stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Hollies
Historia > Graham Nashin lähtö

Musiikilliset erimielisyydet repivät kuitenkin Holliesin rivejä. Perustajajäsen Graham Nash halusi muuttaa yhtyeen tyyliä kokeilevampaan suuntaan saamatta idealleen kannatusta. Nashin toivomuksesta levytettiin vuonna 1967 single "King Midas in Reverse", jonka taustalla soivat jouset ja torvisoittimet, ja joka poikkesi selvästi totutusta Holliesin luomasta tyylisuunnasta. Sen b-puoleksi tuli "Everything is Sunshine".
Single menestyi suhteellisen huonosti katkaisten sitä edeltäneen hittien sarjan. Isossa-Britanniassa sen paras sijoitus oli 18. Tunnettu manageri Mickie Most totesi Nashille että yhtyeen tulisi pysyä selkeästi omassa tyylissään, millä oli suuri vaikutus hänen päätökseensä lähteä yhtyeestä voidakseen olla vakavammin otettava muusikko.
Yhtye teki 1967 kaksi kokonaisuuksiksi tarkoitettua psykedeelissävytteistä albumia Evolution ja Butterfly, joilta ei siten julkaistu singlekappaleita. Suunta herätti ristiriitoja yhtyeen jäsenissä ja osaksi protestimieliala oli avointa; "Olemme yhtä psykedeelisiä kuin kaverit tilaamassa tuoppia olutta"
Yhtyeen totuttua pop-tyyliä oleva single "Jennifer Eccles" palautti yhtyeen listamenestyksen. Lopullisen päätöksen lähdöstä Nash teki The Hollies Sing Dylan -albumin jälkeen, sillä hän halusi jatkaa kunnianhimoisempaa linjaa. Hänen ja Holliesin tiet erkanivat Nashin siirtyessä  Crosby, Stills and Nash -yhtyeseen. Tämän yhtyeen ensimmäinen suuri hitti oli "Marrakesh Express", jota Nash oli ehdottanut Holliesille.
Allan Clarkelle parhaan ystävän lähtö kokoonpanosta oli kova pala. Nash korvattiin vuonna 1969 Terry Sylvesterillä, jonka ura alkoikin Holliesien riveissä lupaavasti. Hän oli mukana ”He Ain’t Heavy, He’s My Brother” -kappaleella, jota myytiin maailmalla yli 2,5 miljoonaa kappaletta.
Vaikka listamenestys ei loppunut Graham Nashin lähtöön, oli Hollies-soundin perustana pidetty Nashin ja Clarken stemmalaulanta poissa.
Historia > 1970-luvulta 2000-luvulle

1970-luvun aikana Holliesin suosion hiipui, mutta ilman singlemenestyksiä he eivät tälläkään vuosikymmenellä jääneet. "I Can't Tell the Bottom from the Top" nousi Britteinsaarilla vuoden 1970 keväällä kymmenen myydyimmän singlen joukkoon. Seuraavana vuonna Allan Clarke siirtyi lyhyeksi jääneelle soolouralleen. Hänen paikkansa täytti ruotsalainen Mikael Rickfors. Clarkin jo lähdettyä yhtyeestä nousi hänen Holliesin riveissä laulamansa "Long Cool Woman (in a Black Dress)" Yhdysvaltojen eniten myydyksi singleksi. Rickforsista pyrittiin kuitenkin tekemään Holliesin uusi ykkösääni ja levymerkki Polydor julkaisi hänen laulamansa singlen "The Baby" Englannissa  samaan aikaan Clarken tulkitseman "Long Cool Woman" -laulun kanssa, jonka julkaisi levymerkki EMI. Tämä hämmensi brittiläiset fanit, kun uusi ja vanha Hollies taistelivat listoilla toisiaan vastaan. Rickfors toimi vokalistina myös yhtyeen vuonna 1972 ilmestyneellä Romany-albumilla.
Allan Clarkin laulaman "Long Cool Woman" -singlen suuri menestys Amerikassa vaikeutti uuden Holliesin kokoonpanon ja eritoten laulusolisti Rickforsin yleistä hyväksyntää niin kotimaassa kuin sen ulkopuolellakin. Clarke palasikin yhtyeeseen vuonna 1973 jättäen menestyksemättömäksi osoittautuneen uransa soololaulajana ja korvaten kokoonpanosta poistuneen Rickforsin.
Vuonna 1974 julkaistu single "The Air That I Breathe" palautti The Holliesin listojen kärkipaikoille niin Britteinsaarilla kuin kymmenissä muissakin maissa. Seuraavan vuosikymmenen lopulla Hollies sai kohdalleen odottamattoman levymenestyksen, kun muuan olutmerkki mainosti televisiossa tuotettaan "He Aint Heavy" -kappaleen avulla. Tämän seurauksena jo kertaalleen menestystä saavuttanut levytys nousi Britanniassa myyntitilaston ykköseksi syyskuussa 1988.
Vuonna 1993 Hollies vastaanotti Ivor Novello -palkinnon kunnianosoituksena myötävaikutuksesta brittiläiselle musiikille. Ura jatkui edelleen joskin kokoonpanon miehitys vaihtui hiljalleen. Kun johtavan laulajan asemassa oleva Allan Clarke päätti vetäytyä vuonna 1999 sivuun, siirtyi hänen paikalleen 1960-luvulla The Moven riveissä suosiota niittänyt Carl Wayne, joka toimi Holliesien laulusolistina neljän seuraavan vuoden ajan.
Vuonna 2003 EMI julkaisi kuuden CD-levyn boksin Long Road Home 1963–2003, johon on taltioitu Holliesin musiikkia viideltä eri vuosikymmeneltä.
Esiintymiset Suomessa

14.12.1966 Helsingin B-Messuhalli
29.8.1967 Helsingin kulttuuritalo
30.9.1968 Helsingin kulttuuritalo
29.8.1969 Helsingin kulttuuritalo
30.8.1969 Risulahden lava, Luumäki
21.8.1970 Helsingin kulttuuritalo
26.9.2011 Helsingin musiikkitalo
16.9.2014 Tampere-talo
17.9.2014 Finlandia-talo, Helsinki
Jäsenet

Allan Clarke: kitara, laulu (1962–1971; 1973–1999)
Tony Hicks: kitara, laulu (1962–)
Graham Nash: kitara, laulu (1962-1968)
Don Rathbone: rummut (1962)
Vic Steele: kitara, laulu (1962)
Bobby Elliott: rummut (1963–)
Eric Haydock: basso (1963–1966; 1981)
Bernie Calvert: basso (1966–1978)
Terry Sylvester: laulu/kitara (1969–1978)
Mikael Rickfors: laulu/kitara (1972)
John Miles: kitara, laulu (vieraana)
Alan Coates: laulu, kitara (1982–2004)
Dennis Haines: piano (1983–1991)
Steve Stroud: basso (1984–1985)
Ray Stiles: basso, laulu (1986-90, 1991-)
Ian Parker: piano (1991)
Carl Wayne: laulu (2000–2004)
Peter Howarth: laulu (2004-)
Steve Laurie: laulu/kitara (2004)
Albumit

Stay with The Hollies, 1964
In The Hollies Style, 1965
The Hollies, 1965
Would You Believe, 1966
For Certain Because, 1966
Would You Believe, 1967
Evolution, 1967
Butterfly, 1967
The Vintage Hollies, 1967
The Hollies’ Greatest, 1968
The Hollies Sing Dylan, 1969
Hollies Sing Hollies, 1969
Reflection, 1969
Confessions of the Mind, 1970
Distant Light, 1971
Romany, 1972
Out On the Road, 1973 (julkaistu ainoastaan Saksassa)
Hollies, 1974
Another Night, 1975
Write On, 1976
Russian Roulette, 1976
Hollies Live, 1977
Clarke, Hicks, Sylvester, Calvert, Elliott, 1977
A Crazy Steal, 1978
20 Golden Greats, 1978
5317704, 1979
Buddy Holly, 1981
What Goes Around, 1983
Staying Power, 2006
Then, Now, Always 2009
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta The Hollies Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef 
The Hollies vuonna 2007.
Lapuan jäähalli

| Lapuan jäähalli> Lapuan Energia Areena.Rakennuksen tiedot |
| --- | --- |
Sijainti:  Urheilukatu 4 62100 Lapua
Rakennustyöt aloitettu:  2000
Avattu:  2002
Omistaja:  Lapuan kaupunki (Lapuan jäähalli Oy)
Kenttä:  58 m × 26 m
Kustannukset:  1,5 milj. €
Aiemmat nimet:  Lapuan Autohuolto Areena
Käyttäjät
 Jääkiekko:   Lapuan Virkiä 
Katsojakapasiteetti
 540 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Lapuan jäähalli (sponsorinimeltään Lapuan Energia Areena) on Lapualla sijaitseva jäähalli. Halli sijaitsee urheilutalon, uimahallin ja yleisurheilukentän ja pesäpallokentän läheisyydessä. Kentän koko on 58 m × 26 m.
Rödeby

| Rödeby |
| --- | --- |
 Rödebyn kirkko
 Rödeby
 Koordinaatit: 56°15′39″N, 15°37′17″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Blekingen lääni
Maakunta:  Blekinge
Kunta:  Karlskrona
Väkiluku (31.12.2023):  3 473
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rödeby on taajama Karlskronan kunnassa Blekingen läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 3 473 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Tunnettuja henkilöitä

Georg Årlin (1916–1992), näyttelijä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rödeby Wikimedia Commonsissa
Erkki Leminen

Erkki Leminen (19. elokuuta 1922 Uukuniemi – 17. joulukuuta 1992 Mikkeli) oli suomalainen kirjailija ja evankelista.
Lapsuus, herätys ja evankelistana toimiminen

Leminen syntyi Uukuniemen Sikopohjan kylässä maanviljelijäperheeseen. Hän koki herätyksen sotien jälkeen ja jätti maatalouden. Leminen julisti sanaa aluksi itsenäisesti kunnes 1948 muutamaa vuotta aiemmin perustettu Kansan Raamattuseura kutsui hänet kiertäväksi evankelistaksi. Huippuvuosina Lemisellä oli 60 000 - 70 000 kuulijaa, eniten vuonna 1958; keskimääräinen yleisömäärä oli parhaimmillaan noin 200 henkeä ja tätä yleisömäärää 70-luvun notkahdusta lukuun ottamatta hän sai kokea vielä 80-luvulle tultaessakin. Evankelistana Leminen toimi aina 1982 eläkkeelle jäämiseensä asti, ja vapaaehtoispohjalta vielä senkin jälkeen.
Evankelistana Leminen koki aluksi, että: "Piti puhua kovanlaisia sanoja". Hannu Nyman (2020) kuvaa, että alkuun Leminen uskoi, että kelvatakseen Jumalalle ihmisen täytyy tulla paremmaksi ja että oikean uskon edellytyksenä on parannuksen tekeminen. Kuitenkin vähitellen monien sielunhoitokeskustelujen ja omien koettelemusten kautta hän joutui taisteluihin ja prosessiin jossa pääsi ymmärtämään evankeliumin syvän sisällön. Kansan Raamattuseuran julistukselle keskeistä on sielunhoidollinen julistus evankelioimisessa. Kun evankelista kohtaa tarpeeksi ihmisiä sielunhoidossa, hän voi ymmärtää kuulijoita eikä puhu ihmisten ohi.
Kirjailijana

Leminen oli myös tuottelias kirjailija, joka julkaisi elämäkertoja, hengellisiä kirjoja ja runoja. Hänen kirjallinen taipumuksensa tuli tietoisuuteen 1950-luvun alussa hänen monien lehtikirjoitustensa johdosta. Lemisen ensimmäinen kirja oli 1952 julkaistu Hoitakaa sydäntänne, ja sittemmin Leminen julkaisi yli 30 teosta.
MDS

Santeri Kauppinen (s. 1992), taiteilijanimieltään MDS (tyyliteltynä MD$), on suomalainen musiikkituottaja ja DJ. Hän on tuottanut musiikkia lukuisille suomalaisille ja ulkomaisille artisteille. Hän on ollut tuottajana kahdesti Grammy-ehdokkaana, vuosina 2017 ja 2022.
Kauppinen on ollut mukana tuottamassa yhdysvaltalaisen G-Eazyn ”Bone Marrow” -kappaletta sekä Megan Thee Stallionin ja Normanin kappaletta ”Diamonds”, joka on osa vuonna 2020 ensi-iltansa saaneen Birds of Prey -elokuvan soundtrack-albumia. Suomalaisartisteista hän on tehnyt yhteistyötä muun muassa Mikael Gabrielin, JVG:n, Gettomasan, Tippa-T:n ja Cledoksen kanssa.
Kauppinen on kotoisin Helsingistä. Hänen taiteilijanimensä MDS tulee sanoista ”million dollar smile” (suom. miljoonan dollarin hymy). Hän päätti aikoinaan, että ei hymyile ennen kuin hänellä on miljoona dollaria. Kauppinen on sittemmin pyörtänyt päätöksensä.
Kauppisella on yhteistyösopimus Sony Music Finlandin kanssa.
Diskografia > Artistina: > Singlet

| Vuosi | Single | Albumilta | Listasijoitukset> Singlelista |
| --- | --- | --- | --- |
| 2021 | "UUS BAE" (ft. Kube & Bizi) | TBA | – |
| 2021 | "Parempaa" (ft. JVG & william) | TBA | 2. |
| 2022 | "Nonstop" (ft. Sexmane & 6B.Baby) | TBA | 12. |
| 2022 | "Vihatuin" (ft. Fabe, Reino Nordin & Mikael Gabriel) | TBA | 6. |
| 2023 | "Huutaa" (ft. Nebi & Ege Zulu) | TBA | 47. |
| 2023 | "Rajal" (ft. ibe, Ares & Elastinen) | TBA | 16. |
| 2023 | "Kolmestaa" (ft. Lauri Haav & Etta) | TBA | 7. |
Diskografia > Vierailevana artistina:

| Vuosi | Kappale | Artisti | Albumilta | Muut vierailijat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | "Ea$TSideGho$T" | A$AP Twelvyy | 12 | A$AP ANT, A$AP Nest |
| 2018 | "Vegas" | Kingfish | – | Bizi, Gracias |
| 2018 | "Swipe" | Cledos | Boboff Tape | TIPPA, Gracias, Bizi, Mikael Gabriel |
| 2021 | "Million Dolla Smile" | Shrty | HEARTBREAK KID | Pyrythekid |
| 2022 | "Fast" | Jami Faltin | Kerrostalo | – |
| 2024 | "Italia" | Isac Elliot | – | Averagekidluke |
Kalle Aho

Kalle Aho, vuoteen 1907 Kaarlo Kustaa Brofeldt, (6. heinäkuuta 1865 Lapinlahti – 10. syyskuuta 1936 Kotka) oli Kuopion kauppakoulun (perustettu 1887) ensimmäinen rehtori, johti ensimmäisenä varajohtajan toimessa Suomen Liikemiesten Kauppaopistoa (per. 1898), ja oli vuonna 1897 perustetun Kauppalehden ensimmäinen päätoimittaja. Hän oli myös näytelmäkirjailija. Hän oli vuonna 1893 yksi Kuopion yhteiskoulun lupahakemuksen allekirjoittajista.
Henkilöhistoria

Ahon vanhemmat olivat rovasti Henrik Gustaf Theodor Brofeldt ja Karolina Fredrika Emelie Snellman. Perheeseen kuului myös kaksi muuta poikaa, Pekka ja Juhani Aho, joista ensimmäinen toimitti pitkään Savo-lehteä ja jälkimmäinen oli tunnettu kirjailija. Kalle Aho oli naimisissa Eva Vilhelmina Steniuksen (s. 1870) kanssa 1890–1923. Metsäneuvos Timo Brofeldt oli heidän poikansa. Timo Brofeldtin tytär oli metsänhoitaja, partiojohtaja ja metsäneuvos Kata Jouhki.
Aho oli koulutukseltaan ylioppilas Kuopion lyseosta  (1884), jonka jälkeen hän jatkoi Raahen Porvari- ja Kauppakouluun (1886). Aho oli stipendiaattina Saksassa ja Itävallassa 1899–1900. Hän osallistui poliittiseen elämään suomalaisen puolueen nuorsuomalaisen suuntauksen edustajana. Hän osallistui passiiviseen vastarintaan, ja siksi kenraalikuvernööri Bobrikov karkotti hänet vuonna 1903 valtiollisiin syihin vedoten. Karkotusajan hän vietti Yhdysvalloissa ja oli mukana siirtolaislehtien teossa. Suomeen palattuaan hän oli porvarissäädyssä Kuopion edustaja viimeisillä säätyvaltiopäivillä 1905-06. Sen jälkeen hän siirtyi politiikasta liike-elämän palvelukseen. Aho työskenteli vuosina 1905–1906 A. Ahlström Osakeyhtiön Tampereen alueen sahojen isännöitsijänä ja sen jälkeen Pohjoismaiden Osakepankin johtokunnan jäsenenä 1907–1916. Vuosina 1916–1936 hän toimi sahateollisuudessa vaikuttaneen Halla-yhtiön toimitusjohtajana Kotkassa.
Teokset

Aho julkaisi näytelmiä ja toimitti yhden tietoteoksen:
Bertha Brender, näytelmä (esitetty 1892, painamaton)
Epäilijä, näytelmä (1886)
Itävallan kauppakouluoloista : esitelmä pidetty lokakuussa 1898. Kansataloudellisen yhdistyksen esitelmiä. Sarja 3, 6. Otava, Kuopio 1899
Sanomalehtimiehet pikkukaupungissa, näytelmä (esitetty 1889, painamaton)
Kauppatiedon eri aloilta, tietoteos (Weilin & Göös 1900; toimittanut)
Kirjallisuutta

Veli Snellman: ”Liite 5: Maamme metsätaloudessa mukana olleiden Snellman-suvun jäsenten henkilötiedot”, Metsäsnellmanit.  Helsinki:  Metsäkustannus Oy, 2013.  ISBN 978-952-6612-15-7
Veli Snellman: ”Snellmanit UPM-Kymmenen yritysryppäässä”, Metsäsnellmanit, s. 261.  Helsinki:  Metsäkustannus Oy, 2013.  ISBN 978-952-6612-15-7
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Yleisradion johtoryhmä

Yleisradion johtoryhmä on Yleisradion hallituksen nimittämä toimielin. Se koostuu toimitusjohtajasta ja yksiköiden johtajista. Johtoryhmän tehtävä on avustaa toimitusjohtajaa yhtiön johtamisessa.
Toimitusjohtaja

Yleisradion toimitusjohtaja on johtoryhmän ja koko yhtiön johtaja. Toimitusjohtaja vastaa toiminnan tuloksellisuudesta sekä hallintoneuvoston ja hallituksen päätösten täytäntöönpanosta. Toimitusjohtajan valitsee Yleisradion hallitus. Vuodesta 2018 Yleisradion toimitusjohtajana on toiminut Merja Ylä-Anttila.
Johtoryhmän jäsenet

| Nimi | Vastuualue |
| --- | --- |
Merja Ylä-Anttila: toimitusjohtaja
Marit af Björkesten: strategia ja asiakkuus
Panu Pokkinen: uutis- ja ajankohtaistoiminta
Ville Vilén: luovat sisällöt ja media
Johanna Törn-Mangs: Svenska Yle
Janne Yli-Äyhö: teknologia ja kehitys
Eija Hakakari: henkilöstö
Jere Nurminen: viestintä ja brändi
Maisa Hyrkkänen: talous
Jaakko Salonoja

Jaakko Salonoja
Jaakko Salonoja (19. helmikuuta 1933 Viipuri – 28. maaliskuuta 2020 Salo) oli suomalainen radiojuontaja, joka toimi Yleisradion Radio 1:n viihdeohjelmien päällikkönä 1980–1993. Salonoja toimi juontajana Puhelinlangat laulaa -ohjelmassa, myös eläkkeelle jäätyään.
Salonoja kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun lyseosta ja valmistui ekonomiksi 1965. Opiskeluaikanaan Salonoja toimi Helsingin kauppakorkeakoulun ylioppilaskunnan isäntänä. Hänen työpaikkojaan olivat Stockmann, Amer-Tupakka, Erva-Latvala ja Rettig. Vuonna 1980 Salonoja seurasi Ylen Radio 1:n viihdeosaston päällikkönä eläkkeelle jäänyttä Sauvo Puhtilaa. Radioajaltaan hänet muistetaan erityisesti yhteistyöstään Raimo Lintuniemen kanssa. Salonoja ja Lintuniemi juonsivat muun muassa Jouluhaloo-puhelintoivekonserttia Yleisradiossa 20 vuoden ajan. Salonojalle myönnettiin Pro Carelia -ansiomerkki vuonna 2001 ja kamarineuvoksen arvonimi vuonna 2012.
Salonoja toimi juontajana useissa tilaisuuksissa, kuten jatkosodan (1941–1944) aikaisia asemiesiltoja muistuttaneilla kiertueilla 2002–2005.
Aalto-paviljonki

| Aalto-paviljonki |
| --- | --- |

Sijainti:  Venetsia, Italia
Valmistumisvuosi:  1956
Suunnittelija:  Alvar Aalto
Rakennuttaja:  Nykytaide ry
Käyttäjä:  Venetsian biennaali
Julkisivumateriaali:  puu
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aalto-paviljonki on arkkitehti Alvar Aallon Venetsian biennaaliin vuonna 1956 suunnittelema rakennus. Puurakenteisen paviljongin tilasi Nykytaide ry:n puheenjohtaja Maire Gullichsen ja se piti saada valmiiksi nopeasti ja halvalla. A. Ahlström -yhtiö lahjoitti puurakennukseen tarvittavan materiaalin. Puurakenteisena paviljonki poikkeaa Aallon muista töistä.
Paviljonki

Aalto otti lähtökohdakseen parakkielementit. Ideana oli rakentaa Venetsiaan kevytrakenteinen kohde, joka teltan tavoin voitaisiin pystyttää joka toinen vuosi biennaalinäyttelyä varten. Valmistusvirheen takia idea ei kuitenkaan toiminut. Paviljongin elementtiosien purkaminen niitä rikkomatta ei ollut enää mahdollista, joten tilapäiseksi tarkoitettu rakennus jäi pysyväksi. Nykyisin paviljonki on suojelukohde. Merellisessä ilmastossa paviljongin puurakenteita on jouduttu uusimaan pariinkin kertaan, ensimmäisen kerran vuonna 1976 ja uudestaan vuonna 1993. Paviljonki vaurioitui syysmyrskyssä 2011 puun kaaduttua sen päälle. Myrskyvaurioiden korjaamisen lisäksi paviljongille tehtiin peruskunnostus, joka valmistui kesällä 2012.
Nykyinen käyttö

Joka toinen vuosi Venetsiassa pidettävissä arkkitehtuuribiennaaleissa paviljonki on ollut suomalaiskäytössä: Suomen arkkitehtuurimuseo on järjestänyt Suomen näyttelyn arkkitehtuuribiennaaliin vuonna 1991 ja vuodesta 1996 säännöllisesti. Kuvataidebiennaaleissa paviljonki on ollut vuodesta 1962 alkaen vuokrattuna muille maille, aluksi Italialle ja myöhemmin Portugalille, Argentiinalle ja viimeisimpänä Islannille vuosina 1984–2005.
Aiheesta muualla

Helsingin Sanomat: Suomen taide näkyy taas Venetsian Aalto-paviljongissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Alvar Aallon tuotanto
| Luettelo Alvar Aallon suunnittelemista rakennuksista |
| --- | --- |
1919–1929:  Alajärven suojeluskuntatalo | Villa Väinölä | Jyväskylän työväentalo | Seinäjoen suojeluskuntatalo | Lounais-Suomen Maalaistentalo | Läntinen Pitkäkatu 20 | Jyväskylän suojeluskuntatalo | Muuramen kirkko
1930–1945:  Paimion parantola | Turun Sanomien toimitalo | Villa Tammekann | Oulun sulfiittiselluloosatehdas | Viipurin kaupunginkirjasto | Alvar Aallon kotitalo | Savoy-maljakko | Sunilan asuinalue | Sunilan sellutehdas | Tehtaanmäen asuinalue | Terassitalo | Villa Mairea | Stora Enson Anjalankosken tehtaat
1946–1959:  Strömbergin tehtaan asuinalue | Rautatalo | Insinööritalo | Otahalli | Säynätsalon kunnantalo | Oulun lannoitetehdas | Aerola | Muuratsalon koetalo | Pamilon vesivoimalaitos | Summan paperitehdas | Alvar Aallon ateljee | Jyväskylän uimahalli | Jyväskylän yliopiston päärakennus | Kansaneläkelaitoksen päätoimitalo | Hansaviertel | Aalto-paviljonki | Korkalovaaran asuinalue | Kolmen Ristin kirkko | Aalto-keskus | Kulttuuritalo | Maison Louis Carré
1960–1969:  Lieksankosken voimalaitos | Lakeuden Risti | Keski-Suomen museo | Lappia-talo | Aaltohuset | Alvar-Aalto-Kulturhaus | Aalto-Hochhaus | Pyhän Hengen kirkko ja seurakuntakeskus | Enso-Gutzeitin pääkonttori | Seinäjoen kaupungintalo | Viitatorni | Ilokivi | Pylkönmäen kirkko | Teknillisen korkeakoulun päärakennus | Seinäjoen kaupunginkirjasto | Seinäjoen seurakuntakeskus | Rovaniemen kaupunginkirjasto | Pyhän Stefanoksen kirkko | Valtion virastotalo (Seinäjoki) | Kirjatalo | Villa Kokkonen
1970–1991:  Alajärven hallintokeskus | Villa Skeppet | Pohjolan talo | Otaniemen vesitorni | Finlandia-talo | Kunsten | Alvar Aalto -museo | Sähkötalo | Ristinkirkko | Riolan kirkko | Jyväskylän kaupunginteatteri | Seinäjoen kaupunginteatteri | Essenin oopperatalo | Alajärven kaupunginkirjasto
Atte Harjanne

| Atte Harjanne |
| --- | --- |
 Harjanne vihreiden puoluekokouksessa kesäkuussa 2023.
Kansanedustaja
 17.4.2019–  
Ryhmä/puolue:  Vihreä eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Helsingin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. heinäkuuta 1984 (ikä 40) Helsinki
Asuinpaikka:  Helsinki
Ammatti:  Tutkija
Lapset:  1
Tiedot
Puolue:  Vihreä liitto
Muut puolueet:  Kokoomus
Koulutus:  Diplomi-insinööri (2012)
Sotilaspalvelus
Puolustushaara:  Suomen ilmavoimat
Sotilasarvo:   Kapteeni
Joukkoyksikkö:  Ilmasotakoulu
Aiheesta muualla
Kotisivu
Atte Erik Harjanne (s. 13. heinäkuuta 1984 Helsinki) on suomalainen poliitikko, kansanedustaja ja ilmastotutkija. Hänet valittiin vihreiden kansanedustajaksi eduskuntavaaleissa 2019. Harjanne on toiminut vuodesta 2021 vihreän eduskuntaryhmän puheenjohtajana.
Harjanne oli vuosina 2021–2023 vihreiden varapuheenjohtaja. Hän on toiminut energiayhtiö Helenin hallituksen puheenjohtajana vuodesta 2023.
Koulutus ja ura

Harjanne kirjoitti ylioppilaaksi Mäkelänrinteen lukiosta vuonna 2003. Hän valmistui diplomi-insinööriksi Aalto-yliopiston sähkötekniikan korkeakoulusta vuonna 2012 pääaineenaan käyttäjäkeskeinen tietoliikenneteknologia. Hän on ollut lisäksi tohtorikoulutettavana Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulussa.
Harjanne työskenteli vuosina 2012–2013 Deloitte & Touche Oy:llä riskienhallintakonsulttina. Vuosina 2013–2019 hän työskenteli tutkijana Ilmatieteen laitoksen Sään ja ilmastonmuutoksen vaikutustutkimus -tulosyksikössä. Harjanteen tutkimusalaa olivat sää- ja ilmastoriskien hallinta sekä ilmastotiedon hyödyntäminen.
Poliittinen ura

Harjanne edusti aiemmin kokoomusta. Hän toimi opintojensa aikana Aalto-yliopiston ylioppilaskunnan koulutuspoliittisena vastaavana 2010 ja edustajiston puheenjohtajana 2011. Hän liittyi vihreisiin toimiessaan Pekka Haaviston presidentinvaalikampanjassa vuonna 2012 ja tuli valituksi Helsingin kaupunginvaltuustoon vuonna 2017.
Harjanne on ollut myös mukana selvittämässä Helsinkiin kohdistuvaa hybridivaikuttamista,  ja hän toimi vihreiden turvallisuuspoliittisen asiantuntijatyöryhmän jäsenenä kaudella 2016–2017. Hän on ollut Helsingin kaupungin liikelaitoksen johtokunnan jäsen sekä Helsingin seudun ympäristöpalvelut -kuntayhtymän varapuheenjohtaja vuodesta 2017.
Harjanne valittiin eduskuntaan vuoden 2019 vaaleissa. Harjanne kuuluu Ulkopoliittisen instituutin neuvottelukuntaan, ja hän on myös jäsenenä suuressa valiokunnassa sekä talous- ja puolustusvaliokunnissa.
Vuoden 2019 syksyllä Harjanteesta kiersi netissä meemi, johon oli koottu kuvia hänen tekemiltään useilta ulkomaanmatkoilta eri maanosissa. Kuvat oli kerätty hänen Instagram-sivultaan. Harjanteen mukaan suuri osa matkoista oli työmatkoja. Hän myös kertoi pitävänsä lentomatkustamisensa kritisointia suotavana.
Syyskuussa 2021 vihreiden puoluekokouksessa Harjanne valittiin puolueen varapuheenjohtajaksi. Lokakuussa 2021 Harjanne valittiin Vihreän eduskuntaryhmän puheenjohtajaksi ympäristö- ja ilmastoministeriksi siirtyneen Emma Karin tilalle.
Eduskuntavaaleissa 2023 Harjanne valittiin jatkokaudelle 5 804 äänellään. Hän toimii eduskunnassa ulkoasiainvaliokunnan sekä liikenne- ja viestintävaliokunnan jäseninä. Lisäksi Harjanne kuuluu Ulkopoliittisen instituutin neuvottelukuntaan.
Joulukuussa 2023 vihreät nimesi Harjanteen ehdokkaakseen vuoden 2024 eurovaaleihin.
Marraskuussa 2024 Harjanne ilmoittautui Vihreiden pormestariehdokkaaksi Helsingissä.
Joulukuussa 2024 Harjanne valittiin Vihreiden pormestariehdokkaaksi Helsingissä. Muita ehdokasehdokkaita olivat Fatim Diarra, Shawn Huff, Otso Kivekäs ja Tuuli Kousa.
Näkemyksiä

Harjanteen on arvioitu kuuluvan vihreiden talousoikeistolaiseen, markkinaliberaaliin siipeen.
Harjanne kampanjoi itsensä eduskuntaan ilmastoarvoilla. Hänen mukaansa esimerkiksi ilmastonmuutoksen hillintä ja lajikadon pysäyttäminen ovat hänelle ”politiikan ykkösjuttuja”.
Harjanne tunnetaan myönteisestä suhtautumisesta ydinvoimaan; hän on esittänyt ydinvoiman hyödyntämistä Helsingin kaukolämmön tuotannossa.
Harjanne kannatti Suomen Nato-jäsenyyttä jo vuoden 2019 eduskuntavaalien alla.