stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Heinäsirkkasinfonia
Diskografia (valikoima)

Georg Philipp Telemann: Konzerte. 10. Folge. Mannheim: Da Camera Magna, [1984 tai 1985]. Esittäjä: Heidelberger Kammerorchester. Äänitetty 1982. Da Camera Magna SM 91051
Telemann: Concerto in D major for three horns, violin and orchestra; 'La bouffonne' suite; Grillen-Symphonie; Alster-Ouverture. Colchester, Essex, England: Chandos Records, ℗1993, ©1993. Esittäjät: Collegium Musicum 90, joht. Simon Standage. Äänitetty 6.–8.4.1993. Chandos CHAN 0547
Telemann: Ouverture a 11; Concerti a 3, 4, 6, 9. Castricum, The Netherlands: Klaas Posthuma Productions, ℗1993, ©1993. Esittäjä: Les Eléments Amsterdam, joht. Alda Stuurop. Äänitetty kesäkuussa 1993. Globe GLO 5104
G. Ph. Telemann: Concerti per molti instrumenti. [Japan]: Denon, ℗1995. Esittäjät: La Stravaganza Köln, joht. Masahiro Arita. Äänitetty 30.5.–3.6.1994. Denon Aliare CO-78933
Telemann: Bläserkonzerte/Wind concertos/Concertos pour instruments à vent; Symphonie 'Il grillo'. Switzerland: AVC Audio Video Communications, ©1995, ℗1995. Esittäjät: Wiener Akademie, joht. Martin Haselböck. Äänitetty joulukuussa 1994. Novalis 150 115-2
Telemann: Don Quixote and other suites & concertos. Port Washington, N.Y.: Koch, ℗2005. Esittäjät: Apollo's Fire Baroque Orchestra, joht. Jeannette Sorrell. Äänitetty maaliskuussa 2002. Koch KIC-CD-7576 / 3-7576-2
Telemann: Les gitans baroques/The baroque Gypsies. [Montréal]: Groupe Analekta, ℗2009. Esittäjät: Ensemble Caprice, joht. Matthias Maute. Äänitetty 22.–24.3.2009. Analekta AN 2 9919
Georg Philipp Telemann: Don Quichotte-Suite, Concerto per viola, Concerto per due viole, Grillen Symphonie. 2011. Esittäjät: Orchestra del Settecento, joht. Graziano Semeraro. Äänitetty 2010. Alphard Record AR 0065CD
Maria Aleksandrovna

| Maria Aleksandrovna |
| --- | --- |
 Keisarinna Maria Aleksandrovna. Franz Winterhalter, 1857. Eremitaašin taidemuseo, Pietari
Venäjän keisarinna
Valtakausi:  2. maaliskuuta 1855 – 3. kesäkuuta 1880
Kruunajaiset:  7. syyskuuta 1856, Uspenskin katedraali, Moskovan Kreml
Edeltäjä:  Elisabet Aleksejevna
Seuraaja:  Maria Fjodorovna

Syntynyt:  Marie Maximilianne Wilhelmine Auguste Sophie 8. elokuuta 1824 Darmstadt, Hessenin suurherttuakunta, Saksan liitto
Kuollut:  3. kesäkuuta 1880 (55 vuotta) Talvipalatsi, Pietari, Venäjä
Hautapaikka:  Pietari-Paavalin katedraali, Pietari
Puoliso:  Aleksanteri II (vih. 1841)
Lapset:  Aleksandra Aleksandrovna Romanova; Nikolai Aleksandrovitš Romanov; Aleksanteri III; Maria Aleksandrovna Romanova; Vladimir Aleksandrovitš Romanov; Aleksei Aleksandrovitš Romanov; Sergei Aleksandrovitš Romanov; Pavel Aleksandrovitš Romanov
Koko nimi:  prinsessa Maximilianne Wilhelmine Auguste Sophie Marie von Hessen und bei Rhein
Suku:  Hessen
Isä:  Ludvig II, Hessenin suurherttua (1777–1848)
Äiti:  Wilhelmine Louise, Badenin prinsessa (1788–1836)
Uskonto:  Venäjän ortodoksi, aiemmin luterilainen
Maria Aleksandrovna (ven. Мария Александровна, synt. Marie Maximilianne Wilhelmine Auguste Sophie; 8. elokuuta 1824 Darmstadt, Hessenin suurherttuakunta – 3. kesäkuuta (J: 22. toukokuuta) 1880 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli saksalainen Hessenin prinsessa, Venäjän keisarinna ja keisari Aleksanteri II:n ensimmäinen puoliso vuodesta 1841 lähtien.
Suku ja koulutus

Maximilianne Wilhelmine Auguste Sophie Marie oli nuorin Hessenin prinssi Ludvigin (1777–1848) ja Badenin prinsessa Wilhelmine Louisen (1788–1836), Venäjän keisarinna Elisabeth Aleksejevnan sisaren, seitsemästä lapsesta, joista kolme kuoli jo pieninä. Vaikka hänen vanhempansa olivat kaksinkertaisia serkkuja keskenään, he olivat yhteensopimaton pari: Ludvig oli tylsä, ujo ja sulkeutunut, kun taas yksitoista vuotta nuorempi Wilhelmine oli kaunis ja viehättävä. Kahden aikuiseksi eläneen pojan, Ludvigin (tuleva suurherttua Ludvig III, 1806–1877) ja prinssi Karl Wilhelmin Ludvig von Hessen-Darmstadt und bei Rhein (1809–1877) syntymän jälkeen pari erosi Napoleonin sotien myrskyisä vuosina Ludwigin ollessa taistelukentillä.
Yhdentoista vuoden tauon jälkeen prinsessa Wilhelmine sai neljä lasta lisää, mutta hovihuhujen mukaan lasten biologinen isä oli paroni August von Senarclens de Grancy, Hessenin suurherttuan ylitallimestari. Näistä neljästä lapsesta vain Marie ja hänen vanhempi veljensä prinssi Alexander von Hessen-Darmstadt und bei Rhein (1823–1888) elivät aikuisiksi. Vaikka prinssi Ludvig virallisesti tunnusti lapset omikseen, hän ja hänen vaimonsa vieraantuivat toisistaan vuoteen 1827 mennessä.
Vuonna 1828 prinsessa Wilhelmine muutti 5-vuotiaan Alexanderin ja 4-vuotiaan Wilhelmine Marien kanssa ostamaansa Heiligenbergiin linnaan, entiseen nunnaluostariin Jugenheimin kylään 20 km päähän Darmstadtista, jossa sisarukset viettivät suurimman osan lapsuudestaan. Vuonna 1829 vanhemmat juhlivat hopeahääpäiväänsä näennäisessä sovussa. Vuonna 1830 isoisä Hessenin suurherttua Ludvig I kuoli ja Marien isästä tuli uusi hallitseva suurherttua Ludvig II. Herttuapari teki vähitellen sovinnon ja käytti Heiligenbergiä kesäkuukausina.
Wilhelmine Marie varttui äitinsä hoidossa, joka vastasi henkilökohtaisesti hänen koulutuksestaan ​​ja suosi ranskalaista kulttuuria. Hänen opinnoissaan painotettiin erityisesti taloutta, historiaa ja kirjallisuutta. Kun äiti kuoli tuberkuloosiin vuonna 1836, tämän hovirouva ja mahdollinen isän puoleinen tätinsä Marianne von Senarclens de Grancy otti vastuun 11-vuotiaan Marien koulutuksesta noudattaen äitivainajan tekemiä opintosuunnitelmia.
Äitinsä kuoleman jälkeen Marie ja Alexander muuttivat pysyvästi isänsä hoviin Darmstadtiin. Sisarukset pysyivät hyvin läheisinä koko elämänsä ajan. Ollessaan jo keisarinna Maria eli vuoden 1855 jälkeenkin, hän vieraili usein veljensä luona Heiligenbergissä. Mariesta tuli läheinen myös kahdelle vanhemmalle veljelleen Ludvig III:lle, Hessenin suurherttualle ja Hessenin prinssi Karlille. Epäily nuorimpien lasten syntyperästä ja perimysoikeudesta varjosti edelleen Marien ja Alexanderin elämää, koska isä Ludvig II oli kylmä ja etäinen heitä kohtaan. Tämä asia vaikutti jopa siihen, ettei Marien nimeä ollut kelpuutettu naimaikäisten saksalaisten prinsessojen luetteloon.
Nuoruus

Hessen-Darmstadtin suurherttua Ludvig II:n tytär oli 14-vuotias tavatessaan tulevan puolisonsa, Venäjän kruununperillisen eli tšarevitš Aleksandr Nikolajevitšin, tulevan Aleksanteri II:n, oopperaesityksen yhteydessä vuonna 1838. Kruununperillinen oli lähetetty, kuten isänsä Nikolai I aikanaan, täydentämään kasvatustaan Euroopan kierroksella (Grand Tour) ja samalla tutustumaan morsianehdokkaisiin ja oli matkallaan päätynyt Hesseniin. Aleksandr oli pitänyt siihen saakka tapaamiaan saksalaisprinsessoja ikävystyttävinä ja tyylittöminä. Marie oli liian nuori ehdokkaaksi, joten häntä ei edes otettu huomioon ja hänen hiuksensa olivat yhä vapaina ja lapsellisilla kiharoilla. Marie esiteltiin Aleksandrille täysin odottamatta, tyttö ei tuonut itseään mitenkään esille eikä osannut keimailla, mutta keskusteli älykkäästi. Kruununperijän matka-aikataulu muuttui täysin: hän oli laskenut viipyvänsä pari tuntia, mutta sen sijaan hän viipyikin Ludvid II:n perheen parissa kaksi päivää.
Kihlaus

Aleksandr oli kuitenkin vakaasti päättänyt mennä naimisiin Marien kanssa, ja lopulta keisari Nikolai I myöntyi poikansa tahtoon. Keisarinna Aleksandra Fjodorovnan luvan saaminen oli vaikeampaa, koska häntä epäilytti Marien mahdollinen epäselvä syntyperä ja se että Marien äiti oli kuollut keuhkotuberkuloosiin. Marie kuitenkin osoitti olevansa kelvollinen venäläisen kruununperijän puolisoksi. Hän oppi venäjän kielen nopeasti kesäkuuhun mennessä. Tuleva anoppi, joka kävi häntä poikkeuksellisesti henkilökohtaisesti tervehtimässä Darmstadtissa, oli näkemäänsä tyytyväinen ja antoi lupansa avioliitolle. Kihlaus julkaistiin huhtikuussa 1840 kun tyttö oli 16-vuotias.
Avioliitto

Prinsessa Marie saapui Venäjälle syyskuussa 1840 isoveljensä Alexanderin ja kotiopettajattarensa mademoiselle Marianne von Senarclens de Grancyn saattamana. Häntä alettiin kasvattaa kruununperijän eli tšarevitsin puolison ja tulevan keisarinnan tehtäviin. Vilkas hovielämä ja huvittelusesongin pyörteet aiheuttivat kauhua eristyneissä oloissa eläneessä tytössä, joka oli nähnyt isäänsäkin vain harvoin. Kiinalaisessa teatterissa Tsarskoje Selossa Aleksanterin palatsin puistossa esitettiin ranskalaisia näytelmiä, oopperaa ja balettia. Joka sunnuntai keisarinna Aleksandra Fjodorovna järjesti virallisen juhlaillallisen Aleksanterin palatsissa.
Marien oli käännyttävä myös ortodoksiseen uskontoon ja kasteen yhteydessä hän otti nimekseen Maria Aleksandrovna. Häät pidettiin Talvipalatsin kirkossa 16. huhtikuuta 1841, morsiamen ollessa 17-vuotias. Häntä pidettiin erittäin älykkäänä ja vaatimattomana, mutta etäisenä. Nuoripari oli kiintynyt toisiinsa, ja läheinen suhde jatkui Aleksanteri II:n hallituskauden puoliväliin asti 1860-luvulle asti.
Lapset

Marialle ja Aleksandrille syntyi kahdeksan lasta muutaman vuoden välein. Vain vanhin tytär ei elänyt aikuiseksi saakka ja kuoli kuusivuotiaana aivokalvontulehdukseen. Maria Aleksandrovna suri tytärtään pitkään, kunnes synnytti hartaasti toivomansa toisen tyttären neljä vuotta myöhemmin.
Aleksandra Aleksandrovna Romanova (1842–1849), kuoli 6-vuotiaana aivokalvontulehdukseen
Nikolai Aleksandrovitš Romanov (1843–1865), kuoli 21-vuotiaana aivo-selkäydinkalvojen tulehdukseen
Aleksandr Aleksandrovitš Romanov (1845–1894), tuleva keisari Aleksanteri III
Keisarinna Maria Aleksandrovna puolisonsa keisari Aleksanteri II:n ja poikansa, tulevan keisari Aleksanteri III:n kanssa 1860-luvun alussa. Maria Aleksandrovna Romanova (1853–1920)
Vladimir Aleksandrovitš Romanov (1847–1909)
Aleksei Aleksandrovitš Romanov (1850–1908)
Sergei Aleksandrovitš Romanov (1857–1905)
Pavel Aleksandrovitš Romanov (1860–1919)
Elämä tšarevitsin puolisona

Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovna sopeutui nopeasti sekä venäjän kielen käyttämiseen että venäläiseen ajattelutapaan. Myöhemmin hänestä tuli panslavististen aatteiden kannattaja. Maria luki paljon etenkin venäläisten modernien kirjailijoiden kuten Mihail Lermontovin, Nikolai Gogolin, Fjodor Dostojevskin ja Ivan Turgenevin teoksia. Hän oli maaorjuuden poistamisen kiihkeä kannattaja. Hän piti puutarhassaan kävelemisestä etenkin Pietarin ulkopuolella Katariinan palatsissa, jossa keisariperhe vietti aikaa keväisin ja syksyisin ja tuotti niihin Saksasta lempikukkiaan kieloja ja kevätesikoita. Seurapiirit pitivät häntä kuitenkin kylmänä, etäisenä, vailla eleganssia tai makua pukeutumisensa suhteen. Häntä kutsuttiin pilkkanimellä la petite bourgeoise allemande, saksalainen pikkuporvari. Kesät vietettiin vuonna 1831 valmistuneessa uusgoottilaisessa Farmi-palatsissa Pietarhovin Aleksandrian puistossa.
Maria Aleksandrovnaa hovin huvitukset ja seurapiirijuhlat eivät kiinnostaneet, eikä hän jatkuvien raskauksiensa ja sairastelunsa vuoksi voinut niihin osallistuakaan. Hän piti venäläistä aatelistoa turhamaisena ja kevytmielisenä.  Vaikka hovin viralliset vastaanotot ja juhlallisuudet pitkästyttivät häntä, hoiti hän kuitenkin velvollisuutensa: "Elämä hovissa vaati päivittäistä sankaruutta ... Elin kuin vapaaehtoinen palomies, valmiina hyppäämään ylös hälytyksen tullessa. En kuitenkaan ollut aivan varma siitä, minne juosta tai mitä tehdä.”
Elämä keisarinnana

Nikolai I kuoli keuhkokuumeeseen helmikuussa 1855. Krimin sota oli käynnissä ja päättyi Sevastopolin antautumiseen. Uuden keisarin ja keisarinnan kruunajaiset järjestettiin 14.-26. elokuuta [juliaanisen kalenterin mukaan] 1856 Moskovassa ja varsinainen kruunajaisseremonia 7. syyskuuta (J: 26. elokuuta] Ylösnousemuksen eli Uspenskin katedraalissa Kremlissä kesti viisi tuntia.
Koska leskikeisarinna oli asemaltaan hallitsevan keisarin puolison yläpuolella, keisarinna Maria Aleksandrovna otti vasta Aleksandra Fjodorovnan kuoltua vuonna 1860 suuremman roolin hyväntekeväisyystoiminnassa. Hänen avullaan Venäjälle perustettiin Punainen Risti, josta tuli nopeasti suurin ja varakkain julkinen organisaatio. Hänen organisoimanaan ja johdollaan se keräsi valtavia rahasummia, jotka hyväntekijät joka puolelta keisarikuntaa olivat lahjoittaneet. Naiskomiteat keräsivät kaksi kertaa enemmän varoja kuin maakuntien komiteat keskimäärin.
Keisarinna Maria Aleksandrovna oli Punaisen Ristin ylin suojelija: hän suojeli 5 sairaalaa, 12 köyhäintaloa, 30 hoitolaitosta, 2 opistoa, 38 kymnaasia, 156 alkeiskoulua ja 5 yksityistä hyväntekeväisyysjärjestöä. Keisarinna Maria laajensi hyväntekeväisyystoimintaa Venäjän ja Turkin sodan aikana vuosina 1877–1878 varustamalla omalla kustannuksellaan sairaalajunia. Uuden aikakauden alkua naisten koulutuksessa Venäjällä merkitsivät hänen vuonna 1872 perustamansa avoimet naiskoulutusoppilaitokset, joissa opiskelijat saivat fysiikan, kemian ja lääketieteen oppitunteja.
Maria Aleksandrovna pysyi pitkään keisarin lähimpänä neuvonantajana ja uskottuna, mutta vähitellen keisarinna yhä enemmän vetäytyi mietiskelyn ja uskonnon piiriin. Etenkin rakastetun pojan, kruununperijä Nikolai Aleksandrovitšin kuolema 21-vuotiaana aivo-selkäydinkalvojentulehdukseen 24. huhtikuuta 1865 Nizzassa järkytti keisarinnaa, eikä hän toipunut tästä tragediasta täysin koskaan ja käytti tästä lähtien mustaa surupukua.
Keisari etääntyi vähitellen syrjäänvetäytyvästä puolisostaan, jota lääkäri oli kieltänyt tulemasta uudelleen raskaaksi viimeisen lapsen syntymän jälkeen vuonna 1860 ja tuberkuloosin alkaessa näyttää ensioireita. Tämä tarkoitti sukupuolisen kanssakäymisen loppumista puolisoiden välillä. Aviomies alkoi kiinnostua hovin kaunottarista, joita hän tapasi hovin juhlissa. Vuosikymmenen puolivälissä 45-vuotias Aleksanteri II rakastui 16-vuotiaaseen ruhtinatar Jekaterina Dolgorukovaan, jonka holhouksen hän oli ottanut vastuulleen. Suhde kehittyi julkiseksi ja siitä syntyi neljä lasta, jotka elivät Talvipalatsissa eli saman katon alla aviovaimo Maria Aleksandrovnan kanssa.
Viimeiset vuodet

Keisarinnalla todettiin vuonna 1872 keuhkotuberkuloosi, ja hän oleskeli sen jälkeen paljon terveyskylpylöissä kuten Saksassa Bad Kissingenissä ja Bad Schwalbachissa, Italiassa, Etelä-Ranskassa ja erityisesti häntä varten henkilääkärin neuvosta vuonna 1872 rakennetussa Eriklik-nimisessä puuhuvilassa Livadijan palatsin mailla Jaltan alueella Krimin eteläkärjessä, poissa Pietari kosteasta ilmastosta, joka oli aiheuttanut hänelle yskää ja kuumeilua jo nuoresta alkaen. Bad Kissingenissä hän tapasi vuonna 1864 nuoren Baijerin kuningas Ludvig II:n ja he olivat kirjeenvaihdossa vuoden verran, kunnes hovissa liikkuneiden juorujen vuoksi se oli lopetettava.
Maria Aleksandrovna kuoli 55-vuotiaana Talvipalatsissa Pietarissa 8. kesäkuuta 1880. Samaan aikaan hänen aviomiehensä keisari oleskeli uuden perheensä eli Jekaterina Dolgorukovan ja heidän lastensa kanssa Katariinan palatsissa Tsarskoje Selossa. Keisarinna Maria on haudattu Pietari-Paavalin linnoituksen katedraaliin Pietarissa. Hänen aviomiehensä Aleksanteri II kuoli pommiattentaatissa yhdeksän kuukautta myöhemmin maaliskuussa 1881.
Perintö

Mariinski-teatteri, Marijinskyi-palatsi, Maarianhamina ja Tampereen Mariankatu on nimetty hänen mukaansa. Hän rahoitti Mariinski-teatterin rakentamisen ja hyväksyi sen rakennussuunnitelmat. Palatsin nimesi hänen mukaansa puoliso Aleksanteri II, joka 1870-luvulla kunnostutti 1740-luvulta olevan Francesco Rastrellin keisarinna Elisabetille suunnitteleman rokokoopalatsin Kiovassa, joka sijaitsi keisarinnan matkareitillä Pietarista Krimille.
Vuonna 2011 Venäjä lahjoitti keisarinnaa esittävän patsaan Maarianhaminan kaupungille, koska kaupunki on nimetty Maria Aleksandrovnan mukaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Aleksandra Fjodorovna | Venäjän keisarikunnan hallitsijan puoliso 1855–1880 | Seuraaja: Maria Fjodorovna |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovna. Vladimir Ivanovitš Hau, 1841
Kruununperijä, tšarevitš Aleksandr ja tšarevna Maria Aleksandrovna, Eduard Kaiserin kaiverrus, 1840-luku
Tsarevitš Aleksandr Nikolajevitšin ja suuriruhtinatar Maria Aleksandrovnan häät Talvipalatsin suuressa kirkossa 16. huhtikuuta 1841. Vasili Semjonovitš Sadovnikovin akvarelli.
Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovna koiransa kanssa, 1849. Christina Robertson (1796–1854), skotlantilainen taidemaalari. Eremitaašin taidemuseo, Pietari.
Keisarinna Maria lastensa Marian ja Sergein kanssa 1860-luvun alussa. Taustalla lastenhoitaja eli njanja.
Keisarinna Maria puolisonsa ja kahden nuorimman poikansa Sergein, Pavelin ja tyttärensä Marian kanssa vuonna 1864 tai 1865 (keisarinna surupuvussa?)
Aleksanteri II kruunaa keisarinna Maria Aleksandrovnan 1856 Moskovassa Uspenskin katedraalissa. Mihály Zichyn maalaus 1857, yksityiskohta. Eremitaašin taidemuseo.
Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovnan makuuhuone Talvipalatsissa vuonna 1859.
Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovnan buduaari Talvipalatsissa, arkkitehti Aleksandr Brjullov 1841, Eduard Haun akvarelli 1850-luvulla
Keisarinna Maria Aleksandrovnan buduaari Talvipalatsissa, Eduard Haun akvarelli 1861
Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovnan kylpyhuone Talvipalatsissa, Eduard Haun akvarelli 1850-luku
Suuriruhtinatar Maria Aleksandrovnan virallinen vastaanottohuone Kultainen salonki Talvipalatsissa 1860-luvulla
Keisarinna Maria Aleksandrovnan Karmiininpunainen kabinetti Talvipalatsissa, Eduard Haun akvarelli 1860
Käännös suomeksi
Heki Danjō Masatsugu

Heki Danjō Masatsugu opettaa Shigekata Yoshidalle kyujutsua.
Heki Danjō Masatsugu (s. 1443 Yamato, Japani – k. 1502) oli legendaarinen soturi, jonka katsotaan luoneen perustan japanilaiselle jalkaväensotilaiden jousiammunnalle. Heki Danjōn opeista syntyi yksi merkittävimmistä kyūdō-koulukunnista, hänen nimeään kantava Heki-ryū. Heki-ryūn myöhemmistä haaroista useita harjoitellaan edelleen aktiivisesti.
Heki Danjō eli sotaisana aikana jolloin pidettiin kunniakkaana tulla yhdistetyksi kuuluisiin sotureihin. Tästä syystä kaikkien Heki Danjōn nimeä kantavien tyylisuuntien yhteydestä historialliseen henkilöön ei ole täyttä varmuutta, mutta tiedetään että Heki Danjō opetti Yoshida Shigekataa, joka kirjasi opit kirjakääröön (Mokuroku) joka on edelleen tärkeä osa Heki-koulukunnan opetusta.
Heki-ryūn Insai-tyylisuunnan perustaja Yoshida Genpachirou Shigeujin kirjoitti Heki Danjōsta jumalallisena sodanjumala Hachimanin ilmentymänä. Historia kuitenkin kertoo hänen elämästään vain vähän. Heki Danjō syntyi Yamatossa, nousi jousiampujana kuuluisuuteen Uchinon taistelussa, opetti kyūjutsua ja lopulta ryhtyi hieman ennen kuolemaansa munkiksi Koya-vuorelle.
Heimoaate

Heimoaate tarkoittaa useimmiten suomalais-ugrilaisten kansojen yhteenkuuluvuutta korostavaa aatetta, jota on kutsuttu myös panfennismiksilähde tarkemmin?.
Heimoaatteella on aiemmin ollut näkyviä poliittisia ja kulttuurisia ulottuvuuksia. Suomen taiteen kultakausi pohjautui vahvasti karelianismiin. Suomen itsenäisyyden alkuaikoina heimoaate vaikutti heimosotiin ja Suur-Suomi-aatteeseen.
Historiaa > Jatkosodan jälkeen

Moskovan välirauhan jälkeen heimoaate hävisi julkisesta keskustelusta ja oppikirjoista.
Historiaa > Nykyään

Nykyisin heimoaate pyrkii pääasiassa edistämään suomensukuisten kansojen selviytymistä ja heidän kieltensä elvytystyötä ilman valtiollisten rajojen muutoksia. Tällaista toimintaa harjoittavat muun muassa Sukukansojen ystävät ja Juminkeko-säätiö. Myös niitä tunnetumpi ja arvostettu M. A. Castrénin seura ja monet muut suomalais-ugrilaiset seurat tukevat suomalais-ugrilaisten kansojen kielten säilymistä, kulttuurin kehittymistä ja historian tutkimista.
Timrå IK

| Timrå IK |
| --- | --- |

Perustettu:  1928   1938 (jääkiekkojaosto)
Entiset nimet:  Wifsta/Östrands IF  1942–1963  Wifsta/Östrand–Fagerviks IF  1963–1966  Sundsvall/Timrå Hockey  1990–1994  ST Hockey  1994–1995  Timrå IK  1966–1990, 1995–
Kaupunki:   Timrå
Kotiareena:  SCA Arena
– kapasiteetti:  5 800
Sarjataso:  SHL
Värit:           
Toimitusjohtaja:   Kimmo Kapanen
Puheenjohtaja:   Frederik Innala
Päävalmentaja:   Olli Jokinen
Kapteeni:   Anton Lander
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Timrå IK on ruotsalainen jääkiekkojoukkue, joka pelaa Ruotsin korkeimmalla sarjatasolla SHL:ssa. Seura on perustettu vuonna 1928. Seuran alkuperäinen nimi oli Wifstavarvs IK. Jääkiekko tuli mukaan lajivalikoimaan vuodesta 1938 alkaen. Kausi 2012–2013, jonka päätteeksi Timrå putosi Allsvenskaniin, oli seuran 16. kausi Elitserienissä. Timrå IK nousi takaisin Elitserieniin, kauden 2020-2021 päätteeksi. Aikaisemmat kaudet ovat olleet vuosina 1975–1976, 1977–1978, 1981–1982 ja 2000–2012. Timrå IK:n kotihallina toimii vuonna 2003 modernisoitu SCA Arena, entinen Timrå Isstadion, jonne mahtuu 5 800 katsojaa, joista 4 400 istumapaikoille. Alkuperäinen Timrå Isstadion oli käyttöönottovuonnaan 1966 Ruotsin kahdeksas jäähalli.
Jäädytetyt numerot

5 Lennart Svedberg
20 Henrik Zetterberg
Muita maineikkaita pelaajia

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Thommy Abrahamsson   Johan A. Andersson   Peter Andersson   Johan Backlund   Aki-Petteri Berg   Bo Berggren   Petr Čáslava   Kjell Dahlin   Inge Hammarström   Jonathan Hedström   Miikka Kiprusoff  |   Anton Lander   Peter Lindmark   Erling Lindström   Finn Lundström   Kent Manderville   Fredrik Modin   Matt Murley   Joakim Nilsson   Niklas Nordgren   Lennart Norberg   Bert-Ola Nordlander  |   Mats Näslund   Kevin O'Shea   Matti Pauna   Håkan Pettersson   Timo Pärssinen   Magnus Pääjärvi   Tommy Sjödin   Petr Vampola   Fredrik Warg  |
Muita maineikkaita pelaajia > Joukkue kaudella 2024-2025

| Maalivahdit> Numero | Maalivahdit>  | Maalivahdit> Pelaaja | Maalivahdit> Hanskakäsi | Maalivahdit> Sopimus | Maalivahdit> Syntymäpaikka | Maalivahdit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 30 |  | Jacob Johansson | L | 2027 | Tukholma, Ruotsi |  |
| 31 |  | Tim Juel | L | 2026 | Svenstavik, Ruotsi |  |
| Puolustajat> Numero | Puolustajat>  | Puolustajat> Pelaaja | Puolustajat> Kätisyys | Puolustajat> Sopimus | Puolustajat> Syntymäpaikka | Puolustajat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 2 |  | Per Svensson | L | 2027 |  |  |
| 4 |  | Tim Erixon | L | 2026 | Port Chester, New York, Yhdysvallat |  |
| 6 |  | Kevin Rönnelöw | R | Juniori | Fredrikstad, Norja |  |
| 9 |  | Didrik Strömberg (A) | L | 2026 | Sundsvall, Ruotsi |  |
| 16 |  | Lukas Pilö | R | 2026 | Eskilstuna, Ruotsi |  |
| 25 |  | Linus Nässén | L | 2026 | Norrtälje, Ruotsi |  |
| 26 |  | Emil Melander | L | 2025 | Tukholma, Ruotsi |  |
| 28 |  | Simon Forsmark | L | 2026 | Kumla, Ruotsi |  |
| 37 |  | Kristian Näkyvä | L | 2025+1 | Helsinki, Suomi |  |
| 55 |  | Miika Koivisto | L | 2025 | Vaasa, Suomi |  |
| 63 |  | Elmeri Eronen | R | 2025 | Turku, Suomi |  |
| Hyökkääjät> Numero | Hyökkääjät>  | Hyökkääjät> Pelaaja | Hyökkääjät> Kätisyys | Hyökkääjät> Pelipaikka | Hyökkääjät> Sopimus | Hyökkääjät> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 12 |  | Linus Eriksson | L | KH | 2027 | Tukholma, Ruotsi |
| 14 |  | Emil Pettersson | L | KH | 2027 | Sundsvall, Ruotsi |
| 22 |  | Dennis Värmhed | L | KH | 2026 | Tukholma, Ruotsi |
| 23 |  | Jeremy Boyce | L | KH / VLH | 2026 | Tukholma, Ruotsi |
| 27 |  | Oliver Johansson | L | VLH / KH | 2025 | Sundsvall, Ruotsi |
| 29 |  | Filip Hållander | L | VLH / KH | 2028 | Sundsvall, Ruotsi |
| 41 |  | Maximilian Eisenmenger | L | H | 2026 | Münster, Saksa |
| 51 |  | Anton Lander (C) | L | KH | 2028 | Sundsvall, Ruotsi |
| 54 |  | Jonathan Dahlén (A) | L | VLH | 2027 | Östersund, Ruotsi |
| 57 |  | Anton Wedin | L | LH | 2027 | Sundsvall, Ruotsi |
| 72 |  | Erik Walli Walterholm | R | LH | 2025 | Tukholma, Ruotsi |
| 89 |  | Oliver Kapanen | R | KH | Laina | Timrå, Ruotsi |
| 91 |  | Magnus Pääjärvi | L | LH | 2027 | Norrköping, Ruotsi |
| 92 |  | Anton Lundmark | R | LH | 2026 |  |
| 94 |  | Sebastian Hartmann | R | OLH | 2028+1 | Uppsala, Ruotsi |