stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Filip I (Ranska)
Hallitsija

Hallitsijana Filip poikkesi edeltäjistään siinä, että hän ei pyrkinyt kaikin keinoin laajentamaan kuninkaallista aluettaan suurvasallien tai muidenkaan pienempien läänitysten hallitsijoiden kustannuksella. Tämä helpotti valtakunnan ylimysten asemaa ja he onnistuivat lähes täysin irrottautumaan kaikesta kuninkaan vallasta.
Kuninkaan alaisuudessa oikeastaan olivat vain hänen omat alivasallinsa nykyisen Ile-de-Francen alueella. Suurimman uhan Ranskan kuninkaan auktoriteetille ja vallalle aiheutti Normandia, sillä sen herttua Vilhelm Äpärästä oli vuonna 1066 tullut Vilhelm Valloittaja ja Englannin kuningas. Filipille tilanne oli vaikea, sillä hän oli joutunut tavallaan kahden tulen väliin; idässä oli Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta ja lännessä Englanti, jonka hallitsijalla oli laajat alueet Ranskassa. Filip koettikin diplomatialla saada Normandian pienet vasallit aiheuttamaan mahdollisimman paljon vaikeuksia lääninherralleen herttualle ja siten vapauttamaan Filipin jatkuvasta naapurin tarkkailusta.
Avioliitto Hollannin Berthen kanssa oli poliittinen järkiavioliitto, sillä liiton kautta saatujen sukulaisten kanssa pyrittiin tiivistämään liittoa, joka olisi toiminut vastapainona jatkuvasti huolta aiheuttavalle Vilhelm Valloittajan politiikalle ja toimille. Filipin keskeisiä tukijoita olivat Anjoun ja Flanderin kreivit, jotka myös kokivat Vilhelm Valloittajan kasvaneen vallan uhkaavana.
Suuri osa Filipin valtakaudesta kului valtaa hamuavien alamaisten kapinoiden tukahduttamiseen. Vuonna 1077 hän teki rauhan Vilhelm Valloittajan kanssa, kun tämä luopui Bretagnen valloittamisesta. Kuitenkin jo pari vuotta myöhemmin 1079 Filip solmi liiton Vilhelmin pojan Robertin kanssa tämän noustua kapinaan isäänsä vastaan. Lisäksi hän muutenkin pyrki sekoittamaan Vilhelmin perheen sisäistä dynamiikkaa saaden Robertin vielä nousemaan veljeään Vilhelm II Punaista vastaan.
Yleisesti historiantutkimuksessa pidetään Filip I:n vahvana ominaisuutena hänen älykkyyttään ja kykyä käyttää hyväkseen tuolloin käytössä ollutta feodaalista tapaoikeutta, jonka avulla hän koetti saada vasallit kunnioittamaan hallitsijan asemaa. Realistina Filip kuitenkin keskitti pääsääntöisesti huomionsa omien alueittensa hyvään hallintaan ja otti hovin palvelukseen etenkin ns. keskitason aateliston edustajia, joille hän luovutti monia palatsinsa virkoja. Hän pyrki rakentamaan kuninkaallista valtaa seuraajiensa käytettäväksi.
Kärsivällisesti hän myös pyrki laajentamaan kuninkaallista hallinta-aluetta. Anjoun kreivikunnan perimysongelmat mahdollistivat sen, että vuonna 1082 hän liitti valtakuntaansa Vexinin kreivikunnan ja vuonna 1100 oston kautta Bourgesin, joka tuli näyttelemään myöhemmissä historian vaiheissa merkittävää roolia Ranskan kuninkaan aseman pelastamisessa.
Avioliitot

Filipillä oli isänsä ja isoisänsä tavoin ongelmia avioliitoissaan. Tosin isoisänsä Robert II:n ongelmiin hän ei joutunut, vaikka molemmat joutuivat paavin pannaan.
1) Ensimmäisen avioliittonsa Filip solmi Flanderin kreivi Robert II:n sisarpuolen, Hollannin ja Itä-Friisian kreivi Flores I:n ja Saksin prinsessa Gertrud von Sachsenin tyttären Bertha Hollantilaisen (1055–1087) kanssa. Tästä poliittisesta järkiavioliitosta syntyi viisi lasta:
Constance (1078–n. 1125) avioitui (1) Champagnen kreivi Hugues I; (2) Antiokian ruhtinas Bohemond I, heidän toinen poikansa oli Bohemond II
Ludvig VI (1081–1137), Ranskan kuningas
Henri (1083) kuoli sylilapsena
Charles (1085) kuoli sylilapsena
Eudes (1087) kuoli sylilapsena
2) Avioliiton, josta syntyi tarpeellinen kruununperijä, sekoitti perusteellisesti Bertrade de Monfort, joka oli naimisissa Filipin vasallin Anjoun ja Toulousen kreivin Foulques (Fulk) IV:n kanssa, joskin avioliitto oli jo rakoilemassa. Filip rakastui tulisesti Bertradeen (1061–1117) ja ilmoitti avioliittonsa Hollannin Berthen kanssa olevan pätemätön, koska puolisot olivat liian läheistä sukua, toinen syy oli se että Berthe oli liian lihava. Filip nai Bertraden 15. toukokuuta 1092, vaikka tämä oli edelleen naimisissa Anjoun kreivin kanssa. Tämän jälkeen entinen puoliso Berthe siirtyi leskentiloilleen Montreuil-sur-Merin linnaan, jossa hän kuoli vuonna 1094.
Bertradelle ja Filipille syntyivät lapset:
Philippe, Mantes'n kreivi (n. 1093 – 1129 jälkeen), avioitui Élisabethin, Guy III de Montlhéry'n ainoan lapsen kanssa, ja sai sen ansiosta arvonimen de Montlhéry'n herra
Fleury (n. 1093/1095 – heinäkuu 1119/ n. 1147), Nangis, Seine-et-Marne herra
Cécile (n. 1097– 1145 jälkeen), avioitui (1) Galilean ruhtinas Tancrèd de Hautevillen kanssa, ja (2) Tripolin kreivi Pons de Tripolin kanssa
Eustachie (n. 1100), avioitui Étampes'n kreivi Jeanin kanssa
Vaikeudet eivät suinkaan päättyneet tähän, sillä paavi Urbanus II ei hyväksynyt kaksinnaimista eli avioliittoa ilman toisen osapuolen avioeroa, eikä siten myös ensimmäisen avioliiton purkua pelkällä kuninkaan itse tekemällä ilmoituksella. Seurauksena oli Filipin julistaminen ekskommunikaatioon vuonna 1094 ja 1095 sekä vuonna 1101. Ranskassa Filipin toimintaa vastusti erityisesti Chartresin piispa Yves.
Paavin julistamasta ekskommunikaatiosta ja avioliiton mitätöimisestä huolimatta Filip ja Bertrade jatkoivat eloaan kuin virallisena avioparina. Parin yhteiselämä tuomittiin ja kirkon yhteydestä erottaminen vahvistettiin useissa konsiileissa mm. Clermontissa, Nîmesissä ja Beaugencyssä. Bertrade ei voinut sietää poikapuoltaan Ludvigia ja yritti kaikin tavoin estää tämän lyömisen ritariksi Abbevillessä vuonna 1097, sillä tämä tarkoitti pojan tulemista täysi-ikäiseksi. Kolme vuotta myöhemmin, vastoin Bertraden pyrkimyksiä tämän yrittäessä saada kruununperilliseksi oman poikansa, Filip voitelutti Ludvigin kuninkaaksi jo perinteeksi muodostunutta tapaa noudattaen.
Ristiretki

Filipin hallinnon aikana paavi Urbanus II saarnasi vuonna 1095 voimakkaasti Pyhälle maalle tehtävän ristiretken puolesta. Filip ei kuitenkaan voinut osallistua ensimmäiselle ristiretkelle, koska hänet oli julistettu ekskommunikaatioon ja tämä oli useasti konsiileissa vahvistettu. Tosin tätä pidetään yleisesti vain paavin kehittelemänä tekosyynä ja todellisuudessa Filipin useat hyökkäykset kirkon maaomistuksia ja läänityksiä vastaan olisivat olleet paavin mukaantulokiellon todellinen vaikutin.
Vuoteen 1107 mennessä, kun Ranskan monarkian taistelu paavinvaltaa vastaan ​​vihdoin päättyi, Ludvig VI, Filipin vanhin poika hänen laillisen vaimonsa Berthan kanssa, oli ottanut valtakunnan hallinnon. Filipin äärimmäinen ylipaino oli tehnyt hänestä toimintakyvyttömän.
Perintö

Vielä kuolemassaankin Filip korosti eriseuraisuuttaan, sillä kun hän kuoli Melunin linnassa 29. heinäkuuta 1108, häntä ei haudattu frankkien ja Ranskan hallitsijoiden perinteiseen hautapaikkaan Saint-Denis'n basilikan kuninkaalliseen nekropoliin, vaan hänet haudattiin Saint-Benoît-sur-Loiren luostariin. Filipin seuraaja oli hänen poikansa Ludvig VI, jonka valtaanastuminen oli kuitenkin monen taistelun takana.
Kirjallisuutta

Leblanc-Ginet, Henri: Histoire des Rois de France. Éditions Moréna et Actualités de l'Histoire, 1997
Les Rois de France. Judocus, Pariisi 1989
Kirchhoff, Elisabeth: Rois et Reines de France. Mémoires de Commines,1996.
Wenzler, Claude: Généalogie des Rois de France. Èditions Ouest-France, 1994.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Henrik I | Ranskan kuningas   | Seuraaja: Ludvig VI Paksu |
Filip I:n sinetti
Filip I, Jean Du Tillet'n tekemä muotokuva 1500-luku
Filip I, Gillot Saint-Èvren kuvitteellinen maalaus 1837
Filip I:n hautamuistomerkki Saint-Benoît-sur-Loire'n luostarin kirkossa
Sofia Hjulgrén

| Sofia Hjulgrén |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 2.2.1914–3.4.1917  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Viipurin läänin itäinen
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. kesäkuuta 1875 Kullaa
Kuollut: 22. toukokuuta 1918 (42 vuotta) Viipuri
Ammatti:  kutoja
Puoliso:  Antton Hjulgrén (1897–)
Edla Sofia Hjulgrén (o.s. Lundström, 28. kesäkuuta 1875 Kullaa – 22. toukokuuta 1918 Viipuri) oli suomalainen kutoja ja työväenliikkeen vaikuttaja, joka toimi sosialidemokraattisen puolueen kansanedustajana vuosina 1914–1917. Suomen sisällissodan aikana hän kuului Lappeenrannan punakaartin esikuntaan, vaikka olikin vastustanut aseelliseen kapinaan ryhtymistä. Hjulgrén vangittiin Viipurin taistelun jälkeen sodan viimeisinä päivinä ja teloitettiin myöhemmin toukokuussa valtiopetoksesta syytettynä.
Sisällissodan yhteydessä vangittiin 14 sosialidemokraattien naiskansanedustajaa, joista Hjulgrén ainoana teloitettiin. Hänestä tuli ulkomaisten esikuvien mukainen työväenliikkeen marttyyri, jonka tarinaa kerrottiin vuosikymmenten ajan. Toisen maailmansodan jälkeen erityisesti kommunistit liittivät Hjulgrénin kohtalon osaksi perinnettään yhdessä jatkosodan aikana teloitetun Martta Koskisen kanssa. Tapaus synnytti lukuisia tarinoita myös Hjulgrénin kotiseudulla Joutsenossa, jossa hän oli tunnettu ja arvostettu henkilö.
Elämä > Nuoruus

Sofia Hjulgrén syntyi Honkajoelta kotoisin olleen torpparin Filip Lundströmin (myöh. Lehtovirta, s. 1843) ja Leineperin ruukissa syntyneen Edla Fredrika Nystedtiin (1847–1899) perheeseen Kullaan Levanpellossa vuonna 1875. Lundströmin torppa sijaitsi Ahlströmin suvun omistaman Leineperin kartanon mailla noin kolmen kilometrin päässä Kullaan kirkolta. Sofia oli kymmenlapsisen perheen kolmanneksi vanhin. Hän kävi ainoastaan kiertokoulua ja työskenteli jo lapsesta lähtien muun muassa palvelijattarena Leineperin kartanossa.
Vuonna 1897 Sofia avioitui Porin maalaiskunnan Hyvelässä syntyneen sahatyömies Anton Hjulgrénin (s. 1872) kanssa. He asuivat Kiukaisissa, Porissa ja Ulvilassa ennen palaamistaan Kullaalle Lundströmin torppaan vuonna 1900. Perheeseen ei syntynyt lapsia, mutta pariskunnalla oli kasvattitytär Naima Maria eli ”Maiju” (s. 1903).
Elämä > Poliittinen toiminta

Anton Hjulgrén työskenteli Leineperin ruukin sahalla, kunnes sai työpaikan Kaukaan sahalta, ja perhe muutti toiselle puolelle Suomea Lappeen pitäjään vuoden 1904 lopussa. Seudulle oli jo muutamaa vuotta aikaisemmin muuttanut neljä Sofian sisarusta. Pariskunta oli liittynyt Suomen Työväenpuolueeseen jo 1903, ja Lappeessa Sofia liittyi Kaukaan tehtaan ammattiosastoon. Vuonna 1906 Hjulgrénit muuttivat Kotkaan, jossa Anton työskenteli paikallisella sahalla. Hjulgrén oli perustamassa Karhulan työväenyhdistyksen naisosastoa, jonka puheenjohtajana ja sihteerinä hän toimi, ja kuului lisäksi Kymin Kaarniemessä toimineen Syväsalmen sahan työväenyhdistykseen sekä Kotkan työväenyhdistykseen. Hän vieraili säännöllisesti puhumassa myös synnyinseudullaan, ja oli edelleen Kullaan työväenyhdistyksen naisosaston puheenjohtaja sekä kunniajäsen.
Vuoden 1906 lopussa Hjulgrén osallistui Lahdessa pidetylle sosialidemokraattisen puolueen agitaatiokurssille ja vuoden 1907 alussa hänet valittiin puolueen Lappeenrannan piirin agitaattoriksi. Kun Anton Hjulgrén erotettiin Karhulan tehtailta Sofian ammattiyhdistystoiminnan vuoksi, pariskunta muutti vuonna 1908 Joutsenoon. Hjulgrénit liittyivät Honkalahden sahan työväenyhdistykseen, jonka puheenjohtajaksi Anton pian valittiin. Sofia puolestaan perusti vuotta myöhemmin ammattiosaston naisjaoston. Hänet valittiin myös useisiin kunnallisiin luottamustehtäviin. Hjulgrén kuului muun muassa vaalilautakuntaan, paikallisen kansakoulun johtokuntaan sekä Saimaanrannan Osuuskassan johtokuntaan työväestön edustajana.
Hjulgrén tunnettiin Joutsenossa lempinimellä ”Sosso”. Ainoastaan kiertokoulua käyneenä hän oli suurimmaksi osaksi itseoppinut. Hän oli hyvä ja vaikuttava puhuja, jota pidettiin myös taitavana väittelijänä. Lähipitäjien suojeluskuntalaiset kutsuivat häntä ”kiihkeäksi punikkiämmäksi”, mutta joutsenolaiset muistelevat Hjulgrénin olleen rauhaa rakastava ja sovitteleva nainen. Hän oli ehdokkaana Viipurin läänin itäisessä vaalipiirissä jo vuosien 1908 ja 1910 eduskuntavaaleissa. Kansanedustajaksi Hjulgrén valittiin vuoden 1913 eduskuntavaaleissa, jolloin hän sai yhteensä 1 061 ääntä. Tuolloin valittu eduskunta pääsi kokoontumaan ensimmäistä kertaa vasta helmikuussa 1914, joka jäi myös ainoaksi istuntokaudeksi, sillä ensimmäisen maailmansodan johdosta julistetun sotatilan takia vuosien 1915–1916 valtiopäiviä ei kutsuttu koolle. Vuosien 1916 ja 1917 vaaleissa Hjulgrénin äänet eivät enää riittäneet kansanedustajan paikkaan. Vuonna 1917 hän jäi varasijalle.
Elämä > Sisällissota

Sisällissodan lähestyessä Hjulgrén vastusti punakaartin perustamista eikä kannattanut aseelliseen kapinaan ryhtymistä. Hjulgrénin mukaan se ei olisi kunniaksi työväenliikkeelle, joten hän vetosi viimeiseen asti rauhanomaisen ratkaisun puolesta. Sodan käynnistyttyä hän kuitenkin liittyi Lappeenrannan punakaartiin solidaarisuudesta muita työläisiä kohtaan. Hjulgrén kuului punakaartin esikuntaan, mutta ei kantanut asetta. Lappeenrannassa hän vapautti punaisten vangitsemia joutsenolaisia. Heidän joukossaan oli muun muassa äitinsä kanssa vangittu Eino Penttilä sekä paikallinen kunnallismies Oskari Lakka, joka näin säästyi punakaartilaisten 25. huhtikuuta tekemiltä teloituksilta.
Hjulgrén pakeni 25. huhtikuuta junalla Lappeenrannasta Viipuriin viimeisten punaisten kanssa. Saarretusta kaupungista ei kuitenkaan enää ollut ulospääsyä, ja näin hän joutui valkoisten vangiksi Viipurin vankileirille. Samassa yhteydessä vangittiin myös Antton Hjulgrén sekä pariskunnan kasvattitytär Maiju, joka vanhempiensa tavoin kuului punakaartiin. Toukokuussa suoritetun kuulustelun jälkeen laiton kenttäoikeus tuomitsi Hjulgrénin kuolemaan valtiopetoksesta.
Elämä > Kuolema

Hjulgrén teloitettiin 22. toukokuuta 1918 yhdessä 130 muun kuolemaantuomitun kanssa Ristimäen hautausmaan tuntumassa sijainneella eläinten hautausmaalla eli ”koirahaudalla”. Joissakin lähteissä päivämääräksi on virheellisesti mainittu jo 5. toukokuuta. Hjulgrénin kuolemasta on useita kertomuksia, joiden todenperäisyyttä on mahdoton varmistaa. Tiedetään kuitenkin, että hän sai ennen teloitusta pitää parinkymmenen minuutin pituisen puheen, jolla hän rohkaisi muita teloitettavia ja valoi uskoa työväenluokan parempaan tulevaisuuteen.
Hjulgrén lainasi puheessaan Raamattua, mutta lauseet vaihtelevat eri tarinoissa. Vanhimmassa työväenperinteessä Hjulgrénin kerrotaan siteeranneen 1. Mooseksen kirjaa ”maahan valuva veri vaatii kostoa”, kun taas myöhemmissä versioissa hän puhuu Matteuksen evankeliumiin viitaten, kuinka ”valkoiset voivat tappaa ruumiin, mutteivat sosialismin henkeä”. Joutsenolaisessa kansanperinteessä Hjulgrén rukoilee anteeksiantoa teloittajille Luukkaan evankeliumista löytyvillä Jeesuksen sanoilla ”Isä anna heille anteeksi, sillä he eivät tiedä mitä tekevät”.
Takaisin riviin astuessaan Hjulgrénin kerrotaan repäisseen paitansa rintamuksen auki ja sanoneen viimeisinä sanoinaan ”olemme valmiit kohtaamaan kuoleman”. Erään teloituskomppaniaan kuuluneen sotilaan mukaan puhe teki myös heihin niin suuren vaikutuksen, että osa ampui tahallaan ohi teloitettavista. Vuonna 1922 ilmestyneessä muistelmateoksessa Vankina valkoisen vallan on nimimerkki ”Jeremiaan” kirjoitus, jossa kuvataan teloitusta ja Hjulgrénin pitämää puhetta. Lisäksi häntä muisteltiin useissa eri lehdissä sekä kirjoissa aina 1960-luvulle saakka. Teloituspaikalla olevalla joukkohaudalla on Neuvostoliiton aikana vuonna 1961 pystytetty Suomalaisten punakaartilaisten muistomerkki.
Myös hänen aviomiehestään liikkui erilaisia tarinoita. Anton Hjulgrén kertoi itse karanneensa teloitusryhmältä Viipurissa ja onnistuneensa pakenemaan aina Pohjanmaalle saakka, jossa piileskeltyään hän olisi myöhemmin palannut Joutsenoon. Todellisuudessa Antton kuitenkin siirrettiin jo toukokuun alussa Tammisaaren vankileirille, josta hän vapautui syksyllä 1918 ehdonalaiseen. Maiju Hjulgrén armahdettiin heti kasvattiäidilleen langetetun kuolemantuomion jälkeen.
Kirjallisuutta

Rajavuori, Anna: ”Kunnioitetut ja kuolemaantuomitut : Sofia Hjulgrénin ja Martta Koskisen esikuvallisuus kansandemokraattisen naisliiton historiateksteissä 1950-luvulla”, Lähde : historiatieteellinen aikakauskirja 8.  Joensuu:  Labyrintti ry, 2012.  ISSN 1795-035X
Vanhanen, Antti: ”Todellisuus ja myytti  :  Sofia Hjulgrénin elämä ja kuolema”, Jääkäri-Jussi ja Kansanedustaja-Sosso : Etelä-Karjalan vuosikirja 2016.  Lappeenranta:  Etelä-Karjalan maakuntayhdistys, 2016.  ISBN 978-952-67355-3-5
Viipurin joukkohaudalle vuonna 1961 pystytetty muistomerkki.
Al-Baitin stadion

| Al-Baitin stadion> Rakennuksen tiedot |
| --- | --- |
Sijainti:   Al-Khawr, Qatar
Koordinaatit:  25°39′08″N, 51°29′15″E
Rakennustyöt aloitettu:  2014
Avattu:  30. marraskuuta 2021
Arkkitehti:  Webuild S.p.A., Cimolai, Galfar, Hightex
Käyttäjät
 Al-Khor SC 
Katsojakapasiteetti
 60 000 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Al-Baitin stadion (arab. استاد البيت‎) on Al-Khawrissa Qatarissa sijaitseva jalkapallostadion. Stadionin rakentaminen alkoi vuonna 2014 ja se avattiin 30. marraskuuta 2021. Stadionin yleisökapasiteetti 60 000 ja se on yksi jalkapallon MM-kilpailujen 2022 pelipaikoista. Stadionilla pelataan muun muassa kilpailun avausottelu.
Suunnittelijoiden mukaan stadionin muotoilu perustuu alueen perinteisisten nomadikansojen telttoihin.
Käännös suomeksi
Aktia Wallet

Aktia Wallet, aiemmin Elisa Lompakko oli teleoperaattori Elisan maksamisen palvelu ja Suomen ensimmäinen mobiilimaksamisen palvelu .
Aktia Rahoitusyhtiö osti Elisa Lompakko -palvelun vuonna 2017 ja muutti sen nimeksi Aktia Wallet. Vuonna 2019 se lopetti Elisa Lompakko -palvelusta tulleet palvelut Aktia Walletista ja alkoi tarjoamaan sen tilalla muita palveluita.
Historia

Elisa Lompakko aloitti toimintansa 27. helmikuuta 2013 tarjoamalla asiakkaailleen puhelimeen liimattavia tarroja (maksutarra), jotka hyödyntävät EMV-standardin mukaista lähimaksuteknologiaa. Lisäksi palvelu tarjoaa asiakkailleen mahdollisuuden virtuaalisiin nettimaksamiseen käytettäviin kortteihin. Palvelu sisälsi myös mahdollisuuden rahan siirtoon käyttäjien välillä matkapuhelinnumeron perusteella , joka myöhemmin laajeni rahan siirtoon myös muille kuin palvelun asiakkaille . Rahansiirto-ominaisuus poistettiin palvelu-uudistuksessa syksyllä 2015, mutta Elisa on ilmoittanut palauttavansa sen käyttöön myöhemmin.  Vuonna 2013 Elisa Lompakko alkoi tarjota opiskelijakorttia, joka sisältää normaalisti luottokorttiin yhdistettävät maksuominaisuudet (sirumaksaminen, magneettiraita) sekä lähimaksamisominaisuuden.   Syksyllä 2014 Elisa laajensi lähimaksamisen palveluita tehden ensimmäisenä Suomessa mahdolliseksi maksamisen käyttäen puhelimen omaa NFC-sirua SIM-kortilla olevalla maksukortilla.  Palvelukokonaisuuteen on kuulunut myös mm. Saunalahden latausliittymien latausmahdollisuus  sekä HSL Matkakortin lukija -ominaisuus. Syksyllä 2015 Elisa ilmoitti palvelun käyttäjämäärän ylittäneen 100 000 asiakasta.  Heinäkuussa 2016 Aktia Rahoitusyhtiö osti Elisa Lompakko -palvelun, ja Elisa Lompakko tunnettiin sen jälkeen nimellä Aktia Wallet.
30.1.2019 Aktia ilmoitti lopettavansa Elisa Lompakko -palvelun mukana tulleet palvelut, mukaan lukien virtuaalikorttipalvelun, Aktia Walletista. Tilalle se tarjosi virtuaalista Aktia Digital Credit -luottokorttia, joka ei kuitenkaan enää toimi prepaidkorttina eikä sitä voi avata ja sulkea kuten haluaa, vaan korttia haetaan erikseen. Tässä kortissa on joka kerta vaihtuva CVC-turvakoodi. Se toimii verkkokaupoissa ja myös tavallisissa kaupoissa Android-sovelluksella, NFC-teknologian avulla.
János Vitéz

János Vitéz (1408–1472) oli  renessanssihumanisti, Esztergomin arkkipiispa ja Unkarin kuningaskunnan kansleri.
530-luku eaa.

| --- | --- |
Vuosisadat: 600-luku eaa. · 500-luku eaa. · 400-luku eaa.
Vuosikymmenet: 600-luku eaa. · 590-luku eaa. · 580-luku eaa. · 570-luku eaa. · 560-luku eaa. · 550-luku eaa. · 540-luku eaa. · 530-luku eaa. · 520-luku eaa. · 510-luku eaa. · 500-luku eaa. · 490-luku eaa.
Tapahtui vuosikymmenen aikana

539 eaa – Persia valloitti Babylonian
538 eaa – Babylonia kukistui ja Juuda joutui Kyyroksen johtaman Persian vallan alle. Kyyros II antoi juutalaisille luvan palata Juudeaan 70 vuotta kestäneen pakkosiirtolaisuuden jälkeen.
Syntyneitä

535 eaa. – Herakleitos, kreikkalainen filosofi ja merkittävimpiä esisokraatikkoja
Kuolleita

530 eaa. – Kyyros Suuri, Persian kuningas
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 530-luku eaa. Wikimedia Commonsissa
Isoviiksisiippa

| Isoviiksisiippa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Siipat Vespertilionidae
Alaheimo::  Myotinae
Suku::  Aitosiipat Myotis
Laji::  brandtii
Kaksiosainen nimi
 Myotis brandtii  (Eversmann, 1845) 
Synonyymit
 Myotis brandti (Eversmann, 1845)   Vespertilio brandtii Eversmann, 1845  
 Isoviiksisiippan levinneisyys
Alalajit 
 M. b. brandtii  M. b. gracilis 
Katso myös
   Isoviiksisiippa Wikispeciesissä   Isoviiksisiippa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Isoviiksisiippa eli vanhalta nimeltään brandtinviiksisiippa (Myotis brandtii) on lepakkolaji, joka kuuluu siippojen heimoon. Se luokiteltiin vuoteen 1970 asti viiksisiipan (Myotis mystacinus) alalajiksi. Laji on saanut tieteellisen nimensä saksalaisen luonnontieteilijän Johann Friedrich von Brandtin mukaan. Isoviiksisiippa on Suomessa rauhoitettu, ja sen laskennallinen arvo on 101 euroa.
Piirteet > Ulkonäkö ja koko

Isoviiksisiipan pään ja vartalon yhteispituus on 37–51 mm, korva noin 15 mm ja siipien kärkiväli 19–22,5 cm. Se painaa tyypillisesti 4–10 grammaa. Se on pitkäkarvainen, kullanruskea ja vatsapuolelta kellertävän vaaleanharmaa. Korvat ja siivet ovat ruskeat ja suhteellisen vaaleat. Lennossa sitä on hyvin vaikea erottaa vesisiipasta. Erona viiksisiippaan ovat korvan edessä olevan ulokkeen eli traguksen muoto, hampaat ja penis sekä turkin ja siipien vaaleampi väri. Nimensä mukaisesti isoviiksisiippa on viiksisiippaa hieman kookkaampi.
Piirteet > Äänet

Isoviiksisiipan kaikuluotausäänet ovat lähes samanlaiset kuin viiksisiipalla.
Levinneisyys

Isoviiksisiippaa tavataan Keski- ja Itä-Euroopassa, Skandinavian eteläosissa sekä Aasian puolella samoilla leveysasteilla Kiinassa, Mongoliassa, Kazakstanissa ja Koreassa sekä Venäjän Kamtšatkan niemimaalla ja Kuriileilla. Esiintymisalueen länsiosan yksilöt ovat M. brandtii brandtii -alalajia ja itäosan M. b. gracilis -alalajia. Isoviiksisiippa ei tee pitkiä muuttomatkoja. Suurin todettu siirtymä on ollut noin 200 kilometriä.
Isoviiksisiippa on Suomen yleisimpiä lepakkolajeja. Sitä tavataan Kainuun korkeudelle asti, ja levinneisyyden painopiste on maan itäosissa.
Elinympäristö

Isoviiksisiippa elää metsissä, ja sitä nähdään vain harvoin kaupunkialueilla. Loppukesällä ja syksyllä se saalistaa myös rannoilla vesistöjen yläpuolella, vesisiipan tapaan. Saalistusalueet ovat yleensä vain parinsadan metrin päässä päiväpiilosta. Päiväpiiloinaan laji käyttää puunkoloja, linnunpönttöjä, rakennuksia ja siltojen alusia. Talvehtimispaikkoina se suosii ainakin luolia, kellareita, kaivoksia ja tunneleita. Kaikkia talvehtimispaikkoja ei tunneta. Suomessa siippojen talvihorros alkaa lokakuussa ja päättyy vapun tienoilla.
Elintavat > Ravinto

Alkukesällä isoviiksisiipat saalistavat yleensä yksin, mutta syksyn lähestyessä ne siirtyvät ryhmittäin vesistöjen läheisyyteen. Isoviiksisiippa syö pieniä ja kevyitä hyönteisiä, kuten yöperhosia, vesiperhosia, korentoja, kärpäsiä ja hyttysiä. Se pysyttelee lentäessään suhteellisen korkealla, usein puunlatvojen tasalla. Se on vesisiippaa taitavampi lentäjä. Pienikokoiset saaliit se nappaa suoraan hampaisiinsa, mutta suurempien eläinten kiinnipitelyssä se käyttää myös takajalkojaan ja häntäänsä.