stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Matti Kuusi

| Matti Kuusi |
| --- | --- |
 Matti Kuusi (oik.) sekä Ülo Tedre ja August Annist vuonna 1965.
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1914 Helsinki
Kuollut: 16. tammikuuta 1998 (83 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  Folkloristiikka, kielitiede, sanonta ja runous
Tunnetut työt:  Sampo-eepos
Palkinnot:  Valtion kirjallisuuspalkinto (1948) Suomen Kulttuurirahaston tunnustus­palkinto (1984) J. V. Snellman -palkinto (1984) Suomalaisen Tiede­akatemian kunnia­palkinto (1987)
 tytär Outi Lauhakangas 
Matti Akseli Kuusi (25. maaliskuuta 1914 Helsinki – 16. tammikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen kansanrunoudentutkija ja Helsingin yliopiston professori 1959–1977 sekä akateemikko vuodesta 1985. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1950 kertovan kansanrunouden tutkimuksella Sampo-eepos, tutki suomalaisten muinaisrunojen syntyä tyylianalyysin avulla ja sananparsia. Hän osallistui aktiivisesti kulttuurikeskusteluun ja julkaisi suuren määrän artikkeleita ja kirjoja, muun muassa kirjat Vanhan kansan sananlaskuviisaus (1953), Maria Luukan laulut ja loitsut (1983) ja muistelmateoksen Ohituksia (1985).
Kuusen vanhemmat olivat filosofian maisteri, vakuutusyhtiön johtaja Aarne Kuusi (alkujaan Granfelt) ja Alli o.s. Zidbäck. Hänen nuorempi veljensä Pekka Kuusi oli kansanedustaja ja Alkon pääjohtaja. Matti ja Pekka Kuusen setä oli sosiaalipoliitikko Eino Kuusi ja serkku taidemaalari ja graafikko Helmi Kuusi sekä isoisä kansansivistys- ja raittiusmies Aksel August Granfelt.
Matti Kuusi opiskeli 1930-luvulla kirjallisuutta Helsingin yliopistossa, jossa hän sai vaikutteita muun muassa Viljo Tarkiaiselta ja Eino Kailalta. Kuusi oli tällöin mukana myös AKS:n toiminnassa. Vuosina 1936–1937 hän opiskeli Saksassa Alexander von Humboldtin säätiön apurahalla. Jatkosodan aikana Kuusi toimi valistusupseerina. Sodan jälkeen hän toimi Helsingin yliopistossa suomalaisen ja vertailevan kansanrunoudentutkimuksen dosenttina 1951–1959 ja professori 1959–1977.
Matti Kuusi sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1984.
Rintamamiesten runokokoelmaa Täältä jostakin varten Kuusi kirjoitti runon "Kuolemanjuoksu". Kokoelman toimitti Olavi Paavolainen, joka piti sitä niin rajuna, että kehotti keventämään alkua, mutta siihen Kuusi ei kyennyt. Runon taustalla oli Kuusen kokemus Tyrjän läpimurtotaistelusta, jossa kaatui kolmisensataa suomalaista sotilasta. Hiukan tarkistettuna mutta olennaisesti samanlaisena se sisältyy Kuusen kokoelmaan Routa liikkuu (1947). Niin Panu Rajala kuin Kuusen elämäkerturi Tellervo Krogerus pitävät runoa ainutlaatuisena sotarunojen joukossa. Rajalan mukaan Kuusella oli maine "AKS:n hovirunoilijana", ja leiman löi juuri Paavolainen.
Matti Kuusi avioitui vuonna 1944 Kaarina Johanna Lumialan kanssa. Heille syntyi neljä lasta, joista tytär Outi Lauhakangas on sananlaskututkija.
Kuusen kehittämä kansainvälinen sananlaskutypologia ja siihen liittyvä tietokanta on käytettävissä verkossa.
Teokset > Kirjoittanut

Runon ja raudan kirja, 1935
Routa liikkuu, 1947
Sampo-eepos, väitöskirja, 1949
Sananlaskut ja puheenparret.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1954.
Parömiologische Betrachtungen, 1957
Regen bei Sonnenschein, 1957
Pohjoiset reservit, 1964
Ovambo proverbs with African parallels, 1970
Ovambo riddles, 1974
Veistän pilkat pitkin puuta. Kansanruno-Kalevalan opetusopas, 1976
Kansanhuumorin kuka kukin on. 1001 kaskua – 1001 muotokuvaa, 1979
Kuusi, Matti ym.: Perinteentutkimuksen perusteita.  (Toimittanut Outi Lehtipuro)  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-09601-6
Kansanhuumorin mitä missä milloinkin, 1981
Maria Luukan laulut ja loitsut: Tutkimus läntisimmän Inkerin suomalaisperinteestä.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 379)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1983.  ISBN 951-717-274-5
Kalevala-lipas (Pertti J. Anttosen kanssa), 1985
Proverbia septentrionalia (useiden muiden kanssa), 1985
Perisuomalaista ja kansainvälistä.  (Valikoineet Leea Virtanen, Senni Timonen. Tietolipas 99)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1985.  ISBN 951-717-416-0
Ohituksia.  Helsingissä:  Otava, 1985.  ISBN 951-1-08614-6
Roolit ja särmät: Dokumentteja seitsemältä vuosikymmeneltä.  Helsingissä:  Otava, 1986.  ISBN 951-1-09298-7
Möykkyjä ja neulasia.  Helsingissä:  Art House, 1989.  ISBN 951-884-035-0
Kansanhuumorin parhaat (yhdistetty laitos teoksista Kansanhuumorin kuka kukin on ja Kansanhuumorin mitä missä milloinkin), 1993 ISBN 951-1-13116-8
Mind and form in folklore (toimittanut Henni Ilomäki), 1994
Teokset > Toimituksia

Suomen tasavallan presidentit.  (Kirjoittajat: Yrjö Blomstedt, Urho Kekkonen, Matti Kurjensaari, Matti Kuusi, Artturi Leinonen, L. A. Puntila, Eino E. Suolahti, Tauno Suontausta ja Kustaa Vilkuna. 8. painos (1. painos 1950))  Porvoo Helsinki:  WSOY, 1965.
Vanhan kansan sananlaskuviisaus: Suomalaisia elämänohjeita, kansanaforismeja, lentäviä lauseita ja kokkapuheita vuosilta 1544–1926.  (Kuvittanut Helga Sjöstedt. 4. painos (1. painos 1953))  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-02280-2
Kuusi, Matti & Laaksonen, Pekka & Konsala, Simo (toim.): Suomen kirjallisuus 1: Kirjoittamaton kirjallisuus.  (Kalevalaseuran vuosikirja 66)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura: Otava, 1963.
Suomen kansan vertauksia.  (Kuvittanut Kimmo Kaivanto. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 362)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1960 (2. painos 1979).
Kuusi, Matti ym.: Perinteentutkimuksen perusteita.  (Toimittanut Outi Lehtipuro)  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-09601-6
Kalevalaista kertomarunoutta.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 362)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1980.  ISBN 951-717-232-X
Kuusi, Matti & Laaksonen, Pekka & Sihvo, Hannes (toim.): Kirjokannesta kipinä: Kalevalan juhlavuoden satoa.  (Kalevalaseuran vuosikirja 66)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1986.  ISBN 951-717-438-1
Rapatessa roiskuu: Nykysuomen sananparsikirja.  (Esiössä: Folklore. Kuvittanut Hannu Lukkarinen)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1988.  ISBN 951-717-511-6
Kuusi, Matti (valikoinut ja toim.): Kansanhuumorin parhaat.  (Kansanhuumorin kuka kukin on ilmestynyt ensi kerran 1979, Kansanhuumorin mitä missä milloinkin 1981)  Helsingissä:  Otava, 1993 (5. painos 2001).  ISBN 951-1-13116-8
Kuusi, Matti & Lauhakangas, Outi (koonneet): Maailman sananlaskuviisaus.  (Kuvittanut Kimmo Kaivanto. 2. painos (1. painos 1960). Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 362)  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-17332-0
Kirjallisuutta

Krogerus, Tellervo: Sanottu. Tehty: Matti Kuusen elämä 1914–1998.  Helsinki:  Siltala, 2014.  ISBN 978-952-234-194-5
Sampo ei sanoja puutu: Matti Kuusen 60-vuotisjuhlakirja. Kalevalaseuran vuosikirja 54.  Porvoo-Helsinki:  WSOY, 1974.  ISBN 951-0-06229-4
Manninen, Kirsti: Matti Kuusi – kansakunnan unilukkari.  Helsingissä:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-07750-3
Aiheesta muualla

Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Apo, Satu: / Kuusi, Matti (1914–1998). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu. 24.3.2000. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Matti Kuusi Elävässä arkistossa 2.10.2014
Pioneeri, pakinoitsija ja provokaattori Matti Kuusi (Yle)
Kuusankosken kaupunginkirjaston elämäkerta Matti Kuusesta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Emil Kvick

Emil Kvick
Emil Kvick (käytti Saksassa nimeä Viik) 30. kesäkuuta 1898 Pielavesi – 16. marraskuuta 1972 oli suomalainen jääkärikorpraali, punaupseeri ja metsätyönjohtaja. Hänen äitinsä oli Anna Henriika Kvick. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Hilda Vappu Hujasen kanssa. He saivat ensimmäisen lapsensa vuonna 1930 ja viimeisen vuonna 1954, kaikkiaan lapsia siunaantui kymmenen kappaletta, josta kahdeksan poikaa.
Jääkäriaika

Merimies Kvick liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 26. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 20. toukokuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella, Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella. Rintamakomennuksen jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan 12. maaliskuuta 1917 ja  takaisin patteriin 1. huhtikuuta 1917. Pataljoonan 2. komppaniaan hän sai komennuksen 4. elokuuta 1917, josta edelleen siirto pataljoonan tydennysjoukkoon 2. marraskuuta 1917.
Jääkärikorpraalista Puna-armeijan upseeriksi

Suomeen hän palasi sisällissodan jälkeen ja astui armeijan palvelukseen 29. marraskuuta 1918 ja hänet sijoitettiin Pohjois-Savon rykmentin 2. konekiväärikomppaniaan Salmin Rajakonnussa hän toimi konekivääriryhmän johtajana 24. huhtikuuta 1919 alkaen. Heinäkuun alkupäivinä hän karkasi Venäjälle ja palveli siellä 6. suomalaisen punarykmentin pioneerikomennuskunnassa ja konekivääriosastossa. Hän haavoittui Muurmannin rintamalla joulukuussa 1919. Suoritti Pietarissa punaupseerikurssin sekä niiden jatkokurssin. Vienan-Karjalan sodassa hän toimi  komppanianpäällikkönä vuosina 1921–1922. Sotatoimien jälkeen hän värväytyi Neuvostoliiton salaisen (valtiollinen) poliisin (GPU) palvelukseen ja suuntasi katseensa kotimaahan. Kvick tunnettiin SKP:n ns. revolveriopposition kannattajana, joten hän ei päässyt etenemään sotilasurallaan Venäjällä. Hän erosi puna-armeijasta marraskuussa 1923 ja ryhtyi sitten jobbariksi. Kvick salakuljetti Pietarista Suomeen turkiksia ja itämaisia mattoja ja hankki myyntituloilla Suomesta kankaita ja näyttämökoristeita viedäkseen niitä Pietarin näyttelijättärille.
Jääkärin kotiinpaluu

Palattuaan taas Suomeen 16. helmikuuta 1924 Kvick tuli pidätetyksi Terijoen Kuokkalassa. Hänet tuomittiin valtiopetoksen suunnittelusta kahdeksi vuodeksi vankeuteen. Tuomion kärsittyään Kvick toimi Pielavedellä mm. metsätöissä apulaistyönjohtajana. Talvisotaan hän osallistui taistelulähettinä JR 44:n 2. pataljoonassa, osallistuen taisteluihin Suomussalmessa, Raatteentiellä ja Kuhmossa. Välirauhan aikana hän toimi samoissa tehtävissä kuin talvisodassakin ja myöhemmin hän palasi metsätöihin apulaistyönjohtajaksi. Jatkosotaan hän osallistui niin ikään taistelulähettinä nyt JR 52:n 3. pataljoonassa. Hänet kotiutettiin hyökkäysvaiheen jälkeen ja hän oli lopun ajan sodasta Vapon työnjohtajana. Sotien jälkeen hän sai töitä Valtion polttoainevarastolta (Vapo) metsätyönjohtajana, josta tehtävästä hän siirtyi Yhtyneiden paperitehtaiden palvelukseen toimien myöhemmin puutavaran hankkijana. Hänet oli valittu Pielavedellä useisiin kunnallisiin luottamustehtäviin eri lautakunnissa. Hänet on haudattu Pielavedelle. Ylennykset: korpraali 29. kesäkuuta 1919. Kunniamerkit Vapaudenmitali 2.lk.
Oliko Emil Kvick todella Emil Kvick

Suomen sotasurmat 1914–1922 väittää yllä esitellyn henkilön kaatuneen Salmissa 7. heinäkuuta 1919. Lisätiedoissa on merkintä L eli elossa. lähde?
Keijo Kylävaara

Keijo Uolevi Kylävaara (14. joulukuuta 1921 Punkalaidun – 4. elokuuta 1994 Lohja) oli suomalainen toimittaja ja tietokirjailija, joka työskenteli Helsingin Sanomien päätoimittajana vuosina 1970–1982.
Kylävaara työskenteli uransa alussa United Pressin toimittajana 1947–1951, Suomen Tietotoimiston toimitussihteerinä 1951 ja Uutis-Keskuksen toimittajana 1952–1954. Vuonna 1954 Kylävaara siirtyi Uuteen Suomeen, jossa hän toimi muun muassa lehden kirjeenvaihtajana Saksan Liittotasavallan pääkaupungissa Bonnissa 1958–1961. Helsingin Sanomissa Kylävaara toimi muun muassa uutispäällikkönä 1963–1965, toimituspäällikkönä 1965–1970 ja päätoimittajana vuoteen 1983, jolloin hän jäi eläkkeelle. Kylävaara myös suomensi muutamia kirjoja.
Toimittaja Ilkka Kylävaara oli Keijo Kylävaaran poika.
Teoksia

Vuosi seitsemäntoista. Reportaasi itsenäisen Suomen syntymävuodesta. Helsingin Sanomat 1967.
Balkanin santaa. Kirjayhtymä 1978. ISBN 951-26-1513-4
Teoksia > Suomennoksia

A. J. P. Taylor. Toisen maailmansodan synty. Kirjayhtymä 1962.
Ib Withen ja Paul H. Ewerlöf. Matkustamme Länsi-Saksaan, Pieni matkaopas. WSOY 1965.
Daniel Cohn-Bendit. Radikaali-vasemmisto – lääke kommunismin vanhuudenheikkouteen. Kirjayhtymä 1969.
Pavel Kohout. Tšekkiläinen päiväkirja.. Kirjayhtymä 1969.
Rudolf Augstein. Kuningas ja perilliset. Kirjayhtymä 1969
J. O. Söderhjelm. Kolme matkaa Moskovaan. Kirjayhtymä 1970.
Christa Wolf. Erään naisen elämä. Kirjayhtymä 1970.
Pavel Kohout. Valkoinen kirja, Asiassa Adam Juráček vastaan Sir Isaac Newton. Kirjayhtymä 1970.
Robert Havemann. Kysymyksiä tulevaisuudelle. Mitä on itä-saksalainen todellisuus, muurin eristämää elämää vai uutta sosialismia? Kirjayhtymä 1971.
Hans Erich Nossack. Vallankumoussankari. Gummerus 1971.
Walter C. Langer. Adolf Hitler, mies ja myytti. Kirjayhtymä 1973.
Kirjallisuutta

Blåfield, Antti: ”Keijo Kylävaara ja Simopekka Nortamo: rintamamies ja jumala”, Loistavat Erkot. Patruunat ja heidän päätoimittajansa, s. 271.  Helsinki:  Otava, 2014.  ISBN 978-951-1-28256-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
George Buckbee

George Lewis Buckbee (2. lokakuuta 1931 Stamford, Connecticut, Yhdysvallat – 22. kesäkuuta 2012 Siuntio) oli yhdysvaltalaissyntyinen suomalainen professori, joka vaikutti monipuolisesti Suomen musiikkielämään.
Buckbee tutustui suomalaiseen musiikkiin suomalaisen vaimonsa kautta ja opiskeli Suomessa apurahan turvin vuosina 1959–1960. Hän sai jälleen vuonna 1964 apurahan ja tuli perheensä kanssa Helsinkiin. Vuonna 1965 hän astui Kansallisoopperan palvelukseen. Vuosina 1968–1969 hän työskenteli Oslossa mutta palasi sen jälkeen taas Kansallisoopperaan. Vuosina 1973–1996 hän oli Pacific-yliopiston professorin virassa ja jäätyään eläkkeelle hän palasi jälleen Suomeen, jossa hän 2005–2007 johti Svenska Oratorieköreniä mutta vieraili myös Yhdysvalloissa.
Buckbee työskenteli myös Sibelius-Akatemiassa oopperakoulutuksessa. Savonlinnan oopperajuhlien harjoitussäestäjä hän oli 1966–1973 ja valmensi ja johti kamarioopperoita televisiolle sekä säesti äänityksissä Kansallisoopperan taiteilijoita. Buckbee käänsi englanniksi Leevi Madetojan Pohjalaisia ja Aarre Merikannon oopperan Juha. Hänellä oli tekeillä muistelmat Yrjö Kilpisestä.
Buckbee sai Suomen kansalaisuuden vuonna 2007.
Aiheesta muualla

George Buckbeen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)
Kyproksen ortodoksinen kirkko

| Kyproksen kirkko Εκκλησία της Κύπρου |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  ortodoksinen
Hallinto:  autokefalinen kirkkokunta vuodesta 431
Johtaja:  Chrysostomos II
Toiminta-alue:  Kypros
Perustaja:  apostoli Barnabas
Perustettu:  n. 50-luku jaa.
Jäseniä:  n. 654 000
Aiheesta muualla
churchofcyprus.org.cy
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kyproksen kirkko (kreik. Εκκλησία της Κύπρου, Ekklisía tis Kýprou, turk. Kıbrıs Kilisesi) eli Kyproksen ortodoksinen kirkko on Kyproksen saarella toimiva osa maailmanlaajuista ortodoksista kirkkoa. Sen jäsenmäärä on noin 654 000.
Kristinusko tuli Kyprokselle viimeistään 50-luvulla jaa. apostolien Paavali ja Barnabas toiminnan kautta. Kyproksen ortodoksinen kirkko pitää perustajanaan ja saaren ensimmäisenä piispana Barnabasta, joka oli kotoisin Salamiista ja myös haudattiin sinne. Kirkko tunnustettiin autokefaliseksi Efesoksen kirkolliskokouksessa eli kolmannessa ekumeenisessa kirkolliskokouksessa vuonna 431.
Hallinto

Kyproksen ortodoksista kirkkoa johtaa Hänen Autuutensa Uuden Justinianuksen ja koko Kyproksen arkkipiispa Chrysostomos II yhdessä metropoliittojen ja apulaispiispojen kanssa.
Kyproksen kirkkoon kuuluu arkkihiippakunta sekä yhdeksän muuta hiippakuntaa. Kyproksen tilanteen vuoksi Pohjois-Kyproksen alueelle jääneiden hiippakuntien piispanistuimet toimivat evakossa eteläisen Kyproksen puolella.
| Hiippakunta | Piispanistuin |
| --- | --- |
Kyproksen arkkihiippakunta (Ιερά Αρχιεπισκοπή Κύπρου, Ierá Archiepiskopí Kýprou): Nikosia
Páfoksen hiippakunta (Ιερά Μητρόπολις Πάφου, Ierá Mitrópolis Páfou): Páfos
Kítion (Kitionin) hiippakunta (Ιερά Μητρόπολις Κιτίου, Ierá Mitrópolis Kitíou): Lárnaka
Kyríneian (Kyrenian) hiippakunta (Ιερά Μητρόπολις Κυρηνείας, Ierá Mitrópolis Kyrineías): Latsiá
Lemesóksen (Limassolin) hiippakunta (Ιερά Μητρόπολις Λεμεσού, Ierá Mitrópolis Lemesoú): Limassol
Mórfoun hiippakunta (Ιερά Μητρόπολις Μόρφου, Ierá Mitrópolis Mórfou): Evrýchou
Konstantían ja Ammóchostoksen (Famagustan) hiippakunta (Ιερά Μητρόπολις Κωνσταντίας και Αμμοχώστου, Ierá Mitrópolis Konstantías kai Ammochóstou): Paralímni
Kýkkoksen ja Tillyrían hiippakunta (Ιερά Μητρόπολις Κύκκου και Τηλλυρίας, Ierá Mitrópolis Kýkkou kai Tillyrías): Kýkkoksen luostari
Tamasóksen ja Oreinín hiippakunta (Ιερά Μητρόπολις Ταμασού και Ορεινής, Ierá Mitrópolis Tamasoú kai Oreinís): Episkopió
Trimythoúksen hiippakunta (Ιερά Μητρόπολις Τριμυθούντος, Ierá Mitrópolis Trimythoúntos): Dáli
Aiheesta muualla

Εκκλησία της Κύπρου (kreikaksi)
Arkkipiispan palatsi Nikosiassa.
Bukkehøe

Bukkehøe
| --- | --- |
Sijainti:  Opplandin lääni, Norja
Vuoristo:  Skandit
Korkeus merenpinnasta:  2 314 m
Prominenssi:  350  m 
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Bukkehøe on Skandeihin kuuluva vuorenhuippu Jotunheimenin kansallispuistossa, Norjassa. Huipun korkeus merenpinnan tasosta on 2 314 metriä.
Kirjallisuutta

Helgesen, Morten & Helgesen, Julia 2013: Norges Fjelltopper over 2000 meter. - Glittertind Forlag AS. Skrautvål. ISBN 978-82-997013-7-2
Bumba (jumala)

Bumba on bushongo-kansan luojajumala. Hän saattoi maailman alkuun kaaoksesta. Kun Bumba sai vatsakivun, hän oksensi maan, auringon, kuun ja lopulta kaikki elävät olennot, mukaan lukien ihmiskunnan. 
 Bumban uskotaan olevan valkoinen ihmishahmoinen olento.
Bumba eli aluksi yksin maailmankaikkeudessa, jossa oli vain vettä, eikä lainkaan valoa. Sitten jumala sai kovat vatsakivut, ja hän oksensi auringon, kuun ja tähdet. Aurinko kuivasi vedet, jolloin maa alkoi nousta näkyviin. Sen jälkeen Bumba oksensi kahdeksan elävää olentoa: kovakuoriaisen, krokotiilin, kotkan, kalan, vuohen, haikaran, leopardin ja kilpikonnan. Lopuksi hän loi miehen ja naisen ja antoi heille lait ja tavat, joita käski noudattamaan. Kun Bumba oli tehnyt luomistyönsä, hän palasi tyytyväisenä kotiinsa taivaaseen. Hän pitää kuitenkin yhteyttä ihmisiin unien ja näkyjen kautta.
Bulevardi

Pariisin Boulevard Haussmann ja sen varrella oleva tavaratalo Printemps.
Bulevardi Firenzessä
Bulevardi tarkoittaa puistokatua, jossa on keskimmäisenä ajoradat, joiden reunoilla on puurivi, ja reunimmaisina kevyen liikenteen väylät. Bulevardille käänteinen puistokatu on esplanadi, jossa puisto on keskimmäisenä, ajoratojen välissä.
Sana bulevardi on peräisin hollannin sanasta bolwerk, joka tarkoittaa alkujaan paaluista tehtyä vallin tukirakennelmaa ja lainattiin siinä merkityksessä jo keskiajalla ranskaan muodossa boulevard.  Sanan merkityksen muuttuminen johtuu siitä, että aikojen kuluessa monissa kaupungeissa, erityisesti Pariisissa, on kaupunkiasutus laajentunut vanhojen kaupunginmuurien ulkopuolelle, minkä jälkeen vanhat muurit valleineen ja tukirakennelmineen on purettu ja niiden paikalle rakennettu kaupungin keskustaa kiertävien puistokatujen ketju. Pariisiissa tällaisten puistokatujen nimessä on säilynyt sana Boulevard, jota sittemmin on alettu käyttää muistakin puistokaduista. Pariisin bulevardit muodostavatkin kaupungin keskiosien ympärille kolme samankeskistä kehää. Samaan tapaan myös esimerkiksi Wienin Ringstraße sijaitsee 1800-luvulla puretun, jo kauan sitä ennen kaupungin sisään jääneen kaupunginmuurin paikalla.
Myöhemmin nimitystä bulevardi on kuitenkin alettu käyttää muistakin kuin vanhojen puolustusmuurien kohdalla sijaitsevista puistokaduista. Suomessakin muun muassa Helsingissä on Bulevardi-niminen puistokatu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bulevardi Wikimedia Commonsissa
Buda-Kašaljova

| Buda-Kašaljova, Buda-Košeljovo (Буда-Кашалёва, Буда-Кошелёво) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Buda-Kašaljova, Buda-Košeljovo
 Koordinaatit: 52°42′50″N, 30°34′07″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Homelin alue
Väkiluku (10/2009):  9 016
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 buda-koshelevo.gomel-region.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Buda-Kašaljova (valkoven. Буда-Кашалёва) eli Buda-Košeljovo (ven. Буда-Кошелёво) on pieni kaupunki Homelin alueella Valko-Venäjän itäosissa. Kaupunki toimii samannimisen hallinnollisen piirin (raion) keskuksena. Valkovenäläisen väestönlaskennan mukaan Buda-Kašaljovan kaupungissa asui 9 016 ja koko piirissä 35 738 ihmistä (10/2009). Buda-Kašaljovan piiriin kuuluu myös 2 563 asukkaan kaupunkityyppinen taajama Uvaravitšy (valkoven. Уваравічы, ven. Уваровичи).
Kaupungin keskustassa on päärataverkon Minsk–Babruisk–Žlobin–Homel-osuuden väliasema ja sen vierellä pieni linja-autoasema. Kantatie P38 tuo yhteyden valtateille M5 ja M8. Lähimmät isommat kaupungit ovat rautateitse noin 40 kilometrin päässä sijaitsevat Homel ja Žlobin.
Aiheesta muualla

Lyhyt kuvaus kaupungista (bycity.org) (englanniksi)
Kaupunkikartta (bycity.org) (venäjäksi)
Tiivis kuvaus Rahatšousta[vanhentunut linkki] (englanniksi)
WikiMapia karttalinkki kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa alueesta (venäjäksi)
Valko-Venäjän rautateiden karttapohjainen aikatauluhaku (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Valokuvia Buda-Kašaljovasta (radzima.org) (englanniksi)
Leevi Kuuranne

Leevi Kuuranteen hauta Honkanummen hautausmaalla Vantaalla.
Leevi Asser Kuuranne (ent. Lindström, 2. helmikuuta 1915 Tampere – 19. heinäkuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. Kuuranne esiintyi muun muassa Matti Kassilan ohjaamassa elokuvassa Komisario Palmun erehdys, jossa hän näytteli hovimestari ”Butler” Veijosta. Muita tunnettuja rooleja olivat Kustaa IV Aadolf Edvin Laineen elokuvassa Sven Tuuva ja torikauppias Jormalainen Jack Witikan Pikku Pietarin pihassa.
Ura

Ammattinäyttelijän uransa Kuuranne aloitti Tampereen Teatterissa juuri ennen sotaa. Sotien välillä hän sai kiinnityksen Kemin Teatteriin. Sota-aikana hän näytteli puoli vuotta Karhumäen Teatterissa. Vuonna 1945 hänet kiinnitettiin Jyväskylän Työväen Teatteriin. Sieltä Kuuranne siirtyi Turun kaupunginteatteriin, missä hän teki suuren joukon mittavia klassisia rooleja. Vuonna 1955 Kuuranne kiinnitettiin Tampereen Teatteriin, josta hän lähti yhdessä teatterinjohtaja Sakari Puurusen kanssa Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatteriin (nyk. Helsingin kaupunginteatteri) 1959. Kuuranne näytteli myös Radioteatterissa ja Televisioteatterissa.
Kuuranne kuoli vaikeaan sairauteen 50-vuotiaana heinäkuussa 1965. Hänet on haudattu Honkanummen hautausmaalle.
Perhe

Leevi Kuuranne oli naimisissa Raili Kuuranteen (o.s. Valkola, ent. Pohjanheimo, 1919–2010) kanssa. Perheeseen syntyi viisi lasta; Veli-Pekka Kuuranne (1947), Jorma Kuuranne (1948), Jukka Kuuranne (1950), Marja-Liisa Kuuranne-Autelo (1954) ja Ilkka Kuuranne (1956). Heistä Malla Kuuranne on Teatterikorkeakoulun teatteritaiteen laitoksen johtaja ja lausuntataiteilija. Jukka Kuuranne on KOM-teatterin käyttöpäällikkö-äänisuunnittelija ja valaistustaiteilija. Perheeseen kuuluu myös televisiotuottaja ja ohjaaja Erkki Pohjanheimo Raili Kuuranteen edellisestä avioliitosta.
Teatterikiinnitykset

Tampereen Teatteri 1939–1940
Kemin Teatteri 1940–1943
Karhumäen Teatteri 1943
Jyväskylän Työväen Teatteri 1945–1946
Turun kaupunginteatteri 1946–1955
Tampereen Teatteri 1955–1959
Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatteri 1959–1965