stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen sisällissodan vankileirit
Vankileirit > Pidätysleirejä ja muita vankileirejä

Varsinaisia sotavankileirejä pienempiä leirejä, joita on kutsuttu myös pidätysleireiksi, toimi eri puolilla maata ainakin 50–60. Niistä on hyvin vaikea saada tietoja, koska leirien arkistot ovat suurimmaksi osaksi kadonneet tai säilyneet puutteellisesti.
| Leirin nimi | Paikkakunta   (nykyinen) | Toiminta-aika | Arvioitu vankien   määrä suurimmillaan  | Arvioitu kuolleiden   määrä  | Huom>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Uudenkaarlepyyn vankileiri | Uusikaarlepyy | 2. helmikuuta 1918 – 4. kesäkuuta 1918 | 1 938 | 146 | vankeina Venäjän armeijan sotilaita |
| Raahen vankileiri | Raahe | 7. helmikuuta 1918 – heinäkuu 1918 | 772 | 139 |  |
| Käkisalmen vankileiri | Käkisalmi |  |  | 76 |  |
| Kotkan vankileiri | Kotka |  |  | 25 | tunnetaan myös nimellä Kyminlinnan vankileiri |
| Sortavalan vankileiri | Sortavala |  | yli 800 | 23 |  |
| Outokummun vankileiri | Outokumpu |  |  | 19–60 |  |
| Toijalan vankileiri | Akaa |  | 556 | 13 |  |
| Närpiön vankileiri | Närpiö |  |  | 12 |  |
| Vuoksenniskan vankileiri | Imatra | 8. huhtikuuta 1918 – 12. kesäkuuta 1918 | n. 165 | 12 |  |
| Sukevan vankisiirtola | Sonkajärvi |  |  | 8 |  |
| Kokkolan vankileiri | Kokkola | 28. tammikuuta 1918 – ? 1918 | yli 1 000 | 6 |  |
| Haminan vankileiri | Hamina |  |  | 4 |  |
| Ilmajoen vankisiirtola | Ilmajoki |  |  | 4 |  |
| Kruunupyyn vankileiri | Kruunupyy |  |  | 4 |  |
| Jyväskylän vankileiri | Jyväskylä |  | 312 | 3 |  |
| Kouvolan vankileiri | Kouvola |  |  | 3 |  |
| Loviisan työsiirtola | Loviisa |  | 92 | 3 |  |
| Porin vankileiri | Pori |  | n. 700 | 3 |  |
| Pieksämäen vankileiri | Pieksämäki | 10. huhtikuuta 1918 – 9. kesäkuuta 1918 |  | 2–14 |  |
| Forssan vankileiri | Forssa |  |  | 2 |  |
| Haapamäen vankileiri | Keuruu |  |  | 1 |  |
| Herralan vankileiri | Hollola |  |  | 1 |  |
| Keuruun vankileiri | Keuruu |  |  | 1 |  |
| Luvian vankileiri | Luvia |  |  | 1 |  |
| Rauman vankileiri | Rauma |  | 212 | 1 |  |
| Savitaipaleen vankileiri | Savitaipale |  |  | 1 |  |
| Savonlinnan vankileiri | Savonlinna |  | 242 | 1 |  |
| Tornion vankileiri | Tornio |  | 124 | 1 |  |
| Valamon vankileiri | Sortavala |  |  | 1 |  |
| Vesangan vankileiri | Jyväskylä |  |  | 1 |  |
| Seinäjoen vankileiri | Seinäjoki |  | 120 |  | teloitettuja 44–62  |
| Kemin vankileiri | Kemi |  | 69 |  |  |
| Artjärven vankileiri | Orimattila |  | 67 |  |  |
| Nurmijärven vankileiri | Nurmijärvi |  | 50 |  |  |
| Haapaveden vankileiri | Haapavesi |  |  |  |  |
| Kannuksen vankileiri | Kannus |  |  |  |  |
| Karkun vankileiri | Sastamala |  |  |  |  |
| Kokemäen vankileiri | Kokemäki |  |  |  |  |
| Mouhijärven vankileiri | Sastamala |  |  |  |  |
| Varkauden vankileiri | Varkaus |  |  |  |  |
| Nauvon vankileiri | Parainen |  |  |  |  |
Kirjallisuutta

Mäkelä, Pentti: Vuosien 1917-19 kulkutaudit, espanjantauti ja vankileirikatastrofi : Historiallisepidemiologinen näkökulma Suomen väestön korkeaan tautikuolleisuuteen.  Valtioneuvoston kanslian julkaisusarja 16/2007. Helsinki:  Valtioneuvoston kanslia, 2007.  ISBN 978-952-5631-35-7  Julkaisun verkkoversio (pdf) Viitattu 7.2.2017.
Vankeja Helsingin vankileirin Susisaaressa.
Naisia ja lapsia Lahdessa Hennalan vankileirillä.
Punaisten vankien teloitus Santahaminassa.
Manuel Ponce

Manuel Poncen hauta Méxicossa.
Manuel María Ponce (8. joulukuuta 1882 Fresnillo – 24. huhtikuuta 1948 México) oli meksikolainen säveltäjä. Hänen ensimmäinen tyylisuuntauksensa sai vaikutteita ensisijaisesti Moritz Moszkowskin ja Cécile Chaminaden salonkimusiikista. Tätä tyyliä edustavat lukuisat kevyet pianosävellykset ja laulut. Opiskeltuaan Paul Dukasin johdolla Ponce kehitti tyylin, joka yhdisteli ranskalaista impressionismia ja uusklassisia kontrapunktisia tekniikoita. Laulujen ja varhaisten pianoteosten lisäksi Poncen tuotantoon lukeutuu pianokonsertto, sinfonisia teoksia, Concierto del sur kitaralle ja orkesterille, kamarimusiikkia, kaksi pianosonaattia ja runsaasti kitaramusiikkia.
Sävellystyön ohella Ponce toimi pianistina, urkurina, pedagogina ja musiikkikriitikkona. Hän työskenteli Meksikon kansallisessa musiikkikonservatoriossa ja toimi vuosina 1917–1919 Kansallisen sinfoniaorkesterin kapellimestarina. Vuonna 1925 Ponce muutti Pariisiin; hän palasi vuonna 1933 Meksikoon suoritettuaan tätä ennen opintonsa Dukasin johdolla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Manuel Ponce Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Suoritus

Suoritus tarkoittaa velallisen tekemää rahallista tai muuta varallisuusarvoista varojensiirtoa velkojalle, jolla on saamisoikeus tähän maksuun.
Usein suorituksen synonyyminä käytetään nimitystä maksu. Yleiskielessä maksu tarkoittaa vain rahavelan suoritusta, mutta oikeudellisessa kielenkäytössä se tarkoittaa muunkinlaista velvoitteen täyttämistä.
Oikea ja velvoitteen lakkauttava suoritus edellyttää: oikeaa suoritusajankohtaa, suorituksen oikeaa lajia ja määrää sekä oikeaa suorituksen vastaanottajaa.
Oikeustoimeen perustuvissa velkasuhteissa erotetaan päävelvoite ja päävelvoitteen suoritusta edistävä apuvelvoite. Suoritukset jaotellaan positiivisiin suorituksiin, jotka ovat jotakin toimintaa tai tekemistä, ja negatiivisiin suorituksiin, jotka ovat tekemättä jättämistä. Toinen jaottelutapa on jako kerta- ja kestosuorituksiin. Suoritus voi olla myös valinnan mukaan määräytyvä (valinnaisvelvoite), jolloin sopimuksen osapuoli tai ulkopuolinen taho voi valita sovituista vaihtoehdoista suoritustavan.
Kristoffer Baijerilainen

| Kristoffer Baijerilainen |
| --- | --- |
 Tuntemattoman 1500-luvun taiteilijan muotokuva Kristoffer Baijerilaisesta.
Tanskan kuningas
Valtakausi:  9. huhtikuuta 1440 –  5. tammikuuta 1448
Kruunajaiset:  1. tammikuuta 1443
Edeltäjä:  Eerik Pommerilainen
Seuraaja:  Kristian I
Ruotsin kuningas
Valtakausi:  13. syyskuuta 1441– 5. tammikuuta 1448
Kruunajaiset:  13. syyskuuta 1441
Edeltäjä:  Kaarle VIII Knuutinpoika Bonde (valtionhoitaja)
Seuraaja:  Pentti Jönsinpoika Oxenstierna ja Niilo Jönsinpoika Oxenstierna (valtionhoitajat)
Norjan kuningas
Valtakausi:  1. kesäkuuta 1442 – 5. tammikuuta 1448
Kruunajaiset:  2. heinäkuuta 1442
Edeltäjä:  Eerik Pommerilainen
Seuraaja:  Sigurd Jonsson (valtionhoitaja)

Syntynyt:  26. helmikuuta 1416 Neumarkt in der Oberpfalz
Kuollut:  5. tammikuuta 1448 (29 vuotta) Helsingborg
Puoliso:  Dorotea Brandenburgilainen
Suku:  Pfalz-Neumarkt
Isä:  Juhana
Äiti:  Katariina Pommerilainen
Uskonto:  roomalaiskatolinen
Kristofer Baijerilainen
Kristofer Baijerilaisen sinetti.
Kristoffer Baijerilainen eli Kristoffer III (tansk. Christoffer 3.) ; (26. helmikuuta 1418 – 5./6. tammikuuta 1448) oli Kalmarin unionin maiden unionikuningas: Tanskan ja Norjan kuningas vuosina 1440–1448 ja Ruotsin kuningas vuosina 1441–1448.
Suku

Kristoferin vanhemmat olivat pfalz-kreivi Johann von Neumarkt (k. 1443) ja herttuatar Catharina von Pommer (k. 1426).
Kuningas

Kristofer valittiin Tanskan kuninkaaksi vuonna 1440 sen jälkeen, kun tanskalaiset olivat erottaneet aiemman unionikuninkaan, Ruotsin kruunun menettäneen Eerik Pommerilaisen. Ruotsia hallitsi valtionhoitajana Kaarle Knuutinpoika Bonde, jonka suostuttelemiseksi hyväksymään kuninkuutensa joutui Kristoffer antamaan Kaarlelle Turun linnan ja suuria läänityksiä Suomesta. Kristoffer valittiin Ruotsin kuninkaaksi Moran kivillä ja kruunattiin Upsalan tuomiokirkossa vuonna 1441.
Vuonna 1442 Kristofer vahvisti unionikuninkaan valtaa tasoittaneen Kristofferin maanlain, jonka mukaan kuninkaan tuli hallita valtaneuvostoa kuunnellen ja asettaa linnanherroiksi vain Ruotsissa syntyneitä. Kristoffer määräsi vuonna 1443 Naantalin luostarin siirrettäväksi piispa Maunu Tavastin suunnitelman mukaisesti sopivaan paikkaan Raision Ailosiin. Samassa yhteydessä määrättiin luostarin viereen perustettavaksi kaupunki. Seuraavana vuonna kuningas vahvisti Rauman kaupungin privilegiot. Vuonna 1446 kuningas Kristoffer ryhtyi toimiin liittääkseen Eerik Pommerilaisen hallussa olleen Gotlannin unionin yhteyteen, ja valtakunnan asevoimat vietiin Gotlantiin.
Avioliitto

Kristoffer avioitui Kööpenhaminassa syyskuussa 1445 Dorotea Brandenburgilaisen kanssa, avioliitto oli lapseton.
Perintö

Kristoffer kuoli vuonna 1448 yllättäen ilman perillisiä, mikä johti jälleen epäselvyyteen Kalmarin unionin jatkosta ja kiistoihin sen hallinnasta. Hänen leskensä avioitui hänen seuraajansa Kristian I:n kanssa.
Hispaniola

Hispaniola
| --- | --- |
Muut nimet:  La Española (esp.) Ispayola (hait.kreol)
Sijainti:  Länsi-Intia  Haiti  Dominikaaninen tasavalta
Saariryhmä:  Isot Antillit
Korkein kohta:  Pico Duarte 3 098 m
Pinta-ala:  76 480 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  18 943 000
Suurin kaupunki:  Santo Domingo
Asutuskeskukset:  Port-au-Prince
Kieli:  espanjan kieli, ranskan kieli, Haitin kreoli
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Hispaniola (esp. La Española, haitiksi Ispayola, ransk. Hispaniola) on Karibian toiseksi suurin saari. Se kuuluu Isoihin-Antilleihin, ja se jakaantuu poliittisesti Haitin ja Dominikaanisen tasavallan valtioihin. Hispaniolan saaren pinta-ala on 76 200 neliökilometriä ja asukasluku noin 21 miljoonaa.
Maantiede

Hispaniola sijaitsee Atlantin ja Karibianmeren välissä Karibian saariketjun keskellä noin 960 kilometriä Floridasta kaakkoon ja vajaat 500 kilometriä Etelä-Amerikasta pohjoiseen. Lännessä on Kuuba ja idässä Puerto Rico.
Hispaniolaa halkoo kahdeksan vuoriketjua, joista suurin on Cordillera Central/Massif du Nord. Saaren pisin joki on Río Yaque del Norte ja suurin järvi Lago Enriquillo, kumpikin Dominikaanisen tasavallan puolella. Korkein vuori Pico Duarte nousee 3 175 metrin korkeuteen.
Hispaniolan topografinen kartta.
Cordillera Central on saaren suurin vuoriketju.
Río Yaque del Norte on saaren pisin joki. Kuvassa joki yläjuoksullaan vuoristossa.
Lago Enriquillo on saaren suurin järvi.
Ilmasto

Hispaniolalla on trooppinen, kuuma ja kostea ilmasto. Keskilämpötila on 26 °C. Vuoristoseuduilla on noin kuusi astetta viileämpää kuin rannikolla, missä maksimilämpötilat ylittävät 30 °C. Pohjoisrannikolla sataa eniten lokakuusta toukokuuhun, etelärannikolla toukokuusta lokakuuhun.
Luonto

Metsät ja puut peittävät Haitista satelliittikuvien mukaan noin kolmasosan. Dominikaanisen tasavallan puolella metsät peittävät maasta noin 40 prosenttia. Metsien osuus kasvoi maassa vuosien 2003–2012 välillä kahdeksan prosenttiyksikköä.
Hispaniolalla on tunnistettu yli 5 600 kasvilajia, joista 36 prosenttia on kotoperäisiä. Saarella elää muun muassa krokotiileja, iguaaneja, lamantiineja ja skorpioneja. Saarella ei ole suuria nisäkkäitä tai myrkkykäärmeitä. Hispaniolassa on 12 kansallispuistoa, joista kymmenen itä- ja kaksi länsipuolella.
Historia

Hispaniola nousi merestä noin 140 miljoonaa vuotta sitten.
Hispaniolan varhaisimmat asukkaat tulivat saarelle tiettävästi noin vuonna 2600 eaa. Etelä-Amerikasta Pienten-Antillien kautta. He asuivat luolissa ja jokien rannoilla, kalastivat ja keräilivät ruokansa. Toinen muuttoaalto saarelle tuli noin vuonna 250 eaa. mahdollisesti nykyisen Venezuelan alueelta. Tulijat valmistivat edistynyttä keramiikkaa. Kolmas muuttoaalto saapui ajanlaskun alun tienoilla ja kesti noin tuhat vuotta. Nämä muuttajat saattoivat tulla Perun Andeilta tai Orinocon varrelta Venezuelasta. Tämä kolmas aalto syrjäytti kaksi ensimmäistä aaltoa ja synnytti oman taino-kulttuurinsa koko Karibiaan läntistä Kuubaa lukuun ottamatta. Arawakeihin kuuluvia tainoja oli Hispaniolalla noin 400 000 kun Kristoffer Kolumbus purjehti sinne Espanjasta vuonna 1492.
Hispaniola on eurooppalaisten antama saaren latinankielinen nimi. Saaren alkuperäisasukkaat kutsuivat saarta Quisqueyaksi tai Haitiksi, joka tarkoittaa ”Vuorimaata”.
Lähtiessään paluumatkalle Kolumbus jätti saarelle La Navidadin siirtokuntaan 39 miestä varusteineen. Seuraavana vuonna palatessaan paikalle Kolumbus löysi miehet tapettuina ja linnakkeen poltettuna. Tainot olivat surmanneet espanjalaiset sen jälkeen kun nämä olivat alkaneet hyökkäillä intiaaninaisten kimppuun. Kolumbus perusti saarelle uuden siirtokunnan nimeltä La Isabela. Se kärsi taudeista, hirmumyrskyistä ja tulipaloista. Vuonna 1496 saarelle rakennettiin Santo Domingon siirtokunta, josta kasvoi myöhemmin suuri kaupunki. Tainoista tehtiin pakkotyöläisiä kultakaivoksiin, ja suurin osa heistä kuoli tauteihin seuraavien 25 vuoden aikana. Vuonna 1519 tainoja oli jäljellä enää 500, ja he pakenivat vuorille.
Kultakaivosten ehdyttyä saarella alettiin kasvattaa karjaa ja viljellä sokeriruokoa. Kun intiaanit olivat huvenneet olemattomiin, espanjalaiset alkoivat tuoda Hispaniolaan orjia Afrikasta 1520-luvulta alkaen. Merirosvouksen vuoksi saaren laivaliikenne väheni 1500-luvun lopulta alkaen ja Santo Domingo suojattiin muurilla. Ranska ja Englanti ottivat jalansijan saaren pohjois- ja länsiosista. Saari jaettiin Espanjan ja Ranskan kesken vuonna 1697 Yhdeksänvuotisen sodan rauhanneuvotteluissa. Ranskan hallitseman saaren länsiosan ja Espanjan hallitseman itäosan raja piirrettiin vuonna 1731 ja viimeisteltiin vuonna 1777. Länsiosa itsenäistyi Haitin tasavallaksi vuonna 1804 ja itäosa Dominikaaniseksi tasavallaksi vuonna 1844.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hispaniola Wikimedia Commonsissa
Suomen lippu

Suomen kansallislippu.
Suomen lippu eli siniristilippu on yksi Suomen kansallissymboleista. Lipussa on valkoisella pohjalla sininen risti. Kuvio pohjautuu pohjoismaiseen ristilippuun.
Eduskunta hyväksyi siniristilipun Suomen valtiolipuksi 28. toukokuuta 1918, ja senaatti vahvisti lain seuraavana päivänä. Sitä ennen muun muassa lipun väreistä oli käyty keskustelua, osa kannatti sinivalkoista ja osa punakeltaista lippua. Senaatti oli ehdottanut vuoden alussa niin sanottua leijonalippua valtiolipuksi. Siniristilipun suunnittelivat lopulta Eero Snellman ja Bruno Tuukkanen. Lipusta on käyttötarkoitukseltaan kolme eri tyyppiä: kansallislippu eli tavallinen siniristilippu, suorakaiteinen valtiolippu ja kielekkeinen valtiolippu.
Suomessa on vuodessa vähintään seitsemän virallista liputuspäivää sekä 12 vakiintunutta liputuspäivää. Jokaisella on kuitenkin oikeus liputtaa Suomen lipulla silloin, kun katsoo sen aiheelliseksi. Kansallislippu toimii myös suomalaisen aluksen kansallisuustunnuksena.
Symboliikka

Suomen lipussa on sininen risti valkoisella pohjalla. Ristikuvio pohjautuu pohjoismaiseen ristilippuun ja viestii pohjoismaisesta yhteenkuuluvuudesta ja sitoutumisesta pohjoismaiseen perinteeseen. Lipulla ei ole virallista tunnustuksellista selitystä, mutta risti on kristillinen symboli ja joillekin Suomen lipun risti symboloi kristinuskoa.
Suomen lipun sininen ja valkoinen väri edustavat monille lunta ja Suomen lukuisia vesistöjä. Ensimmäisenä tätä värien symboliikkaa toi julkisuudessa esille Zachris Topelius ajaessaan siniristilipun käyttöönottoa Suomen lipuksi 1800-luvun puolivälissä. Ensimmäisen kerran Topelius esitti sinistä ja valkoista Suomen väreiksi vuonna 1854 ilmestyneessä sadussaan Linnake Suomen puolustus, joka ilmestyi lastenlehdessä nimeltä Eos. Sadussa poikien lumisodan kenraali sanoo sinivalkoista lippua pystyttäessään: ”Minä sanon teille että valkoinen ja sininen ovat Suomen värit – valkoinen talviemme lumen ja sininen sinisten järviemme vuoksi”. Topelius jatkoi sinivalkoisten värien puolustamista ja leijonalipun punakeltaisten värien voimakasta vastustamista 1860-luvun lippukeskustelussa. Historiantutkija Matti Klingen mukaan lojalisti Topelius kannatti sinivalkoisia värejä mahdollisesti siksi, että Venäjän keisarikunnan laivaston lippuna oli siniristilippu. Sen vino risti oli pyhän Andreaksen risti, ja siniseen ristiin naulittu pyhimys oli erityisesti hallitsijahuoneeseen liittyvän Andreaksen ritarikunnan tunnus.
Historiallisesti Suomen lipun valkoisen värin on ajateltu myös symbolisoivan viattomuutta ja tahrattomuutta sekä ylipäänsä kansallisia arvoja, kuten tasa-arvoa. Kansallisiin symboleihin perehtynyt Tampereen yliopiston tutkija Tuomas Tepora näkee Suomen lipun olevan myös symboli perisuomalaiselle tavalle välttää ristiriitoja. Hän toteaa samalla, että Suomen lippua ajatellaan kokoavana kansallisena symbolina, jonka pitäisi olla politiikan yläpuolella. Teporan mukaan lippu on kuitenkin yksi poliittisimmista tunnuksista Suomessa, ja että lipussa on olennaisinta, että se jakaa ihmisiä ja saa heidät ajattelemaan poliittisesti.
Kansallislippu ja valtiolippu > Kansallislippu

Kansallislippu on suorakaiteen muotoinen ja sen mittasuhteet ovat:
korkeus 11 mittayksikköä
leveys 18
ristin sakaran leveys 3
kenttien korkeus 4
tangonpuoleisten kenttien pituus 5
ulompien kenttien pituus 10.
Pystysuunnassa kansallislippu siis jakautuu suhteessa 4:3:4 ja vaakasuunnassa 5:3:10.
Kansallislippu ja valtiolippu > Valtiolippu > Suorakaiteinen

Suorakaiteinen valtiolippu on muuten samanlainen kuin kansallislippu, mutta ristin sakaroiden leikkauskohdassa on Suomen vaakuna neliönmuotoisella pohjalla. Vaakunan punaisen pohjan ja lipun sinisen ristin välissä on ohut keltainen reunus, jonka leveys on 1/40 ristin sakaran leveydestä (eli 3/40 mittayksikköä).
Suorakaiteista valtiolippua käyttävät Suomen lipusta annetun lain viidennen pykälän mukaan eduskunta, ministeriöt, ministeriöiden alaiset keskushallinnon virastot ja niihin verrattavat virastot ja laitokset (myös poliisin valtakunnalliset yksiköt ja poliisilaitokset), korkein oikeus, korkein hallinto-oikeus, hovioikeudet, aluehallintovirastot, elinkeino-, liikenne- ja ympäristökeskukset, Suomen ulkomailla olevat diplomaattiset tai niihin rinnastettavat edustustot ja lähetettyjen konsulien johtamat konsuliedustustot, Suomen Pankki, Kansaneläkelaitos, Suomen Akatemia, julkisoikeudelliset yliopistot, Rajavartiolaitos sekä valtion alukset.
Kansallislippu ja valtiolippu > Valtiolippu > Kielekkeinen

Kielekkeinen valtiolippu on yhtä mittayksikköä pidempi kuin suorakaiteinen valtiolippu. Sen ulompien kenttien pituus on 6 ja kielekkeiden pituus 5 mittayksikköä. Kielekkeinen valtiolippu siis jakaantuu pystysuunnassa suhteessa 4:3:4 ja vaakasuunnassa 5:3:6:5. Ennen vuoden 1978 lippulakiuudistusta kielekkeisestä valtiolipusta käytettiin nimitystä sotalippu.
Kielekkeistä valtiolippua käyttävät puolustusvoimien esikunnat, joukko-osastot, laitokset ja alukset.
Tasavallan presidentti käyttää kielekkeistä valtiolippua, jonka tangonpuoleisessa yläkentässä on sini-keltainen vapaudenristi.
Puolustusministeri käyttää kielekkeistä valtiolippua, jonka tangonpuoleiseen yläkenttään on sijoitettu erikoismerkkinä kaksi vastakkain asetettua paaluttaista ruskeaa pistinkivääriä vinoristittäin asetettujen keltaisten tykinputkien päälle.
Puolustusvoimain komentaja käyttää kielekkeistä valtiolippua, jonka tangonpuoleiseen yläkenttään on sijoitettu erikoismerkkinä vinoristittäin ruskea-keltainen marsalkansauva ja sinikeltainen miekka, joiden välissä on paaluttain keltainen tykinputki.
Merivoimien komentaja käyttää kielekkeistä valtiolippua, jonka tangonpuoleiseen yläkenttään on sijoitettu erikoismerkkinä paaluttainen sininen ankkuri vinoristittäin asetettujen keltaisten tykinputkien päälle.
Lisäksi on olemassa presidentin viiri ja pieni valikoima erilaisia Suomen lippuun pohjautuvia asevoimien komentoviirejä.
Pursiliput

Pursiseuraan rekisteröidyssä huvialuksessa voidaan käyttää pursilippua, jossa kansallislipun sinisen ristin päällä on ohut valkoinen risti ja tangonpuoleisessa yläkulmassa veneily-yhdistyksen erikoismerkki.
Värit

Suomen lipun sininen väri määriteltiin aluksi kankaisten värimallien avulla. Asiaa koskeva valtioneuvoston päätös annettiin toukokuussa 1925. Villasta ja puuvillasta valmistetut värimallit toimitettiin keskeisille viranomaisille muun muassa maakuntiin, ja lipputangon omistajat saattoivat matkustaa niitä katsomaan.
Kankaiset värimallit kuitenkin haalistuivat vuosikymmenien kuluessa. Asiaan oli kiinnitetty huomiota jo 1950-luvun lopulla, kun uusi lippukomitea aloitti työnsä. Uusi säädös asiasta annettiin vasta syksyllä 1993, ja siinä lipun värit määriteltiin kolmen värijärjestelmän avulla. CIE:n suositusten mukaisina suureina CIE:n standardivalolähdettä D65 käytettäessä ja mitattuna spektrofotometrilla (Minolta CM-1000), jonka optinen geometria on d/2° (diffuusi valaistus, heijastus mitattu kahden asteen kulmassa näytteen normaalin suhteen), värisävyt ovat seuraavat:
| väri | valontiheyskerroin | (x, y) -värikoordinaatit | (L*, a*, b*) -värikoordinaatit | NCS-väri (likiarvoja) | Pantone-väri (likiarvoja) | RGB-väri (likiarvoja) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| sininen | Y = 5.86 | (0.1856, 0.1696) | (29.06, 7.24, -36.98) | 4060-R90B | 294C | #002F6C |
| punainen | Y = 10.9 | (0.576, 0.312) | (39.4, 59.0, 29.6) | 1090-Y90R | 186C | #C8102E |
| keltainen | Y = 45.7 | (0.486, 0.457) | (73.4, 14.8, 79.0) | 0080-Y20R | 123C | #FFC72C |
Sallitut poikkeamat ovat enintään 4 CIE:n vuonna 1976 määrittelemää ΔE*ab -yksikköä.
Historia > Helsingin ylioppilaskunnan lippu

Keisarillisen Aleksanterin yliopiston ylioppilaskunnan lippu ja Alex Federleyn piirros vuoden 1848 floranpäivän juhlasta Kumtähden kentällä.
Ylioppilaiden floranpäivän juhlassa Helsingissä 13. toukokuuta 1848 liehutettiin Keisarillisen Aleksanterin yliopiston ylioppilaskunnan lippua. Se oli juhlaa varten valkeasta silkkikankaasta ommeltu lippu, jonka keskelle oli kuvattu laakerin- ja tammenlehvien ympäröimä Suomen suuriruhtinaskunnan leijonavaakuna. Vaakunan lippuun oli maalannut Frans Josef von Becker. Tätä lippua tervehdittiin juhlassa Suomen lippuna eläköön-huudoin. Isänmaallisen juhlan pysyvä anti oli siellä lauletun Maamme-laulun ottaminen Suomen kansallislauluksi.
Historia > Purjeveneliput ja pursiseurat

Vuodesta 1861 lähtien purjehdusseurat alkoivat käyttää lippua, joka erosi nykyisestä Suomen lipusta vain mittasuhteiltaan. Venäjän vallan ajan lopulla sillä oli jo eräänlainen epävirallinen Suomen lipun asema.
Suomen vanhin pursiseura, porilainen Segelföreningen i Björneborg, BSF rf, perustettiin vuonna 1856, mutta sillä ei ollut vielä lippua. Helsingissä toiminut Nyländska Jaktklubben perustettiin 1860. Lipukseen se sai Pietarin Jokipursiseuran lipun, joka oli valkoinen siniristilippu, ja vasempaan yläkulmaansa se sai Uudenmaan vaakunan. Porin BSF sai samanlaisen lipun omine vaakunoineen 1866, ja myöhemmin myös muut Suomen uudet pursiseurat. Koska tämä varhainen siniristilippu symboloi Suomen purjehdusharrastuksen yhteyttä keisarilliseen laivastoon, sinivalkoiset värit eivät saavuttaneet vähän myöhemmin lehdistökeskusteluissa yleistä suosiota Suomen kansallisväreinä.
Suomen lipulle tuli käytännön tarve 1862 kesällä Marstrandin kylpyläkaupungissa, kun suomalainen venekunta oli yhtäkkiä varustettava purjehduskilpailuihin. Päätettiin yksimielisesti, että Suomen lipun värien piti olla valkoinen ja sininen. Pursiseuran nuoret naiset tekivät nopeasti suomalaisten veneelle lipun, jonka yläpuoli oli valkoinen, alapuoli sininen, ja yläkulmassa oli Suomen leijona.