stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikró Nisí (Zákynthos)

Mikró Nisín saari.
| --- | --- |
Muut nimet:  Garézos (Γαρέζος), Kápari (Κάπαρη)
Sijainti:  37°53′09″N, 20°43′26″E, Zákynthos Zákynthos, Jooniansaaret Kreikka
Saariryhmä:  Jooniansaaret
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,007 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mikró Nisí (kreik. Μικρό Νησί, ”Pieni saari”) eli Garézos (Γαρέζος) eli Kápari (Κάπαρη) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Jooniansaarten saariryhmään ja sijaitsee Zákynthoksen saaren koillisrannikon edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,007 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Mikró Nisí kuuluu Zákynthoksen kuntaan, Zákynthoksen alueyksikköön ja Jooniansaarten alueeseen.
Mikael VIII Palaiologos

| Mikael VIII Palaiologos |
| --- | --- |
 
Nikaian keisari
Valtakausi:  1. tammikuuta 1259–15. elokuuta 1261
Edeltäjä:  Johannes IV Laskaris
Bysantin keisari
Valtakausi:  15. elokuuta 1261– 11. joulukuuta 1282
Edeltäjä:  Johannes IV Laskaris
Seuraaja:  Andronikos II Palaiologos

Syntynyt:  1225 Nikaian keisarikunta
Kuollut:  11. joulukuuta 1282 Pakhomion, Bysantin keisarikunta
Puoliso:  Theodora Dukaina Vatatzaina
Lapset:  Manuel Palaiologos Andronikos II Palaiologos Konstantinos Palaiologos Irene Palaiologina Anna Palaiologina Eudokia Palaiologina Theodora Palaiologina Eufrosyne Palaiologina Maria Palaiologina
Suku:  Palaiologos
Isä:  Andronikos Palaiologos
Äiti:  Theodora Angelina Palaiologina
Mikael VIII Palaiologos (kreik. Μιχαήλ Η΄ Παλαιολόγος, 1225 – 11. joulukuuta 1282) oli Bysantin keisari 1261–1282. Hän oli Palaiologos-hallitsijasuvun perustaja.
Mikael Palaiologos oli etäistä sukua monille entisille hallitsijasuvuille. Hän kunnostautui sotilaana jo nuorella iällä ja sai suuria vastuita keisari Johannes III Dukasin armeijassa.
Keisari Theodoros II Laskariksen kuollessa Johannes IV Laskaris oli kuusivuotias. Mikael VIII Palaiologos oli aluksi nuoren Johannes IV Laskariksen holhooja, mutta teki itsestään pian Johanneksen hallitsijakumppanin.
Mikaelin aikakaudella vallattiin takaisin Konstantinopoli joka oli ollut latinalaisen keisarikunnan hallussa neljännestä ristiretkestä saakka. Itse valtauksessa sattumalla oli suuri osa, yksi Mikaelin kenraaleista oli lähistöllä kun varuskunta oli tyhjillään ja valtaus kävi äkkiä 15. heinäkuuta 1261. Heti kun kaupunki saatiin vallattua Mikael antoi sokaista Johanneksen ja teki itsestään yksinvaltiaan.
Mikael aloitti Konstantinopolin jälleenrakennuksen, avasi yliopiston uudelleen ja edisti muutenkin oppineisuutta, mikä johti Bysantin "renessanssiin" 1300- ja 1400-luvuilla.
Anjoun ja Sisilian kuningas Kaarle I oli tuohon aikaan lännen kyvykkäin diplomaatti. Hän pyrki valloittamaan Konstantinopolin uudelleen, mutta monimutkaisten liittolaissuhteidensa avulla Mikael onnistui torjumaan valtauksen. Osana tätä valtapeliä Mikael yritti neuvotella paavi Martinus IV:n kanssa kirkkojen yhdistämisestä (jotta suuri skisma päättyisi). Lyonin kirkolliskokous teki tämänsuuntaisen päätöksen vuonna 1274, mutta heti Mikaelin kuoltua ortodoksikirkko julisti päätöksen pätemättömäksi.
Patriarkka Arsenios Autoreianos oli aluksi Mikaelin kannattaja, mutta kun tämä sokaisi Johanneksen, Arsenios julisti Mikaelin kirkonkiroukseen. Kiistat kirkon kanssa jatkuivat, ja kun Mikael kuoli, kirkko ei sallinut hänelle kristillisiä hautajaisia.
Kirjallisuutta

Georg Ostrogorsky: History of the Byzantine State.  Rutgers University Press, 1969.  ISBN 0-8135-1198-4
John Julius Norwich: Byzantium: The Decline and Fall.  Viking, 1991.  ISBN 0-679-41650-1
Miinanraivaaja DR-7

Hinaaja/Miinanraivaaja Pirttisaari  oli alun perin Yhdysvalloissa Normandian maihinnousua varten rakennettu hinaaja DR-7. Tyyppi oli niin merikelpoinen, että lisäpolttoainesäiliöin varustettuna se voitiin ajaa omin konein Yhdysvalloista Englantiin. Kuitenkin aluksia upposi monta tässä siirrossa.
Valmistus

ST-342 tilattiin American Machinery Corporationilta Beresfordista Floridasta. Se valmistui 1943.
Alustyyppi oli 150 tonnin uppoamainen, 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja syväys 2,6 metriä. Koneena oli 400 hevosvoiman diesel suoralla kytkimellä; alustyypin erikoisuus oli se, ettei siinä ollut alennusvaihteita eikä edes peruutusta, vaan peruutusta varten kone piti sammuttaa ja käynnistää uudelleen päinvastaiseen suuntaan.
Palvelus

Kansanhuoltoministeriö osti 12. kesäkuuta 1946 Yhdysvaltain asevoimien selvittelyelimeltä kahdeksantoista ST-luokan hinaajaa sodanjälkeiseen miinanraivaukseen. Aluksen matka Suomeen alkoi 28. heinäkuuta Schiedamin Wilhelminahavenista. Se saapui 8. elokuuta Hankoon.
Meivoimat vuokrasi aluksen 30. marraskuuta 1946 nimeten sen DR-7:ksi. Alus varustettiin miinanraivaukseen ja se palveli koko raivauskauden ajan. Sen päätyttyä merivoimat osti aluksen 27. joulukuuta 1951 ja se sijoitettiin Turun laivastoasemalle hinaajaksi nimellä Pirttisaari.
Pirttisaari poistettiin alusluettelosta 1980 ja se myytiin yksityiselle keväällä 1981. Merimiesammattikoulun opettajina Suomen Joutsenella toimineet merikapteenit ja konemestarit ostivat Pirttisaaren, varta vasten perustetulle Suomen Joutsenen kannatusyhdistykselle turkulaiselta romukauppiaalta. Alus nimettiin tuolloin  Auraksi. Alusta käytettiin oppilaiden harjoitusaluksena. Hinauksia tehtiin ruokapalkalla ympäri Suomen, jotta lainaa pystyttiin lyhentämään. Hinauksia oli ajoittain niin paljon, että tuli pula päälliköstä. Apuun kutsuttiin Pirttisaaren viimeinen päällikkö Aimo Helminen.  Merimiesammattikoulun lopettamisen jälkeen Aura myytiin Turun Aurajoessa vanhasta rahtilaivasta kuunari Estelleä rakentavalle "Eestaas" yhdistykselle. Se sai uudelta omistajaltaan nimekseen Normandia ja sen kotisatamana on Kotka.
Kotisatamana on Punkaharju, Putikko vuodesta 2010.﻿
Mierolan silta

| Mierolan silta |
| --- | --- |
 Silta joulukuussa 2011.
Ylittää:  Mierolansalmi, Vanajavesi
Sijainti:  Mierola, Hattula
Ylläpitäjä:  Hattulan kunta
Siltatyyppi:  teräsbetoninen holvisilta
Pisin jänneväli:  30,6 m
Pituus:  88,6 m
Leveys:  5,8 m
Avattu liikenteelle:  1919
Koordinaatit:  61°03′49″N, 024°23′22″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Mierolan silta tai Mierolan vanha silta on teräsbetoninen, vuonna 1919 valmistunut museosilta Hattulassa. Kolmiaukkoisen holvisillan pituus on 88,6 m ja hyötyleveys 5,8 m. Silta ylittää Vanajaveden kapeikon, Mierolansalmen. Salmen molemmin puolin oleva Mierolan ja Rahkoilan kylän muodostama alue sisältyy Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Sillasta tuli museosilta vuonna 1982. Parinsadan metrin päästä vanhasta sillasta kantatiellä 57 on uudempi, raskaammalle liikenteelle suunniteltu Mierolansalmen silta.
Aikaisempi puinen silta

Mierolansalmessa on ollut siltoja jo 1600-luvulta lähtien. Paikalla ollut vuonna 1904 valmistunut kolmeosainen puinen ponsiansassilta oli ollut tarkoitus uusia kivisillaksi. Silloinen Tie- ja vesirakennusten ylihallitus oli tehnyt jo suunnitelman kivisillasta. Suunnitelmia jouduttiin tarkastelemaan uudestaan, kun punakaartilaiset polttivat vetäytyessään vanhan sillan keväällä 1918. Uusi silta oli pakko saada pikaisesti.
Uusi teräsbetonisilta

Kivisillan rakentamisesta jouduttiin luopumaan sen pitkän rakentamisajan ja korkeamman hinnan takia. Helsinkiläinen Oy Constructor Ab teki tarjouksen ja sai rakentaakseen uuden teräsbetonisillan. Urakka oli kokonaisurakka, eli Constructor hankki myös sillan suunnittelun.
Mierolan silta on kolmeaukkoinen, teräsbetoninen holvisilta. Reunimmaisten aukkojen jännemitat ovat 7 metriä ja keskiaukko, rakenteellisesti kolmenivelinen holvi, on jännemitaltaan 30,6 metriä. Keskiaukon vapaaksi väliksi jää 30,2 metriä. Välituet on perustettu puupaaluille. Keskiaukon nuolikorkeus eli aukon laen etäisyys kantojen yhdyssuorasta on 4,7 metriä. Sillan leveys on 6 metriä, ja hyötyleveydeksi jäi 5,8 metriä. Uusi silta tukeutuu vanhasta sillasta säilyneisiin järeisiin kivisiin maatukiin.
Sillan rakentaminen kesti kahdeksisen kuukautta, ja se avattiin liikenteelle 5. lokakuuta 1919. Siltaa on kunnostettu mm. 1980-luvun alussa, kun siitä tuli museosilta.
Mierolan sillan esteettisestä ilmeestä vastasi arkkitehti Sigurd Frosterus. Silta on julkisivuiltaan monumentaalinen, mutta sen massiivisuutta on tasapainotettu – esimerkiksi sillan betoniset umpikaiteet saavat holvin ohuen laen vaikuttamaan paksummalta. Sillan ulkopinta on profiloitu muotin pystyrimoituksella. Hämäläisessä järvimaisemassa oleva silta on ollut taiteilijoiden suosiossa. Se on kuvattu myös Hattulan vaakunassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mierolan silta Wikimedia Commonsissa
Hattula
| --- | --- |
Kyliä ja taajamia:  Kivijoki • Koski • Lepaa • Mervi • Nihattula • Parola • Parolannummi • Pekola • Rahkoila • Sattula
Luonto:  Alajärvi • Iso Tähilammi • Lehijärvi • Leteensuo • Pikku Tähilammi • Retulansaari • Sotkajärvi • Vanajavesi
Nähtävyyksiä:  Hattulan Kotikirkko • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hattulan uusi kirkko • Mierolan silta • Panssarimuseo • Parolan leijona • Ryysyranta • Tenholan linnavuori • Tyrvännön kirkko • Tyrvännön sakaristo
Muuta:  Ahlbackan kartano • Hattulan vaakuna • Lepaan puutarhaopisto • Panssariprikaati • Parolan lentokenttä • Parolannummen kenttäalttari • Parolan rautatieasema • Parolan Visa • Pekolan Isku • Satulinna • Tyrvännön lentokenttä • Vesunnin kartano
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
| n k Perustiedot Wikidatassa: Mierolan silta (Q11882438)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: holvisilta, maantiesilta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Hattula
koordinaatit: 61°03′49″N 24°23′22″E﻿ / ﻿61.0636°N 24.3894°E﻿ / 61.0636; 24.3894

Sillan kyljen uritusta.
Silta on kuvattuna myös Hattulan vaakunaan.
Hattulan vaakuna
Mikró Sofráno

| --- | --- |
Muut nimet:  Mikrí Zaforá (Μικρή Ζαφορά), Tzafarás (Τζαφαράς)
Sijainti:  36°02′50″N, 26°24′33″E, Astypálaia Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,104 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Mikró Sofráno (kreik. Μικρό Σοφράνο) eli Mikrí Zaforá (Μικρή Ζαφορά) eli Tzafarás (Τζαφαράς) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Egeanmeren kaakkoisosassa etelään Zaforásin eli Megálo Sofránon ja Sochásin saarista. Saaren pinta-ala on noin 0,104 neliökilometriä ja se on asumaton. Hallinnollisesti Mikró Sofráno kuuluu Astypálaian kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Se on osa merialueensa pienten saarten muodostamaa Natura-aluetta.
Mikrogeophagus

| Mikrogeophagus |
| --- | --- |
 Perhoskirjoahven (Mikrogeophagus ramirezi)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Mikrogeophagus  Meulengracht-Madsen, 1968
Katso myös
   Mikrogeophagus Wikispeciesissä   Mikrogeophagus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mikrogeophagus on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joita tavataan Etelä-Amerikasta:
Mikrogeophagus altispinosus (Haseman, 1911) – Rusokirjoahven
Mikrogeophagus ramirezi (Myers & Harry, 1948) – Perhoskirjoahven
Miehen lisääntymiselimistö

Miehen lisääntymiselimistö muodostuu miehen sukupuolielimistä. Miehen sisäisiä sukupuolielimiä ovat kivekset, siemenjohtimet ja lisäsukupuolirauhaset. Miehen ulkoisia sukupuolielimiä ovat siitin eli penis sekä kivespussi.
Miehen lisääntymiselimistö tuottaa siittiöitä, miehen sukusoluja, ja sijoittaa niitä sukupuoliyhdynnässä naisen lisääntymiselimistöön, jossa tapahtuu naisen munasolun hedelmöittyminen. Siittiöiden lisäksi kivekset tuottavat mieshormoni testosteronia.
Osat > Kivekset

Kivekset ovat miehen primaareja eli ensisijaisia sukupuolielimiä. Niiden tärkein tehtävä on tuottaa siittiöitä ja mieshormoni testosteronia. Kiveksiä on kaksi, ja ne sijaitsevat kehon ulkopuolella olevan kivespussin sisällä siemennuoran varassa roikkuen. Aikuisen miehen kives on kooltaan 3–5 × 2–3 senttimetriä. Kiveksen päällä on lisäkives, josta lähtee siemenjohdin nivuskanavan kautta rakkularauhasiin.
Kiveskudoksessa on noin 350 metrin pituudelta siementiehyitä. Kiveksen Sertolin solut tuottavat 10–20 miljoonaa siittiötä vuorokaudessa. Valmiit siittiöt siirtyvät kiveksistä lisäkiveksen alueelle ja poistuvat sieltä myöhemmin rakkularauhasten ja virtsaputken kautta ulos siemennesteen mukana, kun mies saa siemensyöksyn.
Testosteronia syntyy kivesten Leydigin soluissa, jotka sijaitsevat siementiehyiden välissä.
Osat > Eturauhanen

Eturauhasen tehtävä on tuottaa nestettä, joka muodostaa siemennesteestä noin neljäsosan. Eturauhanen sijaitsee virtsaputken loppuosan ympärillä lantionpohjassa virtsarakon alapuolella. Se painaa noin 20 grammaa.
Osat > Rakkularauhaset

Rakkularauhaset tuottavat suurimman osan siemennesteen nesteestä, jota siittiöt käyttävät ravinnokseen. Rakkularauhasia on kaksi, ja ne ovat 4–6 senttimetriä pitkiä ja sijaitsevat virtsarakon takana lantionpohjassa virtsarakon ja peräsuolen välisessä tilassa.
Osat > Siitin

Siitin muodostuu kolmesta paisuvaisesta, verisuonista, hermoista ja erilaisista kalvoista. Siitintä peittää iho ja esinahka. Kehon ulkopuolella siittimestä on noin kolme neljäsosaa sen pituudesta.
Miehen kiihottuessa siittimen paisuvaiset täyttyvät verellä ja siitin jäykistyy, eli mies saa erektion. Kiihottumisen saavuttaessa huippukohtansa mies saa orgasmin ja siemensyöksyn, jolloin siittimestä purkautuu siemennestettä.
Sukupuoliyhdynnässä siemenneste siirtyy emättimen kautta naisen sukuelimistöön, missä se voi hedelmöittää munasolun ja johtaa uuden elämän syntyyn.
Elinkaari

Miehen lisääntymiselimistö kehittyy sikiövaiheessa naisen lisääntymiselimistön kanssa yhteisistä alkumuodoista. XY-sukupuolikromosomisto saa aikaan sen, että sikiölle kehittyvät miehen sukupuolielimet. Sukupuolielinten kehittyminen miehisiksi johtuu Y-kromosomin SRY-geenin koodaamasta proteiinista. Alkiolle kehittyy kahdeksanteen tai yhdeksänteen viikkoon mennessä alkeelliset kivekset. Ne alkavat tuottaa testosteronia, joka saa sikiön lisääntymiselimistön mesonefrostiehyet kehittymään miehen lisääntymiselimistön tiehyiksi.
Naarastyyppiset ulkoiset sukupuolielinaiheet (labioskrotaalipoimu, urogenitaalipoimu ja genitaalikyhmy) maskulinisoituvat poikasikiöllä viikoilla 12–20. Labioskrotaalipoimuista tulee poikasikiöllä kivespussi, urogenitaalipoimuista siittimen varsi, ja genitaalikyhmystä terska. Kivekset laskeutuvat kivespussiin viikkojen 6 ja 28 välillä.
Syntymän jälkeen lapsuusaikana pojan sukupuolielimet eivät juurikaan muutu. Murrosiässä sukupuolielimistä tulee lisääntymiskykyiset. Siitin ja kivekset kasvavat, ja ulkoisiin sukupuolielimiin kasvaa häpykarvoitusta.
Keski-ikäistyvän ja vanhenevan miehen kivesten testosteronituotanto ja siittiöntuotanto heikkenevät, ja hän voi alkaa saada erektiohäiriöitä.
Pauliina Miettinen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 20. toukokuuta 1972 (ikä 52)
Syntymäpaikka: Kuopio, Suomi
Pelipaikka: kaikki
Lempinimi: Pade
Junioriseurat
: Kuopion MimmiFutis
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
|  | Kuopion MimmiFutis |  |  |
|  | FC Kontu |  |  |
|  | Turun Pyrkivä |  |  |
|  | Malmin Palloseura |  |  |
| 1996–1998 | Franklin Pierce College |  ? | (122) |
| 1998–2000 | Boston Renegades |  |  |
| 2001–2003 | HJK |  |  |
| 2004 | Kuopion MimmiFutis |  |  |
Maajoukkue
|  | Suomi U17 | 3 | (0) |
|  | Suomi U23 | 3 | (0) |
| 1992–2004 | Suomi | 26 | (0) |
Valmennusura
1999–2000: Franklin Pierce College
2001–?: Barry University
2005: Floridan valtionyliopisto
2007–2008: FC Kontu
2009: PK-35 Vantaa
2010: Sky Blue FC
2011–2013: PK-35 Vantaa
2019: NJS
2020–2023: TiPS
2023–: KuPS

Pauliina Miettinen (s. 20. toukokuuta 1972 Kuopio) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Hän toimii  KuPS:n päävalmentajana Kansallinen Liigassa. Miettinen edusti pelaajana Suomen maajoukkuetta ja hän on voittanut Suomen mestaruuksia sekä pelaajana että valmentajana.
Pelaajaura

Miettinen pelasi urallaan maalivahtina, puolustajana ja Yhdysvalloissa myös hyökkääjänä. Hän on yksi harvoista jalkapalloilijoista, joka on pelannut maajoukkuetasolla sekä maalivahtina (9 ottelua) että kenttäpelaajana (17 ottelua). Miettisen ensimmäinen seura oli kuopiolainen KMF. Sittemmin hän pelasi Kontulan Urheilijoissa, Turun Pyrkivässä, Malmin Palloseurassa ja Helsingin Jalkapalloklubissa. Miettinen pelasi myös Yhdysvalloissa Franklin Pierce Collegen joukkueessa ja oli seuran kapteeni kolmen vuoden ajan. Franklin Piercessa on pelannut Suomen naisten maajoukkuepelaajista myös Minna Mustonen. Miettinen voitti Suomen mestaruuden HJK:ssa 2001 sekä Suomen Cupin Turun Pyrkivässä 1994 ja HJK:ssa 2002.
Maajoukkueessa Miettinen pelasi yhteensä 26 maaottelua vuosina 1992–2004.
Valmentajaura

Miettisen valmennusura alkoi hänen pelatessa Yhdysvalloissa. Hän toimi ensin Franklin Pierce Collegen ja sitten Barryn yliopiston apuvalmentajana. Pelaajauran jälkeen Miettinen valmensi ensin FC Kontua ja sitten PK-35 Vantaata, jonka hän nosti pääsarjatasolle. Kaudeksi 2010 Miettinen palkattiin päävalmentajaksi yhdysvaltalaiseen Sky Blue FC:hen, joka oli maan naisten jalkapalloliigan hallitseva mestari. Kausi ei kuitenkaan sujunut odotetusti ja heinäkuussa 2010 Miettinen ja apuvalmentaja Anne Parnila erotettiin tehtävistään.
Miettinen palasi PK-35 Vantaan valmentajaksi ja voitti Suomen mestaruuden vuosina 2011 ja 2012 sekä Suomen Cupin vuosina 2011–2013. hän johdatti PK-35 Vantaan myös Mestarien liigassa kolmesti pudotuspeleihin. Vuonna 2013 Miettinen vetäytyi tehtävästään, mutta jatkoi valmentamista muun muassa oman potkutekniikkavalmennusta tarjoavassa yrityksessä. Vuonna 2016 hän valmensi Hongan B-tytöt SM-hopealle. Kaudeksi 2019 Miettinen palasi aikuisten päävalmentajaksi Nurmijärven Jalkapalloseurassa ja oli nostamassa naisten joukkueen Ykköseen vaikka pesti päättyikin kesken kauden erimielisyyksiin seurajohdon kanssa. Kansallisen liigan Tikkurilan Palloseura palkkasi Miettisen päävalmentajakseen joulukuussa 2019.
Miettinen toimii liikunnan ja terveystiedon opettajana Nurmijärvellä.
Koulutus

YTK (B.Sc.), varhaiskasvatus ja psykologia, Franklin Pierce College, (1999)
YTM (M.Sc.), luokanopettaja, Barry University (2005)
Miksi Suomi on Suomi

| Miksi Suomi on Suomi |
| --- | --- |

Kirjailija:  Tommi Uschanov
Kansitaiteilija:  Taru Staudinger
Kieli:  suomi
Genre:  Suomen historia
Kustantaja:  Teos
Julkaistu:  29. syyskuuta 2012
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  304
ISBN:  978-951-851-426-1

Edeltävä:  Suuri kaalihuijaus
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Miksi Suomi on Suomi on Tommi Uschanovin vuonna 2012 julkaistu kirja. Kirja käsittelee piirteitä, joilta osin Suomi eroaa muista maista.
Kirja on osa löyhää trilogiaa, johon kuuluvat lisäksi teokset Mikä vasemmistoa vaivaa? (2008) ja Suuri kaalihuijaus (2010).
Mikulin

1500-luvulla rakennettu arkkienkeli Mikaelin katedraali Mikulinossa
Mikulin (ven. Мику́лин, Мику́линское кня́жество, Mikulinskoje knjažestvo) oli muinaisvenäläinen kaupunki ja ruhtinaskunta. Se sijaitsi Šošajoen rannalla nykyisen Moskovan alueen Lotošinon piirissä. Nykyään paikalla on Mikulinon kylä.
Tverin ruhtinaan Aleksandr Mihailovitšin poika Mihail sai Lobin ja Šošan rannoilla sijainneen alueen läänityksekseen vuoden 1341 tienoilla. Mikulinin kaupunki mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1370. Linnoituksen yhteydessä sijaitsi esikaupunki, kauppias- ja käsityöläisasutuksia sekä useita luostareita. 1400-luvun alussa Mikulinin ruhtinaskunnasta erosi pieni Teljatevon lääniruhtinaskunta. Moskovan valloitettua Tverin vuonna 1485 Mikulinin viimeinen ruhtinas Andrei Borisovitš alistui Iivana III:n määräysvaltaan ja sai läänityksekseen Dmitrovin kaupungin.
1600-luvun alkuun mennessä Mikulin muuttui Mikulino Gorodištšen kyläksi. Sen nykyinen nimi vakiintui 1950-luvun jälkeen. Muinaisesta kaupungista on säilynyt pyöreä maavallitus, jonka keskellä on 1500-luvun tiilikirkko.
Mikä voi olla sen mukavampaa

”Mikä voi olla sen mukavampaa” (englanniksi ”My Favorite Things”) on Richard Rodgersin säveltämä valssi vuoden 1959 Broadway-musikaalista Sound of Music. Alkuperäiset englanninkieliset sanat kirjoitti Oscar Hammerstein II ja suomeksi kappaleen käänsi Esko Elstelä. Broadwayllä laulun esitti Mary Martin, ja vuonna 1965 ensi-iltansa saaneessa musikaalin elokuvaversiossa sen lauloi Julie Andrews.
Kappale on saavuttanut myös jazzstandardin aseman, ja monet jazzin huippunimistä ovat levyttäneet sen. John Coltrane äänitti tunnetun sopraanosaksofoniversion kappaleesta vuonna 1961 julkaistulle albumilleen My Favorite Things ja käytti sitä vakituisena numerona konserteissaan vuoteen 1965 asti. Coltranen konserttitaltioinneissa on julkaistu ainakin 18 versiota kappaleesta. Kappaleen ovat levyttäneet myös muun muassa Herb Alpert, Tony Bennett, Dave Brubeck, Petula Clark, Helen Merrill, McCoy Tyner ja Sarah Vaughan.