stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiinteistö
Kiinteistön ulottuvuus Suomessa > Kiinteistön rajat

Kiinteistöjen välinen kiinteistöraja muodostuu yleisimmin rajamerkkien (useimmiten rajapyykkien) välille syntyvästä suorasta. Kiinteistöraja voi olla myös luonnollinen raja, joka rajautuu esimerkiksi tiehen, rantaviivaan tai ojaan. Asemakaava-alueella kiinteistön raja voi olla myös kaareva. Kiinteistön rajat muodostuvat viranomaistoimituksessa, kun kiinteistö merkitään kiinteistörekisteriin.lähde?
Kiinteistötoimitukset Suomessa

Kiinteistöjaotusta voidaan muuttaa erilaisissa kiinteistötoimituksissa, joita ovat muun muassa lohkominen, halkominen, tilusvaihto ja vesijätön lunastus. Näistä ylivoimaisesti yleisin on lohkominen.
Kiinteistöjen kauppa Suomessa

Kiinteistöjen vaihdanta ja käyttö on monin tavoin tarkemmin säädeltyä kuin irtaimen omaisuuden. Kiinteistön kauppa, vaihto ja lahjoitus on tehtävä kirjallisesti julkisen kaupanvahvistajan läsnä ollessa.  Kiinteistön omistukseensa saanut on velvollinen hakemaan lainhuutoa säädetyssä ajassa Maanmittauslaitoksesta. Kiinteistön määräalaan ja määräosaan sovelletaan monissa suhteissa samoja sääntöjä kuin kokonaiseen kiinteistöön.lähde?
Sanan käyttö

Kiinteistö voi puhekielessä tarkoittaa myös pelkkää rakennusta, kuten lauseessa ”tämä kiinteistö puretaan ensi perjantaina”. Kirjakielessä käytetään tässä merkityksessä kuitenkin sanoja rakennus ja talo, jotka ovat juridisesti oikeita ja suhteellisen täsmällisiä. Tiukan oikeudellisesti kiinteistö kuitenkin tarkoittaa vain maapohjaalähde?, mutta kiinteistöön voi myös kuulua rakennuksia ja muita esineitä.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kiinteistö Wikimedia Commonsissa
Ville Husso

| Ville Husso |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. helmikuuta 1995 (ikä 30) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Hude
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  191 cm
Paino:  93 kg
Seura
Seura (P):  Anaheim Ducks
Sarja:  NHL
Nyk. seura:  San Diego Gulls (AHL)
Pelinumero:  33 / 34
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2013–
Aik. seurat:  HIFK (SML) Chicago Wolves (AHL) Missouri Mavericks (ECHL) San Antonio Rampage (AHL) St. Louis Blues (NHL) Detroit Red Wings (NHL) Grand Rapids Griffins (AHL)
NHL-varaus:  94. varaus, 2014 St. Louis Blues
Ville Juhani Husso (s. 6. helmikuuta 1995 Helsinki) on suomalainen jääkiekkomaalivahti, joka pelaa NHL-seura Anaheim Ducksin organisaatiossa. Hän pelaa pääasiassa AHL-seura San Diego Gullsissa.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 20-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Ruotsi 2014 | jääkiekko |  |
| Alle 18-v. MM-kilpailut  | Alle 18-v. MM-kilpailut  | Alle 18-v. MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Venäjä 2013 | jääkiekko |  |
| Ivan Hlinkan muistoturnaus  | Ivan Hlinkan muistoturnaus  | Ivan Hlinkan muistoturnaus  |  |
|  Hopeaa | Piešťany 2012 | jääkiekko |  |
Husso edusti Suomea MM-kilpailuissa vuonna 2018. Hän toimi turnauksessa lähinnä joukkueen kakkosmaalivahtina Harri Säterille ja pelasi kolme ottelua. Yhteensä Husso on pelannut kahdeksan A-maaottelua. Hän debytoi A-maajoukkueessa 11. helmikuuta 2016 Euro Hockey Tourin ensimmäisessä kaksoismaaottelussa Örebrossa Ruotsia vastaan. Husso torjui Suomen 3–2-tappioon päättyneessä ottelussa 28 kertaa.
Husso pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2014 ja 2015, joista ensimmäinen turnaus päättyi maailmanmestaruuteen. Husso pelasi vuoden 2014 turnauksessa pääasiassakakkosmaalivahtina Juuse Sarokselle ja torjui kahdessa ottelussa. Vuoden 2015 turnauksessa hän jakoi Saroksen kanssa varsin tasaisesti vastuuta ja sai tililleen yhden ottelun enemmän. Valmennus valitsi Husson Suomen turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta.
Husso edusti Suomea myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2013, jolloin hän voitti pronssia. Husso ei kuitenkaan pelannut turnauksessa ottelukaan, vaan Suomen torjuntavastuun koko turnauksen ajan kantoi Juuse Saros. Husso pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2012, jolloin hän torjui Suomelle hopeaa.
Husso valittiin Pohjola-leirin tähdistökentälliseen vuonna 2010.
Tilastot > Maajoukkuetilastot

| Vuosi | Turnaus | O | V | H | MIN | PM | NP | PMK | TP% |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | JMM | 2 | 0 | 1 | 90 | 7 | 0 | 4.68 | 85,4 |
| 2015 | JMM | 3 | 1 | 2 | 183 | 7 | 1 | 2.29 | 92,3 |
| 2018 | MM | 3 | 1 | 2 | 180 | 7 | 0 | 2.33 | 86,3 |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ville Husso Elite Prospects. Everysport Media Group AB. (englanniksi)
Ville Husso The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Ville Husso Eurohockey.com. (englanniksi)
https://www.nhl.com/fi/player/ville-husso-8478024
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Juha Metsola | Urpo Ylönen -palkinnon voittaja 2016 | Seuraaja: Eero Kilpeläinen |
Suomen joukkue – Jääkiekon MM-kilpailut 2018
2 Pokka |
4 Kivistö |
6 Honka |
7 Mikkola |
12 Anttila |
18 Mäenalanen |
19 Savinainen |
20 Aho (A) |
22 Pesonen |
24 Kapanen |
25 Jormakka |
29 Säteri |
34 Palola |
35 Husso |
37 Kilpeläinen |
41 Heiskanen |
50 Riikola |
55 Koivisto |
64 Granlund (C) |
65 Manninen |
74 Suomela |
77 Nutivaara |
81 Tolvanen |
86 Teräväinen |
96 Rantanen (A) |
Valmentaja Lauri Marjamäki
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Kesäolympialaiset 1952

Vuoden 1952 kesäolympialaiset (19. heinäkuuta – 3. elokuuta 1952) olivat 12. kesäolympialaiset ja toistaiseksi ainoat Suomen isännöimät olympialaiset. Kyse on yksi tunnetuimmista tapahtumista maan historiassa.
Helsinki oli alkujaan saanut järjestettäväkseen kesäolympialaiset 1940, jotka kuitenkin peruttiin talvisodan takia. Helsingille myönnettiin sitten sodan jälkeen vuoden 1952 kesäolympialaisten järjestäminen. Kisojen avajaiset olivat 19. heinäkuuta, ja Paavo Nurmi sytytti olympiatulen.
Vuoden 1940 olympialaisia varten oli vuonna 1938 järjestetty kisajulisteen suunnittelukilpailu, jonka oli voittanut mainospiirtäjä Ilmari Sysimetsä. Kun uusista kisoista tehtiin päätös 1947, julisteeseen ainoastaan muutettiin kisojen järjestysluku sekä päivämäärät ja karttaan päivitettiin Suomen raja. Samoin olympiafanfaarina päätettiin käyttää Aarre Merikannon fanfaaria, joka oli voittanut sävellyskilpailun vuonna 1939.
Kisoihin osallistui 4 932 urheilijaa, joista naisia oli 521, ja yhteensä 69 maata, joista 43 pääsi mitaleille 149 lajissa. Yhdysvallat oli menestynein osanottajamaa. Toiseksi suurimman mitalisaaliin sai ensimmäistä kertaa kisoihin osallistunut Neuvostoliitto. Isäntämaa Suomi oli mitalitilaston kahdeksas 22 mitalilla, joista kuusi oli kultaa.
Vuoden 1940 olympialaisia varten oli vuonna 1938 järjestetty kisajulisteen suunnittelukilpailu, jonka oli voittanut mainospiirtäjä Ilmari Sysimetsä. Kun uusista kisoista tehtiin päätös 1947, julisteeseen ainoastaan muutettiin kisojen järjestysluku ja päivämäärät sekä korjattiin takana näkyvä Suomen kartta.
Tausta ja valmistelut > Kisaorganisaatio

Isännyyden vahvistumisen jälkeen perustettiin kisojen järjestelytoimikunnaksi 8. syyskuuta 1947 yhdistys nimeltä XV Olympia Helsinki 1952. Sen jäseninä olivat Suomen Olympiakomitea, Suomen valtio, Helsingin kaupunki sekä 26 eri urheilujärjestöä. Toimikunnan puheenjohtajaksi valittiin Helsingin kaupunginjohtaja Erik von Frenckell, joka tuolloin toimi myös Suomen Palloliiton puheenjohtajana. Varapuheenjohtajiksi valittiin Akseli Kaskela, Olavi Suvanto ja A. E. Martola. Heistä Kaskela ja Suvanto valittiin poliittisin perustein porvarillisen Suomen Valtakunnan Urheiluliiton (SVUL) ja vasemmistolaisen Suomen Työväen Urheiluliiton (TUL) edustajina, Martola puolestaan sai entisenä upseerina johtaakseen käytännön järjestelyjen organisoinnin.
Järjestelytoimikunnan muiksi jäseniksi tulivat Yrjö Enne, Väinö A. M. Karikoski, Urho Kekkonen, Ernst Krogius, William Lehtinen, Aarne K. Leskinen, Eino Pekkala, Väinö V. Salovaara ja Erik Åström. Vuosina 1948–1949 toimikunnasta erosivat Karikoski, Kekkonen, Krogius ja Lehtinen, ja heidän tilalleen valittiin Lauri Miettinen, Arno Tuurna ja Yrjö Valkama. Keväällä 1952 Enteen tilalle tuli vielä Arvi E. Heiskanen sekä kokonaan uusina jäseninä Mauno Pekkala ja Aaro Tynell.
Järjestelytoimikunnan alaisen työvaliokunnan johtajana toimi Erik von Frenckell, ja sen muut jäsenet olivat A. E. Martola (kisojen johtaja), Yrjö Valkama (urheilujohtaja), Olavi Suvanto (huoltojohtaja), Akseli Kaskela, Aarne K. Leskinen ja Niilo Koskinen. Lisäksi kisaorganisaatiossa olivat mukana keskuskanslian päällikkö Kallio Kotkas ja tiedotuspäällikkö Eero Petäjäniemi.
Tausta ja valmistelut > Poliittinen tilanne

Poliittinen ilmapiiri oli Helsingin olympialaisia järjestettäessä jännittynyt. KOK:n pitäessä kokoustaan Wienissä vuonna 1951 asialistalla oli monta vaikeaa aihetta. Kylmä sota oli käynnissä, ja lisäksi piti käsitellä Israelin ja arabimaiden välinen tilanne, kahtia jakautuneen Saksan mahdollinen osallistuminen yhtenä joukkueena sekä Kiinan sisällissodan voittaneiden kommunistien muodostaman Kiinan kansantasavallan ja Taiwanille ja sen lähisaarille paenneen hävinneen Kiinan tasavallan hallinnon välinen tilanne.
Neljä vuotta aiemmin Lontoon olympialaisiin ei toisen maailmansodan häviäjävaltioista kutsuttu Japania. Israelin olympiakomiteaa ei ollut vielä tunnustettu, eikä maailmansodan myötä purkautuneen Saksan olympiakomitean seuraajaa ollut vielä perustettu, mutta Helsingin kisoihin nämä kaikki maat jo osallistuivat, kuten myös Ranskan valvonnassa ollut Saarin protektoraatti.
Kylmä sota vaikutti sekä Yhdysvaltojen että Neuvostoliiton osallistumiseen kisoihin. Yhdysvaltojen osallistuminen kisoihin ratkesi vasta, kun maa oli saanut Helsingin-lähetystöltään arvion Suomen poliittisesta tilanteesta. Neuvostoliitto hyväksyttiin KOK:n jäseneksi toukokuussa 1951, ja saman vuoden joulukuussa maa hyväksyi kisakutsun, sillä maan urheilijat olivat mitalikunnossa. Vaikka Neuvostoliiton johto oli pitänyt aiemmin kisoja porvarillisena tapahtumana, niin maan johdossa ymmärrettiin ennen Helsingin kisoja olympialaisten propaganda-arvo. Neuvostoliitossa käytettiinkin urheilijoiden valmentamiseen pelkästään yhden vuoden aikana miljardeja ruplia. Neuvostoliitto suunnitteli, että se lennättäisi urheilijansa joka päivä Leningradin ja Helsingin väliä. Toisena vaihtoehtona oli, että neuvostoliittolaisurheilijat majoittuisivat Neuvostoliiton Porkkalanniemen varuskuntaan. Suomesta vaadittiin kuitenkin, että kaikki kilpailijat majoittuisivat kisakylään. Kompromissiratkaisuna itäblokin urheilijoille perustettiin toinen kisakylä Espoon Otaniemeen.
Myös vuoden 1952 kisoja uhkasi peruuttaminen maailmantilanteen vuoksi. Korean sota oli alkanut vuonna 1950, mikä aiheutti huolta myös järjestelytoimikunnassa. Von Frenckellin ehdotuksesta järjestelytoimikunta päätyi ottamaan brittiläiseltä vakuutusyhtiöltä Lloyd’s of Londonilta vakuutuksen sodan varalta.
Tausta ja valmistelut > Rakennustyöt

Kilpailujen suorituspaikoista suurin osa oli jo vuoden 1940 väliin jääneiden olympiakisojen peruja, mutta joitakin laajennus- ja uudistustöitä jouduttiin tekemään, muun muassa rakentamaan lisäkatsomot olympia- ja uimastadionille. Kisavieraiden majoittamiseksi rakennettiin Käpylän Koskelantien eteläpuolelle asuntoalue, Kisakylä. Vuoden 1940 olympialaisia varten lähelle rakennettu alue oli jo tuolloin helsinkiläisten asuintaloina. Juuri avajaisten alla saatiin vielä asuinalueen taakse valmiiksi kisavieraiden käyttöön Kumpulan maauimala. Naiset saivat oman kisakylän Meilahteen valmistuneesta Sairaanhoitajataropistosta. Neuvostoliiton johtaman itäblokin urheilijat majoittuivat Otaniemen Teekkarikylään. Suomen joukkue asui Santahaminan Maasotakoulun (sittemmin Kadettikoulu, nyk. Maanpuolustuskorkeakoulu) tiloissa.
Helsingin kaupunki laittautui kisakuntoon rakentamalla uuden lentoaseman Seutulaan (nyk. Helsinki-Vantaa), Olympialaiturin Eteläsatamaan ja päällystämällä asfalttilla kymmeniä kilometrejä teitä. Kaupungin ensimmäiset liikennevalot asennettiin lokakuussa 1951 Aleksanterinkadun ja Mikonkadun risteykseen. Kisavieraiden tarpeisiin valmistuivat muun muassa Palace- ja Vaakuna-hotellit. Koska kaupungissa oli kuitenkin melko vähän hotelleja, turisteille rakennettiin lisäksi telttakyliä muun muassa Lauttasaareen ja Seurasaareen. Majoitusvalmistelut osoittautuivat kuitenkin lopulta huomattavan ylimitoitetuiksi: esimerkiksi Lauttasaaren 6 000 -paikkaisen telttakylän täyttöaste jäi parhaimmillaankin vain vaivaiseen kahdeksaan prosenttiin. Olympia 1952 -toimikunnan tukemana valmistuivat Suomen ensimmäiset minigolfradat viihdyttämään kisavieraita.
Tausta ja valmistelut > Suomalaisten valmentaminen kisaisännyyteen

Kilpailujen järjestäjätaho uskoi olympiakisojen toteuttamisen sujuvan ongelmitta, mutta ravintola-, majoitus- ja muiden palvelujen taso sekä suomalaisten yleinen käyttäytyminen herättivät huolta. Mikäli suomalaiset halusivat käydä kulttuurikansasta, kansalaiset oli opetettava esiintymään edukseen, palveluja parannettava, ympäristöä kohennettava ja kielitaitoa kehitettävä.
Kansalaisten käytöstä lähti koulimaan vuonna 1949 perustettu Suomen kansan ryhtiliike, joka julkaisi Hyvän käytöksen oppaan. Ilta-Sanomat muistutti 17. kesäkuuta 1952, että ulkomaisia kisavieraita tulisi todennäköisesti liikkumaan myös maaseudulla, jossa ”yksi ainoa ränsistynyt talo tien vierellä olevine lantaloineen ja käymälöineen saattaa pilata koko kylän”. Samalla tavoin annettiin ymmärtää, että yksi ainoa huonosti käyttäytyvä suomalainen oli kisavieraiden silmissä omiaan pilaamaan koko maan maineen.
Eri organisaatiot ottivat tehtäväkseen pihojen, talojen ja pientareiden siistimisen sekä erilaisten palvelujen tason kohottamisen. Suomalaisia kannustettiin kielitaitonsa harjaannuttamiseen. Helsingissä järjestelyihin kuului katujen siivoaminen alkoholisteista ja irtolaisista, jotka pyrittiin heinäkuun ajaksi sulkemaan laitoksiin.
Tausta ja valmistelut > Hymnikilpailu

Kansainvälinen olympiakomitea oli 1950 julistanut, ettei sillä ole virallista olympiahymniä, vaan järjestäjät voivat itse päättää hymneistään. Suomessa järjestettiin hymnikilpailu. Keväällä 1951 julistettiin runokilpailu, jonka voitti yllättäen tuntematon opettajakokelas Niilo Partanen. Toiseksi ja kolmanneksi tulivat tunnetut runoilijat Toivo Lyy ja Heikki Asunta. Sävellyskilpailuun sai käyttää näitä voittajarunoja. Jouko Tolosen johtaman palkintolautakunnan valinta 51 sävellyksen joukosta oli sekin yllätys. Kun voittaja 17. maaliskuuta 1952 julkistettiin, nimimerkin takaa paljastui tuntematon opettaja Jaakko Linjama, joka oli käyttänyt Olympiahymnissään Lyyn sanoitusta.
Kilpailun muiden osallistujien nimimerkkikuoria ei avattu. Tästä nousi kohu, ja muun muassa pakinoitsija Arijoutsi epäili, että tuntemattoman voitto käy tunnettujen säveltäjien kunnialle. Kilpailussa oli nimekkäitä jäseniä. Valitsijat olivat tunnistaneet muiden muassa Uuno Klamin ja Aarre Merikannon sävellystyylin. Ainoa Linjamaa onnitellut suomalainen säveltäjä oli Jean Sibelius, joka ei osallistunut hymnikilpaan.
Olympiatuli

Olympiatuli kuljetettiin maitse Olympiasta Ateenaan, josta tulen matka jatkui Saarin olympiakomitean lahjoittamassa kaivosmiehen lampussa SAS-yhtiön lentokoneella Tanskan Aalborgiin. Lamppua ympäröineen lasisen suojakuoren oli suunnitellut taiteilija Sakari Tohka. Itse olympiasoihdun suunnittelija oli taiteilija Aukusti Tuhka.
Tanskasta soihtuviesti jatkui juosten, pyöräillen, ratsastaen, soutaen ja meloen Kööpenhaminaan, josta tuli kuljetettiin lautalla Ruotsiin Malmöhön. Ruotsin halki soihdun matka kulki 700 viestinviejän voimin Haaparannalle, josta se jatkoi Suomen puolelle Tornioon. Suomen ja Ruotsin rajasillalla soihdun otti vastaan Ville Pörhölä, joka saattoi sen Tornion urheilukentälle. Torniossa Kreikasta lähteneeseen olympiasoihtuun yhdistettiin Pallastunturilla 6. heinäkuuta 1952 sytytetty ”keskiyön auringon tuli”. Todellisuudessa Pallastunturin tuli sytytettiin nestekaasun avulla, sillä heinäkuinen yö oli tuolloin pilvinen eikä aurinkoa ollut mahdollisuutta käyttää sytyttäjänä. Torniosta soihtu matkasi Suomen halki Helsinkiin. Sitä kuljetti matkalla yli 1 200 henkilöä.
Alun perin pyrkimyksenä oli ollut kuljettaa tuli Helsinkiin Neuvostoliiton kautta, mutta asia ei järjestynyt diplomaattiteitse määräaikaan mennessä. Matkaa taittui 25. kesäkuuta alkaneella ja 19. heinäkuuta 1952 päättyneellä matkalla yhteensä 7 870 kilometriä. Varsinainen olympiatuli sytytettiin Olympiastadionille.
Olympiatulen reitti:
Kreikka: Olympia – Kórinthos – Ateena
Tanska: Aalborg – Århus – Vejle – Odense – Sorø – Kööpenhamina
Ruotsi: Malmö – Helsingborg – Laholm – Göteborg – Jönköping – Norrköping – Örebro – Tukholma – Uppsala – Falun – Gävle – Hudiksvall – Sundsvall – Uumaja – Skellefteå – Boden – Haaparanta
Suomi: (keskiyön auringon tuli): Pallastunturi – Rovaniemi – Tornio – Oulu – Kokkola – Jyväskylä – Tampere – Helsinki
Avajaiset

Helsingin olympialaisten avajaiset järjestettiin 19. heinäkuuta. Vaikka sää oli sateinen ja kolea eikä Olympiastadionilla ollut katosta kuin pääkatsomon päällä, stadion oli täynnä – paikan päällä avajaisia seurasi 70 435 katsojaa. Avajaismarssilla oli ennätykselliset 5 469 henkilöä 67 maasta. Marssin jälkeen maat järjestäytyivät keskusnurmelle, ja järjestelytoimikunnan puheenjohtaja Erik von Frenckell lausui tervetuliaissanat suomeksi, ruotsiksi, ranskaksi ja englanniksi. Tasavallan presidentti J. K. Paasikivi piti tervetuliaistoivotusten jälkeen avajaispuheen, joka oli olympiahistorian lyhin ja sisälsi virheen: kyseessä eivät olleet "nykyajan viidennettoista olympiakisat", vaan XV olympiadin kisat ja 12. järjestetyt kesäolympiakisat, koska maailmansotien vuoksi vuosien 1916, 1940 ja 1944 kisat oli peruttu. Puhetta seurasi olympialipun nostaminen salkoon ja Aarre Merikannon jo vuoden 1940 kisoihin säveltämä ”Olympiafanfaari”.
Olympiatulen sytyttivät juoksijasankarit Paavo Nurmi (stadionille) ja Hannes Kolehmainen (stadionin torniin). Kun Paavo Nurmen ilmoitettiin saapuvan stadionille, osallistujamaiden urheilijat poikkesivat muodostelmasta nähdäkseen legendan paremmin. Vain Neuvostoliiton ja Suomen rivit pysyivät ruodussa.
Olympiatulen sytyttämisen jälkeen arkkipiispa Ilmari Salomiehen oli määrä lausua kisarukous, mutta täysin odottamatta C-katsomosta ryntäsi kentälle pitkään valkoiseen hameeseen pukeutunut, ”kisojen valkeaksi enkeliksi” ristitty nuori nainen, joka juoksi kohti puhujakoroketta. Avajaisia suoraan radioon selostanut Leo Meller häkeltyi: ”Tässä on kysymyksessä jonkinlainen yllätys ohjelman järjestelyssä...” Nainen ehti lausua mikrofoniin sanat ”ladies and gentlemen”, kunnes järjestäjät saattoivat hänet takaisin katsomoon. Kuulusteluissa Töölön poliisiasemalla kävi ilmi, että nainen oli saksalainen 23-vuotias ylioppilas Barbara Rotbraut-Pleyer. Tekonsa motiiviksi Rotbraut-Pleyer sanoi halunneensa julistaa rauhansanomaa ja katsoneensa Helsingin olympiakisat sopivaksi näyttämöksi. Hänet lennätettiin takaisin Saksaan jo seuraavana aamuna.
Urheilijoiden puolesta olympiavalan vannoi viidensissä olympialaisissa kilpaillut mestarivoimistelija 44-vuotias Heikki Savolainen.
Urheilutapahtumat

Kisoihin osallistui 4 932 urheilijaa 69 eri maasta, joista Neuvostoliitto osallistui ensimmäistä kertaa olympialaisiin ja Saksa ensimmäistä kertaa sitten toisen maailmansodan. Kilpailuja järjestettiin 22:ssä eri urheilulajissa yhteensä 149.
Kisojen suurimmiksi sankareiksi kohosivat Neuvostoliiton Viktor Tšukarin, joka voitti neljä voimistelun olympiakultaa, sekä Tšekkoslovakian Emil Zátopek, joka voitti kolme juoksukultaa. Eniten mitaleita saavutti Yhdysvallat; 40 kultaa, 19 hopeaa, 17 pronssia. Isäntämaa Suomen tulos oli 6 kultaa, 3 hopeaa ja 13 pronssia.
Urheilutapahtumat > Ammunta

Ammunnassa kilpailtiin seitsemässä lajissa, joista kuusi (kiväärilajit) käytiin Malmin ampumaradalla kohtalaisen vaikeissa tuuliolosuhteissa. Helsingissä ammuttiin silti kovia tuloksia, sillä hirviammunnan neljä parasta rikkoivat maailmanennätykset. Myös vapaa- ja pienoiskiväärissä sivuttiin polviasennon maailmanennätyksiä. Haulikkoammunta käytiin Huopalahden ampumaradalla.
Kymmenen maata otti ammunnasta mitaleita. Ainoana maana Norja ylsi kahteen kultamitaliin, ja Neuvostoliitto voitti eniten mitaleita. Neuvostoliiton Boris Andrejev voitti ainoana ampujana kaksi mitalia. Pienoiskiväärissä juhlittiin jo suomalaisvoittajaa, kun Vilho Ylösen voiton kunniaksi ehdittiin soittaa radiossa ”Porilaisten marssi”. Tunnin kestäneessä tarkastuslaskennassa kilpailun voittajaksi julistettiin kuitenkin norjalainen Erling Asbjørn Kongshaug.
Urheilutapahtumat > Jalkapallo

Jalkapalloturnaus alkoi jo ennen virallisia avajaisia, sillä yksiosaiset karsintapelit järjestettiin 15.–16. heinäkuuta Kotkassa, Lahdessa, Tampereella, Turussa ja Helsingissä. Turnaukseen oli ilmoittautunut 27 maata, joista kuitenkin Saar ja Meksiko jättäytyivät ennen kisoja pois.
Unkari voitti kultaa, kun se kaatoi loppuottelussa Jugoslavian maalein 2–0. Ruotsi voitti pronssia. Loppuottelussa Olympiastadionilla oli 58 533 maksanutta katsojaa, mikä on suurin yleisömäärä, joka on Suomessa ollut katsomassa jalkapallo-ottelua.
Urheilutapahtumat > Koripallo

Koripalloon ilmoittautui 23 joukkuetta, joista kymmenen pääsi suoraan varsinaiseen kisaturnaukseen. Loput 13 maata kävivät ennen olympiakilpailujen virallista avausta karsintaturnauksen viimeisistä kuudesta paikasta olympiaturnauksessa.
Koripallossa kultaa voitti Yhdysvallat, joka kukisti Neuvostoliiton loppuottelussa pistein 36–25. Loppuottelu oli suhteellisen hidastempoinen, sillä Neuvostoliitto yritti pelin jäädyttämällä pysyä Yhdysvaltain vauhdissa. Yhdysvallat oli aiemmin turnauksessa voittanut Neuvostoliiton jo selvästi 86–58. Pronssia voitti Uruguay, joka järjesti turnauksessa myös joukkotappelun oltuaan tyytymätön tuomaritoimintaan.
Urheilutapahtumat > Maahockey

Maahockey otettiin Helsingin olympialaistein lajivalikoimaan sillä ehdolla, että korkeintaan 12 joukkuetta ilmoittautuisi kisoihin. Kisoihin haki lopulta 16 joukkuetta, joista Kansainvälinen maahockeyliitto valitsi 12 maata, jotka saivat kisapaikan. Lopulta neljä maata jättäytyi pois kisoista, joten kaikki halukkaat pystyivät osallistumaan olympiaturnaukseen.
Turnaus käynnistyi kahdella pelikierroksella jo ennen kisojen avajaisia. Loppuottelu käytiin 24. heinäkuuta. Velodromilla pelatussa finaalissa kohtasivat Intia ja Alankomaat. Intia voitti mestaruuden maalein 6–1.
Urheilutapahtumat > Melonta

Melontakilpailut käytiin Taivallahdella 27.–28. heinäkuuta. Osallistujia oli miesten kahdeksassa ja naisten ainoassa kilpamatkassa yhteensä 159, jotka tulivat 21 valtiosta.
Melonta oli Suomen juhlaa, sillä yhdeksästä lajista neljän voitto meni isäntämaahan. Lisäksi suomalaiset ottivat yhden hopean ja pronssin. Tuplakultamitalisteja olivat kajakkikaksikon 1 000 ja 10 000 metrin voittaneet Kurt Wires ja Yrjö Hietanen. Ainoassa naisten lajissa, 500 metrin kajakkiyksikössä, kultaa vei Sylvi Saimo, joka oli ensimmäinen suomalainen naiskultamitalisti kesäkisoissa. Melonnan toiseksi menestynein maa oli Ruotsi, joka voitti yhden kullan ja kolme hopeaa.
Urheilutapahtumat > Miekkailu

Helsingin olympialaisten miekkailukilpailut käytiin Espoon puolella Westendin tennishallissa. Miehet kilpailivat kalvalla, säilällä ja floretilla sekä henkilökohtaisessa kilpailussa että joukkuekisassa. Naisilla oli ohjelmassa vain floretin henkilökohtainen kilpailu. Osallistujia oli 250 miestä ja 37 naista 32 maasta.
Italia, Unkari ja Ranska olivat totutusti parhaat miekkailumaat ja veivät kaikki kultamitalit. Kaikkiaan kuusi maata ylsi mitaleille. Mangiarottin veljekset Edoardo ja Dario ottivat kaksoisvoiton kalvasta. Unkarilaismiekkailijat saivat kolmoisvoiton säilästä.