stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gros ventresit
Gros ventret tänään

Gros ventret asuvat edelleen Fort Belknapissa,mistä he jakavat 2 600 neliömetrin maa-alueet keskenään assiniboinien kanssa. Kummankin heimon omaa kulttuuria ollaan elvyttämässä. Gros ventrein kielen puhujat ovat lisääntyneet kouluopetuksen myötä, ja heidän määränsä on noussut noin 3 000:n.
Kulttuuri

Gros ventrein kuten useimpien muidenkin tasankointiaanien militaristinen käytöksen ja luonteenlaadun on uskottu juontaneen alkunsa lapsuudessa opetetuista sotaleikeistä. Monet heidän keskinäisistä sodistaan oli verrattavissa hurjaan leikkiin. Soturien osoittama urhoollisuus palkittiin kunniamerkein, eikä vihollisen surmaamista pidetty suurena urotekona.
Rauhan aikana kaupankäynti oli tärkeässä asemassa. Euro-amerikkalaisille kauppiaille gros ventret olivat toisarvoisessa asemassa suurilukuisimpiin naapurikansoihin nähden, eikä kukaan halunnut opetella heidän kieltään. Kauppakumppaneista merkittävimpiä olivat creet, arapahot ja cheyennet.
Gros ventrein sosiaaliset seurat jakaantuivat ikäluokkien mukaan. Pojan saavuttaessa tietyn ikään hänelle ostettiin alimman seuran jäsenyys, joka takasi oikeuden ottaa osaa seremonioihin. Jäsenyytensä myyneet ostivat itselleen uuden paikan seuraavan ikäluokan seuraan.
Gros ventrein sukulaisuus tuli yleensä isän puolelta, niin että aviovaimo lapsineen kuului miehensä klaanin. Jos vaimon suku oli tarpeeksi rikas tämä käytäntö meni toisinpäin. Avioliitot itsessään olivat monien tabujen rajoittamia, ja kiellettyjä kaukaistenkin verisukulaisten kesken. Miehen ja vaimon sukulaisuussuhteita varjostivat monimutkaiset puhekiellot. Anoppi ja vävy sekä appi ja miniä saivat puhua keskenään vain hyvin harvoista asioista.. Avioeron saaminen oli vaimolle vaikeaa. Se onnistui vain niissä tapauksissa jos miehen katsottiin laiminlyöneen häntä törkeästi. Gros ventrein kulttuurissa perhe saattoi naittaa tytön jo 12-vuotiaana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gros ventrein asuinalueet.
Montanan alueen biisonit vetivät puoleensa monia eri suunnasta tulevia intiaaniheimoja.
Glacial National Parkin upeat maisemat olivat 1700-luvulla gros ventrein kotiseutua.
Granada (kuningaskunta)

Granadan kuningaskunta eli Granadan emiraatti tai Granadan sulttaanikunta oli viimeinen muslimien hallitsema valtakunta Pyreineiden niemimaalla, jonka eteläosassa se sijaitsi vuosina 1238-1492.
Emiraatin perusti vuonna 1238 nasridiylimys Muhammad ibn Nasr, ja sen keskus oli aluksi Jaénissa. Joitakin vuosia myöhemmin Muhammad I siirsi hovin Granadaan, jonka ympärille hallinto järjestettiin. Kuningaskunta selviytyi Granadan sijainnin ansiosta, joka mahdollisti alueen puolustamisen niemimaan kristityiltä kuningaskunnilta sekä kaupankäynnin niiden kanssa. Lisäksi yhteys Välimerelle mahdollisti kaupankäynnin Pohjois-Afrikan muslimien sekä genovalaisten kanssa. Näiden ansiosta Granadan talous oli monipuolinen. Emiraatti menetti kuitenkin vähä vähältä alueita Kastilialle aina lopulliseen kaatumiseensa vuosina 1482-1492 käydyssä Granadan sodassa. Granadan viimeinen hallitsija oli Muhammad XII, joka joutui luovuttamaan Granadan 2. tammikuuta 1492 Aragonian Ferdinand II:lle ja Kastilian Isabellalle.
Historia > Syntyhistoria

Almohadien kalifaatin luhistuttua Las Navas de Tolosan taistelussa vuonna 1212 alkoi nasrididynastian nousu Al-Andalusin kaakkoisosassa. Arabijuurta olevan nasridien dynastian perusti Muhammad ibn Nasr, joka julistautui sulttaaniksi 1232, ja hänet tunnustivat Guadixin, Bazan ja Jaénin oligarkit; vuonna 1238 siihen liitettiin vielä Malagan taifa. 1234 Muhammad ibn Nasr julisti Granadan Córdoban vasalliksi, mutta 1236 Ferdinand III valloitti Córdoban, ja Muhammad ibn Nasr myöntyi hänen vasallikseen, ja näin sai pitää itsenäisyytensä. 1238 Muhammad I ibn Nasr laajensi hallintoaan valtaamalla Granadan, mutta 1246 Ferdinand III valtasi Jaénin lujittaakseen asemansa Guadalquivir-jokilaaksossa. Muhammad I joutui allekirjoittamaan Jaénin rauhansopimuksen, jossa tämä tunnusti Kastilian monarkin alueen hallitsijana, ja jossa sovittiin paria-verojen maksusta, joilla taattiin 20-vuotinen rauha.
Ferdinand III:n valtausten päätyttyä Guadalquivirin jokilaaksossa, esiintyi siellä joitain mudéjar-kapinoita, kuten vuoden 1264 mudéjar-kapina Reino de Sevillassa Sevillassa, sekä toinen kapina Murciassa, jotka molemmat oli hiljaittain liitetty osaksi Kastilian kruunua. Granadan armeijan avusta huolimatta valtaosa jokilaakson mudéjar-väestöstä ajettiin sieltä pois, ja siirtyi nasridien alueille..
Vuonna 1276 oli toinen suuri mudéjar-kapina Aragoniassa (pääosin Valenciassa), joka venyi vuoteen 1304 asti , ja jossa Granadan ratsuväki saapui kapinoivien mudéjarien apuun. Fernando III:n kuollessa 1252 Kastilia oli ainoa valtio, jolla oli rajaa muslimien kanssa. Näiden alueet olivat kutistuneet Penibético-vuoristoon ja Barbatesta Águilakseen ulottuvaan rannikkoalueeseen. Valtiolla oli pinta-alaa 30 000 km2. Granadalla ja Kastilialla oli yhteistä rajaa yli tuhat kilometriä, ja sitä kutsuttiin nimellä Banda morisca eli Maurikaistale.
Historia > Kukoistuskausi

Granadan emiraattia suosivat sen asema veroa Kastilialle maksavana alueena sekä sen hyvä maantieteellinen sijainti Sierra Nevadan vuoriston muodostaessa luonnollisen suojamuurin. Nämä seikat mahdollistivat pienen kuningaskunnan selviytymisen kaupan keskuksena keskiajan Euroopan ja Maghrebin välissä. Granada oli itse asiassa vauras valtio Eurooppaa koetelleen myöhäiskeskiajan kriisin aikana. Granada oli myös turvapaikka reconquistaa paenneille muslimeille. Yksi tärkeimmistä islamilaisen kulttuurin kukoistuskausista tapahtuikin juuri Granadassa. Sen merkittävin tuotos lienee Alhambran palatsikompleksi, johon kuuluu palatsien lisäksi puutarhoja, suihkulähteitä ja vesialtaita.
Taloudellisesta vauraudesta huolimatta maata vaivasivat jatkuvat poliittiset konfliktit, joita kristityt kuningaskunnat käyttivät hyväkseen vallaten pieniä alueita Granadalta. Toisaalta osa Kastilian valtausyrityksistä päätyi täydelliseen katastrofiin, kuten Moclínin (1280), Vega de Granadan (1319) ja Guadixin (1362) taistelut. Myös nasridien joukot tekivät lukuisia sotaretkiä (ghazi) kristittyjen alueille vaihtelevalla menestyksellä, joista esimerkkeinä häviö Linuesassa 1361 sekä voitto Algecirasissa 1369.. Vuosina 1351-1369 nasridit käyttivät Kastiliassa käynnissä ollutta Pietari I:n ja Henrik II:n välistä sisällissotaa hyödykseen. Sodan heikentäessä Kastilian kruunua nasridivaltio nautti lyhyestä rauhasta ja pystyi harjoittamaan itsenäistä ulkopolitiikkaa ilman Kastilian väliintuloa.
Uusien kauppareittien syntyessä Portugalin kuningaskunnan ja Afrikan välille 1400-luvulta alkaen Granada alkoi hiljalleen menettää strategista asemaansa ja painoarvoaan. Kastilian ja Aragonian kruunujen yhdistyttyä 1469 sen tilanne vaikeutui entisestään, eikä se pystynyt vastustamaan kristittyjen etenemistä.
Historia > Rappio ja lopullinen luhistuminen

Loisteliaan aikakauden jälkeen kuningaskunnalla oli monta hallitsijaa, jotka eivät kyenneet pitämään aluetta hallussaan. Kastilian perimyssodan jälkeen 1480 Isabella I:n noustua valtaistuimelle Kastilia oli ensimmäistä kertaa tilanteessa, jossa sen poliittinen vakaus teki mahdolliseksi Granadan täydellisen valtauksen. Tätä tilannetta auttoi emiraatissa vallinnut poliittinen ja taloudellinen kriisi. Granadan sisällissodat johtuivat nasridien sisäisestä valtataistelusta, jossa oli kaksi osapuolta: Abu l-Hasan Ali oli veljensä Muhammad XIII:n (El Zagal) avustamana vastassa Abu l-Hasan Alin poikaa Muhammad XII:tä (Boabdal).  Kastilialaisten vangitsema Boabdil allekirjoitti rauhansopimuksen Ferdinandin kanssa, jossa Boabdil oli tämän vasalli. Sopimukseen liitettiin myöhemmin uusia sopimuksia. Vuodesta 1481 katoliset kuninkaat toteuttivat pitkän ja sitkeän piiritysten sarjan, joka tunnetaan nimellä Granadan piiritys; näissä piirityksissä käytettiin uudenlaista tykistöä, mikä johti siihen, että Granadan aukiot yksi toisensa jälkeen siirtyivät kristittyjen haltuun.
Aragonian ja Kastilian kuningaskuntien joukot ryntäsivät muslimivaltakunnan kimppuun, ja viimeistelivät pitkäikäisen unelman Iberian niemimaan täydellisestä takaisinvaltauksesta. Granadan hävittyä ensin Málagassa 1488 ja sen jälkeen menetettyään läntiset alueensa (La Cora De Bayyānan) 1489, kuningaskunta oli erittäin vaikeassa tilanteessa. 1491 alkoi Granadan piiritys ja perustettiin Santa Fe, josta Katoliset kuninkaat johtivat sotatoimia. Sää ja Boabdalin halukkuus neuvotella toimivat Kastilian hyväksi ja 2. tammikuuta 1492 solmittiin Granadan rauha, johon päättyi yli 250-vuotinen nasridivaltio.
Hallitus > Alueellinen jako

Granadan kuningaskunta käsitti osia nykyisistä Jaénin, Murcian ja Cádizin maakunnista sekä koko Almerían, Málagan ja Granadan maakunnat. Aluemenetysten takia siihen kuului 1400-luvulla enää nykyisten Granadan, Almerían ja Málagan maakuntien alueet. Emiraatti oli jaettu hallinnolisiin alueisiin, tahoihin. Granadan ja Kastilian kruunujen raja-aluetta kutsuttiin nimellä Banda Morisca eli Maurikaistale, jonka vuoksi monien läntisen Andalusian kylien nimissä esiintyy "de la Frontera" eli "Raja-".
Pääkaupunki Granadasta tuli 1300- ja 1400-luvuilla yksi Euroopan varakkaimmista kaupungeista muun Euroopan kärsiessä myöhäiskeskiajan kriisistä. Se oli talouden ja kulttuurin keskus, ja sen väkiluku kasvoi 165 000:een, ja tuolta ajalta on yhä olemassa tärkeitä rakennusalueita, kuten Alhambra ja Generalife.  Käsityöläiset asuivat Albaicínissä, ja muu väestö asui eteläpuolen tasaisella alueella, jonne olivat keskittyneet myös teollisuus, tullivirasto sekä madrasa, Granadan ensimmäinen yliopisto. Nykyään näistä on jäljellä muun muassa la Alcaicería (kangaskauppakortteli) sekä Corral del Carbón. Emiraatin muita tärkeitä kaupunkeja olivat Almería – joskin sen kukoistuskausi oli 1000- ja 1100-lukujen taifojen kaudella – Málaga, Guadix ja Baza.  Vaikka Alpujarrasin alueella ei ollutkaan suuria kaupunkeja, se oli tiuhaan asuttu ja Granadan talouden kannalta tärkeä aina vuoden 1568 Alpujarrasin kapinaan asti, jonka seurauksena suurin osa alueen muslimiväestöstä muutti pois.
Hallitus > Ulkopolitiikka

Aluksi Granadan kuningaskunta oli Kastilian liittolainen, ja myöhemmin sen piti alkaa maksaa veroa Kastilialle itsenäisyytensä turvaamiseksi. Monarkia säilyi kastilialaisille tehtyjen myönnytysten ansiosta, Kastilian halutessa vahvistaa valloituksensa Maghrebin marinidien kanssa.  Monimutkainen järjestelmä toimi tiettyjen nasridikuninkaitten diplomaattisen ja poliittisen taidokkuuden ansiosta. 1300-lukua leimasi kristittyjen ja nasridien tukemien marinidien väliset taistelut Gibraltarinsalmen herruudesta, ja siihen liittyi useita liittoutumia ja petoksia, häviöitä ja voittoja. 1305 nasridit valloittivat Ceutan, joskin 1309 marinidit valloittivat sen takaisin Aragonian avustuksella. Ismail I:n murhan jälkeen 1325, hänen poikansa Muhammad IV nousi valtaistuimelle, ja 1333 hän valloitti Algecirasin ja Gibraltarin Kastilialta , joskaan hän ei päässyt nauttimaan voitoistaan, sillä hänet murhattiin samana vuonna vain 18-vuotiaana, ja valtaistuimelle häntä seurasi Yusuf I. 1384 nasridit valtasivat jälleen Ceutan, mutta kolme vuotta myöhemmin menettivät sen Fezin kuningaskunnalle.
1340 käyty Saladojoen taistelu, jonka Kastilia ja Portugali voittivat, oli suuri vastoinkäyminen niin nasrideille kuin merinideille, sillä jälkimmäinen ei sen jälkeen enää puuttunut Iberian niemimaan politiikkaan, ja nasridiemiraatit menettivät siten Pohjois-Afrikan sotilaallisen tuen. Taistelu ei kuitenkaan ollut kuolinisku Granadalle, sillä emiraatti alkoi jälleen Kastilian vasalliksi ja maksoi sille veroa. Loisteliaitten kuninkaitten (etenkin Muhammad V aikakautta seurasi dynastian sisäinen taistelu, joka johtui emiraatin riippuvuuteen Kastilian kuninkaitten mielenliikkeistä sekä Kastilian suhteesta Aragonian kuningaskuntaan.selvennä
Hallitus > Puolustus > Armeija

Kun ensimmäinen nasridikuningas  Muhammad ibn Nasr vakautti maan rajat, hän laati suunnitelman kuningaskunnan armeijalle. Granadan emiraatissa ylimystö koostui kahdesta ryhmästä: paikallisista sekä muualta tulleista. Paikallinen ylimystö sisälsi kaksi vanhaa lääninherrasukua, joilla oli valtaisat tilukset, ja he elivät rikkaasti. Muualta tulleet olivat ylhäisöä jotka olivat joutuneet pakenemaan kristityille menetetyiltä alueilta ja he joutuivat etsimään töitä hovista, ja elivät kurjasti mikäli eivät siinä onnistuneet. Muhammad ibn Nasr värväsi nämä muualta tulleet Granadan armeijaan. Tämän vuoksi armeija koostui kahdesta sotaväestä, joista ensimmäinen oli pysyvä ja heille maksettiin palkkaa. Se oli ylimystöä, ja sitä johti kuningas. Toinen osa oli Muttavia, väliaikaisia palkkasotureita, jotka palkattiin tiettyä sotatointa varten, ja siihen kuului sotilaita kaikista yhteiskuntaluokista.
Vuodesta 1264 alkaen nasridiarmeijaan liittyi Pohjois-Afrikkalaisia vapaaehtoisia. Näistä ensimmäiset olivat veljesten Abu Tabit Amir ibn Idris ja Abu al-Muarrif Muhammad johtamat joukot, ja niiden pohjalta luotiin yksi sotaväki lisää, joka koostui vapaaehtoisista berberisotureista sekä karkotetuista marokkolaisista. Näiden lisäksi nasridikuninkaitten palkkasivat henkilökohtaisen vartiostonsa maanpaossa olevista (pääasiassa kastilialaisista) kristityistä, joista monet olivat sotavankeja, islamiin kääntyneitä tai uskonsa kieltäjiä. Näin olivat myös Córdoban kalifit sekä 1000-luvun taifakuninkaat olivat tehneet.
Hallitus > Puolustus > Laivasto

Nasridien sotalaivaston päätukikohta oli Almerían satama. Laivasto oli kuitenkin heikko, voimaton, ja se harjoitti lähinnä merirosvoutta Aragonian rannikolla. Granadan väestö ei juurikaan ollut kiinnostunut merenkäynnistä, kuten Ibn Khaldun, jonka mukaan he olivat “muukalaisia merellä”. Laivasto joutui palkkaamaan palkkasotilaita, joita kiinnosti lähinnä merirosvous. Granadan sotalaivasto oli suurimmillaan 1300-luvulla, ja kaksi almerialaista merimiestä erottui joukosta: qaid Abu-l-Hasan sekä hänen veljenpoikansa Abu Abd Allah Ibn Salvator.
Talous

Taatakseen selviytymisensä emiraatti pyrki voimakkaasti parantamaan maataloutta ja kaupankäyntiä.Kastelujärjestelmien käyttö maksimoitiin säännöstelemällä tarkasti vedenkäyttöä Granadan tasangolla ja jokilaaksoissa. Nämä toimet takasivat sen, että emiraatin taloudessa tärkeää osaa näyttelivät maatalous- ja hedelmätuotteet, joita myytiin niin emiraatin sisällä kuin sen ulkopuolelle, ja joilla tasapainotettiin valtakunnan puutteellista viljatuotantoa, jota se toisinaan joitui paikkaamaan tuomalla maahan viljaa. Taloutta täydensivät vuoristoalueilla harrastettiin lihataloutta, rannikoiden kalastus, kaakon kaivosteollisuus sekä keramiikka ja ennen kaikkea käsityöläisten silkkituotteet, jotka muodostivat kaupunkien talouden ja kansainvälisen kaupan perustan
Talous > Kaupankäynti

Kaupankäynti oli yksi Granadan talouden kulmakivistä. Kristittyjen hallittua Gibraltarinsalmea Saladon taistelusta (1340) ja Algecirasin valtauksesta (1344) lähtien Granada menetti Pohjois-Afrikan sotilaallisen tuen, mutta toisaalta emiraatti hyötyi siitä suunnattomasti, koska se virkisti kaupankäyntiä Länsi-Euroopan ja Välimeren maidon kanssa. 
Granadan satamista tuli tavallisia pysähdyspaikkoja kauppiaille, samalla kun emiraatin tuotteille avautui uudet markkinat: Katalonia, ja ennen kaikkea Genova perusti konsulaatteja Málagaan, Almeríaan, Adraan sekä Almuñécariin, jotka olivat emiraatin tärkeimmät satamat. Merkittävää kaupankäynti oli myös Maghrebin ja Pohjois-Afrikan kanssa, ja niitä seurasi Aragonian kauppaverkosto Kataloniassa, Valenciassa ja Mallorcalla. Kastilian hallitessa Gibraltarinsalmea Granadan tuotteiden (ennen kaikkea silkki, sokeri, kuivahedelmät ja sardelli) arvo nousi. Kaupankäynnistä Kastilian kruunun ja erityisesti Sevillan kanssa tuli merkittävää.  Silkkikauppa, jonka tuotanto oli suurinta Granadassa, Málagassa, Vélez-Málagassa sekä Rondassa, nousi yhdeksi emiraatin tärkeimmistä tuotteista, ja se oli alueen talouden kannalta niin tärkeää että vuoden 1492 jälkeen Katoliset kuninkaat alkoivat kantamaan 10% veroa silkistä. Myös emiraatin raja-alueilla (morisco-kaistaleella) käytiin  kauppaa, usein laittomasti.
Yhteiskunta

Sitä mukaa kuin kristittyjen reconquista eteni, monet muslimit pakenivat niemimaan eteläosiin. Kun kristityt valtasivat Córdoban, Jaénin, Sevillan ja Murcian, osa asukkaista muutti Granadan nasridiemiraattiin. Guadalquivir-jokilaaksosta Granadaan ja Pohjois-Afrikkaan paenneitten muslimien määrän arvioidaan olleen 500 000. Alueella aikaisemmin suuret juutalais- ja mozarabivähemmistöt olivat almohadien valtakaudella lähes kadonneet, sillä ne karkottivat järjestelmällisesti sekä juutalaiset että kristityt. Granadan emiraatin vakiintuessa juutalaiset palasivat kristittyjen kauppiaitten mukana, jotka perustivat konsulaattejaan Granadan tärkeimpiin kaupunkeihin. Mozarabit harvalukuistuivat, ja jäljelle jäi pieniä erillisiä ryhmiä, poliittisia pakolaisia sekä kauppiaita, joilla oli lupa harjoittaa uskontoaan yksityisesti. Väestö muodostui kahdesta ryhmästä: vanha paikallinen väestön lisäksi uudet tulokkaat vallatuilta alueilta. Lisäksi alueella asui afrikkalaisia vapaaehtoisia, uskinluopioiita ja sotavankeja. Sosioekonomisen tilanteensa vuoksi tulokkaat jättivät jälkensä lähinnä alueen vaatetukseen, ruokaan ja juomiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Granada (kuningaskunta) Wikimedia Commonsissa
Lojan valtaus 1486 oli käännekohta kristittyjen etenimisessä Granadaan, joka päättyi vuonna 1492 pääkaupungin valtaukseen.
Alhambra, josta Granadan nasridiemiraatit hallitsivat valtakuntaansa.
Nasridivaltakunnan sijainti Välimerellä noin vuonna 1360.
Granadan valtakunnan rantaviiva ottomaanien 1500-luvun karttakirjassa.
Nasridien lyöttämä hopearaha.
Nasridikolumneja Alhambran palatsin Leijonapihalla.
Gulf Oil

| Gulf Oil Corporation |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  pörssiyhtiö
Perustettu:  1901
Lakkautettu:  1984
Kotipaikka:  Framingham, Massachusetts, Yhdysvallat
Tuotteet:  polttoaineet voiteluöljyt
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gulfin huoltoasema Englannissa.
Gulf Oil Corporation oli merkittävä yhdysvaltalainen öljy-yhtiö, joka perustettiin vuonna 1901. Yhtiö harjoitti muun muassa öljynetsintää ja -jalostusta, öljytuotteiden kauppaa ja huoltoasemaliiketoimintaa. Gulf-huoltoasemia oli sekä Yhdysvalloissa että lukuisissa muissa maissa, myös Suomessa. Gulf Oilin olemassaolo päättyi vuonna 1984, kun se sulautettiin Standard Oil of California -yhtiöön. Vastaanottavan yhtiön nimeksi tuli sulautumisen jälkeen Chevron ja se on nykyään Yhdysvaltain suurimpia yrityksiä.
Ennen fuusiota Gulf Oil oli luopunut huoltoasemistaan Euroopassa. Monessa maassa, muun muassa Ruotsissa ja Tanskassa Gulf-huoltoasemat siirtyivät Kuwait Petroleum Corporation -yhtiölle, joka sittemmin otti käyttöön Q8-tuotemerkin. Suomessa Gulf-huoltoasemat olivat siirtyneet jo 1970-luvulla E-öljyille ja Kesoilille.
Fuusion jälkeen Gulf-tuotemerkki jäi Chevronille, joka käytti sitä 1990-luvun alkupuolelle saakka, mutta on luovuttanut sen toisille yhtiöille.
Yhdysvaltain ulkopuolella Gulf-merkin käyttöoikeus on siirtynyt Gulf Oil International Ltd -nimiselle yhtiölle, joka kuuluu intialaiseen Hinduja-konserniin. Yhtiö on edelleenluovuttanut Gulf-tuotemerkin käyttöoikeuden useaan maahan, muun muassa Alankomaihin, Belgiaan, Britanniaan ja Ruotsiin. Näissä maissa on syntynyt uudestaan Gulf-huoltoasemien verkosto. Ruotsissa toimii jo yli sata Gulf-asemaa.
Gulf-huoltoasemat Suomessa

Gulfin voiteluaineet tulivat Suomessa myyntiin 1920-luvun alussa, ja vuonna 1937 Gulf Oil Corporation osti Suomalainen Nafta Oy:n liiketoiminnan. Vuonna 1929 perustettu Suomalainen Nafta oli Neuvostoliiton öljynvientiyhtiön Sojuznefteexportin perustama jakeluyhtiö ja ensimmäinen neuvostoliittolaista öljyä Suomeen tuonut yritys. Suomalainen Gulf Oil Company O.Y. merkittiin kaupparekisteriin toukokuussa 1937. Gulf peri ostamaltaan yhtiöltä polttoaineiden toimitussopimuksen Bensiinin Kuluttajain Oy:n huoltoasemille, mutta myös vakavat riidat, joita puitiin vielä pitkään sotien jälkeen, kunnes Bensiinin Kuluttajain Oy (myöhemmin Union) vaihtoi tavarantoimittajakseen Oy Trustivapaa Bensiini Ab:n. 1950-luvun alussa Gulf oli Suomen kolmanneksi suurin bensiinikauppias.
1960-luvulle tultaessa Gulf oli vakiinnuttanut asemansa keskikokoisena öljy-yhtiönä Suomessa ja vuonna 1963 yhtiö lyhensi nimensä muotoon Oy Gulf Oil Ab. Samaan aikaan Gulf laajensi muiden öljy-yhtiöiden tapaan huoltoasemaverkostoaan ns. tyyppiasemilla. Nopeasti ränsistyvien elementtiasemien vastapainoksi Gulf alkoi 1960-luvun loppupuolella rakennuttaa alkanutta avaruusaikaa henkineitä, arkkitehti Matti Suurosen suunnittelemia lujitemuovista valmistettuja huoltoasemia. Yksi tällainen on säilynyt entisen valtatie 3:n, nykyisen seututie 130:n varrella Lempäälässä. Gulfin asiakaslehti oli Gulf-Uutiset.
Vuonna 1967 Gulf menetti suurimman polttoöljyasiakkaansa, kun Keskusosuusliike Hankkija osti kilpailevan öljy-yhtiön Unionin osake-enemmistön ja siirtyi Nesteen tukkuasiakkaaksi. Gulfin tilannetta Suomessa ei auttanut sekään, että öljy-yhtiön tuotteilla saavutettiin maailmalla komeita autourheiluvoittoja, vaan päin vastoin yhtiön osuus Suomen polttoainemarkkinoista ohentui ohentumistaan. Lopulta helmikuussa 1973 Neste osti heikkoon kuntoon ajautuneen Oy Gulf Oil Ab:n ja jakoi sen 199 huoltoasemaa puoliksi omistamilleen E-öljyille ja Kesoilille. Muutamat asemansa omistaneet Gulf-yrittäjät kuitenkin protestoivat vaihtamalla toisiin öljy-yhtiöihin.
Suomessa Gulf-tuotemerkin käyttöoikeuden omistaa nykyään Us-Parts Finn-Am, joka lisensioi tuotemerkkiä edelleen itsenäisille huoltoasemayrittäjille vuodesta 2008 alkaen. Polttoaineen Gulf-asemille toimittaa Lämpöpuisto Oy. Lämpöpuiston omistaja on nykyään St1 Oy. Ensimmäinen uusi Gulf-huoltoasema oli Helsingin Merisatamassa sijaitseva veneasema.
Elokuussa 2014 Gulf-huoltoasemien määrä oli kymmenen. Niistä viisi oli veneasemaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gulf Oil International Ltd (englanniksi)
Huoltoasemat Suomessa
| asemaketju | (tuotemerkin) omistaja |
| --- | --- |
ABC | ABC Deli: S-ryhmä
Gulf: Hinduja Group → Gulf Oil Corporation → Us-Parts Finn-Am
Neste | Neste Express: Neste
Ritoil: Risto Rämä → Ritoil
Seo: Suomalainen Energiaosuuskunta (SEO, Seo)
St1 | Shell | Shell Express: St1 Nordic → St1
Teboil | Teboil Express: Lukoil → Teboil
Työ

Lentokoneen osien valmistusta toisen maailmansodan aikana Yhdysvalloissa.
Työllä tarkoitetaan jonkin tehtävän suorittamiseen tähtäävää pitkäjännitteistä, aktiivista ja tavoitteellista toimintaa, joka liittyy tyypillisesti toimeentulon hankkimiseen (ansiotyö) tai yksilön omien taikka hänen lähipiirinsä aineellisten tarpeiden tyydyttämiseen (kotityö). Muunlaista työtä kutsutaan vapaaehtoistyöksi.
Työnteko lisää yleensä ihmisen hyvinvointia tarjoten tyypillisesti merkityksellisyyden, kyvykkyyden ja kelpaamisen kokemuksia sekä identiteetin rakennuspuita. Jopa eläinten on havaittu ponnistelevan mielellään ravintonsa eteen. Toisaalta myös työn ja vapaa-ajan oikeasuhtainen vuorottelu on tärkeää.
Työn ensisijaisena motiivina voi olla myös rentoutuminen, kuten saattaa olla laita esimerkiksi käsitöissä tai puutarhanhoidossa. Tällaisia töitä kutsutaan usein harrastuksiksi.
Jako ruumiilliseen ja henkiseen työhön on jossain määrin harhaanjohtava, koska lähes kaikessa työssä on olennaisena edellytyksenä älykkyys ja kokemuksen opettamat seikat.