Jukka Kuoppamäki
Taiteilijakuva > Tyyli ja vaikutteet

Kuoppamäen tyyliin ovat pysyvästi vaikuttaneet muun muassa laulut ”Orpopojan valssi”, ”Tähti ja meripoika”, ”Kulkurin iltatähti”, ”Rattaanpyörä” ja ”Hopeinen kuu”, jotka ovat sekoittuneet 1960-luvun amerikkalaistyylisten folk-, hippi- ja rauhanlaulujen perimmäiseen sanomaan. Sävellyksissä on vaikutteita myös ranskalaisesta chansonista sekä latinalaisesta ja slaavilaisesta musiikista. Kuoppamäen musiikillisia esikuvia ovat lisäksi olleet The Beatles ja The Rolling Stones.
1960-luvun puolivälissä Kuoppamäki esitti ja kirjoitti silloin muodissa ollutta folkmusiikkia. Kuoppamäki on kuitenkin sanonut, ettei hänestä koskaan tullut hyvää protestilaulajaa, koska elämä oli liian mukavaa eikä ollut syytä valittaa. Hänellä ei myöskään ollut aatteellista taustaa eikä hän uskonut poliittisiin oppeihin. Kuoppamäki on kertonut, että folkpiireissä häntä arvosteltiin siitä, että hän tyylilajin vastaisesti oli koulutettu laulaja.
Folkkauden jälkeen Kuoppamäen tyylilaji vaihtui brittiläiseen ja amerikkalaiseen poppiin, mutta koska hän ei omien sanojensa mukaan osannut kirjoittaa kyseisen genren kappaleita, hän joutui tyytymään käännösversioihin. Lopulta Suomi-iskelmään siirryttyään Kuoppamäki tunsi olevansa lauluntekijänä omalla maaperällään. Kuoppamäki on kertonut, että hän koki työlääksi päästä eroon 1950-luvun naiiveista iskelmäsanoituksista loppusointuineen. Oma tyyli alkoi löytyä 1960-luvun lopulla. Samalla vuosikymmenellä hän kiinnostui myös trubaduuritulkinnoista. Maarit Niiniluodon mukaan Kuoppamäki oli 1960- ja 70-luvuilla aikakaudelleen tyypillinen eräänlainen hippityylinen poppari.
Vuonna 1971 Kuoppamäen taustayhtyeeksi tuli Castanja, jonka myötä Kuoppamäen tyyli siirtyi rockin suuntaan. Kuoppamäen mukaan Castanja alkoi kuitenkin vuoden 1974 aikoihin käydä hänen uralleen haitaksi, sillä kappaleiden sävellajit sovitettiin liian korkeiksi eikä tyyli ollut tarpeeksi iskelmällinen myydäkseen hyvin. Kuoppamäki ei omasta mielestään ollut tuolloin puhdas pop- tai iskelmälaulaja, vaan jotain siltä väliltä.
Kun Kuoppamäki vuonna 2010 siirtyi riippumattomalle Unja Recordsille, hän sai toteuttaa itseään entistä vapaammin, kun aiemmin häneltä oli vaadittu Suomi-iskelmää. Kuoppamäki palasi ensin folkjuurilleen albumillaan Kun maailma muuttui. Sitä seurannut Kotiinpaluu (2012) jatkoi amerikkalaisen juurimusiikin linjoilla. Seuraavat kaksi albumia, vuonna 2013 ilmestyneet Matkamiehen virsi ja Joutukaa sielut, edustivat gospel-musiikkia. Albumeille Perintö (2014) ja Miehen tie (2016) sisältyi rockia ja poppia.
Suurin osa Kuoppamäen kappaleista on syntynyt sanat ja sävel rinnakkain. Seuraavaksi eniten hän on tehnyt lauluja sanoituksina muiden sävellyksiin. Niistä suurimmassa osassa kyse on ollut ulkomaalaisten kappaleiden suomennoksista. 1970-luvun puolivälissä Kuoppamäki aloitti sanoittaja Chrisse Johanssonin kanssa yhteistyön, jossa hän jättäytyi pelkän säveltäjän rooliin. Tällä kaavalla he tekivät 1970-luvun jälkipuoliskolta 1980-luvun alkuun yli viisikymmentä levytettyä laulua. Suurimpia hittejä olivat Tapani Kansan ”R-A-K-A-S” (1976), Eino Valtasen ”No justiinsa juu” (1978), Lea Lavenin ”Rotunainen” (1979), Bamperosin ”Tule kanssani kylpyyn” (1980) sekä Reijo Kallion ”Viikonloppuisä” (1980).
Vuoteen 2016 mennessä Kuoppamäki oli kirjoittanut yhteensä noin 2 000 musiikkikappaletta. Musiikillisesti tuotteliainta aikaa Kuoppamäelle oli 1970-luku, jolloin häneltä ilmestyi vieraskieliset albumit ja kokoelmat mukaan lukien noin kolmekymmentä pitkäsoittojulkaisua. Yksistään vuonna 1973 albumeja ilmestyi seitsemän.
Kuoppamäen rooleja ovat laulaja, säveltäjä, sanoittaja, lauluntekijä ja levytuottaja. Hän soittaa kitaraa ja pianoa. Hän on käyttänyt säveltäessään myös salanimiä, kuten Antti Aho, Jokeri ja Pasi Kuikka.