stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
S-25 Berkut

| S-25 Berkut   SA-1 Guild |
| --- | --- |

Aseen tyyppi:  Ilmatorjuntaohjusjärjestelmä
Alkuperämaa:  Neuvostoliitto
Palvelushistoria
Palvelusvuodet:  1955–1980-luvut
Valtion käytössä:  Neuvostoliitto
Valmistushistoria
Suunnittelijat:  Sergo Berijan suunnittelutoimisto
Suunniteltu:  1950–1951
Eri versiot:  S-25MR
Tekniset tiedot
Maksimikantama:  59 km
S-25 Berkut (ven. С-25 «Беркут» ”maakotka”) on Neuvostoliitossa kehitetty ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Järjestelmän NATO-raportointinimi on SA-1 Guild. S-25-ohjuspuolustusjärjestelmä oli ensimmäinen Neuvostoliitossa käyttöön otettu ilmatorjuntaohjus, ja sitä käytettiin vain Moskovan ilmapuolustuksessa. Liikuteltavaa S-75-ohjusta käytettiin Neuvostoliiton muuhun ilmapuolustukseen. S-25 oli käytössä 1980-luvulle asti, jolloin se korvattiin uudemmilla S-300P-ohjuksilla.
Tausta

Neuvostoliitto panosti toisen maailmansodan jälkeen runsaasti voimavaroja ilmapuolustuksen kehittämiseen. Erityisenä vaarana pidettiin strategisten pommikoneiden hyökkäyksiä, olihan Yhdysvalloilla atomipommi ja sen kuljettamiseen soveltuvia koneita. Neuvostoliitossa kehitettiinkin uusia suihkuhävittäjiä (MiG-15, MiG-17, Jak-23), mutta korkeatorjunta aiheutti huolta uusimpienkin hävittäjäkoneiden lakikorkeuden jäädessä 14–15 kilometriin ja tehokkaan toimintakorkeuden 12 kilometriin. Josif Stalin antoi 9. elokuuta 1950 käskyn ryhtyä kehittämään Moskovan suojaamiseksi korkeatorjuntaan soveltuvaa ilmatorjuntaohjusjärjestelmää kaikin voimavaroin. Kehittämistyön johtaminen annettiin kenraalieversti V. M. Ryabikovin harteille ja projektin valvonta NKVD:n päällikön Lavrenti Berijan käsiin. Berijan pojan Sergo Berijan johtama SB-1-suunnittelutoimisto (myöhemmin KB-1) sai vastuun teknillisestä suunnittelusta. Kenraalimajuri P. N. Kuksenko nimettiin suunnitteluvastaavaksi.
Suunnittelu

Berkut-järjestelmän vaatimukseksi asetettiin 1 000 pommikoneen hyökkäyksen torjunta Saksan toisen maailmansodan suurpommitusten mukaisesti, vaikka suurpommitukset eivät enää ydinaseiden aikakaudella kuuluneet Yhdysvaltojen doktriiniin Neuvostoliittoa vastaan. Teknillisiksi vaatimuksiksi määritettiin 35 kilometrin torjuntaetäisyys 3–25 kilometrin korkeudella lievästi yliääninopeudella (1 250 km/h) lentävää maalia vastaan. Yhden ohjusyksikön piti pystyä tulittamaan 20 maalia yhtä aikaa. Järjestelmän kehittämisessä otettiin mallia Saksalaisten Wasserfall-ohjuksen perusteella tehdyistä R-101- ja R-102-ohjusprojekteista sekä Rheintochter-ohjuksesta tehdystä R-103:sta. Saksalaiset asiantuntijat olivatkin mukana kehitystyössä aina vuoteen 1953 asti.
R-113-ohjus, lopullisesti V-300, oli nestemäistä polttoainetta käyttävällä rakettimoottorilla varustettu komento-ohjattu ilmatorjuntaohjus. Ohjuksessa oli herätesytytin ja se laukaistiin pystysuoraan. Tulenjohtojärjestelmään kuului B-200-tutka, ja se perustui Wasserfallin Strassburg–Kehl-järjestelmän huomattavasti parannettuun versioon. Kaukovalvontatutkana oli A-100 ja järjestelmän ”aivoina” oli analoginen BESM-laskin. Jotta 20 yhtäaikaisen maalin tulittaminen onnistuisi yhdellä yksiköllä, B-200-tutka kehitettiin sektorikeilauksella toimivaksi monitoimitutkaksi. Näitä tutkia oli yhteensä 56. V-300-ohjuksen koeammuntoja tehtiin vuosina 1951–1952, ja koko järjestelmän testauksia 1952–1953. Sarjatuotantoversio testattiin vuonna 1954, ja lopullisesti järjestelmä hyväksyttiin sotavarustukseen 7. toukokuuta 1955 nimekkeellä S-25. Suunnitteluvaiheen aikana tapahtui huomattavia organisaatiomuutoksia vuonna 1953 Stalinin kuoleman jälkeen, jolloin Lavrenti Berija pidätettiin ja Sergo Berija menetti asemansa.
Palveluskäyttö

S-25 Berkut -järjestelmä oli pääosin kiinteä, ja se ryhmitettiin Moskovan ympärille kahteen torjuntakehään. Puolustus oli tasavahva joka ilmansuuntaan ilman painopistettä. Ulompi kehä rakennettiin 60–100 kilometrin etäisyydelle Kremlistä ja sisempi 35–50 kilometrin etäisyydelle. Kaupungin ympärille rakennettiin järjestelmää varten uudet kehätiet, joita ei löytynyt kartoista, osin saksalaisten sotavankien avulla. Teiden varrelle rakennettiin kantalinnoitetut ohjusasemat, tutka-asemat, varastot, johtokeskukset ja kasarmit. Sisemmällä kehällä oli 22 ilmatorjuntarykmenttiä torjuntasektorin leveyden ollessa 15 kilometriä, ulommalla kehällä oli 34 rykmenttiä sektorin leveyden ollessa 13 kilometriä. Torjuntasektorit olivat 60°, mikä johtui kiinteästä B-200-tulenjohtotutkan keilan leveydestä. Sektorista ulos lentävää maalia ei pystytty seuraamaan. Rykmenteissä oli kaksi ohjuspatteria, joissa kummassakin 10 laukaisualustaa. Jokaisella laukaisualustalla oli kolme ohjusta, ja koko järjestelmän teoreettinen maksimikyllästysraja oli 1 120 yhtäaikaisen maalin tulittaminen. Laveteilla saattoi olla laukaisuvalmiita ohjuksia yhteensä 3 360 kappaletta. Ohjukset oli sijoitettu 1–4 kilometrin etäisyydelle tutkan etusektoriin.
Moskovan ilmapuolustuksesta ja S-25-järjestelmän käytöstä vastasi 1. erikoisilmapuolustusarmeija, johon kuului neljä armeijakuntaa, joista kukin vastasi 90° sektorista. Ilmapuolustusarmeijaan kuului noin 30 000 sotilasta kenraalieversti K. Kazakovin johdossa. Rykmenttien miesvahvuus oli noin 500 miestä. Armeijalla oli varastoissaan 5 000 ohjusta, 1 000 kullakin armeijakunnalla sekä armeijan oma varasto. Ohjuksista vähintään 100 oli aina käyttövalmiina. Tarvittavan henkilöstömäärän kouluttaminen oli vaativa tehtävä, pelkästään kadettien koulutus S-25-järjestelmälle kesti kolme vuotta. Taistelupäivystys aloitettiin 1956 ensimmäisten ohjuksien saapuessa tuliasemiin ja operatiivinen valmius saavutettiin vuonna 1957.
Myöhemmät vaiheet

Moskovan ohjuspuolustusjärjestelmä oli mittava kokonaisuus, mutta myös hyvin kallis. Nikita Hruštšov nimitti sitä ”Moskovan paaluaitaukseksi”. Järjestelmän käyttöä kuitenkin jatkettiin ja sitä paranneltiin. Ohjuksia oli käytössä eri malleja, alkuperäiset 205 ja 207, vuonna 1957 käyttöön otettu ydinkärjellä varustettu 207T (”Tatjana”), tavallisella taistelukärjellä varustettu 217 ja ydinkärkinen 218. B-200-tutka varustettiin liikkuvan maalin ilmaisulla. Uudistettu S-25M-järjestelmä nosti torjuntaetäisyyden 40 kilometriin ja torjuntakorkeuden 30 kilometriin; se otettiin käyttöön vuonna 1961. Myöhempi S-25MR nosti torjuntaetäisyyden 59 kilometriin ja maalin nopeuden aina 4 300 km/h. Lisäksi oli mahdollista ampua kolme ohjusta samaa maalia kohti. Kiinteää S-25-järjestelmää yritettiin muuttaa liikkuvaksi asentamalla ohjus tela-alustalle ”Lisa”, mutta hanke ei toteutunut. Järjestelmä oli käytössä aina 1980-luvulle asti, jolloin se korvattiin uudemmalla S-300P-ohjusjärjestelmällä.
‎Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Toini Nousiainen

Toini Nousiainen 1960-luvun lopulla.
Toini Maria Nousiainen (12. tammikuuta 1926 Ruokolahti – 21. syyskuuta 2010 Helsinki) oli Terveydenhoitoalan ammattijärjestö Tehyn ensimmäinen puheenjohtaja ja myöhemmin kunniapuheenjohtaja.
Hän valmistui sairaanhoitajaksi 1949 ja toimi Suomen sairaanhoitajaliiton pääsihteerinä 1952–1963 ja puheenjohtajana 1963–1982. Tämän jälkeen hän oli Tehyn puheenjohtajana 1982–1985.
Hän oli Suomen merkittävimpiä sosiaali- ja terveydenhuollon henkilöstön edunvalvonnan ja ammatillisen toiminnan kehittäjiä. Hän oli myös mukana uudistamassa Suomen työmarkkinapolitiikkaa ja kunnallista sopimusjärjestelmää.
Hän esitti 1970-luvulla ensimmäisenä Toimihenkilö- ja virkamiesjärjestöjen keskusliiton (TVK) palkkatavoitteisiin naispalkkaerän, jonka tarkoituksena oli korottaa julkisen sektorin naisvaltaisten alojen palkkoja ja kuroa umpeen naisten ja miesten välisiä palkkaeroja. Nousiaisella oli myös oman alansa merkittäviä kansainvälisiä luottamustehtäviä.
Hänellä oli keskeinen rooli kuuden terveydenhuoltoalan ammattijärjestön yhteistyön tiivistämisessä. Kymmenen vuotta kestänyt prosessi johti Tehyn perustamiseen vuonna 1982. Hänet muistetaan tuolta ajalta sitkeänä ja määrätietoisena alansa edunvalvonnan puolesta taistelijana. Hän seurasi eläkkeellä ollessaankin yhteiskunnallisia asioita ja hoitohenkilöstön aseman kehittymistä.
Hänelle myönnettiin Suomen Leijonan ensimmäisen luokan ritarimerkki 1977 ja Suomen Valkoisen Ruusun ensimmäisen luokan ritarimerkki 1985.
Notarikon

Notarikon (hepr. ‏נוטריקון‎) on salakirjoitusmenetelmä, jossa jonkin sanan jokainen kirjain vastaa uuden sanan alkukirjainta . Toisessa versiossa käytetään sanan ensimmäistä ja viimeistä kirjainta, tai kahta keskimmäistä kirjainta. Näistä kirjaimista voidaan muodostaa uusia sanoja, joiden ajatellaan olevan kätkettyinä tekstiin.
Esimerkiksi Jeesuksen ristille oli Johanneksen evankeliumin mukaan kirjoitettu hepreaksi: YSWa HNXRY WMLk HYHWDYm, eli 'Jeesus Nasaretilainen Juutalaisten Kuningas'. Sanojen ensimmäisistä kirjaimista muodostuu jumalan nimi: YHWH, Yahweh eli Jahve.
Sana 'notarikon' tulee latinan sanasta 'notarius', joka merkitsee pikakirjoittajaa. Notarikonia on käytetty kabbalassa etsimään Raamatusta kätkettyjä merkityksiä. Menetelmä on ollut myös okkultistien, etenkin alkemistien suosiossa.
Aiheesta muualla

http://www.kolumbus.fi/gematria/kabbala.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
Nousiaisten vaakuna

Nousiaisten vaakuna
Nousiaisten vaakuna on Nousiaisten kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa Suomen ja 1200-luvulla rakennetun Nousiaisten kirkon suojeluspyhimykseen Pyhään Henrikiin, joka kuvataan vaakunassa polkemassa piispanistuimeltaan murhaajaansa Lallia.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä piispanistuimella istuva Pyhä Henrik, joka polkee jaloillaan kirves kädessä maassa makaavaa miestä (Lallia), kaikki kultaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Nousiaisten kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 21. maaliskuuta 1961. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 26. kesäkuuta samana vuonna.
Notícias

| Notícias |
| --- | --- |
Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Sociedade do Notícias, SA
Perustettu:  1926
Päätoimittaja:  Rogério Sitoe
Kotikunta:  Maputo
Kotimaa:  Mosambik
Ilmestymistiheys:  päivittäin
Kieli:  portugali
Aiheesta muualla
Kotisivu
Notícias (suom. Uutiset) on mosambikilainen portugalinkielinen sanomalehti. Sen päämaja sijaitsee Maputossa ja se ilmestyy päivittäin.
Notícias perustettiin 15. huhtikuuta 1926. Notícias on Mosambikin merkittävin sanomalehti ja Diário de Mçambiquen ohella ainoa maan päivittäin ilmestyvistä sanomalehdistä. Notíciasin levikki on hieman alle 50 000. Sitä julkaisee Sociedade do Notícias, joka on Mosambikia hallitsevan Frelimo-puolueen jäsenten hallinnassa. Sociedade do Notícias julkaisee myös kahta muuta sanomalehteä.
Aiheesta muualla

Lehden kotisivut (portugaliksi)
Nosy Boraha

Nosy Boraha
| --- | --- |
Muut nimet:  Île Sainte-Marie
Sijainti:  Analanjirofo Madagaskar
Korkein kohta:  112  m 
| --- | --- |
Suurin kaupunki:  Ambodifotatra
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Nosy Boraha ([ˈnuʃ buˈrahə̥], myös Île Sainte-Marie) on Madagaskarille kuuluva saari Intian valtameressä. Se muodostaa myös samannimisen Analanjirofon alueeseen kuuluvan piirikunnan.
Nosy Boraha sijaitsee Madagaskarin koillisrannikon edustalla kahdeksan kilometrin päässä pääsaaresta. Se on 50 kilometriä pitkä ja enimmillään seitsemän kilometriä leveä. Saaren ainoa kaupunki on Ambodifotatra.
Ranskalaiset perustivat saarelle siirtokunnan vuonna 1642. Useimmat sen asukkaista kuolivat pian trooppisiin tauteihin. Myöhemmin Île Sainte-Marie toimi merirosvojen tukikohtana. Betsimisarakat luovuttivat sen vuonna 1750 Ranskalle, mutta jo vuonna 1752 paikalliset asukkaat tuhosivat uuden siirtokunnan. Saari joutui uudelleen Ranskalle vuonna 1818, ja myöhemmin siitä tehtiin vankisiirtola.
Nykyään Nosy Boraha on suosittu matkailukohde. Sen nähtävyyksiä ovat saaren edustalla heinä-syyskuussa liikkuvat ryhävalaat, Baie des Forbansin rannalla sijaitseva merirosvojen hautausmaa ja vuonna 1857 rakennettu Madagaskarin vanhin katolinen kirkko. Saarelle on päivittäiset lentovuorot Antananarivosta ja Toamasinasta sekä laivayhteys Soanierana-Ivongosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nosy Boraha Wikimedia Commonsissa
Grigori Novak

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten painonnosto. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten painonnosto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Helsinki 1952 | 90 kg |  |
Grigori Irmovitš Novak (ven. Григорий Ирмович Новак, 5. maaliskuuta 1919 Tšernobyl, Kiovan kuvernementti – 10. heinäkuuta 1980 Moskova, Venäjän SFNT) oli Neuvostoliittoa edustanut painonnostaja, olympiamitalisti, maailman- ja euroopanmestari sekä monikymmenkertainen maailmanennätysmies.
Novak saavutti painoluokan 90 kg olympiahopeaa Helsingissä 1952. Hän saavutti urallaan myös maailman- ja euroopanmestauuksia sekä teki kymmeniä maailmanennätyksiä.
Von Nottbeck

Wilhelm von Nottbeck perheineen pelaamassa shakkia noin vuonna 1866.
Nottbeck-suvun hautausmaa Tampereen Lielahdessa.
Von Nottbeck on baltiansaksalaista alkuperää oleva entinen suomalainen aatelissuku, joka tunnetaan parhaiten Tampereella sijainneen Finlaysonin puuvillatehtaan omistajina 1800-luvulla. Suvun edustajia ei enää asu Suomessa, ja suomalaisten von Nottbeckien jälkeläiset käyttävät nykyään nimeä de Nottbeck.
Suvun alkuperä on epäselvä, mutta se on mahdollisesti lähtöisin Saksan Westfalenista. Suvun erään esi-isän tiedetään työskennelleen Münsterin hovioikeudessa 1500-luvun lopulla. 1600-luvulta alkaen Nottbeckit asuivat sukupolvien ajan Tallinnassa ja puhuivat äidinkielenään saksaa.
Kauppias Carl Samuel Nottbeck muutti Tallinnasta Pietariin, jossa hänestä tuli merkittävä liikemies. Hänen nuorempi poikansa Wilhelm Nottbeck saapui vuonna 1836 Pietarista Tampereelle ja meni töihin Finlaysonin tehtaalle, jonka hänen isänsä oli hankkinut omistukseensa. Wilhelmistä tuli tehtaan johtaja vuonna 1860. Hänellä oli läheiset yhteydet Venäjän hoviin ja keisari Aleksanteri II:een. Wilhelm ja hänen veljensä Carl aateloitiin vuonna 1855 nimellä von Nottbeck, ja suku introdusoitiin Suomen ritarihuoneelle vuonna 1857 aatelissukuna nro 221. Eräitä suvun edustajia merkittiin myös Tallinnan ritarihuoneelle vuosina 1909 ja 1912.
Von Nottbeckin suku rakennutti Finlaysonin tehdasyhteisölle muun muassa oman koulun ja kirkon ja perusti sille oman kirjaston, palokunnan, poliisin ja seurakunnan. Itselleen von Nottbeckit rakennuttivat Näsilinnan huvilan ja perustivat oman hautausmaan Tampereen Lielahteen. He omistivat Lielahden kartanon Tampereella ja Neitsytniemen kartanon Imatralla. Suku poistui Suomesta vuonna 1917 vallankumouksen vuoksi. Suomalaisen aatelissuvun mainittiin sammuneen vuonna 1990, jolloin Wilhelm von Nottbeckin pojantytär Andrée de Nottbeck kuoli Genevessä. Vuonna 2014 kuitenkin ilmeni, että eräitä Wilhelm von Nottbeckin jälkeläisiä asuu edelleen Kanadassa, jossa he käyttävät nimeä de Nottbeck.
Suvun jäseniä

Carl Samuel Nottbeck (1779–1847), pietarilainen liikemies, Finlaysonin tehtaan omistaja
Carl von Nottbeck (1814–1884), Finlaysonin Pietarin-konttorin johtaja, Carl Samuel Nottbeckin poika
Wilhelm von Nottbeck (1816–1890), Finlaysonin johtaja, Carl Samuel Nottbeckin poika
Carl Samuel von Nottbeck (1848–1904), insinööri, sähköistyksen pioneeri Suomessa, Wilhelm von Nottbeckin poika
Wilhelm Fredrik von Nottbeck (1850–1928), Finlaysonin johtaja, Wilhelm von Nottbeckin poika
Peter von Nottbeck (1858–1899), Näsilinnan rakennuttaja, Wilhelm von Nottbeckin poika (puoliso taidemaalari Olga von Nottbeck)
Alexander von Nottbeck (1861–1900), Finlaysonin palatsin rakennuttaja, Wilhelm von Nottbeckin poika
HMS Northumberland (1866)

| HMS Northumberland |
| --- | --- |
 HMS Northumberland

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Millwall Iron Works, Millwall
Kölinlasku:  10. lokakuuta 1861
Laskettu vesille:  17. huhtikuuta 1866
Palveluskäyttöön:  8. lokakuuta 1868
Loppuvaihe:  myyty 1927
Tekniset tiedot
Uppouma:  10 584 t
Pituus:  122,0 m
Leveys:  18,1 m
Syväys:  8,5 m
Koneteho:  6 558 ihp
Nopeus:  14 solmua
Miehistöä:  800
Aseistus
Aseistus:  4 × 9" MLR -tykkiä 22 × 8" MLR -tykkiä 2 × 7" MLR -tykkiä
HMS Northumberland oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1868 valmistunut Minotaur-luokan panssarifregatti.
Valmistus

Alus tilattiin 2. syyskuuta 1861 Lontoon Millwallista Millwall Iron Worksiltä ja sen köli laskettiin 10. lokakuuta 1861. Alus laskettiin vesille 17. huhtikuuta 1866 ja se valmistui 8. lokakuuta 1868.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 14. elokuuta 1868 Devonportissa ensimmäisenä päällikkönään Roderick Dew ja se liitettiin Kanaalin laivastoon. Dewin kuoltua 24. maaliskuuta 1868 aluksen päällikkyyden vastaanotti 25. maaliskuuta 1869 Charles Henry May. Alus hinasi yhdessä HMS Agincourtin kanssa Bermudan kelluvan telakan Madeiralle kesäkuussa 1869.
Alus vaurioitui 25. joulukuuta 1872 pahoin aluksen ankkurin irrottua ja aluksen ajauduttua HMS Herculeksen keulaan. Aluksen vauriot korjattiin Maltalla, mistä se palasi palvelukseen 2. lokakuuta 1873 päällikkönään Thomas Bridgeman Lethbridge. Alus oli Kanaalin laivastossa kontra-amiraali George Hancockin ja myöhemmin kontra-amiraali lordi John Hayn lippulaivana. Alus poistettiin palveluksesta 28. heinäkuuta 1875.
Telakalla olleen aluksen takila muutettiin vuosina 1875-1879 ja sen aseistus muutettiin MLR-tykeiksi. Se palasi palvelukseen 30. lokakuuta 1879 päällikkönään Henry Rushworth Wratislaw ja sijoitettuna Kanaalin laivastoon. Aluksen päällikkyyden vastaanotti 31. joulukuuta 1880 George Stanley Bosanquet. Alus määrättiin Välimeren laivastoon, jonka mukana se osallistui Egyptin sotaan. Alus palasi Kanaalin laivastoon 15. elokuuta 1883 päällikkönään Frederick Charles Bryan Robinson. Se poistettiin palveluksesta 16. toukokuuta 1885.
Alus oli modernisoitavana vuosina 1885-1887, jolloin osa sen aseistuksesta poistettiin. Se palasi Kanaalin laivastoon 26. marraskuuta 1887 päällikkönään James Andrew Thomas Bruce. Sachaveral Darwin vastaanotti päällikkyyden 17. huhtikuuta 1888 ja alus poistettiin palveluksesta 7. maaliskuuta 1891.
Alus muutettiin vuonna 1898 varastoksi. Alus muutettiin edelleen lämmittäjien koululaivaksi ja se nimettiin maaliskuussa 1904 HMS Acheroniksi. Se muutettiin vuonna 1909 hiiliproomuksi Invergordoniin nimellä C.8 ja proomu nimettiin vuonna 1926 uudelleen C.68:ksi. Alus myytiin kesäkuussa 1927 Wardille, joka myi sen edelleen nimellä Stedmound proomuksi Dakariin. Alus romutettiin vuonna 1935.
Novesi

| Novesi Новись, Novis |
| --- | --- |
 Novesi
 Koordinaatit: 59°29′24″N, 28°52′18″E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Opolja
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2017):  8
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Novesi (myös Uusikylä, ven. Но́вись, Novis) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Opoljan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Valjajoen varrella 8 kilometriä Opoljasta pohjoiseen. Kylässä on 8 asukasta (vuonna 2017).
Opoljan pogostaan kuulunut kylä mainitaan Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500 nimellä Novaja Ves (”Uusikylä”). Peter von Köppenin mukaan vuonna 1848 siellä asui 72 venäläistä ja 16 savakkoa. Venäläiset kuuluivat Kerstovan ortodoksiseen ja savakot Novasolkan luterilaiseen seurakuntaan. Kylän talonpojat olivat 1860-luvulle saakka tilanomistajien maaorjia.
1800-luvun lopussa Novesi kuului Opoljan volostin Läylikän kyläkuntaan. Vuonna 1899 kylässä oli 73 asukasta, joista 58 oli venäläisiä, viisi suomalaisia ja kymmenen ”sekoittuneita”. Luterilaisia oli kuusi henkeä.
Neuvostoaikana Novesi kuului Kuurlan (ven. Gurlevo) ja Opoljan kyläneuvostoihin.
Röytän maihinnousu

| Lapin sodan taistelut |
| --- | --- |
Syysmanööverit • Pudasjärvi • Olhava • Tornion maihinnousu • Tornionlaakso • Kemi • Ylimaa • Taipaleenkylä • Rovaniemi • Tankavaara • Muonio • Käsivarren asemasota: 
Röytän maihinnousu (myös Tornion maihinnousu) oli suomalaisten Lapin sodan alkuvaiheessa lokakuun alussa 1944 saksalaisjoukkojen selustaan, Röytän saaressa olevaan Tornion satamaan tekemä maihinnousu. Maihinnousu onnistui, ja sitä seurasivat Tornionlaakson taistelut suomalaisten alkaessa laajentaa syntynyttä sillanpääasemaa.
Taustaa

Jatkosodan 4. syyskuuta 1944 sovittuihin aselepoehtoihin kuului saksalaisten joukkojen karkottaminen Suomesta 15. syyskuuta 1944 mennessä. Saksan ja Suomen välillä käynnistyi Lapin sota. Alkuvaiheessa saksalaisten vetäytyminen sujui rauhallisesti ja yhteistyössä suomalaisten kanssa salaisen vetäytymissopimuksen mukaisesti, mutta Neuvostoliitto painosti Suomea jyrkempiin toimiin saksalaisia vastaan. Neuvostoliiton tahtoa noudattaen suomalaiset ryhtyivät aktiiviseen sodankäyntiin. Kenraaliluutnantti Hjalmar Siilasvuon suunnittelemana toteutettiin Oulusta käsin 1. lokakuuta 1944 maihinnousu saksalaisten selustaan. Onnistuessaan maihinnousulla olisi mahdollista katkaista yksi saksalaisten pääreiteistä pohjoiseen, parhaassa tapauksessa olisi voitu motittaa kymmeniä tuhansia saksalaissotilaita.
Maihinnousun kohde

Alun perin Siilasvuon tarkoituksena oli hyökätä yhdellä rykmentillä Kemiin. Maihinnousu oli valmisteltu ja laivat varattu. Oulussa kaupungin läpi Toppilan satamaan 29. syyskuuta marssiva Jalkaväkirykmentti 11 oli jotenkin saanut määränpäästä tiedon ja miehet huutelivat avoimesti kadulla menevänsä vapauttamaan Kemiä: asia kiirisi varmasti nopeasti saksalaistenkin tietoon. Kemissä oli suhteellisen vahva ryhmitys saksalaisjoukkoja, muun muassa Stuka-taistelulentolaivue. Kun vielä sää kääntyi huonoksi, oli maihinnousu peruutettava.
Kemistä saatiin myös tiedustelutietoja saksalaisten rintamaosalta Kemin teollisuussaarille komennetulta Osasto Pennaselta. Tiedot olivat hälyttäviä: niiden mukaan saksalaisilla oli Kemissä normaalijoukkojen lisäksi ohikulkumarssilla par'aikaa jalkaväkirykmentti ja 60 panssarivaunua. Ajoksen ulkosatama oli tehty käyttökelvottomaksi upottamalla laiturin viereen rautatievaunuja, proomuja ja sekalaista kalustoa. Sisäsatamassa oli panssareita ja panssarintorjuntatykkejä. Tilanne tuntui jo varsin toiselta kuin aloitettaessa, ja Siilasvuo päätti vaihtaa kohteeksi Tornion ulkosataman Röytän.
Mannerheim soitti illalla 30. syyskuuta ja kertoi Liittoutuneiden valvontakomission kirjelmästä, jossa esitettiin tiukkoja vaatimuksia taistelutoimiin. Mannerheim kysyi jotain näkyvää tekoa aikaiseksi vakuuttamaan venäläiset. Siilasvuo vastasi seuraavana päivänä saatavan hyviä uutisia.
Hyökkäys Oulusta

Joukot oli koottu Oulun seudulle, jonne 25.–29. syyskuuta 3. divisioonan joukkoja majoittui Haukiputaan ja Koskelankylän alueelle. Ensimmäisenä hyökkäyskärkenä toiminut jalkaväkirykmentti Jalkaväkirykmentti 11 sijoitettiin Oulun kansakouluihin ja Hinttaan telttamajoitukseen. Rykmenttiä johti 3. divisioonan esikuntapäällikkö everstiluutnantti Wolf H. Halsti. Maihinnousualuksiksi valitut kolme aseistamatonta kauppalaivaa – höyrylaivat Norma, Hesperus ja Fritz – odottivat Toppilan satamassa.
Laivat lähtivät Oulun Toppilan satamasta illalla 30. syyskuuta mukanaan 2 900 miestä. Röytässä paikallinen väestö evakuoitiin, ja vain tullivartija Granströmin perhe jäi paikalle. Yö oli sateinen ja tuulinen, eivätkä uhkana olleet Kemin lentokentän saksalaiskoneet päässeet ilmaan. Sotilaallisesti hyökkäys oli uhkapeliä, sillä laivat olivat avomerellä täysin suojattomia, eikä maihinnousulla ollut lainkaan ilma- tai muuta tulitukea, ainoastaan tilapäisesti kannelle asennetut kevyet ilmatorjuntatykit. Röytän sataman edustalle laivat saapuivat varhain sunnuntaiaamuna 1. lokakuuta. Satamaan tullessaan laivojen oli kuljettava Laivaniemeen sijoitetun saksalaisen raskaan 88-millisen ilmatorjuntapatterin editse. Patteristo ei kuitenkaan havainnut aluksia.