Fonografisylinteri
Sylinteritallenteiden säilytys

Äänitemuodon luonteesta johtuen sylinterien toistaminen voi aiheuttaa tallenteen tason heikkenemistä. Tällä hetkellä ainoa sylinteriäänitteiden toistoon valmistettu ammattilaistason laite on Henri Chamoux’n suunnittelema Archeophone Series I -soitin. Archeophone-soitinta käyttää nykyisin Edison National Historic Site -museo, Bowling Greenin yliopisto Ohiossa ja Donald C Davidson -kirjaston The Department of Special Collections -osasto Kalifornian yliopistossa Santa Barbarassa.
Aika ajoin on valmistettu myös muita nykyaikaisia laitteita, joissa käytetään magneettista Stanton 500 AL MK II -äänirasiaa. Lisätietoja näistä on Phonograph Makers Pages -sivustolla. Näitä on mahdollista käyttää yhdessä Edison-fonografien kanssa.
Tallenteiden historiallisen sisällön säilyttämiseksi voidaan sylinterit lukea konfokaalimikroskoopilla ja muuttaa sitten tallenteet digitaaliseen muotoon. Tästä seuraava äänen särkyminen kuulostaa useimmissa tapauksissa paremmalta kuin toisto neulalla alkuperäiseltä sylinteriltä. Kun alkuperäisistä tallenteista on olemassa elektroninen versio, arkistojen pitäjät pystyvät avaamaan pääsyn niihin laajemmalle yleisölle. Tämä tekniikka mahdollistaa myös vahingoittuneiden tai rikkinäisten sylinterien entisöinnin.
Uudet jäljennökset sylinteri- ja äänilevytallenteista antavat yleensä vaikutelman, että äänilevyn keksiminen oli valtava hyppäys eteenpäin äänenlaadussa, mutta tämä johtuu nykyaikaisista toistolaitteista. Vuoden 1900 tienoilta olevilla laitteilla soitettuna sylintereissä ei ole huomattavasti enempää häiriöitä eikä heikompi bassoääni kuin levyissä. Toisekseen, monet sylintereistä ovat amatööriäänityksiä, kun äänilevyjen tekoon tarvittava kalusto taas oli yksinkertaisesti liian kallis kenellekään muulle kuin ammattilaisäänittäjille. Toisin sanoen sylintereille tehtiin monia äärimmäisen heikkotasoisia äänityksiä, mutta levyäänitykset olivat pääsääntöisesti ammattimaisesti tehtyjä. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, ettei ammattiäänittäjä pääse sylinterillä yhtä hyviin tuloksiin kuin levyllä.
Myös materiaalin laatu on tärkeä seikka. Varhaisimmat tinapaperitallenteet kuluivat loppuun nopeasti. Kun tinapaperi poistettiin sylinteristä, se oli lähes mahdotonta asetella takaisin soittokelpoisessa kunnossa. Yhtään alkuperäisistä tinapaperitallenteista ei ole soitettu 1800-luvun jälkeen. (Teoriassa tulevaisuudessa saatettaisiin pystyä pelastamaan osa äänestä harvoista säilyneistä oikaistuista varhaisista tinapaperiäänitteistä.) Myös varhaisimmat pehmeästä vahasta tehdyt äänitteet kuluivat loppuun aika nopeasti, vaikka äänenlaatu niissä on parempi kuin varhaisissa kumiäänilevyissä.
Huonokuntoisuuden lisäksi nykykuuntelijoiden vahasylintereistä saama huono kuva voi johtua siitä, että äänenlaatu varhaisimmilla äänitteillä oli huomattavasti heikompi kuin esim. kymmenen vuotta myöhemmin tehdyillä. Yhtä vuodelta 1878 säilynyttä soittokelpoista kappaletta lukuun ottamatta (kokeellisesta fonografi-kello-yhdistelmästä) vanhimmat säilyneet soittokelpoiset sylinterit ovat vuodelta 1888. Näiden joukossa on Johannes Brahmsin pahasti heikentynyt tallenne ja Sir Arthur Sullivanin lyhyt puhe, josta on onneksi tehty kopio suhteellisen kuunneltavassa kunnossa. Näistä hieman uudempia ovat Nina Griegin lähes kuuntelukelvottomat amatööriäänitykset vuodelta 1889. Varhaisimmat säilyneet kumiäänilevytallenteet ovat lastenlevyjä, joissa on eläinten ääniä ja kehtolauluja. Tämän takia useimpien musiikinystävien kuulemat varhaisimmat levyäänitykset ovat vuoden 1900 jälkeen, yli kymmenen vuoden tuotekehittelyn jälkeen tehtyjä savikiekkoja.