stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kami
Kamien eri tyypit

Kamit voidaan jakaa suurpiirteisesti kahteen eri luokkaan: ”luontokameihin” ja ”kulttuurikameihin”. Luontokamit edustavat tavallisesta poikkeavia piirteitä, joita on ajateltu olevan erilaisissa luonnonmuodoissa ja -voimissa. Nämä kamit voidaan jakaa edelleen ”taivaallisiin” kameihin ja ”maanpäällisiin” kameihin; edellisiin lukeutuvat muun muassa planeetat, aurinko ja kuu sekä säätieteellisiä ilmiöitä, kuten ukkonen (ukkosen kami Raijin) ja tuuli (kaze no kami). Jälkimmäisiin kuuluvat esimerkiksi vuorten, maan, metsien, meren, jokien, saarten ja soiden kamit ja myös eläimet ja kasvit. Kameina pidettyihin eläimiin lukeutuvat muun muassa käärmeet, sudet, karhut, apinat, jänikset, linnut ja muut Japanin luonnossa esiintyvät eläimet. Eläinkamit liitetään usein muihin luontokameihin: linnut auringon kamiin, karhut vuoren kamiin, jänikset kuun kamiin ja niin edelleen. Eläimiä voidaan pitää myös jonkun muun kamin lähettiläinä, kuten kettuja (kitsune) pidetään Inarin viestinviejinä. Tiettyjä puulajeja, kuten mäntyjä ja salpapensasta, kunnioitetaan usein kameina (shinboku), ja kamiluonne voidaan nähdä jopa myös erikoisissa, epämuodostuneissa kasviksissa, kuten haaroittuneissa retiiseissä, joiden muoto muistuttaa ihmistä.
Kulttuurikamit voidaan vuorostaan jakaa kolmeen ryhmään: yhteisön kameihin, joita tietyt ihmisryhmät palvovat, toiminnallisiin kameihin, jotka liittyvät esimerkiksi tiettyyn ammattiin, ja ”ihmiskameihin” eli lähinnä historiallisiin henkilöihin, joita pidetään kameina. Ensimmäiseen ryhmään kuuluvat muun muassa sukujen ja klaanien kamit, asumusten kamit (yashikigami) ja dōsojin-kamit, jotka suojelevat kylien rajaseutuja tunkeutujilta. Toimintoihin liittyvät kamit voivat taas suojella esimerkiksi syntymää (ubugami), kuolemaa, kumppanin löytämistä, sairautta, maataloutta, kalastusta, kauppaa, purjehdusta, sotaa (gunshin) tai tiedettä. Myös pienet kodeissa asuvat kamit, jotka suojelevat tulisijaa, kaivoa, käymälää ja niin edelleen, voidaan luokitella toiminnallisiin kameihin. Viimeinen, henkilökamien ryhmä sisältää sekä eläviä että kuolleita henkilöitä. Elävinä kameina on saatettu pitää uskonnollisia toimintoja suorittavia henkilöitä (esimerkiksi pyhäköiden mikot), kuuluisia ja arvostettuja henkilöitä ja keisaria. Kami voi myös asettua ihmiseen uskonnollisen juhlan aikana, jolloin kyseistä ihmistä pidetään kamina. Kuolleiden henkilöiden kamit voivat olla esimerkiksi esi-isiä tai kostonhimoisia henkiä, jotka ovat kuolleet tyytymättöminä.
Tällaiset luokittelut eivät ole kuitenkaan yksiselitteisiä, ja eri kamit voivat ottaa erilaisia rooleja. Muun muassa luonto- ja henkilökamien luokat saattavat usein kohdata toisensa. Esimerkkinä tästä Sugawara no Michizanen ja Taira no Masakadon henkien uskottiin ottaneen ukkosen kamin muodon ja iskeneen sitten vihollisiaan vastaan.
Kamien palvonta

Kamien palvonnan tapa vaihtelee. Joitakin kameja, kuten Inaria, voivat käytännössä palvoa kaikki, joitakin kameja palvotaan ensisijaisesti henkilökohtaisista syistä, kuten Tenjiniä kokeisiin valmistauduttaessa. Jotkin kamit, esimerkiksi Atago, ovat palvonnan kohteena niiden antaman yleishyödyllisen suojelun vuoksi, joitakin palvotaan kotona joka aamu perhealttarilla (kamidana). Yleisesti ottaen kamien palvonta on yhteisöllinen ilmiö, ja uskonnolliset festivaalit (matsuri) ja riitit ovat luonteeltaan osallistumiseen kannustavia.
Šintolainen pyhäkkö on rakennus, joka on tarkoitettu kamin palvomiseen. Pyhäköt kehittyivät japanilaisesta kansanuskosta, mutta kansanuskoa ei ole koskaan täysin sulautettu muodolliseen palvontaan pyhäköissä vaan se elää edelleen vahvana ja kohdistuu esimerkiksi pelkkiin luonnonmuotoihin, kuten kiviin ja puihin, tai pieniin tienvarsipyhäköihin (hokora). Suuri osa pyhäköistä edustaa muutamaa suosittua arkkitehtuurin tyylisuuntaa, nagare-zukuria ja kazuga-zukuria, mutta monet etenkin tärkeät pyhäköt ovat yksilöllisiä.
Pyhäkössä päähalli (honden) on omistettu pelkästään kamin käyttöön. Päähallissa on yleensä shintai, ”kamin ruumis”, johon kami voi asettua. Yleisiä shintaita ovat muun muassa peilit, miekat ja jalokivet; buddhalaisen vaikutuksen myötä shintaina alettiin käyttää myös kameja esittäviä kuvia ja mandaloja. Myös muut pyhäkön alueella olevat objektit, joita pidetään yorishiroina, voivat olla pyhiä. Pyhäkön muihin tärkeisiin rakennuksiin lukeutuvat esimerkiksi rukoushalli (haiden), uhrihalli (heiden) ja rituaalitanssille tarkoitettu halli (kaguraden). Pyhäköt voivat olla myös kannettavia (mikoshi): tällaisia pyhäköitä käytetään festivaalien aikana, kun kamia kuljetetaan kulkueessa. Päähallia ei välttämättä ole lainkaan, jos pyhäkkö sijaitsee esimerkiksi vuorella, joka on itsessään shintai.
Japanissa on noin 100 000 šintolaista pyhäkköä. Kamin palvontaan pyhäkössä kuuluu puhdistautuminen pesemällä kädet ja huuhtelemalla suu, kolikoiden heittäminen, kellon soittaminen kamin paikalle kutsumiseksi ja käsien taputtaminen ja kumartaminen kamin tervehtimiseksi. Pyhäkkövierailuja tehdään usein vuodenkiertoon liittyvien juhlien yhteydessä, kuten uutenavuotena, tanabata- ja obon-festivaalien aikana ja niin edelleen sekä esimerkiksi lapsen syntymän tai häiden yhteydessä. Kamien palvontaan ei liity juuri minkäänlaista teologiaa. Oikealla tavalla palvotun kamin odotetaan tuovan palvojalle siunausta, joka liittyy aina tapahtumiin tässä maailmassa: menestykseen kokeessa, parantumiseen sairaudesta, onnelliseen avioliittoon, pitkäikäisyyteen. Myös pyhäköt ovat edelleen kiinteässä yhteydessä luontoon – vuoriin, puihin ja kiviin, joita pidetään kamien asuinpaikkoina.
Kameille pyhäköissä annettavia uhrilahjoja kutsutaan nimellä heihaku. Muinoin ne olivat tyypillisesti vaatteita, nykyisin etenkin rahaa tai esimerkiksi ema-kuvalaattoja. Vastalahjaksi uhreista palvojalle voidaan antaa vastineeksi kamin voimaa symboloiva esine.
Kamien nimien yhteydessä käytetään mm. seuraavia kunnioitusta osoittavia partikkeleita: -sama (jap. 様), -no mikoto (jap. 命) tai -okami (jap. 大神).
Kami-käsitteen historia > Honji suijaku

Viimeinen vaihe liittoprosessissa oli honji suijaku -paradigman kehittyminen. Sen mukaan kamit olivat buddhalaisten jumaluuksien (honji, ”alkuperäinen maa”) jälkiä tai paikallisia ilmentymiä (suijaku). 1000-luvun puoliväliin mennessä tämä käsitys alkoi olla hyvin juurtunut, mutta kameille annetut buddhalaiset alkumuodot vaihtelivat vielä; vuonna 1046 kirjoitetussa dokumentissa pohditaan Hachimanin luonnetta:
»Hänen valaistumisensa (hongaku) alkuperäinen lähde on mysteerinen ja pimeä (yūgen) ... Tie joka hyödyttää tuntevia olentoja tuo esiin hänen jälkensä, ja myötätunnon portti tuottaa hänen ruumiinsa; onko hän siis Śākyamunin hypostaasi vai Kannonin ruumiillistuma?»
Tärkeimpien kamien alkuperät vakiintuivat vähitellen 1100-luvun kuluessa. Kamien esittäminen buddhalaisten alkuperiensä avulla yleistyi Kamakura-kaudella ja säilyi suosittuna Edo-kaudelle saakka. Paradigman vakiintumisen myötä sitä käsiteltiin ja pohdittiin teologisessa kirjallisuudessa. Näissä teksteissä buddhien ja bodhisattvojen ajateltiin ”himmentäneen säteilyään ja muuttuneen samanlaisiksi kuin [profaanin maailman] tomu” (wakō dōjin). Toisin sanoen buddhat olivat liian monimutkaisia ja vaikeita Intiasta kaukana asuvien japanilaisten ymmärrettäviksi, joten heidän täytyi vähentää loistoaan voidakseen levittää dharmaa japanilaisten keskuuteen. Koska liitosprosessi tapahtui käytännössä aina paikallisella tasolla, eri pyhäköissä ja temppeleissä harjoitettu synkretismi oli erilaista.
Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että buddhat olivat, ontologisesti tai muulla tavoin, kameja tärkeämpiä. Kamit olivat hyvin konkreettisia olentoja, jotka toimivat Japanin pelastamiseksi. Liitosprosessia monimutkaistaa kaksi kehityskulkua. Toinen on shinbutsu kakuri, ”kamien erottaminen buddhalaisuudesta”, jonka vuoksi monet kamit pidettiin useilla eri tavoilla järjestelmällisesti erillään buddhalaisista rituaaleista. Toinen aiheutui muiden kiinalaisperäisten aatteiden ja käytäntöjen eli taolaisuuden ja jin–jang-ajattelun omaksumisesta. Nämä käytännöt sekä auttoivat että monimutkaistivat liitosprosessia, mutta toimivat erityisesti siltana kamirituaalien ja buddhalaisuuden välillä. Kuvaa monipuolistivat samalla lukuisat muut palvottavat olennot, jotka eivät olleet varsinaisia kameja tai buddhia, kuten ”vihaiset aaveet” (goryō) ja useat eri lähteistä peräisin olevat jumaluudet.
Kami-käsitteen historia > Myöhempi kehitys

Edo-kaudella honji suijaku -ajattelu vakiintui ja siihen liittyvät käytännöt läpäisivät koko yhteiskunnan. Se valjastettiin myös poliittisiin tarkoituksiin. Kun Tokugawa Ieyasu oli kohotettu kamin asemaan (Tōshō Daigongen, katso gongen), monet daimiot tekivät itsestään ja esi-isistään yhdistelmäkameja; he olivat kamien inkarnaatioita, jotka vuorostaan olivat buddhien ilmentymiä. Näiden uusien jumaluuksien rituaalit otettiin osaksi seremoniallista kalenteria. Kamien, buddhien ja ihmisten yhdistäminen jumaluuksiksi jatkui vielä Meiji-kaudelle saakka. Vuoden 1871 anomus Higashi Hongan-jin temppeliltä Meiji-hallinnolle kertoo:
»Lahkomme palvonnan kohde (honzon) on Amida Nyorai, mutta se on, kunnioittavasti puhuen, vain toinen nimi keisarillisen kansakuntamme taivaalliselle esi-isäkamille. Kun hän ilmaantuu viisaudesta, häntä kutsutaan nimellä Ame-no-Minakanushi-no-Mikoto, kun hän ilmaantuu myötätunnosta, häntä kutsutaan nimellä Amida Nyorai.»
Toisaalta Edo-kaudella oli myös voimakkaita yrityksiä pitää kamit erillään buddhalaisista käytännöistä. Monet koettivat nostaa ”šintolaisuuden” erilliseksi, itsenäiseksi perinteekseen jatkaen suurimmaksi osaksi Yoshida Kanetomon (1435–1511) aloittamaa ajattelua. Kanetomo oli pitänyt omaa šintolaisuuttaan täysin ei-buddhalaisena. Kehittyi erityisesti useita kungfutselaisen šintolaisuuden muotoja.
Meiji-kaudella Japanin avautumisen jälkeen honji suijaku -paradigma tuhottiin systemaattisesti. Uuden Meiji-hallinnon ensimmäisiin tekoihin kuului ”šintolaisuuden” erottaminen ”buddhalaisuudesta” (jolle keksittiin uusi termi, bukkyō). Synkretismin kieltoa kutsutaan nimellä shinbutsu bunri. Käytännössä tämä tarkoitti kahden aivan uuden uskonnon luomista ja johti aiempien uskonnollisten perinteiden ja myös buddhalaisten temppelien tuhoamiseen. Yhdistelmäkameista on kuitenkin edelleen jäljellä joitakin jälkiä nykyisessä japanilaisessa uskonnollisuudessa: kamien ja buddhien välillä ei välttämättä nähdä selkeää rajaa, ja buddhiakin nimitetään yleensä sanalla ”kami” (tosin käännöksenä länsimaisista käsitteistä ”jumala” tai ”jumaluus”).
Kamit mytologiassa

Japanilaisessa mytologiassa esiintyy erilaisia kameja. Tärkeimmät lähteet varhaisille myyteille ovat 700-luvulla laaditut kronikat Kojiki ja Nihonshoki. Nämä myytit eivät muodosta koherenttia kuvaa maailmankaikkeuden synnystä tai Japanin varhaishistoriasta, mutta niissä on säilynyt varhaisten japanilaisten kuva maailmasta, elämästä ja kamien luonteesta. Mytologiassa mainittujen tapahtumien ajateltiin tapahtuneen myyttisenä ajanjaksona ja ne antoivat ”taivaallisen” mallin maallista elämää varten. Myytit voidaan jakaa erilaisiin luokkiin:
Maailmankaikkeuden synnystä on kolme erilaista myyttiä. Kaksi ensimmäistä ovat todennäköisesti kaakkoisaasialaista alkuperää, kun taas kolmas on keisariperheen myöhemmin maahan tuoma keskiaasialainen myytti. Ensimmäisessä myytissä kami Umashiashikabihikoji kasvoi ruo'osta ennen kaikkeuden syntyä, ja muut kamit seurasivat häntä. Toisessa mutta samantyyppisessä versiossa ensimmäinen kami oli Kuninotokotachi (”kansakunnan perustanut kami”). Kolmas versio kertoo kolmesta Takamanoharaan (”taivaallisen maailmaan”) kaikkeuden alussa ilmestyneestä kamista, Amenominakanushista, Takamimusubista ja Kamimusubista, joista kaksi jälkimmäistä ovat käytännössä ensimmäisen miespuolinen ja naispuolinen ilmentymä.
Toinen myyttien luokka kertoo Japanin saarten ja erilaisten kamien synnystä, ja siinä keskeisessä osassa ovat Izanami (”kutsuja”) ja Izanaki (”kutsuttu”). Tulen kamin syntymä aiheuttaa Izanamin kuoleman, ja hän laskeutuu alamaailmaan. Izanaki seuraa häntä sinne, mutta säikähtää puolisonsa muuttunutta hahmoa ja palaa taivaaseen. Auringon kami Amaterasu syntyy hänen vasemmasta silmästään, kuun kami Tsukuyomi oikeasta silmästä ja myrskyn kami Susanoo hänen nenästään.
Kolmanteen luokkaan kuuluvat ”Izumo-myytit”, jotka kertovat Susanoon retkestä Izumoon. Susanoo pelastaa neidon kahdeksanpäiseltä käärmeeltä ja nai hänet. Myyttien varsinainen päähenkilö on kuitenkin Susanoon jälkeläinen Ōkuninushi (”suuren maan mestari”), Izumon alueen hallitsija. Näillä myyteillä saattoi olla alun perin poliittinen tarkoitus; auringon kamia palvonut Yamato saattoi luoda ne saadakseen veden ja myrskyn kamia palvoneen Izumon alueen hallintaansa.
Neljännessä kertomuksessa Amaterasu lähettää pojanpoikansa Ninigin hallitsemaan Japania. Tässä myytissä yhdistyy kaksi kertomusta, joista toisessa päähahmo oli Amaterasun sijaan Takamimusubi. Amaterasusta kertova myytti oli luultavasti alun perin austroaasialaista alkuperää, Takamimusubista kertova altailaista.
Viimeisessä, niin sanotussa ”Hiuga-myytissä” Ninigi laskeutuu viiden muun kamin saattamana vuorelle, nai Konosakuyan ja saa kaksi poikaa. Hänen pojanpojanpoikansa johtaa kansan Kyūshūlta Yamatoon ja nousee ensimmäiseksi keisariksi nimellä Jinmu.
Kamit nykyajan Japanissa

Virallisen šintolaisen järjestelmän mukaan Japanissa on noin 110 miljoonaa šintolaista. Virallinen šintolaisuus ei kuitenkaan ole sama asia kuin kamien palvonta paikallisissa pyhäköissä, eikä ”šintolaisuudella” ole käytännön merkitystä valtaosalle japanilaisista. Erityisesti keisari-instituutioon, keisariin liitettyihin kameihin ja pyhäköihin keskittynyt ideologinen, poliittinen šintolaisuus onkin erotettava arkipäivän uskonnollisuudesta. Vuonna 2003 tehdyn tutkimuksen mukaan japanilaisista 35,6 prosenttia uskoo kamien tai jumalien (jap. 神, kami) olemassaoloon, 36,3 prosenttia buddhien (jap. 仏, hotoke) olemassaoloon ja 36,3 prosenttia esi-isien henkien olemassaoloon. Noin neljäsosan mielestä ”kami” ja ”buddha” ovat sama asia, neljäsosan mielestä täysin erilainen asia ja neljäsosan mielestä erilaisia, mutta molemmat toimivat samalla tavoin. Vain 29,1 prosenttia on ”uskovia” (jap. 信仰, shinkō) ja heistä 22,0 prosenttia ”šintolaisia”. 91,2 prosenttia ei kuulu mihinkään uskonnolliseen ryhmään.
Kameja on kuvattu japanilaisessa populaarikulttuurissa. Esimerkiksi Pokémon-hahmoja on pidetty kameina. Roger Clarken mukaan niistä monet muistuttavat vahvasti luonnonkameja: useat pokémonit ovat esimerkiksi puhuvia kasveja tai puita, eräs pokémon asuu tulivuoressa, jotkut pokémonit asuvat vuorella ja palvovat kuuta ja sarjassa on myös esitetty šintolainen seremonia. Myös muun muassa Hayao Miyazakin animaatioelokuvissa on runsaasti šintolaisia piirteitä. Naapurini Totoro -elokuvassa Totoro-hahmo asuu suuren shimenawa-köydellä ympäröidyn puun sisässä; Prinsessa Mononokessa erilaiset kamit ovat keskeisessä osassa. Naapurini Totoro -elokuvassa varsinaiset uskonnolliset elementit ovat kuitenkin dekoratiivisia, ihmisen luomia, eikä niillä ole mitään tekemistä luonnon kanssa, joka on pääosassa. Kamichu!-nimisessä manga- ja animesarjassa vuorostaan yläasteikäinen tyttö huomaa yhtäkkiä olevansa kami.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kami Wikimedia Commonsissa
Kettuja, Inarin lähettiläitä, Hiroshigen puupiirroksessa vuodelta 1857.
Palvojia Kitano Tenman-gūn pyhäköllä. Punavalkoinen naru on kellon soittamista varten.
Daikokuten, Ogata Kōrinin tussipiirros vuodelta 1705.
Mikot olivat alun perin naispuolisia ennustajia, jotka välittivät kamien tahdon ihmisille.
Hachiman buddhalaisen munkin asussa.
Susanoo lyö kahdeksanpäisen käärmeen. Toyohara Chikanobu, 1870-luku.
Past Masters, Volume One

| Past Masters, Volume One The Beatles |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1962 - 1965
 Julkaistu: 7. maaliskuuta 1988
 Tuottaja(t): George Martin
 Tyylilaji: rock
 Kesto: 42.28
 Levy-yhtiö: Apple Capitol Parlophone
The Beatlesin muut julkaisut
| 20 Greatest Hits 1982 | Past Masters, Volume One 1988 | Past Masters, Volume 2 1988 |
Past Masters, Volume One on The Beatlesin vuonna 1988 julkaistu kokoelma-albumi.
Kappaleet

Kaikki kappaleet Lennon/McCartney, jollei toisin ilmoitettu.
"Love Me Do" (Versio, jossa rummuissa on Pete Bestin sijasta Ringo Starr
"From Me to You"
"Thank You Girl"
"She Loves You"
"I’ll Get You"
"I Want to Hold Your Hand"
"This Boy"
"Komm, Gib Mir Deine Hand"
"Sie Liebt Dich"
"Long Tall Sally" (Little Richard, Robert Blackwell)
"I Call Your Name"
"Slow Down" (Williams)
"Matchbox" (Perkins)
"I Feel Fine"
"She’s a Woman"
"Bad Boy" (Williams)
"Yes It Is"
"I’m Down"
Ouya

| Ouya |
| --- | --- |


Kehittäjä:  OUYA Inc.
Tuotesarja:  mikrokonsoli
Sukupolvi:  Kahdeksas sukupolvi
Julkaisu:  25. kesäkuuta 2013
Laitteisto:  1.7 GHz Quad-Core ARM Cortex-A9
Muisti:  1 GiB DDR3 SDRAM
Tallennusväline:  8 GB flash-muisti
Ohjain:  langaton
Liitettävyys:  USB 2.0, micro-USB
Kotisivut:  http://www.ouya.tv
Lisää videopeliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Ouya on Android-käyttöjärjestelmää käyttävä pelikonsoli, joka tuli myyntiin kesäkuussa 2013. Laitteen hinta oli noin 80 euroa (99 dollaria). Pelikonsoli sai yli kuuden miljoonan euron rahoituksensa Kickstarter-sivuston kautta. Laitteelle tehtyjä pelejä pystyi kokeilemaan ensin ilmaiseksi.
Ouya sai erittäin positiivisen vastaanoton Kickstarter-kampanjansa pohjalta, ja konsolit myytiin loppuun yhdessä päivässä niiden tultua myyntiin Pohjois-Amerikassa ja Britanniassa. Myynti ei kuitenkaan pitkällä aikavälillä vastannut julkaisijan tavoitteita, ja vain yhden neljäosan konsolin omistajista kerrottiin ostaneen pelejä laitteelle. Lopulta konsoli koettiin epäonnistuneeksi niin teknisten ongelmien, pienten käyttäjämäärien, piratismille herkän Android-käyttöjärjestelmän, epärealististen lupausten ja aikataulujen sekä kalliin pelinkehittämisen vuoksi.
Konsolin valmistus päättyi heinäkuussa 2015, kun Razer osti konsolia valmistaneen Ouya Inc.:n. Toukokuussa 2019 Razer ilmoitti että kaikki pelikonsolin palvelut ajetaan alas 25. kesäkuuta 2019. Palveluiden sulkemisen jälkeen pelit, jotka tarkistivat maksutiedon palvelimelta, lakkasivat toimimasta.
Kuvia

OUYA Developer-konsoli ja ohjain
Konsolin emolevy
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ouya Wikimedia Commonsissa
Ouyan kotisivut
Kahdeksannen sukupolven pelikonsolit
GameStick
PlayStation 4
Wii U
Xbox One
Ouya
Steam Machine
Nintendo Switch
Calle Rosén

| Calle Rosén |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. helmikuuta 1994 (ikä 31) Växjö, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  184 cm
Paino:  80 kg
Seura
Seura:  St. Louis Blues
Sarja:  NHL
Pelinumero:  43
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2014–
Aik. seurat:  Karlskrona HK (Allsv.) Växjö Lakers HC (SHL) Rögle BK (Allsv.) Toronto Marlies (AHL) Colorado Avalanche (NHL) Colorado Eagles (AHL)   Toronto Maple Leafs (NHL)   Toronto Marlies (AHL)
Calle Rosén (s. 2. helmikuuta 1994 Växjö, Ruotsi) on ruotsalainen jääkiekkopuolustaja, joka pelaa NHL-joukkue St. Louis Bluesin organisaatiossa. Elite Prospects -sivuston mukaan hän on hyvin liikkuva ja luisteleva kahden suunnan puolustaja, joka pelaa vahvaa peliä molemmissa päädyissä. Sivuston mukaan Rosén hallitsee kiekkoa hyvin, hänellä on hyvä pelikäsitys ja hän avaa peliä hyvin. Rosénin entinen juniorivalmentaja Björn Liljander on verrannut häntä pelityyliltään Paul Coffeyyn.
Ura > Maajoukkueura

Rosén on pelannut Ruotsin A-maajoukkueessa 13 ottelua tehopistein 1+2=3. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Sweden Hockey Gamesissa 9. helmikuuta 2017 Göteborgissa Tšekkiä vastaan. Rosén teki ottelussa myös ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa tyhjään maaliin vain sekunti ennen päätössummeria.
Muuta

Rosénin isoveli Adam on pelannut myös jääkiekkoa.
Bardaï

| Bardaï |
| --- | --- |
 Bardaï
 Koordinaatit: 21°21′16″N, 17°0′2″E 
Valtio:  Tšad
Alue:  Tibesti
Departementti:  Itä-Tibesti
Väkiluku (2009):  2 854
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bardaï on keidaskaupunki Pohjois-Tšadin Tibestivuoristossa. Se on Tibestin alueen ja siihen kuuluvan Itä-Tibestin departementin keskus. Paikkakunnalla on 2 854 asukasta (vuonna 2009).
Bardaï tuli kansainvälisen median tietoon vuonna 1974 kun Hissène Habrén johtamat kapinalliset kaappasivat joukon eurooppalaisia arkeologeja, joiden joukossa oli ranskalainen arkeologi Françoise Claustre.
Afganistanin sota

Neuvostojoukkojen kuorma-autojen jäännöksiä Kandaharissa vuonna 2002.
Afganistanin sota käytiin Neuvostoliiton, sen tukeman Afganistanin demokraattisen tasavallan ja tätä vastustavien konservatiivisten muslimien ja heimojen välillä. Kesään 1978 mennessä Itä-Afganistanista alkanut kapina oli levinnyt maanlaajuiseksi. Loppuvuodesta Afganistan ja Neuvostoliitto solmivat YYA-sopimuksen. 24. joulukuuta 1979 Neuvostoliiton laskuvarjojoukot miehittivät Kabulin, tappoivat Hafizullah Aminin ja vaihtoivat pääministeriksi maanpaossa olleen Babrak Karmalin. Lopulta neuvostoliittolaisia soti maassa 120 000.
Kommunistihallintoa vastaan taistelleita muslimisissejä nimitettiin nimellä mujahideen. He saivat tukea muun muassa Pakistanista, arabimaista ja Yhdysvalloista. Neuvostoliittoa vastaan suunnattiin miehityksen vuoksi merkittäviä talouspakotteita ja vuoden 1980 Moskovan olympialaisiin kohdistui laaja boikotti. Kylmä sota saavutti 1980-luvun alussa uuden lakipisteensä. Neuvostoliitto vetäytyi pahoin raunioituneesta maasta 1989. Ihmisiä oli kuollut 1,3 miljoonaa ja noin kuusi miljoonaa eli pakolaisina. Sota aiheutti siirtolaismäärältään maailman laajimman muuttoliikkeen sitten toisen maailmansodan.
Neuvostojoukkojen vetäydyttyä taistelut jatkuivat sisällissotana. Huhtikuussa 1992 mujahidin-joukot valtasivat Kabulin.
Taustaa: Kylmä sota ja Afganistanin sekasorto

Afganistanin sotaan johti pitkäaikainen kehitys, johon liittyivät Etykiin liitetyn Helsingin hengen haihtumisesta huonontuneet suurvaltasuhteet, varustelukierre ja Neuvostoliiton tarve osoittaa voimaansa. Yleisesti 1970-luvun loppua kohti Vietnamin sodassa tappion kärsinyt Yhdysvallat vaikutti sotilaallisesti heikolta ja Neuvostoliitto vastaavasti vahvemmalta supervallalta.
Afganistania pidettiin Neuvostoliittoon päin kallellaan olevana sitoutumattomana maana. Länsimaissa sen oletettiin kuitenkin olevan suurvaltojen varsinaisten hegemoniatavoitteiden ulkopuolella. Maata pidettiin yleisesti varsin vaikeasti kontrolloitavana köyhyydestä, sosiaalisesta pirstaleisuudesta ja vuoristoisuudesta johtuen. Se oli silti vahvasti Neuvostoliiton luotottama ja taloussuhteet pohjoiseen suurvaltanaapuriin olivat olleet maalle elintärkeät koko toisen maailmansodan jälkeisen ajan.
Sissiryhmät

Neuvostojoukkoja ja hallitusta vastustavat sissit jakautuivat lukuisiin eri ryhmittymiin. Tärkeimmiksi muodostuivat Pakistanin Peshawarissa päämajaansa pitäneet seitsemän puoluetta jotka nauttivat Pakistanin, Saudi-Arabian ja Yhdysvaltain huomattavasta tuesta (Operaatio Sykloni). Erityisesti Pakistanin tiedustelupalvelu ISI näytteli keskeistä roolia tuen kanavoimisessa ja suosi islamistisia ryhmiä.
Peshawarin puoleista radikaaleihin luettiin yleensä Gulbuddin Hekmatyarin johtama Hizb-i-Islami (Islamilainen puolue), tästä eronnut saman niminen Yunus Khalisin johtama ryhmä, Abdul Rasul Sayyafin johtama Ittihad-i-Islami sekä Burhanuddin Rabbanin johtama Jamiat-i-Islami.
Traditionalistista siipeä puolestaan edustivat Mohammad Nabi Mohammadin Harakat-i-Inqilab-i-Islami (Islamilaisen vallankumouksen liike), Sibghatullah Mojadedin Jabha-i-Najat-i-Milli (Kansallinen vapautusrintama) sekä Ahmed Gailanin Mahaz-i-Milli-Islami (Kansallinen islamilainen rintama).
Iran puolestaan tuki sodassa useita Afganistanin šiiamuslimien muodostamia sissijärjestöjä. Varsinkin Kunarin ja Nuristanin alueilla vaikuttaneet wahhabiitti-sissiryhmät puolestaan saivat tukea Saudi-Arabiasta.
Näiden ryhmien lisäksi varsinkin alkuvaiheessa sissisotaan osallistuivat myös eräät vasemmistolaiset (erityisesti maolais-vaikutteiset) ja nationalistiset ryhmät.