stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Konneveden tutkimusasema
Tutkimustoiminta

Tutkimusaseman toiminnan aikana (vuosina 1983–2020) on valmistunut yli 50 väitöskirjatutkimusta evoluutio- ja käyttäytymisekologian alalta. Tutkimuksessa painottuu kokeellinen tutkimus. Konneveden tutkimusasemalla on mahdollista tutkia kenttäkokeiden avulla eliöitä niiden luonnollisessa elinympäristössä, mikä ei ole mahdollista yliopiston kampuksella.
Tutkimuskohteina ovat olleet nisäkkäät, linnut, selkärangattomat ja kalat. Erityisinä tutkimuslajeina ovat olleet muun muassa metsämyyrä (Myodes glareolus) ja jokihelmisimpukka (Margaritifera margaritifera). Keskeiset tutkimusteemat ovat käsitelleet tutkimuskohteiden elinkiertoa, lisääntymisbiologiaa, peto-saalis -suhteita ja lois - isäntä -suhteita. Esimerkkinä lois-isäntä -suhteesta simpukan toukat elävät kehityksensä alkuvaiheessa loisina kalan kiduksissa.
Aseman ensimmäisen johtaja dosentti Jussi Viitala aloitti pikkunisäkkäiden ja erityisesti myyrätutkimuksen. Myyrätutkimus asemalla on sittemmin jatkunut ja siitä on kehittynyt evoluutio- ja käyttäytymisekologian huippututkimusta, jota on tehnyt kaksi tutkimusryhmää.
Professori Rauno Alatalon aikana 1990-luvulla muotoutui vahva tutkimusperinne, jossa kokeellisen käyttäytymisekologian ja evoluutioekologian tutkimuksen avulla testataan tutkimushypoteeseja. Ekologit ovat pitkään tutkineet asemalla lintuja, hämähäkkejä ja myyriä. Niiden ohella on tutkittu kaloja. Professori Alatalon johdolla tehtiin laajoja kirjosieppojen ja tiaisten pesintätutkimuksia. Kenttätutkimusjakso päättyi heinäkuussa "pöntönpolttajaisiin", joissa käytöstä poistuneet linnunpöntöt poltettiin. Alatalon jälkeen ekologista tutkimusta on jatkanut mm. akatemiaprofessori Johanna Mappes, jonka tutkimuksista merkittävä osa on tehty Konneveden asemalla.
Kun aseman tutkimushalli valmistui vuonna 1998, se mahdollisti akvaattisen ekologian tutkimuksen. Alan merkittävin tutkija oli edesmennyt professori Tellervo Valtonen. Valtosen työtä ovat sittemmin jatkaneet kalaloisten tutkijat Jouni Taskinen ja Anssi Karvonen.
Vuodesta 2016 asemalla on ollut käynnissä jokihelmisimpukan eli raakun suojelubiologiaan liittyvä tutkimustyö, jossa asemalle on tuotu simpukoita kuntoutumaan. Uhanalaisen raakun kantojen turvaamiseksi tutkimusryhmä professori Jouni Taskisen johdolla on tutkimuslaitoksessa tutkinut simpukoita. Koejärjestelyissä simpukat ovat alkaneet lisääntyä ja ensimmäiset poikaset voitiin istuttaa luontoon kesällä 2020.
Historiaa

Konneveden tutkimusasema perustettiin vuonna 1983 Konnevesi–järven ja sen laskujoen, Siikakosken, välisellä niemekkeelle. Aseman vihkiäisiä vietettiin maaliskuussa 1983. Tosin aseman perustamistoimet oli aloitettu jo aiemmin. Tutkimusaseman syntymisprosessin keskeisiä vaikuttajia olivat professorit Pauli Bagge ja Mikko Raatikainen. Aluksi sopivaa paikkaa kartoitettiin professori Raatikaisen kotikunnasta Pihtiputaalta, mutta sopivaa paikkaa ei löytynyt. Viimein perustamispaikaksi valikoitui Konneveden Siikakoskella sijaitseva viiden hehtaarin pientila. Aseman tilukset ostettiin kolmelta sisarukselta, joista viimeinen asui tutkimusaseman toiminnan ensimmäisinä vuosina mökkirakennuksessa, joka sittemmin on ollut aseman majoituskäytössä.
Tutkimusaseman rakennuskanta on muodostunut kahden rakennusvaiheen aikana. Alkuperäiseen kokonaisuuteen kuuluvat päärakennus, toimisto-, keittiö- ja ruokasalirakennus, opiskelija-asuntola sekä vanha sauna. Myöhemmin asema on laajentunut, kun toisessa vaiheessa rakennettiin lisää asuintiloja aseman vakinaisille tutkijoille ja asemalla vierailevien tutkijoiden käyttöön. Tutkimustoiminnan käyttöön rakennettiin vuonna 1998 tutkimushalli, jossa on tilat eläinten tutkimiseen. Se oli aikanaan Suomen ensimmäinen kokeellisen ekologian tutkimukseen tarkoitettu tutkimushalli. Tutkimusaseman rannassa on myös vapaa-ajankeskus ”Kota”. Vuonna 2014 valmistui uusi rantasauna ”Teerikukko”.
Tutkimusaseman lähistölle perustettiin vuonna 2014 Etelä-Konneveden kansallispuisto, jolla on nykyisin suuri merkitys aseman tutkimustoiminnalle.
Konneveden tutkimusaseman johtajina ovat toimineet:
1983–2005 Jussi Viitala
2005–2021 Hannu Ylönen
2021–     Jouni Taskinen
Aiheesta muualla

Konneveden aseman kartta (Arkistoitu – Internet Archive) (PDF).
Aseman tutkimustoiminnasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Jyväskylän kansainvälinen ekologian talvikoulu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Paavo Konsén

Paavo Erkki Konsén (19. toukokuuta 1893 Jämijärvi – 6. elokuuta 1927 Helsinki) oli suomalainen jääkärikapteeni.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja Viktor Aleksander Konsén ja Edla Maria Hällström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Lempi Charlotta Södermanin kanssa.
Opinnot

Konsén kävi viisi luokkaa Tampereen klassillisesta lyseota ja Tampereen kauppaopiston sekä suoritti yksityisesti seitsemännen luokan Tampereen lyseossa vuonna 1926.
Jääkärikausi

Konsén työskenteli konttoristina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 5. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Konsén saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan lähettiupseeriksi 1. Jääkärirykmentin esikuntaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Konsén palveli sisällissodan jälkeen toimistoupseerina Yleisesikunnassa. Armeijasta hän erosi 10. kesäkuuta 1921 ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. kesäkuuta 1921 ja hänet sijoitettiin päälliköksi Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin VII alueelle, josta hän siirtyi 1. tammikuuta 1925 alkaen Mäntän suojeluskunnan paikallispäälliköksi. Hänet määrättiin 30. kesäkuuta 1925 astumaan armeijan vakinaiseen palvelukseen ja hänet sijoitettiin Autopataljoonan 1. komppanian päälliköksi. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. elokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Ruotsin miekkaritarikunnan 1. lk. ritarimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Komisario Palmu

| Komisario Palmu |
| --- | --- |
 Joel Rinne näytteli Komisario Palmua neljässä elokuvassa.
Luoja(t):  Mika Waltari
Näyttelijä(t):  Joel Rinne
Ensi- esiintyminen:  Kuka murhasi rouva Skrofin? (1939)
Viimeinen esiintyminen:  Levätkää rauhassa, komisario Palmu (2021)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Frans J. Palmu
Status:  komisario
Ammatti:  poliisi
Sukupuoli:  mies
Asuinpaikka:  Helsinki
Suhteet
Tutut:  Väinö Kokki   Toivo Virta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Komisario Palmua elokuvissa esittänyt Joel Rinne, kirjailija Mika Waltari ja Palmu-elokuvia ohjannut Matti Kassila vuonna 1962.
Komisario Palmu (koko nimeltään Frans J. Palmu) on päähenkilö Mika Waltarin rikosromaaneissa Kuka murhasi rouva Skrofin? (1939),  Komisario Palmun erehdys (1940) ja Tähdet kertovat, Komisario Palmu (1962). Palmu on kirjoissa noin 60-vuotias helsinkiläinen rikoskomisario. Hänen lähimmät työtoverinsa ovat ylietsivä Väinö Kokki ja teosten minä-kertoja, poliisimies Toivo Virta.
Palmu-romaaneista Kuka murhasi rouva Skrofin? sai pohjoismaisen dekkaripalkinnon. Matti Kassila ohjasi Waltarin kolme Palmu-romaania elokuviksi 1960-luvun alussa ja teki myöhemmin oman käsikirjoituksensa pohjalta vielä neljännen Palmu-elokuvan. Elokuvissa Palmua esittää näyttelijä Joel Rinne, Kokkia Leo Jokela ja Virtaa Matti Ranin. Teatterissa Palmua ovat esittäneet Aimo Räsänen, Mikko Kivinen, Esko Roine, Ismo Sievinen, Kari Väänänen, Marko Honkanen, Taneli Mäkelä.
Suomen dekkariseura kiinnitti vuonna 2005 Helsingin Kruununhaassa osoitteessa Rauhankatu 11 sijaitsevan asuinkerrostalon seinään muistolaatan, jossa lukee: ”Tässä talossa asui kotimaisen dekkarin klassikkohahmo komisario Palmu”. Palmun kotiosoitetta ei mainita Waltarin kirjoissa, mutta elokuvassa Kaasua, komisario Palmu! (1961) nähdään Palmun kotitalon porraskäytävä, jonka elokuvaharrastajat tunnistivat Rauhankatu 11:ksi.
Palmu-kirjojen pohjalta tehdyt elokuvat

Palmu-elokuville on tyypillistä draaman ja komedian onnistunut yhdistäminen. Ne ovat myös suomalaisen elokuvahistorian ansioituneimpiakenen mukaan? Helsinki-kuvauksia, joissa Helsinkiä kaupunkina esitellään monipuolisesti, elävänä organismina ja ajoittain kantaa ottavasti.
Matti Kassila kirjoitti Komisario Palmun erehdyksen käsikirjoituksen, ja elokuvan ensi-ilta oli syksyllä 1960. Heti sen jälkeen Suomen Filmiteollisuuden kilpailijaksi kohonnut Fennada-Filmi osti palkintoromaanin Kuka murhasi Rouva Skrofin? filmausoikeudet. Kassila houkuteltiin elokuvan ohjaajaksi, ja hän teki käsikirjoituksen yhdessä Kaarlo Nuorvalan kanssa. Romaanin alkuperäinen nimi muutettiin elokuvamaisemmaksi, ja Kaasua, komisario Palmu! valmistui seuraavana syksynä.
Kahden Palmu-elokuvan menestyksen vuoksi tuotantoyhtiö halusi tehdä aiheesta kolmannenkin elokuvan. Mika Waltarin Palmu-kirjat olivat ilmestyneet vuosina 1939 ja 1940, eikä niitä ollut enempää kuin nuo kaksi. Ohjaaja ja tuottaja pyysivät Waltaria tekemään käsikirjoituksen uutta elokuvaa varten. Waltari myöntyi pyyntöön, ja kolmen viikon kuluttua hän soitti Kassilalle ja ilmoitti tehneensä tarinan romaanin muotoon. Niinpä kertomus ilmestyi sekä kirjana että elokuvana. Tähdet kertovat, komisario Palmu tuli markkinoille vuonna 1962. Waltari kertoi, että tämän kirjan ja siitä tehdyn elokuvan ansiosta hänen kauan kestänyt taiteellinen umpikujansa aukesi. Viimeiseksi jääneen suurromaanin Ihmiskunnan viholliset kirjoittaminen alkoikin sujua.
Neljäskin Palmu-elokuva oli lähellä toteutumistaan vuonna 1963. Käsikirjoitus Lepäisit jo rauhassa, komisario Palmu valmistui, mutta työn toteutuminen kariutui vuosien 1963–1965 näyttelijälakkoon, eikä käsikirjoitusta siirretty valkokankaalle. Matti Kassila piti käsikirjoitusta myös hankalana sovittaa elokuvaksi, koska se sisälsi hänen mielestään paljon dialogia ja vähän tapahtumia. Suunnitteilla oli myös Komisario Palmu -sarja televisioon, mutta sekin kaatui samaan lakkoon.
Waltarin henkilöhahmojen pariin palattiin vielä vuonna 1969, tällöin aivan uuden tarinan puitteissa. Elokuvan Vodkaa, komisario Palmu käsikirjoitus oli Matti Kassilan ja Georg Korkmanin, Waltarilla ei ollut enää mitään tekemistä tämän viimeisen elokuvan kanssa.
Vuoden 2021 tammikuussa Renny Harlin ilmoitti ohjaavansa uuden komisario Palmu -elokuvan. Sen on määrä saada ensi-iltansa vuonna 2024. Elokuva perustuu Mika Waltarin Lepäisit jo rauhassa, komisario Palmu  -alkuperäistekstiin ja käsikirjoitusta on tekemässä Waltarin lapsenlapsi Joel Elstelä.
Näytelmät

"Kaasua, komisario Palmu" ja "Komisario Palmun erehdys" on muokattu näytelmiksi 2000-luvulla ja niitä on esitetty useissa teattereissa. Syksyllä 2021 sai ensi-iltansa "Levätkää rauhassa, komisario Palmu".
Kirjat

Kuka murhasi rouva Skrofin? (1939)
Komisario Palmun erehdys (1940)
Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962)
Elokuvat

Komisario Palmun erehdys (1960)
Kaasua, komisario Palmu! (1961)
Tähdet kertovat, komisario Palmu (1962)
Vodkaa, komisario Palmu (1969)
Komisario Palmu (2024)
Kirjallisuutta

Järvelä, Juha & Vallittu, Marjo: Komisario Palmun jäljillä.  Helsinki:  Avain, 2014.  ISBN 978-952-304-040-3
Aiheesta muualla

Jussi Karjalainen, Waltari ja Kassila löysivät loistavia Palmuja Helsingistä, (Arkistoitu – Internet Archive) Avek-lehti 2/08 1.10.2008 s. 14
Konsonanssi ja dissonanssi

Konsonanssi ja dissonanssi musiikillisinä termeinä voivat viitata joko harmoniaan, sointuun tai intervalliin. Yksinkertaistetusti konsonanssi tarkoittaa sitä, että kaksi yhtä aikaa soivaa säveltä kuulostavat sopusointuiselta ja miellyttävältä, sävelet niin sanotusti sulautuvat toisiinsa. Dissonanssi puolestaan kuulostaa jännitteiseltä ja riitasointiselta.
Käsitykset siitä, mitkä soinnut ja intervallit luetaan konsonansseiksi ja mitkä dissonansseiksi, ovat eri aikoina vaihdelleet. Länsimaisessa musiikissa luetaan kuitenkin tavallisesti 
konsonanssisiksi intervalleiksi puhdas oktaavi, kvartti ja kvintti sekä suuri ja pieni terssi ja seksti.  Dissonansseja ovat muut intervallit: suuri ja pieni sekunti ja septimi sekä kaikki ylinousevat ja vähennetyt intervallit, muun muassa tritonus eli ylinouseva kvartti/vähennetty kvintti, jota pidettiin vielä keskiajalla Euroopassa paholaiseen viittaavana intervallina. Soinnuista konsonansseja ovat vain duuri- ja mollikolmisointut, joissa on ainoastaan konsonoivia intervalleja; kaikki muut ovat dissonansseja eli riitasointuja. Joidenkin määritelmien mukaan duuri- ja mollikolmisoinnuissakin vain perusmuotoinen kolmisointu tai soinnun terssikäännös ovat konsonoivia, mutta kvinttikäännös dissonoiva, koska bassossa oleva kvintti muodostaa ylempänä olevan perussävelen kanssa kvartin, jota pidetään joissakin tapauksissa riitasointisena.
Konsonanssia ja dissonanssia pidetään usein vastakohtina toisilleen. Kun dissonanssi koetaan epävakaaksi, konsonanssi edustaa vakautta ja tehoa, jota ei tarvitse purkaa tai käsitellä. Tonaalisessa musiikissa perinteisesti jännitteiset intervallit pyrkivät etenemään vakaampaan intervalliin eli dissonanssit purkautuvat konsonanssille.
Konsonanssi

Konsonansseiksi luetaan yleensä intervallit, joissa sävelten taajuuksien suhteet voidaan ilmaista pelkästään kokonaislukujen 1 - 6 avulla. Musiikinteoriassa konsonanssit jaetaan perinteisesti kahteen ryhmään: avosävyisiin ja sointusävyisiin.
Avosävyiset, eli puhtaat intervallit  ovat tonaalisessa musiikissa priimi (1:1), kvartti (3:4), kvintti (2:3) ja oktaavi (1:2). Keskiajan Euroopan moniäänisessä musiikissa puhtaita avosävyisiä intervalleja kutsuttiin myös täydellisiksi intervalleiksi. Tuolloin harmonisesti täydellisinä pidettiin ainoastaan puhdasta kvinttiä ja oktaavia. Sointusävyisiksi eli toiselta nimeltään epätäydellisiksi intervalleiksi luetaan terssi ja seksti joko suurina tai pieninä. Terssiä alettiin pitää sopusointuisena konsonanssina vasta myöhäiskeskiajalla.
On huomattava, että eri tyyleissä ja historian ajanjaksoina käsitys dissonanssista ja konsonanssista on muuttunut. Konsonanssien ja dissonanssien kontekstisidonnaisuus tulee ilmi esimerkiksi siitä, että puhdas kvartti voi olla kontekstista riippuen sekä dissonoiva että konsonoiva.  Esimerkiksi suurimmassa osassa ”klassista musiikkia” se luokitellaan dissonoivaksi, kun se esiintyy kappaleessa kontrapunktin tavoin ja kun kaksiäänisessä teoksessa muu ympäristö on konsonoivaa. Kaksiäänisessä dissonoivassa ympäristössä se saatetaan kuitenkin luokitella konsonoivaksi.
Dissonanssi

Dissonanssi eli riitasointu on musiikinteorian käsite, joka kuvaa samanaikaisten tai peräkkäin soivien äänten 'yhteensopimattomuutta'. Dissonoivan jännitteen odotetaan tonaalisen musiikkiperinteen mukaan yleisesti purkautuvan.
Dissonansseiksi on yleisesti nimetty pienet ja suuret sekunnit ja septimit sekä tritonus (ylinouseva kvartti), vaikka harva enää pitääkään esim. suurta sekuntia tai septimiä dissonanssina. Dissonanssit on mahdollista jakaa myös teräviin ja pehmeisiin, mutta jako koskee lähinnä atonaalista musiikkia. Teräviä dissonansseja ovat pieni sekunti ja suuri septimi. Vähennetyt ja ylinousevat, jotka ovat diatonisen asteikon ulkopuolisia intervalleja, pidetään tonalisuudessa yleisesti dissonansseina, kun taas jazzmusiikissa ja rytmimusiikissa yleisesti tritonuksen eli ylinousevan kvartin ei odoteta purkautuvan, joten se on neutraali. Dissonanssien on ajateltu olevan kovia ja siksi niiden avulla on pyritty ilmaisemaan esim. kipua, kärsimystä ja konflikteja. Dissonanssin ja konsonassin perusidea tunnetaan jossain muodossa kaikissa musiikkitraditioissa, joissa on melodian, harmonian ja tonaliteetin käsitteet. Historian kuluessa yhä useammat intervallit on alettu kuulla konsonoivina.
Psykoakustisella dissonanssilla viitataan dissonanssin minkä tahansa äänten välillä joiden osa-äänesten väli tuottaa havaittavaa huojuntaa. Aistimuksellinen dissonanssi ja sen kaksi ilmentymää huojunta ja karheus ovat molemmat läheisesti kytköksissä äänen signaalin värähdyslaajuuden (amplitudi) vaihteluun. Värähdyslaajuuden vaihtelu kuvaa maksimiarvon  muutosta äänen signaaliin, joka on suhteellinen vertausarvo ja seurausta aallon akustisesta ilmiöstä. Esimerkiksi kaksi yhtä aikaa soitettua ääntä hieman eri taajuuksilla luovat selvästi huojuvan äänen. Ilmiötä pyritään muun muassa länsimaisen taidemusiikin piirissä välttämään, mutta esim. indonesialaisessa gamelan-musiikissa ilmiötä pidetään tavoiteltavana.
Käsitteiden historiaa

Pythagoras (n. 570-495 eaa.) totesi, että konsonanssissa on kysymys sävelten fysikaalisista ominaisuuksista. Pythagoras käytti termiä 'sinfonia' intervalleista, jotka syntyivät soivien kielten pituuksien suhteiden ollessa numeroiden 1 ja 4 välillä. Nämä intervallit käsittivät oktaavin (2:1), kvintin (3:2), kvartin (4:3) sekä tuplaoktaavin (4:1).
Platon muodosti käsityksen 'maailman sielusta' ja sovitti useita eri aineksia yhteen konsonanssin avulla. Hän myös uskoi planeettojen tuottavan konsonansseja niiden liikkuessa kiertoradoillaan. Aristoksenos puolestaan erotti auditiivisen konsonanssi-ilmiön numeroista ja tunnusti konsonanssiksi minkä tahansa intervallin, joka on tuotettu lisäämällä Pythagoran konsonanssiin yksi tai useampi oktaavi. Ptolemaios kritisoi Aristoksenoksen puhtaasti empiiristä lähestymistapaa. Hän säilytti kuitenkin nämä yhdistelmät uudessa luokittelussaan, joka omaksui homofoniset intervallit (oktaavi ja sen duplikaatti) sekä sinfoniset (kvintti, kvartti sekä niiden homofoniset yhdistelmät). Oman ryhmänsä muodostivat myös kvarttia pienemmät, melodioissa käytetyt intervallit sekä intervallit, joita ei hyväksytä melodiaan.
Dissonanssi on ymmärretty ja kuultu eri tavoin eri musiikillisissa perinteissä, kulttuureissa, aikakausissa ja tyyleissä. Varhaisrenessanssin musiikissa kvartin katsottiin olevan dissonanssi, joka pitäisi hajottaa välittömästi. Terssi puolestaan oli puhtain konsonanssi, ja myös sekä suuri että pieni seksti laskettiin lukeutuvaksi konsonansseihin.
Yleisen käytännön mukaan kaikkien dissonanssien tuli olla valmiita ja sitten ratkaistuja, antaen tietä tai palautuen konsonanssiin. Toisistaan erotettiin melodinen ja harmoninen dissonanssi; dissonoivat melodiset intervallit sisälsivät tritonuksen ja kaikki ylinousevat ja vähennetyt intervallit. Dissonoiviin harmonisiin intervalleihin sisältyivät puolestaan pieni sekunti ja suuri septimi sekä ylinouseva kvartti ja vähennetty kvintti.
1200-luvulla Johannes de Garlandia ehdotti kolminkertaista luokittelua konsonansseihin ja dissonansseihin. Täydellisiin konsonansseihin lukeutuivat priimi ja oktaavi, epätäydellisiin pieni ja suuri terssi ja keskitason (intermediate) konsonansseihin kvartti ja kvintti. Dissonanssit Garlandia jaotteli samalla tavalla: Epätäydelliset (suuri seksti, pieni septimi), täydelliset (pieni sekunti, tritonus ja suuri septimi) sekä keskitason dissonanssit (suuri sekunti ja pieni seksti).
Kontekstisidonnaisuus

Dissonanssin ja konsonanssin kokeminen on muuttunut historian kuluessa paljon, mutta sen kokeminen on myös kulttuurisidonnaista. Ilmiöiden musiikkipsykologiseen kokemiseen vaikuttaa esimerkiksi käytetty viritysjärjestelmä. Länsimaisen musiikkiin koulutettu tai tottunut ihminen kokee usein toisen kulttuurin musiikin (jossa eri viritysjärjestelmä) dissonoivana. Sama ilmiö tulee vastaan esimerkiksi atonaalisessa musiikissa, jossa poiketaan tonaalisesta järjestelmästä. Muita musiikkipsykologiseen kokemiseen vaikuttavia ilmiöitä ovat esimerkiksi sointiväri, intervallin laajuus ja erilaiset harmoniset tilanteet. Historian saatossa teoreetikot ovat kiistelleet siitä onko konsonanssin havaitseminen fysiologinen vai aistimuksellinen ilmiö. Toisaalta taas on pyritty osoittamaan, että konsonanssi on opittu kulttuurinen ilmiö. On huomioitava, että erilaiset näkökulmat eivät kuitenkaan ole välttämättä toisiaan poissulkevia.
Risto Korhonen (matemaatikko)

| Risto Korhonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1975 (ikä 49–50)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  matematiikan professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Joensuun yliopisto (FK 199?, FL 2000, FT 2002)
Väitöstyön ohjaaja:  Ilpo Laine
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Palkinnot:  Väisälän palkinto (2015), Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen (2018–)
Aiheesta muualla
Risto Korhonen, professori
Risto Juhana Korhonen (s. 1975) on suomalainen matemaatikko. Hän toimii Itä-Suomen yliopiston matematiikan professorina.
Korhonen tuli ylioppilaaksi 1994. Hän opiskeli matematiikkaa ja valmistui perustutkinnon (fil.maist.) suoritettuaan edelleen filosofian lisensiaatiksi (2000) ja tohtoriksi (2002). Hänen englanninkielinen väitöskirjansa Joensuun yliopistolle (2002) oli otsikoitu Meromorphic Solutions of Differential and Difference Equations with Deficiencies. Väitöskirjatyön ohjaaja oli professori Ilpo Laine.
Työurallaan Korhonen on toiminut tutkijana (Research Associate) Loughboroughin yliopistossa (2002–2004) sekä Suomen Akatemian postdoc-tutkijana (2004–2006) ja vanhempana tutkijana (2006–2010). Itä-Suomen yliopiston matematiikan professori hän on ollut vuodesta 2010.
Hänen tutkimustyönsä teemoja ovat olleet erityisesti arvojenjakautumisteorian eri ilmentymät ja sovellukset differentiaali- ja differenssiyhtälöiden teorioissa. Hän on käsitellyt julkaisuissaan muun muassa Nevanlinnan teoriana tunnettua meromorfifunktioiden arvojenjakautumisoppia.
Tunnustuksena työstään Korhoselle on myönnetty Suomalaisen Tiedeakatemian Väisälän palkinto (2015). Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen hän on ollut vuodesta 2018.
Aiheesta muualla

Risto Korhosen Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Risto Korhonen. University of Eastern Finland, Department of Physics and Mathematics, Faculty Member (englanniksi) (academia.edu)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Tieteilijät:  Google Scholar  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus  zbMATH 
Muut:  IdRef
Aleksandra Kollontai

| Aleksandra Kollontai> ven. Алекса́ндра Миха́йловна Коллонта́й |
| --- | --- |
 Aleksandra Kollontai
Henkilötiedot
Koko nimi:  Aleksandra Mihailovna Kollontai (ven. Алекса́ндра Миха́йловна Коллонта́й, o.s. Domontovitš, ven. Домонто́вич)
Syntynyt: 31. maaliskuuta (J: 19. maaliskuuta) 1872 Pietari, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 9. maaliskuuta 1952 (79 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  kirjailija ja diplomaatti
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Aleksandra Mihailovna Kollontai (ven. Алекса́ндра Миха́йловна Коллонта́й, o.s. Domontovitš, ven. Домонто́вич; 31. maaliskuuta (J: 19. maaliskuuta) 1872 Pietari – 9. maaliskuuta 1952 Moskova) oli venäläinen marxilainen kirjailija, feministi ja diplomaatti. Hänestä tuli maailman ensimmäinen naispuolinen diplomaattiedustaja vuonna 1923, kun hänet nimitettiin Neuvostoliiton edustajaksi Osloon. Kollontai oli Neuvostoliiton täysivaltainen edustaja (vuodesta 1943 suurlähettiläs) Tukholmassa vuosina 1930–1945, missä asemassa hän toimi välittäjänä Suomen ja Neuvostoliiton rauhantunnusteluissa vuosina 1940 ja 1944.
Tausta

Aleksandra Domontovitšin äiti oli suomalaisen puutavarakauppiaan tytär Aleksandra Aleksandrovna, omaa sukua Masalin ja isä venäläinen keisarillisen armeijan kenraali Mihail Aleksejevitš Domontovitš. Kesät perhe vietti Aleksandran äidinisän Aleksander Masalinin maatilalla Kuusaan hovissa Muolaassa. Aleksandra Kollontai (Šura) valmistui opettajaksi ja oli 1800-luvun lopulla lyhyen aikaa naimisissa pikkuserkkunsa, insinööriupseeri Vladimir Kollontain kanssa. He saivat vuonna 1893 pojan, Mihailin.