Kirgisian historia
Venäjän vallan aika

Vuonna 1876 Venäjä kukisti Kokandin kaanikunnan ja miehitti Pohjois-Kirgisian. Kirgisia tuli osa Venäjän keisarikuntaa, ja kirgiisit alkoivat integroitua Venäjän taloudelliseen ja poliittiseen elämään. 1800-luvun lopussa Kirgisiaan muutti useita venäläisiä ja ukrainalaisia siirtokuntia. Kirgisiassa aloitettiin laajoja kaivoshankkeita, maahan rakennettiin taloja, teitä ja kouluja. Venäjän läsnäolo mahdollisti ensimmäisten kirgiisin kielisten kirjojen julkaisun 1900-luvun alussa. Venäläisten politiikkaan ei kuitenkaan kuulunut kirgiisiväestön kouluttaminen, vaan suurin osa väestöstä pysyi lukutaidottomana ja useimmilla alueilla elämä jatkui entisellään.
Venäjän vallan aikana Kirgisiaan levisi uusia maataloustekniikoita, mutta enimmäkseen niiden vaikutus oli kielteinen. Paimentolaiselämää viettäneiltä kirgiiseiltä takavarikoitiin heidän maansa, joka luovutettiin venäläisten ja ukrainalaisten siirtokuntien hyväksi. Venäjän keräämät verot ja pakkotyö, kohdistuivat kaikki alkuperäiskansoihin, mikä aiheutti kirgiisien keskuudessa tyytymättömyyttä ja nosti jännitteitä venäläisiä kohtaan. Vuonna 1916 Kirgisiaan levisi muilta Venäjän valloittamilta alueilta verinen venäläisvastainen Basmatšin kapina, johon osallistui kirgiisien lisäksi kazakkeja, uzbekkeja ja turkmeeneja. Arviolta 2000 slaavilaista uudisasukasta ja vielä suurempi joukko paikallista väestöä surmattiin. Venäjän ankarat vastatoimet ajoivat kolmasosan Kirgisian väestöstä Kiinaan.
Tsaarinvallan kukistuttua Venäjällä ja sitä seuranneen sisällissodan jälkeen muodostettiin Neuvostoliitto, mutta kirgiisiväestön sorto omassa maassaan jatkui edelleen. Neuvostoliitto jakoi Keski-Aasian Kirgisian eli nykyisen Kazakstanin ja Turkestanin autonomiseksi neuvostotasavallaksi, johon nykyinen Kirgisia kuului. Neuvostoliiton aikana kirgiisien oli vaikea identifioitua omaksi kansalliseksi kokonaisuudekseen. Tsaarinvallan aikana kirgiisejä kutsuttiin väärin karakirgiiseksi, erotukseksi kazakeista, joita venäläiset kutsuivat kirgiiseiksi erottaakseen nämä kasakoista.
Turkestanin alueella jatkui pitkälle 1920-luvulle saakka basmatši-liikkeen käymä sissisota neuvostovaltaa vastaan. Neuvostoliitto yritti rauhoittaa tilannetta tunnustamalla eri väestöryhmien oman kansallisen aseman. Turkestanin alue jaettiin vuonna 1924 uzbekkien, tadžikkien, turkmeenien ja karakirgisien kesken, jolloin Kirgisia muodostui ensimmäistä kertaa valtiomuotoisena hallintona ja omana kansakuntanaan. Ensin vuonna 1924 perustettiin Karakirgiisien autonominen alue, joka muuttui vuonna 1926 muotoon Kirgiisien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta, ennen kuin vuonna 1936 muodostettiin Kirgiisien sosialistinen neuvostotasavalta, jota usein kutsuttiin Kirgisiaksi.
Neuvostoaikana Kirgisian paimentolaisväestö pyrittiin asuttamaan pysyvästi. Maahan muutti myös runsaasti venäläisiä erityisesti työskentelemään teollisuudessa ja hallinnollisissa tehtävissä. Muuttoliikkeen vuoksi kirgiisejä on enää vain hieman yli puolet Kirgisian väestöstä. 1930-luvulla Neuvostoliitossa toteutettiin pakkokollektivisointi, jota vastustettiin myös Kirgisiassa. Tämän johdosta basmatši-liike heräsi uudelleen henkiin. Vuosikymmenen lopulla maassa teloitettiin kansallismielisiä kirgiisejä.
1980-luvun lopulla Kirgisiassa alkoi jälleen kasvaa kansallinen tietoisuus, kun 1980-luvun lopulla Kirgisiaan heijastui Mihail Gorbatšovin johtama uudistusmielinen politiikka ja maassa heräsi demokratiaa vaatinut poliittinen aktivismi. Suurempia levottomuuksia aiheuttivat kuitenkin etniset kiistat. Vaikka vuonna 1989 Kirgisiassa oli uzbekkeja vain 13 prosenttia väestöstä, olivat he enemmistönä maan lounaisosan Ošin kaupungissa. Kirgiisien ja uzbekkien välillä oli ollut koko neuvostohallinnon ajan ollut jännitteitä, mutta Neuvostoliitto oli kyennyt pitämään tilanteen harmoniassa. Uzbekit alkoivat vaatia alueelleen autonomiaa, mikä johti väkivaltaisuuksiin joissa kuoli yli 300 ihmistä. Uutiset Ošin väkivaltaisuuksista levisivät pääkaupunki Frunzeen, jossa suuri joukko opiskelijoita marssi osoittamaan mieltään kommunistisen puolueen päämajalle. Protestit kohdistuivat puoluejohtaja Absamat Masaliyeviin. Tilanne pysyi hallinnassa ja henkilövahingot saatiin minimoitua, mutta maassa muodostui demokraattinen liike, jonka synnyttämä yleinen mielipide nousi Masaliyevia vastaan. Hänen katsottiin yleisesti toimineen väärin Ošin mellakoiden suhteen. Masaliyev ei saanut Gorbatšovin uudistuspolitiikan mukaisessa presidentinvaalissa korkeimman neuvoston enemmistöä taakseen. Kirgisian presidentiksi valittiin fyysikkona toiminut tiedeakatemian johtaja Askar Akajev.