Todellisuuden sosiaalinen rakentuminen
Kirjan perusasiat

Sosiaalinen tietovaranto: 
Aiemmat teoriat (Max Scheler, Karl Mannheim, Werner Stark, Karl Marx, Max Weber ym.) keskittyivät usein liiaksi tieteelliseen ja teoreettiseen tietoon, joka on vain pieni osa yhteisöllistä tietovarantoa. Se koskee vain pieniä ihmisryhmiä. Tavat, yleiset tulkinnat, instituutiot, rutiinit, tottumukset, kuka-on-kuka ja kuka-tekee-mitä –tieto sekä roolit kattavat paljon suuremman osan yhteiskunnan tiedosta.
“-- Teoreettinen tieto on kuitenkin vain pieni, eikä missään tapauksessa tärkein osa siitä, mikä käy yhteiskunnallisesta tiedosta. Tärkein instituutiojärjestelmää koskeva tieto on esiteoreettista tietoa. Tämä tieto on sen loppusumma, ”minkä jokainen tietää” sosiaalisesta maailmasta, kokoelma elämänohjeita, sivellisyyskäsityksiä, sananlaskuiksi muotoiltuja viisauksia, arvoja ja uskomuksia, myyttejä ja niin edelleen.” (s. 78-79)
Semanttiset kentät: 
Tietovaranto on sosiaalisesti jakautunutta ja semanttisiin kenttiin luokiteltua. Tietoalueiden dynaaminen jakautuminen ja niiden väliset riippuvuudet muodostavat sosiaalisen tietovarannon rakenteen.
“Sosiaalinen tietovaranto jakaa todellisuuden tuttuuden asteisiin[...] Omaa ammattiani ja sen maailmaa koskeva tietoni on hyvin rikasta ja yksityiskohtaista, kun taas toisten ammattimaailmoja koskeva tietouteni on varsin pintapuolista.” (s. 54) “Tiedon yhteiskunnallinen jakautuminen saa alkunsa siitä yksinkertaisesta tosiseikasta, etten tiedä kaikkea sitä, minkä lähimmäiseni tietävät, ja päinvastoin. Se huipentuu äärimmäisen monimutkaisiin ja vaikeaselkoisiin asiantuntijatiedon järjestelmiin. Tieto siitä, kuinka yhteiskunnallinen tietovaranto on jakautunut, on tärkeä osa samaista tietovarantoa.” (s. 57)
Myös kielellä on tärkeä osa arkitodellisuuden rakentumisen tulkinnassa. Kieli voi yhdistää arkielämän tiedon erillisten todellisuuksien tietoon, ja täten mahdollistaa esimerkiksi unien tulkinnan arkiajattelun keinoin. “Kieli kykenee myös ylittämään jokapäiväisen elämän kokonaisuuden. Se voi viitata kokemuksiin äärellisillä merkitysalueilla ja nivoa yhteen erillisiä todellisuuden vyöhykkeitä -- kurottautuen alueille, jotka ovat sekä käytännössä että periaatteessa arkikokemuksen saavuttamattomissa" (s. 51) Mitä kielen funktioon ja symboleihin tulee, ovat Berger ja Luckmann perineet suuren osan ajatuksistaan George Herbert Meadilta ja muilta symbolisen interaktionismin kehittäjiltä, kuten kirjan johdannossa sanotaan. Heiltä opittua on erityisesti ajatus todellisuuden rakentamisesta.
Jokapäiväisen elämän todellisuus (verrattuna toisiin todellisuuksiin, kuten unet, teoreettiset rakennelmat, uskonnolliset käsitykset, mielikuvitusmaailmat jne.) on intersubjektiivisuutensa vuoksi erityislaatuinen. (s. 32-35):
“Jokapäiväisen elämän todellisuuteen verrattuna muut todellisuudet ilmenevät äärellisinä merkitysalueina, perustodellisuuden ympäröiminä merkitysten ja kokemusten saarekkeina.” (s. 35)
Merkit ja kieli mahdollistavat jokapäiväisen elämän todellisuuden rakentumisen:
“Merkki voidaan erottaa muista objektivoitumista nimenomaisen merkitysten välittämistehtävänsä perusteella[...] Kielen irrotettavuus perustuu ennen kaikkea sen kykyyn välittää merkityksiä, jotka eivät ole subjektiivisten mielenliikkeiden välittömiä ilmauksia 'tässä ja nyt'[...] Tällä tavoin kielestä voi tulla valtava, tuleville sukupolville säilyvien merkitysten ja kokemusten varasto[...] Kieli myös tyypittää kokemuksia. Tämän ansiosta voin ryhmitellä kokemukseni laajoiksi kategorioiksi, jolloin niistä tulee mielekkäitä paitsi itselleni myös lähimmäisilleni.” (s. 46-49)