stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kosei Kamo

Kosei Kamo ja Atsushi Miyagi vuonna 1955.
Kosei Kamo (10. toukokuuta 1932 [lähde? ] Tokio – 6. tammikuuta 2017) oli japanilainen tennispelaaja. Hän pelasi oikealla kädellä.
Vuonna 1955 Kamo voitti parinsa Atsushi Miyagin kanssa Yhdysvaltain mestaruusturnauksen miesten nelinpelin. Finaalissa he voittivat yhdysvaltalaisen parin Gerald Moss ja Bill Quillian erälukemin 3–2. Vuonna 1954 hän puolestaan eteni Kanadan mestaruusturnauksen miesten kaksinpelin loppuotteluun, mutta yhdysvaltalainen Bernard Bartzen oli häntä parempi. Kamo oli myös kaksinkertainen Japanin-mestari. [lähde? ]
Guillaume Peltier

| Guillaume Peltier |
| --- | --- |

Euroopan parlamentin jäsen
 16.7.2024–  
Ryhmä:  ECR-ryhmä
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. elokuuta 1976 (ikä 48) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Tiedot
Puolue:  Divers droite
Aiheesta muualla
www.guillaumepeltier.fr
Guillaume Peltier (s. 27. elokuuta 1976 Pariisi, Ranska) on ranskalainen poliitikko. Peltier edustaa vaihtoehtoista oikeistoa. Peltier on toiminut Euroopan parlamentin jäsenenä heinäkuusta 2024 lähtien. Hän edustaa Euroopan parlamentissa konservatiivien ja reformistien ryhmää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Guillaume Peltier Wikimedia Commonsissa
Guillaume Peltier Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Fushimi Inari-taisha

| Fushimi Inari-taisha> 伏見稲荷大社 |
| --- | --- |
 Fushimi Inari-taishan torii ja pääportti (rōmon)
Perustiedot
Sijainti:  Fushimi, Kioto, Japani
Koordinaatit:  34°58′01″N, 135°46′23″E
Rakennustyyppi:  pyhäkkö
Uskonnollinen käyttö:  šintolaisuus
Infobox OKNimi-testi OK: 
Fushimi Inari-taisha (jap. 伏見稲荷大社, ’Fushimin Inari-pyhäkkö’) on šintolainen pyhäkkö Kioton kaupungissa Japanissa. Se sijaitsee Kioton eteläosassa Fushimin suuralueella Higashiyama-vuorijonoon kuuluvan 233 metriä korkean Inarivuoren juurella. Pyhäkön palvonnan kohde on kami Inari, joka käsitetään viiden kamin yhteenliittymäksi. Fushimi Inari-taisha on Japanin yli 30 000 Inari-pyhäkön pääpyhäkkö.
Fushimi Inari-taisha on perustettu Nara-kaudella vuonna 711 eli ennen Kioton kaupunkia. Nykyiselle paikalleen pyhäkkö on siirretty 1400-luvulla. Se on suosittu vierailukohde, joka tunnetaan erityisesti pääpyhäkön takapuoliselle vuorenrinteelle rakennetuista tuhansista torii-porteistaan (senbon-torii), jotka muodostavat pitkiä käytäviä.
Historia > Alkuvaiheet ja Heian-kausi

Kronikoiden mukaan Fushimi Inari-taisha olisi perustettu Wadō-kauden neljännen vuoden toisessa kuussa Hatsuuma-päivänä eli keväällä 711. Aluksi Inarivuoren kolmelle huipulle pyhitettiin kolme kamia: alimpaan pyhäkköön Ukanomitama no ōkami, keskimmäiseen Satahiko no ōkami ja ylimpään Ōmiyanome no ōkami. Pyhäkkö sijaitsee Fukakusan alueella, jossa Hata-klaani oli vaikutusvaltainen. Yamashiro no kuni fudoki -kronikassa on kerrottu pyhäkön perustamismyytti, jonka mukaan Hata-klaaniin kuulunut Hata no Irogu käytti mochi-riisikakkua maalitaulunaan. Kun riisipalloon osui nuoli, se muuttui joutseneksi, joka lensi Inarivuoren huipulle. Paikalle, johon joutsen laskeutui, kasvoi riisiä, mitä pidettiin hyvänä enteenä. Pyhäkön perustaminen saattoi liittyä aiempiin katovuosiin, joihin keisarihovi rukoili apua eri kameilta.
Vuonna 827, kun maan pääkaupunki oli jo siirretty Kiotoon eli Heian-kyōhon, keisari Junna sairastui. Sairauden pääteltiin johtuvan siitä, että Inarivuoren puita oli kaadettu Tō-jin buddhalaisen temppelin pagodin rakennusmateriaaliksi, mikä toi mukanaan vuorelle pyhitetyn kamin kirouksen. Kamin rauhoittamiseksi sille myönnettiin keisarillinen arvonimi (shinkai). Munkki Kūkai, joka kohtasi legendan mukaan kamin Inarivuorella riisiä kantavan vanhan miehen hahmossa, teki Inarista myös Tō-jin temppelin suojelijakamin. Vuonna 908 hovimies Fujiwara no Nakahiran kerrotaan rakennuttaneen pyhäkölle kolme päähallia.
Heian-kaudella Fushimi Inari-taisha nousi keisarihovin lisäksi nopeasti kaupunkilaisten suosioon, ja vuonna 927 julkaistussa Engishiki-kronikassa se luetaankin korkea-arvoisten myōjin-taisha-pyhäköiden joukkoon. Sittemmin siitä tuli myös yksi tärkeimmistä 22 pyhäköstä. Pyhäkön vuosittaisen festivaalin (Inari-sai) viettäminen alkoi; juhla nousi kulkueineen yhdeksi Heian-kyōn kolmesta suuresta festivaalista Aoi-matsurin ja Gion-matsurin ohella. Pyhäkkö sai Heian-kaudelta lähtien useista eri provinsseista läänityksiä, jotka toivat sille tuloja.
Suosituksi tuli tehdä pyhäkölle pyhiinvaellus alkukeväästä Hatsuuma-päivänä. Koska pyhäköt sijaitsivat tähän aikaan vielä Inarivuoren huipulla, vaellus vaati nykyistä enemmän kestävyyttä. Pyhiinvaellusta kuvaillaan elävästi ajan kirjallisuudessa, kuten Konjaku monogatari -kertomuksissa ja Sei Shōnagonin kirjoittamassa Tyynynaluskirjassa. Jälkimmäisessä kirjoittaja mainitsee tavanneensa pyhäköllä naisen, joka oli kavunnut Inarivuoren huipulle ja takaisin seitsemän kertaa saman päivän aikana. Pyhäkölle alkoivat poiketa myös Kumanoon matkalla olleet pyhiinvaeltajat, ja tavaksi tuli ottaa pyhäköltä mukaan sugipuun oksa, joka kiinnitettiin jollekin puolelle vartaloa (shirushi no sugi).
Pyhäkköalue > Pääpyhäkkö

Fushimi Inari-taishan pääpyhäkkö sijaitsee Fukakusan kaupunginosassa Inarivuoren länsijuurella. Pyhäkölle johtavan itä–länsisuuntaisen kulkutien (omotesandō) varrella on kaksi suurta torii-porttia ja muun muassa kolme pientä sivupyhäkköä, Kumanosha (熊野社), Fujiosha (藤尾社) ja Reikonsha (霊魂社). Tien päätteenä on pyhäkön pääportti (rōmon), jonka Toyotomi Hideyoshi rakennutti vuonna 1589. Šintolaisen pyhäkön portiksi se on poikkeuksellisen suurikokoinen. Pääportille johtaa toisesta suunnasta myös toissijainen kulkutie (urasandō), jonka varrelle on keskittynyt ravintoloita ja matkamuistamyymälöitä. Omotesandō- ja urasandō-teiden välissä on huomiota herättävä tähden muotoinen betonirakennus Gishikiden (儀式殿), joka on myös pyhäkön käytössä. Aivan pääportin eteläpuolella on valtion muinaisjäännöksenä suojeltu Kada no Azumamaron entinen kotitalo.
Pyhäkön näkymiä hallitsevat lukemattomat kirkkaanpunaiset torii-portit. Niiden koko vaihtelee kulkutien suurista porteista pieniin, votiivilahjoina myytäviin portteihin. Koska kettuja (kitsune) pidetään Inarin suojelijoina ja lähettiläinä, pyhäköllä on myös lukuisia kettupatsaita. Monilla niistä on suussaan riisiaitan avain.
Fushimi Inari-taishan vuonna 1499 valmistunut päähalli (honden) edustaa omanlaista Inari-zukuri-tyylisuuntaansa. Hallin kullatuissa koristeissa on varhaisia viitteitä myöhemmän Azuchi-Momoyama-kauden arkkitehtuurista. Punavalkoinen julkisivu on Inari-pyhäköille tyypillinen, mutta halli on tavanomaista suurempi. Päähalli on valittu Japanin tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloon. Fushimi Inari-taishalla on tavallisesta poiketen kaksi erillistä kamin palvontaan tarkoitettua hallia (haiden), ulompi haiden (外拝殿, ge-haiden) ja sisempi haiden (内拝殿, nai-haiden). Sisempi halli, joka on rakennettu vuonna 1961, sijaitsee aivan päähallin edessä. Ulompi, irimoya-kattoinen halli päähallin ja rōmon-portin välissä on sen sijaan valmistunut Edo-kauden lopulla vuonna 1840, ja se on nimetty päähallin tavoin tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi.
Päähallin pohjoispuolella sijaitsee väliaikaiseksi päähalliksi tarkoitettu gonden, joka on rakennettu vuonna 1635. Se on rakennettu nagare-zukuri-tyyliin ja valittu niin ikään tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi. Päähallin pohjoispuolella ovat myös pyhäkön hallintorakennus (shamusho) ja Fushimi Inari-taishan muodostaman uskonnollisen järjestön päärakennus (kōmu-honchō). Eteläpuolella sijaitseva vuonna 1641 rakennettu teehuone on keisari Go-Mizunoon lahjoittama. Sen arkkitehtuuri edustaa shoin- ja sukiya-tyylisuuntien välimuotoa. Myös teehuone on nimetty tärkeäksi kulttuuriomaisuudeksi.
Pyhäkön rōmon-portti
Ge-haiden eli ulompi haiden
Nai-haiden eli sisempi haiden
Gonden-halli
Pyhäkköalue > Senbon-torii ja sisemmät pyhäköt

Päärakennusten takaa johtaa kulkutie Inarivuoren suuntaan alueelle, jossa on lukuisia torii-portteja. Näitä torii-käytäviä kutsutaan nimellä senbon-torii (千本鳥居, ’tuhat toriita’). Palvojat ja yritykset ovat lahjoittaneet portteja pyhäkölle muun muassa kiitollisuuden osoituksena. Tapa sai alkunsa jo Edo-kaudella. Portin hinta vaihtelee koosta riippuen noin 400 000 jenistä yli miljoonaan jeniin. Pääpyhäkön ja torii-reittien välissä on Fushimi Inari-taishan ”sisempi pyhäkkö” (奥宮, okumiya), jonka päähalli on rakennettu Azuchi-Momoyama-kaudella 1500-luvun lopulla. Sisemmässä pyhäkössä palvotaan pääpyhäkön tavoin Inaria viiden kamin yhteenliittymänä, mutta sen yhteydessä sijaitsee myös Byakkoshan (白狐社) alipyhäkkö, joka on omistettu valkoiselle ketulle (byakko). Myös nämä pyhäköt kuuluvat tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloon.
Torii-käytävien itäpuolella Myōbudani-nimisessä laaksossa (命婦谷) sijaitsee vielä erillinen sisempi pyhäkkö (okusha-hōhaisho tai okunoin). Se lienee ollut jossakin muodossa olemassa jo 1400-luvun lopulla. Nykyisenkaltainen pyhäkkö on kuitenkin rakennettu Kansei-kaudella 1700-luvun lopulla, ja nykyiseen paikkaansa se on siirretty vasta vuonna 1975. Pyhäkkö tunnetaan Omokaruishi-nimisistä kivilyhdyistä, joita voi käyttää ennustamiseen. Jos kivilyhdyn huipulla oleva kivipallo tuntuu nostettaessa odotettua kevyemmältä, nostajan toiveen voi ajatella toteutuvan.
Pyhäkön torii-portteja
Yksi senbon-torii-alueen käytävistä
Okumiya-pyhäkön päähalli
Okunoin-pyhäkkö
Pyhäkköalue > Inarivuori

233 metriä korkealla Inarivuorella on useita huippuja, joista kolme näkyy pyhäkön päähallilta idän suunnasta katsottaessa aina edellistä korkeampana. Idästä päin lueteltuna nämä huiput ovat Sannomine (三ノ峰), Ninomine (二ノ峰) ja Ichinomine (一ノ峰). Sannominen ja Ninominen välissä kohoaa Ainominen (間ノ峰) huippu, Sannominen pohjoispuolella vielä Kōjingamine (荒神ヶ峰). Vuorenhuipuille johtavien pyhiinvaellusreittien varrella on tuhansia torii-portteja, ja pyhiin paikkoihin kulkureittien varrelle (otsuka) on aikojen saatossa kertynyt jopa kymmeniätuhansia pyhiinvaeltajien lahjoittamia kivitauluja, joihin on kaiverrettu kamien nimiä.
Kaikilla näistä vuorenhuipuista on omat pyhäkkönsä. Meiji-kaudella Inarivuorelta määriteltiin seitsemän paikkaa, joita pidetään historiallisten pyhäkköjen jäänteinä (神蹟地, shinsekichi). Sannominen pyhäkössä palvotaan Shiragiku-ōkamia, Ninominen pyhäkössä Aoki-ōkamia ja Ichinominen pyhäkössä Suehiro-ōkamia. Sannominen pyhäköltä löydettiin Meiji-kaudella korjaustöiden yhteydessä vanha metallipeili, joka on näytteillä Kioton kansallismuseossa. Myös Ainomine- ja Kōjingamine-huipuilla on pyhäkkö; Ainominella palvonnan kohde on Ise-ōkami, Kōjingaminella Gondayu-ōkami. Ainominen pyhäkkö tunnetaan erikoisesta Nunetorii-nimisestä (奴祢鳥居) torii-portistaan. Kōjingaminelta avautuu näkymä Kioton keskustan suuntaan.
Seitsemään historialliseen pyhäkköön kuuluvat myös Mitsurugi-sha ja Gozendanin pyhäkköalue. Mitsurugi-sha (御劔社) tunnetaan Tsurugi-ishi-kivenlohkareesta, joka on nō-näytelmän tapahtumapaikka. Näytelmässä Heian-kauden seppä saa keisarilta käskyn karkaista Kogitsunemaru-miekka Inari-kamin avustuksella. Pyhäkön vieressä on Yakiba no mizu (’palavan miekan vesi’) -niminen kaivo. Gozendanin pyhäkköalue (御膳谷奉拝所, Gozendani-hōhaisho) sijaitsee vuorostaan Inarivuoren pohjoisreunalla, ja siellä palvotaan kolmea tärkeintä vuorenhuippua samanaikaisesti. Pyhäköllä järjestetään 5. tammikuuta Ōyamasai-festivaalin Sanjō no gi (山上の儀) -seremonia, jossa kamille tarjotaan sakea 70 pienestä savikupista.
Yksi Inarivuoren otsuka-kummuista
Shimo no yashiro eli Sannominen pyhäkkö
Mitsurugi-sha
Gozendanin pyhäkkö
Festivaalit

Fushimi Inari-taishan rituaalit ovat historiallisesti pohjautuneet Kioton pohjoisosassa sijaitsevien Kamon pyhäkköjen (Kamigamo-jinja ja Shimogamo-jinja) oppeihin. Suuri osa pyhäkön rituaaleista liittyy riisin istuttamiseen ja sadonkorjuuseen sekä liiketoiminnan puolesta rukoilemiseen. Toisin kuin monissa muissa pyhäköissä, riisiin liittyviä riittejä ei yhdistetä keisarihoviin. Historiallisesti erityisen suosittu vuosittainen juhla on pyhäkön perustamista muistava Hatsuuma-päivän festivaali, joka on nykykalenterin mukaan helmikuussa. Päivää on perinteisesti pidetty erityisen onnekkaana, ja sen aikana tehty pyhäkkövierailu tunnetaan nimellä fukumōde (福詣, ’hyvän onnen vierailu’). Kaksi päivää ennen festivaalia pyhäkkö koristellaan sugi- ja shii-puiden oksilla.
Pyhäkön oma vuosittainen festivaali Inari-sai (稲荷祭) järjestetään useassa osassa 21 päivän aikana huhti–toukokuussa. Shinkōsai-seremoniassa (神幸祭) 20. huhtikuuta Inari-kami siirretään viiteen mikoshi-vaunuun, jotka kiertävät kulkueessa lähinaapuruston ympäri. Samankaltaisia pienimittakaavaisempia kulkueita järjestetään myös huhtikuun lopulla Inari-festivaaliin osallistuvien seurakuntalaisten asuinalueilla (区内巡幸, kunai junkō). Festivaali huipentuu 3. toukokuuta Kankōsai-juhlaan (還幸祭), joka tunnetaan jo Heian-kaudelta. Sen suureen kulkueeseen osallistuvat mikoshi-vaunut ja 30 muuta vaunua. Aoikatsura hōken no gi (葵桂奉懸の儀) -seremoniassa, jossa pikkulehtikatsuran oksia sidotaan yhteen Asarum caulescens -kasvin versoilla, lienee nähtävillä Kamon pyhäkköjen vaikutus. Kulkue, ja sen mukana kami Inari, vierailee myös Tō-jin buddhalaisessa temppelissä, sillä Inaria pidetään temppelin suojelijakamina.
Muita festivaaleja ovat pyhäkön vuodenkiertoon liittyvien tavanomaisten seremonioiden lisäksi muun muassa 5. tammikuuta järjestettävä Ōyamasai-juhla (大山祭), jossa Gozendanin pyhäkön kamilta rukoillaan runsasta satoa ja vaurautta, ja heinäkuun Motomiyasai (本宮祭), jossa Inarivuorelle sytytetään tuhansia kivi- ja paperilyhtyjä. Motomiyasai-juhlaan osallistuu palvojia niistä lukuisista muista pyhäköistä, joihin Inari-kamin henki on jaettu (kanjō). Marraskuun alussa sadonkorjuun jälkeen järjestetään Hitakisai-juhla (火焚祭), jonka tarkoitus on kiittää Inaria runsaasta sadosta. Juhlassa sytytetään ympäri maata lähetetyistä oksista kerätty suuri kokko. Kalenterivuoden päättää uudenvuodenaaton puhdistautumisseremonia (大祓式, ōharaeshiki), joka tunnetaan myös ”joulukuun puhdistautumisseremoniana” (師走の大祓, shiwasu no ōharae).
Turismi

Fushimi Inari-taisha on yksi Kioton suositummista vierailukohteista. Huomattavan suosittu se on uudenvuoden pyhiinvaelluksen (hatsumōde) aikaan: esimerkiksi vuoden 2009 vaihteessa pyhäköllä vieraili kolmen päivän aikana yhteensä noin 2,7 miljoonaa henkeä. Ennen vuonna 2019 alkanutta koronaviruspandemiaa erityisesti ulkomaisten turistien määrä pyhäköllä kasvoi voimakkaasti. Vuonna 2013 pyhäköllä ja sitä ympäröivällä alueella vieraili noin 500 000 ulkomaista turistia, vuonna 2019 jo 4,6 miljoonaa. Yhteensä turisteja kävi alueella vuonna 2019 noin 11,2 miljoonaa. Pandemian myötä vierailijoiden määrä on kuitenkin laskenut.
Pyhäkköä palvelevat aivan pyhäkön viereen rakennettu JR Nishi-Nihonin Nara-linjan Inarin rautatieasema ja kävelymatkan päässä sijaitseva Keihan-rautateiden Keihan-päälinjan Fushimi-Inarin rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fushimi Inari-taisha Wikimedia Commonsissa
Fushimi Inari-taishan internetsivut
Pyhäkön torii-portteja 1900-luvun alussa
Kettuja pidetään Inarin lähettiläinä – Fushimi Inari-taishan ema-votiilivilaatat ovatkin ketun pään muotoisia
Omotesandō-kulkutien varren pienet pyhäköt, taustalla Gishikiden
Fushimi Inari-taishan päähalli, vasemmalla nai-haiden
Fushimi Inari-taishan shamusho eli pyhäkön toimisto
Kondrosarkooma

Kondrosarkooma on pahanlaatuinen luukasvain. Tyypillisesti hitaasti kasvava syöpä on vastustuskykyinen sädehoidolle ja solunsalpaajille. Tästä syystä sen hoitona käytetään laajaa kirurgista poistoa. Useimmiten tautia tavataan yli 40-vuotiailla. Kipu on sen tyypillinen oire, ja siihen saattaa liittyä paikallinen turvotus. Kyseessä on toiseksi yleisin luusyöpä. Se kattaa noin neljänneksen tapauksista.
Ollierin taudista kärsivät ovat vaarassa sairastua kondrosarkoomaan, joka voi kehittyä enkondroomasta. Maffuccin oireyhtymässä, josta kärsivillä esiintyy enkondroomien lisäksi hemangioomia, on pahanlaatuinen muutos ilmennyt noin 30 %:ssa tapauksista. Kondrosarkooma on ollut tavallisin maligniteetti.
Gyllenbögel

| Gyllenbögel |
| --- | --- |
Kotipaikka:  Suomen ritarihuoneella 30.1.1818
Alkukoti:  Suku on introdusoitu Ruotsin ritarihuoneella 31.1.1648
Ala:  Aatelinen
Perustaja:  David Sigfridsson Gyllenbögel (1603–1677)
Aateloitu:  31.1.1648
Gyllenbögel on vanha aatelissuku, joka on imatrikoitu Suomen ritarihuoneessa (30.1.1818) numerolla 34 ja aikaisemmin Ruotsin ritarihuoneessa (30.7.1650) numerolla 418.
Historia

Lähteet
Sigfrid Michelsson (1570 – 3. kesäkuu 1633 Lemu, Finland) Kappalainen noin. 1615, lienee astunut virkaan vasta 1617. Sigfridus Michaelis erotettiin virasta 7.2.1625 hänen syyllistyttyään todistajana väärään valaan Vehmaan kirkkoherran Zacharias Jacobin ollessa syytettynä huoruudesta. Hänet kuitenkin armahdettiin ja palautettiin virkaansa. Herra Sigfridus ("hr Sigfrid i Lemu i Toijala") oli lokakuussa 1625 uudelleen syytettynä tapeltuaan pitäjänmiesten kanssa ja 1628 vastaamassa käräjillä siitä, että hän oli ottanut tilan Lemun Toijalan kylästä viljelykseensä, mutta oli antanut osan tilasta autioitua. Hänestä tuli Lemun kirkkoherra noin 1633.
Margareta Tomasdotter, eli leskenä miehensä jälkeen. Hänelle myönnettiin ylimääräinen armovuosi 7.6.1633. Pariskunnan poika majuri David Sigfridsson aateloitiin nimellä Gyllenbögel 1648. Lemun pitäjän Askaisten kappalainen 1615 alkaen. Tuomittiin menettämään virkansa 7.2.1633, mutta armahdettu. Sigfrid Kuoli 1633, jolloin hänen leskensä Margareta Tomasdotter sai anomuksensa armahduksesta hyväksytyksi.
Kappalaisen Sigfrid Michelsson poika David Sigfridsson aateloitiin nimellä Gyllenbögel. Hän syntyi Lemun pappilassa 16.2.1603. David Gyllenbögel oli furiiri Henrik Flemingin komppaniassa 1624, korpraali 1626 ja kornetti saadessaan 21.4.1629 elinikäiseksi rälssiksi itselleen ja vaimolleen Torkkilan Perniössä ja Järvenkylän Sauvossa. Gyllenbögel omisti myös Hyvelän Nummen kappeliseurakunnassa. Luutnantti 1633 ja ratsumestari Turun läänin ratsuväkirykmentissä 1637.
Aateloitu 31.1.1648 (esitetty 1650, n:o 418). Majuri. Osallistui maakuntakokoukseen Turussa 1657. Hänen piti osallistua v. 1660 valtiopäiville, mutta sai 23.5 samana vuonna luvan palata Suomeen, koska hän oli ”seulaksiammuttu”. Kuollut 15.1.1677, haudattu samana vuonna 12.9 oman hautaan Kemiön kirkossa, ja jonne hänen hautajaisvaakunansa asetettiin (tuhoutunut kirkon palossa 1781). Naimisissa 1) Kiskon kappalaisen Jakob Moliisin tyttären kanssa; 2) kuningas Kaarle XI luvalla 4.5.1664 Margareta Grelsdotterin kanssa, joka eli 1684 (toisesta avioliitosta ei ollut lapsia).
Muutamat suvun jäsenet ottivat 1900-luvun alussa nimen Kahakorpi.
Suvun tunnettuja jäseniä

Boris Gyllenbögel (1884–1948), eversti, diplomaatti ja rehtori
Birgit Gyllenbögel, o.s. Norrmén (1900–1989), kirjailija
David Gyllenbögel (1603–1677), kornetti
Elisabet Gyllenbögel (1646–1675), puoliso Jonas Hirn
Gaius Gyllenbögel (1933–2017), toimitusjohtaja, Indonesian kunniakonsuli ja Helsingin konsulikunnan vanhin
Johan Fredrik Gyllenbögel (1767–1854), everstiluutnantti
Samuel Gyllenbögel (1642–1679), Turun hovioikeuden asessori
Hannu Kahakorpi (s. 1946), elokuva- ja televisiotuotannon professori, ohjaaja ja tuottaja
Aiheesta muualla

https://runeberg.org/kuka/1978/0156.html
Turun Maakuntamuseo #4056. Lasimaalaus vuodelta 1675 "Elisabeth Gyllenbögel
Kosciuszkon kansallispuisto

Kansallispuiston kartta
| --- | --- |
Sijainti:  Uusi Etelä-Wales, Australia
Lähin kaupunki:  Cabramurra
Pinta-ala:  6735 km²
Asukasluku:  574  (9. elokuuta 2016) 
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  Kosciuszko National Park 
Tyyppi:  Australian kansallispuisto, asutus, kansallispuisto 
Perustettu:  1967
Luokitus:  Australian kansallinen kulttuuriperintöluettelo (d) 
Kävijämäärä:  4 000
Hallinto:  National Parks and Wildlife Service
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kosciuszkon kansallispuisto sijaitsee Mount Kosciuszko -vuoren ympärillä. Lähin kaupunki Cabramurra on Australian korkein kaupunki. Kosciuszkon kansallispuisto on perustettu lokakuussa 1967. Sen pinta-ala on 6 735 neliökilometriä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kosciuszkon kansallispuiston verkkosivut (englanniksi)
Kose (Tallinnan asuinalue)

| Kose |
| --- | --- |
 Asuinalueen kartta.
 Asuinalueen sijainti Tallinnassa.
Valtio:  Viro
Maakunta:  Harjumaa
Kunta:  Tallinna
Kaupunginosa:  Pirita
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  asuinalue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  3,46 km²
Väkiluku (1.1.2018):  3 400
 – Väestötiheys:  982,7 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kose on asuinalue (vir. asum) Piritan kaupunginosassa Tallinnassa. Sen pinta-ala on 346 hehtaaria ja väkiluku 3 400 henkeä (1.1.2018). Vuoden 2014 alussa asuinalueen väestöstä 72 prosenttia oli virolaisia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kose (Tallinnan asuinalue) Wikimedia Commonsissa
Gårdskullan museo

| Gårdskullan maatalousmuseo |
| --- | --- |
 Gårdskullan traktoripäivät
Tyyppi:  Maanviljelymuseo 
Sijainti:  Siuntio, Gårdskulla
Perustettu:  1982
Ylläpitäjä:  Stiftelsen för Gårdskulla museum
Johtaja:  Henrik Rehnberg
Kotisivut:  Gårdskulla
Koordinaatit:  60°10′50″N, 024°10′06″E
 fiGårdskullan maatalousmuseo 
     
Gårdskullan museo on Gårdskullan kartanon alueella Siuntiossa toimiva museo, jossa on yli sata vanhaa traktoria, jotka edustavat 45 traktorimerkkiä. Vanhimmat traktorit ovat vuodelta 1920. Museo sai alkunsa Carl-Erik Rehnbergin 1977 hankkimasta vuoden 1935 Fordsonista. Laajenevaa kokoelmaa varten rakennettiin uusi 50 × 16 m näyttelytila 1988. Entisessä navetassa on puimureita ja puimakoneita. Museossa on traktoreiden lisäksi autoja, höyrykoneita sekä työvälineitä.
Gårdskullan museon perustaja Carl-Erik Rehnberg.
Kokoelmissa on noin 15 000 esinettä. Traktorit muodostavat museon ytimen. Lisäksi museossa on maataloustyökaluja, vuonna 2020 Saloran erikoisnäyttely, venemoottoreita, höyrykoneita, vanhoja autoja, kotitalousvälineitä. Museossa on myös sepän työpaja ja sekatavarapuoti.
Maatilamuseo on oman ilmoituksensa mukaan alalla Suomen suurin ja Pohjoismaiden monipuolisimpia.
Museota ylläpitää säätiö, jonka puheenjohtaja on Henrik Rehnberg.
Traktoreita

Allis-Chalmers
Farmall
Cletrac
GMW
Olivier
John Deere
Kuvia

Museoradio
Salora-näyttelyä
Traktorihalli
Traktori museopäivänä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gårdskullan museo Wikimedia Commonsissa
Traktorit Gårdskulla gård. Viitattu 25.5.2009.
Gårdskullan maatalousmuseo, (Arkistoitu – Internet Archive) Länsi-Uudenmaan museot
Suomen traktorimuseot
Etelä-Pohjanmaan traktorimuseo (Nurmo)
Gårdskullan museo (Siuntio)
Kovelan traktorimuseo (Nummi-Pusula)
Mäkilän traktorimuseo (Somero)
Vammalan Auto- ja traktorimuseo (Vammala)
Gunnar Bragi Sveinsson

| Gunnar Bragi Sveinsson |
| --- | --- |

Islannin kalastus- ja maatalousministeri
 7. huhtikuuta 2016 – 11. tammikuuta 2017  
Edeltäjä:  Sigurður Ingi Jóhannsson
Seuraaja:  Þorgerður Katrín Gunnarsdóttir
Islannin ulkoministeri
 23. tammikuuta 2013 – 7. huhtikuuta 2016  
Edeltäjä:  Össur Skarphéðinsson
Seuraaja:  Lilja Dögg Alfreðsdóttir
Kansanedustaja
 2009–2021  
Ryhmä/puolue:  Edistyspuolue (2009–2017) Keskustapuolue (2017–2021)
Vaalipiiri:  Norðvesturkjördæmi (2009–2017) Suðvesturkjördæmi (2017–2021)
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. kesäkuuta 1968 (ikä 56) Sauðarárkrókur
Kansalaisuus:   Islanti
Tiedot
Puolue:  Keskustapuolue (2017–)
Muut puolueet:  Edistyspuolue (2009–2017)
Gunnar Bragi Sveinsson (s. 9. kesäkuuta 1968) on islantilainen keskustapuolueen, aiemmin edistyspuolueen poliitikko, joka istui kansanedustajana Alltingissä vuosina 2009-2021 sekä toimi Islannin ulkoministerinä ja kalastus- ja maatalousministerinä.
Gunnar syntyi Sauðarárkrókurissä. Hän opiskeli liike-elämän sosiologiaa Islannin yliopistossa. Vuosina 1997–1999 hän toimi sosiaaliministerin avustajana. Hänet valittiin Alltingiin vuoden 2009 parlamenttivaaleissa. Vuonna 2013 hänet nimitettiin ulkoministeriksi, jossa virassa hän toimi vuoteen 2016 asti. Vuosina 2016–2017 hän toimi kalastus- ja maatalousministerinä. Vuonna 2017 hän liittyi keskustapuolueeseen.