stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Social credit
Toimintaperiaate

Douglasin mukaan tuotannon tarkoitus on kulutus. Teorian pääosa on kuukausittain jaettava “kansallinen osinko” (engl. national dividend), joka syntyy rahan luonnista ja jonka taso vaihtelee kansallisen tuotannon mukaan. Tätä kansallista osinkoa pidetään ensimmäisenä ideana helikopterirahasta. Douglasin mukaan järjestelmät ovat ihmistä varten eikä ihminen järjestelmää varten, ja järjestelmät tehdään palvelemaan ihmistä, ja että järjestelmien tärkein tavoite on itsensä kehittäminen, oli järjestelmä sitten uskonnollinen, poliittinen tai taloudellinen. Social credit perustuu luoton (engl. credit) kansanvaltaiseen hallintaan, eikä pyrkimyksenä ole kansallistaa (ottaa valtion haltuun) teollisuutta. Yritystoiminta on social creditissä yksityistä, ja talous perustuu markkinatalouden periaatteeseen, ja näin kysyntä muodostuu vapaasti. Douglasin mukaan kuluttajat luovat tuotannon käyttämällä rahaa, jonka voi ajatella "rahalliseksi äänestyslipukkeeksi".
Kirjallisuutta

Barr, John: The Dynasty: The Rise and Fall of Social Credit in Alberta.
Hesketh, Bob: Major Douglas and Alberta Social Credit. ISBN 0-8020-4148-5
Hutchinson, Frances – Burkitt, Brian: The political economy of social credit and guild socialism. Routledge, London 1997. ISBN 0-415-14709-3
Persky, Stan:  Fantasy government: Bill Vander Zalm and the future of social credit. New Star Books, Vancouver 1989. ISBN 0-919573-98-3
Aiheesta muualla

The Clifford Hugh Douglas Institute (englanniksi)
Oikotie (verkkopalvelu)

Oikotien logo.
Oikotie on vuonna 1999 toimintansa aloittanut suomalainen verkkopalvelu, jossa julkaistaan asuntojen myynti- ja vuokrailmoituksia sekä ostotoimeksiantoja. Palvelussa on myös erillinen Toimitilat-osio, jossa julkaistaan ilmoituksia vuokrattavista ja myytävistä toimitiloista.
Oikotie kuului Sanoma Media Finland -liiketoimintaryhmään, kunnes 16. heinäkuuta 2020 Sanoma myi Oikotie.fi-palvelun norjalaiselle Schibstedille 185 miljoonalla eurolla. Oikotiehen kuului aiemmin myös työpaikkojen ilmoituspalvelu, mutta tammikuussa 2025 Schibsted ilmoitti lopettavansa sen. Palveluun ei voinut enää tammikuusta alkaen julkaista uusia työpaikkailmoituksia, ja 28. helmikuuta 2025 Oikotie Työpaikat -﻿palvelu suljettiin kokonaan.
Cap-Haïtien

| Cap-Haïtien Kap Ayisyen |
| --- | --- |
 Näkymä kaupunkiin
 Cap-Haïtien
 Koordinaatit: 19°45′N, 72°12′W 
Valtio:  Haiti
Departementti:  Nord
Arrondissementti:  Cap-Haïtien
Perustettu:  1670
Korkeus:  0 m
Väkiluku (2009)  (arvio):  155 505
Aikavyöhyke:  UTC−5
 – Kesäaika:  UTC−4
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Cap-Haïtien eli Le Cap (haitiksi Kap Ayisyen) on kaupunki Haitin pohjoisrannikolla 130 kilometriä Port-au-Princesta pohjoiseen. Vuoden 2009 arvion mukaan siellä asui 155 505 asukasta.
Kaupunki on perustettu 1670. Koska se sijaitsee lähellä Karibianmeren rantoja, kaupunki on perinteinen Haitin yläluokan lomakohde. Yksi sen lempinimistä on "Haitin golfaajien pääkaupunki".
Cap-Haïtienin asutus keskittyy Cap-Haïtieninlahden rannalle sekä läheisten vuorten juurelle. Yhdysvaltain miehityksen (1915–1934) perintönä kaupungin pohjois–eteläsuuntaiset kadut on edelleen nimetty pelkin kirjaimin (Rue A, Rue B, Rue C....).
Kaupungissa on satoja YK:n toimihenkilöitä muun muassa vaalitarkkailijoita pitämässä järjestystä yllä osana MINUSTAH-operaatiota (UN Stabilization Mission in Haiti).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cap-Haïtien Wikimedia Commonsissa
Snorri Sturluson

Snorri Sturluson Christian Kroghin tulkitsemana Heimskringlan kuvitetussa laitoksessa vuodelta 1899.
Snorri Sturluson (Snorre Sturlasson) (1179 Hvamm, Islannin vapaavaltio – 23. syyskuuta 1241 Skálholt, Islanti) oli Islannin kuuluisin historiankirjoittaja, runoilija ja poliitikko. Hänen kirjoittamansa Proosa-Edda ja Heimskringla ovat erittäin tärkeitä lähteitä Skandinavian varhaishistorian ja skandinaavisen muinaisuskonnon tutkijoille.
Snorri oli yksi Islannin mahtavimmista päälliköistä 1200-luvulla.
Elämäkerta > Sukutausta

Snorri Sturlusonin esi-isä oli viikinkiajan skaldi Egill Skallagrímsson, josta Snorri laati saagan. Snorri kuului aristokraattiseen Sturlungar-sukuun. Suvun mukaan on nimetty Sturlungien aika, noin vuosina 1220–1264 vallinnut väkivaltaisuuksien ja levottomuuksien aikakausi. Se johti siihen, että Islanti menetti itsenäisyytensä Norjan kuninkaalle. Snorrilla oli kaksi vanhempaa veljeä: Þórður Sturluson (vanhempi) ja Sighvatur Sturluson. Hänen isänsä oli Sturla Þórðarson ja äitinsä Guðný Böðvarsdóttir.lähde?
Elämäkerta > Politiikassa

Snorrin kasvatti kuitenkin suurta osaa eteläisestä Islantista hallinnut Jón Loptsson Oddaverjan suvusta. Suku oli tuon ajan Islannin mahtavin, ja sen luona asuessaan Snorrilla oli hyvät mahdollisuudet saada kirjallista koulutusta. Jónilta Snorri omaksui sekä islantilaisen perinteen syvällisen tuntemuksen että eurooppalaisen avarakatseisuuden. Vuonna 1199 Snorri meni naimisiin varakkaan perijättären kanssa, ja alkoi kerätä itselleen omaisuutta ja valtaa. Snorri oli vuosina 1215–1218 ja 1222–1231 Islannin parlamentin alltingin yleiskäräjien puhemiehenä.
Vuonna 1218 Norjan kuningas Haakon IV kutsui Snorrin Norjaan. Norjassa Snorri osallistui aktiivisesti politiikkaan ja vakuutti Haakonin siitä, että Snorri voisi nousta Islannin kuninkaaksi ja Haakonin vasalliksi. Snorri ystävystyi myös jaarli Skúli Bardarssonin kanssa ja pääsi osaksi hirdiä eli kuninkaallista korkea-arvoista seuruetta. Snorri palasi Islantiin vuonna 1220, mutta seuraavien vuosien aikana hän suhteensa kuningas Haakoniin heikkeni.
Elämäkerta > Kuolema

Snorrin ystävä Skúli Bardarsson yritti kaapata vallan kuningas Haakonilta vuonna 1239, jolloin Snorriakin alettiin pitää petturina ja hän joutui kuninkaan epäsuosioon. Tästä syystä hänet tapettiin kotonaan Islannissa vuonna 1241 kuningas Haakonin käskystä.
Teoksia

Proosa-Edda, skaldeille tarkoitettu runousopin ja mytologian käsikirja.
Heimskringla, esitys Norjan kuninkaiden historiasta. Suomennettu nimellä Norjan kuningassaagat. 1–3.  (Suomentanut J. A. Hollo. Runot suomentanut Aale Tynni. Johdannon kirjoittanut Martti Haavio. Kuvitus: Halfdan Egedius ym)  Porvoo:  WSOY, 1960.
Norjan Kuningastarinoita. Otava, 1919
Egillin, Kalju-Grimrinpojan saaga.
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Snorri Sturlusonin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Heidi Eriksen

| Heidi Eriksen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. lokakuuta 1972 (ikä 52) Utsjoki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  lääkäri
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  FT, LT
Tutkimusalue:  biokemia
Heidi Anita Eriksen (s. 13. lokakuuta 1972 Utsjoki) on Utsjoen kunnanlääkäri. Hän on toiminut Utsjoen kunnan vastaavana lääkärinä ja oli vuonna 2016 kunnan ainoa saamenkielinen lääkäri.
Eriksenin tutkimuskohteena ovat biokemiaa käsittelevän väitöskirjan (2010) jälkeen olleet saamelaisten ja muiden alkuperäiskansojen sairaudet ja hyvinvointi.
Eriksen oli Saamelaiskäräjien jäsen 2008–2011. Hän on ollut Saamelaiskäräjien sosiaali- ja terveyslautakunnan jäsen 2008–2011, 2012–2015 ja 2016–2019.
Sofia Vaasa

| Prinsessa Sofia |
| --- | --- |
 Saksi-Lauenburgin herttuatar
 Prinsessa Sofia Vaasa
Syntynyt:  29. lokakuuta 1547 Tukholma
Kuollut:  17. maaliskuuta 1611 (63 vuotta)
Hautapaikka:  Strängnäsin tuomiokirkko
Puoliso:  Magnus II
Lapset:  Gustaf
Suku:  Vaasa
Isä:  Kustaa Vaasa
Äiti:  kuningatar Margareeta
Prinsessa Sofia Vaasan hauta veljensä Kaarle IX perhehaudassa.
Sofia Vaasa (29. lokakuuta 1547 – 17. maaliskuuta 1611) oli Ruotsin prinsessa.
Suku

Hän oli kuningas Kustaa Vaasan ja kuningatar Margareetan tytär, kolmanneksi nuorin kuningasparin kymmenestä lapsesta. Hänen veljensä Juhana III ja Kaarle IX toimivat vuoroillaan Ruotsin kuninkaina, kuten myös hänen velipuolensa Eerik XIV.
Sofia meni vuonna 1568 naimisiin Erikin serkun ja liittolaisen Saksi-Lauenburgin herttua Magnus II:n kanssa. Avioliitto oli kuitenkin onneton ja vaikutti negatiivisesti Sofian mielenterveyteen, sillä pariskunnan taloudellinen tilanne oli huono ja Magnuksella oli taipumus väkivaltaiseen käytökseen. Vuonna 1578 kuningas Juhana karkotti miehen Ruotsista ja Sofia jäi hoitamaan talouttaan yksin. Hän ajoi poikansa etuja tämän kuolemaan saakka, ja eli sen jälkeen lähinnä hiljaiseloa tiluksillaan Ruotsissa. Viimeisinä vuosinaan ennen kuolemaansa Sofia ilmeisesti eristäytyi tiluksilleen. Useat historioitsijat ovat luonnehtineet Sofia Vaasaa onnettomimmaksi Kustaa Vaasan viidestä tyttärestä.
Lapsuus ja nuoruus

Vastuu Kustaa Vaasan lasten hoidosta oli Margareeta Leijonhufvudin äidillä Ebba Eerikintytär Vaasalla, mutta tytärten kasvatuksesta vastasi kuningatar. Myös kuningattaren serkku Margareeta, taloudenhoitaja Birgitta Lass Andersson ja Kristiina Gyllenstierna auttoivat lastenhoidossa. Kuningatar Margareeta Leijonhufvud kuoli elokuussa 1551 Sofian ollessa 3-vuotias, minkä jälkeen Kristiina Gyllenstierna huolehti tytöistä muutaman kuukauden ajan. Sen jälkeen tyttöjen tädit Birgitta ja Märta Leijonhufvud muuttivat lapsineen kuninkaanlinnaan hoitamaan tyttöjä kunnes heidän isänsä meni naimisiin Katariina Stenbockin kanssa.
Kustaa Vaasa kirjoitti paljon ohjeita ja kirjeitä liittyen siihen, kuinka lapsia tuli hoitaa ja miten he parhaiten pysyisivät terveinä. Kuninkaan mielestä oli tärkeää, että hänen tyttärensä oppisivat enemmänkin kuin tavallisia naisten töitä, kuten ompelua. Sisartensa tavoin myös Sofia sai kelvollisen yleissivistyksen sekä puhumaan, lukemaan ja kirjoittamaan ruotsia ja saksaa, mikä ei ollut tavallista tuon ajan ylhäissukujen tyttärille. Heille ei opetettu latinaa. Heidän käytöskasvatuksensa seuraili Baldassare Castiglionen kirjassa Hovimies olevaa opastusta, joka antoi tietoa myös siitä, miten hovinaisen tuli käyttäytyä. Useimmat tyttäristä, ehkä myös Sofia, oppivat laulamaan, soittamaan soittimia ja tanssimaan hovitansseja. Heidän tuli kuitenkin käyttäytyä aina hillitysti ja hieman ujosti niin, etteivät he pyrkisi jättämään muita varjoonsa.
Kustaa Vaasan kuollessa vuonna 1560 Sofia oli 12-vuotias. Sen jälkeen hänen velipuolensa Eerik otti vallan hovissa. Sofia oli muiden sisartensa tavoin paikalla hänen kruunajaisissaan 29. kesäkuuta 1561. Tiedetään, että ajan myötä Eerik asetti hovissa asuville sisarilleen yhä useampia rajoituksia osaksi siksi, koska hän halusi Vadstenan skandaalin jälkeen suojella heidän mainettaan, mutta osaksi myös epäluottamuksesta heitä kohtaan. Vuonna 1563 sisaret asettuivat veljensä Juhanan puolelle sen jälkeen, kun Eerik oli päättänyt vangita hänet. Samana vuonna he myös pitivät linnassa juhlat, joista Eerikille ei ollut kerrottu. Näiden tapahtumien jälkeen Eerik päätti asettaa heille uusia rajoituksia.
Avioliitto

Eerik alkoi suunnitella Sofian häitä vuoden 1566 paikkeilla. 24. maaliskuuta 1566 Eerik oli keskustellut Sofian kanssa avioliitosta Saksi-Lauenburgin herttua Magnus II:n kanssa. Magnus II oli Kustaa Vaasan ensimmäisen puolison, kuningatar Katariinan veljenpoika eli Eerikin serkku. Eerikin päiväkirjamerkintöjen mukaan Sofia oli keskustelun aikana suhtautunut torjuvasti ajatukseen avioliitosta, mutta paria päivää myöhemmin muuttanut mielensä. Mielenmuutokselle saattoi olla useita syitä: Eerik ja Magnus olivat ehkä painostaneet häntä avioliittoon, sillä se oli heidän kannaltaan edullinen liitto, tai Sofia päätti itse mukautua siihen, mitä häneltä odotettiin. Toinen sulhasehdokas Sofialle oli Fredrik II:n nuorempi veli. Magnus oli Eerikille tärkeä liittolainen, joten Eerik päätyi kenties sen takia lopulta häneen.
Häät olivat 4. heinäkuuta 1568, ja niitä juhlittiin samaan aikaan kun Eerik avioitui Kaarina Maununtyttären kanssa. Vielä ennen häitä Sofia oli pyrkinyt viivyttelemään häävalmistelujen kanssa. Historioitsija Tegenborg Falkdalen ehdottaa, että hän pyrki näin viivyttämään häitä siihen asti, kunnes poliittinen tilanne muuttuisi, sillä Eerikin ahdistus oli kasvanut. Aviopari sai läänityksenä Ekolsundin ja Vänngarnin Tukholman pohjoispuolelta.
Avioliitto oli onneton. Pian häiden jälkeen Magnus oli pantannut suurimman osan vaimonsa koruista ja arvoesineistä ja käyttänyt rahat palkkasotureihin. Vuonna 1571 Magnuksen isä oli luopunut herttuakunnan hallinnasta Magnuksen veljen hyväksi, ja Magnus halusi palkkasotureiden avulla viedä vallan veljeltään. Yritys epäonnistui ja Magnus palasi takaisin Ruotsiin. Magnus oli myös alkoholisoitunut ja väkivaltainen alaisiaan kohtaan. Hänen kerrotaan kohdistaneen vaimoonsa henkistä ja fyysistä väkivaltaa siinä määrin, että tämä menetti mielenterveytensä.
Sofialla ja Magnuksella oli paljon rahaongelmia, ja Sofia kirjoittikin usein veljilleen pyytäen heiltä rahaa tai muuta apua. Juhana ilmeisesti tiesi myös Magnuksen käytöksestä, ja vuonna 1575 hän antoi Sofialle Sonnenburgin linnan ja läänityksiä Saarenmaalta. Hän pyrki näin auttamaan Sofiaa saamaan Magnuksen pois maasta ja maksamaan osan Sofian myötäjäisistä. Sekä Juhana että Kaarle vaativat useasti Magnusta muuttamaan käytöstään vaimoaan kohtaan. Lopulta Magnus yritti estää Sofiaa pitämästä yhteyttä sisaruksiinsa eristämällä tämän Ekolsundin linnaan ja estämällä kirjeiden toimituksen Sofian ja sisarusten välillä. Samalla hän esti Elisabetia tapaamasta Sofiaa henkilökohtaisesti.
Viimeiset vuodet

Vuonna 1578 Juhana pidätti Magnuksen ja karkotti hänet Ruotsista. Sofia jäi Ekolsundin linnaan poikansa Gustafin kanssa. Vaikka Sofia oli henkisesti tasapainoton, hän parantui siinä määrin, että pystyi johtamaan omaa talouttaan. Sofiasta tuli leski vasta vuonna 1603.
Gustafin kasvatuksesta syntyi kiistaa Sofian Kaarle-veljen kanssa, sillä Sofia pyrki pitämään pojan lähellä itseään eikä opettanut tälle käytöstapoja. Sofia osallistui juhliin ja piti yhteyttä perheeseensä, mutta vetäytyi sivuun politiikasta. Hän keskittyi jonkin aikaa pitkälti pitämään railakasta elämää elävän poikansa puolta ja ajamaan tämän etuja. Vuonna 1595 Sofian tiedetään jakaneen tiluksensa kahteen osaan todennäköisesti poikansa hyväksi. Gustafin kuoleman jälkeen Sofialla oli ilmeisesti vaikeuksia pysyä hyvissä väleissä henkilökuntansa kanssa. Viimeisinä vuosinaan Sofia nähtävästi eristäytyi tiluksilleen.
Lapset

Sofialle ja Magnukselle syntyi kuusi lasta, joista viisi kuoli pienenä. Lapsista aikuisikään asti eli vain Gustaf (1570–1597). Pojan syntymäajaksi on ehdotettu myös vuotta 1574. Ainakin seuraavat lapset tunnetaan:
Gustaf (1570–1597)
Poika (s. elokuussa 1576, kuoli pienenä)
Poika (s. 1577, kuoli  pienenä)
Saint-Denis’n basilika
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint-Denis’n basilika Wikimedia Commonsissa
Arne Haapakoski : Kuningashaudoilla, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 02.03.1930, nro 9, s. 3, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Janne Hoikkanen

Janne Hoikkanen (s. 17. syyskuuta 1993 Savonlinnatarvitaan parempi lähde) on suomalainen salibandyn pelaaja. Hän on hyökkääjä ja edustaa Salibandyliigassa pelaavaa Happeeta. Hoikkanen siirtyi Happeeseen kasvattajaseurastaan Top Teamistä vuonna 2012. Hän oli voittamassa Happeelle seuran ensimmäistä Suomen-mestaruutta keväällä 2014.
Aarne Snellman

Aarne Snellman
Aarne Snellman (27. joulukuuta 1894 Hanko – 28. huhtikuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri.
Perhe ja opinnot

Snellmanin vanhemmat olivat piirilääkäri Wilhelm Snellman ja Alexandra Sittkoff. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Hildegund von Numersin kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan reaalilyseosta vuonna 1912 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1912–1914 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla ja suoritti metsänhoidolliset alkututkinnot. Sotilasopintoja hän suoritti Suojeluskuntain komentajakurssilla vuonna 1926 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän kävi vuosina 1926–1927. Lisäksi hän kävi Ranskan Sotilaslentäjäkoulun (Ecole d'aviation Istres) vuonna 1920 ja hänelle myönnettiin sen jälkeen Suomen lentomerkki vuonna 1921.
Jääkärikausi

Snellman liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915 ja sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin 27. Jääkäripataljoonan perustamisen jälkeen hänet liitettiin sen 2. komppaniaan. Snellman valittiin jääkäripataljoonaan perustettuun tykistöön yhtenä niistä 26 miehestä, jotka jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Snellman osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, Ekkau-Kekkaussa ja Aa-joella. Saksassa hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun A-kurssin.  Hänet palkittiin Saksassa ollessaan rautaristillä (Gruppenführer JP27 patteri 26.1.1917).
Sisällissota

Jääkärikapteeni Snellman oli Suomen sisällissodan aikana valkoisten itäarmeijan jääkäritykistöprikaatin 3. jääkäripatteriston komentaja.
Sisällissodan jälkeinen aika

Snellman osallistui 1919 Viron vapaussotaan patteriston komentajana Pohjan Poikain rykmentissä sekä tykistöupseerina Aunuksen retkikunnassa. Hänet siirrettiin tykistöstä 1921 ilmavoimiin, jossa oli pulaa upseereista ja toimi ilmailupataljoonan komentajana 1922-1923. Hän joutui kuitenkin riitaan ilmavoimien komentajan Arne Somersalon kanssa, minkä johdosta Snellman siirrettiin lopulta takaisin tykistöön ja Somersalo erosi Puolustusvoimien palveluksesta kokonaan. Hän oli patteriston komentajana kenttätykistörykmentti 1:ssä (KTR 1) 1923-1924. tämän jälkeen hän siirtyi suojeluskuntaan moottorijoukkojen tarkastajaksi 1924-1927 sekä osastopäälliköksi 1927-1931. Yleisesikunnan ilmapuolustusupseerina hän palveli 1931-1933 ja ilmavoimien esikuntapäällikkönä 1932-1934. Vuosina 1934-1938 hänet sijoitettiin Suomen sotilasasiamieheksi Saksaan. Palattuaan Suomeen hän oli kenttätykistörykmentti 3:n komentajana 1938-1939.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodassa eversti Snellman toimi IV. armeijakunnan tykistökomentajana. Välirauhan aikana Snellman komensi Karjaan sotilaslääniä 1940-1941. Jatkosodassa Snellman oli 17. divisioonan komentaja. Ennen sodan alkua hänen komennettavakseen annettiin lisäksi Hangon rintamalla ollut Hangon ryhmä.
Snellman haavoittui kuolettavasti ilmapommituksessa 12. huhtikuuta 1942 Syvärillä. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 26. huhtikuuta 1942. Hän kuoli vammoihinsa 28. huhtikuuta 1942 53. sotasairaalassa Helsingissä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 2. syyskuuta 1915  Gruppenführer 8. joulukuuta 1915  Zugführer 31. toukokuuta 1917  Kapteeni 11. helmikuuta 1918  Majuri 6. joulukuuta 1920  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1927  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 30. joulukuuta 1927  Eversti 16. toukokuuta 1937  Kenraalimajuri 26. huhtikuuta 1942 |          |  Vapaudenristi 1. lk.  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Suojeluskuntain rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Suomen lentomerkki  Karjalan Vapaussodan muistomitali  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan Kotkan ritarikunnan ansioristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Vapaudenristi II/3  Viron Kotkaristin ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki tammenlehvien kera  Viron Vapaussodan muistomitali  Unkarin Ansioritarikunan 2. lk. kunniamerkki  Latvian vapaussodan muistomitali  Ruotsin Maanpuolustusyhdistysten keskusliiton hopeinen ansiomerkki |
Julkaisuja

Nimellä A. Snellman:
Ilmapuolustuskysymyksen selvittelyä. Tiede ja ase 2/1934
Kirjallisuus

Mustonen, Harri: Jääkärikenraali Aarne Snellmanin soturielämä. Ketterät Kirjat (2023). ISBN 978-952-7518-11-3.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Oliver Antman

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 15. elokuuta 2001 (ikä 23)
Syntymäpaikka: Vantaa, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 185 cm
Lempinimi: Korson komeetta
Seura
Seura: Go Ahead Eagles
Junioriseurat
0000–2010: KOPSE
2011–2013: HJK
2014: CF Damm
2015–2016: Legirus Inter
2017: TiPS
2018: Gnistan
2018–2019: Nordsjælland
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2017 | TiPS | 5 | (1) |
| 2018 | Gnistan | 7 | (1) |
| 2019–2024 | Nordsjælland | 96 | (13) |
| 2023 | → Groningen (laina) | 11 | (2) |
| 2024– | Go Ahead Eagles | 23 | (4) |
Maajoukkue
| 2019 | Suomi U18 | 2 | (1) |
| 2019 | Suomi U19 | 5 | (0) |
| 2021–2022 | Suomi U21 | 11 | (2) |
| 2022– | Suomi | 18 | (6) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 2. maaliskuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 21. tammikuuta 2025.
Oliver Antman (s. 15. elokuuta 2001 Vantaa) on suomalainen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän on laitapelaaja. Seuratasolla Antman edustaa Eredivisiessä Alankomaissa pelaavaa Go Ahead Eaglesia.