Muhammad Ali (Egypti)
Elämäkerta > Sodat osmaneja vastaan

Sulttaani Mahmud II:n ja Muhammad Alin välit viilenivät selvästi Navarinon taistelun jälkeen. Korvaukseksi laivastonsa tuhoutumisesta Muhammad Ali sai vain jo hallitsemansa Kreetan. Lisäksi sulttaani, joka oli kukistanut vanhoilliset janitsaarit vuonna 1826, vaati Muhammad Alia osallistumaan armeijansa uudistusten toteuttamiseen ja kustannuksiin. Muhammad Ali kieltäytyi tekosyitä käyttäen peläten armeijaa käytettävän lopulta itseään vastaan. Samalla hän alkoi valmistautua iskuun sulttaania vastaan. Marraskuussa 1831 30 000 egyptiläistä sotilasta hyökkäsi Syyriaan ja toinen armeija valtasi meriteiste rannikon kaupungit Jaffan ja Akkon. Joukot etenivät edelleen Taurusvuorten läpi Anatoliaan, jossa Muhammad Ali kukisti yksi toisensa jälkeen sulttaanin häntä vastaan lähettämät joukot. Lopullisen tappion sulttani kärsi Konyan taistelussa vuonna 1832. Tie pääkaupunki Konstantinopoliin oli nyt avoin, mutta lopulta Muhammad Ali kieltäytyi yrittämästä kaupungin valtausta ja viimeisen iskun antamaista Osmanien valtakunnalle.  Epävarmuutta herätti etenkin ulkovaltojen mahdollinen suhtautuminen osmanien romahdukseen. Tätä pelkäsi etenkin Iso-Britannia, jota huoletti Venäjän mahdollinen vaikutusvallan kasvu alueella. Loppujen lopuksi myös Muhammad Alin oma identiteetti oli juurtunut syvästi osmanikulttuuriin, eikä hän nähnyt sotaansa niinkään valtakunnan, kuin pikemminkin yksittäisen sulttaanin vastaisena.
Osmanit ja Muhammad Alin solmivat keväällä 1833 rauhansopimuksen, jolla Syyria liitettiin Muhammad Alin valvomiin alueisiin. Sopimuksen mukaan oikeus alueeseen oli uusittava vuosittain. Muhammad Ali sitoutui puolestaan lähettämään suuren vuosittaisen rahasumman pääkaupunkiin. Lopputulos ei ollut yksinomaan hyvä. Sodista kärsineet uudet alueet tuottivat vain vähän, eivätkä kattaneet edes niiden valtauksen kustannuksia. Valtion tuloja verotti myös puuvillan hinnan lasku vuosikymmenn loppupuoliskolla. Hallinnollisia ongelmia syntyi vanhoilillisten syyrialaisten vastustaessa Muhammad Alin uudistuksia.
Vuonna 1839 syttyi uusi sota sulttaani Abdülmecidin osmanien ja Muhammad Alin välille osmanien armeijan hyökätessä Syyriaan. Samaan tapaan kuin aikaisemmassa sodassa, osmanien joukot alkoivat nopeasti kärsiä tappioita. Osmanien koko laivasto loikkasi Muhammad Alin puolelle purjehtien Aleksandriaan. Nyt tilanteeseen puuttuivat kuitenkin Muhammad Alin jo aikaisemmassa sodassa pelkäämät ulkovallat. Egyptiläisvastaista linjaa kannatti etenkin Ison-Britannian ulkopolitiikan tärkeä vaikuttaja Henry Palmerston. Mukaansa britit saivat myös Itävallan ja Venäjän. Egyptillä oli oma eurooppalainen liittolaisensa Ranska, mutta se tarjosi vain diplomaattista tukea. Egyptin talous oli täysin riippuvain ulkomaankaupasta, eikä sen armeijalla ollut toivoa menestyksestä ulkovaltoja vastaan. Brittejä nousi maihin Syyriassa ja heidän laivastonsa purjehti Aleksandrian edustalle. Sodan päätti Lontoossa solmittu rauhansopimus vuonna 1841. Egypti luovutti osmaneille takaisin Syyrian, Kreetan ja Hidžazin alueet. Valtion kauppamonopolit päätti ulkovaltojen ja osmanien kauppasopimus ja rauhansopimus rajoitti Egyptin armeijan 18 000:n mieheen. Toisaalta sama sopimus takasi Muhammad Alin oikeudet ydinalueeseensa, sekä hänen jälkeläistensä oikeuden hallita Eyptissä hänen jälkeensä.