stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pułtuskin taistelu
Pułtuskin taisteluryhmitys

Bennigsen ryhmitti joukkonsa Pułtusk-Gołymin tien suuntaisesti kolmeen linjaan. Ensimmäisessä linjassa oli 21 pataljoonaa ja niiden edessä tykistö, toisessa linjassa oli 18 pataljoonaa ja kolmannessa vain 5 pataljoonaa.  Ryhmityksen vasemmalla sivustalla oli Narew-joen ylittävä silta ja Pułtuskin kaupunki. Vasenta sivustaa komensi kenraalimajuri Karl Gustav Baggovut 10:llä jalkaväkipataljoonalla, 2:lla eskadroonalla rakuunoita, 600 kasakalla sekä yhdellä tykistöpatterilla. Oikea sivusta oli Mosinin metsässä ja sivustaa komensi kenraalimajuri Michael Barclay de Tolly. Hänellä oli 3 jalkaväkipataljoonaa, ratsuväkirykmentti sekä tykistöpatteri. Ryhmitysten keskivaiheilla oli 28 ratsuväkieskadroonaa linkitettynä kumpaanikin sivustaan ja näiden edessä oli kasakkarykmentti.
Ranskan marsalkka Lannesilla oli käsky ylittää Narew-joki Pułtuskin kohdalla. Lannesilla ei ollut käsitystä edessä olevan vihollisen voimasta. Lannes oli yöpynyt viisi kilometriä lounaaseen Pułtuskista nykyisessä Winniczkan kylässä. Hänen armeijakuntansa lähti liikkeelle taistelupäivän aamuna  noin klo 07.00, mutta tiestön heikon kunnon takia joukot tulivat taistelualueelle vasta noin klo 10.00 ja he  välittömästi ajoivat kasakat venäläisten linjojen taakse. Maasto suojasi venäläisten ryhmitystä ja Lannes pystyi näkemään vain venäläisten etummaiset asemat äärimmäisenä oikealla ja vasemmalla sekä ratsuväen näiden keskellä.
Lannes ryhmitti koko Suchetin divisioonan vasempaan sivustaansa Mosinon metsää kohti ja levitti Gasanin divisioonan muun venäläisten linjaa vastan. Tykit sijoitettiin vasemmalle ja keskustaan .
Pułtuskin taistelun osapuolet > Ranskalaiset

V Armeijakunta: Komentaja Ranskan marsalkka Lannes.
1. Divisioona: Komentaja Divisioonakenraali Louis-Gabriel Suchet. Prikaatien komentajat olivat prikaatinkenraalit Michel Marie Claparède ja Honoré Charles Reille.
2. Divisioona: Komentaja Divisioonakenraali Honoré Théodore Maxime Gazan de la Peyrière. Prikaatien komentajat olivat prikaatinkenraalit [Jean François Graindorge]] ja François Frédéric Campana.
Ratsuväkiprikaatia komensi prikaatinkenraali Anne-François-Charles Trelliard.
Armeijakunnan tykistöä komensi prikaatinkenraali Louis Foucher de Careil.
Davoutin esikuntapäällikkö prikaatinkenraali, d'Aultanen markiisi Fournierilla oli mukanaan kaksi prikaatia jota komensivat prikaatinkenraalit Claude Petit ja Nicolas Hyacinthe Gautier sekä ratsuväkeä   prikaatinkenraali Jacques Léonard Laplanchen johdolla
Pułtuskin taistelun osapuolet > Venäläiset

Venäjän 1. Armeija: Komentaja Ratsuväenkenraali Levin August von Bennigsen. Hän komensi myös 5. Divisioonaa.
2. Divisioona: Komentaja  kenraalimajuri Aleksandr Osterman-Tolstoi,
6. Divisioona:  Komentaja kenraalimajuri Karl Gustav Baggovut.
3. Divisioona:  Komentaja kenraalimajuri Michael Barclay de Tolly.
Ratsuväki. Komentaja kenraalimajuri Sergei Aleksejevitš Kožin
6. Divisioonalla oli 72 tykkiä ja lisäksi viisi jalka- ja yksi ratsastava patteri. Bennigsenillä oli  40 500 miestä, 66 pataljoonaa, 55 eskadroonaa sekä tykistö.
Jälkitapahtumat

Gołyminin taistelussa kenraaliluutnantti Golitsyn viivytti onnistuneesti voimakkaampaa ranskalaista hyökkääjää. Kun vielä Soult epäonnistui kiertämään venäläisten oikeaan sivustaan, Napoleon epäonnistui aikomuksessaan katkaista perääntyvien venäläisten joukot ja saartaa heidät Narew-joelle ansaan.
Venäläisten 5. ja 7. divisioonat perääntyivät kohti Rozanissa olevia pääjoukkoja. Bennigsen perääntyi Narew-joen Nowogródiin, jossa se liittyi  1. tammikuuta 1807 (J: 20. joulukuuta 1806) Buxhoevdenin armeijaan. Napoleon pysäytti etenemisesnä 28. joulukuuta (J: 16. joulukuuta) kadottaessaan yhteyden venäläisiin ja perusti talvileirin. Ranskalaiset olivat väsyneitä ja tyytymättömiä ja heidän huoltonsa oli epäjärjestyksessä
Vihollisuudet alkoivat aika pian. Bennigsen nimitettiin armeijan komentajaksi ja hän ryhtyi yllätykselliseen talvioperaatioon hyökkäämällä ranskalaisten vasempaan sivustaan. Mohrungenin taistelu taisteltiin  25. tammikuuta (J: 13. tammikuuta). Napoleon teki vastahyökkäyksen 03. helmikuuta (J: 22. tammikuuta) Jonkowon taistelussa ja 06. helmikuuta (J: 25. tammikuuta) oli Hoff'n taistelu ennen suurta Eylaun taistelua.
Aiheesta muualla

Ranskalaisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa (englanniksi)
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  2. Divisioona (ranskaksi)
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  3. Divisioona ja 4.Divisioona
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  6. Divisioona (ranskaksi)
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  5. Divisioona ja 7. Divisioona (ranskaksi)
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  8. Divisioona (ranskaksi)
"Mémoires du Général Bennigsen" venäläisten taistelujärjestys Pułtuskin ja Golyminin taisteluissa  14. Divisioona (ranskaksi)
Kartalla ovat Ranskan, Venäjän ja Preussin joukot joulukuussa 1806 sekä taistelupaikat
Mosinin metsät vuonna 2014
Venäläisten vasemman sivustan asemat vuonna 2014
Pultuskin taistelu puolelta päivin
Pultuskin taistelu noin klo 15
Volga-Ural (alue)

Volga-Ural Volgan federaatiopiirin keskellä.
Volga-Ural (tat. Идел-Урал, İdel-Ural, ven. Идель-Урал, Волго-Уралье, Idel-Ural, Volgo-Uralje) on historiallinen alue Itä-Euroopassa, nykyisessä Venäjän federaatiossa. Termiä İdel-Ural on käytetty etenkin tataarinkielisissä lähteissä kuvaamaan kuutta tämän alueen tasavaltaa: Baškortostan, Tšuvassia, Mari, Mordva, Tatarstan ja Udmurtia.
Ennen kuin Venäjän tsaarikunta valloitti sen 1500-luvulla, aluetta hallitsivat alkuperäiset uralilaiset heimot ja peräkkäiset valtakunnat, kuten Volgan Bulgaria, kasaarit, Kultainen orda ja Kazanin kaanikunta. Pietari Suuren kuoltua 1700-luvun alussa alueella oli noin miljoona ihmistä, joista noin puolet oli tataareja, tšuvasseja ja baškiireja.
Vitsebskin rautatieasema

| Vitsebskin rautatieasema   Віцебскі вакзал, Вокзал Витебск |
| --- | --- |
 Vitsebskin asemarakennus laiturilta nähtynä
Perustiedot
Sijainti:  55°11′42.5″N, 030°11′08.7″E
Osoite:  ven.  ул. Космонавтов, 10а, г. Витебск, 210000 Витебская обл. ,  Ul. kosmonavtov 10a), Vitsebsk, 210000 Vitsebskin alue, Valko-Venäjä. 
Kunta:  Vitsebsk
Valtio:  Valko-Venäjä
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Valko-Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  useita, mm. Minskiin, Pihkovaan, Pietariin, Gomeliin, Smolenskiin ja Moskovaan,
Tavaraliikenne:  runsas rahtiliikenne kaupungin kautta
Pysäköinti:  aseman edustalla (itäpuolella)
Asemarakennus
Lipunmyynti:  kyllä
 Vitebskin rautatieasema kadulta katsottuna
Vitsebskin rautatieasema (valkoven. Вакзал Віцебск) eli Vitebskin rautatieasema (ven. Вокзал Витебск) on tärkeä kauttakulku- ja risteysasema etenkin rahtiliikenteelle Valko-Venäjän pohjoisosissa, Vitsebskin alueen Vitsebskin (Vitebsk) kaupungissa.
Vitebskin asema on  Valko-Venäjän rautateiden koillinen risteysasema. Raiteet jatkavat neljään suuntaan: 1) länteen  Polatskiin ja edelleen Latvian Daugavpilsiin, Riikaan ja muihin Itämeren satamiin; 2) pohjoisessa Venäjän Neveliin, josta edelleen mm. Pihkovaan ja Pietariin; 3) idässä  Smolenskiin ja Moskovaan; etelässä Oršaan, Mahiljouhun, Žlobiniin ja Homeliin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vitebskin rautatieasemasta (englanniksi)
Valko-Venäjän rataverkon kartta (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (karttavalikon kautta) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Alexandre Volinine

Alexandre Volinine vuonna 1915.
Alexandr(e) Volinine (ven. Александр Емельянович Волинин, Aleksandr Jemeljanovitš Volinin; 16. syyskuuta 1882 Moskova, Venäjä – 3. heinäkuuta 1955) oli venäläinen balettitanssija ja balettipedagogi. Häntä on pidetty yhtenä aikakautensa parhaista baletinopettajista. Tanssijan uran päätyttyä hän piti vuodesta 1925 Pariisissa omaa balettikouluaan, jossa on opiskellut suomalaisiakin. Volinine oli Sergei Djagilevin Ballets russes -balettiseurueen jäsen ja tanssi Anna Pavlovan seurueessa sen maailmankiertueilla.
Vodlajoki

| Vodlajoki |
| --- | --- |
 Vodlajoen rantaa.
Alkulähde:  Vodlajärvi (62.411°N, 37.099°E)
Laskupaikka:  Ääninen (61.80°N, 35.96°E)
Maat:  Venäjä
Pituus:  149 km
Alkulähteen korkeus:  136 m
Virtaama:  130 m³/s
Valuma-alue:  13 700 km²
Vodlajoki (ven. Во́дла, Vodla) on 149 kilometriä pitkä Äänisen itärannalle laskeva joki Puudožin piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Joen valuma-alue kattaa 13 700 neliökilometriä. Vodlajoen leveys vaihtelee 250 ja 425 metrin välillä.
Vodlajoki alkaa Vodlajärven koillisrannalta, josta se virtaa aluksi kohti itää ja kääntyy sitten etelään. Tästä joen alkuosasta käytetään myös nimeä Suhaja Vodla. Aivan Karjalan tasavallan itärajalla Vodlajokeen yhtyy lännestä Vama-joki ja pohjoisesta Arkangelin alueelta Nietomajoki. Vama sai alkunsa alun perin pienestä järvestä Vodlajärven itäpuolelta, mutta nykyisin se on yhdistetty myös Vodlajärveen. Jonkin matkaa Vodla-nimisen kylän jälkeen Vodlajoki kääntyy lounaaseen. Kubovon kylän luona jokeen laskee idästä Kolodojoki. Krivtsyn kylän luona joki kääntyy länteen ja laskee lopulta Šallan luona Ääniseen.
Joen alajuoksun varrella sijaitsee Puudožin kaupunki. Alajuoksusta soveltuu laivaliikenteelle noin 25 kilometriä. Muun osan liikennöinnin estävät kosket, joita on kaikkiaan 38.
Aiheesta muualla

Brockhaus-Efron. Pietari, 1890-1907. Tietosanakirjan Vodla-artikkelin nettiversio (venäjäksi) (academic.ru)
Visulahti (kaupunginosa)

| Visulahti |
| --- | --- |
Kaupunki:  Mikkeli
Koordinaatit:  61.7035°N, 27.3542°E
Kaupunginosa nro:  28
Visulahti on Mikkelin 28. kaupunginosa valtatie 5:n (Kuopiontie) varressa. Se sijaitsee noin viisi kilometriä keskustasta itään päin.  Kaupunginosassa sijaitsee muun muassa Sairilan koulu, Sairilan koulukoti, Tertin kartano ja Visulahden matkailukeskus vesihuvipuistoineen ja leirintäalueineen. Kaupunginosan nimi viittaa Saimaan Ukonvetenä tunnetun osan pohjoisreunassa sijaitsevaan lahden nimeen.
Kaupunginosan alueella sijaitsee useita pieniä järviä tai lampia. Esimerkiksi Kuopiontien pohjoispuolella ja Tertin kartanon lounaispuolella sijaitsee runsaan seitsemän hehtaarin laajuinen Säkälampi.
Historia

Paikka on vanhalta nimeltään Visulahden pitäjä.selvennä Matkailukeskuksen vieressä on ristiretkien aikainen kalmisto. Purolaaksontien risteyksessä on pari helposti löydettävissä olevaa kuppikiveä. Haudat ja esinemuodot ovat samanlaisia kuin lähellä olevassa Tuukkalan kalmistossa.
Alueella järjestettiin Jurassic Rock -festivaali vuosina 2007–2013.
Aiheesta muualla

Sairilan kuninkaankartano (Arkistoitu – Internet Archive)
Tertin kartano
Mikkelin kaupunginosat
Savilahti
Maunuksela
Kalevankangas
Kaukola
Nuijamies
Kirjala
Emola
Rokkala
Lähemäki
Tuppurala
Urpola
Kattilansilta
Pitkäjärvi
Lehmuskylä
Pursiala
Kenkäveronniemi
Tupala
Riutta
Peitsari
Tusku
Siekkilä
Karkialampi
Oravinmäki
Tuukkala
Launiala
Laajalampi
Visulahti
Annila
Karila
Rantakylä
Vehkasilta
Tikkala
Otava
Anttola
Haukivuori
Ristiina
Suomenniemi
Metsä-Sairila
Vera Volkova

Vera Volkova (1912–1975) oli venäläinen balettitanssija ja balettipedagogi. Hän muutti pois Venäjältä 1930-luvulla ja perusti vuonna 1943 Lontooseen balettikoulun, jossa opiskeli esimerkiksi Margot Fonteyn. Vuodesta 1952 hän oli Kööpenhaminan Tanskan kuninkaallisessa teatterissa.
Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan

Puna-armeijan hyökkäys Georgiaan (georg. რუსეთ-საქართველოს ომი, Ts'iteli armiis šemotš'ra Sakartveloši), myös Neuvosto-Venäjän–Georgian sota (georg. საბჭოებისა და საქართველოს ომი, Sabtš'oebisa da Sakartvelos omi, ven. Советско-грузинская война, Sovjetsko-gruzinskaja voina) oli neuvosto-Venäjän puna-armeijan Georgian demokraattista tasavaltaa vastaan kohdistama sotilaallinen hyökkäys, joka käytiin 15. helmikuuta – 17. maaliskuuta 1921. Hyökkäyksen tarkoituksena oli kaataa Georgian sosiaalidemokraattisen puolueen menševikkihallitus ja tuoda maahan bolševikkihallinto. Konflikti johtui Neuvosto-Venäjän laajentumispolitiikasta, jonka tavoitteena oli saada takaisin hallintaan ensimmäisen maailmansodan tapahtumiin saakka Venäjän keisarikuntaan kuuluneet alueet, sekä Venäjälle siirtyneiden georgialaisten bolševikkien vallankumouspyrkimyksistä. Bolševikeilla ei Georgiassa ollut tarpeeksi tukea, että he olisivat voineet nousta valtaan ilman ulkomaiden apua.
Venäjä oli tunnustanut Georgian itsenäisyyden 7. toukokuuta vuonna 1920 solmitussa Moskovan sopimuksessa, eikä Georgian valloittamisesta oltu Moskovassa yksimielisiä. Hyökkäyksen pääsuunnittelijat olivat kaksi vaikutusvaltaista georgialaissyntyistä neuvostovirkamiestä, Josif Stalin ja Grigori Ordžonikidze, jotka saivat luvan hyökätä Georgiaan neuvostojohtaja Vladimir Leniniltä 14. helmikuuta 1921, maan "talonpoikien ja työläisten kapinan" tukemisen verukkeella. Neuvostojoukot valtasivat Georgian pääkaupungin Tbilisin raskaiden taisteluiden jälkeen ja julistivat Georgian SNT:n syntyneeksi 25. helmikuuta 1921. Maan loppuosa saatiin vallatuksi kolmen viikon sisällä, mutta neuvostovalta Georgiassa vakiintui vasta syyskuussa vuonna 1924. Turkin miehitys Georgian luoteisosassa lähes samanaikaisesti (helmi–maaliskuussa 1921) uhkasi kehittää kriisin Moskovan ja Ankaran välille, ja se johti merkittäviin alueluovutuksiin Neuvosto-Venäjältä Turkille Karsin sopimuksessa.
Tausta

Georgia onnistui irrottautumaan Venäjästä vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen kaoottisten jälkiseurausten aikana. Kun maa oli epäonnistuneesti yrittänyt muodostaa Armenian ja Azerbaidžanin kanssa federatiivisen tasavallan, Georgian johtajat julistivat maan itsenäiseksi 26. toukokuuta vuonna 1918 nimellä Georgian demokraattinen tasavalta. Vaikka Georgia kärsikin sisäisistä ongelmista ja satunnaisista konflikteista naapuriensa kanssa, se onnistui säilyttämään itsenäisyytensä ja sai uudet rajansa suhteellisen hyvään hallintaan Venäjän sisällissodan aikana.
Vaikka Georgian sosiaalidemokraattisella hallituksella olikin suhteellisen korkea kannatus ja se sai aikaan joitakin onnistuneita uudistuksia, se ei kyennyt luomaan maahan vakaata taloutta tai rakentamaan vahvaa ja kurinalaista armeijaa, joka olisi kyennyt vastustamaan helposti ennustettavissa olevaa bolševikkiuhkaa. Maassa oli merkittävä määrä Venäjän keisarillisessa armeijassa palvelleita päteviä upseereja, mutta armeija jäi aliravituksi ja huonosti varustetuksi. Rinnakkainen puolustusjärjestelmä, Georgian kansankaarti, värvättiin menševikkipuolueen jäsenten keskuudesta. Se oli sen vuoksi armeijoista kunnioitetumpi ja kurinalaisempi, mutta politisoitunut ja puoluevirkailijoiden hallitsema.
Hyökkäys

Neuvosto-venäläisten käyttämä taktiikka Georgian valloittamiseksi oli samankaltainen kuin vuonna 1920 Armeniassa ja Azerbaidžanissa käytetty: lähetetään maahan puna-armeija rohkaisten samalla paikallisia bolševikkeja levottomuuksiin. Tämän strategian käyttäminen oli Georgiassa kuitenkin vaikeaa, sillä kommunistinen puolue oli siellä eristäytynyt poliittinen voima, jolla ei ollut yleistä tukea.
Yöllä helmikuun 11. ja 12. päivän välillä vuonna 1921, Ordžonikidzen aloitteesta, bolševikit hyökkäsivät georgialaisia sotilastukikohtia vastaan armenialaisenemmistöisessä Lorrin maakunnassa ja läheisessä Šulaverin kylässä lähellä Armenian ja Azerbaidžanin rajoja. Armeniassa olleet puna-armeijan yksiköt saapuivat nopeasti apuun, tosin ilman Moskovan muodollista suostumusta. Kun Georgian hallitus protestoi välikohtauksia Tbilisin neuvostolähettiläälle Aron Šeinmanille, tämä kielsi Venäjän kaiken osallisuuden ja väitti kaikkien mahdollisten meneillään olleiden häiriöiden johtuvan armenialaisten kommunistien spontaanista kapinasta. Samaan aikaan bolševikit olivat jo luoneet Šulaveriin Georgian vallankumouskomitean (Revkom), elimen, joka saisi pian kilpailevan hallituksen ominaisuudet. Georgialaisen bolševikin Pilipe Makharadzen johtama Revkom pyysi muodollisesti avunantoa Moskovalta.
Välikohtauksia syntyi myös Dušetin kaupungissa ja osseettien keskuudessa Koillis-Georgiassa. Osseetit eivät pitäneet Georgian hallituksesta, sillä se ei suostunut antamaan heille autonomiaa. Georgialaiset joukot onnistuivat hillitsemään liikehdintää joillakin alueilla, mutta Neuvosto-Venäjän hyökkäyksen valmistelut olivat jo pitkällä. Kun Georgian armeija siirtyi Lorriin murskaamaan kapinaa, Lenin lopulta myöntyi Stalinin ja Ordžonikidzen toistuviin pyyntöihin sallia puna-armeijan hyökätä Georgiaan. Lopullisen päätöksen teki 14. helmikuuta Neuvosto-Venäjän kommunistisen puolueen keskuskomitea:
»Keskuskomitea on taipuvainen sallimaan 11. armeijan antaa aktiivista tukea kansannousulle Georgiassa ja miehittää Tbilisin, edellyttäen että kansainvälisiä normeja noudatetaan, ja ehdolla, että kaikki yhdennentoista armeijan sotilaallisen vallankumousneuvoston jäsenet, kaiken tiedon perusteellisen tarkastelun jälkeen, ovat yksimielisiä menestyksestä. Varoitamme, että meidän täytyy toimia ilman leipää kuljetuksen tarpeen vuoksi, emmekä siis voi antaa teille yhtäkään veturia tai rautatietä. Me emme voi kuljettaa Kaukasukselta muuta kuin viljaa ja öljyä. Tarvitsemme välittömän vastauksen suoraa linjaa pitkin, kaikkien yhdennentoista armeijan sotilaallisen vallankumousneuvoston jäsenten allekirjoittamana.»
Päätös kannattaa hyökkäystä ei kuitenkaan ollut yksimielinen. Sitä vastusti Karl Radek ja se pidettiin salassa Trotskilta, joka oli tuohon aikaan Uralin alueella. Trotski oli niin suuttunut keskuskomitean päätöksestä ja Ordžonikidzen roolista sen toteuttamisessa, että palatessaan Moskovaan hän vaati, tosin turhaan, erityisen asiaa tutkivan puoluekomission perustamista. Myöhemmin Trotski kuitenkin sopeutui tapahtuneeseen ja jopa puolusti hyökkäystä erityisessä lehtisessä.
Hyökkäys > Taistelu Tbilisistä

Helmikuun 16. päivän aamuna 11. armeijan pääjoukot ylittivät Georgian rajan Anatoli Gekkerin komennuksessa ja aloittivat Tiflisin operaation, jonka tarkoituksena oli Georgian pääkaupungin valtaus. Khrami-joen taistelussa kenraali Stepan Akhmetelin johtamat Georgian rajajoukot nujertuivat ylivoiman alle ja kärsivät tappion. Länteen vetäytynyt georgialainen komentaja kenraali Tsulukidze räjäytti rautatiesiltoja ja tuhosi teitä yrittäessään hidastaa vihollisen etenemistä. Samaan aikaan puna-armeijan yksiköt marssivat Georgiaan pohjoisesta Darialin ja Mamisonin solien kautta ja Mustanmeren rannikkoa pitkin Suhumia kohti. Tapahtumien aikana ulkoasioiden neuvostokomissaari antoi sarjan lausuntoja, joissa kiellettiin kaikki tieto Georgian ja puna-armeijan välisistä sotatoimista ja vakuutettiin tahtoa sovitella kaikissa Georgian sisällä syntyneissä kiistoissa.
Helmikuun 17. päivään mennessä  ilmavoimien tukemat puna-armeijan jalka- ja ratsuväet olivat lähestyneet vain 15 kilometrin päähän lounaaseen Georgian pääkaupungista. Georgian armeija taisteli itsepäisesti Tbilisin lähistöllä viikon ajan ennen murtumistaan puna-armeijan ylivoimalle. Kodžorin ja Tabakhmelan strategiset kukkulat siirtyivät osapuolelta toiselle helmikuun 18. ja 20. päivän välillä, kun georgialaiset joukot kenraali Giorgi Mazniašvilin komennuksessa torjuivat puna-armeijan yksiköt, jotka kärsivät raskaita tappioita ja ryhmittyivät uudelleen yrittäessään tiukentaa otettaan Tbilisistä. 23. helmikuuta mennessä rautatiesillat oli korjattu, ja neuvostotankit ja panssarijunat liittyivät puna-armeijan pääjoukkoihin uudessa hyökkäyksessä. Panssarijunien tulittaessa tankit ja jalkaväki tunkeutuivat georgialaisten asemien läpi Kodžorin kukkuloilla. 24. helmikuuta Georgian armeijan komentaja Giorgi Kvinitadze oli kestämättömässä tilanteessa, joten hän käski joukkonsa vetäytymään estääkseen niiden joutumisen mottiin ja pelastaakseen kaupungin tuhoutumiselta. Georgian hallitus ja parlamentti lähtivät pakoon Kutaisiin Länsi-Georgiaan.
25. helmikuuta voitokas puna-armeija saapui Tbilisiin, ja bolševikkisotilaat aloittivat laajamittaisen ryöstelyn. Mamia Orakhelašvilin ja Šalva Eliavan johtama Revkom siirtyi kaupunkiin ja julisti menševikkihallituksen kaadetuksi, Georgian kansallisen armeijan ja kansankaartin hajotetuiksi ja Georgian sosialistisen neuvostotasavallan perustetuksi. Samana päivänä Moskovassa Lenin sai onnittelut komissaareiltaan: "Punainen lippu liehuu Tbilisin yllä. Kauan eläköön Neuvosto-Georgia!"
Hyökkäys > Kutaisin operaatio

Georgialaiset komentajat suunnittelivat keskittävänsä joukkonsa Mtskhetan kaupunkiin Tbilisin luoteispuolella ja jatkavansa taistelua uusilla puolustuslinjoilla. Tbilisin menetys kuitenkin lannisti pahasti georgialaiset joukot, joiden täytyi lopulta hylätä asemansa Mtskhetassa. Armeija hajosi vähitellen vetäytyessään länteen, ja vastarinta lähestyviä venäläisjoukkoja kohtaan oli suureksi osaksi järjestäytymätöntä, mutta ajoittain rajua. Neuvostojoukoilta kesti toiset kaksi viikkoa saada haltuunsa Itä-Georgian muut merkittävät kaupungit.
Menševikit elättelivät toivoa Mustallamerellä Georgian rannikon edustalla purjehtineen ranskalaisen laivastoeskaaderin antamasta tuesta. 28. helmikuuta ranskalaiset jopa avasivat tulen 9. puna-armeijan rannikolla toiminutta V. Tšerniševin komentamaa 31. kivääridivisioonaa kohti, mutteivät tehneet maihinnousua. Georgialaiset onnistuivat kuitenkin saamaan takaisin haltuunsa Gagran rannikkokaupungin. Heidän menestyksensä jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi, ja neuvostojoukot liittyivät abhaasien talonpoikasissijoukkoihin (Kyaraz), valtasivat Gagran 1. maaliskuuta, Uuden Athoksen 3. maaliskuuta ja Suhumin 4. maaliskuuta. Joukot etenivät länteen ja miehittivät Zugdidin 9. maaliskuuta ja Potin 14. maaliskuuta.
Georgialaisten puolustusyritykset Kutaisin lähellä lannistuivat edelleen, kun puna-armeijan joukko-osasto hyökkäsi yllättäen Pohjois-Kaukasukselta edeten lähes läpäisemättömän Mamisonin solan kautta syvässä lumessa ja alas Rionin laaksoon. Suramissa 5. maaliskuuta 1921 käydyn verisen yhteenoton jälkeen myös 11. puna-armeija ylitti Likhin vuorijonon maan länsiosaan. Neuvostojoukot saapuivat 10. maaliskuuta Kutaisiin, jonka Georgian johto, armeija ja kansankaarti olivat hylänneet paeten Mustanmeren satamakaupunkiin Batumiin Lounais-Georgiassa. Osa georgialaisista joukoista vetäytyi vuorille ja jatkoi taistelua.
Hyökkäyksen jälkeen

Huolimatta siitä, että Georgian hallitus lähti maanpakoon eikä kansallinen armeija enää ollut liikekannalla, sissivastarinta Georgiassa jatkui joillakin maaseutualueilla ja vuoristossa. Hyökkäys Georgiaan aiheutti vakavia kiistoja bolševikkien sisälle. Vastaperustettu kommunistihallitus tarjosi aluksi yllättävän myötämieliset yhteistyöehdot maahan jääneille vastustajilleen. Lenin suosi myös myönnytyspolitiikkaa Georgiassa, jossa bolševikkikapina ei nauttinut väitettyä kansansuosiota ja jonka väestö olikin erittäin bolševikkivastaista. Vuonna 1922 georgialaisten katkeruus pakkoliitoksesta Neuvostoliittoon heijastui epäsuorasti siihen, että Neuvosto-Georgian viranomaiset vastustivat Feliks Dzeržinskin, Stalinin ja Ordžonikidzen edistämää, Moskovan keskusvaltaa vahvistanutta politiikkaa. Ongelmasta, joka tunnetaan modernissa historiankirjoituksessa nimellä "Georgian juttu" (ven. Грузинское дело, Gruzinskoje delo), tuli yksi tärkeimmistä kiistakysymyksistä Stalinin ja Trotskin välille Lenin hallinnon viimeisinä vuosina. Kysymys heijastui Leninin poliittiseen testamenttiin.
Georgiassa älymystön vastustus bolševikkihallitusta kohtaan ja ajoittainen sissisodankäynti kehittyivät suureksi kapinaksi elokuussa 1924. Sen epäonnistuminen ja sitä seuranneet laajamittaiset sortotoimenpiteet, jotka nouseva Neuvostoliiton turvallisuusupseeri Lavrenti Berija masinoi, laskivat rajusti Georgian yhteiskunnan moraalia ja eliminoivat sen vahvimmin itsenäisyyttä kannattaneen osan. Viikon sisällä, elokuun 29. ja syyskuun 5. päivän välillä vuonna 1942, teloitettiin yhteensä 12 578 ihmistä – pääosin Georgian aatelia ja älymystöä – ja yli 20 000 karkotettiin Siperiaan. Georgiassa neuvostohallinto kyseenalaistettiin merkittävästi vasta 1970-luvun lopulla neuvostovastaisten liikkeiden aallon nousun myötä.