Leo Mechelin
Sortovuosien valtiomies > Ensimmäinen sortokausi (1899–1905) > Passiivinen vastarinta ja maanpako

Varsinkin sortokauden alkuvaiheessa Mechelin oli keskeisessä tai johtavassa asemassa lähes kaikissa Suomen oikeustaisteluun liittyneissä suuremmissa hankkeissa. Kun Suomen näkökulmaa puolustanutta propagandaa alettiin järjestelmällisesti levittää Länsi-Euroopan lehdistöön vuonna 1899, toiminnasta vastasivat pääasiassa Werner Söderhjelm ja J. N. Reuter, mutta rahoituksen järjesti Mechelinin johtama tilapäinen komitea. Seuraava askel suomalaisten vastarinnan organisoimiseksi oli syksyllä 1900 koti- ja ulkomaille suunnatun propagandan järjestämiseen tarkoitettujen pysyvien toimikuntien perustaminen. Nämä seitsemän toimikuntaa tunnetaan myös yhteisnimityksellä Mechelinin komiteat, sillä hän oli aloitteentekijä niiden perustamisessa. Mechelin itse johti ulkomaisen propagandan toimikuntaa ja kuului myös venäläiseen ja juridiseen toimikuntaan.
Varsinaisesti passiivisen vastarinnan kannattajat järjestäytyivät Tuurholman kartanossa elokuussa 1901 pidetyssä kokouksessa, jossa Mechelin laati keisarille uutta asevelvollisuuslakia vastustavan kansalaisadressin. Siihen kerättiin 473 468 nimeä eli lähes yhtä paljon kuin suureen adressiin. Myöhemmin perustettiin salainen vastarinnan keskusorganisaatio eli Kagaali, jonka kanssa pääosa Mechelinin komiteoista päätyi yhteistyöhön. Mechelin oli itsekin Kagaalin kanssa yhteistyössä, mutta ei pitänyt siitä, että passiivisen vastarinnan johto valui nuorempien käsiin. Hänen ehdotuksestaan päätettiin tammikuussa 1903 perustaa ”vanhempien neuvosto” – johon hän itsekin tuli jäseneksi – pohtimaan vastarintaliikkeen periaatteellisia kysymyksiä Kagaalin hoitaessa käytännön toimintaa. Mechelinin tytär Cely Mechelin toimi Kagaalin sisarjärjestössä naiskagaalissa.
Diktaattorinvaltuudet saanut kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikov karkotti keväällä 1903 perustuslaillisten johtajat maasta. Tukholmassa tuolloin oleskellut Mechelin julistettiin toukokuun alussa ei-toivotuksi henkilöksi, ja hänen senaattorineläkkeensä maksaminen katkaistiin. Hänelle jäivät kuitenkin tuloiksi vielä Nokian omistajana saamansa osingot. Joukko karkotettuja valtiopäivämiehiä piti Tukholmassa syyskuussa 1903 ”Tukholman valtiopäivinä” tunnetun vastarintakokouksen. Kokous asetti Mechelinin johtaman komitean pohtimaan mahdollista Suomen perustuslaillisten yhteistyötä Venäjän oppositiopuolueiden kanssa.
Mechelin alkoikin solmia suhteita Venäjän liberaalien johtajiin, joiden hän toivoi kohoavan Venäjällä valtaan. Venäjän liberaalit järjestäytyivät noihin aikoihin perustuslaillisdemokraattiseksi puolueeksi eli niin sanotuksi kadettipuolueeksi. Mechelin neuvotteli Saksassa Vapautusliitto-nimisen venäläisen oppositioryhmän johtajiin kuuluneen ruhtinas Pjotr Dolgorukovin kanssa Suomen tulevaisuutta koskeneista kysymyksistä. Mechelin jopa laati syksyllä 1903 Dolgorukovin toiveesta oman ehdotuksensa Venäjän perustuslaiksi. Sadasta isokokoisesta arkkisivusta koostunut valtiosääntöesitys salakuljetettiin Venäjälle. Mechelin kehitti vuonna 1905 myös yhteistyösuhteen Sergei Witteen, josta tuli pian Venäjällä duuman perustamisen myötä maan ensimmäinen pääministeri.
Toisinaan Mechelinin autoritaarinen esiintyminen perustuslaillisten johtajana herätti myös vastustusta, esimerkiksi hänen kieltäytyessään hyväksymästä väkivaltaista aktivismia. Varsinkin Mechelinin ja Konni Zilliacuksen väliset linjaerimielisyydet kärjistyivät vuoden 1904 aikana. Mechelin vastusti Zilliacuksen Pariisissa syys–lokakuussa järjestämää Venäjän oppositiopuolueiden ja vähemmistökansallisuuksien kongressia, koska sen asialista oli Mechelinin mielestä Suomen asian kannalta kyseenalainen. Mechelin kieltäytyi osallistumasta kongressiin Suomen edustajana mutta matkusti silti Pariisiin valvomaan tilannetta. Zilliacuksesta ja aktivisteista poiketen Mechelin ei suostunut yhteistyöhön venäläisten vallankumouspuolueiden tai sosialistien kanssa, sillä hän oli tiukka porvari ja kaikenlaisen kumouksellisuuden vastustaja. Hän uskoi lain ja oikeuden voimaan sekä yhteiskunnallisten ristiriitojen maltilliseen ratkaisemiseen. Toisaalta Venäjän bolševikit sisäistivät perustuslaillisten opit Suomen valtiosta, ja V. I. Lenin jopa julkaisi Iskra-lehdessä Mechelinin kirjoittaman asevelvollisuusadressin tekstin kokonaisuudessaan. Zilliacus irtautui lopulta perustuslaillisten yhteisestä rintamasta ja perusti Aktiivisen vastustuspuolueen.