stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vjazma-Brjanskin kaksoistaistelu

Vjazma-Brjanskin kaksoistaistelu oli toisessa maailmansodassa Saksan ja Neuvostoliiton joukkojen välinen taistelu operaatio Barbarossan alkuvaiheilla, jonka tavoitteena oli Saksan eteneminen Moskovaan.
Operaatio Taifuunin tavoitteena oli tuhota Neuvostoliiton viimeiset taistelukelpoiset joukot Moskovan edustalla ja saada Neuvostoliitto romahtamaan.
Joukot > Saksa

Sotamarsalkka Fedor von Bockin johtama Keskustan armeijaryhmä sisälsi seuraavat voimat
Saksan 2. panssariryhmä (Guderian)
24. Panssariarmeijakunta
47. Panssariarmeijakunta
48. Panssariarmeijakunta
Saksan 3. panssariryhmä (Hoth)
41. Panssariarmeijakunta
56. Panssariarmeijakunta
6. Jalkaväkiarmeijakunta
Saksan 4. panssariryhmä (Hoepner)
40. Panssariarmeijakunta
46. Panssariarmeijakunta
57. Panssariarmeijakunta
Saksan 4. armeija
Saksan 9. armeija
Saksan 2. ilma-armeija
Saksan 4. ilma-armeija
Joukot > Neuvostoliitto

6 armeijaa (Timošenko) Vjasman alueella, 22., 29., 30., 19., 16. ja 20. armeija
3 armeijaa (Jerjomenko) Brjanskin alueella, 50., 3. ja 13. armeija
Tavoite

Tuhota Moskovan edustalla olevat venäläiset joukot ja avata tie Moskovaan.selvennälähde?
Taistelujen kulku

Hyökkäyksen aloitti 30. syyskuuta Guderianin 2. panssariryhmä. Sillä oli pisin matka edettävänä ja tavoitteena Orjolin alue. Jo 3. lokakuuta joukot olivat edenneet Orjoliin, noin 200 kilometriä. Neuvostoliiton 13. armeija joutui väistymäänselvennä. Kaupunki oli täysin valmistautumaton, muun muassa raitiovaunut ajoivat reittejään panssarivaunujen saapuessa sinne.selvennä Etenevät joukot motittivat kolme armeijaa, joissa oli yhteensä 26 divisioona, kahteen mottiin Brjanskin molemmin puolin.lähde?
Hoepnerin 4. panssariryhmä liittyi hyökkäykseen 2. lokakuuta ja eteni Roslavin alueelta kohti Moskovaa. Samaan aikaan Hothin 3. panssariryhmä lähti liikkeelle pohjoisempaa. Panssariryhmät 3 ja 4 kohtasivat toisensa 7. lokakuuta Vjasmassa. Mottiin oli jäänyt kuusi armeijaa, 55 divisioonaa.lähde?
10. lokakuuta puna-armeijan joukkojen johtoon nimitettiin kenraali Žukov.
Lopputulos

Neuvostoliitto kärsi katastrofaalisen tappion ja satoja tuhansia sotilaita kuoli, haavoittui tai jäi sotavangeiksi. Sotavankeja saatiin 663 000, lisäksi tuhottiin/vallattiin 5 000 tykkiä ja 1 200 panssaria.
Vjasma-Brjanskin taistelu
Vonkajärvi

| Vonkajärvi Вонгозеро, Vongozero |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Suojärven piiri
Kunnat:  Porajärvi
Koordinaatit:  62°57′35″N, 31°58′44″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suunujoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  178 m
Pituus:  7,3 km
Leveys:  4,4 km
Rantaviiva:  50 km
Pinta-ala:  21,6 km²
Tilavuus:  0,125 km³
Keskisyvyys:  5,8 m
Suurin syvyys:  17,3 m
Valuma-alue:  236 km²
 fiVonkajärvi 
Vonkajärvi (myös Vonkerijärvi, ven. Во́нгозеро, Vongozero) on Suunujoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Suojärven piirin Porajärven kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 21,6 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 236 neliökilometriä. Järveen virtaavat jolmien kautta Lupajärvi ja Savijärvi, ja se laskee jolman kautta Märätjärveen. Kalalajeja ovat siika, muikku, hauki, särki, salakka, säyne, seipi, made, ahven ja kiiski.
VL Humu
Tekniset tiedot > Yleiset ominaisuudet

Miehistö: 1
Moottori: Shvetsov M-63, 9-sylinterinen ilmajäähdytteinen tähtimoottori, lentoonlähtöteho 1 100 hv, teho ahtimen alemman vaihteen määräkorkeudessa (1 800 m) 1 000 hv, ylemmän (4 500 metriä) 900 hv.
Kärkiväli: 10,67 m
Siipipinta-ala: 19,4 m²
Pituus: 8,03 m
Korkeus: 3,66 m
Tyhjäpaino: 2 036 kg
Lentopaino: 2 536 kg
Siipikuormitus: 131 kg/m²
Tekniset tiedot > Suoritusarvot

Huippunopeus: noin 480 km/h  4 600 metrissä (ei mitattu koskaan)
Kohoamisnopeus:noin 15 m/s pinnassa (ei mitattu koskaan)
Nousuaika: 4 000 metriin 5 minuuttia
Lakikorkeus: 8 000 metriä
Tekniset tiedot > Aseistus

3 × 12,7 mm konekivääriä LKk/42, ulommaisiin 260 patruunaa/per ase ja keskiaseeseen 450
Museokoneet Suomessa

Keski-Suomen ilmailumuseossa on entisöity HM-671.
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Raunio, Jukka: Lentäjän näkökulma 2.  Jukka Raunio, 1993.  ISBN 951-96866-0-6
Raunio, Jukka: Valtion Lentokonetehtaan historia. Osa 2: Tampereella ja sodissa 1933–1944.  Jukka Raunio, 2007.  ISBN 978-951-96866-8-4
Keskinen, Kalevi; Niska, Klaus; Stenman, Kari; Geust, Carl-Fredrik: Suomen museolentokoneet.  Tietoteos, 1981.  ISBN 951-9035-60-5
Manninen, Pentti: Puusiipi-Brewster, Osa 1, Suomen Ilmailuhistoriallinen Lehti (ISSN 1237-2315), 1/1999, s. 10–14.
Manninen, Pentti: Puusiipi-Brewster, Osa 2, Suomen Ilmailuhistoriallinen Lehti, 4/1998, s. 14–17.
Flugzeugem Flugzeugausrüstung und Waffen der sowjetischen Luftwaffe. Heft II Flugzeugausrüstung und Waffen. Mai 1942.
Valtion lentokonetehtaan ja Valmetin valmistamia lentokonetyyppejä
| --- | --- |
IVL ja VL:   A.22 Hansa  C.24  C.25  K.1 Kurki  D.26/27 Haukka  Sääski  E.30/31 Kotka  F.30 Paarma  Tuisku  Viima  Pyry  Humu  Myrsky  Pyörremyrsky 
Valmet:   Tuuli II  Vihuri  Tuuli III  L-70 Vinka  PIK-23 Towmaster  L-90 Redigo 
Suunnitellut konetyypit:   B  Puuska  Tuuli I  Vihuri
Vorkuta (joki)

| Vorkuta |
| --- | --- |
 Vorkutajoki kuvattuna rautatiesillalta Vorkutan kaupungin eteläpuolella
Alkulähde:  Vorkuta-Hasyrei-Ty
Laskupaikka:  Usa
Maat:   Venäjä
Pituus:  182 km
Virtaama:  43,4 m³/s
Valuma-alue:  4 550 km²
Vorkuta (ven. Воркута́, komiksi Вӧркута, Vörkuta) on Petšoran vesistöön kuuluvan Usan sivujoki Nenetsian autonomisessa piirikunnassa ja Komin tasavallassa Venäjällä. Sen pituus on 182 kilometriä, valuma-alueen laajuus 4 550 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaama joen keskijuoksulla 43,4 kuutiometriä sekunnissa.
Vorkuta saa alkunsa Uralin pohjoisrinteellä sijaitsevasta Vorkuta-Hasyrei-Ty -järvestä. Sen valuma-alueella on 2 000 järveä ja paljon soita. Joen varrella sijaitsee Vorkutan kaupunki.
Joen nimi perustuu nenetsin sanoihin vark ’karhu’ ja jaha ’joki’ (”Karhujoki”).
Fjodor Volkov

Fjodor Volkov, Anton Losenkon vuonna 1763 maalaama muotokuva
Fjodor Grigorjevitš Volkov (ven. Фёдор Григо́рьевич Во́лков), (20. helmikuuta (J: 9. helmikuuta) 1729 Kostroma – 15. huhtikuuta (J: 4. huhtikuuta) 1763 Moskova, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen näyttelijä, joka tunnetaan Venäjän ensimmäisen ammattiteatterin perustajana. Kriitikko Vissarion Belinski on kutsunut häntä ”venäläisen teatterin isäksi”.
Elämäkerta

Fjodor Volkov syntyi kauppiasperheeseen. Isän kuoltua perhe muutti Jaroslavliin, jossa äiti meni uusiin naimisiin. Asuessaan Moskovassa vuosina 1741–1749 Volkov kiinnostui teatterista. Palattuaan Jaroslavliin hän perusti kotiteatterin, joka vuonna 1750 muuttui julkiseksi.
Keisarinna Elisabet kutsui vuonna 1752 Volkovin näyttelijäseurueen Pietariin, jossa he esittivät muun muassa Aleksandr Sumarokovin näytelmiä. Volkov määrättiin veljensä Grigorin kanssa maasotakouluun, jossa he opiskelivat kieliä, taideaineita ja osallistuivat kadettien teatteriesityksiin. Vuonna 1756 jaroslavlilaisen näyttelijäseurueen pohjalta muodostettiin Venäjän ensimmäinen julkinen ammattiteatteri Vasilinsaarelle, keisarinnan allekirjoittamalla asetuksella. Sen repertuaari käsitti teatterin johtajana toimineen Sumarokovin näytelmiä, joissa Volkov esitti pääosia. Sumarokovin erottua virastaan vuonna 1761 Volkovista tuli teatterin johtaja.
Vuonna 1762 Volkov osallistui Katariina II:n valtaannousuun liittyneisiin tapahtumiin. Palkinnoksi hänelle myönnettiin aatelisarvo ja 700 maaorjaa. Tammi-helmikuun vaihteessa 1763 Volkov ohjasi Moskovassa uuden keisarinnan kruunajaisiin liittyneen suuren naamiaisjuhlan. Tarinan mukaan hänen ennenaikaisen kuolemansa syynä oli vilustuminen juhlan aikana.
Tiedot Volkovin kaunokirjallisesta ja käännöstoiminnasta ovat epämääräisiä ja kyseenalaisia. Varmuudella hänet tunnetaan vain kahden aikoinaan suositun laulun sanoittajana.
Jaroslavlin kaupunginteatteri nimettiin Volkovin mukaan vuonna 1911.
Aiheesta muualla

Entsiklopedija ”Krugosvet”: Fjodor Volkov (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 2  Venäjä 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  IdRef
VL Tuuli I

| VL Tuuli I |
| --- | --- |
Tyyppi:  alkeis- ja jatkokoulukone
Alkuperämaa:   Suomi
Valmistaja:  Valtion lentokonetehdas
Pääkäyttäjät:  Suomen ilmavoimat (suunniteltu)
Valmistusmäärä:  0 
Kehityskustannukset:  693 000 mk
Muunnelmat:  Tuuli II
VL Tuuli I oli suomalainen Valtion lentokonetehtaan suunnittelema yksimoottorinen peräkkäinistuttava kaksipaikkainen alkeis- ja jatkokoulukone. Konetyypin oli tarkoitus korvata Suomen ilmavoimien käyttämät Viima ja Pyry -koulukoneet, mutta Tuuli-konesarjan ensimmäinen tyyppi jäi lopulta suunnittelupöydälle Bücker Bü 181 Bestmannin pohjalta sille asetettujen muutostarpeiden takia. Muutostarpeisiin kehitettiin vastaamaan Tuuli-konesarjan toinen kone, rinnakkainistuttava Tuuli II.
Kehitys ja tuotanto > Ensimmäinen suunnitteluvaihe

Tuuli I -koulukoneen suunnittelu käynnistyi välirauhan aikana vuoden 1941 alulla. Ilmavoimien esikunta teki helmikuussa tarjouspyynnön uudesta alatasoisesta, avo-ohjaamolla varustetusta peräkkäinistuttavasta konetyypistä. Koneen vaatimukseksi asetettiin soveltuvuus sekä alkeis- että jatkokoulutukseen, mikä oli tarkoitus toteuttaa rakentamalla konetyypille kaksi eri koulutusasteille tarkoitettua siipeä. Alkeiskoulukoneelle suunniteltiin 80 km/h laskunopeuden mahdollistavaa suurempaa siipeä, jossa ei ollut tarkoitus käyttää laskusiivekkeitä. Jatkokoulukoneelle suunniteltiin vastaavasti laskusiivekkeellistä pienempää siipeä, joka mahdollistaisi 100 km/h laskunopeuden. Moottoriksi esitettiin VL Viimassa käytettyä seitsemänsylinteristä Siemens Halske Sh 14A -tähtimoottoria.
Lentokonetehdas lähetti toukokuussa 1941 tarjouksen konetyypin suunnittelusta 80 000 markan hintaan. Suunnitteluun oli määritelty sisältyväksi koneen yleisluonnos, varustesijoittelupiirros, painojaottelu ja lasketut suoritusarvot. Tehdas sai tilauksen konetyypin suunnittelusta vielä saman kuun lopulla, ja tilauksen kesäkuussa saaman vahvistuksen yhteydessä uuden konetyypin nimeksi tuli ”Tuuli”. Alkeis- ja jatkokoulutusvariantit erotettiin toisistaan tyyppinimikkeillä TLa ja TLj.
Heinäkuussa ilmavoimien komentaja Jarl Lundqvist ehdotti tehtaan suunnittelija Arvo Yliselle 160 hevosvoiman Hirth HM 506A -moottorin harkitsemista vaihtoehtona Sh 14A -tähtimoottorille. Käynnissä olleen sodan takia myöhästyneessä konetyypin yleisluonnoksessa moottoriksi oli tästä huolimatta valittu Sh 14A. Yleisluonnoksessa oli määritelty perinteisellä teräsputkirakenteisella rungolla ja puurakenteisilla siivillä varustettu kone. Sotavarustusosasto piti suunnitelmaa tilausta vastaavana ja onnistuneena, mutta ehdotti koneen perärakenteen muuttamista metallisesta puurakenteiseksi metalliraaka-aineiden heikon saatavuuden vuoksi. Koneen kuorirungon suunnittelussa toivottiin huomioitavan se, että se voitaisiin tarvittaessa valmistaa vähemmän ammattitaitoisella alihankkijalla. Kirjelmä sisälsi lisäksi ehdotuksia koneen varustelusijoittelun, ohjaamoiden tilavuuden ja muiden vastaavien asioiden suhteen.
Kehitys ja tuotanto > Toinen suunnitteluvaihe ja prototyyppi

Tuulen jatkosuunnitteluun myönnettiin 100 000 markkaa joulukuussa 1941, jolloin myös todettiin, että koulukoneet oli tarkoitus uusia joulukuuhun 1944 mennessä. Konetyypin suunnitteluun ja prototyypille tehtäviin kokeisiin jäi näin aikaa noin kaksi vuotta. Tammikuussa 1942 konetta lähdettiin suunnittelemaan Sh 14A -moottorilla, jota Tampellan oli tarkoitus lisenssivalmistaa vuoden 1944 alulta lähtien. Moottorien lisenssivalmistus tosin kariutui myöhemmin kampiakseleiden aihioiden upotessa niitä kuljettaneen laivan mukana.
Lentokonetehdas toimitti konetyypin kustannusarvion toukokuussa 1942. Siinä kaksilla siivillä ja vakaimilla varustettu prototyypin arvioitiin maksavan kaksi miljoonaa markkaa. Kirjelmän saatteessa todettiin kotimaisten prototyyppien hinnan olevan noin 3–5 kertainen tuotantokoneeseen nähden, kun ulkomaisilla prototyypeillä hinta oli VL:n lehdistä saamien tietojen mukaan jopa 5–7 kertainen tuotantokoneeseen nähden.
Tuuli I:n prototyyppi tilattiin elokuussa 1942. Konetyypin suunnittelu oli edelleen kesken vuoden 1942 lopulla, mutta siipikaarista ja siiven keskiosasta oli valmiina kuormituskokeissa käytetyt mallit. Lisäksi rungon keskiosasta oli saatu valmiiksi luonnollisen kokoinen malli. Kokonainen siipi kuormitettiin onnistuneesti huhtikuussa 1943, minkä jälkeen konetyypin kehitystyö keskeytyi lähes kokonaan. Ilmavoimien esikunta oli saanut saksalaisen Bücker Bü 181 Bestmann -koulukoneen esitteen, jonka se oli lähettänyt heinäkuussa 1943 VL:lle ja kehottanut kirjeen saatteessa tehdasta ottamaan vaikutteita Bestmannista Tuuli-koulukoneeseen, mutta pidättäytymään peräkkäinistuttavassa ohjaamosijoittelussa. VL:n koelentäjän käskettiin lisäksi samassa saatekirjeessä liittyä johonkin Saksaan lentokoneita toimittavaan komennuskuntaan ja tutustumaan Bestmanniin.
Kehitys ja tuotanto > Bestmannin tuomat muutostarpeet ja Tuuli I:n loppuvaiheet

Syyskuussa 1943 lentokonetehdas esitti oppilaan ohjaamon siirtoa eteen koneeseen lisätyn kuomun huonontaman näkyvyyden takia. Polttoainetankit esitettiin myös siirrettäväksi siipeen. Ilmavoimien esikunta hyväksyi ehdotukset lokakuussa 1943. Ilmavoimien komentajan käsky Bestmannin koelentämisestä toteutettiin saman kuun aikana lähettämällä suunnittelija Martti Vainio ja koelentäjä Pekka Kokko Rangsdorfiin kolmeksi päiväksi. Kokko pääsi koelentämään Bestmannia ja totesi sen olevan erittäin onnistunut koulukone. Matkan aikana saatiin herätys rinnakkainistuttavan ohjaamon paremmuudesta etenkin kuomullisten koneiden kohdalla.
Bestmannin edut ja niiden pohjalta tulleet muutostarpeet tiedostettiin, mutta niitä ei voitu alkaa tehdä Tuuleen VL:n kärsiessä sodanaikaisen hajasijoituksen tuomista hankaluuksista. Konetyyppi määrättiin myös maaliskuussa alempaan kiireellisyysluokkaan, jolloin työt sen parissa keskeytyivät lähes kokonaan. Heinäkuussa 1944 Tuuli I:n kehitykseen oli käytetty noin 693 000 markkaa. Rauhan tultua ilmavoimien komentaja antoi käskyn Tuulen suunnittelun ja prototyypin valmistamisen jatkamisesta täytetyönä, jotta tehtaan suunnitteluosastolle saatiin työkuormitusta. Konetyyppiä lähdettiin VL:n esityksestä muokkaamaan rinnakkainistuttavaksi lokakuussa 1944, ja erilaisilla siivillä varustetusta jatkokoulutusversiosta luovuttiin. Koneen rakenteisiin päätettiin käyttää mahdollisimman paljon muotoviilupuumenetelmää (engl. Plastic Wood), ja muutosten pohjalta kehittyi uusi Tuuli-konesarjan toinen tyyppi, Tuuli II.
Versiot

VL Tuuli I (TLa) Alkeiskoulukone suurempipinta-alaisella laskusiivekkeettömällä siivellä.
VL Tuuli I (TLj) Jatkokoulukone pienempipinta-alaisella laskusiivekkeellisellä siivellä.
Tekniset tiedot

Ilman sulkuja alkeiskoulukoneversion (TLa) tiedot, suluissa jatkokoulukoneen (TLj). (Pois lukien kohta ”Voimalaite”)
Lähde:
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&014.072000014,72 m² (10,70 m²)
Lentopaino: &&&&&&&&&&&&0840.&&&&00840 kg (900 kg)
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Siemens-Halske Sh 14A seitsemänsylinterinen tähtimoottori; &&&&&&&&&&&&0119.&&&&00119 kW (&&&&&&&&&&&&0160.&&&&00160 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0215.&&&&00215 km/h (235 km/h)
Laskunopeus: &&&&&&&&&&&&&080.&&&&0080 km/h (100 km/h)
Voiton temppeli (Himera)

| Voiton temppeli |
| --- | --- |
 Voiton temppelin raunioita.
Sijainti:  Buonfornello, Termini Imerese, Palermo, Sisilia, Italia
Koordinaatit:  37°58′26″N, 13°49′27″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  n. 480–476 eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Voiton temppeli oli antiikin aikainen kreikkalainen temppeli Himerassa Sisiliassa Italiassa. Se oli omistettu Athene-jumalattarelle ja rakennettiin noin vuonna 480 eaa. Temppelin rauniot sijaitsevat Buonfornellon kylässä Termini Imeresen kunnassa.
Historia

Voiton temppelinä tunnettu temppeli rakennettiin Karthagosta vuoden 480 eaa. Himeran taistelussa saadun voiton kunniaksi. Rakentaminen aloitettiin oletettavasti pian taistelun jälkeen tai viimeistään kun Theron otti vallan kaupungissa vuonna 476 eaa. Rakentamiseen käytettiin todennäköisesti karthagolaisia orjia, jotka oli saatu taistelussa sotavangeiksi. Myös Syrakusaan rakennettiin saman taistelun kunniaksi Athenen temppeli. Temppelit muistuttivat arkkitehtuuriltaan toisiaan monissa suhteissa, ja niitä on kutsuttu arkkitehtonisiksi kaksosiksi.
Voiton temppeli tuhoutui toisessa Himeran taistelussa vuonna 409 eaa., jossa karthagolaiset tuhosivat koko kaupungin.
Rakennus

Temppeli sijaitsi rannikkotasangolla heti Himeran akropoliin eli yläkaupungin pohjoispuolella Himera-joen eli nykyisen Fiume Granden länsirannalla, lähellä saaren pohjoisrantaa.
Temppeli edusti doorilaista tyyliä ja siinä oli lyhyillä sivuilla kuusi ja pitkillä sivuilla 14 pylvästä. Temppelin pohjan koko oli 55,9 × 22,4 metriä, ja se oli rakennettu neliportaiselle perustukselle. Temppelissä oli naos eli cella sekä pronaos ja opisthodomos, joiden kummankin edessä oli kaksi pylvästä (distylos in antis). Naoksen sisäänkäynnin kummallakin puolella oli ylempiin osiin johtaneet portaat.
Temppelin päätykolmiot oli koristeltu veistoksin, mikä oli Sisilian kreikkalaisille temppeleille harvinaisempaa. Veistoksiin kuuluivat suurikokoisempi naishahmo, mahdollisesti Athene, sekä mieshahmoja ja leijona, mikä esitti mahdollisesti yhtä Herakleen urotöistä. Vaihtoehtoisiksi aiheiksi on ehdotettu myös gigantomakhiaa ja Troijan tuhoa. Katon reunassa oli leijonanpäisiä gargoileja, joita on säilynyt hyvin. Ne ovat nykyisin Palermon arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Voiton temppeli Wikimedia Commonsissa
Voiton temppelin rauniot ilmasta.
Ennallistusmalli Voiton temppelistä.
Volter

| Volter |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  29. tammikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Valtteri
Vastineita eri kielissä:  Wolter
Nimen alkuperä:  Walter
Infobox OKNimi-testi OK: 
Volter on miehen etunimi. Volter on Walter-nimen vanha ruotsa­lainen muunnos, joka johtuu nimen
alasaksalaisesta muodosta Wolter. Nimi oli käytössä jo keskiajalla ja oli Ruotsissa aikoinaan yleisempiin kuin Valter.
Suomessa nimi Volter on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä 263 ja Wolter noin 50 henkilölle. Nimeä ei ole suomen­kielisessä kalenterissa, mutta suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan Volterin nimipäivä on 29. tammikuuta.
Tunnettuja Volter- ja Wolter-nimisiä

Wolter Aschan (1861–1927), suomalainen apteekkari, yksi Tamron perustajista
Volter Asplund (1893–1932), suomalainen jääkärieverstiluutnantti
Volter Kilpi (1874–1939), suomalainen kirjailija
Wolter Magnus von der Pahlen (1644-1714), suomalainen upseeri
Volter af Petersén (1774–1841), suomalainen tehtailija ja vuorineuvos
Wolter Petersen (1705–1783), ruotsalainen kauppias, ruukinpatruuna ja vuorineuvos
Wolter von Plettenberg (1450–1535), baltiansaksalainen poliitikko
Volter Pousar (1866–1934), suomalainen pankinjohtaja, lintutieteilijä ja keräilijä
Volter Putro (s. 1988), suomalainen näyttelijä
Wolter Ramsay (1855–1926), suomalainen yritysjohtaja ja vuorineuvos
Volter Rihtniemi (1861–1938), suomalainen filosofian tohtori ja Kajaanin opettajaseminaarin johtaja
Volter Ferdinand Sagulin (1856–1928), suomalainen kauppapuutarhuri
Wolter Stenbäck (1884–1956), suomalainen sortokausien aktivisti ja Suomen Matkailijayhdistyksen johtaja
Wolter Westerholm (1908–2009), suomalainen yritysjohtaja ja vuorineuvos
Vornasuo

Vornasuon kunnan sijainti Tusinan piirissä.
Vornasuo (ven. Форно́сово, Fornosovo) on kaupunkikunta ja kaupunkityyppinen taajama Venäjällä Leningradin alueella Tusinan piirissä. Vornasuo sai kaupunkityyppisen taajaman statuksen vuonna 1949. Vuonna 2013 taajamassa oli 6 446 asukasta ja koko kunnassa 6 765 asukasta.
Naapurikuntia ovat pohjoisessa Possai ja Punaporu, koillisessa Uljana, idässä Tusina, etelässä Liissilä ja lännessä Hatsinan piiri.
Vornasuon kuntaan kuuluu Vornasuon taajaman lisäksi yhdeksän kylää: Kaipala tai Kaipola (Кайболово, Kaibolovo), Kuninkaala (Куньголово, Kungolovo), Myza (Мыза), Novaja (Новая), Osmola (Новолисино, Novolisino), Pohi (Поги, Pogi), Rampala (Рамболово, Rambolovo), Riinilä tai Riinelä (Рынделево, Ryndelevo) ja Suonpää (Шумба, Šumba).
Käännös suomeksi
Vladimir Voronin (merikapteeni)

Vladimir Voronin.
Vladimir Ivanovitš Voronin (ven. Влади́мир Ива́нович Воро́нин; 17. lokakuuta (J: 5. lokakuuta) 1890 Suma – 18. lokakuuta 1952 Karanmeri) oli venäläinen merikapteeni ja arktisen alueen tutkija.
Vladimir Voronin syntyi vanhaan pomorilaissukuun. Kahdeksanvuotiaasta lähtien hän osallistui turskankalastukseen Muurmannin rannikolla. Vuonna 1912 hän valmistui Vienan Kemin merenkulkukoulusta ja työskenteli perämiehenä Vienanmerellä. Vuonna 1916 Voronin valmistui Arkangelin merenkulkuopistosta. Vuoden 1918 alussa hän haavoittui saksalaisen sukellusveneen hyökkäyksessä Vaitolahdessa. Samana vuonna hänestä tuli merikapteeni.
1920-luvulla Voronin omistautui arktisten alueiden tutkimukselle. Vuonna 1928 hän osallistui Sedov-jäänmurtajalla Umberto Nobilen Italia-ilmalaivan etsintöihin. Vuosina 1929–1930 hän johti Otto Schmidtin kanssa tutkimusretkiä Frans Josefin maan ja Severnaja Zemljan seuduille. Vuonna 1932 hän purjehti Sibirjakov-jäänmurtajalla ensimmäisenä Koillisväylän läpi yhden purjehduskauden aikana. Vuosina 1933–1934 Voronin toimi Tšeljuskin-laivan ja vuosina 1934–1938 Jermak-jäänmurtajan kapteenina. Toisen maailmansodan aikana hän saattoi tavarakuljetuksia Murmanskiin. Vuosina 1946–1947 hän johti Neuvostoliiton ensimmäistä tutkimus- ja valaanpyyntimatkaa Etelämantereelle ja Eteläiselle jäämerelle. Vuodesta 1947 lähtien Voronin työskenteli Koillisväylällä Stalin-jäänmurtajan kapteenina. Hän kuoli äkillisesti laivan komentosillalle.
Voronin oli Neuvostoliiton toimeenpanevan keskuskomitean jäsen ja Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustaja vuosina 1946–1950. Hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1952.
Voronin on palkittu Leninin kunniamerkillä. Hänen mukaansa on nimetty yksi Karanmeren pohjoisista saarista, Novaja Zemljan lahti, jäätikkö ja niemi Frans Josefin maassa sekä lahti Etelänapamantereen rannalla.
Zinaida Voronina

Zinaida Voronina (1967)
Zinaida Borisovna Voronina (ven. Зинаида Борисовна Воронина, o.s. Družinina, 10. joulukuuta 1947 Joškar-Ola – 17. maaliskuuta 2001 Moskova) oli neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Voronina, silloiselta nimeltään Družinina, nousi kansainväliselle voimisteluhuipulle Dortmundin MM-kilpailuissa 1966, joissa hän saavutti hopeaa joukkuekilpailussa ja pronssia permannolla. Amsterdamin EM-kilpailuissa 1967 hän saavutti hopeaa moniottelussa tšekkoslovakialaisen Věra Čáslavskán takana sekä pronssia permannolla ja puomilla. Vuonna 1967 hän avioitui telinevoimistelun olympiavoittaja Mihail Voroninin kanssa.
Méxicon 1968 olympialaisissa Voronina saavutti neljä mitalia. Joukkuekilpailussa hän voitti kultaa, moniottelussa hopeaa Čáslavskán jäljessä pistein 76,85 sekä hypyssä (19,500) ja nojapuilla (19,425) pronssia. Permannolla hän sijoittui neljänneksi 19,550 pisteellä. Ljubljanan MM-kilpailuissa 1970 hän voitti kultaa joukkuekilpailussa sekä saavutti pronssia moniottelussa, permannolla ja nojapuilla.