stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Morane-Saulnier M.S.406
Hankinta Suomeen

Ranska lahjoitti talvisodan aikana Suomelle 50 Morane-Saulnier 406 -hävittäjää, joista kuitenkin vain 30 saatiin. Koneet kuljetettiin Malmöhön, jossa ne koottiin muutamassa viikossa ja lennettiin Suomeen helmikuun 1940 aikana.
Välirauhan ja jatkosodan aikana ostettiin Saksan sotasaalisvarastoista 57 Morane-Saulnier-hävittäjää lisää. Ostetut yksilöt edustivat malleja 406 ja 410, ja alatyyppejä (esimerkiksi aseistuksen ja potkurivarustuksen osalta) oli useita. Koneet olivat peruskorjaamattomia. Ensimmäiset kymmenen konetta saatiin vuodenvaihteessa 1940/1941, seuraavat kymmenen konetta kesä–elokuussa 1941, viisi konetta marraskuussa ja heinä–lokakuussa 1942 useassa erässä yhteensä 32 konetta.
Kaikkiaan Suomella oli 87 Morane-Saulnier-hävittäjää, niistä 76 mallia 406 ja 11 mallia 410.
Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimien lentolaivueista Morane-kalustoa käytti kaksi laivuetta, lentolaivueet 14 ja 28. Koneen lento-ominaisuudet olivat hyvät. Vakauden suhde ohjattavuuteen oli pelkän lentämisen kannalta hyvä, mutta ammuttaessa kone oli tavattoman epävakaa lyhyen rungon liikehtiessä levottomasti tähdättäessä. Koneen kaartokyky oli hyvä, minkä ansiosta moni suomalaislentäjä säilytti henkensä tiukoissa tilanteissa. Morane-Saulnier 406:n pääaseena oli potkurinnavan läpi ampuva 20 mm Hispano-Suiza HS 404 tykki. Ase oli epäluotettava ja lakkoili usein jo parin ammutun sarjan jälkeen. 410-mallissa oli neljä 7,5 mm siipikonekivääriä, joiden läpäisykyky oli heikko. Aseistusta parannettiin Suomessa asentamalla tykin tilalle 12,7 mm. Berezin- ja Colt-konekiväärejä, joista erityisesti Berezin oli epäluotettava.
Radion kuuluvuus ja toiminta oli sekin kyseenalainen. Moottori oli alitehoinen ja herkkä ylikuumenemiselle. Aseiden, moottorin ja radion ohessa koneen paineilmajärjestelmä aiheutti Ilmavoimien mekaanikoille paljon päänvaivaa.
Morane-Saulnier oli suunnitteluaikanaan ajanmukainen kone, mutta jo vuonna 1939 Länsirintamalla vanhentunut. Suomessa eversti Richard Lorentz esitti koneen hyllyttämistä suurten tappioiden vuoksi jo syyskuussa 1942. Hyllytysesitykseen liittyvät parannusehdotukset johtivat Mörkö-Moranen kehittämiseen.
Mörkö-Morane

Moranen varustaminen venäläisellä sotasaalismoottorilla (Klimov M-103) nousi ensimmäisen kerran esille elokuussa 1940. Pontimena oli alkuperäisen Hispano-Suiza-varamoottorien ja -varaosien puute ja Klimov M-103:n samankaltaisuus Hispano-Suizan kanssa, olihan M-103 siitä kehitetty. Toimeksianto peruttiin jo kuukauden kuluttua, kun selvisi, että Suomi sai ostaa Morane-hävittäjiä Saksan sotasaalisvarastosta.
Jatkosodassa Morane osoittautui suoritusarvoiltaan ja aseistukseltaan niin riittämättömäksi, että omat tappiot ilmataisteluissa alkoivat kasvaa. Syyskuussa 1942 eversti Richard Lorenz esitti vaihtoehtoisesti koneen hyllyttämistä tai sen varustamista joko M-105 tai M-103 -moottorilla.
Asennussuunnittelu aloitettiin välittömästi. Moottoriksi tuli 1 100 hevosvoiman (820 kW) Klimov M-105P ja pääaseeksi 20 mm tykki, jonka lisäksi siipiin jätettiin kaksi 7,5 mm konekivääriä. Muutoksia jouduttiin tekemään myös pakoputkistoon, ahtimeen, jäähdytysnestesäiliöön ja öljynjäähdyttimeen. Muutostyö tehtiin ilman piirustuksia ja ensimmäinen muutettu kone (MS-631) valmistui koekäyttöön jo tammikuussa 1943 ja ensilento tapahtui helmikuussa 1943. Koneessa ilmeni kuitenkin jäähdytysongelmia, jolloin koneeseen jouduttiin suunnittelemaan kokonaan uusi nestejäähdytin. Myös öljynjäähdytin jouduttiin vaihtamaan Messerschmittin jäähdyttimeen. Koelennoilla kesällä ja syksyllä 1943 Mörkö-Morane osoittautui selvästi alkuperäistä paremmaksi. Huippunopeus oli 510 km/h luokkaa ja kohoamisnopeus jopa 25 m/s.
Sarjamuutosten valmistelu aloitettiin joulukuussa 1943. Saksasta ostettiin helmikuussa 1944 85 kappaletta M-105-moottoreita. Niiden lisäksi käytettiin omia sotasaalismoottoreita. Sarjaosien valmistukseen päästiin huhtikuussa 1944 ja ensimmäiset muutetut koneet luovutettiin laivuekäyttöön heinäkuussa 1944 ja viimeiset valmistuivat maaliskuussa 1945, jolloin kaikki 41 käyttökelpoista Morane-hävittäjää oli muutettu Mörkö-Moraneiksi.
Mörkö-Morane > Morane MS 406 vs Mörkö-Morane suorituskyvyn vertailutaulukko

| Teho | Huippunopeus  merenpinnassa | Huippunopeus  taistelukorkeudessa | Matkanopeus | Nousukyky | Lentomatka | Lakikorkeus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 860 hv | 377 km/h | 449 km/h (5 480 m) | 300 km/h | 14 m/s | 840 km | 8 500 metriä |
| 1 100 hv | 435 km/h | 510 km/h (4 000 m) | 410 km/h | 17-20 m/s | ei tiedossa | 11 800 metriä |
Vaikka taistelukokemukset jäivät vähäisiksi, Mörkö-Morane kasvaneesta painosta huolimatta osoittautui esikuvaansa verrattuna ylivoimaiseksi hävittäjäksi – jatkosodan toiseksi käyttökelpoisimmaksi hävittäjäkonetyypiksi häviten vain Me 109:lle. Muutostyötä eniten haitanneet jäähdyttäjäongelmat saatiin ratkaistua vasta keväällä 1944. Muutos oli pakon sanelema mutta myös taloudellisesti perusteltu. Mörkö-Moranet palvelivat Ilmavoimissa syyskuuhun 1948 saakka.
Sveitsissä valmistetut parannetut versiot

Sveitsissä lisenssillä valmistettu versio D 3801 vastasi suorituskyvyltään suunnilleen Mörkö-Moranea. Sen moottori Hispano-Suiza HS 12Y51 kehitti 1 050 hv. Jäähdytin oli kiinteä. Nopeus oli 535 km/h. Aseistuksena oli kaksi MG 29 -konekivääriä ja FMK (Flugzeugmotorkanone) 38 -tykki, jotka olivat Sveitsin omaa tuotantoa. Sekä D 3800:n että D 3801:n moottorit valmisti lisenssillä Adolph Saurer AG. Sveitsissä kehitettiin edelleen D3802, jossa oli 1 250 hevosvoiman Saurer YS-2 -moottori. Kone oli lupaava huippunopeuden ollessa 630 km/h. Tuotanto jäi tyyppiä vaivanneiden ongelmien vuoksi 12 koneeseen. Yksittäinen prototyyppi oli D3803, jossa oli kuplakuomu, 1 500 hv Saurer -moottori. Nopeus oli 680 km/h ja aseistuksena 3 x 20 mm tykit.
Tekniset tiedot (406) > Yleiset ominaisuudet

Miehistö: 1 ohjaaja
Pituus: 8,17 m
Kärkiväli: 10,62 m
Siipipinta-ala: 16,00 m²
Tyhjäpaino: 2 000 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: 2 600 kg
Voimalaite: Hispano-Suiza 12Y 31 V -rivimoottori, 12 sylinteriä, huipputeho 3 150 metrissä 641 kW (860 hv), potkurina Chauviere 351 -vakiokierrospotkuri
Tekniset tiedot (406) > Suoritusarvot

Huippunopeus: 486 km/h (valmistajan ilmoitus jäähdyttäjä sisällä 5 000 metrissä)
Huippunopeus: 450 km/h (tehdasuusi kone jäähdyttäjä ulkona 5 000 metrissä)
Kohoamisnopeus: 10 m/s (0–3 000 metrissä)
Matkanopeus: 285 km/h (5 000 metrissä)
Lentomatka: 810 km
Lakikorkeus: 9 000 m
Tekniset tiedot (406) > Aseistus

3x 7,5mm Chatellerault MAC 1934 ja joissakin yksilöissä potkurinnavan läpi ampuva 20 mm Hispano-Suiza HS 404 tykki, jolle 55 ammusta.
MS 410 4 x MAC ja Hispano-Suiza tykki
D 3800 2 x Flügel Maschinengewehre 7,45 mm MG-29 konekivääriä 480 patruunaa/ase, 20 mm:n FMK 38 - tykki 90 laukausta.
Tekniset tiedot (Mörkö-Morane) > Yleiset ominaisuudet

Miehistö: 1 ohjaaja
Pituus: 8,17 m
Kärkiväli: 10,62 m
Siipipinta-ala: 16,00 m²
Tyhjäpaino: 2 210 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: 2 787 kg
Voimalaite: Klimov M-105P -rivimoottori, 12 sylinteriä, huipputeho 820 kW (1 100 hv) 2 000 metrissä, potkurina W-61P.
Tekniset tiedot (Mörkö-Morane) > Suoritusarvot

Huippunopeus: noin 440 km/h (merenpinnan tasalla)
Huippunopeus: noin 510 km/h (4 000 metrissä)
Kohoamisnopeus: noin 17 m/s (0–3 000 metrissä)
Tekniset tiedot (Mörkö-Morane) > Aseistus

2x 7,5mm Chatellerault MAC 1934 ja potkurinnavan läpi ampuva 20 mm Mauser MG-151/20 -tykki johon 150 ammusta.
Aiheesta muualla

The history of Morane-Saulnier M.S. 406 MS318 (englanniksi)
Morko-Morane (venäjäksi)
Morane-Saulnier M.S. 406 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
YouTube: Satunnaista sotilashistoriaa: Mörkö-Morane
M.S.406-hävittäjiä Viitanassa maaliskuussa 1942.
D-3801J museossa Sveitsissä
Morane-Saulnier MS 406 C1
Tammikiitäjä

| Tammikiitäjä |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Smerinthinae
Suku::  Marumba
Laji::  quercus
Kaksiosainen nimi
 Marumba quercus  (Denis & Schiffermüller, 1775) 
Katso myös
   Tammikiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tammikiitäjä (Marumba quercus) on eteläeurooppalainen kiitäjäperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Ulkonäöltään tammikiitäjä muistuttaa paljon lehmus- (Mimas tiliae) tai poppelikiitäjää (Laothoe populi), mutta on näitä kookkaampi. Siipiväli on 85–125 mm. Perhosen siipien väritys vaihtelee suuresti vaalean kellanruskeasta tummanruskeaan. Siiven poikki kulkee vaalea vyö, jota reunustavat tummanruskeat poikkiviirut eivät juuri mutkittele. Etusiiven takareunassa on kaksi tummanruskeaa täplää ja siiven ulkoreuna on voimakkaasti mutkitteleva. Takasiiven tyvessä on punaruskea laikku.
♂
♂ △
♀
♀ △
Levinneisyys ja lentoaika

Tammikiitäjän levinneisyys painottuu Etelä-Euroopassa Välimeren ympäristöön, Balkanille ja Anatoliaan. Sitä tavataan myös Marokossa. Esiintymisalueellaan laji lentää kahdessa sukupolvessa. Ensimmäinen sukupolvi lentää touko-kesäkuussa ja toinen, pienempi sukupolvi elo-syyskuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Laji on harvalukuinen eikä sen läsnäoloa ole helppo havaita. Se elää kuivilla ja aurinkoisilla rinteillä, joilla kasvaa nuoria tammia. Aikuiset perhoset piilottelevat lehvästössä tai rungolla ja tekeytyvät kuolleiksi lehdiksi. Niiden suuosat ovat surkastuneet käyttökelvottomiksi, eivätkä tammikiitäjät käy kukilla. Molemmat sukupuolet tulevat kuitenkin valolle.
Naaras munii noin 100 munaa yksitellen lehtien alapinnoille ja suosii yksittäin kasvavia, tuuheita, nuoria puita. Toukka piilottelee oksalla lehtien joukossa. Perhonen talvehtii kotelona toukan huomattavan syvälle maan alle tekemässä kammiossa.
Ravintokasvi

Toukka elää eri tammilajeilla, erityisesti korkkitammella (Quercus suber) ja rautatammella (Quercus ilex).
Tallink Silja

| Tallink Silja |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1957
Toimitusjohtaja:  Margus Schults
Puheenjohtaja:  Enn Pant
Kotipaikka:  Helsinki
Toiminta-alue:   Suomi,  Ruotsi,  Viro,  Latvia
Toimiala:  laivaliikenne
Tuotteet:  risteily-, matkustaja- ja rahtiliikenne
Liikevaihto:  381 milj. € (2019)
Liikevoitto:  0,7 milj. € (2019)
Henkilöstö:  1 379 (2019)
Emoyhtiö:  AS Tallink Grupp
Tytäryhtiöt:  Sally Ab
Omistaja:  pörssiyhtiö AS Tallink Grupp
Kotisivu:  fi.tallink.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Silja Linen vanha logo.
Tallink Silja Oy on suomalainen varustamo, jonka omistaa virolainen AS Tallink Grupp. Silja Line -aputoiminimen alla yritys harjoittaa risteily-, matkustajalautta- ja rahtiliikennettä Itämeren alueella linjoilla Helsinki–Maarianhamina–Tukholma ja Turku–Maarianhamina/Långnäs–Tukholma. Loppuvuonna 2020 risteilyjä oli myös reiteillä Helsinki–Riika ja Turku–Långnäs–Tallinna.
Silja Linen logossa on teksti Silja Line ja tekstin perässä hyljehahmo. Vuodesta 2014 lähtien Silja Linen logossa on ollut selkeästi hymyilevä hylje. Silja Linen mainoksissa usein kuultu tunnusmusiikki on alun perin elokuvasäveltäjä Francis Lain sävellys Un homme et une femme.
Historia > Silja Linen myynti Tallinkille

Vuonna 2003 Silja kuljetti yhteensä 5,4 miljoonaa matkustajaa, sen liikevaihto oli 517 miljoonaa euroa ja henkilöstöä oli 3 558. Vuonna 2005 vastaavat luvut olivat enää 3,4 miljoonaa ja 380 miljoonaa euroa.lähde? Heikon kannattavuuden takia yhtiö irtisanoi väkeään. Finnjet, Silja Opera, risteilyalus Walrus ja SuperSeaCat-pika-alukset myytiin.
Sea Containersin taloudellinen asema heikkeni vuoden 2004 lopulla, pääasiassa muista kuin Siljasta johtuvista syistäselvennä. Yhtiö ajautui lähelle konkurssia, ja se ilmoitti myyvänsä Silja Linen 2006 kesään mennessä. Alustavien tarjousten jättöajan päätyttyä muun muassa Tallink ja Viking Line ilmoittivat tehneensä tarjouksen Siljasta.
12. kesäkuuta 2006 virolainen Tallink ilmoitti ostavansa Silja Linen. Kauppahinnasta Tallink maksoi 450 miljoonaa euroa käteisenä ja 20 miljoonaa euroa omilla osakkeillaan. Aiemmin maaliskuussa Tallink oli hankkinut Hangon ja Rostockin välillä liikennöineen Superfast Ferriesin kolme alusta 310 miljoonalla eurolla. Tallinkilla oli yritysostojen jälkeen velkaa noin 800 miljoonaa euroa. Silja Linen osto kaksinkertaisti Tallinkin markkinaosuuden Suomessa noin 40 prosenttiin.
Tallink osti Siljasta vain Ruotsiin suuntautuvan liikenteen kilpailuviranomaisten hyväksynnän varmistaakseen. Tallinnaan liikennöivät SuperSeaCatit säilyvät Sea Containersilla. Silja Line kuljetti vuonna 2005 4,8 miljoonaa matkustajaa ja Tallink 3,2 miljoonaa matkustajaa. Varustamojen liikevaihdot olivat 260 miljoonaa ja 470 miljoonaa euroa. Yrityksillä oli tuolloin yhteensä vajaat 6 400 työntekijää. Norjalainen Color Line ilmoitti tarjonneensa Silja Linesta noin 700 miljoonaa euroa, mutta Tallink pääsi kaupanteossa etusijalle.
Laivat > Tämänhetkiset laivat

| Laiva | Rakennettu | Käytössä   Silja Linellä | Bruttovetoisuus | Matkustajia (maksimi) | Matka- nopeus (solmua) | Reitti | Tietoa | Lippu ja kotipaikka | Kuva |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| M/S Silja Serenade | 1990 | 1990– | 58 376 GT | 2 852 | 23 | Helsinki – Maarianhamina – Tukholma |  |   Maarianhamina, Ahvenanmaa |  |
| M/S Silja Symphony | 1991 | 1991– | 58 376 GT | 2 852 | 23 | Helsinki – Maarianhamina – Tukholma |  |  Tukholma, Ruotsi |  |
| M/S Baltic Princess | 2008 | 2013– | 48 915 GT | 2 800 | 24,5 | Turku – Maarianhamina/Långnäs – Tukholma |  |   Maarianhamina, Ahvenanmaa |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Siljan kotisivu
Tallink Silja Oy
Helsinki–Tallinna-laivaliikenne kootusti
Silja Linen laivojen kattavat mittatiedot, useita valokuvia eri historian vaiheilta ja tarkat siirtotiedot faktaomfartyg.se. Arkistoitu 23.5.2012. Viitattu 8.3.2008. (ruotsiksi)
Silja Line 1957–2007, historiikkivideo 9 min, YouTube
Yhtiön pörssihistoriaa Pörssitiedon nettisivuilla
Tallink Silja
| --- | --- |
Nykyiset alukset:  Baltic Princess  Baltic Queen  Galaxy  Megastar  MyStar  Regal Star  Romantika  Sailor  Silja Europa  Silja Serenade  Silja Symphony  Star  Victoria I 
Entiset alukset:  Isabelle  Sea Wind  Superstar 
Muuta:  Harri Hylje  Tallink Hotels 
M/S Galaxy Tukholman saaristossa.
M/S Silja Europa saapumassa Maarianhaminan satamaan.
M/S Silja Opera lähdössä Helsingin satamasta.
HSC SuperSeaCat Four Kustaanmiekassa.
Näsisaari

Näsisaari on   12 hehtaarin kokoinen  Tampereen Näsijärveen rakennettu  tekosaari. Se sijaitsee noin kolmen kilometrin päässä keskustasta luoteeseen nykyisessä Hiedanrannan kaupunginosassa; ennen Hiedanrannan perustamista saaren alue jakautui Lielahden ja Santalahden kaupunginosien kesken. Saaren läpi on rakennettu Tampereen raitiotieverkon toinen rakennusvaihe. Myöhemmin tekosaarelle voidaan rakentaa uusi noin 5 000 asukkaan Järvikaupungiksi nimetty asuinalue. Järven täyttäminen aloitettiin helmikuussa 2022 osana rakentamisen ensimmäistä vaihetta. Raitioliikenne saaren läpi aloitettiin tammikuussa 2025.
Historia

Tampere haki heinäkuussa 2017 vesistötäyttölupaa Näsijärven Vaitionaron ranta-alueelle Lielahdessa. Suunnitelmissa oli rakentaa alueelle puisto, kevyen liikenteen väyliä ja myöhemmin raitiotielinja. Pirkanmaan ely-keskuksen aluehallintovirastolle jättämän lausunnon mukaan järven täyttäminen vaarantaisi pohjavesialueen. Länsi- ja Sisä-Suomen aluehallintovirasto myönsi Tampereelle luvan rannan täyttöön lokakuussa 2018. Pirkanmaan ELY-keskus, Tampereen ympäristönsuojeluyhdistys ry ja Suomen luonnonsuojeluliiton Pirkanmaan piiri ry valittivat asiasta Vaasan hallinto-oikeuteen. Joulukuussa 2019 Vaasan hallinto-oikeus kumosi Tampereen kaupungille myönnetyn luvan, koska täyttö aiheuttaa riskin pohjavedelle.
Helmikuussa 2019 Tampereen kaupunki haki lupaa saaren rakentamista varten Näsijärveen. Tarkoituksena olisi jättää 36 metriä leveä kanava rantaviivan ja saaren väliin. Länsi- ja Sisä-Suomen aluehallintovirasto myönsi tammikuussa 2020 luvan tekosaaren rakentamiseksi. Päätöksestä jätettiin valitus hallinto-oikeuteen. Helmikuussa 2021 Vaasan hallinto-oikeus hylkäsi tekosaaresta jätetyn valituksen. Tampereen ympäristönsuojeluyhdistys ry jätti jatkovalituksen päätöksestä. 16. joulukuuta 2021 korkein hallinto-oikeus myönsi Tampereen kaupungille luvan Näsisaaren rakentamiseen. Järven täyttäminen alkoi helmikuussa 2022 kalliolouheen viemisellä järveen. Louhetta saatiin Tampereen keskustan eteläpuolelle rakennettavalta Sulkavuoren maanalaisesta jätevesien keskuspuhdistamosta. Pohjaveden suojelemiseksi Tampereen kaupunki asetti saaren ympäri suojaverhon, joka ulottuu vedenpinnasta järvenpohjaan ja jonka on tarkoitus estää rakentamisesta aiheutuvien samentumien leviämistä.
Tammikehrääjä

| Tammikehrääjä |
| --- | --- |
 koiras
Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Karvakehrääjämäiset Lasiocampoidea
Heimo::  Karvakehrääjät Lasiocampidae
Alaheimo::  Lasiocampinae
Suku::  Tammikehrääjät Lasiocampa
Laji::  quercus
Kaksiosainen nimi
 Lasiocampa quercus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Tammikehrääjä Wikispeciesissä   Tammikehrääjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tammikehrääjä (Lasiocampa quercus) on keskikesän jokseenkin yleinen ja laajalti levinnyt, karvainen perhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Tammikehrääjä on huomattavan kookas perhonen. Muiden sukulaistensa tapaan tammikehrääjän sukupuolet ovat jonkin verran erinäköisiä ja naaras on koirasta kookkaampi. Lajilta tunnetaan myös useita erilaisia värimuotoja. Suomalaiset yksilöt kuuluvat muotoon f. callunae, jonka siiven poikkiviiru on tavallista leveämpi ja siipisuonet tummemmat. Lisäksi muoto on kooltaan suurempi. Pohjoisessa yksilöt ovat sävyltään vaaleamman ruskeita. Värimuodosta riippumatta siipien pohjaväri on ruskea ja etusiivessä on valkoinen, hieman kolmiomainen keskitäplä. Sekä etu- että takasiiven poikki kulkee kellertävä tai kellanruskea poikkijuova. Poikkijuova on sisäreunastaan terävä ja ulkosyrjän puolelta vaihtelevissa määrin epäselvä. Takasiiven siipiripset ovat vaaleat. Siipiväli on koiraalla 58–70 ja naaralla 68–89 mm. Koiraan tuntosarvet ovat tuuheat ja selvästi kaksoiskampahampaiset.
♂
♀
Täysikasvuinen toukka on 70–90 mm pitkä, mustanharmaa ja pitkien mustien karvojen peittämä. Toukan kussakin jaokkeessa on kaksi valkoista täplää ja sivuilla pienistä valkeista pisteistä muodostuvat kylkiviivat.lähde?
Levinneisyys ja lentoaika

Tammikehrääjä on pääasiassa eurooppalainen perhoslaji, jota tavataan Iberian niemimaalta länteen jokseenkin koko Euroopassa. Idässä levinneisyys ulottuu Altaivuoristoon saakka. Suomessa tammikehrääjää tavataan jokseenkin koko maassa etelärannikolta Lappiin, mutta se harvinaistuu selvästi pohjoista kohti. Perhoset ovat lennossa kesäkuun puolivälistä heinäkuun puoleenväliin.
Elinympäristö ja elintavat

Tammikehrääjän nimi on hämäävä, sillä toukka elää vain harvoin tammella. Sen sijaan nimi viittaa kotelokopan tammenterhoa muistuttavaan muotoon.
Laji viihtyy hyvin monenlaisilla paikoilla, mutta suosii selvästi avoimia ympäristöjä. Se on voimakas lentäjä, jota voi tavata usein myös varsinaisen elinympäristönsä ulkopuolelta. Koiraat lentävät päivällä, auringonnoususta pitkälle iltapäivään, usein auringonpaisteessa, muutamien metrien korkeudessa etsimässä kasvillisuuteen piiloutuneita naaraita. Koiraat voivat ilmeisesti haistaa naaraan tuottamat feromonit jopa muutamien kilometrien päästä. Naaraat liikkuvat pääasiassa vasta illan hämärtymisestä lähtien, mutta nekin asettuvat aloilleen pimeän laskeuduttua. Ne liikkuvat jonkin verran myös päivällä. Naaraat tulevat alkuillasta valolle, koiraat erittäin harvoin.
Parittelu on nopea ja kestää vain 10–30 minuuttia. Parittelun jälkeen naaras munii 200–300 munaa ravintokasveille. Toukat kuoriutuvat pari viikkoa myöhemmin ja ovat aluksi päiväaktiivisia pyrkimättä piilottelemaan olemustaan mutta muuttuvat myöhemmin yöaktiiviseksi. Toukka talvehtii yleensä keskenkasvuisena ja koteloituu touko-kesäkuun vaihteessa kovan, vaaleanruskean kotelokopan sisään. Kotelokopan pinnassa on toukan karvoitusta ja sen käsittely saattaa aiheuttaa ihoärsytystä. Joissakin populaatioissa perhosen kehitys kestää kaksi vuotta, jolloin kotelo on talvehtiva vaihe, ja joissakin niistä kotelo talvehtii jopa kaksi kertaa.
Ravintokasvi

Toukka elää useilla erilaisilla lehtipuilla, pääasiassa koivuilla (Betula) ja pajuilla (Salix). Vaikka tammi kuuluu Keski-Euroopassa lajin ravintokasveihin, se on Pohjoismaissa ilmoitettu ravintokasviksi vain Tanskasta.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Tammikehrääjä
toukka (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q261053  Wikispecies: Lasiocampa quercus  BioLib: 51103  BOLD: 86569  CoL: 3SD5X  EPPO: LASCQU  Fauna Europaea: 443551  Fauna Europaea (new): 962668a0-71b8-47ec-a0eb-d2cd1254db4b  GBIF: 1734826  iNaturalist: 56582  IRMNG: 10990705  LepIndex: 73240  LoB: 4054  MaBENA: LasiocQuerc  NBN: NBNSYS0000005707  NCBI: 151326  Observation.org: 2236  Open Tree of Life: 594577  Laji.fi: MX.61416
Tammela (Tampere)

Näkymä Pikilinnasta länteen Emil Aaltosen puistoon ja Tammelantorille.
Tammelantori sateisena kesäpäivänä. Taustalla entinen Aaltosen kenkätehdas.
Emil Aaltosen puisto on Tammelantorin itäpuolella. Oikealla Raimo Utriaisen suunnittelema Vuorineuvos Emil Aaltosen muistomerkki vuodelta 1969.
Entinen Aaltosen kenkätehdas.
Tammela on kahden kaupunginosan muodostama alue Tampereen ydinkeskustan tuntumassa itäpuolella. Se koostuu Tampereen 15. ja 16. kaupunginosista. Tammela rajoittuu etelässä Itsenäisyydenkatuun, lännessä ratapihaan, pohjoisessa Kekkosentiehen ja idässä Kalevan puistotiehen. Myös Tullin alue Sorsapuistoineen, etelään Kalevantiehen saakka, sekä Osmonmäki lasketaan usein kuuluviksi Tammelaan. Kuitenkin Tulli ja Osmonmäki ovat omia kaupunginosiaan eivätkä kuulu Tammelaan.
Tammelan rakennuskanta

Tammela tunnetaan erityisesti Tammelantorista, joka on Tampereen ainoa ympärivuotisessa päivittäisessä käytössä oleva kauppatori. Tammelan itäosissa on vielä jäänteitä vanhasta Puu-Tammelasta, kun taas keskustaa lähinnä oleva alue on lähes kokonaan tiili- ja betonirakenteista. Monet jäljellä olevista puutaloista on nyttemmin suojeltu, samoin kuin alueen ainoa alkuperäinen kivitalo Villa Sofia. Jotkin taloista on kunnostettu, toiset taas korvattu samantyylisillä uudisrakennuksilla. Viimeksi vuonna 2003 purettiin suuren kohun saattelemana Kyllikinraitin talot, joiden tilalle rakennettiin Vuokratalosäätiön kerrostaloja. Nimityksenä Puu-Tammela tuli viralliseen käyttöön vuonna 1990 pidettyjen asuntomessujen myötä.
Nuorten aikuisten myötä Tammelan ravintolakulttuuri on voimistumassa. Tampereen yliopiston opiskelijat suosivat Tammelaa asuinpaikkanaan kampuksen läheisen sijainnin takia. Alueen vanhoihin kiinteistöihin on kunnostettu Tampereen seudun opiskelija-asuntosäätiön (TOAS) asuntoja.
Tammelassa on myös Tammelan jalkapallostadion ja Tammelan alakoulu, jossa toimii myös Sara Hildénin mukaan nimetty kuvataidekoulu.