stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paracelsus Baselissa

| Paracelsus Baselissa |
| --- | --- |
 Jalmari Rinne (Erasmus) ja Teuvo Puro (Paracelsus)
Kirjoittaja:  Mika Waltari
Kirjoitettu:  1937–1943
Alkuperäiskieli:  suomi
Aihe:  idealistin ja edelläkävijän kohtalo; humanismin olemus ja kestävyys historiallisessa murroskohdassa
Tapahtumapaikka ja -aika:  Basel vuonna 1527
Kantaesitys:  21. maaliskuuta 1943
Kantaesityspaikka:  Suomen Kansallisteatteri, Helsinki
Henkilöt
Henkilöt:  Paracelsus  Dorothea  Oporinus  Erasmus  Fugger
Paracelsus Baselissa on Mika Waltarin kirjoittama näytelmä vuodelta 1943. Se kertoo lääkäristä ja luonnonparantajasta Paracelsuksesta, joka asui Baselissa 1526–1527 ja piti luentoja lääketieteestä. Paracelsus puolusti tieteen vapautta ja riippumattomuutta kirkosta, empiiristä tutkimusta sekä kansankieltä tieteen kielenä, mutta hän joutui vaikeuksiin ympäristönsä kanssa. Näytelmän henkilöt ovat suurimmaksi osaksi historiallisia, ja myös monet sen tapahtumat perustuvat tutkittuun historiaan.
Näytelmän teema on idealistin ja edelläkävijän kohtalo itsekkäiden vallanpitäjien ja sokean kansanjoukon käsissä. Se käsittelee myös keskieurooppalaisen humanismin olemusta ja kestävyyttä historiallisessa murroskohdassa. Näytelmän aiheella on selvä yhteys sen kirjoitusaikaan, fasismin nousuun ja toiseen maailmansotaan.
Waltari valmisteli näytelmää poikkeuksellisen huolellisesti, ja hän tavoitteli sillä kansainvälistä menestystä. Näytelmän oli tarkoitus valmistua Paracelsuksen 400-vuotismuistojuhlaan 1941, mutta se viivästyi sodan syttymisen vuoksi ja sai ensi-iltansa vasta maaliskuussa 1943 Suomen Kansallisteatterissa. Näytelmää on pidetty kunnianhimoisena ja henkilökuvaukseltaan yhtenä parhaimpana Waltarin vakavista draamoista. Se on kiinnostava myös Waltarin historiallisten romaanien, etenkin Mikael Karvajalan edeltäjänä.
Taustaa

Waltarin kiinnostus Paracelsukseen juontui jo 1920-luvulta, jolloin hän oli käynyt keskusteluja sielun kuolemattomuudesta ja paranormaaleista ilmiöistä Uuno Kailaan kanssa. Waltari valmisteli näytelmää poikkeuksellisen kauan, viisi vuotta, keräsi aineistoa ja matkusti paikkoihin, joissa Paracelsus oli vaikuttanut. Hän esimerkiksi matkusti syksyllä 1938 Saksaan ja Sveitsiin ja kävi muun muassa Baselissa, missä Paracelsus oli luennoinut ja toiminut kaupunginlääkärinä, ja hänen syntymäpaikassaan Einsiedelnissä.
Waltarin oli tarkoitus kirjoittaa suuri aatedraama, joka voisi menestyä myös kansainvälisesti, ja hänen tähtäimessään oli Paracelsuksen kuoleman 400-vuotismuistojuhla Baselissa 1941. Sodan syttyminen kuitenkin viivästytti näytelmän kirjoittamista, ja se sai ensi-iltansa vasta maaliskuussa 1943. WSOY julkaisi näytelmän omana kirjanaan 1943 ja kokoelmateoksessa Mika Waltarin näytelmät vuonna 1999.
Henkilöt > Paracelsus

Näytelmän päähenkilö on Paracelsus, oikealta nimeltään Theophrastus von Hohenheim (1493–1541), tunnettu lääkäri ja luonnonparantaja, jota syytettiin myös mustasta magiasta. Hän vietti vuodet 1526–1527 Baselissa ja luennoi yliopistossa modernista lääketieteestä. Näytelmässä Paracelsus kuvataan miehenä, joka puolustaa tieteen vapautta ja riippumattomuutta kirkosta, empiiristä tutkimusta sekä kansankielen käyttöä latinan asemesta. Hän on väsymätön tutkija, joka saattaa koko silloisen tieteen ja kirkon maailman kuohuksiin. Paracelsuksen parannusmenetelmät eivät perustu koululääketieteeseen vaan kansan tietoon, ja hän on kokeillut yrttejä ja menetelmiä itseensä varmistaakseen niiden tehon. Panu Rajalan mukaan hänen metodinsa muistuttavat nykyaikaisia, vaihtoehtoisia hoitomuotoja. Hänessä on sekä huijarin että neron ominaisuuksia. Dorothea määrittelee hänet näytelmässä noidaksi ja kerettiläiseksi ja väittää hänen seurustelevan demonien kanssa.
Paracelsuksen hahmossa on aggressiivisuutta ja hurjuutta, mutta hänen persoonallisuudessaan ovat läsnä kaikki inhimilliset tunteet: hyvyys ja pahuus, lempeys ja kiivaus, rohkeus ja epäröinti. Hän on raju taistelija, joka ei välitä vastuksista ja kykenee puolustamaan itseään, ja hänessä on myös elämännautiskelijan ja naistenmiehen ominaisuuksia. Lopuksi Paracelsus joutuu kuitenkin pettymään intohimoisessa rakkaudessaan Dorotheaa kohtaan, mikä on hänelle paljon pahempi isku kuin yhteisön vihamielisyys.
Henkilöt > Dorothea

Dorothea Offenburger on näytelmän ainoa ei-historiallinen henkilö. Hän pitää Paracelsusta noitana ja haluaa vietellä Paracelsuksen, jotta pysyisi hänen rohtojensa avulla ikuisesti nuorena. Toisaalta myös Paracelsus, joka vihaa naisia, pitää punatukkaista Dorotheaa noitana ja vaarallisena viettelijänä. Dorothean rakkaus Paracelsusta kohtaan on kuitenkin petosta. Kun Dorothea ymmärtää, että Paracelsus ei olekaan noita, hän hylkää Paracelsuksen ja näin yllyttää häntä tekemään yhä harkitsemattomampia, hurjia tekoja ja jouduttaa hänen tuhoaan.
Näytelmä jättää suhteen noituuteen avoimeksi. Paracelsus kiistää olevansa itse noita mutta on ainakin uskovinaan Dorothean noituuteen. Dorotheassa on selviä noidan tuntomerkkejä, kuten tunnoton kohta kyljessä ja kyky kellua veden pinnalla, mutta toisaalta hän on vain tavallinen kurtisaani, joka haaveilee ikuisesta nuoruudesta. Tässä hän muistuttaa Waltarille tyypillistä, petollista naisellisuutta. Näytelmän lopussa Dorothea kiistää noituutensa ja sanoo vain koetelleensa Paracelsuksen herkkäuskoisuutta.
Henkilöt > Oporinus

Paracelsuksen oppilas ja luotettu on Oporinus. Loppujen lopuksi hän haluaa kuitenkin vain tehdä rahaa. Häntä kiinnostaa alkemia eli kullan valmistus, eikä hän ymmärrä Paracelsuksen ajamaa köyhyyden ja yksinkertaisuuden aatetta. Oporinus pelastaa kyllä opettajansa vainoojien kynsistä, mutta vain siksi, että hän ei ole vielä onnistunut saamaan selville kaikkia Paracelsuksen salaisuuksia. Hän haluaa ottaa Paracelsuksen elämäntyön käyttöönsä ja saada siitä kaiken hyödyn irti.
Henkilöt > Erasmus

Erasmuksen hahmossa Waltari on rohkeasti rikkonut kuvan, joka tästä kuuluisasta oppineesta yleensä annetaan. Hän esittää Erasmuksen opportunistina, joka kammoaa muutosta, koska se järkyttäisi turvallisuutta, ennen kaikkea hänen henkilökohtaista turvallisuuttaan. Rajala kuvaa Erasmusta vanhaksi turhamaiseksi humanistiksi, joka on huolehtinut hyvin taloudellisesta asemastaan. Erasmus kieltää olevansa Lutherin oppi-isä ja kauhistelee talonpoikien kapinaa, sotaa ja teurastusta.
Henkilöt > Fugger

Nuori Fugger edustaa varakasta kauppiassukua, jolla on monopoli guajakpuun uutteeseen. Sitä käytetään lääkkeenä ”ranskantautiin” eli syfilikseen, vaikka siitä ei todellisuudessa ole tautiin mitään apua. Paracelsus on kuitenkin keksinyt halvemman ja tehokkaamman parannusmenetelmän elohopean avulla, mikä sotii Fuggerien etuja vastaan. Fugger ehdottaa kompromissina, että Paracelsus voisi suositella guajakia oman lääkkeensä rinnalla, mutta Paracelsus ei suostu.
Juoni

Näytelmän tapahtumat sijoittuvat Baseliin vuonna 1527. Näytelmä alkaa Erasmus Rotterdamilaisen ja nuoren Fuggerin keskustelulla, mistä käy ilmi Euroopan silloinen tilanne, uskonpuhdistus ja talonpoikaissota. He keskustelevat myös Paracelsuksesta, josta liikkuu villejä huhuja: toiset pitävät häntä ihmeparantajana, toiset puoskarina. Hän on parantanut kirjankustantaja Frobeniuksen jalan, jonka koululääketieteen edustajat olivat jo tuominneet leikattavaksi. Paracelsus saapuu paikalle hurjistuneena, miekka kädessään, sillä hän on juuri paennut ahdistajiaan.
Toisessa näytöksessä Paracelsus tekee ihmeparannuksen, kun hän saa köyhän leskivaimon ramman pojan kävelemään, eikä hän ota siitä edes palkkiota. Hänen toimintansa herättää pahennusta muissa lääkäreissä ja apteekkareissa, koska se uhkaa heidän taloudellisia etujaan. Fugger ehdottaa, että Paracelus nimitettäisiin kaupunginlääkäriksi ja hän saisi luennoida yliopistossa, jolloin hän asettuisi paikoilleen ja häntä olisi helpompi valvoa. Ilmenee kuitenkin, että Paracelsus ei ole niin hallittavissa. Uudessa virassa hän ensi töikseen haluaa lakkauttaa apteekkarin tuottoisat privilegiot. Hän pitää luentoja kansankielellä eli saksaksi eikä latinaksi, minkä vuoksi Erasmus kääntää hänelle selkänsä.
Kolmannessa näytöksessä juhannusyönä Baselin torilla ovat pakanalliset henget päässeet valloilleen. Oporinus kertoo, että hän on yrittänyt varastaa Paracelsuksen taikavoiman, mutta manalan vartijat ovat pysäyttäneet hänet. Paracelsuksen tiedetään tapailevan Dorotheaa ja häntä paheksutaan yhä enemmän. Paracelsus saapuu paikalle oppilaidensa riemusaatossa, pitää hurjan ylistyspuheen rakkaudelle ja aistivoimalle ja heittää lopuksi Avicennan lääketieteen oppikirjan tuleen.
Näytelmän käännekohta on neljännessä näytöksessä, Paracelsuksen ja Dorothean kahdenkeskisessä kohtauksessa. Kun Paracelsus kieltää yhteytensä noituuteen, Dorothea menettää mielenkiintonsa häntä kohtaan ja hylkää hänet. Lopulta Paracelsusta uhataan joka puolelta. Fuggerin kauppahuone ja apteekkari eivät voi hyväksyä taloudellisia menetyksiä, ja myös Erasmus juonittelee häntä vastaan. Sekä opiskelijat että tietämätön kansa usutetaan huijarin ja noitatohtorin kimppuun, ja pian Paracelsusta vaaditaan kerettiläisenä roviolle. Viidennessä, viimeisessä näytöksessä Paracelsus joutuu pakenemaan, ja näytelmän lopussa hän ratsastaa pois kaupungista Oporinus jäljessään. Näytelmä päättyy seuraaviin sanoihin:
»Paracelsuksen kintereillä ratsastaa aina Oporinus, etkö sitä tiedä, hullu maailma?» 
(Oporinus)
Teemat

Panu Rajalan mukaan näytelmän teema on idealistin ja edelläkävijän kohtalo itsekkäiden vallanpitäjien ja sokean kansanjoukon käsissä. Waltarin näkemys on skeptinen: idealistin jäljessä tulevat paitsi vastustajat, myös hyödyn tavoittelijat. Se liittää Paracelsuksen Waltarin toiseen historialliseen aatedraamaan, Akhnatoniin.
Rafael Koskimiehen mukaan näytelmässä käsitellään keskieurooppalaisen humanismin olemusta ja kestävyyttä historiallisessa murroskohdassa, jossa on yhteyksiä näytelmän kirjoitusajan historiallisiin ja poliittisiin tapahtumiin. Rinnastus tulee esiin esimerkiksi Erasmuksen repliikissä: ”Voi Saksa, Saksa, miksi aina teet pakolaisiksi parhaat poikasi?” Rajala näkee Erasmuksen kuvauksessa viittauksen siihen, miten eurooppalainen humanismi suhtautui Hitleriin ja Saksan hyökkäyssotaan 1940-luvun alussa. Waltaria kiinnosti aikakausien vastaavuus ja murros, mutta myös kehityksen mahdollisuus.
Paracelsus Baselissa aukaisi uraa Waltarin laajoille historiallisille romaaneille, etenkin Mikael Karvajalalle, jossa Paracelsus myös esiintyy. Rajalan mukaan näytelmä on ”askelmerkki kohti syventymistä ja taiteellista puhdistautumista.” Sekä Erasmus että Fuggerin kauppiassuku esiintyvät Waltarin myöhemmissä romaaneissa, Mikael Karvajalassa ja Nuoressa Johanneksessa. Näytelmässä mainitaan myös Baselin kirkkoaitaan maalattu kuolemantanssi, jonka luota Nuoren Johanneksen tarina alkaa.
Rajala pitää Paracelsusta ja samaan aikaan kirjoitettua Fine van Brooklynia rinnakkaisteoksina, koska molemmat käsittelevät noita-aihetta. Sinuhe egyptiläiseen näytelmää yhdistää taas se, että sekä Sinuhe että Paracelsus ovat lääkäreitä, jotka toimivat köyhän kansan parissa, ja lisäksi näytelmän kieli on samantapaista ja siinä on samoja vertauksia kuin Sinuhessa. Paracelsus ja hänen käytännönläheinen oppilaansa Oporinus muodostavat myös kaksikon, jota voi verrata toisaalta Don Quijoteen ja Sancho Panzaan, toisaalta Sinuheen ja Kaptahiin.
Esitykset

Paracelsus Baselissa sai kantaesityksensä Kansallisteatterissa 21. maaliskuuta 1943, ohjaajana Wilho Ilmari. Näytelmää esitettiin 12 kertaa. Paracelsusta esitti Teuvo Puro, Dorotheaa Kyllikki Väre ja Erasmusta Jalmari Rinne. Suomen Kansallisteatterin historiassa Rafael Koskimies mainitsee, että Teuvo Puro pystyi tuomaan esiin sekä Paracelsuksen nerouden ja taistelijan luonteen että myös haavoittuvan ja tunteellisen puolen, ja pitää hänen roolisuoritustaan suurenmoisena.
Seuraavan kerran näytelmää esitettiin vuonna 1979 nimellä Parantaja Imatran Teatterissa, missä sen ohjasi Pauli Haataja ja dramatisoi Maaria Koskiluoma. Panu Rajalan mukaan esitys oli ”sympaattinen ja varsin elävä”. Vuonna 1983 Parantaja esitettiin Tampereen Teatterissa. Lisäksi näytelmästä on tehty kuunnelma vuonna 1962. Siinä pääosa esitti Joel Rinne. Kuunnelma on käännetty myös ruotsiksi nimellä Paracelsus i Basel vuonna 1980.
Arvioita

Rafael Koskimiehen mielestä näytelmä kuuluu Waltarin draamatuotannon huippuihin. Siinä on arvokkainta toisaalta epäily, toisaalta katkeruuden voittava huumori, vaikka sen rakenteessa onkin joitakin heikkouksia.
Maaria Koskiluoman mukaan Paracelsus Baselissa on henkilökuvauksen puolesta Waltarin parhaita näytelmiä. Erityisesti Paracelsus, Erasmus ja nuori Fugger ovat rikkaita ja eläviä, hyvin rakennettuja ihmiskuvia. Sisäisessä ristiriitaisuudessaan Paracelsus on hyvin elävä roolihenkilö. Waltarin koko näytelmätuotannosta Akhnaton, auringosta syntynyt ja Paracelsus Baselissa tuntuvat Koskiluoman mielestä dramaturgisesti kestävimmiltä. Tosin Paracelsuksen kieli on ajoittain keinotekoisen vanhanaikaista ja liian vaikeatajuista.
Panu Rajalan mukaan Paracelsus Baselissa oli Waltarin kunnianhimoisin yritys kirjoittaa kestävää näytelmäkirjallisuutta ja päästä myös kansainvälisille näyttämöille. Näytelmällä oli kuitenkin myös huono onni, sillä se valmistui sota-aikaan eikä sillä ollut sen jälkeen mahdollisuuksia saksalaisella kielialueella. Rajalan mielestä näytelmän heikkoja kohtia on ”asiakuorman lisäksi huumorittomuus” ja se, että Oporinus jää näytelmässä liikaa taustalle hahmon merkitykseen nähden.
Augustin Hirschvogel, Paracelsus, 1538.
Hans Holbein nuorempi, Erasmus Rotterdamilainen, 1523.
Johann Rudolf Feyerabend, Kuolemantanssi (vesivärijäljennös), 1806. Waltari mainitsee Baselin Kuolemantanssin sekä Paracelsus Baselissa -näytelmässä että Nuori Johannes -romaanissa.
Paracelsus

| Paracelsus |
| --- | --- |
 Augustin Hirschvogelin piirtämä muotokuva vuodelta 1538.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. marraskuuta tai 17. joulukuuta 1493 Einsiedeln, Sveitsi
Kuollut: 24. syyskuuta 1541 (47 vuotta) Salzburg, Itävallan arkkiherttuakunta
Ammatti:  lääkäri
Paracelsus (11. marraskuuta tai 17. joulukuuta 1493 Einsiedeln, Sveitsi – 24. syyskuuta 1541 Salzburg, Itävalta) oli sveitsiläissyntyinen alkemisti, lääkäri, astrologi, psykologi ja okkultisti. Hänen nimensä oli alun perin Theophrastus Philippus Aureolus Bombastus von Hohenheim, mutta hän otti Para-Celsus (parempi kuin Celsus) -nimen roomalaisen parantajan Celsuksen mukaan. Paracelsus halusi korvata skolastisen tieteentekemisen perinteen, jossa tutkimuksen ensisijaisina kohteena olivat klassisten auktoriteettien opit, kuten galenoslainen lääketiede ja aristotelinen luonnonfilosofia, luonnon todellisia ilmiöitä ja vuorovaikutuksia tutkivalla tieteellä. Paracelsus painotti tutkimuksissa suoraan luonnosta tapahtuvaa ilmiöiden havainnointia ilman harhaanjohtavia klassisia teorioita ja ajatuksia.
Elämä

Paracelsus syntyi Sveitsissä lääkärin poikana, kasvoi Itävallassa, opiskeli lääketiedettä Wienissä ja Ferrarassa ja matkusteli itämailla (Egyptiin, Arabiaan, Jerusalemiin ja Konstantinopoliin asti) etsimässä kuuluisia alkemisteja. Hän oli Johannes Trithemiuksen aikalainen ja mahdollisesti tämän oppilas. Matkoillaan hän oppi muun muassa poikkeavan tavan hoitaa haavoja: hän ei uskonut kiehuvaan veteen eikä amputaatioon haavatulehduksen leviämisen estäjänä, vaan sen sijaan suosi hyvää hygieniaa ja uskoi haavojen parantuvan usein itsestään. Paracelsus ennätti opiskella useassakin yliopistossa ja sai lääkärin kokemusta myös osallistumalla välskärinä sotiin ja kahakoihin. Lääkäriksi hän valmistui Ferraran yliopistosta vuonna 1516. Paracelsukselle myönnettiin oppineisuudestaan lääketieteen tohtorin arvo ja nimitettiin Baselin kaupunginlääkäriksi vuonna 1527.
Paracelsus toimi usein provosoiden, herätti paljon närkästystä ja sai suoranaisia vihamiehiä. Esimerkiksi hän ensimmäisellä julkisella luennollaan poltti Galenoksen ja Avicennan lääketiedettä käsittelevät kirjat. Paracelsus pakotettiin jättämään virkansa Baselissa noin vuoden toiminnan jälkeen. Paracelsus ei tämän jälkeen asettunut mihinkään pysyvästi asumaan vaan jatkoi laajoja matkojaan kuolemaansa saakka. Paracelsuksen radikalismi ja äänekkyys johti siihen että hänet karkotettiin muun muassa Puolasta, Liettuasta ja Preussista. Hän sai surmansa väkivaltaisesti, kun palveluskunta heitti hänet kadulle erään salzburgilaisen lääkärin asunnon ikkunasta 24. syyskuuta 1541.
Iatrokemian uranuurtaja

Lääketiedettä ja kemiaa edeltävän alkemian haaran, iatrokemian, syntyminen oli suurelti Paracelsuksen ansiota. Vaikka Paracelsus uskoi metallien transmutaatioihin, hän pyrki laajentamaan alkemiaa niin, että se käsittäisi yleisesti kaikki aineiden väliset muodonmuutokset. Paracelsuksen omat iatrokemiaa käsittelevät kirjoitukset olivat hämäräperäisiä, ja ne oli usein kirjoitettu humalassa. Asialliset Paracelsuksen töitä käsittelevät kirjat ilmestyivät muiden iatrokemistien tekeminä vasta parikymmentä vuotta hänen kuolemansa jälkeen.
Paracelsus alkoi myös nimittää spriitä alkoholiksi  ja nimittää aikaisemmin alkemiana kutsuttua toimintaa kemiaksi (chemy).
Iatrokemian uranuurtaja > Paracelsuksen kolme elementtiä

Paracelsus kehitti edelleen islamilaisen alkemian rikki-elohopeateoriaa. Paracelsuksen mukaan oli olemassa kolme "perusainetta" eli (lat. tria prima) ensimmäiset kolme, joista muiden aineiden koostumus voitiin koostaa.
Suola (aineen palojäännös, tuhka)
Rikki  (aineen palava osa)
Elohopea (aineen palaessa kaasuuntuva osa)
Paracelsus ei täysin hylännyt vanhojen luonnonfilosofioiden ruumiinnesteitä ja elementtejä, mutta piti niitä passiivisina verrattuina tria priman aktiiviseen toimintaan.
Vaikutus lääketieteeseen

Paracelsus oli renessanssihenkinen uudistaja, joka ei kumarrellut vanhoja auktoriteetteja tai käytäntöjä. Hän esimerkiksi alkoi luennoida kansankielellä latinan sijasta. Paracelsus myös hylkäsi Galenoksen sairauksien syntyä koskevan opin, joka perustui oletukseen neljän ruumiinnesteen (keltainen sappi, musta sappi, veri ja lima) epätasapainosta tai häiriötilasta, ja korvasi sen patologialla ja kemiallisella biologialla. Paracelsus kehitti tunnettuihin sairauksiin uusia lääkehoitoja ja teki myös uusia tautikuvauksia. Hän loi käsitteen ammattitauti kirjoittaessaan ensimmäisen aihetta käsittelevän kirjan. Ammattitaudeista hän kuvasi arseenimyrkytyksen ja silikoosin, jotka olivat yleisiä vuori- ja kaivostyöntekijöiden keskuudessa.
Parcelsuksen merkitys alkoi kasvaa vasta 1550-luvulta, kun hänen kirjoituksien julkaisumäärät alkoivat levitä. Paracelsuksen oppien kannattajien korostamat havainnointi, kemiallinen analyysi sekä kokeiden korostus ei heti lyönyt läpi yliopistojen lääketieteellisen humanismin parissa vaikka kemiallisvalmisteiset lääkkeet otettiinkin nopeasti mukaan farmakopeoihin. Kirurgit, apteekkarit ja jopa itseoppineet parantajat kuitenkin omaksuivat halukkaasti Paracelsuksen oppeja. Lääketieteen galenoslainen paradigma murtuikin ensin käytännön lääkintätaidon harjoittajien keskuudessa ja vasta hitaasti yliopistojen lääketieteellisessä opetuksessa.
Vaikutus lääketieteeseen > Paracelsus etsi taudin olemusta

Paracelsus hylkäsi vanhan luonnonfilosofian ajatuksen ruumiinnesteiden epätasapainosta tautien aiheuttajana. Hänestä epätasapaino oli enemminkin taudin olemuksen seuraus. Esimerkiksi kihdin suhteen hän päätteli että jokin potilaan nauttiman ruuan ja juoman mukana aiheutti kemialliset saostumat potilaan kihtikyhmyissä. Kihdin oireiden aiheuttajaksi Paracelsus totesi "ulostesuolan" ja kalsinoituneen nivelnesteen. Hän huomatti munuais-, hammas- ja sappikivien syntyvän samalla periaatteella kuten myös viinin säilytyksessä syntyvä viinikivi.
Vaikutus lääketieteeseen > Plaseboefekti

Uskomisen merkitys vaikutusten tehostajana (lumelääke) oli Paracelsukselle tuttu ilmiö. Englanniksi käännetyssä kirjassa "Archidoxes of Magic" hän kirjoittaa, että erilaiset amuletit, rohdot jne. olivat turhia mikäli niiden tehoon ei uskota. Esimerkkeinä hän käytti muun muassa ruton leviämistä kaupungista toiseen ja sankarillisia sotilaita. Hänen mukaansa rutto levisi kaupungista toiseen enemmän sen visuaalisten vaikutusten kuin esimerkiksi saastuneen ilman vuoksi. Puolestaan sotilaat, jotka kantoivat mukanaan erilaisia onnea tai rohkeutta antavia amuletteja, tai vastaavasti sellaiset, jotka eivät pelänneet taistelua ja vihollista, selvisivät urallaan kauemmin hengissä kuin sellaiset, jotka pelkäävät. Hänen mukaansa taistelukentän melskeessä jo pelko yksistään saattoi tappaa heikkomielisen.
Vaikutus lääketieteeseen > Toksikologian isä

Paracelsusta pidetään myös toksikologian isänä. Häntä syytettiin potilaiden myrkyttämisestä hänen hoitaessaan kuppapotilaitaan elohopealla. Tällöin Paracelsus vasta-argumentoi kuuluisalla määritelmällään, jonka mukaan "annos tekee myrkyn".
»saks. Was ist das nit gifft ist: alle ding sind gifft und nichts ohn gifft. 
Allein die dosis macht das ein ding kein gift ist. »
»Mikä muka ei ole myrkkyä: kaikki aineet ovat myrkyllisiä eikä mistään puutu myrkkyä. Vasta annos ratkaisee, ettei kyseessä ole myrkky.»
Hän viittasi siihen tosiasiaan, että pienessä määrin hyödylliset aineet voivat olla liiallisina annoksina vaarallisia. Paracelsus ymmärsikin ensimmäisenä lääkkeiden terapeuttisen alueen merkityksen. Siksi hän vaatikin lääkeaineiden tarkkaa annostusta juuri niiden yliannostuksen vaarallisuuden vuoksi. Paracelsus teki uraauurtavaa työtä lääketieteellisen kemian parissa. Hän otti lääkinnässä käyttöön vanhojen tunnettujen lääkeaineiden lisäksi elohopean, raudan, lyijyn, arsenikin, rikin ja kuparisulfaatin. Pitkälti hänen vaikutuksestaan kemia otettiin uudeksi oppiaineeksi yliopistojen lääketieteellisissä tiedekunnissa.
»kemian tarkoituksena ei ole tehdä kultaa, vaan lääkeaineita.»
Paraselsus otti ensimmäisenä laajamittaiseen käyttöön nukutusaineeksi oopiumtinktuurin eli laudanumin ja toi sen farmakopean rohdokseksi.
Paracelsus kaunokirjallisuudessa

Mika Waltari on kirjoittanut näytelmän Paracelsus Baselissa. Näytelmän henkilöt ovat suurimmaksi osaksi historiallisia, ja myös monet sen tapahtumat perustuvat tutkittuun historiaan. Siinä Paracelsus kuvataan miehenä, joka puolustaa tieteen vapautta ja riippumattomuutta kirkosta, empiiristä tutkimusta sekä kansankielen käyttöä latinan asemesta. Paracelsuksen parannusmenetelmät eivät perustu koululääketieteeseen vaan kansan tietoon, ja hän on kokeillut yrttejä ja menetelmiä itseensä varmistaakseen niiden tehon. Panu Rajalan mukaan hänen metodinsa muistuttavat nykyaikaisia, vaihtoehtoisia hoitomuotoja. Hänessä on sekä huijarin että neron ominaisuuksia. Paracelsus Baselissa aukaisi uraa Waltarin laajoille historiallisille romaaneille, etenkin Mikael Karvajalalle, jossa Paracelsus myös esiintyy.
Kirjallisuutta

Eskelinen, Kirsi: Magiasta lääketieteeseen – tiede ja usko 1500–1700 -luvun taiteessa.  Helsinki:  Sinebrychoffin taidemuseo, 2004.  ISBN 951-53-2571-4
Peldan Kerttu: Suomen Farmasian Historia.  Helsinki:  Suomen Farmaseuttinen Yhdistys, 1967.