stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen 1938 loppuottelu
Ottelu

Loppuottelu pelattiin 19. kesäkuuta kello 17.00 paikallista aikaa Pariisin Olympique Yves-du-Manoir -stadionilla. Italia oli välieräottelussa kukistanut Brasilian, joka pelasi ottelun ilman tähtipelaajaansa, turnauksen maalikuninkuuden voittanutta Leônidas da Silvaa. Unkari puolestaan oli välierissä kohdannut Ruotsin. Italialaiset pelasivat loppuottelun jälleen perinteisissä taivaansinisissä "azzurri"-pelipaidoissaan, vaikka olivat aikaisemmin esiintyneet diktaattori Mussolinin vaatimuksesta myös fasistien mustissa paidoissa.
Ottelun avausmaalin teki Gino Colaussi jo 6. peliminuutilla Giuseppe Meazzan pitkän poikittaissyötön jälkeen. Unkari onnistui kuitenkin tasoittamaan pelin vain kahta minuuttia myöhemmin. Avausjaksolla nähtiin vielä kaksi maalia, kun ensin Silvio Piola laukoi pallon oikeaan yläkulmaan 16. minuutilla, jälleen Meazzan syötöstä, ja Colaussi vei Italian jo kahden maalin johtoon 19 minuuttia myöhemmin. Toinen jakso alkoi Italian hallinnassa, mutta Unkarin maalivahti Antal Szabo piti torjunnoillaan joukkueensa mukana taistelussa. Lopulta Unkari kavensi Gyorgy Sarosin maalilla 20 minuuttia ennen loppua, mutta 82. peliminuutilla Silvio Piola iski Unkarin puolustuksen harhasyötön jälkeen lopullisen ratkaisun. Näin Italia voitti toisen peräkkäisen maailmanmestaruutensa. Vittorio Pozzosta tuli ensimmäinen kaksi maailmanmestaruutta voittanut valmentaja. Pelaajista Giuseppe Ferrari, Guido Masetti, Giuseppe Meazza ja Eraldo Monzeglio olivat mukana voittamassa maailmanmestaruutta myös neljä vuotta aiemmin.
Joidenkin väitteiden mukaan unkarilaiset olisivat hävinneet ottelun tahallaan, koska Mussolini oli uhannut Italian pelaajien henkeä mahdollisen häviön seurauksena. Tarina ei kuitenkaan mitä todennäköisimmin pidä paikkaansa. Mussolini oli ennen ottelua lähettänyt pelaajilleen viestin "Vincere o morire!" – "Voitto tai kuolema!", mutta se ei ollut uhkaus, vaan pelkkää fasistista retoriikkaa. Mussolini tapasi Italian joukkueen myöhemmin Roomassa ja palkitsi heidät kultaisella ansiomerkillä sekä 8 000 liiran bonuksella, joka vastasi tavallisen työläisen kolmen kuukauden palkkaa.
Tilastot

| --- | --- |
           }}   Italia :            }}   Unkari
Francis Jammes

| Francis Jammes |
| --- | --- |
 Francis Jammes  1917.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1868 Tournay, Ranska
Kuollut: 1938 (69–70 vuotta) Hasparren, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Francis Jammes (1868 Tournay, Ranska – 1938 Hasparren, Ranska) oli ranskalainen kirjailija. Häntä on sanottu Ranskan Henry Thoreauksi.
Jammes asui kotiseudullaan Ranskan Pyreneillä koko ikänsä. Hänen luontorunoistaan kuvastuu uskonnollisuus. Proosassa hänen aiheitaan ovat maalaiset ja nuoren tytön psykologia. Käsitteellä jammismi viitataan hänen opettavaisten runojensa sulavaan kielenkäyttöön.
Suomennetut teokset

Kadonnut lammas, näytelmä, suom. Eino Kaila, Helsinki : Otava 1919.
Rukous paratiisiin pääsemiseksi yhtaikaa aasien kanssa, suom. Aale Tynni, teoksissa
Rakkaudellasi hellytät, toim. Terttu Tupala, Helsinki: Kirjaneliö 1980 ISBN 951-600-519-5
Tuhat laulujen vuotta, WSOY 1957, 1974 ISBN 951-0-06216-2, 2004 ISBN 951-0-29121-8
Tämän runon haluaisin kuulla 2, toim. Satu Marttila ym., Helsinki: Tammi 1987 ISBN 951-30-6580-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Francis Jammes Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Jankko

Jankko on viljelymaan maakerros, joka sijaitsee ruokamullan ja pohjamaan välissä. Se on usein muita kerroksia tiiviimpää. Suomen kivennäismaiden jankko on uuttunut ja usein pohjamaata vaaleampaa. Jankon ravinteisuus on ruokamultaan ja pohjamaahan verrattuna vähäisempää. Toisinaan hiesu- ja hiesusavipeltojen jankko kovettuu eristäväksi maakerrokseksi.
Jaloangervot

| Jaloangervot |
| --- | --- |
 Tarhajaloangervo (Astilbe × arendsii)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Rikkokasvit Saxifragaceae
Alaheimo::  Heucheroideae
Tribus::  Astilbeae
Suku::  Jaloangervot Astilbe  Buch.-Ham. ex D.Don
Katso myös
   Jaloangervot Wikispeciesissä   Jaloangervot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jaloangervot (Astilbe) on monivuotisten ruohovartisten kasvien (perennakasvien) suku. Jaloangervot eivät angervo-nimestään huolimatta ole erityisen läheistä sukua monille muille angervoille, kuten tuoksuangervoille (Filipendula), pensasangervoille (Spiraea) tai pihlaja-angervoille (Sorbaria), jotka kuuluvat kaikki ruusukasveihin.
Jaloangervot on taksonomisesti hankala suku, jonka lajien määrittely sekä erottaminen toisistaan on vaikeaa. Eri lähteiden mukaan jaloangervolajeja olisi noin 12–20 kappaletta. Lisäksi on jalostettu lukuisia erilaisia puutarhalajikkeita ja risteymiä, joiden kaikkien kantalajit ja taustat eivät ole tiedossa.
Jaloangervolajit ovat yksikotisia, lukuun ottamatta pohjoisamerikkalaista Astilbe biternata -lajia. Monista lajeista on useita erivärisiä lajikkeita, tyypillisesti punaisen, vaaleanpunaisen ja valkoisen sävyisinä.
Jaloangervot ovat suosittuja koristekasveja, jotka menestyvät parhaiten puolivarjossa.
Jaloangervot kasvavat luontaisina pääasiassa itäisessä ja eteläisessä Aasiassa, mutta myös Pohjois-Amerikan itäosissa. Aasiassa jaloangervoja kasvaa luontaisina Venäjällä, Intiassa, Nepalissa, Bhutanissa, Kiinassa, Korean niemimaalla, Japanissa, Filippiineillä, Indonesiassa ja Thaimaassa. Pohjois-Amerikassa kasvaa vain Astilbe biternata -laji, jota tavataan luontaisena Appalakkien eteläosissa.
Lajeja

tarhajaloangervo (Astilbe × arendsii)
kiinanjaloangervo (Astilbe chinensis)
komeajaloangervo (Astilbe grandis)
japaninjaloangervo (Astilbe japonica)
keijujaloangervo (Astilbe microphylla)
Astilbe simplicifolia
carlinjaloangervo (Astilbe thunbergii )
fujinjaloangervo (A. thunbergii var. fujisanensis)
Viljelykasvien nimistö luettelee seuraavat lajit, lajikkeet ja muunnokset:
jaloangervo (Astilbe Arendsii-ryhmä)
kiinanjaloangervo (Astilbe chinensis )
mantsurianjaloangervo (A. chinensis var. davidii)
isojaloangervo (A. chinensis var. taguetii)
töyhtöjaloangervo (Astilbe Chinensis-ryhmä)
kääpiöjaloangervo (A. Chinensis-ryhmä ’Pumila’)
kurttujaloangervo (Astilbe Crispa-ryhmä)
kivikkojaloangervo (Astilbe japonica var. glaberrima)
japaninjaloangervo (Astilbe Japonica-ryhmä)
sulkajaloangervo (Astilbe Simplicifolia-ryhmä)
harsojaloangervo (Astilbe Thunbergii-ryhmä)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Astilbe
Suomen Lajitietokeskus: Jaloangervot – Astilbe
Suomalaisen harrastajan sivu (Arkistoitu – Internet Archive) (kuvia)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q159001  Wikispecies: Astilbe  BOLD: 438276  CoL: 34HD  EoL: 71247  EPPO: 1ATLG  FNA: 102968  FoC: 102968  GBIF: 3029772  GRIN: 1089  iNaturalist: 51806  IPNI: 36952-1  IRMNG: 1304130  ITIS: 24304  NBN: NHMSYS0000456256  NCBI: 23234  NZOR: 1ce89248-b98f-4656-8a58-d7c43f1493bb  Open Tree of Life: 782619  PLANTS: ASTIL  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:36952-1  Tropicos: 40021600  WFO: wfo-4000003439
Friedel Jacobsson

Martin Friedel Jacobson
Martin Friedel Jacobson (Jacobsson) (21. heinäkuuta 1892 Anjala – 6. helmikuuta 1918 Tornio) oli filosofian maisteri ja jääkärimajuri. Hänen vanhempansa olivat kansakoulujen tarkastaja, pastori Victor Immanuel Jacobson ja Alma Thauvón.
Nuoruusvuodet

Friedel oli sisarusparven neljäs lapsi. Lapsena hän haaveili rovastin ammatista, joka osin toteutui, (sillä Lockstedtin leirillä hän piti joulusaarnan jääkäritovereille ja toistamiseen Riian rintamalla). 
Perheen muutettua Joensuuhun, jossa hän aloitti opintonsa ensin Joensuun valmistavassa koulussa ja klassisessa lyseossa, jonka hän aloitti syyskuun 1. päivänä 1903. Opinnoissa häntä avusti hänen enonsa Pudasjärven kirkkoherra Emil Thauvón. Lapsuuden ystävänään hänellä oli Pudasjärven kappalaisen poika Oskar Heikél ja ystävyys säilyi aina molempien sankarikuolemaan asti. Penkinpainajaispäivänään hän kantoi lippua johon oli kirjailtu kultaisin kirjaimin ”viel´ uusi päivä kaikki muuttaa voi”.
Opinnot

Jacobson kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1912 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1912–1914.
Jääkärin tie

Menomatkalla Lockstedtin leirille Jacobson poikkesi Tukholmassa sukulaisperheessä (kaukaisia sukulaisia isän puolelta), jossa hän tapasi tulevan naisystävänsä Kajsen Herlitzin ”jääkärin morsian”. Tämän suhteen puhemiehinä toimivat jääkärit Armas Ståhlberg ja Sven Weckström. Saksasta saamansa rautaristin hän luovutti myöhemmin Kajsenin haltuun.
Tukholmasta Jacobson jatkoi matkaansa yhdessä ystäviensä kanssa ja liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaalliseen Preussin Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan. Jacobsson oli yksi niistä viidestä jääkäristä, jotka pääsivät ennen pataljoonan rintamalle siirtymistä tutustumaan majuri Bayerin johdolla itärintaman päämajaan Kovnossa. Tällä vierailulla hän pääsi keskustelemaan kenraaleiden Ludendorffin ja Hindenburgin kanssa. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet lähetettiin Suomeen 14. elokuuta 1916 järjestämään jääkärivärväystä. Hän toimi vuoden loppuun saakka itäisen etapin johtajana peitenimellä ”metsänhoitaja Borg”, missä häntä avustivat jääkärit Oesch, Weckström, M. Wallenius, Ilmoniemi, Sihvonen, Salminen, Sutinen, Viitasalo ja Koivisto (katso kuva).
Etappikomennuksensa jälkeen hän jatkoi toimiaan Ruotsissa, missä hän oli suunnittelemassa muun muassa zugführer Weckströmin vapautusta Oulun lääninvankilasta. Ruotsista hän palasi takaisin pataljoonaan 5. huhtikuuta 1917, mutta komennettiin jo 24. heinäkuuta 1917 jälleen Ruotsiin, missä työskenteli Tukholmassa eversti Nikolaj Mexmontanin toimistossa sisällissodan valmistelutöissä, kunnes saman vuoden syyskuun loppupuolella hänet kutsuttiin takaisin pataljoonaan ja osallistui Polangenissa vuonna 1917 järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi) suomalaisena johtajana. Kurssin tarkoituksena oli antaa koulutus räjähteisiin ja niiden käyttöön. Kurssilta palattuaan hän keskittyi seuraavaksi pataljoonan hoitokomitean virkaa tekeväksi puheenjohtajaksi heinäkuusta 1917 alkaen ja hänen tehtäväkseen tuli laatia säännöt Jääkärikassalle.
Vuoden vaihteessa 1918 hän sai johdettavakseen kahdeksan henkisen jääkärijoukon, missä olivat hänen lisäkseen zugführer Tauno Juvonen, zugführer Aarne Heikinheimo, gruppenführer Osmo Grönroos, gruppenführer Åke Sumelius, gruppenführer Johan Forsman, gruppenführer Mikko Kohonen ja jääkäri Gunnar Wikström. Tämä joukko lähetettiin etujoukkona Suomeen 10. tammikuuta 1918 (samana päivänä Jacobson ylennettiin majuriksi, mikä tieto ei koskaan saavuttanut hänen korviaan).
Suomen sisällissota

Suomeen he saapuivat Tornioon 31. tammikuuta 1918 ja liittyi Tervolassa 2. helmikuuta 1918 Peräpohjolan yhtyneisiin suojeluskuntiin ja otti haltuunsa näiden joukkojen johdon ja ryhmitti joukkonsa vielä samana päivänä Kemistä lähestyvää vihollista vastaan. Vihollisen hyökkäys torjuttiin punaisten junaa vastaan tehdyllä yllätyshyökkäyksellä.
Tervolasta Jacobsonin joukot jatkoivat Rovaniemelle täydentämään varusteitaan ja sieltä he siirtyivät hiihtomarssilla erämaiden halki Tornioon, missä hän Jacobson johti Tornion valtausta 5.–6. helmikuuta 1918, hänen kohtalokseen tuli joutua vihollisen yllättämäksi, kun hän oli toteamassa kaatuneen Tauno Juvosen kohtaloa. Kaatuneen ääreltä noustessaan hän sai osuman vihollisen luodista päähänsä. Hänen kaaduttuaan komennon otti luutnantti Kohonen, joka itsekin oli haavoittunut.
Friedel Jacobson kuoli naimattomana ja oli kirjoilla Joensuussa, hänet on haudattu 14. helmikuuta 1918 Ouluun, Heikelin sukuhautaan, josta hänen jäännöksensä siirrettiin myöhemmin Oulun sankarihautaan.
Hautajaiset

Jacobsonin serkku, metsänhoitaja Otto Heikinheimo haki vainajan Torniosta. Jääkärikapteeni Friedel Jacobson haudattiin 14. helmikuuta 1918 Oulussa ja häntä olivat saattamassa jääkärit Sumelius, Wickström, ja Jussi Väisänen, jotka kulkivat saattueessa ensimmäisenä. heidän takanaan kantoi seppelettä jääkärikapteeni Aarne Heikinheimo perässään ryhmä Kemin suojeluskuntalaisia.
Oulun tuomiokirkon välittömässä läheisyydessä olevaan hautakiveen on hakattuna ”Anno domini MCMVIII, Pro patria mortui”.
Kunnianosoituksia

Metsätieteellisen tiedekunnan luentosalissa oleva muistotaulu.
Kirjailija Pär Hallströmmin kirjoittaman runon julkaisu Jacobsonin kunniaksi Svenska Dagbladetissa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Gruppenführer 2. syyskuuta 1915  Zugführer 8. joulukuuta 1915  Oberzugführer 5. kesäkuuta 1916  Offizierstellvertreter 30. huhtikuuta 1917  Kapteeni tammikuu 1918   Majuri 11. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera   Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  |
Värväreitä ja etappimiehiä: vasemmalta ylhäältä: jääkärimajuri Kurt Wallenius (käytti nimeä Aarne Pursiainen), kapteeni Urho Sihvonen (Oravapoika), majuri Lennart Oesch (Johansson), vänrikki Väinö Sutinen (Blomberg), kapteeni Erkki Viitasalo (Torniaisen Ville), kapteeni Tauno Ilmoniemi (Möttönen) ja vänrikki Eino Koivisto (Aho); keskirivissä: kapteeni Friedel Jacobsson (metsänhoitaja Borg), maisteri H. Stenberg, vääpeli Väinö Heikkinen (Hallan Väinö) ja tohtori Valter Sivén, alarivissä: kapteeni Aarne Salminen (Virén), vääpeli Savolainen ja Vääpeli Vilkman. Kuva: Tukholma, tammikuu 1917.
Jacobsonin hautajaissaattue Tornion kirkolla.
Jamssit

| Jamssit |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Dioscoreales
Heimo::  Jamssikasvit Dioscoreaceae
Suku::  Jamssit Dioscorea  L.
Katso myös
   Jamssit Wikispeciesissä   Jamssit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jamssit (Dioscorea) on jamssikasvien heimoon kuuluva kasvisuku. Lämpimissä oloissa kasvava jamssi on yleinen viljelykasvi Afrikassa, Karibialla ja osissa Aasiaa sekä Keski- ja Etelä-Amerikkaa. Länsi-Afrikassa ja Uudessa-Guineassa jamssi on tärkein viljelykasvi.
Jamssien mukula muistuttaa ulkonäöltään suuresti punaista bataattia (Ipomoea batatas), jopa niin paljon, että asiaan perehtymättömän on vaikea erottaa niitä valokuvasta. Ainakin Yhdysvalloissa jamssi-nimitystä käytetään virheellisesti myös bataatista.
Jamssin mukula
Jamssit ovat trooppisen vyöhykkeen kasveja, ja niitä tunnetaan ainakin 12 lajia, joista vain yksi on peräisin uudelta mantereelta. Jamssit ovat ikivanhoja kasveja, joita on arveltu olleen jo jurakaudella. Jamssien koko vaihtelee suuresti: ne saattavat pienimmillään olla hieman perunaa suurempia juurimukuloita, mutta jotkin lajit tekevät jopa 20 kilon mukuloita. Suurin tunnettu juurimukula on löydetty isojamssilta (Dioscorea alata) Malesiasta, ja se painoi 60 kiloa. Jamssit tekevät mukulat noin kahden metrin syvyyteen. Jamssien viljely onkin melko monimutkaista; köynnöksiä pitää tukea vahvoin tukirakentein, kun mukuloita kaivetaan maasta.
Siemeniä
Jamssilajeja

Tunnetuimpia viljeltyjä lajeja:
isojamssi (Dioscorea alata)
euroopankiiltoköynnös eli euroopantamus eli euroopanjamssi (Dioscorea communis, syn. Tamus communis)
hottentottijamssi eli hottentotinleipä (Dioscorea elephantipes)
pikkujamssi (Dioscorea esculenta)
kiinanjamssi (Dioscorea opposita → D. oppositifolia)
Muita lajeja:
tähtösjamssi (Dioscorea asteriscus)
albanianjamssi (Dioscorea balcanica)
mukulajamssi (Dioscorea bulbifera)
keltaguineanjamssi (Dioscorea cayenensis)
intianjamssi (Dioscorea deltoidea)
rohtojamssi (Dioscorea nipponica)
kiinanjamssi (Dioscorea polystachya)
valkoguineanjamssi (Dioscorea rotundata)
sansibarinjamssi (Dioscorea sansibarensis)
kuskusjamssi (Dioscorea trifida)
virginianjamssi (Dioscorea villosa)
Aiheesta muualla

Finto: Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Jamssit (Dioscorea)
ITIS: Dioscorea (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Dioscorea (englanniksi)
Flora of China: Dioscorea (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Dioscorea sp. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
...ja metsän valkeat varjot

...ja metsän valkeat varjot on ruotsalaisen nuortenkirjailija Maria Gripen romaani vuodelta 1984. Alkuperäisen teoksen nimi on ...och de vita skuggorna i skogen. Suomeksi teos on julkaistu vuonna 1987 (Tammi). Tämän – samoin kuin edeltävän romaanin Salaisuus varjossa – kääntäjä on Eila Kivikkaho. Kirja on toinen osa Gripen neljä romaania käsittävästä Varjo-sarjasta.
Kirja sijoittuu vuoteen 1912. Kirjan kertojana on 14-vuotias Berta, jonka säätyläisperheeseen kuuluvat isoveli Roland ja pikkusisar Nadja. Perheen äiti hoitaa kotia yhdessä taloudenhoitaja Lovisan kanssa. Lovisa on perheessä pidetty, kun taas hänen edeltäjänsä Svea tuntui olevan se, joka pyöritteli perhettä ja etenkin lasten äitiä oman tahtonsa mukaan. Svea on kuitenkin lähtenyt, sillä hän on ottanut huostaansa pikkulapset Editin ja Ejnarin, joille hän nyt omistautuu. Perheen opettajana työskentelevä isä on hajamielinen tutkijatyyppi, joka yhä vain kirjoittaa suurta tutkielmaansa Emanuel Swedenborgista, ja tuntuu jäävän etäiseksi lapsilleen.
Taloudessa sisäkkönä toimii Carolin, vain pari vuotta Bertaa vanhempi tyttö, joka Salaisuus varjossa -kirjan tarinassa saapui edeltävänä syksynä perheeseen, ja omalla tavallaan vangitsi koko perheen salaperäisellä persoonallaan. Bertalle selviää Carolinista jotakin, mutta Carolin kieltää häntä kertomasta asiaa kellekään, se on heidän yhteinen salaisuutensa. Samalla se hiertää tyttöjen välejä. Kesä on saapunut, ja tiedossa on Rolandin rippikoulu ja -juhlat. Äiti tahtoisi että Berta käy riparin yhdessä isoveljensä kanssa, mutta Berta itse ei sitä halua. Jotain muuta pitää keksiä. Ongelmat tuntuu ratkaisevan Bertan ja Carolinin yhteinen kesätyö eristyneinä varttuneiden 21-vuotiaiden kaksosten seuralaisina Rosengåvan linnassa. Linna vaikuttaa olevan täynnä salaisuuksia ja tragediaa.
Varjo-sarja

Salaisuus varjossa (Skuggan över stenbänken, 1982)
...ja metsän valkeat varjot (...och de vita skuggorna i skogen, 1984)
Varjojen lapset (Skuggornas barn, 1986)
Varjojen kätkö (Skugg-gömman, 1988)
Juoni

Carolin on edelleen sisäkkönä Bertan kodissa. Bertaa tilanne häiritsee kovasti, sillä hän on perheen jäsenistä ainoa, joka tietää Carolinin salaisuuden. Hän haluaisi, että sen saavat tietää muutkin kodissa, mutta Carolin itse vastustaa. Tilanne kuitenkin aiheuttaa Bertalle jatkuvaa ristiriitaa, sillä hänen mielestään Carolinin ei kuuluisi olla perheen sisäkkö, kun hän oikeasti on jotakin muuta. Silti Berta huomaa aina välillä joutuvansa epäilemään myös Carolinia. Onko tyttö puhunut totta vai ei? Berta jälleen kerran taistelee sisäisen epävarmuutensa kanssa, eikä Carolin tunnu koskaan kunnolla vahvistavan tai kieltävän asioita. Salaisuuden kantaminen painaa Bertaa.
Berta ja Carolin haluaisivat myös tutustua entistä paremmin, jotta heidän luottamuksensa toisiinsa paranisi, mutta kodissa tilannetta on hankalaa muuttaa. Asiaa mutkistaa se, että Rolandin rippikoulu lähestyy. Silloin he saavat ajatuksen, että jos he pestautuvat yhdessä kesätöihin jonnekin muualle, pois perhepiiristä, heidän on mahdollista vahvista keskinäistä suhdettaan. Berta keksii sanomalehdestä ilmoituksen, joka voisi olla heille sopiva kesätyöpaikka: Rosengåvan linnaan haetaan kahta nuorta seuralaista kaksosille. Isoäiti miettii miksi Rosengåvan nimi on niin tuttu. Isoäidin tukemana Berta soittaa lehdessä mainittuun työnvälityksen numeroon. Mutta Berta alkaa epäröidä: paikkaan haetaan sekä tyttöä että poikaa, sivistyneitä nuoria, eikä hän ota tietoja kunnolla ylös. Kun Berta kertoo asiasta Carolinille, tämä suutahtaa Bertalle ja kirjoittaa linnan tilanhoitaja Axel Torsonille kirjeen itse. Yllättäen paikkaa tarjotaan Bertalle ja Carolinille. Berta on ihmeissään: muuttivatko ne mielensä, ja nyt kaksi tyttöä sitten kelpaavatkin? Asiaa ei auta se, ettei Carolin anna Bertan nähdä kirjoittamaansa eikä saamaansa kirjettä. Yhtä kaikki, tytöt lähtevät junalla matkaan. Mutta kesken reissun Carolin sairastuu...