stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ratu-kortisto
Ratu-hanke

Rakentajaorganisaatiot (Suomen Rakennusurakoitsijaliitto SRUL, Suomen Rakennusteollisuusliitto SRTL ja Suomen Rakennusliikkeiden liitto SRLL) perustivat Ratu-hankkeen vuonna 1985 ja se oli Rakennustietosäätiön ja Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen sopimusosapuolena. Ratu-hankkeen puolelta puuhamiehinä toimivat ins. Reijo S Lehtinen ja ins. Jari Kankaro. Reijo S Lehtinen toimi tuolloin projektin vastuullisena johtajana ja tuo tehtävä jatkuu edelleen. Ohjekorttien laadinta käynnistyi uudelleen, 1986 ja seuraavana vuonna otettiin käyttöön tuotenimi Ratu-kortisto. Vuonna 1991 Suomen Rakennusteollisuusliitto, Suomen Rakennusurakoitsijaliitto ja Suomen Rakennusliikkeiden liitto yhdistyivät ja syntyi Rakennusteollisuuden Keskusliitto ry. Ratu-korttien tekeminen jatkui kuitenkin entiseen malliin. 1990-luvun alkupuolen lama puraisi pahasti rakennusalaa ja tutkimuspanostusta supistettiin jälleen. Tuotantotietouden tarve oli kuitenkin suuri kilpailtaessa vähistä urakoista ja niinpä selvitettiin vaihtoehtoja laatia Ratu-kortteja VTT:tä edullisemmalla tavalla. Kortteja teetettiin insinöörityönä, osana diplomityötä. Ratu-korttien laadintavastuu siirtyi Rakennusteollisuuden Keskusliiton hallituksen päätöksellä (20.1.1995) Mittaviiva Oy:lle, jossa VTT:ssä Ratu-tutkijana toiminut DI Anssi Koskenvesa kokosi tehokkaan tiimin jatkamaan Ratu-tuotantotiedoston laadintaa ja ylläpitoa. Mittaviiva Oy on ollut siitä lähtien Ratun tutkimusyksikkö.
Ratu-hankkeen johtoryhmässä tutkimustyötä ohjaamassa olivat vuonna 2012 ainakin seuraavat tahot:
NHK Rakennus Oy
NCC Rakennus Oy
Peab Oy
Rakennusliitto ry
Rakennusosakeyhtiö Hartela
Skanska Talonrakennus Oy
SRV Rakennus Oy
Talonrakennusteollisuus ry
YIT Rakennus Oy
Ratu-kortiston multimedia- ja käännösprojektit

Ratu-aineistoa on käännetty venäjäksi kehitysprojekteissa vuosina 1998–2008. Projektien tuloksena on syntynyt noin 200 julkaisua ja vajaat 2000 sivua. Keskeiset työmenetelmäohjeet on myös videoitu ja käännös- ja videomateriaalista on tuotettu Matti Väätäisen ja Timo Pässilän vuosina 2000–2001 kehittämän multimedia-idean pohjalta verkkopohjainen DigiRatu opetuskäyttöön. DigiRatun kehitti vuosina 2007–2010 kouvolalainen Osuuskunta Digital Robot Finland. Vuonna 2014 DigiRatua jakelivat Finedu-säätiö ja Digital Robot Finland osk.
Ratu-aineistoa käännettiin ja DigiRatua lokalisoitiin vuosina 2011–2013 myös viroksi DigiEduET-hankkeessa, joka kuului osin EU:n rahoittamaan Central Baltic Interreg IV A -ohjelmaan. Tavoitteena oli tuottaa rakentamisen digitaaliset opetusaineistot ja tietopalvelut virolaisten käyttäjien käyttöön ja parantaa suomalaisten rakennustyömaitten laatua lisäämällä onnistunutta kommunikaatiota suomea ja viroa puhuvien rakennusammattilaisten keskuudessa. Vuonna 2014 palvelu julkaistiin myös englanniksi.
DigiRatua käyttäviä rakennusalan oppilaitoksia on Suomessa, Virossa ja Venäjällä.
Happe

Happe on seuraavien saksalaisten henkilöiden sukunimi:
Markus Happe (s. 1972), jalkapalloilija
Thomas Happe (s. 1958), länsisaksalainen käsipalloilija
Ursula Happe (1926–2021), uimari
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
HMS Spartiate (1898)

| HMS Spartiate |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pembroken telakka
Kölinlasku:  10. toukokuuta 1897
Laskettu vesille:  27. lokakuuta 1898
Palveluskäyttöön:  17. maaliskuuta 1903
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1932
Tekniset tiedot
Uppouma:  11 000 t
Pituus:  140,97 m (kokonaispituus)
Leveys:  21,0 m
Syväys:  7,77 m
Koneteho:  16 500 ihp
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  677
Aseistus
Aseistus:  16 × QF 6 tuuman tykkiä 14 × QF 12 naulan 12 cwt laivatykkiä 3 × QF 3 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 × 18" torpedoputkea
HMS Spartiate oli Britannian kuninkaallisen laivaston Diadem-luokan ensimmäisen luokan risteilijä (panssarikansiristeilijä).
Valmistus

Alus tilattiin Pembroken telakalta, missä köli laskettiin 10. toukokuuta 1897. Alus laskettiin vesille 27. lokakuuta 1898 ja valmistui 17. maaliskuuta 1903.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi 1932.
Golden Glider

Golden Glider (suom. Kultainen Liitäjä) oikealta nimeltään Lisa Snart on DC Comicsin sarjakuvissa esiintyvä superroisto. Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran tarinassa The Flash #250 kesäkuussa 1977 ja hänet loivat Cary Bates ja Irv Novick. Golden Glider on Kapteeni Pakkasen nuorempi sisar ja toisen Salaman Barry Allenin vihollinen.
Muussa mediassa > Animaatiossa

Golden Glider esiintyi Harley Quinn animaatiosarjan kolmannella kaudella jaksossa "The 83rd Annual Villy Awards", jossa häntä ääninäytteli Cathy Ang. Tämä versio oli Leijamiehen uusi rakkaudenkohde tämän erottua Myrkkymuratista ja hänellä oli samat voimat kuin The New 52 inkarnaatiollaan. Jaksossa Lisa kohtasi Harley Quinnin ja Myrkkymuratin palkintojakotilaisuudessa ja keskusteli Myrkkymuratin kanssa ollen samaa mieltä tämän kanssa heidän sosiaalisen ahdistuksensa vuoksi.
Golden Glider esiintyy spin-off sarjassa Kite Man: Hell Yeah!, jossa häntä ääninäyttelee Stephanie Hsu.
Muussa mediassa > Televisiossa

Golden Glider esiintyi The Flash -televisiosarjassa, jossa häntä esitti Peyton List. Tämä versio hahmosta on villi lapsi, joka on innokas todistamaan veljelleen Leonardille eli Kapteeni Pakkaselle kuuluvansa hänen rikollisjoukkoonsa ja häntä kuvataan viekkaaksi, viehättäväksi ja hieman sadistiseksi, joka ei pelkää käyttää seksuaalisuuttaan saadakseen haluamansa. Työskennellessään Leonardin kanssa hän sai itselleen "kulta-aseen", joka pystyi muuttamaan kaiken kullaksi.
Videopeleissä

Golden Glider esiintyi ladattavana bonushahmona Lego DC Super-Villains -pelissä, jossa häntä ääninäytteli Catherine Taber.
HMS Spartan (95)

| HMS Spartan |
| --- | --- |
 HMS Spartan

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers Armstrong, Barrow-in-Furness
Kölinlasku:  21. joulukuuta 1939
Laskettu vesille:  27. elokuuta 1942
Palveluskäyttöön:  10. tammikuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut 29. tammikuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  5 950 t (standardi) 7 350 t (kuormattu)
Pituus:  156,05 m
Leveys:  15,39 m
Syväys:  5,41 m
Koneteho:  62 000 shp
Nopeus:  32 solmua
Miehistöä:  530
Aseistus
Aseistus:  4 × kaksiputkista 5,25" (133 mm) Mk I -tykkiä 3 × neliputkista QF II naulan ilmatorjuntatykkiä 6 × kaksiputkista Oerlikon 20 mm -ilmatorjuntatykkiä 6 × 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Spartan (viirinumero 95) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Bellona-luokan ilmatorjuntaristeilijä.
Valmistus

Alus  tilattiin vuoden laivaston 1939 hätäohjelmassa Vickers Armstrongin Barrow-in-Furnessin telakalta, missä köli laskettiin 21. joulukuuta 1939. Alus laskettiin vesille 27. elokuuta 1942 ja otettiin palvelukseen 10. tammikuuta 1943.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin Kotilaivastoon, jossa se oli Välimerelle siirtoon saakka. Alus osallistui Anzion maihinnousuun, jossa siihen osui 29. tammikuuta 1944 Henschel Hs 293 -liitopommi aluksen ollessa ankkurissa Anzion sillanpään edustalla. Osuman seurauksena alus upposi.
HMS Spejaren (P162)

| HMS Spejaren |
| --- | --- |
 HMS Spejarenin vaakunakilpi

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bergens Mekaniske Verksteder, Bergen
Laskettu vesille:  13. toukokuuta 1980
Palveluskäyttöön:  2. maaliskuuta 1981
Poistui palveluskäytöstä:  2008
Tekniset tiedot
Uppouma:  180 t
Pituus:  36,6 m
Leveys:  6,3 m
Syväys:  1,7 m
Koneteho:  2 x MTU MB20V -dieselmoottoria, 5 400kW
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  23
Aseistus
Aseistus:  1 x 57 mm allmkan 7102 6 x RBS 12 tai 24 x miinaa 2 x 7,62 mm ksp M/58 2 x 57 mm lysraketställ syvyyspommeja
HMS Spejaren (runkonumero P162) oli Ruotsin laivaston Hugin-luokan partioalus, joka myöhemmin modernisoituna oli osa Kaparen-luokkaa.
Valmistus

Alus tilattiin Bergenistä Bergens Mekaniske Verkstederiltä. Se laskettiin vesille  13. toukokuuta 1980 ja liitettiin laivastoon 2. maaliskuuta 1981.
Palvelus

1990-luvun alussa alus modernisoitiin asentamalla siihen voimanlähteeksi kaksi 16-sylinteristä MTU-dieselmoottoria, jotka tuottivat 2 310 kilowattia. Lisäksi alukselle asennettiin Toadfish VDS. Modernisoitu alus luokiteltiin uudeksi Kaparen-luokaksi.
Alus myytiin kesäkuussa 2008 RCI Group Limitedille.
Guindyn kansallispuisto

Hirvieläin puistossa
Guindyn kansallispuisto on luonnonsuojelualue Intiassa, Tamil Nadun osavaltiossa. Se sijaitsee keskellä Chennain kaupunkia, ja edustaa harvinaista kasvillisuustyyppiä: kuivaa trooppista ikivihreää kasvillisuutta. Puistossa elää noin neljäsataa besoaariantilooppia, 2000 aksishirveä, 24 sakaalia ja monia muita eläimiä. Puiston osana toimii myös pieni eläintarha.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Guindyn kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Intian kansallispuistot
Andamaanit ja Nikobaarit: Campbell Bay
Galathea
Mahatma Gandhi
Mt. Harriet Island
Middle Button Island
North Button Island
Rani Jhansi
Saddle Peak
South Button Island Andhra Pradesh: Kasu Brahmananda Reddy
Mahavir Harina Vanasthali
Mrugavani
Sri Venkateswara Arunachal Pradesh: Mouling
Namdapha Assam: Dibru-Saikhowa
Kaziranga
Manas
Nameri
Orang Bihar: Valmiki Chhattisgarh: Indravati
Kanger Ghati Goa: Mollem  Gujarat: Blackbuck
Gir
Marine
Vansda Haryana: Kalesar
Sultanpur Himachal Pradesh: Great Himalayan
Pin Valley Jammu & Kashmir: Dachigam
Hemis
Kishtwar
Salim Ali Jharkhand: Betla Karnataka: Anshi
Bandipur
Bannerghatta
Kudremukh
Nagarhole Kerala: Eravikulam
Mathikettan Shola
Periyar
Silent Valley
Wayanad Madhya Pradesh: Bandhavgarh
Fossil
Kanha
Madhav
Panna
Pench
Sanjay
Satpura
Van Vihar Maharastra: Chandoli
Gugamal
Navegaon
Pench
Sanjay Gandhi
Tadoba Manipur: Keibul Lamjao
Sirohi Meghalaya: Balphakram
Nokrek Mizoram: Murlen
Phawngpui Nagaland: Intanki Odisha: Bhitarkanika
Simlipal Rajasthan: Darrah
Desert
Keoladeo
Ranthambhore
Sariska Sikkim: Khangchendzonga Tamil Nadu: Guindy
Gulf of Mannar
Indira Gandhi
Mudumalai
Mukurthi Uttar Pradesh: Nawabganj
Dudhwa Uttarakhand: Corbett
Gangotri
Govind
Nanda Devi
Rajaji
Valley of Flowers Länsi-Bengali: Buxa
Gorumara
Neora Valley
Singalila
Sundarbans
Suojelualueet
Kansallispuistot
Intian suojelualueet
H2O

H2O tai H2O voi tarkoittaa seuraavia asioita:
H2O, veden kemiallinen kaava
Viihde

H2O, elokuva vuodelta 1929
H2O, elokuva vuodelta 2002
H2O, kanadalainen minisarja
H2O (H2O: Just Add Water), australialainen televisiosarja
H2O: Footprints in the Sand, japanilainen visual novelli
Musiikki

H2O, yhdysvaltalainen punk-bändi
H2O, Hall & Oatesin 11. albumi
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”H2O”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Halipula

| Halipula Joel Hallikainen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1994
 Julkaistu: 1994
 Formaatti: CD, C-kasetti
 Tuottaja(t): Joel Hallikainen Timo Lindström
 Tyylilaji: lastenmusiikki, iskelmä
 Kesto: 39.20
 Levy-yhtiö: Fazer Musiikki
Joel Hallikaisen muut julkaisut
| Anna vierellesi tulla 1993 | Halipula 1994 | Kellastuneet kirjeet 1995 |
Halipula on Joel Hallikaisen vuonna 1994 ilmestynyt studioalbumi. Albumin julkaisi levy-yhtiö Fazer Musiikki.
Albumi sisältää eritoten lapsille suunnattuja lauluja. Albumin tunnetuin kappale on Halipula, joka on Hallikaisen yksi tunnetuimmista lastenlauluista.
Hallikaisen lisäksi albumilla esiintyvät Anna Hanski, lauluyhtye Beat, Puolalan musiikkikoulun oppilaita, Heikki Hilander, Tuija Piepponen, Elviina Pulli ja Juha Kastu.
Kappaleet

Sovitukset ja orkesterin johto Jouni Lehtonen.
Halipula – 3.02
Kylpyammella yli Atlantin – 2.47
Suukko maistuu makealta (Joel Hallikainen & Anna Hanski) – 2.25
Lumimies (Joel Hallikainen & Heikki Hilander) – 3.44
Mistä lapset tulee – 2.46
Pullonhenki (Joel Hallikainen & Heikki Hilander) – 3.38
Pöhköpöllö – 1.12
Anna suukko – 3.03
Intiaanipäällikkö Mokkasiini – 2.51
Juu-juu-juu (Joel Hallikainen & Tuija Piepponen & Elviina Pulli & Juha Kastu) – 1.56
Hiljainen Kaikkonen – 2.45
Upea mustakatti – 2.25
Laivarotta viimeinen – 3.13
Taikauni – 3.36
Tekijät > Muusikot

Joel Hallikainen – laulu
Jouni Lehtonen – kosketinsoittimet, ohjelmointi
Ilpo Murtojärvi – kitara
Lucjan Caplizky – puhallinsoittimet, harmonikka
Lauluyhtye Beat – taustakuoro
Puolalan Musiikkikoulun Kuudesluokkalaiset – lapsikuoro
Heikki Hilander – imitointi (Lumimies ja Pullonhenki)
Elviina Pulli, Juha Kastu, Tuija Piepponen – äänet (”Juu-juu-juu”)
Tekijät > Tuotanto

Joel Hallikainen – tuottaja
Timo Lindström – vastaava tuottaja, miksaaja
Kim Engblom – äänittäjä (Riverside Studio)
Juha Laakso – miksaaja
Pauli Saastamoinen – masteroija (Finnvox)
Jouni Lehtonen – kannen valokuva
Birgit Pulkkinen – kannen suunnittelu
Gujratin taistelu

Gujratin taistelu oli toisen sikhisodan aikana 21. helmikuuta 1849 käyty taistelu Sikhivaltion ja brittien välillä hieman Gujratin kaupungin ulkopuolella nykyisessä Pakistanissa. Taistelu päättyi sikhien tappioon ja lopulta myös sodan päättymiseen brittien voittoon.
Tausta

Britit olivat kärsineet tappion Sikhivaltion joukkoja vastaan toisen sikhisodan Chillianwalan taistelussa 13. tammikuuta 1849. Britit vetäytyivät Hugh Goughin johdolla ja sikhien komentaja Šere Singh sai vahvistuksia. Sikhiarmeija oli nyt kooltaan noin 50 000–60 000 miestä ja heidän mukanaan oli 59 tykkiä. Joukkoihin kuului myös 1 500 afgaaniratsumiestä. Joukkoja oli kuitenkin vaikea huoltaa alueella, joten Šere Singh päätti siirtyä uusiin asemiin Gujratiin Lahoren pohjoispuolella. Tarkoituksena oli iskeä myöhemmin brittien selustaan Chenabjoen yli. Šere Singh johti joukkonsa uusiin asemiin yöllä 11.–13. helmikuuta brittien aluksi huomaamatta.
Britit saivat vahvistuksia Multania piirittäneiden joukkojen yhdistyessä Goughin armeijan kanssa 16. helmikuuta. Brittejä oli nyt 24 000 ja heillä oli 96 tykkiä. Gough oli Chillianwalan tappion jälkeen tarkoitus korvata toisella komentajalla ja hän päätti yrittää ennen seuraajansa saapumista ottaa vielä voiton sikheistä.
Taistelu

Britit aloittivat etenemisen sikhien puolustuslinjoja vastaan Gujratin ulkopuolella aamulla 21. huhtikuuta 1849. Sikhien puolustuslinja nojasi vasemmalla siivellä Chota Karlan kylään ja oikean siiven edustalla oli Bara Karlan kylä. Bara Karlassa oli sikhien tykistöä, jota oli sirtoteltu myös pitkin puolustuslinjaa.
Britit marssivat kohti puolustuslinjaa paraatinomaisesti. Kello 9 aamulla sikhien tykistä alkoi avata tulta brittejä vastaan. Gough pysäytti joukkonsa ja määräsi oman tykistönsä vastaamaan tuleen. Noin kaksi tuntia kestäneen tykistötaistelun jälkeen sikhien tykistö oli voitettu. Brittien etulinja jatkoi etenemistä. Chota Kalrassa ja Bara Karlassa käytiin kiivaita taisteluita sotilaiden vallatessa taloja ovelta ovelle. Sikhien yrittämä vastahyökkäys tyrehtyi brittien tykistön tulitukseen jo joukkojen kokoontuessa. Sikhit alkoivat perääntyä kello 12.30. Aluksi järjestelmällisesti alkanut vetäytyminen muuttui kaookseksi brittien ratsuväen hyökätessä ja sikhit pakenivat taistelukentältä.
Seuraukset

Sikhit olivat menettäneet taistelussa noin 3 100 sotilasta kaatuneina ja suurin piirtein yhtä monta haavoittuneina. Brittien tappiot olivat 5 upseeria ja 91 sotilasta kaatuneina, sekä 24 upseeria ja 646 sotilasta haavoittuneina. Sikheiltä oli vallattu 53 tykkiä. Gough oli korjannut maineensa Chillianwalan tappion jälkeen. Britit käyttivät haavoittuneiden hoidossa ensi kertaa anestesiaa.
Sikhit antautuivat 14. maaliskuuta, mikä päätti toisen sikhisodan. Punjab liitettiin brittien hallitsemaan Intiaan.
Taistelu maalauksessa.
HMS Spearhead

| HMS Spearhead |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Cammell Laird
Kölinlasku:  18. elokuuta 1943
Laskettu vesille:  2. lokakuuta 1944
Palveluskäyttöön:  21. joulukuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  Portugalin laivastolle 1948
Loppuvaihe:  romutettu 1967
Tekniset tiedot
Uppouma:  827 t (pinnalla) 990 t (sukelluksissa)
Pituus:  66,1 m
Leveys:  7,2 m
Syväys:  4,3 m
Koneteho:  1 900 bhp/1 300 shp
Nopeus:  14,75 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  48
Aseistus
Aseistus:  6 ×  21" (533 mm) torpedoputkea, joihin 12 torpedoa 1 × 4" tykki
HMS Spearhead (viirinumero P263) oli Britannian kuninkaallisen laivaston S-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin 17. marraskuuta 1942 osana vuoden 1942 laivasto-ohjelmaa Cammell Laird and Company, Limitediltä, missä köli laskettiin 18. elokuuta 1943. Alus laskettiin vesille 2. lokakuuta 1944 ja otettiin palvelukseen 21. joulukuuta.
Palvelus

Alus myytiin marraskuussa 1948 Portugalille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä NRP Neptuno. Alus myytiin romutettavaksi 1967.
Georg Heinrich von Görtz

Georg Heinrich von Görtz, Lukas von Bredan maalaus.
Georg Heinrich von Görtz (myös Goertz; 1668 – 19. helmikuuta 1719 Tukholma, Ruotsi) oli saksalainen valtiomies ja vapaaherra, joka vaikutti suuresti Ruotsin asioihin suuren Pohjan sodan aikana. Hän oli Holstein-Gottorpin herttuakunnan hallituksen johtava henkilö ja Ruotsin kuningas Kaarle XII:n erittäin vaikutusvaltainen neuvonantaja tämän viimeisinä elinvuosina. Görtz käytännössä johti Ruotsin talous- ja ulkopolitiikkaa vuosina 1716–1718. Kaarle XII:n kuoltua hänet syrjäytettiin ja teloitettiin.
Varhaisempi ura

Görtz kuului vanhaan saksalaiseen aatelissukuun, joka oli lähtöisin Hessenin Schlitzistä ja sai vuonna 1677 valtakunnanvappaaherran arvon. Hänen isänsä Philipp Friedrich von Görtz oli kapteeni Frankenin piirissä. Görtz kirjautui vuonna 1693 Jenan yliopistoon. Opiskeluaikanaan hän menetti kaksintaistelussa toisen silmänsä.
Görtz oli vuodesta 1698 kamariherrana Holstein-Gottorpin herttuan Fredrik IV:n hovissa. Görtz seurasi herttuaa tämän osallistuessa Kaarle XII:n sotaretkeen. Fredrik IV:n kaaduttua vuonna 1702 Kliszówin taistelussa Görtz toi hänen ruumiinsa takaisin kotimaahan. Tukholmassa oleskellut herttuatar Hedvig Sofia antoi Görtzille salaneuvoksen arvon ja nimitti hänet prinssi Kristian Augustin johtamaan Holstein-Gottorpin hallitukseen. Görtz sai vastuulleen herttuakunnan valtiovarainasiat, joiden hoidon hän uudisti. Hän sai johtavan aseman Holstein-Gottorpin politiikassa, kun Hedvig Sofia vuonna 1708 kuoli ja Kristian Augustista tuli alaikäisen herttuan Kaarle Fredrikin sijaishallitsija. Görtz syrjäytti ja vangitutti tärkeimmän kilpailijansa Magnus von Wedderkopin vuonna 1709.
Tanskan liityttyä uudelleen sotaan Ruotsia vastaan vuonna 1709 Görtz pyrki pitämään Holstein-Gottorpin ulkona sodasta parantamalla maan viileää suhdetta Tanskaan. Hän loi läheisen suhteen kreivi Mauritz Vellingkiin ja sai sitä kautta vaikutusvaltaa Ruotsin ulkopolitiikkaan. Kun Magnus Stenbockin komentama ruotsalainen armeija vuonna 1713 työntyi Holsteiniin hyökätäkseen sen kautta Tanskaan, Görtz yritti epätoivoisesti säilyttää herttuakunnan puolueettomana Tanskan silmissä samalla kun Tönningin linnoituskaupunki luovutettiin Stenbockille salaisella sopimuksella ja väärennetyllä herttuan määräyksellä. Tanska kuitenkin valtasi Holstein-Gottorpin, jonka suvereniteetin palauttamisesta tuli nyt Görtzin päätavoite.
Görtz pyrki järjestämään Kaarle Fredrikin Ruotsin kruununperilliseksi ja saamaan Ruotsin suostumaan aluevaihtoon, jossa Tanska luopuisi Holstein-Gottorpista. Vuonna 1713 hän sai Preussin kuningas Fredrik Vilhelm I:n hyväksymään sopimuksen, jonka mukaan tämä tukisi Holstein-Gottorpin itsenäisyyden palauttamista ja Kaarle Fredrikiä Ruotsin kruununperijäksi, jos Kaarle Fredrik Ruotsin valtaistuimelle noustuaan luovuttaisi Ruotsille kuuluneen Stettinin Preussille. Sopimuksen mukaan puolueettomien preussilais-holsteinilaisten joukkojen tuli ”takavarikoida” Stettin, mutta Pommerin ruotsalainen kenraalikuvernööri Johan August Meijerfeldt kieltäytyi luovuttamasta kaupunkia. Görtz lähetti samana vuonna Henning Friedrich von Bassewitzin Venäjälle neuvottelemaan vastaavasta sopimuksesta sekä Kaarle Fredrikin naittamisesta Pietari Suuren tyttären kanssa, mutta nämä neuvottelut eivät johtaneet mihinkään. Görtz yritti myös välittää erillisrauhaa Ruotsin ja Tanskan välille.
Görtzin puolisona oli vuodesta 1704 Christine Magdalene Reventlow, joka kuoli vuonna 1713. Heillä oli kaksi tytärtä. Görtzin vävy oli tanskalainen kenraali Johan Frederik Bardenfleth.
Kaarle XII:n neuvonantajana

Valtaneuvosten muodostama Ruotsin tilapäishallitus suhtautui Görtziin kielteisesti, mutta hän saavutti Turkista palanneen kuningas Kaarle XII:n luottamuksen tavattuaan tämän vuoden 1714 lopulla Stralsundissa. Görtz oli vuodesta 1715 virallisesti Holstein-Gottorpin lähettiläs Ruotsin kuninkaan luona, mutta käytännössä hänestä tuli Kaarle XII:n johtava ja lähes kaikkivaltias neuvonantaja. Hän oli vastuussa suoraan kuninkaalle ja sai toimia ohi keskushallinnon elinten, kuten valtaneuvoston, kansliakollegion ja valtiokonttorin. Hänestä tuli Ruotsissa erittäin vihattu, sillä kaikki vuosien 1716–1718 poikkeustoimet yhdistettiin häneen.
Saadakseen lisätuloja armeijan varusteluun Görtz järjesti suuren obligaatiolainan. Sitä hoiti hänen ohjauksessaan tammikuussa 1716 perustettu varainhankintavaliokunta (upphandlingsdeputationen), joka sai vähitellen vastuulleen kaikki valtion tulot ja menot sekä vallan kontrolloida osaa viennistä. Görtz hallitsi näin taloutta. Sotataloutta rahoitettiin myös erilaisilla pakkokeinoilla: Verotus muutettiin kokonaan rahalla maksettavaksi ja progressiiviseksi, ja valtio alkoi valvoa ulkomaankauppaa, ottaa pakkolainoja sekä pakkolunastaa sotataloudelle tarpeellisia tuotteita alihintaan. Raudantuotanto otettiin lopulta kokonaan valtion haltuun, ja raudanviennistä saaduilla voitoilla rahoitettiin välttämätöntä tuontia. Liikkeelle laskettiin hätäseteleitä (myntsedlar) eli nimellisarvoltaan pieniä obligaatioita, joilla maksettiin pääasiassa armeijan kuluja. Myös kuparisia hätärahoja (mynttecken) lyötiin, mutta niistä oli päätetty jo ennen Görtzin tuloa talousasioiden johtoon.
Ollessaan vuonna 1716 matkalla Alankomaissa ja Ranskassa Görtz lupasi salaisissa neuvotteluissa Englannin jakobiiteille Ruotsin tekevän maihinnousun Skotlantiin Stuartien palauttamiseksi valtaan, jos jakobiitit lainaisivat Ruotsille 300 000 riikintaaleria. Hän sai jakobiiteilta lopulta 175 000 livreä, mutta luvattua maihinnousua ei toteutettu. Kun Englannin hallitus sai tästä tiedon, se vaati Alankomaita vangitsemaan Görtzin. Hänet vangittiin helmikuussa 1717 Arnhemissa, mitä pidettiin kansainvälisen oikeuden loukkauksena. Gelderlandin provinssin paikallishallinto vapautti hänet elokuussa 1717 vastoin Alankomaiden hallituksen tahtoa.
Görtz ja Kaarle XII halusivat hajottaa Ruotsin vihollisten liittouman pitämällä esillä erillisrauhojen mahdollisuutta, joten Görtz sai täydet valtuudet käydä rauhantunnusteluja. Hän tapasi elokuussa 1717 Pietari Suuren Het Loon palatsissa Alankomaissa ja vieraili saman vuoden syksyllä Venäjän miehittämässä Suomessa. Ahvenanmaalla järjestettiin seuraavana vuonna Ruotsin ja Venäjän välinen rauhankongressi, jossa Ruotsia edustivat Görtz ja kreivi Carl Gyllenborg. Görtz käytti pitkiä neuvotteluja ajan pelaamiseen ja vihollismaiden keskinäisen luottamuksen romuttamiseen, jotta Ruotsi saisi hengähdystauon sodassa. Ahvenanmaan neuvotteluissa saatiin aikaan rauhansopimusluonnos, mutta Kaarle XII ei hyväksynyt sitä. Neuvotteluiden ollessa yhä kesken Görtz lähti marraskuun 1718 lopussa Ruotsiin tapaamaan kuningasta.