stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
John Heartfield
Kuvateoksia

Deutschland, Deutschland über alles. John Heartfieldin fotomontaasikirja johon tekstit on tehnyt Kurt Tucholsky. Universum Bücherei für alle, Berlin 1929, uusi painos Biblioviel Verlag, Bochum 2006 ISBN 978-3938081914
Bilden som vapen : fotomontage 1930-1938, alkuperäisteos Krieg im Frieden, (Ordfront, 1977) ISBN 91-7324-048-6
Aiheesta muualla

John Heartfield  Official Internet Archive (Arkistoitu – Internet Archive)
Siouxsie & The Banshees Metal Postcard, John Heartfield Photomontage Art
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  Museum of Modern Art  National Gallery of Canada  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:John Heartfield
Käännös suomeksi
Ragnar Heikel

Ragnar Atle Teodor Heikel
Ragnar Atle Teodor Heikel (9. syyskuuta 1892 Rovaniemi – 16. marraskuuta 1927) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän johti Suomen yleisesikunnan tiedustelutoimistoa eli osasto V:tä vuosina 1920–1921 ja 1925–1927.
Perhe ja opinnot

Ragnar Heikelin vanhemmat olivat maaherra Teodor August Heikel ja Ida Liljebäck. Heikel kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopistossa ja suoritti lääketieteen opintoihin valmistavan medikofiilitutkinnon vuonna 1914 ja jatkoi opintojaan lääketieteellisessä tiedekunnassa.
Heikelin puoliso oli Airi Heikinheimo (myöh. Koskimies), jonka isä oli lääkintöneuvos Oskari Heikinheimo. Leskeksi jäätyään tämä meni naimisiin professori Rafael Koskimiehen kanssa.
Jääkärikausi

Hän liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 9. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan, josta hänet komennettiin Suomeen 8. kesäkuuta 1915. Hän oli Helsingissä perustamassa ylioppilasaktivistien tiedustelu- ja värväystoimistoa, ns. Liisankadun toimistoa, ja toimi siellä jouluun 1915 saakka ja sen jälkeen sisällissodan alkuun saakka Tukholmassa ja Haaparannalla Saksan meriesikunnan ja yleisesikunnan Tukholman toimistojen antamissa tehtävissä. Suomeen hän palasi 4. helmikuuta 1918 Tornion kautta ja liittyi suojeluskuntajoukkoihin.
Suomen sisällissota

Suomen sisällissodan puhjettua Heikel otti osaa pikakiväärinjohtajana Tornion valtaukseen ja toimi hetken Jyväskylässä konekivääriosaston kouluttajana ennen kuin liittyi Kuhmoisissa Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoonaan. Heikel siirrettiin jo 13. maaliskuuta 1918 Peräpohjolan pataljoonaan, missä hän toimi konekivääriupseerina ja pataljoonankomentajan apulaisena. Hänen sijoituspaikakseen muodostui Valkoisen armeijan rykmenttijaottelun astuttua voimaan Pohjois-Pohjanmaan rykmentin 2. pataljoona, missä hän toimi konekiväärikomppanian päällikkönä. Heikel osallistui Suomen sisällissodassa taisteluihin Kuhmoisissa, Lempäälässä, Vesilahdella, Karkussa ja Tyrväällä sekä valtauksiin Inkeroisissa, Kyminlinnassa ja Kotkassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Heikel siirrettiin sisällissodan jälkeen siihen komppaniaan päälliköksi, joka oli valittu rykmentistä lähetettäväksi 16. toukokuuta 1918 ylipäällikön määräyksestä perustettuun Suomen valkoiseen kaartiin. Suomen valkoisesta kaartista hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1918 Yleisesikuntaan, missä hänestä tuli ulkomaantiedustelusta vastanneen alaosaston päällikkö. Yleisesikunnan uudelleenorganisoinnin yhteydessä Heikel nimitettiin vuoden 1920 alusta toimisto V:n eli tosiasiallisen tiedusteluosaston johtoon, missä tehtävässä hän jatkoi 1. helmikuuta 1921 asti. Yleisesikunnasta hänet siirrettiin 19. syyskuuta 1921 Sisäasiainministeriön käyttöön ja määrättiin 1. lokakuuta 1921 alkaen Petsamon rajavartioston päälliköksi, missä hän yleni myöhemmin rajakomendantiksi. Hänet siirrettiin 1. kesäkuuta 1925 takaisin Yleisesikuntaan, missä hän toimi toimistoupseerina ja 22. syyskuuta 1925 alkaen uudelleen toimisto V:n päällikkönä aina kuolemaansa asti. Heikel teki vuonna 1926 Varsovassa sopimuksen Suomen ja Puolan yleisesikuntien välisestä Neuvostoliittoa koskevien tiedustelutietojen vaihdosta.
Katoaminen

Heikel kuoli ilmeisesti lento-onnettomuudessa ollessaan paluumatkalla Tallinnasta Helsinkiin Suomenlahdella 16. marraskuuta 1927, kun viisi Suomen sotilastiedustelujohtoa virkamatkalla kuljettanutta lentokonetta eksyi sumussa. Muut koneet onnistuivat laskeutumaan, mutta Heikeliä kuljettanut Aero Oy:n K-SALD Junkers F 13 -vesitasokone katosi jäljettömiin ollessaan mahdollisesti pyrkimässä kohti Söderskärin majakkaa. Koneessa oli havaittu vikaa jo menomatkalla kaksi päivää aiemmin, jolloin se oli joutunut tekemään pakkolaskun mereen. Muut saman koneen mukana kadonneet olivat ratsumestari Armas Klinthe, lentäjä Kalle Karlstedt ja saksalainen mekaanikko K. Petzold. Heikelin viralliseksi kuolinsyyksi merkittiin hukkuminen, mutta liikkui myös salaliittoteorioita, joiden mukaan kone matkustajineen olisi kaapattu Neuvostoliittoon.
Heikel julistettiin oikeuden päätöksellä kuolleeksi vuonna 1932 ja kuolinpäiväksi merkittiin 1. tammikuuta 1931.
Luottamustoimet

Heikel oli Viron armeijassa suomalaisena yhteysupseerina 20. huhtikuuta – 20. toukokuuta 1919 välisen ajan ja erikoistehtäviä hän suoritti armeijan palveluksessa Ruotsissa kesäkuussa 1920. Heikel toimi Yleisesikunnan edustajana Etsivän keskuspoliisin uudelleenjärjestelyä suunnitelleessa komiteassa vuonna 1921 ja suomalais-venäläisen rajakomission jäsenenä sekä asiantuntijana norjalais-suomalaisessa rajakomissiossa ja puheenjohtajana suomalais-venäläisessä rajantarkastuskomission 5. piirissä.
Aero Oy:n turmakone K-SALD
Hawker Sea Fury

| Hawker Sea Fury |
| --- | --- |
 Sea Fury FB.11
Tyyppi:  Tukialushävittäjäpommittaja
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Suunnittelija:  Sydney Camm
Ensilento:  21. helmikuuta 1945 (Fleet Air Arm)
Esitelty:  lokakuu 1945
Valmistusmäärä:  860 
Hawker Sea Fury oli Hawkerin suunnittelema brittiläinen hävittäjälentokone, joka suunniteltiin Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimille toisen maailmansodan aikana. Se oli viimeinen Kuninkaallisen laivaston käyttämä potkurikone ja yksi nopeimmista koskaan rakennetuista mäntämoottorikoneista.
Suunnittelu ja kehitys

Hawker Fury oli toisessa maailmansodassa menestyneiden Hawker Tempest ja Hawker Typhoon -hävittäjäpommittajien seuraaja. Hawkerin kuuluisa suunnittelija Sydney Camm suunnitteli sen ilmavoimien pyynnöstä kevyeksi Tempest Mk.II:n seuraajaksi, ja se tunnettiin kehitysnimellä ”Kevyt Tempest-hävittäjä”. Siinä oli muunnellut Tempestin puolielliptiset siivet, jotka kiinnitettiin pulteilla ja niiteillä runkoon. Runko itsessään oli samanlainen kuin Tempestissä, mutta täysin itsekantava paremman näkyvyyden saavuttamiseksi. Suunnitelma teki riittävän vaikutuksen Englannin ilmailuministeriöön, joka hyväksyi konseptin.
Konnesta tilattiin kuusi prototyyppiä, ja niistä kahdessa voimanlähteenä oli Rolls-Royce Griffon -moottori ja kahdessa Centaurus XXII, yhdessä Centaurus XII ja yhtä käytettiin koerakenteena. Ensimmäinen lento Furylla tapahtui 1. syyskuuta 1944, koneena NX798, jossa oli Centaurus XII tukevilla moottoriliitoksilla, joka pyöritti nelilapaista Rotol-potkuria. Toisena lensi 27. marraskuuta 1944
LA610, jossa oli Griffon 85-moottori ja kuusilapainen Rotol-potkuri. Tässä vaiheessa Furyn ja Sea Furyn kehitystyö oli niin yhtenäistä, että seuraava ensilentonsa tehnyt prototyyppi oli laivastomuunnos Sea Fury, SR661 (25. heinäkuuta 1945), joka oli myös viimeinen Fury-prototyyppi. Toisen maailmansodan loppuessa Euroopassa Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien Fury-sopimus peruttiin, ja kehitys suunnattiin Sea Furyyn. LA610:een lopulta sovitettiin Napier Sabre VII -moottori joka pystyi tuottamaan 3 400–4 000 hevosvoimaa. Tuloksena siitä tuli nopein Hawkerin valmistama mäntämoottorikone, huippunopeutena noin 780 km/h.
Suunnittelu ja kehitys > Laivastoversio

Vuonna 1943 suunnitelmaa muokattiin sopivaksi Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien pyyntöön N.7/43 tukialushävittäjäksi. Boulton-Paul Aircraft sai tehtäväkseen tehdä muunnoksen Hawkerin jatkaessa Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien version kanssa. Ensimmäinen Sea Fury-prototyyppi, SR661 lensi ensimmäistä kertaa Langleyssä, Berkshiressä 21. helmikuuta 1945, varustettuna Centaurus XII-moottorilla. Tässä prototyypissä oli pyrstökoukku tukialuslaskeutumisia varten, mutta ei taittuvia siipiä säilytystä varten. Toinen prototyyppi SR666 lensi 12. lokakuuta 1945, voimanlähteenä Centaurus XV, joka pyöritti uutta viisilapaista Rotol-potkuria, ja koneessa oli taittuvat siivet. Määritelmä N.7/43 muutettiin N.22/43:ksi, joka nyt tarkoitti tilausta 200:lle koneelle. Näistä sata rakennettiin Boulton-Paulilla.
Molemmat prototyypit kävivät läpi tukialuslaskeutumiskokeita kun japanilaiset antautuivat 1945, lopettaen maalentokenttiä käyttävän Furyn kehityksen; työ laivastoversion kanssa jatkui. Aluperäinen tilaus määritelmään N.22/43 vähennettiin sataan koneeseen, ja Boulton-Paulin sopimus peruttiin. Samaan aikaan VB857:n, lentokoneen, jonka piti olla Boulton-Paulin rakentama Sea Fury-prototyyppi, rakennus siirrettiin Hawkerin tehtaalle Kingstoniin. Tämä lentokone, joka rakennettiin samaan standardiin kuin SR666, lensi ensimmäistä kertaa 31. tammikuuta 1946. Ensimmäinen tuotantomalli, Sea Fury F Mk X, lensi syyskuussa 1946. Ongelmia rupesi ilmestymään rikki menevien pyrstökoukkujen kanssa tukialuslaskeutumisten yhteydessä; muutosten jälkeen lentokone hyväksyttiin tukialuslaskeutumisiin keväällä 1947.
Sea Fury F 50-vientiversio osoittautui suosituksi, konetta ostivat Australia, Saksa, Irak, Egypti, Burma, Pakistan ja Kuuba. Hollannin kuninkaallinen laivasto osti 24 lentokonetta ja hankki lisenssin vielä 24 F 50:n valmistamiseksi Fokkerilla.
Lopullinen kaikkien versioiden valmistusmäärä oli noin 860 lentokonetta.
Käyttö

Kuninkaallisen laivaston aiemmat Supermarine Seafire-koneet eivät ikinä olleet täysin sopivia tukialuslaskeutumisiin, syynä huono näkyvyys ja kapea laskuteline, jotka hankaloittivat nousuja ja laskeutumisia. Myöhemmin konetyypin korvasi useimmilla tukialuksilla Sea Fury F X (myöhemmin F 10). Sea Furylla varustettiin Fleet Air Armin laivueet 736, 738, 759 ja 778.
F 10:n seuraaja oli hävittäjäpommittaja Sea Fury FB.11, joita rakennettiin lopulta noin 650. Sea Fury pysyi Fleet Air Armin päähävittäjäpommittajana vuoteen 1953 ja Hawker Sea Hawkin ja Supermarine Attackerin käyttöönottoon asti.
Kanadan kuninkaallinen laivasto käytti vuosina 1948–1956 74 Sea Fury FB.11- konetta (ja yhtä FB.10-konetta), jotka kaikki toimivat HMCS Magnificent-tukialukselta 871. laivueessa. Viimeiset lennot kanadalaisilla Sea Furyilla lensivät luutnanttikomentaja Derek Prout, joka lensi WG565:n Calgaryyn, Albertaan toimimaan koulutuskoneena paikallisessa tekniikkaopistossa, ja Lynn Garrison, joka lensi niin ikään WG565:tä 1. huhtikuuta 1958.
Käyttö > Konetyypin hankinnasta Suomen ilmavoimille

Messerschmitt Bf 109:n osoittautuessa jo vanhentuneena ja epäturvallisena konetyyppinä sekä varaosapulmien pahoin vaivatessa, selviteltiin mahdollisuutta saada 25 koneen erä Hawker Sea Fury -hävittäjäkonetyyppiä Suomelle. Tämä tapahtui 1950-luvun alussa. Hanketta vetivät mm. Birger Ek ja Jorma Sarvanto. Toinen vaihtoehtoinen ratkaisu olisi ollut saada hankittua Mamba -potkuriturbiinimoottoreita ja niillä päivittää Valmet Vihuri -harjoituskoneet. Kumpikaan näistä hankkeista ei toteutunut, vaan Suomi päätyi hankkimaan De Havilland Vampire -hävittäjiä. Myöhemmin hankittiin kaksipaikkaisia Vampire Trainer-koneita. Näiden tyyppitunnukset olivat VA ja VT. Koneita hankittiin yhteensä 15 kpl.
Käyttö > Korean sota

FB.11 -versiota käytettiin läpi Korean sodan maataistelukoneena Royal Navyn tukialuksilta HMS Oceanilta, HMS Glorylta, HMS Theseukselta ja australialaiselta HMAS Sydneyltä. 8. elokuuta 1952 FAA:n lentäjä luutnantti Peter ”Hoagy” Carmichael ampui alas MiG-15-suihkuhävittäjän ilmataistelussa, näin tehden Sea Furysta yhden harvoista suihkuhävittäjän alas ampuneista potkurikoneista. Jotkut lähteet väittävät, että toinenkin MiG ammuttiin alas, mutta useimmat lähteet eivät mainitse tätä; miten tahansa, tämän usein sanotaan olleen ainoa brittiläisen pilotin brittiläisessä koneessa käymä menestyksäs ilmataistelu koko Korean sodassa. Taistelu alkoi, kun hänen lentueensa, joka koostui Sea Furyista ja Fairey Fireflyistä joutui kahdeksan MiG-15-koneen hyökkäyksen kohteeksi. Yksi Firefly vaurioitui pahasti, kun Sea Furyt pääsivät pakoon vahingoittumattomina. Samanlainen kohtaaminen seuraavana päivänä johti siihen, että Sea Furyt käyttäen ylivoimaista liikehtimiskykyään onnistuivat pakenemaan toista MiG-15-hyökkäystä, vaikka yksi Sea Fury joutui lentämään vaurioituneena takaisin Oceanille. Tunnistamisen helpottamiseksi Sea Furyihin maalattiin omakonetunnukset, samanlaiset kuin Normandian maihinnousussa.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&010.060000010,6 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&011.070000011,7 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.09000004,9 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&026.&&&&0026 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&04190.&&&&004 190 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Bristol Centaurus 18 -tähtimoottori; &&&&&&&&&&&01850.&&&&001 850 kW (&&&&&&&&&&&02480.&&&&002 480 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0740.&&&&00740 km/h
Matkalentonopeus: &&&&&&&&&&&&0625.&&&&00625 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&01127.&&&&001 127 km
Aseistus
4 × Hispano Mk V-tykkiä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hawker Sea Fury Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hawker Sea Fury
Sea Fury FB.11 nousee HMS Glorylta vuonna 1951
Käännös suomeksi
Markkinakorko

Markkinakorko tarkoittaa viitekorkoa, jonka suuruus määräytyy kysynnän ja tarjonnan mukaan. Lainoja, joista maksetaan markkinakorkoa, hankkivat pankit, yritykset sekä valtio ja kunnat tilapäisiin rahoitusongelmiin.
Pitkät markkinakorot tunnetaan valtion joukkolainojen noteerauksina, ja ne liikkuvat talousuutisten tahdissa. Lyhyitä markkinakorkoja ovat euriborit. Niitä käytetään usein viitekorkoina asunto- ja autolainoissa.
Marina Horka

| Marina Horka, Marjina Gorka (Мар'іна Горка, Марьина Горка) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Marina Horka, Marjina Gorka
 Koordinaatit: 53°30′14″N, 28°09′00″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Minskin alue
Perustettu:  1955 (kaupunki)
Korkeus:  155–180 m
Väkiluku (10/2009):  21 446
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 pukhovichi.minsk-region.by/en/reg 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Marina Horka (valkoven. Ма́р’іна Го́рка, ven. Ма́рьина Го́рка, Marjina Gorka) on pienehkö Valko-Venäjän kaupunki ja Puhavitskin piirin (valkoven. Пухавіцкі раён, Puhavitski raion, ven. Пуховичский район, Puhovitšski raion) keskus. Kaupunki sijaitsee Minskin alueella, maanteitse runsas 60 kilometriä Minskin keskustasta kaakkoon.
Marina Horkassa asui vuoden 2009 väestönlaskennan aikaan 21 446 henkeä, Puhavitskin piirissä kaikkiaan 69 427. Piirin asukkaista kaupunkilaisiksi luetaan Marina Horkan kaupungin väestön lisäksi kolmen  kaupunkimaisen taajaman asukkaat: Praudzinski (2 408 as.), Rudzensk (2 806 as.) ja Svislatš (3 920 as.).
Minskistä Homeliin (Gomel) johtavan valtatien (M5 eli eurooppatie E 271) rinnalla samansuuntainen rautatie on kaupungin kantavia liikenneyhteyksiä. Minskin lähiliikenteen junat pysähtyvät useilla piirin asemilla ja seisakkeilla.
Historia

Marina Horka sijaitsee alueella, joka kuului dregovitšien heimolle ja myöhemmin Polatskin ruhtinaskunnalle, tämän jälkeen Liettuan suuriruhtinaskunnalle. Vuonna 1793 Marina Horka liitettiin Puolan toisen jaon seurauksena osaksi Venäjän keisarikuntaa, jonka puitteissa se kuului Minskin kuvernementtiin. Neuvostovallan aika alkoi Marina Horkassa marraskuussa 1917. Helmikuussa 1918 Saksan armeija miehitti Marina Horkan, mutta saman vuoden joulukuussa Puna-armeija valtasi sen takaisin. Marina Horkasta tuli Valko-Venäjän SNT:n osa. Toisen maailmansodan aikana Marina Horka oli Saksan miehittämänä 28. kesäkuuta 1941 ja 3. heinäkuuta 1944 välisenä aikana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pukhovitsin piirihallinnon sivu Marina Horkasta[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Wikimapia satelliittikuva kaupungista, kohteiden selitys pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
BYcity.org  - kaupungin lyhyt kuvaus (englanniksi)
Минское отделение Белорусской железной дороги - Выберите станцию -  Minskin lähijunien sivusto reitteineen ja aikatauluineen - Marina Horkan pääaseman (Пуховичи, Puhovitši) aikataulut (Valko-Venäjän rautateiden Minskin osasto) (venäjäksi)
Valokuvia ja ajoitus joistain kaupungin rakennuksista (venäjäksi)
SOS-lapsikylähanke Marina Horkassa[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Pekka Heikka

Pietari (Pekka) Heikka
Pietari (Pekka) Heikka (26. tammikuuta 1896 Alatornio – 9. heinäkuuta 1921) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä komppanianpäällikkönä. Sisällissodan pyörteissä hän oli syytettynä osallisuudesta säveltäjä Toivo Kuulan surmaan Viipurissa vuonna 1918.
Perhetaustat

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Heikka ja Eva Heikkilä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Elsa Sofia Malmbergin kanssa.
Jääkärikausi

Heikka oli kansakoulun käynyt ja työskenteli työmiehenä Alatorniolla kunnes liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 8. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin 2. konekiväärikomppaniaan 10. heinäkuuta 1917, mistä käsin hän osallistui Polangenissa vuonna 1917 järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Heikka saapui takaisin Suomeen aselaiva S/S Equityn toisella retkellä Aspuskäriin Merikarvialle 8. joulukuuta 1917. Ennen sisällissodan puhkeamista hän toimi kouluttajana Etelä-Pohjanmaan ja Vaasan suojeluskunnissa. Otti Vaasan suojeluskunnan 1. komppanian päällikkönä osaa Vaasan ja Oulun valtauksiin. Toimi 9. maaliskuuta 1918 alkaen Vaasan suojeluskuntapataljoonan 2. komppanian päällikkönä ja otti osaa Lavian ja Suodenniemen taisteluihin. Määrättiin sen jälkeen Vaasassa muodostetun konekiväärijoukkueen johtajaksi ja otti Hämeen ryhmän 2. Mannisen pataljoonassa osaa Messukylän ja Tampereen taisteluihin, josta hänet siirrettiin myöhemmin Vaasan rykmentin 1. pataljoonan 1. konekiväärikomppanian päälliköksi ja johdatti komppaniansa taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Heikka siirrettiin sisällissodan jälkeen 1. heinäkuuta 1918 Valkoisen kaartin rykmentin 2. konekiväärikomppaniaan ja 22. elokuuta 1918 alkaen 3. konekiväärikomppaniaan päälliköksi, josta hänet siirrettiin edelleen 12. huhtikuuta 1919 alkaen Keski-Suomen rykmenttiin, jossa hänet sijoitettiin 2. konekiväärikomppanian päälliköksi. Armeijasta hän erosi vakinaisesta palveluksesta 21. kesäkuuta 1920 ja siirtyi suojeluskuntajärjestön palvelukseen 19. heinäkuuta 1920 ja hänet sijoitettiin sotilasohjaajaksi Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiiriin. Tässä tehtävässä hän toimi vain 15. lokakuuta 1920 saakka, jona aikana kerkesi olemaan hetken myös Tornion suojeluskuntapiirin päällikkönäkin.
Heikan kohtalo

Heikan kohtaloksi tuli hukkua purjehdusonnettomuudessa Pohjanlahdella Vaasan saaristossa 9. heinäkuuta 1921. Hän oli syytettynä osallisuudesta säveltäjä Toivo Kuulan ampumiseen Viipurissa vappuna vuonna 1918. Häntä vastaan nostettu syyte sotaylioikeudessa raukesi 3. marraskuuta 1921 hänen kuolemansa johdosta. Hänet on haudattu Alatornioon.
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Albert Mellis
Marjukka Kolehmainen

| Marjukka Kolehmainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. tammikuuta 1968 (ikä 57) Varkaus
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  ravitsemustieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Kuopion yliopisto (nyk. Itä-Suomen yliopisto, FK 1993, FT 2003)
Instituutti:  Itä-Suomen yliopisto
Palkinnot:  Suomalaisen tiedeakatemian jäsen (2021)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Jaana Marjukka Kolehmainen (os. Tiainen, s. 15. tammikuuta 1968 Varkaus) on suomalainen filosofian tohtori, joka työskentelee Itä-Suomen yliopiston ravitsemustieteen professorina. Vuonna 2020 hänet nimitettiin kutsusta viisivuotisen Elintarvikkeet ja terveys -teema-alueen professoriksi.
Kolehmainen opiskeli ravitsemustieteilijäksi Kuopion yliopistossa (FM 1993). Hän valmistui Kuopiosta myös filosofian tohtoriksi (2003). Hänen englanninkielinen artikkeliväitöskirjansa (2003) oli otsikoitu Metabolic studies on adipose tissue in severe obesity. Kolehmainen tuli kliinisen ravitsemustieteen dosentiksi (Kuopion yliopisto) vuonna 2009.
Professori Kolehmainen valittiin Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi keväällä 2021.
Aiheesta muualla

Marjukka Kolehmainen. University of Eastern Finland. Institute of Public Health and Clinical Nutrition, Professor (englanniksi) (researchgate.net)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät :  ORCID
Harry Harrison

| Harry Harrison |
| --- | --- |
 Harry Harrison. Worldcon 2005, Glasgow.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. maaliskuuta 1925
Kuollut: 15. elokuuta 2012 (87 vuotta)
Kirjailija
Tyylilajit:  tieteiskirjallisuus, fantasiakirjallisuus
Palkinnot
 Damon Knight Memorial Grand Master Award 
Aiheesta muualla
harryharrison.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Harry Maxwell Harrison (12. maaliskuuta 1925 Stamford, Connecticut, Yhdysvallat – 15. elokuuta 2012) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija.
Harry Harrison syntyi Henry Maxwell Dempseynä. Harryn isä muutti perheen nimen Harrisoniksi ja myöhemmin Harry Harrison muutti nimensä myös virallisesti Harry Max Harrisoniksi.
Harrison asui elämänsä aikana monissa paikossa, muun muassa Meksikossa, Britanniassa, Tanskassa ja Italiassa, mutta asui kuolemaansa asti Dublinissalähde?. Hän palveli toisessa maailmansodassa Yhdysvaltojen  armeijassa. Harrison on aiemmin ollut Irlannin kansallisen esperantojärjestön kunniapuheenjohtaja.
Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Suomennetut teokset

Avaruuslääkäri.  ((Spaceship medic, 1970.) Suomentanut Renne Nikupaavola. Junior sci-fi nro. 1)  Helsinki:  Jalava, 1988.  ISBN 9519201742
Kuoleman planeetta.  ((Deathworld, 1960.) Suomentanut Hannu Tervaharju. Fantasy-sarja)  Tampere:  John Books, 1980.  ISBN 951-9247-03-3
Tilaa! Tilaa!  ((Make room! Make room!, 1966.) Suomentanut Kari Nenonen. Jalavan scifi-sarja no. 8)  Hyvinkää:  Jalava, 1988.  ISBN 951-9201-71-8
Aikakoneen saaga.  ((Technicolor time machine, 1967.) Suomentanut Reijo Kalvas. Galaxy scifi 5)  Hyvinkää:  Book Studio, 1991.  ISBN 951-611-406-7
Harry Harrison & Leon Stover: Stonehenge – Atlantiksen tuho.  ((Stonehenge – where Atlantis died, 1972/1983.) Suomentanut Marja Sinkkonen)  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18764-X
Suomennetut teokset > Eden -trilogia

Harry Harrison: Eedenistä länteen.  ((West of Eden, 1984.) Suomentanut Tommi Puolakka)  Tampere:  Vaskikirjat, 2019.  ISBN 978-952-5722-57-4
Harry Harrison: Talvi Eedenissä. (Winter in Eden, 1986.) Suomentanut Tommi Puolakka. Tampere: Vaskikirjat, 2020. ISBN 978-952-572-265-9.
Harry Harrison: Paluu Eedeniin. (Return to Eden, 1988). Suomentanut Tommi Puolakka. Tampere: Vaskikirjat, 2021. ISBN 978-952-572-269-7.