stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ETSI

| European Telecommunications Standards Institute |
| --- | --- |
 ETSI 
Perustettu:  1988
Tyyppi:  Standardointiorganisaatio
Päämaja:  Sophia Antipolis, Ranska
Toiminta-alue:  Eurooppa
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
täysjäsenet  liitännäisjäsenet  tarkkailijat
ETSI (lyhenne engl. sanoista European Telecommunications Standards Institute) on riippumaton, voittoa tavoittelematon eurooppalainen telealan standardisoimisjärjestö. Sen perusti CEPT vuonna 1988. ETSI:n tähänastisiin saavutuksiin kuuluu esimerkiksi GSM-matkapuhelinstandardien kehitys.
ETSI luo standardeja niin laitevalmistajien kuin verkko-operaattoreidenkin tarpeisiin muun muassa telekommunikaation, mediajakelun sekä  lääkinnällisten laitteistojen aloilla. ETSI:llä on 872 jäsentä 64 maasta ja osavaltiosta (2018), niin Euroopassa kuin sen ulkopuolellakin. Jäseniin kuuluu toimijoita telekommunikaatio-alan kaikilta osa-alueilta, aina laitevalmistajista ja operaattoreista palveluntarjoajiin ja tutkimuslaitoksiin.
ETSI:n päämaja sijaitsee Sophia Antipolis -teknologiakeskittymässä Ranskassa. Rahoituksensa järjestö saa pääosin jäseniltään. Valtiollisten toimijoiden jäsenmaksu on suhteessa maan bruttokansantuotteeseen, yritysten jäsenmaksu riippuu liikevaihdosta, lisäksi sillä on tuloja kaupallisesta toiminnasta kuten standardien myynnistä ja palvelutuotannosta muille standardointiorganisaatioille.
Vuonna 2018 sen vuotuinen budjetti oli yli 24 miljoonaa euroa. Noin 60 % rahoituksesta menee järjestön koordinointikuluihin, loput 40 % käytetään erilaisiin projekteihin ja ohjelmiin. Vuoden 2018 aikana julkaistiin 2718 standardia, määritystä, raporttia tai ohjetta, ja vuodesta 1988 lähtien niitä on julkaistu yhteensä 46 000 kappaletta.
Suomesta jäseniä on 18 kappaletta. Suomen tietoliikennehallintoa edustaa ETSIssä Traficom, ja ETSIn julkaisemat EN-standardit vahvistetaan Suomessa SFS-standardeiksi .
Standardit

ETSIn julkaisemat standardityypit ovat seuraavat:
European Standard (EN): Standardi joka on tarkoitettu otettavaksi käyttöön osaksi kansallista standardistoa.
ETSI Standard (ES): Standardi sisältää teknisiä vaatimuksia.
ETSI Guide (EG): Sisältää ohjeistuksia tiettyyn standardiin liittyen.
ETSI Technical Specification (TS): Sisältää teknisiä vaatimuksia joiden nopea käyttöön saattaminen on tärkeää.
ETSI Technical Report (TR): Sisältää teknisiä selvennyksiä.
Special Report (SR): Erityiseen käyttöön tarkoitettuja lisätietoja julkiseen käyttöön
ETSI Group Specification (GS): Sisältää toimialaryhmittymän teknisiä vaatimuksia ja/tai täsmennyksiä.
ETSI Group Report (Gr): Sisältää toimialaryhmittymän täsmennyksiä.
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (englanniksi)
Johannes Peltonen

Johannes Victor (J. V. ) Peltonen (4. syyskuuta 1868 Vesilahti – 25. helmikuuta 1941 Vesilahti) oli suomalainen oikeusneuvos, tilanomistaja ja kokoomuksen kansanedustaja 1920-luvulla.
Peltosen vanhemmat olivat tilanomistaja Johan August Peltonen ja Emma Susanna Hietaniemi. Hän pääsi ylioppilaaksi 1887 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1889 sekä lakitieteen kandidaatin tutkinnon 1893. Peltonen sai varatuomarin arvon 1895.
Peltonen oli senaatin oikeustoimiston ja talousosaston ylimääräisenä kopistina 1896–1902, senaatin oikeusosaston kanslistina 1902–1904 ja Viipurin hovioikeuden asessorina 1904–1906. Hän hoiti tuomarin tehtäviä Loimaan, Jämsän, Tammelan ja Jääsken tuomiokunnissa vuosina 1906–1909 ja oli senaatin oikeusosaston jäsenenä 1909–1912 sekä 1917–1918.
Vuosina 1912–1917 Peltonen toimi asianajajana Tampereella ja hän oli korkeimman oikeuden jäsenenä (oikeusneuvoksena) 1918–1919. Vuodesta 1916 aina kuolemaansa saakka 1941 Peltonen hoiti omistamaansa Palhon kartanoa Vesilahdella. Hänellä oli myös veljiensä kanssa maatila Nurmijärvellä.
Peltonen oli kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1922–1927 edustaen Hämeen läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli eduskunnan perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana 1926. Peltonen oli mukana kunnallispolitiikassa Vesilahden kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja hän oli myös jäsenenä kirkolliskokouksessa.
Johannes Peltosen veli oli teologian tohtori, kirkkoherra ja professori August Fridolf Peltonen.
Kirsikkaluumu

| Kirsikkaluumu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Amygdaloideae
Suku::  Tuomet Prunus
Alasuku::  Luumut Prunus
Laji::  cerasifera
Kaksiosainen nimi
 Prunus cerasifera  Ehrh., 1789 
Katso myös
   Kirsikkaluumu Wikispeciesissä   Kirsikkaluumu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kirsikkaluumu eli myrobalaani (Prunus cerasifera) on puulaji laajassa, yli 400-lajisessa ruusukasvien suvussa Prunus. Sen alkuperäinen esiintymisalue on ollut Kaakkois-Euroopassa sekä Länsi- ja Keski-Aasiassa, mutta sitä on viljelty muuallakin maailman lauhkean vyöhykkeen alueilla jo satoja vuosia.
Kuvaus

Kirsikkaluumu on kesävihanta pensas tai pieni puu, joka kasvaa noin kahdeksan metrin korkuiseksi. Kaarna on tummanharmaata, ja oksat ovat kärjistään punertavia. Talvisilmut ovat violetinpunaisia.
Lehdet ovat ruodillisia ja korvakkeellisia. Lehtiruoti on 6–12 millimetriä pitkä. Lehtilapa on yleensä soikea, puikea tai vastapuikea ja 2–6 senttimetriä pitkä. Se on teräväkärkinen, kiilatyvinen ja nyhälaitainen. Lehti on yläpinnaltaan kalju ja kiiltävän tummanvihreä, alapinnaltaan vaaleanvihreä ja suonen kohdalta karvainen.
Kukinta tapahtuu huhtikuussa. Kukat puhkeavat yleensä hieman ennen lehtiä, joskus samaan aikaan. Kukat kasvavat yksittäin tai joskus kaksittain. Ne ovat 2–2,5 senttimetriä halkaisijaltaan, ja kukkaperä on 1–2,2 senttimetriä pitkä. Verholehdet ovat puikeita. Pitkänpyöreät terälehdet ovat valkoiset. Heteitä on 25–30 kappaletta. Emin luotti on levymäinen. Hedelmä on pyöreähkö, 2–3 senttimetriä pitkä luumarja. Hedelmät kypsyvät elo-syyskuussa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Kirsikkaluumu esiintyy luontaisena Keski- ja Länsi-Aasiassa sekä Kaakkois-Euroopassa. Se kasvaa metsissä, jokivarsilla ja rinteillä 800 metrin korkeudelta merenpinnasta noin 2 000 metrin korkeuteen. Lajia on viljelty hyötykasvina jo kauan, ja nykyisin sitä kasvaa alkuperäisen alueensa ulkopuolella viljeltynä ja joskus villiintyneenäkin laajoilla alueilla varsinkin Aasiassa ja Euroopassa.
Käyttö

Kirsikkaluumun hedelmää käytetään ravintona sekä sellaisenaan että kypsennettynä piirakoissa, hilloissa ja säilykkeissä. Myös luumarjan kiven sisältämää siementä on käytetty ruokana mantelin tapaan.
Kirsikkaluumua on lisäksi käytetty koristekasvina, pensasaitana, suojapuuna ja lääkekasvina, ja muiden saman suvun hedelmäpuiden varttamisessa se on yleinen perusrunko. Koristekasvina käytetään erityisesti punalehtisiä lajikkeita.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kirsikkaluumupuu (Prunus cerasifera)
UniProt: Taxonomy - Prunus cerasifera (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Prunus cerasifera (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q146951  Wikispecies: Prunus cerasifera  APDB: 152749  APNI: 112581  BioLib: 39510  BOLD: 254420  Calflora: 6887  Cal-IPC: prunus-cerasifera  CoL: 4N8QW  eFloraSA: Prunus_cerasifera  EoL: 301112  EPPO: PRNCF  EUNIS: 179699  FloraBase: 17211  FNA: 200011156  FoC: 200011156  FoIO: prucer  GBIF: 3021730  GRIN: 29860  iNaturalist: 55837  IPA: 12216  IPNI: 729568-1  ITIS: 24772  IUCN: 172162  MoBotPF: 286444  NatureServe: 2.144787  NBN: NBNSYS0000003416  NCBI: 36595  NSWFlora: Prunus~cerasifera  NZOR: acbc803f-54f4-449b-b896-ad1609e0acfa  NZPCN: 2851  Open Tree of Life: 217660  PalDat: Prunus_cerasifera  PfaF: Prunus cerasifera  PFI: 2221  Plant List: rjp-44  PLANTS: PRCE2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:729568-1  Tropicos: 27801090  VASCAN: 8860  VicFlora: b5b27e90-c220-4b46-af6e-26ae29e199d6  WoI: 3349  WFO: wfo-0001007955  Laji.fi: MX.42856 
Kirsikkaluumun kukkia ja nuoria lehtiä.

Kirsikkaluumun rungon poikkileikkaus.
Aarno Pesonen

Aarno Fredrik Pesonen (14. lokakuuta 1886 Kauhava – 12. helmikuuta 1927 Alatornio) oli suomalainen kansanopiston johtaja, konsuli ja Maalaisliiton kansanedustaja.
Pesosen vanhemmat olivat rovasti Erik Pesonen ja Alma Emilia Ottelin. Hän pääsi ylioppilaaksi 1905 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1911. Pesonen oli Oulun klassillisen lyseon latinan kielen vt. lehtorina 1911–1913 ja Kainuun kansanopiston johtajana Paltamossa 1913–1920. Tämän jälkeen hän toimi sanomalehti Liiton toimitussihteerinä Oulussa 1921–1923, Peräpohjolan kansanopiston johtajana Alatorniolla 1923–1927 sekä oli Suomen konsulina Haaparannalla 1926–1927.
Pesonen oli kansanedustajana 1919–1924 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän kuului Suomen Pankin tilintarkastajiin ja oli Paltamon kunnanvaltuuston puheenjohtajana sekä Tornionjokilaakson kuntain toimikunnan sihteerinä.
Aarno Pesonen oli naimisissa vuodesta 1913 Sally Margareeta Niskasen kanssa.
Juho Perälä

Juho Sylvester Perälä (24. elokuuta 1887 Teuva − 20. tammikuuta 1938 Karhumäki, Neuvostoliitto) oli suomalainen maanviljelijä ja sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustaja.
Teuvan Perälänkylässä syntyneen Perälän vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Perälä ja Johanna Sofia Mikontytär. Hän kävi kansakoulun ja toimi maanviljelijänä Teuvalla vuoteen 1930 saakka. Hän oli SDP:n jäsen vuodesta 1907 ja Suomen sosialistisen työväenpuolueen jäsen vuosina 1921–1923. Vuonna 1925 Perälästä tuli SKP:n jäsen. Hän oli sosialistisen työväen ja pienviljelijöiden eduskuntaryhmän kansanedustajana 1928–1930 edustaen Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä.
Lapuan liikkeen edustajat sieppasivat Perälän 19. kesäkuuta 1930 ja muiluttivat hänet Neuvostoliittoon. Neuvostoliitossa Perälä lähti ensin Toivo Antikaisen mukana Leningradiin ja sieltä edelleen Petroskoihin, mistä hänet Edvard Gyllingin suosituksella lähetettiin Sunun valtiontilalle tallinhoitajaksi. Perälä oli Sunun tilan poliittisena ohjaajana 1933 ja Tunkuan piirin instruktorina 1934–1935. Hänet erotettiin puolueesta ja tehtävistään Kontupohjan piirikomitean päätöksellä 14. marraskuuta 1935 puolueen puhdistuksen yhteydessä.
Perälä vangittiin 10. joulukuuta 1937 vastavallankumouksellisesta kansalliskiihkoisesta toiminnasta syytettynä. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin ampumalla 20. tammikuuta 1938 Karhumäen lähistöllä. Perälän maine palautettiin 1956.
Perälä oli naimisissa vuodesta 1911 Elsa Eulaalia Salmelan (s. 1884) kanssa. Heillä oli neljä poikaa ja kaksi tytärtä. Yksi pojista jäi asumaan Suomeen isovanhempien luokse. Vaimo, tyttäret ja yksi poika toimitettiin takaisin Suomeen isän vangitsemisen jälkeen, sillä heillä ei ollut Neuvostoliiton passia.
Venäläinen nationalismi

Venäläisiä nationalisteja marssilla Pietarissa vuonna 2014.
Venäjällä on monenlaisia, keskenään ristiriitaisia isänmaallisia tai muukalaisvastaisia liikkeitä. Venäläisen nationalismin tausta on muun muassa Venäjän panslavismissa ja yleisessä nationalistisessa perinteessä.
Länsimaissa tunnetuin nykyinen venäläisen nationalismin muoto on Venäjän laajentamista kannattava Suur-Venäjä-nationalismi.
Suuntauksia

Venäjällä toimii kirjava joukko erilaisia nationalistisia liikkeitä, jotka saattavat vastustaa nykyistä politiikkaa. Esimerkiksi osa järjestöistä on osallistunut presidentti Vladimir Putinia vastustaville marsseille. Osaa liikkeistä yhdistää yleensä ennakkokuulo vähemmistökansoja kohtaan.
Venäläisellä nationalismilla on 2010-luvun puolivälissä kolme ulottuvuutta. Yksi venäläisten nationalistien ryhmä haluaa palauttaa Neuvostoliiton. Toinen ryhmä edustaa äärinationalismia ja vierastavat ei-venäläisiä kansoja ja kulttuureja. Kolmannessa ryhmässä kannatetaan Suur-Venäjän luomista ja Venäjän laajentamisesta. Nationalismi on synnyttänyt maassa muukalaisvihaa, joka on purkautunut väkivaltaisesti etenkin kaukasialaisia vierastyöläisiä kohtaan. Oppositiopoliitikko Aleksei Navalnyi on osallistunut kansallismielisiin marsseihin ja vaatinut Keski-Aasiasta tulevan maahanmuuton rajoittamista. Venäjän valtiollinen media on leimannut hänet radikaaliksi nationalistiksi.
Aatteiden yhdistelmiä ovat olleet muun muassa kansallisbolševikit. Tunnettuja venäläisiä nationalisteja ovat muun muassa Vladimir Žirinovski, Dmitri Rogozin ja Aleksandr Dugin. Jyrkempää kansallismielisyyttä edustavat Aleksandr Barkašovin tyyppiset uusnatsit. Nämä tekevät Moskovassa vuosittain satoja hyökkäyksiä mm. kaukasialaisten ja keskiaasialaisten kimppuun, tappaen joka vuosi kymmeniä.
Eräs nationalismin muoto on Konstantin Krylovin edustamana Kansallisdemokraattinen puolue.
Izborskin klubi on syyskuussa 2012 perustettu Venäjän imperiumin palauttamista ajava liike. Vladimir Putinin kanssa liittoutunut moottoripyöräkerho Yön sudet edustaa jyrkän isänmaaliista venäläistä perinnettä.
Historia

Konservatiivinen, isänmaallinen kansallismielisyys on eri aikoina näkynyt eriasteisesti Venäjän hallinnossa ja oppositiossa. Perinteinen venäläinen nationalismi juontaa juurensa kukistuvan Bysantin valtakunnan vaikutteisiin 1400-luvulla. Tämän ajatuksen mukaan Venäjä oli ortodoksinen "Kolmas Rooma". Kreivi Uvarov muotoili iskulauseen "ortodoksia, itsevaltaisuus, kansallishenki". Eri syistä johtuneet juutalaisvastaiset pogromit alkoivat 1800-luvulla ja lisääntyivät Aleksanteri II:n murhan jälkeen. 1800-luvulla länsivastainen slavofilia nousi merkittäväksi aatteeksi venäläisen älymystön parissa. Niin myös Nikolai Danilevskinkin julistama panslavismi, joka kannatti slaavilaisten kansojen yhdistämistä. Keisari Aleksanteri III oli nationalisti. Vuoden 1905 vallankumousyritys nosti pintaan monia nationalistisia ryhmiä. Mustat sotniat vainosivat juutalaisia. Kun bolševikit nousivat valtaan, he vastustivat nationalismia. Josif Stalinin kaudella nationalismi nousi uudelleen suosioon 1930-luvun puolivälissä.lähde? Venäläinen kansallismielisyys palautui näkyvästi kunniaan toisessa maailmansodassa, jota kutsutaan Venäjällä ”suureksi isänmaalliseksi sodaksi”. Sodan jälkeen virallinen kansallismielinen hehkutus hiipui ja Nikita Hruštšov ajoi sosialismin kansainvälisyyttä. 1960- ja 1970-luvuilla perinteinen nationalismi näkyi Neuvostoliitossa mm. kyläproosana ja Ilja Glazunovin taiteessa. Pinnan alla toimi pieniä nationalistisia piirejä, jotka saattoivat ottaa vaikutteita fasismistakin.lähde? 1980-luvun uudistukset nostivat pintaanselvennä mm. fasistisena pidetyn Pamjat-liikkeen. Neuvostoliiton hajotessa syntyi monia nationalistisia puolueita. Näistä tunnetuin oli Vladimir Žirinovskin johtama Venäjän liberaalidemokraattinen puolue. Moni 1990-luvun nationalistisista ryhmistä olivat kommunistis-kansallismielisiä punaruskeita tai nojasivat keisarillis-ortodoksiseen perinteeseen.lähde?
2010-luvulla nationalistisista medioista näkyivät eniten monarkisti Konstantin Malofejevin Tsargrad-televisiokanava ja Alexandr Prohanovin sanomalehti Zavtra. Tunnettu oli myös Putinin tukijana esiintynyt aristokraattis-nationalistinen uskovainen elokuvanäyttelijä Ivan Ohlobystin.
Nationalismi Venäjän ulkopolitiikassa

Sotaisa nationalismi ilmeni Venäjän ulkopolitiikassa, kun maa lähetti joukkojaan Georgiaan vuonna 2008.
Vuonna 2014 alkoi "venäläinen kevät", kun Venäjä valtasi Krimin ja lähetti peitetysti joukkojaan Ukrainaan, puolustaakseen venäläisten oikeuksia Ukrainassa.   Geopoliittinen kamppailu idän ja lännen välillä kiihtyi.
Suur-Venäjä-aate näkyi selvästi Venäjän ulkopolitiikassa, kun maa aloitti suuren sotilasoperaation Ukrainaa vastaan keväällä 2022. Venäjän johto katsoi sodassa puolustavansa historiallisia maitaan lännen arvoja vastaan, ja yhdistävänsä pirstoutunutta Venäjän kansaa yhteen. Mutta silti venäläiset Igor Girkinin tyyppiset kovan linjan nationalistit arvostelivat Ukrainan sotaa. Heidän mielestään Putinin hallitus ei ponnistellut kyllin sodassa. Se ainakin ensimmäisen kuuden kuukauden ajan näytti venäläisille tappiolliselta. Tämä  "Sotapuoleeksi" kutsuttu hajanainen ryhmä arvosteli näkyvästi myös pettureina pitämiään venäläisiä.
Venäjän valtion suhtautuminen nationalismiin

Venäjän hallitus ei virallisesti tue äärinationalistisia liikkeitä, vaan pitää niitä ääriaineksina, ”ekstremisteinä”.lähde? Putinin hallinto on pyrkinyt hillitsemään äärikansallismielisiä mielenilmauksia, mutta toisaalta Putinin hallinnon väitetään kolmannella hallintokaudellaan kääntyneen enemmän eurasianistien kannalle. Izborskin klubin ja Putinin välien väitetään lähentyneen Ukrainan tapahtumisen jälkeen. lähde? Toisaalta monet ryhmät vastustavat Putinia ja hänen politiikkaansa.
Venäjän valtion suhtautuminen nationalismiin > Tuki muiden Euroopan maiden nationalisteille

Sofi Oksasen mielestä Itä-Euroopan äärioikeiston merkittävin tukija on Venäjän valtio, joka rahoittaa äärioikeiston toimintaa eri maissa.
Venäjän nationalistien ulkomaiset yhteydet

Rodina-puolue järjesti eurooppalaisen äärioikeiston yhteiskokouksen Pietarissa maaliskuussa 2015. Kokous oli virallisesti konservatiivien kokous. Paikalla olivat muun muassa äärioikeistolaisten Britannian kansallispuolueen, Kultaisen aamunkoiton ja NPD:n sekä itsensä fasistiseksi määrittävän Forza Nuovan edustajia. Rodina ja Venäjän keisarillinen liike pyrkivät rakentamaan kansainvälistä nationalistista verkostoa, jonka nimi on Maailman kansallis-konservatiivinen liike.
Mika Niikko

| Mika Niikko |
| --- | --- |
 Mika Niikko elokuussa 2011.
Ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtaja
 18.6.2019–11.2.2022  
Edeltäjä:  Laura Huhtasaari
Seuraaja:  Jussi Halla-aho
Kansanedustaja
 20.4.2011–4.4.2023  
Ryhmä/puolue:  Perussuomalaisten eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. tammikuuta 1967 (ikä 57) Lahti
Tiedot
Puolue:  Perussuomalaiset
Uskonto:  helluntailaisuus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Mika Ilari Niikko (s. 20. tammikuuta 1967 Lahti) on suomalainen poliitikko ja entinen kansanedustaja perussuomalaisten ryhmässä vuosina 2011–2023. Hänet on valittu eduskuntaan Uudenmaan vaalipiiristä.
Niikko toimi ulkoasianvaliokunnan puheenjohtajana vuosina 2019–2022, mutta  joutui eroamaan helmikuussa 2022 annettuaan vahvasti kritiikkiä herättäneen lausunnon Ukrainan NATO-jäsenyyteen liittyen.
Ura > Nuorisojärjestössä ja yrittäjänä

Niikko on nuorisojärjestöjohtaja, musiikkikustantaja ja entinen parvekelasialan yrittäjä. Juuriltaan karjalainen Niikko asuu Korsossa, ja hänellä on sähköasentajan koulutus. Helluntailainen Niikko on myös lukenut kolme vuotta teologiaa Iso Kirja -opistolla. Hän on Vantaan kaupunginvaltuuston ja Uudenmaan maakuntavaltuuston jäsen.
Vuonna 2000 hän lopetti aktiivisen yrittäjätoiminnan ja perusti erityisnuorisojärjestö Takaisin Elämään ry:n auttaakseen päihdeongelmissa ja kriiseissä olevia nuoria ja toimi yhdistyksen toiminnanjohtajana vuoteen 2011 saakka.
Ura > Eduskuntatyö

Vuonna 2011 Niikko valittiin eduskuntaan perussuomalaisten kansanedustajaksi ja samana vuonna hänestä tuli sivistysvaliokunnan jäsen. Lakivaliokunnan jäsen hänestä tuli vuonna 2014. Vaalikautena 2015-2019 Niikko toimi valtiovarainvaliokunnan hallinto- ja turvallisuusjaoston puheenjohtajana, joiden lisäksi hän osallistui myös suuren valiokunnan, lakivaliokunnan, sosiaali- ja terveysvaliokunnan, kansliatoimikunnan, sivistysjaoston sekä asunto- ja ympäristöjaoston työhön. Alkaen vuodesta 2019 Niikko on johtanut puhetta ulkoasianvaliokunnassa.
Vuoden 2014 joulukuussa Niikko kirjoitti, että uuden avioliittolain muutos ei ole vielä lopullinen, koska sen esteenä saattaa olla vielä tuleva kansalaisaloite. "On huolestuttavaa, miten kansanedustajat yksi toisensa jälkeen antavat avioliittolain – eli yhteiskuntamme peruspilarin – valua pois käsistään", Niikko kirjoitti. Hänen mukaan on harhaa väittää, ettei sukupuolineutraalista avioliittolaista seuraa mitään sen enempää vaan se tulisi toteutuessaan muuttamaan koko yhteiskuntarakenteemme, opetussuunnitelmia ja sananvapautta myöten. Avioliittolaki haluttiin Niikon mukaan muuttaa mielikuviin vetoamalla, johon vaikuttivat puoluejohtajien vetoomukset, gallupit, pappien peukutukset ja median yksimielisyys.
Kansalaisaloitteen "Ruotsin kieli valinnaiseksi oppiaineeksi kaikilla kouluasteilla", oli allekirjoittanut 62 158 suomalaista ja asia päätyi sivistysvaliokunnan käsittelyyn. Niikko kritisoi valiokunnan mietintöä, joka kuvasi pakollista ruotsin kielen opiskelua "kulttuurisena, yleissivistävänä ja yhdenvertaisuutta edistävänä ihanteena". Niikon mukaan kaikki isot asiat on päätetty ennalta hallitusneuvotteluissa. Hänen mukaan valiokunnan olisi pitänyt tuoda ilmi tosiasiat, muun muassa miten paljon pakkoruotsi maksaa. Hänen mukaan kansaa hämättiin uskottelemalla, että demokratia toteutuu kansalaisaloitteiden käsittelyssä, sillä todellisuudessa aloitteet ajetaan läpi sellaisessa muodossa, jonka hallitus on etukäteen päättänyt. Niikko haluaisi Suomeen suorat kansanäänestykset yhteiskunnallisesti merkittävistä asioista.
Vuoden 2023 eduskuntavaaleissa Niikko sai  2 247 ääntä joka oli siis  5 300 ääntä vähemmän kuin vuoden 2019 eduskuntavaaleissa joten Niiko tippui eduskunnasta. Syyksi tippumiselle Niikko itse piti syynä että hänen kielteinen Nato-kanta ymmärrettiin väärin, Niikko oli ainoa perussuomalaisten kansanedustaja joka äänesti Suomen Nato jäsenyyshakemusta vastaan ja Naton liittymisäänestyksessä Niikko oli äänestänyt tyhjää, vaikka Niikko on linjannut  kannattavansa Suomen Nato-jäsenyyttä ja uutinen siitä että  vähäosaisille tarkoitettuja elintarvikkeita oli jaettu hänen vaalikampanjassa.
Ura > Eduskuntatyö > Sidonnaisuudet

Niikko on ilmoittanut seuraavat sidonnaisuudet kansanedustajana vuodelta 2019:
Hallinto- ja luottamustehtävät yksityisissä yrityksissä, yhteisöissä sekä julkisyhteisöissä ja niistä saadut tulot:
Veikkaus Oy, rahapelit, hallintoneuvoston vpj. 2015–2023
Vantaan kaupunki, kaupunginvaltuutettu 2008–, kaupunginhallituksen jäsen 2017–, 21 208 euroa
Kelan varavaltuutettu 2015–2023
Uudenmaan liiton maakuntavaltuuston jäsen 2008–
HOK-Elannon edustajiston jäsen 2016–
Vantaan tilapalvelut Vantti Oy:n hallituksen jäsen 2017–
Ammatin ja elinkeinon harjoittaminen ja niistä kertyneet tulot:
Eurosolid Oy, hallituksen pj
Liike- tai sijoitustoimintaa varten hankitut merkittävät välittömät ja välilliset omistukset:
Espoon Ketunkorpi Oy 21 %
Sijoitusasunto Vantaa 100 %
Muut sidonnaisuudet:
Poliisiaisian neuvottelukunta, varajäsen
Kehityspoliittinen toimikunta, jäsen
Nykyiset toimielinjäsenyydet ja tehtävät:
Puolustusvaliokunta (varajäsen) 22.4.2022–2023
Euroopan neuvoston Suomen valtuuskunta (varajäsen) 18.6.2019–2023
Kansaneläkelaitoksen valtuutetut (jäsen) 18.6.2019–2023
Kohuja > Kiina-kytkökset

Tammikuussa 2020 perussuomalaisten kansanedustaja Niikon sidonnaisuuksista paljastui, että hän omisti 20 prosentin osuuden Kiinan valtioon kytkeytyvästä Realmax Oy:stä, joka oli Niikon omistuksen päätyttyä osallistunut eduskunnassa järjestettyyn seminaariin.  Lisäksi Niikko oli vuonna 2015 ottanut yrityksen osakkaalta vaalirahoitusta vastaan ja maksanut summan myöhemmin takaisin, mistä hän oli tehnyt ilmoitukset valvovalle viranomaiselle. Niikon mukaan Realmax Oy:n omistus kesti neljän kuukauden ajan vuonna 2017.  Eduskunnan pääsihteeri Maija-Leena Paavolan mukaan sidonnaisuus ei kuulunut eduskunnan ilmoitusvelvollisuuden piiriin.    Eduskunnan puhemies Matti Vanhanen kommentoi asiaa MTV:n Uutisille toteamalla, että kansanedustajalla on oikeus harjoittaa vienninedistystä ja yritystoimintaa, ja hänen käsittääkseen Niikko on ymmärtänyt roolinsa muuttuneen hänen tultuaan valiokunnan puheenjohtajaksi.  Yleisradion MOT-ohjelman selvityksen mukaan Niikko oli edustajatoverinsa Ville Vähämäen kanssa edistänyt Realmaxin liiketoimia vierailullaan Kiinassa muun muassa Kiinan keinoälyjärjestössä, joka on osa Kiinan tiede- ja teknologiajärjestöä, sekä isännöimällä järjestön vierailua eduskunnassa.