Sokrateen puolustuspuhe (Platon)
Sisältö > Ensimmäinen puhe

Sokrateen puolustus
Sokrates aloittaa suoralla hyökkäyksellä sanomalla syyttäjiään valehtelijoiksi. Hän sanoo, että hän sen sijaan puhuu pelkästään totta.
Tämän jälkeen Sokrates käsittelee saamiaan syytteitä. Hän aloittaa niin sanotuista ”epämuodollisista syytteistä”, jotka hän muotoilee valalliseksi todistukseksi:
»Sokrates syyllistyy rikokseen ja menettelee asiattomasti, kun tutkii manalaa ja taivasta, kääntää mustan valkoiseksi ja opettaa muitakin tekemään samoin.»
Sokrates viittaa myös Aristofaneen komediaan Pilvet, jossa Sokrates-niminen henkilöhahmo on pantu heilumaan kerskuen kävelevänsä pilvissä ja puhumaan päättömiä. Sokratesta syytettiin epäsuorasti myös siitä, että hän ottaisi maksua opetustoimestaan. Näin hänet yhdistettiin väärin perustein sofisteihin, jotka todellakin ottivat maksua palveluksistaan, päinvastoin kuin Sokrates.
Sokrates katsoo epämuodollisten syytteiden olevan paljon tärkeämpiä ja vaarallisempia, koska ne olivat saaneet alkunsa vuosia kestäneestä häneen kohdistuneesta juoruilusta ja epäoikeudenmukaisuudesta. Niiden kumoaminen on vaikeaa, koska kukaan varsinainen syyttäjä ei edusta hänestä liikkuvia juoruja. Näin näihin syytteisiin oli käytännössä mahdoton vastata. Sokrates sanoo, ettei hän ole se Pilvien Sokrates, joka on pantu puhumaan tyhjänpäiväisyyksiä. Hän ei myöskään ole koskaan vaatinut maksua palveluksistaan; hän ei ollut ammattimainen opettaja niin kuin Gorgias ja muut sofistit.
Sokrates pyrkii kuvaamaan, mistä hänelle on tullut sellainen maine, että hän olisi jollakin tavalla viisas. Hän kertoo, kuinka hänen ystävänsä Khairefon oli käynyt kysymässä Delfoin oraakkelilta, onko olemassa ketään viisaampaa kuin Sokrates. Tämä oli vastannut, että ei ole. Sokrates oli hämmentynyt vastauksesta, sillä hän ei tuntenut olevansa viisas; toisaalta Apollon ei voinut valehdellakaan.
Siksi Sokrates aloitti ”pyhiinvaellusmatkan” löytääkseen oraakkelin vastauksen salatun merkityksen. Tähän matkaan kuului kolmen ryhmän, valtiomiesten, runoilijoiden ja käsityöläisten, kuulustelu. Hän sai selville, että poliitikot eivät tienneet paljoakaan, vaikka niin ajattelivat; että runoilijoiden runous perustui heidän itsensä ulkopuoliseen inspiraatioon, mutta he eivät todellisuudessa tienneet mitään siitä, mitä runoilivat, koska muut pystyivät selittämään heidän runojaan heitä itseään paremmin; ja että vaikka käsityöläiset olivatkin hyvin taitavia omassa työssään, se sai heidät kuvittelemaan, että heillä olisi tietoa kaikista muistakin asioista.
Tämän tutkimuksen harjoittaminen ja ihmisten kuulustelu sokraattista menetelmää käyttäen oli määrännyt hänen julkisen ja yksityisen elämäntapansa, ja laittanut hänet elämään köyhyydessä. Saamansa tulokset Sokrates oli tulkinnut niin, että tosi viisaus kuuluu jumalille — ihmisten viisaudella ei ole lainkaan tai ainakaan paljoakaan merkitystä. Sokrates väittää, että hänen viisautensa rajoittuu sen tietämiseen, ettei hän itse asiassa tiedä mitään (mistä on tullut sanonta "tiedän, etten tiedä mitään").
Sokrateen toiminta houkutteli myös paljon nuoria seuraajia, jotka nauttivat seurata sitä, kuinka Sokrates kuulusteli heitä vanhempia. Sokratesta ei tietenkään tehnyt suosituksi se, että hän osoitti muiden ihmisten tietämättömyyden. Tähän yhdistyi se, että Sokrateen katsottiin kysellessään esittävän tyhmää; ihmiset ajattelivat, että hän ei muka tiennyt vastauksia esittämiinsä kysymyksiinsä, vaikka hyvin tiesikin. Siksi ihmiset suuttuivat hänelle ja jopa suhtautuivat häneen väkivaltaisesti.
Tämän jälkeen Sokrates käsittelee häneen kohdistettuja muodollisia syytteitä. Ne hän tiivisti seuraavasti:
»Sokrates [...] syyllistyy rikokseen, koska hän turmelee nuorisoa eikä kunnioita valtion jumalia, vaan joitakin vieraita daimoneja.»
Sokrates kuulustelee Meletosta koskien sitä, ketkä sitten tekevät nuorisosta parempaa, jos hän kerta on se, joka turmelee heitä. Meletos päätyy väittämään, että lähes kaikki muut ihmiset tekevät niin. Sokrates pyrkii osoittamaan, että Meletoksen syytteet ovat niin epämääräisiä, ettei tämä edes välitä siitä, mistä Sokratesta syyttää.
Toisessa dialogimuotoisessa jaksossa Sokrates kuulustelee Meletosta koskien sitä väitettä, että hän ei kunnioita valtion tunnustamia jumalia. Hän kiistää osallistuneensa sellaisiin luonnonfilosofisiin spekulointeihin kuin Anaksagoras, joka oli esittänyt, että Aurinko on kivi ja Kuu kokkare maata, ja ettei kumpikaan näistä taivaankappaleista ollut jumala. Meletos erehtyy väittämään, ettei Sokrates uskoisi lainkaan jumaliin, vaikka toisaalta tunnustaa oman daimonioninsa, jumalhenkensä. Sokrates osoittaa tämän puhuvan näin ristiriitaisuuksia.
Ensimmäisen puheen lopussa Sokrates pyrkii vielä osoittamaan toimineensa aina oikeuden ja totuuden mukaan ja kannustaneensa ihmisiä hyveeseen, silloinkin kun muut ovat toimineet laittomasti ja silloinkin kun hän on ollut vaarassa kuolla. Hän sanoo, että tämä taipumus on myös pidättänyt häntä osallistumasta politiikkaan; politiikkaan osallistuen hän ei olisi selvinnyt hengissä edes näin pitkään.
Oikeuden päätös
Sokrates todetaan syylliseksi: 280 valamiestä äänestää häntä vastaan, 221 (tai 220) hänen puolestaan.