stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John Sörenson

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten voimistelu. Olympialaiset  | Maa:   Ruotsi> Miesten voimistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tukholma 1912 | joukkuekilpailu, ruotsalainen järjestelmä |  |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | joukkuekilpailu, ruotsalainen järjestelmä |  |
John Emil Sörenson (15. syyskuuta 1889 Malmö – 25. lokakuuta 1976 Lidingö) oli ruotsalainen voimistelija ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Hän oli mukana voittamassa kultaa ruotsalaisen järjestelmän joukkuevoimistelussa sekä vuoden 1912 kesäolympialaisissa Tukholmassa että vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä.
John Garang

| John Garang |
| --- | --- |

Etelä-Sudanin presidentti
 9. tammikuuta 2005 – 30. heinäkuuta 2005  
Seuraaja:  Salva Kiir Mayardit
Sudanin 1. varapresidentti
 ? – 30. heinäkuuta 2005  
Edeltäjä:  Ali Osman Taha
Seuraaja:  Salva Kiir Mayardit
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. kesäkuuta 1945 Bor, Jonglei,  Sudan
Kuollut: 30. heinäkuuta 2005 (60 vuotta) New Cush, Etelä-Sudan,  Sudan
Puoliso:  Rebecca Nyandeng De Mabior
Tiedot
Puolue:  SPLA/M
Aiheesta muualla
www.splmtoday.com
John Garang de Mabior (23. kesäkuuta 1945 Bor – 30. heinäkuuta 2005 Etelä-Sudan) oli sudanilainen poliitikko ja kapinallisjohtaja. Hän johti Sudanin kansanvapautusarmeijaa (SPLA) Sudanin toisessa sisällissodassa vuosina 1983–2005. Sodan päätyttyä rauhansopimukseen hän toimi Sudanin 1. varapresidenttiä noin puolen vuoden ajan. Garang kuoli helikopterionnettomuudessa heinäkuussa 2005. Etnisyydeltään Garang oli dinka.
USS Houston (SSN-713)

| USS Houston |
| --- | --- |
 USS Houston
Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Newport News Shipbuilding and Drydock Company, Newport News, Virginia
Kölinlasku:  29. tammikuuta 1979
Laskettu vesille:  21. maaliskuuta 1981
Palveluskäyttöön:  25. syyskuuta 1982
Poistui palveluskäytöstä:  24. elokuuta 2017
Tekniset tiedot
Uppouma:  5 744 t (pinnalla) 6 103 t (sukelluksissa)
Pituus:  110,3 m
Leveys:  10 m
Syväys:  9,7 m
Koneteho:  S6G-painevesireaktori
Nopeus:  pinnalla: 15 solmua (28 km/h) sukelluksissa: 32 solmua (59 km/h)
Miehistöä:  12 upseeria ja 98 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  4 x 533 mm Mk67 torpedoputkea
USS Houston (runkonumero SSN-713) oli Yhdysvaltain laivaston Los Angeles -luokan ydinsukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin 1. elokuuta 1975 Newport News Shipbuilding and Drydock Companyltä Newport Newsistä Virginiasta, missä köli laskettiin 29. tammikuuta 1979. Se laskettiin vesille 21. maaliskuuta 1981 kumminaan silloisen varapresidentin George H. W. Bushin puoliso Barbara Bush ja liitettiin laivastoon 25. syyskuuta 1982 ensimmäisenä päällikkönään G. H. Mensch.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus sijoitettiin Guamille.
Alus saapui 17. tammikuuta 2012 uuteen tukikohtaansa Pearl Harboriin, jossa se liitettiin 7. sukellusvenelaivueeseen. Aluksen päällikkö David G. Schappert luovutti 17. helmikuuta päällikön tehtävät Paul Davisille.
Alus poistettiin palveluksesta 24. elokuuta 2017.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta USS Houston (SSN-713) Wikimedia Commonsissa
Two Tragedy Poets (...and a Caravan of Weird Figures)

| Two Tragedy Poets (> ..and a Caravan of Weird Figures) Elvenking |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2008
 Julkaistu: 14. marraskuuta 2008
 Tyylilaji: folk metal, power metal
 Kesto: 44.27
 Levy-yhtiö: AFM
Elvenkingin muut julkaisut
| The Scythe 2007 | Two Tragedy Poets (...and a Caravan of Weird Figures) 2008 | Red Silent Tides 2010 |
Two Tragedy Poets (...and a Caravan of Weird Figures) on Elvenkingin viides studioalbumi, joka julkaistiin 14. marraskuuta 2008.
Albumi on yhtyeen ensimmäinen täysin akustinen albumi. Se sisältää akustiset versiot kahdesta vanhemmasta kappaleesta,  The Winter Wakesta ja The Wandererista, molemmat The Winter Wake -albumilta. Japanilainen versio albumista sisältää uudelleentehdyn version Skywards-kappaleesta, joka oli alun perin mukana albumilla Heathenreel.
Albumia edelsi single, joka julkaistiin vain internetissä.
Kappaleet

The Caravan of Weird Figures – 1.16
Another Awful Hobs Tale – 3.09
From Blood to Stone – 4.11
Ask a Silly Question – 3.30
She Lives at Dawn – 1.24
The Winter Wake – 4.11 (Akustinen versio)
Heaven is a Place on Earth – 4.11 (Cover-versio)
My Own Spider's Web – 4.21
Not My Final Song – 4.44
The Blackest of My Hearts – 3.30
The Wanderer – 4.50 (Akustinen versio)
Miss Conception – 3.49
My Little Moon – 2.15 (Digipack-version bonusraita)
Skywards 2008 – 5.31 (Japanin-/Korean-version bonusraita)
Arvostelut

AllMusic:
Imperiumi.net:
Aiheesta muualla

Two Tragedy Poets (...and a Caravan of Weird Figures) Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Two Tragedy Poets (...and a Caravan of Weird Figures) Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Jari Nurminen

| Jari Nurminen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:   Suomi
Moottoriurheilija
Aikaisemmat sarjat
1980-:  Formula Vee Formula 3 Formula 3000 World Sportscar Championship FIA GT Championship
Jari Nurminen (s. 10. marraskuuta 1961 Helsinki) on suomalainen autourheilija. Nurminen aloitti uransa kilpaillen vuodet 1980-1982 Formula Vee -sarjassa. Vuonna 1983 hän kilpaili suomen Formula 3:ssa sijoittuen sarjan kolmanneksi ja kilpaili neljä kilpailua Saksan Formula 3ssa. Vuodet 1984–1985 Nurminen jatkoi saksan Formula 3:ssa jossa sijoittui molempina vuosina sarjan viidenneksi, voittamalla yhden kilpailun. Vuonna 1986 hän toimi Arrowsin Formula 1 -tallin testikuljettajana, kilpaillen myös Formula 3000 -sarjassa. Nurminen kilpaili vuodet 1989–1990 World Sports-Prototype Championship -sarjassa. Vuonna 1997 hän osallistui FIA GT Championship -sarjaan.
Kansainvälisen uransa jälkeen Nurminen on kilpaillut Suomen ja Pohjoismaiden radoilla hyvällä menestyksellä. Kausilta 2004 ja 2005 palkintokaapista löytyy Suomen Legends-trophyn mestaruudet, kausilta 2006 ja 2007 Scandinavian Ferrari Challengen mestaruudet sekä kausilta 2013, 2015 ja 2016 Suomen V8 Thundercars (ent. Camaro Cup) mestaruudet.
Aiheesta muualla

Kotisivut
Jari Nurmisen haastattelu F1-areena.fi:ssä
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Jari Nurminen
Käännös suomeksi
Two for the Show

| Two for the Show Kansas |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : 1977–1978
 Julkaistu: 1978
 Formaatti: LP-levy, CD-levy
 Tuottaja(t): Kansas
 Tyylilaji: progressiivinen rock
 Kesto: 73.05
 Levy-yhtiö: Kirshner
Kansasin muut livealbumit
|   | Two for the Show 1978 | Live at the Whisky 1992 |
Two for the Show on yhdysvaltalaisen Kansas-yhtyeen ensimmäinen, vuonna 1978 julkaistu livealbumi. Äänitykset ovat peräisin Kansasin kolmelta konserttikiertueelta vuosina 1977 ja 1978. Konsertit äänitti Davie Moire apunaan Brad Aaron. Albumin julkaisi alun perin Kirshner-yhtiö.
Kansikuvan on ideoinut Kansas perustuen Norman Rockwellin maalaukseen The Charwomen, joka on ollut Saturday Evening Postin kannessa 6. huhtikuuta 1946.
Taiteellisesta johdosta ja suunnittelusta on vastannut Tom Drennon Design, valokuvista Raúl Vega, kuvituksesta Jim Barrett ja tilannevalokuvista Terry Ehart, Neal Preston sekä Darryl Pitt/Andy Freeberg-Encore.
Albumi on omistettu Texasin El Pasosta kotoisin olevalle John Hoffertille, joka sokeutui 14-vuotiaana autokolarissa 14. elokuuta 1978 ollessaan palaamassa Kansasin konsertista.
Kappaleet

Kaikki kappaleet ovat Kansas-yhtyeen jäsenten tekemiä. Julkaisija on Don Kirshner Music Inc.
Song for America – 7.31 (säv. K. Livgren)
Point of Know Return – 3.07 (säv. S. Walsh – P. Ehart – R. Steinhardt)
Paradox – 4.06 (säv. K. Livgren – S. Walsh)
Icarus – Borne on Wings of Steel – 5.54 (säv. K. Livgren)
Portrait (He Knew) – 5.20 (säv. K. Livgren – S. Walsh)
Carry on Wayward Son – 4.36 (säv. K. Livgren)
Journey from Mariabronn – 8.55 (säv. K. Livgren – S. Walsh)
Dust in the Wind (Acoustic Guitar Solo) – 6.18 (säv. K. Livgren)
(Piano Solo) Lonely Wind – 4.30 (säv. S. Walsh)
Mysteries and Mayhem – 4.01 (säv. K. Livgren)
Excerpt from Lamplight Symhony – 2.39 (säv. K. Livgren)
The Wall – 4.51 (säv. K. Livgren – S. Walsh)
Magnum Opus – 11.17 (säv. K. Livgren – S. Walsh – R. Williams – D. Hope – P. Ehart – R. Steinhardt)
Alkuperäisen LP-levyn kappale ”Closet Chronicles” ei ole mukana CD-levyllä teknisistä syistä.
Kokoonpano

Kansas
Phil Ehart – lyömäsoittimet
Dave Hope – basso
Kerry Livgren – kosketinsoittimet ja kitarat
Robby Steinhardt – viulu ja laulu
Steve Walsh – laulu ja kosketinsoittimet
Rich Williams – kitarat
Kiertuehenkilöstö
Pat Ampe
Doug Bennett
Joe Burdris
Gary Gilbert
Jerry Gilleland
Merle McLain
Clay Schell
Ääni ja valot
DB Sound
P & B Lighting
Delicate Acoustics
Soitinvalmistajat
ARP
Kramer Guitars
Norlin
Paiste
Slingerland
Unicord
Kiitokset

Axis Studio henkilökuntineen
George Marino – masterointi
Sterling Sound, Record Plant, Mobile Recording Unit, Dave Hewitt
BNB Associates, Ltd.
International Creative Management
V.S.I. Travel, Lontoo
International Business Management
Chuck Hurewitz
Marty Rothman
John Coray
Don Kirshner
Wally Gold
Mike Leventon
Budd Carr
Jeff Glixman
Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin

Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin, keskellä päätuomari William Webb.
Kaukoidän kansainvälinen sotilastuomioistuin (engl. International Military Tribunal for the Far East, IMTFE) oli toisen maailmansodan jälkeen perustettu kansainvälinen sotaoikeus, joka tuomitsi Japanin keisarikunnan entisiä johtajia sodan aikana tapahtuneista rikoksista. Sen tunnetuin osa oli vuosina 1946–1948 järjestetty niin sanottu Tokion sotarikosoikeudenkäynti, jossa tuomittiin 28 Japanin entistä johtohenkilöä ja joka rinnastui natsi-Saksan johtajille 1945–1946 pidettyyn Nürnbergin ensimmäiseen oikeudenkäyntiin. Seitsemän syytetyistä tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin, heistä tunnetuimpana entinen pääministeri ja ylipäällikkö Hideki Tōjō.
Tuomioistuimessa käsitellyt rikokset jaettiin kolmeen luokkaan: A-luokkaan kuuluivat rikokset rauhaa vastaan, mikä käytännössä tarkoitti hyökkäyssodan suunnittelua, B-luokkaan perinteiset sotarikokset ja C-luokkaan rikokset ihmisyyttä vastaan. A-luokka oli suunniteltu lähinnä Japanin ylintä johtoa ajatellen, B- ja C-luokan rikoksista saatettiin syyttää keitä tahansa japanilaisia näiden asemasta riippumatta.
Tokion sotarikosoikeudenkäynti > Oikeusistuimen perustaminen ja syytettyjen valinta

Liittoutuneet olivat vaatineet Potsdamin konferenssissa myös Japanin sodanjohtoa oikeuden eteen. Japanin miehityshallintoa johtanut yhdysvaltalainen kenraali Douglas MacArthur määräsi jo 11. syyskuuta 1945 – vain reilua viikkoa Japanin lopullisen antautumisen jälkeen – vangittaviksi 39 henkilöä epäiltynä sotarikoksista, joukossa useita Tōjōn hallituksen ministereitä. Tōjō yritti pidätettäessä itsemurhaa huonolla menestyksellä. Kuukautta myöhemmin, 6. lokakuuta MacArthur sai valtuudet ryhtyä valmistelemaan oikeudenkäyntiä. Hän perusti 8. joulukuuta entisen Yhdysvaltain apulaisoikeusministerin Joseph B. Keenanin johtaman kansainvälisen syyttäjäosaston (engl. International Prosecution Section, IPS), joka aloitti todistusaineiston keräämisen.
Kenraali MacArthur ilmoitti Kaukoidän kansainvälisen sotilastuomioistuimen perustamisesta 19. tammikuuta 1946 ja valitsi seuraavien viikkojen aikana sen tuomarit liittoutuneiden valvontakomissiossa edustettuina olleiden valtioiden tarjoamista ehdokaslistoista. Päätuomariksi hän nimesi australialaisen William Webbin. Kaikkiaan oikeusistuimessa oli yksitoista tuomaria ja syyttäjää yhdestätoista valtiosta: Yhdysvalloista, Neuvostoliitosta, Britanniasta, Kiinan tasavallasta, Ranskasta, Hollannista, Kanadasta, Australiasta, Uudesta-Seelannista, Brittiläisestä Intiasta ja Filippiineiltä. Tämä järjestely sovittiin Yhdysvaltain ja Neuvostoliiton välisissä neuvotteluissa. Siinä missä Nürnbergin oikeudenkäynnissä jokaisella neljällä järjestäjävaltiolla oli ollut oma pääsyyttäjä, Tokion oikeudenkäynnissä niitä oli vain yksi. MacArthur nimitti Keenanin pääsyyttäjäksi Yhdysvaltain presidentti Harry S. Trumanin toivomuksesta.
Tokiossa pidetyssä pääoikeudenkäynnissä kahtakymmentäkahdeksaa Japanin poliittiseen ja sotilaallisen johtoon kuulunutta henkilöä syytettiin A-luokan rikoksista. Syytetyt valittiin 80:n A-luokan rikoksista epäillyn joukosta. Syytetyistä yhdeksän oli siviilejä ja yhdeksäntoista ammattisotilaita. Joukossa oli muun muassa neljä entistä Japanin pääministeriä. Syytettyjen haluttiin edustavan Japanin hyökkäyssodankäynnin eri vaiheita alkaen Mantšurian valtauksesta vuonna 1931. Keisari Hirohito jätettiin poliittisista syistä oikeudenkäynnin ulkopuolelle, sillä amerikkalaiset katsoivat hänen symbolisen arvonsa olevan hyödyksi sodan jälkeisen Japanin kehityksessä. Muitakaan keisarillisen perheen jäseniä ei syytetty.
Tokion sotarikosoikeudenkäynti > Syytteet

Oikeudenkäynnin pääpaino oli A-luokan rikoksissa, mutta syytteitä voitiin nostaa myös B- ja C-luokan rikoksista, mikäli sama henkilö oli jo valmiiksi syytteessä jostain A-luokan rikoksesta. Liittoutuneista varsinkin Yhdysvallat halusi painottaa rikoksia rauhaa vastaan luodakseen ennakkotapauksen uudenlaisesta kansainvälisestä oikeudenkäytöstä; B- ja C-luokkaan kuuluneita tavanomaisia sotarikoksia sekä ihmisoikeusrikoksia se piti oikeudenkäynnissä toissijaisina.
Oikeudenkäynnissä esitettyjä syytteitä oli yhteensä 55, joista 36 ensimmäistä koskivat A-luokan rikoksia ja 19 jälkimmäistä B- ja C-luokan rikoksia. Oikeus hylkäsi suurimman osan syytteistä teknisistä syistä tai näytön riittämättömyyden vuoksi, jättäen jäljelle vain kahdeksan syytekohtaa ensimmäisestä ja kaksi jälkimmäisestä ryhmästä. Tuomiot perustuivat siten seuraaviin kymmeneen syytekohtaan: 1) hyökkäyssotien tai kansainvälistä oikeutta rikkovan sodan tai sotien käyminen toimimalla johtajana, organisoijana, yllyttäjänä tai avustajana  yhteisen suunnitelman tai salaliiton muotoilussa tai toteuttamisessa; 27) provosoimattoman sodan käyminen Kiinaa vastaan; 29) hyökkäyssodan käyminen Yhdysvaltoja vastaan; 31) hyökkäyssodan käyminen Brittiläistä kansainyhteisöä vastaan; 32) hyökkäyssodan käyminen Alankomaita vastaan; 33) hyökkäyssodan käyminen Ranskaa vastaan (Indokiinassa); 35–36) hyökkäyssodan käyminen Neuvostoliittoa vastaan; 54) sotavankien ja muiden henkilöiden epäinhimillisen kohtelun määrääminen, valtuuttaminen ja salliminen; 55) velvollisuuden ryhtyä riittäviin toimiin julmuuksien estämiseksi tahallinen ja piittaamaton laiminlyönti.
Tokion sotarikosoikeudenkäynti > Tokion oikeudenkäynnin kulku ja tuomiot

Tokion sotarikosoikeudenkäynti alkoi 29. huhtikuuta 1946. Koska japanilaiset asianajajat tunsivat huonosti oikeudenkäynnissä sovellettua länsimaista oikeusmenettelyä, järjestettiin kaikille syytetyille lopulta Uutta-Seelantia edustaneen tuomari Erima Northcroftin pyynnöstä myös vähintään yksi amerikkalainen puolustusasianajaja kullekin. Oikeudenkäynti kesti yhteensä kaksi ja puoli vuotta eli huomattavasti pidempään kuin Nürnbergin ensimmäinen oikeudenkäynti. Oikeus piti 818 avointa istuntoa, kuuli 419 todistajaa sekä käsitteli 779 muun kirjalliset todistukset. Tämän jälkeen tuomaristo harkitsi ratkaisuaan puolen vuoden ajan. Tuomiot julistettiin 4.–12. marraskuuta 1948; 1 231-sivuisen päätöksen lukeminen kesti seitsemän päivää.
Oikeus katsoi tuomioiden perusteluissa, että Japanin johtajat olivat vuodesta 1928 alkaen olleet mukana suunnitelmassa laajentaa maan valtapiiriä hyökkäyssotien avulla. Kaikkien paitsi yhden syytetyn katsottiin olleen mukana salaliitossa tai syyllistyneen muihin rikoksiin rauhaa vastaan. Johtajien osoittaminen syyllisiksi tavanomaisiin sotarikoksiin osoittautui vaikeammaksi, sillä maan antautumisen jälkeen japanilaisilla oli ollut useita viikkoja aikaa hävittää kaikki raskauttavat asiakirjat. Oikeus kuitenkin hyväksyi syyttäjien esittämän epäsuoran aineiston ja katsoi, että Japanin armeijan harjoittamien julmuuksien laajuus ja yhdenmukaisuus todisti toiminnan olleen ylhäältäpäin määrättyä tai sallittua.
Seitsemän syytetyistä tuomittiin kuolemaan. Heistä kuusi oli todettu syyllisiksi sekä A-, B- että C-luokan rikoksiin, yksi vain B- ja C-luokan. Oikeus katsoi nimenomaan B- ja C-luokan rikosten olevan kuolemanrangaistusten ensisijaisena perusteena. Kaikki kuolemaantuomitut oli yhdistetty laajamittaisiin hirmutekoihin. Kuusitoista henkilöä tuomittiin elinkautiseen vankeuteen ja kaksi määräaikaisiin vankeusrangaistuksiin. Kaksi syytetyistä ehti kuolla oikeudenkäynnin aikana ennen tuomioiden langettamista ja yksi (Shūmei Ōkawa) todettiin mielenvikaiseksi ja vapautettiin. Ketään ei todettu syyttömäksi.
Kaikkiaan viisi tuomaria jätti tuomion yhteydessä erillisen mielipiteensä. Joukossa oli myös päätuomari Webb, joka ei tosin kyseenalaistanut itse tuomioita. Filippiinejä edustaneen tuomari Delfin Jaranillan mielestä osa rangaistuksista olisi voinut olla ankarampia. Intialainen tuomari Radhabinod Pal kannatti ainoana kaikkien syytettyjen vapauttamista syyttöminä, sillä hän ei uskonut oikeuden kykenevän antamaan oikeudenmukaisia tuomioita. Palin eriävä mielipide käsitti kaikkiaan 1 235 sivua.
Kenraali MacArthur vahvisti tuomiot, ja kuolemaantuomitut teloitettiin hirttämällä Sugamon vankilassa 23. joulukuuta 1948. Japanilaisten reaktiota peläten MacArthur kielsi valokuvauksen tilaisuudessa. Elinkautiseen tuomituista kolme kuoli vankilassa ensimmäisen kahden vuoden aikana oikeudenkäynnin jälkeen. Eloonjäneet kolmetoista elinkautisvankia armahdettiin vuosina 1954–1956. Seitsemäksi vuodeksi tuomittu ja vuonna 1950 armahdettu entinen diplomaatti Mamoru Shigemitsu palasi vielä vuonna 1954 Japanin ulkoministeriksi.
Tokion sotarikosoikeudenkäynti > Tuomarit

| --- | --- |
Tuomari: Valtio
Sir William Webb:  Australia
Edward Stuart McDougall:  Kanada
Mei Ju-ao:  Kiinan tasavalta
Henri Bernard:  Ranska
Radhabinod Pal:  Brittiläinen Intia
Bert Röling:  Alankomaat
Erima Harvey Northcroft:  Uusi-Seelanti
Delfin Jaranilla:  Filippiinit
William Donald Patrick:  Britannia
John P. Higgins:  Yhdysvallat
Myron C. Cramer:  Yhdysvallat
I. M. Zarjanov:  Neuvostoliitto
Tokion sotarikosoikeudenkäynti > Syyttäjät

| Syyttäjä | Valtio |
| --- | --- |
Joseph B. Keenan:  Yhdysvallat
Alan Mansfield:  Australia
Brigadier Henry Nolan:  Kanada
Hsiang Tše-tšun:  Kiinan tasavalta
Robert L. Oneto:  Ranska
P. Govinda Menon:  Brittiläinen Intia
W. G. Frederick Borgerhoff-Mulder:  Alankomaat
Brigadier Ronald Henry Quilliam:  Uusi-Seelanti
Pedro Lopez:  Filippiinit
Arthur Strettell Comyns Carr:  Britannia
Sergei Golunski:  Neuvostoliitto
Muut oikeudenkäynnit

Muissa oikeudenkäynneissä Japanin ulkopuolella syytettiin B- ja C-luokan sotarikoksista noin 5 700 japanilaista, joista 984 tuomittiin kuolemaan ja 475 elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Huomiota herättänyt tapaus oli Manilassa järjestetty oikeudenkäynti, jossa kenraalit Tomoyuki Yamashita ja Masaharu Honma tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin.
Oikeudenkäytön perusta

Tuomiot ja oikeusistuimen toiminta perustuivat vuoden 1928 kansainväliseen Kellogg–Briand-sopimukseen, joka kielsi sodankäynnin politiikan välineenä. Sopimuksen pohjalta kehiteltiin toisen maailmansodan jälkeen Nürnbergin ja Tokion oikeudenkäynneissä sovellettu periaate, jonka mukaan hyökkäys rauhanomaiseen maahan voitiin määritellä ”rikokseksi rauhaa vastaan”. Kummassakin oikeudenkäynnissä nämä rikokset haluttiin lisäksi osoittaa yksilötasolla. Tokiossa syytettyjen puolustus vetosi siihen, että sodankäynnin tuomitseminen rikoksena rauhaa vastaan oli taannehtivan lainsäädännön käyttöä, eikä pelkkä hyökkäyssota näin ollen rikkonut vallitsevaa kansainvälistä oikeutta. Oikeusistuimen mukaan rikokset rauhaa vastaan oli kuitenkin jo oikeudellisena käsitteenä määritelty Nürnbergissä eikä siellä tehtyjä ratkaisuja tullut kyseenalaistaa.
Tokion oikeudenkäynnin sotarikoksia käsitellyttä syytekohtaa 55 – jonka nojalla komentajia voitiin tuomita alaistensa tekoihin puuttumattomuudesta – sovellettiin aiemmasta oikeuskäytännöstä poiketen myös johtoasemassa olleisiin siviileihin, joita tuomittiin sotilaiden suorittamista teoista vain siksi että he eivät olleet estäneet niitä. Tämä perusteltiin vuoden 1907 Haagin sopimuksen ja vuoden 1929 Geneven sopimuksen määräyksillä, joiden mukaan vihollisen sotavangeista olivat vastuussa sotaa käyvät hallitukset eivätkä vankeja hallussapitäneet sotajoukot. Periaatetta tulkittiin siten, että Japanin hallituksen jäsenillä oli ollut velvollisuus puuttua sotilaiden ja viranomaisten suorittamiin sotarikoksiin tai vaihtoehtoisesti erota tehtävistään.
Japanin kanta on ollut hyväksyä (judaku) tuomiot, muttei oikeusistuimen lainvoimaa (shōnin). Vaikka se tunnustaa vaatimukset tuomioista, se ei kuitenkaan tunnusta Tokion oikeudenkäynnissä tuomittuja rikollisiksi eikä tuomioiden laillisuutta, sillä Kellogg–Briand-sopimuksessa ei määritelty rangaistuksia sopimuksen rikkomisesta. Lisäksi vuonna 1952 solmitussa San Franciscon rauhansopimuksessa ei mainita oikeusistuimen laillisuutta. Japanilaisen tulkinnan mukaan rauhansopimuksessa vaadittiin sotaan syyllisten tuomioita ja teloituksia, vaikka he eivät olisi rikollisia Japanin lain mukaan.
Jälkeenpäin Tokion sotarikosoikeudenkäyntiä on arvosteltu voittajan oikeudeksi, jonka pohja kansainvälisessä oikeudessa oli hutera. Näkemystä edusti muun muassa Japanin oikeistolainen pääministeri Shinzō Abe.
Muuta

Kahdentoista Tokion sotarikosoikeudenkäynnissä tuomitun sekä kahden oikeudenkäynnin aikana kuolleen kamit merkittiin vuonna 1978 haudatuiksi Yasukunin šintolaispyhättöön Tokiossa yhdessä 1 068 muun sotarikoksista tuomitun kanssa. Joukossa olivat kaikki teloitetut – myös Hideki Tōjō – sekä kaikki vankeudessa kuolleet. Sotarikollisina tuomittujen muiston kunnioittaminen on sittemmin tehnyt pyhätöstä kansainvälisesti kiistanalaisen.
Vuonna 2005 Yasukuni-pyhättöön pystytettiin muistomerkki tuomari Radhabinod Palille, joka oli kannattanut kaikkien syytettyjen vapauttamista.
Tokion sotarikosoikeudenkäynnistä on tehty vuonna 2006 kiinalainen elokuva Dongjing Shenpan. Vuonna 2016 ilmestyi samasta aiheesta television minisarja Tokion oikeudenkäynti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tokion kansainvälinen sotarikostuomioistuin Wikimedia Commonsissa
Oikeudenkäynnin tapahtumapaikka, Ichigayan oikeustalo Tokiossa (aiemmin Japanin keisarillisen armeijan päämaja).
Pääsyyttäjä Joseph B. Keenan.
Syytettyjen aitio.
John Taliaferro Thompson

John Taliaferro Thompson (1918)
John Taliaferro Thompson (31. joulukuuta 1860 – 21. kesäkuuta 1940) oli Yhdysvaltain armeijan upseeri, joka tunnetaan parhaimmiten Thompson-konepistoolin luojana.
John T. Thompson ja Thompson M1921 -konepistooli.
Utajärvi (järvi)

| Utajärvi |
| --- | --- |
 Utajärveä marraskuussa 2008, järven kaakkoispään kohdalta pengertieltä pohjoiseen katsottuna.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Utajärvi
Koordinaatit:  64°45′00″N, 26°28′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Oulujoki
Järvinumero:  59.221.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  79,7 m
Rantaviiva:  8,07  km 
Pinta-ala:  1,1289 km2 
 fiUtajärvi 
Utajärvi on Oulujokeen yhteydessä oleva  järvi Utajärven kunnassa.