stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Prolegomena

Prolegomenan ranskankielisen painoksen kansilehti vuodelta 1865.
Prolegomena eli johdatus mihin tahansa metafysiikkaan, joka vastaisuudessa voi käydä tieteestä (saks. Prolegomena zu einer Jeden Künftigen Metaphysik) on Immanuel Kantin filosofinen teos, joka julkaistiin vuonna 1783, kaksi vuotta Puhtaan järjen kritiikin ensimmäisen painoksen jälkeen. Sen tavoitteena oli toimia yhteenvetona Kritiikille ja selventää sen epäselviksi jääneitä kohtia.
Prolegomena sisältää yleiskatsauksen Kritiikin tärkeimmistä väittämistä ja puolustaa niitä, joskus käyttäen argumentteja joita Kant ei ollut käyttänyt Kritiikissä. Kant luonnehti Prolegomenassa käyttämäänsä helpommin lähestyttävää lähestymistapaa "analyyttiseksi", vastakohtana Kritiikin "synteettiselle" mielen kykyjen ja niiden prinsiippien vaiheittaiselle tutkimukselle.
Teos on tarkoitettu myös polemiikiksi. Kant oli pettynyt Kritiikin saamasta vaisusta vastaanotosta, ja painotti uudessa teoksessaan toistuvasti hänen kriittisen hankkeensa välttämättömyyttä koko metafysiikan olemassaololle tieteenä. Kant kysyi teoksen esipuheessa, "onko sellainen asia kuin metafysiikka lainkaan mahdollinen?" Kirjan liitteessä kumotaan eräs Kriitikin saama epäsuotuisa arvostelu yksityiskohtaisesti.
Kirjallisuutta suomeksi

Kant, Immanuel: Prolegomena, eli, Johdatus mihin tahansa metafysiikkaan, joka vastaisuudessa voi käydä tieteestä.  ((Prolegomena zu einer jeden künftigen Metaphysik, 1783.) Suomentanut ja selitykset laatinut Vesa Oittinen. 2. painos 2005)  Helsinki:  Gaudeamus, 1997.  ISBN 951-662-659-9
Aiheesta muualla

Immanuel Kant: Prolegomena to Any Future Metaphysics (Arkistoitu – Internet Archive), käännös James Fieser, perustuen Paul Carusin vuoden 1902 käännökseen. (englanniksi)
Jussi Kotkavirta: Kantin Prolegomena, eli vaikeus popularisoida filosofiaa. Niin & näin 1/1998.
Kimmo Jylhämö: Vesa Oittisen haastattelu. Niin & näin 1/1998.
Vesa Oittinen: Filosofinen tieto - onkohan sitä sittenkään? Niin & näin 1/1998.
S. Albert Kivinen: ”Kyllähän sitä Kantia on kumota yritetty, mutta...” Helsingin Sanomat 22.3.1998.
Löyly löi

Löyly löi on Juice Leskisen säveltämä ja sanoittama kappale vuodelta 1975. Se ilmestyi Juice Leskinen & Coitus Intin esittämänä singlenä, b-puolella ”Seminoloogie boogie woogie”. Singlellä kappaleen esittivät Juice Leskinen (laulu), Mikko Alatalo (taustalaulu), Pena Penninkilammi (urut ja taustalaulu), Eetu Tuominen (sähkökitara ja taustalaulu), Juuso Nordlund (basso), Jukka "Juke" Aronen (rummut) ja Jarno Sinisalo (klavikordi). Sovittajana oli Juice Leskinen. Samaan aikaan Coitus Int julkaisi toisenkin singlen, ”Se oli jautaa” b-puolellaan ”Tarzanin kalsarit”.
Kappaleen syntyyn vaikutti Helsingin Sanomien kriitikon Lauri Karvosen esittämä mielipide, että ä-, ö- ja y-vokaalit eivät sovi lauluihin ja siksi suomenkielinen kappale ei voi menestyä Eurovision laulukilpailussa. Leskisen mielestä tämä oli ”paskapuhetta”, minkä hän halusi osoittaa tekemällä kappaleen nimeltä ”Löyly löi”.
Myllykirje

Myllykirje on nimitys, jota käytetään arvovaltaiselta taholta tulevista jyrkkäsävyisistä kirjeistä, varsinkin moite- tai ojennuskirjeistä.  Erityisesti nimeä on käytetty Urho Kekkosen presidenttikaudellaan tunnetuille henkilöille lähettämistä kirjeistä, jotka hän jälkeenpäin julkaisi.
Nimitys sai alkunsa Otavan vuonna 1976 julkaisemasta kaksiosaisesta, kohuakin herättäneestä teoksesta Kirjeitä myllystäni, joka sisälsi kokoelman presidentti Kekkosen useiden henkilöiden kanssa käymää kirjeenvaihtoa. Teoksen toimittivat Maarit Tyrkkö ja Keijo Korhonen.  Kekkonen itse luonnehtii kirjemyllynsä olevan ”pauhaava, ryskivä,
jyskivä ja jauhava mylly, josta myllystä kirjeet sinkoavat tarkoin määriteltävissä oleville
vastaanottajille” .
Teoksessa julkaistut kirjeet eivät kuitenkaan kaikki olleet jyrkkäsävyisiä "myllykirjeitä", vaan mukana oli myös kiitoskirjeitä. Teoksen nimi oli mukaelma ranskalaisen kirjailija Alphonse Daudet'n vuonna 1866 julkaiseman novellikokoelman nimestä Kirjeitä myllyltäni (ransk. Lettres de mon moulin).
Aiheesta muualla

Myllykirjeen paluu Kotimaisten kielten keskus.  4.6.2009. Viitattu 21.2.2017.
Gustave Flaubert

| Gustave Flaubert |
| --- | --- |
 Flaubert noin vuonna 1865.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. joulukuuta 1821 Rouen, Ranska
Kuollut: 8. toukokuuta 1880 (58 vuotta) Canteleu, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Ammatti:  kirjailija, näytelmäkirjailija
Kirjailija
Kirjallinen suuntaus: realismi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gustave Flaubert (12. joulukuuta 1821 Rouen – 8. toukokuuta 1880 Croisset) oli ranskalainen realistisen suunnan kirjailija. Hänet tunnetaan erityisesti vuonna 1857 ilmestyneestä romaanista Madame Bovary (suom. Rouva Bovary, 1994).
Henkilöhistoria

Flaubert syntyi lääkäriperheeseen. Hän aloitti lakiopinnot Pariisissa vuonna 1841, mutta jätti opinnot epilepsiaksi epäiltyjen terveysongelmien vuoksi ja keskittyi kirjoittamiseen.
Kirjoittajana Flaubert oli hidas ja pikkutarkka. Vuonna 1856 hän julkaisi viisi vuotta työstämänsä pääteoksensa Rouva Bovary. Romaanista tuli nopeasti tunnettu. Se poiki siveettömyydestä oikeusjutun, jonka Flaubert kuitenkin voitti, ja teoksen painaminen sallittiin.
1860-luvulta alkaen Flaubert oli tunnettu kirjoittaja ja intellektuelli. Hänen lähipiiriinsä kuuluivat useat realismin ja naturalismin suuret nimet, kuten Émile Zola, George Sand ja venäläinen Ivan Turgenev, joka ajoittain asui Flaubertin luona. 1870-luvulla hän edesauttoi Guy de Maupassantin uraa. Flaubert oli perusluonteeltaan melankolinen, ja hänen taipumuksensa perfektionismiin kirjoittamisessa teki elämästä entistä vaikeampaa.
Tuotannosta

Flaubertin tuotanto on realistista, todellisuuden viileään havainnointiin perustuvaa, romantisointia ja kantaaottavuutta kaihtavaa. Hänen tunnetuin teoksensa Rouva Bovary luetaan maailmankirjallisuuden klassikoihin. Se kertoo Emma Bovarysta, jonka romanttinen kirjallisuus on saanut pauloihinsa. Hän päätyy naimisiin tavanomaisen, porvarillisen lääkärin kanssa, eikä elämä vastaa romanttisia haavekuvia. Emma päätyy pettämään miestään seikkailijan kanssa, ja ajautuu yhä uusiin pettymyksiin. Kirja kuvaa ranskalaista maaseutumiljöötä erittäin pikkutarkasti.
Rouva Bovary syntyi tavoitteesta kirjoittaa mahdollisimman tyhjänpäiväisestä aiheesta ja henkilöstä. Se on usein nähty romanttisen haihattelun satiirina. Kirjan valmistuttua Flaubert kuitenkin totesi: ”minä itse olen rouva Bovary”, mikä viittaa aiheen yleismaailmallisuuteen: ihmisen ylisuuret haaveet on tuomittu raukeamaan.lähde?
Teoksia

Madame Bovary (1857) (Rouva Bovary)
Salammbô (1862) (Salambo)
L’Education sentimentale (1869) (Sydämen oppivuodet)
La Tentation de Saint Antoine (1874) (Pyhän Antoniuksen kiusaus)
Trois contes (1877) (Kolme kertomusta)
Bouvard et Pécuchet (1881) (Bouvard ja Pécuchet), julkaistu postuumina
Dictionnaire des idées reçues (1911), julkaistu postuumina
Teoksia > Suomennoksia

Rouva Bovary.  (Madame Bovary, 1857)  Suomentanut Anna-Maija Viitanen (Suomentajan tarkistama laitos, suomennettu ensimmäisen kerran 1994). WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30303-8
Salambo.  (Salammbô, 1862)  Suomentanut Annikki Suni. WSOY, 1984 (Aikaisempi suomennos ilmestyi 1908).  ISBN 951-0-12182-7
Sydämen oppivuodet.  (L’éducation sentimentale, 1869)  Suomentanut J. A. Hollo. WSOY, 1958 (2. painos 1986, 3. painos 2001).  ISBN 951-0-13836-3
Pyhän Antoniuksen kiusaus.  (La Tentation de Saint Antoine, 1874)  Suomentanut Jorma Kapari. Weilin+Göös, 1970.
Kolme kertomusta.  (Trois contes)  Suomentanut Kauko Kare. Tammi, 1955.
Yksinkertainen sydän.  (Un coeur simple, 1876)  Suomentanut Jalmari Hahl. Karisto, 1917.  Teoksen verkkoversio.
Bouvard ja Pécuchet.  (Bouvart et Pécuchet, 1881)  Suomentanut ja selityksin varustanut Antti Nylén. Desura, 2003.  ISBN 952-5339-16-5
Valmiiden ajatusten sanakirja.  (Le dictionnaire des idées reçues, 1913)  Suomentanut Mirja Halonen & Ville Keynäs. Helsinki:  Loki-kirjat, 1997 (2. painos 2010).  ISBN 952-9646-22-4
Bibliomania.  (Bibliomanie, 1837)  Suomentanut Antti Nylén. Turku:  Faros, 2012.  ISBN 978-952-5710-22-9
Matkakirjeitä ystävälle.  (Correspondance, 1837)  Suomentanut Jaana Seppänen. Turku; Tampere:  Savukeidas, 2014.  ISBN 978-952-268-098-3
Kirjallisuutta

Julian Barnes: Flaubertin papukaija. (1984, WSOY 1987).
Sand, George & Flaubert, Gustave: Rakas vanha trubaduuri: George Sandin ja Gustave Flaubertin kirjeenvaihtoa vuosilta 1863–1876.  (Toimittanut ja suomentanut Eila Kostamo)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-33191-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gustave Flaubert Wikimedia Commonsissa
Vapaasti ladattavia Gustave Flaubertin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Biografia (ranska)
Gustave Flaubert's works: text, concordances and frequency list
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Gerhart Hauptmann

| Gerhart Hauptmann |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. marraskuuta 1862 Obersalzbrunn
Kuollut: 6. kesäkuuta 1946 (83 vuotta) Agnetendorf, nyk. Jagniątków
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Palkinnot
  Nobelin kirjallisuuspalkinto 1912 
Aiheesta muualla
www.gerhart-hauptmann-gesellschaft.de
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gerhart Hauptmann (15. marraskuuta 1862 Sleesian Obersalzbrunn – 6. kesäkuuta 1946 Agnetendorf, nyk. Jagniątków) oli saksalainen kirjailija, joka syntyi silloisessa Preussissa nykyisen Puolan alueella. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon 1912.
Kankurit-nätelmän juliste 1897.
Hän opiskeli ensin Breslaun taideakatemiassa kuvanveistoa, ja siirtyi sieltä Jenan yliopistoon ja edelleen Roomaan ja Berliiniin. Italiassa ollessaan hän päätti hylätä kuvanveiston ja ryhtyä kirjailijaksi. Häntä pidetään saksalaisen naturalismin perustajana. Vuonna 1889 julkaistu esikoisnäytelmä Vor Sonnenaufgang (Ennen päivänkoittoa) aiheutti skandaalin, mutta teki Hauptmannista kuuluisan. Näytelmässä kuvataan alkoholistiperhettä, jossa juominen siirtyy perintönä lapsille. Se oli realistinen kuvaus ajan sosiaalisista ongelmista ja ennakoi saksalaisessa draamassa vallinneen retorisen ja tyylitellyn kauden loppumista.
Vuonna 1892 ilmestynyt Hauptmannin näytelmä Kankurit vakiinnutti hänen asemansa. Hänen tyyliinsä kuuluneet pateettiset ja synkät dialogit ja riipaisevat ihmiskohtalot olivat keskeisesti esillä. Roolihenkilöt ovat sleesialaisia kutojia, jotka aloittavat vuonna 1844 kapinan, koska pelkäävät kutomakoneiden vievän heiltä ammatin. Ilmestymisaikanaan näytelmä oli rakenteeltaan uudenlainen, sillä yksikään roolihenkilö ei nouse siinä pääosaan, vaan koko kankurijoukko toimii yhdessä. Kankurit ja vuonna 1911 ilmestynyt näytelmä Rotat luetaan Hauptmannin pääteoksiksi, ja niillä oli suuri osuus hänen saamaansa Nobelin kirjallisuuspalkintoon. Hän laajensi seuraavissa näytelmissä aihepiiriään historiallisiin aiheisiin, symboliikkaan ja nietscheläisvaikutteisiin teoksiin. 1930-luvulla Hauptmann julkaisi useita porvariston elämää kuvaavia teoksia.
Teoksia

Ennen päivänkoittoa (Vor Sonnenaufgang, 1889)
Kankurit (Die Weber, 1892)
Rotat (Die Ratten, 1911)
Atlantis (1912)
Soanan kerettiläinen (Der Ketzer von Soana, 1918)
Der Insel der großen Mutter (1928)
Palkinnot ja tunnustukset

Nobelin kirjallisuuspalkinto 1912
Adlerschild des Deutschen Reiches 1922
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gerhart Hauptmann Wikimedia Commonsissa
Luettelo Hauptmannin näytelmien esityksistä Suomessa Ilona-tietokanta
| n k Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: Prudhomme  1902: Mommsen  1903: Bjørnson  1904: F. Mistral / Echegaray  1905: Sienkiewicz  1906: Carducci  1907: Kipling  1908: Eucken  1909: Lagerlöf  1910: Heyse  1911: Maeterlinck  1912: Hauptmann  1913: Tagore  1914: Ei jaettu  1915: Rolland  1916: Heidenstam  1917: Gjellerup / Pontoppidan  1918: Ei jaettu  1919: Spitteler  1920: Hamsun  1921: France  1922: Benavente  1923: Yeats  1924: Reymont  1925: Shaw 
1926–1950:  1926: Deledda  1927: Bergson  1928: Undset  1929: Mann  1930: Lewis  1931: Karlfeldt  1932: Galsworthy  1933: Bunin  1934: Pirandello  1935: Ei jaettu  1936: O’Neill  1937: Martin du Gard  1938: Buck  1939: Sillanpää  1940–1943: Ei jaettu  1944: Jensen  1945: G. Mistral  1946: Hesse  1947: Gide  1948: Eliot  1949: Faulkner  1950: Russell 
1951–1975:  1951: Lagerkvist  1952: Mauriac  1953: Churchill  1954: Hemingway  1955: Laxness  1956: Jiménez  1957: Camus  1958: Pasternak  1959: Quasimodo  1960: Perse  1961: Andrić  1962: Steinbeck  1963: Seferis  1964: Sartre  1965: Šolohov  1966: Agnon / Sachs  1967: Asturias  1968: Kawabata  1969: Beckett  1970: Solženitsyn  1971: Neruda  1972: Böll  1973: White  1974: Johnson / Martinson  1975: Montale 
1976–2000:  1976: Bellow  1977: Aleixandre  1978: Singer  1979: Elytis  1980: Miłosz  1981: Canetti  1982: García Márquez  1983: Golding  1984: Seifert  1985: Simon  1986: Soyinka  1987: Brodsky  1988: Mahfouz  1989: Cela  1990: Paz  1991: Gordimer  1992: Walcott  1993: Morrison  1994: Ōe  1995: Heaney  1996: Szymborska  1997: Fo  1998: Saramago  1999: Grass  2000: Gao 
2001–:  2001: Naipaul  2002: Kertész  2003: Coetzee  2004: Jelinek  2005: Pinter  2006: Pamuk  2007: Lessing  2008: Le Clézio  2009: Müller  2010: Vargas  2011: Tranströmer  2012: Mo Yan  2013: Munro  2014: Modiano  2015: Aleksijevitš  2016: Dylan  2017: Ishiguro  2018: Tokarczuk  2019: Handke  2020: Glück  2021: Gurnah  2022: Ernaux  2023: Fosse  2024: Kang 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz  RKD Artists 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Grimmin veljekset

Wilhelm Grimm (vasemmalla) ja Jacob Grimm Elisabeth Jerichau-Baumannin vuoden 1855 maalauksessa
Grimmin veljekset Jacob (4. tammikuuta 1785 Hanau – 20. syyskuuta 1863 Berliini) ja Wilhelm Grimm (24. helmikuuta 1786 Hanau – 16. joulukuuta 1859 Berliini) olivat saksalaisia kielitieteilijöitä ja kulttuurintutkijoita, jotka keräsivät talteen vanhoja satuja ja julkaisivat useita satukokoelmia, joita kutsutaan Grimmin saduiksi. Jacob Grimm oli lisäksi aikansa merkittävimpiä oikeustieteilijöitä.
Ensimmäinen satukokoelma Kinder- und Hausmärchen julkaistiin 1812 ja se sisälsi jopa yli 200 satua. Muutamat kokoelman saduista oli jo sitä ennen tunnettu myös Charles Perrault'n 1600-luvun lopulla kirjoittamina, hieman poikkeavina versioina. Uudempi Grimm-tutkimus on myös tuonut 1970-luvulta alkaen esiin, että suurin osa Grimmien saduista ei olekaan kerätty kansan parista vaan on peräisin aiemmasta kirjallisuudesta. Monet Grimmien käyttämistä satujen kertojista eivät olleet kansan syvistä riveistä peräisin olleita talonpoikia vaan lukutaitoista porvaristoa, jotka kertoivat Grimmeille muista kirjoista lukemiaan satuja.
Alkuperäisissä julkaistuissa muodoissaan sadut ovat hyvin synkkiä ja väkivaltaisia. Nykyään saduista tunnetaankin yleensä vain niiden "Disney-versiot". Alkuperäiset kansansadut olivat kuitenkin vielä Grimmien versioitakin raadollisempia: Grimmit keksivät satukliseen "paha äitipuoli", kun taas kansantarinoissa omat vanhemmat muun muassa myivät Hannun ja Kertun noita-akalle.
Terry Gilliamin Grimmin veljekset -elokuvassa (2005) veljekset "Will" ja "Jake" esiintyvät kiertelevinä huijareina, joita näyttelivät Heath Ledger ja Matt Damon.
Kotimaassaan Grimmin veljekset tunnetaan myös saksan kielen kieliopin ja sanakirjan laatijoina ja Jacob Grimm myös germaanisten kielten Grimmin lain kehittäjänä.
Tunnettuja Grimmin satuja

Tuhkimo
Lumikki
Prinsessa Ruusunen
Punahilkka
Bremenin soittoniekat
Hannu ja Kerttu
Tittelintuure
Kultahanhi
Tähkäpää
Lumivalko ja Ruusunpuna
Kirjallisuutta

Grimm, Jacob & Grimm, Wilhelm: Grimmin sadut I–III: Ruusunen. Tuhkimo. Lumikki.  ((Kinder- und Hausmärchen, 1812.) Suomentaneet ja toimittaneet Raija Jänicke ja Oili Suominen. Kuvitus: Otto Ubbelohde. 2. painos 2000. Koko julkaisu kotelossa)  Helsinki:  Tammi, 1999.  ISBN 951-31-1224-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaasti ladattavia Jacob ja Wilhelm Grimmin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Project Gutenberg: Grimm's Fairy Tales (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 2 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Latvia  Korea  Venäjä 2 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Syrius Eberle, Grimmin veljesten patsas, 1895. Hanau, Saksa.
Tuonelan joutsen (näytelmä)

Pekka Halosen suunnittelema kansi (1898)
Tuonelan joutsen on Eino Leinon runomuotoinen näytelmä vuodelta 1898. Yhdessä näytelmän Sota valosta (1900) kanssa sen on katsottu aloittaneen suomalaisen kirjallisen symbolismin. Tuon ajan  karelianistis-uusromanttisen valtavirran mukana Leino oli alkanut syventyä kalevalaiseen aihepiiriin. 
Samoihin aikoihin Leinon kanssa Tuonen joutsen -aihetta työstivät myös Jean Sibelius ja Akseli Gallen-Kallela.
Aiheesta muualla

http://www.kainuuneinoleinoseura.fi/eino-leino/runoteokset/
Philipp Nicolai

| Philipp Nicolai |
| --- | --- |
 Philipp Nicolai
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. elokuuta 1556 Mengeringhausen, Hessen, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Kuollut: 26. lokakuuta 1608 Hampuri, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  teologia
Philipp Nicolai (10. elokuuta 1556 Mengeringhausen, Hessen – 26. lokakuuta 1608 Hampuri) oli saksalainen luterilainen pappi, runoilija, virsirunoilija ja säveltäjä. Hän toimi urallaan muun muassa Altwildungenin ja Hampurin St. Katharinenin kirkkoherrana. Nicolai kirjoitti traktaatteja luterilaisuuden ja kalvinismin rajanvedosta muun muassa vastauksena kalvinilaisen Bartholomaeus Pitiscuksen traktaattiin.
Rajanvetoa kalvinilaisuuteen

Kalvinilainen hovisaarnaaja Bartholomaeus Pitiscus julkaisi vuonna 1606 traktaatin Trewhertzige Vermahnung, jossa hän kehotti luterilaisia liittymään kalvinilaisiin, jotta yhdessä kyettäisiin vastustamaan katolisuutta. Traktaatissa toisaalta annettiin ymmärtää luterilaisten ja kalvinistien erojen olevan vähäpätöisiä, mutta toisaalta Pitiscus näki ratkaisuksi nimenomaisesti sen, että luterilaiset luopuvat kalvinilaisista poikkeavista ehtoolliskäytännöistään ja -käsityksistään. Philipp Nicolai kirjoitti heti seuraavana vuonna yhden merkittävimmistä luterilaisista vastauskirjoituksista Pitiscuksen kirjoitukseen.
Nicolai toi ilmi käsityksensä kalvinilaisten esittämien lähentymistarjousten epäluotettavuudesta vastauksensa esipuheessa. Hän perusteli epäluuloisuuttaan muun muassa Saksin vaaliruhtinaskunnan kalvinistamiskauden tapahtumilla. Nicolai kommentoi traktaattia kohta kohdalta ja antoi kuhunkin kohtaan vastauksensa. Hän totesi muun muassa, että kalvinilaisten vaatima leivänmurtaminen ehtoollisella on luterilaisille sivuasia, mutta koska se oli kalvinilaisten ehtoolliskäsityksessä vain tunnusmerkki, eivät luterilaiset voi joustaa asiassa. Molempien osapuolten kirjoitukset olivat ehdottomia, mutta Nicolai oli ilmaisussaan jyrkkäsanaisempi. Hän arveli, että mikäli sekä Luther että Zwingli ovat autuaina taivaassa, heidän kiistansa kestänee ikuisesti. Kun kalvinilainen osapuoli valitti luterilaisten käyttävän herjaavia ilmaisuja kalvinisteista, Nicolai huomautti kalvinistienkin käyttäneen luterilaisista näitten ehtoolliskäsitykseen viitaten nimityksiä ”lihanahmijat” (Fleischfresser) ja ”verensärpijät” (Blutsäuffer), vaikka kumpaakaan termiä ei käytetty Pitiscuksen traktaatissa.
Nicolai totesi myös, ettei hän suinkaan ollut haluton elämään rauhassa kalvinistien kanssa. Nicolainkin mielestä hajaannus oli onnettomuus. Hänen mielestään traktaatissa oli kuitenkin sekoitettu toisiinsa poliittinen ja hengellinen rauha. Luterilaiset olivat Nicolain mukaan aina valmiit poliittiseen rauhaan, eli sopuisaan rinnakkaiseloon saman valtion alamaisina. Hengellinen rauha sen sijaan edellyttäisi uskon ja jumalanpalveluksen yhteyttä.
Christian Jacq

| Christian Jacq |
| --- | --- |
 Christian Jacq vuonna 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. huhtikuuta 1947 (ikä 77) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija, egyptologi
Kirjailija
Tyylilajit:  seikkailu, historia, matkaoppaat
Aiheet:  Muinainen Egypti
Aiheesta muualla
christianjacq.fr
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Christian Jacq (s. 28. huhtikuuta 1947 Pariisi) on ranskalainen kirjailija ja egyptologi. Hän on kirjoittanut useita romaaneja ja romaanisarjoja muinaisesta Egyptistä, kuten viisiosaisen kirjasarjan faarao Ramses II:sta.
Elämä ja ura

Jacq kiinnostui egyptologiasta luettuaan teini-ikäisenä Jacques Pirennen teoksen Histoire de la civilisation de l’Egypte. Ennen uraansa muinaisen Egyptin parissa Jacq elätti itsensä oikolukijana, matkakirjojen kirjoittajana ja kustannusalalla.
Jacq valmistui Sorbonnen yliopistosta tohtoriksi Egyptin tutkimuksesta ja aloitti tutkijanuran. Hänen ensimmäiset julkaistut teoksensa olivat vakavia historiateoksia. Hänen varhaiset fiktiiviset kirjansa eivät aluksi saaneet tunnustusta, mutta Jacq jatkoi niiden kirjoittamista, sillä hän halusi välittää Egyptiä kohtaan tuntemansa innostuksen ja kunnioituksen mahdollisimman suurelle yleisölle.
Jacqin ensimmäinen menestynyt romaani oli Hieroglyfien arvoitus (1987). Hän nousi Ranskassa suursuosioon vuosina 1995–1996 viisiosaisella kirjasarjallaan faarao Ramses II:n elämästä, joka on täynnä taistelua, magiaa, seksiä ja seikkailua. Sen jälkeen tuottelias Jacq on kirjoittanut lisää romaanisarjoja muinaisesta Egyptistä. Hän on kirjoittanut myös yhden romaanisarjan säveltäjä Mozartin elämästä. Sarjojen ohella tuottelias Jacq on kirjoittanut useita yksittäisiä romaaneja. Hän on julkaissut myös jännitysromaaneja salanimillä J. B. Livingstone, Christopher Carter ja Célestin Valois.
Fiktion lisäksi Jacq on kirjoittanut useita tietokirjoja muinaisesta Egyptistä.
Jacq on perustanut Pariisiin Ramses-instituutin, jonka tehtävänä on tallentaa Egyptin arvokkaat uhanalaiset arkeologiset kohteet valokuvauksen keinoin. Jacq asuu Sveitsissä.