stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jääpallon SM-sarjakausi 1990–1991
Lopulliset sijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
1.: Oulun Luistinseura
2.: Botnia-69
3.: Helsingin IFK
4.: Warkauden Pallo -35
Suomen mestarit

OLS: Jukka Palinsaari, Esa Kurttila, Jarkko Soronen; Kalevi Immonen, Heikki Kontturi, Sakari Puotiniemi, Jarmo Anttila, Ilkka Alatalo, Pasi Keränen; Risto Kontturi, Miikka Koivisto, Jani Mahlakaarto, Jouni Vesterinen, Toni Rämet, Pekka Mäntynenä; Jouko Kämäräinen, Samuli Niskanen, Tuukka Tieksola, Kari Koivikko, Eero Helander. Valmentajat Juha Niemikorpi ja Pekka Karjala.
Hjalmar Kahrila

Hjalmar Valerian Kahrila (ent. Karlsson) (12. toukokuuta 1907 Askola – 30. marraskuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen kuvataiteilija.
Hjalmar Kahrila opiskeli Vapaassa Taidekoulussa vuosina 1937-1938. Hän debytoi Helsingissä vuonna 1939. Kahrila sai II palkinnon dukaattikilpailussa 1940.
Hjalmar Kahrila osallistui Suomen Taiteilijain ja Nuorten näyttelyihin vuosina 1939-1949. Yksityisnäyttelyitä hän piti Helsingissä vuosina 1946 ja 1955. Ulkomailla Kahrila osallistui näyttelyihin Oslossa, Göteborgissa ja Tukholmassa vuonna 1940. Kahrilan teoksia on Imatran ja Hämeenlinnan taidemuseoiden kokoelmissa, Emil Cedercreutzin museossa sekä Kordelinin ja Gyllenbergin säätiöillä.
Hjalmar Kahrila oli Taidemaalariliiton ja Kuvataiteilijasenioreiden jäsen. Hän harjoitti kehysliikettä vuosina 1941-1975.
Kahrilan vanhemmat olivat nahkuri Julius ja Anna Karlsson. Hjalmar Kahrilan ensimmäinen puoliso oli Lydia ja toinen Toini Kahrila.
Aiheesta muualla

Emil Cedercreutzin museon taiteilijat (Arkistoitu – Internet Archive)
Kirjav@ - Kansallisgallerian kirjaston kokoelmatietokanta, Hjalmar Kahrila
Kaarikulmumittari

| Kaarikulmumittari |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lehtimittarit Sterrhinae
Suku::  Kulmumittarit Idaea
Laji::  straminata
Kaksiosainen nimi
 Idaea straminata  Borkhausen, 1794 
Katso myös
   Kaarikulmumittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaarikulmumittari (Idaea straminata) on melko yleinen yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Siipien pohjaväri on kellertävän ruskea ja siipiä peittävät erittäin pienet mustat pisteet, joita on varsinkin lähellä perhosen vartaloa. Sisempi ja ulompi poikkijuova ovat vain hieman pohjaväriä tummempia ja erottuvat yleensä vain heikosti. Ulompi poikkiviiru kaartuu etusiiven etuosassa vain vähän. Siiven tyviosan tyvipoikkiviiru puuttuu useimmiten kokonaan. Siipien ulkosyrjää kiertää ohut tumma viiru ja sekä etu- että takasiivessä on musta diskaalitäplä. Siipiväli 24–28 mm.
Samannäköisiä lajeja ovat muutamat muutkin kulmumittarit, erityisesti mutkakulmumittari (Idaea aversata) ja pistekulmumittari (Idaea deversaria).
Levinneisyys ja lentoaika

Kaarikulmumittarin levinneisyys ulottuu Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki aina Itä-Aasiaan saakka. Laji elää Suomessa Keski-Lappiin saakka, joskin se on pohjoisessa selvästi harvinaisempi. Lentoaika on kesäkuun lopulta elokuun loppupuoliskolle. Lajilla voi olla harvinainen toinen sukupolvi syys-lokakuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Hämärässä lentävä laji, joka tulee helposti valolle. Tyypillinen elinympäristö on kuiva, hiekkapohjainen maasto, jossa on harvaa kasvillisuutta, mutta lajiin voi törmätä myös niityillä, puistoissa ja puutarhoissa. Keskenkasvuinen toukka talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka on polyfagi ja elää monien eri kasvilajien kuihtuneilla lehdillä. erityisesti kuitenkin voikukilla (Taraxacum) ja ratamoilla (Plantago).
Aiheesta muualla

kuva toukasta (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q143166  Wikispecies: Idaea straminata  BioLib: 52518  BOLD: 141789  CoL: 3PBYZ  EoL: 278414  EUNIS: 307305  Fauna Europaea: 444238  Fauna Europaea (new): 3cba74e6-8bba-4107-a9e8-bf294c4cb58e  GBIF: 5147208  iNaturalist: 320964  LoB: 3999  MaBENA: IdaeaStram  NBN: NBNSYS0000005788  NCBI: 104449  Observation.org: 9451  Open Tree of Life: 846946  Laji.fi: MX.61727
Kaikkien Pyhien skiitta

Kaikkien pyhien skiitta
Kaikkien Pyhien skiitta  eli Suuri skiitta on Laatokan Valamon suurin sivuluostari eli skiitta. Sen oli alun perin rakennuttanut vuosina 1781–1801 igumeeni Nasari ja sittemmin uusinut igumeeni Damaskin.
Suuri skiitta on ulkomuodoltaan eräänlainen mukailtu pienoiskuva pääluostarista: se käsittää alueensa keskipisteenä olevan kaksikerroksisen kirkon, jota pienemmät kappelit ja talousrakennukset ympäröivät kehämuurina. Skiitta on rakennettu kivestä ja valkeaksi rapattu. Kirkon on suunnitellut kuuluisa arkkitehti A. M. Gornostajev ja sen ikonit ovat taiteilija V. Pešehonnovin maalaamia.
Skiitan yläkirkko on omistettu Kristuksen ylösnousemukselle ja ala- eli talvikirkko ruumiittomille voimille. Skiitan väkiluku oli alun perin yli sadan, mutta 1930-luvulla enää kymmenen; silti siellä toimitettiin täydelliset jumalanpalvelukset päivittäin, kirkossa luettiin lakkaamatta yötä päivää psalttaria sekä vielä onnistuttiin hoitamaan tuloksekkaasti hedelmä- ja kasvitarhaa joka tuotti skiitan väen niukan ravinnon.
Kerran vuodessa, kaikkien pyhien sunnuntaina, pääluostarista saapui suuri ristisaatto Kaikkien pyhien skiittaan; saaton ajan toimitettiin jatkuvaa rukouspalvelusta ja mukana kannettiin suurikokoisia Jumalanäidin  ja luostarin perustajien ikoneita. Matkalla pysähdyttiin jokaisen rukoushuoneen kohdalla laulamaan muistotropari; Vladimirin kappelin kohdalla luettiin evankeliumi. Palvelus jatkui sopivassa tahdissa niin, että itse igumeeni ehti lukemaan loppurukouksen skiitan kirkossa.
Tässä ristisaatossa oli aina runsaasti ympäri Karjalaa tulleita pyhiinvaeltajia. Miltei jokaisella oli mukanaan kirjeitä, joissa oli esirukouspyyntöjä, ja näitä sitten ojennettiin jokaiselle ohi kulkevalle pappismunkille.
Suuren skiitan erikoisuuksia oli kauan se, että sen alueelle eivät naiset saaneet astua muulloin kuin Kaikkien pyhien sunnuntaina – tosin 1930-luvulla tästä ei enää pidetty niin tiukkaan kiinni.
Pyhiinvaeltajat sanovat vielä nykyisinkin skiitan olleen Valamon helmien helmi. Skiitan irtaimistosta ja ikoneista onnistuttiin pelastamaan huomattava osa. Nykyisin skiittaa kunnostetaan.
Kainuun vaaramaa

Kainuun vaaramaa (myös Kainuun vaarajono tai Kainuun ja Kuusamon vaaramaa) on Kainuussa oleva maantieteellinen vyöhyke. Se sijaitsee Oulujärven itäpuolella ulottuen etelässä Kajaani–Kuhmo-linjalle ja pohjoisessa Puolangan ja Pudasjärven rajalle. Pohjois-eteläsuuntainen vaaravyöhyke on lähes kokonaan ylänköä, joka seuraa karjalaisen liuskevyöhykkeen kvartsiittiselänteitä 25–30 kilometriä leveänä vyöhykkeenä. Alueen korkeimpia vaaroja ovat Hyrynsalmella sijaitsevat Iso Tuomivaara (388 m) ja Kivikkokumpu (384 m) sekä Puolangalla olevat Rännivaara (383 m), Paljakka (383 m) ja Kuirivaara (379 m). Kainuun vaaramaan poikki Oulujärvestä koillisen suuntaan sijaitsee matala Kainuunselkä, joka toimii Oulujoen ja Iijoen vesistöjen välisenä vedenjakajana.
Der Kaiser von Atlantis

Der Kaiser von Atlantis, oder die Tod-Verweigerung, Triest 2012
Der Kaiser von Atlantis on Viktor Ullmannin yksinäytöksinen ooppera. Se sävellettiin vuonna 1943 Petr Kienin librettoon Theresienstadtin keskitysleirillä sekä säveltäjän että libretistin ollessa siellä. Teos kantaesitettiin Amsterdamissa 16. joulukuuta 1975.
Oliivi

| Oliivi |
| --- | --- |
 Oliivipuu Jordaniassa Kuolleenmeren rannalla.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Lamiales
Heimo::  Oliivikasvit Oleaceae
Suku::  Oliivit Olea
Laji::  europaea
Kaksiosainen nimi
 Olea europaea  L. 

Katso myös
   Oliivi Wikispeciesissä   Oliivi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Oliivipuun kuva 1800-luvulta.
Naiset poimivat oliiveja, Vincent van Gogh, öljyväri, 1889.
Oliivi (Olea europaea) eli oliivipuu, öljypuu, öljyoliivi tai öljyoliivipuu on oliivikasvien (Oleaceae) heimoon kuuluva kasvilaji. Se on pienehkö ainavihanta puu, jota esiintyy alkuperäisenä Välimeren itäpuolisilla alueilla Libanonissa ja Syyriassa, Vähän-Aasian rannikkoalueilla sekä Kaspianmeren etelärannikolla. Nykyisin se on ihmisen mukana levinnyt kaikkialle Välimeren alueelle. Sen hedelmä, oliivi (eli öljymarja), on Välimeren alueella tärkeä maataloustuote, jota käytetään ravinnoksi ja oliiviöljyn valmistukseen.
Kuvaus

Oliivi on ainavihanta puu, joka harvoin kasvaa 15 metriä korkeammaksi. Sen harmahtavanvihreät lehdet ovat suikeita, 4–10 cm pitkiä ja 1–3 cm leveitä. Puun runko on tavallisesti muhkurainen ja vääntynyt.
Puun pienissä valkoisissa kukissa on neljä terälehteä ja verholehteä, kaksi hedettä ja emissä kaksihaarainen luotti. Ne muodostuvat yleensä puun edellisenä vuotena kasvaneeseen osaan ja ne muodostavat terttumaisia kukintoja.
Kuvaus > Hedelmä

Hedelmä, oliivi eli öljymarja, on pieni, 1,0–2,5 cm pitkä öljypitoinen luumarja. Se on lajin villimuodoilla pienempi kuin jalostetuilla viljelyslajikkeilla. Oliivit joko poimitaan raakoina, vihreinä, tai niiden annetaan kypsyä, jolloin ne saavat tummansinisen värin ja saadaan niin sanottuja mustia oliiveja. Raakoja oliiveja ei voi syödä sellaisenaan, vaan ne joko suolataan tai hapatetaan kitkeryyden poistamiseksi ja säilyvyyden parantamiseksi. Purkitetut mustat oliivit ovat kuitenkin yleensä käsiteltyjä kemikaaleilla, joilla ne on keinotekoisesti saatu muuttumaan mustiksi. Ne liotetaan ensin lipeässä, sitten ne käsitellään hapolla, joka muuttaa värin. Lopuksi niihin saadaan rautaglukonaatilla (E579) tasainen musta väri. Kun ne on pastöroitu, ne pakataan purkkeihin.
Historia

Oliivi on hyvin vanha viljelyskasvi. Ei tiedetä, milloin sitä ensimmäisen kerran viljeltiin. Varhaisimpia todisteita sen domestikoinnista ovat peräisin kalkoliittiselta kaudelta Jordaniasta. Myös Kreetalla sitä tiedetään viljellyn jo noin vuonna 3 000 eaa. Ne ovat mahdollisesti olleet minolaisen kulttuurin vaurauden lähde.
Historia > Kirjallisuudessa

Oliivi on kirjallisuudessa useimmin mainittuja kasveja. Homeroksen Odysseiassa Odysseus ryömi kaksihaaraisen, samasta rungosta kasvaneen oliivipuun alle. Roomalainen runoilija Horatius mainitsee sen kertoessaan omista, hyvin yksinkertaisista ruokailutottumuksistaan. Sen mukaan hänen ravinnokseen olisivat riittäneet oliivit, endiivit ja Althaeat. Lordi Monboddo mainitsi vuonna 1779 oliivien kuuluneen antiikin kansojen mieliruokiin ja olevan yksi täydellisimmistä ruoka-aineista.  Oliivipuu mainitaan useita kertoja myös Raamatussa. Sen mukaan kyyhky toi Nooan arkkiin oliivipuun lehden, joka osoitti, että vedenpaisumus oli ohi. Puu mainitaan muissakin pyhissä kirjoissa kuten Koraanissa ja Mormonin kirjassa.
Historia > Symbolina

Oliivin lehtivä oksa on vaurauden, kunnian ja rauhan symboli. Sitä on käytetty voitonmerkkinä urheilussa, mutta myös sodassa. Niitä on käytetty myös rituaalisiin tarkoituksiin ja uhrattu jumalille. Niitä on löydetty Tutankhamonin haudastakin. Oliiviöljyä on kauan pidetty pyhänä. Antiikin Kreikassa sitä käytettiin kuninkaiden voitelemiseen. Samoin tehtiin myös muinaisessa Israelissa, mihin tapaan viittaa myös profeettojen lupaamasta vapahtajakuninkaasta käytetty nimitys Messias ('voideltu'). Oliiviöljyä on myös poltettu temppelien pyhissä lampuissa ja myös Olympian kisojen ikuisessa tulessa. Kisojen voittajat kruunattiin oliivipuun lehvällä. Nykyäänkin sitä käytetään monissa uskonnollisissa seremonioissa.
Kreikkalaisen myytin mukaan Athene sai Attikan ja sen pääkaupungin Ateenan suojelusjumalattaren aseman, josta hän oli kilpaillut Poseidonin kanssa, koska hän antoi kaupungille lahjaksi oliivipuun.
Rauhan symbolina oliivipuun oksa esiintyy myös Yhdistyneiden kansakuntien lipussa maailmankartan ympärillä.
Vanhoja oliivipuita

Plinius vanhempi kertoi Kreikassa kasvaneesta pyhästä oliivipuusta, joka olisi ollut 1 600 vuotta vanha. Muutamien 
Getsemanen puutarhassa Jerusalemissa yhä kasvavien oliivipuiden väitetään olevan peräisin Jeesuksen ajalta. Muutamien Italiassa kasvavien oliivipuiden uskotaan olevan peräisin roomalaisajalta, joskin on epävarmaa, ovatko ne samoja kuin eräissä vanhoissa kirjallisissa lähteissä mainitut.
Ainakin yksi Kreetassa kasvava onkin todettu yli 2 000-vuotiaaksi. Sen ikä on määritelty dendrokronologisesti eli vuosirenkaita laskemalla.  Myös Brijunin saarella Kroatian Istriassa on tunnettu oliivipuu, jonka on laskettu olevan noin 1 600 vuotta vanha. Se tuottaa yhä noin 30 kiloa hedelmiä vuodessa, ja niistä saadaan ensiluokkaista oliiviöljyä. Erästä Santu Baltolu di Caranassa Sardiniassa kasvavaa puuta, jonka seudun asukkaat tuntevat nimellä Ozzastru, on eräiden tutkimusten perusteella väitetty 3 000 tai jopa 4 000 vuoden ikäiseksi. Samassa puutarhassa kasvaa muitakin tuhatvuotisia oliivipuita.
Viljely ja käyttö

Oliivia on muinaisista ajoista saakka viljelty oliiviöljyn, arvokkaan puuaineen, lehvien sekä syötävien oliivien vuoksi. Sen hedelmä on luonnostaan kitkerä, mutta fermentoinnin ja marinoinnin avulla se saadaan syömäkelpoiseksi. Vihreät ja mustat oliivit puhdistetaan täysin oleuropeiinin, kitkerän makuisen hiilihydraatin poistamiseksi. Toisinaan niitä myös liotetaan natriumhydroksidiliuoksessa eli lipeässä prosessin nopeuttamiseksi.
Antiikin aikana viljelijät väittivät, ettei oliivi menesty, jos sitä yritetään kasvattaa kaukana merestä. Theofrastoksen mukaan sitä voitiin viljellä enintään 300 stadionin (55,6 kilometrin) päässä rannikosta.lähde? Nykyajan kokemus ei täysin vahvista tällaista väitettä, ja vaikka se parhaiten menestyykin rannikoilla, ilmastoltaan sopivilla alueilla, kuten Kreikassa (Kalamata-oliivit), Pyreneiden niemimaalla ja Luoteis-Afrikassa, jossa talvet ovat leudot, sitä viljellään kaukana rannikoltakin.
Suurin osa oliiveista tuotetaan Välimeren läheisyydessä. Eritoten Euroopan oliivintuotanto on keskittynyt Välimerelle. Jonkin verran sitä viljellään muillakin alueilla, joissa vallitsee samantapainen välimerenilmasto, kuten Etelä-Afrikassa, Chilessä, Australiassa, Uudessa-Seelannissa ja Kaliforniassa.
Tutkimuksetlähde tarkemmin? ovat osoittaneet oliiveilla ja oliiviöljyllä olevan terveydellisesti edullisia vaikutuksia. Myös puun lehtiä käytetään lääkinnällisiin tarkoituksiin.
Viljely ja käyttö > Alalajit

On olemassa ainakin viisi laajalle levinnyttä luontaista alalajia:
Olea europaea subsp. europaea – tarhaoliivi (Euroopassa)
Olea europaea subsp. cuspidata – afrikanoliivipuu (Eritreassa, Etiopiassa ja muualla Itä-Afrikassa, myös Iranissa, Kiinassa ja niiden välisellä alueella)
Olea europaea subsp. guanchica (Kanariansaarilla)
Olea europaea subsp. maroccana (Marokossa)
Olea europaea subsp. laperrinei (Algeriassa, Sudanissa, Nigerissä ja Intiassa)
Viljely ja käyttö > Lajikkeita

Oliivipuusta on tuhansia lajikkeita. Pelkästään Italiassa on käytössä 300 lajiketta, mutta vain muutamat ovat laajalti viljelyksessä. Tärkeimmät italialaiset lajikkeet ovat 'Leccino', 'Frantoio' ja 'Carolea'. Ei ole varma, voidaanko mikään näistä samastaa antiikin aikaisiin kuvauksiin, joskin on täysin mahdollista, että jotkin näistä kapealehtisistä lajikkeista polveutuvat silloisesta licinialaisesta oliivipuusta.lähde?
Koska monet lajikkeet eivät voi hedelmöityä saman lajikkeen siitepölystä, niitä usein viljellään pareittain niin, että jonkin ensisijaisen lajikkeen seassa viljellään jotakin toissijaista lajiketta hedelmöityksen aikaansaamiseksi. Tällaisen parin muodostavat esimerkiksi 'Frantoio' ja 'Leccino'.
Viime aikoina on yritetty kehittää hybridilajikkeita, joilla olisi parempi vastustuskyky kasvitaudeille tai jotka kasvaisivat nopeammin tai tuottaisivat suuremman tai yhtenäisemmän sadon.
Tärkeimpiä lajikkeita ovat:
Manzanillo, jolla on suuri, pyöreähkö hedelmä, jossa purppurainen tai vihreä pinta. Viljellään maailmanlaajuisesti.
Moraiolo, lähöisin Toscanasta ja nykyään laajalti viljelty Keski-Italiassa, etenkin vuoren rinteillä johtuen sen hyvästä tuulen ja kylmän sietokyvystä.  Moraiolo on maultaan vahva ja aromikas.  Viljellään runsaasti Umbrian maakunnassa Apenniinien rinteillä.
Frantoio and Leccino, Toscanasta kotoisin olevia lajikkeita, joista sikäläinen oliiviöljy pääasiassa valmistetaan. Leccinolla on mieto makea maku, kun taas Frantoiolla on vahvempi jälkimaku. Arvostetun makunsa vuoksi näitä viljellään nykyisin muissakin maissa.
Arbequina pieni ruskea katalonialainen oliivilajike, käytetään sekä syötäväksi että öljyn valmistukseen.
Empeltre, keskikokoinen musta espanjalainen oliivi.
Kalamáta, suuri musta oliivi, jolla on lihamainen maku, saanut nimensä Kreikan Kalamatan kaupungin mukaan. Säilötään yleensä etikkaan tai oliiviöljyyn; Kalamata-oliivi-nimellä on EU:n Suojattu alkuperänimitys -asema
Koroneiki, peräisin Pelponnesoksesta. Pieni vaikeasti viljeltävä oliivi, josta saadaan erityisen laadukasta oliiviöljyä
Pecholine eli picholine, peräisin Etelä-Ranskasta, vihreä, keskikokoinen ja pitkänomainen.
'Lucques', peräisin Ranskan Auden departementista. Vihreä, suuri ja pitkänomainen.
Souri, peräisin Libanonista ja levinnyt laajalle Lähi-itään. Suuri öljypitoisuus ja erityisen aromaattinen maku.
Nabali eli Baladi, peräisin Palestiinasta. tuottaa Souri- ja Malissi-lajikkeiden ohella maailman korkealaatuisimpana pidettyä oliiviöljyä.
Barnea, moderni Israelissa kehitetty lajike, joka kestää kasvitauteja ja tuottaa runsaan sadon. Käytetään sekä syötäväksi että öljyn tuotantoon. Viljellään Israelissa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa.
Maalot, toinen moderni israelilainen kasvitauteja kestävä lajike. Kehitetty pohjoisafrikkalaisesta 'Chemlali'-lajikkeesta.
Mission, jalostettu Kaliforniassa. Tuottaa syötäviä mustia oliiveja.
Viljely ja käyttö > Kasvu ja lisääntyminen

Oliivi kasvaa parhaiten kalkkipitoisessa maassa merellisessä ilmastossa. Laajan juuristonsa ansiosta se kestää hyvin kuivuuttakin. Puu voi saavuttaa monen sadan vuoden iän ja tuottaa silloin yhä satoa.
Oliivi kasvaa hyvin hitaasti, mutta sen runko voi lopulta tulla varsin paksuksi. A. P. de Candollelähde tarkemmin? mainitsee erään puun ympärysmitan olleen kymmenen metriä. Puu kasvaa harvoin 15 metriä korkeammaksi, ja oksastuksen vuoksi se jää viljelyksillä yleensä vielä matalammaksi. Sen keltainen tai vihertävän ruskea puuaine sisältää usein tummempia raitoja.
Koska se on varsin kovaa, se on puusepäntöissä arvostettua.
Oliivia lisätään monilla tavoilla, tavallisimmin kuitenkin pistokkaista. Puu juurtuu sopivaan maahan helposti. Toisinaan siihen on käytettävä myös ymppäystä. Joskus sitä lisätään siemenestäkin, jota tällöin liotetaan emäksisessä liuoksessa, jotta se itäisi nopeammin.
Yleensä alle –10 °C:n lämpötilat vahingoittavat puita vakavasti, mutta pienempiä satunnaisia pakkasia se nuoria yksilöitä lukuun ottamatta kestää hyvin.
Viljely ja käyttö > Hedelmäsato ja sen käsittely

Etelä-Euroopassa oliivit korjataan yleensä talvella. Korjuu kestää useita viikkoja, mutta sen ajankohta vaihtelee eri seudulla ja riippuu myös lajikkeesta.
Eri lajikkeiden öljypitoisuus vaihtelee huomattavasti. Sen perikarpissa on tavallisimmin 60–70 % öljyä. Puuta kohti öljyä saadaan tavallisimmin 1,5–2,2 kiloa vuodessa.
Useita miljoonia lintuja kuolee vuosittain Välimerellä oliivisatokauden aikana yöllisen oliivisadonkorjuun seurauksena, koska linnut imeytyvät säikähdyksissään korjuukoneisiin. Oliivipuut imuroidaan usein yöllä, koska viileämmät lämpötilat auttavat säilyttämään hedelmien aromit paremmin. Espanjassa Andalusiassa arviolta 2,6 miljoonaa lintua kuolee vuosittain sadonkorjuukoneiden takia. Portugalissa vastaava määrä on 96 000. Myös Ranskassa ja Italiassa harjoitetaan samaa menetelmää. Euroopan viljelysmailla tavattujen lintujen määrä onkin pudonnut puolella 2000-luvun alusta 2020-luvulle.
Viljely ja käyttö > Perinteinen fermentointi

Suoraan puusta poimittuina oliivit sisältävät fenoliyhdisteitä ja oleuropeiinia, joka tekee ne kitkerän makuisiksi. 
Niiden saattamiseksi syömäkelpoisiksi on monia menetelmiä. Vanhimmat menetelmät käyttävät hyväkseen hedelmissä esiintyviä
pieneliöitä, jotka saavat aikaan käymisreaktioita. Tällöin oleuropeiini ja fenoliyhdisteet hajoavat. Samalla muodostuu maitohappoa, joka on luontainen säilöntäaine, sekä useita makuaineita.
Oliivit ovat syömäkelpoisia kahden viikon tai kuukauden kuluttua, mutta toisinaan käsittely kestää kolmekin kuukautta. Niiden maustamiseen käytetään monia aineita kuten yrttejä, oliiviöljyä, fetajuustoa, paprikaa, chiliä, sitruunamehua, viiniä, etikkaa, katajanmarjoja ja anjovista.
Viljely ja käyttö > Tuholaiset, kasvitaudit ja sään vaikutus

Cycloconium oleaginum -niminen sieni voi sairastuttaa oliivit useammaksi peräkkäiseksi vuodeksi aiheuttaen viljelyksillä vahinkoa. Tuhoisa on myös bakteerilaji Pseudomonas savastanoi pv. oleae Öljypuissa esiintyy myös kovakuoriaislajeja, jotka voivat aiheuttaa tuhoa.  Jänikset syövät oliivin rungon kuorta ja voivat vahingoittaa varsinkin nuoria puita. Jos kuori häviää koko puun ympäriltä, se todennäköisesti kuolee. Ranskassa sekä Pohjois- ja Keski-Italiassa pakkaset toisinaan vahingoittavat öljypuita. Myös rakeet ja pitkäaikaiset sateet voivat olla vahingoksi.
Talous > Tuotanto

Viimeksi kuluneiden 44 vuoden aikana oliivien viljelysala on kolminkertaistunut 2,6 miljoonasta 8,5 miljoonaan hehtaariin.
FAO:n tilastojen mukaan kymmenen tärkeintä tuotantomaata, jotka kaikki ovat Välimeren alueella, tuottavat 95 % maailman oliiveista.
| Sija | Maa | Tuotanto   (tonnia) | Viljelyalue   (hehtaareina) | Tuotto   (kg/ha) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| — | Maailma | 17 317 089 | 8 597 064 | 20,1 |
| 1 | Espanja | 6 160 100 | 2 400 000 | 25,7 |
| 2 | Italia | 3 149 830 | 1 140 685 | 27,6 |
| 3 | Kreikka | 2 400 000 | 765 000 | 31,4 |
| 4 | Turkki | 1 800 000 | 594 000 | 30,3 |
| 5 | Syyria | 998 988 | 498 981 | 20,0 |
| 6 | Tunisia | 500 000 | 1 500 000 | 3,3 |
| 7 | Marokko | 470 000 | 550 000 | 8,5 |
| 8 | Egypti | 318 339 | 49 888 | 63,8 |
| 9 | Algeria | 300 000 | 178 000 | 16,9 |
| 10 | Portugali | 280 000 | 430 000 | 6,5 |
| 11 | Libanon | 180 000 | 230 000 | 4,5 |
Oliivi tulokaslajina

Viljelyynotostaan lähtien oliivi on levinnyt viljelyksiltä myös luontoon sielläkin, missä sitä ei ennestään kasva. Sen alkuperäisen villimuodon esiintymät Etelä-Euroopassa ovat nykyisin laajalti syrjäytyneet viljelyksiltä levinneiden, uudelleen villiintyneiden kantojen tieltä.
Muutamilla alueilla, joille puu on istutettu, erityisesti Etelä-Australiassa, se on siinä määrin levinnyt ympäröivään luontoon, että siitä on suorastaan tullut alueen alkuperäistä kasvillisuutta syrjäyttävä rikkakasvi. Siellä sen siemeniä levittävät sinne tulokkaina levinneet ketut sekä monet linnut kuten emu ja myös eurooppalainen kottarainen.