. Pasilanväylän viimeinen yleissuunnitelma valmistui 1990-luvulla, jolloin sitä käsiteltiin myös lehdistössä paljon. Alituinen huolenaihe oli kuitenkin projektin kalleus ja vaikutukset ympäristöön. Vuonna 1992 hankkeen hinta-arvio oli 1,6 miljardia markkaa, eli noin 500 miljoonaa euroa nykyrahassa. Pasilanväylän liikennemääräksi ennustettiin yli 100 000 ajoneuvoa vuorokaudessa, joka olisi tehnyt siitä koko Suomen vilkkaimman tien.
Pasilanväylän ensimmäiseksi ja ainoaksi valmistuneeksi osaksi jäi vuosina 2006–2009 toteutettu Hakamäentien levennys ja muuttaminen valtion seututieksi. Sen yhteydessä kaikki Hakamäentien valo-ohjatut risteykset muutettiin eritasoliittymiksi ja Kivihaan kohdalle rakennettiin 320 metriä pitkä tunneli autoliikenteelle. Pasilanväylän loppuun rakentamisesta kuitenkin luovuttiin tämän jälkeen, eikä Väylävirastolla ollut enää intressiä kehittää yhteyttä Helsingin kantakaupungin alueella. Vuonna 2024 voimaan astuneen asemakaavan myötä Seututie 100:na toiminut Hakamäentie palasi takaisin kaupungin kaduksi.
Reitti

Vuoden 1987 alustavan yleissuunnitelman mukaan Pasilanväylä olisi yhdistänyt Turunväylän Lahdenväylään ja sen kanssa risteävät tiet olisivat lännestä itäänpäin olleet Huopalahdentie, Vihdintie, Mannerheimintie–Hämeenlinnanväylä, Veturitie, Ratapihantie, Mäkelänkatu–Tuusulanväylä ja Koskelantie. Kaikki risteykset olisi toteutettu eritasoliittymin. Reitin kokonaispituus olisi ollut 7,2 kilometriä, josta kalliotunnelien osuus 1,8 kilometriä ja maatunnelien sekä muiden katettujen tukimuuriosuuksien 1,1–1,5 kilometriä.
Pasilanväylä olisi laskeutunut Munkkiniemen Professorintien länsipuolella kalliotunneliin ja kulkenut avoleikkauksessa Huopalahdentien länsipuolella. Pidempi kalliotunneliosuus olisi vienyt Vihdintielle, ja reitti jatkunut Mannerheimintien risteyksen ali. Pasilanväylä olisi noudattanut pitkälti Hakamäentien olemassaolevaa linjausta, ja sen jälkeen sukeltanut Käpylän liikuntapuiston jälkeen reitin pisimpään tunneliosuuteen. Reitti olisi noussut maan pinnalle ja liittynyt Lahdenväylään Koskelantien eritasoliittymässä.
Pasilanväylä olisi ollut kaksiajoratainen ja pääosin nelikaistainen. Se oli tarkoitettu ainoastaan moottoriajoneuvoliikenteelle, joten kevyen liikenteen tienylitystarpeisiin osoitettiin ylikulkusiltoja. Liikenteen ohjaamiseen ja turvallisuuden varmistamiseen suunniteltiin tietokoneita, ilmaisin- ja tiedonsiirtolaitteita, opasteita, televisiolaitteita, sekä tunneleihin tuuletus- ja turvallisuusvarustus hätäpoistumisteineen.
Suunnitelmasta luopuminen

Viimeistään 2020-luvulla Pasilanväylän rakentamisesta on kokonaan luovuttu, sillä Väylävirastolla ei ole enää tieverkostollista intressiä yhdistää Turun- ja Lahdenväyliä Helsingin kantakaupungin alueella, eikä yksityisautoilun edistäminen moottoritiemäisillä väylillä ole Helsingin yleiskaavan tavoitteiden mukaista. Hakamäentielle laadittiin kaupungin ja Väyläviraston aiesopimuksen pohjalta vuonna 2023 asemakaavamuutos, joka muuttaa Hakamäentien yleisestä seututiestä kaupungin kaduksi. Asemakaava muuttaa ainoastaan Hakamäentien statuksen, eikä siten sisällä liikenteellisiä muutoksia. Helsingin kaupunkiympäristölautakunta hyväksyi asemakaavamuutoksen 24. syyskuuta 2024, ja se astui virallisesti voimaan 14. marraskuuta samana vuonna.
Justin Tubb

| Justin Tubb> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. elokuuta 1935 San Antonio, Texas
Kuollut: 24. tammikuuta 1998 (62 vuotta) Nashville, Tennessee
Ammatti:  Laulaja-lauluntekijä
Muusikko
Laulukielet:  englanti
Aktiivisena:  1953–1981
Tyylilajit:  Country
Soittimet:  kitara
Levy-yhtiöt:  Decca Records ja Challenge Records 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Justin Wayne Tubb (20. elokuuta 1935 San Antonio, Texas – 24. tammikuuta 1998 Nashville, Tennessee) oli yhdysvaltalainen countrymuusikko. Hän oli countrymusiikin pioneeri Ernest Tubbin vanhin poika.
Elämä

Justin Tubb syntyi San Antoniossa Texasissa vuonna 1935. Hän vietti lapsuutensa lähinnä äitinsä Elainen kanssa, joka oli eronnut Ernestistä vuonna 1948. Isänsä suosituksesta Justin aloitti uran musiikin parissa. Hän teki debyyttinauhoituksensa, ”Ooh-La-La” vuonna 1953 ja julkaisi ensimmäisen albuminsa, (”Looking Back to See”) vuonna 1954. Hänestä tuli 20-vuotiaana vuonna 1955 Grand Ole Opryn jäsen kuten isästäänkin noin 12 vuotta aikaisemmin. Samana vuonna hän julkaisi kaksi albumia, joista jälkimmäinen oli hänen soolodebyyttinsä. Halki 1950-luvun hän nauhoitti aktiivisesti uusia kappaleita, mutta julkaisi seuraavan albuminsa vasta 1963. 1960-luvulla hän matkaili niin paljon, että hänet erotettiin väliaikaisesti Oprystä sillä hän ei juurikaan ehtinyt esiintyä. Tämän jälkeen hän julkaisi enää kolme albumia, ”Hurry, Mr. Peters” (1965), ”We've Gone Too Far, Again” (1966) ja ”But Wait There's More” (1967). 1970-luvulla hän jatkoi esiintymistä Opryssä. Hän kuoli 24. tammikuuta 1998.
Myös hänen poikansa, Zachary ja Carey Tubb ovat muusikoita.
Aiheesta muualla

JustinTubb.com (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  SNAC
Stig Dagerman

Stig Dagerman.
Stig Dagerman (5. lokakuuta 1923 Älvkarleby – 4. marraskuuta 1954 Enebyberg) oli ruotsalainen toimittaja, kirjailija ja anarkisti. Hän oli yksi Ruotsin merkittävimpiä toisen maailmansodan jälkeen kirjoittaneita kirjailijoita, mutta hänen eksistentiaaliset teoksensa eivät ole sidoksissa tiettyyn paikkaan tai aikaan. Niistä julkaistaan edelleen suuria uusintapainoksia Ruotsissa ja muuallakin.