stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stravaganza
Kirjat ja juoni > Salaisuuksien kaupunki

Matt Wood on 17-vuotias Barnsburyn koulun oppilas, jolla on lukihäiriö. Eräänä päivänä yleensä kirjoja karttava Matt kiinnostuu antikvariaatissa vanhasta 1500-luvun kirjasta ja päättää ostaa sen. Amuletin avulla Matt päätyy Padavian yliopiston yhteydessä toimivaan Scriptoriumiin ja saa tietää olevansa stravagantti. Scriptoriumissa Matt opiskelee 1500-luvun kirjanpainantaa ja tutustuu Padavian yliopistossa opiskelevaan Lucianoon sekä tämän pojaksi naamioituneeseen kihlattuun. Padaviassa stravaganttien täytyy yhdistää voimansa vastustaakseen häikäilemätöntä ja vallanhimoista di Chimicien sukua, joka janoaa stravaganttien salaisuuksia päästäkseen murtautumaan heidän tavallaan toiseen aikaan.
Kirjat ja juoni > Laivojen kaupunki

Kirjasarjan viidennen osan päähenkilö Isabel "Bel" Evans kokee jäävänsä vanhemman kaksoisveljensä varjoon, kunnes hän löytää mosaiikkipaloja, jotka johdattavat hänet italialaista Ravennan kaupunkia muistuttavaan Classeen. Siellä Isabel tutustuu kauppiaisiin ja merirosvoihin, kun taas Lontoossa hän saa uusia ystäviä muista stravaganteista. Hänen veljensä alkaa epäillä Isabellan äkillistä suosiota ja aikoo selvittää Isabelin salaisuuden.
Kirjat ja juoni > Miekkojen kaupunki

Yksinäinen ja onneton Laura on omaksunut itsetuhoisia taipumuksia eikä osaa aavistaa, että hänestä tulee Barnsburyn koulun seuraava stravagantti. Eräänä päivänä vanha hopeatikari päätyy hänen käsiinsä ja sen avulla Laura siirtyy 1500-luvun Fortezzaan miekkasepän pajaan. Laura kohtaa Taliassa myös komean ja vetovoimaisen Ludon, joka vie häneltä jalat alta. Tunne on molemminpuolinen, mutta kun Ludo paljastaa syntyperänsä ja vaatii Fortezzan valtaistuinta omakseen, seuraa suuri valtataistelu, jossa Ludo ja Laura päätyvät vastakkaisiin leireihin.
Vastaanotto

Kirjasarja on saanut paljon myönteistä palautetta. Vuonna 2002 The Guardian kehui sarjan ensimmäistä osaa hyvin viihdyttäväksi, minkä lisäksi sarjaa ovat kehuneet muun muassa Daily Express, The Independent ja The Times.
 Suomessa Helsingin Sanomien Vesa Sisättö kuvaili kirjaa seuraavasti: "Juoni etenee juoheasti, kuten kunnon seikkailukertomuksessa pitääkin, mutta fantasiamaailmassa voisi olla raskaitakin asioita".
Aiheesta muualla

Mary Hoffmanin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Stravaganzan virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Voikkaa ja huikkaa

| Voikkaa ja huikkaa Sleepy Sleepers |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1984
 Tyylilaji: Huumorirock
 Kesto: 41.14
 Levy-yhtiö: Sony Music
Listasijoitukset
  Suomi: 13. (joulukuu 1984)
Sleepy Sleepersin muut julkaisut
| Suomen poliisit 1984 | Voikkaa ja huikkaa 1984 | Sossu-possuilua Finlandiassa 1984 |
Voikkaa ja huikkaa on  Sleepy Sleepersin albumi.
Mukana ovat rumpali Harri Kinnunen, Saku Kuosmanen, kitaristina ja myös säveltäjänä mm. Hassisen koneessa soittanut Reijo Heiskanen sekä viimeistä kertaa Tiina Tiikeri. Albumilla on kappale "Järkee vai ei", joka on yksi Sleepy Sleepersin tunnetuimpia kappaleitalähde?.
Kappaleet

Erkki leuhkii – 6.20
Järkee vai ei – 3.54
Partasieni valssi – 1.54
Nai nai nainen – 3.46
Ilman kossua pännii – 3.57
Luoksesi uin – 4.08
Igor – 4.43
Onko kuu juustoa – 4.59
Kantri tulee kantri tappaa – 3.55
Kössi ja Roger – 5.17
Simpeleen ilotalo – 5.40
Virtapiiri

Elektroniikka
Mittaustekniikka
Sähkövoimatekniikka
Säätötekniikka
Kolmivaihevirta
Tasavirta
Vaihtovirta
Virtapiiri
Pätöteho
Näennäisteho
Loisteho
Jännite
Resistanssi
Sähkövirta
näytä
keskustele
Teoreettisessa sähkötekniikassa virtapiiri koostuu piirialkioista ja niitä yhdistävistä johtimista. Käytännön sähkötekniikassa piirialkioita vastaavat erilaiset sähköiset komponentit.
Suljettu virtapiiri on virtalähteiden, johtimien ja sähkölaitteiden muodostama sähkövirran kulkureitti. Avoimesta virtapiiristä ei virta kulje lävitse; virtapiiri voidaan katkaista tarkoituksellisesti esimerkiksi katkaisijalla.
Kirchhoffin säännöt

Suljetussa virtapiirissä pätevät Kirchhoffin säännöt, joista ensimmäinen on se, että virtapiirin haarautumispisteeseen tulevien sähkövirtojen summa on yhtä suuri kuin siitä lähtevien virtojen summa. Toinen näistä säännöistä on se, että suljetussa silmukassa potentiaalien muutosten summa on nolla, kun potentiaalimuutosten suunnat otetaan huomioon etumerkeillä. Kun virtapiirissä olevien vastusten resistanssit lasketaan yhteen, tämän perusteella voidaan laskea virtapiirin sähkövirran voimakkuus.
Piirimuunnokset

Virtapiirien analysointia voi helpottaa piirimuunnoksilla:
Sarjaan tai rinnan kytkettyjä vastuksia voi yhdistää
Sarjaan kytkettyjä jännitelähteitä voi yhdistää
Kolmio-tähtimuunnos
Tähti-kolmiomuunnos
Virtalähteen muuttaminen jännitelähteeksi
Jännitelähteen muuttaminen virtalähteeksi
Virran muuttuminen sähköksi.
Piirien analysointimenetelmiä

Kerrostamismenetelmä
Theveninin ja Nortonin menetelmät
Silmukka- ja solmumenetelmä
Erikoistapauksia

Tikapuuverkko
Värähtelypiiri
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Virtapiirit ja verkot.  Helsinki:  Otatieto, 2001 (1976).  ISBN 951-672-082-X
Voikosken kirkko

| Voikosken kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko heinäkuussa 2013
Sijainti:  Helluntaivuorentie 16, Voikoski, Valkeala, Kouvola
Seurakunta:  Valkealan seurakunta, Kouvolan seurakuntayhtymä
Rakentamisvuosi:  1937
Suunnittelija:  Emil Askola
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  150
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Voikosken kirkko on  tehtaanmestari Emil Askolan suunnittelema puukirkko, joka rakennettiin nykyisin Kouvolaan kuuluvan Valkealan Voikosken kylään paikallisen rukoushuoneyhdistyksen toimesta. Alttaritaulun Jeesus Getsemanessa maalasi Mirja Niemi. Kirkossa on istumapaikkoja 150 hengelle. Rukoushuoneeksi kirkko vihittiin 26. syyskuuta 1937. Syyskuussa 2012 oli kirkon 75-vuotisjuhlamessu, jonka saarnan piti Mikkelin hiippakunnan piispa Seppo Häkkinen.
Aiheesta muualla

Piispan saarna Voikosken kirkon 75-vuotisjuhlamessussa (Arkistoitu – Internet Archive) (Viitattu 11.4.2015)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Voikosken kirkko (Q20249900)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kouvola
sijainti: Voikoski
koordinaatit: 61°15′18″N 26°46′59″E﻿ / ﻿61.254908°N 26.783124°E﻿ / 61.254908; 26.783124
Voimasana

Voimasana oli suomalainen, vuonna 2004 perustettu pienkustantamo. Voimasana oli yleiskustantamo, mutta painotti okkulttista ja filosofista kirjallisuutta. Alanimekkeen Telum Saxum tarkoitus oli keskittyä päälinjasta poikkeaviin julkaisuihin (Jane Austenin Tahto ja Toiveet).
Kustantamo lopetti toimintansa 31. elokuuta 2008 ja sulki kotisivunsa.
Julkaisut

Jane Austen: Tahto ja toiveet, 2006.
Tapio Kotkavuori: Saatanan mustat nahkasiivet, eli, Sodoman 104 päivää, eli, San Franciscon päiväkirja.  Kaarina:  Voimasana, 2004.  ISBN 952-5261-06-9
Tapio Kotkavuori: Vasemman käden polku.  (Esipuhe: Michael A. Aquino)  Kaarina:  Voimasana, 2004.  ISBN 952-5261-05-0
Anton Szandor LaVey: Saatanallinen raamattu.  ((The satanic bible, 1969.) Suomentanut Paula Merensuo. S. 8–18: Peter H. Gilmore: Adamantiiniporttien avaaminen. S. 19–29: Tapio Kotkavuori: Tulen ajan aamunkoitteessa)  Kaarina:  Voimasana, 2007.  ISBN 978-952-5261-12-7
Charles G. Leland: Aradia, eli, noitaevankeliumi.  ((Aradia or the gospel of the witches, 1899.) Suomentanut Päivi S. Laakso)  Kaarina:  Voimasana, 2005.  ISBN 952-5261-08-5
Musta kana, eli Kana, joka munii kultaisia munia, eli Maagiset talismaanit.  ((La poule noire.) Suomentanut Paula Merensuo)  Kaarina:  Voimasana, 2005.  ISBN 952-5261-09-3
Crystal Dawn & Stephen Flowers: Lihan alkemia: Nautinnon, kivun ja Itsen transformaation sado-maaginen tutkiminen.  ((Carnal alchemy: A sado-magical exploration of pleasure, pain and self-transformation, 1995.) Käännös: Vesa Iitti)  Kaarina:  Voimasana, 2007.  ISBN 978-952-5261-18-9
Ross G. H. Shott: Kielletyt tiet kuolemattomuuteen: Transformaatio sodan, seksin ja magian avulla.  ((The dark arts of immortality: Transformation through war, sex & magic, 2005.) Suomennos: Paula Merensuo)  Kaarina:  Voimasana, 2007.  ISBN 978-952-5261-17-2
Virtsaputki

Virtsaputki eli urethra tai uretra on putkimainen elin, jonka kautta virtsa poistuu elimistöstä. Lisäksi miehen ja useimpien muiden nisäkäsurosten siemenneste poistuu elimistöstä virtsaputken kautta.
Ihmisen virtsaputken anatomiaa

Virtsaputki on sileästä lihaskudoksesta, sidekudoksesta ja limakalvosta koostuva putkimainen elin, joka alkaa virtsarakosta ja päättyy kehon ulkopinnalle sukupuolielinten alueelle. Virtsaamista hallitaan virtsaputken toimintaa säätelevän virtsaputken sulkijalihaksen, musculus sphincter urethrae, avulla.
Ihmisen virtsaputken anatomiaa > Miehen virtsaputki

Noin 20–25 cm pitkä virtsaputki alkaa virtsarakon alaosasta ja kulkee ensin eturauhasen, sitten lantion lihasten ja lopulta siittimen läpi virtsaputken paisuvaisen sisällä. Virtsaputken suu sijaitsee siittimen päässä, terskan kärjessä. Eturauhasessa siemenjohtimet yhtyvät virtsaputkeen, samoin eturauhasen alapuolella sijaitseva bulbouretraalirauhanen liittyy virtsaputkeen.
Ihmisen virtsaputken anatomiaa > Naisen virtsaputki

Noin 3–5 cm pitkä virtsaputki alkaa virtsarakon alaosasta ja kulkee lantion lihasten läpi. Virtsaputken suu avautuu hävyn seudulle, häpykielen ja emättimen väliin.
Sairaudet

Virtsaputken yleisimpiin sairauksiin kuuluu virtsaputken tulehdus, urethritis eli uretriitti, joka on yleinen syy kivulle virtsatessa. Naiset saavat miehiä paljon helpommin virtsarakkotulehduksen eli kystiitin, koska heidän rakkoa tulehduksilta suojaava virtsaputkensa on paljon lyhyempi kuin miehillä.
Virtsaputken ahtauma, strictura urethrae, voi aiheutua iskusta tai tulehduksesta. Nämä ovat miehillä yleisempiä pitemmän virtsaputken vuoksi.
Virtsarakon ekstrofiassa virtsaputki ja -rakko ovat jääneet sulkeutumatta.
Virtsaputken syöpä on erittäin harvinainen.
Virtsaputkessa voi esiintyä myös virtsakiviä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Virtsaputki Wikimedia Commonsissa
Miehen virtsaputken suu.
Naisen virtsaputken suu.
Voikääpä

| Voikääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Steccherinaceae
Suku::  Sitkokäävät Antrodiella
Laji::  serpula
Kaksiosainen nimi
 Antrodiella serpula  (P.Karst.) Spirin & Niemelä (2006) 
Synonyymit
 Antrodiella hoehnelii 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Voikääpä (Antrodiella serpula) on Suomessa eteläpainotteisesti ja paikoittain kosteissa metsissä tavattava kääpälaji. Isäntäpuita ovat lepät ja euroopanpähkinäpensas, tosin yhtä tärkeä edellytys voikäävälle on sen edeltäjälaji lepänkääpä. Usein voikääpä kasvaa suoraan kuolleiden, ruskeanmustien lepänkääpien päällä.
Voikäävän itiöemä on yksivuotinen ja pileaattinen. Nykerömäiset tai hyllymäiset, usein epämuotoiset lakit kasvavat joko yksittäin tai ryhminä. Tuoreena itiöemä on pehmeän tuntuinen mutta sitkeä, kuivuessaan se tuntuu hiekkapaperimaisen karhealta, kovettuu ja kiertyy alaspäin. Yläpinta on kalpeankeltainen ja keltaisuus voimistuu käävän vanhetessa ja kuivuessa. Pillipinta on kellanvalkoinen ja tuoreena rasvamaisen kuultava. Kulmikkaita ja vanhemmiten hammassuisia pillejä mahtuu 4-7 millimetrille. Lohkopinnassa erottuvat oljenkeltainen, 1-2 mm paksu maltokerros ja tuoreena kuultavat, kuivina likaisen rusehtavat pillit. Kokonaispaksuus on 5-10 mm.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Voikääpä (Antrodiella serpula)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Antrodiella serpula:  Wikidata: Q81191625  CoL: F4D2  Fungorum: 500771  GBIF: 3362604  iNaturalist: 578801  MycoBank: 500771  NatureServe: 2.1085560  NCBI: 2934145  Observation.org: 672811  Open Tree of Life: 3801552 
Bjerkandera serpula:  Wikidata: Q107524229  CoL: LY84  Fungorum: 140360  GBIF: 3361615  MycoBank: 140360
Pikisaari (Oulu)

| Pikisaari |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Pikisaari korostettuna.
Kaupunki:  Oulu
Suuralue:  Tuiran suuralue
Kaupunginosa nro:  50
Pinta-ala:  1,85  km² 
Väkiluku:  218  31.12.2023
Työpaikkoja:  58 kpl   (31.12.2011)
Osa-alueet:  Pikisaari
Postinumero(t):  90100
Pikisaaren kartta vuodelta 2011.
Pikisaari (ruots. Beckholmen) on pääasiassa taiteilijoiden ja käsityöläisten asuttama saari ja kaupunginosa Oulujoen suistossa, vastapäätä Oulun keskustaa Rommakonselällä. Alue on miljöönä suojeltu. Pikisaari sijaitsee Oulun kauppatorin ja Hietasaaren välissä (kartta), joten se on suosittu kävelyn ja pyöräilyn saaristoreitti matkalla Nallikariin.
Pikisaari kaupunginosana > Käsityöläis- ja taiteilijakaupunginosa

Nykyisin Pikisaaren yhdistää keskustaan Pikisaarensilta, Raatinsaareen Pikisilta ja Hietasaareen Korkeasaarensilta. Näistä ainoastaan Pikisilta on tarkoitettu moottoriajoneuvoliikenteelle. Saaren pinta-ala on 1,85 km² ja sen rantoja seurailevan ulkoilureitin pituus kaksi kilometriä.
Pikisaaressa asuu ja työskentelee useita kymmeniä eri alan taiteilijoita ja käsityöläisiä. Saareen on muodostunut taiteilijayhteisö, jota Oulun kaupunki on kehittänyt 1980-luvulta asti. Saaressa on 38 kaupungin vuokra-asuntoa, joista kahtatoista asuttavat taiteilijat, ja monilla taiteilijoilla on myös työtilat Pikisaaressa, useilla samassa rakennuksessa kodin kanssa.
Tammikuussa 2007 Pikisaaressa oli 149 asukasta. Siellä on yhä useita alkuperäisiä puutaloja, joista osa on suojelukohteita. Alueella sijaitsee muun muassa Oulun seudun ammattiopiston Pikisaaren yksikkö eli entinen Oulun kulttuurin ja tekniikan oppilaitos, aiemmin Käsi- ja taideteollisuusoppilaitos. Pikisaaren yksikköön sijoittuu Oulun seudun ammattiopiston kulttuurialan ja vaatetusalan koulutus, Oulun arkkitehtikillan talo, taidegalleria Galleria Harmaja, Proto-Pohjois-Suomen muotoilijat ry:n Showroom sekä arkkitehtitoimisto.
Pikisaaressa asuvia tai työskenteleviä taiteilijoita

Riitta Helevä, kuvataiteilija, kuvanveistäjä. Asuu Pikisaaressa.
Antti Holma, taidegraafikko. Työskentelee Pikisaaressa.
Helena Kankaansyrjä, kuvataiteilija, kuvanveistäjä. Asuu ja työskentelee Pikisaaressa.
Sinikka Laine-Törmänen, kirjailija. Asuu ja työskentelee Pikisaaressa.
Sakari Matinlauri, kuvanveistäjä. Asuu ja työskentelee Pikisaaressa.
Martti Mäki, taidemaalari ja taidegraafikko. Asuu ja työskentelee Pikisaaressa.
Karoliina Niemelä, kuvataiteilija. Asuu ja työskentelee Pikisaaressa.
Jyrki Poussu, kuvanveistäjä ja kuvataiteilija. Asuu ja työskentelee Pikisaaressa.
Lauri Rankka, taidegraafikko. Työskentelee Pikisaaressa.
Liisa Toivonen, näyttelijä ja ohjaaja. Asuu Pikisaaressa.
Veikko Törmänen, taidemaalari ja taidegraafikko. Asuu ja työskentelee Pikisaaressa.
Kuvia Pikisaaresta

Pikisaari Linnansaaresta nähtynä helmikuussa 2005.
Pikisaari Sonnisaaresta nähtynä tammikuussa 2006.
Pikisaari Raatinsaaresta nähtynä lokakuun lopulla 2006.
Vanhoja puutaloja Pursitien varrella lokakuussa 2008.
Voikkaan rautatieasema

Voikkaan asema (lyh. Woa, ratakm 217+000) on Suomen rataverkolla, Kouvola–Kuusankoski-radalla, Kouvolan Kuusankoskella Voikkaan taajamassa sijaitseva lakkautettu rautatieliikennepaikka.
Liikennepaikka perustettiin vuonna 1902 silloiselle Voikkaa–Haarankallio-radalle. Se palveli lähinnä Voikkaan tehtaan tavaraliikennettä, mutta oli myös henkilöliikenteen käytössä pula-ajan vuosina 1945–1949. Liikennepaikka lakkautettiin ja siitä tuli Kuusankosken aseman alainen syksyllä 1964, jolloin nykyinen Kouvola–Kuusankoski-rata valmistui.
Voikkaan ratapiha on nykyisin tehdasalueella toimivien yritysten, kuten ABB:n ja Teräspyörä Oy:n, käytössä. Sitä käytetään myös Kouvolan seudun ammattiopiston eli KSAO:n radanrakennuskoulutukseen. Ratapihalla olevaa kalustoa ei ole huollettu, ja esim. tuhoutuneita Move 66 -vetureita siellä on kaksi.
Puinen asemarakennus valmistui joko vuonna 1931 tai 1946. Se on purettu, ja ratapihan ympäristö on erittäin metsittynyttä. Esimerkiksi virallinen Asematie on tällä hetkellä kuin kävelypolku. Reunimmaisella raiteella on vielä betoninen asemalaituri.
Aiheesta muualla

Vaunut.org: rautatiekuvia Voikkaalta
| n k Perustiedot Wikidatassa: Voikkaan rautatieasema (Q18662904)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kouvola
koordinaatit: 60°56′N 26°37′E﻿ / ﻿60.94°N 26.62°E﻿ / 60.94; 26.62
Vizcaya (1891)

| Vizcaya |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Bilbao
Kölinlasku:  1889
Laskettu vesille:  8. heinäkuuta 1891
Palveluskäyttöön:  1893
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 3. heinäkuuta 1898
Tekniset tiedot
Uppouma:  6 890 t
Pituus:  110,95 m
Leveys:  19,86 m
Syväys:  6,55 m
Koneteho:  13 700 ihp
Nopeus:  20,2 solmua
Miehistöä:  484
Aseistus
Aseistus:  2 × 28 cm tykkiä 10 × 14 cm tykkiä 8 × 12 naulan tykkiä 10 × 76 mm tykkiä 8 × Nnordenfelt konekivääriä 2 × Maxim-konekivääriä 8 × torpedoputkea
Vizcaya oli Espanjan laivaston vuonna 1890 vesillelaskettu Infanta María Teresa -luokan panssariristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Bilbaosta, missä köli laskettiin vuonna 1889. Alus laskettiin vesille 8. heinäkuuta 1891 ja se valmistui vuonna 1893.
Palvelus

Yhdysvaltain laivasto upotti aluksen 3. heinäkuuta 1898.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Spanish cruiser Vizcaya
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vizcaya (1891) Wikimedia Commonsissa
Infanta María Teresa -luokan panssariristeilijät
Espanjan risteilijä Vizcaya New Yorkin satamassa vuonna 1898
Käännös suomeksi
Visiiri

Osmanien valtakunnan suurvisiirin toimiston vaakuna.
Visiiri (arab. وزير‎,  wazīr) oli islamilaisessa maailmassa korkea-arvoinen ministeriä vastaava poliittinen virkamies ja joskus myös uskonnollinen neuvonantaja. Nimitys on persialaislähtöinen ja merkitsee avustajaa. Visiirejä toimi muslimimonarkioissa kalifien, emiirien, ja sulttaanien palveluksessa.
Osmanien valtakunnassa suurvisiiri oli vuoteen 1922 pääministeriä vastaava valtion korkein virkamies.
Etymologia

Termin persialaistaustaan (pers. ‏ وزير‎ vazīr) viittaisi päätöstä tai lakidokumenttia merkitsevä sana vizīr, sekä itä-Persian avestankielinen sana vīcira, joka tarkoittaa säätäjää, asettajaa. Kuitenkin sana wazir esiintyy koraanissa (Totisesti, Me annoimme Moosekselle Pyhän Kirjan ja määräsimme hänen veljensä Aaronin hänen avustajakseen), jossa yhteydessä wazir tarkoittaa auttajaa tai avustajaa. Ajan saatossa "avustaja" tuli merkitsemään "sijaista" tai "edustajaa" ja Abbasidien kalifaatissa wazir tarkoitti seuraavaksi ylintä siviilivirkamiestä kalifin jälkeen. Tämä viittaisi termin arabilais-islamilaiseen taustaan.
Abbasidikalifien visiirit

Kalifinarvo siirtyi umaijadien suvulta abbasidien suvulle vuonna 750, ja arabien valtakunnan pääkaupunki siirrettiin Bagdadiin. Abbasidit pyrkivät sulauttamaan eri kansallisuuksia toisiinsa ja siten luomaan yhtenäistä valtakuntaa. Kalifi siirtyi ylhäiseen eristäytyneisyyteen ja oli kosketuksissa alamaistensa kanssa ainoastaan visiirinsä välityksellä. Visiirin tehtävä oli vaativa, koska hänen täytyi olla täydellinen hovimies ja selvillä hovin tapahtumista. Jos visiiri ei onnistunut miellyttämään kalifia, hän oli vaarassa joutua vankilaan ja mestattavaksi.
Visiiri Osmanien valtakunnassa

Visiireille annettuja arvonimiä olivat mm. pašša, sāhib, āsaf, wekil, nāzir ja lala. Tyypillisesti visiirille myönnettiin paššan arvonimi.
Osmanien valtakunnassa visiirit olivat korkea-arvoisimpia virkamiehiä. He olivat keisarillisen neuvoston jäseniä ja toimivat hallinnollisissa tehtävissä, jotka vastaavat nykyajan ministerin tehtäviä. Myös strategisesti tärkeiden provinssien, kuten Egyptin ja Unkarin provinssien kuvernöörille sekä janitsaarien päällikölle ja laivaston suuramiraalille saatettiin myöntää visiirin arvo. Myös osa 1800-luvun kabinettiministereistä kantoi visiirin virkanimeä.
Ensimmäinen osmanien visiiriksi nimitetty oli Alaeddin pašša, joskin hänet on myöhemmin luettu suurvisiiriksi, sillä hänen toimenkuvansa vastasi myöhemmin käyttöön otettua suurvisiirin virkaa. Vuodesta 1385 aina Konstantinopolin valtaukseen 1453 saakka osmanien visiirit ja suurvisiirit tulivat nimenomaan Çandarli-suvun jäsenistä. Tällöin petosta epäillyt Mehmed II Valloittaja teloitutti suurvisiirinsa ja asetti tilalle yhden kenraaleistaan. Tästä muutoksesta lähtien visiirit ja suurvisiirit olivat usein sotilastaustaisia 1600-luvun alkuun saakka. Samana aikakautena monet visiireistä olivat syntyperältään muita kuin turkkilaisia ja he olivat usein taustaltaan kristittyinä syntyneitä orjia. Erityisesti 1430–1550 suuri osa visiireistä tuli köyhiltä seuduilta Albaniasta sekä slaavilaisilta alueilta. Heidät oli värvätty orjiksi devshirme-järjestelmän kautta osmanien sotaretkien yhteydessä. Tämän jälkeen monet visiirit tulivat samoista syistä Kroatiasta, Unkarista ja Itävallasta. Orjista onnekkaimmat ja kyvykkäimmät olivat saaneet korkeatasoisen koulutuksen joko hovissa tai muissa osmanien instituutioissa, ja he saattoivat nousta urallaan jopa valtakunnan toiseksi tärkeimmäksi mieheksi.
Visiirin virka ei aina tuonut turvaa kantajalleen, sillä sulttaanin epäsuosioon joutuminen saattoi merkitä jopa kuolemaa. Jotkut visiirit osallistuivat juonitteluihin ja kapinojen sytyttämiseen. Erityisesti Kösem Sultanin aikana 1600-luvun alkupuolella hovissa juoniteltiin paljon ja visiireistä muodostuvan korkeimman neuvoston henkilöstöä vaihdettiin tämän tästä.
Visiirit populaarikulttuurissa

Jafar, Agraban sulttaanin palveluksessa oleva suurvisiiri elokuvissa Aladdin, Jafarin paluu ja vuoden 2019 elokuvassa.
Ahmed Ahne, Bagdadin kalifin Harun El Pullahin suurvisiiri.
Viron olympiakomitea

| Eesti Olümpiakomitee (suom>  Viron olympiakomitea] |
| --- | --- |

Perustettu:  1907
Kotipaikka:  Tallinna
Jäsenmäärä:  124 (kansalliset urheiluliitot, alueelliset urheiluliitot ja yksittäisjäsenet)
Pääsihteeri:  Siim Sukles
Puheenjohtaja:  Urmas Sõõrumaa
 Tilanne 9. elokuuta 2023 
Aiheesta muualla
Eesti Olümpiakomitee
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Eesti Olümpiakomitee on Viron kansallinen olympiakomitea, joka vastaa Viron suhteista kansainväliseen olympiaurheiluun ja on Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) jäsen. KOK:n jäseneksi se hyväksyttiin vuonna 1924. Viron olympiakomitea perustettiin Tallinnassa 8. joulukuuta 1923.
Kun Viron itsenäisyys julistettiin elokuussa 1991, EOK aloitti uudelleen työnsä Kansainvälisessä olympiakomiteassa.
Virolaiset olympiaurheilun alkuvaiheessa

Olympialainen urheilutoiminta Virossa on vanhempaa perua kuin kansallinen olympiakomitea. Virolaiset osallistuivat keisarillisen Venäjän joukkueessa vuoden 1912 Tukholman olympialaisin. Näin ensimmäiseksi virolaistaustaiseksi olympaimitalistiksi tuli painija Martin Klein. Itsenäisen Viron ensimmäinen olympiavoittaja oli painonnostaja Alfred Neuland vuoden 1920 Antverpenin olympialaisissa.
Puolitoista vuotta Viron itsenäistymisen jälkeen, 30. marraskuuta 1919, Viron urheilukongressi (vir. Eesti Spordi Kongress), Viron urheiluliitto (vir. Eesti Spordi Liit) ja Viron olympiakomitea päättivät perustaa ja osallistua vuoden 1920 urheilutapahtumaan. Antwerpenin olympialaiset. Viron olympiakomitea (EOK) perustettiin virallisesti 8. joulukuuta 1923.
Itsenäistyneen Viron edustus olympialaisissa

Vuonna 1924 EOK hyväksyttiin Kansainväliseen olympiakomiteaan (KOK). Vuoden 1924 olympialaisiin Pariisissa osallistui yhteensä 44 virolaista urheilijaa. Heistä painija Eduard Pütsep voitti Pariisissa Viron ensimmäisen kultamitalin. Vuonna 1928 virolaiset urheilijat osallistuivat ensimmäistä kertaa talvikilpailuihin St. Moritzissa.
Ensimmäiseksi EOK:n puheenjohtajaksi valittiin silloinen ulkoministeri Friedrich Akel, joka oli vuosina 1928-1932 myös KOK:n jäsen. Hänen jäsenyytensä jälkeen Joakim Puhk oli vuodesta 1936 KOK:n virolaisjäsenenä. Viron  puolustusvoimain silloinen komentaja, kenraali Johan Laidoner valittiin vuonna 1934 Viron olympiakomitean puheenjohtajaksi.