stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Käännöstiede
Tieteenalan kehitys > Lingvistiset käännösteoriat

Ensimmäiset lingvistiset käännösteoriat syntyivät Neuvostoliitossa ja Kanadassa 1950-luvulla. Niiden lähtökohtana oli nk. vapaan kääntämisen periaate. Teorioiden kehittäjät pitivät tärkeänä, että käännös on semanttisesti ekvivalentti: käännöksen tulee vastata sisällöllisesti lähdetekstiä, mutta noudattaa kielellisesti kohdekielen normeja. Lähdetekstin muotoa ei pidetty pyhänä, ja sanasta sanaan kääntäminen hylättiin. Sen sijaan tavoitteeksi asetettiin kieliopillisesti ja sanastollisesti luonteva käännös.
Lingvistinen käännösteoria etääntyi tarkoituksella kirjallisuustieteestä. Se keskittyi tutkimaan kääntämisen lainalaisuuksia ensisijaisesti kielellisestä näkökulmasta: Millaisia säännönmukaisia vastineita lähdekielen ilmaisut saavat kohdekielessä? Kuinka todennäköisiä erilaiset vastineet ovat? Teoriat esittelivät käännössiirtoja, erilaisia keinoja korvata lähdetekstin kieliopillisia rakenteita ja sanastoa kohdekielen omilla rakenteilla ja sanastolla. Käännössiirron ohella näistä tavoista käytettiin myös nimityksiä käännösvaihdot, adekvaatit korvikkeet ja transformaatiot.
Lingvistinen käännöstutkimus muistutti kontrastiivista kielitiedettä. J. C. Catfordin lingvististä käännösteoriaa käytettiinkin ensisijaisesti kontrastiivisen tutkimuksen perustana. Teoria on osaltaan vaikuttanut siihen, että kääntäminen on käsitetty puhtaasti kielelliseksi toiminnaksi, jonka suurin ongelma on kielellisten rakenteiden korvaaminen toisilla.
Lingvistiset käännösteoriat olivat normatiivisia, eli ne pyrkivät ohjailemaan kääntämistä. Niitä oli tarkoitus käyttää kääntämisen opetuksessa ja käännöskritiikissä. Teoriat jäivät vaille todisteita niiden paikkansapitävyydestä, sillä niiden toteutumista käytännön käännöksissä ei tutkittu. Lingvistisiä käännösteorioita kenties pidettiinkin houkuttelevina lähinnä niiden konkreettisuuden ja ”tieteellisen tarkkojen” tulosten vuoksi.
Tieteenalan kehitys > Ensimmäiset kommunikatiiviset käännösteoriat

1960-luvulla käännösteoria sai pragmaattisia ulottuvuuksia, kun kääntäminen alettiin käsittää viestinnäksi, jossa käännöksen vastaanottajan tarpeilla on suuri merkitys.  Tärkein kommunikatiivisten käännösteorioiden edustaja on Eugene A. Nida, joka korosti kulttuurierojen huomioimista kääntämisessä. Nidan teoriassa keskeinen käsite on dynaaminen ekvivalenssi: semanttisen ekvivalenssin sijaan käännöksellä pyritään aiheuttamaan lukijassa samanlainen reaktio kuin lähdeteksti saa aikaan omissa lukijoissaan. Nidan mukaan käännöksissä on usein tehtävä pragmaattisia muutoksia eli poikettava lähdekielen yksiköiden merkityksestä, jotta käännöksen lukijoiden olisi mahdollista ymmärtää tekstin sanoma.
Dynaaminen ekvivalenssiteoria kiinnitti huomiota myös kääntämisen kannalta oleellisiin ei-kielellisiin seikkoihin ja on siksi käännösteorian historiassa vallankumouksellinen. Dynaamista ekvivalenssiteoriaa hyödynnettiin mm. Raamatun suomentamistyössä vuonna 1992, ja se lienee nykyäänkin tunnetuin käännösteoria.
Dynaamisen ekvivalenssiteorian pohjalta syntyivät funktionaaliset ekvivalenssiteoriat. Perusajatuksena niissä on, että lähdetekstin käyttötarkoitus tai funktio on käännettäessä säilytettävä, usein kielellisten ja pragmaattisten muutosten avulla. Funktioita voivat olla esimerkiksi informatiivinen tai ekspressiivinen funktio.  Funktionaalisia ekvivalenssiteorioita kehittivät esimerkiksi Katharina Reiss ja Juliane House.
Tieteenalan kehitys > Skoposteoria

Hans J. Vermeer ja Katharina Reiss kehittivät skoposteorian 1970–1980-luvun taitteessa. Skoposteoria on kommunikatiivinen ja funktionaalinen. Sen keskiössä on kohdetekstin funktio, joka vaikuttaa siihen, miten teksti käännetään. Tämä funktio saattaa poiketa täysin lähdetekstin funktiosta, ja siksi käännöksen ei oleteta olevan ekvivalentti lähdetekstin kanssa. Ekvivalenssin sijaan skoposteoriassa keskitytään adekvaattisuuteen. Tämä tarkoittaa sitä, että käännettäessä pitää ottaa huomioon kohdekielen ja kohdekielisten vastaanottajien vaatimukset siten, että teksti toimii kohdekielisessä yhteisössä. Skoposteoria on luonteeltaan kommunikatiivinen: sen mukaan kohdetekstin vastaanottajilla on erilaiset tarpeet, taustatiedot ja ajattelutapa kuin lähdetekstin lukijoilla, mikä pitää ottaa huomioon tekstiä käännettäessä.
Tieteenalan kehitys > Relevanssiteoria

Ernst-August Gutt on kehittänyt käännöksiä koskevan relevanssiteorian, jonka taustalla on yleistä viestintää koskeva Dan Sperberin ja Deirdre Wilsonin relevanssiteoria. Teorian näkökulma on kognitiivinen, ja siinä tarkastellaan, mitä viestintään osallistuvien ihmisten tajunnassa tapahtuu.
Teorian mukaan teksti laaditaan sen mukaan, millainen kognitiivinen maailma vastaanottajalla oletetaan olevan. Lähde- ja kohdetekstin lukijoiden kulttuurierojen takia heidän kognitiivinen ympäristönsä voi olla hyvin erilainen. Siksi relevanssiteoriaan sisältyy kontekstikuilun käsite: kognitiivisten ympäristöjen erot voivat johtaa virheellisen tulkintaan, jollei käännöksen lukijaa auteta. Lukija saattaa tulkita käännöksen eri lailla kuin lähtötekstin kirjoittaja on tarkoittanut. Kääntäjä ei voi olla varma, että käännöksen lukija pystyy rekonstruoimaan tekstissä olevan implisiittisen informaation sekä tulkitsemaan tekstin lähtötekstin kirjoittajan haluamalla tavalla. Siksi kääntäjä joutuu arvioimaan, miten hyvin lukija on perillä lähtötekstin kognitiivisesta ympäristöstä, sekä tarvittaessa auttamaan lukijaa esim. eksplikoimalla. Tämä voidaan tehdä kahdella tavalla, eli joko viemällä lukija lähemmäs lähtötekstin kirjoittajan kognitiivista ympäristöä tai toisaalta tuomalla käännös lähemmäksi kohdetekstin lukijan kognitiivisia kehyksiä.
Tieteenalan kehitys > Manipulaatiokoulukunta > Muokkaus tarkoituksen mukaan

Manipulaatiokoulukunta on vienyt tieteenalaa kohti suuntaa, jossa korostetaan yhä enemmän käännöksen vastaanottajien ja kohdekulttuurin merkitystä. Samalla lähdeteksti jää vähemmälle huomiolle. Manipulaatiokoulukunta syntyi 1970-luvun puolivälissä ja tuli laajemmin tunnetuksi 1980-luvulla. Koulukunnan mukaan käännöksiin sisältyy kohdekulttuurin näkökulmasta tarkasteltuna aina jonkin verran lähdetekstin manipulointia jotakin tarkoitusta varten.
Manipulaatiokoulukunnan läpimurto tapahtui Theo Hermansin toimittaman artikkelikokoelman The Manipulation of Literature ilmestyttyä vuonna 1985. Artikkelikokoelman kirjoittajiin kuuluvat muun muassa Gideon Toury, José Lambert, Hendrik van Gorp, Susan Bassnett ja André Lefevere.
Manipulaatiokoulukuntaan kuuluvat teoriat ovat luonteeltaan epälingvistisiä, sillä tutkimussuuntauksen lähtökohdat ovat kirjallisuustieteessä ja kulttuurintutkimuksessa. Manipulaatiokoulukunta edustaa deskriptiivistä eli kuvailevaa tutkimusta, joka sittemmin yleistyi laajemmaltikin käännöstutkimuksen saralla. Manipulaatioteoriat ottavat myös kantaa käännösten ja kääntämisen asemaan yhteiskunnassa, ja niissä on nähtävissä käännöstutkimuksen ideologisoitumista. Esimerkiksi feministisen kääntämisen sekä kulttuurikolonisaatiota vastustavan kääntämisen ja käännöstutkimuksen voidaan lukea kuuluvan manipulaatioteorioiden piiriin. Feministinen kääntäminen, joka syntyi 1970-luvun lopulla, on kuitenkin muita manipulaatioteorioita radikaalimpi.
Yleisesti ottaen manipulaatioteorioiden on katsottu muistuttavan paljolti skoposteoriaa. Manipulaatioteoriat ja niiden soveltajat ovat keskittyneet enemmän kaunokirjallisiin teksteihin, kun taas skoposteoriassa painopisteenä ovat olleet asiatekstit.
Tieteenalan kehitys > Manipulaatiokoulukunta > Polysysteemiteoria

Polysysteemiteoria on yksi tunnetuimmista manipulaatiokoulukuntaan kuuluvista käännösteorioista. Tel Avivin ryhmä, johdossaan käännösteoreetikot Itamar Even-Zohar ja Gideon Toury, toivat käännöstieteelliseen metodologiaan jo 1970-luvulla kirjallisen polysysteemin käsitteen,  jonka avulla voidaan tarkastella käännösten sulautumisprosessia tiettyyn kulttuuriin tiettynä aikana.
Teorian mukaan kulttuuri koostuu polysysteemien verkosta, ts. kulttuuri on eräänlainen megapolysysteemi. Kirjallisuus muodostaa tässä verkostossa yhden polysysteemin, jonka sisällä on erilaisia genrejä, koulukuntia ja suuntauksia, jotka kilpailevat keskenään lukijoista, arvostuksesta ja vallasta. Erilaisten tekstien asema polysysteemissä vaihtelee. Jotkin tekstit on kanonisoitu, ja ne sijaitsevat polysysteemin keskuksessa. Toiset tekstit taas sijaitsevat polysysteemin laitamilla, periferiassa. Kirjallisuus ei polysysteemiteorian esittämän näkemyksen mukaan ole staattinen ilmiö, vaan jatkuvassa liikkeessä.
Kirjallisuuden – myös käännöskirjallisuuden – asema polysysteemeissä vaihtelee. Useat empiiriset tutkimukset vahvistavat Even-Zoharin esittämää oletusta,  jonka mukaan marginaaliset ja nuoret kulttuurit tukeutuvat enemmän käännettyyn materiaaliin kuin keskeiset ja vahvat kulttuurit.
Tieteenalan kehitys > Irtautuminen kielestä

Käännöstutkimus liittyy usein jollakin tapaa kieleen, mutta ei aina. Esimerkiksi Justa Holz-Mänttärin teoria vuodelta 1984 tarkastelee kääntämistä yhteiskunnallisena toimintana sosiologisesta näkökulmasta käsin. Tutkimuskohteena on siis käännöstoiminta eikä kieli. Kääntämisen sosiologia voidaan nähdä vaihtoehtona puhtaasti kielitieteellisille lähestymistavoille, ja siitä on tullut 2000-luvulla suosittu tutkimussuuntaus. Tutkimuskohteena voi olla esimerkiksi kääntäjien ja käännösten asema yhteiskunnassa.
Kääntämisen etiikka on toinen uudehko, kielitieteellisestä näkökulmasta irtautunut käännöstutkimuksen ala. Kääntämisen etiikan tutkijat ovat kiinnostuneita muun muassa kääntäjän vastuusta sekä kääntämiseen liittyvistä normeista. Esimerkiksi Kaisa Koskinen on tutkinut kääntämisen etiikkaa väitöskirjassaan.
Tutkimusmenetelmät

Käännöstieteelliset tutkimusmenetelmät vaihtelevat tutkimuskohteen, teoreettisen pohjan ja näkökulman mukaan. Esimerkiksi vertailemalla lähde- ja kohdetekstiä voidaan tutkia käännöksen ekvivalenssia, eli käännöksen ja sen lähdetekstin vastaavuutta. Käännöksen adekvaattisuutta eli lähdekielen ja lähdekielisen kirjallisuuden normien noudattamista taas voidaan tarkastella vertaamalla käännöstä lähdekielisiin rinnakkaisteksteihin, ja hyväksyttävyyttä eli kohdekielen ja kohdekielisen kirjallisuuden normien noudattamista vertaamalla käännöstä kohdekielisiin rinnakkaisteksteihin.
Viime vuosikymmeninä on myös tutkittu kääntämistä kognitiivisena prosessina. Uraauurtavia julkaisuja kyseiseltä tutkimusalalta ovat tuottaneet mm. Sonja Tirkkonen-Condit sekä Riitta Jääskeläinen. Teknologian kehittyminen on suuresti helpottanut kognitiivisen käännösprosessin tutkimusta. Aiemmin kääntäjän kommentit käännösprosessin aikana tallennettiin nauhurilla, mitä kutsuttiin protokollatutkimukseksi. Nykyään kaikki kääntäjän käännösprosessin aikana kirjoittama teksti voidaan tallentaa erityisen tietokoneohjelman (Script Log) avulla.
Tulkkauksen tutkimus kuuluu myös käännöstieteen alaan. Tulkkauksen tutkimuksessa voidaan käyttää menetelmänä esimerkiksi tulkkaustilanteen nauhoittamista tai retrospektiivistä menetelmää, jolloin tulkki kuvaa menetelmiään tulkkaustilanteen jälkeen. Tulkkausta on tutkittu verrattain vähän aineiston keruun haasteellisuuden vuoksi: tulkit saattavat kokea nauhoittamisen tulkkaustilanteessa häiritseväksi. Usein tulkkaustilanteissa myös käsitellään salassapitovelvollisuuden alaisia asioita, joten nauhoittamista ei voida sallia.
Kirjallisuutta

Bassnett, Susan: Teoksesta toiseen: Johdatus kirjallisuuden kääntämiseen.  ((Alkuteos: Translation Studies, 1991.) Toimittanut ja käännöstyön ohjannut Riitta Oittinen)  Tampere:  Vastapaino, 1995.  ISBN 951-9066-93-4
Gorlée, Dinda L.: Wittgenstein in Translation: Exploring Semiotic Signatures.  (Semiotics, Communication and Cognition, 9)  Berlin:  Walter de Gruyter, 2012.  ISSN 1867-0873  ISBN 978-1-61451-144-1
Ingo, Rune: Lähtökielestä kohdekieleen: Johdatusta käännöstieteeseen.  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16008-3
Malmkjær, Kirsten – Windle, Kevin (toim.): The Oxford Handbook of Translation Studies.  Oxford:  Oxford University Press, 2011.  ISBN 978-0-19-923930-6
Paloposki, Outi: Suomentaminen, korjailu, toimittaminen: Esimerkkinä Les Misérables -romaanin suomennokset. Kirjallisuudentutkimuksen aikakauslehti Avain. Tekstuaalitieteiden erikoisnumero, 2010, nro 3, s. 32–48.  ISSN 2242-3796  Artikkelin verkkoversio.
Reiss, Katharina – Vermeer, Hans J.: Mitä kääntäminen on: Teoriaa ja käytäntöä.  ((Alkuteos: Grundlegung einer allgemeinen Translationstheorie, 1984.) Lyhentäen suomentanut Pauli Roinila)  Helsinki:  Gaudeamus, 1986.  ISBN 951-662-407-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Saksa  Latvia  Tšekki 
Henkilöt:  Yle
Islaja

Islaja
Islaja (oik. Merja Kokkonen) (s. 1979) on helsinkiläinen laulaja ja lauluntekijä. Vuonna 2014 hän asui Berliinissä.
Kokkonen on myös kokeellisten ja psykedeelisten folkyhtyeiden Avarus, Kemialliset Ystävät ja trio Hertta Lussu Ässän jäsen.
Islajan musiikki on intiimiä ja omintakeista. Levyillään Islaja soittaa itse lähes kaikki soittimet. Teksteissä on myyttisiä, unenomaisia aiheita ja toistuvia kuvia ja ideoita. Islajan levy-yhtiö on Fonal Records. Vuonna 2014 Berliinissä valmistuneella SUU-albumilla laulukieli on vaihtunut englanniksi, indie-folk elektroksi ja levymerkki Monika Enterpriseksi.
Diskografia > Albumit

Meritie (2004)
Palaa Aurinkoon (2005)
Ulual yyy (2007)
Blaze Mountain Recordings (2008)
Keraaminen Pää (2010)
SUU (2014)
Tarrantulla (2017)
Angel Tape (2023)
Diskografia > Vierailut

Ville Leinonen: Majakanvartijan uni (2010)
Kuvat

Islaja, 2006
Islaja, 2006
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Albumit
Islajan kotisivut
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana
Helge Montén

Helge Montén (1. heinäkuuta 1924 Turku – 8. elokuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hänet tunnetaan erityisesti merimaisemistaan.
Montén syntyi Turussa ja vietti lapsuutensa Raunistulassa. Hän oli pääosin itseoppinut taiteilija. Montén maalasi paljon maisemia, erityisesti merimaisemia. Hänen tuotantonsa oli laaja, ja häntä on kutsuttu yhdeksi Suomen tuotteliaimmista taidemaalareista. Monténin töitä on myyty laajasti, ja niitä löytyy monista yksityiskokoelmista.
Aurelius Prudentius

Aurelius Prudentius (348 – n. 410) oli espanjalainen kristillinen runoilija. Hän oli ensimmäisiä tunnettuja latinankielisiä kristillisiä runoilijoita, ja häntä pidetään myös yhtenä antiikin suurimmista kristillisistä runoilijoista. Hän kuului vielä keskiajallakin luetuimpiin kristittyihin runoilijoihin.
Prudentius oli kotoisin Hispaniasta ja oli todennäköisesti lapsuudestaan saakka kristitty. Joidenkin lähteiden mukaan hän otti vastaan kasteen vasta ollessaan 57 vuotias. Hän toimi julkishallinnon korkeissa viroissa, kuten käskynhaltijana ja senaattorina. Prudentius kohosi korkeaan virkaan, mutta luopui siitä ennen pitkää ja eli loppuikänsä yksinomaan hengellisiä tarkoituksia varten. Paitsi virsiä Prudentius on kirjoittanut myös opettavaisen allegorisen runoelman Psychomachia (Taistelu sielusta).
Prudentius kirjoitti muun muassa hymnejä ja kirjan marttyyreista. Runokokoelmansa hän julkaisi vuonna 404 tai 405. Suomen virsikirjassa on Prudentiuksen hautajaishymni "Iam moesta quiescue querla". Se on käännetty suomeksi Hemminki Maskulaisen virsikirjaan, joka ilmestyi 1605 ja vuoden 1701 virsikirjassa se oli suomeksi ja latinaksi. Vuoden 1986 virsikirjassa se on virsi 242 "Jo vaietkoon vaikerrus, itku" . Se on myös Ruotsin kirkon virsikirjassa, virsi 623 "Jo vaietkoon vaikerrus, itku", Anna-Maija Raittilan 1999 uudelleen muokkaamana."
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Aurelius Prudentius on Wikiaineistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Australopithecus deyiremeda

| Australopithecus deyiremeda |
| --- | --- |

 Plioseeni 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Heimo::  Isot ihmisapinat Hominidae
Alaheimo::  Homininae
Tribus::  Hominini
Alatribus::  Hominina
Suku::  Australopithecus
Laji::  deyiremeda
Kaksiosainen nimi
 Australopithecus deyiremeda  Haile-Selassie ym., 2015 
Katso myös
   Australopithecus deyiremeda Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Australopithecus deyiremeda on nimitys Yohannes Haile-Selassien johtaman tutkimusryhmän vuonna 2015 kuvaamalle apinaihmislajille. Tutkimusryhmä löysi maaliskuussa 2011 Etiopian Afarista leuanpalasten ja hampaiden fossiileita ainakin kolmelta eri yksilöltä. Tutkijat ehdottivat, että fossiilit ovat peräisin aiemmin tuntemattomasta ihmislajista, joka olisi elänyt samaan aikaan kuin samalla alueella elänyt A. afarensis. Fossiilien iäksi on arvioitu 3,3–3,5 miljoonaa vuotta. Vuonna 2009 alueen läheltä löytyi fossiloitunut jalka, jonka iäksi tutkijat määrittelivät 3,4 miljoonaa vuotta. Tutkijat eivät kuitenkaan tiedä, mistä lajista jalka on peräisin.
Lajin nimi deyiremeda tarkoittaa afarin kielellä "läheistä sukulaista", ja se viittaa lajin läheiseen sukulaissuhteeseen nuorempien ihmislajien kanssa.
Haile-Selassien löytämien hampaiden ja A. afarensis -lajin hampaiden väliset erot viittaavat siihen, että eläessään A. deyiremedalla olisi ollut A. afarensista monipuolisempi ruokavalio: A. deyiremedan etuhampaat ovat pienemmät. Fossiilien välisiä eroja on myös hammaskiilteen paksuudessa, hampaiden muodossa, ja alaleuan tukevuudessa. Osa tutkijoista suhtautuu kuitenkin epäilevästi siihen, että tehty löytö edustaisi uutta lajia: heidän mukaansa Haile-Selassien tutkimusryhmän löytämät anatomiset eroavaisuudet eivät ole siitä riittäviä todisteita.
Auran Sinappi

| Auran Sinappi |
| --- | --- |

Tuotetyyppi:  Sinappi
Omistaja:  Oy Lunden Ab
Valmistaja:  Oy Lunden Ab
Alkuperämaa:  Suomi
Perustettu:  2003
Infobox OKNimi-testi OK: 
Auran Sinappi on suomalaisen Oy Lunden Ab:n Turussa valmistamasta sinapistaan käyttämä tuotemerkki.
Tuotteen historiaa

Auran Sinappia ryhdyttiin valmistamaan maaliskuussa 2003, kun Turun Sinapin valmistus siirtyi Ruotsin Uppsalaan. Oy Lunden Ab, joka oli aiemmin valmistanut Turun Sinappia Unileverin sopimusvalmistajana, halusi jatkaa liiketoimintaansa omalla merkillään.
Lunden Oy:n uusi sinappi sai nimekseen Auran Sinappi. Turussa valmistettavan sinapin säilyttämisen puolesta kehiteltiin kansanliike Pro Sinappi. AC Nielsenin myyntitilastojen perusteella sinapin markkinaosuus vuonna 2006 oli 20 prosenttia.
Auran sinappi valmistetaan perinteisellä reseptillä graniittisilla myllynkivillä itse jauhetuista sinapinsiemenistä.
Aiheesta muualla

Auran sinapin kotisivut
Juhani Kostet: Kahta en vaihda, teoksessa Kupila, Sanna (toim.): Sisua, siloa ja sinappia: merkkituotteita Turusta, s. 170–181.  Turku:  Turun maakuntamuseo, 2004.  ISBN 951-595-090-2
AG 16

| AG 16 |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Electric Boat Co., Groton, Connecticut
Laskettu vesille:  1916
Palveluskäyttöön:  1916
Poistui palveluskäytöstä:  1929
Tekniset tiedot
Uppouma:  355 t (pinnalla) 433 t (sukellus)
Pituus:  46,0 m
Leveys:  4,9 m
Syväys:  3,8 m
Koneteho:  2 × NELESCO, diesel/sähkö, 400/200 hv
Nopeus:  14,5 solmua (pinnalla) 10,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  700 mpk
Miehistöä:  32 miestä
Aseistus
Aseistus:  4 × 450 mm torpedoputkea, 8 torpedoa 1 × 47 mm tykki
AG 16 (AG 13 vuoden 1917 heinäkuuhun) oli Electric Boat Companyn vuonna 1912 valmistama Venäjän keisarikunnan laivaston sukellusvene, joka oli tyypiltään Holland 9. Venäjä osti niitä kaksitoista kappaletta laivastoilleen. Veneet tulivat Yhdysvalloista osina ja niistä koottiin viisi kappaletta Pietarissa Putilovin telakalla Itämeren laivastolle.
AG 13 upposi onnettomuudessa, mutta hylky nostettiin ja palautettiin palvelukseen nimellä AG 16 21. heinäkuuta 1917. Joulukuussa 1917 veneet asettuivat talvehtimaan Hankoon. Ne pidettiin normaalista poiketen koko ajan lähtövalmiudessa eli esimerkiksi akkuja ei viety talvisäilöön maihin.  AG 16 upotettiin Hankoon 3. huhtikuuta 1918 AG 11:n, AG 12:n ja AG 15:n tavoin, juuri ennen saksalaisten maihinnousua.
Suomalaiset nostivat kaksi Hankoon upotetuista veneistä eli AG 16:n ja AG 12:n, jotta nämä veneet voitaisiin korjata ja liittää Suomen merivoimiin. AG 16 kuljetettiin Helsinkiin. Aluksen tutkinnassa todettiin että dieselit olivat niin vajavaisia että ne olisi uusittava, samoin akut ja sähkömoottorit olivat tuhoutuneet täydellisesti upottamisen johdosta; potkurit, niiden akselit ja ohjauslaitteet sen sijaan olivat kunnossa. Samoin painerungon vauriot olivat helpostikin korjattavia. Suomalainen amiraali suositteli sen ottamista koulutuskäyttöön suojeluskuntajärjestön Hakkapeliitta-lehdessä 1927.
Kaiken kaikkiaan alus oli yhteensä yhdestätoista Suomen rannikolle itse upotetusta venäläisestä ja englantilaisesta sukellusveneestä parhaassa kunnossa – Harmajan luo upotetut C- ja E-luokkien englantilaisveneet olivat täydellisesti romuttuneet. AG-16:n runko suojamaalattiin mönjällä estämään ruostumisen korjausta odotettaessa.
Suomalaiset ottivat yhteyttä sukellusveneen korjaamisessa Electric Boat Co:hon ja Saksaan. Electric Boat Co:n hinnat olivat kuitenkin niin korkeat että päätettiin valita Saksa. Saksalaiset asiantuntijat tutkivat AG 16:n hylkyä ja tekivät kustannusarvion, johon ei kuitenkaan ikinä myönnetty varoja.
Veneen korjauksen tiedettiin olevan kallista eikä yksikään telakka halunnut taata onnistunutta korjausta, joten alus poistettiin laivastosta ja romutettiin 1929, kun uusien sukellusveneiden rakentaminen päätettiin aloittaa.
Aiheesta muualla

Kijanen, Kalervo: Sukellushälytys - Suomalaiset sukellusveneet sodan ja rauhan toimissa.  Laivastolehti, 1977.  ISBN 951-95457-0-0
Ekman, Per-Olof: Sukellusvenesotaa Itämerellä − sukellusveneiden kehitys ja käyttö maailmansodissa.  Suomentanut Jorma Haapkylä. Helsinki:  Merikustannus, 1986.  ISBN 951-99791-1-5
AG-luokan sukellusveneet
| --- | --- |
1. tilaus:  AG 11 - AG 12 - AG 13/AG 16 - AG 14 - AG 15
2. ja 3. tilaus:  AG 21 - AG 22 - AG 23 - AG 24 - AG 25 - AG 26
4. tilaus:  AG 17 - AG 18 - AG 19 - AG 20 - AG 27 - AG 28
Wickholm

Wickholm tai Vickholm on muun muassa seuraavien suomalaisten henkilöiden sukunimi
Jani Wickholm (s. 1977), muusikko
Jörgen Wickholm, suunnistaja
Waldemar Wickholm (1890–1970), yleisurheilija
Ville Vickholm (1971–2003), potkulautailija ja potkukelkkailija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Asus Eee PC

| Asus Eee PC |
| --- | --- |


Valmistaja:  ASUSTeK Computer Inc
Asus Eee PC on ASUSTeK Computer Inc:in valmistama minikannettava. Eee PC sijoittuu kannettavien luokkaan, jossa tehoa tärkeämpiä ominaisuuksia ovat alhainen paino ja edullinen hinta. Asus Eee PC:hen liitetään usein akronyymit UMPC (Ultra-Mobile PC) tai ULCPC (Ultra Low Cost PC), joiden väliset erot ovat tulkinnanvaraisia ja vakiintumattomia.
Lyhenne "Eee" tulee englanninkielisestä lauseesta "Easy to learn, Easy to work, Easy to play".
Eee 700 -sarja (2G Surf, 4G Surf, 4G ja 8G)

Asus julkisti Eee PC 701 ja Eee PC 1001 -mallit ensi kerran Computex Taipei 2007 -tapahtumassa. Myöhemmin kuitenkin Asus luopui Eee PC 1001:n kehittämisestä. 701-malli, joka tunnetaan paremmin Eee PC 4G -mallina, julkaistiin 16. lokakuuta 2007 Taiwanissa. Jo samana vuonna Asus myi 300 000 Eee PC:tä .
Eee PC 700 -sarjalaisilla on 7 tuuman (178 mm) ja resoluutioltaan 800×480 pikselin näyttö, Intelin 900 MHz Celeron M ULC -suoritin alikellotettuna 630 MHz:iin (2G-mallissa 571 MHz), 512 megatavua DDR2-keskusmuistia (lisättävissä 2 Gt asti) ja massamuistia mallista riippuen 2–8 gigatavun SSD-kiintolevy sekä MMC/SD-kortinlukija, johon saa SD- tai MultiMediaCard-muistikortin lisäkapasiteetiksi.