Kreikan klassinen kausi
Ateenan talouselämä

Ekonomiaa pidettiin antiikin aikana vain yhtenä politiikan alalajina, eikä se ollut antiikinkaan ajan kreikkalaisille itseisarvo. Kreikan monissa kaupunkivaltioissa ei siis ollut varsinaista fiskaalipolitiikkaa, vaan kaupungit elivät niin sanotusti kädestä suuhun. Kansalaisia kuluttajina eikä tuottajina, ja eräänlainen Sifysoksen työ oli se, että kaupunki olisi kyennyt elättämään kaikki kansalaisensa. Taloudellinen ylijäämä käytettiin näiden periaatteiden mukaisesti kaupungin kaunistamiseen tai se jaettiin kansalaisille suoraan. Tosin Ateena varautui sotaan ennen toisen persialaissodan ja peloponnesolaissodan alkamista, mutta se oli Kreikan kaupunkivaltioiden keskuudessa poikkeuksellista. Välitöntä verotusta pidettiin alentavana, joten sitä ei suosittu, mutta varakkaiden kansalaisten oletettiin ottavan vapaaehtoisesti tai pakosti kantaakseen useita eri valtion menoja (leiturgia). Esimerkiksi varakas kansalainen saattoi kustantaa yhden tai useamman sotalaivan ylläpidon (triearkhia)  tai ottaa hoitaakseen draamakilpailujen kuoron kulut (khoregia). Jos kansalainen ei noudattanut taloudellisia velvollisuuksiaan ja väitti, että joku toinen olisi häntä varakkaampi, osapuolet voitiin  pakottaa vaihtamaan omaisuuksia keskenään.
Perikleen aikaan asti poliittinen valta edellytti jonkinnäköistä maanomistusta, mutta 400-luvun puolivälissä myös onnistuneet liikemiehet ja jopa varakkaat käsityöläisammattien harjoittajat pystyivät saamaan poliittista pääomaa. Kaivos- ja keramiikkateollisuus ja eritoten viljakauppa muodostuivat tärkeiksi taloudellisiksi tekijöiksi. Attikan maaperä soveltui hyvin viinin ja oliivin viljelyyn, mutta ei juurikaan viljalle. Tämän vuoksi tuontivilja tul iusein halvemmaksi kuin tuottaa sitä itse. Esimerkiksi Perikles itsekin myi omien maatilojensa tuotannon ja osti omaan käyttöönsä halvempaa tuontiviljaa. Kaikkiaan viljan tuonti meriteitse kattoi noin kaksi kolmasosaa vuotuisesta viljantarpeesta.
Demostheneen mukaan 300-luvulla Ateenaan vuosittain tuoduista 800 000 medimnoksesta (noin 25- 30 000 tonnista) viljaa puolet tuotiin Mustaltamereltä. Ongelmana oli, ettei Ateenalla tai muilla  kaupunkivaltioilla ollut vientipolitiikkaa vastaamaan tuontia, vaan valtio otti hoitaakseen ainoastaan (viljan) tuonnin. Ainut tiedetty valtion tekemä vientiä säännöstelevä toimenpide on Solonin määräys viedä Ateenasta tai Attikasta ruokatavarana ainoastaan oliiviöljyä. Vientiä oli tuontia vaikeampi valvoa, koska valtiolla ei ollut omaa teollisuutta ja koska metoikit hallitsivat suurta osaa  talouselämästä. Lisäksi kuljetuksiin käytettiin paljon joonialaisten kaupunkien laivoja. Aikoinaan Naukratiksen siirtokunta ja kauppa-asema perustettiin ja lähisaaria, joilla viljaa kasvoi yllättävän paljon, valloitettiin viljan saamista varten. Oletettavasti myös sodilla ja pienemmillä kiistoilla oli usein enemmän taloudellisia syitä kuin ehkä on annettu ymmärtää. Esimerkiksi peloponnesolaissodan alkuun vaikutti nimenomaan se, että Ateena loukkasi Korintin kaupallisia etuja Korkyran kanssa liittoutumalla. Samoin Ateenan kiinnostus Sisiliaan johtui osin – ja ehkä pääasiassa – myös siitä, että se halusi varmistaa viljantuontinsa sieltä. 300-luvulla eaa. oli voimassa laki, joka kielsi ateenalaisia tai attikalaisia miehiä, naisia, lapsia, metoikkeja tai orjia antamasta lainaa laivalle, joka vei viljaansa muualle Kreikkaan kuin Ateenaan.