stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mahlunjärvi
Maantietoa

Mahlunjärvi on 6,7 kilometriä pitkä, 4,0 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 714 hehtaaria eli 7,1 neliökilometriä. Sen rantaviiva on polveileva ja järvi on kuin neljän lahden yhdistelmä. Järven keskiosassa sijaitsevan Heinäniemen eteläpuolella sijaitsee 3,5 kilometriä pitkä lahti, jonka pohjukkaa kutsutaan Hietalahdeksi ja sen sivulahtea Ryönänlahdeksi. Heinäniemen pohjoispuolella on Ähtävänlahti. Luoteeseen työntyy 1,5 kilometriä pitkä lahti, jonka pohjalla sijaitsee Maunulanlahti. Tänne laskee Muittarinkoski. Lahdet kohtaavat toisena pienellä järvenselällä, jonka itäpäästä alkaa koilliseen ulottuva Taipaleenlahti. Täältä alkaa Riekonkoski, joka laskee Saarijärveen. Taipaleenlahden rannat kohoavat Vihtamäellä 225 metrin korkeuteen mpy. eli noin 104 metriä vedenpinnasta, samoin ne tekevät vastarannalla Riekossa. Hietalahden koillisrannasta kohoaa Kalmukangas 220 metrin korkeuteen. Järven suurin saari on Papinsaari, joka on suojeltu. Kartan mukaan järvellä on vielä neljä saarta lisää. Kaksi niistä sijaitsee järvenselän keskellä: Tolonen ja Kirrinsaari. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on määritetty 39,42 miljoonaa kuutiometriä ja sen keskisyvyydeksi on saatu 5,5 metriä. Järven pohja on epätasainen. Tolosen ympäristössä on suuria syvyysvaihteluita. Järven syvin kohta 28 metriä sijaitsee Tolosen kaakkoispuolella olevassa syvänteessä . Muita syvänteitä löytyy Hietalahdesta (14 metriä syvää), Ryönänlahdelta (9 metriä), Ähtävänlahdelta kolme pientä syvännettä (15 metriä), ja Maunulanlahden suulta (19 metriä). Järven rantaviivan pituus on 33,2 kilometriä. Järven alavat rannat on viljeltyä maata ja sinne keskittyy myös kiinteä asutus. Pohjoisessa sijaitsee Muittari, etelässä Mahlu ja koillisessa Hännilä ja Riekko. Seututie 633 kulkee etelässä Mahlun kautta ja lähes viistää järvenrantaa. Mahlusta Muittariin kulkee yhdystie 16831, joka ylittää Muittarinkosken. Tie oikaisee mäen yli Riekkoon, muttei ylitä Riekonkoskea. Vastarannalle tulee tie Ranta-Hännilästä.
Luontoarvoja

Järvestä ja sen rantavyöhykkeistä on merkitty laajasti mukaan Saarijärven reitin Natura 2000- hankkeen suojelualueeseen (FI0900025, 1 534 hehtaaria).
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Saarijärven reitin valuma-alueen (14.6) Mahlunjärven alueella (14.62), jonka Mahlunjärven lähialueeseen (14.621) järvi kuuluu. Mahlunjärvi on läpivirtausjärvi, koska Saarijärven reitti tulee vartejärvestä (107 ha) Muittarinkoskessa Mahlujärveen ja jatkaa Riekonkoskesta Saarijärveen (1 415 ha). Reikonkosken yläpuolen valuma-alueen pinta-ala on 2 133 neliökilometriä ja järvisyys 6,63 % . Mahlunjärven lähialueella (14.621) sijaitsee neljä muuta yli hehtaarin kokoista lampea. Soilampi (14 ha) laskee järven itärantaan, pieni Vaimolampi (1 ha) Kalmunkankaan pohjoispuolelle, ja sekä Iso Kylkijärvi (20 ha) ja Pieni Kylkijärvi (5 ha). Kotajoen alueen (14.624) laskujoki on Kotajoki, jonka alajuoksulle yhtyy etelästä tuleva Konttijoki. Kotajoki alkaa Sahrajärvestä (191 ha), joka sijaitsee noin 14 kilometrin päässä Mahlujärvestä. Mahlujärven lähellä ei sijaitse valuma-alueen merkittäviä järviä. Mahlujärven vedenpinnan korkeus on 121,5 metriä mpy, joten Riekonkosken pudotus Saarijärveen on 4,1 metriä.
Kuuden miljoonan dollarin papukaija

| Kuuden miljoonan dollarin papukaija |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Carl Barks
Kustantaja:  Sanoma Magazines Finland
Julkaistu:  2009
Sivumäärä:  176
ISBN:  978-951-32-2691-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kuuden miljoonan dollarin papukaija on Sanoma Magazines Finlandin julkaiseman Ankalliskirjasto-sarjan vuonna 2009 ilmestynyt kymmenes ja viimeinen osa. Albumin kansialanimike on Carl Barksin ennätyksellisimmät tarinat.
Tarinat

Lumottu papukaija (1950)
Maailman rikkain mies (1952)
Nätti-Jussi (1959)
Kullankaivajien kilpailu (1961)
Kivettävä säde (1954)
Roope-setä tahtoo muskottiteetä (1962)
Kohtalokas väriaine (1957)
Roope-setä ja kiukkuinen noita (1963)
Notre Ankan huilunsoittaja (1965)
Aiheesta muualla

Ville Salminen: Polli tahtoo millin! Kvaak.fi.
Ankalliskirjasto
1: Rötös ja rangaistus | 2: Hyvä Ankka joulun tuopi | 3: Sinne, tänne ja takaisin | 4: Aku-setä, kissa ja koira | 5: Kummajaisia ja kuu-ukkoja
6: Kapteeni Ankan urotyöt | 7: Kolme rohkeaa miestä | 8: Ankkojen kulta | 9: Suuret setelit | 10: Kuuden miljoonan dollarin papukaija
Mainake

| Mainake> Μαινάκη |
| --- | --- |
 Cerro del Villarin arkeologista aluetta.
Sijainti
 Mainake
Koordinaatit:  36°40′24″N, 4°27′28″W
Valtio:  Espanja
Paikkakunta:  Cerro del Villar, Málaga / Torre del Mar, Vélez-Málaga Málaga, Andalusia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Iberia / Hispania Baetica
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mainake (m.kreik. Μαινάκη, Mainakē, lat. Maenaca, Menace) oli antiikin aikainen kaupunki Iberiassa nykyisen Espanjan alueella. Sen sijaintia ei tunneta varmuudella:
se on sijoitettu sekä nykyisen Málagan Cerro del Villarin alueelle että hieman idemmäksi Vélez-Málagan kunnan Torre del Marin tienoille.
Mainake oli ilmeisesti foinikialainen kaupunki, vaikkakin antiikin kreikkalaisissa lähteissä se on usein esitetty kreikkalaisena siirtokuntana. Nykyisin se tulkitaan puunilaisen ja roomalaisen Malakan kaupungin edeltäjäksi.
Maantiede

Mainaken kaupunki sijaitsi Iberian etelärannikolla. Se oli rakennettu saarelle lähelle Barbetionin (lat. Barbetium) niemeä ja Malakha (Malacha) -joen suuta, ja sillä oli hyvä satama. Roomalaisella kaudella Mainaken alue oli osa Hispania Baeticaa.
Kaupungin tarkka sijainti on kuitenkin ollut epäselvä. Avienuksen Ora maritimassa Mainake yhdistetään Malakaan (lat. Malaca), joka sijaitsi nykyisen Málagan paikalla. Ora maritima saattaa perustua 500-luvun eaa. lähteeseen, joka tunnetaan nimellä Massalialainen periplus, ja näin varsin varhaiseen tietoon. Lisäksi sen antama kuvaus Mainaken sijainnista vastaa varsin hyvin nykyisen Málaganlahden maantiedettä. Muun muassa tällä perusteella kaupunki on sijoitettu Málagan Cerro del Villariin (36°40′24″N, 4°27′28″W).
Strabonin mukaan Mainake olisi kuitenkin sijainnut Malakasta itään. Tällä perusteella se on sijoitettu usein Vélez-Málagan Los Toscanokseen lähellä Torre del Maria (36°44′07″N, 4°06′52″W). Nykyaikana tätä näkemystä on tukenut erityisesti Adolf Schulten, jonka jälkeen sitä ei pitkään aikaan kyseenalaistettu. Lähelle on sijoitettu myös kaupunki nimeltä Mainuba (lat. Maenuba), ja tämä nimi on siksi joskus nähty Mainaken toisena nimenä. Maria Eugenia Aubet kuitenkin katsoo Strabonin tehneen virheen, jolloin myös muut siihen perustuvat teoriat olisivat virheellisiä. Hänen mukaansa kaupungin todennäköisempi sijainti on Malakan paikalla.
Historia

Mainake oli foinikialainen kaupunki. Perinteisen kreikkalaisen käsityksen mukaan se olisi kuitenkin ollut Joonian Fokaiasta tai sen siirtokunnasta Massaliasta tulleiden asuttajien perustama kreikkalainen siirtokunta, ja se kuvataan fokaialaisista siirtokunnista ja samalla kaikista kreikkalaisista kaupungeista läntisimmäksi.
Varhaisin maininta Mainakesta kreikkalaisena siirtokuntana on suhteellisen myöhäinen ja peräisin Pseudo-Skymnokselta, ja hänen tietonsa taas oli peräisin aikaisintaan Eforokselta 300-luvulta eaa. On mahdollista, että kaupungista kehittyi legenda kreikkalaisena siirtokuntana. Nykyisin katsotaan, että läntisin kreikkalaisista siirtokunnista oli Emporion, eikä sen eteläpuolisella Iberian rannikolla enää ollut kreikkalaiskaupunkeja. Mainake sen sijaan nähdään puhtaasti foinikialaisena. Nimen ”Mainake” katsotaan olevan varhainen kreikkalainen paikannimi, joka oli muodostunut kreikkalaisten purjehdittua seudulla paljon, ja joka perustui foinikialaiseen paikannimeen. Nimen olemassaolo ei kuitenkaan tarkoita sitä, että paikalla olisi ollut kreikkalaista siirtokuntaa, mutta se on saattanut olla synnyttämässä myöhempää käsitystä. Historiansa vuoksi kaupunkia ei ole luettu kreikkalaisten polisten eli kaupunkivaltioiden joukkoon.
Mainake ilmeisesti taantui ja tuhoutui 500-luvun eaa. puolenvälin tienoilla. Tähän saattoi vaikuttaa kaupungin paikan soistuminen ja joen suun liettyminen umpeen. Läheinen puunilainen ja myöhemmin roomalainen Malaka vaikuttaa olleen kaupunkina Mainaken perillinen. Se peri vanhemmasta kaupungista ainakin kultin, sillä Mainaken paikka säilyi pitkään pyhänä paikkana, joka oli omistettu Kuulle (Noctiluca, Luna). Ajan kuluessa se, mihin paikkaan Mainaken nimi oli viitannut, ilmeisesti unohtui siinä määrin, etteivät myöhemmät kreikkalaiset kirjailijat enää olleet varmoja kaupungin sijainnista.
Strabonin aikana roomalaisella kaudella kaupunki oli edelleen raunioina. Hän kumosi joidenkin tekemän ”virheen”, joissa Mainakea pidettiin samana kaupunkina kuin Malaka, joka oli hänen mukaansa kuitenkin alkuperältään ja myös ulkomuodoltaan foinikialainen, ei kreikkalainen kaupunki. Kuten jo mainittua, Mainaken ja Malakan yhdistäminen esiintyy kuitenkin vielä myöhemmin Avienuksella.
Rakennukset ja löydökset

Mainaken oletetulta paikalta Cerro del Villarista on löydetty noin 2 hehtaarin kokoisen foinikialaissiirtokunnan jäännökset.
Kuuramalikka

| Kuuramalikka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Tricholomataceae
Suku::  Malikat Clitocybe
Laji::  ditopa
Kaksiosainen nimi
 Clitocybe ditopa  (Fr.) Gillet 
Katso myös
   Kuuramalikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuuramalikka (Clitocybe ditopa var Clitocybe ditopus) on kupera tai laakealakkinen tuhkanharmaa tai harmaanruskea malikkalaji. Märkänä sienen lakki on harmaanmusta. Heltat ovat harmaat. Jalka on lakin värinen tai vaaleampi ja ylhäältä valkojauheinen. Sieni kasvaa paikoittain myöhäissyksyinä hakkuuaukeilla ja tienvarsilla.
Marjatta Kuuluvainen

Marjatta Mäkinen vuonna 1965.
Marjatta Kuuluvainen (o.s. Mäkinen, s. 6. helmikuuta 1942 Asikkala) on entinen suomalainen kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä. Hän saavutti 14 ulkoratojen suomenmestaruutta, näistä kiekonheitossa kahdeksan ja kuulantyönnössä kuusi kertaa. Hänen ennätyksensä kuulantyönnössä on 15,66 m ja kiekonheitossa 52,89 m, molemmat vuodelta 1965. Urheiluseuroista hän edusti Asikkalan Raikasta ja Uudenkylän Salpaa.
Saavutukset

Kiekonheitto
Suomen mestaruus: 1963, 1964, 1965, 1966, 1967, 1968, 1969, 1970
SM-hopea: 1962
SM-pronssi: 1960, 1961
Kuulantyöntö
Suomen mestaruus: 1963, 1964, 1965, 1966, 1967, 1968
SM-hopea: 1969, 1970
SM-pronssi: 1962
Mati Kuulberg

Mati Kuulberg (9. heinäkuuta 1947 Tallinna, Viron sosialistinen neuvostotasavalta, Neuvostoliitto – 14. kesäkuuta 2001 Tallinna, Viro) oli virolainen säveltäjä. Kuulberg oli tuottelias nykysäveltäjä, jonka musiikissa nykyaikainen ilmaisu ja kansanmusiikki esiintyvät rinnan klassisten muotoperiaatteiden kanssa.
Koulutus

Kuulberg opiskeli viulunsoittoa Tallinnan musiikkikeskikoulussa ja sävellystä Tallinnan konservatoriossa Anatoli Garšnekin johdolla 1966–71.
Ura

Kuulberg oli viulistina Viron valtiollisessa sinfoniaorkesterissa 1966–74. Hän on myös opettanut sävellystä ja teoreettisia aineita Tallinnan eri musiikkikouluissa sekä toimi Viron säveltäjäliiton palveluksessa.
Kuulbergin sävellystuotantoa on kuvattu soinnillisesti omaperäiseksi ja häntä pidetään taitavana orkesterin käyttäjänä. Osa hänen sävellyksiään on tehty myös erikoisille kokoonpanoille. Kuulbergille myönnettiin useita virallisia tunnustuksia ja palkintoja työstään.
Kuusamon vaakuna

Kuusamon vaakuna
Kuusamon vaakuna on Kuusamon kaupungin tunnus. Sen on suunnitellut heraldikko Kaj Kajander, ja se vahvistettiin käyttöön 23. marraskuuta 1959.
Vaakunan selitys on ”punakentässä hopeinen juokseva poro, jonka yläpuolella kultainen revontuli”. Revontulet kuvastavat pohjoista luontoa, ja poro viittaa Lapin tunnuseläimenä aikaan, jolloin Kuusamo oli osa Lappia sen eteläisimpänä kylänä.
Raimo Kuuluvainen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 23. huhtikuuta 1955
Syntymäpaikka: Hollola, Suomi
Kuolinaika: 29. maaliskuuta 1999 (43 vuotta)
Kuolinpaikka: Tampere, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 181 cm
Junioriseurat
: SaPa
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1973–1974 | SaPa | – | (–) |
| 1975–1984 | Ilves | 238 | (83) |
| 1985 | KuPS | 14 | (4) |
| Yhteensä | Yhteensä | 252 | (87) |
Maajoukkue
| 1973 | Suomi U18 | 1 | (0) |
| 1975–1979 | Suomi U21 | 8 | (0) |
| 1975–1980 | Suomi | 6 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Raimo Juhani Kuuluvainen (23. huhtikuuta 1955 Hollola – 29. maaliskuuta 1999 Tampere) oli suomalainen jalkapalloilija.
Keskikenttäpelaajana pelannut Kuuluvainen edusti Suomea kuudessa A-maaottelussa ja 8 nuorten maaottelussa. Hän pelasi Suomen toistaiseksi viimeisessä olympiakisoihin osallistuneessa jalkapallojoukkueessa Moskovan 1980 kisoissa.
Kuuluvainen siirtyi Pieksämäeltä Tampereen Ilveksen riveihin 1974 ja oli I-divisioonan paras maalintekijä kaudella 1977. Hän voitti Ilveksen joukkueessa Suomen-mestaruuden vuonna 1983, SM-pronssia vuonna 1984 ja Suomen Cupin vuonna 1979. Pelaajaurallaan hän edusti myös Savon Palloa (1974) ja Kuopion Palloseuraa (1985). Hän toimi Ilveksen edustusjoukkueen johtajana 1980-luvun jälkipuoliskolla.
Saavutukset

Suomen mestaruus 1983
SM-pronssi 1984
Suomen Cup 1979
I-divisioonan paras maalintekijä 1977 (17 maalia)
Kuupikat

| Kuupikat |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Bolbitiaceae
Suku::  Kuupikat Conocybe  Fayod
Katso myös
   Kuupikat Wikispeciesissä   Kuupikat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuupikat (Conocybe) on helttasienisuku. Kuupikat kasvavat rehevällä metsämaalla, sammaloituneilla pihanurmilla sekä lannalla. Ne ovat lahottajasieniä. Itiöemä on pieni, ohutmaltoinen ja hauras, muodoltaan kartiomainen tai kellomainen. Väriltään se on ruskea, joillakin lajeilla vaalea, ja vaihtelee kosteuden mukaan. Heltat ovat nuorena vaaleat ja muuttuvat vanhemmiten ruskeiksi. Itiöpöly on kanelinruskeaa, jalka on yleensä renkaaton. Heltat ovat irtotyviset.
Muun muassa sinityvikuupikka sisältää psykedeelistä psilosybiiniä, minkä vuoksi sitä voidaan käyttää päihteenä, kuten muitakin psilosybiinisieniä.
Aiheesta muualla

Funet: Kuupikat (Conocybe)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1933387  Wikispecies: Conocybe  APNI: 157012  AusFungi: 60015055  CoL: 3TC9  EoL: 16796  EPPO: 1CONYG  FloraBase: 38671  Fungorum: 17357  GBIF: 2529714  iNaturalist: 117228  IRMNG: 1072648  MycoBank: 17357  NBN: NHMSYS0001478659  NCBI: 71669  NZOR: b6a64cca-efc2-4faa-8a13-2982ac030d39  Observation.org: 18863  Open Tree of Life: 887970  WoRMS: 426176
Kuura

Kuuraa ruohikolla.
Kuura on pienten jääkiteiden muodostama valkea peite rakenteiden pinnassa. Kirkkaina öinä maan lämpötilan laskiessa nopeasti kuuraa voi syntyä maanpinnalle, kasveihin ja rakennuksiin. Kuuraa ilmestyy esimerkiksi nurmikolle ja autojen tuulilaseihin. Kesäpäivänä kuuraa voi muodostua pakastimesta esiin otetun rasian pintaan.
Kuura sotketaan usein huurteen kanssa, ja yleiskielessä molempia kutsutaan huurteeksi. Meteorologisesti ero on siinä, että kuura syntyy härmistymällä suoraan vesihöyrystä kiinteään muotoon  tilanteessa, jolloin kastepiste on pakkasen puolella ja pinnan lämpötila on alempi kuin kastepiste mutta ilman lämpötila korkeampi kuin kastepiste.
Huurre taas syntyy siten, että pieniä alijäähtyneen nesteen pisaroita tiivistyy ja niistä syntyy jäätävää sumua tai utua. Tämä sumu tai utu tarttuu sitten hanakasti kaikkiin tarpeeksi kylmiin pintoihin.
Lähikuva kuuran muodostamista fraktaalikuvioista ikkunassa.
Kuura muodostaa fraktaaleista muodostuvia monimutkaisia kuvioita, joiden selittämiseen ei ole mitään matemaattista kaavaa. Huurre taas synnyttää pienenpieniä valkoisia möykkyjä, joista puuttuu fraktaalien ominaisuudet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kuura Wikimedia Commonsissa
Kuulolla

| Kuulolla> Cell |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Stephen King
Kansitaiteilija:  Mark Stutzman
Kieli:  englanti
Genre:  kauhu
Julkaistu:  2006
Suomennos
Suomentaja:  Ilkka Rekiaro
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  kovakantinen
Sivumäärä:  449
ISBN:  978-951-31-3816-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kuulolla (engl. Cell) on Stephen Kingin vuonna 2006 julkaisema kauhuromaani. Suomeksi teos ilmestyi vuonna 2007 Ilkka Rekiaron kääntämänä.
Juoni

Clayton ”Clay” Riddell on mainelainen taiteilija, joka on Bostonissa solmimassa sarjakuvasopimusta. Hän poikkeaa puistoon jäätelölle, kun ihmiset hänen ympärillään alkavat käyttäytyä väkivaltaisesti. Sekasorron aiheuttaa ”pulssi”, signaali, joka leviää matkapuhelinverkossa. Signaali muuttaa ihmisten aivosoluja ja muuttaa heidät alkukantaisiksi hirviöiksi. Ne ihmiset, jotka eivät keskustelleet matkapuhelimessa, eivät muutu.
Kaaoksen keskellä Clay kohtaa Tom Courtin ja Alice Maxwellin. Kolmikko pakenee Tomin kotiin. Seuraavana päivänä heille selviää, että ”pulssin” uhrit kerääntyvät suuriksi laumoiksi ja saalistavat ”normaaleja”, jotka eivät puhuneet puhelimessa signaalin aikana. Selviytyjät päättävät suunnata pohjoiseen saadakseen selville, mitä Clayn vaimolle ja pojalle on tapahtunut.
Matkallaan he kohtaavat opettajan Charles Adain ja hänen oppilaansa Jordanin. Jordan osaa käsitellä tietokoneita. He saavat selville ”pulssin” aiheuttajan ja sen, että signaalille altistuneet osaavat käyttää telepatiaa ja hypnoosia. Selviytyjät päättävät polttaa yön aikana paikallisen lauman tukikohtana toimivan stadionin. Se on kuitenkin ansa ja monet selviytyjistä kuolevat.
Pian tämän jälkeen Clay näkee unessaan muita selviytyjiä, kaksi miestä ja raskaana olevan naisen. Pian he kohtaavat kolmikon Clayn unesta ja jatkavat matkaansa yhdessä. Kotiin saavuttuaan Clay saa selville, että hänen vaimonsa on muuttunut. Hänen poikansa on jättänyt hänelle lapun, että he ovat suunnanneet Kashwakiin. Clay saa tietää, että myös Johnny on altistunut signaalille.
He saapuvat Kashwakiin ja räjäyttävät lauman, minkä jälkeen Clay päättää löytää poikansa, muttei tiedä miten. Silloin Jordan kertoo hänelle, että on mahdollista, että ”pulssiksi” kutsuttu ohjelma sisältää viruksen, joka on alkanut muuntaa alkuperäistä ohjelmaa. Jordan kertoo, että Johnny saattaisi palautua normaaliksi vielä yhdellä ”pulssilla”.
Lopussa suurin osa selviytyjistä suuntaa Kanadaan. Clay suuntaa etelään löytääkseen poikansa Johnnyn. Hän löytää Johnnyn ja he suuntaavat yhdessä Kanadaan, mutta Johnnyn tila huononee jatkuvasti. Clay päättää kokeilla Jordanin teoriaa ja antaa pojalleen toisen ”pulssin” toivoen, että se palauttaisi Johnnyn normaaliksi.
Henkilöt

Clayton Riddell: taiteilija, joka on solmimassa sopimusta Bostonissa, kun ”pulssi” iskee ja tuhoaa sivilisaation. Clay matkustaa takaisin Maineen muiden selviytyjien kanssa löytääkseen poikansa Johnnyn.
Tom McCourt: keski-ikäinen mies Maldenista, joka liittyy Clayn seuraan.
Alice Maxwell: viisitoistavuotias tyttö, joka liittyy selviytyjien joukkoon. ”Pulssi” muutti hänen äitinsä.
Jordan: 12-vuotias koululainen, tietokonenero ja ikäisekseen hyvin sivistynyt.
Charles Ardai: Jordanin koulun rehtori, joka on eräänlainen isähahmo Jordanille.
Dan: selviytyjä, joka liittyy ryhmään, kun he suuntaavat Kashwakiin.
Denise: raskaana oleva nainen toisessa selviytyjäryhmässä
Ray Huizenga: rakennustyömaalla työskennellyt mies, joka on erikoistunut räjähteisiin. Hän on toisen selviytyjäryhmän jäsen ja hänellä on suunnitelma Kashwakiin liittyen. Hän antaa Claylle suunnitelman, joka lopulta pelastaa kaikki selviytyjät.
Sharon Riddell: Clayn vaimo, joka asuu Mainessa poikansa Johnnyn kanssa.
Johnny Riddell: Clayn poika: Johnny ei altistunut ensimmäiselle pulssille mutta altistui sille Kashwakissa.
Kuuba olympialaisissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 22. | 72 | 65 | 66 | 203 |
Kuuba osallistui olympialaisiin ensimmäisen kerran Pariisin 1900 kesäolympialaisissa. Se on saavuttanut 203 olympiamitalia, ensimmäiset niistä juuri Pariisin 1900 olympialaisissa. Kaikkien aikojen mitalitilastossa se on sijalla 22. Kuuba on olympiahistorian parhaiten menestynyt espanjankielinen maa.
Kuuba on saavuttanut olympiamitaleja 15 urheilumuodossa, kun eri painimuodot lasketaan yhteen. Parhaiten se on menestynyt nyrkkeilyssä, jossa se on olympiahistorian toiseksi menestynein maa. Sen menestyneimmät olympiaurheilijat ovat neljä olympiakultaa voittanut miekkailija Ramón Fonst sekä kolme olympiakultaa voittaneet nyrkkeilijät Teófilo Stevenson ja Félix Savón ja lentopalloilijat Regla Bell, Marlenis Costa, Ana Fernández, Idalmis Gato, Lilia Izquierdo, Mireya Luis ja Regla Torres.
Kuuban olympiamitalit urheilumuodoittain

| Urheilumuoto | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Nyrkkeily | 34 | 19 | 14 | 67 |
| Yleisurheilu | 10 | 14 | 15 | 39 |
| Judo | 6 | 13 | 16 | 35 |
| Kreikkalais-roomalainen paini | 5 | 4 | 2 | 11 |
| Miekkailu | 5 | 3 | 3 | 11 |
| Baseball | 3 | 2 | 0 | 5 |
| Lentopallo | 3 | 0 | 2 | 5 |
| Vapaapaini | 2 | 1 | 5 | 8 |
| Painonnosto | 2 | 1 | 2 | 5 |
| Taekwondo | 1 | 2 | 2 | 5 |
| Ammunta | 1 | 0 | 3 | 4 |
| Melonta | 0 | 3 | 0 | 3 |
| Uinti | 0 | 1 | 1 | 2 |
| Purjehdus | 0 | 1 | 0 | 1 |
| Pyöräily | 0 | 1 | 0 | 1 |
| Koripallo | 0 | 0 | 1 | 1 |
Kuuban mitalit kesäolympialaisissa 1980–2012

| Vuosi | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1980 | 8 | 7 | 5 | 20 |
1984: 0
1988: 0
| 1992 | 14 | 6 | 11 | 31 |
| 1996 | 9 | 8 | 8 | 25 |
| 2000 | 11 | 11 | 7 | 29 |
| 2004 | 9 | 7 | 11 | 27 |
| 2008 | 2 | 11 | 11 | 24 |
| 2012 | 5 | 3 | 6 | 14 |
Kuultoahven

| Kuultoahven> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Voikalamaiset Stromateoidei
Heimo::  Kuultoahvenet  Amarsipidae  Haedrich, 1969
Suku::  Amarsipus  Haedrich, 1969
Laji::  carlsbergi
Kaksiosainen nimi
 Amarsipus carlsbergi  Haedrich, 1969 
Katso myös
   Kuultoahven Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuultoahven (Amarsipus carlsbergi) on ahvenkaloihin kuuluva kalalaji. Sitä tavataan trooppisissa vesissä indopasifiselta merialueelta. Kuultoahven on kuultoahventen (Amarsipidae) heimon ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Kuultoahven on pienikokoinen kala, joka kasvaa korkeintaan noin 22 cm pitkäksi. Aina vuoteen 1989 asti se tunnettiin vain läpikuultavista poikasista ja nuorista kaloista, jotka saavuttavat noin 12 cm:n pituuden. Aikuinen kuultoahven on väriltään tumman ruskea. Lajilla on sekä primitiivisiä että erikoistuneita piirteitä. Kala on ruumiinrakenteeltaan pitkulainen ja suurisilmäinen. Selkäeviä lajilla on kaksi, ja rintaevät sekä vatsaevät ovat pienet. Pyrstöevä on kuultoahvenella selkeästi haarautunut. Suu on suurikokoinen, hampaat ovat pienet ja kurkussa on suuremmat hampaiden kaltaiset luut.
Levinneisyys

Kuultoahvenia tavataan päiväntasaajan läheisyydestä Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Nuoret kalat liikkuvat planktoneliöiden joukossa lähellä veden pintaa. ja aikuiset kalat on pyydystetty noin 130 metrin syvyydestä. Lajin elintavoista ei tiedetä paljoakaan.