stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Miika
Tunnettuja Miikoja

Miika Antti-Roiko (s. 1988), painonnostaja
Miika Anttila (s. 1994), pesäpalloilija
Miika Arponen (s. 1988), jääkiekkoanalyytikko
Miika Aulio (s. 1975), jousiampuja
Miika Dietrich (s. 1990), meloja
Miika Ekström (s. 1984), jalkapalloilija
Miika Elomo (1977–2025), jääkiekkoilija
Miika Franssila (s. 1993), jääkiekkoilija
Miika Hakala (s. 1986), elokuva- ja musiikkivideoiden tekijä
Miika Heikkilä (s. 1992), jääkiekkoilija
Miika Heikkinen (s. 1977), lentopalloilija
Miika Helander (Armo Murha), rap-artisti
Miika Herrala (s. 2001), jääkiekkoilija
Miika Honkanen (s. 1989), maalipalloilija
Miika Hosio (s. 1989), futsalpelaaja
Miika Huczkowski (s. 1982), jääkiekkoilija
Miika Huhtanen (s. 1993), jääkiekkoilija
Miika Huttunen (s. 1974), toimittaja ja videopelialan ammattilainen
Miika Hyytiäinen (s. 1982), säveltäjä
Miika Iskanius (s. 1994), salibandyn pelaaja
Miika Jokinen (s. 1992), pesäpalloilija
Miika Juntunen (s. 1964), jalkapalloilija
Miika Keski-Petäjä (s. 1994), pesäpalloilija
Miika Kirmula (s. 1994), suunnistaja
Miika Koivisto (s. 1990), jääkiekkoilija
Miika Koppinen (s. 1978), jalkapalloilija
Miika Korkatti (s. 1992), lähitaikuri ja mentalisti
Miika Korkiakoski (s. 1967), näyttelijä
Miika Koskela (s. 2003), jalkapalloilija
Miika Laakso (s. 1986), näyttelijä
Miika Lahti (s. 1987), jääkiekkoilija
Miika Laiho (s. 1994), moottoriurheilija
Miika Lammi (s. 2003), snowcross- ja motocross-kuljettaja
Miika Malkamäki (s. 1985), salibandyn pelaaja
Miika Mehmet (s. 1978), vapaaottelija ja entinen ammattirikollinen
Miika Muranen (s. 1983), teatteriohjaaja ja näyttelijä
Miika Mäkitalo (s. 1977), toimitusjohtaja
Miika Niemelä (s. 1978), muusikko ja multi-instrumentalisti
Miika Niemi (s. 1994), jalkapalloilija
Miika J. Norvanto (s. 1982), kiinteistö- ja teknologiayrittäjä, elokuvatuottaja ja -levittäjä
Miika Nousiainen (s. 1973), toimittaja ja kirjailija
Miika Nuutinen (s. 1978), kirjailija
Miika Nuutonen (s. 1992), jalkapallovalmentaja
Miika Partala, sanoittaja, säveltäjä, kitaristi ja laulaja
Miika Pehkonen (s. 2002), juontaja ja mediapersoona
Miika Pelkonen (s. 1990), taikuri
Miika Pölkki (s. 1976), Afrikan ja Aasian kielten ja kulttuurien tutkija
Miika Roine (s. 1991), jääkiekkoilija
Miika Saloranta, Comeetta (s. 1991), hip hop -artisti
Miika Siironen (s. 1973), yhteiskuntatieteilijä ja poliittisen historian tutkija
Miika Soini (s. 1973), elokuvaohjaaja
Miika Särmäkari, Särre (s. 1982), elokuvantekijä, rap-artisti ja Basso-lehden ent, päätoimittaja
Miika Söderholm, punk-muusikko
Miika Takala (s. 1978), kestävyysjuoksija
Miika Takanen, rumpali
Miika Takkula (s. 1983), jalkapalloilija
Miika Tenhunen (s. 1996), estejuoksija
Miika Tenkula (1974–2009), sanoittaja, säveltäjä ja kitaristi
Miika Tiihonen (s. 1997), jääkiekkoilija,
Miika Tossavainen (s. 1977), lentopalloilija
Miika Ullakko (s. 1986), elokuvaohjaaja ja näyttelijä
Miika Vanhapiha (s. 1967), suomenuskoinen ja vaikuttaja, Karhun kansa -liikkeen keulahahmo
Miika Wiikman (s. 1984), jääkiekkomaalivahti
Miikoja uskonnollisissa teksteissä

Profeetta Miika
Kuvitteellisia Miikoja

Miika Mäkelä, tv-sarjassa Salatut elämät
Harry Potter ja Azkabanin vanki

| Harry Potter ja Azkabanin vanki> Harry Potter and the Prisoner of Azkaban |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  J. K. Rowling
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia, lasten- ja nuortenkirjallisuus
Julkaistu:  8. heinäkuuta 1999
Suomennos
Suomentaja:  Jaana Kapari-Jatta
Kansitaiteilija:  Mika Launis
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2000
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  456
ISBN:  951-31-1737-5
Sarja: Harry Potter
Edeltävä:  Harry Potter ja salaisuuksien kammio
Seuraava:  Harry Potter ja liekehtivä pikari
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Harry Potter ja Azkabanin vanki (engl. Harry Potter and the Prisoner of Azkaban) on brittiläisen kirjailijan J. K. Rowlingin kirjoittaman Harry Potter -kirjasarjan kolmas osa. Englanninkielinen alkuteos ilmestyi 8. heinäkuuta 1999 ja suomennos vuonna 2000. Kirjasta on tehty myös samanniminen elokuva ja peli.
Aiheesta muualla

Kirja:Harry Potter
Kirjat ovat artikkelikokoelmia, jotka voidaan tulostaa tai ostaa painettuna kirjana.
The Lords of the New Church

The Lords of the New Church oli vuonna 1981 perustettu superyhtye. Yhtyeellä oli vaikuttava kansainvälinen punk-rock-tausta. Laulaja Stiv Bators oli amerikkalaisen The Deads Boys -yhtyeen laulaja ja kitaristi Brian James oli englantilaisen The Damned -yhtyeen perustaja ja lauluntekijä. Basisti Dave Tregunna oli soittanut Sham 69 -yhtyeessä ja rumpali Nick Turner oli soittanut The Barracudas -yhtyeessä. Yhtyettä pidettiin punkin ensimmäisenä superyhtyeenä. Yhtye sekoitti imagossaan goottirokkia ja punkia. Sen musiikki oli synkempää ja melodisempaa kuin perinteinen punk.
Yhtye toimi vuosina 1981–1989. The Lords of the New Church julkaisi urallaan kolme studioalbumia ennen kuin Stiv Bators hajotti yhtyeen 2. toukokuuta 1989 yhtyeen Lontoon Astorian keikan jälkeen.
Alkuperäiskokoonpano

Stiv Bators – laulu
Brian James – kitara
Dave Tregunna – basso, taustalaulu
Nicky Turner – rummut, taustalaulu
Diskografia > Studioalbumit

The Lords of the New Church (1982)
Is Nothing Sacred? (1983)
The Method to Our Madness (1984)
Psycho Sex (EP) (1986)
Diskografia > Livealbumi

Live at the Spit (1988)
Scene of the Crime (1988)
Second Coming (1989)
The Lords Prayers I (2002)
Farewell Tour 1988 (2003)
Los Diablos (2015)
Open Your Eyes (2019)
Diskografia > Kokoelmat

Killer Lords (1985)
The Lord's Prayer I (2002)
The Lord's Prayer II (2003)
Stories at Dusk (2003)
Rockers (2007)
The Gospel Truth (2012)
Aiheesta muualla

http://www.angelsinexile.i12.com/lords/html/index.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.irscorner.com/l/lords.html
Sirkka Vilander

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Sirkka Polkunen vuonna 1952. |  Sirkka Polkunen vuonna 1952. |  Sirkka Polkunen vuonna 1952. |  |
Maa:   Suomi
Naisten maastohiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Cortina 1956 | 3 × 5 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Falun 1954 | 3 × 5 km |  |
Sirkka Tellervo Vilander (o.s. Polkunen; 6. marraskuuta 1927 Jyväskylän mlk – 28. syyskuuta 2014 Laukaa) oli suomalainen kilpahiihtäjä ja viestihiihdon olympiavoittaja vuodelta 1956. Hän saavutti viestihiihdossa myös MM-hopeaa ja sijoittui arvokilpailujen henkilökohtaisilla matkoilla kolme kertaa sijoille 5–8.
Hiihtouran alkuvuodet

Polkunen sai jo lapsena kuntoilla koulumatkoillaan, sillä kotimaatilalta Jylhän kansakouluun oli matkaa kuusi kilometriä ja hän taittoi matkan talvisin suksilla ja muulloin jalkaisin. Kuopiossa vuonna 1947 käydyissä puulaakihiihdoissa hän voitti TUL:n mestarin Tyyne Tikkasen, minkä innoittamana hän liittyi urheiluseura Vihtavuoren Pamaukseen. Seuraavana talvena hän sijoittui Outokummun SM-hiihdoissa 16:nneksi. Vuonna 1950 hän sijoittui Salpausselän Kisoissa viidenneksi. Vuonna 1951 hän saavutti Tainionkoskella SM-pronssia Tyyne ja Lydia Widemanin takana ja pääsi kilpailemaan Holmenkollenille, jossa hän sijoittui kuudenneksi.
Olympialaduille

Tammikuussa 1952 Polkunen sijoittui olympiakatsastuksissa Iisvedellä kolmanneksi ja Joensuussa toiseksi. Oslon talviolympialaisissa naisten hiihto oli ensi kertaa mukana olympialaisten ohjelmassa, ja Polkunen lähti 10 kilometrin kilpailussa ensimmäisenä ladulle. Hän sijoittui heikoimpana neljästä suomalaisesta viidenneksi 1.27 minuuttia kultamitalisti Lydia Widemanille ja 17 sekuntia pronssimitalisti Siiri Rantaselle hävinneenä. Viestihiihto ei vielä kuulunut kisaohjelmaan. Samana talvena Polkunen voitti 10 kilometriä Puijon hiihtokisoissa ja sijoittui Salpausselällä Lydia Widemanin jälkeen toiseksi.
MM-hopeaa

Vuonna 1953 Polkunen sijoittui kolmanneksi sekä SM-kisoissa että Salpausselällä. Falunin MM-hiihdoissa 1954 myös naisten viestihiihto kuului ohjelmaan, ja Polkunen hiihti kolmiosuuksisessa viestissä ensimmäisen osuuden. Neuvostoliiton aloittaja Ljubov Kozyreva aloitti lujaa, mutta pari kilometriä ennen osuuden päättymistä Polkunen alkoi saavuttaa häntä. Kozyreva esti pariinkin kertaan sauvallaan Polkusen ohitusyritykset, mutta lopulta suomalainen pääsi hangen kautta ohi ja tuli neljä sekuntia ennen neuvostoliittolaista vaihtoon. Kahdella seuraavalla osuudella Neuvostoliitto kuitenkin karkasi voittoon ja Suomi saavutti 25 sekuntia heikommalla ajalla hopeaa. Henkilökohtaisessa 10 kilometrin kisassa Kozyreva voitti kultaa ja Polkunen sijoittui kuudenneksi 53 sekuntia voittajasta ja 21 sekuntia pronssille sijoittuneesta Mirja Hietamiehestä jääneenä. Vuoden 1954 SM-hiihdoissa Polkunen sijoittui Siiri Rantasen jälkeen toiseksi ja Salpausselän kisoissa neljänneksi.
Olympiavoittajaksi

Talvella 1955 Polkunen voitti Zakopanen kansainvälisissä hiihtokilpailuissa 10 kilometriä ja viestin. Kotimaassa hän sijoittui Salpausselällä kolmanneksi edellään vain Mirja Hietamies ja neuvostoliittolaisvieraista Ljubov Kozyreva.
Seuraavana talvena Polkunen valittiin Cortina d’Ampezzon talviolympialaisiin. Hän sijoittui kahdeksanneksi kymmenen kilometrin kilpailussa, jonka voitti Ljubov Kozyreva yli kaksi minuuttia Polkusta nopeampana. Polkunen ja Kozyreva olivat Falunin MM-kisojen jälkeen ystävystyneet, ja Kozyreva toi olympialaisiin Polkuselle lahjaksi hajuvesipullon. Viestissä Polkunen hiihti jälleen ensimmäisen osuuden ja johti kilpailua alkumatkasta. Noin neljän kilometrin kohdalla hän horjahti, kaatui selälleen ja oli pystyyn päästyään hetken aikaa sen verran sekaisin, että lähti hiihtämään väärään suuntaan. Vaihtoon hän tuli 24 sekuntia kärjestä jääneenä, mutta toisella osuudella Mirja Hietamies tavoitti kärkeä ja ankkuriosuudella Siiri Rantanen toi Suomen voittoon, joten Polkusestakin tuli näin olympiavoittaja. Polkusen isä oli luvannut ostaa tyttärelleen auton, mikäli Suomi voittaisi viestissä kultaa, selostaja Pekka Tiilikainen oli kultamitalista luvannut mennä viestijoukkueen jäsenten kanssa yhdessä saunaan ja hiihtäjä August Kiuru oli luvannut syödä karvahattunsa, mutta nämä kaikki lupaukset jäivät lunastamatta.
Polkunen saavutti vuonna 1956 SM-pronssia Hietamiehen ja Rantasen takana samalla ajalla Pirkko Korkeen kanssa. Holmenkollenilla hän sijoittui neljänneksi. Tuon talven jälkeen hän lupauksensa mukaisesti lopetti varsinaisen kilpauransa vaikka hiihtikin vielä seuraavana vuonna joissakin pienissä kisoissa.
Latujen ulkopuolella

Polkunen työskenteli Rikkihappo Oy:n (myöh. Kemira) Vihtavuoren-tehtaalla lataajana noin 40 vuoden ajan. Hänen veljensä kuoli tehtaalla 11. marraskuuta 1966 tapahtuneessa räjähdyksessä. Vuonna 1958 hän avioitui autonkuljettajana tehtaalla työskennelleen Aarre Vilanderin kanssa. Perheeseen syntyivät 1960-luvulla lapset Ulla-Riitta ja Juhani.
Vuonna 2001 Sirkka Vilander sai opetusministeriön myöntämän Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon. Helmikuussa 2017 hänet valittiin Hiihtomuseon pohjoismaisten hiihtolajien kunniagalleriaan.
Saavutukset

Olympiakultaa 3 × 5 kilometrin hiihdossa 1956
Olympialaisissa 10 kilometrillä viides sija 1952 ja kahdeksas sija 1956
MM-hopeaa 3 × 5 kilometrin hiihdossa 1954
MM-kisoissa 10 kilometrillä kuudes sija 1954
SM-hopeaa 10 kilometrillä 1954
SM-pronssia 10 kilometrillä 1951, 1953 ja 1956
Zakopanen kisoissa voitto 10 kilometrillä ja viestissä 1955
Puijon kisoissa voitto 10 kilometrillä 1952
Salpausselän Kisoissa 10 kilometrillä toinen sija 1952 sekä kolmas sija 1953 ja 1955
Aiheesta muualla

Sirkka Vilander Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Sirkka Vilander Olympedia. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO) 
Voittoisa viestijoukkue vuoden 1956 talviolympialaisissa: Sirkka Polkunen, Mirja Hietamies ja Siiri Rantanen.
Deommodore Lenoir

Oregonin yliopiston joukkueen kulmapuolustaja Deommodore Lenoir vuonna 2021.
Deommodore Lenoir (s. 6. lokakuuta 1999 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja. Hänen pelipaikkansa on kulmapuolustaja. Lenoir edustaa NFL-joukkue San Francisco 49ersia. Ennen NFL-uraansa hän pelasi Oregonin yliopiston joukkueessa. 49ers varasi hänet viidennellä kierroksella 172. varausvuorolla vuoden 2021 NFL:n varaustilaisuudessa. Toukokuussa 2021 Lenoir teki 49ersin kanssa tulokassopimuksen. Marraskuussa 2024 Lenoir teki 49ersin kanssa viisivuotisen ja yhteensä 92 miljoonan dollarin arvoisen jatkosopimuksen. Lenoir on pelannut 62 NFL:n runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hänellä on yhteensä 265 taklausta, 26 puolustettua heittoa, kuusi syötönkatkoa, 90 syötönkatkojen palautuksilla edettyä jaardia, yksi aiheutettu rähmäys, yksi pelinrakentajan säkitys ja kaksi iskua pelinrakentajaan. Lenoir on pelannut kuusi NFL:n pudotuspelien ottelua. Näissä otteluissa hänellä on yhteensä 35 taklausta, kaksi puolustettua heittoa, kaksi syötönkatkoa, 12 syötönkatkojen palautuksilla edettyä jaardia ja yksi aiheutettu rähmäys. Uran tilastot päivitetty kauden 2024 jälkeen.
Jean Chevrier

Jean Chevrier’n profiilikuva lehti-leikkeessä vuodelta 1937.
Jean Chevrier (25. huhtikuuta 1915 Pariisi – 13. joulukuuta 1975 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä. Hän esiintyi 50:ssä elokuvassa vuosina 1936–1972. Niiden joukossa ovat Je l'ai été trois fois (1952), Les dents longues (1952), Horizons sans fin (1953) ja Napoleon (1955). Chevrier oli naimisissa näyttelijä Marie Bellin kanssa.
Aiheesta muualla

Jean Chevrier Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Jean Chevrier
Käännös suomeksi
Suomen eläkejärjestelmä

Suomen lakisääteinen eläkejärjestelmä on eläkejärjestelmä, joka koostuu ansiotyöstä ja yrittäjätoiminnasta kertyvästä työeläkkeestä ja vähimmäisturvan takaavasta kansaneläkkeestä sekä takuueläkkeestä.
Lakisääteiset eläkkeet turvaavat toimeentulon vanhuuden, työkyvyttömyyden ja perheenhuoltajan kuoleman varalta. Eläke on haettava etuisuus ja eläkkeet ovat verotettavaa tuloa.
Yleistä

Suomessa on kaksi toisiaan täydentävää lakisääteistä eläkejärjestelmää:
työeläkkeet
kansaneläkkeet.
Edellisten lisäksi eläkejärjestelmään kuuluu sotilasvamma-, liikennevakuutus ja tapaturmaeläkkeet (nk. SOLITA-eläkkeet). Suomessa lähes kaikki ansiotyö kuuluu eläketurvan piiriin. Työntekijä on vakuutettava työntekijän eläkelain mukaan, jos työntekijälle maksettava työansio on kalenterikuukauden ajalta vähintään 70,08 euroa (v. 2025).
Työeläkejärjestelmä on hallinnoltaan hajautettu. Työeläketurvaa hoitaa yksityisellä sektorilla eläkelaitokset, joiden toimintaa valvoo Finanssivalvonta. Työeläkejärjestelmän yhteiselin Eläketurvakeskus hoitaa hajautetun hallinnon vuoksi joitakin työeläkejärjestelmän toimintoja. Julkisen alan eläketurvaa hoitaa Keva. Kansaneläkejärjestelmää hallinnoi eduskunnan alainen Kansaneläkelaitos.
Työeläketurva perustuu lakiin, mutta sen ehdoista sovitaan pitkälle työmarkkinajärjestöjen keskinäisin neuvotteluin. Työeläketurva muodostuu eri työsuhteista ja yrittäjätoiminnasta karttuneiden eläkkeiden kokonaisuudesta.
Työ- ja kansaneläke-etuuslajit ovat pitkälti samat. Järjestelmä turvaa toimeentulon vanhuuden, työkyvyttömyyden, perheenhuoltajan kuoleman varalta. Työeläkkeen voi nostaa myös osittaisesti aikaisintaan 61-vuotiaana tai 62-vuotiaana sen mukaan, milloin on syntynyt.  Työeläketurvan rahoittavat työnantajat ja työntekijät yhdessä. Lisäksi valtio osallistuu yrittäjien ja merimiesten eläketurvan rahoitukseen. Kansaneläkkeet rahoitetaan pelkästään verovaroin.
Yksityisalojen työeläkejärjestelmässä on ollut jo järjestelmän alkuvaiheista 1960-luvulta lähtien käytössä osittain rahastoiva järjestelmä. Tämä tarkoittaa, osa eläkemaksuista rahastoidaan tulevia eläkkeitä varten.
Eläkkeen määrään vaikuttavat vuosiansiot ja ikään sidottu eläkkeen karttumisprosentti. Alhaisilla tulotasoilla kansaneläke ja takuueläke täydentävät työeläkettä. Eläkettä karttuu työssä oleville 17 vuoden iän täyttämistä seuraavan kuukauden alusta 1,5 % työansioista. 53–62-vuotialle työntekijöille karttuu vuosina 2017–2025 eläkettä poikkeuksellisesti 1,7 % vuotuisista työansioista eläkeuudistuksen siirtymäajasta johtuen. Kertynyt vanhuuseläke tarkistetaan elinaikakertoimella (vain vuoden 1948 jälkeen syntyneet), johon vaikuttaa eläkkeensaajan syntymävuosi.
Työeläkejärjestelmää uudistettiin vuoden 2017 alussa. Eläkeuudistus 2017 aiheutti muutoksia vanhuuseläkeikään, eläkekertymiin ja eläke-etuuksiin. Eläkeuudistuksen tavoitteena on työurien pidentäminen ja julkisen talouden kestävyysvajeen pienentäminen. Uudistuksella turvataan työmarkkinajärjestöjen mukaan työeläkejärjestelmän rahoitus, riittävä eläketurva ja sukupolvien välinen oikeudenmukaisuus.
Historia > 1800-luku

Ensimmäiset valtiopäiväesitykset suomalaisten eläketurvan kokonaisvaltaiseksi järjestämiseksi tehtiin 1860-luvulla. Suomen eläkejärjestelmän historian yksi juuri on sääty-yhteiskunnan aikaisissa virkamiesten eläkkeissä. Nämä eläkkeet perustuivat virkamiehen asemaan ja yksilöllisellä avuntarpeella tai sosiaalisilla syillä oli vähän merkitystä. Virkamiesten eläkeikä laskettiin 70 vuodesta ensin 65 vuoteen 1826 ja edelleen 63 vuoteen 1866, jollaisena se säilyi 1990-luvulle asti. Vuodesta 2005 alkaen se on ollut 63–68 vuotta. Täyteen eläkkeeseen vaadittiin 35 vuoden palvelus, mutta usein virkamiehet pysyivät tehtävässään kuolemaansa asti. ”Oikeus eläkkeeseen, kuten palkkaukseenkin, on elatuksenluonteinen korvaus virkamiehen koko työvoiman asettamisesta valtion käytettäväksi.”
Vieläkin varhaisempi nykyisen eläketurvan alkujuuri on syytinki. Suomessa tiedetään tehdyn talollisille syytinkisopimuksia keskiajalla. Syytingissä talolliseksi ryhtyvä sukupolvi vastasi väistyvän isäntäpariskunnan vanhuuden asumisesta ja elatuksesta käräjillä vahvistetulla kiinnityksellä. Tällaisia syytinkisopimuksia tehdään maatilojen sukupolvenvaihdoksissa nykyään muutamia vuodessa, mutta niiden merkitys syytinkiläisten eläketurvassa on kokonaisuudessaan vähäinen. Nykyisin tarjottavat käänteiset asuntolainat muuten noudattavat syytingin periaatetta.
Säätyihin kuulumattomien (yli 80 % väestöstä) vanhusten hoito pyrittiin järjestämään mahdollisimman pienin yhteiskunnan kustannuksin. Vanhukset voitiin sijoittaa hoidettaviksi, mutta ruotu-ukot ja -akat joutuivat osallistumaan töihin ja siten ikään kuin maksamaan elatuksestaan. Vanhusten hoito myös kunnalliskodeissa perustui työvelvollisuuteen.
Kunnilla oli oikeus kieltäytyä ottamasta alueelleen yli 40-vuotiasta henkilöä, josta saattoi aiheutua hoitorasituksia. 1800-luvun suomalaisille eläkkeellä olo oli harvinaista. Pääosin vanhusten elatuksesta huolehtivat heidän lapsensa tai muut läheiset. Lasten hoitovelvollisuus vanhemmistaan oli periaatteena kirjattu lakiin vuoteen 1970 asti.
Tavoitteet ja pyrkimykset olivat korkealla 1800-luvulla: seurattiin eurooppalaisia suuntauksia, tehtiin sosiaalitutkimusta, asetettiin invaliditeettivakuutuskomitea ja laadittiin erilaisia ehdotuksia.
Historia > Kansaneläkkeen alkuvaiheet

Yleisen 1930-luvun laman aikana Suomen sosiaaliturvajärjestelmän todellinen jälkeenjääneisyys huomattiin. Suomen eduskunnassa tehtiin vuonna 1910 eläkelakia koskeva anomus. Kansaneläkelaki hyväksyttiin 27 vuotta myöhemmin, vuonna 1937. Tämä perustui säästöperiaatteeseen. Suurilukuisempi maaseutuväestö katsoi kansaneläkkeen tarjoavan enemmän etuja kuin sairausvakuutuksen, mikä oli toinen päävaihtoehto. Tämä rajoitti eläkejärjestelmän kehittämistä ja yhteiskunnallista keskustelua. Kansaneläkevakuutus oli pakollinen 18–65-vuotiaille ja perustui henkilökohtaisiin eläkesäästötileihin. Perustettiin itsenäinen eduskunnan valvoma Kansaneläkelaitos. Vuoden 1937 kansaneläkelaki ei koskaan saavuttanut siihen asetettuja tavoitteita: 2 % maksu ei riittänyt kattamaan riittävää eläketurvaa, ja iäkkäimmät oli jätetty lain ulkopuolelle.
Historia > Eläkekassat luovat työeläketurvaa

Vuoteen 1950 asti Suomi oli erilaisten ”eläkekokeilujen” maa. Suomi säilyi Pohjoismaista pisimpään maatalousvaltaisena, köyhänä maana, mikä oli osittain yhteiskunnallinen valinta. Jo vanhastaan työeläketurvaa oli hoidettu yksityisesti; muun muassa leski- ja orpokassat sekä työnantajien perustamat eläkekassat. Toisaalta yksityisten kassojen edeltäjinä olivat erilaisten hengellisten yhteisöjen ja eräiden ammattikuntien omat eläkekassat. Muun muassa vakuutusmatemaattisen tuntemuksen puute sekä toinen maailmansota ja sitä seurannut inflaatio johtivat tilanteeseen, että eläkejärjestelmän kehittäminen epäonnistui. Epäonnistumisista huolimatta yksityiset eläkekassat ja -säätiöt kasvoivat kuitenkin varsin merkittäväksi eläketoimijoiksi: niiden asiakkaina oli 220 000 henkilöä 1950-luvulla, ja lisäksi yksityisissä vakuutusyhtiöissä eläketurvaa kartutti 25 000 ihmistä.
Kylmän sodan aikana 1950-luvulla Suomi oli vieläkin riippuvaisempi ulkomaankaupasta kuin nykyään. Yhteys läntisille maailmanmarkkinoille tapahtui Itämeren kautta, ja keskeiseen rooliin nousivat merimiehet, jotka vertailivat palkkaansa muiden maiden vastaaviin. Avainryhmänä merimiehet saivat jo 1956 edelleen sovellettavan oman työeläkelakinsa, joka oli työeläkelakien edelläkävijä. Suomessa sovellettiin 1960-luvulle asti huoltoapulakia: työnantajalla oli velvollisuus huolehtia pitkäaikaisen työntekijänsä elatuksesta tämän menetettyä työkykynsä sairauden tai vanhuuden takia. Ehtona oli 20 vuoden työsuhde ja että työntekijä ei voi saada muualta elatusta, ei omista varoja ja tällä ei ole aviopuolisoa tai lapsia. Eläketurva ei enää 1950-luvulla vastannut yhteiskunnan todellisia tarpeita; yhteiskunnallista murrosta aiheuttivat muun muassa sodan kokemukset, siirtoväen asuttaminen sekä maatalousväestön väheneminen. Sodan jälkeen naiset jatkoivat työelämässä, joten kotihoitoon perustuva vanhuuden turva heikkeni. Sotaleskien, -orpojen ja -invalidien huoltoeläkkeet antoivat uutta mallia eläketurvalle: eläkeläisten määrä alkoi kasvaa 1950-luvulla. Samaan aikaan tuotanto alkoi kasvaa kaikissa länsimaissa, ja palkkatyöntekijät alkoivat vaatia osaansa tästä kasvusta. Eläkejärjestelmästä tuli keino jakaa talouskasvun tuloksia.
Historia > Järjestelmän tarkennuksia

Energiakriisi ja sitä seurannut lama aiheuttivat kansaneläkekiistan, jota voi pitää keskeisenä tapahtumana eläketurvan muotoutumisessa. Keskustapuolue teki keväällä 1972 välikysymyksen kansaneläkkeiden tason nostamisesta. Asian eduskuntakäsittely muodostui kilpalaulannaksi ja eläkekustannukset näyttivät karkaavan käsistä. Tilanteen pelasti presidentti Kekkonen, joka ei vahvistanut eduskunnan säätämää lakia. Uudessa tilanteessa työmarkkinajärjestöt ottivat aloitteen käsiinsä ja kansaneläke pysyi kevyempänä järjestelmänä kuin työeläke. Eläkejärjestelmän kehittämissuunta oli ratkaistu.  Vuonna 1979 eläkepalkkaa alettiin laskea neljän viimeisen vuoden ansioista, joista paras ja huonoin pudotettiin pois. Tällä haluttiin loiventaa Suomen tulevia rakenteellisia uudistuksia. Työnantajien maksutaakan keventämiseksi palkansaajat alkoivat vastata suoraan osasta työeläkekustannuksia vuoden 1993 alusta, jolloin maksu jaettiin työnantajien ja työntekijöiden osuuksiin.
Työeläkejärjestelmää uudistettiin voimakkaasti 1990-luvulta lähtien. Eläkkeiden työsuhdekohtaisesta laskennasta luovuttiin ja toimialakohtaiset erot eläkkeiden karttumisessa poistettiin. Esiin eläkekeskustelussa ja -rahoituksessa nousi niin sanottu elinaikakerroin, jolla pyrittiin reagoimaan eliniän odotteen nousuun. Elinaikakerroin hillitsee eläkemenojen kasvua. Samaan aikaan rahastojen sijoitustoiminta kehittyi voimakkaasti, ja myöhemmin yksityisiä eläkesäätiöitä purettiin.