stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katrín Jakobsdóttirin II hallitus
Ministerit

| Salkku | Ministeri | Ministeri | Aloitti tehtävässä | Lopetti tehtävässä | Puolue | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Pääministeri |   | Katrín Jakobsdóttir | 28. marraskuuta 2021 | Tehtävässä | Vihreä vasemmisto |  |
| Valtiovarainministeri |   | Bjarni Benediktsson | 28. marraskuuta 2021 | Tehtävässä | Itsenäisyyspuolue |  |
| Infrastruktuuriministeri |   | Sigurður Ingi Jóhannsson | 28. marraskuuta 2021 | Tehtävässä | Edistyspuolue |  |
| Kalastus- ja maatalousministeri |  | Svandís Svavarsdóttir | 28. marraskuuta 2021 | 31. tammikuuta 2022 | Vihreä vasemmisto |  |
| Elintarvikeministeri |  | Svandís Svavarsdóttir | 1. helmikuuta 2022 | 9. huhtikuuta 2024 | Vihreä vasemmisto |  |
| Ympäristö-, energia- ja ilmastoministeri |   | Guðlaugur Þór Þórðarson | 28. marraskuuta 2021 | Tehtävässä | Itsenäisyyspuolue |  |
| Ulkoasiain- ja kehitysyhteistyöministeri |  | Þórdís Kolbrún R. Gylfadóttir | 28. marraskuuta 2021 | 31. tammikuuta 2022 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Ulkoministeri |  | Þórdís Kolbrún R. Gylfadóttir | 1. helmikuuta 2022 |  | Itsenäisyyspuolue |  |
| Turismi-, kauppa- ja kulttuuriministeri |  | Lilja Dögg Alfreðsdóttir | 28. marraskuuta 2021 | 31. tammikuuta 2022 | Edistyspuolue |  |
| Kulttuuri- ja kauppaministeri |  | Lilja Dögg Alfreðsdóttir | 1. helmikuuta 2022 |  | Edistyspuolue |  |
| Opetus- ja lapsiasiainminiseri |   | Ásmundur Einar Daðason | 28. marraskuuta 2021 | Tehtävässä | Edistyspuolue |  |
| Pohjoismaisen yhteistyön ministeri |  | Guðmundur Ingi Guðbrandsson | 28. marraskuuta 2021 |  | Vihreä vasemmisto |  |
| Sosiaali- ja työmarkkinaministeri |  | Guðmundur Ingi Guðbrandsson | 28. marraskuuta 2021 |  | Vihreä vasemmisto |  |
| Tiede-, teollisuus- ja innovaatioministeri |  | Áslaug Arna Sigurbjörnsdóttir | 28. marraskuuta 2021 | 31. tammikuuta 2022 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Korkeakoulu-, teollisuus- ja innovaatioministeri |  | Áslaug Arna Sigurbjörnsdóttir | 1. helmikuuta 2022 |  | Itsenäisyyspuolue |  |
| Sisäministeri |  | Jón Gunnarsson | 28. marraskuuta 2021 | 31. tammikuuta 2022 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Oikeusministeri |  | Jón Gunnarsson | 1. helmikuuta 2022 | 18. kesäkuuta 2023 | Itsenäisyyspuolue |  |
| Terveysministeri |   | Willum Þór Þórsson | 28. marraskuuta 2021 | Tehtävässä | Itsenäisyyspuolue |  |
Veneveistämö

Maalaus saksalaisesta veneveistämöstä vuodelta 1885.
Veneveistämö on veneiden rakentamiseen tarkoitettu tila.
Veneveistämö oli alun perin venepuuseppien verstas, jossa veneenrakentajat käsityökaluin valmistivat puisia veneitä. Varhaisimmat veneet lienevät olleet haapioita tai honkioita. Varhaiset veneet tehtiin yhdestä järeästä puunrungosta, jota sisäpuolelta poltettiin ja veistettiin kirveillä ja talsoilla.
Nykyiset veneveistämöt tekevät veneitä myös muovista ja lasikuidusta. Veneen ja laivan ero on koossa, mutta niiden ero on kuin veteen piirretty viiva.
Suomalaisia veneveistämöjä ovat muun muassa Bella-Veneet Oy, Nautor Oy Ab, Baltic Yachts Oy, Nauticat Yachts Oy, Veneveistämö Syrjäsuo Oy, Veneveistämö Ensio Karonen, Sky Mirror Oy ja jo lopetettu Turun Veneveistämö.
Viipurin Reipas

| Viipurin Reipas |
| --- | --- |

Perustettu:  1891
Paikkakunta:  Viipuri 1891-1945 Lahti 1945-
Viipurin Reipas on 13. syyskuuta 1891 perustettu alun perin viipurilainen urheiluseura. Alun perin seura keskittyi vahvasti voimisteluun. Sitä osoittaa seuran alkuperäinen nimikin: Voimisteluyhdistys Reipas. Myöhemmin 1900-luvun alkupuolella seura oli vahva myös eri palloilulajeissa eli jalkapallossa, jääpallossa ja jääkiekossa.
Vuonna 1891 perustetun Viipurin Reippaan ja sen voimistelu-urheilun perustamisvaiheen kantava voima oli Väinö Pynninen, joka valittiin 19-vuotiaana seuran puheenjohtajaksi. Tässä tehtävässä Pynninen oli vuoteen 1909. Reipas oli 1900-luvun alussa Helsingin Ponnistuksen kanssa keskeisimpiä suomalaisseuroja, jotka ajoivat valtakunnallisen suomenkielisen urheiluliiton perustamista. Liitto, Suomalainen voimistelu- ja urheiluseurain Liitto eli SVUL:n edeltäjä, perustettiinkin kesällä 1900.  Vaikka valtakunnan liitto ei saanut perustamislupaa, Viipurin Reipas järjesti kesällä 1903 valtakunnalliset voimistelujuhlat Viipurissa. Viipurilaisseurasta tulikin 1900-luvun alussa Suomen korkeatasoisin voimisteluseura, joka kiinnitti huomiota voimisteluharrastuksen levittämiseen maaseudulle. Voimistelumuodotkin laajenivat. Telinevoimistelusta tuli perinteisen sauva- ja vapaaliikevoimistelun ohella seuran päälaji. Viipurin Reippaan uraauurtavan työn tuloksensa virallaisesti perustetun SVUL:n voimistelujaoston sijoituspaikaksi tuli Viipuri. Suurin ansio tästä oli Reippaan vireällä ja tuloksekkaalla toiminnalla. Tämä viipurilaisjakso kesti vuodet 1910–1914.
Seuran edustajien menestystä Lontoon ja Tukholman olympialaisissa

Viipurin Reipas ja sen edustajat ovat olleet heti alusta lähtien mukana Suomen osallistuessa olympialaisiin. Viipurin Reippaan yleisurheilijat Heikki Åhlman (myöhemmin Pennola) ja Uno Häggman (myöhemmin Uuno Tuomela) olivat Ateenan vuoden 1906 välikisojen suomalaisedustajina eli puolet joukkueesta oli reipaslaisia.
Viipurin Reippaan voimistelun vahvuus tuli esille vuosien 1908 ja 1912 kesäolympialaisissa, joissa voimistelujoukkueen ytimen muodostivat Reippaan voimistelijat. Lontoon joukkueeseen kuului 40 voimistelijaa, joista 14 oli Viipurin Reippaan miehiä. Suomen joukkue saavutti kisoissa joukkuevoimistelussa pronssia. Tukholman kisoissa suomalaisvoimistelijat saivat hopeaa.
Viipurin Reipas voitti voimistelun Suomen-mestaruuskilpailuissa seuramestaruuden vuosina 1903, 1906 ja 1912.
Viipurin Reipas – 1920- ja 30-lukujen Suomen voimistelun mahtiseura

Vaikka Väinö Pynninen luopui Reippaan ja sen voimistelun johtotehtävistä, johtoon nousi uusi pystyvä henkilö – Yrjö Nykänen. Hän voitti vuonna 1916 ensimmäisen voimistelun mestaruuden. Hän otti oman voimistelun lisäksi valmentajan roolin. Nykänen valmensi Suomen voimistelujoukkuetta kolmissa olympialaisissa eli 1924, 1928 ja 1936. Viipurin Reipas ja Viipuri muutenkin oli johtava voimistelukaupunki. Kilpaileva SVUL:lilainen viipurilaisseura oli Kelkkalan Kisailijat ja TUL:n puolella Talikkalan Toverit. Reippaasta alkoi Nykäsen valmentamana nousta 1920-luvulla uusi voimistelijapolvi: Eetu Kostamo, Evert Karttula, Otto Suhonen.
Vuoden 1932 Los Angelesin olympiakisoihin Reippaasta nousi uusi tähti – silloin vain 17-vuotias Einari Teräsvirta. Tämä erityisesti rekin spesialisti ottikin heti lajissa olympiapronssia eli hänestä tuli ensimmäinen Reippaan telinevoimistelun olympiamitalisti.
Viipurin urheilu ja erityisesti voimistelu koki sotien seurauksena suuren takaiskun. Yrjö Nykänen menehtyi talvisodan pommituksissa. Seuran voimistelutoiminta lamaantui. Huiput vaihtoivat seuraa uusilla asuinpaikkakunnillaan. Einari Teräsvirta esimerkiksi saavutti Suomen voimistelujoukkueessa olympiakultaa Lontoon kisoissa 1948. Samassa joukkueessa todellisen suursaaliin korjasi Veikko Huhtanen kolmella kullalla, yhdellä hopealla ja pronssilla. Hän oli syntyjään viipurilainen ja Nykäsen johtaman Viipurin Reippaan voimistelukoulun kasvatti, vaikka olikin muuttanut jo ennen talvisotaa Viipurista ja vaihtanut seuraa.
Palloilulajit – uusia Viipurin Reippaan lajeja > Jalkapallo

Jalkapalloon Viipurin Reipas tuli mukaan heti alusta pitäen eli vuodesta 1908, kun jalkapallon Suomen mestaruuksista alettiin kilpailla. Keskeisiä toimijoita jalkapallotoiminnan käynnistämisessä olivat Pekka A. Roiha ja Reino Laaksonen. Vuonna 1910 Reipas pääsi jo loppuotteluun, mutta tappio tuli turkulaiselle ÅIFK:lle lukemin 2–4. Tämän ajan nimekkäin reippaalainen jalkapalloilija oli maalivahti Aku Syrjäläinen, joka edusti Suomea Tukholman olympialaisissa 1912.
Seuraavan kerran Reipas pääsi loppuotteluun vuosina 1918 ja 1919, mutta molemmilla kerroilla tappiot tuli helsinkiläiselle HJK:lle, ensin maalein 0–3 ja jälkimmäisenä vuonna 0–1. Vuosina 1922 ja 1927 Reipas oli jälleen loppuotteluissa, mutta mestaruus meni molemmilla kerroilla Helsinkiin HPS:lle. Sen ajan nimekkäimpiä Reippaan jalkapalloilijoita olivat Suomen maajoukkueessakin pelanneet Leo Leivo ja Toivo Roivainen. Vuonna 1930 käynnistyneessä sarjamuotoisessa jalkapallon Mestaruussarjassa Reipas pelasi aina vuoteen 1938 asti B- eli Itä-Länsi-sarjassa, josta seura nousi kaudella 1939 Mestaruussarjaan pudotakseen sieltä välittömästi.
Palloilulajit – uusia Viipurin Reippaan lajeja > Jääpallo

Jääpalloon Viipurin Reipas tuli kaudesta 1909 lähtien. Menestys ei ollut samanlainen kuin jalkapallossa eli seura ei saavuttanut loppuottelupaikkaa. Reipas oli alkuaikoina kaksi kertaa välierissä eli ensimmäisissä SM-kisoissa 1909 ja kaksi vuotta myöhemmin eli 1911. Reippaan "kelta-mustapaitaisen" joukkueen henkilöhahmo alkuaikoina oli Reino Laaksonen, ensin pelaajana ja sitten joukkueen aktiivina puuhamiehenä. Reippaan nimekkäin pelaaja oli Armas Ahnger, josta kehittyi myöhemmin kaupungin johtavan jääpalloseuran Susien ja maajoukkueen monivuotinen mestaripelaaja. Reipas menetti varsin pian johtoaseman viipurilaisessa jääpallossa, sillä kaupungin jääpallon ykkösjoukkueeksi 1910-luvulta lähtien nousi Sudet ja myöhemmin 1920- ja 30-luvuilla myös Viipurin Palloseura.
Viipurin Reippaan jääpallosaavutukset 1920-luvulla olivat kaksi kertaa selviytyminen cup-muotoisen jääpallon SM-sarjan välieriin eli 1920 ja 1925, mutta suurinumeroiset tappiot paikalliskilpailija Susille pudottivat Reippaan silloinkin loppuottelusta. Reipas pelasi vielä 1930-luvulla sarjamuoiseksi muuttuneen jääpallon Suomensarjassa.
Palloilulajit – uusia Viipurin Reippaan lajeja > Jääkiekko

Jääkiekko oli sotien välisenä aikana kakkoslaji verrattuna jääpalloon. Viipurin Reippaan jääpalloilijat osallistuivat vuonna 1928 pelattuihin ensimmäisiin jääkiekon Suomen mestaruuskilpailuihin ja saavuttivat jääkiekon Suomen mestaruuden, joka jäi jääkiekossa seuran ainoaksi. Mestarijoukkueessa pelasivat silloin: Gustaf Berg, Erkki Kariluoma, Allan Lagerström, Eino Louhi, Onni Peltonen, Leo Tukiainen, Eino Turunen ja Walter Itäharju.
Lahtelainen evakkoseura

Jatkosodan seurauksena Viipurin Reippaan seurayhteisö evakuoitui Lahteen ja jatkoi siellä toimintaansa muun muassa jalkapallossa, jääpallossa ja jääkiekossa. Lahtelaisen Reippaan seuratunnuksessa Viipurin linna vaihtui Lahden kaupungintaloon.
Palloilulajeissa Reipas pelasi aluksi alkuperäisellä nimellään Viipurin Reipas, mutta jatkoi vuodesta 1962 Reippaan nimellä. Näkyvin sodanjälkeisen lahtelaistuneen Viipurin Reippaan palloilumuoto oli jääpallo. Siinä lajissa seura pelasi SM-sarjassa kaikkiaan seitsemän kautta. Sodan jälkeen ensimmäinen jääpallon SM-sarjakausi oli 1949–50, jonka jälkeen seura pelasi yhtäjaksoisesti kaudelle 1954–55 asti jääpallon SM-sarjassa. Paras saavutus tuli kaudella 1952–53 sijoittumallan neljänneksi samalla pistemäärällä WP-35:n kanssa. Parhaita Reippaan maalintekijöitä tänä aikana olivat Pentti Snellman, Kalevi Lamppu ja Lappeenrannasta siirtynyt Pentti Vartiainen. Näkyvänä hahmona Reippaan 1950-luvun jääpallossa oli myös Aki Lievonen - ensin pelaajana ja sitten valmentajana. Kaudella 1959-60 Viipurin Reipas kävi vielä jääpallon SM-sarjassa, mutta tulos oli välitön putoaminen häviämällä kaikki yhdeksän ottelua 10 joukkueen sarjassa.  Jääpallossa Viipurin Reipas on saanut viimeisen olympiaedustajansa, sillä jääpallo oli Oslon talviolympialaisissa 1952 kisojen näytöslaji ja Reippaan puolustaja Jussi Halme edusti Suomen jääpallomaajoukkuetta.
Jalkapallossa Viipurin Reipas pelasi enimmäkseen Suomisarjaa 1950-luvulla. Seura saavutti lahtelaisen jalkapalloilun ykkösaseman heti siirryttyään Lahteen, vaikka valtakunnallisesti oltiin vielä alemmissa sarjoissa. Paikkakunnalle oli muuttanut myös toinen viipurilaisseura, TUL:n Sorvalin Veikot. Kun TUL:n jalkapalloseurat liittyivät Palloliiton alaisiin sarjoihin, käytiin kesällä 1954 todellinen "evakkoderby" Viipurin Reippaan ja Sorvalin Veikkojen välillä Reippaan ollessa vahvempi.
Varsinainen jalkapallomenestys alkoi nimen vaihduttua Lahden Reippaaksi vuonna 1962. Lahden Reipas-nimi oli näkyvä aina vuoteen 1995, jolloin edustusjoukkue lopetettiin sen fuusioituessa kilpailevan paikallisseuran FC Kuusysin kanssa FC Lahdeksi. Junioritoimintaa jatkettiin FC Pallo-Reippaan nimissä. Vuodesta 2012 Lahden Reippaan edustusjoukkue aloitti uudelleen jalkapallon edustusjoukkuetoiminnan, kun se sai Salpausselän Reippaan paikan Kolmosesta. Perinteiset lahtelaisen Reippaan pelipaitojen "musta-oranssi" -pystyraidat muistuttavat seuran taustasta.
Viipurin Reipas jatkaa edelleen voimistelun parissa toimintaa alkuperäisellä nimellään eli on palattu seuran 1800-luvun pääurheilulajiin.
Jääkiekon ensimmäinen Suomen mestarijoukkue Viipurin Reipas vuonna 1928.
Kalmasaari (Vuokkijärvi)

Kalmasaarta. Taustalla vuonna 1987 pystytetty muistoristi.
Kalmasaari (myös Kalmosaari) on Suomen ja Venäjän rajalla Vuokkijärvessä sijaitseva 1,15 hehtaarin suuruinen saari. Rajalinja kulkee saaren poikki niin että noin neljäsosa siitä kuuluu Suomussalmen kuntaan ja loput Kostamuksen kaupunkipiiriin. Kalmasaaressa sijaitsee entinen Kuivajärven, Hietajärven ja Vuokinsalmen vienalaiskylien hautausmaa.
Venäjän välinen raja kulki Kalmasaaren kautta jo ennen Suomen itsenäistymistä. Hautausmaan käyttö lopetettiin Neuvostoliiton rajan sulkeuduttua vuonna 1922, jonka jälkeen perustettiin uusi hautausmaa Kuivajärven Kalmisaareen. Helsingin Sanomiin vuonna 1929 kirjoittaneen Onttoni Miihkalin mukaan Suomen puolelle jäi vain pari vainajaa. Hän kertoi myös bolševikkien hakanneen kaikki kalmakuuset ja ristit haloiksi, jolloin ainoastaan yksi risti oli jäänyt seisomaan Suomen puolelle.
Kalmasaareen on haudattu muun muassa tietäjä ja parantaja Miines Huovinen. Kalmasaaren Suomen puoleisessa osassa ei ole näkyviä jäänteitä haudoista, mutta saaressa on vuonna 1987 muistomerkiksi pystytetty vienalaistyylinen ortodoksinen hautaristi. Sen on pystyttänyt hietajärveläinen runonlaulaja Jussi Huovinen Kalmasaareen haudattujen esivanhempien muistoksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kalmasaari (Vuokkijärvi) Wikimedia Commonsissa
Beasts of the Southern Wild

| Beasts of the Southern Wild |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Benh Zeitlin
Käsikirjoittaja:  Lucy Alibar   Benh Zeitlin
Perustuu:  Lucy Alibarin näytelmään Juicy and Delicious
Tuottaja:  Josh Penn    Dan Janvey   Michael Gottwald
Säveltäjä:  Dan Romer   Benh Zeitlin
Kuvaaja:  Ben Richardson
Leikkaaja:  Crockett Doob   Affonso Gonçalves
Pääosat:  Quvenzhané Wallis   Dwight Henry
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Fox Searchlight Pictures
Levittäjä:  Fox Searchlight Pictures Mozinet Netflix
Ensi-ilta:  Sundance Film Festival   20. tammikuuta 2012  27. kesäkuuta 2013  11. tammikuuta 2013
Kesto:  93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  1 800 000 USD
Tuotto:  12 120 233 USD
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Beasts of the Southern Wild on yhdysvaltalainen draamaelokuva vuodelta 2012. Sen on ohjannut Benh Zeitlin ja käsikirjoittanut Lucy Alibar ja Benh Zeitlin. Elokuva perustuu Alibarin näytelmään Juicy and Delicious. Elokuva sai neljä Oscar -ehdokkuutta kategorioissa paras elokuva, ohjaus, sovitettu käsikirjoitus ja naispääosa (Quvenzhané Wallis). Wallis on kaikkien aikojen nuorin parhaasta naispääosasta ehdolla ollut; hän oli ehdokkuusaikana 9-vuotias ja elokuvan kuvauksissa vasta kuusivuotias.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Quvenzhané Wallis  | … |  Hushpuppy   |
|  Dwight Henry  | … |  Wink   |
|  Levy Easterly  | … |  Jean Battiste   |
|  Gina Montana  | … |  Miss Bathsheba   |
|  Lowell Landes  | … |  Walrus   |
|  Jonshel Alexande  | … |  Joy Strong   |
|  Marilyn Barbarin  | … |  Cabaretlaulaja   |
|  Kaliana Brower  | … |  T-Lou   |
|  Nicholas Clark  | … |  Sticks   |
|  Henry D. Coleman  | … |  Peter T   |
|  Philip Lawrence  | … |  Dr. Maloney   |
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Beasts of the Southern Wild Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Beasts of the Southern Wild Box Office Majossa (englanniksi)
Beasts of the Southern Wild Rotten Tomatoesissa (englanniksi)
Beasts of the Southern Wild Metacriticissä (englanniksi)
H. C. Stülcken Sohn

| H>  C. Stülcken Sohn |
| --- | --- |
Perustettu:  1846
Perustaja:  Heinrich Christoph Stülcken
Lakkautettu:  1966 (myyty)
Kotipaikka:  Hampuri, Saksa
Toimiala:  laivanrakennus
Tuotteet:  matkustaja-alukset, rahtialukset, sukellusveneet ja sotalaivat
Henkilöstö:  noin 1 600
Omistaja:  Blohm + Voss
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
H. C. Stülcken Sohn, joka tunnetaan myös nimellä Stülcken-Werft, oli saksalainen Heinrich Christoph Stülckenin vuonna 1846 Hampuriin perustama telakka.
Ensimmäisen maailmansodan aikana yhtiö valmisti Saksan keisarikunnan laivastolle yhden pienen sukellusveneen SM U-157, jonka päällikkönä oli Max Valentine. Alus teki sodan pisimmän partiomatkan 27. marraskuuta 1917 – 15. huhtikuuta 1918 eli 139 päivää. Toisen maailmansodan aikana yhtiö valmisti Kriegsmarinelle 24 kappaletta tyypin VIIC sukellusveneitä. Yhtiö käytti työvoimanaan Neuengammen keskitysleirin vankeja.
Sodan jälkeen yhtiö valmisti uudelleen perustetulle Saksan laivastolle erilaisia aluksia. Vuonna 1966 yhtiö liitettiin osaksi Blohm + Vossia.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:H. C. Stülcken Sohn
Katolinen kirkko Alankomaissa

Katolisen kirkon hiippakunnat Alankomaissa.
Katolinen kirkko Alankomaissa  toimii osana maailmanlaajuista katolista kirkkoa paavin ja hänen kuuriansa hengellisessä ohjauksessa.
Organisaatio ja jäsenmäärä

Katolinen kirkko Alankomaissa on jakautunut seitsemään hiippakuntaan sekä yhteen sotilasordinariaattiin, joka toimii asevoimissa palvelevien katolisten keskuudessa.
| Hiippakunta | Jäsenmäärä | Osuus alueen väestöstä | Lähde |
| --- | --- | --- | --- |
| Bredan hiippakunta | 423 000 (2016) | 36,8% (2015) |  |
| Groningen-Leeuwardenin hiippakunta | 110 200 (2016) | 5,7% (2016) |  |
| Haarlem-Amsterdamin hiippakunta | 456 700 (2016) | 15,6% (2016) |  |
| Roermondin hiippakunta | 1 070 970 (2017) | 95,9% (2017) |  |
| Rotterdamin hiippakunta | 487 000 (2017) | 13,1% |  |
| ’s-Hertogenboschin hiippakunta | 1 107 500 (2017) | 52,3% (2017) |  |
| Utrechtin arkkihiippakunta | 753 700 (2017) | 18,5% (2017) |  |
Vuoden 2017 lopussa katolisia oli Alankomaissa 3 769 000, mikä oli 21,9% maan väestöstä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Katolisen kirkon Alankomaissa kotisivut
Suomalaisuuden liitto

| Suomalaisuuden Liitto ry |
| --- | --- |

Perustettu:  1906
Toimiala:  Suomalaisten kansallisen tietouden ja ajattelutavan herättäminen ja vahvistaminen  Suomalaisen ja erityisesti suomenkielisen kulttuurin edistäminen
Kotipaikka:  Helsinki
Jäsenmäärä:  1 200−1 300 (vuoden 2020 alussa)
Toiminnanjohtaja:  Juuso-Ville Gustafsson
Puheenjohtaja:  Ilmari Rostila
Hallitus (2024):  Tiera Laitinen (1. vpj.) Antti Ahonen (2. vpj.)  Susanna Koski Johannes Mäkilä Maria Asunta Erkki Seppänen Hannu Lakee Onni Rostila Juuso-Ville Gustafsson
Jäsenlehti:  Suomen Mieli
Aiheesta muualla
suomalaisuudenliitto.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomalaisuuden Liitto ry on yhdistys, jonka tavoitteena on herättää ja vahvistaa kansallista tietoutta ja ajattelutapaa sekä edistää suomalaista ja suomenkielistä kulttuuria. Suomalaisuuden Liitto perustettiin kirjailija Johannes Linnankosken aloitteesta vuonna 1906. Liiton puheenjohtaja vuonna 2019 oli Ilmari Rostila. Vuoden 2020 alussa jäseniä oli 1 200−1 300.
Liiton sääntöjen mukaan sen tehtävänä on vaalia suomen kieltä, suomalaista yhteenkuuluvuutta ja kulttuuriperinteiden omaleimaisuutta, lujittaa itsenäisyys- ja puolustustahtoa sekä kansanvaltaista ajattelutapaa, edistää kansainvälistä yhteistyötä henkisen ja aineellisen kulttuurin eri aloilla sekä ylläpitää yhteyksiä ulkomailla oleviin suomalaisiin ja suomensukuisiin kansoihin. Liitto harjoittaa tiedotus- ja julkaisutoimintaa, huolehtii suomalaisesta lippu- ja sukunimikulttuurista sekä järjestää esitelmä-, ja keskustelutilaisuuksia.
Suomalaisuuden liitto valistaa valtio- ja maakuntalippujen asianmukaisesta käytöstä ja järjestää itsenäisyyspäivänä lipunnostotilaisuuden Tähtitorninmäellä Helsingissä. Liitto myy kotimaisten lipputehtaiden valmistamia lippuja ja viirejä. 1980-luvun lopulta lähtien liitto on osallistunut erityisesti ruotsin kielen asemaa Suomessa ja pakollisen ruotsinopetuksen poistamista koskevaan julkiseen keskusteluun.
Historia > Alkuvuodet

Aikakauslehti Valvojaan kirjoittamassaan artikkelissa Johannes Linnankoski vaati, että olisi ryhdyttävä toimiin suomen kielen ja suomalaisen kulttuurin edistämiseksi. Tätä ajamaan oli perustettava puoluepolitiikan ulkopuolella pysyvä, laajoihin kansankerroksiin vetoava valtakunnallinen liitto. Linnankoski piti kunnia-asiana, että yhdistyksen jäsenet käyttäisivät suomen kieltä aina ja kaikkialla Suomessa, missä se on mahdollista. Vuoden 1905 suurlakon seurauksena saavutettu yleinen äänioikeus ja yksikamarinen eduskunta olivat ratkaiseva vaihe suomalaisen kansalaisyhteiskunnan kehityksessä, ja asenteet olivat täten otollisia suomalaisen kulttuurin edistämiselle.
Linnankoski oli jo vuosikymmenen ajan kehottanut lehtikirjoituksissaan sukunimien suomalaistamiseen. Linnankoski koki kotiseudullaan Uudellamaalla, että suomen kieltä pidettiin epähienona palvelusväen kielenä, että se ruotsalaistui voimakkaasti ja että ruotsinkieliset sukunimet yleistyivät.
Linnankosken ajatuksia pohdittiin nuorten fennomaaniylioppilaiden aloitteesta Kotikielen seurassa. Professorit Kaarle Krohn, J. J. Mikkola ja Heikki Paasonen sekä tohtori Uuno Karttunen muodostivat toimikunnan käsittelemään uuden yhdistyksen perustamista. Myös Linnankoski osallistui kokouksiin. Yhdistyksen nimeksi ehdotettiin Suomen liittoa, joka muuttui lopulta Suomalaisuuden Liitoksi. Liiton perustamisen yhteydessä oli määrä toteuttaa pitkään suunniteltu suurtempaus sukunimien suomalaistuttamiseksi.
Suomalaisuuden Liitto perustettiin J. V. Snellmanin syntymän satavuotispäivänä 12. toukokuuta 1906. Järjestön tehtäväksi asetettiin ennen kaikkea suomen kielen ja suomalaisen kirjallisuuden vaaliminen sekä kansallishengen herättäminen. Liiton ensimmäiseen hallitukseen kuului edustajia kaikista suomenkielisistä puolueista. Siihen kuuluivat Juhani Aho, Yrjö Sirola, J. K. Paasikivi, Eero Erkko ja Otto Wille Kuusinen.