stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pronssikauden miekka
Pronssimiekan jaottelu > Säilän muoto

Tärkein peruste säilän muotoon oli sen käyttötarkoitus: oliko tarkoitus pistää, viiltää vai tehdä molempia? Pistämiseen tarvittiin kapea ja teräväkärkinen säilä. Tällaiset miekat olivat kahvan juuresta leveitä, mutta säilän varsi oli kapea ja kärjestään piikkimäinen. Säilä katkesi helposti, joten se oli vahvistettu jättämällä säilän keskilinjaan harjanne eli paksunnos. Harjanteen ansiosta säilässä oli vahva osa, mutta terävä kärki jäi silloin heikkoon osaan.
Kun säilällä oli tarkoitus viiltää vastustajaa, sillä huidottiin edestakaisin sivusuunnassa ja pystysuunnassa. Viillettäessä ei vastustajaa painettu säilän terävällä reunalla, vaan silloin annettiin miekan vauhdin tehdä viiltotyö. Terä oli silloin keskikohdastaan alkaen leveälapainen lähes säilän kärkeen asti. Symmetrinen ja kaksiteräinen säilä saa silloin lehden muodon. Ensimmäiset viiltävät lyöntimiekat teroitettiin vain toiselta sivulta.
Valmistaminen

Vaikka miekan valmistamisesta tiedetään vielä kovin vähän, voidaan kuitenkin sanoa, että miekat ja tikarit valmistettiin samalla tavoin. Ne valettiin joko useampiosaisiksi tai yksiosaisiksi. Yleisin tapa oli valaa terä erikseen ja kahvan muut osat kiinnitettiin terään. Valu tehtiin joko käsityönä tai teollisena sarjavalmistuksena. Työ aloitettiin valinmuotin tekemisellä. Muottina voitiin käyttää märkää hiekkaa, savea tai kiveä. Märkään hiekkaan piirrettiin esine tai valmiin miekan jäljet painettiin kahdessa laatikossa olevaan märkään hiekkaan. Muotin juoksuaukko tehtiin yleensä kahvan puoleiseen päähän ja ilma-aukot sijoitettiin terän sivuille useaan kohtaan. Sula pronssi kaadettiin juoksuaukosta muotin onttoon tilaan. Pistomiekkoja on toisinaan valettu terän kärjen juoksuaukosta.
Savea käytettäessä toimittiin eri tavalla. Miekasta tehtiin ensin vahamalli, johon kiinnitettiin juoksuaukot ja jonka ympärille valettiin savi. Saven kuivuttua kuumennettiin muotti, jolloin vaha suli ja valui muotista ulos. Sitten kaadettiin muottiin sula pronssi. Britanniasta löydettyjen miekkojen pronssi valmistettiin lisäämällä kupariin 8–9 prosenttia tinaa ja 1–3 prosenttia lyijyä. Lyijyn oletetaan tehneen sulasta pronssista notkeampaa ja varmistaneen valun aikana, että kaikki muotin sopukat tulivat täyteen metallia.
Kivimuotteja suosittiin siksi, että ne mahdollistivat sarjatyöskentelyn. Muotin valmistaminen oli työläin vaihe, jolla sarjan tuotanto aloitettiin. Kivimuottia käytettiin kuin savimuottia, mutta savimuotti hajotettiin murskaamalla se, ja kivimuotit taas haluttiin käyttää useita kertoja. Kivimuotit kuitenkin vaurioituivat useamman valun jälkeen, ja lisäksi ne vaativat huoltoa valujen välillä.
Valun jälkeen miekan juoksuaukkojen valintapit katkaistiin ja miekan pinta hiottiin sileäksi. Viimeistelyyn kuului vielä teroitus, koristelu ja kahvaosien kiinnittäminen. Ne jätettiin usein ostajan tai välittäjän huoleksi, sillä monista maakätköistä on löydetty kasoittain pelkkiä teriä.
Anatolia, Kaukasus ja Lähi-itä

Anatolian miekan alkuhistoria tunnetaan heikosti. Selvää on kuitenkin, että miekka keksittiin siellä. Kehityksen Anatoliassa aloittaa Alaca Hüyükin kaupungin alkeellinen miekka, joka ajoitetaan noin 2500 eaa. Sieltä se leviää sekä pohjoiseen että etelään. Transkaukasuksen kurgaanihaudoista tunnetaan monia miekkoja, jotka ovat kuitenkin melko pitkiä. Abramishvili pyrkii osoittamaan, että monet Trialetin kulttuurin kurgaanihaudat ja Egeanmeren kulttuurien haudat noin 2100–1800 eaa. sisältävät monien esineiden osalta yhtäläisyyksiä, jotka voitaisiin selittää kauppayhteyksien ja kulttuurinvaihdon avulla. Egeanmeren kulttuureissa on pistomiekkoja, jotka ovat kurgaanikulttuurin tavoin jo pitkiä. Jos ajatus saa kannatusta, miekan voidaan päätellä levinneen Välimerelle tätä kautta.
Pronssimiekka Gruusiasta
Egeanmeri, Etelä-Eurooppa ja muut Välimeren alueet

Egeanmeren kulttuurit ovat hyödyntäneet miekan voimaa pitkään. Kykladinen kulttuurin Náxoksen saarelta löytyneet vuosiin 2800–2300 eaa. ajoitetut kuparitikarit ovat vain 36 senttimetriä pitkiä, mutta esimerkiksi Amorgóksen saarelta alkeelliset ja laimeasta tinapronssista valmistettiin lähes 60 senttimetrisiä teriäselvennä. Ensimmäiset aseet, jotka tutkija yhdessä empimättä hyväksyvät miekoiksi, on löydetty minolaisen kulttuurin Kreetalta.
Minolaisen- ja mykeneläisen kulttuurin (keskinen- ja myöhäinen egealainen pronssikausi) miekat on Sandarsin vuosina 1961–1963 julkistetun luokittelun mukaisesti tyypit A–H. Miekat, jotka ovat tyyppiä A (ruodottomat miekat) ja B (ruodolliset miekat), ovat varhaisimmat noin 1700–1500 eaa. käytetyt miekat. Seuraava kehitysaskel oli levittää kahvan eteen ”sarvet” tai ”tapit” väistimiksi. Tyyppi C (sarvet, ruodollinen miekka) ja D (tapit, ruodollinen miekka) olivat molemmat käytössä 1500–1400 eaa. Sitten luokitellaan tikareiksi tai lyhyiksi miekoiksi tyypit E ja F, joita käytettiin 1300–1200 eaa. Niiden terä oli leveä ja kahvan päässä oli T-kirjaimen muotoinen nuppi. Samaan aikaan oli käytössä myös pitemmät miekat G ja H, joiden pituus vaihteli 38–83 senttimetriä. Näiden väistin tunnetaan ”sarvien” nimellä. Tyyppi H liitetään Merikansoihin, jotka hyökkäsivät eri kaupunkivaltioiden kimppuun 1200 eaa. Tyypit E–H olivat samanaikaisia Naue II -tyypin miekkojen kanssa, joita valmistettiin Kaakkois-Euroopassa.
Afrikan koillisosassa Egyptin alueella oli varhain käytössä piikivestä ja kuparista valmistettuja keihäitä, tikareita ja taistelukirveitä. Kun egyptiläiset joutuivat vuonna 1783 eaa. vastatusten Hyksojen kanssa, tutustuivat he sirppimäiseen lyömäaseeseen khopeshiin. Se oli 50–60 senttimetriä pitkä ja sillä oli terävä leikkaava osa ja sen kärki oli taivutettu koukuksi. Asetta valmistettiin ensin pronssista ja myöhemmin raudasta. Se mainitaan Vulturesin steelassa noin 2500 eaa., mutta varhaisin löytö on vasta 1800 eaa. käytetty pronssinen khopesh. Khopeshin käyttö ajatellaan loppuneen noin 1300 eaa.
Keski- ja myöhäispronssikaudella 1700–1200 eaa. Pojoen laakso ja Etelä-Alpit tuottivat runsaasti ruodottomia miekkoja. Näiden alueiden miekkoja on löydetty Pohjois-, Keski- ja Länsi-Euroopasta. Noin 1450 eaa. kehitettiin Pohjois-Italiassa ruodollisia miekkoja, joita kutsutaan Naue II -tyypin miekoiksi. Niitä vietiin Alppien pohjoispuolelle, ja pian niitä valmistettiin myös Karpaateilla ja Tonavan jokilaaksossa sekä Brittein saarilla. Naue II oli käytössä noin 700 vuotta, ja siitä tuli tehokas taisteluase, jolla voi sekä pistää että lyödä vastustajaa. Asetyyppi levisi Länsi-, Keski- ja Kaakkois-Eurooppaan ja Välimeren saarille.
Kaakkois-Eurooppa, Keski-Eurooppa ja Skandinavia

Kaakkois-Euroopassa, joka sisältää Balkanin, Tonavan alueen ja Karpaattien vuorialueet, sijaitsee pronssinkäytön paneurooppalainen alkukehto. Siellä alkoi pronssimetallien ja valutekniikan kehittely ja se kuului osana Mustanmeren ympärysalueiden kauppaverkostoon. Kaakkois-Eurooppa osallistui alusta alkaen eurooppalaisen pronssiesineiden perustuotantoon. Se sai miekan esikuvansa joko transkaukasukselta tai suoraan Anatoliasta. Myöhemmin sekä Egeanmeren kaupunkivaltiot että Keski-Euroopan yhteisöt toimivat Kaakkois-Euroopan kanssa läheisessä yhteistyössä.
Skandinaviaan alkoi virrata pronssiesineitä ja pronssimiekkoja, kun Itä- ja Pohjanmeren rannikoiden meripihkakauppa käynnistyi Keski-Euroopan välillä. Alppien ympäristön väestöt välittivät meripihkaa Välimerelle ja välittivät valmiita pronssiesineitä, miekkoja ja pronssiharkkoja meripihkan vastineeksi. Aluksi kauppaa käytiin pääasiassa Württenbergin ja Baijerin alueiden Naue I -tyypin ja kahdeksankulmaisten kahvaistenselvennä miekoilla, mutta periodilla III ne muuttuivat Naue II -tyypin miekoiksi. Monet pronssiesineet ja etenkin miekat tuotiin Tanskaan periodista III alkaen Transsilvanian länsipuolelta.
Sen sijaan Etelä-Norjassa, Etelä-Ruotsissa ja Länsi-Suomen rannikolla asehankinnat olivat vähäiset ja mitä kauemmaksi mennään Tanskasta, sen sattumanvaraisempaa on ollut miekkojen löytäminen. Voidaan ajatella niin, että miekkojen hankkiminen oli helpompaa meripihkaa tuottavilla kuin muita hyödykkeitä tuottavilla alueilla.
Länsi-Eurooppa ja Britannia

Atlantin rannikkoa seuraava Länsi-Euroopan osa alkaa Alankomaista, sisältää luoteispuolen Ranskasta ja pohjoispuolen Iberiasta, sekä Brittein saaret. Koska Etelä-Englannissa on sekä kuparia että runsaasti tinaa, osallistui Britannia Euroopan pronssikauden metallintuotantoon 2300 eaa. lähtien. Sen metallista kiinnostuivat Egeanmeren kaupunkivaltiot, jotka kytkivät Britannian mukaan paneurooppalaiseen kauppaverkostoon. Monet sen tuotteet ovat omintakeisia, mutta ne seuraavat eurooppalaisia päätrendejä myös miekkojen osalta. Pistomiekkoja (engl. rapier) alettiin valmistaa Britanniassa ja Irlannissa noin 1700 eaa. Muut osat Länsi-Eurooppaa olivat kytköksissä sekä Keski-Eurooppaan, Välimerelle että Britanniaan.
Venäjä ja Länsi-Siperia

Kun metallurgia levisi Anatoliasta pohjoiseen ja saavutti metallipitoisten Kaukasusvuorten alueet, alettiin sielläkin jäljitellä eteläisten seppien tuotteita. Ensimmäisten tikareita pitempien aseiden käyttötapa oli pistää vastustajaa, ja niitä (engl. rapier) valmistettiin esimerkiksi Trialetin kulttuurissa. Ne ilmaantuvat alueen kurgaaneihin lähes samaan aikaan kuin Egeanmeren vastaavat aseet, ja niiden tekniset ratkaisutkin ovat samanlaiset. Monet kurgaanihautojen piirteet liittävät ne Egeanmeren kulttuureihin, joten ne voidaan karkeasti ajoittaa samanaikaisiksi eli noin 1700–1600 eaa. Trialetin kulttuurin miekat toimivat perusmallina alueen uusille miekoille.
Etelä-Aasia

Ensimmäiset eteläaasialaiset miekat ovat arkeologisten löytöjen valossa Harappassa noin 2300 eaa. kuparista valmistettuja lyhyitä miekkoja. Niitä käytettiin sittemmin Gangesin ja Jamunan doabin alueella. Miekkoja valmistettiin sekä kuparista että pronssista. Erityisiä miekan variaatioita tunnetaan Fatehgarhin laaksosta. Ne on ajoitettu vaihtelevasti 1700–1400 eaa., mutta miekkojen lukumäärä lisääntyi ensimmäisellä vuosituhannella eaa. selvästi.
Itä-Aasia

Koska Itä-Aasiasta ei vielä tunneta metallikauden kulttuureja ennen Kiinan alueen pronssikautta, voidaan ajatella, että metallin käsittelytaito on keksitty itsenäisesti tai sen idea on saatu käytäessä kauppaa Etelä-Aasian, Lähi-idän tai Euroopan kanssa. Ensimmäiset aseet valmistettiin kivestä, ja sama koskee alkeellisia miekkoja. Pronssin käytön oppiminen kuitenkin käynnisti metallisten tikarien ja veitsien kehitystyön Shang-dynastian (1600–1046 eaa.) aikana. Vallan siirryttyä Zhou-dynastialle (1045–256 eaa.) aseet olivat lyhyitä, kaksiteräisiä ja yhdellä kädellä käytettäviä pronssimiekkoja. Qin-dynastian aikana (221–207 eaa.) asevalikoima kasvoi kaksikätisiin teräsmiekkoihin.
Kiinalainen pronssimiekka
samoin
Lyhyt miekka Pekingin kansallismuseossa
Korealainen pronssiase
Kirjallisuutta

Oakeshott, R. Ewart: ”The Archaeology of Weapons”, 1960, (painettu uudelleen 1996)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
https://en.natmus.dk/historical-knowledge/denmark/prehistoric-period-until-1050-ad/the-bronze-age/the-roerby-swords/where-did-the-bronze-come-from/
http://www.bronze-age-craft.com/casting.htm
http://www.oxfordhandbooks.com/view/10.1093/oxfordhb/9780199572861.001.0001/oxfordhb-9780199572861-e-1
http://www.eliznik.org.uk/EastEurope/History/balkans-map/late-bronze.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
https://www.researchgate.net/publication/292397599_The_Dissemination_of_Naue_II_swords_-_a_Case_Study_on_Long-distance_Mobility
https://vias.univie.ac.at/en/research/archaeometallurgy-and-archaeometry/projects/war-and-peace-between-mycenaean-greece-and-bronze-age-italy/
Miekan valinmuotteja Nordheimer Hohlista Pohjois-Saksasta, noin 800 eaa.
Kissanhännät

| Kissanhännät |
| --- | --- |
 Isokissanhäntä (Acalypha hispida)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Tyräkkikasvit Euphorbiaceae
Suku::  Kissanhännät Acalypha  L.
Katso myös
   Kissanhännät Wikispeciesissä   Kissanhännät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kissanhännät (Acalypha) on runsaslajinen trooppinen tyräkkikasvisuku (heimo Euphorbiaceae). Lajeja on yli 400, ja eräitä niistä pidetään huonekasveina.
Tuntomerkit

Kasvumuodoltaan kissanhännät ovat pensaita tai varpumaisia. Joukossa on muutama pieneksi puuksikin kasvava laji. Kukat ovat yksineuvoisia, ja kasvit ovat tavallisesti yksikotisia (hede- ja emikukat samassa yksilössä). Heteiden ponnet ovat pitkät ja taipuneet, emiön luottiliuskat sulkamaisesti haarovia.
Viljely

Kissanhäntiä viljellään koristekasveina pääasiassa niiden pitkien, ohuiden ja tiheiden emikukintojen takia. Lehdet ovat ohuita ja tavallisesti sahalaitaisia. Yhtä lajia eli kirjokissanhäntää (Acalypha wilkesiana) ja lajikeryhmää (Wilkesiana-ryhmä) pidetään koristeena kirjavien lehtiensä takia. Kissanhännät tarvitsevat valoisan kasvupaikan, tuoreen, voimakkaan mullan ja runsaasti lämpöä. Paria lajia (esim. Acalypha indica) käytetään paikallisesti rohdoskasveina.
Lajeja

idänkissanhäntä (Acalypha australis)
viherkissanhäntä (Acalypha fruticosa)
riippakissanhäntä (Acalypha hispaniolae)
isokissanhäntä (Acalypha hispida)
amppelikissanhäntä (Acalypha reptans)
nuorakissanhäntä (Acalypha volkensii)
kirjokissanhäntä (Acalypha wilkesiana)
Acalypha indica
Aiheesta muualla

Finto, Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Kissanhännät (Acalypha)
Integrated Taxonomic Information System (ITIS): Acalypha (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Acalypha (englanniksi)
Flora of China: Acalypha (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q161225  Wikispecies: Acalypha  APDB: 187668  APNI: 72421  CoL: 8VT5Y  EoL: 7026660  EPPO: 1ACCG  FloraBase: 21675  FNA: 100064  FoAO2: Acalypha  FoC: 100064  GBIF: 3055964  GRIN: 28  iNaturalist: 71940  IPNI: 84084-3  IRMNG: 1304475  ITIS: 28178  NCBI: 20025  NZOR: f51154cc-468f-4ce3-a36b-5950d0c8f3c9  Open Tree of Life: 560972  Paleobiology Database: 54674  PLANTS: ACALY  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:327639-2  Tropicos: 40003111  VASCAN: 767  WFO: wfo-4000000080
Erkki Kivi (professori)

Erkki Ilmari Kivi (6. kesäkuuta 1929 Helsinki – 28. joulukuuta 2014 Hyvinkää) oli suomalainen professori (1979) ja Suomen kasvinjalostuksen uranuurtaja. Hän oli kasvinjalostuksen dosentti 1964–1994 ja kasvinjalostaja 1952–1992.
Kivi valmistui ylioppilaaksi 1947, filosofian kandidaatiksi 1951, maisteriksi 1954, lisensiaatiksi 1959 ja tohtoriksi 1962. Maatalous- ja metsätieteiden kunniatohtorin arvon hän sai 1990. Hän oli Hankkijan kasvinjalostuslaitoksen tutkija 1952–1962, johtaja 1963–1992, Helsingin yliopiston kasvinjalostustieteen dosentti vuodesta 1964, vt. professori 1968–1970 ja 1972–1973.
Maataloustoimittajat palkitsivat hänet vuonna 1985 tiedonjulkistamisen Tiedonjyvä-palkinnolla.
Julkaisut

Luonnon puolesta : Luonto-liiton 25-vuotisjuhlakirja, Toim. Erkki Kivi ja Juhani Lokki; WSOY, 1968 (myös: Taskutieto 31)
On sterility and other injuries in dioecious Melandrium irradiated with x-rays and gamma rays / Erkki I. Kivi. Suomalainen tiedeakatemia  1962. – (Annales Academiae scientiarum Fennicae. ISSN 0066-1988;56). (Väitöskirja. Helsingin yliopisto.)
Pölyä pinsetin kärjissä : kasvinjalostuksen kartoitusta, Hankkija, 1983 ISBN 951-99480-8-2
Kaarle Kurki-Suonio, Erkki Kivi, Georg Henrik von Wright & Lennart Pinomaa, Saako ihminen vastauksen : fyysikko, biologi, filosofi ja teologi etsivät maailmankuvaa, Porvoo, WSOY1967
Aiheesta muualla

Erkki Kiven haastattelu Ylen Radio 1 (mp3). Helsinki.fi.
Erkki Kiven muistokirjoitus (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat (käyttäjätunnuksella).
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  VIAF
Kirves

Kirves ja pölkky.
Gotlannista löydetty Ruotsin rautakauden rautainen kirveenterä.
Vanhoja australialaisia kirveitä.
Kirves on työkalu, jonka kiilanmuotoinen terä on nykykirveissä asennettu suorassa kulmassa varteen.
Kirvestä käytetään puun veistoon, halkaisuun ja kaatamiseen. Puunkaadossa perinteiseen tapaan on ensin veistetty kirveellä kaatolovi ja sitten sahattu puu poikki. Piilukirveitä on käytetty hirsien sivujen veistämiseen. Kirvestä on käytetty myös aseena sekä mestaamalla tapahtuvassa teloituksessa. Nykyaikaisen kirveen terä on terästä ja varsi puuta tai muovikomposiittia. Terässä voi olla liukas ja korroosiolta suojaava pinnoite.
Kirvestyyppejä > Historiallisia kirveitä

kivikirves, voi olla oikokirves tai poikkikirves, käytössä esihistoriallisina aikoina Jos terä on suorassa kulmassa varteen nähden, kyse on poikkikirveestä, ja vartettu ase muistutti kuokkaa. Jos terä on varren kanssa samansuuntainen, kyseessä on oikokirves.
varhaisia metallikirveitä olivat laakakirves, reunuskirves ja olkakirves
putkikirves oli alkeellinen metallikirves, joka kiinnitettiin suoraan varren päähän keihäänkärjen tavoin. Varsi teki kuitenkin 90 asteen mutkan, mikä teki kirveestä käyttökelpoisen. Putkikirveet eivät halkaisseet vartta niin helposti kuin sen edeltäjät ja ne säästivät arvokasta pronssimetallia. Raudan yleistyttyä putkikirveitä valmistettiin myös raudasta, mutta niistä luovuttiin reikäkirveen yleistyttyä. Onsikirves on suomalaisessa nimistössä aikaisemmin ollut rautaisen putkikirveen pronssinen muoto.
kuokkakirveen terä on varteen nähden poikittain kuten kuokassa. Se on puun kovertamiseen tarkoitettu historiallinen erikoistyökalu, josta käytetään myös nimityksiä talso ja telso.
hilpari on hyvin pitkävartinen pistokeihään ja taistelukirveen yhdistelmä, jota on käytetty aseena.
partakirves on kirvestyyppi, jonka terä jatkuu varren myötäisenä parran tavoin.
tomahawk on Pohjois-Amerikan intiaanien käyttämä sotakirves.
pertuska on sotakirves, joka on partakirveen tapainen.
tanskalaiskirves oli alkujaan viikinkien käyttämä sotakirves.
Kirvestyyppejä > Uudempia kirveitä käyttötarkoituksen mukaan

Halkaisukirves on pitkävartinen, sen terä on usein painava. Terä on usein jyrkästi kiilamainen.
Veistokirves on lyhytvartinen ja usein sen terä on teroitettu loivempaan teräkulmaan kuin halkaisukirveen. Myös sen terä on usein pienempi kuin halkaisukirveen.
Piilukirvestä on käytetty rakennusten tms. hirsien sivujen veistämiseen, murteissa "piiluttamiseen" tai "poskeamiseen". Se on leveä- ja painavateräinen, joskus toispuoliseksi teroitettu. Myös teloituksessa käytettyä kirvestä on kutsuttu piiluksi.
Leimauskirvestä on käytetty esimerkiksi jo kaadettujen tai kaadettavaksi tarkoitettujen puiden merkitsemiseen.
Lihakirvestä on nimensä mukaan käytetty ruhon paloitteluun. Yleensä sen terä on muodoltaan nelikulmainen. Nyttemmin sen on kaupallisessa lihankäsittelyssä lähes täysin korvannut vannesaha.
Telso eli talso on kourukirves, varhaisen kuokkakirveen seuraaja. Sitä käytetään muun muassa kaukaloiden, tynnyreiden ja ruuhien kovertamiseen.
Retkikirves eli kenttäkirves eli kalsu on pieni ja kevyt lyhytvartinen yleiskirves, joka on tarkoitettu lähinnä nuotiopuiden pilkkomiseen.
Palokirves on palomiesten käyttämä työkalu, jossa kirveenterän vastapuolella on hakun terä.
Epäkeskokirves on halkaisukirves, joka perustuu perinteisen kirveen kiilamuodon sijaan epäkeskoon muotoon ja sen aikaansaamaan vipu- ja rotaatiovaikutukseen. Epäkeskokirveitä ovat mm. Johnny R. Branssonin kehittämä versio ja suomalainen Vipukirves. Epäkeskokirves soveltuu vain pystyssä olevien klapien halkaisuun.
Suomalainen kaato- ja karsimakirves

Perinteinen suomalainen kaato- ja karsimakirves on puuvartinen ja yksiteräinen. Terän vastapuoli eli hamara on muotoiltu käytettäväksi tarvittaessa vasaran tai lekan korvikkeena. Varsi on kirveen käyttäjän helposti uusittavissa. Tämä oli kirveen ammattikäytössä välttämätöntä, koska varsi saattoi katketa ohilyöntien seurauksena kun sen terää lähellä oleva osa eli kurkku osui oksaan tai halkaistavaan puuhun. "Kurkkumätää" vastaan terää lähellä oleva osa on joskus suojattu pellillä tai metallilangalla. Varavarren nopea vaihtaminen säästi työaikaa. Uudet kirvesvarret tehtiin ulkotyöajan jälkeen "iltapuhteina".
Varren etupäässä on lievästi laskeutuva ja kaventuva osa eli silmäpuu, joka työntyy terän silmän läpi. Varsi kiinnitetään terän silmään lyömällä etupuolelta silmäpuun päähän tehtyyn halkeamaan puinen kiila eli suude. Aikaa myöten suude löystyy ja terä alkaa heilua varressa. Tällöin suudetta tiukennetaan lyömällä sitä syvemmälle tai se korvataan tarvittaessa uudella. Varren takapää eli ponsi kaartuu lievästi alaspäin ja paksunee päästään ponnen nupiksi, joka tarjoaa takakädelle pitävän otteen. Varren paksuin ja korkein osa on heti terän takana, ohuin puolestaan ennen kahvan mutkaa.
Kirjallisuutta

Maasola, Juha: Kirves.  Helsinki:  Maahenki, 2009.  ISBN 978-952-5652-74-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pronssikauden kirveitä (Arkistoitu – Internet Archive)
Veistämisestä
Kirveen ja varren osat nimettynä.
Urpo Kivikari

Urpo Kalevi Kivikari (1. lokakuuta 1939 Turku – 9. toukokuuta 2024 Turku) oli suomalainen taloustieteen professori, joka oli erikoistunut idänkaupan tutkimukseen. Hän opetti Turun kauppakorkeakoulussa ja Turun yliopistossa vuosina 1964–2003 ja luennoi ajoittain sen jälkeenkin. Vuosina 1988–2003 hän toimi Turun kauppakorkeakoulun kansainvälisen talouden professorina.
Kivikari väitteli valtiotieteen tohtoriksi Turun yliopistosta vuonna 1972.
Kivikari tunnettiin hyvistä yhteyksistään Unkariin. Hän toimi Suomi–Unkari-seuran varapuheenjohtajana 1989–1995 ja nimitettiin vuonna 1989 Unkarin kunniakonsuliksi. Vuonna 2009 hän sai István Ráczin mukaan nimetyn palkinnon maiden välisten kulttuurisuhteiden edistämisestä, ja vuonna 2012 hänet nimitettiin Szegedin yliopiston kunniatohtoriksi.
Julkaisuja

1972: Kuluttajatalouksien varallisuuskäyttäytyminen. Turun yliopisto.
1973: Talouden uusi mekanismi : Unkarin vuoden 1968 talousuudistuksen syyt, sisältö ja vaikutukset. Turun yliopisto.
1978: SEV markkina-alueena. Yhdessä Reino Kanervan kanssa. Ekonomia-sarja, Weilin + Göös. ISBN 951-35-1674-1.
1983: Itä-länsikauppa : erityisesti Suomen ja Itävallan tapausten avulla tutkittuna. Turun yliopisto. ISBN 951-642-311-6.
1989: East-West Joint Ventures. Yhdessä S. O. Hansénin kanssa. Institute for East-West Trade.
1991: The current Situation and the Possible Developments in the Baltic Republics and the St. Petersburg Region. Institute for East-West Trade.
1999: Suomenlahden kasvukolmio : Suomen, Viron ja Pietarin alueen integraation väline. Yhdessä Maarit Lindströmin kanssa. Turun kauppakorkeakoulu. ISBN 951-738-809-8.