stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Orne (joki)
Historia > Ornen–Loiren kanavahankkeet

Varsinkin 1700-luvulla ja 1800-luvun alussa esitettiin useita suunnitelmia Ornen saattamiseksi purjehduskelpoiseksi Caenin yläpuolella aina Argentaniin saakka. Jokivarteen olisi pitänyt rakentaa tie alusten hinaamista varten ja virtaamaa säännösteltävä. Kun jokivarressa lisäksi oli suuria ja jyrkkärinteisiä kallioita, moni insinööri luopui hankkeesta. Vuonna 1820, kun olot vallankumouksen ja Napoleonin sotien jälkeen olivat jälleen rauhoittuneet, Ranskan tie- ja siltahallinnon johtaja Louis Becquey esitti asiasta täydellisen raportin Caenin maatalous- ja kauppaseuralle.. Siinä esiteltiin aikaisemmat hankkeet ja ehdotettiin, että mentäisiin pidemmälle yhdistämällä Orne kanavalla Loiren vesistöön. Tälle kanavalle esitettiin kahta vaihtoehtoista linjausta:
Toisen vaihtoehdon mukaan kanava olisi johtanut Ornesta Mayenne-jokeen tarjoten yhteyden Caenin ja Angersin välille. Se olisi kulkenut Pont-d’Ouillyn, Domfrontin, Mayennen et Lavalin kautta ja olisi ollut 160 kilometriä pitkä ja maksanut 10 945 000 frangia. Kanava olisi alkanut Caenista, johon saakka Orne oli valmiiksi purjehduskelpoinen, ja johtanut Lavaliin, josta lähtien Mayenne on sellainen. Laskettuihin kustannuksiin sisältyivät Ornessa Caenin ja meren välillä sekä Mayennessa Lavalin ja Loiren välillä tarvittavat ruoppaukset ja muut työt. Molemmat kanavat olisivat olleet noin 9 metrin levyisiä.
Toinen vaihtoehto oli Alençonin kanava joka olisi yhdistänyt Ornelta Pont-d’Ouillystä Ornen varrelta Alençonin ja Argentanin kautta Sarthe-joelle Le Mansiin. Kanava olisi hieman pidempi kuin edellisessä vaihtoehdossa, 161 kilometriä, mutta tullut samojen edellytysten vallitessa halvemmaksi ja maksanut 850 000 frangia.
Hankkeet saivat osakseen laajaa mielenkiintoa. Vuonna 1839 Calvadosin departementin yleisneuvosto esitti toivomuksen, että kanava Caenista Angersiin olisi rakennettava mahdollisimman pian, että se kulkisi Mayennen ja Lavalin kautta, ja että siitä rakennettaisiin sivuhaara Écouchén kautta Alençoniin ja Argentaniin. Rakennustyöt kuitenkin viivästyivät koonneiden kustannusten vuoksi, ja kun 1850-luvulla alettiin rakentaa rautateitä, kunnianhimoisesta kanavahankkeesta luovuttiin lopullisesti. Yleisneuvosto julisti vuonna 1855, että Le Mansin–Mézidonin rata, viimeinen osuus Caenin ja Toursin välisestä radasta, korvasi suunnitellun kanavan, jonka rakentamisesta voitiin näin ollen luopua.
Ornen estuaari > Määritelmä

Eri yhteyksissä on virallisestikin määritelty eri tavoin, mistä kohdasta Ornen estuaari alkaa.
Vuoroveden vaikutukset Ornessa ovat selvästi havaittavissa Montalivet’n padolle saakka.
Suolaisuusraja (LSE) on estuaareissa määritelty kohdaksi, jonka alapuolella vesi on suolaista. Sen toisella puolella ovat voimassa meri-, toisella puolella taas jokikalastusta koskevat säännökset. Ornessa tämä raja on virallisesti Caenissa entisen La Passerelle -nimisen padon kohdalla. Alun perin se määriteltiin 10. toukokuuta 1902 annetulla asetuksella, joka vahvistettiin uudelleen asetuksella 2014-1608, kun tämä pato purettiin sen jälkeen kun Montalivet’n pato oli valmistunut.
Meren poikittainen raja (LTM), joka erottaa toisistaan julkiset joki- ja merialueet, määriteltiin 8. heinäkuuta 1851 ja 25. elokuuta 1856 annetuilla asetuksilla linjaksi, joka kulkee Bénouvillen linnan ja Ranvillen suolla olevan Ornen uuden uoman päätepisteen kautta.
Vihdoin Ornen kanavoitu osuus päättyy Maresquierin altaaseen. Vasta siitä alkaa joen suun lahtimainen leventymä, joka ulottuu Sallesnellesista Pointe du Siègeen, Oistrehamiin.
Montalivet’n pato
Ornen kanavoitu osuus Ranvillessa
Ornen suu Pointe du Siègestä katsottuna
Ornen estuaari > Ympäristö

Ornen estuaarista on 295 hehtaarin laajuinen alue vähitellen hankittu rannikoiden suojelusta vastaavan viraston, Conservatoire du littoralin hallintaan. Luonnonvoimien jatkuvasti muokkaamana se muodostaa poikkeuksellisen luonnonympäristön, mutta sihen ovat suuresti vaikuttaneet myös ihmisen toimet kuten Ornen kanavointi, Ouistrehamin ulkosataman rakentaminen, Merville-Franceville-Plagen matkailun kehittäminen ja jopa sotatoimet kuten Normandian maihinnousu vuonna 1944. Joen ja meren yhtymäkohdan ympärillä on hyvin erilaisia maisema-alueita kuten dyynejä, savikoita, soita, kosteikkoja, niittyjä, heinikköjä ja kaislikkoja, minkä vuoksi alueen kasvisto ja eläimistö on hyvin monimuotoista.
Estuaarissa on tavattu noin 400 lintulajia.  Rannoilla tavataan erityisen runsaasti  kalalokkeja, mustalintuja, merimetsoja ja haahkoja. Vesilinnuista ovat edustettuina varsinkin kuovi, silkkiuikku, punajalkaviklo, meriharakka ja tundrakurmitsa. Alueella pesivät myös sarvipöllö, pulmunen, viiksitimali, tunturikiuru ja kuningaskalastaja.
Kirjohylkeet hävisivät alueelta 1930-luvulla, mutta viime vuosina niitä on jälleen alkanut jonkin verran pesiä alueella.
Alueen kasvillisuus on myös monimuotoista. Siellä on laskettu olevan yli 280 kasvilajia sekä lisäksi noin 400 sienilajia. Joukossa on muutamia sellaisiakin, joita Normandiassa ei juuri muualla esiinny, kuten nurmilaukka, töyhtöhelmililja ja sarjatähdikki. Muutamat yleisemmätkin lajit ovat hyötyneet alueen suojelusta,  esimerkiksi rantavehnä, meriasteri, tyrni, maltsat ja suolayrtit.
Ornen estuaari Sallesnellesissa
Linnuston suojelualue
Kuovi Ornen estuaarissa
Orne Putanges-Pont-Écrepinissä
Orne Pont-de-la-Mousselta nähtynä Saint-Rémy-sur-Ornessa
Noë, Prairien kautta kulkeva Ornen haara Caenissa
Caen, le long de l'Orne , cours Caffarelli, effet de lune
Stanislas Lépinen maalaus noin vuodelta 1876
Yksityiskokoelmista, myyty 2004
Orne kanavoituna Caenissa
Orne Pont-d'Ouillyssa
Henry-Junior Elliot

| Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ranska.Miesten yleisurheilu.Sisäratojen EM-kilpailut  | Maa:   Ranska> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Praha 1967 | korkeushyppy |  |
|  Hopeaa | Belgrad 1969 | korkeushyppy |  |
Henry-Junior Elliot (s. 15. helmikuuta 1946 Reims, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli korkeushyppy.
Elliot sijoittui Ateenan EM-kilpailuissa 1969 korkeushypyssä neljänneksi tuloksella 214 cm. Münchenin 1972 olympialaisissa hän sijoittui 15:nneksi tuloksella 210 cm. Méxicon 1968 olympialaisissa ja Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän karsiutui loppukilpailusta. Sisäratojen EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa Prahassa 1967 ja Belgradissa 1969, molemmilla kerroilla tuloksella 214 cm.
Ranskan mestaruuden 175-senttinen ja 80-kiloinen Elliot voitti ulkoradoilla vuosina 1971–1972 sekä hallissa vuonna 1974. Vuonna 1968 hän hyppäsi Ranskan ennätyksen 217 cm.
Henkilökohtaiset ennätykset

Korkeushyppy: 218 cm (1972)
Pituushyppy: 751 cm (1970)
Kymmenottelu: 6 243 p (1969)
Guy Husson

Guy Husson vuonna 1962.
Guy Husson (s. 2. maaliskuuta 1931 Vitry-sur-Seine, Val-de-Marne, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli moukarinheitto.
Husson sijoittui Bernin EM-kilpailuissa 1954 moukarinheitossa 17:nneksi tuloksella 52,43 m. Melbournen 1956 olympialaisissa hän sijoittui 13:nneksi tuloksella 55,02 m. Tukholman EM-kilpailuissa 1958 hän sijoittui 12:nneksi tuloksella 58,52 m. Rooman 1960 ja Tokion 1964 olympialaisissa hän ei selviytynyt karsinnasta jatkoon.
Husson voitti moukarinheitossa Ranskan mestaruuden yhteensä 15 kertaa vuosina 1954–1968. Hän paransi Ranskan ennätystä useita kertoja vuodesta 1954 alkaen ja ylitti 60 metrin rajan ensimmäisen kerran vuonna 1956. Parhaan virallisen tuloksensa 69,40 m hän heitti vuonna 1967. Hän on pituudeltaan 185-senttinen ja painoi parhaina vuosinaan 105 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

Moukarinheitto: 69,40 m (1967)
Kiekonheitto: 54,79 m (1964)
Kuulantyöntö: 15,42 m (1963)
Patrick El Mabrouk

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Patrick El Mabrouk vuonna 1940. |  Patrick El Mabrouk vuonna 1940. |  Patrick El Mabrouk vuonna 1940. |  |
Maa:   Ranska
Miesten yleisurheilu
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Bryssel 1950 | 1 500 metriä |  |
Patrick El Mabrouk (s. 30. lokakuuta 1928 Tagla, Algeria – 3. helmikuuta 1993) oli ranskalainen keskimatkojen juoksija, joka saavutti 1 500 metrin juoksussa EM-mitalin vuonna 1950.
El Mabrouk edusti Ranskaa kolmissa arvokilpailuissa. Hän saavutti 1 500 metrillä hopeaa Brysselin EM-kilpailuissa 1950 ajalla 3.47,8. Helsingin 1952 olympialaisissa hän sijoittui 1 500 metrillä viidenneksi ajalla 3.46,0. Bernin EM-kilpailuissa 1954 hän karsiutui 800 metrin juoksun alkuerissä ajalla 1.56,0.
El Mabrouk voitti Ranskan mestaruuden 800 metrillä vuosina 1951 ja 1953–1955 sekä 1 500 metrillä vuosina 1949–1953. Hän juoksi 1 500 metrillä Ranskan ennätyksen 3.47,2 lokakuussa 1949 Pariisissa sekä 3.46,0 heinäkuussa 1952 Helsingin olympialaisissa. Jälkimmäinen säilyi Ranskan ennätyksenä kesäkuuhun 1957 saakka.
Seuratasolla El Mabrouk edusti Stade Françaisia. Hän oli pituudeltaan 178-senttinen ja painoi kilpavuosinaan 65 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

800 metriä: 1.50,1 (1951)
1 000 metriä: 2.22,7 (1952)
1 500 metriä: 3.46,0 (1952)
Maili: 4.08,6 (1951)
2 000 metriä: 5.17,8 (1950)
Caroline Honoré

Caroline Honoré (s. 29. huhtikuuta 1970 Clermont-Ferrand, Puy-de-Dôme, Ranska) on entinen ranskalainen kolmiloikkaaja.
Honoré edusti Ranskaa kaksissa arvokilpailuissa. Stuttgartin MM-kilpailuissa 1993 hän karsiutui loppukilpailusta tuloksella 13,09 m ja Göteborgin MM-kilpailuissa 1995 tuloksella 13,41 m.
Honoré voitti Ranskan mestaruuden vuosina 1993 ja 1996. Hän paransi heinäkuussa 1993 Annecyssa Ranskan ennätystä kahdesti samassa kilpailussa: ensin tulokseen 13,51 m ja sitten tulokseen 13,65 m. Jälkimmäinen säilyi Ranskan ennätyksenä seuraavan vuoden kesäkuuhun saakka. Uransa pisimmän hypyn 13,84 m Honoré teki vuonna 1999. Hän edusti seuratasolla Stade Clermontois'ta. Hän oli pituudeltaan 171-senttinen ja painoi kilpavuosinaan 56 kiloa.
Aiheesta muualla

Caroline Honoré Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics
Vietnamin moottoritieverkko

Vietnamin moottoritieverkon kartta
Vietnamin moottoritieverkko on melko tuore lisäys Vietnamin liikennejärjestelmään. Moottoriteitä kutsutaan vietnamiksi nimellä cao tốc. Maan ensimmäiset moottoritiet avattiin hieman vuoden 2000 jälkeen.lähde? Vuoden 2019 alussa Vietamissa oli 780 km moottoriteitä.lähde? Maahan on suunnitteilla 5 873 kilometrin pituinen, 22 moottoritiestä koostuva moottoritieverkko.lähde?
Historiaa

Vietnamin liikenne kasvaa nopeasti, mutta päätiet ovat vaarallisia huonon suunnittelun ja sekalaisen liikennekoostumuksen takia. Moottoriteitä alettiin suunnitella laajemmin 2010-luvun alussa näiden ongelmien ratkaisemiseksi päätieverkolla erottamaan toisistaan nopea liikenne ja hidas paikallinen liikenne. Vuonna 2015 julkaistiin suunnitelma 22 moottoritiestä sekä moottoritienumerointi. Hanoin ja Hồ Chí Minhin välinen moottoritie sekä näiden seutujen alueella olevat muut moottoritiet ovat rakentamisjärjestyksessä etusijalla. Muut moottoritiet harvemmin asutuilla alueilla toteutettaneen vasta myöhemmin tulevaisuudessa. Myös vuoden 2015 suunnitelmaan kuulumaton Hanoin ja Vientianen välinen moottoritie on tarkoitus rakentaa lähitulevaisuudessa.
Standardit

Vietnamin moottoriteillä on vähintään kaksi ajorataa suuntaansa, joskin liikennemäärien vähäisyyden takia toinen ajorata rakennetaan poikkeustapauksissa myöhemmin. Maan moottoritiet jaetaan kahteen luokkaan: luokan A moottoritiet, joilla on kaksi ajorataa suuntaansa ja eritasoliittymät, sekä luokan B moottoritiet, joilla on kaksi ajorataa suuntaansa ja tasoliittymät. Näin ollen luokan B moottoritiet eivät ole virallisesti moottoriteitä.
Moottoriteille on 4 eri suunnittelunopeusluokkaa: 60, 80, 100 ja 120 km/h. Moottoripyörät, traktorit ja maatalouskoneet (công nông) on kielletty moottoriteillä. Moottoriteillä on yleensä ajokaistakohtaiset nopeusrajoitukset, kuten Kiinassa. Vähimmäisnopeus on useimmiten 60 km/h ja vasemmalla kaistalla korkeampi (jopa 100 km/h).
Moottoritiet viitoitetaan vihreälle taustalle valkoisella tekstillä. Moottoriteillä on peräkkäinen liittymänumerointi.
Tienumerointi

Vuonna 2015 julkaistiin Vietnamin moottoritiesuunnitelma sekä uudet liikennemerkit. Moottoritiet numeroidaan keltaiselle taustalle mustalla tekstillä muodossa CT.xx, esim. CT.01. Samassa yhteydessä Vietnam otti käyttöön saksalaisen DIN 1451 -liikennefontin.
| # | Nimi | Reitti | Pituus |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Cao tốc Bắc – Nam phía Đông | Pháp  Vân – Cầu  Giẽ – Ninh  Bình – Nghi  Sơn - Vinh -   – Hồng Lĩnh - Bùng – Cam Lộ - Đồng Hới - Đông Hà   Hue – Tuý  Loan - Đà  Nẵng - Tam Ký - Quảng Ngãi –   Bình Định – Quy Nhơn - Tuy Hòa - Nha Trang - Cam Ranh -   Phan Rang-Tháp Chàm – Phan Thiết – Dầu Giây - Long Thành – Bến Lức –   Trung  Lương – Mỹ  Thuận – Cần Thơ | 1,941 km |
|  | Cao tốc Bắc – Nam phía Tây | Đoan  Hùng - Phú  Thọ – Chợ  Bến – Thái Hòa - Khe  Cò -   Bùng – Cam  Lộ - Đồng Hới - Đông Hà - Hue –   Tuý  Loan - Ngọc  Hồi - Kon Tum - Pleiku - Buôn Ma Thuột -   Gia Nghĩa - Đồng Xoài – Chơn Thành – Đức Hoà – Mỹ An –   Long Xuyên - Rạch Sỏi | 1,321 km |
|  | Cao tốc Lạng Sơn–Bắc Giang–Bắc Ninh | Lạng Sơn  - Bắc Giang – Bắc Ninh | 130 km |
|  | Cao tốc Hà Nội–Hải Phòng | Hanoi - Hải Dương – Hải Phòng | 105 km |
|  | Cao tốc Hà Nội–Việt Trì-Lào Cai | Hanoi - Vĩnh Yên – Việt Trì - Yên Bái - Lào Cai  | 264 km |
|  | Cao tốc Nội Bài–Hạ Long–Móng Cái | Nội Bài - Bắc Ninh - Uông Bí – Hạ Long – Cẩm Phả - Móng Cái  | 294 km |
|  | Cao tốc Hà Nội–Thái Nguyên–Chợ Mới | Hanoi – Thái Nguyên – Chợ Mới | 90 km |
|  | Cao tốc Láng-Hoà Lạc–Hoà Bình | Láng - Hoà Lạc – Hoà Bình | 56 km |
|  | Cao tốc Ninh Bình–Hải Phòng–Quảng Ninh | Ninh Bình - Nam Định – Hải Phòng - Hạ Long – Quảng Ninh | 160 km |
|  | Cao tốc Hồng Lĩnh–Hương Sơn | Hồng Lĩnh – Hương Sơn | 34 km |
|  | Cao tốc Cam Lộ-Lao Bảo | Cam Lộ - Lao Bảo  | 70 km |
|  | Cao tốc Quy Nhơn–Pleiku | Quy Nhơn – Pleiku | 160 km |
|  | Cao tốc Biên Hoà–Vũng Tàu | Biên Hoà - Ba Ria – Vũng Tàu | 76 km |
|  | Cao tốc Dầu Giây–Đà Lạt | Dầu Giây - Bảo Lộc – Đà Lạt | 209 km |
|  | Cao tốc Hồ Chí Minh–Thủ Dầu Một–Chơn Thành | Hồ Chí Minh – Thủ Dầu Một – Chơn Thành | 69 km |
|  | Cao tốc Hồ Chí Minh–Mộc Bài | Hồ Chí Minh – Mộc Bài  | 55 km |
|  | Cao tốc Châu Đốc–Cần Thơ–Sóc Trăng | Châu Đốc  - Long Xuyên – Cần Thơ – Sóc Trăng | 200 km |
|  | Cao tốc Hà Tiên–Rạch Giá–Bạc Liêu | Hà Tiên  – Rạch Giá – Bạc Liêu | 225 km |
|  | Cao tốc Cần Thơ–Cà Mau | Cần Thơ - Vị Thanh – Cà Mau | 150 km |
|  | Cao tốc vành đai 3 Hà Nội | Hanoin 3. kehätie | 56 km |
|  | Cao tốc vành đai 4 Hà Nội | Hanoin 4. kehätie | 125 km |
|  | Cao tốc vành đai 3 Hồ Chí Minh | Hồ Chí Minhin 3. kehätie | 83 km |
Kristuksen yhteisö

Kristuksen yhteisön temppeli Independencessä, Missourissa.
Kristuksen yhteisö (engl. "Community of Christ") on Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkon jälkeen toiseksi suurin myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuuluva yhteisö. Siihen kuuluu yli 250 000 jäsentä noin 50 maassa. Vuoteen 2001 kirkko tunnettiin nimellä Reorganisoitu myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkko (engl. "Reorganized Church of Jesus Christ of Latter Day Saints"); nimi vaihdettiin, koska Kristuksen yhteisö halusi tehdä selkeämmin pesäeron MAP-kirkkoon. Kirkon keskuspaikka on Independencessä, Missourissa.
Historia

Kristuksen yhteisö syntyi vuonna 1860. Profeetta Joseph Smithin kuoltua 1844 osa hänen seuraajistaan ei halunnut tunnustaa Brigham Youngia hänen seuraajakseen kirkon johdossa, koska heidän mielestään kirkon johtajuuden tuli kulkea Joseph Smithin suvussa. Osa niistä, jotka eivät seuranneet Youngia länteen, pyysivät Joseph Smithin poikaa Joseph Smith III:ta ryhtymään uudelleen järjestettävän kirkon presidentiksi. Tämä lopulta suostui saatuaan mielestään hengellisen vahvistuksen asialle ja Reorganisoitu (uudelleen-organisoitu) Myöhempien Aikojen Pyhien Jeesuksen Kristuksen Kirkko perustettiin vuonna 1860 Amboyssa, Illinoisissa (reorganisoitu lisättiin nimeen vuonna 1872). Smithin leski Emma Hale Smith oli mukana Joseph Smith III:n ympärille syntyneessä ryhmässä. Nykyään Kristuksen yhteisön virallinen historiankirjoitus kutsuu vuosia 1830–1844 (MAP-kirkon perustamisesta Smithin kuolemaan) "kirkon varhaisiksi vuosiksi" ja vuosia 1844–1860 (Smithin kuolemasta yhteisön perustamiseen) "hajaannuksen vuosiksi".
Aina vuoteen 1996 kirkon johtajuus säilyikin Smithin miespuolisilla jälkeläisillä suoraan alenevassa polvessa. Tuolloin kirkon presidentiksi valittiin Grant McMurray, joka ei ole sukua Joseph Smithille. Hän erosi yllättäen virastaan vuoden 2004 lopulla, ja kirkon erityisesti koolle kutsuttu maailmankonferenssi valitsi hänen seuraajakseen Steven M. Veazeyn.
Toisin kuin Brigham Youngin seuraajat, Reorganisoidun kirkon jäsenet eivät osallistuneet vaellukseen autiomaan halki länteen Salt Laken laaksoon. He jäivät sen sijaan asumaan paikoilleen Yhdysvaltain itäisiin osavaltioihin ja pyrkivät saavuttamaan rauhanomaiset ja luottamukselliset suhteet alueen valtaväestöön. Smithin rakennuttama temppeli Kirtlandissä, Ohiossa, tunnustettiin tämän yhteisön omaisuudeksi. Kirkon jäsenet asuivat ennen muuta Missourissa ja Kansasissa.
Hallinto

Kristuksen yhteisön hallintorakenne muistuttaa MAP-kirkon rakennetta. Kirkon johdossa on profeetta-presidentti yhdessä kahden neuvonantajansa kanssa, yhdessä he muodostavat ensimmäisen presidenttikunnan. Heidän alapuolellaan on kahdentoista apostolin neuvosto ja seitsenkymmenten neuvosto. Kirkon ylin päättävä elin on kahden vuoden välein kokoontuva maailmankonferenssi.
Yhteisön johtajan kutsuminen profeetta-presidentiksi merkitsee, että hänellä katsotaan kirkon johtamisen lisäksi olevan oikeus myös saada kirkkoa koskevia ilmoituksia. Nämä ovat kehotuksen tai neuvon sanoja, joilla Jumala ohjaa kirkkoaan. Profeetan saamat ilmoitukset tutkitaan ensin kirkon johdossa, minkä jälkeen ne tuodaan maailmankonferenssin hyväksyttäviksi. Maailmankonferenssin hyväksynnän jälkeen ne liitetään Oppi ja liitot -kirjaan. Nykyään Kristuksen yhteisö näkee tämän kirkon saaman jatkuvan ilmoituksen osana Jumalan ilmoitusta, joka toteutuu myös luonnossa, omantunnon äänessä ja pyhissä kirjoituksissa.
Oppi

Kristuksen yhteisö muistuttaa sekä opillisesti että käytännöiltään enemmän valtauoman kristillisiä kirkkoja kuin Utahin MAP-kirkko. Se ottaa osaa ekumeeniseen liikkeeseen ja tekee yhteistyötä muiden kirkkojen kanssa. Yhteisön papit koulutetaan yliopistojen ja kirkollisten akatemioiden teologisissa tiedekunnissa, joten heillä on yleisesti tunnustettu tieteellinen tutkinto. Kristuksen yhteisö vihkii nykyään myös naisia papeiksi, mikä tosin on yhteisön parissa edelleenkin kiisteltyä. Kristuksen yhteisö tunnustaa suurten kristillisten kirkkojen tavoin kolminaisuusopin, minkä johdosta Kristuksen yhteisössä toimitettu kaste tunnustetaan yleensä kristilliseksi kasteeksi, toisin kuin MAP-kirkon kaste.
Kristuksen yhteisö tunnustaa kahdeksan sakramenttia: lasten siunaamisen, kasteen, konfirmaation, ehtoollisen, avioliiton, pappisvihkimyksen, evankelisen siunauksen sekä sairaiden voitelun. Yhteisön ehtoollinen on kaikille avoin.  Kirkko ei liioin tunnusta eräitä MAP-kirkon erikoisoppeja, kuten ihmisen mahdollisuutta kehittyä jumalaksi.
Reorganisoidun kirkon alkuaikoina kirkossa toimitettiin salaisina pidettyjä temppeliseremonioita Kirtlandin ja Nauvoon temppelien peruina; samoin käytössä oli kaste ja konfirmaatio kuolleiden puolesta MAP-kirkon tapaan. Kirkko kuitenkin luopui näistä toimituksista jo 1800-luvulla. Nykyään Kristuksen yhteisön omistamat kaksi temppeliä, mormonismin vanhin, vuonna 1836 vihitty temppeli Kirtlandissä, Ohiossa, sekä Kristuksen yhteisön rakennuttama ja vuonna 1994 vihitty uusi temppeli Independencessä, Missourissa, ovat auki kaikille kirkon jäsenille ja myös vierailijoille. Niissä pidetään julkisia kokouksia.
Kristuksen yhteisö korostaa mormonistisessa traditiossa erityisesti piirteitä, jotka ovat yleisesti tunnustettuja ja kunnioitusta nauttivia. Niinpä keskinäisen jakamisen ja heikkojen auttamisen periaate on yhteisössä keskeinen. Myös Jumalan yleismaailmallista kutsua ja hänen suunnitelmaansa kaikille korostetaan. Kirkon mukaan jokainen ihminen on Jumalan rakas lapsi ja hänen kutsumansa, ja Jumalalla on jokaiselle tehtävä. Erityisen tärkeää kirkolle on pasifismi, sen mukaan Kristus kutsuu seuraajansa rauhantekijöiksi. Kirkko järjestää esimerkiksi päivittäisen rukoushetken maailmanrauhan puolesta.
Kristuksen yhteisö on perinyt kirkon alkuajoilta myös Siionin konseptin. 1920-luvulle saakka suurin osa kirkon jäsenistä ajatteli pyhien kirjoitusten viittausten Siioniin lopunajallisten siunausten paikkana viittaavan kirkon keskuspaikkaan Independenceen, Missouriin. Siitä lähtien alaa on kuitenkin vallannut tulkinta, jonka mukaan lopunajallinen Siion ei ole viittaus mihinkään erityiseen paikkaan eikä edes Myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen. Nykyään Siion ymmärretään ennen muuta Kristuksen saarnaaman Jumalan valtakunnan toteutumiseksi tämän maan päällä. Siionin ymmärretään olevan siellä, missä vanhurskaus, rauha, ilo ja rakkaus saavat vallita. Täten Siion voi toteutua perheessä, kirkossa tai maallisessa yhteisössä.
Pyhät kirjoitukset

Kristuksen yhteisö tunnustaa Mormonin kirjan pyhäksi kirjoitukseksi. Se on kirkon käsityksen mukaan toinen todistus Kristuksesta, ja se sisältää arvokasta hengellistä materiaalia, joka ohjaa lukijaansa ja synnyttää uskoa. Sen sijaan Kristuksen yhteisö panee MAP-kirkkoa vähemmän painoa Mormonin kirjan tosiasiallisen historiallisuuden tunnustamiselle, eikä yhteisö pyri MAP-kirkon tavoin todistelemaan kirjaa historiallisesti ja arkeologisesti tarkaksi. Kirjaan viitataan nykyään Kristuksen yhteisössä verrattain vähän. Yhteisö käyttää Mormonin kirjasta vuoden 1844 versiota, jossa luvut ja jakeet eroavat MAP-kirkon versiosta.
Kristuksen yhteisöllä on oma versionsa Oppi ja liitot -kirjasta, johon on Joseph Smithin saamien ilmoitusten lisäksi otettu hänen seuraajiensa ilmoituksia. Moniavioisuuteen kehottavan ilmoituksen sijasta Kristuksen yhteisön käyttämässä versiossa on tätä vanhempi ilmoitus, joka kieltää moniavioisuuden. Kirkon versiossa on lisäksi esimerkiksi ilmoitus pappeuden antamisesta myös naisille. Kristuksen yhteisö ei ole koskaan tunnustanut Kallisarvoista helmeä pyhäksi kirjoitukseksi, ja nykyään se myöntää Aabrahamin kirjan väärennökseksi.
Ainoana mormonistisista yhteisöistä Kristuksen yhteisö kustantaa ja painaa Joseph Smithin Innoitettua raamatunkäännöstä. Yhteisön yleinen suhtautuminen Raamattuun on – kuten sen suhtautuminen Mormonin kirjaankin – selvästi MAP-kirkkoa liberaalimpaa. Kirkko ei torju kriittistä raamatuntutkimusta.
Yleinen luonnehdinta

Yleisesti ottaen voidaan sanoa, että Kristuksen yhteisön asenne Joseph Smithin Nauvoon kauden (1840-1844) ilmoituksiin ja opetuksiin on ristiriitainen. Oikeastaan yhteisö ei halua tunnustaa niitä, mutta toisaalta Smithiä ei kuitenkaan haluta leimata myöskään "vääräksi profeetaksi" tai hänen ilmoituksiaan vääriksi. Reorganisoitu kirkko väitti esimerkiksi pitkään virallisesti, että moniavioisuuden salliva ilmoitus olisi Brigham Youngin väärennös, ja että Smith itse ei koskaan olisi opettanut ja harjoittanut moniavioisuutta. Tämä väite on kuitenkin historiallisesti kestämätön, ja nykyään Kristuksen yhteisö myöntää virallisestikin Smithin harjoittaneen moniavioisuutta.
MAP-kirkkoon verrattuna Kristuksen yhteisö on myös selvästi vapaamielisempi. Kirkko kehottaa jäseniään "luomaan oman teologiansa". Dogmaattisuuden ja liturgian sijaan Kristuksen yhteisö korostaa hengellisyyttä ja Jumalan läsnäolon kokemusta, toivoa, rauhaa ja rakkautta. Kirkon opillisen perustan muodostavat ennen muuta yhteisesti tunnustetut pyhät kirjoitukset. Kristuksen yhteisön teologinen profiili on kristillisten kirkkojen parissa ainutlaatuinen.
Linkki

Kirkon virallinen kotisivu, englanniksi