Svenska frivilligkåren
Ryhmän perustaminen

Talvisodan syttyminen 30. marraskuuta 1939 sai Ruotsin hallituksen julistamaan maan puolueettomaksi, mitä kuitenkin vastustettiin laajasti eri kansalaispiireissä. Perintöprinssi Kustaa Aadolf oli näkyvä Suomen avun puolestapuhuja. Toinen Suomen tuen näkyvä puolestapuhuja ulkoministeri Rickard Sandler joutui väistymään, kun pääministeri Per Albin Hansson uusi hallituksensa joulukuun alussa ottaessaan porvaripuolueet uuteen johtamaansa sodanajan kokoomushallitukseen syrjättäen Sandlerin. Erityisesti valtiovarainministeri Ernst Wigforss oli tällöin hallituksessa vahva Ruotsin puolueettomuuspolitiikan kannattaja.
Sotilaspiireissä everstiluutnantti Carl August Ehrensvärd käynnisti välittömästi sodan sytyttyä sotilaallisten avustustoimenpiteiden järjestämisen. Asiaa varten perustettiin 4. joulukuuta 1939 avustuskomitea nimellä Finlandskommittén puheenjohtajanaan tri Andreas Lindblom ja jäseninä everstiluutnantit Ehrensvärd, Dyrssen, Tamm, ensimmäinen sihteeri Sven Dahlman, tri Gustaf Hallström, kapteeni Nils Palme, pankinjohtaja Eugene von Stedingk ja majuri Allan Winge. Komitean tehtävänä oli järjestää rahoitus perustettaville joukoille. Komitean edustajista useat olivat olleet jo aiemmin mukana aktiivisti Suomen sotilaallisessa tuessa eli keväällä 1918 Suomen sisällissodassa valkoisen armeijan sotilaina joko Päämajassa tai Ruotsalaisessa prikaatissa tai aktiivisina tukijoina silloisessa Ruotsissa.
Suomalaisetkin toivat nopeasti julki tarpeen sotilaalliselle avulle, sillä Suomen ulkoministeri Eljas Erkko saapui 5. joulukuuta Tukholmaan mukanaan sotamarsalkka Mannerheimin henkilökohtainen viesti ruotsalaisille vapaaehtoissotilaiden saamisesta Suomeen:
»Tulkaa niin monta kuin mahdollista ja niin pian kuin mahdollista!»
Komitean toimesta aloitettiin välittömästi toimistojen avaaminen eri puolilla Ruotsia vapaaehtoisten värväämiseksi. Kaikkiaan perustettiin 125 värväystoimistoa eri puolille Ruotsia. Komitean luoma organisaatio saavutti täydellisen toimintakyvyn helmikuuhun 1940 mennessä, ja sen toiminta oli laajojen kansalaispiirien hyväksymä. Suomen tuen yleiseksi käsitteeksi muodostui silloin "Finlands sak är vår". Organisaation puheenjohtajaksi tuli pääjohtaja, entinen Norrbottenin läänin maaherra Gösta Malm. Komitea sai joukkojen varustamiseksi Ruotsin hallituksen suostumuksella aseistuksen ja muun varustuksen Ruotsin armeijan varastoista. Ruotsin hallitus suostui vapaaehtoisyksikön luomiseen, mutta asetti sen rajaksi 4 000 miestä pitäen kyseistä määrä puolueettomuuspolitiikkaan sopivana määränä. Seuraavana päivänä juuri nimitetty Ruotsin asevoimien ylipäällikkö kenraali Olof Thörnell korotti ruotsalaisjoukkojen kooksi 5 000 asevelvollista sotilasta ja 200 vakinaisen väen upseeria. Pian sen jälkeen kenraali Thörnell esitti joukkojen kaksinkertaistamista. Ruotsin hallitus vastusti ensin esitystä, mutta 11. tammikuuta 1940 hyväksyi 8 000 asevelvollisen ja 400 vakinaisen väen upseerin ruotsalaissotilaan määrän vapaaehtoisjoukoksi.
Pian ruotsalaisten aktivoitumisen jälkeen norjalaiset loivat vastaavanlaisen järjestön Norjassa. Norjan hallitus ei antanut lupaa kuitenkaan vakinaisessa palveluksessa olevien norjalaisupseerien värväytymiseen vapaaehtoisjoukkoihin. Perustettava norjalaisyksikkö alistettiin ruotsalaisyksiköiden komentoon.
Vapaaehtoisjoukkojen muodostaminen kohtasi aluksi vaikeuksia, sillä Ruotsin hallitus määräsi, että joukkoja ei saanut koota Ruotsin maaperällä. Toisaalta kuljetuksetkin kohtasivat vaikeuksia, koska Ruotsi mobilisoi samanaikaisesti omaa armeijaansa. Näin Ruotsin armeijan joukkoja oli matkalla samaan aikaan Pohjois-Ruotsiin.
Vapaaehtoisjoukko sijoittui Kemin–Tornion seudulle. Vapaaehtoisten vastaanottoasemaa alettiin perustaa Tornioon 3. joulukuuta lähtien. Vastaanottopaikkoina ensi vaiheessa olivat mm. silloinen Tornion lyseo aivan Tornion keskustassa ja Peräpohjolan kansanopisto Tornion pohjoispuolella. Ensimmäiset vapaaehtoiset, esikunta ja ilmatorjuntaryhmä, saapuivat Tornioon 21. joulukuuta 1939, jossa heidät sijoitettiin Tornion ja Haaparannan välisen rautatiesillan suojaksi. Tornion kautta miehiä lähetettiin Kemiin, jossa tapahtui pääosin vapaaehtoisjoukon koulutus. Kenraaliluutnantti Linder saapui tammikuun alussa Tornioon ja matkusti yhdessä everstiluutnantti Ehrensvärdin ja kapteeni Malcolm Murrayn kanssa Mikkeliin Suomen armeijan päämajaan ilmoittautuakseen marsalkka Mannerheimille. Neuvotteluissa sovittiin, että vapaaehtoisjoukot sijoittuisivat Pohjois-Suomen rintama-alueelle ja joukot olisivat taisteluvalmiina aikaisintaan helmikuun alussa. Haaparannalle saapui tammikuun alussa myös perintöprinssi Kustaa Aadolf, joka oli hyvin kiinnostunut vapaaehtoisjoukkojen muodostamisen tilanteesta. Lisäksi hän olisi ollut halukas liittymään ruotsalaisiin vapaaehtoisiin, mutta isoisä kuningas Kustaa V ei antanut siihen lupaa.
Tammikuun loppupuolella vapaaehtoisia oli noin 4 600. Suurin osa oli sijoitettuna Kemiin, noin 900 miestä Tornioon ja pari sataa Haaparannalle. Joukot olivat hyvin varustettuja, mutta koulutukseltaan puutteellisia. Tammikuu 1940 muodostui vapaaehtoisjoukolle koulutusjaksoksi, jossa keskityttiin hiihtotaidon kehittämiseen ja henkilökohtaisen fyysisen kunnon kohottamiseen.