stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jo Nesbø
Albumit

Di Derre: Den Derre med Di Derre (1993)
Di Derre: Kvinner & Klær/Jenter & Sånn (1994)
Di Derre: GYM (1997)
Di Derre: Slå meg på! Popmusikk! (1998)
Eri esittäjiä: Du Bli’kke Rost Før Du Er Borte Vekk: Sanger av Roy Willy Olsen (2000)
Jo Nesbø: Karusellmusikk (2001)
Eri esittäjiä: Gull i fra Grønne Skoger: Vidar Sandbeck i Ord og Toner (2003)
Eri esittäjiä: Stolpesko (Frelsesarmeen, 2001)
Eri esittäjiä: Det beste til meg og mine venner – en hyllest til Joachim Nielsen (2005)
Di Derre: Di beste med Di Derre (2006)
Palkinnot ja tunnustukset

Rivertonprisen (1997), teoksesta Lepakkomies
Lasiavain-palkinto (1998), teoksesta Lepakkomies
Bokhandlerprisen (2000), teoksesta Punarinta
Mads Wiel Nygaards legat (2002), teoksesta Suruton
Kaikkien aikojen paras rikosromaani, Nitimen (2004), teoksesta Punarinta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jo Nesbø Wikimedia Commonsissa
Nesbøn kotisivut
DekkariNetti (Arkistoitu – Internet Archive)
Rinta-Tassi, Minna: Jo Nesbø saa kirjojensa karmaisevat yksityiskohdat rikollisilta ja narkomaaneilta Yle Uutiset.  5.11.2014.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Erkki Vesanto

Erkki Juhani Vesanto (31. maaliskuuta 1915 – 17. maaliskuuta 1990) oli suomalainen lasitaiteilija ja lasinvalmistuksen asiantuntija. Hän tuli Iittalan lasitehtaan palvelukseen 1936 muotoilijaksi. Vesanto toimi muun muassa Tapio Wirkkalan ja Timo Sarpanevan luottohenkilönä ja heidän suunnitelmiensa toteutumisen valvojana. Taustatyön ohella Vesanto suunnitteli itsekin muun muassa maljakoita ja kynttilänjalkoja.
Kesällä 2017 Vesannon työstä järjestettiin Suomen lasimuseossa Riihimäellä näyttely Taustalla Erkki Vesanto.
Toyota Corolla (2001)

| Toyota Corolla E120 |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Iso-Britannia  Japani  Turkki
Valmistaja:  Toyota
Valmistusvuodet:  2001–2007
Muut nimet:  Toyota Allex
Korimalli:  3-ovinen hatchback 4-ovinen sedan 5-ovinen hatchback 5-ovinen farmari
Luokka:  C-segmentti
Edeltäjä:  Toyota Corolla (E110)
Seuraaja:  Toyota Auris (E150) Toyota Corolla (E150)
Teknisesti samankaltaisia:   MC-pohjalevyn mallit  * Pontiac Vibe Scion tC (AT10)  Toyota Allion  Toyota Avensis (T250)  Toyota Avensis Verso  Toyota Caldina (T240)  Toyota Celica (T230)  Toyota Corolla Verso  Toyota Isis  Toyota Matrix  Toyota Opa  Toyota Prius (XW10)  Toyota Prius (XW20)  Toyota RAV4 (XA20)  Toyota Vista (V50)  Toyota WiLL VS  Toyota Wish  
Pohjalevy:  Toyota MC
Iskutilavuus:  1,4–2,0 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 4-vaihteinen automaatti
Toyota Corolla E120 on Toyota Corollan yhdeksännen sukupolven malli, jota valmistettiin vuosina 2001–2007. Se korvasi edeltäneen E110-mallin, ja seuraajaksi tuli E150. Hatchback-mallit korvattiin Toyota Auriksella.
Toyota Corolla (2001–2007)

Yhdeksännen sukupolven Corolla esiteltiin Suomessa joulukuussa 2001. Uudistus oli perusteellisin Corollan mallihistoriassa sitten etuvetoon siirtymisen. Ulkomitoiltaan malli kasvoi huomattavasti edeltäjäänsä verrattuna, ja sisätiloja suurensi merkittävästi akselivälin kasvu 13,5 senttimetrillä sekä korkeuden lisääntyminen yhdeksällä senttimetrillä. Corolla siirtyi näin luokkansa ahtaimmista malleista tilavimpien joukkoon. Korimalleina olivat kolmi- ja viisioviset hatchbackit, neliovinen sedan ja viisiovinen farmari. Hatchbackit erosivat ulkonäöltään hieman muista korimalleista. Viisiovista myytiin Japanissa nimellä Toyota Allex.
Vuoden 2002 Euro NCAP -kolaritestistä Corolla sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.
Moottorivalikoimassa olivat 1,4- (97 hv) ja 1,6-litraiset (110 hv) VVT-i-bensiinimoottorit sekä 2,0-litrainen (90/110 hv) suorasuihkutteinen dieselmoottori.
Perusmalli oli Linea Terra, jonka varusteluun sisältyi muun muassa neljä turvatyynyä, ABS-jarrut, kauko-ohjattava keskuslukitus, sähköikkunat edessä ja radio/CD-soitin.
Linea Solissa oli lisäksi muun muassa etusumuvalot, nahkaverhoiltu monitoimiohjauspyörä, sähköikkunat takana ja Optitron-mittaristo.
Suorituskykyisin malli oli T Sport, jossa oli Toyota Celicasta peräisin oleva 1,8-litrainen (192hv) bensiinimoottori. Vaihteisto oli kuusivaihteinen ja alusta 20 millimetriä normaaleja malleja matalampi. Varusteluun kuului 16 tuuman kevytmetallivanteet, ajonvakautusjärjestelmä ja automaatti-ilmastointi.
Corollan vakiovarusteisiin lisättiin ilmastointi maaliskuussa 2003. Se oli manuaalinen Linea Terrassa ja automaattinen Linea Solissa. Samaan aikaan tehokkaamman dieselmoottorin teho nousi 116 hevosvoimaan.
Hatchback-mallit kokivat keväällä 2004 kasvojenkohotuksen. Hieman myöhemmin uudistuivat myös sedan ja farmari, mutta muutokset olivat niissä vähäisempiä. Uutena moottorina oli yhteispaineruiskutteinen dieselmoottori 1,4 D-4D (90 hv), joka korvasi 2,0-litraisen pienitehoisemman version. Jousitukseen ja ohjaukseen tehtiin muutoksia, joiden myötä ajettavuus parani. Ohjauspyörä sai etäisyyden säädön. Uusia vakiovarusteita olivat sivuturvaverhot, matkustajan turvatyynyn poiskytkentä ja turvavyömuistutin. Myös Linea Terrassa oli nyt Optitron-mittaristo.
Uutena varustetasona oli hatchback-malleihin tarjottu Sport, jossa oli Linea Terran lisäksi etusumuvalot, helmalevikkeet ja nahkaverhoiltu monitoimiohjauspyörä. Verhoilu oli sinisävyinen. Linea Soliin oli lisätty tuulilasinpyyhinten sadetunnistin ja automaattisesti himmenevä taustapeili.
Helmikuussa 2006 ajonvakautusjärjestelmä lisättiin vakiovarusteeksi. Linea Sol sai lisäksi vakionopeudensäätimen.
Toyota Corolla (2001–2007) > Moottorivaihtoehdot

Suomi:
1.4 (4ZZ-FE) (1398 cm³) – rivi-4, DOHC, VVT-i, 95 hv
1.6 (3ZZ-FE) (1598 cm³) – rivi-4, DOHC, VVT-i, 109 hv
1.8 (2ZZ-GE) (1796 cm³) – rivi-4, DOHC, VVTL-i, 192 hv
1.4 D (1ND-TV) (1364 cm³) – rivi-4, DOHC, D-4D, 90 hv
2.0 D (1CD-FTV) (1995 cm³) – rivi-4, DOHC, D-4D, 90/116 hv
Eurooppa:
1.4 (4ZZ-FE) (1398 cm³) – rivi-4, DOHC, VVT-i, 95 hv
1.6 (3ZZ-FE) (1598 cm³) – rivi-4, DOHC, VVT-i, 109 hv
1.8 (2ZZ-GE) (1796 cm³) – rivi-4, DOHC, VVTL-i, 192 hv
1.8 Compressor (2ZZ-GE) (1796 cm³) – rivi-4, DOHC, VVTL-i, 225 hv, 230 Nm
1.4 D (1ND-TV) (1364 cm³) – rivi-4, DOHC, D-4D, 89 hv
2.0 D (1CD-FTV) (1995 cm³) – rivi-4, DOHC, D-4D, 114 hv
Yhdysvallat:
1.8 (1ZZ-FE) (1794 cm³) – rivi-4, DOHC, VVT-i, 130 hv
XRS (2ZZ-GE) (1796 cm³) – rivi-4, DOHC, VVTL-i, 170 hv
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toyota Corolla (2001) Wikimedia Commonsissa
Sedan-korinen Toyota Corolla E120.
Farmarikorinen Toyota Corolla E120.
Facelift-mallin hatchback-korinen Toyota Corolla E120.
Facelift-mallin farmarikorinen Toyota Corolla E120.
Piero Manzoni

Piero Manzoni vuonna 1960
Kreivi Piero Meroni Manzoni di Chiosca e Poggiolo (13. heinäkuuta 1933 Soncino – 6. helmikuuta 1963 Milano) oli italialainen taiteilija, joka tuli tunnetuksi tekemästään shokkitaiteesta.
Manzoni oli pitkälti itseoppinut. Hän aloitti uransa tekemällä abstrakteja maalauksia. Petyttyään aikansa taiteelliseen elämään Manzoni allekirjoitti vuonna 1956 kaksi manifestia laajemman taiteellisen vapauden puolesta. Hän alkoi kyseenalaistaa perinteisiä taiteen tekemisen tapoja. Vuosina 1957–1963 Manzoni teki sarjan Achrome-teoksia, joissa hän käytti muun muassa puuvillaa, lasikuitua ja jäniksen nahkaa. Näillä teoksillaan hän reagoi Yves Kleinin yksiväristen sinisten maalausten näyttelyyn. Manzonin mahdollisesti provokatiivisin teos on Taiteilijan paska, jonka hän teki säilömällä purkkeihin ulostetta.
Manzoni kuoli 29-vuotiaana sydäninfarktiin studiollaan Milanossa. Hänen teoksiaan on muun muassa Tate Galleryn, Städelin (Frankfurt) ja Solomon R. Guggenheim -museon kokoelmissa. Manzonin teoksia on pidetty käsitetaidetta ennakoivina.
Saint Seiya

Japanin Saint Seiya tunnus
Saint Seiya, joka tunnetaan myös nimellä Knights of The Zodiac ("Eläinradan ritarit"), on manga- ja animesarja, jonka on luonut Masami Kurumada. Tarina seuraa viittä mystistä soturia, joita kutsutaan pyhimyksiksi ja jotka taistelevat pukeutuneena pyhiin haarniskoihin, joiden mallit ovat peräisin erilaisista tähtikuvioista, jotka hahmot ovat omaksuneet kohtalokkaiksi suojelusymboleiksi ja voimistaneet mystisen energian nimeltä "kosmo". Pyhimykset ovat vannoneet puolustavansa kreikkalaisen Athene-jumalattaren reinkarnaatiota taistelussaan muita olympolaisia jumalia vastaan, jotka haluavat hallita maapalloa.
Manga ilmestyi Weekly Shōnen Jump -lehdessä vuosina 1986–1991. Sitä julkaistiin 28 osaa syyskuusta 1986 lähtien. Sarjassa on kolme pääosaa: Pyhättö (osat 1–13), Poseidon (osat 14–18) ja Hades (osat 19–28). 13. nide sisältää myös erillisen tarinan nimeltä Blue Warriors. Saint Seiya -animessa on 114 jaksoa. Sitä esitettiin vuosina 1986–1989 ja sen teki Toei Animation.
Sarja on ollut hyvin suosittu Japanissa ja se on suosittu myös Ranskassa, Espanjassa, Italiassa ja Brasiliassa. Suomessa sarja on lähes tuntematon, eikä sillä ole myöskään englanninkielisissä maissa kovin suurta lukijakuntaa.
Juoni > Pyhättö

Galaxian Wars
Kymmenen vuoden kovan harjoittelun jälkeen 10 pronssipyhimystä saavat käsiinsä jokaisen pyhimyshaarniskan. Saori Kido järjestää kuitenkin kilpailuturnauksen Jousimiehen kultahaarniskasta edesmenneen isoisänsä Mitsumasa Kidon kunniaksi.
Mustat pyhimykset
Kun Feeniksin Ikki varastaa Mustien pyhimystensä avulla Jousimiehen kultahaarniskan, neljä pronssipyhimystä lähtevät hakemaan sitä.
Pyhätön piilotetut joukot (vain animessa)
Kun Ikki ja hänen Mustat pyhimyksensä on kukistettu, muut Pyhätön lähettämät pyhimykset hyökkäävät pronssisten kimppuun saadakseen kultahaarniskan viimeisimmän osan. Pronssiset joutuvat kohtaamaan mm. Docratesin, Geistin sekä "Kristallipyhimyksen" ja "Liekkipyhimyksen".
Hopeapyhimykset
Pyhättö lähettää nyt hopeapyhimykset tekemään selvää pronssipyhimyksistä,
mm. Mistyn, Babelin ja Jamianin. Tässä tarinakokonaisuudessa selviää myös Saorin olevan jumalatar Athene.
12 Temppeliä
Saori Kido ja pronssipyhimykset aloittavat hyökkäyksensä Pyhättöön, mutta sitten Saorin rintaan ammutaan kultainen nuoli ja heillä on vain 12 tuntia pelastaa hänet ennen kuolemaansa.
Juoni > Poseidon

Poseidon on herännyt jälleen ja yrittää hukuttaa maailmaa tulvillaan sen puhdistamiseksi ja uuden maailman rakentamiseksi. Athene yrittää diplomaattisesti saada hänet lopettamaan, mutta lopulta hänet petetään ja hänet vangitaan. Nyt on Seiyan, Shunin, Shiryun ja Hyogan tehtävä pelastaa hänet.
Juoni > Hades

Luku 1. Pyhättö
Hades, Athenen perimmäinen vihollinen on jälleen herännyt, ja Athenen pyhimykset joutuvat kohtaamaan tähän mennessä suurimman haasteensa. Hadeksen haamut hyökkäävät Pyhättöön ja vanhat ystävät palaavat.
Luku 2. Horna
Seiya, Shun, Shiryu ja Hyoga ovat saavuttaneet alamaailman ja kulkevat tiensä Hadeksen haamujen. Mutta kaikki ei ole niin kuin miltä näyttää kun he saapuvat Hadeksen palatsiin, Giudeccaan.
Luku 3. Elysion
Tarinan viimeinen osa ja samalla sarjan loppu, jossa Seiya löytää viimein isosiskonsa, Seikan, joka oli kadonnut ensimmäisen tarinakokonaisuuden alussa.
Juoni > Muut tarinat

Blue Warriors (vain mangassa)
Siperiassa Hyoga kohtaa joitakin vieraita, jotka tarvitsevat hänen apuaan valloittaa maailman. Hyoga kieltäytyy ehdotuksesta ja sitten hänet siepataan.
Asgård (vain animessa)
Tässä arkissa pronssiset taistelevat Hildan jumalsotureita vastaan.
Muutamia hahmoja Saint-Seiyasta:
Seiya
Shun
Shiryu
Hyoga
Ikki
Nachi
Pandora
Athena
Milo
Thanatos
Hypnos
Shaka
Poseidon
Aiheesta muualla

Saint Seiya Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Aquarius Camus on yksi sarjan hahmoista
Asikkalan vapaaseurakunta

| Asikkalan vapaaseurakunta |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  vapaakirkollisuus
Kirkkokunta:  Suomen Vapaakirkko
Perustettu:  2000
Puheenjohtaja:  Pauli Heinonen
Pääkirkko:  Äkeentie 2 17200 Vääksy
Aiheesta muualla
Sivusto
Asikkalan vapaaseurakunta on Asikkalan Vääksyssä toimiva vapaaseurakunta. Seurakunta on perustettu vuonna 2000. Seurakunnan puheenjohtaja on Pauli Heinonen. Seurakunnan toimitilat sijaitsevat Vääksyssä Äkeentiellä. Seurakunta kuuluu Suomen Vapaakirkko -kirkkokuntaan.
Seurakunnan toimintaan kuuluu jumalanpalvelusten rukous- ja ylistystilaisuudet, raamatunopetus, kahvihetket, lähetystyö, diakoniatyö ja kummilapsityö. Vapaaseurakunta ylläpitää myös kirpputoria.
Vapaakirkolinen työ sai alkunsa Asikkalassa 1970-luvun lopulla Lahden vapaaseurakunnan toiminnan kautta. Vääksyssä on toimitut itsenäisen seurakunnan tavoin 1990-luvulta lähtien ja itsenäinen paikallisseurakunta perustettiin 24. huhtikuuta 2000. Seurakunnalla oli muutaman vuoden ajan toimitila Anianpellon kauppakeskuksessa. Tämän jälkeen toimintaa järjestetty kodeissa ja pitkään myös kahvilassa. Vuoden 2006 marraskuun alusta alkaen käytössä oli Anianpellon kauppakorttelissa Yläsaliksi nimetty huoneisto.
Tammikuussa 2009 seurakunta pääsi muuttamaan uusiin toimitiloihin osoitteeseen, joissa se toimi vuoden 2015 kevääseen saakka.
Elizabeth Taylor

| Elizabeth Taylor |
| --- | --- |
 Taylor elokuvayhtiön kuvassa.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Elizabeth Rosemond Taylor
Syntynyt: 27. helmikuuta 1932 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 23. maaliskuuta 2011 (79 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:   Conrad Hilton Jr.  (vih. 1950; ero 1951)  Michael Wilding  (vih. 1952; ero 1957)  Mike Todd  (vih. 1957; k. 1958)  Eddie Fisher  (vih. 1959; ero 1964)  Richard Burton  (vih. 1964; ero 1974)  Richard Burton  (vih. 1975; ero 1976)  John Warner  (vih. 1976; ero 1982)  Larry Fortensky  (vih. 1991; ero 1996) 
Lapset:  4
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Liz Taylor
Aktiivisena:  1942–2003
Merkittävät roolit:   ”Velvet Brown”  Yli esteitten  ”Angela Vickers”  Paikka auringossa  ”Kissa-Maggie”  Kissa kuumalla katolla  ”Gloria Wandrous”  Ei rahasta  ”Martha”  Kuka pelkää Virginia Woolfia? 
Palkinnot
  Parhaan naispääosan Oscar  1960 Ei rahasta  1966 Kuka pelkää Virginia Woolfia?  Parhaan naispääosan Golden Globe  1959 Äkkiä viime kesänä  Parhaan naispääosan Bafta  1966 Kuka pelkää Virginia Woolfia?  1985 'Cecil B. DeMille -palkinto  
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Elizabeth Rosemond Taylor (27. helmikuuta 1932 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta – 23. maaliskuuta 2011 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli brittiläis-yhdysvaltalainen näyttelijä ja filmitähti. Hän aloitti uransa lapsinäyttelijänä 1940-luvulla ja jatkoi uraansa 1960-luvulle, jolloin hän oli alan parhaiten palkattu naistähti. Taylor pysyi julkisuuden henkilönä elämänsä loppuun asti. American Film Institute nimesi hänet seitsemänneksi suurimmaksi naiselokuvatähdeksi vuonna 1999.
Taylor eli lähes koko elämänsä julkisuuden valokeilassa ja kameroiden ympäröimänä. Äitinsä ponnistelujen ansiosta hän nousi tähdeksi 11-vuotiaana Yli esteitten -elokuvan pääosassa. Vuosien varrella hänestä kehittyi Hollywoodin hallitseva kauneuskuningatar ja yksi alansa tunnetuimmista näyttelijöistä. Taylor oli 1950-luvulla studionsa Metro-Goldwyn-Mayerin suurimpia kassamagneetteja elokuvien Paikka auringossa (1951), Jättiläinen (1956) ja Kissa kuumalla katolla (1958) ansiosta. Uran kulta-aikoina hänen imagoaan kuitenkin murensivat useat julkiset skandaalit.
Taylor palkittiin parhaan naispääosan Oscarilla rooleistaan elokuvissa Ei rahasta (1960) ja Kuka pelkää Virginia Woolfia? (1966). Jälkimmäisestä hän sai myös Baftan vuonna 1967. Lisäksi hän voitti Golden Globen vuonna 1960 elokuvasta Äkkiä viime kesänä.
Taylor muistetaan myös vaiheikkaasta yksityiselämästään, johon kuului muun muassa seitsemän aviomiestä, ylellinen elämäntyyli sekä terveysongelmat. Näyttelijä Richard Burtonin kanssa hän avioitui ja erosi kahdesti. Burtonin kanssa hän myös teki osan tunnetuimmista elokuvistaan, kuten Kleopatran (1963). Taylorilla oli avioliitoistaan kolme biologista lasta sekä yksi adoptiolapsi. 1980-luvulta alkaen Taylor työskenteli AIDS-potilaiden hyväksi. Hän kärsi myöhempinä vuosinaan vakavista terveysongelmista ja kuoli sydämen vajaatoimintaan maaliskuussa 2011.
Sukutausta ja varhaisvaiheet

Elizabeth Taylor syntyi helmikuussa 1932 varakkaassa Hampsteadin kaupunginosassa Lontoossa. Hänen vanhempansa Francis Lenn Taylor (1897–1968) ja Sara Viola Warmbrodt (1895–1994) olivat amerikkalaisia, jotka asuivat tuolloin Englannissa. Elizabeth oli pariskunnan toinen lapsi, hänen isoveljensä Howard oli syntynyt 27. kesäkuuta 1929. Molemmilla oli syntyjään Britannian sekä Yhdysvaltain kaksoiskansalaisuus.
Taylorin vanhemmat olivat kotoisin pienestä Arkansas Cityn teollisuuskaupungista Kansasissa. Molemmat olivat lähtöisin alemmasta keskiluokasta. Elizabethin isä oli ammatiltaan taidekauppias ja äiti entinen teatterinäyttelijätär, taiteilijanimeltään Sara Sothern. Vanhempien sukujuuret olivat enimmäkseen Illinoisin ja Ohion alueelta, mutta Sara Warmbrodt oli isänsä puolelta myös neljännesosaksi sveitsiläinen. Sara Sothern pääsi teini-ikäisenä mukaan kokeelliseen mykkäelokuvaan sekä varieteeryhmään, eteni 1920-luvulla Broadwaylle asti ja tuli tunnetuksi roolistaan Channing Pollockin näytelmässä The Fool. Sen jälkeen hänen uransa kuitenkin laski nopeasti. Hän tapasi New Yorkissa uudelleen Francis Taylorin, jonka oli tuntenut pintapuolisesti jo Kansasissa. Sothern lopetti näyttelijänuransa avioiduttuaan Taylorin kanssa lokakuussa 1926.
Taylorit kiertelivät aluksi Eurooppaa, ja vuonna 1929 he asettuivat Lontooseen, jonne Francis Taylorin eno Howard Young perusti taidegallerian. Suuren pörssiromahduksen jälkeen monet perheet joutuivat maailmanlaajuisen laman kouriin, mutta Tayloreita taloudellinen ahdinko ei koskettanut. Perhe eli Lontoossa yltäkylläistä seurapiirielämää, mikä oli paljolti Elizabethin epävirallisen kummisedän, majuri Victor Cazaletin ansiota. Heillä oli palveluskuntaa, maaseutuasunto Kentissä sekä rantahuvila Devonissa. Elizabeth alkoi kolmevuotiaana käydä balettitunneilla ja opetteli ratsastamaan omalla hevosellaan. Jo tuolloin Sara Taylor toivoi tyttärestään elokuvatähteä.
Taylorit matkustivat talviksi Yhdysvaltoihin ja palasivat sinne pysyvästi vuonna 1939 toisen maailmansodan uhan kasvaessa. Sara Taylor matkusti laivalla kahden lapsensa kanssa, Francis-isä seurasi myöhemmin perässä. Hän avasi Howard-enonsa kanssa uuden gallerian Los Angelesiin elokuvaväen suosimaan Château Élysée -hotelliin. Perhe asettui asumaan bungalowiin Pacific Palisadesiin vuoden 1940 alussa. Sieltä he muuttivat lähempänä hotellia sijaitsevaan taloon North Elm Drivelle, jossa Elizabeth asui naimisiinmenoonsa asti. Perheen yhteydet viihdemaailmaan syntyivät taidegallerian kautta, kun Hollywood-tähdet olivat hyvin kiinnostuneita eurooppalaisesta taiteesta. Elizabeth ja Howard ilmoitettiin läheiseen Hawthorne Schooliin, jonka oppilaina oli paljon elokuvaväen lapsia. Samaan aikaan Sara Taylor pyrki sinnikkäästi saamaan Elizabethille filmisopimuksen ja liioitteli medialle agenttien sekä muiden ihmisten kiinnostusta tyttäreensä.
Ura > Ensimmäiset roolit

Elizabethin äiti kierrätti tytärtään koekuvauksissa, ja tämä sai ensimmäisen sopimuksensa Universal Picturesilta vuonna 1941. Elizabeth teki valkokangasdebyyttinsä yhdeksänvuotiaana elokuvassa There’s One Born Every Minute, jossa hänellä oli pieni rooli. Se jäi hänen ainoaksi elokuvakseen Universalille. Vuoden sisällä studio erotti Elizabethin, koska roolitusvastaavan mielestä hän näytti ikäistään vanhemmalta. Seuraavan sopimuksensa hän sai Metro-Goldwyn-Mayerilta, joka oli myös kiinnostunut ruskeatukkaisesta ja syvän sinisilmäisestä tytöstä. Elizabethin sopimus MGM:n kanssa takasi hänelle 100 dollarin viikkopalkan, ja hän sai pikkuroolit elokuvista Lassie palaa kotiin (1943) ja Doverin valkeat kalliot (1944). Hänet lainattiin vaatimattomaan osaan myös 20th Century Foxin elokuvaan Kotiopettajattaren romaani (1943).
Taylorit tutustuivat jo ennen Yhdysvaltoihin muuttoa merkittävään juorukolumnistiin Hedda Hopperiin, joka oli siitä lähtien vahvasti läsnä Elizabethin elämässä; hän oli alun perin ehdottanut Elizabethia Tuulen viemää -elokuvaan Bonnien rooliin. Kun Elizabeth oli tekemässä läpimurtoaan lapsitähtenä, Hopper yritti innokkaasti saada itselleen kunnian Elizabeth Taylorin ”löytämisestä” ja uskoi, että juuri hän oli tehnyt Elizabethista tähden. Myöhemmin hän yritti kaikin keinoin mustata Taylorin maineen.
Ura > Uran lasku 1970-luvulla

Taylor oli maineensa huipulla 1960-luvulla, mutta 1970-luvulle tultaessa hänen uransa hiipui nopeasti, eikä elokuvien teko enää innostanut häntä. Vuonna 1968 ensi-iltansa saanut psykedeelinen ja aikaansa edellä ollut Tuonen enkeli sai murska-arviot. Taylor oli jäänyt elokuvateollisuudessa muuttuvien aikojen jalkoihin. Hänelle oli tullut ylipainoa ja hän lähestyi keski-ikää, eikä enää sopinut elokuvan niin kutsutun ”uuden aallon” tuotantoihin, joita tähdittivät parikymppiset naisnäyttelijät kuten Jane Fonda ja Julie Christie. Vanhemman polven elokuvayleisö, joka oli aikoinaan keksinyt Elizabeth Taylorin ja tehnyt hänestä filmitähden, lakkasi käymästä elokuvateattereissa. Sen tilalle tulivat hippikulttuuri ja auteur-ohjaajat. Taylor esiintyi 1970-luvulla lähinnä B-elokuvissa, joista useimmat olivat hänelle epämieluisia ja floppasivat kaupallisesti.
Elokuvatähteyden hiipuessa Taylor pysyi edelleen otsikoissa Burtonin hänelle ostaman Cartierin timantin ansiosta, joka on siitä lähtien tunnettu ”Taylor-Burton-timanttina”. Pariskunnan viimeinen yhteiselokuva oli vuonna 1972 walesilaiselle televisiokanavalle tehty Divorce His, Divorce Hers. Heidän avioliittonsa oli tuolloin jo päätepisteessään. Burtonin paheneva alkoholismi kiristi pariskunnan välejä ja riidat kärjistyivät jopa kuvauspaikoilla. Taylorin ja Burtonin myrskyisä romanssi oli kiehtonut ja villinnyt kokonaista sukupolvea, mutta 1970-luvulla heihin oli alettu jo kyllästyä ja heidän tuhlailevaa elämäntyyliään kritisoitiin. He erosivat 1974. Nopean yhteen paluun ja uudelleenavioitumisen jälkeen he erosivat jälleen vuonna 1976. Molemmat tahoillaan menivät vielä uudestaan naimisiin.