Serendipisyys
Serendipisyys tietokirjallisuudessa

Sattuman ja serendipisyyden merkitys tieteessä puhuttelee monia tutkijoita. Tutkijakoulutukseen kuuluu heuristiikan opetusta, jonka yhteydessä opitaan myös keinoja, joilla voidaan  hyödyntää serendipisyyttä tutkimuksessa. Tieteen historiaa, tieteenfilosofiaa ja tieteellisiä menetelmiä käsittelevillä kursseilla puhutaan myös serendipisyydestä.
Yhdysvaltalainen fysiologi ja Harvardin yliopiston lääketieteen professori Walter Cannon käsitteli serendipisyyttä vuonna 1945 teoksessaan The Way of the Investigator. Yhdysvaltalainen sosiologi Robert K. Merton teki serendipisyyden tunnetuksi yhteiskuntatieteissä vuonna 1949. Lisäksi aivoriihen keksijä Alex Osborn kirjoitti kokonaisen luvun serendipisyydestä vuonna 1953 julkaistuun teokseensa Applied Imagination.
Serendipisyys-termin historian kirjoittaneet Merton ja Barber painottavat teoksessaan serendipisyyden tieteellistä luonnetta. Royston M. Roberts julkaisi vuonna 1989 teoksen serendipisyydestä tieteessä. Kirjasta on julkaistu suomennos vuonna 1998 ja ilmiötä on käsitelty Dimensio-lehdessä samana vuonna.
Psykologi Albert Bandura tutkii asioita, jotka voivat saada aikaan yhteentörmäyksiä sekä henkilökohtaisessa että työelämässä. Nämä tapahtumat tai onnettomuudet avaavat uusia näköaloja ja muistuttavat tärkeistä seikoista, jotka johtavat merkittäviin muutospäätöksiin, esimerkiksi kokonaisvaltaiseen elämänmuutokseen (downshifting) tai aiemmasta poikkeaviin työskentelytapoihin (esimerkiksi yritystoiminnan aloittaminen). Tällaiset tilanteet voivat olla sekä sosiaalisella että ammatillisella tasolla serendipisen ajattelun laukaisijoita.
Ranskalainen insinööri Yves-Michel Marti ja Bruno Martinet määrittelevät serendipisyyden kyvyksi/taidoksi löytää oikea tieto sattumalta. Serendipisyyden avulla voidaan havaita strategioiden katvealueita (engl. blindspots). Michael Porterin mukaan katvealueet ovat yleisesti hyväksyttyjä todistamattomia uskomuksia, joiden avulla kilpailijat ja uudet tulokkaat voivat vaikuttaa merkittävästi markkinoihin. Lisäksi israelilainen Benjamin Gilad on osoittanut, että strategioiden katvealueiden havaitseminen on oleellinen osa liiketoiminnan strategiaa ja liiketoimintatiedon hallintaa (engl. business intelligence). Näin ollen serendipisyys on liiketoimintatiedon hallinnassa tärkeä käsite.
Japanilainen kansainvälisen liiketoimintastrategian emeritusprofessori Ikujirō Nonaka korostaa, että keksintöjen serendipinen luonne on saanut paljon tunnustusta johtajilta Japanissa. Japanilaisten yritysten menestys ja niiden kyky luoda tietoa selittyy myös sillä, kuinka he osaavat käyttää serendipisyyttä hyväkseen.
Taloustieteilijä Daniel B. Klein kirjoitti vuonna 1997 yrittämisen vapaudesta. Hänen artikkelissaan viitataan Armen Alchianin vuonna 1950 kirjoittamaan taloustieteelliseen artikkeliin, joka ei kuitenkaan suoraan käsitellyt yrittäjyyttä. Alchianin artikkelin mukaan yksilö tyypillisesti tyytyy vaihtoehtoihin, kun taas markkinoilla selviytyjät ”ovat ikäänkuin sopeutuneet ympäristöönsä, vaikka tosiasiassa ympäristö on sopeuttanut heidät” Daniel B. Klein painottaa, ettei serendipisyys ole vain yrityselämässä esiintyvä erityinen tai harvinainen ilmiö. Hän sanookin, että ”koska taloudellinen vapaus painostaa yrittäjiä luomaan suhteita ja tekemään kokeiluja, olosuhteet ovat mitä parhaimmat synnyttämään serendipisyyttä.”
Armen Alchian taas vertaa artikkelissaan menestymistä ballistiikkaan. Menestykseen vaikuttaa hänen mukaansa enemmän luodin lentorataan vaikuttavat luonnontieteelliset lainmukaisuudet kuin ampujan osumatarkkuus. Vastaavasti yrityksissä toimintaympäristö suosii sellaista yksilöiden käyttäytymistä, joka on imitoivaa, riskejä ottavaa, kekseliästä, uteliasta, luovaa ja taipuvaista yrityksiin ja erehdyksiin. Tätä lähestymistapaa voisikin kutsua kehittäväksi rationalismiksi, koska siinä yrittäjille annetaan mahdollisuus serendipisiin löytöihin, toisin sanoen parempiin ratkaisuihin päädytään tuntematta etukäteen ideaalista tai etsittyä päämäärää. Kuten Daniel B. Klein toteaa ”serendipinen keksintö on huomattava löytö, jota henkilö ei etsinyt, mutta joka muuttaa tutkimuksen suunnan ja osoittautuu ilmeiseksi löytäjälleen”. Kleinin mukaan serendipisyys ei perustu valppauteen tai intuitioon, kuten taloustieteilijä Israel Kirznerin käsitys ”salama kirkkaalta taivaalta” -oivaltamisesta. Uskaliaisuus ja valmistautuminen odottamattomaan tekevät yrittäjästä serendipisen.
Hollantilaisen lääketieteen tutkijan Pek Van Andelin ja ranskalaisen yhteiskuntatieteilijän Danièle Bourcier’n mukaan serendipisyys ja tiede täydentävät ja kehittävät toisiaan. He ovat tutkineet serendipisyyttä ilmiönä ja kirjoittaneet vuonna 2009 julkaistun ranskankielisen teoksen ”De la sérendipité dans la science, la technique, l’art et le droit”. Saman vuoden kesänä he järjestivät serendipisyyttä käsitelleen konferenssin Cerisy-la-Sallessa.
Helsingissä järjestetyillä Tieteen päivillä 13. tammikuuta 2011 julkistettiin suomalaisten tutkijoiden kirjoittama teos Kaikki irti arjesta, joka sisältää Hannu Salmen Serendipisyys – tieteen onnenkantamoiset -artikkelin.