stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stadion (Olympia)
Rakennelma

Stadionin historiasta johtuen tässä kuvataan sen rakennelmat pääosin sellaisena, kuin se oli kisojen loppuvaiheessa ja sijaitsi nykyisellä paikallaan.
Stadion muodostui suorakulmaisesta urheilukentästä, joka oli rakennettu suunnilleen itä-länsisuunnassa, sekä sen jokaiselle neljälle sivustalle rakennetusta katsomopenkereestä. Hiekalla päällystetyn urheilukentän pituus on noin 215 metriä ja leveys noin 30 metriä. Kentässä on sen länsipäässä kivinen lähtöviiva ja itäpäässä vastaavasti kivinen maaliviiva. Juoksuradan pituus eli etäisyys lähtöviivasta maaliviivaan on 192,27 metriä eli 600 jalkaa. Tämä muodosti stadionjuoksun juoksumatkan ja stadioninmitan. Varhaisemmassa stadionissa etäisyys oli ollut noin 186 metriä.
Stadionin katsomoon mahtui laajimmassa vaiheessa arviolta 40 000–45 000 katsojaa. Katsomossa ei kuitenkaan ollut missään vaiheessa kiinteitä istuimia suurimmalle osalle katsojia, vaan yleisö istui maassa. Tärkeille virkamiehille oli kiviset istuimet. Roomalaisena aikana katsomossa saattoi olla puisia penkkejä. Eteläisen katsomorinteen puolessa välissä sijaitsi kivinen koroke, eksedra, jolla kisojen tuomarit (hellanodikai) istuivat. Tätä vastapäätä, pohjoisen rinteen keskellä, oli Demeter Khamynen marmorinen alttari. Tämän papitar oli ainoa naimisissa ollut nainen, joka sai katsoa miesten kisoja, ja papittaren istuin oli alttarin yhteydessä. Nykymuodossaan alttari oli rakennettu 100-luvulla jaa.
Stadionille johti muulta pyhäkköalueelta Kaikuhallin pohjoispuolelta stadionin lounaiskulmassa ollut kivinen holvattu, kapea käytävä (Krypte), jonka pituus oli 32 metriä. Se rakennettiin 200-luvun lopulla eaa. ja se toimi ainakin urheilijoiden sisäänkäyntinä. Roomalaisella ajalla sen länsipäähän rakennettiin monumentaalisisäänkäynti.
Urheilukenttää kiersi reunakiveys sekä kivestä tehty ojitus ja viemäröinti sadevettä varten. Varhaisemman stadionin kaivot, joiden päälle stadion myöhemmin siirrettiin, oli otettu votiivilahjakuopiksi, sillä löydöistä päätellen niihin oli heitelty suuri määrä erilaisia votiiviesineitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Olympian stadion Wikimedia Commonsissa
Stadionin holvattu sisäänkäynti.
Stadionin lähtöviiva.
Tuomareiden katsomo.
Demeter Khamynen alttari.
Olympian stadion.
Steamboat Geyser

Steamboat Geyserin purkautuminen.
Steamboat Geyser on Yellowstonen kansallispuiston Norrisin geysirlaaksossa sijaitseva geysir. Se on maailman korkeimmalla purkautuva aktiivinen geysir, ja se voi syöstä vettä jopa 90 metrin korkeuteen.
Steamboat Geyserin pienempi purkautuminen.
Steamboat Geyser purkautuu epäsäännöllisesti, pääosa sen vesisyöksyistä jää pieniksi. Suurten purkausten välillä voi olla neljä päivää tai jopa 50 vuotta. Isommat purkaukset kestävät noin 3–40 minuuttia, ja ne syöksevät kuumaa vettä jopa 90 metrin korkeuteen. Vain Waimangun geysirin on tiedetty purkautuneen korkeammalle, mutta se on ollut kuollut vuodesta 1904.
Steamboat Geyserin suurista purkauksista ei ole tietoa ennen vuotta 1878, jolloin se purkautui sarjana. Todennäköisesti se ei ollut tuota ennen purkautunut kovinkaan näyttävästi. Seuraavien kolmenkymmenen vuoden aikana sillä oli yksittäisiä suuria purkauksia, mutta seuraava suuri purkaussarja tapahtui vasta 1911. Tämän jälkeen se oli epäaktiivinen, joitakin pieniä purkauksia lukuun ottamatta, vuoteen 1961, jolloin se aktivoitui uudelleen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Steamboat Geyser Wikimedia Commonsissa
Pigmentti

Erivärisiä pigmenttejä myynnissä kauppahallissa Goassa, Intiassa.
Pigmentti (lat. pigmentum) on värillinen hienojakoinen jauhe, joka ei liukene sideaineeseen. Pigmentti antaa maalauksessa käytettäville väreille värin tai muun optisen ominaisuuden. Pigmentti voi olla läpikuultava tai peittävä. Pigmenttejä on käytännössä saatavilla jauhemaisina, ja ne yleensä sekoitetaan tai hierretään sideaineeseen, jolloin saadaan maalia. Osalla pigmenteistä on värjäävä ominaisuus.
Pisimpään on käytetty luonnosta löytyneitä aineita, jotka sisältävät sopivia kemiallisia aineita luonnostaan. Maavärejä kuten okraa ja punaista rautaoksidia, sekä hiiltä on käytetty jo tuhansien vuosien ajan kehon värjäämiseen ja luolamaalauksiin. Pigmenttejä on saatu myös puolijalokivistä, kuten lapislatsulista. Nykyisin pigmentit valmistetaan pääsääntöisesti teollisesti.
Ominaisuudet

Pigmentin ominaisuuksien merkitys riippuu pigmentin käyttötarkoituksesta. Pigmenttien ominaisuuksia ovat muun muassa värjäyskyky, peittokyky, värivoima, emäksien kesto, happojen kesto, valonkesto, lämmönkesto, vakaus, reaktiivisuus ja myrkyllisyys.
Sideaineet

Pigmentteihin lisätään sideaineita. Sideaine sitoo maalin ja pitää sen kiinni maalattavassa pinnassa. Maalien sideaineina on käytetty muun muassa rasvoja, munanvalkuaisia, maitoa, verta, mehiläisvahaa, liimaa, arabikumia ja kalkkimaaleja, keskiajalta lähtien pähkinä-, pellava- ja unikonsiemenöljyä, sekä 1500-luvulta lähtien kuivuvia öljyjä.
Myrkyllisyys

Jotkut pigmentit ovat myrkyllisiä, etenkin raskasmetalleista valmistetut. Lyijyvalkoinen eli emäksinen lyijykarbonaatti oli suosittu 1800-luvulle asti, kunnes sen tilalle saatiin myrkyttömiä synteettisiä valkoisia pigmenttejä. Lyijyvalkoinen oli niin myrkyllinen, että jotkut sitä käyttäneet taiteilijat saivat siitä lyijymyrkytyksen oireita. Suomessa lyijyvalkoisen käyttö kiellettiin joitain historiallisia kohteita lukuun ottamatta vuonna 1993. Myös muut lyijystä, kromista ja kadmiumista valmistettavat pigmentit, sekä aito sinooperi ovat myrkyllisiä.
Esimerkkejä

Okrapitoisia kallioita Ranskassa
Hiilenmusta eli kimrööki
Kromikeltainen
Kobolttisininen
Atsuriitti
Egyptinsininen
Preussinsininen
Poltettu siena
Sinooperi
Alitsariini
Luonnollinen ultramariini
Indigonsininen
Intiankeltainen
Sinkkioksidi
Lohikäärmeen veri
Biologiset pigmentit

Pigmenteillä tarkoitetaan myös eliöiden tuottamia väriaineita, jotka antavat niille niiden värin. Eliöiden yleisimpiä pigmenttejä ovat melaniini ja erilaiset karotenoidit, flavonoidit, antosyaanit ja lehtivihreä.
Erivärisiä valon aallonpituuksia osuu pigmenttihiukkaseen ja siitä heijastuvat aallonpituudet määräävät sen värin.
Titaanivalkoinen eli titaanioksidi korvasi myrkyllisen lyijyvalkoisen 1900-luvulla.
Lascaux'n luolaan maalattu jääkauden aikainen okran ja hiilenmustan värinen luolamaalaus.
Tintoretto (n. 1548) käytti töissään hyönteisen verestä saatua karmiinilakkaa.
Andy Stanfield

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Andy Stanfield vuonna 1950. |  Andy Stanfield vuonna 1950. |  Andy Stanfield vuonna 1950. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | 200 m |  |
|  Kultaa | Helsinki 1952 | 4 × 100 m |  |
|  Hopeaa | Melbourne 1956 | 200 m |  |
Andrew (Andy) William Stanfield (29. joulukuuta 1927 Washington D.C. – 15. kesäkuuta 1985) oli yhdysvaltalainen pikajuoksija ja olympiavoittaja.
Andy Stanfield voitti Yhdysvaltain mestaruudet molemmilla pikamatkoilla 1949. Philadelphiassa 26. toukokuuta 1951 hän juoksi 220 jaardia kaarteella maailmanennätysajassa 20,6 hypättyään edellisenä päivänä pituutta 785, jolla hän sijoittui sen vuoden maailmantilastossa kolmanneksi. Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa 28. kesäkuuta 1952 Los Angelesissa hän teki myös 200 metrillä ajan 20,6. Helsingin olympiakisoissa 1952 hän ei osallistunut 100 metrille mutta voitti kultaa 200 metrillä ja 4 x 100 metrin viestissä. Melbournen olympiakisoissa 1956 Stanfield sai 200 metrillä hopeaa. Helsingin kisojen tapaan Melbournen 200-metrinen päättyi Yhdysvaltain kolmoisvoittoon.
Saavutuksia

Olympiakultaa 200 metrillä ja 4 x 100 metrillä 1952
Olympiahopeaa 200 metrillä 1956
ME-tulos 20,6 (Philadelphiassa 26. toukokuuta 1951) ja (Los Angelesissa 28. kesäkuuta 1952) (200 metriä)
Ennätyksiä

100 jaardia 9,5
100 metriä 10,3
220 jaardia suoralla 20,4
220 jaardia ja 200 metriä kaarteella 20,6
Pituushyppy 785
Pihkatippiot

| Pihkatippiot |
| --- | --- |
 Maorinpihkatippio (Dacrydium cupressinum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Havupuut Pinophyta
Lahko::  Cupressales
Heimo::  Podokarpuskasvit Podocarpaceae
Suku::  Pihkatippiot Dacrydium  Sol. ex Lamb., 1807
Synonyymit
 Metadacrydium Baum.-Bod., 1989 
Katso myös
   Pihkatippiot Wikispeciesissä   Pihkatippiot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pihkatippiot (Dacrydium) on podokarpuskasvien (Podocarpaceae) heimoon kuuluva havupuusuku. Suvun yli kaksikymmentä lajia ovat Aasian ja Tyynenmeren saarten trooppisten ja subtrooppisten alueiden ainavihantia puita ja pensaita. Osa lajeista voi kasvaa hyvinkin suuriksi metsän latvuskerroksen yläpuolelle ulottuviksi ylispuiksi. Suvun ominaispiirteitä ovat monimuotoiset, pihkaiset lehdet ja epäsymmetriset mehevät kävyt.
Nimet

Suvun tieteellinen nimi Dacrydium on johdettu kreikan kielen kyyneltä tarkoittavasta sanasta. Nimi viittaa kasvien erittämiin pihkapisaroihin.
Kuvaus

Pihkatippioiden edustajat ovat ainavihantia puuvartisia kasveja. Osa lajeista on suurikokoisia, jopa yli 50 metrin korkeuteen kasvavia puita, kun taas toiset lajit jäävät yleensä pieniksi pensaiksi. Suuremmat oksat haarautuvat rungosta lähes säteittäisinä valekiehkuroina. Pienet lehtevät oksanhaarat voivat olla siirottavia tai riippuvia. Rungon kovassa kuoressa on runsaasti korkkihuokosia. Vanhemmiten kaarna tulee uurteiseksi ja hilseilee suomumaisina liuskoina. Pihkatiehyitä on sekä kuoressa että lehdissä.
Lehtien muoto vaihtelee suuresti lajin ja kasvin iän mukaan. Lehtiasento on kierteinen. Nuorten kasvien varhaislehdet ovat usein muodoltaan neulasmaisia, joskus hieman sirppimäisiä, ja siirottavat kaikkiin suuntiin. Myöhäislehdille on ominaista rangan myötäinen asento. Muodoltaan ne voivat lajista riippuen olla suomumaisia, äimämäisiä tai neulasmaisia. Varhaislehdet vaihtuvat myöhäislehdiksi asteittain, jolloin lehdistä esiintyy monenlaisia välimuotoja. Neulasmaisen lehden poikkileikkaus vaihtelee litteästä kolmi- tai nelisärmäiseen. Suomumaiset lehdet ovat usein kölillisiä. Lehdessä on tavallisesti yksi pihkatiehyt. Ilmarakoja on kaikilla lehden pinnoilla.
Suvun kasvit ovat yleensä kaksikotisia yksineuvoisten hede- ja emikukintojen kehittyessä eri kasviyksilöihin, mutta jotkin lajit voivat olla yksikotisiakin.
Hedekävyiksi kutsutut hedekukinnot voivat kehittyä yksittäin tai ryppäissä oksanhaarojen kärki- tai hankasilmuista. Hedekävyt ovat muodoltaan lyhyen lieriömäisiä, ja voivat olla lyhytperäisiä tai lähes perättömiä. Hedekäpy koostuu kilpimäisistä, lavaltaan kolmiomaisista tai lyhytsuippuisista hedelehdistä. Jokaisen hedelehden tyvellä on kaksi siitepölyä tuottavaa pölylokeroa.
Kävyiksi kutsutut emikukinnot kehittyvät yksittäin lyhyen oksanhaaran kärkeen. Pienet kävyt muuttuvat kypsyessään meheviksi. Käpy koostuu useista kierteisesti asettuneista teräväkärkisistä käpysuomuista. Suomuista tavallisesti vain yksi tai toisinaan kaksi ovat hedelmällisiä. Hedelmällisen käpysuomun ranganpuoleisella pinnalla on yksi käänteinen siemenaihe. Kävyn hedelmättömät suomut kasvavat tavallisesti yhteen muodostaen kävyn tyveen mehevän pohjuksen, joka on kypsänä yleensä kirkkaan punainen. Monilla lajeilla muutoin yhteenkasvaneiden käpysuomujen terävät kärjet jäävät siirottamaan pohjuksesta. Kävyn kärjessä sijaitseva siemen on yleensä vino pohjukseen nähden. Siemenen tyvenpuoleisinta kolmannesta ympäröi siemenen tuottaneesta emisuomusta kehittynyt epäsymmetrinen vaippa eli epimatium. Se on kypsänä väritykseltään tumman ruskea tai lähes musta.
Lajin D. cupressinum rungon kuori halkeilee liuskoina.
Lajin D. beccarii varhaislehdet ovat neulasmaisia.
Lajin D. balansae myöhäislehdet kasvavat rankaa väljästi myötäillen.
D. cupressinumin kävyn punaisesta pohjuksesta erottuvat käpysuomujen terävät kärjet.
Luokittelu

Pihkatippioiden edustajat ovat podokarpuskasvien heimoon kuuluvia havupuita. Niiden lähimmät sukulaiset ovat genetiikan perusteella suvun Falcatifolium kasvit. Näiden kahden suvun edustajilla on useita yhteisiä rakenteellisia piirteitä, joita muilla heimon kasveilla ei ole. Näihin piirteisiin kuuluvat pihkatiehyet, joita on varhaislehtien lisäksi myös myöhäislehdissä, ja sekundaarisessa puussa esiintyvät pitkittäistylppysolut.
Suku kuvattiin vuonna 1807. 1800-luvun alkupuolella pihkatippioita ja podokarpuksia (Podocarpus) pidettiin yleisesti podokarpuskasvien heimon ainoina sukuina. Sittemmin lukuisia alun perin näihin sukuisin kuvattuja kasveja on siirretty omiin sukuihinsa. Pihkatippioista erotettuja sukuja ovat podorit (Parasitaxus), Acmopyle, Falcatifolium, Halocarpus, Lepidothamnus sekä Lagarostrobos, josta on sittemmin edelleen erotettu suku Manoao.
Luokittelu > Lajit

Sukuun katsotaan yleensä kuuluvaksi noin kaksikymmentä lajia. Havupuihin erikoistunut kasvitieteilijä Aljos Farjon määrittelee vuoden 2010 teoksessaan A Handbook of the World's Conifers sukuun kuuluvaksi seuraavat 22 lajia.
Dacrydium araucarioides
Dacrydium balansae
Dacrydium beccarii
Dacrydium comosum
Dacrydium cornwallinum
Dacrydium cupressinum – maorinpihkatippio
Dacrydium elatum
Dacrydium ericoides
Dacrydium gibbsiae
Dacrydium gracile
Dacrydium guillauminii
Dacrydium leptophyllum
Dacrydium lycopodioides
Dacrydium magnum
Dacrydium medium
Dacrydium nausoriense
Dacrydium nidulum
Dacrydium novoguineense
Dacrydium pectinatum
Dacrydium spathoides
Dacrydium ×suprinii
Dacrydium xanthandrum
Levinneisyys

Suvun Dacrydium edustajia kasvaa luonnonvaraisena Kaakkois-Aasiassa ja Australaasiassa sekä useilla läntisen Tyynenmeren saarilla. Niitä esiintyy luonnonvaraisena eteläisessä Kiinassa, Thaimaassa, Laosissa, Kambodžassa, Vietnamissa, Malesiassa, Indonesiassa, Papuassa-Uudessa-Guineassa, Salomonsaarilla, Uudessa-Kaledoniassa, Fidžillä ja Uudessa-Seelannissa.
Elinympäristö ja ekologia

Suvun lajit ovat usein trooppisten vuoristosademetsien puita, mutta niitä kasvaa monenlaisissa metsissä trooppisella ja subtrooppisella ilmastoalueella. Laji Dacrydium guillauminii on sopeutunut elämään vetisessä maassa järvien ja jokien tai purojen äärellä. Jotkin lajit ovat erikoistuneet kasvamaan Uuden-Kaledonian voimakkaan emäksisten ja vähäravinteisten serpentiinialueiden pensastomailla.
Dacrydium cupressinum kasvaa usein metsän latvuskerroksen yllä ylispuuna Uudessa-Seelanissa.
Stearamidi

| Stearamidi |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Oktadekaaniamidi
CAS-numero:  124-26-5
PubChem CID:  31292
SMILES:  CCCCCCCCCCCCCCCCCC(=O)N
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C18H37NO
Moolimassa:  283,486 g/mol
Sulamispiste:  107–109 °C
Kiehumispiste:  408 °C
Tiheys:  0,868 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Stearamidi (C18H37NO) on amideihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään esimerkiksi apuaineena polymeeritekniikassa ja muiden yhdisteiden valmistukseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa stearamidi on valkoista kiinteää ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee esimerkiksi etanoliin, dietyylieetteriin ja kloroformiin.
Stearamidia valmistetaan sulan steariinihapon ja ammoniakkikaasun reaktiolla.
Stearamidilla on useita käyttökohteita. Sitä käytetään polymeerien valmistuksessa apuaineena kalvojen valmistuksessa, helpottamaan kappaleiden irtoamista muoteista, liukasteaineena, apuaineena painomusteissa, kosmetiikkatuotteissa koostumuksen säätelyyn, korroosionestoaineena ja tekstiilien vedenhylkimiskäsittelyissä. Stearamidista syntetisoidaan esimerkiksi pinta-aktiivisia aineita, liukasteita, tekstiilinkäsittelyaineita ja vedenpuhdistuskemikaaleja.
Phaedruksen faabelit

| Phaedruksen faabelit> Phaedri fabulae |
| --- | --- |
 Phaedruksen faabeleiden painos vuodelta 1724.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Phaedrus
Kieli:  latina
Genre:  faabeli
Julkaistu:  1. vuosisata jaa.
Suomennos
Suomentaja:  Tuulikki Elo
Kustantaja:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura
Julkaistu:  2006
ISBN:  951-746-830-X
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Phaedruksen faabelit (lat. Phaedri fabulae eli Phaedri Augusti Liberti Fabulae Aesopiae) on Phaedruksen Aisopokselta latinan kielelle sovittamien sekä hänen itse kirjoittamiensa faabeleiden kokoelma, johon kuuluu viisi kirjaa eläinsatuja ja muita tarinoita.
Historia

Phaedrus kirjoitti faabelinsa ensimmäisen vuosisadan alkupuolella. Hänen faabeliensa kirjat I–II ovat syntyneet viimeistään keisari Tiberiuksen aikana ennen Sejanuksen kuolemaa vuonna 31. Tämä tiedetään siitä, että Phaedrus kertoo kirjan III alkusanoissa saaneensa niillä Sejanuksen vihat päälleen. Kirjat III–V ovat syntyneet Sejanuksen kuoleman jälkeen. Faabelit on alkusanoissa osoitettu kahdelle suojelijalle, Eutykhokselle (Eutychukselle) ja Particulolle, joita ei tunneta muutoin.
Phaedruksen päälähteeksi on arveltu Demetrios Faleronlaisen tekemää aisoposlaisten faabelien kokoelmaa. Osa tarinoista on peräisin muista hellenistisellä kaudella tehdyistä kokoelmista tai perustuvat Phaedruksen omiin kokemuksiin. Phaedruksen ansioksi on katsottu se, että hän korotti faabelit omaksi kirjallisuuden lajityypikseen, siinä missä aiemmin ne olivat toimineet teoksissa ja puheissa lähinnä satiirisina välipaloina.
Phaedruksen faabelit eivät vaikuta saavuttaneen aikanaan erityisen suurta suosiota. Roomalaisista kirjailijoista Phaedruksen mainitsevat vain Martialis ja Avianus. Hänen faabeleistaan on myös säilynyt vain vähän käsikirjoituksia. Varhaisimmat ovat 800- ja 900-luvuilta. Tärkein käsikirjoituksista on niin kutsuttu Codex Pithoeanus 800-luvulta. Lisäksi Phaedruksen faabeleita tunnetaan keskiaikaisista proosamuotoisista uudelleensovituksista.
Renessanssiajalla 1400-luvulla Phaedruksen faabelit tunsi Manfredonian arkkipiispa Niccolò Perotti. Hänen käyttämänsä sittemmin kadonnut käsikirjoitus sisälsi 32 sellaista Phaedruksen nimiin laitettua faabelia, joita nykyaikaan säilyneissä käsikirjoituksissa ei ole. Perottin faabeleista tekemä kopio on säilynyt, ja tunnetaan nimellä Epitome Fabularum tai ”Perottin täydennysosa”.
Koska Seneca nuorempi toteaa, etteivät roomalaiset olleet harjoittaneet faabeleiden kirjoittamista, faabeleiden aitoutta on aiemmin joskus epäilty, ja ainakin osaa niistä on ehdotettu jopa Perottin väärentämiksi. Perottin omat yritelmät runoilussa kuitenkin vaikuttavat kumoavan ajatuksen siitä, että hän olisi kyennyt tähän. Sen sijaan hänen löytämiensä faabeleiden arvellaan perustuvan aitoihin roomalaisiin faabeleihin, jotka ovat käyneet läpi suuria muutoksia vuosisatojen aikana kopioituessaan käsikirjoituksista toiseen.
Phaedruksen viiden kirjan editio princeps oli Pierre Pithoun eli Petrus Pithoeuksen toimittama (1596, 12mo.). Se perustui oletettavasti 900-luvulta peräisin olleeseen käsikirjoitukseen. J. C. Orelli julkaisi teoksesta kriittisen laitoksen (Zürich, 1831, 8vo.). Perottin täydennysosan faabelit julkaisi I. A. Cassitti (Napoli, 1809). Angelo Maio täydensi Orellin laitosta 32 uudella faabelilla, jotka ovat samat jotka Perottikin oli löytänyt (Zürich, 1832).
Phaedruksen faabeleita on käytetty latinanopetuksessa kouluissa, myös Suomessa. Tämän vuoksi faabeleita on suomennettu jo 1800-luvulla. Koko faabelikokoelman on suomentanut Tuulikki Elo (SKS, 2006).
Sisältö

Phaedruksen faabelit muodostavat viisi kirjaa, joissa on 95 faabelia. Alun perin faabeleita on ilmeisesti ollut enemmän, sillä faabeleiden lukumäärässä on suurta vaihtelua kirjoittain; siksi osan oletetaan kadonneen. Lisäksi osasta säilyneistäkin faabeleista puuttuu säkeitä. Löydetyt lisäfaabelit julkaistaan yleensä täydennysosina.
Monet Phaedruksen faabeleista perustuvat suoraan aisoposlaisiin faabeleihin. Osa on myöhempiin lähteisiin perustuvia erilaisia opettavaisia tarinoita ja kaskuja. Joissakin faabeleissa on filosofista sävyä. Moraalinen opetus esitetään yleensä osana faabelia joko sen alussa tai lopussa. Osa tarinoista esittää kritiikkiä ajan yhteiskunnallisia ja poliittisia oloja kohtaan.
Phaedruksen faabelit on kirjoitettu runomuodossa, siinä missä alkuperäiset aisoposlaiset faabelit olivat olleet proosamuotoisia. Runomittana Phaedrus käytti jambista senaaria. Phaedruksen ilmaisua on arvioitu selkeäksi ja ytimekkääksi ja kieltä aikansa puhtaaksi latinaksi. Joskus tiiviys tekee kuitenkin ilmaisuista epäselviä. Latinan käyttäjänä Phaedrus seuraa tyyliltään Terentiusta. Parhaiksi on arvioitu niitä faabeleita, jotka ovat lähimpänä alkuperäistä.
Sisältö > Kirja I

Kirja I käsittää 31 faabelia. Ne perustuvat pääosin Aisopoksen eläinsatuihin, ja Phaedruksen omaa tuotantoa on vielä vain vähän. Alkusanoissa kirjoittaja toteaa:
»Aesopus auctor quam materiam repperit,
hanc ego polivi versibus senariis.
Duplex libelli dos est, quod risum movet
et quod prudentis vitam consilio monet.»
»Sen aineiston, jonka runoilija Aisopos keksi,
minä muutin jambisäkeisiksi runoiksi.
Kirjan kaksinkertainen viehätys on siinä, että se sekä herättää naurua
että antaa elämää varten viisaita neuvoja.»
Kirjan sisältö on seuraava; faabeleiden nimissä on seurattu Elon suomennosta:
Alkusanat · 1. Susi ja karitsa · 2. Sammakot pyysivät itselleen kuninkaan · 3. Pöyhkeilevä naakka ja riikinkukko · 4. Koira, joka kuljetti lihapalaa joen yli · 5. Lehmä, vuohi, lammas ja leijona · 6. Sammakot ja aurinko · 7. Kettu ja tragedianäyttelijän naamari · 8. Susi ja kurki · 9. Varpunen jäniksen neuvonantajana · 10. Apina suden ja ketun tuomarina · 11. Aasia ja leijona metsästämässä · 12. Hirvi lähteellä · 13. Kettu ja korppi · 14. Suutarista lääkäriksi · 15. Aasi ja vanha paimen · 16. Lammas, hirvi ja susi · 17. Lammas, koira ja susi · 18. Synnyttävä nainen · 19. Synnyttävä koira · 20. Nälkäiset koirat · 21. Vanha leijona, villisika, härkä ja aasi · 22. Kärppä ja mies · 23. Uskollinen koira · 24. Haljennut sammakko ja härkä · 25. Koirat ja krokotiilit · 26. Kettu ja haikara · 27. Koira, aarre ja korppikotka · 28. Kettu ja koira · 29. Villisikaa pilkkaava aasi · 30. Härkien taistelua pelkäävät sammakot · 31. Haukka ja kyyhkyset.
Sisältö > Kirja II

Kirja II käsittää yhdeksän faabelia. Ne perustuvat edelleen pääosin Aisopoksen esikuviin. Kirjan alkusanoissa Phaedrus viittaa kuitenkin Aisopokselta peräisin olleen aineiston hieman vapaampaan käsittelyyn. Kirjan sisältö on seuraava:
Alkusanat, tekijä Illiukselle · 1. Mullikka, leijona ja rosvo · 2. Keski-ikäinen nainen ja nuori tyttö, jotka olivat rakastuneet samaan mieheen · 3. Aisopos eräälle miehelle konnien menestyksestä · 4. Kotka, kissa ja villisika · 5. Keisari Tiberius atrium-palvelijalle · 6. Kotka ja varis · 7. Kaksi muulia ja muulinajajat · 8. Hirvi ja härät · 9. Jälkisanat, tekijä Illiukselle.
Sisältö > Kirja III

Kirja III käsittää 19 faabelia. Niissä Phaedruksen oma tuotanto alkaa lisääntyä ja Aisopokselta peräisin oleva aineisto jäädä taka-alalle, mutta alkusanoissa Phaedrus viittaa edelleen Aisopokseen esikuvanaan. Kirjan sisältö on seuraava:
Alkusanat, Phaedrus Eutykhokselle · 1. Akka ja viiniruukku · 2. Pantteri ja paimenet · 3. Aisopos ja maalainen · 4. Teurastaja ja apina · 5. Aisopos ja röyhkeä mies · 6. Paarma ja muulin tamma · 7. Susi ja koira · 8. Sisar ja veli · 9. Sokrates ja ystävät · 10. Runoilijan sanat uskomisesta ja epäluulosta · 11. Eunukki ja rikollinen · 12. Kananpoika ja helmi · 13. Ampiainen mehiläisten ja kuhnurien tuomarina · 14. Leikinlaskusta ja vakavuudesta · 15. Koira ja karitsa · 16. Laulusirkka ja yöpöllö · 17. Jumalien nimikkopuut · 18. Riikinkukko Heralle äänestään · 19. Aisopos ja lavertelija · Jälkisanat.