stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oskar Dirlewanger
Elämä > Toinen maailmansota

Vuonna 1940 hän sai muodostettavakseen rangaistusyksikön, johon ensin värvättiin ainoastaan tuomittuja salametsästäjiä. Myöhemmin siihen kerättiin vankiloista ja keskitysleireiltä paatuneita taparikollisia, homoseksuaaleja, poliittisia vankeja ja jopa psykiatristen sairaaloiden asukkeja. Alun perin tarkoituksena oli antaa yksikön sotilaille mahdollisuus lunastaa vapautensa ja parantaa maineensa sotimalla urhoollisesti,[lähde? ] mutta nopeasti kävi ilmi että yksikön sotilaat jatkoivat aiempia ”harrastuksiaan” univormun turvin. Kidutukset, raiskaukset ja pahoinpitelyt olivat arkipäivää, ja kohdistuivat niin partisaaneihin kuin syyttömään siviiliväestöönkin.
Yksikkö paisui sadasta miehestä ensin prikaatiksi ja sittemmin muodostettiin 36. Waffen-SS-divisioona. Se toimi Puolassa ja Valko-Venäjällä taistelussa partisaaneja vastaan, sai runsaasti moitteita ylemmiltä tahoilta, ja sitä vaadittiin hajotettavaksi, mutta itse Heinrich Himmler oli mieltynyt osastoon ja katsoi sen toimintaa läpi sormien. Normaalissa rintamasodankäynnissä yksikkö pärjäsi yleensä huonosti, lukuun ottamatta joitain sodan loppuvaiheen viivytystaisteluja missä se kunnostautui. Dirlewangerin miehet tunnistettiin normaalien SS-riimukirjaimien sijasta kauluslaatoissa olevista ristikkäisistä kivääreistä ja niiden alla olleesta käsikranaatista. Divisioonan kypärätunnuksessa puolestaan oli kaksi käsikranaattia ristikkäin.
Vuonna 1944 Dirlewangerin yksikkö kutsuttiin taltuttamaan Varsovan kansannousua, mistä tulikin yksikön menestynein operaatio. Tämän jälkeen Himmler palkitsi Dirlewangerin rautaristin ritariristillä. Hänen korkein sotilasarvonsa oli SS-Oberführer der Reserve eli ”reservin ylieversti”, jolla ei ole vastaavuutta Suomen puolustusvoimissa.
Elämä > Kuolema

Dirlewangerin viimeiset vaiheet ovat jossain määrin epäselvät ja niistä on kerrottu erilaisia versioita. Todennäköisimmin Dirlewanger joutui sodan loputtua ranskalaisten hallinnoimaan sotilasvankilaan, missä puolalaiset vartijat pahoinpitelivät hänet kuoliaaksi. Toisen tiedon mukaan hän joutui yhdysvaltalaisten vangiksi, ja hänen vankitoverinsa hakkasivat hänet hengiltä. Erään version mukaan Yhdysvaltain joukoissa palvelleet puolalaiset ampuivat antautuneen Dirlewangerin tunnistaessaan tämän henkilöllisyyden.
Myöhemmin Dirlewangerin muun muassa huhuttiin liittyneen Ranskan muukalaislegioonaan, mutta huhut osoitettiin vääriksi. Omaperäisimmän väitteen esittää kirjailija Adam Diment: hänen mukaansa Dirlewanger olisi paennut vuonna 1945 Egyptiin ja häntä olisi siellä käytetty muun muassa Israelin itsenäisyyttä vastaan tähdätyissä operaatioissa, mutta osoittauduttuaan psykopaatiksi, hänet olisi laitettu ”eläkkeelle” johonkin tarkkaan vartioituun paikkaan. Myös elokuvassa Exodus vilahtava, juutalaisvihaa arabijohtajiin lietsonut, natsivaikutelman antava vanhempi mies viittaa Dirlewangeriin tai johonkuhun hänen kaltaiseensa.
Oletukset Dirlewangerin sodanjälkeisistä toimista kuitenkin kumoutuvat sillä, että hänen vuodelta 1945 oleva hautansa avattiin vuonna 1960 ja jäännökset tunnistettiin oikeuslääketieteellisessä tutkimuksessa hänelle kuuluviksi.
Matti Pihlaja

Matti Rafael Pihlaja (20. helmikuuta 1923 Turku – 13. kesäkuuta 1973 Turku) oli suomalainen näyttelijä.
Pihlajan vanhemmat olivat näyttelijät Katri ja Rafael Pihlaja. Pihlaja muistetaan turkulaisena taiteilijana, sillä Pihlaja näytteli pitkään Turun kaupunginteatterissa ja Vartiovuoren kesäteatterissa Turussa. Pihlaja oli vuosina 1950–1973 naimisissa Ritva Vuoren kanssa.
Matti Pihlaja näytteli kaikkiaan kuudessa elokuvassa. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli Edmund Palmqvist Ilmari Unhon ohjaamassa elokuvassa ”Minä elän” (1946). Viimeiseksi elokuvarooliksi (ja samalla ainoaksi isommaksi rooliksi) jäi Matti Kassilan ohjaaman Päämajan (1970) päätoimittaja. Päämajassa nähtiin niin ikään muitakin Turun kaupunginteatterin näyttelijöitä. Muistettava on myös pienehkö sivuosa kiroilevana autonkuljettajana elokuvassa Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962).
Pihlaja kuului Turun Teatterikerhoon ja saikin kerholta paljon tunnustuksia. Pihlaja kuoli vain 50-vuotiaana äkilliseen sairauteen vuonna 1973.
Elokuvat

”Minä elän” (1946)
Ruusu ja kulkuri (1948)
Serenaadiluutnantti (1949)
Jälkeen syntiinlankeemuksen (1953)
Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962)
Päämaja (1970)
Aiheesta muualla

Matti Pihlaja Elonetissä.
Maurice Duruflé

Maurice Duruflé, noin 1962
Maurice Duruflé (11. tammikuuta 1902 Louviers – 16. kesäkuuta 1986 Pariisi) oli ranskalainen säveltäjä ja urkuri.
Duruflé syntyi Louviers'ssa vuonna 1902 ja siirtyi Pariisiin 17-vuotiaana. 18-vuotiaana hän pääsi Pariisin konservatorioon, jossa hän opiskeli sävellystä Charles-Marie Widorin ja Paul Dukas'n johdolla sekä urkujensoittoa Eugène Gigout'n johdolla. Hän toimi Saint-Étienne-du-Mont-kirkon urkurina Pariisissa vuodesta 1930. Vuonna 1939 Duruflé soitti urkuja Francis Poulencin urkukonserton ensiesityksessä Pariisissa. Duruflé lopetti esiintymisen vuonna 1975, jolloin hän loukkaantui auto-onnettomuudessa. Hän kuoli Pariisissa vuonna 1986.
Duruflén sävellyksistä neljätoista on julkaistu. Niitä ei kaiken kaikkiaan ole kahtakymmentä enempää, sillä Duruflé oli äärimmäisen itsekriittinen ja halusi päästää käsistään vain teoksia, joihin saattoi olla täysin tyytyväinen. Tosin hän saattoi myös muuttaa mieltään ja palata vanhoihin teoksiin myöhemmin korjatakseen niitä: ainakin hänen tiedetään kirjoittaneen urkusarjansa viimeisen osan, Toccatan, uudelleen. Sen korjaus osui juuri samaan aikaan, jolloin Duruflé levytti teoksiaan yhdessä urkurivaimonsa Marie-Madeleine Duruflé-Chevalier'n kanssa, mistä syystä sarjasta on taltioitu hänen omana esityksenään vain kaksi ensimmäistä osaa.
Duruflén sävellyksistä esitetyin lienee Requiem (op. 9) vuodelta 1947. Erittäin arvostettuja ovat myös hänen urkuteoksensa, mm. Suite sekä Prélude et fugue sur le nom d'Alain (Preludi ja fuuga nimestä Alain), jonka Duruflé sävelsi 2. maailmansodassa menehtyneen ystävänsä, urkuri ja säveltäjä Jehan Alainin muistoksi.
Maurice Dewee

Maurice Dewee (25. helmikuuta 1891 – 1961) oli belgialainen miekkailija. Hän osallistui Antwerpenin olympialaisissa 1920 kalvan henkilökohtaiseen kilpailuun ja pääsi siinä välierävaiheeseen saakka.
Maurice Desaymonet

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten koripallo. Olympialaiset  | Maa:   Ranska> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Lontoo 1948 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Egypti 1949 |  |  |
Maurice Desaymonet (24. kesäkuuta 1921 Pariisi – 4. marraskuuta 2015) oli ranskalainen koripalloilija.
Desaymonet kuului Ranskan olympiahopeaa Lontoon kesäolympialaisissa 1948 saavuttaneeseen joukkueeseen. EM-kilpailuista hän saavutti hopeaa Egyptistä 1949. Lisäksi Desaymonet kuului Ranskan kuudenneksi sijoittuneeseen joukkueeseen Argentiinan MM-kilpailuissa 1950.
Yhteensä Desaymonet edusti Ranskaa 28 maaottelussa vuosina 1948–1950. Hän kuoli 94-vuotiaana 4. marraskuuta 2015.
Nörtti: DragonSlayer666

| Nörtti: DragonSlayer666 |
| --- | --- |
Kestoaika:  10–17 minuuttia
Luoja(t):  Aleksi Delikouras
Pääosissa:  Samuel Kujala
Alkuperämaa:   Suomi
Alkuperäiskieli:  suomi
Verkko:  Yle Areena Yle TV2
Esitetty:  6. lokakuuta 2017 – 17. tammikuuta 2019
Tuotantokausia:  3
Jaksoja:  24
Ikäraja:   
Sisältömerkintä:   
Tuotanto
Tuottaja(t):  Riina Hyytiä Max Malka Riikka Takila (Yle)
Vastaava(t) tuottaja(t):  Hyppe Salmi (Yle)
Ohjaaja(t):  Aleksi Delikouras
Käsikirjoittaja(t):  Aleksi Delikouras
Säveltäjä(t):  Simo Pitkänen
Leikkaaja(t):  Hanna Kuirinlahti (kausi 1) Toni Tikkanen (kausi 2) Kimmo Kohtamäki (kausi 3)
Lavastaja(t):  Kari Kankaanpää
Kuvaaja(t):  Arsen Sarkisiants
Tuotantoyhtiö(t):  Dionysos Films
Aiheesta muualla
IMDb 
Nörtti: DragonSlayer666 on suomalainen nuorille suunnattu televisiosarja, jonka on ohjannut ja käsikirjoittanut Aleksi Delikouras. Sarjan ensimmäinen, kahdeksanosainen tuotantokausi julkaistiin 6. lokakuuta 2017 Yle Areenassa ja esitettiin kuukausi myöhemmin Yle TV2:ssa. Jaksojen pituus on 10–17 minuuttia.  Sarjan toinen tuotantokausi julkaistiin 11. lokakuuta 2018 ja se sisältää ensimmäisen kauden tavoin kahdeksan osaa. Sarjan kolmas ja viimeinen tuotantokausi julkaistiin 17. tammikuuta 2019 ja sekin sisältää myös kahdeksan osaa.
Sarja perustuu Delikourasin Youtube-kanavalle tehtyihin NÖRTTI-pseudodokumentteihin.
Tuotantokaudet > Ensimmäinen tuotantokausi

Sarjan päähenkilö on Samuel Kujalan esittämä DragonSlayer666, nuori tietokonenörtti, joka pyrkii kilpapelaamisen ammattilaiseksi. Ensimmäisellä kaudella hahmo tavoittelee pääsyä maailman suurimpaan Counter-Strike-turnaukseen Jönköpingiin ja perustaa oman pelijoukkueen nimeltä The AwesomeTeam. DragonSlayer666 on esiintynyt aiemmin YouTubeen vuodesta 2007 alkaen ladatuilla videoilla (eri näyttelijän esittämänä) sekä ohjaaja-käsikirjoittaja Delikourasin kirjoittamissa nuortenkirjoissa.
Tuotantokaudet > Toinen tuotantokausi

Toisella kaudella Dragonslayer666 pyrkii takaisin perustamansa TheAwesomeTeamin jäseneksi. Hän päätyy kuitenkin käänteiden kautta Joona Kaakisen näyttelemän Daisuke Holopaisen johtamaan ImmortalisTeamiin, ja tavoitteena on voitto Marseillen Counter-Strike-turnauksessa.
Tuotantokaudet > Kolmas tuotantokausi

Kolmannella ja viimeisellä tuotantokaudella DragonSlayer666:lla ei ole joukkuetta, joten hän lähtee Yhdysvaltoihin etsimään äitinsä löytämää joukkuetta Megamanin kanssa. Siellä käy ilmi, että heitä on vain kaksi eikä joukkueella ole kunnollista harjoittelupaikkaa tai pelikoneita. DragonSlayer666 päättää lähteä takaisin Suomeen ja perustaa TheAwesomeTeamin uudestaan. Joukkue voittaa Counter-Strike-turnauksen Jönköpingissä.
Rooleissa > Kausi 1

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Samuel Kujala  | … |  DragonSlayer666   |
|  Eino Manner  | … |  MegaMan   |
|  Raouf Saadi  | … |  Pinokkio   |
|  Cedric Ingram  | … |  Obama   |
|  Linnea Leino  | … |  Destroyer911    |
|  Juuso Timonen  | … |  Hannu   |
|  Jessica Öystilä  | … |  Fetasalaatti   |
|  Tuomas Paalanen  | … |  Jake   |
|  Elina Knihtilä  | … |  DragonSlayer666:n äiti   |
|  David Kozma  | … |  Jorgos   |
|  Heikki Häkkä  | … |  DragonSlayer666:n isä   |
|  Pelle Heikkilä  | … |  Petteri   |
|  Jarkko Pajunen  | … |  MegaManin isä   |
|  Anni Turunen  | … |  Minna   |
|  Henri Waltter Rehnström  | … |  Marko   |
Rooleissa > Kausi 2

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Samuel Kujala  | … |  DragonSlayer666  |
|  Joona Kaakinen  | … |  DaisMaister69  |
|  Eino Manner  | … |  MegaMan  |
|  Raouf Saadi  | … |  Pinokkio  |
|  Cedric Ingram  | … |  Obama  |
|  Linnea Leino  | … |  Destroyer911  |
|  Juuso Timonen  | … |  Hannu  |
|  Elina Knihtilä  | … |  Dragonslayer666:n äiti  |
|  David Kozma  | … |  Jorgos  |
|  Elena Kantinkoski  | … |  Siru  |
|  Mikko Pienipaavola  | … |  Swinhood  |
|  Julius Susimäki  | … |  Keijo91  |
|  Samppa Batal  | … |  Samsam55  |
|  Jarkko Pajunen  | … |  Megamanin isä  |
|  Meri Nenonen  | … |  Leena  |
|  Tuomas Paalanen  | … |  Jake  |
|  Pelle Heikkilä  | … |  Petteri  |
|  Mandana Shamsuddini  | … |  Samira  |
|  Patrik Kumpulainen  | … |  Sundom99  |
Rooleissa > Kausi 3

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Samuel Kujala  | … |  DragonSlayer666   |
|  Joona Kaakinen  | … |  Daisuke69   |
|  Eino Manner  | … |  MegaMan   |
|  Raouf Saadi  | … |  Pinokkio   |
|  Linnea Leino  | … |  Destroyer911    |
|  Cedric Ingram  | … |  Obama   |
|  Juuso Timonen  | … |  Hannu   |
|  David Kozma  | … |  Jorgos   |
|  Elina Knihtilä  | … |  DragonSlayer666:n äiti   |
|  Pelle Heikkilä  | … |  Petteri   |
|  Tuomas Paalanen  | … |  Jake   |
|  Elena Kantinkoski  | … |  Siru   |
|  Eedit Patrakka  | … |  Aamu   |
|  Mikko Pienipaavola  | … |  Swinhood   |
|  Julius Susimäki  | … |  Keijo91   |
|  Patrik Kumpulainen  | … |  Sundom99   |
|  Jonathan Iglesias  | … |  Spider-Man   |
|  Taylor A. Purdee  | … |  Batman   |
|  Mimi Sullivan  | … |  USA Äiti   |
Aiheesta muualla

Sarjan jaksot Yle Areenassa
Mika Luttinen

| Mika Luttinen |
| --- | --- |
 Mika Luttinen Kings of Black Metal -festivaalilla Saksassa, 2012
Henkilötiedot
Syntynyt: Oulu, Suomi
Ammatti:  laulaja, lauluntekijä
Muusikko
Taiteilijanimi:  Sluti666, Mikaakim, Slutifer, Mikax6x
Laulukielet:  englanti, suomi
Aktiivisena:  1990–
Tyylilajit:  black metal
Yhtyeet:  Impaled Nazarene, Diabolos Rising, Raism, Obscene Eulogy, The Rocking Dildos
Levy-yhtiöt:  Osmose, Dynamic Arts Records
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Mika Kristian Luttinen (s. 1971 Oulu) on suomalainen metallimuusikko, joka tunnetaan parhaiten Impaled Nazarene -yhtyeestä, jossa hän laulaa ja sanoittaa kappaleet. Yhtyeessä hän on käyttänyt myös taiteilijanimiä Sluti666, Mikaakim ja Slutifer. Impaled Nazarenen lisäksi Luttinen on ollut mukana muun muassa yhtyeissä Diabolos Rising, Raism, Obscene Eulogy ja The Rocking Dildos. Hän on myös esiintynyt vierailevana vokalistina muun muassa yhtyeiden The Crown, Thou Art Lord, Ancient Rites ja Rytmihäiriö levyillä sekä sessiojäsenenä Sentencedissä.
Luttinen kiinnostui raskaasta musiikista 13-vuotiaana kuultuaan radiosta Venomia. 1990-luvulla Luttinen muutti Belgiaan mennäkseen naimisiin. Hän muutti takaisin Suomeen vuonna 2000 ja asuu nykyään pääkaupunkiseudulla. Luttisen pikkuveli Kimmo Luttinen toimi Impaled Nazarenen rumpalina vuosina 1990–1995. Mika Luttinen kertoi vuonna 1992 olevansa vakaumukseltaan satanisti.
Menatetrenoni

| Menatetrenoni |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-metyyli-3-[(2Z,6E,10E)-3,7,11,15-tetrametyyliheksadeka-2,6,10,14-tetraen-1-yyli]naftokinoni
CAS-numero:  863-61-6
PubChem CID:  5282367
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C31H40O2
Moolimassa:  444,648 g/mol
Menatetrenoni (myös nimellä MK-4) on yksi yhdeksästä K2-vitamiinin muodosta. Se on hemostaattinen eli verenvuotoa tyrehdyttävä vitamiini, jota käytetään muun muassa osteoporoosin aiheuttamien kipujen hoitoon. Menatetrenoni syntyy, kun K1-vitamiini muuttaa muotoaan elimistössä. Kudokset, joihin MK-4 vitamiinia kaikkein muodostuu eniten, voivat muuttaa jopa 90 % kaikesta saamastaan K1-vitamiinista menatetrenoniksi. MK-4 on markkinoilla oleva apu osteoporoosiin jo Japanin markkinoilla.
Aiheesta muualla

PubChem: Menatetrenone (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Menatetrenone (englanniksi)
ChemBlink: Menatetrenone (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Menatetrenone
Käännös suomeksi
Meren anoksia

Meren anoksia[lähde? ] on maapallon historiassa joinain aikoina esiintynyt tila, jolloin meressä oli hyvin vähän happea. Anoksia alkoi, kun ilmakehän hiilidioksidimäärä kasvoi yli tietyn rajan, mikä lämmitti kasvihuone-ilmiöllä maapalloa. Merten lämpeneminen muutti virtauskuvioita, ja varsinkin syvänmeren hapettuminen estyi. Hiilidioksidin kasvun uskotaan liittyvän suuriin tulivuorenpurkauksiin ja joskus myös metaanin vapautumiseen syvämeren metaaniklatraateista.
Merten anoksia

Kun Maa syntyi ja yhteyttämistä ei ollut, meret olivat hapettomia. Happea alkoi tulle meriin luultavasti noin 2,5 miljardia vuotta sitten. Anoksiaa esiintyi sen jälkeen kausina, jolloin lämpötila oli korkea, merten virtauskuviot muuttuneet ja hiilidioksidiakin ilmakehässä useimmiten normaalia runsaammin. Näin ollen anoksia-vaiheet liittyivät ilmakehän hiilidioksidimäärän kasvuun. Anoksia-vaihe alkoi, kun hiilidioksidimäärä nousi 4–6 kertaa nykyistä suuremmaksi, ja lämpötilan kasvu 3 astettakin riitti tuhoamaan sademetsiä, jotka poistavat ilmakehästä hiilidioksidia. Anoksiakauden maapallo oli jäätön, ja ehkä navoillakin yli 27 °C.
Anoksisina kausina syntyi mustia kerrostumia ja öljyä. Anoksisessa vedessä elää vain lähinnä rikkibakteereita ja muita hapettomien ympäristöjen eliöitä.
Anoksian kausia

Anoksiatapahtuma OEA 1a tapahtui varhaisella Apt-kaudella. Toinen tunnettu anoksia tapahtui Cenoman-Tours-kauden rajalla noin 93 miljoonaa vuotta sitten, jolloin Maa oli hyvin lämmin. Näiden anoksioiden uskotaan liittyvän hiilidioksidia ilmakehään vapauttaneisin suuriin laakiobasalttipurkauksiin. Paleotsooisella maailmankaudella ordoviki- ja siluurikausien rajalla tapahtui monta anoksian vaihetta. Näille kausille olivat tyypillisiä kylmien napa-alueiden luonnehtuvat hapelliset P-vaiheet, joiden jälkeen tuli lämminnapaisia hapettomia S-vaiheita. Hapallinen primo- eli P-vaihe vaihtui hapettomaksi, mustaa graptoliittikerrostumaa tuottavaksi S- eli secundo- vaiheeksi, kun valtamerten termohaliinikierto muuttui. Tämä taas johtui korkeiden leveysasteiden veden lämpötilan noususta yli 5 °C, jolloin hapellinen merivesi ei enää vajonnut syvämeren pohjalle. Maan radan ja akselikallistuman jaksollisin muutoksiin liittyvien Milankovichin jaksojen uskotaan kytkeneen hapellisia kausia hapettomiksi. Palaotsooisen kauden anoksioita olivat muun muassa Lau- ja Ireviken- tapahtumat, joihin liittyi merieläinten joukkosukupuuttoja.
Aiheesta muualla

Hot and stinky: The oceans without oxygen
Seawater strontium isotopes, oceanic anoxic events, and seafloor spreading (Arkistoitu – Internet Archive)
Cretaceous climate-ocean dynamics (Arkistoitu – Internet Archive)
Further evidence for photic-zone euxinic conditions during Mesozoic oceanic anoxic events
Crude - the incredible journey of oil, Australian Broadcasting Corporation
Merikokkimaiset

| Merikokkimaiset |
| --- | --- |
 Mandariinikala (Synchiropus splendidus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Merikokkimaiset Callionymoidei  Berg, 1937
Katso myös
   Merikokkimaiset Wikispeciesissä   Merikokkimaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Merikokkimaiset (Callionymoidei) on ahvenkalojen (Perciformes) lahkoon kuuluva kalojen alalahko.
Heimot

Merikokkimaiset sisältää kaksi heimoa.
Merikokit Callionymidae
Louhikokit Draconettidae
Metsälampi

Metsälampi tai Metsälammi voi tarkoittaa seuraavia:
Metsälampi, umpeenkasvanut järvi Espoon Karhusuolla
Metsälampi, keinotekoinen lampi Hämeenlinnassa Aulangon puistometsässä
Metsälampi, lampi Jyväskylän Saarenmaalla
Metsälampi, lampi Mikkelissä
Iso Metsälampi, lampi Hirvensalmella
Iso Metsälampi, lampi Karstulassa
Pieni Metsälampi, lampi Hirvensalmella
Pieni Metsälampi, lampi Karstulassa
Metsälammi, järvi Lohjalla.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, jolla luetellaan useita samannimisiä järviä.
Metsälampi (Espoo)

| Metsälampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Espoo
Koordinaatit:  60°13′33″N, 24°38′34″E
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  26,3 m 
Rantaviiva:  0,7 km 
Pinta-ala:  0,03 km² 
Suurin syvyys:  2,2 m 
 fiMetsälampi 
Metsälampi (ruots. Skogsträsk) on noin kolmen hehtaarin laajuinen matala, osin umpeenkasvanut järvi läntisessä Espoossa. Virallisen kaupunginosajaon mukaan se sijaitsee Karhusuolla. Bodominjärvi sijaitsee Metsälammen koillispuolella. Metsälammen ympäristössä on pientaloasutusta. Espoonsolmu eli Turunväylän ja Kehä III:n risteys sijaitsee noin puoli kilometriä Metsälammesta etelään.
Metsälammesta otettiin vesinäytteitä vuonna 2001. Tuolloin sen tila oli keskitasoa huonompi. Järven virkistyskäyttö oli melko vähäistä.
Luettelo Ullanlinnan peruspiirin suojelluista rakennuksista

| 01 – Eteläinen suurpiiri |
| --- | --- |
 Eira ● Kampinmalmi ● Lauttasaari ● Taka-Töölö ● Ullanlinna ● Vironniemi
02 – Läntinen suurpiiri
 Haaga ● Kaarela ● Munkkiniemi ● Pitäjänmäki ● Reijola
03 – Keskinen suurpiiri
 Alppiharju ● Kallio ● Käpylä ● läntinen Käpylä ● Puu-Käpylä ● Pasila ● Vallila ● Vanhakaupunki
04 – Pohjoinen suurpiiri
 Itä-Pakila ● Länsi-Pakila ● Maunula ● Oulunkylä ● Tuomarinkylä
05 – Koillinen suurpiiri
 Latokartano ● Pukinmäki ● Malmi ● Puistola-Jakomäki ● Suutarila
06 – Kaakkoinen suurpiiri
 Herttoniemi ● Kulosaari ● Laajasalo
07 – Itäinen suurpiiri
 Mellunkylä ● Vartiokylä ja Myllypuro ● Vuosaari
08 – Östersundomin suurpiiri
 Östersundom
n k 
Tämä on luettelo Helsingin Ullanlinnan peruspiirin suojelluista rakennuksista.
Ullanlinnan peruspiiriin kuuluu Ullanlinnan kaupunginosan lisäksi Eiran, Kaivopuiston, Kaartinkaupungin, Punavuoren, Suomenlinnan kaupunginosat sekä Länsisataman kaupunginosaan kuuluva Hernesaari ja Ulkosaarten kaupunginosaan kuuluva Länsisaaret.
Luettelo

Päivitä lista manuaalisesti | SPARQL |
Tämä lista on luotu Wikidatassa olevaa dataa käyttämällä ja sitä päivittää määräajoin botti.
 Listan sisälle tehdyt muokkaukset poistetaan seuraavassa päivityksessä!
Matti Pikkujämsä

Matti Pikkujämsä (s. 31. lokakuuta 1976 Oulu) on suomalainen graafinen suunnittelija ja kuvittaja.
Pikkujämsä valmistui ylioppilaaksi vuonna 1995 ja opiskeli graafista suunnittelua Taideteollisessa korkeakoulussa. Vuodesta 1999 hän on toiminut freelancerkuvittajana.
Pikkujämsän kuvittama lastenkirja on ollut kaksi kertaa Finlandia Junior -palkintoehdokas: vuonna 2005 ehdolla oli Reetta Niemelän kirjoittama Makkarapiruetti ja vuonna 2013 Ville Hytösen kirjoittama Hipinäaasi, apinahiisi. Pikkujämsä on kuvittanut muiden muassa myös Anna-Mari Kaskisen lastenkertomuksia ja Jukka Itkosen lastenrunokirjoja. Lisäksi hän on tehnyt kirjankansia ja lehtikuvituksia ja suunnitellut tekstiileitä muun muassa Kaunisteelle ja Lapuan Kankureille. Hänen kuvituksiaan on ollut esillä myös yksityis- ja yhteisnäyttelyissä, muun muassa Bratislavan biennaalissa vuonna 2011. Pikkujämsän töitä on julkaistu muun muassa Helsingin Sanomissa, Annassa, Imagessa ja Pirkassa. Hän suunnitteli Afrikan tähti -pelin 70-vuotisjuhlaversion, joka julkaistiin keväällä 2021.
Vuonna 2013 Pikkujämsä sai Rudolf Koivu -palkinnon kuvituksistaan teoksessa Kaiken maailman eläinsadut (Otava, 2011). Hänelle myönnettiin vuonna 2015 kuvitustaiteen valtionpalkinto. Vuonna 2019 Pikkujämsä sai Vuoden kuvittaja -palkinnon. Pikkujämsän ja Veera Salmen kuvakirja Sorsa Aaltonen ja lentämisen oireet (2019) oli Pohjoismaiden neuvoston lasten- ja nuortenkirjallisuuspalkintoehdokas 2020. Vuonna 2021 Pikkujämsä sai Kaarina Helakisa -palkinnon.
Kuvituksia

Sanna Jaatinen (toim.): Vauhtipyörä: Meidän lasten runot -runoantologia, Otava, 2002
Niina Pitkänen: Himasta: Käsikirja itsenäiseen elämään, Otava, 2004
Reetta Niemelä: Makkarapiruetti (proosarunoja), Otava, 2005
Mikko Aarne & Mia Kankimäki: Lapselliset: Kirja vauvalle ja vanhemmille, Otava, 2005
Leo Tolstoi (toim. ja suom. Martti Anhava): Kuinka hanhi jaetaan: Satua ja totta, kertomuksia, Otava, 2008
Anna-Mari Kaskinen: Tuulihattu ja tuhat tarinaa, lastenkertomus, Kirjapaja 2009
Jukka Itkonen: Somat sormet: Meidän vauvan ensikirja, Otava, 2010
Jukka Itkonen: Krokotiili hikoaa, lastenrunoja, Kirjapaja, 2010
Anna-Mari Kaskinen: Tuulihattu ja mahdottomat mokat, lastenkertomus, Kirjapaja, 2010
Anna-Mari Kaskinen: Kummin paluu, lastenkertomus, Kirjapaja, 2010
Jukka Itkonen: Kaupunkiretki, lastenrunoja, Kirjapaja, 2011
Jukka Itkonen (toim. Sanna Jaatinen): Leikkihaitari: Valitut lastenrunot 1986–2010, Otava, 2011
Katriina Kauppila (toim.): Kaiken maailman eläinsadut -satuantologia, Otava, 2011
Essi Wuorela (toim.): Suomen lasten laulukirja, Otava, 2012
Jukka Itkonen: Keinuhevosen kengittäjä, runoja, Kirjapaja, 2013
Ville Hytönen: Hipinäaasi apinahiisi, runokertomus, Tammi, 2013
Jukka Itkonen: Astronautin rusinapulla, lastenrunoja, Otava, 2013
Antti Ervasti: Tilkkanen terapiaa, Otava, 2018
Veera Salmi: Sorsa Aaltonen ja lentämisen oireet, Otava 2019
Jenni Pääskysaari: Hetki ennen kuin maailma muuttui, Otava 2019
Antti Ervasti: Tunti tunnilta tuntien, Gummerus 2020
Ville Hytönen: Hipinäaasin kaverit, Tammi 2021
Jukka Itkonen: Kultapöllö, Lasten Keskus 2021
Lähde
Aiheesta muualla

Matti Pikkujämsä Kirjasampo.fi:ssä