Otto von Bismarck
Valtakunnankanslerina > Kulturkampf ja ulkopolitiikka

Katolisen keskustapuolueen osallistuminen politiikkaan aiheutti Bismarckille huolta. Hänen vuonna 1872 alkanut Kulturkampfinsa, eli katolisten vaikutusvallan vähentäminen, epäonnistui suurimmalta osin. Kulturkampf oli yhteydessä samaan aikaan Ranskassa, Italiassa ja Sveitsissä käytyyn vastaavaan kamppailuun. Sen kärki oli suunnattu vuonna 1870 hyväksyttyä paavin erehtymättömyyttä uskonnollisissa asioissa koskevaan dogmiin. Bismarck hyökkäsi rajusti katolisia arvoja puolustanutta keskustapuoluetta vastaan julistamalla sen johtajan valtakunnan viholliseksi. Saksan kirkollisministeri Adalbert Falk julisti, että valtio hoitaisi tästä lähtien sekä koulujen uskonnon opetuksen että pappiskoulutuksen. Ainoastaan sairaanhoidolle omistautuneet munkkikunnat sallittaisiin. Kulturkampfilla oli myös ulkopoliittisia ulottuvuuksia. Bismarck järkeili, että hyökkäys katolista kirkkoa vastaan aiheuttaisi epävakautta katolilaisissa naapurimaissa Belgiassa ja Ranskassa. Tässä ei kuitenkaan onnistuttu.
Kirkonmiehiä vangittiin ja seurakunnat jäivät vaille hoitoa. Väkivaltainen kampanja ei tuottanut tuloksia ja siitä luovuttiin vähin äänin vuonna 1874. Bismarck vieritti kaiken vastuun Falkin niskoille, vaikka tämä oli toiminut kokonaan valtakunnankanslerin valtuuttamana. Samana vuonna Bismarck joutui murhayrityksen kohteeksi. Nuori katolilainen kulkumies ampui häntä oikeaan käteen. Haava oli niin mitätön, että heti ampumisen jälkeen Bismarck tervehti huolestunutta väkijoukkoa nostamalla oikean kätensä. Tapauksesta otettiin irti kaikki mahdollinen poliittinen hyöty. Hän väitti, että keskustapuolue oli innostanut kannattajaansa murhayritykseen.
Balkanin kriisi alkoi vuonna 1875 ja kärjistyi sodaksi, johon myös Euroopan suurvallat sekaantuivat. Bismarck piti Saksan uuden sodan ulkopuolella ja kun oltiin kypsiä rauhaan vuonna 1878 Berliini toimi neuvottelukaupunkina. Vastahakoinen Bismarck nimitettiin neuvottelujen puheenjohtajaksi. Hän tähdensi, että Saksa ei tule toimimaan erotuomarina, vaan rehellisenä välittäjänä. Suurvalloilla oli eturistiriitoja ja Bismarck tiesi, että neuvottelut eivät ole helppoja. Tehtävä ei häntä juurikaan kiinnostanut ja hän halusi siitä eroon mahdollisimman pian. Heti tilaisuuden tullen hän löi nuijan pöytään ja julisti neuvottelut päättyneiksi.
Ulkopolitiikassaan Bismarck pyrki siihen, että mahdollisimman moni valtio liittoutuisi Saksan kanssa. Hän tähdensi, että Saksa ei saa joutua tilanteeseen, missä se on vihamielisten valtioiden saartama. Vuonna 1872 järjestettiin kolmen keisarin kohtaaminen. Vilhelm I, Itävalta-Unkarin Frans Joosef I ja Venäjän Aleksanteri II näyttäytyivät yhdessä ja totesivat puolustavansa legitismiä ajan radikaaleja suuntauksia vastaan. Liitto kariutui Venäjän ja Itävallan eturistiriitaan Balkanilla.
Läheisimmäksi välit muodostuivat Itävallan kanssa ja maat solmivat puolustusliiton vuonna 1879. Välit Venäjään alkoivat viiletä. Osasyynä tähän oli, että uusi keisari Aleksanteri III ei pitänyt saksalaisista. Venäjän tilanne aiheutti Bismarckissa muutenkin huolta; koska Aleksanteri II oli kuollut attentaatin uhrina, oliko Venäjä nyt vallankumouksen partaalla? Jos Venäjä ajautuu sekasortoon, mitä puolalaiset tekevät, leviääkö kaaos myös Saksaan?
Ranskan kanssa yritettiin lähentyä vuonna 1879 presidentti MacMahonin poistuttua näyttämöltä. Yritys epäonnistui, sillä Ranskan uutta päämiestä Jules Ferryä kiinnosti enemmän uusien siirtomaiden hankkiminen kuin suhteet Saksaan. Ranskan lähettiläälle Bismarck korosti, että Saksa yrittää kaikkensa, että Sedanin taistelun muistot häviävät ranskalaisten mielistä. Ranskassa uusi radikaali, Georges Clemenceau, aloitti tähän aikaan agitaationsa Saksaa vastaan: hänen mukaansa Sedanin taistelua ei saanut unohtaa.
Vuonna 1882 hän sai aikaan kolmiliiton Italian, Itävallan ja Saksan välille. Samoihin aikoihin yritettiin solmia liittosuhdetta myös Ison-Britannian kanssa. Siirtomaiden hankkimiseen Bismarck suhtautui aluksi torjuvasti, sillä hän katsoi sen johtavan huonoihin väleihin Ison-Britannian kanssa. 1880-luvun puolivälissä hänen kantansa alkoi muuttua.