stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lapin Kulta (panimo)
Lapin Kulta -yritys syntyy

Vuonna 1969 panimosta tehtiin Lapin Kulta Oy. Ennen tätä muutosta yritys joutui ostamaan vuonna 1924 perustetun ja valtion omistukseen joutuneen Lapin Kulta -nimisen kullankaivuyrityksen. Yhtiöjärjestyksissä lukikin pitkään, että yhtiön toimialaan kuuluvat juomien valmistus ja kaivannaisteollisuus. Samana vuonna rovaniemeläinen Lapin Olut Oy fuusioitiin yhtiöön. Yhtiön tuotanto oli tässä vaiheessa 10 miljoonaa litraa.
Pari vuotta sen jälkeen vuonna 1970 yhtiön pitkäaikainen toimitusjohtaja Irma Stormbom jäi eläkkeelle siirtyen johtokunnan puheenjohtajaksi. Samalla lähes 60 vuotta Gellinin-Stormbomin suvun hallussa ollut toimitusjohtajuus siirtyi teollisuusneuvoksen arvonimen sittemmin saaneelle Leo Laaksoselle. Myös Irma Stormbom sai teollisuusneuvoksen arvonimen, ensimmäisenä naisena Lapin läänissä, vuonna 1974.
Yhtiö vietti vuonna 1973 satavuotisjuhlia, joihin kunniavieraana osallistui mm. presidentti Urho Kekkonen. Hänelle tarjottiin silloin yhtiön juhlaolutta, jota maisteltuaan presidentti totesi kutsuvieraita huvittaen "hyvästi selvä päivä". Tässä vaiheessa yhtiön tuotanto oli 20 miljoonaa litraa - kaksi kolmannesta olutta ja loput virvoitusjuomia. Olutta markkinoitiin tällöin koko Suomeen, mutta virvoitusjuomia Lapin ja Oulun lääneissä. Lapin Kulta -oluen rinnalle luotiin uusi olutmerkki "Julma Ölkky", joka vedettiin kuitenkin muutaman vuoden jälkeen markkinoilta. Sen jälkeen yritys keskittyi pelkästään päämerkkiin eli Lapin Kultaan. Työntekijöiden määrä oli tällöin sesongista riippuen 250-350.
Yhtiön tuotannon kasvu oli koko 1970-luvun voimakasta. Myynti kasvoi 12-13 prosentin vuosivauhtia, kun yleensä panimoalan myynti kasvoi 2-3 prosenttia. Uuden keittämön rakentaminen panimoon oli merkittävä investointi.
Hartwallista Lapin Kullan omistaja

Lapin Kulta onnistui ajoittamaan laajennus- ja uudistushankkeensa kasvun mukaan ja toimimaan korkealla käyttöasteella. Yhteistyö Hartwall Oy:n kanssa auttoi myynnin levityksessä koko maahan. Ulkopuoliset yllättyivätkin, kun keväällä 1980 uutisoitiin näyttävästi pitkäaikaisten omistajien luopumisesta Lapin Kulta -panimon omistajina. Stormbom-suku teollisuusneuvos Irma Stormbomin johdolla luopui panimoyrityksen omistuksesta. Lapin Kulta säilyi kaupassa itsenäisenä yhtiönä. Yhtiön henkilökunta siirtyi uuden omistajan palvelukseen vanhoina työntekijöinä. Tässä vaiheessa Lapin Kulta -panimo valmisti olutta 32 miljoonaa litraa. Lapin Kullan markkinaosuus Suomen olutmarkkinoilla oli tällöin noin 10 prosenttia ja virvoitusjuomien noin kaksi prosenttia.
Keväällä 1981 Tornion panimo siirtyi osaksi Hartwallia, ja sen nimi muutettiin Oy Hartwall Lapin Kulta Oy:ksi. Lapin Kulta jäi markkinointiyhtiöksi. Lapin Kulta -oluen menekki kasvoi edelleen niin, että markkinaosuus Suomen olutmarkkinoista kasvoi 1980-luvun lopulla lähes 30 prosenttiin. Vuosituotanto 1990-luvun alussa oli lähes 150 miljoonaa litraa eli lähes kymmenkertainen 1970-luvun alun tuotantolukuihin verrattuna. Virvoitusjuomien osuus tuotannossta putosi kaiken aikaa. Panimon johtajana 1980-luvulla toimi pitkän linjan panimomies, jo 1960-luvulla yrityksen palvelukseen tullut panimomestari Leo Andelin.
Merkittävä muutos Lapin Kulta -tuotteessa oli sen muuttuminen entistä enemmän vientituotteeksi. Vienti Ruotsiin käynnistyi 1986. Seuraavalla vuosikymmenellä kohteena oli Englanti. Sen jälkeen vientikohteita olivat Tanska, Japani ja Baltian maat. Lapin Kullan myynti kasvoi edelleen huimasti eli yli 20 prosenttia vuosittain. Laajennuksia tuotantolaitokseen tehtiin kaiken aikaa. Tällöin uusittiin muun muassa pullottamo. Työntekijämäärä pysyi kuitenkin samana eli 200-300 henkeä johtuen kasvaneesta automaatiosta.
Vuonna 1994 Lapin Kulta toi markkinoille uuden tuotteen, light-oluen, jonka sanottiin olevan "suurin uutinen sitten keskioluen". Vuosi 1998 oli Lapin Kullan historiassa erikoinen - Lapin Kullan menekki laski ensi kerran yrityksen historiassa. Markkinaosuus säilyi kuitenkin Suomen olutmarkkinoista 34 prosentissa. Tornion panimon johtoon tuli tässä vaiheessa Lauri Multanen.
Omistajuus kansainvälistyy ja panimon sulkeminen

Vuoden 2002 alussa brittiläinen suurpanimno Scottish & Newcastle hankki Hartwallin omistukseensa. Yrityksen johdosta kuitenkin vakuutettiin, että tuotanto Torniossa jatkuisi, koska ei olisi mitään päällekkäisyyksiä. Tuotantokapasiteetti oli noin 100 miljoonaa litraa vuodessa. Siitä meni noin viidennes vientiin. Merkkinä panimon kehityksestä vielä siinä vaiheessa voi pitää vuoden 2003 aikana tehtyjä investointeja valmistusprosessiin. Muutosta huonompiin aikoihin ennakoi vuonna 2005 tehdyt henkilöstövähennykset. Silloin työntekijämäärä väheni 50:llä, kun osa pullotuksesta siirrettiin Lahteen.
Hartwallin suomalaiset panimot siirtyivät vuonna 2008 hollantilaisen Heinekenin omistukseen. Kiristyneen kilpailun vuoksi uusi omistaja katsoi tarpeelliseksi keskittää oluttuotantoa Suomessa. Sen seurauksena 8. lokakuuta 2009 uusi omistaja ilmoitti oluenvalmistuksen loppumisesta Torniosta, ja Lapin Kulta -oluen valmistuksen siirtämisestä yrityksen Lahden tuotantoyksikköön. Perusteina tuotannon lakkautukselle kerrottiin kiristynyt kilpailu ja lisääntynyt tuonti. Viime vaiheessa tuotantoyksikössä oli vajaa 100 työntekijää.
Oluen tuotanto Torniossa loppui elokuun alussa 2010, ja tehdaslaitos suljettiin elokuun lopussa 2010. Sulkemishetkellä olutta oli tuotettu Torniossa Lapin Kullan panimossa vuodesta 1873 alkaen eli kaikkiaan 137 vuotta.
Lapin Kulta III
Lapin Kullan logo
Lapin Kullan tehdas
Pietarinkirkko

| Pietarinkirkko |
| --- | --- |
 Pietarinkirkon julkisivu.
Perustiedot
Sijainti:  Vatikaani
Koordinaatit:  41°54′8″N, 012°27′12″E
Rakennustyyppi:  Kirkko
Uskonnollinen käyttö:  Katolisuus
Arkkitehtuuri
Rakennuttaja:  alk. paavi Julius II
Arkkitehdit:  Donato Bramante Giuliano da Sangallo Raffaello Santi Antonio da Sangallo nuorempi Baldassare Peruzzi Michelangelo Buonarroti Jacopo Barozzi da Vignola  Giacomo della Porta Domenico Fontana Carlo Maderno Gian Lorenzo Bernini
Rakennustöiden alkaminen:  1506
Valmistumisvuosi:  1616 (valmistui) 1626 (vihittiin)
Kapasiteetti:  yli 60 000 ihmistä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pietarinkirkko (ital. Basilica di San Pietro in Vaticano) on Vatikaanivaltiossa sijaitseva kirkko, joka myös toimii maan pääkirkkona. Rooman arkkihiippakunnan ja siten paavin tuomiokirkko on kuitenkin Lateraanikirkko. Pietarinkirkko on pääosin peräisin 1600-luvulta, vaikkakin sen rakennustyöt aloitti jo paavi Julius II vuonna 1506. Kirkon fasadi valmistui vuosien 1612 ja 1616 välillä, ja paavi Urbanus VIII vihki kirkon virallisesti käyttöön 18. marraskuuta 1626.
Pietarinkirkon pituus on 212 metriä, korkeus 133 metriä ja pinta-ala 23 000 m². Kokonsa perusteella Pietarinkirkko on maailman suurin uskonnollinen rakennus, vaikkakin joidenkin olemassa olevien kirkkojen, kuten Norsunluurannikon Notre-Dame de la Paixin, pinta-ala sekä korkeus ovat sitä suurempia.
Historia > Vanha Pietarinkirkko

Pietarinkirkko sijaitsee paikalla, jossa aiemmin oli keisari Caligulan aloittama ja Neron valmiiksi saattama niin sanottu Neron sirkus. Sirkuksen pohjoispuolella kulki tie, Via Cornelia, jonka varrella oli pakanallisia hautoja. Roomalaisen tradition mukaan apostoli Pietari ristiinnaulittiin vuonna 67 Neron sirkuksessa inter duas metas eli kilpa-ajoradan keskikorokkeen (spina) kääntöpisteiden (meta) puolivälissä eli nykyisen Vatikaanin obeliskin juurella. Obeliski on nykyään eri paikassa Pietarinaukiolla.
Kristityt hautasivat apostolin jäännökset Via Cornelian hautausmaalle, jonka päälle Konstantinus Suuri rakensi 324 uuden basilikan Pyhän Pietarin kirkoksi. Rakennustyö saatiin päätökseen viisi vuotta myöhemmin. Nykypäivänä tästä rakennuksesta käytetään nimeä "Vanha Pietarinkirkko".
Konstantinuksen basilikan rakentamispaikan valintaan vaikutti perimätieto apostoli Pietarin kuolin- ja hautapaikasta. Tämän perimätiedon mukaan apostoli Pietarin ruumis tuotiin Vatikaani-nimiselle kukkulalle, jonne se myös haudattiin.
Historia > Uuden Pietarinkirkon rakentaminen > Nikolaus V

Avignonin vankeuden ja vastapaavien ajanjakson päätyttyä paavi palasi pysyvästi takaisin Roomaan. Vatikaanin palatsi ja vanha Konstantinuksen aikainen basilika olivat paavin poissa ollessa jääneet rappiolle, ja Nikolaus V:n pontifikaatin alkaessa basilikan kunto oli jo hälyttävä, joten pian heräsi ajatus sen korjaamisesta ja laajentamisesta. Pian kävi ilmeiseksi, että peruskorjausta parempi vaihtoehto olisi uuden kirkon rakentaminen. Paavi Nikolaus V pyysi tehtävään arkkitehti Bernardo Rossellinon, jonka suunnittelema basilika oli uskollinen vanhalle pylväshallin tyyliselle pohjakaavalle, paitsi että lisäyksenä Rossellino oli piirtänyt kupolin ristin sakaroiden yhtymäkohtaan. Tämän suunnitelman perusteella valmistui aikanaan vain uusi kuori Tribuna di San Pietro, koska Nikolaus V kuoli 1455.
Giuliano da Sangallo korjasi vanhaa basilikaa Paavali II:n käskystä, mutta hänet vapautettiin tehtävästään 1471, eikä hän palannut asiaan yli kolmeenkymmeneen vuoteen. Paavi Sixtus IV oli innokas uuden rakennuttaja, kuten Sikstuksen kappelikin osoittaa, mutta hänkin tyytyi vain korjaamaan vanhaa basilikaa ilman aikomustakaan korvata sitä uudella.
Historia > Uuden Pietarinkirkon rakentaminen > Julius II

Pyhälle istuimelle 1503 noussut Julius II halusi rakentaa itselleen Giuliano da Sangallon myötävaikutuksella valtavan mausoleumin, jota varten Michelangelo palkattiin veistämään kuvapatsaita. Pian paavi kuitenkin hylkäsi ajatuksen erillisestä hautamuistomerkistä ja päätti palata Nikolaus V:n suunnitelmien pariin kokonaan uuden kirkon rakentamiseksi. Vanha Pietarinkirkko oli jo yli tuhat vuotta vanha, sen arkkitehtuuri oli vanhanaikaista ja kunto huolestuttava Nikolaus V:n ja muiden paavien restaurointitöistä huolimatta. Kaiken lisäksi tilat eivät riittäneet vastaanottamaan kaikkia Pietarin haudalle saapuvia pyhiinvaeltajia. Roomalaisten vastustuksesta huolimatta Julius II muurasi Pietarinkirkon peruskiven 18. huhtikuuta 1506, ja työt alkoivat Donato Bramanten suunnitelmien pohjalta.
Rakennustyöt saatiin päätökseen vasta yli sata vuotta myöhemmin Paavali V:n aikana 1615. Tällä välin vanha Pietarinkirkko oli kaiken aikaa toiminnassa, sillä sitä purettiin vain sitä mukaa kuin uudisrakennuksen työt etenivät.
Historia > Uuden Pietarinkirkon rakentaminen > Bramante

Donato Bramante, jota pidettiin yhtenä sen ajan suurimmista arkkitehdeista, oli uuden kirkon ensimmäinen pääarkkitehti. Hän suunnitteli renessanssihenkisen keskeiskirkon, jonka periaatteet ovat nähtävissä Pietarinkirkossa edelleen. Bramanten alkuperäisessä suunnitelmassa oli useita satelliittikupoleja, jotka ympäröivät suurta puolipallon muotoista keskuskupolia. Hän suunnitteli myös sivukappeleita, joissa olisi ollut torneja. Paavi Julius II kuoli 1513 ja Bramante 1514, mikä jätti rakennushankkeen jälleen tyhjän päälle. Kirkosta olivat valmiina vasta keskuskupolin neljä tukipilaria ja niitä yhdistävät holvikaaret..
Historia > Uuden Pietarinkirkon rakentaminen > Rafael

Julius II:n seuraaja pyhällä istuimella oli paavi Leo X. Hän oli vaikeassa tilanteessa: vanha basilika oli puolittain purettu ja ilman kattoa, eikä uusikaan ollut vielä alkua pidemmällä. Jo heti virkaan astuttuaan, kun Bramante vielä oli elossa, paavi oli kutsunut Giuliano Sangallon takaisin ja nimennyt hänelle kaksi avustajaa – Fra Giovanni Giocondon ja paremmin maalarina tunnetun Rafaelin. Alkava uskonpuhdistusliike horjutti katolisen kirkon asemaa, mikä vaikeutti töitä entisestään, sillä Pietarinkirkon rakennustöitä rahoitettiin kirkollisveroilla ja anekaupalla. Ongelmat eivät olleet pelkästään taloudellisia, sillä Bramanten rakenteissa oli tehty virheitä, jotka vaativat korjausta, ennen kuin töissä voitiin edetä. Giocondon kuoltua ja Sangallon vetäydyttyä vanhuuden lepoon Rafaelista tuli pääarkkitehti, ja hän sai avustajakseen Antonio da Sangallo nuoremman. Parivaljakko otti etäisyyttä Bramanten suunnitelmaan ja esitteli paaville mallin, jossa kirkko oli muutettu latinalaiseksi ristiksi. Mutta ennen kuin mitään konkreettista tapahtui, Rafael kuoli yllättäen 37-vuotiaana 1520. Hänen tilalleen Antonio Sangallon kumppaniksi valittiin Baldassare Peruzzi.
Leo X:n seuraajat Hadrianus VI ja Klemens VII saivat tuta koko protestanttisen liikkeen voiman, ja heidän päähuomionsa suuntautui paaviuden puolustamiseen kirkon rakentamisen kustannuksella. Rooman ryöstössä 1527 paavi Klemens VII pakeni Passetto di Borgoa pitkin Castel Sant'Angelon linnoitukseen, jossa hän piileskeli kuukausia. Rooman ryöstö hajotti Rafaelin kokoaman taiteilijaryhmän ja merkitsi täysrenessanssin kauden loppua, jonka jälkeen arkkitehtuurissa ja kuvataiteissa siirryttiin manierismina tunnetun uhmakkaan siirtymäkauden jälkeen lopulta barokkiin.
Historia > Uuden Pietarinkirkon rakentaminen > Michelangelo

Michelangelon nimitys pääarkkitehdiksi 1546 oli paavi Paavali III:n pitkäaikaisten toiveiden täyttymys, mutta Sangallon kannattajia raivostutti se, että Michelangelo halusi työskennellä ilman eri korvausta vain "kiintymyksestä Jumalaan ja kunnioituksesta apostoli Pietaria kohtaan" ja että hän oli saanut paavilta lähestulkoon vapaat kädet työn suhteen.
Michelangelo palasi lähtöpisteeseen ja jatkoi siitä, mihin Bramante oli jäänyt. Vaikka Bramante oli eläessään syrjinyt Michelangeloa, tämä ylisti edeltäjäänsä suurimpien arkkitehtien veroiseksi. Michelangelon mielestä kaikki Bramanten seuraajat olivat sen sijaan vieneet suunnitelmaa kauemmaksi ihanteista. Niinpä Michelangelo ottikin lähtökohdaksi jälleen symmetrisen keskeiskirkon. Hän karsi pois kaiken ylimääräisen, kuten Bramanten kellotornit, piirsi kupolin uudelleen jähmeämmäksi ja suipommaksi ja vahvisti rakenteita, jotka olivat hänen suunnitelmilleen liian hentoja. Michelangelo arvosteli samalla lakkaamatta Antonio da Sangallon suunnitelmaa valon puutteesta ja piti sitä niin labyrinttimaisena, että se "tarjosi suojapaikan rosvoille, väärän rahan tekijöille ja nunnien raiskaajille".
Kolmessa vuodessa Michelangelo sai valmiiksi eteläisen poikkilaivan, mutta Paavali III:n kuolema laski hänen mielialaansa ja intoaan. Uusi paavi Julius III kuitenkin antoi edeltäjänsä tavoin täyden tukensa Michelangelolle, mikä olikin tarpeen, sillä ketään kumartamattomalla taiteilijalla oli paljon vastustajia, kuten Pietarinkirkon rakennuslautakunta Fabbrica di San Pietro. Sen jäsenet syyttivät Michelangeloa salailusta. Arkkitehti puolestaan väitti, että lautakunta ei kyennyt ohjaamaan varoja rakennustöihin. Juuri kun työt olivat siinä vaiheessa, että päästiin aloittamaan hankalinta vaihetta, kupolia, rakentaminen seisahtui väliaikaisesti varojen puutteessa. Jo iäkäs Michelangelo kävi enää harvoin työmaalla, jonne hän lähetti edusmiehensä. Tästä seurasi väärinkäsityksiä ja virheitä rakenteissa. Fabbrica yritti leimata arkkitehdin vanhuudenhöperöksi saadakseen virkaan oman miehensä, mutta Pius IV tuki Michelangeloa.lähde?
Michelangelon kuollessa 1564 eteläinen poikkilaiva oli valmis, ja pohjoinen poikkilaiva sekä kupolin rumpu olivat nekin lähes valmiit. Michelangelon kauden suurin anti rakennushankkeelle on kirkon suuri kupoli, jonka hän suunnitteli käyttäen esikuvana Brunelleschin Firenzen Duomoon rakentamaa kupolia. Pietarinkirkon kupoli ei kuitenkaan ehtinyt valmistua Michelangelon elinaikana.
Historia > Uuden Pietarinkirkon rakentaminen > Vignola

Pius IV haki Michelangelolle pitkään korvaajaa nimittäen lopulta Pirro Ligorion ja Jacopo Barozzi da Vignolan, jotka saivat tiukat ohjeet pitäytyä suuren edeltäjänsä piirustuksissa. Ligorio yritti poiketa niistä seuraavan paavin, Pius V:n aikana, joka kuitenkin erotti Ligorion 1566.
Vignola oli Pietarinkirkon ensimmäinen varsinainen ammattiarkkitehti, sillä aiemmat olivat jakaneet kykynsä ja voimavaransa useille taiteen aloille renessanssille ominaisen yleisneron, huomo universalen, tapaan. Tästä huolimatta Vignolan aikaansaannokset olivat vähäisiä ja hänen kädenjälkensä melko näkymätöntä. Vignola toimi Ligorion jälkeen pääarkkitehtina kuolemaansa 1573 saakka, mutta oli loppuvuosinaan usein poissa, minkä lisäksi paavi Pius V kävi taistelua uskottomia ja vääräoppisia vastaan rakennustöiden kustannuksella.
Historia > Uuden Pietarinkirkon rakentaminen > Della Porta

Sixtus V halusi saada ikuisuusprojektin nopeasti valmiiksi. Hän teki Giacomo della Portasta capomaestron (pääarkkitehdin) ja Domenico Fontanasta apulaisarkkitehdin 1585. Della Porta muutti kupolin nousukulmaa puolipallosta ellipsiksi, koska piti sitä teknisesti tukevampana ja esteettisesti kauniimpana. Della Porta myös madalsi lanternia. Muutoin hän seurasi pääosin Michelangelon piirustuksia, lukuun ottamatta joitakin pieniä yksityiskohtia koristelussa ja ikkunoiden puitteissa.
Domenico Fontana siirsi vanhan basilikan eteläseinustalla seisseen obeliskin Pietarinkirkon edustan aukiolle 30. huhtikuuta 1586. Tämän obeliskin ympärille Gian Lorenzo Bernini rakensi paljon myöhemmin mestariteoksensa, Pietarinaukion pylväikön. Paavi Klemens VIII piti ensimmäisen messun uudessa Pietarinkirkossa 1594. Della Porta kuoli 1602, minkä myötä katkesi linkki, joka yhdisti Pietarinkirkon pääarkkitehdit Michelangeloon ja tämän taidekäsityksiin. Della Portan jälkeen Carlo Maderno sai päävastuun, ja barokin vaikutus alkoi tuntua.lähde?
Historia > Uuden Pietarinkirkon rakentaminen > Maderno

Pietarinkirkon satavuotisen rakennustyön aikana suunnitelmat muuttuivat useaan kertaan. Bramanten ja Michelangelon alkuperäissuunnitelmien mukaan kirkon pohjakaavan olisi pitänyt olla tasavartisen kreikkalaisen ristin muotoinen. Trenton kirkolliskokouksen jälkeen yleinen mielipide muuttui kannattamaan perinteisempää, liturgiset vaatimukset täyttävää pitkänomaista tyyliä. Latinalainen risti nähtiin Kristuksen marttyyrikuoleman vertauskuvana, ja se korosti kirkon roomalaisuutta enemmän kuin tasavartinen kreikkalainen risti. Uuden basilikan haluttiin myös peittävän entisen kirkon alan kauttaaltaan, jotta Konstantinuksen basilikan purku olisi näin ollut oikeutettua ja tarpeellista.
18. helmikuuta 1606 viimeisetkin jäänteet antiikkisesta temppelistä joutuivat purkajien armoille. Fabbrica di San Pietro antoi 1607 yksimielisen päätöksen, jonka mukaisesti Paavali V valtuutti Carlo Madernon muuttamaan kirkon pohjakaavan latinalaiseksi ristiksi. Suunnitelmat tehtiin ja hyväksyttiin suurella kiireellä, ja Madernon laajennus Michelangelon keskilaivaan valmistui julkisivuineen 1615.
Pietarinkirkon valmistuttua 1615 rakentaminen oli vienyt niin kauan, että renessanssin huipentumaksi aiotusta temppelistä tulikin kirkon hajaannuksen ja vastauskonpuhdistuksen symboli.
Historia > Valmistumisen jälkeen

Pietarinkirkko korvasi valmistuttuaan lopullisesti Konstantinuksen basilikan. Rakennus on ollut pääosin paavin käytössä, vaikka paavin tuomiokirkkona toimii Lateraanikirkko ja asuntona Apostolinen palatsi.lähde?
Roomaa kohdanneista sodista ja valloituksista huolimatta Pietarinkirkko on pysynyt pystyssä ja suhteellisen hyvässä kunnossa. Esimerkiksi yhdistyneen Italian sotajoukkojen vallatessa Rooman 20. syyskuuta 1870 Pietarinkirkkoa ei vahingoitettu. Valloituksen seurauksena silloinen paavi Pius IX julistautui Vatikaanin vangiksi, eikä suostunut poistumaan Pietarinkirkon välittömästä läheisyydestä. Seuraavat paavit jatkoivat samaa linjaa pysyttelemällä Pietarinkirkon lähellä, ja vuoden 1929 lateraanisopimuksissa Vatikaanivaltion alueeksi määrättiin juuri Pietarinkirkko lähialueineen.lähde? Vatikaanin pommitukset toisessa maailmansodassa särkivät kirkosta joitakin ikkunoita, mutta eivät tuhonneet sen sisätiloja.
Nykyisin Pietarinkirkon parvekkeelta julistetaan aina uuden paavin valinta. Kirkko aukioineen sopiikin hyvin tähän tarkoitukseen, sillä massiiviselle aukiolle mahtuu kerralla suuri ihmisjoukko. Päivittäin Pietarinkirkossa käy 5 000–20 000 vierailijaa, huipputuristikautena jopa 30 000.
Pietarinkirkolla on oma 1523 perustettu rakennusvirasto Congregazione della Reverenda Fabbrica di San Pietro (lyhyemmin "Fabbrica di San Pietro"), joka on vastuussa kompleksin ylläpidosta ja korjauksesta. Sen palkollisia kutsutaan nimellä sampietrini.. Pietarinkirkon julkisivu ja apostolien patsaat pestiin ja ehostettiin Pyhän vuoden 2000 kunniaksi.lähde?
Sijainti

Pietarinkirkko – kuten koko Vatikaani – sijaitsee Monte Vaticano -nimisellä loivalla kukkulalla. Alueen lähellä virtaa Tiberjoki, joka erottaa Pietarinkirkon useista Rooman kuuluisista rakennuksista. Niistä lähimpänä Pietarinkirkkoa sijaitsee Castel Sant’Angelona tunnettu Hadrianuksen mausoleumi, johon kiinteästi liittyy Tiberin ylittävä antiikkinen Ponte Sant’Angelon silta. Enkelten siltana tunnettu silta yhdistää Ponten ja Borgon kaupunginosat (rione) toisiinsa. Silta oli keskiajalla pyhiinvaeltajien suosima reitti Pyhän Pietarin haudalle. Riemujuhlan vuonna 1450 sillalla tapahtui onnettomuus: pyhiinvaeltajien tungeksiessa ahtaalla sillalla sen kaide sortui ja kaksisataa ihmistä tallaantui kuoliaaksi paniikissa. Yksi Rooman kuuluisimmista kirkoista, Pantheon, sijaitsee Tiberin vastarannalla.
Pyhän Pietarin hauta

Perimätiedon mukaan Pietarinkirkko on rakennettu paikalle, jossa apostoli Pietari ristiinnaulittiin ja johon hänet haudattiin. Pyhää Pietaria pidetään Rooman ensimmäisenä piispana ja paavina. Pietarin haudan uskotaan olevan Pietarinkirkon pääalttarin alla, ja perimätiedon vahvistamiseksi paavi Pius XII:n ollessa paavina 1950-luvulla Pietarinkirkon alla suoritettiin kaivauksia, joiden tuloksena löydettiin hautamuistomerkki. Sen viereen on raapustettu kreikaksi sanat: Pietari on täällä. Paikalla, josta hautamuistomerkki löydettiin, sijaitsi aikanaan keisari Neron aikainen hautausmaa, jonne osa vainoissa teloitetuista kristityistä haudattiin. Paikalta löydettiin myös luita, ja tiedotuksessaan Vatikaanivaltio totesikin kyseessä olevan "mitä suurimmalla todennäköisyydellä" apostoliruhtinaan maalliset jäännökset. Kaikki eivät ole samaa mieltä Vatikaanivaltion kanssa, sillä kriittisimpien tutkijoiden mukaan "oli kyllä odotettavissa, että hautausmaalta löytyy luita".
Arkkitehtuuri > Julkisivu

Pietarinkirkon fasadi eli julkisivu valmistui 1614. Sen suunnitteli arkkitehti Carlo Maderno. Julkisivu on 114,69 metriä leveä ja 48 metriä korkea. Attikan huipulla seisoo kolmetoista patsasta, joista jokainen on korkeudeltaan noin kuusi metriä. Patsaat esittävät Kristusta, Johannes Kastajaa ja apostoleja lukuun ottamatta Pietaria. Julkisivua koristavat korinttilaisen pylväsjärjestelmän mukaiset pylväät ja pilasterit. Pietarinkirkon julkisivulta avautuu parveke, jolta uusi paavi antaa perinteisen urbi et orbi -siunauksensa ja jossa paavi pitää puheensa pääsiäisenä ja jouluna. Julkisivu, samoin kuin ulkoseinät, on tehty kullanvärisestä travertiinista, joka on louhittu Tivolista.
Arkkitehdin aiempiin töihin ihastunut paavi Paavali V kutsui Madernon vuonna 1603 mukaan kirkon rakennustyöhön. Trenton kirkolliskokouksen 1563 antaman suosituksen mukaan Michelangelon suunnittelema keskeiskirkko piti muuttaa pitkänomaiseksi latinalaiseksi ristiksi, joka soveltui paremmin katolisen kirkon liturgiaan ja perinteisiin. Maderno jatkoi kirkkoa kolmella holviosastolla ja suunnitteli mahtipontisen julkisivun, mutta muutokset vähensivät olennaisesti kirkon keskeisimmäksi huomiopisteeksi tarkoitetun kupolin vaikuttavuutta.
Julkisivun reunimmaiset ulokkeet, joissa on suuret holvikaaret ja huipulla pyöreät kellotaulut, ovat jäänteitä kellotorneista. Ne eivät kuuluneet Madernon alkuperäiseen suunnitelmaan, vaan olivat Fabbrica di San Pietron kuningasajatus. Torneja ei koskaan rakennettu harjaansa, koska soinen maaperä alkoi antaa periksi. Joka tapauksessa ulokkeet tekevät jo muutenkin raskaasta ja liian korkeasta fasadista lisäksi suhteettoman leveän . Pietarinaukiota rakentaessaan Gian Lorenzo Bernini pyrki perspektiiviä taivuttamalla huijaamaan katsojan silmää, jotta kupoli ja julkisivu asettuisivat edukseen aukiolta nähtynä.