Euripides
Näytelmät > Tyyli ja kieli

Euripides esittää näytelmissään hyvin toisenlaisen kuvan jumalista ja näiden ominaisuuksista kuin perinteiset myytit. Hänen käsityksensä maailmasta ja jumalista muistuttivat Anaksagoraan opetuksia, ja niissä voidaan nähdä panteistisiakin piirteitä. Euripideelta ei löydy Aiskhyloksen näytelmien ylevää uskoa perinteisiin jumaliin ja jonkinlaiseen katselmuksen ohjaavaan käteen. Sen sijaan hänellä näkyy ristiriita hänen filosofisten näkemystensä ja perinteisen mytologian kertomusten välillä. Hän ei kyennyt saattamaan näitä sopusointuun toistensa kanssa, mutta ei myöskään voinut olla hiljaa tästä ristiriidasta. Siksi hänen näytelmänsä sisältävät usein poleemista keskustelua niiden teemoista. Myöhemmin Euripidesta syytettiin joskus jumalattomuudesta, mutta tämä on kovin yksioikoinen näkemys ja tekee hänelle vääryyttä.
Euripides muunteli tuttuja myyttejä, sekä tapahtumia että henkilöhahmoja, joskus erikoisillakin tavoilla. Oresteessa Menelaos esitetään itsekkäänä pelkurina ja Helena kevytkenkäisenä ja kelvottomana. Helenassa Euripides omaksuu Stesikhoroksen ajatuksen, jonka mukaan Helenaa ei koskaan vietykään Troijaan, vaan sinne vietiin hänen näköiskuvansa (εἴδωλον, eidōlon). Andromakhe, Hektorin leski ja Neoptolemoksen orja, tuntuu unohtavan menneisyyteensä kiistellessään Hermionen kanssa. Elektra suuttuu aviomiehelleen, koska tämä kutsuu päivällisvieraita vaikka kotona ei ole tarpeeksi ruokatarpeita.
Lyhyesti sanottuna Euripides tuo näin tragedian tavallisen ihmiselämän tasolle. Hän esittää, kuten Aristoteles mainitsee Sofokleen sanoneen kilpakumppanistaan, ihmiset sellaisina kuin nämä ovat, ei sellaisina kuin näiden tulisi olla. Näyttämölle astelevat hänen oman aikansa ihmiset muinaisten heerosten nimillä ja asuissa. Kun Medeia, Ifigeneia tai Alkestis puhuvat, äänessä ovat abstraktimmin äiti, tytär ja vaimo.
Kaikki tämä mahdollisti sen, että näytelmissä esitettiin tunteita hyvin laaja-alaisesti. Juuri tästä syystä käytännöllismielinen Sokrates suosi juuri Euripideen näytelmiä, ja hänen sanotaan käyneen teatterissa vain silloin kun niitä esitettiin. Samoin uuden komedian kirjailijat, kuten Menandros, ihailivat Euripidesta juuri tästä syystä ja käyttivät häntä esikuvanaan. Filemon sanoi, että jos hän voisi olla varma sielun säilymisestä kuoleman jälkeen, hän hirttäisi itsensä, jotta pääsisi tapaamaan Euripideen.
Tunteiden esitykseen liittyy läheisesti näytelmien traagisuus. Monet Euripideen näytelmät päättyvät onnettomuuteen. Aristoteles piti tätä hyvänä asiana, sillä juuri tällaiset tragediat tekevät suurimman vaikutuksen näyttämöllä kilpailussa. Siksi hän kutsuu Euripidesta runoilijoista traagillisimmaksi. Toisaalta hän lisää, että Euripideen tragedioissa oli muita, rakenteellisia puutteita. Euripidesta on moitittu muun muassa siitä, että hän käyttää paljon deus ex machina -ratkaisuja, hänen kuorolaulunsa eivät liity näytelmien aiheeseen, ja hänen näytelmiensä prologit ovat erikoisia ja muodollisia.
Euripideen tragedioissa on usein filosofisia ajatelmia sekä pitkähköjä retorisia esityksiä, joissa Medeia puhuu joskus kuin sofisti tai Hekabe kuin vapaa-ajattelija. Kaiken tämän vuoksi Euripidesta on kutsuttu sofistien runoilijaksi, vaikka tarkemmin ottaen hänen ajattelunsa henki muistuttaa ennemmin Sokratesta, sofistien vastustajaa. Joskus Euripideen tyyli on nähty liiallisenakin, mutta se vetosi muun muassa Ciceroon ja Quintilianukseen, joista jälkimmäinen sanoi, että Euripidesta voidaan hyvin verrata forumin hienostuneimpiin puhujiin. Cicero ihaili Euripidesta niin, että hänellä sanotaan olleen Medeia kädessään murhansa hetkellä.
Mitä tulee Euripideen käyttämään kieleen, hän omaksui näytelmiinsä tavallisen puhetavan, aivan samoin kuin oli tuonut aiheensa ja henkilöhahmonsa tavallisen elämän tasolle. Tällainen kieli sopi paremmin hänen tarvitsemaansa tunneilmaisuun. Aristoteles sanoo hänen käyttäneen arkipäivän kielen sanoja näytelmissään taitavasti ja toimineen tässä uranuurtajana.
Euripideella on myöhemmin ollut maine naistenvihaajana. Hänen vaimonsa väitetty uskottomuus mainittiin jo aiemmin. Muutoin syyte saattoi perustua hänen luonteenlaatuunsa. Koska Euripides kirjoitti sellaisista naishahmoista kuin Antigone, Ifigeneia ja Alkestis, hän ei kuitenkaan ollut mitenkään sokea naisten lempeydelle, voimakkaalle kiintymykselle ja itsensä hylkäävälle omistautumiselle. Jotkut muut hänen naishahmonsa, kuten Medeia, näyttäytyvät puolestaan hyvin toisenlaisina. Kaiken kaikkiaan naiskuvauksiin niin kuin muihinkin hahmoihin pätee se aiemmin sanottu, että Euripides pyrki kuvaamaan ihmiset sellaisina kuin nämä ovat, sekä hyvässä että pahassa.