Volgan tataarit
Historia

Tataarien kulttuurikeskus on Venäjän federaatioon kuuluva Tatarstanin tasavalta. Sen edeltäjä oli vuonna 1920 perustettu Tatarstanin autonominen sosialistinen neuvostotasavalta.
Neuvostoliiton aikakauden jälkeen historioitsijat alkoivat taas kiinnostua ”kielletystä aiheesta”, eli tataarien etnogeneettisestä taustasta. Huomion keskiössä oli Kultainen orda ja sen jälkeen muodostuneet kaanikunnat, etenkin Kazan. D. M. Ishakovin vuoden 1998 julkaisu ”Keskiaikaisista tataareista nykyaikaisiin” (От средневековых татар к татарам Нового времени) on nimetty merkittäväksi suunnannäyttäjäksi.
Aiheeseen perehtyneet ovat sittemmin vahvistaneet näkemystä, että tataarit polveutuisivat juurikin Kultaisen ordan väestöstä. Tästä huolimatta kansan keskuudessa on ollut kaksijakoisuutta heidän identiteetin määrittelyssä. Vaikka enemmistö kokee olevansa Ordan kiptšak-turkkilaisten tataarien jälkeläisiä (eli niin sanotut "tataristit"; myös nimellä "tšingistit", çıñğızlıq), toiset, joskin pieni vähemmistö, korostavat sen edeltäjän, eli Volgan bulgarian osuutta. Tämä tunnetaan ”bulgarismin” nimellä. Venäjän keisarikunnan aikaan ja Neuvostoliiton alkuvuosiin saakka ”Volgan turkkilais-tataarit” tunnistautuivat yleensä muslimeina ja tataari-nimeä vieroksuttiin, koska sille oli muodostunut negatiivinen konnotaatio Venäjällä sen liittäen heidät 1200-luvun mongolitataareihin. Sama ilmiö oli Suomen tataariyhteisön keskuudessa, joka pitkään myöskin piti termiä omanlaisena haukkumanimenä.
Tataaritaustainen historioitsija G. R. Jenikejev uskoo, että nykyiset tataarit kuitenkin olisivat juuri ”muinaisen Tatarian” jälkeläisiä, joiden alkuperä on ”yhdestä tai toisesta mongolitataarien heimosta, eli Tšingis-kaanin alkuperäiskansoista.” Jenikejevin mukaan tataarit etääntyivät termistä, koska ”Romanovin länsimieliset hallitsijat, apunaan bulgaristi-mullahit” loivat negatiivisen ja vääristellyn kuvan muinaisista tataareista. Tämä oli hänen mukaansa osa kyseisen hallituksen ”hajota ja hallitse” -politiikkaa, joka pyrki asettamaan venäläiset ja muut alueen kansat toisiaan vastaan. ”Nykyiset tataarit ovat keskiaikaisten tataarien suoria jälkeläisiä”, hän toteaa. Suomalainen tutkija Antero Leitzinger on kritisoinut bolgaariteorian puoltajia: ”Aiheeseen liittyvä tutkimus on virheitä täynnä. He painottavat bolgaarien osuutta lähinnä venäläisten iskoistamasta alemmuuden tunteesta, joka liitetään Kultaisen ordan väestöön”.
Tataaritaustainen kirjallisuustieteilijä Xatıyp Miñnegulov: "Sekä tsaarin- että neuvostovallan aikana virallinen suhtautuminen Kultaiseen ordaan oli jyrkästi kielteinen. Sitä esitettiin usein kaikkien venäläisten ja joidenkin muiden kansojen katastrofien lähteenä. Kansamme historiaa ja alkuperää vääristettiin, vain sen bolgarilaista komponenttia korostettiin. On välttämätöntä muistaa todellinen, objektiivinen, historiallinen totuus, että Ordan pääväestö koostui tataareista; käytössä oli turkkilais-tataarin puhuttu ja kirjoitettu kieli ja täten Kultaisen ordan pääperillisiä ovat nykyiset Volgan tataarit.”
Tunnettuihin bolgaristeihin puolestaan kuuluu  historioitsija-arkeologi Alfred Halikov (1929–1994), sekä Gusman Halilov, "Bolgaarien kansalliskongressin" puheenjohtaja, joka vetosi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen tataarien nimeämisestä bolgaareiksi, mutta vuonna 2010 hävisi oikeudessa. Rašid Kadyrov on ajanut bolgaariteoriaa aina 1980-luvulta ja hänen mukaansa nykyinen Tatarstan yritettiin aikanaan nimetä vastaamaan näitä juuria.
Ordan kiptšak-tataarijuuret ovat nykypäivänä yleisesti hyväksytty heidän etniseksi alkuperäksi, mutta samalla Volgan Bolgaria omaksutaan osaksi heidän identiteettiä ja etenkin sen uskonnollista ulottuvuutta. Tataarit juhlistavat vuosittain Volgan Bolgarian islamiin kääntymistä Tatarstaniin kuuluvassa Bolgarin kaupungissa, missä on säilynyt jäänteitä sen ajoilta. Azade-Ayshe Rorlich kiteyttää: "Tataarien etnogeneettinen kysymys ei ole läheskään ratkaistu, mutta kuten monet tutkijat ovat todenneet, kiptšak- ja bolgaari -teorioiden suhde pitäisi olla symbioottinen eikä vastakkainen".