Beat-sukupolvi
Historia > Näkyvyyttä

Beat-sukupolvesta ja kirjailijaryhmästä tuli kansallinen ilmiö vuonna 1957, kun Jack Kerouac julkaisi romaaninsa Matkalla ja kun Allen Ginsbergin runokokoelman Howl and Other Poems (Huuto ja muita runoja) sensuurioikeudenkäynti sai julkisuutta. Kerouac nähtiin beat-kirjailijoiden ryhmän edustajana julkisuudessa, ja häntä alettiin pyydellä määrittelemään käsite. Kerouac kirjoittikin aiheesta lehtiartikkeleita, joissa hän kuvasi liikkeen ajatuksen syntyneen alun perin pienessä New Yorkissa asuneiden ystävysten ryhmässä, johon kuuluivat Kerouac, Ginsberg, Carr, Burroughs, Huncke ja Holmes. Ryhmä oli jo hajonnut, mutta Korean sodan jälkeen 1950-luvun alussa beat-sukupolvi syntyi uudelleen.
Myös länsirannikolle San Franciscoon oli syntynyt beat-kirjailijoiden ryhmä, jota on kutsuttu ”San Franciscon renessanssiksi” tai joka syntyi sen piirissä.. Ryhmän kirjailijoista Gary Snyderia, Philip Whalenia, Lew Welchiä ja Kirby Doylea on kutsuttu ”beatin läntiseksi siiveksi”. Ginsberg piti San Franciscon ilmapiiriä kokeellisempana ja radikaalimpana kuin itärannikon, ja hän muutti itsekin sinne vuonna 1955. Ginsbergin uskalias yhteiskunnallinen runo Huuto nousi kaksi vuotta myöhemmin hyvin tunnetuksi. San Francisco Chroniclen kolumnisti Herb Caen keksi beat-sukupolven jäsentä tarkoittavan nimityksen beatnik keväällä 1958.
Beat-sukupolven kirjallisuus sai 1950-luvun lopulla ja 1960-luvun alussa Yhdysvalloissa runsaasti huomiota. Liike kuitenkin jakoi kirjallisuuskriitikoita kahteen leiriin. Konservatiiviset kriitikot eivät beat-kirjallisuutta juurikaan arvostaneet vaan pitivät sen saamaa huomiota suhteettoman suurena. Monia vanhempia lukijoita häiritsi beat-kirjailijoiden hyökkäykset kapitalismia, konsumerismia, sotateollisuutta, rasismia ja ympäristön tuhoutumista vastaan. Toisaalta vaatimukset yhteiskunnallisesta muutoksesta teki heistä monen lukijan silmissä sankareita.
Suuntauksen keskeisten hahmojen ohella tunnettuja beat-kirjailijoita ja -runoilijoita olivat esimerkiksi Gregory Corso, Michael McClure, Philip Whalen, Neal Cassady, Philip Lamantia, Lew Welch, Bob Kaufman, Charles Bukowski, Hubert Selby Jr., John Rechy ja Alan Ansen, joka Holmesin ohella kirjoitti ”konservatiivisemmalla” tyylillä. Myös Bob Dylan sai vaikutteita beat-runoilijoilta. Beat-sukupolveen oli kytköksissä myös Black Mountainin runoilijayhteisö, joskin löyhemmin.
Beatrunous kuuluu lavarunouteen, sillä se oli tarkoitettu ääneen luettavaksi, ja usein sitä säesti jazzmusiikki. Beatrunoilijoiden brittivastineita olivat angryt eli nuoret vihaiset miehet.
Beat-kirjallisuutta oli julkaistu 1960-luvun alkuvuosiin mennessä jo kymmenien teosten verran eri kirjailijoilta. Liike oli tyylillisesti suvaitseva mutta hyvin miesvaltainen. Mukana oli kuitenkin myös  naisrunoilijoita, joiden nimiä harvoin mainitaan. Heitä olivat Neal Cassadyn puoliso Carolyn Robinson Cassady ja Jack Kerouacin puoliso Edie Kerouac-Parker sekä Gary Snyderin kanssa 1960 naimisiin mennyt Joanne Kyger. Poikkeuksia olivat myös Joyce Johnson esikoisromaanilla Come and Join the Dance, joka ilmestyi 1962, Diane di Prima, jonka teoksia ilmestyi 1950–1960-luvuilla, sekä sanfranciscolainen runoilija Lenore Kandel. Monet kuitenkin kirjoittivat alkuvaihetta huomattavasti myöhemmin.