stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mundaneum
Aiheesta muualla

Verkossa
https://artsandculture.google.com/partner/mundaneum Googlen Mundaneum-näyttely
Mundaneum-museon verkkosivut
Kirja
Alex Wright: Cataloging the World: Paul Otlet and the Birth of the Information Age. Oxford University Press, 2014. ISBN 978-0199915149
Dokumenttielokuva
Françoise Levie: The Man Who Wanted to Classify the World (L'homme qui voulait classer le monde) Belgia, 2002. 1 h.
Alkuperäisen Mundaneumin kortisto näytteillä nykyisessä Mundaneumissa.
Paul Otlet
Paul Otlet työryhmineen
Nykyisen Mundaneumin julkisivu
John Muir

| John Muir |
| --- | --- |
 John Muir 1912
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1838
Kuollut: 24. joulukuuta 1914
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  luonnonsuojelija
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
John Muir (21. huhtikuuta 1838 – 24. joulukuuta 1914) oli skottisyntyinen yhdysvaltalainen luonnontutkija, kirjailija ja yksi varhaisimmista luonnonsuojelun uranuurtajista Amerikassa.
Vaikutus

Hänen kirjeensä, esseensä ja kirjansa ovat saavuttaneet laajan lukijakunnan. Erityisen tunnettuja ovat John Muirin kuvaukset vaelluksistaan Sierra Nevadan vuoristossa. Muirin aktiivisuuden ansiosta Yosemitenlaakso, Sequoian kansallispuisto ja muita luonnonkohteita säästettiin jälkipolville. Hänen perustamansa Sierra Club on kehittynyt yhdeksi Yhdysvaltain tärkeimmistä luonnonsuojelujärjestöistä. Hänen kunniakseen on nimetty 340 kilometriä pitkä vaellusreitti John Muir Trail. Huhtikuussa 2014 Skotlannissa avautuu uusi hänelle omistettu vaellusreitti John Muir Way, joka kulkee Helensburghista Muirin synnyinpaikkaan Dunbariin.
Hänen mukaansa ovat saaneet nimen myös Muir Woods National Monument, Muir Beach, John Muir College, Mount Muir, Camp Muir ja Muir Glacier.
Teoksessaan Pitkä kävely Meksikonlahdelle Muir kertoo jalkamatkastaan vuonna 1867 Ohion Jeffersonvillestä Meksikonlahden rannikolle. Muir on saanut vaikutteita Henry David Thoreaulta tämän transsendentalismista, jonka mukaan luonto ja sen ihmeet ovat osoitus siitä, että Jumala on olemassa. Muir asettuu voimakkaasti metsästystä vastaan ja antaa siten aineksia nykyajan eläinoikeuskeskusteluun. Aikakaudelle ominainen rasismi leimaa Muirin ajattelua hyvin voimakkaasti.
Teokset

Studies in the Sierra (1950 reprint of serials from 1874)
Picturesque California (1888–1890)
The Mountains of California (1894)
Our National Parks (1901)
Stickeen
Stickeen: An Adventure with a Dog and a Glacier (1915)
Stickeen: The Story of a Dog (1909)
My First Summer in the Sierra (1911)
Edward Henry Harriman (1911)
The Yosemite (1912)
The Story of My Boyhood and Youth (1913)
Letters to a Friend (1915)
Travels in Alaska (1915)
A Thousand-Mile Walk to the Gulf (1916)
The Cruise of the Corwin (1917)
Steep Trails (1919)
Teokset > Suomennetut teokset

Pitkä kävely Meksikonlahdelle, Basam 2011 ISBN 978-952-260-007-3 alkuteos: A Thousand-Mile Walk to the Gulf (1916)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
John Muir's Clockwork Desk (Arkistoitu – Internet Archive), Wisconsin Historical Society exhibit.
John Muir Papers. Provides an overview of the John Muir Papers and related collections held at the University of the Pacific.
John Muir Exhibit (Arkistoitu – Internet Archive) by the Sierra Club; includes a detailed chronology.
Aiheesta muualla > Muirin teoksia verkossa

John Muir Writings. Complete text online of Muir's books
Collected works of John Muir[vanhentunut linkki] Comprehensive links to Muir's works accompanied by Gifford article
Complete text of a selection of first edition John Muir books (Arkistoitu – Internet Archive)
John Muir's Correspondence, 1856-1914, The Bancroft Library
Manuscript letters, 1861-1914 put online by the Wisconsin Historical Society
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  International Plant Names Index  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC 2  IdRef 
John Muir 1907.
Kaarle Robert

| Kaarle Robert |
| --- | --- |
 Kaarle Robert 1300-luvun käsikirjoituksessa.
Unkarin kuningas
Valtakausi:  1301–1342
Edeltäjä:  Andreas III
Seuraaja:  Ludvig I Suuri

Syntynyt:  1288 Napoli
Kuollut:  16. heinäkuuta 1342 Visegrád
Puoliso:  Bytomin Maria  Luxemburgin Beatrice  Puolan Elisabet
Lapset:  Katariina Ludvig I Suuri  Andreas Tapani
Suku:  Anjou
Isä:  Kaarle Martel
Äiti:  Itävallan Klementia
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Kaarle Robert (unk. Károly Róbert, Karl Robert d´Anjou); (1288 Napolin kuningaskunta – 16. heinäkuuta 1342 Visegrád) oli Unkarin kuningas, joka tuli maan hallitsijaksi pitkän valtataistelun jälkeen Árpádin dynastian sammuttua.
Kaarle Robert oli ensimmäinen Anjoun suvun hallitsija Unkarin valtaistuimella. Kuninkaana hänet tunnetaan myös nimellä Kaarle I. Kaarlen ja hänen poikansa Ludvigin valtakaudet kestivät yhteensä kahdeksankymmentä vuotta, ja ne muodostavat merkittävän vaiheen Unkarin historiassa.
Suku

Kaarle Robertin isä oli Anjou-sukuun kuulunut Napolin kuningaskunnan kruununprinssi Kaarle Martel ja äiti Habsburg-sukuinen prinsessa Klementia, jonka isä oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija Rudolf I. Kaarle Robert ohitettiin Napolin kruununperimyksessä paavin hyväksynnällä, joten hänen isoisänsä Kaarle II:n kuoltua vuonna 1309 kuninkaaksi tuli hänen setänsä Robert. Kaarle Robert saattoi kuitenkin vaatia itselleen myös Unkarin valtaistuinta, sillä hänen isänsä Kaarle Martelin äiti Maria oli ollut Unkarin kuninkaan Tapani V:n tytär.
Taistelu vallasta

Kun Unkarin kuningas Andreas III kuoli vuonna 1301 ilman miespuolisia jälkeläisiä, Unkaria siihen asti hallinnut Árpádin suku sammui. Avioliittojen kautta Árpádit olivat sukua lähes kaikille Euroopan hallitsijasuvuille, joten niillä oli ainakin jonkinlainen oikeus vaatia itselleen Unkarin valtaistuinta. Lisäksi valtio oli vaarassa hajota, koska monet maaherrat, jotka olivat muodollisesti kuninkaan alaisia, hallitsivat alueitaan itsenäisesti ja pyrkivät irtautumaan lopullisesti kuninkaan vallasta: Heitä olivat muun muassa voivodi László Kán Transilvaniassa ja mahtavimpana Máté Csák, jonka hallinnassa oli yli viisikymmentä linnaa nykyisen Slovakian länsi- ja keskiosassa.
Jo vuotta ennen Andreas III:n kuolemaa Kroatian ylimykset kutsuivat 12-vuotiaan Kaarle Robertin Dalmatiaan. Hänellä oli vaikutusvaltaisia kannattajia Kroatiassa ja Dalmatiassa, paavi Bonifatius VIII tuki häntä, ja hän sai myös taloudellista tukea Italian pankeilta. Vain muutama kuukausi Andreaan kuoleman jälkeen, keväällä 1301, Esztergomin arkkipiispa kruunasi Kaarlen. Kruunaus ei kuitenkaan ollut muodollisesti pätevä, koska se ei tapahtunut perinteen mukaisesti Székesfehérvárissa vaan Esztergomissa eikä Unkarin pyhä kruunu ollut käytössä. Tällä verukkeella monet vaikutusvaltaiset maaherrat jäivät pois kruunauksesta. Kaarlea ei myöskään ollut valittu kuninkaaksi, joten suurin osa Unkarin maaherroista ja ylemmistä papeista ei pitänyt kruunausta laillisena. He olivat myös huolissaan siitä vaikutusvallasta, jonka Rooma saisi uuden kuninkaan myötä.
Taistelu vallasta > Muut kruununtavoittelijat

Pian Kaarlen kruunauksen jälkeen häntä vastustava ylimystö kutsui maahan toisen nuorukaisen, Böömin prinssin Venceslausin. Venceslaus kruunattiin perinteen mukaisesti, mutta koska hänellä ei ollut todellista valtaa, hänen isänsä Venceslaus II kutsui hänet takaisin kotiin Unkarin pyhä kruunu mukanaan vuonna 1304. Hänen noustuaan Böömin valtaistuimelle seuraavana vuonna, hän luopui vaatimuksesta kruunuun sukulaisensa ja liittolaisensa, Baijerin Otto Wittelsbachin hyväksi.
Vasta 15-vuotias Otto kruunattiin Unkarin kuninkaaksi Székesfehérvárissa joulukuussa 1305. Vaikka pyhä kruunu oli käytössä, kruunaus ei ollut pätevä ilman Esztergomin arkkipiispaa, joka oli lojaali Kaarlelle. Niinpä kruunaajina toimivat Veszprémin arkkipiispa Benedek (Benedictus) Rád sekä Csanádin piispa Antal (Antonius). Tälläkään kertaa muodollista valintaa ei ollut tehty. Tilanne oli epäselvä, eikä Kaarle pystynyt vakiinnuttamaan valtansa kuin maan eteläosassa. Vuonna 1307 voivodi László Kán vangitsi Oton Transilvaniassa ja päästi hänet vapaaksi vain kruunua vastaan. Otto pakeni takaisin Baijeriin, ja vaikka hän käytti Unkarin kuninkaan arvonimeä kuolemaansa vuoteen 1312 asti, hänellä ei ollut tosiasiallista valtaa.
Oton joutuessa pakenemaan maasta, Kaarle marssi Budaan, ja Pestin valtiopäivät valitsivat hänet kuninkaaksi marraskuussa 1308. Pyhä kruunu oli kuitenkin edelleen Lászlo Kánin hallussa, joten vaikka Kaarle kruunattiin vuonna 1309 toisen kerran, kaikki muotovaatimukset eivät vieläkään täyttyneet. Tosiasiallisesti Kaarlen asema vahvistui kuitenkin koko ajan. Kán luopui kruunusta vasta vuonna 1310, jolloin Kaarle kruunattiin kolmannen kerran, lopulta kaikkien pätevyysvaatimusten mukaan. Sekavan tilanteen vuoksi hänen hallituskautensa ilmoitetaan alkaneen eri vuosina eri lähdeteoksissa. Joka tapauksessa hän itse laski sen alkaneen vuodesta 1301.
Taistelu vallasta > Maaherrat

Vaikka Kaarle olikin laillinen kuningas, hän hallitsi vuonna 1310 vain pientä osaa Unkarin alueesta. Hänen edeltäjänsä olivat lahjoittaneet kannattajilleen virkoja ja laajoja maa-aloja ja luoneet näin mahtavien maaherrojen, "pikkukuninkaiden" luokan. Heillä oli alaisinaan pienempiä maanomistajia ja sotilaita, ja he pitivät valtaa laajoilla alueilla. Maaherrat kutsuivat itseään ruhtinaiksi (princeps) tai herttuoiksi (dux), etsivät yhteyksiä ulkomaisiin hallitsijasukuihin ja osallistuivat kansainvälisiin sotiin.
Kaarle taisteli maaherroja vastaan yli vuosikymmenen. Vuonna 1311 hän yritti kukistaa Máté Csákin, siinä epäonnistuen. Seuraavana vuonna hän kuitenkin voitti Máté Csákin ja Aban veljekset Rozgonyn taistelussa. Kaarle pystyi vahvistamaan asemaansa vähitellen ja lyömään vastustajansa yksi kerrallaan, koska he pystyivät vain harvoin liittoutumaan kuningasta vastaan. Hänellä oli myös aika puolellaan, koska hän oli vastustajiaan nuorempi: Sen jälkeen kun Kán kuoli vuonna 1315 ja Csák vuonna 1321, heidän hallitsemansa alueet päätyivät Kaarlen haltuun. Viimeisenä hän kukisti István Babonícsin lounaassa (nykyisessä Kroatiassa) vuonna 1323, minkä jälkeen koko maa oli hänen vallassaan.
Ulkopolitiikka

Ulkopolitiikassa Kaarle keskittyi Napoliin ja yritti päästä sen valtaistuimelle, mutta ei onnistunut kuin naittamaan nuoremman poikansa Andreaksen Johannalle, joka oli Napolin kuninkaan Robertin pojantytär. Kun Robert kuoli, Johannasta tuli Napolin kuningatar. Andreas kuitenkin murhattiin kohta tämän jälkeen vuonna 1345.
Venetsian tasavallan kanssa Unkarin suhteet olivat koko ajan kireät, koska kummatkin yrittivät saada valtaansa Adrianmeren rannikkokaupungit. Kaarle kävi vaihtelevalla menestyksellä sotia Balkanilla, Serbian ja Bosnian alueella. Valakiaan (nyk. Etelä-Romania) syntyi romanialainen ruhtinaskunta 1300-luvun alussa. Kaarle yritti saada sen vasallikseen, mutta yritys päättyi lähes katastrofiin. Hän itse pelastui vain täpärästi ratkaisevasta taistelusta, jonka hän hävisi voivodi Basarabille vuonna 1330.
Parhaimmat suhteet Unkarilla oli pohjoisiin naapureihinsa, erityisesti Puolaan. Kaarle avioitui vuonna 1320 kolmannen tai neljännen kerran, koska aiemmat puolisot olivat kuolleet eikä laillista miespuolista jälkeläistä ollut, tulevan Puolan kuninkaan Kasimirin tai toisten tietojen mukaan Władysław I Lyhyen tyttären Elisabetin kanssa. Myöhemmin Kasimir lupasi, että jos hän jää ilman perillisiä, joku Kaarlen pojista perisi Puolan kruunun. Näin tapahtuikin vuonna 1370.
Vuonna 1335 pidettiin Visegrádin kokous, johon osallistui kolme Keski-Euroopan kuningasta: Unkarin Kaarle Robert, Puolan Kasimir ja Böömin kuningas Juhana Luxemburgilainen. Mukana oli myös Juhanan poika, nuori Määrin rajakreivi, josta tuli myöhemmin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija Kaarle IV, ja Saksalaisen ritarikunnan suurmestarin lähettiläs. Kokouksen välitön syy oli pitkäaikaisen, Puolan ja Saksalaisen ritarikunnan välisen kiistan sovittelu. Konfliktiin oli osallistunut myös Böömin kuningas Juhana, joka oli liitossa ritarikunnan kanssa, kun taas Kaarle Robertilla oli läheisemmät välit Puolan kanssa.
Avioliitot ja jälkeläiset

Kaarle avioitui kolme tai neljä kertaa. Hänen kahden ensimmäisen vaimonsa henkilöllisyys on epävarma, koska todennäköisesti jopa kolme eri naista on sekoitettu lähteissä keskenään.
Ensimmäinen tai toinen puoliso oli Mária Piast II (n. 1301–1318/1317), Sleesian Beuthenin herttua Kasimir II:n tytär. Toisten tietojen mukaan puoliso oli Galitsian prinsessa Mária, Galitsia-Lodomerian kuningas Leo I:n tytär.  Heille syntyi kaksi lasta:
Katharina (k. 1355), avioitui Schweidnitzin herttua Henrik II:n kanssa vuonna 1338
Elisabeth (k. 1367), avioitui Bolko von Opolen kanssa
Toinen tai kolmas puoliso vuonna 1318 tai alkuvuodesta 1319 oli prinsessa Beatrix von Luxemburg (n. 1306–1319), joka oli Saksan keisarin Henrik VII:n tytär ja Kaarlen liittolaisen Böömin kuningas Juhanan sisar. Beatrix kuoli noin 14-vuotiaana marraskuussa 1319 ensimmäisen lapsensa synnytykseen ja lapsi kuoli myös. Avioliitto oli siis lapseton.
Kolmas tai neljäs puoliso 6. heinäkuuta 1320 Budassa oli Elisabeth, Erzsébet Łokietek (n. 1305–1380), Puolan kuningas Władysław I Lyhyen tytär. Heille syntyi ainakin seitsemän lasta, joista kolme eli aikuiseksi asti:
Károly (Kaarle) tai Katalin (Katharina) (1321), kuoli alle vuoden ikäisenä
Károly (1323), kuoli alle vuoden ikäisenä
László (Ladislaus, Lajos) (1. lokakuuta 1324–1329), kuoli alle 6-vuotiaana
Ludvig I Suuri (5. maaliskuuta 1326–1382), Unkarin ja Puolan kuningas, seurasi isäänsä valtaistuimelle
Andreas (30. marraskuuta 1327 – 18. syyskuuta 1345), Calabrian herttua, tavoitteli Napolin kuningaskunnan valtaistuinta itselleen puolisonsa Johanna I:n vaateella, murhattiin
Erzsébet (Elisabet) (1327–1332), kuoli alle 6-vuotiaana
István (Stefan) (20. elokuuta 1332–1354), Slavonian, Kroatian ja Dalmatian herttua
Kaarlella oli avioton lapsi jalkavaimon kanssa, joka oli Gurke Csákin tytär ja kotoisin Csepelsaarelta
Kálmán (1317/18–1375), Győrin piispa 1337–1375
Perintö

Kaarle Robert kuoli 16. heinäkuuta 1342, ja hänen vanhin poikansa Ludvig kruunattiin kuninkaaksi viisi päivää myöhemmin. Hän ei tarvinnut kuin yhden kruunauksen, sillä hänen isänsä oli jättänyt perinnöksi vakiintuneen aseman. Ludvig I Suuri hallitsi Unkaria 40 vuotta, ja vuonna 1370 hän peri myös Puolan kruunun aiemman sopimuksen mukaisesti.
Aiheesta muualla

Kartta Unkarin maaherrojen hallitsemista linnoista.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Andreas III | Unkarin kuningas 1301–1342 | Seuraaja: Ludvig I Suuri |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Visegrádin linna sijaitsee jyrkällä vuorella Tonavan rannalla. Nykyiset rauniot ovat enimmäkseen Kaarle Robertin aikaa nuorempia.
Kaarle Robertin kuva Unkarin 200 forintin setelissä.
Kuningatar Elisabet, Erzsébet Łokietek ja hänen lapsensa: prinssit Lajos (Ludvig), András ja István sekä prinsessat Katalin ja Erzsébet, Chronicon Pictum, Képes Kronika 1350
Muoniovaara

John Wolleyn riimukivi.
Muoniovaara on kylä Ruotsissa Pajalan kunnassa. Kylä sijaitsee Muonionjoen länsirannalla vastapäätä Muonion kirkonkylää. Muoniovaarassa sijaitsi aikanaan Ruotsin pohjoisin kauppakartano.
Kylä nykyään

Nykyisin Muoniovaarasta avautuu edelleen upea maisemallinen näkymä kohti Suomen puolen tunturilappia. Vasemmalla puolella avautuu näkymä Pallastunturille ja oikealla Olokselle. Maiseman keskellä kukkulan huipulla sijaitsee v. 1817 valmistunut Charles Bassin suunnittelema Muonion kirkko. Toisaalta Muoniovaaran kauppakartanon valkeaksi kalkittuine rakennuksineen on täytynyt varsinkin 1800-luvulla tehdä vaikutus Muonion kirkolle saapuneisiin matkailijoihin.
Aiheesta muualla

Muoniovaara (Ruotsinkielinen kotisivu) (Arkistoitu – Internet Archive)
Ootheca Wolleyana
Bayard Taylorin matkakuvaus (ks. kappale 9)
Gunnar Brusewitz: Vägval i minnesmark, W&W ISBN 91-46-16163-5
Sophus Tromholtin Muoniovaarassa vuonna 1883 ottamat valokuvat löytyvät Bergenin yliopiston kuva-arkistosta hakusanalla "Muonio"
Musiikkiluokka

Musiikkiluokka on musiikkiin painottunut peruskoulun luokka, jolla on enemmän musiikintunteja kuin muilla luokilla. Musiikkiluokalle voi yleensä pyrkiä peruskoulun kolmannella luokalla. Alakouluissa voi olla myös musiikkipainotteisia luokkia 1-2 -luokkalaisille.lähde? Myös yläasteelle siirtyessä voi pyrkiä musiikkiluokalle.
Kirjallisuutta

Törmälä, Jouko (2014): Suomen musiikkiluokkien historia : musiikkiluokkatoimintaa 50 vuoden ajalta. ISBN 978-952-93-2426-2.
Murmanskin lentoasema

Murmanskin lentoasema (ven. Аэропорт Мурманск; IATA: MMK, ICAO: ULMM) on kansainvälinen lentoasema Murmanskissa, Venäjällä. Se sijaitsee noin 24 kilometriä Murmanskin kaupungin keskustasta etelälounaaseen, lähellä Murmašin kaupunkitaajamaa.
Murmanskin lentoaseman sijainti
Lentoasemalla on yksi 2 500 metrin kiitotie ja kentän lähestymisvarustus täyttää ICAO:n kategorian I vaatimukset. Vuonna 2010 lentoaseman kautta matkusti 466 805 henkeä. Vuonna 2013 lentoaseman matkustajamäärä oli noussut 614 110:een.
Lentoyhtiöt

Aeroflot
Aeroflot-Don (Moskova)lähde?
Nordavia (Arkangeli, Moskova, Tromssa)
Continent
Finnair
Karat (Moskova)lähde?
Nordkalottflyg (Kirkkoniemi, Luulaja, Rovaniemi)lähde?
Orenair
Pulkovo Aviation Enterprise (Pietari)lähde?
Rusaero
Rossija
Sky express
Syways AB
Utair
Aiheesta muualla

Murmanskin lentoasema (venäjäksi) (englanniksi)
Mulgaparatiisikaija

| Mulgaparatiisikaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Paratiisikaijat Psephotellus
Laji::  varius
Kaksiosainen nimi
 Psephotellus varius  (Clark, 1910) 
Synonyymit
 Psephotus varius 
Katso myös
   Mulgaparatiisikaija Wikispeciesissä   Mulgaparatiisikaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mulgaparatiisikaija (Psephotellus varius) on  eteläaustralialainen värikäs ja pitkäpyrstöinen kaija.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 28 cm ja paino 50–70 g. Sukupuolet ovat erivärisiä. Koiras on pääosin vihreä, sen otsa on keltainen, päälaella on punainen laikku, maha ja alaperä ovat keltaiset, ja kyljessä on punainen läiskä. Naaras on himmeämmän värinen. Nokka on tumman harmaa, iiris ruskea ja koivet ruskehtavan harmaat. Nuori lintu muistuttaa aikuista, mutta on himmeämmän värinen.
Esiintyminen

Mulgaparatiisikaijat elävät laajalla alueella Australian eteläosien sisämaassa. Austin Hobart Clark kuvaili lajin holotyypin ilmeisesti Spencer Gulfin alueelta Etelä-Australiasta. Lajin populaation koko on noin 100 000 yksilöä.
Elinympäristö

Mulgaparatiisikaija asuttaa puustoisia savanneja, kuivia pensaikkoja, sekä akasia- ja eukalyptusmetsiköitä.
Lisääntyminen

Pesä on tavallisesti veden äärellä kasvavan matalan puun kolossa. Naaras munii neljästä kuuteen, tavallisesti viisi munaa, joita se hautoo noin kolme viikkoa. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta lähes joka tunti. Poikaset jättävät pesän kuukauden ikäisinä ja saavat aikuispuvun sulkasadossa, joka tapahtuu noin kolme kuukautta pesästälähdön jälkeen.
Ravinto

Mulgaparatiisikaijat syövät siemeniä, vihreitä lehtiä, hedelmiä ja marjoja.
Musiini

Musiinit ovat glykoproteiineihin kuuluvia valkuaisaineita, joita on muun muassa tuki- ja sidekudoksessa ja limakalvoissa.
Musiini on niin sanottu lima-aine, runsashiilihydraattisten glykoproteiinien yleisnimi, joka sitoo runsaasti nesteitä. Musiini suojaa muun muassa suolistoa ja tekee esimerkiksi nivelvoiteen, sekä syljen ja monet muut eritteet tahmeiksi ja liukkaiksi.lähde?
Aiheesta muualla

Terveyskirjasto: Musiini
Museo Milavida

| Museo Milavida |
| --- | --- |
 Milavidan näyttelytiloihin johtava portaikko.
Tyyppi:  kulttuurihistoriallinen museo
Perustettu:  2015
Sijainti:  Näsilinna Milavidanrinne 8 Finlayson, Tampere
Koordinaatit:  61°30′15″N, 23°45′09″E
Vierailijoita vuodessa:  40 330 (2023) 
Ylläpitäjä:  Museokeskus Vapriikki 
Kotisivut:  museomilavida.fi
Museo Milavida on vuonna 2015 avattu kulttuurihistoriallinen museo, joka toimii Tampereen Näsilinnassa. Museon päänäyttely kertoo Finlaysonin puuvillatehtaan omistaneesta Nottbeckin tehtailijasuvusta.
Perusnäyttelyn lisäksi Milavidassa on vaihtuvia näyttelyitä erityisesti muodin ja muotoilun teemoista. Museossa on nähty muun muassa Salvatore Ferragamon kenkiä, Valentinon iltapukuja ja Timo Sarpanevan painokankaita. Vuonna 2018 esillä oli Suomen kuninkaalle suunniteltu kruunu.
Näyttelytilat sijoittuvat Näsilinnan toiseen kerrokseen. Museo Milavida on kooltaan pienempi kuin aikaisempi Hämeen museo, joka sijaitsi rakennuksessa vuosina 1908–1998. Milavidalla on myös omanlaisensa näyttelyprofiili; se ei ole Hämeen museon kaltainen yleismuseo.
Nimi Milavida on Näsilinna-palatsin alkuperäinen nimi.
Aiheesta muualla

Museo Milavidan kotisivut
| n k Perustiedot Wikidatassa: Museo Milavida (Q58685159)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: museo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Tampere
sijainti: Näsilinna
katuosoite: Milavidanrinne 8, 33210 Tampere
koordinaatit: 61°30′15″N 23°45′09″E﻿ / ﻿61.5042°N 23.7525°E﻿ / 61.5042; 23.7525
Musta lammas

Musta lammas erottuu laumasta.
Musta lammas on puhe- ja kirjakielessä käytetty nimitys ryhmän tai suvun jäsenestä, joka poikkeaa ryhmän muista jäsenistä jollakin kielteisellä ja silmiinpistävällä tavalla.
Ilmaus tunnetaan monissa eurooppalaisissa kielissä (mm. ruots. svart får, saks. schwarzes Schaf), joista se on lainautunut suomeen. Taustalla on lampaankasvatus: valkoisen lampaan villaa pidetään arvokkaampana kuin mustaa tai ruskeaa villaa, koska valkoista villaa on helpompi värjätä. Mustat lampaat pyritään poistamaan laumasta. Tällaista erottelua kuvataan jo Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa: "Minä tarkastan tänään kaiken laumasi; erota siitä pois kaikki pilkulliset ja kirjavat lampaat sekä karitsoista kaikki mustat ja vuohista kirjavat ja pilkulliset" (1. Moos. 30: 32).
Ryhmädynamiikassa "mustalla lampaalla" on tärkeä rooli ryhmän ulkopuolisena jäsenenä, syntipukkina: ryhmän sisäistä kiinteyttä korostetaan suhteessa ulkopuoliseen. Epämieluisat ominaisuudet voidaan pitää ryhmän ulkopuolella, kun ne projisoidaan ja henkilöidään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Musta lammas Wikimedia Commonsissa
Ludvig Munsterhjelm

Rudolf Ludvig Munsterhjelm (5. helmikuuta 1880 Tuulos – 19. heinäkuuta 1955 Tuulos) oli suomenruotsalainen metsästys-, kalastus- ja eräaiheista kirjoittanut kirjailija ja toimittaja.