stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1840
Tulokset

Yhdysvaltain presidentinvaalit 1840
| Presidenttiehdokas | Presidenttiehdokas | Puolue | Kotiosavaltio | Kansanäänet> Määrä | Kansanäänet>  % | Valitsijamiesäänet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

|  | William H. Harrison | Whig | Ohio | 1 275 390 | 52,9 | 234 |
|  | Martin Van Buren | Demokraatit | New York | 1 128 854 | 46,8 | 60 |
|  | James G. Birney | Vapauspuolue | New York | 6 797 | 0,3 | 0 |
| Muut | Muut | Muut | Muut | 767 | 0,0 | – |

| Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | 2 411 808 | 100 | 294 |
| Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | 148 |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:United States presidential election, 1840
Käännös suomeksi
Ljusfallshammar

| Ljusfallshammar |
| --- | --- |
 Maatalousmuseo
 Ljusfallshammar
 Koordinaatit: 58°47′26″N, 15°29′08″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Itä-Götanmaan lääni
Maakunta:  Itä-Götanmaa
Kunta:  Finspång
Väkiluku (2021):  318
Ljusfallshammar on taajama Finspångin kunnassa Itä-Götanmaan läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 318 asukasta vuonna 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ljusfallshammar Wikimedia Commonsissa
Grytgöl

| Grytgöl |
| --- | --- |

 Grytgöl
 Koordinaatit: 58°48′08″N, 15°34′08″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Itä-Götanmaan lääni
Maakunta:  Itä-Götanmaa
Kunta:  Finspång
Väkiluku (2021):  323
Grytgöl on taajama Finspångin kunnassa Itä-Götanmaan läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 323 asukasta vuonna 2021. Grytgölin suurin työllistäjä on hitsauslankaa valmistava tehdas.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grytgöl Wikimedia Commonsissa
Andy Serkis

| Andy Serkis |
| --- | --- |
 Andy Serkis vuonna 2017.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Andrew Clement G. Serkis
Syntynyt: 20. huhtikuuta 1964 (ikä 60) Ruislip, Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  näyttelijä, ääninäyttelijä, ohjaaja
Puoliso:  Lorraine Ashbourne (2002–)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1989–
Merkittävät roolit:  Taru sormusten herrasta The Prestige Apinoiden planeetan synty Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus Tähtien sota
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Elonet
Andy Serkis Kuninkaan paluun maailmanensi-illassa Wellingtonissa vuonna 2003.
Andrew Clement G. ”Andy” Serkis (s. 20. huhtikuuta 1964 Ruislip, Lontoo) on englantilainen näyttelijä ja ohjaaja.
Serkisin isä oli Irakin armenialaisiin kuulunut Clement Serkis. Alkujaan suvun armenialainen nimi oli Sarkisian.
Serkis tunnetaan useista liikkeenkaappauksen avulla toteutetuista rooleistaan, kuten Klonkkuna Taru sormusten herrasta -elokuvatrilogiassa ja Hobitti-elokuvatrilogiassa. Monet kriitikot olivat sitä mieltä, että Serkis olisi pitänyt asettaa Oscar-ehdokkaaksi roolityöstään. Hänen myöhempiin liikkeenkaappausrooleihinsa kuuluivat King Kong hahmon nimikkoelokuvassa vuonna 2005, Caesar elokuvissa Apinoiden planeetan synty (2011), Apinoiden planeetan vallankumous (2014) ja Sota apinoiden planeetasta (2017), kapteeni Haddock elokuvassa Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (2011), yksinvaltias Snoken rooli elokuvissa Star Wars: The Force Awakens (2015) ja Star Wars: The Last Jedi (2017) sekä Baloon rooli elokuvassa Mowgli (2018), jonka hän itse ohjasi. Varsinkin Caesarin rooli sai hyviä arvioita ja Serkisin Oscar-ehdokkuus nousi jälleen esiin. Hän on myös näytellyt Ulysses Klaue'ta Marvel Cinematic Universen elokuvissa Avengers: Age of Ultron (2015) ja Black Panther (2018).
Vuonna 2009 Serkis perusti ystävänsä Jonathan Cavendishin kanssa The Imaginarium -nimisen liikkeenkaappauspalveluita tuottavan yrityksen Lontooseen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Andy Serkisin virallinen kotisivu
Andy Serkis Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
The Imaginariumin kotisivut
Sinikka Mäki-Lertola

Sinikka Hannele Lertola (os. Mäki), taiteilijanimi Mäki-Lertola (s. 1954 Turku) on suomalainen kuvanveistäjä ja yhteisötaiteilija, joka on tehnyt yli 40-vuotisen uran kuvataiteilijana ja kuvataiteen opettajana.
Taiteellinen työskentely

Mäki-Lertola on valmistanut teoksia erilaisin kuvanveiston tekniikoin muun muassa pronssista, betonista, teräksestä, kipsistä, puusta ja savesta. Vuonna 1990 hän perusti kolmen muun turkulaisen kuvanveistäjän kanssa pronssivalutaitoa vaalivan ja kehittävän taidevalimo Jöötti ry:n. Keskeistä Mäki-Lertolan taiteellisessa työskentelyssä on teoksessa käsiteltyyn aiheeseen soveltuvan materiaalin valinta. Vuodesta 2005 lähtien hän on valmistanut veistoksia myös nukkasihdistä kerätystä pölystä. Mäki-Lertolan teosten aihepiirit liikkuvat muun muassa ympäristöön ja muuttoliikkeeseen liittyvissä kysymyksissä. Monet hänen varhaisimmista teoksistaan ammentavat omaelämäkerrallisista aineksista.
Mäki-Lertolan tuotantoon kuuluu useita julkisen tilan teoksia, kuten neljää haahkaa kuvaava pronssiveistos Lintukoto (1986) Kaarinan Voivalassa Kaarinakodin pihalla sekä teräksinen Kuvakudos (1985) Littoisten monitoimitalossa. Monet Mäki-Lertolan julkisen tilan teoksista ovat syntyneet yhteisötaidehankkeina, kuten Taidekeskus Into ry:n Paimioon, Kehitysvamma-alan tuki- ja osaamiskeskukseen (KTO) toteuttama suurikokoinen seinämosaiikki Luomiskertomus (2017) sekä sydämenmuotoinen keraaminen seinäreliefi, jonka seitsemän erityistä tukea tarvitsevaa ja seitsemän muuta taideopiskelijaa valmistivat yhdessä. Moniosainen reliefi kokoaa yhteen osallistujille tärkeitä aiheita.
Mäki-Lertolan teoksia oli ensimmäisen kerran esillä vuonna 1975. Pian kuvanveistäjäksi valmistumisen jälkeen hänet kutsuttiin pitämään yhteisnäyttely taidemaalari Anu Tuomen kanssa Wäinö Aaltosen museossa vuonna 1982. Sittemmin Mäki-Lertola on pitänyt 16 yksityisnäyttelyä ja osallistunut noin 50 yhteis- ja ryhmänäyttelyyn. Hänen teoksiaan on muun muassa Suomen valtion, Turun museokeskuksen, Turun Taidemuseon, Naantalin kaupungin ja Uppsalan kaupungin kokoelmissa. Mäki-Lertola on toiminut vuodesta 1976 lähtien myös erilaisissa kuvataiteen opetustehtävissä muun muassa Turun piirustuskoulussa, Turun taiteen ja viestinnän oppilaitoksessa ja Turun Taideakatemiassa. Vuodesta 1982 lähtien hän on toiminut Turun suomenkielisessä työväenopistossa tuntiopettajana, vs. kuvataideosaston johtajana sekä kuvataiteen johtavana opettajana. Mäki-Lertola on myös turkulaisen Taidekeskus Inton taiteellinen johtaja.
Koulutus

Mäki-Lertola valmistui kuvanveistäjäksi Turun piirustuskoulusta, jossa hän opiskeli vuodet 1975–1979. Hän opiskeli lisäksi pedagogiksi Hämeenlinnan ammattikorkeakoulussa 1996–1997 ja täydensi koulutustaan vuosina 1999–2001 Turun ammattikorkeakoulussa kuvataiteilijan AMK-tutkinnolla. Vuonna 2003 Mäki-Lertola aloitti opinnot Taideteollisessa korkeakoulussa, ja valmistui taiteiden maisteriksi vuonna 2005.
Aiheesta muualla

Sinikka Mäki-Lertola Kuvataiteilijamatrikkelissa
Kuvakudos, 1985, Kaarina. Haponkestävä teräs, 280–330 cm.
Yhdysvaltain presidentinvaalit 1836

Yhdysvaltain presidentinvaalit 1836 olivat 13:nnet Yhdysvaltain presidentinvaalit. Ne järjestettiin 3. marraskuuta – 7. joulukuuta 1836. Vaaleissa istuva varapresidentti Martin Van Buren demokraattisesta puolueesta voitti neljä whig-puolueen ehdokasta.
Ehdokkaat > Demokraatit

Varapresidentti
Martin Van Buren
New Yorkista
| Presidentiksi |  | Varapresidentiksi |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Martin Van Buren | 265 | Richard M. Johnson | 178 |
|  |  | William C. Rives | 87 |
Ehdokkaat > Whig

Entinen senaattori
William H. Harrison
Ohiosta
Senaattori
Hugh L. White
Tennesseestä
Senaattori
Daniel Webster
Massachusettsista
Senaattori
Willie P. Mangum
Pohjois-Carolinasta
Tulokset

Yhdysvaltain presidentinvaalit 1836
| Presidenttiehdokas | Presidenttiehdokas | Puolue | Kotiosavaltio | Kansanäänet> Määrä | Kansanäänet>  % | Valitsijamiesäänet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

|  | Martin Van Buren | Demokraatit | New York | 764 176 | 50,8 | 170 |
|  | William H. Harrison | Whig | Ohio | 550 816 | 36,6 | 73 |
|  | Hugh L. White | Whig | Tennessee | 146 107 | 9,7 | 26 |
|  | Daniel Webster | Whig | Massachusetts | 41 201 | 2,7 | 14 |
|  | Willie P. Magnum | Whig | Pohjois-Carolina | – | – | 11 |
| Muut | Muut | Muut | Muut | 1 234 | 0,1 | – |

| Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | Yhteensä | 1 503 534 | 100 | 294 |
| Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | Voittoon tarvitaan | 148 |
Huomautuksia

↑  Kaikki Magnumin äänet tulivat Etelä-Carolinasta, ja valitsijamiesten valinnan tekivät osavaltion lainsäädäntöelimet eikä kansanääntys.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:United States presidential election, 1836
Käännös suomeksi
Niihama (suunnittelualue)

Niihama on Tampereen keskustan suuralueeseen kuuluva suunnittelualue. Niihaman suunnittelualueeseen kuuluvat Niihaman ja Kaupinlaakson tilastoalueet. Tilastoalueet vastaavat suurin piirtein kaupunginosia.
Kaupinlaakso

Kaupinlaakso on tilastoalue sekä tuleva kaupunginosa Tampereella Alasjärven länsipuolella noin 6 kilometriä keskustasta itään.
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue:  Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue:  Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue:  Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue:  Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue:  Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue:  Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita:  Taraste
Epilä (suunnittelualue)

Epilä  on Tampereen läntiseen suuralueeseen kuuluva suunnittelualue. Epilän suunnittelualueeseen kuuluvat Epilän, Epilänharjun, Hyhkyn ja Kaarilan tilastoalueet. Tilastoalueet vastaavat suurin piirtein kaupunginosia.
Uruguayn laivasto

| Uruguayn merivoimat Armada Nacional del Uruguay |
| --- | --- |
 Laivaston vaakuna
Toiminnassa:  15. marraskuuta 1817 –
Valtio:   Uruguay
Puolustushaarat:  merivoimat
Koko:  noin 5 700 henkeä
Tukikohta:  Rambla 25 de Agosto de 1825, Montevideo
Motto:  Llegar, Luchar, Vencer Siempre "Saapuu. Taistelee. Voittaa. Aina."
Vuosipäivät:  15. marraskuuta
Komentajat
Nykyinen komentaja:  amiraali Jorge Wilson Menéndez
Uruguayn kansallinen laivasto (esp. Armada Nacional del Uruguay) on Uruguayn asevoimien puolustushaara, joka on kansallisen puolustusministeriön ja laivaston ylipäällikön (esp. Comandante en Jefe de la Armada) alaisuudessa.
Historia > Itsenäisyys

Espanjan imperiumin loppuaikoina Montevideosta tuli Etelä-Atlantin tärkein laivastotukikohta (esp. Real Apostadero de Marina), jonka alaisuuteen kuuluivat Argentiinan rannikko, Fernando Po ja Falklandinsaaret.
Uruguayn laivasto sai kuitenkin alkunsa kenraali Artigasin 15. marraskuuta 1817 lähettämästä kirjeestä, jossa hänen joukkonsa valtuutettiin ryöstämään portugalilaisia laivoja kaikkialla, missä ne havaitsivat niitä. Portugalilaiset joukot Brasiliasta olivat hyökänneet Uruguayhin, joka silloin tunnettiin nimellä Banda Oriental elokuussa 1816.
Historia > Tasavallan alku

Itsenäistymisen jälkeen perustettiin laivasto eversti Pablo Zufriateguin johdolla. Satamakapteenina (esp. Capitán General de Puertos) hän taisteli salakuljetusta vastaan.
Vaikka joukot jäivät liian pieniksi ollakseen ratkaisevassa asemassa suuressa sodassa, on merkillepantavaa, että Giuseppe Garibaldi otti henkilökohtaisesti pienen laivaston komennon ja valloitti Colonia del Sacramenton, Isla Martín Garcían ja Gualeguaychún. Lippulaivana toimi tänä aikana korvetti Sarandí, joka oli nimetty itsenäisyyssodan tärkeän taistelun mukaan.
Ensimmäiset erityisesti varustetut sota-alukset olivat tykkiveneet General Rivera, General Artigas ja General Suárez. Ensimmäisen rakensi Uruguayssa taideakatemia (esp. Escuela de Artes y Oficios), ja se otettiin käyttöön huhtikuussa 1884; toinen rakennettiin Triestessä, joka kuului tuolloin Itävalta-Unkariin, ja se otettiin käyttöön joulukuussa 1884; viimeinen oli 23 vuotta vanha ranskalainen tykkivene Tactique, joka hankittiin vuonna 1886. General Rivera oli ensimmäinen laivaston alus, joka kulki Magalhãesinsalmen läpi.
Historia > Modernisointi

Juuri ennen ensimmäistä maailmansotaa presidentti Claudio Williman käytti huomattavia varoja laivaston nykyaikaistamiseen ja katsoi, että Uruguayn "suvereniteetti ja kunnia" vaativat sitä. Vuosien 1817, 1863 ja 1874 epäonnistuneiden aloitteiden jälkeen Uruguayn merisotakoulu (esp. Escuela Naval) perustettiin lopulta joulukuussa 1907. Uusiin aluksiin kuuluivat tykkivene Dieciocho de Julio (rakennettu Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuonna 1889), risteilijä Montevideo (entinen italialainen risteilijä Dogali), kuljetusalus Maldonado (rakennettu Saksassa vuonna 1886 ja nimetty pian uudelleen Barón de Río Brancoksi), höyrylaiva Vanguardia ja kuriiri Oriental. Torpedotykkivene Uruguay rakennettiin tilauksesta Saksassa, ja se otettiin käyttöön elokuussa 1910. Vuonna 1910 hallitus osti myös Cibils-Jacksonin telakan ja nimesi sen uudelleen kansalliseksi telakaksi. Näitä edistysaskeleita sabotoivat 1920-luvulla tehdyt rahoitusleikkaukset, joiden vuoksi laivaston ylläpito oli heikkoa.
Kesäkuussa 1916 hinaaja Instituto de Pesca Nº1, jonka miehistö koostui laivaston sotilaista, johti toista epäonnistunutta yritystä pelastaa Shackletonin retkikunnan miehet Elefanttisaarelta.
Vuonna 1925 perustettiin laivaston ilmailupalvelu (esp. Servicio de Aeronáutica de la Armada), jonka kapteenina toimi kapteeni Atilio Frigerio, ensimmäinen uruguaylainen lentäjä, joka sai sotilaslentäjän arvonimen. Ensimmäiset lentokoneet saapuivat kuitenkin vasta vuonna 1930.
Vuonna 1934 ensimmäisellä laivastolailla (esp. Ley Orgánica de la Armada) perustettiin laivaston tarkastusvirasto (esp. Inspección General de Marina), joka vapautti laivaston suorasta maavoimien alaisuudesta.
Historia > Toinen maailmansota

Joulukuussa 1939 Río de la Platalla käytiin toisen maailmansodan ensimmäinen suuri meritaistelu, kun saksalainen taskuristeilijä Admiral Graf Spee kohtasi risteilijät HMS Ajax, Achilles ja Exeter ja pakeni sitten Montevideon satamaan La Plata -joen taistelussa. Vaikka Uruguay oli virallisesti puolueeton, sen brittimyönteinen suhtautuminen antoi kuninkaalliselle laivastolle mahdollisuuden toteuttaa erittäin onnistuneen disinformaatiokampanjan, joka päättyi siihen, että saksalaiset romuttivat aluksen.
Vuonna 1940 perustettiin La Paloman laivastotukikohta (esp. Base Naval de la Paloma). Samana vuonna Uruguay otti käyttöön asevelvollisuuden, ja laivasto perusti Zapicán- ja Honor y Patria -pataljoonat osaksi reservilaivastoa. Seuraavana vuonna laivasto perusti merivoimien sotakoulun (esp. Escuela de Guerra Naval) upseerikoulutuksen parantamiseksi.
Vaikka Uruguay liittyi virallisesti liittoutuneiden joukkoihin vasta 15. helmikuuta 1945, se osallistui saattueiden avustamiseen. Tähän liittyi kahden italialaisen ja kahden miehitetyn tanskalaisen rahtialuksen takavarikointi Montevideossa, jotka laivasto miehitti ja nimesi uudelleen Montevideoksi, Maldonadoksi, Rochaksi ja Coloniaksi. Italialainen sukellusvene Enrico Tazzoli upotti Montevideon maaliskuussa 1942, minkä vuoksi Uruguay takavarikoi saksalaisen Tacoma-rahtialuksen. Elokuussa 1942 Maldonado upposi, kun sen komentaja joutui saksalaisen sukellusvene U-510:n vangiksi. Näiden tapahtumien jälkeen Uruguay vuokrasi useita veneitään Yhdysvaltain laivastolle ja sai vuonna 1944 sukellusveneiden torjuntaan kykenevän Maldonado-korvetin.
Laivaston ilmailuyksikkö sai Yhdysvalloista kuusi Kingfisher-moottorilentokonetta vuonna 1942 ja perusti Laguna del Saucen lentotukikohdan (esp. Base Aeronaval No.2 de Laguna del Sauce) vuonna 1947.
Historia > Kylmä sota

Toisen maailmansodan jälkeen kylmän sodan alkaessa Rio de Janeirossa allekirjoitettiin Amerikan maiden välinen sopimus keskinäisestä avusta, jossa määrättiin "pallonpuoliskon puolustuksesta" ja edellytettiin, että allekirjoittajavaltiot pyrkivät parantamaan ja koordinoimaan merivoimiaan. Vuosina 1949-1952 laivasto sai kuusitoista TBM Avenger -torpedopommikonetta, kolme SNJ Texan -koulutuskonetta ja kaksitoista F6F Hellcat -hävittäjää. Lisäksi vuonna 1952 laivasto sai hävittäjäsaattueet Uruguay ja Artigas ja vuonna 1953 fregatti Montevideon.
Vuonna 1955 rannikkovartiosto sai kolme moottorivenettä: PS-1, PS-2 ja PS-3. Toukokuussa 1959 PS-2 nousi esiin pelastaessaan Montevideon edustalla sijaitsevalle hiekkasärkälle jumiin jääneen uruguaylaisen Pietrina-rahtialuksen miehistön.
Vuonna 1957 alkoivat Yhdysvaltojen ja Latinalaisen Amerikan merivoimien yhteiset UNITAS-harjoitukset. Peruskoulutus oli suunnattu merikauppa- ja viestintäyhteyksien suojaamiseen, ja siinä keskityttiin saatto- ja meritorjuntaharjoituksiin. Merivoimien kantaman ja tukikyvyn parantamiseksi hankittiin vuonna 1962 öljyalus Presidente Oribe, kymmenen vuotta myöhemmin toinen öljyalus Presidente Rivera ja vuonna 1978 Juan Antonio Lavalleja.
Vuosina 1960-1962 merivoimien upseerit kiersivät Alférez Cámporalla maapallon.
Vuonna 1965 saatiin kolme S2A Tracker-konetta, vuonna 1966 miinanraivaaja Cte. Pedro Campbell ja Montevideo; vuonna 1969 miinanraivaaja Hurrican; vuonna 1970 miinanraivaaja Rio Negro ja Maldonado. Vuonna 1973 hävittäjä 18 de Julio korvasi Montevideon.
Uruguayn nykyinen merijalkaväki (esp. Cuerpo de Fusileros Navales) perustettiin vuonna 1972.
Vuonna 1978 saatiin päätökseen ROU 20 Capitan Miranda -aluksen kunnostustyöt, jolloin se muutettiin koulutusalukseksi ja purjekouluksi. Valmistuttuaan merisotakoulusta kadetit lähtevät maailmanristeilylle, joka toimii Uruguayn hyvän tahdon kiertomatkana.
Historia > Nykyaika

Vuonna 1981 rannikkovartiostolle saapui kolme ranskalaista Vigilante-luokan partiovenettä - 15 de Noviembre, 25 de Agosto ja Comodoro Coe - mutta niiden ylläpito osoittautui huomattavasti luvattua kalliimmaksi, ja alukset olivat täysin sopimattomia Rio de la Platan olosuhteisiin. Vuonna 1995 tehdyssä myyntiyrityksessä ei kuitenkaan löytynyt ostajia, joten alukset ovat jääneet aktiiviseen käyttöön.
Vuonna 1988 laivasto hankki uuden aluksen korvaamaan aiemmat öljysäiliöalukset, ja se nimettiin Presidente Riveraksi.
Vuosina 1989-1991 Ranskasta ostettiin kolme Commandant Riviere -luokan fregattia. Ne nimettiin ROU 02 General Artigas, ROU 01 Uruguay ja ROU 03 Montevideo. Myös näillä oli ongelmia erityisesti ylläpidon kanssa, ja General Artigas poistettiin käytöstä. Kahden jäljellä olevan aluksen välillä tehtiin päätös, jonka mukaan Uruguay poistettiin käytöstä ja Montevideo korjattiin ja kunnostettiin.
Kommunismin kukistumisen jälkeen uusi hallitus osti useita entisiä itäsaksalaisia Volksmarine-aluksia. Vuonna 1991 merivoimat sai miinanraivaajat ROU 31 Temerario, ROU 32 Valiente, ROU 33 Fortuna ja ROU 34 Audaz. Ne oli nimetty itsenäisyyskauden merirosvojen mukaan. Vuonna 1991 ostettiin myös Otto von Guericke, joka muutettiin ROU 26 Vanguardiaksi. Valiente upposi varhain 5. elokuuta 2000 törmättyään panamalaiseen rahtilaiva Skyrosiin, kun se oli partioimassa Cabo Polonion edustalla. Yksitoista miehistön jäsentä kuoli tai katosi onnettomuudessa.
Organisaatio

Kansallinen laivasto koostuu noin 5700 hengestä, jotka on organisoitu pääasiassa neljään komentokuntaan, joilla kullakin on oma värinsä virallisia tehtäviä varten.
Laivaston komentokeskuksen alaisuudessa oleva pääesikunta (esp. Cuerpo General, eli CG)
Rannikkoyksikkö (esp. Cuerpo de Prefectura, eli CP), joka on rannikkovartioston alaisuudessa
Laivaston kone- ja sähköinsinöörien joukko-osasto (esp. Cuerpo de Ingenieros de Máquinas y Electricidad, eli CIME), joka on laivaston materiaalipäällikön alaisuudessa
Huolto- ja hallintoyksikkö (esp. Cuerpo de Aprovisionamiento y Administración, eli CAA), joka on henkilöstön pääosaston alaisuudessa
Lisäksi on kaksi yleispalvelujoukkoa (esp. Servicios Generales, eli SS.GG.).
Apujoukot (esp. Cuerpo Auxiliar, eli CA)
asiantuntijajoukot (esp. Cuerpo Especialista, CE)
Kansalliseen laivastoon kuuluvat myös Uruguayn merijalkaväki ja kansallinen laivaston ilmailuyksikkö.
Laivasto on jaettu neljään pääosaan:
Laivastokomento (esp. Comando de la Flota, eli COMFLO),
Rannikkovartiosto (esp. Prefectura Nacional Naval, eli PRENA),
Materiaalitoimisto (esp. Dirección General de Material Naval, eli DIMAT) ja
Henkilöstöosasto (esp. Dirección General de Personal Naval, eli DIPER).
Laivastokomento vastaa suurimmasta osasta laivaston varsinaisia aluksia, merijalkaväestä sekä merivoimien lentotukikohdista ja lentokoneista. Rannikkovartiosto hallinnoi Uruguayn vähäistä kauppamerenkulkua ja laivastorekisteriä. Merivoimien materiaaliosasto säilyttää ja korjaa merivoimien kalustoa, hallinnoi laivaston arsenaalia ja johtaa hydrologisia ja meteorologisia tutkimuksia. Henkilöstöosasto huolehtii henkilöstöresursseista ja erityisesti Uruguayn merisotakoulun hallinnosta.
Lisäksi laivaston pääesikunta (Estado Mayor General de la Armada eli ESMAY) avustaa amiraalia hänen hallintotehtävissään. Se valvoo merivoimien tiedustelutoimintaa, strategista ja taktista suunnittelua, logistiikkaa, yhteyksiä ja poliittista edunvalvontaa laivaston puolesta. Lisäksi laivaston alaisuudessa toimii laivastoakatemia (Escuela Naval eli ESNAL).
Kalusto

Uruguayn alusten etuliite on ROU (sanoista "Uruguayn itäinen tasavalta, esp. República Oriental del Uruguay"). Valtion alukset luetellaan aluksen nimen lisäksi numeroituna. Kyseessä on asemanumero, ei tunnistenumero: kun aluksia poistetaan käytöstä ja korvataan, niiden aiemmat numerot otetaan uudelleen käyttöön uudemmissa aluksissa.
Tulevaisuus

Uruguayn laivasto aikoo nykyaikaistaa vanhenevaa laivastoaan hankkimalla uusia aluksia seuraavan vuosikymmenen aikana. Uruguayn laivaston komentaja, amiraali Jorge Wilson allekirjoitti vuonna 2021 hyväksymiskirjeen, joka mahdollistaa kolmen Marine Protector -luokan partioaluksen saamisen Yhdysvaltain rannikkovartiostolta.
Uruguay on myös aloittanut tarjouskilpailun kahden meripartioaluksen hankkimiseksi noin 100 miljoonalla dollarilla. Nykyinen hallinto maksaa 50 miljoonaa dollaria, ja loput rahoista maksetaan seuraavien kymmenen vuoden aikana, ja ensimmäisen aluksen odotetaan valmistuvan kesäkuussa 2024.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uruguayn laivasto Wikimedia Commonsissa