Puolan offensiivi
Taustaa > Ranska-Puola-allianssi, Locarno-sopimus ja suunnitelmat Saksan varalle

Versaillesin sopimuksen tiimoilta Eurooppa oli jakautunut voittajien ja päihitettyjen leireihin. Päätappion kärsineelle ja aluksi eristyksiin ja ilman ystäviä jääneelle Saksalle varhainen lähentyminen yhtä epäilyttävän Neuvostoliiton kanssa vuoden 1922 Rapallo-sopimuksen kautta ei ollut mitenkään luonnoton tulos. Kolme vuotta myöhemmin, Locarno-sopimuksen kautta, Weimar-Saksan tasavalta oli onnistunut saamaan Gustav Stresemannin varovaisen ohjauksen alla kunnioitetumman statuksen. Miehitettyään Saksan Ruhrin aluetta painostaakseen silloista Weimarin Saksaa maksamaan sotakorvauksia, mikä oli omiaan aiheuttamaan Saksassa hyperinflaatiota ja lopulta myös antamaan aluillaan olevalle natsismin ääriliikkeelle jalansijaa ja vaikutusvaltaa, Ranska suostui Locarno-sopimukseen, jonka mukaan Italia ja Englanti lupaisivat hyökätä Ranskaan takeena Ranska-Saksan rajalle, mikäli Ranska enää hyökkäisi Saksaan Reininmaan ulkopuolelle kuten oli hyökännyt Ruhrin alueelle vuonna 1923. Puolalle Locarno-sopimus oli huono juttu, koska Italia ja Englanti eivät tehneet samanlaisia takeita Saksan itäisen rajan suhteen. Brittien ulkosihteeri Austin Chamberlain, joka oli puskenut Locarno-sopimusta läpi, uskoi, että niin kauan kuin puolalaisilla olisi Ranskan kaltainen suurvalta liittolaisenaan, he eivät luovuttaisi Saksan vaatimia alueita kuten Puolalaista Käytävää ja Ylä-Sleesiaa, mutta mikäli Ranska-Saksa-diplomatiasuhteet paranisivat, Ranska-Puola-allianssi heikkenisi jättäen Puolan heikoille Saksan edessä.
Niin kauan kuin Ranska miehittäisi vielä Reininmaata, se pystyisi helposti tekemään offensiivin Ruhrin alueelle tai pohjois-Saksan alangolle mikäli Saksa toimisi Versaillesin sopimusta vastaan. Tämä muuttui vuonna 1928, kun Ranskan ulkoministeri Aristide Briand hyväksyi Saksan ulkoministeri Gustav Stresemannin ehdotuksen, että Ranska lakkaisi miehittämästä Reininmaata viisi vuotta aikaisemmin kuin Versaillesin sopimuksessa oli säädetty vetämällä joukkonsa pois kesäkuussa 1930 eikä kesäkuussa 1935.  Vuoteen 1929 asti, Ranskan suunnitelmissa oli ollut mahdollinen ranskalais-offensiivi pohjois-Saksan alangolle ajoitettuna samanaikaisesti Puolan ja Tšekkoslovakian offensiivien kanssa. Vuonna 1929 aloitettu Maginot-linjan rakentaminen osoitti Ranskan armeijan suosivan tiukkaa puolustukseen panostavaa kantaa, jonka takia Ranskan itäiset liittolaiset jäisivät omilleen.
Analogiana Drang nach Osten-käsitteelle saksalaisten itäänpuskemisesta, joka on käsittänyt joissain historiallisissa säännöstöissä saksalaisten asuttamiset keski- ja itä-Euroopassa 1100- ja 1200-luvuilla ja teutonisten ritarien sotaretket sekä myöhemmin niiden lisäksi natsi-Saksan pahamaineisen lebensraumin tavoittelun, on olemassa myös vastaavanlainen käsite Drang nach Westen. Historioitsija Piotr Piotrowski huomauttaa, että tyytymättömyys Versaillesin sopimukseen oli kiistattomasti motiivina Puolan länsimaiseen politiikkaan ennen 2. maailmansotaa. Poznań oli Myśl zachodnia ("länsimainen ajattelu") -koulukunnan pääkeskus sekä Sleesian kansanäänestyksiin liittyvän propagandan ja aktiviteettien keskus. Poznań oli paikka, jossa Länsirajamaan puolustusliitto (ZOKZ) perustettiin vuonna 1921. Yhdistys julkaisi omaa aikakauslehteään "Straznica Zachnodnia", joka lakkautettiin vuonna 1922 hallituksen painostuksesta, kun Puolan ja Saksan hallitukset lähentyivät väliaikaisesti. Julkaisuja jatkettiin vuonna 1937. Piotrowski esittää analyysin Kisilewskin kirjasta, jota pidetään Myśl zachodnia -koulukunnalle tyypillisenä. Piotrowskin mukaan kirja esittelee tälle koulukunnalle tyypillisenä nähtyä kuvitteellista historiallista ikonografiaa. Myöhemmin, Itä-Saksan maiden polonisoinnin jälkeen, slaavilaisuuden ja Piastin aikakauden historiasta tuli osa kansallis-etnisen mytologian muodostavia rakennelmia. Slaavien kolonisaatio-laajentuminen varhaiskeskiajalla Elben ja Veikselin jokien välisellä alueella germaanisten kansojen kustannuksella on tieteellisesti todennettu jo 1800-luvun jälkipuolella, vaikkakin 1. maailmansodan jälkeen ajatus puolalaisten odotetusta laajenemisesta länteen, Drang nach Westen, kiersi saksalaisten kirjailijoiden keskuudessa reaktiona Saksan itäisten alueiden ja Danzigin Käytävän menettämiseen. Wlodek Rączkowski on muistuttanut, että puolalaisille Drang nach Westen-käsite sotii totunnaisia saksalais-vastaisia stereotypioita vastaan, jotka juontuvat jo vuosisatojen taakse.