Intersukupuolisuus
Urheilussa

Naisten sarjassa kilpaileville urheilijoille intersukupuolisten ominaisuuksien, kuten kivesten tuottaman testosteronin, on pelätty antavan epäreilua etua.
1930-luvulla naisurheilussa kilpaili useita intersukupuolisia urheilijoita, jotka saattoivat hallita samanaikaisesti useita lajeja. Tämä johtui osittain siitä, että sisäsiittoisuus oli tuolloin länsimaissa yleisempää kuin nykyisin, mikä lisää intersukupuolisuuden esiintymisen todennäköisyyttä. Kilpailijoille ei myöskään suoritettu minkäänlaisia sukupuolitestejä, ja sukupuolikromosomien olemassaoloa ei vielä tunnettu. Intersukupuolisiksi todettuja urheilijoita tuolta ajalta olivat olympiavoittaja Stanisława Walasiewicz, Dora Ratjen, Zdenka Koubkova ja Mary Weston. Moni muukin menestynyt naisurheilija oli olemukseltaan huomiota herättävän maskuliininen, ja heidän sukupuolensa kyseenalaistettiin toistuvasti, mutta testien puutteessa epäilyt jäivät vain epäilyiksi.
Sukupuolen määrittely annettiin vuosina 1946–1966 kansallisten urheiluliittojen tehtäväksi. Toisen maailmansodan jälkeisinä vuosikymmeninä etenkin neuvostoliittolaisia naisurheilijoita epäiltiin usein intersukupuolisiksi. Kun epäluottamus itäblokin sukupuolitestausta kohtaan kasvoi, vuonna 1966 otettiin käyttöön sukupuolikromosomeihin perustuneet sukupuolitestit. Tuolloin moni lajiaan hallinnut neuvostourheilija lopettikin yhtäkkisesti uransa. Sukupuolitestin seurauksena hylätyistä urheilijoista tunnetuimpia olivat juoksija Ewa Kłobukowska ja alppihiihtäjä Erika Schinegger. 1970-luvun huippu-urheilussa ei enää tavattukaan ilmeisen intersukupuolisia huippu-urheilijoita.
Sen jälkeen kun espanjalainen aituri María José Martínez-Patiño osoittautui 1980-luvulla naismaisesta olemuksestaan huolimatta XY-kromosomin kantajaksi, kromosomitestauksen tilalle alettiin etsiä luotettavampia menetelmiä, ja kansainvälinen olympiakomitea luopui kromosomitestauksesta sukupuolen määrittäjänä vuonna 1999. 1990-luvun olympiakisojen kromosomitesteissä löydettiin keskimäärin alle kymmenen XY-naista, joiden annettiin kuitenkin kilpailla.
Vuodesta 2009 alkaen naisten 800 metrin juoksussa on nähty useita menestyneitä intersukupuolisia urheilijoita, kuten afrikkalaiset Caster Semenya, Margaret Wambui ja Francine Niyonsaba. 2010-luvulla intersukupuolisilta naisurheilijoilta alettiin vaatia testosteronitason alentamista tietyn rajan alapuolelle. Intialaisen Dutee Chandin nostaman oikeusjutun vuoksi testosteronirajoitukset on kuitenkin kyseenalaistettu.  KOK:n marraskuussa 2021 julkaisemiin uusiin ohjeisiin ei enää kuulu testosteronirajaa. Vastuu olympialaisten osallistumisoikeuden määrittämisessä kuuluu lajiliitoille. Esimerkiksi Kansainvälinen yleisurheiluliitto määritteli vuonna 2023 intersukupuolisten naisurheilijoiden testosteronirajaksi 2,5 nanomoolia litrassa.
Pariisin kesäolympialaisten 2024 naisten nyrkkeilyssä voittivat omissa sarjoissaan kultaa Imane Khelifin ja Lin Yu-ting. Naiset oli hylätty Kansainvälisen nyrkkeilyliiton vuonna 2023 järjestämissä naisten MM-kilpailuissa, koska heillä oli liiton puheenjohtajan mukaan  XY-sukupuolikromosomit. Olympiakomitean lausunnon mukaan he täyttivät  sääntöjen mukaiset kelpoisuusvaatimukset sekä lääketieteelliset vaatimukset, ja että ei ole tiedossa miten nyrkkeilyliiton tekemät testit tehtiin tai voiko niihin luottaa.