stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harmaakaljumesikko
Koko ja ulkonäkö

Pituudeltaan harmaakaljumesikko on noin 22 cm. Selästään lintu on tumman ruskeanharmaa. Vatsa ja rinta ovat harmaat; rinta on muuta alaruumista vaaleampi. Silmänympärykset ovat lajilla paljaat ja väriltään punaiset, oranssit tai keltaiset. . Laji muistuttaa ulkonäöltään marmorimesikkoa (Pycnopygius cinereus); marmorimesikolla on kuitenkin siniharmaat silmänympärykset ja rinnassa valkeita laikkuja.
Levinneisyys ja elinympäristö

Harmaakaljumesikkoa esiintyy Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa . Papua-Uudessa-Guineassa populaatio on keskittynyt maan keskiosan vuoristosademetsiin ja metsien reunamille. Lisäksi lajia esiintyy puutarhoissa ja puistoissa. . Laji elää tavallisimmin metsissä, jotka sijaitsevat 1 000–4 200 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat ja ravinto

Harmaakaljumesikko ei ole yhtä äänekäs ja vilkas kuin useat muut mesikkolajit: Se saattaa istuksia puussa pitkänkin aikaa hiljaa.  Lajin pesimäkausi kestää elokuusta lokakuulle. Pesä on harva ja kuppimainen; lintu rakentaa sen lehdistä ja sammaleesta. Naaras munii yhden munan, ja kuoriutunutta poikasta ruokitaan hedelmillä.
Harmaakaljumesikko syö hedelmiä ja marjoja puista ja pensaista  sekä myös hyönteisiä.
Happo-emäsreaktio

Svante Arrhenius oli ensimmäinen, joka loi ensimmäisen modernin teorian happo-emäsreaktioille.
Happo-emäsreaktio eli protolyysi on kemiallinen reaktio, joka tapahtuu hapon ja emäksen välillä. Yleensä sillä tarkoitetaan reaktiota, jossa happo luovuttaa vetyionin eli protonin ja emäs vastaanottaa sen.
Esimerkiksi suolahappo protolysoituu vesiliuoksessa seuraavasti luovuttaen vesimolekyylille protonin, jolloin syntyy positiivinen oksoniumioni ja negatiivinen kloridi-ioni:
Reaktioyhtälön vasemmalla puolella happona toimii HCl ja emäksenä vesi. Reaktioyhtälön oikealla puolella taas oksoniumioni on happo ja kloridi-ioni emäs (vetykloridin konjugaattiemäs).
Kaikki hapot eivät protolysoidu yhtä helposti. Heikot ja vahvat hapot erotetaankin sen perusteella, kuinka helposti ne luovuttavat protonin emäkselle. Ainoa täydellisesti protolysoituva happo on perkloorihappo (HClO4). Käytännössä vahvojen happojen, kuten suolahapon (HCl) ja typpihapon (HNO3), katsotaan kuitenkin protolysoituvan vesiliuoksissaan täydellisesti.
Happo-emästeoriat

Hapoille ja emäksille on olemassa useita, eri teorioihin liittyviä määritelmiä, jotka täydentävät toisiaan. Keskeisin näistä on Brønstedin (Brønsted–Lowry) teoria, vanhin yhä käytössä olevista Arrheniuksen teoria ja niitä laajentaa Lewisin teoria.
Happo-emästeoriat > Ennen Arrheniusta

Jo keskiajan alkemistit tunnistivat hapot erityiseksi aineryhmäksi niille tyypillisen happaman maun perusteella. Vuonna 1683 Robert Boyle määritteli hapot aineiksi, joilla on hapan maku ja joiden vaikutuksesta lakmus muuttuu punaiseksi. Samalla hän nimitti alkaleiksi aineet, jotka palauttavat lakmukselle sen sinisen värin.
Happo-emäs-reaktion käsitteen esitti ensimmäisenä vuonna 1754  Guillaume-François Rouelle, joka myös otti ensimmäisenä käyttöön emästä tarkoittavan sanan base. Sillä hän tarkoitti aineita, jotka reagoivat happojen kanssa muodostaen kiinteitä aineita, suoloja. Emäksille tyypillistä on myös kitkerä maku.
Happo-emästeoriat > Ennen Arrheniusta > Lavoisier'n happoteoria

Ensimmäisen tieteellisen määritelmän hapoille ja emäksille esitti Lavoisier noin vuonna 1776. Koska hän tunsi vahvoista hapoista lähinnä vain eräät happihapot kuten typpihapon (HNO3) ja rikkihapon (H2SO4), joissa nykyisin tiedetään olevan korkean hapetusasteen saanut keskusatomi happiatomien ympäröimänä, kun taas vetyhalidien kuten vetykloridin (suolahappo, HCl), vetybromidin (HBr) ja vetyjodidin (HI) koostumusta hän ei ollut onnistunut selvittämään, hän päätyi käsitykseen, että kaikki hapot sisältävät happea. Itse asiassa hän antoi hapelle nimenkin, oxgygenium, jonka hän muodosti kreikan sanoista οξυς (oxys, hapan tai terävä) ja γεινομαι (geinomai, synnyttää), siis "hapon synnyttäjä". Tämä nimi on yhä sellaisenaan tai vain vähän muuntuneena käytössä monissa kielissä, ja myös suomen kielen sana happi viittaa tämän alkuaineen esiintymiseen hapoissa.
Lavoisier'n käsitys oli vallalla yli 30 vuotta, kunnes Humphry Davy eräässä vuonna 1810 julkaisemassaan artikkelissa ja sen jälkeen pitämillään luennoilla osoitti, että rikkivety (H2S), telluurivety (H2Te) ja vetyhalidit eivät happoluonteestaan huolimatta sisällä happea. Davy ei kuitenkaan onnistunut kehittämään uutta teoriaa, vaan päätyi toteamukseen, ettei happamuus ei riipu mistään tietystä alkuaineesta, vaan se on pelkästään yhdisteiden ominaisuus. Jöns Jacob Berzelius teki jyrkän eron happi- ja vetyhappojen välillä ja selitti, että happihapot ovat epämetallien, emäkset taas metallien oksideja.
Happo-emästeoriat > Ennen Arrheniusta > Liebigin happojen vetyteoria

Vuonna 1838 Justus von Liebig esitti, että hapot ovat vetyä sisältäviä yhdisteitä, joiden vety voidaan korvata metalleilla. Tähän käsitykseen hän päätyi tutkittuaan tarkoin orgaanisia happoja. Toisin sanoen vety, ei happi, on kaikille hapoille yhteinen ainesosa. Tästä kuitenkin seurasi, että ns. happamet oksidit kuten hiilidioksidi (CO2), rikkidioksidi (SO2) ja fosforipentoksidi (P2O5), eivät sellaisenaan ole happoja, joina Lavoisier oli niitä pitänyt, vaan ne muodostavat happoja vasta reagoidessaan veden kanssa. Ne ovat siis happojen anhydridejä: esimerkiksi hiilidioksidi on hiilihapon (H2CO3) anhydridi, joka reagoi veden kanssa seuraavasti: 
CO2 + H2O → H2CO3.
Vaikka Liebigin määritelmä oli puhtaasti empiirinen, se oli vallitsevana lähes 50 vuotta, kunnes Arrheniuksen määritelmä tuli tunnetuksi.
Happo-emästeoriat > Arrheniuksen teoria

Svante Arrhenius esitti vuonna 1884 elektrolyyttien dissosiaatioteorian, johon liittyi myös uusi happojen ja emästen määritelmä. Teorian mukaan hapot, emäkset ja suolat jakautuvat vesiliuoksissa positiivisesti ja negatiivisesti sähköisiksi ioneiksi siten, että positiivisena ionina on metalli tai vety, negatiivisena hydroksidiryhmä (OH-) tai happotähde.
Jo 1800-luvun alussa tunnettiin elektrolyysi, ilmiö, jossa eräät nestemäiset tai liuenneet aineet, elektrolyytit, hajoavat kemiallisesti niiden läpi johdetun sähkövirran vaikutuksesta. Jo ennen Arrheniusta oli oletettu, että sähkövirta hajottaa tällaisten aineiden molekyylit positiivisesti ja negatiivisesti sähköisiksi ioneiksi, jotka sitten vaeltavat elektrodeihin.  Uutta Arrheniuksen teoriassa oli se, että elektrolyytit ovat liuoksissa ainakin osittain ioneina silloinkin, kun sähkövirtaa ei kulje ja että juuri happoliuoksissa esiintyvät vetyionit ja vastaavasti emästen liuoksissa esiintyvät hydroksidi-ionit aiheuttavat toisaalta kaikille hapoille, toisaalta kaikille emäksille yhteiset ominaisuudet.
Arrheniuksen teorian mukaan happo on aine, joka muodostaa vesiliuoksessa vetyioneja H+, kun taas emäs on aine, joka muodostaa vesiliuoksessa hydroksidi-ioneja OH−. Tämän teorian mukaan emäksiä ovat varsinkin alkalimetallien ja maa-alkalimetallien vesiliukoiset hydroksidit kuten natriumhydroksidi (NaOH).  Teorian mukaan mukaan hapot ja emäkset reagoivat keskenään niin, että hapon vetyioni ja emäksen hydroksidi-ioni yhdistyvät vesimolekyyliksi:
Samalla hapossa oleva negatiivinen happotähdeioni ja emäksessä oleva positiivinen ioni, tavallisimmin metalli-ioni muodostavat suolan. Suola voi laadustaan riippuen saostua tai jäädä liuenneena veteen, josta se voidaan kiteyttää haihduttamalla liuos. Esimerkiksi suolahapon ja natriumhydroksidin välinen reaktio, jossa syntyy natriumkloridia eli ruokasuolaa ja joka aikaisemmin olisi kirjoitettu:
voitiin nyt kirjoittaa muotoon
tai lyhemmin
Tätä hapon ja emäksen välistä reaktiota sanotaan neutraloitumiseksi. Teoriastaan Arrhenius sai Nobelin fysiikanpalkinnon vuonna 1903.
Myöhemmin kuitenkin ilmeni, että happoliuoksissa vetyionit (H+) eivät esiinny vapaina vaan ne sitoutuvat vesimolekyyleihin muodostaen oksoniumioneja (H3O+).
Ammoniakin (NH3) vesiliuoksen emäksisyyden selittämiseksi Arrheniuksen teoriassa oletettiin, että osa ammoniakista reagoi veden kanssa muodostaen ammoniumhydroksidia (NH4OH), joka sitten jakautuu muiden emästen tavoin NH4+- ja OH--ioneiksi. Ammoniumhydroksidi oli kuitenkin pelkästään hypoteettinen yhdiste, jota ei sellaisenaan ole voitu eristää, vaikka tunnetaankin useita suoloja, joissa ammoniumioni NH4+ on positiivisena ionina.
Happo-emästeoriat > Brønstedin ja Lowryn teoria

Arrheniuksen teoria koskee vain vesiliuoksia. Teorian mukaisille happo-emäs-reaktiolle analogisia reaktioita esiintyy kuitenkin myös muissa liuottimissa. Tämän vuoksi Brønsted ja Lowry vuonna 1923 toisistaan riippumatta esittivät hapoille ja emäksille uudet määritelmät.
Brønsted–Lowryn happo-emästeorian mukaan happo on aine, joka luovuttaa vetyionin H+ eli |protonin, kun taas emäs on aine, joka vastaanottaa protonin. Emäksellä on vapaa elektronipari, jolla se voi sitoa protonin. Brønsted–Lowryn teoriaa voidaan sellaisenaan soveltaa myös muihin kuin vesiliuoksiin.
Brønsted–Lowryn reaktio on protoninsiirtoreaktio, joka päättyy tasapainoon. Tasapainovakion arvo kuvaa hapon ja emäksen vahvuutta, ja sen avulla määritellään kunkin hapon happovakio ja emäksen emäsvakio.
Brønsted–Lowryn teoriassa ei metallihydroksideja, kuten NaOH, sellaisenaan pidetä emäksenä, vaan ainoastaan niissä oleva hydroksidi-ioni (OH−) on emäs. Toisaalta tämän teorian mukaan vesikin on sekä happo että emäs, joskin kumpanakin hyvin heikko.
Kun emäs (B:) vastaanottaa protonin, syntyy sitä vastaava konjugaattihappo (BH) ja alkuperäisestä haposta (HA) jää jäljelle konjugaattiemäs (A:-).  Esimerkiksi hydroksidi-ionia (OH−) vastaava konjugoitunut happo on vesi (H2O), kun taas ammoniakkia (NH3) vastaava konjugoitunut happo on ammoniumioni (NH4+).  Esimerkiksi suolahapon ja veden välinen reaktio tapahtuu seuraavasti:
ammoniakin ja veden välinen reaktio taas seuraavasti:
Edellisessä reaktiossa vesi toimii emäksenä vastaanottaen protonin suolahapolta, jälkimmäisessä taas happona luovuttaen protonin ammoniakille.
Happo-emästeoriat > Lewisin teoria

Lewisin happo-emäs-teoria määrittelee happo ja emäs -käsitteet Brønsted–Lowryn teoriaa laajemmin. Lewisin emäs (B:-) on yhdiste, joka voi luovuttaa elektroniparin. Vastakohtana Lewisin happo (A+) on yhdiste, joka kykenee vastaanottamaan elektroniparin. Esim. vetykloridin protoni (H+) on Lewisin happo, koska se vastaanottaa elektroniparin tyhjälle 1s orbitaalille reagoidessaan emäksen (esim. veden) kanssa.  Yleensä termiä Lewis-emäs käytetään vain niistä Lewisin teorian mukaisista emäksistä, jotka eivät ole Brønsted-emäksiä, kuten eettereistä. Molekyyliä tai ionia, joka luovuttaa vapaan elektroniparin uuden kovalenttisen sidoksen muodostamiseksi, kutsutaan nukleofiiliksi. Nukleofiili on siis sama kuin Lewisin emäs. Vastaavasti molekyyli tai ionia, joka vastaanottaa elektroniparin uuden kovalenttisen sidoksen muodostamiseksi, kutsutaan elektrofiiliksi. Elektrofiili on siis sama kuin Lewisin happo. Lewisin määritelmässä mitä tahansa atomia, jolla on positiivinen varaus, osittainen positiivinen varaus tai vajaa valenssikuori, pidetään Lewisin happona. Siten esimerkiksi metalli-ionit, kuten Zn2+, Ca2+ ja Mg2+, ovat Lewisin happoja. Myös polaarisissa sidoksissa olevat atomit voivat olla Lewisin happoja tai emäksiä. Esimerkiksi karbonyyliryhmässä (C=O) oleva hiili on Lewisin happo. Myös kolmannen ryhmän alkuaineet yhdisteissä, joissa on vajaa oktetti, esimerkiksi booritrifluoridin (BF3) booriatomi, on Lewisin happo. Booritrifluoridi voi ottaa vastaan elektroniparin, jolloin reaktiossa syntyy koordinaatiosidos (kovalenttisen sidoksen erikoismuoto), jossa sidoksen muodostava elektronipari on peräisin Lewisin emäkseltä esimerkiksi eetterin hapelta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Happo-emäsreaktio Wikimedia Commonsissa
Orgaanisen kemian reaktiotyyppejä
additioreaktio
eliminaatioreaktio
substituutioreaktio
kondensaatioreaktio
hydrolyysi
hapettuminen
pelkistyminen
protolyysi
neutraloituminen
Svante Arrhenius
Brønsted-Lowry happo-emäsreaktio
Reaktio, joka kuvaa Lewisin teorian määritelmää haposta (A+) ja emäksestä (B:-).
BF3 on Lewisin happo, joka voi ottaa vastaan elektroniparin Lewisin emäkseltä, tässä dimetyylieetteriltä.
Protoninsiirtoreaktio. jossa vesi on Lewisin emäs ja protoni (H+) Lewisin happo
Konsertti

Pianokonsertti
Musiikin tyylilajit
Taidemusiikki
Populaarimusiikki:
Pop | Rock | Iskelmä
Afroamerikkalainen musiikki
Kansanmusiikki
Maailmanmusiikki
Musiikinteoria
Nuottikirjoitus
Melodia
Harmonia
Tonaalisuus
Sävelasteikko
Sävellaji
Tahtilaji
Musiikkifilosofia
Musiikin vaikutukset
Musiikin historia
Musiikin tekeminen
Muusikko
Säveltäminen
Improvisointi
Soitin
Laulu
Konsertti
Äänen tallennus
Tekijänoikeus
Osa artikkelisarjaa
Konsertti on tilaisuus, jonka ohjelma muodostuu kokonaan tai pääasiallisesti musiikin esittämisestä. Tyypillisin konsertti on kaikille avoin mutta maksullinen yleisötilaisuus, mutta konsertiksi voidaan nimittää myös maksutonta tilaisuutta tai yksityistilaisuutta. Sen sijaan tallennetun musiikin toistamisesta muodostuvaa tilaisuutta ei nimitetä konsertiksi, vaan konsertissa on aina yksi tai useampi esiintyjä, joka soittaa tai laulaa yleisölle paikan päällä.
Käsitteenä konsertti vakiintui klassisen musiikin aikana, jolloin puhuttiin ”konsertoista” (italiaksi concerto). Myöhemmin populaarimusiikin synnyttyä ja yleistyttyä 1900-luvun puolivälin jälkeen alettiin puhua myös pop- sekä rock-konserteista.
Kirjallisuutta

Mikkonen, Henna & Rimpiläinen, Suvi: Konsertissa kävijän taskusanasto.  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2009.  ISBN 978-952-492-248-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konsertti Wikimedia Commonsissa
Harmaaperäpääsky

| Harmaaperäpääsky |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pääskyt Hirundinidae
Suku::  Pseudhirundo
Laji::  griseopyga
Kaksiosainen nimi
 Pseudhirundo griseopyga  (Sundevall, 1850) 
Alalajit
 P. g. griseopyga  P. g. melbina 
Katso myös
   Harmaaperäpääsky Wikispeciesissä   Harmaaperäpääsky Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaaperäpääsky (Pseudhirundo griseopyga) on pääskyihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalla alueella Afrikassa.
Koko ja ulkonäkö

Harmaaperäpääsky kasvaa 14–15 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää on tummanruskea. Selkä ja siivet ovat tummansiniset ja kiiltävät. Linnun yläperä on vaaleanharmaa ja voimakkaasti haarautunut pyrstö musta. Alalajilla P. g. melbina perä on tummempi kuin alalajilla P. g. griseopyga. Harmaaperäpääskyn rinta ja vatsa ovat harmahtavan valkoiset.
Levinneisyys ja elintavat

Harmaaperäpääskyn levinneisyysalue on hyvin laaja mutta laikuttainen ja ulottuu Guineasta Etelä-Afrikan itäosiin. Lounais-Afrikassa lintua ei esiinny. Lajin elinympäristöä ovat ruohomaat ja avoimet metsät usein vesien läheisyydessä. Harmaaperäpääsky liikkuu useimmiten pareittain tai muutaman linnun parvina. Sen ravintoa ovat lentävät hyönteiset. Harmaaperäpääsky pesii kuivan kauden aikana. Pesä on usein gerbiilien tai muiden jyrsijöiden käytävissä, mutta myös vanhat kuningaskalastajien pesäkolot sopivat. Naaras munii kahdesta viiteen munaa.
Harmaaselkävetvetti

| Harmaaselkävetvetti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tapakulot Rhinocryptidae
Suku::  Vetvetit Pteroptochos
Laji::  tarnii
Kaksiosainen nimi
 Pteroptochos tarnii  (King, 1831) 
Katso myös
   Harmaaselkävetvetti Wikispeciesissä   Harmaaselkävetvetti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaaselkävetvetti, aikaisemmalta nimeltään vetvetti (Pteroptochos tarnii) on Etelä-Amerikan eteläosissa tavattava tapakuloihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Harmaaselkävetvetti on heimossaan kookas laji ja on pituudeltaan 24–25 senttiä. Päälaki on lajilla punaruskea, muuten lintu on päästään, kurkustaan ja selästään harmahtavan musta. Silmien ympärillä on vaaleat paljaat rengasmaiset alueet. Harmaaselkävetvetin perä on ruosteenruskea ja pyrstö musta. Linnun rinta ja vatsa ovat väritykseltään kastanjanruskeat ja vatsassa on tuhkanharmaata raidoitusta. Ulkonäöltään harmaaselkävetvetti muistuttaa mustaselkävetvettiä (Pteroptochos castaneus), joka eroaa niskan ja kurkun kastanjanruskean värin perusteella.
Levinneisyys ja elinympäristö

Harmaaselkävetvettiä tavataan Chilen keski- ja eteläosista sekä Argentiinasta läheltä Chilen rajaa Neuquénin, Río Negron, Chubutin ja Santa Cruzin maakunnissa. Linnun elinympäristöä ovat kosteiden metsien pohjakerrokset sekä metsien reunamaat. Laji elää pääasiassa tiheiköissä, mutta tulee toisinaan myös avoimemmille paikoille. Harmaaselkävetvetin elinympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta.
Harmaaselkävetvetin jalat ovat melko pitkät ja niillä se raapii maata ja lehtiä etsiessään ravintoaan hyönteisiä, matoja ja siemeniä.
Konsonanttien oikeudenkäynti

| Konsonanttien oikeudenkäynti> Δίκη Συμφώνων.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Lukianos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  satiiri
Julkaistu:  100-luku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Konsonanttien oikeudenkäynti (m.kreik. Δίκη Συμφώνων · τοῦ Σίγμα πρὸς τὸ Ταῦ ὑπὸ τοῖς ἑπτὰ φωνήεσιν, Dikē symfōnōn: tū Sigma pros to Tau hypo tois hepta fōnēesin; lat. Lis Consonantium tai Iudicium Vocalium) on Lukianoksen kirjoittama satiiri. Se kertoo konsonanttien keskinäisestä oikeudenkäynnistä, jossa sigma on haastanut taun oikeuteen tämän käyttäytymisestä kreikan kielessä.
Lukianoksen teos satirisoi hänen aikansa toisen sofistiikan attikismia eli pyrkimystä jäljitellä klassisen ajan attikan murretta sen sijaan, että hyväksyttäisiin kielen luonnollinen kehitys. Lukianos pilkkaa muun muassa vaatimatonta syntyperää olevia reettoreita, jotka esittävät olevansa attikalaisia ja pyrkivät tekemään vaikutuksen yleisöönsä muutaman attikalaisen sanan sanavarastolla.
Lukianoksen teos koostuu sigman tuomareille pitämästä puheesta. Tuomareina oikeudenkäynnissä toimivat seitsemän vokaalia, koska niillä on korkein asema kirjainten joukossa; tämä johtuu siitä, että ne voidaan lausua yksinäänkin. Syytepuheessaan sigma syyttää naapuriaan tauta väkivallasta ja epäoikeudenmukaisuudesta. Hän sanoo kestäneensä taun toimia alueillaan pitkään, mutta nyt häirintä oli kuulemma vain yltymässä. Sigma pelkää menettävänsä asemansa kirjaimena kokonaan ja jäävänsä pelkäksi hälyääneksi.
Sigman huolestumisen syy on klassisen kreikan murre-eroissa: monissa murteissa eräitä sanoja kirjoitettaessa käytetään sigmaa, kun taas attikan murteessa käytetään tau-kirjainta. Sigma kertoo kestäneensä vielä valittamatta taun tunkeutumisen sigman tilalle sellaisissa sanoissa kuin tessarakonta/tettarakonta (τεσσαράκοντα/τετταράκοντα, ’neljäkymmentä’) ja sēmeron/tēmeron (σήμερον/τήμερον, ’tänään’); hän oli pitänyt tätä vain leikintekona ja erikoisuutena sanojen lausumisessa. Taun tunkeutuminen oli kuitenkin jatkunut, ja lopulta tämä oli kehdannut hyökätä sellaiseenkin sanaan kuin basilissa (βασίλισσα, ’kuningatar’).
Sigma syyttää tauta hyökkäämisestä myös monien muiden kirjainten, kuten deltan, theetan ja zeetan kimppuun. Lisäksi tämä mainitsee puheessaan myös muita vastaavanlaisia kirjainten välisisiä kiistatapauksia, kuten lambdan ja rhoon kiistan sanassa kefalalgia/kefalargia (κεφαλαλγία/κεφαλαργία, ’päänsärky’); gamman ja kapan kiistan sanassa gnafalla/knafalla (γνάφαλλα/κνάφαλλα, ’nöyhtä’); sekä lambdan ja gamman kiistan sanassa molis/mogis (μόλις/μόγις, ’vaivoin’).
Lopussa sigma ehdottaa taulle rangaistukseksi kuolemaa ristiinnaulitsemalla; onhan ristinpuukin (σταυρός, stauros) saanut muotonsa tau-kirjaimesta.
Kirjallisuutta

Lucian & Harmon, Austin Morris: Volume 1.  (Lucian: in eight volumes. Loeb Classical Library)  Harvard University Press, 1979.  ISBN 0674990153  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

Lucian: Trial in the Court of Vowels (englanniksi)
Lucien: Le Jugement des Voyelles (ranskaksi)
Λουκιανός: Δίκη Συμφώνων (τοῦ Σίγμα πρὸς τὸ Ταῦ ὑπὸ τοῖς ἑπτὰ φωνήεσιν) (muinaiskreikaksi)
Harmotatti

| Harmotatti |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Boletales
Heimo::  Suillaceae
Suku::  Tahmatatit Suillus
Laji::  viscidus
Kaksiosainen nimi
 Suillus viscidus  (L.) Roussel  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harmotatti (Suillus viscidus, syn. S. aeruginascens ja S. laricinus) on limainen, oliviinvärinen tai harmaalakkinen tatti. Pillistö on harmaa tai oliivinvärinen ja jalka on harmaanruskea. Tatin jalassa on rengas. Harmotatti viihtyy lehtikuusen seurana kalkkimailla. Sitä on harvinaisena Etelä- ja Keski-Suomessa.
Harmotatti (Suillus aeruginascens) muistuttaa turjantattia ja lehtikuusentattia, mutta on väriltään harmaasävyinen.
Harjalintu

| Harjalintu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sarvinokkalinnut Bucerotiformes
Heimo::  Harjalinnut Upupidae
Suku::  Upupa
Laji::  epops
Kaksiosainen nimi
 Upupa epops  Linnaeus, 1758 

Katso myös
   Harjalintu Wikispeciesissä   Harjalintu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harjalintu pyydystämänsä hyönteinen nokassaan.
Harjalintu (Upupa epops) on harjalintujen heimoon kuuluva lintulaji.
Harjalintu on Israelin kansallislintu.
Ulkonäkö ja koko

Linnulla on pitkä töyhtö päässä, mustavalkean kirjava selkä ja punertavanruskea pää ja rinta. Kävellessään ruoanhaussa harjalintu heilahtelee puolelta toiselle ja hyppelee kuin kottarainen. Sen lento on epävarmaa räpyttelyä, siivet leveät ja mustavalkokirjavat.
Harjalinnun silmiinpistävin piirre eli viuhkamainen harja voi olla pitkin päälakea tai kohotettuna eteen- ja ylöspäin. Tavallisesti harja on alaspainuneena ja pystyssä vain linnun häiriintyessä. Harjan ruskehtavien sulkien kärjet ovat mustat.
Harjalintu on 25–30 senttimetriä pitkä, sen siipien kärkiväli on 44–48 senttimetriä. Sen nokka on käyrä ja ohut.
Ääni on ontto puputus ”pu-pu-pu”, mikä on antanut linnulle nimen useissa kielissä.
Levinneisyys

Harjalinnun esiintymisalue ulottuu Afrikasta Eurooppaan ja Aasiaan. Se pesii harvinaisena Virossa (5–20 paria) ja Ruotsissa (0–5 paria), muualla Manner-Euroopassa yleisempänä, Espanjassa 700 000–1 200 000 ja Portugalissa 100 000–500 000 paria. Harjalintuja vaeltaa ajoittain Suomeen etenkin syysmuuton yhteydessä. Euroopasta se muuttaa talveksi Afrikkaan Saharan eteläpuolelle.
Elinympäristö

Harjalintu on riippuvainen avoimesta maanviljelysmaisemasta. Se etsii hyönteisiä kyntömailta ja laitumilta ja viettää pääosan ajastaan maassa. Harjalinnut nukkuvat puissa.
Lisääntyminen

Koiras esittelee soitimella naaraalle höyhenpukuaan. Harjalinnun pesäpaikka on yleensä kolo kivimuurissa, puussa tai maassa. Harjalintu munii 5–7 harmaanvalkoista tai oliivinkeltaista munaa ja naaras hautoo niitä yksinään 15–18 päivän ajan koiraan ruokkiessa sitä. Harjalintu ei siivoa pesäänsä, joten se saattaa tulla ajan mittaan likaiseksi.
Ravinto

Harjalintu syö maassa eläviä hyönteisiä, toukkia ja matoja. Lisäksi sille kelpaavat kovakuoriaisten ja kärpästen toukat lehmänlannasta. Joskus harjalinnut saattavat syödä pieniä selkärankaisia, kuten pieniä liskoja.