stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Encore Ympäristöpalvelut
Historia

Alun perin paperin kerääminen aloitettiin paperin raaka-aineen niukkuuden tähden. Saksassa oli kova paperipula 1920-30-luvuilla, ja silloin liikemies Ruben Liebkind alkoi toimittaa keräyspaperia Suomesta Saksaan. Kun paperista maksettiin kerääjille palkkioita, alkoivat aatteelliset yhdistykset saada rahaa keräämällä paperia.
Sotavuosina ja toisen maailmansodan jälkeen teollisuus kärsi kovasta raaka-ainepulasta, ja keräyspaperin ohella kerättiin myös kangasta, kumia, metallia yms. Suomessa metsäyhtiöt perustivat v. 1943 Jätekeskus Oy:n, josta tuli sittemmin Paperinkeräys Oy. Vuodesta 2019 yritys on toiminut nimellä Encore Ympäristöpalvelut Oy.
Sodan jälkeen kaikesta oli huutava pula, ja niin houkuteltiin myös yksityisiä ihmisiä, jopa koululapsia keräämään paperia erilaisia makeis- ja tavarapalkkioita vastaan. Yksityisten ihmisten keräystoiminta oli innokkainta 1950–1960-luvuilla. 1970-luvulla keräyspalkkiot lopetettiin ja paperinkeräys organisoitiin ammattimaisten keräysliikkeiden kautta.1990-luvulla paperinkeräyksen motiiviksi tulivat myös vihreät arvot. Nyt haluttiin säästää paperia, jotta kaatopaikat eivät täyttyisi ja että maapallon keuhkot eli metsät pysyisivät elinvoimaisina. 1990-luvulla kuluttajilta alettiin aktiivisesti kerätä myös erilaisia pakkauskartonkeja kuten maito- ja mehutölkkejä.Vuonna 1998 huoli luonnonvarojen kestävästä käytöstä sai aikaan valtioneuvoston päätöksen tuottajavastuun toteuttamiseksi. Paperiteollisuus velvoitettiin huolehtimaan paperin talteenotosta ja keräyspaperin hyödyntämisestä. Paperiteollisuus on valtuuttanut Paperinkeräys Oy:n järjestämään keräyksen ja toimittamaan keräyspaperin hyödynnettäväksi.
Kierrätys- ja jätehuoltopalvelut kuluttajille ja yrityksille

Lajitteluohjeet ja neuvonta kuluttajille ja yrityksille
Keräyskonttien ja –säiliöiden tyhjennys ja puhtaanapito
Kauppojen ja kiinteistöjen keräyssäiliöiden tyhjennys ja puhtaanapito
Painotalojen paperitähteiden ja painovärien keräys ja hyötykäyttö
Uusioraaka-aineiden myynti paperitehtaille ym.
Keräyspaperin ja -kartongin vienti ja tuonti
Muut jätemateriaalit

Encore Ympäristöpalvelut Oy ja sen tytäryhtiöt huolehtivat myös muista jätemateriaaleista kuten paperi- ja kartonkiteollisuuden tuottamasta tuotantohylystä, kaupan ja teollisuuden kierrätysmuovista, kierrätysmetallista, metsätähteestä, kierrätyspuusta, energiajätteestä sekä polttokelpoisesta yhdyskuntajätteestä. Yritys ostaa käytettyjä toimistokalusteita ja käytettyjä kuormalavoja ja myy niitä eteenpäin.
Aiheesta muualla

Encore Ympäristöpalvelut Oy
Marttila, Risto: Paperinmakuista elämääkö? Paperinkeräys oy - historiaa ja tarinoita. Paperinkeräys Oy 2003. ISBN 9789529159758.
Paperinkeräys Oy (Pörssitiedon esitys)
Peter Englund

| Peter Englund |
| --- | --- |
 Englund julistaa Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajan vuonna 2013
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. huhtikuuta 1957 (ikä 67) Boden, Ruotsi
Kansalaisuus:  ruotsalainen
Kirjailija
Aikakausi:  1988-
Aiheet:  Historia
Pääteokset:  Pultava
Palkinnot
 August-palkinto 1993 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Peter Englund (s. 4. huhtikuuta 1957 Boden) on ruotsalainen historioitsija ja kirjailija. Englund oli Ruotsin akatemian jäsen 2002–2018, mutta erosi Metoo-kohun seurauksena keväällä 2018. Hän palasi tehtävään tammikuussa 2019. Englund toimi akatemian pysyvänä sihteerinä vuosina 2009–2015. Hän on aiemmin ollut tutkijana Uppsalan yliopistossa sekä professorina Dramatiska Institutetissa.
Englund opiskeli arkeologiaa, historiaa ja teoreettista filosofiaa Uppsalan yliopistossa ja valmistui kandidaatiksi vuonna 1983. Hän suoritti tohtorintutkinnon 1989 väitöskirjalla Det hotade huset (suom. Uhattu talo), joka käsitteli 1600-luvun ruotsalaisen aatelin maailmankuvaa. Vuotta ennen tohtoriksi valmistumistaan hän julkaisi arvostetun kirjan Pultava.
Vuonna 1993 Englund sai August-palkinnon ja vuonna 2002 Selma Lagerlöfin kirjallisuuspalkinnon. Englundin tuotanto käsittelee pääasiassa Ruotsin suurvalta-ajan historiaa sekä 1900-luvun sotahistoriaa. Hänet tunnetaan helposti lähestyttävästä kirjoitustyylistään.
Englundin teoksia Ofredsår (suom. Suuren sodan vuodet) ja Den oövervinnelige (suom. Voittamaton) kohtaan on esitetty kritiikkiä epätäsmällisyydestä. Brittiläinen 1600-luvun historian asiantuntija Robert I. Frost on huomauttanut, että Puolan historian kohdalla "kirjoittaja tekee useita virheitä, ja tekstiä leimaa täsmällisyyden puute, mutta kaikkia virheitä on turha luetella". Samoin Peter Johnsson osoittaa kirjassaan Polen i historien noissa teoksissa joukon nationalistisia tai asenteellisia väitteitä.
Teoksia

Pultava.  (Poltava, 1988)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  Art House, 1989.  ISBN 951-884-011-3
Det hotade huset, 1989
Menneisyyden maisema.  (Förflutenhetens landskap: historiska essäer, 1991)  Suomentanut Kari Koski. Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-36966-1
Suuren sodan vuodet.  (Ofredsår, 1993)  Suomentanut Kari Koski. Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 978-951-0-36966-1
Kirjeitä nollapisteestä.  (Brev från nollpunkten: historiska essäer, 1996)  Suomentanut Timo Hämäläinen. Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22588-6
Voittamaton: erään miehen tie Ruotsin suurvalta-aikana.  (Den oövervinnerlige, 2000)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-25964-0
Hiljaisuuden historia.  (Tystnadens historia och andra essäer, 2003)  Suomentanut Timo Hämäläinen. Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29417-9
Kuningatar Kristiina.  (Silvermasken: en kort biografi över drottning Kristina, 2006)  Suomentanut Rauno Ekholm. Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32390-8
Sodan kauneus ja kauheus: 215 lyhyttä lukua ensimmäisestä maailmansodasta.  (Stridens skönhet och sorg: Första världskriget i 212 korta kapitel, 2008)  Suomentanut Seppo Hyrkäs. Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35307-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peter Englund Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Erik Lönnroth | Ruotsin akatemia, tuoli 10 2002– | Seuraaja: nykyinen |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  IdRef
Englannin kirkko

| Englannin kirkko |
| --- | --- |

Suuntautuminen:  Anglikaanisuus
Hallinto:  Episkopaalisuus
Johtaja:  Kuningas Charles III Canterburyn arkkipiispa Justin Welby
Yhteistyötahoja:  Kirkkojen maailmanneuvosto Porvoon kirkkoyhteisö
Toiminta-alue:  Englanti Mansaari Kanaalisaaret Gibraltar Manner-Eurooppa
Perustaja:  Augustinus Canterburylainen (Ensimmäinen Canterburyn arkkipiispa 597–604) Kuningas Henrik VIII (Irrotti kirkon paavin alaisuudesta)
Perustettu:  1534
Irtautunut:  Katolisesta kirkosta
Hiippakuntia:  42
Jäseniä:  noin 26 miljoonaa kastettua jäsentä (2010)
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Canterburyn arkkipiispa Justin Welby.
Englannin kirkko (engl. Church of England) on Englannin valtionkirkko ja anglikaanisen kirkkoyhteisön vanhin jäsen. Yhdistyneen kuningaskunnan alueella toimii lisäksi kolme muuta alueellista anglikaanista kirkkoa: Skotlannin episkopaalinen kirkko (engl. Scottish Episcopal Church), Walesin kirkko (engl. Church in Wales) ja Irlannin kirkko. Kirkon korkein piispa on Canterburyn arkkipiispa. Englannin kirkko ulottuu Englannin lisäksi Mansaarelle, Kanaalisaarille sekä muutamaan seurakuntaan Walesissä. Kirkko on jaettu kahteen kirkkoprovinssiin, Canterburyyn ja Yorkiin. Provinssit jakaantuvat 42 hiippakuntaan, mukaan lukien Gibraltarin hiippakunta, joka kattaa Manner-Euroopan ja Pohjois-Afrikan.
Britannian monarkki on Englannin kirkon korkein kuvernööri (Supreme Governor of the Church of England). Monarkin rooli on nykyisin lähinnä seremoniallinen vaikkakin hän edelleen nimittää muodollisesti kirkon korkeimmat viranhaltijat. Kirkon korkein hallitseva elin on kirkolliskokous (General Synod), jolle parlamentti on delegoinut lainsäädäntövaltaa. Kirkolliskokous voi tehdä kirkon asioissa lakiesityksen, joka parlamentin on hyväksyttävä. Näin hyväksytystä laista tulee osa maan lakia – erillistä kirkkolakia ei ole.
Englannin kirkko hyväksyi naispappeuden 11. marraskuuta 1992. Ensimmäiset 22 naispappia vihittiin 8. toukokuuta 1994.
Hallinto

Englannin kirkko koostuu kahdesta kirkkoprovinssista, Canterburyn ja Yorkin provinsseista, sekä 42 hiippakunnasta, joista yksi, Hiippakunta Euroopassa, toimii Englannin ulkopuolella Manner-Euroopassa.
Lasten seksuaalinen hyväksikäyttö

Satoja pappeja ja johtajia on tuomittu ja syytteessä lasten seksuaalisesta hyväksikäytöstä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kotisivut
| n k Porvoon kirkkoyhteisö |
| --- | --- |
Anglikaaniset kirkot:  Englannin kirkko  Espanjan reformoitu episkopaalinen kirkko  Irlannin kirkko  Portugalin lusitaaninen kirkko  Skotlannin episkopaalinen kirkko  Walesin kirkko 
Luterilaiset kirkot:  Islannin kansalliskirkko  Ison-Britannian luterilainen kirkko  Latvian evankelis-luterilainen ulkomaankirkko  Liettuan evankelis-luterilainen kirkko  Norjan kirkko  Ruotsin kirkko  Suomen evankelis-luterilainen kirkko  Tanskan kansankirkko  Viron evankelis-luterilainen kirkko 
Tarkkailijajäsenet:  Latvian evankelis-luterilainen kirkko 
Kartta Englannin kirkon hiippakunnista. Punainen alue kuuluu Yorkin, keltainen Canterburyn kirkkoprovinssiin.
Elämän puu

Kabbalassa kuvattu elämän puu, jossa on esitetty sefirot.
Elämän puu on yleinen aihe muinaisen Lähi-idän kansojen kulttuurissa. Tavallisesti kyseessä on myyttinen puu, joka antaa kuolemattomuuden. Ensimmäisessä Mooseksen kirjassa kerrotaan, kuinka Jumala istuttaa Eedenin puutarhaan kaksi puuta: elämän puun sekä hyvän- ja pahantiedon puun.
Elämän puu on kuvattu lukemattomia kertoja muinaisen Lähi-idän ja Egyptin taiteessa. Se on keskeinen  symboli muun muassa Kabbalassa, tooran mystisessä tulkinnassa. Vastaavia myyttisiä puuaiheita tunnetaan ympäri maailmaa: sellaisia ovat esimerkiksi germaanisessa ja skandinaavisessa mytologiassa esiintyvä maailmanpuu sekä Kalevalan Iso tammi.
Muinaisitämainen mytologia

Elämän puu esiintyy muinaisen Lähi-idän taiteessa kolmannelta vuosituhannelta eaa. alkaen. Tavallisin elämän puun kuva on taatelipalmu, mutta myös muut puut tai kasvit voivat kuvata elämän puuta. Esimerkiksi Gilgamesh-eepoksessa kerrotaan meren pohjassa kasvavasta kasvista, jolla on nuorentava vaikutus. Elämän puun yhteyteen on usein piirretty kauriita tai vuohia, jotka kuvaavat luomakunnan ikuisen elämän kaipuuta. Palestiinasta on löydetty ajalta 1200 – 600 eaa. runsaasti sinettejä, joissa on elämän puun molemmille puolille kuvattu kädet kohotettuina seisova ihmishahmo. Muinaisen Assyrian taiteesta tunnetaan norsunluinen korkokuva, jossa elämän puuta vartioi kaksi siivekästä kerubia. Myös ensimmäisen Mooseksen kirjan salamoiva miekka on lainattu muinaisitämaisesta mytologiasta. Kyprokselta on löydetty rautakaudelle ajoitettu sinetti, jossa elämän puun kummallakin puolella on ihmishahmojen lisäksi miekkaa muistuttava ase.
Kiinasta on löydetty veistos, joka esittää elämän puuta, lintua ja lohikäärmettä. Lohikäärme on usein kuolemattomuuden vertauskuva. Kiinalaisessa mytologiassa on myös tarina puusta, joka tuottaa persikan kerran kolmessa tuhannessa vuodessa. Tämän hedelmän syömällä voi saavuttaa kuolemattomuuden. Elämän puun tunsivat myös muun muassa asteekit.
Raamattu > Elämän puu paratiisissa

Ensimmäisen Mooseksen kirjan toisessa ja kolmannessa luvussa on kuvaus Eedenin puutarhasta, jonka Jumala istuttaa luomansa ihmisen asuinpaikaksi (1. Moos. 2). Puutarhan keskelle hän kasvattaa kaksi puuta: elämän puun sekä hyvän- ja pahantiedon puun (1. Moos. 2:9). Jumala kieltää ihmistä syömästä hyvän- ja pahantiedon puun hedelmiä, sillä sinä päivänä, jona siitä syöt, olet kuoleman oma (1. Moos. 2:17). Syntiinlankeemusopin pohjalla olevassa kertomuksessa käärme houkuttelee ihmisen kuitenkin rikkomaan Jumalan kieltoa. Aadam ja Eeva karkotetaan paratiisista, jotta he eivät söisi myös elämän puusta. Jumala asettaa kerubit sekä salamoivan, leimuavan miekan vartioimaan elämän puulle johtavaa tietä, sillä Ihminen on nyt kuin me: hän tietää sekä hyvän että pahan. Ettei hän nyt vain ota elämän puusta hedelmää ja syö ja niin elä iankaikkisesti, niin kuin joku meistä. (1. Moos. 3:22.)
Kolmannen luvun kahden viimeisen jakeen päällekkäinen rakenne on antanut tutkijoille aiheen olettaa, että viimeisen jakeen maininta elämän puuta vartioivista kerubeista ja miekasta on myöhemmin kertomukseen tehty lisäys. Samoin jakeen 22 maininta elämän puusta on oletettu samassa yhteydessä lisätyksi. Kerubit, miekka ja ajatus kuolemattomuuden tavoittelusta viittaavat muinaisitämaiseen mytologiaan, josta Vanhaan testamenttiin on ilmeisesti lainattu myyttisiä symboleja.
Raamattu > Muualla Raamatussa

Raamatussa mainitaan elämän puu myös Sananlaskujen kirjassa: viisaus on elämän puu niille, jotka siihen tarttuvat (San. 3:18). Myyttinen kuolemattomuuden antava puu on tässä pelkistynyt onnellisuuden vertauskuvaksi. Vastaavalla tavalla elämän puuta on käytetty jakeissa 11:30 sekä Vanhan kirkkoraamatun jakeessa 13:12.
Elämän puusta kerrotaan myös Johanneksen ilmestyksessä. Johannes näkee näyssä uuden Jerusalemin: Kaupungin valtakadulla, virran haarojen keskellä kasvoi elämän puu. Puu antaa vuodessa kahdettoista hedelmät, uuden sadon kerran kuukaudessa, ja sen lehdistä kansat saavat terveyden. (Ilm 22:2) Elämän puu on vanhurskaan ihmisen palkka, ikuinen elämä Jumalan yhteydessä. Autuaita ne, jotka pesevät vaatteensa: he pääsevät syömään elämän puusta ja saavat mennä porteista sisälle kaupunkiin. (Ilm. 22:14; myös 2:7 ja 22:19.)
Kabbalan elämän puu

Juutalaisen mystiikassa kabbalassa elämän puuta käytetään Jumalan ja luomisen ymmärtämiseen. Se on eräänlainen kosmologia, tapa jäsentää maailmankaikkeutta. Elämän puu koostuu kymmenestä sefirasta, jotka on yhdistetty 22 polulla.
Mormonismissa

Mormonin kirja kertoo patriarkka Lehin ja hänen poikansa Nefin nähneen näyssä elämän puun. Näyssä kapea polku johtaa puulle, jonka hedelmät ovat ovat valkoisia ja makeita. Polun vieressä kulkee rautainen kaide, mutta sitä ympäröivät saastaisen veden lähde ja joki sekä pimeyden sumu. Syrjemmällä on suuri rakennus, johon kokoontunut väkijoukko osoittelee ja pilkkaa niitä, jotka syövät elämän puun hedelmää. Yleisimmän tulkinnan mukaan he, jotka seuraavat rautakaidetta eli pyhiä kirjoituksia, pääsevät lopulta osalliseksi elämän puun hedelmistä eli Jumalan rakkaudesta. Pimeyden sumu symboloi Saatanan eksytyksiä ja saastainen vesi Helvetin syvyyksiä. Suuri rakennus on maailman ylpeys ja se tulee lopulta sortumaan, kuten käy kaikkien, jotka kieltävät Kristuksen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Elämän puu suomenkielisessä Raamatussa (1933/1938)
Karkotus paratiisista (Gustave Doré).
Oona-Emilia Enkelsaari

| Oona-Emilia Enkelsaari> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1999 (ikä 25–26) Ilmajoki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  tietokirjailija, näyttelijä, malli
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Aikakausi:  2021–
Aiheesta muualla
Kotisivut  IMDb
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Oona-Emilia Enkelsaari (s. 1999 Ilmajoki) on suomalainen tietokirjailija. Lisäksi Enkelsaari työskentelee mallina ja näyttelijänä.
Syksyllä 2021 Enkelsaari julkaisi keittokirjan Kokkaa vegemmin – reseptejä vegaaneille ja sekaaneille julkaistuaan aiemmin omia reseptejään sosiaalisessa mediassa. Hän oli aikoinaan vegaani ennen siirtymistään kasvispainotteiseen ruokavalioon.
Vuonna 2023 ilmestyi Enkelsaaren ja Hilda Ivarsin kirjoittama Ansa Ikonen – muistoja filmitähdestä, jossa käsitellään Ansa Ikosta tämän tunteneiden tai tästä vaikuttuneiden henkilöiden näkökulmasta. Enkelsaari on myös itse työskennellyt teatterin parissa. Syksyllä 2022 hän esiintyi Kansallisteatterin produktiossa GÄNG – opastettu kaupunkikierros.
Yksityiselämä

Enkelsaari on lähtöisin Ilmajoelta, josta hän muutti lukio-opintojen myötä Helsinkiin. Enkelsaari valmistui ylioppilaaksi Kallion ilmaisutaidon lukiosta vuonna 2019.
Julkaisut

Kokkaa vegemmin – reseptejä vegaaneille ja sekaaneille. Aviador, 2021. ISBN 978-952-3-81017-4
Ansa Ikonen – muistoja filmitähdestä. (Yhdessä Hilda Ivarsin kanssa). Aviador, 2023. ISBN 978-952-3-81179-9
Siksi oLi LoiskiS – lastenmusiikkiorkesterin ensimmäiset 25 vuotta (Yhdessä Hilda Ivarsin kanssa). Loiskis ry, 2025.
Veikko Linnaluoto

Veikko Vihtori Linnaluoto (5. marraskuuta 1912 Kivijärvi – 14. marraskuuta 1992 Teneriffa) oli suomalainen lentotekniikan professori.
Linnaluoto tuli ylioppilaaksi vuonna 1931, valmistui ensin filosofian maisteriksi vuonna 1938 ja sitten diplomi-insinööriksi vuonna 1944. Linnaluoto toimi Valtion lentokonetehtaan toimistoinsinöörinä ja toimistopäällikkönä vuosina 1942–1945. Hän oli Ruotsissa Svenska aeroplan ab:n tutkimusinsinööri ja osastopäällikkö vuosina 1945–1960. TKK:n lentotekniikan professori Linnaluoto oli vuosina 1960–1978.
Linnaluodolla ja hänen puolisollaan, filosofian maisteri Taimi Raidalla oli kolme lasta. Linnaluoto menehtyi sydänkohtaukseen Teneriffalla.
Nikolai Heinrich von Engelhardt

Nikolai Heinrich von Engelhardt (syntyään Nikolai Heinrich Englert, 1730 Pietari – 12. kesäkuuta 1778 Viipuri) oli Viipurin kuvernööri 1774–1778. Sotilasarvoltaan hän oli everstiluutnantti.
Perhetausta

Nikolai Heinrich von Engelhardtin vanhemmat olivat lääkäri Nikolaus Friedrich Englert (~1680–1753) ja viipurilaisen kauppiaan tytär Anna Maria Haveman. Nikolai Heinrichilla oli neljä sisarusta: Johan Henrich von Engelhardt (1720), Elisabetha Charlotta von Engelhardt (1724–?), Anna Catherina (von Engelhardt) (?–1765), Christina Susanna (von Engelhardt) (?–1783). Nikolaus Englert oli kotoisin Hessen-Kasselista ja hän työskenteli pietarilaisessa sairaalassa. Nikolai Heinrich von Engelhardt avioitui itsekin viipurilaisen kauppiaan Johan Weckroothin tyttären, kauneudestaan kuuluisan Helena Weckrothin (1749–1796) kanssa. Pariskunnalle syntyi kahdeksan jälkeläistä, joista useimmat kuolivat varhaislapsuudessaan.
Perhetausta > Jälkeläiset

Paul Niclas von Engelhardt (1767–)
Theodor Bogilav von Engelhardt (1768–1771)
Alexander von Engehardt (1770–1771)
Nicolaus von Engelhardt (1771–1772)
Natalie von Engelhardt (1773–1829)
Nicolaus von Engelhardt (1774–1776)
Alexander von Engelhardt (1776–)
Nicolaus von Engelhardt (1778–1778)
Nikolai Heinrich von Engelhardtin tyttären Natalie von Engelhardtin (13. lokakuuta 1773 Viipuri – 6. joulukuuta 1829) aviopuoliso oli Suomen kenraalikuvernööri Fabian Steinheil (1762–1831).
Ura

Von Engelhardt päätyi sotilasuralle, sillä se oli aatelittomalle miehelle yksi harvoista väylistä sosiaalisen aseman kohottamiseksi. Hän otti aktiivisesti osaa Katariina II:n vallankaappaukseen vuonna 1762. Palkkioksi hän sai prikaatinkenraalin arvon 1765 sekä lahjoitusmaina Pälkjärven ja Suojärven pitäjät Laatokan pohjoispuolelta. Von Engelhardt nimitettiin Viipurin kuvernementin varakuvernööriksi 1766 ja edelleen kuvernööriksi vuonna 1774. Viipuri maakuntineen oli erossa muusta Suomesta 1721–1812. Von Engelhardt on jäänyt aikakirjoihin pitkälti siksi, että hänen aikakaudellaan Vanhan Suomen alueella alettiin noudattaa Ruotsin vuoden 1734 yleisen lain rikoskaarta. Hänen kuvernöörivuosinaan myös muut ruotsalaiset privilegiot juurruttivat asemansa Vanhassa Suomessa. Siviiliasioissa noudatettiin 1440-luvulta periytynyttä Kristofer Baijerilaisen maanlakia.
Von Engelhardt oli ajan tavan mukaan kiinnostunut teatteritaiteesta ja hänen aloitteestaan rakennettiin Viipurin linnan läheisyyteen esittäville taiteille tarkoitettu Das Komödienhaus, joka on toisinaan mainittu varhaisimmaksi suomalaiseksi teatterirakennukseksi. Von Engelhard sai vapaaherran (paronin) arvon kuolinvuonnaan 1778.
Aiheesta muualla

Kansallisbiografia
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Antti Lindqvist

Antti Olavi Lindqvist (24. maaliskuuta 1953 Helsinki – 23. elokuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen elokuvakriitikko. Lindqvist kirjoitti kritiikkiä Tv-maailmaan, Katso-lehteen ja Kansan Uutisiin. Elokuvan Calamari Unionin nimi on hänen ideansa. Hän teki myös elokuvakäsikirjoituksia ja ohjasi kaksi lyhytelokuvaa. Lindqvist kirjoitti kritiikkiä myös Parnassoon. Lindqvist on haudattu Honkanummen hautausmaalle Vantaalle.
Lindqvistin romaani Kävelykepin siemenet ilmestyi 1987. Hänellä oli myös tekeillä kirja Leo Jokelasta julkaisijana Johnny Kniga.
Teokset

Kävelykepin siemenet SEKL, 1987. ISBN 951-95135-5-8
Filmografia

Suomalainen päiväkirja, 1984, kreditoimaton esiintyjä (mies Lepakon portaissa)
Pimeys odottaa, 1985, käsikirjoitus
Paperitähti, 1989, käsikirjoitus
Mitä se mulle kuuluu mitä mä teen, 1990, ohjaus, käsikirjoitus
Kuutamosonaatti 2: Kadunlakaisijat, 1991, näyttelijä (tunnistamaton rooli)
Mielenosoitus Suurtorilla, 1992, teksti
Hartolan syysmarkkinat, 1992, teksti
G A Serlachius, 1992, teksti
Arvo Ylppö, 1992, teksti
Mateli – säkeitä runonlaulajan elämästä, 1993, ohjaus, käsikirjoitus
Kirsti Lintonen

Kirsti Eeva Helena Lintonen (o.s. Kyrölä, s. 23. toukokuuta 1945 Tampere) oli Suomen suurlähettiläs Yhdistyneiden kansakuntien Suomen pysyvässä edustustossa New Yorkissa vuosina 2005–2009.
Lintosella on takanaan pitkä ura ulkoasiainministeriössä, jossa hän on työskennellyt vuodesta 1971 alkaen. Vuodet 1973–1976 hän toimi Suomen diplomaattina Itä-Berliinissä, Saksan demokraattisessa tasavallassa.
Vuodet 1983–1987 Lintonen toimi pääministeri Kalevi Sorsan ulkopoliittisena erityisavustajana. Vuonna 1990 hänet nimitettiin suurlähettilääksi Windhoekiin, Namibiaan. Lintonen on toiminut myös kehitysyhteistyöosastolla ja vuonna 1996 Lintosesta tuli alivaltiosihteeri ja  osastonjohtaja. Hän oli ensimmäinen nainen alivaltiosihteeritason virassa.
Vuosina 2000–2005 Lintonen toimi Suomen suurlähettiläänä Pretoriassa Etelä-Afrikassa ja oli samanaikaisesti akkreditoituna myös Botswanassa, Lesothossa, Mauritiuksella, Namibiassa ja Swazimaassa. Lisäksi hän on uransa aikana palvellut Brysselin, Belgradin, Lontoon ja Tukholman suurlähetystöissä.
Koulutukseltaan Lintonen on valtiotieteiden maisteri. Hän on naimisissa ja hänellä on yksi poika.
Tuomo Lindroos

Tuomo Lindroos.
Tuomo Antero Lindroos (12. toukokuuta 1923 Tampere – 17. toukokuuta 1968 Tampere) oli suomalainen jääkiekkoerotuomari ja tärkeä tuomaritoiminnan kehittäjä. Tuomo Lindroos on jääkiekkoleijona ja kolminkertainen Lynces Academicin paras erotuomari. Hänen veljensä oli jääkiekkoilja-valmentaja Risto Lindroos.
"Tumppi" Lindroos lopetti jääkiekkouransa Ilveksen A-junioreissa. Tuomarina hän vihelsi 106 SM-sarjaottelua ja 27 maaottelua sekä kahdesti MM-kisoissa. Hän oli kehittämässä Suomen tuomaritoimintaa ja aloitti erotuomarikoulutuksen. Lindroos kuului Suomen Jääkiekkoliiton erotuomarivaliokuntaan aikana 1954-1958. Monet sittemmin kansainväliselläkin tasolla uraa luoneet erotuomarit saivat oppinsa alkujaan Lindroosilta, joka otti nuoria ilvesläisiä tuomarikaverikseen. Näihin lukeutuu Pentti Isotalo, Lennart Jaala, Örnulf Diehl ja Räshid Hakimsan.
Tuomo Lindroos oli Jatkosodan aikana saksalaisissa SS-joukoissa, joissa hän taisteli Itärintamalla. Itärintamalta hän sai rautaristin. Tuomo Lindroos oli sotilasarvoltaan vänrikki.
Kunniamerkit

Vapaudenristi 4.lk
Vapaudenmitali 2.lk
Rautaristi 2.lk
Palkinnot

Lynces Academicin parhaan erotuomarin patsas (1955, 1959, 1960)
SJL:n hopeinen ansiomerkki #24
Suomen Jääkiekkoleijona #23