stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arena Mytištši
Aiheesta muualla

Areenan sivusto
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Bodrovin divisioona | Tarasovin divisioona | Harlamovin divisioona | Keskinen divisioona |
| Ufa-Arena | Arena-Metallurg | Arena-Omsk | Tatneft-Arena |
| Minsk-Arena | Podmoskovje-urheilupalatsi | Arena 2000 | Kazakstan-urheilupalatsi |
| Sokolniki-urheilupalatsi | Junost-urheilupalatsi | Volgar-urheilupalatsi | Ammattiyhdistysten urheilupalatsi |
| Kuznetsin metallurgien urheilupalatsi | Balašiha-Arena | Konsertti- ja urheilupalatsi Sibir | Vitjaz-jääpalatsi |
| Tšerepovetsin jääpalatsi | Pietarin jääpalatsi | Platinum Arena | Urheilullis-kulttuurinen kompleksi Neftehimik |
| Arena Mytištši | TsSKA-jääurheilupalatsi | Riika-areena | Lužniki |
Arena Porte de la Chapelle

| Arena Porte de la Chapelle |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Paris, Ranska
Koordinaatit:  48°53′53.427″N, 002°20′57.609″E
Katsojakapasiteetti
 7 000 (Kesäolympialaisten 2024 voimistelu, voimanosto) 6 700 (Kesäolympialaisten 2024 sulkapallo) 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Arena Porte de la Chapelle (tunnetaan myös projektinimellään Paris Arena II ja kauppanimellääm Adidas Arena) on tuleva monikäyttöinen ja modulaarinen halli, joka sijaitsee Chapellen alueella Pariisissa (18. arrondissementti).
Halliin tulee 8 000 paikkaa urheilutapahtumiin ja 9 000 paikkaa konsertteihin ja esityksiin. Sen odotetaan valmistuvan kesällä 2023. Sen oli alun perin tarkoitus isännöidä vuoden 2024 kesäolympialaisten painitapahtumat ja miesten koripallon alkuturnaus sekä paralympialaisten pöytätennistapahtumia. Lopuksi siellä järjestetään sulkapallon ja rytmisen voimistelun olympiatapahtumat, joita seuraavat paralympialaisten sulkapallo ja voimanosto. Heti kun areena on rakennettu, siitä tulee Paris Basketballin ja PSG Handballin isojen pelien pelipaikka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arena Porte de la Chapelle Wikimedia Commonsissa
Arena Porte de la Chapelle
Arena Națională

| Arena Națională |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Bukarest, Romania
Rakennustyöt aloitettu:  2008
Avattu:  6. syyskuuta 2011
Omistaja:  Bukarestin kaupunki
Kenttä:  luonnonnurmi
Kustannukset:  234 milj. €
Arkkitehti:  Max Bögl
Käyttäjät
 Romanian maajoukkue (2011–) 
Katsojakapasiteetti
 55 600 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Arena Națională on jalkapallostadion, joka sijaitsee Romanian pääkaupungissa Bukarestissa. Stadion avattiin 6. syyskuuta 2011 ja sen yleisökapasiteetti on 55 600. Se toimii Romanian maajoukkueen kotikenttänä. Stadion isännöi Eurooppa-liigan kauden 2011–2012 loppuottelua, joka pelattiin 9. toukokuuta 2012.
Arena Naționalăa aloitettiin rakentamaan vuonna 2008 ja se korvasi aiemman, vuonna 1953 rakennetun vanhan Stadionul Naționalin.
Vuonna 2021 stadion isännöi Dota 2 The International -turnauksen, jossa palkintopottina oli 40 018 195 Yhdysvaltain dollaria.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arena Națională Wikimedia Commonsissa
Stadionul Național viralliset sivut
Tietoja ja kuvia Stadionul Naționalista
Ansipin III hallitus

| Ansipin III hallitus |
| --- | --- |
  Viron tasavallan  hallitus
 Hallitus yhteiskuvassa keväällä 2011
Toimikausi alkoi:  6. huhtikuuta 2011
Toimikausi päättyi:  26. maaliskuuta 2014
Valtionpäämies:  Toomas Hendrik Ilves
Jäsenet
Hallituksen johtaja:  Andrus Ansip
Hallituspuolueet:  Reformipuolue  Isänmaan ja Res Publican liitto
Historia
Viimeiset vaalit:  Riigikogun vaalit 2011
Edellinen:  Ansipin II hallitus
Seuraava:  Rõivasin I hallitus
Ansipin III hallitus oli Viron tasavallan, pääministeri Andrus Ansipin johtama oikeistohallitus. Tasavallan presidentti Toomas Hendrik Ilves nimitti hallituksen virkaansa 5. huhtikuuta 2011. Hallituksen muodostivat Ansipin johtama Reformipuolue ja Isänmaan ja Res Publican liitto (IRL) ja se istui yhteensä 1086 päivää.
Hallituksen kokoonpano

Ansipin kolmanteen hallitukseen nimitettiin yhteensä 13 ministeriä. Hallituksen ainoat naispuoliset ministerit olivat ympäristöministeri Keit Pentus-Rosimannus ja kulttuuriministeri Urve Tiidus.
Hallituksen puolustusministeri, Isänmaan ja Res Publican liiton entinen puheenjohtaja ja maan entinen pääministeri Mart Laar tiedotti eroavansa toukokuussa 2012. Laar oli saanut aivohalvauksen saman vuoden helmikuussa, eikä enää kyennyt hoitamaan tehtäviään täysipainoisesti. Laaria seurasi puolustusministerinä IRL:n puheenjohtaja Urmas Reinsalu.
Oikeusministeri Kristen Michal päätti erota joulukuussa 2012 Reformipuolueen saamien epämääräisten rahaerien nostaman kohun vuoksi. Entisen kansanedustajan mukaan nimettömiä varoja oli kierrätetty Reformipuolueelle sen jäsenten kautta Michalin ehdotuksesta. Tutkimusten jälkeen syytteistä luovuttiin. Oikeusministeriksi nousi Ansipin hallituksen sosiaaliministerinä toiminut Hanno Pevkur.
Kulttuuriministerinä toiminut Rein Lang erosi joulukuussa 2013 Sirp-kulttuurilehden ympärillä syntyneen kuohunnan seurauksena. Kulttuuripiirit syyttivät Langia pyrkimyksistä ottaa Sirp-lehti hallintaansa. Syksyllä 2013 lehdelle oli nimitetty Reformipuoluetta lähellä oleva uusi päätoimittaja Kaur Kender, joka erotti neljä pitkäaikaista toimittajaa ja ilmoitti lehden suunnanmuutoksesta. Kulttuuripiirit protestoivat ja epäilivät välittömästi Langia. Myöhemmin selvisi, että lehden toiminta oli hyväksytetty hänellä. Protestien seurauksena Sirpistä erotetut toimittajat saivat työnsä takaisin ja päätoimittaja Kender sekä ministeri Lang erosivat. Langin tilalle uudeksi kulttuuriministeriksi nimitettiin Urve Tiidus.
| Ministeri | Tehtävissä | Puolue |
| --- | --- | --- |
| Pääministeri Andrus Ansip |  6.4.2011–26.3.2014 |  Reformipuolue |
| Ulkoministeri Urmas Paet |  6.4.2011–26.3.2014 |  Reformipuolue |
| Oikeusministeri Kristen Michal Hanno Pevkur |   6.4.2011–10.12.2012 10.12.2012–26.3.2014 |  Reformipuolue Reformipuolue |
| Sisäasiainministeri Ken-Marti Vaher |  6.4.2011–26.3.2014 |  IRL |
| Puolustusministeri Mart Laar   Urmas Reinsalu |  6.4.2011–11.5.2012 14.5.2012–26.3.2014 |  IRL   IRL |
| Valtiovarainministeri Jürgen Ligi |  6.4.2011–26.3.2014 |  Reformipuolue |
| Opetusministeri Jaak Aaviksoo |  6.4.2011–26.3.2014 |  IRL |
| Maatalousministeri Helir-Valdor Seeder |  6.4.2011–26.3.2014 |  IRL |
| Talous- ja viestintäministeri Juhan Parts |  6.4.2011–26.3.2014 |  IRL |
| Sosiaaliministeri Hanno Pevkur   Taavi Rõivas |  6.4.2011–10.12.2012 11.12.2012–26.3.2014 |  Reformipuolue Reformipuolue |
| Alueministeri Siim Valmar Kiismer |  6.4.2011–26.3.2014 |  IRL |
| Ympäristöministeri Keit Pentus-Rosimannus |  6.4.2011–26.3.2014 |  Reformipuolue |
| Kulttuuriministeri Rein Lang Urve Tiidus |  6.4.2011–4.12.2013 4.12.2013–26.3.2014 |  Reformipuolue Reformipuolue |
Aiheesta muualla

Ansipin III hallituksen ohjelma (Arkistoitu – Internet Archive) (viroksi)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Ansipin II hallitus | Viron hallitus 2011–2014 | Seuraaja: Rõivasin I hallitus |
Ansis Medenis

Ansis Medenis (s. 1984) on latvialainen lentopalloilija, joka pelaa kaudella 2012–2013 Vammalan Lentopallon riveissä Lentopallon Mestaruusliigassa. Sopimus VaLePan kanssa kattaa kauden 2012–2013. Medenis on pelannut urallaan myös Brasilian, Italian, Kreikan sekä Qatarin pääsarjoissa. Lisäksi hän edustaa Latvian maajoukkuetta.
Medenis on voittanut Suomessa pelatessaan SM-hopeaa kaudella 2010–2011. Latvian maajoukkuepelaaja oli pudotuspelien paras pistemies Mestaruusliigassa kaudella 2010–2011. Runkosarjassa hän oli samalla kaudella neljänneksi eniten pisteitä tehnyt pelaaja. VaLePaan hän tuli ensimmäisen kerran alkukaudesta 2011–2012, kun VaLePa tarvitsi toisen hakkurin Arttu Lahdenperän aisapariksi. Hänellä oli jo sopimus Brasilian liigaan, mutta joukkueen olosuhteet eivät tyydyttäneet Ansista ja hän jäi Riikaan odottelemaan uutta sopimusta, joka solmittiin VaLePan kanssa.
Medenis aloitti kauden 2011–2012 Kreikan liigassa pelaten siellä puoli vuotta Kreikan Iraklisissa, mutta mies palasi loppukaudeksi Riigaan johtuen olkapääleikkauksesta.
Muuta

Pelityyliltään Medenis on fyysinen pelaaja, jolla on kova hyökkäys ja syöttö. Medenis on pelipaikaltaan hakkuri, mutta hän pystyy pelaamaan myös yleispelaajana. Esimerkiksi syksyn 2012 EM-karsinnoissa hän pelasi Latvian maajoukkueessa yleispelaajan peliroolissa.
Joukkueet

2013–2014 Saimaa Volley (FIN)
2012–2013 VaLePa (FIN)
2011–2012 Aris Thessaloniki (GRE)
2010–2011 VaLePa (FIN)
2009–2010 Volei Futuro (BRA)
2008–2009 Qatar (QAT)
2006–2008 Spoleto (ITA)
2002–2006 Poliurs Biolar (LAT)
Saavutukset Suomessa

Suomen Cup-mestari 2012
SM-hopea 2011
Pudotuspelien paras pistemies 2012
Anthony Powell (puvustaja)

| Anthony Powell> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. kesäkuuta 1935 Chorlton-cum-Hardy, Manchester, Britannia
Kuollut: 18. huhtikuuta 2021 (85 vuotta)
Anthony Powell (2. kesäkuuta 1935 Chorlton-cum-Hardy, Manchester – 18. huhtikuuta 2021) oli englantilainen puvustaja. Hän voitti parhaan puvustuksen Oscar-palkinnon kolme kertaa: vuonna 1972 elokuvasta Tädin kanssa maailmalla, vuonna 1978 elokuvasta Kuolema Niilillä ja vuonna 1981 elokuvasta Tess – viattomuuden tarina.
Tess – viattomuuden tarina vaikutti aikanaan myös muotiin: esimerkiksi Ralph Laurenin mallistoissa esiintyi Tessin vaatteita muistuttavia asuja seuraavien kolmen kauden ajan.
Anthony Powell oli pukusuunnittelija Sandy Powellin serkku.
Filmografia

Valloittajat (1969)
Tädin kanssa maailmalla (1972) (voitti Oscar-palkinnon)
Papillon (1973)
Hälytys päämajassa (1975)
Buffalo Bill ja intiaanit (1976)
Pelon palkka (1977)
Kuolema Niilillä (1978) (voitti Oscar-palkinnon)
Tess – viattomuuden tarina (1981) (voitti Oscar-palkinnon)
Rakkauden apostoli (1981)
Rikos auringon alla (1982)
Indiana Jones ja tuomion temppeli (1984)
Merirosvot (1986) (Oscar-ehdokkuus)
Ishtar (1987)
Frantic (1988)
Indiana Jones ja viimeinen ristiretki (1989)
Hook – Kapteeni Koukku (1991) (Oscar-ehdokkuus)
101 dalmatialaista  (1996)
Me kostajat (1998)
Yhdeksäs portti (1999)
102 dalmatialaista (2000) (Oscar-ehdokkuus)
Beatrix Potter – taiteilijaelämää (2006)
Aiheesta muualla

Anthony Powell (puvustaja) Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Anthony Powell (puvustaja) Elonetissä.
Anthony Phillips

Anthony Phillips (2005).
Anthony Phillips (oik. Anthony Edwin "Ant" Phillips, s. 23. joulukuuta 1951) on englantilainen multi-instrumentalisti, joka on parhaiten tunnettu yhtenä Genesiksen perustajajäsenenä. Hän soitti kitaraa ja lauloi taustalauluosuuksia vuoteen 1970. Phillips jätti Genesiksen toisen albumin Trespassin levyttämisen jälkeen. Hän kärsi esiintymiskammosta ja lähti yhtyeestä lääkärin kerrottua, että se olisi parasta hänen tilanteessaan. Hänet tunnetaan 12-kielisen kitaran soitosta, ja hänen vaikutustaan voi kuulla läpi koko Genesiksen varhaisen tuotannon.
Nursery Cryme -albumilla, joka oli Genesiksen ensimmäinen Phillipsin jälkeen, on kaksi kappaletta, jotka olivat jäänteita ajalta Phillipsin ajalta, ”The Musical Box” ja ”The Fountain Of Salmacis”. Erityisesti ”The Music Box” on pysynyt fanien suosiossa.
Lähtönsä jälkeen Phillips opiskeli klassista musiikkia (erityisesti klassista kitarointia) ja teki levytyksiä yhteistyössä mm. Harry Williamsonin, Mike Rutherfordin ja Phil Collinsin kanssa. Hän soitti koskettimia Peter Gabrielin demoilla vuonna 1967. Hänen ensimmäinen oma sooloalbuminsa, The Geese and the Ghost, julkaistiin 1977. Albumi on saanut vuosien myötä kulttimaineen fanien keskuudessa.
Diskografia Genesiksen kanssa

From Genesis to Revelation (1969)
Trespass (1970)
Genesis Archive 1967-75 (1998)
Genesis 1970–1975 (2008)
Sooloalbumit

The Geese and the Ghost (1977)
Wise After the Event (1978)
Private Parts and Pieces (1978)
Sides (1979)
Private Parts and Pieces II: Back to the Pavilion (1980)
1984 (1981)
Private Parts and Pieces III: Antiques (1982, Enrique Berro Garcian kanssa)
Invisible Men (1983, Richard Scottin kanssa)
Private Parts and Pieces IV: A Catch at the Tables (1984)
Private Parts and Pieces V: Twelve (1985)
Private Parts and Pieces VI: Ivory Moon (1986)
Private Parts and Pieces VII: Slow Waves, Soft Stars (1987)
Missing Links Volume One: Finger Painting (1989)
Slow Dance (1990)
Private Parts and Pieces VIII: New England (1992)
Sail the World (1994)
Missing Links Volume Two: The Sky Road (1994)
The Living Room Concert (1995)
Private Parts and Pieces IX: Dragonfly Dreams (1996, Enrique Berro Garcian kanssa)
Archive Collection I (1998)
Private Parts and Pieces X: Soirée (1999)
Radio Clyde (2003)
Archive Collection Volume II (2004)
Field Day (2005)
Missing Links Volume IV: Pathways & Promenades (2009)
Alfred John Keene

A. J. Keene: Derbyn silkkikehräämö
Alfred John Keene (1864–1930) oli englantilainen taidemaalari, joka eli ja työskenteli Derbyssä.
Alfred John Keene oli Keenen perheen viidestä pojasta toiseksi nuorin. Poikien isoisä oli muuttanut Derbyyn Frost & Stevensonin silkkikehräämön johtajaksi. Poikien isä Richard Keene opiskeli painotekniikkaa, ja hän perusti oman kirjapaino-, kustannus- ja kirjakauppayrityksen, joka alkoi myöhemmin julkaista viikoittain ilmestyvää Derby Telegraph -lehteä. Perheeseen syntyi 17 vuoden aikana viisi poikaa ja neljä tytärtä.
Julkaisu- ja painotoiminnan ohella perheen isä kiinnostui valokuvauksesta. Hän kiersi Derbyshireä ottamassa maisemakuvia ja myi vedoksia niistä liikkeessään. Hän avasi myös muotokuvastudion ja kävi tilauksesta ottamassa valokuvia myös Derbyshiren ulkopuolella. Vanhin pojista, Richard Keene junior, ryhtyi myös valokuvaajaksi ja avasi oman studion. Myös kolmanneksi vanhin poika Charles Barrow Keene oli palkittu valokuvauksen harrastaja.
Alfred John Keenen lisäksi hänen vanhin veljensä William Caxton Keene (1855-1910) maalasi akvarelleja. Hän opiskeli taidetta Lontoossa ja maalaamisen lisäksi teki taidegrafiikkaa. Isän kuoleman jälkeen Charles Barrow Keene ja Alfred John Keene jatkoivat perheyrityksen toimintaa.
Alfred John Keene oli yksi Derby Sketching Clubin perustajajäsenistä.Hän maalasi monia akvarelleja Derbyn maisemista ja rakennuksista. Myöhemmin Alfred E. Goodey keräsi hänen Derby-aiheisia maalauksiaan ja lahjoitti kokoelman Derbyn kaupunginmuseolle.
Arto Verho

Arto Juhani Verho (s. 1942) on suomalainen tekniikantutkija ja professori. Hän on ollut Lappeenrannan teknillisen korkeakoulun koneensuunnitteluopin professori vuodesta 1981. Hänen tutkimuskohteenaan on ollut mekanismioppi ja tuotesuunnittelun menetelmät.
Arto Tähtinen

Arto Tähtinen (s. 18. lokakuuta 1945 Oulu) on juristi, joka toimi Metsäteollisuus ry:n työmarkkinajohtajana.
Tähtisen isä oli vuorineuvos Mikko Tähtinen, Kajaani-yhtiön toimitusjohtaja. Arto Tähtinen on koulutukseltaan juristi. Hän kuului 1970-luvulta metsäteollisuuden työnantajapiireihin.  Tähtinen tuli tunnetuksi työmarkkinaneuvotteluista. Kun metsäteollisuus irtautui vuonna 2005 tulopoliittisesta kokonaisratkaisusta, hänet nähtiin usein neuvottelemassa Paperiliiton puheenjohtajan Jouko Ahosen kanssa. Erimielisyydet johtivat alkukesästä työnseisauksiin ja työnantajapuolen asettamaan työsulkuun, joka venyi noin kuuden viikon mittaiseksi.
Eläkkeelle metsäteollisuuden työmarkkinajohtajan tehtävästä Tähtinen jäi 2007.
Artur Uibopuu

Artur Uibopuu (myös Arthur Uibopuu; 31. joulukuuta 1878 Tartumaa – 2. huhtikuuta 1930 Tallinna) oli virolainen pankinjohtaja.
Uibopuu valmistui vuonna 1904 Riian korkeakoulun taloustieteen laitokselta. Vuosina 1903–1905 hän työskenteli Pihkovan liikepankissa ja vuosina 1905–1907 Tarton Keskinäisen Luottoyhtiön toimitusjohtajana.
Vuodesta 1907 hän oli Tallinnan keskinäisen luottoyhtiön johtaja. Vuodesta 1919 hän oli Tallinnan luottopankin johtaja. Vuodesta 1919 vuoteen 1926 hän oli Tallinnan virolaisen kustannusyhtiön hallituksen puheenjohtaja ja 1920–1925 Tallinnan pankkien hallituksen puheenjohtaja.
Hän oli vuonna 1919 jäsenenä Viron perustavassa kokouksessa, jossa hän edusti Viron kansanpuoluetta. Vuosina 1925–1926 hän oli Viron keskuspankin pääjohtaja. Hänet on haudattu Tallinnan Rahumäen hautausmaalle.
Annikki Bärman

| Annikki Bärman> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. syyskuuta 1930 Lappee
Kuollut: 24. kesäkuuta 2016 (85 vuotta) Lahti
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Raimo Bärman
Kirjailija
Salanimi: Mario Kirsi, R. A. Karhumies
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vilma Annikki Bärman, kirjailijanimet Mario Kirsi ja R. A. Karhumies, (o.s. Kuukka, 30. syyskuuta 1930 Lappee – 24. kesäkuuta 2016 Lahti) oli suomalainen opettaja ja kirjailija. Hän oli naimisissa vuodesta 1954 kirjailija Raimo Bärmanin kanssa.
Bärman kirjoitti ylioppilaaksi 1952 Lappeenrannan tyttölyseosta ja valmistui kansakoulunopettajaksi 1958 Jyväskylän kasvatusopillisesta korkeakoulusta. Myöhemmin hän opiskeli vielä englantilaista filologiaa Tampereen yliopistossa ja valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1970. Annikki Bärman toimi kansakoulunopettajana vuosina 1953–1968 Enossa, Lauritsalassa, Taipalsaarella, Ruokolahdella, Kajaanissa ja Lahdessa sekä viimeksi englannin kielen aineenopettajana Lahdessa 1968–1978.
Opettajanuransa jälkeen Bärman ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi, ja hän perusti 1989 yhdessä miehensä kirjailija Raimo Bärmanin kanssa FinnEpos Oy -nimisen kustannusyhtiön. Bärmanit asuivat vuodesta 1998 Vihtijärvellä, josta he muuttivat Lahteen.
Bärman on kirjoittanut useita dekkareita nimimerkillä Mario Kirsi.
Teokset

Salaperäinen savu, nuortenkirja. Valistus 1964 (nimimerkillä R. A. Karhumies yhdessä Raimo Bärmanin kanssa)
Kuusi kadonnutta päivää, nuortenkirja. Valistus 1968 (nimimerkillä R. A. Karhumies yhdessä Raimo Bärmanin kanssa)
Kivimetsä tuolla puolen, romaani. WSOY 1980
Nappulan unilelu, satukirja. Otava 1988
Poika ja tietokone, satukirja. FinnEpos 1990
Korvikenuoruus, romaani. FinnEpos 1990
Kikau ja Rokau, satukirja. FinnEpos 1991
Tyttöjen talo, romaani. FinnEpos 1991
Neljä muotokuvaa, romaani. FinnEpos 1994
Vaarojen sini, romaani. FinnEpos 1997
Paikka maan päällä, romaani. FinnEpos 2003
Usko vai epäusko. Omakohtaista pohdintaa suhteesta uskoon ja valtionkirkkoon. FinnEpos 2009
Hänelle joka tahtoo. Runokokoelma, 2015
Nimimerkillä Mario Kirsi julkaistut dekkarit:
Peijakaiset. FinnEpos 1990
Musta ruusu. innEpos 1991
Julma pisara. FinnEpos 1991
Pieni kiero yösoitto. FinnEpos 1995
Yön pimeät silmät. FinnEpos 2001
Pahalla on kiire. FinnEpos 2004
Palkinnot

Lahden kaupungin kirjoituspalkinto 1980
Arnolfo di Cambio

| Arnolfo di Cambio |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 1232 Colle di Val d'Elsa, Toscana
Kuollut: n. 1300 Firenze
Taiteilija
Taidesuuntaus:  Gotiikan taide, Duecento ja esi-renessanssi
Arnolfo di Cambio (joskus di Lapo) (n. 1232 Colle di Val d'Elsa, Toscana – 1300 Firenze) oli italialainen kuvanveistäjä ja arkkitehti, jota on kutsuttu italialaisen gotiikan suurimmaksi mestariksi.
Elämä ja ura

Cambion henkilöhistoriaa ei juuri tunneta, vaikka hän jätti jälkeensä merkittäviä töitä. Hän opiskeli ja työskenteli kuvanveistäjänä Nicola Pisanon kanssa Sienassa vuonna 1266 tämän valmistaessa saarnastuolia Sienan katedraaliin, toimi sen jälkeen Napolissa ja Roomassa ja asettui vuoden 1285 jälkeen Firenzeen, jossa hän toimi pääasiassa rakennusmestarina, rakentaen muun muassa kaupunginmuurien ulkokehän. Hän rakensi myös uudelleen Firenzen Badia-luostarin pääkappelin ja lisäkappelit. Hän aloitti Firenzessä vuonna 1294 valtavan Santa Crocen fransiskaanikirkon rakentamisen, joka rakennettiin goottilaiseen tyyliin, jossa yhdistyivät antiikin kristilliset basilikan perinteet, ja 1296 Santa Maria del Fioren katedraalin rakentamisen ja sen julkisivun patsaiden veistämisen. Katedraali on ensimmäinen esimerkki täysin italialaisesta goottilaistyylisestä rakennuksesta, sillä aiemmat goottilaistyyliset rakennukset Italiassa olivat saksalaisten arkkitehtien tilaustöitä. Cambio oli myös Palazzo Vecchion ulkoasun arkkitehti. Eräs hänen merkittävimmistä veistoksistaan on kardinaali de Brayen hauta Orvietossa.
Santa Crocen kirkon sisänäkymä
Santa Maria del Fioren julkisivun patsaita, nykyään museossa
Kardinaali de Brayen hauta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Arnolfo di Cambio Wikimedia Commonsissa
Amatsukaze

Amatsukaze on ollut kolmen Japanin laivaston aluksen nimenä.
Amatsukaze, Isokaze-luokan hävittäjä, laskettu vesille 1916, romutettu 1935
Amatsukaze, Kagerō-luokan hävittäjä, laskettu vesille 1939, upotettu 1945
Amatsukaze, Amatsukaze-luokan ohjushävittäjä, laskettu vesille 1963, poistettu palveluksesta 1995
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Amatsukaze”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Taiwanin maantiede

Taiwanin topografinen kartta.
Taiwanin maantiede tarkoittaa pääasiassa Taiwaninsaaren maantiedettä. Saaren pituus on 390 kilometriä ja leveys leveimmästä kohdasta 140 kilometriä. Taiwaninsaaren lisäksi Kiinan tasavallan eli Taiwanin hallinnassa on myös muutamia pieniä saaria Taiwaninsalmen toisella puolella Kiinan rannikolla. Saarivaltion kokonaispinta-ala on 35 980 neliökilometriä, josta sisävesiä on 2,8 prosenttia. Sen itäpuolella sijaitsee Filippiinienmeri.
Fyysinen maantiede > Sijainti ja pinnanmuodot

Taiwaninsaari on osa Aasian itärannikolla kulkevaa saariketjua Japanista, Filippiinien kautta Indonesiaan. Taiwanin pohjois- ja koillispuolella on Itä-Kiinan meri ja idässä Tyynimeri. Taiwanin erottaa Filippiineistä Bashin kanaali ja Kiinasta Taiwaninsalmi.
Taiwaninsaaren pinta-ala on 35 808 neliökilometriä. Sen pituus pohjois-eteläsuunnassa on noin 400 kilometriä ja leveys 145 kilometriä. Taiwanin valtion alueesta saari kattaa noin 99 prosenttia. Peskadorit on 67 tulivuorisaaresta koostuva saariryhmä, joka sijaitsee 45 kilometriä Taiwanista länteen. Saaristo on melko matalaa, ja saarten aaltoileva rantaviiva muodostaa useita lahtia. Aivan Manner-Kiinan rannikolla ovat Jinmensaaret, joilta on alle kaksi kilometriä Xiamenin kaupunkiin, ja alle kilometrin päässä Kiinan rannikosta olevat Matsusaaret. Lisäksi 30 kilometrin päässä Taiwanin kaakkoisrannikolta on Lyudaon saari ja 60 kilometrin päässä Lanyu.
Taiwaninsaaren sisämaa on vuoristoinen, ja vuoristot peittävät noin kaksi kolmasosaa pääsaaren pinta-alasta. Vuoret viettävät jyrkästi saaren itärannikolle, kun taas länsirannikolla rinteet ovat loivemmat. Taiwanin keskusvuoristossa on korkeimmat vuoret, ja useita kymmeniä huippuja yltää yli 3 000 metrin. Korkein kohta on 3 952 metrin korkuinen Yu Shan. Vuoriston pituus on noin 270 kilometriä.
Fyysinen maantiede > Vesistöt

Taiwaninsaarella on useita jokia, mutta suurin osa niistä on lyhyitä ja pieniä. Suurin osa joista virtaa Keskusvuoristosta. Itään laskevat joet ovat usein vuolaampia kuin länteen virtaavat. Länsirannikon alamailla joet ovat usein leveitä ja matalai sekä niissä virtaa paljon silttiä.
Taiwaninsaaren pisin joki on keskisessä saaressa virtaava 187 kilometriä pitkä Zhuoshui. Suurin valuma-alue on puolestaan eteläisen Taiwaninsaaren Gaopingjoella, jonka valuma-alue on 3 257 neliökilometrin laajuinen. Joista suurin osa on purjehduskelvottomia. Poikkeuksen tekee Taipein lähellä virtaava Tamsui.
Taiwaninsaarella on vain muutamia luonnonjärviä. Niistä suurin ja syvin on Riyuejärvi, jonka pinta-ala on 8 neliökilometriä ja syvyys 30 metriä. Saaren suurimmat järvet ovat tekojärviä. Zengwenin tekojärven pinta-ala on 17,8 neliökilometriä ja Feitsuin tekojärven 10,2 neliökilometriä.