stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Henry Fielding
Suomennetut teokset

Josef Andrewsin seikkailut.  ((The history of the adventures of Joseph Andrews and his friend mr. A. Adams, 1742.) Suomentanut Valfrid Hedman. 3. tarkistettu painos (1. painos 1927). Kotien suurromaanit)  Karisto, 1976.  ISBN 951-23-0969-6
Tom Jones . ((The history of Tom Jones, a foundling, 1749.) Suomentanut Marja Alopaeus) WSOY, 1994. ISBN 951-0-19618-5
Ilmestynyt ensi kerran suomeksi 1950 WSOY:n kustantamana, lyhentäen suomentanut Olli Nuorto.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Henry Fieldingin teoksia Gutenberg-projektissa
Vapaasti ladattavia Henry Fieldingin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Biosaatavuus

Biosaatavuus (engl. bioavailability) kuvaa ravintoaineiden, erityisesti kivennäisten, imeytyvyyttä ruuansulatuselimistössä. Farmakokinetiikassa käytetään yleensä käsitettä (biologinen) hyötyosuus puhuttaessa lääkeaineen siirtymisestä vereen. Ympäristöasioissa biosaatavuudella voidaan viitata myös ympäristössä olevien haitta-aineiden kulkeutumiseen ravintoketjuihin.
Mary Kingsley

Mary Henrietta Kingsley
Mary Henrietta Kingsley (3. lokakuuta 1862 – 3. kesäkuuta 1900) oli englantilainen naispuolinen kirjailija ja tutkimusmatkailija, jonka matkat suuntautuivat Afrikkaan. Kingsley teki Afrikkaan kaksi matkaa vuosina 1893 ja 1894, ja kirjoitti matkoistaan kaksi kirjaa, Travels in West Africa (1897) ja West African Studies (1899).
Kingsleyn isä George Kingsley oli lääkäri ja tutkimusmatkailija, joka oli kirjoittamassa kirjaa afrikkalaisista kulttuureista, kun hän kuoli yllättäen vuonna 1892. Mary lähti Afrikkaan seuraavana vuonna saattaakseen päätökseen isänsä tutkimustyön. Kingsleyn ensimmäinen matka suuntautui nykyisen Nigerian rannikolta aina Pohjois-Angolaan asti. Monilla vierailemillaan alueilla hän oli ensimmäinen paikalla käynyt eurooppalainen. Kingsley kävi välillä kotimaassaan, mutta palasi pian Afrikkaan matkaten Kameruniin ja Gaboniin. Matkansa jälkeen Kingsley julkaisi vuonna 1897 kirjan Travels in West Africa. Kingsley myös esitelmöi ahkerasti Afrikan kulttuureista.
Kingsley piti afrikkalaisia kulttuureja yhtä arvokkaina kuin eurooppalaisia ja arvosteli muun muassa kirkkoa ja raittiusliikettä siitä, että nämä pyrkivät muuttamaan afrikkalaisia. Kingsley ei kannattanut naisten oikeuksien laajentamista, mikä johti hänet törmäyskurssille oman aikansa naisliikkeen kanssa.
Viimeisen Afrikan-matkansa Kingsley teki vuonna 1900 Kapkaupunkiin, jossa hän toimi sairaanhoitajana toisessa buurisodassa. Hän kuoli lavantautiin 37-vuotiaana 3. kesäkuuta 1900.
Kirjallisuutta

Halmesvirta, Anssi & Valta, Reijo (toim.): Aatteiden kamppailu elintilasta: Viktoriaanisen ajan näkemyksiä ihmisestä ja yhteiskunnasta.  (Jyväskylän yliopiston historian laitos. Yleisen historian tutkimuksia 10)  Jyväskylä:  Kampus kustannus, 1999.  ISBN 951-9113-48-7
Aiheesta muualla

The Royal Africa Society: Mary Kingsley
About.com: Mary Kingsley (Arkistoitu – Internet Archive)
Travels in West Africa Gutenberg-projektissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Bioko

Bioko
Bioko NASA:n satelliittikuvassa 2006.
| --- | --- |
Sijainti:  Bioko Surin provinssi  Päiväntasaajan Guinea
Vesialue:  Guineanlahti
Merialue:  Atlantin valtameri
Korkein kohta:  Pico Basile (3 012 m)
Pinta-ala:  2 017 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  334 463 (2015)
Suurin kaupunki:  Malabo
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Arena Blancan ranta, Bioko Island
Bioko on tuliperäinen ja vuoristoinen saari Guineanlahdella Länsi-Afrikassa. Aiemmin siitä käytettiin nimiä Fernando Po ja Fernando Poo. Se kuuluu Päiväntasaajan Guinealle ja sijaitsee 100 kilometriä etelään Nigerian etelärannikosta ja 160 kilometriä luoteeseen Päiväntasaajan Guinean manneralueesta.
Saari on suunnikkaan muotoinen ja sen pituus on 72 kilometriä ja leveys 35 kilometriä. Sen korkein kohta on pohjoisosissa sijaitseva 3 008 metriä korkea sammunut tulivuori Pico Basilé. Saaren keskiosissa Mocan alueella maisema on  alpiininen. Harvaanasutuissa eteläosissa kohoaa jylhä Gran Calderan vuoristo, jota luonnehtivat vuolaat virrat ja kraatterijärvet.
Biokon rannikko on enimmäkseen vaikeapääsyistä kalliota, jota rikkovat siellä täällä pienet poukamat ja hiekkarannat. Jyrkälle etelärannikolle on vaarallista rantautua veneillä. Siellä on myös saaren syrjäisin asutuskeskus San Antonio de Ureca. Pohjoisrannikolla sijaitsee Päiväntasaajan Guinean pääkaupunki ja tärkein satamakaupunki Malabo meriveden täyttämän kraatterin äärellä.
Biokon ensimmäisiä asukkaita olivat mantereelta saapuneet bantunkieliset bubit. Heitä seurasivat fernandinot, jotka ovat vapautuneiden orjien ja Brittiläisestä Länsi-Afrikasta saapuneiden siirtolaisten jälkeläisiä. Myöhemmin saarelle alkoi muuttaa Päiväntasaajan Guinean manneralueelta fanginkielistä väestöä. Aikaisemmin Biokossa oli paljon nigerialaisia kausityöntekijöitä, mutta heidän määränsä romahti 1970-luvulla maahanmuuttopolitiikan muututtua.
Saarella aloitettiin kaakaonviljely yhtenä ensimmäisistä alueista Afrikassa. Kaakaon ohella siellä tuotetaan puutavaraa ja kahvia. Biokon talous on kohentunut sen jälkeen, kun Päiväntasaajan Guineasta löydettiin maaöljyä 1980- ja 1990-luvuilla.
Portugalilainen Fernão do Po löysi saaren vuonna 1472. Saari oli Portugalin orjasatama vuoteen 1778, jolloin Espanja valloitti sen. Vuosina 1827–1843 saari oli Ison-Britannian hallussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bioko Wikimedia Commonsissa
Biograafilehti

Lehden ensimmäisen näytenumeron kansisivu.
Biograafilehti oli Helsingissä vuonna 1915 ilmestynyt elokuvalehti.
Arvid Lindforsin suomen- ja ruotsinkielisinä rinnakkaispainoksina toimittama Biograafilehti–Biograftidning oli Suomen ensimmäinen säännöllisesti ilmestynyt elokuvalehti. Sen edeltäjä oli kahtena suomen- ja ruotsinkielisenä näytenumerona vuonna 1910 ilmestynyt Bio. Lehden kustantajina toimivat helsinkiläiset elokuvateatterit, joiden kävijöille sitä jaettiin ilmaiseksi. Biograafilehden keskeistä sisältöä olivat elokuvien juoniselostukset ja mainokset. Se tarjosi myös viihteellistä luettavaa, pikku-uutisia, elokuvaan liittyviä artikkeleita sekä kotimaista elokuvatuotantoa käsitteleviä haastatteluja.
Biograafilehti ilmestyi kerran viikossa helmikuusta toukokuuhun vuonna 1915. Sen suunniteltu jatkaminen syyssesongin käynnistyessä ei toteutunut. Seuraavana vuonna Lindfors toimitti Bio-nimistä suomen- ja ruotsinkielistä elokuvalehteä, joka sisälsi myös venäjänkieliset ohjelmatiedot. Tämäkin lehti jäi lyhytikäiseksi.
Aiheesta muualla

Bio (1910) digitoituna kansalliskirjastossa
Biograafilehti digitoituna kansalliskirjastossa
Biograftidning digitoituna kansalliskirjastossa
Bio (1916) digitoituna kansalliskirjastossa
Bioko Surin provinssi

| Bioko Sur |
| --- | --- |
 Bioko Surin sijainti punaisella
Valtio:   Päiväntasaajan Guinea
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Luba
Väkiluku (2001):  29 034
Bioko Surin provinssi on yksi Päiväntasaajan Guinean seitsemästä provinssista. Se sijaitsee Biokon saarella Bioko Norten provinssin kanssa. Biokon saaren vuoristoisen etelä- ja keskiosan kattavan provinssin asukasluku oli 29 034 vuonna 2001. Alue on Päiväntasaajan Guinean tärkeimpiä kaakaon ja kahvin tuotantoalueita. Bioko Surin provinssin pääkaupunki on Luba.
Bioko Surin provinssi jakautuu kahteen kuntaan: Luba ja Riaba.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bioko Surin provinssi Wikimedia Commonsissa
Päiväntasaajan Guinean provinssit
Annobón
Bioko Norte
Bioko Sur
Centro Sur
Djibloho
Kié-Ntem
Litoral
Wele-Nzas
Bioetiikan instituutti

Bioetiikan instituutti on vuonna 2015 perustettu, poliittisesti ja uskonnollisesti riippumaton yleishyödyllinen yhdistys, joka sijaitsee Tampereella. Instituutin tavoitteena on kuroa Suomen välimatkaa bioetiikan tiedonalalla erityisesti naapurimaihin kuten Ruotsiin, Norjaan ja Viroon nähden, sillä bioetiikan tiedonalan koulutus ja yhteiskunnallinen merkitys ovat Suomessa moniin muihin länsimaihin nähden toistaiseksi vähäisempiä. Instituutti pyrkii myös tukemaan bioetiikan alalla kattavien kansainvälisten yhteyksien rakentumista Suomesta ulkomaille, esimerkiksi Yhdysvaltoihin, jota pidetään bioetiikan tiedonalan synnyinmaana ja sen keskeisenä edelläkävijänä. Bioetiikan instituutti toimii tyypillisesti yhteistyössä toimijoiden kuten korkeakoulujen, tutkimusinstituuttien, sairaaloiden, kuntien ja valtionhallinnon kanssa.
Käytännössä bioetiikan instituutti on toteuttanut tehtäväänsä erityisesti osallistumalla Suomessa aktiivisesti yleisen tietoisuuden herättämiseen bioetiikan tiedonalan olemassaolosta sekä bioetiikassa käsiteltävistä aihepiireistä ja näkökulmista. Bioetiikan instituutti on myös toteuttanut hankkeita kuten kansalaisraateja ajankohtaisista bioetiikan kysymyksistä. Esimerkiksi kansalaisraateja on järjestetty vanhojen ihmisten hoivarobotiikan sekä toisaalta geenitiedon ja -tutkimuksen eettisistä ja yhteiskunnallisista teemoista.
Bioetiikan instituutti on Suomessa tehdyn työn ohella rakentanut kansainvälisiä suhteita Suomen ulkopuolelle erityisesti tutkijavaihtojen ja kansainvälisten yhteistyöprojektien kautta.
Hallituksen puheenjohtajat

Heikki Saxén 2015–
Aiheesta muualla

Bioetiikan instituutin kotisivut.
Saxén, Heikki & Salla Saxén: Miten bioetiikka voi muuttaa suomalaista terveydenhuoltoa?.  Helsinki:  Kunnallisalan kehittämissäätiö, 2016.  ISBN 978-952-7072-60-8  Luettavissa verkossa.
Beryllium

Beryllium on alkuaine, jonka kemiallinen merkki on Be ja järjestysluku 4. Se on kevein maa-alkalimetalleista. Berylliumin löysi Louis Nicolas Vauquelin vuonna 1798 tutkiessaan beryllimineraaleja. Beryllium ei esiinny luonnossa vapaana alkuaineena, vaan ainoastaan mineraaleinaan, kuten beryllinä (Be3Al2Si6O18), bertrandiittina (Be4Si2O7(OH)2) ja krysoberyllinä (BeAl2O4).
Berylliumilla on sovelluksia eräissä metalliseoksissa ja ydinteknologiassa. Se on myrkyllinen ja syöpää aiheuttava alkuaine.
Ominaisuudet > Fysikaaliset ominaisuudet

Beryllium on kevyt, erittäin kova, teräksenharmaa metalli, joka kestää korroosiota hyvin. Alle 400 °C:ssa beryllium on haurasta, mutta sen lämmönkestävyys on kaksinkertainen alumiiniin nähden ja korroosionkestävyys yhtä hyvä. Berylliumin sulamispiste 1 287 °C on korkein kevyistä metalleista. Berylliumilla on korkea lämmön- ja sähkönjohtavuus. Sähkönjohtavuus on suurimmillaan kylmissä lämpötiloissa. Beryllium on suprajohde, jonka suprajohtavuuden kriittinen lämpötila on sen normaalissa kidemuodossa 26 millikelviniä. Ohutkalvona se voi kuitenkin esiintyä muodossa, jonka kriittinen lämpötila on jopa 9,95 K. Beryllium heijastaa infrapunasäteilyä, mutta läpäisee erinomaisesti röntgensäteilyä. Läpäisykyky on esimerkiksi alumiiniin verrattuna 17-kertainen.
Ominaisuudet > Kemialliset ominaisuudet

Beryllium luokitellaan maa-alkalimetalleihin, mutta se poikkeaa kemiallisilta ominaisuuksiltaan osittain muista ryhmänsä alkuaineista. Erot johtuvat berylliumatomin pienestä koosta ja suuresta varaustiheydestä. Kiinteänä alkuaine on melko passiivinen. Se ei reagoi veden kanssa muiden maa-alkalimetallien tapaan, mutta korrodoituu helposti kloridi-ionien läsnä ollessa esimerkiksi merivedessä. Ilman happi kykenee hapettamaan sen vasta yli 600 °C:n lämpötilassa. Se reagoi ammoniakin kanssa muodostaen nitridin, mutta ei muodosta muiden maa-alkalimetallien tavoin vedyn kanssa hydridiä. Beryllium on kemiallisesti alumiinin kaltainen, mikä ilmenee esimerkiksi hapettumiselta suojaavan oksidikerroksen muodostumisena ja oksidin amfoteerisena luonteena. Hapoista suola- ja rikkihappo liuottavat berylliumia vapauttaen vetyä. Laimea typpihappo reagoi metallin kanssa hitaasti, mutta väkevä typpihappo passivoi sen. Alkuaine reagoi myös vahvojen emästen kanssa muodostaen beryllaatteja.
Ominaisuudet > Kemialliset ominaisuudet > Yhdisteiden ominaisuuksia

Beryllium muodostaa yhdisteitä hapetusluvulla + II. Berylliumkationin polarisoivuus on suuri, joten sen yhdisteillä on huomattava kovalenttinen luonne, esimerkiksi halideista ainoastaan berylliumfluoridi on luonteeltaan selvästi ioniyhdiste. Yhdisteiden vesiliuoksissa se ei kuitenkaan esiinny vapaana Be2+-kationina vaan tyypillisesti tetrakoordinoituneina komplekseina. Happamissa ja neutraaleissa liuoksissa se on tetra-akvaberyllium(II)kationina ([Be(H2O)4]2+) ja emäksisissä liuoksissa tetrahydroksoberyllaatti(II)anionina ([Be(OH)4]2-). Beryllium muodostaa komplekseja myös muiden ligandien kanssa. Tällaisia ovat halogeenit sekä karboksylaatit kuten oksalaatti-ioni ja β-diketonaatit. Maa-alkalimetalleista beryllium ja magnesium muodostavat pysyvimpiä organometalliyhdisteitä. Organoberylliumyhdisteitä ovat esimerkiksi dialkyyliberylliumyhdisteet, joita voidaan valmistaa berylliumkloridin ja Grignardin reagenssien välisellä reaktiolla tai yleisemmin berylliummetallin ja dialkyylilyijy-yhdisteen välisellä reaktiolla. Monille alkyyliberylliumyhdisteille on tyypillistä polymeerien muodostuminen. Beryllium muodostaa myös organometalliyhdisteitä, joissa ligandina on syklopentadieeni.
Ominaisuudet > Kemialliset ominaisuudet > Yhdisteiden ominaisuuksia > Berylliumin yhdisteitä

Berylliumfluoridi (BeF2) CAS-numero 7787-49-7
Berylliumkarbonaatti (Be2CO3(OH)2 / Be2CO5H2) CAS-numero 66104-24-3
Berylliumkloridi (BeCl2) CAS-numero 7787-47-5
Berylliumnitraatti (BeN2O6 / Be(NO3)2) CAS-numero 13597-99-4
Berylliumoksidi (BeO) CAS-numero 1304-56-9
Berylliumsulfaatti (BeSO4) CAS-numero 13510-49-1
Historia

Ranskalainen mineralogi Abbé René-Just Haüy pyysi ystäväänsä kemisti Louis Nicolas Vauqueliniä tutkimaan smaragdi- ja akvamariinimineraaleja. Vuonna 1798 Vauquelin ilmoitti niiden sisältävän uutta alkuainetta, jota hän ei kuitenkaan kyennyt eristämään oksidista. Ensimmäisen kerran alkuainetta puhtaana eristivät Friedrich Wöhler ja Antoine Bussy vuonna 1828 toisistaan tietämättä. Molemmat pelkistivät berylliumkloridia kaliumin avulla. Vuonna 1899 Paul Lebeau valmisti berylliumia elektrolysoimalla berylliumfluoridisulatetta. Metallin teollinen tuotanto alkoi useissa maissa vuonna 1916, mutta suurimittaisemmin vasta vuonna 1957.
Alkuaineen nimi beryllium on johdettu kreikan kielen sanasta beryllo, joka tarkoittaa beryllimineraalia. Tämän nimen alkuaineelle antoi Friedrich Wöhler vuonna 1828. Alun perin Vauquelin ehdotti alkuaineen nimeksi glusiniumia, joka on johdettu kreikan kielen makeaa tarkoittavasta sanasta glykys, koska monilla berylliumyhdisteillä on tunnusomainen makea maku. Erityisesti ranskankielisessä kirjallisuudessa nimitys glusinium on säilynyt pitkään. IUPAC vahvisti berylliumin alkuaineen ainoaksi viralliseksi nimeksi vasta vuonna 1957.
Beryllium liittyy atomin rakenteen selvittämisen historiaan. Vuonna 1932 James Chadwick pommitti berylliumnäytettä α-hiukkasilla. Hän huomasi, että berylliumista irtosi aiemmin tuntemattomia atomia pienempiä partikkeleita, joilla oli massa mutta ei sähköistä varausta.
Esiintyminen ja valmistus

Maailmankaikkeudessa beryllium on suhteellinen harvinainen alkuaine, koska sitä ei muodostu tähtien ytimissä tapahtuvien reaktioiden seurauksena. Pääasiallisesti sitä muodostuu supernovien räjähtäessä, jolloin raskaammat ytimet hajoavat kevyemmiksi.
Beryllium on myös maaperässä melko harvinaista, ja sen määrä on 2–6 ppm. Berylliumia sisältäviä mineraaleja tunnetaan yli 40, mutta vain kahta niistä, berylliä (Al2Be3(Si6O18)) ja bertrandiittia (Be4Si2O7(OH)2) on taloudellisesti järkevää käyttää berylliumin tuotannon raaka-aineena. Bertrandiittia alettiin hyödyntää berylliumin valmistuksessa vuonna 1969, ja nykyisin se on tärkein berylliummineraali. Berylliä on erityisesti Brasiliassa, Argentiinassa, Intiassa, Kiinassa, Venäjällä sekä eteläisen Afrikan maissa. Bertrandiittia on eniten Yhdysvalloissa, erityisesti Utahin osavaltiossa. Muita huomattavasti vähäisempiä määriä berylliä sisältäviä silikaattimineraaleja ovat muun muassa krysoberylli, fenakiitti ja euklaasi. Lisäksi berylliumia on pieniä määriä myös kivihiilen ja maaöljyn joukossa.
Suurin berylliummalmin tuottaja nykyisin on Yhdysvallat, joka tuotti berylliummalmeja 120 tonnia vuonna 2009 ja 170 tonnia vuonna 2010. Kaksi seuraavaksi suurinta tuottajamaata olivat Kiina ja Mosambik. Jäljellä oleviksi berylliumvarannoiksi raportoidaan eri lähteissä 80 000–200 000 tonnia. Näistä noin 65 % sijaitsee Yhdysvalloissa suurimmaksi osaksi Utahin ja Alaskan osavaltioiden alueilla.
Esiintyminen ja valmistus > Malmin käsittely

Beryllimalmin käsittelyyn on kaksi paljon käytettyä menetelmää, jotka ovat sulfaatti- tai fluoridiprosessi, joskin myös halvempi kloridiprosessi on kehitetty. Sulfaattiprosessissa beryllimalmi käsitellään ensin emäksellä ja tämän jälkeen sulatetaan 1 650 °C:n lämpötilassa. Kun muodostunut jäännös on jauhettu, se kuumennetaan väkevän rikkihapon läsnä ollessa 250–300 °C:n lämpötilassa, jolloin mineraalin sisältämät beryllium ja alumiini muuntuvat vesiliukoisiksi sulfaateiksi. Epäpuhtaudeksi luettava alumiini erotetaan kuumasta liuoksesta lisäämällä ammonium- tai kaliumkarbonaattia. Liuoksen jäähtyessä alumiini saostuu alunoina. Rauta ja alumiini voidaan erottaa myös kelaatinmuodostajan esimerkiksi EDTA:n avulla ja beryllium saostetaan hydroksidina. Berylliumin erotukseen voidaan käyttää myös liuotinuuttoa. Liuottimena käytetään kerosiinin ja di(2-etyyliheksyyli)fosfaatin seosta. Di(2-etyyliheksyyli)fosfaatti muodostaa berylliumin kanssa kerosiiniin liukenevan kompleksin. Fluoridiprosessissa berylliä sintrataan yhdessä natriumheksafluorosilikaatin kanssa 700–750 °C:n lämpötilassa, jolloin siitä muodostuu vesiliukoista natriumtetrafluoroberyllaattia. Vesiliuoksesta beryllium voidaan erottaa saostamalla hydroksidina. Tähän tarvittava pH on noin 12. Kloridiprosessissa berylliä kuumennetaan kloorivirrassa 800 °C:n lämpötilassa, jolloin muodostuu berylliumkloridia.
Bertrandiittimalmi käsitellään kuumalla väkevällä rikkihapolla, minkä jälkeen beryllium voidaan erottaa liuotinuuton avulla, kuten beryllin tapauksessa. Orgaanisesta faasista beryllium erotetaan ammoniumkarbonaatilla tapahtuvalla strippauksella, jolloin muodostuu helposti veteen liukeneva ammoniumberylliumkarbonaatti. Tämä yhdiste hajoaa kuumennettaessa emäksiseksi niukkaliukoiseksi berylliumkarbonaatiksi. Tämän prosessin avulla bertrandiittimalmin sisältämästä berylliumista saadaan erotetuksi noin 90 %.
Malmeista erotetut berylliumyhdisteet muutetaan berylliumfluoridiksi- tai kloridiksi fluorin tai kloorin tai vaihtoehtoisesti vetyfluoridin tai vetykloridin avulla. Näistä yhdisteistä berylliummetallia saadaan pelkistämällä. Pelkistys voidaan suorittaa joko käyttämällä magnesiumia pelkistimenä tai elektrolyyttisesti. Elektrolyyttistä pelkistysprosessia käytetään erityisesti silloin, kun tavoitellaan korkeaa puhtausastetta. Berylliumin tuotanto mineraaleista on kallista, joten berylliumia, berylliumin metalliseoksia ja berylliumoksidia kierrätetään. Kaikesta berylliumin käytöstä arviolta 10 % on peräisin kierrätysmateriaalista.
Käyttö

Berylliumia käytetään loistevalaisimissa, ydinteollisuudessa, röntgensovellutuksissa ja avaruustekniikassa. Berylliumia käytetään kevytmetalliseoksissa mikäli tarvitaan keveyttä, lujuutta ja jäykkyyttä.
Berylliumin metalliseoksista tärkeimmät ovat berylliumkupari ja -nikkeli. Berylliumkuparia käytetään gyroskoopeissa ja tietokoneosissa, kun vaaditaan äärimmäistä keveyttä ja lujuutta, sekä avaruussukkuloiden, ohjusten ja satelliittien tukirakenteissa, kuten myös muita berylliummetalliseoksia. Berylliumkupariseoksissa berylliumia on tyypillisimmin 0,2–2 massaprosenttia. Beryllium parantaa kuparin kovuutta, ja seoksilla on myös hyvä säänkestävyys ja sähkönjohtokyky. Berylliumnikkeliä käytetään puolestaan erikoisjousissa ja kipinöimättömissä työkaluissa erittäin suuren kovuutensa vuoksi. Ne ovat myös hyvin kestäviä korroosiota vastaan. Berylliumia voidaan käyttää komposiittimateriaalina muun muassa alumiinin ja titaanin kanssa.
Berylliumia käytetään myös ydinreaktorien hidastin- ja heijastinaineena. Beryllium on terästä kimmoisampaa, se on hyvä lämmönjohde, ja lisäksi sillä on muita keveitä metalleja korkeampi sulamispiste (1 287 °C). Beryllium on hyvin kevyttä (tiheys vain 1 850 kg/m3), ja sillä on erinomaisia lejeerinkejä.
Beryllium läpäisee hyvin röntgensäteilyä ja siksi sitä käytetään paljon röntgenputkien ja -ilmaisimien ikkunamateriaalina.
Suurinta osaa berylliumyhdisteistä käytetään lähinnä berylliummetallin valmistuksessa. Tärkeintä berylliumyhdistettä, berylliumoksidia (BeO) käytetään muun muassa ydintekniikassa ja keraamisissa sovelluksissa. Berylliumoksidi johtaa erittäin hyvin lämpöä: yhtä hyvin kuin jotkut metallit, mutta on hyvä sähköneriste.
Berylliumia käytetään myös neutronien valmistukseen jos berylliumia pommittaa alfasäteilyllä niin siitä vapautuu neutroneita yhtälö
94Be + 42He → 126C + n , missä 42He on alfa-partikkeli.
Isotoopit

Berylliumilla on vain yksi stabiili isotooppi 9Be. Tämän lisäksi tunnetaan 10 radioaktiivista isotooppia. Radioaktiivista Be-10-isotooppia on havaittu muodostuvan maan ilmakehässä kosmisten säteiden vaikuttaessa happiatomeihin.
| Isotooppi | Puoliintumisaika | Hajoamistyyppi, osuus luonnossa |
| --- | --- | --- |
| 5Be |  | protoniemissio |
| 6Be | 5 zs | protoniemissio |
| 7Be | 53,22 d | elektroninsieppaus |
| 8Be | 67 as | α |
| 9Be | stabiili | 100% |
| 10Be | 1,51 My | β− |
| 11Be | 13,81 s | β−, β−α |
| 12Be | 21,5 ms | β−, β−n |
| 13Be | 2,7 zs | β−, β−n |
| 14Be | 4,35 ms | β−, β−n |
| 15Be | < 200 ns | neutroniemissio |
| 16Be | < 200 ns | neutroniemissio |
Myrkyllisyys

International Agency for Research on Cancer (IARC) on luokitellut berylliumin ja berylliumin yhdisteet ensimmäisen luokan karsinogeeneiksi; ne ovat karsinogeenisia sekä ihmisille että eläimille ja berylliumille altistuminen on yhdistetty erityisesti keuhkosyöpään. Berylliumpölyn hengittäminen voi myös aiheuttaa kroonisen keuhkosairauden, jota kutsutaan beryllioosiksi, jonka oireita ovat väsymys, rintakivut ja yskiminen. Beryllium myös kertyy ihmisen elimistöön, erityisesti luukudokseen. Se voi aiheuttaa myös iho-oireita ja vaikuttaa maksan ja sydämen toimintaan. Berylliumin aiheuttamat terveyshaitat voivat ilmentyä viivästyneinä.
Berylliumin nielemisellä ei ole raportoitu olevan vaikutusta ihmiseen, koska beryllium ei juurikaan imeydy mahalaukusta tai suolistosta. Haitallisia vaikutuksia on joskus havaittu eläimissä, jotka ovat nauttineet berylliumia.
Berylliumpitoisuus voidaan mitata virtsasta ja verestä. Berylliumin määrä veressä tai virtsassa ei välttämättä kerro altistumisen kestosta ja laadusta. Berylliumin määrä voidaan myös mitata keuhko- ja ihonäytteistä. Vaikka näillä menetelmillä voidaan tutkia, onko altistumista tapahtunut, muita testejä käytetään määriteltäessä onko altistumisella negatiivisia terveysvaikutuksia. Verikokeessa voidaan tutkia herkkyyttä berylliumille ja ennustaa beryllioosia.
Ympäristön suurin altistuminen berylliumille aiheutuu kivihiilen ja öljyn poltosta.