stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rämetulikärki

| Rämetulikärki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Alaheimo::  Picinae
Suku::  Tulikärjet Campephilus
Laji::  principalis
Kaksiosainen nimi
 Campephilus principalis  (Linnaeus, 1758) 
Alalajit
 C. p. principalis  C. p. bairdii 
Katso myös
   Rämetulikärki Wikispeciesissä   Rämetulikärki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rämetulikärki eli vanhalta nimeltään norsunluutikka (Campephilus principalis) on virallisesti uhanalainen tikkalaji, joka kuitenkin on mielletty de facto sukupuuttoon kuolleeksi. Se oli vielä 1930-luvulla yleinen Yhdysvaltain kaakkoisosien ja Kuuban vanhoissa metsissä, mutta lajin yksilömäärä laski laskemistaan metsäteollisuuden ja metsästyksen myötävaikuttamana. Viimeinen varma havainto linnusta sijoittuu vuodelle 1987, minkä jälkeen lajin ehdotettiin kuolleen sukupuuttoon. Vuonna 2005 tiedemaailmaa järisytti väite, että laji oli nähty Arkansasin luonnossa. Nyt jotkut epäilevät löydön todenperäisyyttä. Rämetulikärki on maailman kolmanneksi suurin tikkalaji keisaritulikärjen ja isohelmitikan jälkeen.
Ulkonäkö ja koko

Rämetulikärki on kookas, mustavalkoinen tikka, jonka päässä on korkea punainen (koiras) tai musta (naaras) töyhtö. Laji muistuttaa ulkonäöltään Pohjois-Amerikassa yleisenä esiintyvää amerikanpalokärkeä (Dryocopus pileatus), mutta on sitä suurempi. Muita eroja ovat esimerkiksi se, että rämetulikärjellä nokka on kokonaan valkoinen, amerikanpalokärjellä puolestaan osittain musta tai harmaa. Tulikärjen töyhtö on yläosastaan musta, palokärjen kokonaan punainen. Päänsivun ja kaulan valkoiset kuvioinnit ovat lajeilla hieman erilaiset, eikä rämetulikärjellä ole poskessa punaista läiskää niin kuin koiraspuolisella amerikanpalokärjellä on. Merkittävin ero on kuitenkin se, että rämetulikärjen selkä ja siivet ovat suurelta osin valkoiset; amerikanpalokärjellä ne ovat kokonaan mustat.
Rämetulikärjen siipiväli on 75 cmlähde? ja ruumiin pituus on 48–53 senttimetriä.
Rämetulikärki lentää suoraviivaisesti eikä aaltoillen, toisin kuin monet pienet tikkalajit.
Levinneisyys ja elinympäristö

Rämetulikärki esiintyi vielä 1900-luvulla Yhdysvaltojen (alalaji principalis) kaakkoisosien alangoilla ja Kuubassa (alalaji bairdii) kasvavissa aarniometsissä. 2000-luvun väitetyt havainnot on tehty laajoilla suoalueilla ja tulvarämeillä.
Elintavat

Rämetulikärjen pääravintoa ovat suuret kovakuoriaisten toukat, joita se kaivaa nokallaan vanhojen puiden rungoista.
Lajin katoaminen ja uudelleen löytyminen

Rämetulikärjen uhanalaistuminen johtui sekä sen elinympäristöjen raivaamisesta maatalouden käyttöön että metsästyksestä. Yhdysvalloissa viimeisin varma havainto yksinäisestä, parittomasta naaraasta tehtiin vuonna 1944, jolloin laji luokiteltiin sieltä hävinneeksi. Kuubassa lajia ei ole varmuudella nähty vuoden 1987 jälkeen; tosin vuodelta 1992 on yksi epävarma havainto. Rämetulikärki luokiteltiin vuonna 1996 sukupuuttoon kuolleeksi.
Science-lehti uutisoi huhtikuussa 2005, että Mississippijoen laaksossa Yhdysvaltojen Arkansasin itäosassa on havaittu ainakin yksi elävä rämetulikärki. Tällä 250 neliökilometrin suuruisella kosteikkoalueella suoritettiin laajoja etsintöjä vuosina 2005 ja 2006, mutta niiden ainoaksi tulokseksi jäi neljä nopeaa ja epävarmaa havaintoa lentävästä linnusta. Etsintöjä on jatkettu edelleen, ja apuna käytetään videokuvaa ottavia robotteja.
Vuoden 2006 lopulla raportoitiin, että Floridassa oli tehty 14 mahdollista rämetulikärkihavaintoa, joista yksi koski kahta samanaikaisesti nähtyä yksilöä.
Silminnäkijät eivät ole onnistuneet saamaan yhtään valokuvaa rämetulikärjiksi olettamistaan linnuista, ja lyhyen videon sekä äänitallenteiden sisällöstä ollaan erimielisiä. Todisteiden puutteen takia monet ornitologit ja lintuharrastajat uskovatkin, että väitetyt havainnot koskevat samannäköistä amerikanpalokärkeä.
Vanhat valokuvat ja näyteyksilöt

Rämetulikärjestä on olemassa muutama vanha, mustavalkoinen valokuva ja lyhyt video. Viimeisimmät niistä otettiin vuonna 1938 Koillis-Louisianassa ja vuonna 1948 Kuubassa. Maailman museoissa on yli 400 tämän lajin näytettä ja täytettyä yksilöä. Suurimmat kokoelmat ovat kahdessa yhdysvaltalaisessa museossa, joissa kummassakin on noin 30 näytettä.
Aiheesta muualla

BBC News 2005: 'Extinct' woodpecker found alive (sisältää valokuvan) (englanniksi)
Rämetulikärjen etsintää käsittelevä sivusto (englanniksi)
Kolmiulotteiset valokuvat täytetyistä yksilöistä: yhdysvaltalainen ja kuubalainen (Arkistoitu – Internet Archive) alalaji  (englanniksi)
Nauhoitettua rämetulikärjen ääntä vuodelta 1935
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Campephilus principalis:  Wikidata: Q756063  Wikispecies: Campephilus principalis  ABA: ivbiwo  ADW: Campephilus_principalis  ARKive: campephilus-principalis  Avibase: 86E7578ADB6314A4  BirdLife: 22681425  BOW: ivbwoo  CoL: QCHK  eBird: ivbwoo  ECOS: 8230  EoL: 45509789  EURING: 9000  GBIF: 2478561  iNaturalist: 18288  IRMNG: 11385917  ITIS: 178264  IUCN: 22681425  NatureServe: 2.102822  NCBI: 386521  Neotropical: ivbwoo  Open Tree of Life: 78185  Paleobiology Database: 373650  Paleobiology Database: 373650  Xeno-canto: Campephilus-principalis 
Picus principalis:  Wikidata: Q109563411  GBIF: 8763675  ZooBank: BD688441-F792-4C8C-A3C3-75C37B556847 
Yllä koiraan, alla naaraan pää.
Piirroskuva vuodelta 1915.
Tseziläiset kielet

Tseziläiset eli didolaiset kielet on Venäjällä Dagestanissa puhuttujen dagestanilaisten kielten avaarilaiseen (avaarilais-andilais-tseziläiseen) haaraan kuuluva kieliryhmä.
Tseziläisiä kieliä puhutaan etupäässä Dagestanin Tsuntan piirissä. Ryhmään kuuluvat bežta, gunzib, tsez, ginuh ja hvarši. Vuonna 1926 tseziläisten kielten puhujia oli yli 7 000 henkeä. Myöhemmin tseziläisiä kansoja on pidetty avaareina. Nykyään puhujia arvioidaan olevan noin 25 000 henkeä.
Sukulaisuussuhteiden perusteella kielet voidaan jakaa kahteen ryhmään:
länsiryhmä: tsez, hvarši (inhokvarin murretta pidetään toisinaan erillisenä kielenä) ja ginuh;
itäryhmä: bežta ja gunzib.
Ginuhilla on ryhmien välillä välittävä asema, mikä ilmeisesti johtuu bežtan kielen vaikutuksesta. Kielten väliset erot ovat melko pieniä, ja eräät tutkijat pitävät niitä kahden kielen murteina.
Tseziläiset kielet toimivat yhteisöjen suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielenään puhujat käyttävät avaaria.
Kirjallisuutta

Bokarev, Je.A. Tsezskije (didoiskije) jazyki Dagestana. Moskva, 1959.
Imnaišvili, D.S. Didoiski jazyk v sravnenii s ginuhskim i hvaršinskim jazykami. Tbilisi, 1963.
Gudava, T.Je. Istoriko-sravnitelnyi analiz konsonantizma didoiskih jazykov. Tbilisi, 1979.
S-7 (1937)

| S-7 |
| --- | --- |
 S-7

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Krasnoje Sormovo, Gorki
Kölinlasku:  14. joulukuuta 1936
Laskettu vesille:  5. huhtikuuta 1937
Palveluskäyttöön:  30. kesäkuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 21. lokakuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-7 (aiemmin N-7) oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Gorkista Krasnoje Sormovolta, missä köli laskettiin 14. joulukuuta 1936. Alus laskettiin vesille 5. huhtikuuta 1937 nimellä N-7 ja otettiin palvelukseen 30. kesäkuuta 1940. Alus nimettiin 20. lokakuuta 1937 S-7:ksi.
S-9 (1938)

| S-9 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Krasnoje Sormovo, Gorki
Kölinlasku:  20. kesäkuuta 1936
Laskettu vesille:  20. huhtikuuta 1938
Palveluskäyttöön:  31. lokakuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 5. syyskuuta 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-9 (aiemmin N-9) oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Gorkista Krasnoje Sormovolta, missä köli laskettiin 20. kesäkuuta 1936 nimellä N-7. Alus laskettiin vesille 20. huhtikuuta 1938 ja otettiin palvelukseen 31. lokakuuta 1940. Alus nimettiin 20. lokakuuta 1937 S-9:ksi.
Palvelus

Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 alus oli Liepājan laivastotukikohdassa odottamassa telakalle siirtämistä. Alus siirrettiin 22. kesäkuuta Liepājasta pitkin rannikkoa Rohukülan edustalle, jonne se saapui 1. heinäkuuta. Seuraavana päivänä Saksan ilmavoimien pommikone hyökkäsi tuloksetta alusta vastaan.
Alus lähti 3. heinäkuuta kello 20.15 Rohukülasta ensimmäiselle sotaretkelleen Bornholmin kaakkoispuolella olevalle Stolpe-matalikolle, jonne se saapui 7. heinäkuuta. Alus lähti paluumatkalle 18. heinäkuuta ja saapui 20. heinäkuuta Ristnan majakalle, mistä se jatkoi Triigiin. Alus joutui seuraavana päivänä ilmahyökkäykseen vaurioituen pahoin muun muassa polttoainesäiliöön tuli reikä. Alus siirrettiin Tallinnan kautta Kronstadtiin, missä se oli telakalla 27. heinäkuuta - 7. elokuuta.
Alus lähti 28. syyskuuta Kronstadtista toiselle sotaretkelleen Lavansaaren edustalle, jonne se saapui seuraavana päivänä. Aluksen tehtävänä oli olla etuvartiossa mahdollisen Saksan Itämeren laivaston hyökkäyksen torjunnassa, kun hyökkäyksen uhkaa pidettiin  vähäisenä alus aloitti paluumatkan 20. lokakuuta ja saapui Kronstadtiin seuraavana päivänä.
Alus lähti 31. lokakuuta Kronstadtista kolmannelle sotaretkelleen Örön edustalle, jonne se saapui 2. marraskuuta. Aluksen tehtävänä oli suojata Hangon vuokra-alueen evakuointia. Alueella nousi 6. marraskuuta myrsky, jolloin sukellusvene sukelsi suojaan. Alus kuitenkin hankautui pohjan kiviin ja aluksen päällikkö päätti seuraavana päivänä siirtyä turvallisemmalle alueelle. Pintaan noustua aluksen päällikkö, vahtipäällikkö ja viestialiupseeri huuhtoutuivat tornista mereen. Päällikön apulainen otti aluksen komentoonsa ja toi aluksen 13. marraskuuta Kronstadtiin, mistä se siirrettiin edelleen Leningradiin.
Alus lähti 15. syyskuuta 1942 Kronstadtista neljännelle sotaretkelleen. Alus saapui seuraavana päivänä Lavansaareen, mistä se jatkoi 18. syyskuuta toiminta-alueelleen. Alus saapui toiminta-alueelleen Selkämeren pohjoisosiin. Alus torpedoi 27. syyskuuta saksalaisen tankkerin Mittelmeerin (6 370 brt), joka vaurioitui. Samassa yhteydessä toinen rahtialus ajoi sukellusveneen päälle, jolloin vene vaurioitui. Sukellusvene vaurioitti 28. syyskuuta Kristiinankaupungin edustalla tykkitulella saksalaista rahtialusta Hörnumia (1 467 brt), joka kuitenkin kykeni jatkamaan matkaansa. Alus aloitti 19. lokakuuta paluumatkan ja saapui Suomenlahdelle 22. lokakuuta. Se jatkoi Lavansaaren kautta Kronstadtiin, jonne vene saapui 30. lokakuuta.
Alus lähti 26. heinäkuuta 1943 Kronstadtista viidennelle sotaretkelleen tehtävänään tiedustella Porkkalan ja Naissaaren torjuntavyöhykkeellä. Alus saapui 28. heinäkuuta Lavansaareen, mistä se jatkoi matkaansa 30. heinäkuuta. Alus ei kyennyt läpäisemään Porkkalan ja Naissaaren välistä sukellusveneverkkoa. Alus lähetti viimeisen viestinsä 12. elokuuta kello 3.51 Vandloon majakan luoteispuolelta, minkä jälkeen sukellusveneeseen ei saatu yhteyttä. Yhden miehistönjäsenen ruumis ajautui 4. syyskuuta Seiskariin. Hylky löydettiin 2013 Tytärsaaresta koilliseen Seeigel-miinoitteen alueelta.
Tropiini

| Tropiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  8-metyyli-8-atsabisyklo[3.2.1]oktan-3-oli
CAS-numero:  120-29-6
PubChem CID:  8424
SMILES:  CN1C2CCC1CC(C2)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H15NO
Moolimassa:  141,21 g/mol
Sulamispiste:  63 °C
Kiehumispiste:  233 °C
Tiheys:  1,016 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Tropiini (C8H15NO) on tropaanijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Sitä esiintyy useissa kasveissa osana tropaanialkaloideja.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa tropaani on värittömiä hygroskooppisia kiteitä. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen, etanoliin, dietyylieetteriin ja kloroformiin. Tropiinin hydroksyyliryhmä on renkaassa aksiaalisessa asemassa ja sen epimeeri, jossa hydroksyyliryhmä on ekvatoriaalisessa asemassa kutsutaan pseudotropiiniksi. Tropiini on emäksistä.
Tropiinia esiintyy eräissä alkaloideissa ja lääkeaineissa. Esimerkiksi hyoskyamiini ja skopolamiini ovat tropiinin ja tropiinihapon estereitä ja homatropiini on tropiinin ja mantelihapon esteri. Tropiiniesteraasi hajottaa atropiinin tropiiniksi ja tropaanihapoksi ja tropiinidehydrogenaasi katalysoi tropiinin reversiibeliä hapetusta tropinoniksi.
Valmistus

Tropiinia voidaan valmistaa pelkistämällä tropanonia vedyttämällä. Katalyyttinä käytetään Raney-nikkeliä ja lisäksi muodostuu myös pseudotropiinia. Toinen tapa on lähteä butaanidiaalista, metyyliamiinista ja asetonidikarboksyylihaposta tai asetonidikarboksylaattiestereistä. Nämä reagoivat Mannich-reaktiolla ja muodostuva tropinonidikarboksyylihappo hajoaa kuumennettaessa tropiiniksi.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Tropine (englanniksi)
ChemBlink: Tropine (englanniksi)
Vakhtang Tšabukiani

Vakhtang Tšabukiani (georg. ვახტანგ ჭაბუკიანი, 27. helmikuuta 1910 – 6. huhtikuuta 1992) oli georgialainen balettitanssija, koreografi ja kouluttaja, joka nautti suurta arvostusta kotimaassaan ja ulkomailla. Häntä pidetään yhtenä historian vaikutusvaltaisimmista miesbalettitanssijoista: hänen katsotaan luoneen klassisen baletin ohjelmistoon kuuluvien miesten pas seul -koreografioiden enemmistön. Niihin kuuluu tunnettuja baletteja, kuten Le Corsaire ja La Bayadère.
Hänet muistetaan myös baletin La Bayadère henkiin herättämisestä yhdessä Vladimir Ponomarevin kanssa vuonna 1941 Mariinski-baletille. Se on edelleen teatterin ohjelmistossa ja siihen viitataan usein "neuvostoversiona". Versio on toiminut perustana lähes kaikille baletin esityksille Venäjän ulkopuolella, mukaan lukien Rudolf Nurejevin ja Natalia Makarovan versioille.
Elämäkerta

Tšabukiani syntyi Tbilisissä georgialaiselle isälle ja latvialaiselle äidille. Hän valmistui paikallisesta Maria Perinin balettistudiosta vuonna 1924 ja jatkoi opintojaan Leningradin koreografiakoulussa vuosina 1926–1929. Hän debytoi Kirovin ooppera- ja balettiteatterissa Leningradissa vuonna 1929 ja kiersi ensimmäisten neuvostobalettiseurueiden kanssa Italiassa ja Yhdysvalloissa 1930-luvulla. Hänet tunnettiin pian taitavana artistina ja hän oli Kirovin teatterin johtava soolotanssija vuoteen 1941 saakka, kunnes hän palasi Georgiaan Tbilisin ooppera- ja balettiteatteriin, jossa hän toimi päätanssijana ja -koreografina. Suomalaisista tanssijoista hän on esiintynyt ainakin Doris Laineen parina Gisellessä kesäkuussa 1961. Vuonna 1973 hän siirtyi Tbilisin koreografiakoulun johtoon. Tšabukianilla oli huomattava rooli georgialaisen baletin kehityksessä ja uuden tanssijasukupolven kouluttamisessa. Hän työskenteli myös useiden elokuvien parissa ja järjesti balettiesityksiä ympäri maailmaa. Tšabukiani sai uransa aikana lukuisia palkintoja ja arvonimiä, joihin kuuluivat Venäjän SFNT:n kunniataiteilija (1939), Georgian SNT:n kunniataiteilija (1943), Neuvostoliiton kansantaiteilija (1950), Neuvostoliiton valtionpalkinto (1941, 1948 ja 1951) sekä Leninin palkinto (1958).
Aiheesta muualla

Vakhtang Tšabukiania käsittelevä internetsivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vakhtang Tšabukiani Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Muut:  SNAC
Tsimljansk

Tsimljansk (ven. Цимля́нск) on kaupunki Rostovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Donin muodostaman Tsimljanskin tekojärven rannalla 236 kilometriä Donin Rostovista koilliseen. Kaupunki on Tsimljanskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Morozovskin ja Kuberlen välinen rautatie (Tsimljanskajan asema). Asukkaita on 14 800 henkeä (vuonna 2008).
Donin kasakat perustivat Tsimlan (myöhemmin Tsimljanskaja) kylän 1700-luvulla. Vuonna 1950–1952 se siirrettiin Tsimljanskin vesivoimalan tekoaltaan alta nykyiselle paikalleen. Tsimljanskin taajamasta tuli kaupunki vuonna 1961.
Nykyään Tsimljansk on maatalousalueen keskus sekä huomattava rautatie- ja vesiliikenteen solmukohta. Siellä toimii elintarviketeollisuutta ja konepaja. Kaupungin lähellä sijaitsee Tsimljanskin vesivoimala.
Aiheesta muualla

Tsimljanskin piirin sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Donin Rostov

Aksai |
Azov |
Bataisk |
Belaja Kalitva |
Donetsk |
Gukovo |
Kamensk-Šahtinski |
Novotšerkassk |
Novošahtinsk |
Konstantinovsk |
Krasnyi Sulin |
Millerovo |
Morozovsk |
Proletarsk |
Salsk |
Semikarakorsk |
Šahty |
Taganrog |
Tsimljansk |
Volgodonsk |
Zernograd |
Zverevo
Rostovin alue
Tšiipakka

Korpijärven maamiesseurantalo Tšiipakassa.
Tšiipakka oli kylä Korpiselän kunnan länsiosassa Raja-Karjalassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Tšiipakan kyläkeskus sijaitsi Korpijärven etelärannalla Korpiselän kirkonkylästä Soanlahdelle ja Värtsilään vievän maantien varrella noin kuusi kilometriä kirkonkylästä etelään. Tšiipakan naapurikyliä olivat lännessä Saarivaara ja Meriinaho, pohjoisessa Saaroinen ja kirkonkylä, idässä Hominvaara sekä etelässä Soanlahden puolella Havuvaara.   Tšiipakassa sijaitsi yksi Korpiselän ortodoksisen seurakunnan tsasounista ja hautausmaa. Tsasouna on tuhoutunut. Tšiipakan kansakoulu aloitti toimintansa vuonna 1922 ja se toimi aluksi maanviljelijä Lipitsäisen talossa, kunnes oma koulutalo valmistui vuonna 1937.
Korpijärven ympäryskylät perustivat vuonna 1919 Korpijärven maamiesseuraan, josta Hoilola erosi omaksi seurakseen vuonna 1930 hankalien kulkuyhteyksien vuoksi. Seura hankki maataloustyökoneita kyläläisten käyttöön ja rakensi oman seurantalon Tšiipakkaan vuonna 1935. Kylässä toimi urheiluseura Tšiipakan Sisu.
Historia

Tšiipakan kylä on syntynyt 1500-luvulla, jolloin alue kuului Venäjälle. Stolbovan rauhassa vuonna 1617 kylä siirtyi Käkisalmen läänin mukana Ruotsille, jonka harjoittama verotus ja luterilaistaminen aiheuttivat Käkisalmen läänin alueelta ortodoksien pakolaisvirran Venäjän puolelle, asuttamaan siellä sodan aikana autioituneita kyliä. Tšiipakasta tähän pakolaisjoukkoon mainitaan liittyneen 47 asukasta. Muuttoliike laski kylän talolukua, sillä kun se vuonna 1631 oli seitsemän, oli se vuoteen 1651 mennessä vähentynyt kolmella. Vuonna 1657 alkoi Ruptuurisota, jossa Venäjä yritti vallata Käkisalmen läänin takaisin, mutta epäonnistui ja lisää ortodokseja pakeni Venäjälle. Paenneiden ortodoksien tilalle alkoi siirtyä luterilaista väestöä, joita Tšiipakassa mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1685.
Uudenkaupungin rauhassa vuonna 1721 kylä siirtyi Venäjälle ja vuonna 1764 mainitaan Tšiipakasta kaksi kantataloa ja uudisasutukset mukaan lukien seitsemän viljelmää. Venäjän vallan aikana tšiipakkalaisistakin tuli lahjoitus­maa­talon­poikia. Vuonna 1812 Vanha-Suomi liitettiin Suomen suuriruhtinaskuntaan ja vuonna 1880 Suomen valtio lunasti Korpiselän lahjoitusmaat, jonka jälkeen lahjoitusmaatalonpojista tuli kruunun vuokralaisia lampuoteja, kunnes he saivat tilat omikseen.
Talvisodassa Neuvostoliitto ei vallannut Tšiipakkaa, mutta 1940 Moskovan rauhanehtojen mukaan se jäi aivan uuden rajan tuntumaan Neuvostoliiton puolelle ja kyläläiset evakuoitiin jäljelle jääneeseen Suomeen. Jatkosodan alussa 1941 kylä vallattiin takaisin ja asukkaat pääsivät jälleenrakentamaan kotejaan, mutta 1944 alueelta oli vetäydyttävä ja väestö evakuoitiin uudelleen.
Tsokári

| --- | --- |
Muut nimet:  Sokáva (Σοκάβα), Sókava (Σόκαβα)
Sijainti:  38°41′34″N, 20°44′10″E, Meganísi Lefkas, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Tilevoḯdes, Jooniansaaret
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,005 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Tsokári (kreik. Τσοκάρη, myös Τσοκάρι) eli Sokáva (Σοκάβα, myös Sókava, Σόκαβα) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja tarkemmin Tilevoḯdes-saariin, ja sijaitsee Lefkaksen itärannikolla länteen Skorpióksen saaresta. Saaren pinta-ala on noin 0,005 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Tsokári kuuluu Meganísin kuntaan, Lefkaksen alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen.
Tšormoz

Tšormoz (ven. Чёрмоз, myös Tšermoz, Чермо́з) on kaupunki Permin aluepiirin Iljinskin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Kaman tekojärven rannalla 102 kilometriä Permistä pohjoiseen. Asukkaita on 4 000 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt vuonna 1701 perustetun kuparisulaton (myöhemmin rautatehdas) yhteyteen. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1943. Nykyään Tšormozissa toimii sähkölaitetehdas, maatalous- sekä metsäteollisuusyritys. Nähtävyyksiin kuuluvat entisen rautatehtaan rakennukset ja 1820–1830-luvuilla rakennettu Jumalanäidin syntymän kirkko.
Permin aluepiiri
Tselada

| Tselada |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Heimo::  Vanhan maailman häntäapinat Cercopithecidae
Suku::  Theropithecus
Laji::  gelada
Kaksiosainen nimi
 Theropithecus gelada  (Rüppell, 1835) 
 Tseladan levinneisyys
Katso myös
   Tselada Wikispeciesissä   Tselada Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tselada eli tšelada, tšeladapaviaani tai etiopianpaviaani (Theropithecus gelada) on sukunsa ainoa laji. Se on kehityshistorialtaan sukua makakeille, vaikka muistuttaakin elintavoiltaan ja ulkonäöltään enemmän paviaaneja ja joskus luetaankin niihin. Tselada on vuoristoeläin, jota tavataan 2 000–4 000 metrin korkeudessa kallioilla, niityillä ja pensastoissa laajalla alueella Tanajärven ympäristössä Etiopiassa. Tseladat voivat muodostaa jopa 400 yksilön laumoja.
Tuntomerkit

Tselada-uroksen pituus on 60–75 cm, hännän pituus 45–50 cm ja paino jopa 25 kg. Naaras on vain puolet uroksen koosta. Turkki muodostaa uroksilla ylävartaloon pitkän harjan. Kasvoja ympäröi poskiparta, ja sieraimet avautuvat ylöspäin. Lajilla on kaulassa ja rinnassa paljas punainen ihoalue, jota ympäröivät helmimäiset ihoturvotukset. Näitä muodostumia on naaralla lisäksi sukuelinten läheisyydessä. Tselada voi ”siirtää” nahan yläleukansa kohdalta, jolloin hampaat paljastuvat.
Ravinto

Tseladat käyttävät ravintonaan paviaaneista poiketen pieniä kasvinosia, pääasiassa siemeniä, juuria, lehtiä ja pieniä hedelmiä. Niiden leuat ovat lyhentyneet ja pienentyneet, ja poskihampaat ovat muotoutuneet jauhamaan siemeniä.
Tsivilsk

| Śörpü, Tsivilsk (Ҫӗрпӳ, Циви́льск) |
| --- | --- |
 Tsivilskin keskustaa
 lippu:  vaakuna
 Śörpü, Tsivilsk
 Koordinaatit: 55°52′00″N, 47°28′00″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Tšuvassia
Perustettu:  1781
Väkiluku (2002):  12 967
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 http://gov.cap.ru/default.aspx?gov_id=477 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tsivilsk (ven. Циви́льск, tšuvassiksi Ҫӗрпӳ, Śĕrpü) on kaupunki Tšuvassian tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Bolšoi Tsivil -joen varrella 37 kilometriä tasavallan pääkaupungista Tšeboksarysta kaakkoon. Kaupunki on Tsivilskin piirin keskus. Sen kautta kulkee Moskovan ja Kazanin välinen M7-valtatie. Tsivilskin rautatieasema Kanašista Tšeboksaryyn johtavalla sivuradalla sijaitsee 8 kilometrin päässä kaupungista. Asukkaita on 13 100 henkeä (vuonna 2008).lähde?
Boris Godunov rakennutti vuonna 1584 paikalle linnoituksen, jonka marit polttivat vuonna 1609. Stepan Razinin joukot hyökkäsivät sinne vuonna 1671 ja Jemeljan Pugatšovin joukot valtasivat sen vuonna 1774. Vuonna 1781 Tsivilskistä tuli Kazanin lääniin kuulunut kihlakuntakaupunki. Nykyään siellä on konepaja- ja elintarviketeollisuutta, kutomo, tiilitehdas ym. Kaupungissa toimii kotiseutumuseo.