Talvisodan vapaaehtoiset
Vapaaehtoistarjonta

Talvisodan sytyttyä sai Suomi osakseen ennennäkemätöntä huomiota ja myötätuntoa. Useissa maissa virisi nopeasti myös halu auttaa Suomea mahdollisimman konkreettisesti ja vapaaehtoisten sotilaiden värväystoiminta alkoi. Värväystoiminnan tarkoituksena oli aluksi saada sotakelpoisia miehiä värväytymään Suomen puolustusvoimiin. Erilaiset värväysorganisaatiot pyrkivät myös mahdollisuuksien mukaan varustamaan Suomeen lähteviä joukkoja ja organisoimaan sekä maksamaan matkustuksesta aiheutuneita kuluja.
Suomalaisten oma kiinnostus kohdistui etenkin Ruotsiin ja muihin Skandinavian maihin, mutta odotuksia kohdistui myös muun muassa Unkariin, Isoon-Britanniaan, Ranskaan, Italiaan ja Yhdysvaltoihin. Ilmoittautuneiden määrät olivat jopa huomattavia, mutta lopulta Suomeen saapuneiden määrät jäivät huomattavasti vähäisemmiksi muun muassa kuljetusvaikeuksien, sodan lyhyyden ja poliittistenkin syiden vuoksi. Unkarissa ilmoittautuneita oli yli 25 000, Isossa-Britanniassa 8 500 (vaikka värväysorganisaatio alkoi tosiasiallisesti toimia vasta maaliskuun alussa 1940) ja Italiassa noin 5 000 (joille ei sittemmin myönnetty passeja, joten italialaisia palveli Suomessa vain seitsemän miestä). Suuren osan Suomeen asti saapuneiden vapaaehtoisten sotilaallinen koulutus todettiin puutteelliseksi muun muassa talvisodankäynnin osalta (pois lukien ruotsalaiset), joten heidät piti ensin lähettää koulutusleireille. Tästä syystä rintamalle ehti vain lähinnä ruotsalaisia vapaaehtoisia. Norjalaisista rintamalle ehti 125, jotka saapuivat Sallaan pari viikkoa ennen sodan loppua.
Useissa maissa (muun muassa Ruotsi, Norja, Tanska ja Italia) hallitukset pyrkivät välttämään kaikkia sellaisia toimenpiteitä, jotka olisi voitu tulkita viralliseksi avunannoksi Suomelle. Vapaaehtoisten määrille asetettiin erilaisia rajoituksia (Ruotsi), upseeri- tai aliupseerikoulutuksen saaneet eivät saaneet ilmoittautua (Norja), passeja ei myönnetty (Italia), värväystoiminnan vaadittiin olevan mahdollisimman salaista eikä sitä saanut mainostaa (Ruotsi, Norja, Tanska). Hallitusten tavoitteena oli, että Neuvostoliitto tai Saksa eivät saisi minkäänlaista aihetta huomautuksiin valtioiden puolueettomuuden suhteen.
Ranskassa ja Isossa-Britanniassa värväystoiminta jäi aluksi sangen vaatimattomaksi, koska mainittujen maiden hallitukset halusivat pitää asevoimansa omassa komennossaan ja jopa vakinaisten joukkojen lähettämistä Pohjois-Eurooppaan harkittiin hyvinkin vakavasti. Vapaaehtoisten värvääminen molemmissa maissa kuitenkin sallittiin suomalaisille. Ranskassa oli merkittävä määrä puolalaisia pakolaisia, jotka olisivat olleet halukkaita värväytymään Suomen puolustusvoimiin, mutta heidät värvättiin muun muassa muukalaislegiooniin ja linnoitustöihin sangen edullisin palkkaeduin. Isossa-Britanniassa värväystoiminta jäi alkuun sangen hajanaiseksi useiden  organisaatioiden sitä toteuttaessa. Värväysorganisaatio alkoi toimia käytännössä vasta maaliskuun alussa 1940 ja se saikin nopeasti tuloksia noin 8 500 miehen ilmoittautuessa vapaaehtoisiksi. Sota oli kuitenkin jo lopuillaan ja vain 227 sotilasta ilmoittautuneista ehti Suomeen heti sodan loppumisen jälkeen.
Yhdysvalloista tapahtuvaa värväystä haittasi sikäläinen laki, joka kielsi liittymisen minkään sotaakäyvän valtion armeijaan. Vastaavanlaisia lakeja oli voimassa muissakin maissa. Yhdysvalloista Suomeen saapui tästäkin huolimatta lähinnä amerikansuomalaisia miehiä, jotka halusivat osallistua entisen kotimaansa puolustamiseen. Vähäinen joukko heitä pääsi Suomeen jo joulukuussa ja osallistui jopa taisteluihin muun muassa Laatokan Karjalassa. Kuljetusvaikeuksien vuoksi kaikkia vapaaehtoistarjouksia ei voitu ottaa varsinaiseen käsittelyyn. Vapaaehtoisia tarjoutui palvelukseen muun muassa Australiasta, Etelä-Afrikasta, Egyptistä ja Argentiinasta.