stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
9K22 Tunguska
Ominaisuudet

Tunguskan ensimmäiset mallit asennettiin Minskin traktoritehtaan valmistamalle GM-352-alustalle. Myöhemmin jatkokehitelty Tunguska M1 käyttää GM-5975-mallia. GM-sarjaan kuuluu useita alustoja, kuten 9K330 Tor-ilmatorjuntaohjusjärjestelmässä käytetty GM-5955. Useimmista muista sarjan alustoista poiketen Tunguskassa käytetään kuutta telapyörää seitsemän sijaan. Alustaan kuuluu ABC-aseiden suojausjärjestelmä ja automaattinan palonsammutusjärjestelmä. Tunguskan voimanlähteenä toimii nestejäähdytteinen, 12-sylinterinen ja 840 hevosvoimainen B-46-6 MC-dieselmoottori.
Tunguskaa edeltäneiden ilmatorjuntapanssarivaunujen tapaan Tunguskan tykkitorni käänty 360 astetta. Tykkitornissa on kaksi 2A38 30 mm ilmatorjuntakanuunaa, jonka tulinopeus on 1 950–2 500 laukausta minuutissa. Tykeillä voi ampua sarjoina, joissa on kohteesta riippuen tavallisesti 80-200 ammusta. Tykillä voi ampua tutkan mukaan, jolloin tykki kääntyy tutkajärjestelmän tietojen mukaan, tai optisesti ampujan tähtäinten mukaan. Järjestelmään kuuluu yös neljä 9M311 ilmatorjuntaohjusta kahdella alustalla, joita molempia voi liikuttaa ja laukaista itsenäisesti. Ohjuksilla on painoa yhteensä 57 kiloa ja painoa niiden räjähdyskärjellä on 9 kiloa. Ohjuksen nopeus on enimmillään 900 m/s. Ohjuksella voi ampua noin 500 m/s lentäviä ja 8 000 metrin päässä olevia kohteita.
Tunguskan tutkajärjestelmä koostuu kahdesta erillisestä tutkasta. Ensimmäinen niistä on laitteiston pääasiallinen maalinseurausjärjestelmä. Toinen toimii sitä tukien tietokoneen päätellessä molempien signaalien heikkouden tai vahvuuden perusteella muutokset kohteen nopeudessa ja korkeudessa.
Venäjällä Tunguskoja käytetään tavallisesti pattereina rykmenttien ilmatorjuntapataljoonissa. Yhteen patteriin kuuluu kuusi Tunguskaa. Tunguskojen tehtävänä on suojata panssaroituja kolonnia, suorittaa ilatorjuntaväijytyksiä sekä liikkuvia ilmatorjuntapartioita. Kolonnia suojatessa Tunguskat sijoitetaan yhden tai kahden kilometrin päähän toisistaan ristitulen optimoimiseksi. Ilmatorjuntaväijytyksissä kaksi Tunguskaa toimii parina kiinteissä asemissa ja torjuu ennalta määrätylle alueelle tulevat kohteet.
Käyttäjämaat

Poiketen muista Neuvostoliitossa valmistetuista imatorjuntapanssarivaunuista kuten ZSU-57-2 tai ZSU-23-4, 9K22 Tunguskaa ei ole myyty suurissa määrin Venäjän ulkopuolelle. Neuvostoliiton hajotessa jotkin sen seuraajamaat, kuten Valko-Venäjä ja Ukraina ottivat käyttöön niiden rajojen sisäpuolelle jääneet Tunguskat. Venäjän maavoimat ovat kuitenkin edelleen Tunguskan pääasiallinen käyttäjä. Tunguskaa käyttävät tai käyttivät entisen Neuvostoliiton ulkopuolella Intia, Syyria ja Marokko. Venäjällä Tunguskan saattaa tulevaisuudessa korvata uudemmat ilmatorjuntajärjestelmät, kuten Pantsir-S1.
Vaikka Tunguska onkin ollut käytössä jo pitkään, sitä ei ole juurikaan käytetty varsinaisissa sotilastehtävissä sodan aikana. Euraasiassa sitä on käytetty vain Georgian sodassa vuonna 2008 ja Krimin kriisin aikaan vuonna 2014. Sitä käyttävät tiettävästi myös Itä-Ukrainan separatistit.
Käyttäjämaat > Nykyiset käyttäjät

Venäjä
-Venäjän maavoimat 250+
Intia
-Intian maavoimat 20-80
Myanmar
-Myanmarin maavoimat muutama
Marokko
-Marokon maavoimat 12
Ukraina
-Ukrainan maavoimat 70
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 9K22 Tunguska Wikimedia Commonsissa
Yhdysvalloissa vuonna 1986 tehty piirros Neuvostoliiton uuden sukupolven ilmatorjuntapanssarivaunusta.
Tykkitorni.
Tunguskoja paraatissa Ukrainassa.
51. Ylämaan divisioona

| Ylämaan divisioona 51>  Ylämaan divisioona 51. Ylämaan jalkaväkidivisioona |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1908 - 1919
Valtio:   Yhdistynyt kuningaskunta
Puolustushaarat:  maavoimat
Aselajit:  jalkaväki
Lempinimi:  The Highway Decorators
Sodat ja taistelut:  Sommen taistelu Arrasin taistelu Cambrain taistelu
| 51>  Ylämaan jalkaväkidivisioona |
| --- | --- |
 tunnus vuodesta 1940
Toiminnassa:  1939 - 1945
Valtio:   Yhdistynyt kuningaskunta
Puolustushaarat:  maavoimat
Aselajit:  jalkaväki
Lempinimi:  The Highway Decorators
Sodat ja taistelut:  Taistelu Ranskasta El Alameinin toinen taistelu Sisilian maihinnousu Normandian maihinnousu Ardennien taistelu operaatio Veritable operaatio Plunder
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Alan Cunnigham Neil Ritchie Douglas Wimberley Thomas Rennie
51. Ylämaan divisioona oli Yhdistyneen kuningaskunnan territoriaaliarmeijan jalkaväkidivisioona, joka taisteli ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa. Divisioonan lempinimenä oli Highway Decorators, joka oli muodostunut yhtymän tunnuksesta HD.
Ylämaan divisioona muodostettiin 1908, kun territoriaalijoukot perustettiin. Ensimmäisessä maailmansodassa 51. Ylämaan divisioona taisteli Länsirintamalla vuodesta 1915 alkaen sodan loppumiseen saakka.
Yhtymä muodostettiin toisen maailmansodan alkaessa osana brittiläistä siirtoarmeijaa ensimmäisenä komentajanaan kenraalimajuri Victor Fortune. Kaksi divisioonan prikaateista jäi saksalaisten vangiksi Ranskan taisteluiden lopulla, jolloin divisioona lakkasi olemasta. 9. Ylämaan divisioona numeroitiin uudelleen, jolloin syntyi uusi 51. Ylämaan divisioona. Uudelleen syntynyt divisioona osallistui Pohjois-Afrikan sotatoimiin, josta se siirtyi edelleen Sisilian ja Normandian maihinnousuihin.
Ensimmäinen maailmansota

Divisioona siirrettiin Länsirintamalle toukokuussa 1915, jossa se osallistu sodan loppuun mennessä useisiin taisteluihin mm. Sommen, Arrasin ja Cambrain taisteluihin.
Toinen maailmansota > Ranska 1940

Divisioonan pääosat kutsuttiin palvelukseen 23. elokuuta 1939. Seitsemän päivää myöhemmin vakinainen armeija asetettiin liikekannalle ja territoriaaliarmeijan kokoontuminen aloitettiin. Divisioona olis sodan alkaessa alistettuna Skotlannin esikunnalle. Joukkojen kokoamisen jälkeen ne siirrettiin Aldershotiin lopullista varustamista ja koulutusta varten ja samalla divisioona siirtyi Aldershotin esikunnan alaisuuteen . Kuningas Yrjö VI ja kuningatar Elizabeth tarkastivat 18. tammikuuta 1940 Bordonissa 154. prikaatin ja kuningatar tarkasti lisäksi nimikkorykmentinsä Black Watch rykmentin.
Kouluttauduttuaan kenraalimajuri Fortunen alaisuudessa 51. divisioona lähti tammikuun puolesta välistä alkaen Southamptonista rantautuen Le Havreen. Divisioona siirtyi 24. tammikuuta Brittiläisen siirtoarmeijan komentoon ja edelleen 29. tammikuuta osaksi II armeijakuntaa.153. prikaati kuljetettiin SS Ulster Monarchilla. Gordons rykmentin 6. pataljoona saapui Le Havreen 31. tammikuuta ja 154. prikaati vasta helmikuussa.
Divisioona siirtyi III armeijakunnan komentoon 9. huhtikuuta. Divisioona ryhmittyi puolustukseen Maginot-linjan Ouvragen Hackenberg -linnakkeen edustalle, jolloin se jäi erilleen Dunkerquen ympäristöön ryhmittyneestä muusta siirtoarmeijasta alistettuna Ranskan 3. armeijalle 22. huhtikuuta alkaen.
Se ryhmitettiin uudelleen Sommen varteen, jossa se liitettiin Ranskan IX armeijakuntaan 31. toukokuuta . Se joutui puolustautumaan jopa nelinkertaista ylivoimaa vastaan. Tämän aikana 154. prikaati siirrettiin niin kutsuttuun Arkforceen, joka kyettiin pelastamaan kotimaahan. Divisioonan kaksi muuta prikaatia (152. ja 153. prikaati) jäivät saksalaisten piirittämiksi Saint-Valéry-en-Cauxissa, jossa taistelut päättyivät antautumiseen 12. kesäkuuta. Vangittujen joukossa oli myös divisioonan komentaja, josta tuli samalla yksi korkeimpia sodan aikana vangittuja brittiupseereita. Divisioonan antautuminen päätti samalla brittien Ranskan taistelut.
Pääosa vangeista sijoitettiin vankileirille Stalag XX-A:han Toruńiin, josta heidät siirrettiin jalan vuoden 1945 alussa Stalag XIB/357:ään Bad Fallingbosteliin.
Toinen maailmansota > Uudelleen muodostaminen

Toisen linjan territoriaaliarmeijan yhtymä 9. Ylämaan divisioona nimettiin 7. elokuuta 1940 51. Ylämaan divisioonaksi. Samalla yhtymän prikaatit nimettiin uudelleen. Divisioona viipyi kotimaassa seuraavat pari vuotta sijoitettuna etelärannikolle ja Skotlannin koillisrannikolle.
Toinen maailmansota > Välimerellä

Divisioona siirtyi kesä-elokuussa 1942 Pohjois-Afrikkaan, jossa se alistettiin XIII armeijakunnalle 10. syyskuuta siirtyäkseen 9. lokakuuta XXX armeijakunnan komentoon. Divisioona sai tulikasteensa El Alameinin taistelussa loka-marraskuun vaihteessa. Sen jälkeen yhtymä oli tärkeässä asemassa operaatio Lightfootissa, jonka pohjoiseen iskeneen jalkaväkikeskustan yhtymä muodosti. Divisioonaa vastassa oli Saksan 21. panssaridivisioona sekä joitakin erillisiä Italian maavoimien yksiköitä. Miinakentät läpäistiin, mikä oli operaation Superchargen edellytys.
Divisioona osallistui huhtikuun alussa 1943 Wadi Akaritin taisteluun Tunisiassa, jolloin se läpäisi miinakentät ollessaan hyökkäyksen oikeassa sivustassa. 7th Argylls pataljoonan komentaja everstiluutnantti Lorne Campbell palkittiin ansioistaan taistelun aikana Viktorian ristillä. Divisioona liitettiin 21. huhtikuuta X armeijakuntaan, palatakseen jälleen 8. toukokuuta XXX armeijakuntaan.
Yhtymä osallistui Sisilian maihinnousuun osana XXX armeijakuntaa heinäkuussa 1943. Kenraali Montgomeryn toivomuksesta siirrettiin 51. Ylämaan divisioona, 7. panssaridivisioona sekä 50. Northumbrian divisioona kotimaahan valmistautumaan Normandian maihinnousuun. Divisioona kuljetettiin meritse marraskuussa 1943 ja se siirtyi I armeijakunnan komentoon 1. helmikuuta 1944.
Toinen maailmansota > Salernon kapina

Divisioonassa palvelleiden miesten, jotka olivat haavoittuneet ja joutuneet Pohjois-Afrikassa sotilassairaalaan, saapuessa Italiaan heidät sijoitettiin muihin yhtymiin pieninä osastoina. Osa miehistä piti tätä hallinnon avuttomuutena ja kieltäytyi annetusta käskystä. Miehet kuitenkin lopulta hajasijoitettiin ja kapinajohtajat vangittiin.
Toinen maailmansota > Normandian maihinnousu

51. Ylämaan divisioona nousi maihin Normandiassa 7. kesäkuuta I armeijakunnan osana. Yhtymä tuki aluksi Kanadan 3. divisioonaa ennen kuin se lähetettiin Orne-joen ylimenoon. Nyt se tuki sillanpään muodostanutta 6. laskuvarjodivisioonaa. Yhtymä koki useita vaikeita taisteluita, kuten Breville 11.-12. kesäkuuta ja Colombelles 11. heinäkuuta. Montgomery katsoi divisioonan epäonnistuneen sille annetuissa tehtävissä, joten sen komentaja kenraalimajuri D. C. Bullen-Smith luovutti tehtävänsä kenraalimajuri Thomas Rennielle.
Divisioona liitettiin 1. elokuuta 1944 I armeijakunnan mukana uudelleen aktivoituun Kanadan 1. armeijaan ja käväisi muutaman päivän Kanadan II armeijakunnan komennossa. Se jatkoi taistelua armeijan mukana operaatio Totalizessa ennen etenemistään Lisieuxiin. Se jatkoi itään Seinen yli ja edelleen Saint-Valéry-en-Cauxiin, missä divisioona oli joutunut kesäkuussa 1940 antautumaan edenneille saksalaisille joukoille. Divisioona järjesti ohimarssin miehitettyään kaupungin, mihin osallistui myös divisioonassa 1940 palvelleita sotilaita.
Toinen maailmansota > Normandian jälkeen

Divisioona osallistui operaatio Astoniaan eli Le Havren valtaukseen lähdettyään St. Valerystä. Kaupungin valtauksen jälkeen se osallistui XII armeijakunnalle alistettuna lokakuussa Scheldtin taisteluun, minkä jälkeen divisioona siirrettiin reserviin. Yhtymä sijoitettiin varuskunnaksi Meuseen Ardennien taistelun riehuessa. Samalla se liitettiin XXX armeijakuntaan. Divisioona ei kuitenkaan osallistunut taistelun alkuun, vaan se muodosti tulpan saksalaisten etenemiselle.
Tammikuussa 1945 divisioona armeijakunnan loppuosien kanssa eristi Saksan tasangon pohjoiskärjen ottaen 14. tammikuuta Nisramontissa yhteyden Yhdysvaltain 84. jalkaväkidivisioonaan. Joukot puhdistivat operaatio Veritablessa Reininmaan saksalaisista joukoista ja ylittivät myöhemmin Reinin. Divisioona oli sodan päättyessä Bremerhavenissa.
Maihinnousussa ja sen jälkeen divisioonan tappiot olivat 19524 miestä haavoittuneina, kaatuneina ja kadonneina.
Toinen maailmansota > Kokoonpanot > Taistelu Ranskasta 1939 - 1940

152. prikaati
Seaforth Highlanders 2. pataljoona
Seaforth Highlanders 4. pataljoona
Queen's Own Cameron Highlanders 4. pataljoona
153. prikaati
Black Watch 4. pataljoona
Gordon Highlanders 1. pataljoona
Gordon Highlanders 5. pataljoona
154. prikaati
Black Watch 1. pataljoona
Argyll and Sutherland Highlanders 7. pataljoona
Argyll and Sutherland Highlanders 8. pataljoona
Divisioonajoukot
Lothians and Border Yeomanry 1. pataljoona
75. Kenttätykistörykmentti
76. Kenttätykistörykmentti
77. Kenttätykistörykmentti
51. Panssarintorjuntarykmentti
236. Pioneerikomppania
237. Pioneerikomppania
238. Pioneerikomppania
Toinen maailmansota > Kokoonpanot > 1940 - 1945

152. prikaati (aiemmin 26. jalkaväkiprikaati)
Seaforth Highlanders 2. pataljoona
Seaforth Highlanders 5. pataljoona
Queen's Own Cameron Highlanders 5. pataljoona
153. prikaati (aiemmin 27. jalkaväkiprikaati)
Black Watch 5. pataljoona
Gordon Highlanders 1. pataljoona
Gordon Highlanders 5/7. pataljoona
154. prikaati (aiemmin 28. jalkaväkiprikaati)
Black Watch 1. pataljoona
Black Watch 7. pataljoona
Argyll and Sutherland Highlanders 7. pataljoona
Divisioonajoukot
Middlesex Regiment 1/7. pataljoona
Panssarijoukkojen Derbyshire Yeomanry  2. pataljoona
126. Kenttätykistörykmentti
127. Kenttätykistörykmentti
128. Kenttätykistörykmentti
61. Panssarintorjuntarykmentti
274. Pioneerikomppania
275. Pioneerikomppania
276. Pioneerikomppania
Toinen maailmansota > Kokoonpanot > Komentajat

kenraalimajuri Victor Fortune 1937 - 12. kesäkuuta 1940 (sotavangiksi)
kenraalimajuri Sir Alan Cunningham 7. elokuuta - 7. lokakuuta 1940
kenraalimajuri Sir Neil Ritchie 7. lokakuuta 1940 - 11. kesäkuuta 1941
kenraalimajuri Douglas Wimberley 11. kesäkuuta 1941 - 8. elokuuta 1943
kenraalimajuri D. C. Bullen-Smith 8. elokuuta 1943 - 26. heinäkuuta 1944
kenraalimajuri Thomas Rennie 26. heinäkuuta 1944 - 23. maaliskuuta 1945 (saanut surmansa)
kenraalimajuri Gordon MacMillan 23. maaliskuuta - 28. toukokuuta 1945
kenraalimajuri James Cassels 28. toukokuuta 1945 - maaliskuu 1946
Juhani Aaltonen

| Juhani Aaltonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. joulukuuta 1935 (ikä 88) Kouvola, Suomi
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Aktiivisena:  1950-luku–
Tyylilajit:  jazz
Soittimet:  huilu, sopraanosaksofoni, alttosaksofoni, tenorisaksofoni
Yhtyeet:  UMO Jazz Orchestra Tasavallan Presidentti
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Juhani Antero ”Junnu” Aaltonen (s. 12. joulukuuta 1935 Kouvola) on suomalainen jazzmuusikko. Hän on suomalaisen jazzmusiikin yksi merkittävimmistä tenorisaksofonisteista ja huilisteista.
Aaltonen on UMO Jazz Orchestran ja Tasavallan Presidentti -yhtyeen perustajajäseniä. Aaltonen on 1960-luvulta alkaen soittanut useissa yhtyeissä muun muassa Edward Vesalan ja Heikki Sarmannon kanssa. Hän on työskennellyt myös ulkomaisten muusikoiden, kuten Arild Andersenin, Reggie Workmanin ja Andrew Cyrillen kanssa.
Aaltonen sijoittui Gramexin studiomuusikkojen listalle sijalle 13.
Tuotantoa

Nana (1970, Edward Vesalan kanssa)
Etiquette (1974)
Strings (1976, Otto Donnerin kanssa)
Shimri (1979, Arild Andersenin kanssa)
Springbird (1979)
Prana (1981)
Suomi (1983, Sarmannon ja Helsingin filharmonisen orkesterin kanssa)
Déja Vu (2000)
Mother Tongue (2003, Juhani Aaltonen trio)
Illusions of a Ballad (2006, Juhani Aaltonen trio)
Conclusions (2009, Juhani Aaltonen Quartet)
Palkinnot

Aaltonen on saanut musiikillisista ansioistaan lukuisia palkintoja:
Suomen Jazzliiton Yrjö-palkinto (1968)
Valtion 15-vuotinen taiteilija-apuraha (1986)
Vantaan kulttuuripalkinto (1987)
Säveltaiteen valtionpalkinto (2009)
Jazz-Emma (2004)
Golden Gospel (2012)
Kirjallisuutta

Luntiala, Hannu: Jazzia Jumalan armosta – Juhani Aaltosen tarina.  Aviador, 2017.  ISBN 9789527063316
Aiheesta muualla

Juhani Aaltosen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ylen Elävä arkisto: Junnu Aaltonen puhuu (1971)
Tasavallan Presidentti
| --- | --- |
Studioalbumit:   Tasavallan Presidentti  Magneettimiehen kuolema  Tasavallan Presidentti  Lambertland  Milky Way Moses  Six Complete 
Livealbumit:   Still Struggling for Freedom  Pop-Liisa 1: Tasavallan Presidentti 1973  Live in Lambertland  Changing Times and Movements  State Visit  The Lost 1971 Studio Session  Live at Ruisrock 1971 
Kokoelmat:  Classics
EP:t:  Six
Singlet:   ”Time Alone with You”  ”Solitary”  ”Sisältäni portin löysin”  ”Drinking” 
DVD:t:  Six + Live!
Katso myös:  Diskografia
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef
Ali Aaltonen

| Ali Aaltonen |
| --- | --- |
 Aarno Karimon piirros vuodelta 1916.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. elokuuta 1884 Jämsä
Kuollut: toukokuu 1918 (33 vuotta) Lahti
Ammatti:  toimittaja, puoluetoimitsija
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Venäjän–Japanin sota, Suomen sisällissota
Sotilasarvo:  luutnantti
Joukko-osasto:   Venäjän keisarillinen armeija (1904–1905)    Punakaarti (1917–1918)
Aleksi ”Ali” Aaltonen (2. elokuuta 1884 Jämsä – toukokuu 1918 Lahti) oli suomalainen toimittaja, joka palveli myös upseerina Venäjän keisarillisessa armeijassa ja toimi myöhemmin Suomen sisällissodan aikana punakaartin ensimmäisenä ylipäällikkönä. Sodan loppuvaiheessa Aaltonen teloitettiin Lahdessa Hennalan vankileirillä.
Elämä > Varhaiset vuodet

Aaltonen syntyi itsellisen Kasper Kallenpojan ja Amanda Matintyttären perheeseen Jämsän Kerkkolassa. Köyhistä oloista lähtenyt Aaltonen pääsi hyväntahtoisen kansakoulunopettajansa kustantamana aloittamaan Jyväskylän lyseon II luokalla vuonna 1897. Hän ei kuitenkaan käynyt koulua loppuun, vaan erosi VII luokalta 1903 ja värväytyi Venäjän armeijaan. Vuosina 1904–1905 Aaltonen osallistui krenatöörirykmentin luutnanttina Venäjän–Japanin sotaan ja oli sen päätyttyä sosialistien mukana vuoden 1905 vallankumouksessa. Kapinallisten kukistuttua Aaltonen vangittiin Moskovassa ja tuomittiin lisäksi menettämään sotilasarvonsa. Vapautumisensa jälkeen Aaltonen palasi Suomeen, työskennellen toimittajana Turussa, Viipurissa ja Kotkassa ilmestyneissä sosialidemokraattisissa sanomalehdissä sekä SDP:n puoluetoimitsijana. Kirjoittaessaan hän käytti myös nimimerkkiä ”Ali Baba”. Aaltosen kirjallinen tuotanto käsittää lehtijuttujen ohella sanomalehdissä julkaistua runoutta ja proosaa.
Elämä > Sisällissodan alkuvaiheet

Lokakuussa 1917 Aaltonen oli Helsingissä organisoimassa Työväen järjestyskaartia, josta myöhemmin muodostuivat sisällissodan aikaiset punakaartit. Marraskuun viimeisenä päivänä SDP ja Suomen Ammattijärjestö valitsivat järjestyskaartille uudeksi johtoelimeksi viisimiehisen ylimmän toimikunnan. Samalla Aaltonen nimitettiin järjestyskaartin ylipäälliköksi, kun pietarilainen Adolf Taimi oli aluksi kieltäytynyt tehtävästä. Aaltosen valintaan vaikuttivat erityisesti hänen Venäjällä hankkimansa upseerikoulutus sekä Kaukoidässä saatu sotakokemus.
Tammikuun alussa Aaltonen matkusti Pietariin hankkiakseen bolševikeilta aseapua Suomen punakaarteille. Hän kuitenkin ratkesi juopottelemaan, jolloin matka venyi parin viikon pituiseksi, eikä Aaltosen olinpaikkaa tiedetty Suomessa. Tammikuun 13. päivänä kokoontunut järjestyskaartin yleisesikunta päättikin, että tyhjäksi jäänyt ylipäällikön paikka on täytettävä mahdollisimman nopeasti. Aaltosen toimintaa oli arvosteltu jo aikaisemmin ja hänen ylipäälliköksi valintaansa pidettiin virheenä. Aaltosen suhtautui alusta alkaen pessimistisesti punakaartien mahdollisuuksiin aseellisessa selkkauksessa, mikä taas teki hänestä monien mielestä liian passiivisen ylipäällikön tehtäviin.
Aaltosen Neuvosto-Venäjältä hankkima aselasti lähti lopulta kohti Viipuria 27. tammikuuta. Suomeen palannut Aaltonen antoi samana päivänä viisisivuisen päiväkäskyn, jossa Työväen järjestyskaarti ja Helsingin punakaarti yhdistetään. Samalla annettiin koko maan järjestyskaarteja koskeva liikekannallepano ja määrättiin hallitus vangittavaksi, mikä merkitsi vallankumouksen käynnistymistä. Lisäksi Aaltosen päiväkäsky sisälsi lukuisia yleisiä määräyksiä ja ohjeita vallankumouksen toteuttamiseksi sekä ohjeistusta punakaartien sotilaskoulutukseen.
Aaltonen yritti myös keskittää ylintä johtoa komentamansa Helsingin yleisesikunnan käsiin, mutta ei kuitenkaan onnistunut suunnitelmissaan. Sen sijaan SDP:n toimeenpaneva komitea päättää myöhemmin illalla erottaa hänet tehtävästään ja nimittää tilalle toimittaja Eero Haapalaisen. Aaltonen jäi punaisten viimeiseksi sotilaskoulutuksen saaneeksi ylipäälliköksi. Pietarin tapahtumien lisäksi erottamisen syynä oli, että hänen katsottiin viivytelleen joukkojen mobilisoinnissa, koska toimeenpaneva komitea oli antanut määräyksen liikekannallepanosta jo vuorokautta ennen Aaltosen päiväkäskyä.
Erottamisen jälkeen Aaltonen siirrettiin alempiin järjestelytehtäviin, joissa hän venäläisen everstin Mihail Svetšnikovin avustuksella laati 30. tammikuuta päivätyn punaisten hyökkäyssuunnitelman. Myöhemmin hän siirtyi Hämeen rintaman sodanjohtoon Tampereelle, missä komentajina toimivat Svetšnikov, Hugo Salmela ja viimeisenä Verner Lehtimäki. Maaliskuun alussa Aaltonen laati Svetsnikovin kanssa punaisten uuden yleishyökkäyksen.
Elämä > Pako Tampereelta ja kuolema

Aaltonen pakeni kaupungista Tampereen taistelun viimeisenä päivänä huhtikuun 5. ja 6. päivän välisenä yönä. Hän johti yhtä valkoisten saartorenkaan läpi murtautunutta punaisten osastoa. Useasta sadasta miehestä koostunut joukko lähti liikkeelle Pispalan Pölkkylänniemestä ja kiersi Näsijärven jäätä pitkin valkoisten selustan ohi Ylöjärven Mutalaan. Muita samassa yhteydessä paenneita osastoja johtivat Aatto Koivunen ja Verner Lehtimäki. Ylöjärveltä he jatkoivat matkaansa Viljakkalan, Hämeenkyrön ja Karkun kautta Vesilahdelle, jossa punaisten pääjoukot tuolloin olivat. Itää kohti suuntautunut pakomatka katkesi kuitenkin saksalaisten käsiin Nastolassa Villähteen rautatieasemalla. Aaltonen pääsi vielä pakenemaan, mutta hänet vangittiin lauantaina 11. toukokuuta Hollolan pitäjän Miekkiön kylästä. Aaltonen vietiin Lahteen Hennalan vankileirille. ”Täällä hän jätettiin sotilasviranomaisten tutkittavaksi ja lienee jo saanut tuomionsa.” Arvellaan, että virolainen kapteeni Hans Kalm teloitti hänet henkilökohtaisesti pistoolilla. Aaltosen ruumis haudattiin aluksi satojen muiden punaisten tavoin Hennalan joukkohautaan, josta ne myöhemmin siirrettiin Mustankallion hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ali Aaltonen Wikimedia Commonsissa
Aarno Karimo : Eräs ihmiskohtalo. Ali Aaltonen punakaartin päällikkö, Suomen Kuvalehti, 05.03.1938, nro 9, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Lisää Ali Aaltosen elämänkohtaloon. Kirjoittanut rovasti Toivo Kansanaho, Suomen Kuvalehti, 19.03.1938, nro 11, s. 36, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland