stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helmikuun manifesti
Manifestin tausta > Venäjän yhtenäistämispyrkimykset

Venäjä pyrki 1800-luvulla yhtenäistämään valtakuntaansa, erityisesti rajamaakuntia venäläistämällä. Suomessa yhtenäistämisen esteinä olivat paikallinen itsehallinto ja perustuslait, joten ne täytyi joko lakkauttaa tai määritellä uudestaan. Jo vuodesta 1826 oli ollut suunnitteilla yleinen kodifikaatio eli lakien ja säädösten yhtenäistäminen. Se oli jo vuonna 1835 ollut tarkoitus ulottaa myös Suomeen, mutta silloinen kenraalikuvernööri Aleksandr Menšikov oli pysäyttänyt sen. Lakien kodifiointiin käytettiin 1800-luvun Venäjän hallinnossa paljon resursseja ja valtakunnanneuvostoon perustettiin erityinen kodifikaatio-osasto. Suomessa kodifiointiin suhtauduttiin hyvin epäluuloisesti, sillä sen pelättiin johtavan Suomen lainsäädännön yhtenäistämiseen Venäjän lakien kanssa. Suomalaisia kiinnosti korkeintaan perustuslakien kodifiointi, koska siten Suomen suuriruhtinaskunnalle voitaisiin säätää oma hallitusmuoto ja saada sille Venäjän tunnustus.
Helmikuun manifestin syntyminen oli luonnollinen seuraus Venäjän vanhoillisten ja isänmaallisten slavo­fiilien sekä panslavistien valloitettuja maita kohtaan harjoittamasta politiikasta, jonka tärkeimpänä päämääränä oli vahva ja yhtenäinen Venäjä. Venäjän vanhoilliset vastustivat uudistuksia ja pyrkivät kaikin tavoin lujittamaan yksinvaltaista järjestelmää. Venäjän zapadnikit eli uudistusmieliset poliitikot vastustivat vanhoillisten ryhmien politiikka tavoitteenaan saada vanhoillisen ja yksinvaltaisesti hallitun järjestelmän tilalle demo­kraattisempi ja liberaalimpi valtio. He pitivät Suomea esikuvanaan, jonka vuoksi vanhoilliset tahtoivat liittää Suomen lujemmin emämaahan sekä hävittää Suomen autonomisen aseman. Puolan kapinan jälkeisinä vuosina slavofiilit ja panslavistit syrjäyttivät uudistusmieliset ja pääsivät vaikutusvaltaisiin avainasemiin. Turkin sota vuosina 1877–1878 lisäsi entisestään panslavistien vaikutusvaltaa. Aleksanteri II kuitenkin katsoi viimeisinä vuosinaan tarpeelliseksi hillitä panslavistista kiihkoa. Baltiassa toteutettiin venäläistämistä muun muassa määräämällä venäjän kieli virkakieleksi. Seuraavaksi panslavistit ja slavofiilit kiinnittivät huomionsa Suomen erityisaseman murskaamiseen, kuten Baltian erityisoikeuksia puolustanut baltiansaksalainen historioitsija Carl Schirren oli aikaisemmin ennustanut.
Manifestiin johtanut kehityskulku > Heidenin komissio

Helsingissä kokoontui loka–marraskuussa 1890 kenraalikuvernööri Heidenin johtama komissio, jonka oli määrä tarkistaa Pietarista lausuntokierrokselta palannut Weissenbergin komitean mietintö. Komission piti muodostua Heidenista ja kahdeksasta suomalaisesta senaattorista, mutta Heiden kutsui lisäksi mukaan yhden asiantuntijan Venäjän oikeusministeriöstä ja kaksi valtakunnanneuvoston kodifikaatio-osastosta, jolloin komissiosta tuli käytännössä suomalais-venäläinen sekakomitea. Suomalaisina jäseninä olivat senaatin oikeus- ja talousosastojen varapuheenjohtajat J. Ph. Palmén ja Samuel Werner von Troil sekä senaattorit Theodor Cederholm, August Nybergh, Emil Streng, Victor Napoleon Procopé, K. F. Ignatius ja Johan Gustaf Sohlman. Venäläisinä jäseninä olivat kodifikaatio-osaston Kronid Malyšev ja Pjotr Haritonov sekä oikeusministeriön Aleksandr Hvostov. Komission sihteerinä ja tulkkina toimi lehtori K. I. Jakubov.
Heidenin alkuperäisenä tavoitteena lienee ollut taivutella komissiossa suomalaiset hyväksymään jonkinlainen kompromissi, mutta suomalaisten ja venäläisten näkemykset olivat nyt niin erilaiset, ettei yhteistä pohjaa löytynyt. Venäläiset toistivat historioitsija K. F. Ordinin näkemyksiä ja kiistivät Suomen suuriruhtinaskunnan olevan valtio, suomalaiset taas pitivät kiinni omasta perustuslakitulkinnastaan ja puolustivat Weissenbergin komitean mietintöä. Molemmat osapuolet yrittivät toteuttaa omia poliittisia päämääriään. Suomalaiset jäsenet laativat esityksen kootuista perustuslaeista, joka oli kiistanalaisissa kohdissa hieman lievempi kuin Weissenbergin komitean mietintö, mutta ei silti kelvannut venäläisille. Todettuaan yhteisymmärryksen mahdottomaksi Heiden laati itse vastaesityksen. Siinä Suomea ei tunnustettu valtioksi ja sille olisi jäänyt vain joitain ”paikallisia oikeuksia”. Yleisvaltakunnalliset lait ohittivat Suomen oman lainsäädännön. Heidenin esityksen otsikkona oli ”Perusohjesääntö Suomen suuriruhtinaskunnan läänien hallinnosta”, sillä venäläiset kieltäytyivät käyttämästä hallitusmuoto-sanaa, joka olisi viitannut ajatukseen Suomesta valtiona.
Manifestiin johtanut kehityskulku > Asevelvollisuuskysymys

Venäjällä säädettiin vuonna 1870 yleinen asevelvollisuus, ja se tahdottiin saada voimaan myös Suomessa. Helmikuussa 1871 sotaministeri Dmitri Miljutin puuttui Suomen asevelvollisuuskysymykseen. Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Adlerberg vastusti Miljutinin pyrkimystä rajoittaa Suomen autonomiaa. Asevelvollisuus toteutettiin Suomessa siten, että Suomelle perustettiin Venäjän sota­voimista erillinen oma armeija, Suomen sotaväki, jota sai käyttää ainoastaan Suomen oman alueen puolustamiseen. Aleksanteri II vahvisti Suomen ase­velvollisuus­lain 27. elokuuta 1878. Miljutin ei pitänyt ”separatistisesta” ratkaisusta, mutta hyväksyi sen väliaikaisena järjestelynä, koska laki säädettiin alkuaan kymmenen vuoden koeajaksi. Myöhemmin Suomen autonomiaa arvostelleet venäläiset F. P. Jelenev ja Mihail Borodkin väittivät, että Suomen valtiosihteerinviraston virkamiehet olisivat harhauttaneet Miljutinin ja Aleksanteri II:n hyväksymään asevelvollisuuslain salaamalla näiltä sen eräiden pykälien perustuslainluontoisuuden.
Kun vuonna 1881 toimintansa aloittaneen Suomen sotaväen kymmenen vuoden koeaika tuli täyteen, teki sotaministeri Vannovski vuonna 1891 keisarille ehdotuksen sen sulauttamisesta Venäjän armeijaan. Hänen mukaansa vallitseva tilanne oli Venäjän maanpuolustuksen etujen vastainen ja lisäksi suomalaiset joukot olivat epäluotettavia eikä sotilasrasitusta siksi voinut jakaa tasaisemmin Suomen ja Venäjän kesken. Aleksanteri III ilmoitti periaatteessa hyväksyvänsä ehdotuksen. Vuonna 1893 Vannovskin johtama neuvottelukunta esitti, että Suomen sotaväen yhtenäistäminen osaksi Venäjän armeijaa toteutettaisiin säätämällä Suomelle uusi asevelvollisuuslaki. Heiden vastusti ajatusta, koska se olisi heikentänyt kenraalikuvernöörin valtaa Suomen sotilaspiirin päällikkönä. Hän myös huomautti Suomen sotaväen lakkauttamisen luultavasti vähentävän eikä suinkaan lisäävän suomalaisten sitoutuneisuutta valtakunnan puolustamiseen. Myös Aleksanteri III muutti nyt mielensä, sillä hän ei halunnut pahastuttaa suomalaisia enempää. Hanke ei edennyt pidemmälle hänen eläessään.
Keisarin vaihduttua ja iäkkään Heidenin jätettyä tehtävänsä perustettiin asiaa selvittämään vuosina 1896–1897 Vannovskin aiemman ehdotuksen mukaisesti kaksi komiteaa, joista kumpaakin johti kenraali Viktor Dandeville. Myös Mihail Borodkin kuului kumpaankin komiteaan. Komiteoissa oli jäseninä myös suomalaisia sotilaita, kuten Waldemar Schauman, Michael Leonard von Blom, Kasten Antell ja Guido Gadolin, mutta heidän näkemyksiään ei huomioitu. Suomalaisjäsenten vastustuksesta huolimatta valmistui keväällä 1897 komiteanmietintö, joka totesi, että Suomen kotimainen sotaväkilaitos oli lakkautettava ja Venäjän asevelvollisuuslaki saatettava voimaan Suomessa.
Venäläisten ja suomalaisten tulkinnat manifestista

Venäläisten mielestä manifesti ei olennaisesti muuttanut Suomen ja Venäjän suhdetta, sillä yleisvaltakunnallisia lakeja oli säädetty aiemminkin. Nikolai II:n mielestä manifesti ei edes muuttanut Suomen säätyjen asemaa, sillä hän ei katsonut niille koskaan kuuluneenkaan veto-oikeutta valtakunnan asioihin. Suomea oli kylläkin vuodesta 1863 alkaen hallittu siten, että säätyjä ei koskaan ohitettu niille perustuslakien mukaan kuuluvissa lainsäädäntöasioissa, mutta Nikolai II – kuten mahdollisesti myös Aleksanteri II ja Aleksanteri III – piti tätä vain itsevaltiaan hallitsijan vapaaehtoisena myönnytyksenä, josta hän voisi valtakunnan edun nimessä poiketa. Manifestin voitiin väittää jopa parantavan Suomen asemaa, koska se antoi Suomen ministerivaltiosihteerille ja senaatin edustajille oikeuden osallistua Suomea koskevien lakien käsittelyyn valtakunnanneuvostossa. Joka tapauksessa manifesti ainakin tunnusti Suomen oman lainsäädännön olemassaolon.
Suomalaisten mielestä helmikuun manifesti oli valtiokaappaus. Se murensi Suomen itsehallinnon perusteita siirtämällä päätösvaltaa Suomesta Venäjälle, se muutti valtiosääntöä ja vei valtiopäiviltä niiden perustuslaeissa säädetyt oikeudet mutta sitä itseään ei säädetty perustuslakien mukaisessa järjestyksessä, ja lisäksi se valmisteltiin salassa ilman suomalaisia asiantuntijoita. Sen katsottiin kumoavan Aleksanteri I:n Porvoon valtiopäivillä antamat vakuutukset Suomen lakien ja erikoisoikeuksien pitämisestä voimassa. Lisäksi manifesti ei määritellyt yleisvaltakunnallisten asioiden piiriä, jolloin mikä tahansa säädös voitaisiin selittää siihen kuuluvaksi ja siten muuttaa tai kumota hallinnollisesti.
Manifesti loukkasi kahta Suomessa yleisesti hyväksyttyä oikeudellista oppia: ensinnäkin oppia, jonka mukaan Suomessa oli voimassa perustuslaillinen hallinto Venäjän itsevaltiuden sijaan, ja toiseksikin oppia Suomen suuriruhtinaskunnasta valtiona. Mahdollisuus muuttaa Suomen lakeja perustuslakien vastaisella tavalla ilman säätyjen hyväksyntää romutti perustuslaillisen hallinnon, ja jos mikä tahansa Suomea koskeva asia voitiin ilman ennalta säädettyä valtuutusta siirtää pois suomalaisten elinten päätösvallasta, ei Suomi enää täyttäisi valtion kriteerejä.
Bobrikov katsoi Kuropatkinille lähettämässään kirjeessä suomalaisten olevan osittain oikeassa, sillä manifestin avulla Suomi voitaisiin ”vähitellen ja huomaamatta muuttaa kuvernementiksi”. Bobrikov pyrki ulottamaan itsevaltiuden Suomeen, mutta yleisvaltakunnallinen lainsäädäntöjärjestys oli vain yksi kohta hänen ohjelmassaan. Eräs venäläinen lehti kirjoitti manifestin mahdollisesta soveltamisalasta: ”Paitsi sotalaitosta, postia, sähkölennätinlaitosta ja tullia koskevia kysymyksiä tulee näihin kysymyksiin luultavasti lukea myös kysymykset perinnöstä, holhouksesta, oikeusalaan kuuluvista asioista, tuomioistuimien päätöksistä, satamista, konsuleista, henkivakuutusyhtiöstä, tavara­leimasta, kenraalikuvernöörin vallasta, kreikkalaisen papiston asemasta, venäläisistä kouluista jne.”
Suomalaisten reaktiot manifestiin > Protestit julkaisemisen jälkeen

Helsingin Senaatintorilla oli varhain lauantaiaamuna 18. helmikuuta väkeä tuhansittain liikkeellä odottamassa tietoa manifestin julkaisemisesta. Tieto julkaisemisesta otettiin vastaan kaikkialla Suomessa surun, toivottomuuden ja katkeruuden tuntein. Helsingissä muotiliikkeiden ikkunoissa oli suruvaatteita, harsoja ja kankaita, kirjakauppojen ikkunoilla Suomen oikeuksia puolustavia teoksia. Melkein kaikki kaduilla kulkevat naiset olivat surupuvuissa. Ylioppilaiden käsissä oli suruharsoja. Koko kaupunki oli hautajaistunnelmissa. Manifestin julkaisemista viivästytti Virallisen lehden latojien lakko, mutta se ilmestyi helmikuun 18. päivän numerossa.
Eräs näkyvimmistä mielenosoituksista manifestia vastaan oli kukkaseppeleiden tuominen Senaatintorilla sijaitsevan Aleksanteri II:n muistopatsaan luo, sillä Aleksanteri II muistettiin Suomen perustuslakien suojelijana. Ensimmäiset kukat tuotiin patsaalle 19. helmikuuta, minkä jälkeen toiminta jatkui spontaanisti ja huipentui suuriin kukituksiin 3. ja 13. maaliskuuta sekä vappuna. Venäläiset viranomaiset eivät voineet kieltää tätä protestin muotoa, koska Aleksanteri II oli Nikolai II:n isoisä. Aleksanteri II:n muistoa juhlittiin kaikkialla Suomessa varsinkin hänen kuolinpäivänään 13. maaliskuuta, jolloin Helsingin patsas kukitettiin kaikkien aikojen suurimmalla kukka- ja seppele­paljoudella; seppeleitä oli lähetetty kaukaa maaseudulta saakka. Patsaan edessä laulettiin Maamme-laulu ja huudettiin lopuksi yhdeksänkertainen eläköön-huuto Aleksanteri II:n kunniaksi.
Tieto senaatin äänestyksestä vuoti välittömästi julkisuuteen ja manifestin julkaisemista kannattaneiden senaattoreiden nimilistoja alettiin levittää pitkin Helsinkiä. He joutuivat yleisen epäkunnioituksen kohteiksi ja heitä vastaan tehtiin ilkivaltaa. Erityisesti parjattiin vanhasuomalaisten johtajaa Yrjö Sakari Yrjö-Koskista, jota pidettiin ”pääsyyllisenä” äänestystulokseen, koska hänen oletettiin taivutelleen puoluetoverinsa kannalleen. Yrjö-Koskisen talon seinään maalattiin yöllä iskulauseita ja hänen kotinsa eteiseen toimitettiin uhkauksena ruumisarkku, jossa oli kolmekymmentä hopearahaa. Lopulta Yrjö-Koskinen erosi senaatista maaliskuun alussa saneltuaan ensin pöytäkirjaan vastalauseen prokuraattori Söderhjelmin vastalauseesta manifestin julkaisupäätöksen yhteydessä. Julkaisupäätöstä vastaan äänestäneistä senaattoreista tehtiin vastaavasti sankareita.
Aluksi suomalaiset ajattelivat Nikolai II:n allekirjoittaneen manifestin vain ovelien neuvonantajiensa harhaanjohtamana. Kun keisari kuitenkin kieltäytyi vastaanottamasta senaatin ja säätyjen lähetystöjä, alettiin häntä syyttää hallitsijanvakuutuksensa rikkomisesta. Suomalaiset olivat tästä niin järkyttyneitä, että jopa luonnonilmiöitä liitettiin tapahtuneeseen: kevään 1899 poikkeuksellisen korkealle yltäneitä tulvia alettiin kutsua valapaton tulvaksi ja Porvoon lähelle 12. maaliskuuta pudonnutta Bjurbölen meteoriittia väitettiin luonnon vastalauseeksi keisarin toiminnalle.
Suomalaisten reaktiot manifestiin > Suuri adressi

Suomalaiset ajattelivat, että Nikolai II voisi vielä muuttaa mielensä, jos häneen vedottaisiin koko kansan nimissä. Ajatus suuresta kansalaisadressista syntyi Helsingin ruotsinkielisen sivistyneistön parissa manifestin julkaisua seuranneina päivinä. Adressin keräämisestä päätettiin Ateneumissa 20. helmikuuta järjestetyssä suljetussa kansalaiskokouksessa. Adressihankkeessa olivat mukana johtavat puolueet ja eri kieliryhmät, mutta se pidettiin visusti salassa venäläiseltä esivallalta. Allekirjoittajaksi hyväksyttiin jokainen yli 16-vuotias mies tai nainen. Adressiin kerättiin maaliskuun alussa noin viikossa yli 520 000 allekirjoitusta, mikä vastasi ainakin kolmasosaa Suomen silloisesta aikuisväestöstä. Keräys kattoi lähes koko maan eräitä vaikeasti tavoitettavia syrjäseutuja lukuun ottamatta.
Adressin toimittamiseksi keisarille valittiin Suomen jokaisesta kunnasta edustaja lähes 500-henkisen suureen lähetystöön. Lähetystö lähti Pietariin maaliskuun 15. päivän iltana. Kenraalikuvernöörin lupaa ei kysytty, vaikka lain mukaan niin olisi kuulunut tehdä. Nikolai II kieltäytyi vastaanottamasta suurta lähetystöä tai adressia. Ministerivaltiosihteeri Procopé luki lähetystön edustajille 18. maaliskuuta keisarin vastauksen, jonka mukaan suomalaisten tulisi palata koteihinsa ja adressi tulisi toimittaa normaalia tietä lääninkuvernöörien ja kenraalikuvernöörin kautta. Lisäksi Nikolai II ilmoitti, ettei ollut vihainen. Nikolai II:n kieltäytyminen vastaanottamasta suurta adressia tai lähetystöä vahvisti Suomessa käsitystä ”valapattokeisarista”, joka oli tietoisesti rikkonut Suomen perustuslakeja. Suuri adressi toimitettiin myöhemmin vielä uudelleen keisarille tämän ohjeiden mukaan kuvernöörien ja kenraalikuvernöörin kautta, mutta sen saapuessa kesäkuussa 1899 Nikolai II kieltäytyi jälleen ottamasta sitä vastaan ja palautti sen.
Pieni määrä suomalaisia piti helmikuun manifestia hyvänä asiana ja kieltäytyi allekirjoittamasta suurta adressia. Nämä olivat enimmäkseen tilattomaan väestöön kuuluvia, jotka uskoivat Suomessa talvella 1899 niin sanottujen laukkuryssien eli vienankarjalaisten kulkukauppiaiden mukana levinneisiin perättömiin huhuihin ”Venäjän lain” seurauksena toimitettavasta maanjaosta. On usein esitetty epäilys, että jokin venäläinen taho olisi järjestänyt venäläistämispolitiikkaa palvelevien huhujen levittämisen laukkuryssien avulla, mutta tätä ei ole voitu todistaa. Jotkut tilattomat ja työväestöön kuuluneet myös pitivät Suomen perustuslakien puolustamista hyödyttömänä, koska se ei parantanut heidän asemaansa.
Reaktiot ulkomailla

Ulkomaiden oikeusoppineet olivat tutkineet Suomen valtio-oikeudellista asemaa, joka nousi väittelyjen aiheeksi yliopistojen kateedereissa ja kansainvälisissä neuvotteluissa. Suomen asemasta pidettiin esitelmiä runsaille kuulijakunnille. Monet saksalaiset lehdet julkaisivat useita kirjoituksia melko pian helmikuun manifestin julkaisemisen jälkeen. Samoin tapahtui Englannissa, jossa The Times ja monet muut lehdet puolustivat Suomen näkemystä asiasta. Samoin asiaan suhtautuivat monet lehdet Ranskassa. Suomeen lähetettiin lehtien kirjeenvaihtajia seuraamaan tilannetta. Ulkomailla oleskelleet suomalaiset muodostivat salaisen asiamiesverkoston, joka vaikutti aktiivisesti siihen, että Länsi-Euroopan lehdistö kirjoitti helmikuun manifestista pääasiassa suomalaisten tulkintoja tukevalla tavalla ja julkaisi suomalaisten kirjoituksia aiheesta. Suomessa oli jo aiemmin kerätty lahjoitusvaroilla ulkomaiseen lehdistöön vaikuttamista varten erityinen rahasto, ja tammikuussa 1899 asetettiin Leo Mechelinin, E. N. Setälän ja Arvid Neoviuksen muodostama kolmihenkinen toimikunta ohjaamaan sen käyttöä. Suomalaiset pyrkivät myös itse perustamaan useaan maahan paikallisilla kielillä ilmestyviä Suomi-aiheisia lehtiä.
Vuonna 1899 koottiin myös niin sanottu kulttuuriadressi, jonka allekirjoitti 1 063 kansainvälisesti tunnettua kulttuurin, tieteen ja politiikan vaikuttajaa eri Euroopan maista. Sen teksti laadittiin erikseen yhdeksällä kielellä, ja suomalaiset kulttuurihenkilöt ja oppineet kiersivät keräämässä nimiä. Ranskalaisen oikeustieteilijän Ludovic Trarieux’n johtama kuusihenkinen lähetystö matkusti kesäkuussa 1899 Pietariin toimittamaan adressia henkilökohtaisesti Nikolai II:lle, mutta keisari ei ottanut heitäkään vastaan.
Seuraukset > Asevelvollisuuslain säätäminen

Vuoden 1899 valtiopäivät eivät hyväksyneet asevelvollisuuslakiesitystä ja laativat sen sijaan kompromissiksi tarkoitetun oman vastaesityksensä, mutta Pietarissa suomalaisten toiveet sivuutettiin. Asevelvollisuuslaki eteni valtakunnanneuvoston lopulliseen käsittelyyn toukokuussa 1901, jolloin neuvoston enemmistö teki esitykseen useita valtiovarainministeri Sergei Witten suosittelemia muutoksia suomalaisten toiveiden suuntaan. Valtakunnanneuvoston päätös oli kuitenkin vain neuvoa-antava, ja keisari ratkaisi lopulta asian Kuropatkinin ja Bobrikovin toiveiden mukaisesti: Nikolai II antoi heinäkuussa 1901 keisarillisena manifestina uuden Suomen asevelvollisuuslain, jolla Suomen sotaväki lakkautettiin lukuun ottamatta Venäjän sotaministeriölle alistettuja Suomen kaartia ja Suomen rakuunarykmenttiä. Vuoden 1901 asevelvollisuuslaki jäi ainoaksi kerraksi, kun helmikuun manifestia sovellettiin käytäntöön. Ensimmäisen sortokauden aikana säädettiin kuitenkin myös eräitä muita säädöksiä, joita Suomessa pidettiin laittomina, esimerkiksi vuoden 1900 kieliasetus.
Seuraukset > Passiivinen vastarinta ja taideteokset

Helmikuun manifesti katkaisi suomalaisten vuodesta 1809 jatkuneen uskollisuuden Venäjän keisaria kohtaan. Niin sanotut perustuslailliset, joihin kuuluivat nuorsuomalaiset ja pääosa ruotsalaisista, aloittivat passiivisen vasta­rinnan: he kieltäytyivät tottelemasta laittomina pitämiään määräyksiä ja kehottivat kansaa samaan. Myös pääosa työväenliikkeestä kannatti passiivista vastarintaa. Perustuslailliset senaattorit ja korkeat virkamiehet joko erosivat vastalauseena laittomille säädöksille tai heidät erotettiin heidän kieltäytyessään toimeenpanemasta niitä. Tilalle nimitettiin myöntyväisyyslinjaa kannattaneita vanhasuomalaisia, jolloin senaatti ja koko virkakoneisto samalla suomalaistuivat.
Helmikuun manifestin Suomessa herättämä vastarinta ja suuri adressi tekivät kansalaiset tietoisiksi Suomen perustuslaeista ja valtio-opista. Kaksikielisessä Suomessa kieli ei voinut toimia kansakuntaa yhdistävänä tekijänä, mutta perustuslait saattoivat. Tämä kansallisuusaate ilmeni myös ajan taiteessa, kuten Edvard Iston tunnetussa maalauksessa Hyökkäys, jota painokuvan muodossa levitettiin ympäri Suomea. Suomalaisten ajatukset kiteytyivät myös ulkomailla, kuten vuoden 1900 Pariisin maailmannäyttelyssä, harjoitetussa propagandassa. Erityisesti Leo Mechelin toimi aktiivisena tällaisen propagandan levittämisessä kansainvälisesti.
Hyökkäyksen ohella laajalle levisi helmikuun manifestin allekirjoitustilaisuutta esittävä kuvateos, jossa Nikolai II allekirjoittaa asiakirjan Pobedonostsevin, von Plehwen, Kuropatkinin ja Bobrikovin painostuksesta. Teos kuvastaa suomalaisten mielikuvaa pahantahtoisten neuvonantajien johdattamasta keisarista.
Seuraukset > Suunnitelmat helmikuun manifestin tarkentamisesta

Kun Nikolai II ei suostunut peruuttamaan helmikuun manifestia, suomalaiset toivoivat, että vähintään määriteltäisiin täsmällisesti, mitkä asiat kuuluivat yleisvaltakunnallisen lainsäädännön piiriin. Säätämällä asiasta uusi laki voitaisiin myös poistaa helmikuun manifestin ja vuoden 1869 valtiopäiväjärjestyksen välinen ristiriita. Ministerivaltiosihteerinä vuodesta 1899 toiminut von Plehwe asettui keväällä 1902 tukemaan ajatusta helmikuun manifestin täsmentämisestä tällä tavalla, sillä hän uskoi sen rauhoittavan suomalaisia. Bobrikov vastusti ajatusta. Suomen senaatti teki asiasta keisarille esityksen huhtikuussa 1902, mutta hanke ei edennyt Bobrikovin eläessä. Syksyllä 1904 asetettiin lopulta venäläisen oikeustieteilijän Nikolai Tagantsevin johtama suomalais-venäläinen komitea valmistelemaan esitystä asiasta. Komitea päätti toukokuussa 1905, että sen laatima lakiehdotus annettaisiin säätyvaltiopäivien käsiteltäväksi, jolloin yleisvaltakunnallinen lainsäädäntö voisi saada suomalaisten näkökulmasta laillisen pohjan. Perustuslailliset eivät kuitenkaan kannattaneet hanketta, ja vuoden 1905 vallankumouksen ja Suomen suurlakon muutettua tilanteen komitean työ haudattiin.
Manifestin kumoaminen

Helmikuun manifesti oli voimassa marraskuuhun 1905 saakka. Suurlakon jälkeen Nikolai II antoi 4. marraskuuta 1905 marraskuun manifestina tunnetun julistuksen, jonka nojalla helmikuun manifestin soveltaminen keskeytettiin toistaiseksi ja vuoden 1901 asevelvollisuuslaki sekä eräitä muita helmikuun manifestin jälkeen annettuja säädöksiä kumottiin. Lopullisesti helmikuun manifestin perussäännökset kumottiin vuonna 1917 helmikuun vallankumousta seuranneella maaliskuun manifestilla, jossa tosin ei mainittu erikseen itse manifestin kumoamista.
Historiantutkijoiden näkemyseroja

Itsenäisen Suomen historiankirjoitusta hallitsi pitkään ”suomalaiskansallinen historiantulkinta”, jossa helmikuun manifesti nähtiin aikalaistulkintojen mukaisesti laittomana valtiokaappauksena. Tätä tulkintaa vastaan nousi 1960-luvulla ”uusi tutkimussuunta”, joka on sittemmin vakiintunut yleisimmäksi näkemykseksi. Historioitsijoista muun muassa Osmo Jussila, Matti Klinge, Tuomo Polvinen, Päiviö Tommila, Toivo Nygård ja Panu Pulma ovat pitäneet suomalaisten helmikuun manifestille aikanaan antamaa merkitystä liioiteltuna. He ovat katsoneet manifestin lähinnä koonneen, täsmentäneen ja selventäneen aiempia käytäntöjä yleisvaltakunnallisten lakien säätämisestä sekä olleen pitkäaikaisen kehityskulun looginen seuraus. ”Uusi tutkimussuunta” on korostanut valtakunnallista näkökulmaa ja samalla palannut lähemmäs oikeustaistelun venäläisen osapuolen näkemyksiä.
Perinteisempää tulkintaa manifestista autonomiakauden mullistavana käännekohtana, joka katkaisi perustuslaillisen hallinnon jatkumon ja muutti oikeustilaa, ovat myöhemmin puolustaneet historioitsijoista muun muassa Timo Soikkanen, Juhani Mylly, Mårten Ringbom ja Aki Rasilainen. Kiistely manifestin merkityksestä on kytkeytynyt laajempiin tulkintaerimielisyyksiin Suomen autonomian luonteesta, yleisvaltakunnallisten lakien määritelmästä ja siitä, tunnustivatko Venäjän keisarit Suomen Ruotsin-aikaisten perustuslakien sitovan itseään. Esimerkiksi Polvisen mukaan helmikuun manifesti ei merkinnyt ”mitään vallankumouksellista muutosta, koska yleisvaltakunnallisia lakeja ja asetuksia oli säädetty jo aikaisemminkin”, kun taas Rasilaisen mukaan manifestia edeltäviä yhdenmukaisia lakeja ei voi pitää yleisvaltakunnallisena lainsäädäntönä ja manifesti ”eliminoi Suomen valtioluonteen” sekä ”ulotti itsevaltiuden Suomeen”.