stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Euroopan varpuslinnut – sukupuolen ja iän määritys

| Euroopan varpuslinnut – sukupuolen ja iän määritys> Identification Guide to Passerines |
| --- | --- |
 Vuoden 1997 suomenkielisen laitoksen etukansi
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Lars Svensson
Kuvittaja:  Lars Svensson
Kieli:  englanti
Genre:  lintukirja
Julkaistu:  1970, 1975, 1984, 1992
Suomennos
Suomentaja:  Hannu Jännes & Pekka J. Nikander
Kustantaja:  SLY:n Lintutieto Oy
Julkaistu:  1997
Sivumäärä:  396
ISBN:  ISBN 951-95560-8-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Euroopan varpuslinnut – sukupuolen ja iän määritys (engl. Identification Guide to Passerines) on ruotsalaisen ornitologi Lars Svenssonin kirjoittama kirja varpuslintujen määrittämisestä. Kirja esittelee kaikki Euroopassa säännöllisesti tavattavat varpuslinnut sekä joitain satunnaisvieraita. Kirja on ensisijaisesti tarkoitettu lentokykyisiä lintuja rengastaville. Teoksessa esitellään mittoja, siipikaavioita, pukutuntomerkkejä ja muuta tietoa. Kirjan avulla pystyy määrittämään lintujen iän, sukupuolen, lajin ja alalajeja. Kirjasta on ilmestynyt alkuperäiskielellä englannilla neljä laitosta: 1970, 1975, 1984 ja 1992. Suomeksi on ilmestynyt kaksi laitosta 1975 ja 1997.
Kirjan neljännessä, korjatussa ja laajennetussa painoksessa esitellään 259 lajia perusteltuine alalajeineen. Kirjan edeltäjä on vuonna 1964 ilmestynyt ruotsinkielinen Svenssonin kirjoittama bestämningsguide för vissa tättingar.
Suomalainen laitos

Kirjan ensimmäinen suomenkielinen laitos ilmestyi vuonna 1975 Esa Lehikoisen toimittamana. Toisen kerran kirja suomennettiin ja toimitettiin vuonna 1997 sen viimeisimmästä, vuonna 1992 ilmestyneestä neljännestä uudistetusta ja laajennetusta laitoksesta. Svensson kuitenkin toimitti runsaasti korjauksia ja täydennyksiä, paranneltuja ja uusia kuvia sekä kirjallisuusviitteitä suomenkielistä laitosta varten, joten uusinta laitosta voidaankin pitää viidentenä laitoksena. Tuolloin kirjan suomensivat ja toimittavat Hannu Jännes ja Pekka J. Nikander. Kummallakin kerralla kustantajana oli SLY:n Lintutieto Oy.
Eurooppalainen liberalismi

| Eurooppalainen liberalismi: Etiikka, talous, politiikka |
| --- | --- |

Kirjailija:  Kari Saastamoinen
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Atena
Julkaistu:  1998
ISBN:  951-796-141-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Eurooppalainen liberalismi: Etiikka, talous, politiikka on Kari Saastamoisen kirja, jossa Saastamoinen käsittelee eräiden liberaalien näkemyksiä. Luvun tai puoliluvun saaneet liberaalit ovat Adam Smith, Benjamin Constant, Alexis de Tocqueville, Immanuel Kant, Wilhelm von Humboldt, John Stuart Mill ja Friedrich von Hayek. Näiden lisäksi oman lukunsa saavat kollektivisti, sosiaaliliberaali L. T. Hobhouse ja markkinaliberalismin kriitikko John Gray.
Aiheesta muualla

Eurooppalaisen liberalismin puolustus Tieteessä tapahtuu.  1999. Arkistoitu 17.5.2014. Viitattu 11.3.2010.
Etelänapa

Etelämanner ja sen navat:

1. Etelänapa

2. Magneettinen etelänapa (2007)

3. Geomagneettinen etelänapa (2005)

4. Eteläinen luoksepääsemättömyyden napa
Maantieteellinen etelänapa on merkitty kuvassa oikealla näkyvällä teräspylväällä.
Etelänapa on maapallon akselin eteläpää ja siis planeetan eteläisin paikka. Se sijaitsee Etelämantereen jäätasangolla paksun jääkerroksen päällä 2 835 metriä merenpinnan yläpuolella.
Etelänavalla on aina pakkasta ja keskilämpötila on −49,4 celsiusastetta. Eliöstöä ei paikalle rakennetun Amundsen–Scott-tutkimusaseman ulkopuolella juurikaan ole. Ensimmäinen ihminen etelänavalla oli norjalainen Roald Amundsen retkikuntineen joulukuussa 1911.
Olosuhteet

Etelänapa sijaitsee Etelämantereella lumen peittämällä jäätasangolla 2 835 metrin korkeudessa. Kylmyys ja äärimmäinen leveysaste aiheuttavat sen, että ilmanpaine vastaa 3 230 metrin korkeutta, minkä vuoksi paikalla voi joutua kärsimään vuoristotaudista.
Aurinko kiertää etelänavalla kesäaikana horisonttia, eikä koskaan laske. Korkeimmillaan se on kesäpäivänseisauksen aikana joulukuussa 23 asteen korkeudessa. Maaliskuussa näkyy viikkokausia kestävä auringonlasku. Maaliskuun 22. päivän jälkeen on aluksi hämärää kuuden tai seitsemän viikon ajan, ja talvella Aurinkoa ei pitkän kaamoksen aikana näy lainkaan. Aurinko nousee seitsemän viikon sarastuksen jälkeen 22. syyskuuta. Myös Kuu kiertää horisonttia, ja se on näkyvissä puolet yhden kuunkierron ajasta.
Elämä

Etelänavalla ei ole ihmisen lisäksi muuta elämää kuin ilmeisesti muualta tuulen mukana tulleita leviä ja bakteereita. Kihuja lentää joskus yli. Ihmisen mukana paikalla on käynyt myös huskykoiria, koe-eläiminä käytettyjä hamstereita sekä erilaisia ötököitä.
Ilmasto

Etelänavan lämpötila vaihtelee −82 ja −14 celsiusasteen välillä. Keskilämpötila on −49,4 astetta. Tuulen keskimääräinen nopeus on 20 kilometriä tunnissa, siis paljon vähemmän kuin hyvin tuulisella Etelämantereen rannikolla. Ilmankosteus on vain 3 prosenttia, mikä tekee paikasta maailman kuivimman aavikon. Lumisateet ovat hyvin harvinaisia, ja ilmassa leijuva lumi on yleensä tuulen nostattamaa vanhaa lunta. Taivaalta putoilee joskus jääkristalleja. Uutta lunta kerääntyy vuosittain keskimäärin 27,4 senttimetriä.
Korkein etelänavalla mitattu lämpötila on −12,3 celsiusastetta (25.12.2011) ja matalin −82,8 celsiusastetta (23.6.1982). Kovin tuuli 93,2 kilometriä tunnissa mitattiin 27.9.2011.
Ilmasto > Kuukausien keskilämpötilat ja sademäärät

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Tammi | Helmi | Maalis | Huhti | Touko | Kesä | Heinä | Elo | Syys | Loka | Marras | Joulu | Vuosi |
| Keskimääräinen ylin (°C) | −25 | −37 | −50 | −52 | −53 | −53 | −55 | −55 | −55 | −47 | −36 | −26 | −45 |
| Keskimääräinen alin (°C) | −28 | −42 | −56 | −60 | −61 | −61 | −63 | −62 | −62 | −53 | −39 | −28 | −51 |
| Sademäärä (mm) | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | — | 2 |
Kohteet

Etelänavalla sijaitsee Amundsen–Scottin tutkimusasema, jonka Yhdysvallat perusti vuonna 1956. Asema on ympärivuotisesti asuttu. Kesäisin siellä on parhaimmillaan yli 200 henkilöä, ja talven läpi siellä asuu pysyvästi noin 50 henkilöä.
Tarkasti maantieteellisen etelänavan kohdalla on neljä metriä korkea teräspylväs. Sen päässä on vuosittain vaihdettava koriste, jonka suunnittelee tutkimusaseman kulloinenkin miehistö. Koska jää liikkuu vuosittain kymmenisen metriä länteen 43. pituuspiirin suuntaisesti kohti Brasiliaa, myös pylvästä siirrellään vastaamaan navan todellista sijaintia. Pylvään siirto ja uuden nupin asentaminen tapahtuu 1. tammikuuta joka vuosi. Samalla perinteen mukaisesti jotkut tutkijat juoksevat merkin ympäri alasti.
Tutkimusaseman edustalla sijaitsee pysyvästi seremoniallisen etelänavan pylväs, jonka ympärillä ovat Antarktisen sopimuksen allekirjoittaneen 12 maan liput.
Muita seudun kohteita ovat tuntemattomassa paikassa arviolta jo kahden kilometrin päähän etelänavalta ajautunut, syvällä lumen alla sijaitseva Roald Amundsenin teltta, sekä ensimmäisen Argentiinan retkikunnan vuonna 1965 jättämä lipputanko, joka on puolen kilometrin päässä asemalta.
Historia

Ensimmäisenä etelänavalla käynyt ihminen oli norjalainen Roald Amundsen, joka pääsi paikalle 14. joulukuuta 1911. Amundsenin viisimiehinen retkikunta pysytteli navalla kolme vuorokautta ja havainnoi säätä. Amundsen nimesi napatasangon Kuningas Haakon VII:n maaksi. Hänen leirinsä on nykyisin ilmeisesti 12 metrin syvyydessä lumen alla. Paluumatka rannikolle oli vaivaton. Kuukausi Amundsenin jälkeen navalle saapunut Robert Falcon Scottin retkikunta kuoli paluumatkalla.
Yhdysvaltalainen Richard E. Byrd ilmoitti vuonna 1929 lentäneensä etelänavan yli nelimiehisellä koneella 29. marraskuuta.
Yhdysvaltain laivaston lentokone nimeltä Que Sera Sera laskeutui etelänavalle 31. lokakuuta 1956 ensimmäisenä lentokoneena. Miehistön tarkoituksena oli tutkia seutua pysyvän tutkimusaseman perustamiseksi. Tutkimusasemaa alettiin rakentaa seuraavassa kuussa, ja etelänavan ensimmäinen tutkimusasema valmistui helmikuussa 1957. Asemassa vietti seuraavan talven ryhmä tutkijoita. He tutkivat navan säätä, ilmakehää ja seismologiaa sekä mittasivat kaikkien aikojen kylmimmän lämpötilan Maan pinnalla, −74,5 astetta.
Ensimmäiset turistit etelänavan yli lensivät vuonna 1968. Kaksikymmentä vuotta myöhemmin navalle laskeutui ensimmäinen turistilento, joka toi paikalle 15 maksavaa vierasta.
Ensimmäinen suomalainen etelänavalla oli amerikansuomalainen Antero Havola tammikuussa 1961. Hän johti yhdysvaltalaista traktoreilla kulkenutta retkikuntaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Etelänapa Wikimedia Commonsissa
Etelämantereen tutkimusasemien keskilämpötiloja. Etelänavalla sijaitsevan Amundsen–Scottin tutkimusasemalla (kuvassa punaisella) lämpötila pysyy aina 10 pakkasasteen alapuolella ja saattaa pudota alle −76 asteeseen.
Amundsen–Scottin tutkimusasema sijaitsee lähellä etelänapaa.
Amundsen–Scottin tutkimusaseman edustalle on pystytetty seremoniallinen etelänapa, jonka sijainti ei muutu vuosittain. Seremoniallisella etelänavalla liehuvat Antarktiksen sopimuksen 12 alkuperäisen allekirjoittajamaan liput.
Eurooppalaiset seikkailuni

| Eurooppalaiset seikkailuni |
| --- | --- |

Kirjailija:  Pertti Lindfors
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  sidottu
ISBN:  978-951-31-3643-7

Edeltävä:  Seikkailuni tieteen, viinan, naisten ja politiikan parissa
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Eurooppalaiset seikkailuni on Pertti Lindforsin vuonna 2007 julkaistu muistelmien toinen osa. Teoksen on käsikirjoituksesta toimittanut Veli-Pekka Leppänen.
Aiheesta muualla

Pekka Tarkka: Filosofian riitapukari palvoi seireenejä. Helsingin Sanomat 22.2.2007.
Mikko Kosunen: Eurooppalaiset seikkailuni. Työväentutkimus 2007.
Juhana Lepoluoto: Eurooppalaiset seikkailuni[vanhentunut linkki]. Savon Sanomat 7.4.2007.
Eugenius III

| Eugenius III |
| --- | --- |
 Paavi Eugenius III
Henkilötiedot
Koko nimi:  Bernardo de Pisa
Syntynyt: Pisa
Kuollut: 8. heinäkuuta 1153 Tivoli
Paavi
Paavius alkoi:  15. helmikuuta 1145
Paavius päättyi:  8. heinäkuuta 1153
Edeltäjä:  Lucius II
Seuraaja:  Anastasius IV
Eugenius III (k. 8. heinäkuuta 1153), paavi autuas, oli paavina 15. helmikuuta 1145 – 8. heinäkuuta 1153. Hän oli kotoisin Pisasta, ja hänen oikea nimensä oli Bernardo de Pisa.
Kafeleis

| Kafeleis> Καφελεῖς(?) |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Thessalia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Ainis, Thessalia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kafeleis (m.kreik. Καφελεῖς, Kafeleīs(?)) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Thessaliassa Kreikassa. Se sijaitsi Ainiin alueella, mutta sen tarkempaa sijaintia ei tunneta.
Myöskään Kafeleisin historiasta ei tiedetä mitään. Kaupunki tunnetaan vain yhdestä piirtokirjoituksesta vuodelta 337/336 eaa. Siinä kaupungin kansalaisesta käytetään etnonyymiä Kafeleus (Καφελεύς). Kaupungin nimi ei esiinny sellaisenaan antiikin lähteissä, vaan on johdettu etnonyymistä.
Eudemoksen etiikka

Eudemoksen etiikka (m.kreik. Ἠθικὰ Εὐδήμεια, Ēthika Eudēmeia; lat. Ethica Eudemia) on yksi Aristoteleen etiikan alan teoksista. Se keskittyy sellaiseen etiikkaan, joka perustuu onnellisuudesta nauttimiseen ihmisen lopullisena päämääränä. Teosta on muokannut Aristoteleen oppilas Eudemos, ja se on siksi nimetty hänen mukaansa.
Eudemoksen etiikan kirjat IV–VI muodostavat myös Nikomakhoksen etiikan kirjat V–VII.
Lainauksia

”Jokaisen, joka pystyy elämään oman järkensä valintojen mukaan, pitäisi laatia itselleen jokin hyvän elämän malli, johon hän kaikissa teoissaan tähtää, sillä jos sellainen puuttuu, hänen elämänsä ei voi olla järkevää eikä hyvää.” (Eudemoksen etiikka I:2)
Kirjallisuutta

Aristotle: Eudemian Ethics. Teoksessa Aristotle’s Works.  (Volume XX. Athenian Constitution. Eudemian Ethics. Virtues and Vices. Loeb Classical Library 285)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99315-2  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aristotle: Ethica Eudemia.  (Toimittanut R. R. Walzer & J. M. Mingay. Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press.  ISBN 9780198145752  Kreikankielinen alkuteksti.
Aiheesta muualla

Aristotle: Eudemian Ethics. Perseus. (englanniksi) (muinaiskreikaksi)
Kadmiumfluoridi

| Kadmiumfluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7790-79-6
PubChem CID:  24634 ja 10130045
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CdF2
Moolimassa:  150,41
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  1110 °C
Kiehumispiste:  1748 °C
Tiheys:  6,39 g/cm3
Liukoisuus veteen:  34,5 g/l (25 °C)
Kadmiumfluoridi (CdF2) on kadmium- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää erikoislasien ja loisteaineiden valmistamiseen sekä katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa kadmiumfluoridi on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on kuutiollinen. Kadmiumfluoridista tunnetaan kidevedettömän yhdisteen lisäksi kidevedellinen dihydraatti (CdF2·2H2O). Aine liukenee vain hieman veteen, mutta liukenee paremmin happoihin.
Kadmiumfluoridia valmistetaan kuumentamalla metallista kadmiumia ja fluoria tai vetyfluoridia. Sitä voidaan valmistaa myös kadmiumyhdisteiden, esimerkiksi kadmiumoksidin tai -karbonaatin ja vetyfluoridin välisellä reaktiolla.
Kadmiumfluoridia voidaan käyttää optisilta ominaisuuksiltaan erityisten lasien valmistukseen ja siitä valmistetaan myös loisteaineita. Yhdisteellä on myös käyttöä ydintekniikassa säätösauvoissa ja orgaanisen kemian synteeseissä katalyyttinä.
Eugen Savoijilainen

Eugen Savoijilainen
Eugen Savoijilainen, myös nimellä Savoijin prinssi Eugen (saks. Eugen von Savoyen, ransk. Eugène de Savoie, ital. Eugenio di Savoia) (18. lokakuuta 1663 Pariisi – 21. huhtikuuta 1736 Wien) oli ranskalainen marsalkka, joka palveli Itävallan armeijassa. Hän on keisarillisen armeijan historian merkittävimpiä komentajia.
Eugen Savoijilaisen kuuluisia sukulaisia olivat pikkuserkku Savoijin herttua Kaarle Emanuel II sekä serkut Baden-Badenin kreivi Ludvig Wilhelm ja Ranskan marsalkka Louis Joseph Vendôme.
Sotilasura

Lapsena tuleva marsalkka oli heikko ja sairaalloinen ja kaavaili itselleen kirkollista uraa. 19-vuotiaana hän kaikkien yllätykseksi ilmoitti pyrkivänsä sotilasuralle. Eugen jätti Ranskan hovin vuonna 1683 seuratakseen veljeään Louisia Itävallan armeijan palvelukseen. Aluksi hän sai ratsuväkirykmentin komentajuuden ja otti 1683 osaa Wienin taisteluun, Budan valtaukseen ja Belgradin piiritykseen.
Yhdeksänvuotisen sodan aikana Eugen oli ratsuväen kenraali Itävallan armeijassa Italiassa vuosina 1690–1693. Italian armeijan komentaja hänestä tuli vuonna 1694.
Vuosina 1697–1699 Eugen oli Unkarin armeijan komentaja ja voitti turkkilaiset Zentan taistelussa 1697 (turkkilaiset kärsivät 30 000 miehen tappiot Savoijin tappioiden ollessa 300), mikä johti Itävallalle suotuisaan Karlowitzin rauhaan vuonna 1699.
Espanjan perimyssodan sytyttyä Eugen toimi Pohjois-Italiassa operoivan armeijan komentajana vuosina 1701–1707. Hän oli menestyksekäs ja voitti maahan tunkeutuneet ranskalaiset Caprin (1701), Chiarin (1701) ja Luzzaran (1702) taisteluissa. Lisää menestystä tuli, kun hän voitti yhdessä John Churchill Marlboroughin kanssa ranskalaiset Blenheimin taistelussa 1704. Seuraavat kolme vuotta Eugen operoi taas Italiassa, jossa kärsi tappion serkulleen Vendômelle Cassanon taistelussa, mutta voitti ratkaisevamman Torinon taistelun 1706, jonka jälkeen Ranskan kuningas Ludvig XIV veti armeijansa pois Italiasta.
Eugen siirtyi taistelemaan Flanderiin, jossa hän yhdisti taas voimansa Marlboroughin kanssa. Yhdessä he voittivat Oudenaarden ja Malplaquetin taistelut. Marlboroughin ja Eugenin menestys päätti Espanjan perimyssodan vuonna 1714 Itävallalle edulliseen Rastattin rauhaan, jossa Itävalta sai Espanjalta nykyisen Belgian. Eugenista tehtiin uuden alueen, Itävallan Alankomaiden kuvernööri, mutta hän palasi Itävallan armeijan johtoon sodassa turkkilaisia vastaan (1716–1718), jossa voitti Peterwardeinin taistelun 1716 ja valtasi Belgradin 1717. Menestys johti Passarowitzin rauhaan, jossa Itävalta sai Pohjois-Serbian.
Eugenin viimeiseksi sodaksi jäi Puolan perimyssota vuosina 1733–1735.
Mesenaatti

Eugen Savoijilainen tuli elinaikanaan tunnetuksi sotilaallisten saavutustensa ohella taiteen keräilijänä ja tukijana.  Hänen keräilyintonsa ulottui maalauksiin, etsauksiin, painokuviin ja kirjoihin.  Keräilyn mahdollisti se, että hän oli aikansa varakkaimpia eurooppalaisia. Hänellä oli sekä palkka- että verotuloja sukunsa omistamilta mailta.
Oman aikansa ilmiöistä kiinnostuneena Eugen kävi paljon kirjeenvaihtoa aikansa kirjailijoiden, filosofien ja arkkitehtien kanssa.  Eugen Savoijilaisen tukemiin kirjailijoihin kuului ranskalainen Jean-Baptiste Rousseau joka asui hänen luonaan kuusi vuotta, oletettavasti kirjastonhoitajana työskennellen. Kun nuori Montesquieu vieraili Wienissä, lähetti Eugen Savoijilainen hänelle illaliskutsun, jonka filosofi otti vastaan.  Kotikaupunkiaan Wieniä hän kaunisti Belvederen linnalla ja puutarhalla.
Eugen Savoijilaisen kuolinpesästä löytyi 15 000 kirjaa ja 237 käsikirjoitusta. Eniten häntä kiinnostivat luonnontieteet ja maantiede. Kirjat ovat nykyään osa Itävallan valtion kokoelmia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eugen Savoijilainen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Alankomaat  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  IdRef 
Ylempi Belvedere, Wien.
Eurokommunismi

Eurokommunismi on 1970-luvulla Länsi-Euroopassa syntynyt poliittinen liike, joka pyrki kehittämään kommunismista länsimaiseen demokratiaan sopivan muodon. Eurokommunismilla tarkoitetaan myös ideologista uudistumista ja heterogenisoitumista, joihin länsimaiset kommunistiset puolueet pyrkivät erityisesti 1970-luvun lopulla.
Käsite

Eurokommunismin termi otettiin käyttöön 1970-luvun puolivälissä, jolloin se sai suurta julkisuutta kun Espanjan kommunistijohtaja Santiago Carrillo julkaisi teoksen Eurokommunismi ja Valtio (1977). Huomattavia eurokommunismin edustajia olivat Ranskan, Espanjan ja Italian kommunistipuolueita 1970-luvulla johtaneet Georges Marchais, Santiago Carrillo ja Enrico Berlinguer.
Historia

Eurokommunismi sai alkunsa Italian, Espanjan ja Ranskan kommunistisista puolueista, jotka halusivat laajentaa kannattajakuntaansa perinteisen tehdastyöväen ulkopuolelle. Puolueet hakivat hyväksyntää julkishallinnossa työskentelevästä keskiluokasta ja lähestyivät uusia sosiaalipoliittisia liikkeitä, kuten feminismiä ja seksuaalivähemmistöjen oikeuksien puolustajia. Uudet eurokommunistit kyseenalaistivat Neuvostoliiton toimintatapoja avoimemmin kuin ennen. Ensimmäisen kerran eurokommunismia terminä käytettiin vuonna 1975 kuvaamaan Enrico Berlinguerin johtaman Italian kommunistipuolueen uutta politiikkaa. Termin keksi eräs porvarillinen lehtimies. Berlinguer oli julistautunut parlamentaarisen demokratian länsimaisen muodon kannattajaksi.
Riippumattomien kommunististen puolueiden henki nousi kuitenkin jo ennen toista maailmansotaa sosialistisen politiikan rintamien lähestyessä toisiaan. Josip Broz Titon esimerkki Jugoslaviassa vuodesta 1948 lähtien, Josif Stalinin sortotoimet sekä Neuvostoliiton toimet Unkarin kansannousun ja Tšekkoslovakian miehityksen yhteydessä sai monet länsimaiset kommunistit ottamaan etäisyyttä Neuvostoliittoon ja siirtymään kohti itsenäistä politiikkaa. Eurokommunistit uskalsivat kyseenalaistaa esimerkiksi Neuvostoliiton toimintatapoja avoimemmin kuin neuvostomallin mukaiset marxilais-leninistiset puolueet. Esimerkiksi Suomessa SKDL ja SKP olivat ainoat puolueet, jotka tuomitsivat Prahan kevään tapahtumat vuonna 1968. Neuvostoliiton sijaan monet eurokommunistit saivat toiveita herättäviä esikuvia esimerkiksi Salvador Allenden Chilestä.lähde? Sen sijaan yhdysvaltalainen Gus Hall oli eri mieltä eikä kannattanut eurokommunismia vaan tuki vuosikymmenestä toiseen uskollisesti Neuvostoliiton kulloisiakin linjauksia.
Eurokommunistinen liike hylkäsi varhain ajatuksen maailmanvallankumouksesta. Jokaisen puolueen odotettiin perustavan politiikkansa oman maansa perinteisiin ja tarpeisiin. Eurokommunismin edistäminen pysähtyi samoihin aikoihin muun eurooppalaisen kommunismin lamaantuessa. Esimerkiksi Ranskassa aikanaan suosittu Ranskan kommunistinen puolue sai vielä sodan jälkeen lähes kolmanneksen äänistä, kokien kuitenkin myöhemmin vakavan romahtamisen. Italiassa kommunistinen puolue pysyi pitkään maan toiseksi suurimpana puolueena. Puolue sai sympatiaa erityisesti eurooppalaisten sosiaalidemokraattien ja työväenpuolueiden keskuudessa.
Vuoden 1989 vallankumousten jälkeen lähes kaikista Itä-Euroopan kommunistisista puolueista tuli henkisesti tai nimellisesti sosiaalidemokraattisia puolueita ja eurokommunismi sulautui muuuhun vasemistoon. Neuvostoliiton Mihail Gorbatšov kannusti 1980-luvun lopulla eri maiden kommunistipuolueita poikkeamaan omille teilleen (Sinatran oppi), ja vuoteen 1990 mennessä eurokommunismi oli tyhjä käsite.
Eukalyptoli

| Eukalyptoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,2,4-trimetyyli-3-oksabisyklo[2.2.2]oktaani
CAS-numero:  470-82-6
PubChem CID:  2758
SMILES:  CC1(C2CCC(O1)(CC2)C)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H18O
Moolimassa:  154,244 g/mol
Sulamispiste:  1,0–1,5 °C
Kiehumispiste:  172 °C
Tiheys:  0,927 g/cm3
Liukoisuus veteen:  3,5 g/l (21 °C)
Eukalyptoli eli 1,8-sineoli (C10H18O) on monoterpenoideihin kuuluva orgaaninen yhdiste ja rakenteeltaan rengasrakenteinen eetteri. Yhdistettä voidaan käyttää hajusteena, suuvesissä ja lääketieteessä. Sitä esiintyy useiden kasvien eteerisissä öljyissä, ja sitä valmistetaan pääasiassa eukalyptusöljystä.
Ominaisuudet

Eukalyptolia esiintyy luonnossa useissa kasvien eteerisissä öljyissä. Erityisen paljon sitä on kuumepuun (Eucalyptus globulus) eteerisissä öljyissä (noin 85%), laakeripuussa (Laurus nobilis), kardemummassa (Elettaria cardamomum) ja salvioissa (Salvia). Huoneenlämpötilassa eukalyptoli on väritöntä ja öljymäistä nestettä. Se liukenee vain vähäisessä määrin veteen mutta paremmin orgaanisiin liuottimiin, kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja kloroformiin. Yhdisteen tuoksu muistuttaa kamferin tuoksua, ja maultaan se on kitkerähköä ja aiheuttaa suussa viileyden tunnon.
Valmistus ja käyttö

Eukalyptolia valmistetaan pääasiassa eukalyptusöljystä, josta sitä voidaan eristää usealla tavalla. Käytettyjä tapoja ovat muun muassa jakotislaaminen 170–180 °C:n lämpötilassa, eukalyptusöljyn lämmittäminen ja jäähdyttäminen, jolloin eukalyptoli kiteytyy, ja eristäminen komplekseja muodostavien yhdisteiden, kuten resorsinolin, 1-naftolin tai fosforihapon, avulla.
Eukalyptolia voidaan käyttää sen hyvän tuoksun vuoksi hajusteissa. Sillä on myös antibakteerisia ominaisuuksia, minkä vuoksi sitä on useissa suuhygieniatuotteissa, kuten hammastahnoissa ja suuvesissä. Yhdisteellä on myös limaa irrottavia ominaisuuksia, minkä vuoksi sitä voidaan käyttää yskänlääkkeissä.
Aiheesta muualla

Liber Herbarum II: Luettelo eukalyptolia sisältävistä kasveista
Human Metabolome Database (HMDB): Eucalyptol (englanniksi)
DrugBank: Eucalyptol (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Eucalyptol (englanniksi)
ChemBlink: Cineole (englanniksi)
University of Bristol: 1,8-Cineole (a.k.a. Eucalyptol) (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Eucalyptol (englanniksi)