stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William Marrion Branham
Branhamin vierailu Suomessa 1950

William Branham, J. Ern Baxter, Jack Moore, Howard Branham ja Gordon Lindsay matkustivat 6. huhtikuuta 1950 Flagship Scotland -nimisellä lentokoneella Lontooseen, käyden tutustumassa kaupungin historiallisiin muistomerkkeihin, kirkkoihin ja Wesleyn kappeliin, sen jälkeen he matkustivat Pariisin ja tutustuivat sielläkin historiallisiin paikkoihin. Suomeen he saapuivat 14. huhtikuuta laskeutuen Helsingin lentokentälle, jossa heitä oli vastassa helluntaiseurakunnan johtaja Eino Manninen ja sisar May Isaacson, amerikkalaissyntyinen tulkki.
Ensimmäinen kokous pidettiin lauantaina 15. huhtikuuta 1950 klo 19 Messuhallissa, joka oli Suomen suurin kokouspaikka. Paikalle oli saapunut n. 7000 henkeä ja Messuhalli oli ääriään myöten täynnä. Ensimmäisen puheen piti William Baxter, valmistellen ihmisiä ottamaan vastaan parantumisen. Hän kertoi Branhamin kutsumuksesta, kertoen että Branhamilla on lahja, jonka avulla hän tunnistaa sairauden laadun. Branham saapui paikalle vasta 20.30, hän kertoi puheessaan olevansa lähtöisin köyhistä oloista ja kouluja käymätön. Branham kertoi saavansa selville sairauden laadun tarttumalla vasemmalla kädellään sairaan ihmisen oikeaan käteen. Hän kertoi myös pystyvänsä näkemään sairaan ihmisten salaisuudet, joista sairaudet johtuivat. Hänen puheensa jälkeen, alkoi sairaiden parantamistoiminta. Kokoukseen tulijoille oli jaettu kortteja, joiden ilmoittamassa järjestyksessä he saivat tulla Branhamin luokse. Branham huomasi myös penkeissä istuvia ihmisiä ja sanoi heille mitä he sairastavat ja käski sitten heidän lähteä parantuneina koteihinsa. Seuraavien iltojen kokouksiin saapui runsaasti väkeä.
Kuopiossa kokoukset pidettiin Elim-rukoushuoneella, joka oli suurin kokoushuone Kuopiossa. Rukoushuoneen pihamaalle oli pystytetty teltta, johon mahtui joitakin satoja kuulijoita. Kokouksien aikana parantui muutamia sairaita, kuten kuuroja, sokeita, aivoinvalidi ja sokeritautisia.
Kuopiossa parantui mm. 11-vuotias sotaorpo Veera Ihalainen, hän sairasti luutuberkuloosia ja joutui sen vuoksi käyttämään kainalosauvoja. Hän kosketti ohi kulkevan Branhamin takkia ja parantui.
Branhamin vierailu Suomessa 1950 > Kuollut poika herää Kuopiossa

Kun Branhamin seurue lähti katsomasta Puijon näkötornia 21. huhtikuuta 1950, heidän edellään ajanut auto törmäsi kahteen tielle juoksevaan n. 7-8 vuotta vanhaan pikkupoikaan, pojat loukkaantuivat ja menettivät tajunsa, toinen pojista otettiin edellä ajaneeseen autoon ja toinen otettiin Vilho Soinisen ajamaan autoon jossa olivat Branham, Gordon Lindsay ja Jack Moore . Branham koitti matkalla pojan valtimoa ja totesi valtimon pysähtyneen, hän kuunteli pojan sydäntä ja totesi sydämen pysähtyneen, hän totesi, ettei poika hengitä, tämän jälkeen, he pitivät poikaa kuolleena. William Branham ja Gordon Lindsay ja Jack Moore rukoilivat pojan puolesta, muutaman minuutin päästä he näkivät pojan aukaisevan silmänsä. Branham oli nähnyt kaksi vuotta aikaisemmin näyn tästä tapahtumasta ja hän kertoi siitä samana iltana Kuopion Eelimin seurakunnassa pitäessään kokousta.
Branhamin vierailu Suomessa 1950 > Kritiikki Branhamin Suomeen tuloa kohtaan

Kansanedustaja Mauri Ryömä esitti sisäasiainministeri Urho Kekkoselle Branhamin vierailun johdosta kysymyksen: "Onko Hallitus kiinnittänyt huomiota eräiden parhaillaan Helsingissä vierailevien amerikkalaisten "ihmeparantajien" vahingolliseen toimintaan; ja jos on, niin mitä Hallitus aikoo tehdä tällaisen vahingollisen toiminnan ehkäisemiseksi?"
Pieni osa sisäasiainministeri Urho Kekkosen vastauksesta: "Kysymyksen perusteluissa on edellä selostetun toiminnan vahingollisuus nähty lähinnä siinä, että yksinkertaiset, herkkäuskoiset ihmiset ovat maan eri puolilta matkustaneet näihin tilaisuuksiin parantumisen toivossa ja siten aiheuttaneet itselleen tarpeettomia matkakustannuksia minkä ohessa he ovat saattaneet laiminlyödä tai viivytellä pätevään lääkärinhoitoon turvautumista, jolloin heidän todelliset paranemismahdollisuutensa ovat voineet huonontua. Ihmeparantajien toimintaa tarkkailtaessa ei voikaan välttyä vaikutelmalta, että huomattava osa tilaisuuksiin saapuneista on lähtenyt matkalle hakeakseen parannusta ruumiillisille sairauksilleen ja että ainakin suurin osa näistä on tehnyt matkansa kokonaan turhaan. Luotettavasti on ainakin selvittämättä toistaiseksi onko edes yhtään todellista paranemista näissä tilaisuuksissa tapahtunut, joskin useat henkilöt ovat sellaisista kertoneet." '
Branhamin vierailu Norjassa 1950

Suomesta William Branham matkusti Norjaan Osloon. Norjan Lääkintöhallituksen kehotuksesta Oslon poliisilaitos oli kieltänyt parantamiskokoukset. Kaupungin saarnaajat, joita oli tuolloin 200, esittivät vastalauseen Lääkintöhallitukselle.
Branhamin vierailu Ruotsissa 1950

William Branham piti useita kokouksia Göteborgissa, yhden kokouksen Jönköpingissä ja viisi kokousta Örebrossä. Seuraavat kokoukset pidettiin Örnsköldvikissä ja sitten Tukholmassa, jossa sijaitsi tuon ajan suurin helluntaiseurakunta, jossa oli 6500 aktiivista jäsentä ja 5000 pyhäkoululaista.
Branhamin vierailu Etelä-Afrikassa 1951

William Branham vierali Durbanissa Etelä-Afrikassa 1951, pitäen kokouksia 11 kaupungissa, puhuen n. 500 000 ihmiselle. Branhamin Greyvillessa pitämässä kokouksessa kävi 45 000 ihmistä.
Talousvaikeudet ja opin muuttuminen

1950-luvun puolivälissä suurimman helluntaiherätyksen suuntaus Assemblies of God julisti David du Plessisin johdolla William Branhamin harhaoppiseksi, koska tämä uskoi "Jeesus Yksin" -oppiin. William Branham ei varsinaisesti hylännyt kolminaisuutta: hän näki katolilaisen uskontunnustuksen olleen epäraamatullinen sakramentti, jossa kaste tapahtuu "kolmeen nimeen", Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen. Branham uskoi kyseisen sakramentin olevan katolilaisuuden eräs harhaoppi, joka Nikean kirkolliskokouksessa hyväksyttiin katolisen eliitin toimesta. Branhamin mukaan kaste Jeesuksen Kristuksen nimeen on vain pätevä, koska tuossa nimessä tulee esiin kolme Jumalan persoonaa, Jeesuksessa Kristuksessa, eikä nimikkeissä Isä, ja Poika, ja Pyhä Henki. Hänen mielestään Jumala ilmaisi itsensä Isänä, poikana ja Pyhänä Henkenä, ei sakramenttina, jonka helluntaiherätyskin oli kopioinut Paavin kirkolta.
Branhamin toiminta vaikeutui v. 1955 lähtien, jolloin hän velkaantui Kalifornian kokouksiensa vuoksi 15 000 dollaria. Hallitus vaati häntä maksanaan veroja 40 000 dollarin edestä
Branham uskoi, että Jumala oli lähettänyt hänet Laodekian seurakunta-ajan profeetaksi. 1950-luvun lopulla Branham alkoi nimittää opetustaan palautetuksi evankeliumiksi.
Branham oli 28. helmikuuta 1963 metsästämässä Arizonassa Tucsonin alueella, kun koki seitsemän enkelin ilmestymisen. Enkelit selittivät hänelle ilmestyskirjan seitsemän sinetin salaisuudet.
Branhamilla oli oppi siitä, ettei Jeesus kantanut meidän syntejämme. Branham opetti, että "synnin lika palaa välittäjän (Kristuksen) toimesta aikakausien kautta takaisin syyttäjään (saatanaan) iskeytyen häneen. Jokainen synnin molekyyli palaa saatanaan ja pysyy hänen päällä tuomiopäivään saakka, jossa iankaikkisena kohtalona on viskaaminen tulijärveen."
Branham opetti kasteen Jeesuksen nimeen olevan pelastuksen ehtona.
Kuolema

Branhamin ajaessa Meda ja Sarah kyydissään kotiinsa 18. joulukuuta 1965. 20:15 Branhamin autoa vastaan ajoi 22-vuotias Jimmie Ramos, joka oli juovuksissa. Ramos törmäsi Branhamin autoon. Ramos kuoli onnettomuudessa. Hänen kyydissään ollut Rodolfo Melendez loukkaantui vakavasti ja Raynaldo Melendez ja Daniel Cocanegra loukkaantuivat lievemmin. Branhamin poika, Billy Paul ajoi omalla autollaan isänsä auton edellä. Hänellä oli kyydissään Joseph ja hänen poikansa Paul. Billy onnistui välttämään törmäyksen.
Branhamin pää, vasen jalka ja käsi loukkaantuivat onnettomuudessa vakavasti ja myös useita luita murtui. Hänen irrottamiseen autosta kului noin 45 minuuttia. Ensin Branham vietiin sairaalaan Frionaan ja hänestä otettiin röntgenkuvat. Todettiin, että häntä ei voitu hoitaa Frionassa ja hänet siirrettiin Amarilloon. Branham tarvitsi nopeasti verensiirron - hänen verenpaineeksi mitattiin Billy Paul Branhamin kertomuksen mukaan nolla. Branhamin veriryhmä oli harvinainen ja verta jouduttiin hakemaan toisesta kaupungista. Verta annettiin kahdeksan tunnin ajan. Lääkärit epäilivät, että hänellä oli joko veritulppa tai aivohalvaus. Veri ei kuitenkaan mennyt kaulasuonen läpi ja aivoissa olevaa turvotusta yritettiin vähentää lääkkeillä.
William Branham oli koomassa kuuden päivän ajan, kunnes hän menehtyi sairaalassa Texasin osavaltiossa Amarillon kaupungissa 24. joulukuuta 1965. Myös Branhamin vaimo Meda loukkaantui vakavasti onnettomuudessa ja kuoli 11. huhtikuuta 1966. Sarah Branham oli sairaalassa kaksi kuukautta.
Kritiikki

Branhamia kritisoitiin hänen kristillisyydestä selvästi poikkeavan opetuksen tähden. Myös hänen kokemansa enkeli-ilmestykset herättivät kummastusta. Branham opetti muun muassa, että osa ihmisistä on Eevan ja käärmeen lapsia, joilla ei ole mahdollisuutta pelastua. Hän uskoi olevansa viimeisen ajan sanansaattaja, Elia.lähde?
Aiheesta muualla

William Branhamin saarnoja suomenkielellä
Yliluonnollista: William Branhamin elämä, kirjoittanut Owen Jorgensen
Kriittinen artikkeli Branhamista
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 2 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef 
William Branhamin perhe.
Branhamin kokous St. Louisissa.
William Branhamin kokous Messuhallissa 18.4.1950
William Branhamin kokouksen jonottavia messuhallin ulkopuolella 1950.
William Branhamin kokousta Messuhallin ulkopuolella kuuntelemassa olevia ihmisiä 1950.
William Branham ja tulkki May Isaacson Messuhallissa 18.4.1950
William Branham Kuopiossa Puijon ravintolan edessä 1950.
Clara Bow

| Clara Bow |
| --- | --- |
 Clara Bow (1932)
Henkilötiedot
Koko nimi:  Clara Gordon Bow
Syntynyt: 29. heinäkuuta 1905 New York City, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 27. syyskuuta 1965 (60 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Rex Bell (vih. 1931; k. 1962)
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  The ”It” Girl   The Brooklyn Bonfire
Aktiivisena:  1921–1933
Merkittävät roolit:   Synti joka houkuttelee  Jokin  Hula 
Palkinnot
  George Eastman -palkinto  1957 ansiokkaasta elokuvaurasta  Hollywood Walk of Fame  1960 työstä viihdeteollisuudessa  Postimerkki  1994 Al Hirschfeldin suunnittelema  
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Clara Gordon Bow (29. heinäkuuta 1905 New York City, New York – 27. syyskuuta 1965 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdys­valtalainen elokuvanäyttelijä ja yksi historian kuuluisimmista mykkäelokuvan aika­kauden tähdistä. Clara Bow nousi supertähteyteen 1920-luvulla, jolloin hän oli johtavia flapper-tyttöjä Colleen Mooren ja Louise Brooksin rinnalla.
Bow näytteli 46:ssa mykkä- ja 11:ssä ääni­elo­kuvassa vuosien 1922–1933 välillä. Monet hänen varhaisista elo­kuvistaan ovat kuitenkin kadonneet. Bow’ta pidetään ensimmäisenä amerikkalaisena ja 1920-luvun johtavana seksisymbolina, joka hänestä tuli vuoden 1927 elo­kuvan Jokin jälkeen. Sama elo­kuva loi myös termin ”The It Girl”, joka tarkoittaa hetken suosituinta seksikästä nais­tähteä, joista Bow oli alkuperäinen ja ensimmäinen. Bow oli Hollywood-näyttelijä, jonka jokainen elo­kuva­studio halusi mukaan tuotantoihinsa ja jonka elo­kuvia yleisö palvoi ja halusi nähdä lisää. Hän oli myös median suosikki. Tähteytensä huipulla Bow sai parhaimmillaan yli 45 000 ihailijakirjettä kuukaudessa.
Bow vetäytyi hetkeksi elo­kuva-alalta avioiduttuaan vuonna 1931. Pari muutti maatilalle Nevadaan, jossa he perustivat perheen. Bow’n viimeinen elokuva Hoop-La julkaistiin vuonna 1933. 1940-luvun lopussa hänellä todettiin skitsofrenia, jolloin hän joutui psykiatriseen hoitoon. Bow kuoli 60-vuotiaana syyskuussa 1965 sydän­kohtaukseen unohdettuna suuruutena. Hänellä on elo­kuva­urastaan tähti Hollywood Walk of Famella.
Clara Bow oli naimisissa näyttelijä Rex Bellin kanssa vuodesta 1931, ja he saivat kaksi poikaa. Avio­liitto päättyi Bellin kuolemaan vuonna 1962.
Ura > Ensimmäiset äänielokuvat ja musikaalit 1929–1930

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Hän oli Hollywoodin suosituin naistähti ja hän sai 30 000 fanikirjettä kuukaudessa. Mutta hän tiesi jo olevansa lopussa. | ” |
– Louise Brooks tavattuaan Bow’n äänielokuvaharjoituksissa
Villikissa oli Bow’n ja Paramountin ensimmäinen äänielokuva. Bow oli saanut vain kaksi viikkoa aikaa valmistautua ensimmäiseen äänirooliinsa, kun taas Metro-Goldwyn-Mayer oli antanut omalle tähdelleen, Greta Garbolle, peräti kaksi vuotta aikaa valmistautua omaan äänielokuvadebyyttiinsä. Villikissasta julkaistiin myös mykkäversio niihin elokuvateattereihin, joissa ei ollut vielä äänielokuvien esittämiseen tarvittavia laitteita. Elokuva sai sekalaiset arvostelut, ja etenkin Bow’n brooklyniläisaksentti sai kritiikkiä osakseen. Erään arvostelijan mukaan hänen äänensä oli ”pehmeä kontra-altto, napakka ja luonnollinen”, kun taas toisen mukaan hänellä oli ”karski äänensävy, joka ei ole kovin kevyttä herkille tärykalvoille”. Variety kirjoitti Bow’n äänen olevan ”tarpeeksi hyvä” selvitäkseen siirtymisessä mykkäelokuvasta äänielokuvaan. Suurin osa mediasta piti Bow’ta kaikesta huolimatta kelvollisena äänielokuvanäyttelijänä. Sekalaisista arvioista huolimatta Villikissa oli yleisömenestys.
Kun äänielokuva alkoi tehdä tuloaan 1920-luvun lopulla, moni mykän kauden filmitähti epäonnistui siirtymisessä vanhasta trendistä uuteen. Bow’n äänenlaatu ja brooklyniläisaksentti eivät olleet ongelma hänelle itselleen, ihailijoilleen tai Paramountille. Vastoin yleistä luuloa, Bow’n ääni ei tuhonnut hänen elokuvauraansa. Todellisuudessa hän ei hyväksynyt tätä mullistavaa uutuutta, kuten eivät esimerkiksi Charlie Chaplin ja monet muutkaan mykkäelokuvien tähdet. Bow sanoi vihanneensa äänielokuvia ja kokeneensa suuria epäluuloja niitä kohtaan. Äänielokuvat olivat hänen mielestään ”jäykkiä ja rajoittavia”. Lisäksi Bow kärsi mikrofonikammosta, josta ei aluksi päässyt eroon. Silminnähden hermostunut Bow joutui tekemään monia uusintaottoja Villikissan kuvauksissa, koska hänen silmänsä olivat vaeltaneet koko ajan yläpuolella roikkuneeseen mikrofoniin.
Bow piti asemansa Hollywoodin suurimpana kassamagneettina äänielokuvien Villikissa, Vaarallisia muotoja ja Tavaratalon tuulispää ansiosta. Lokakuussa 1929 Bow kuitenkin kertoi olevansa hermorauniona ja saavuttaneensa murtumispisteen. Tuolloin hän myös käytti rauhoittavia lääkkeitä.
Bow oli vuoden 1930 toiseksi suurin kassamagneetti, jolloin hän esiintyi elokuvissa Paramount on Parade, True to the Navy, Lempeä ja miljonäärejä sekä Hänen hääyönsä. Hän oli nyt laajentanut skaalaansa myös musikaaleihin. ”All-star”-musikaalielokuvassa Paramount on Parade Bow teki harvinaisen laulunumeron ”I’m True to the Navy Now”. Lempeä ja miljonäärejä -elokuvassa hän lauloi kappaleet ”Believe It or Not, I’ve Found My Man”, ”Love Among the Millionaires”, ”Rarin’ to Go” ja ”That’s Worth while Waiting for”.
Ura > Elokuvauran loppu

Bow allekirjoitti 28. huhtikuuta 1932 kahden elokuvan sopimuksen Fox Film Corporationin kanssa. Kyseiset elokuvat, Rajua rakkautta (1932) ja Hoop-La (1933), jäivät hänen viimeisikseen. Bow sai kustakin elokuvasta palkaksi 250 000 dollaria. Bow on maininnut Rajua rakkautta -elokuvan henkilökohtaiseksi suosikikseen. Kriitikot ylistivät Bow’n roolisuoritusta ja vaikka elokuva ei kokonaisuutena saanut hyvää vastaanottoa, se oli kuitenkin yleisömenestys. Bow sai kiitettävät arvostelut myös joutsenlaulukseen jääneestä Hoop-La -elokuvasta, joka sekin oli yleisömenestys. Vaikka Bow’n viimeiset elokuvat menestyivät hyvin, hän ei tuntenut enää intoa näyttelemiseen ja päätti omistautua kokonaan perheelleen. Vasta 28-vuotias Bow päätti kymmenen vuotta kestäneen valkokangasuransa vuonna 1933.
Imago

Clara Bow’ta on pidetty Hollywoodin alkuperäisenä ja ensimmäisenä flapper-tyyppinä, johon useimmat hänen valkokankaalla esittämänsä hahmot kuuluivat. ”Flapper” oli 1900-luvun alussa uudenaikaisena pidetty naistyyppi: koulutettu, naimaton ja käytökseltään epäsovinnainen. Jokin -elokuvan myötä Bow’sta oli tullut jazz-aikakauden kuumin nimi ja seksisymboli. Hänen roolihahmojensa ominaispiirteitä olivat energisyys, nuorekkuus ja seksuaalinen vetovoima, jotka viehättivät yleisöä kansainvälisesti.
Bow oli näyttelijänä luonnonlahjakkuus. Hän kertoi vuonna 1929 vihaavansa harjoituksia, sillä ne veivät hänen voimansa. Uransa alusta asti Bow luotti lähes täysin suoraan toimintaan: “Kerro minulle, mitä minun pitää tehdä, niin teen sen.” Häntä ei koskaan pysäytetty kohtausta otettaessa, jos hän teki jotain spontaania tai ennalta-arvaamatonta. David O. Selznickin mukaan Bow pystyi takomaan rahaa puolentoista miljoonan dollarin edestä minkälaisessa elokuvassa tahansa, kun taas toinen naisnäyttelijä pystyisi tuottamaan vain puoli miljoonaa dollaria samasta elokuvasta ja näyttelijäkokoonpanosta.
Metro-Goldwyn-Mayerin tuottaja Paul Bern sanoi Bow’n olleen ”mitä erinomaisin tunnenäyttelijätär valkokankaalla, tunteellinen, yksinkertainen, lapsellinen ja suloinen”. Vuosia Bow’n uran päättymisen jälkeen Victor Fleming vertasi häntä Stradivarius-viuluun: ”Kosketa häntä, niin hän vastaa neroudella.” Ohjaaja William A. Wellman sanoi: “Elokuvatähteys ei ole näyttelytaitoa – se on persoonallisuutta ja temperamenttia – – Ohjasin kerran Clara Bow’ta. Hän oli sekopäinen ja järjetön, mutta mikä persoona!” Käsikirjoittaja Adela Rogers St. John kirjoitti Bow’sta: ”Hänellä on todellista rohkeutta, koska hän elää rohkeasti.”
Yksityiselämä

Bow’lla oli uransa kulta-aikana kimurantti yksityiselämä, joka ei kuitenkaan haitannut hänen uraansa. Hänen boheeminen elämäntapansa ja käytöstavat aiheuttivat pahennusta Hollywoodin vaikutusvaltaisissa piireissä. Bow ei välittänyt heidän puheistaan vaan kertoi tekemisistään avoimesti. Lisäksi lehdistö lisäsi omia liioittelujaan, mutta ne eivät vaikuttaneet Bow’n menestykseen ja asemaan. Bow alkoi kärsiä masennuksesta 1920-luvun lopulla. Hänet oli myös suljettu Hollywoodin sosiaalisten tapahtumien ulkopuolelle, ja hän teki elokuvia toisensa jälkeen pitämättä kunnollista lomaa.
Clara Bow seurusteli ensimmäisen kerran kameramies Arthur Jacobsonin kanssa vuodet 1923–1924. 1920-luvun aikana hänellä oli romanssit muun muassa Victor Flemingin, Gary Cooperin, Bela Lugosin ja Fredric Marchin kanssa. Bow’n ensimmäinen vakavampi parisuhde oli Gilbert Rolandin kanssa vuonna 1925, ja he olivat kihloissakin.
Bow tapasi westernnäyttelijä Rex Bellin (oik. George Francis Beldam, 1903–1962) elokuvan True to the Navy kuvauksissa vuonna 1930. Bow ja Bell avioituivat Las Vegasissa 3. joulukuuta 1931. Pariskunta rakensi Mojaven aavikolle Nevadaan suuren, 160 000 hehtaaria käsittävän Walking Box Ranch -maatilan. Bow kutsui paikkaa ”aavikkoparatiisikseen”. Pari muutti maatilalle Bow’n vetäydyttyä elokuvateollisuudesta vuonna 1933. Vuosien mittaan heidän luonaan vieraili monia heidän näyttelijäystäviään, kuten Clark Gable, Carole Lombard, Errol Flynn, Norma Shearer ja Lionel Barrymore. Maatila listattiin myöhemmin National Register of Historic Places -rekisteriin.
Bow’n ja Bellin esikoispoika Rex Larbow Beldam syntyi maatilalla 16. joulukuuta 1934. Toinen poika George Robert Beldam (George Beldam Jr.) syntyi 14. kesäkuuta 1938. Rex Beldam vaihtoi isänsä kuoleman jälkeen nimensä Rex Anthony Bell Junioriksi. Bell Junior opiskeli lakia ja hänestä tuli menestynyt asianajaja-piirisyyttäjä Nevadassa. Hän kuoli 76-vuotiaana syöpään heinäkuussa 2011 Las Vegasissa.
Bow ja Bell avasivat elokuussa 1937 The ’It’ Cafén Los Angelesiin lähelle Hollywood Boulevardia. Paikka suljettiin vuonna 1943. Vuonna 1947 Bow vieraili ohimennen Truth or Consequences -radio-ohjelmassa, jossa hän oli mysteeriäänenä ”rouva Hushina”. Bell jätti elokuvateollisuuden siirryttyään liikealalle ja Nevadan politiikkaan. Hän joutui työnsä vuoksi olemaan paljon matkoilla, mikä sai Bow’n tuntemaan itsensä yksinäiseksi.
Yksityiselämä > Mielenterveysongelmat ja loppuvuodet

Elokuvauransa jälkeen Bow oli enimmäkseen poissa julkisuudesta. Hänen mielenterveysongelmansa alkoivat ilmetä 1940-luvun alussa. Vaikka perhe-elämä kärsi hänen jatkuvasta ailahtelustaan, perhe pysyi silti yhdessä. Bow’sta alkoi tulla sosiaalisesti sulkeutunut. Hän yritti itsemurhaa vuonna 1944 Bellin ollessa Yhdysvaltain edustajainhuoneella. Vuonna 1945 Bell ja Bow luopuivat maatilastaan ja muuttivat lapsineen Las Vegasiin. Vuonna 1947 Bow sai toisen hermoromahduksen.
Vuonna 1949 Bow kirjautui sisään Connecticutin Hartfordissa sijaitsevaan mielenterveyskeskukseen. Tuolloin hänellä diagnosoitiin skitsofrenia. Bow oli hakeutunut hoitoon hajanaisten vatsakipujen ja kroonisen unettomuuden takia. Hän kärsi unettomuudesta melkein koko elämänsä ajan, mikä johtui nuoruusajan traumoista. Bow’ta hoidettiin sähköhoidoilla ja hänelle tehtiin useita psykologisia testejä. Hänen älykkyysosamääränsä todettiin olevan normaali, toisaalta hänellä väitettiin olleen muun muassa huono arvostelukyky ja asiattomat käytöstavat. Bow’n kipujen todettiin olevan harhaluuloa ja hän sai diagnoosiksi skitsofrenian, vaikka hän ei kuullut ääniä tai hallusinoinut. Lääkärit saivat myös tietää Bow’n joutuneen isänsä raiskaamaksi ollessaan teini-ikäinen. Bow lähti mielenterveyskeskuksesta vuonna 1950, muttei palannut enää perheensä luo vaan muutti yksin bungalowiin lähelle lääkäriään Kalifornian Culver Cityyn. Hän ja Bell pysyivät kuitenkin naimisissa ja näkivät toisiaan.
Bellistä tuli Nevadan 21. varakuvernööri vuonna 1954, ja hän pysyi virassa kuolemaansa saakka. Bell kuoli 58-vuotiaana sydänkohtaukseen 4. heinäkuuta 1962. Bow osallistui aviomiehensä hautajaisiin Kaliforniassa, jolloin hän teki ensimmäisen julkisen esiintymisensä viiteentoista vuoteen. Bow’n isä Robert oli kuollut 85-vuotiaana vuonna 1959.
Clara Bow asui bungalow’ssa kuolemaansa saakka ja poistui sieltä vain harvoin. Hän vietti suurimman osan loppuelämästään jatkuvan hoidon ja huolenpidon alaisena. Bow vietti päivänsä muun muassa lukemalla kirjoja ja sanomalehtiä, maalaamalla ja kirjoittamalla. Hän otti vain muutamia vierailijoita vastaan.
Yksityiselämä > Kuolema

Clara Bow kuoli 60-vuotiaana sydäninfarktiin 27. syyskuuta 1965 yksinäisenä ja unohdettuna. Myöhään kuolinyönään hän oli katsonut televisiosta vanhaa Gary Cooperin elokuvaa. Ruumiinavaus paljasti hänen kärsineen varhaisnuoruudessa kehittyneen sydänsairauden lisäksi myös valtimonrasvoittumistaudista. Bow’n sydämestä havaittiin arpeutumaa aiemmasta diagnosoimattomasta sydäninfarktista.
Bow haudattiin mausoleumiin Forest Lawn Memorial Parkin hautausmaalle Kalifornian Glendaleen kolme vuotta aiemmin kuolleen aviomiehensä vierelle. Hänen arkunkantajinaan olivat Harry Richman, Richard Arlen, Jack Oakie, Maxie Rosenbloom, Jack Dempsey ja Buddy Rogers. Bow’n omaisuus oli hänen kuolemansa aikaan yli puolen miljoonan dollarin arvoinen. Hän jätti melkein koko omaisuutensa pojilleen.
Bow’n hautakiveen on merkitty syntymävuodeksi virheellisesti 1907. Yhdysvaltain vuosien 1910 ja 1920 väestönlaskennan mukaan hän oli kuitenkin syntynyt vuonna 1905.