Irakin hašemiittinen kuningaskunta
Historiaa > Irakin mandaatti

Ensimmäisen maailmansodan loppuvaiheessa Iso-Britannia otti haltuunsa Osmanien valtakunnan Basran, Bagdadin ja Mosulin provinssit.Basra ja sen ympäristö tosin vallattiin jo vuoden 1914 lopussa. Basran kauppiaat jotka olivat tottuneet brittien läsnäoloon Persianlahdella tervehtivät brittejä vapauttajina. Kun Osamanit lopettivat sodan vuoden 1918 lokakuussa, piti tulitaukosopimuksen mukaan kaikkien Mesopotamian alueen varuskuntien antautua briteille. Mosulin komentaja vastusti, sillä hänen mukaansa Mosul ei ollut Mesopotamiaa.
Bagdadissa olivat varakkaat perheet pohtineet vuodesta 1915 alkaen, miten ryhdyttäisiin avoimeen kansannousuun Osmaneja vastaan. Osmanien joukkojen läsnäolo oli kaupungissa kuitenkin niin vahva, että vastarinnan ei katsottu voivan menestyä. Moni armeijaikäinen mies vetäytyi autiomaahan jossa joko antautui briteille tai liittyi alueella Osmaneja vastaan taistelleisiin pieniin joukkoihin. Näistä pienistä joukoista muodostui myöhemmin itsenäisen Irakin armeija. Kirkukissa kurdit ottivat kaupunkiin toukokuussa 1918 saapuneet britit vastaan vapauttajina.
Sodan jälkeen piti harkita millainen hallinto piti alueelle muodostaa. Toinen suuntaus kannatti alueen ottamista suoran brittihallinnon alaisuuteen ja muodostaa siitä siirtomaan. Toinen koulukunta toivoi, että nousussa oleva arabinationalismi auttaisi muodostamaan epäsuoran hallinnon.
Brittien kiistellessä alueen hallintotavasta nousi kansa kapinaan brittivaltaa vastaan vuonna 1920. Se levisi kaikkialle paitsi brittien miehittämiin suurimpiin kaupunkeihin. Samaan aikaan emiiri Faisal, joka oli hašemiittien sukua, julistautui Damaskoksessa Syyrian kuninkaaksi. Irakilaiset nationalistit toivoivat hänen veljestään kuningasta maalleen. Ranskalaiset torjuivat Faisalin vaatimukset, joka kääntyi nyt brittien puoleen.
Kapina Irakissa saatiin kukistettua, mutta Britanniassa kansan yleinen mielipide vaati "poistumista Mesopotamiasta". Irakissa nationalistit vaativat itsenäisyyttä ja britit päätyivät tarjoamaan Faisalille mandaattia. Faisal suostui sillä ehdolla, että kansa pyytää hänet kuninkaakseen. Lisäksi hän vaati mandaatin tilalle liittosopimuksen. Brittien hallituksesta Winston Churchill päätyi tukemaan ajatusta kuunneltuaan T. E. Lawrencea, joka oli arabien sympatisoija ja tunnettiin nimellä "Arabian Lawrence".
Uusi hallitus aloitti toimintansa vuoden 1920 marraskuussa. Siihen kuului kaksikymmentäyksi ansioitunutta irakilaista, jotka olivat kotoisin kaikista kolmesta entisestä Osmanivaltakunnan provinssista. Suurin osa jäsenistä oli sunniarabeja, mutta edustuksensa olivat saaneet myös šiialaiset, kristityt ja juutalaiset.
Vuonna 1921 pidetyssä Kairon konferenssissa sovittiin, että Irakin hallitus perustuu parlamentarismiin ja maalle laaditaan perustuslaki. Kansanäänestys vahvisti Faisalin vallan, ja hänet julistettiin Irakin kuninkaaksi 23. elokuuta 1921. Lokakuussa 1922 laadittiin sopimus Ison-Britannian kanssa ja Irakin hallitus lupasi kunnioittaa uskonnonvapautta ja tehdä yhteistyötä Kansainliiton kanssa. Iso-Britannia velvoitettiin auttamaan armeijan ja oikeuslaitoksen perustamisessa sekä talousasioissa. Sopimuksen piti kestää 20 vuotta ja Iso-Britannia lupasi valmistella Irakin Kansainliiton jäsenvaltioksi mahdollisimman pian.
Uusi hallinto ryhtyikin heti työhön. Irakin armeija perustettiin vuonna 1921 ja 600 irakilaista Osmanien armeijassa palvellutta upseeria tuli sen palvelukseen. Vaalilaki astui voimaan toukokuussa vuonna 1922. Maahan tuli heti kaksi puoluetta, "Watani" (Isänmaalliset) ja "Nahda" (Herääminen). Puolueet koostuivat lähinnä ylemmän keskiluokan bagdadilaisista. Ne järjestivät kokouksia, mielenosoituksia ja julkaisivat lehtiä. Perustuslakia säätänyt kokous aloitti työnsä vuonna 1924.
Vuosien 1923- 1927 välissä brittien roolia Irakissa voi kuvailla neuvoa-antavaksi. Lontoon poliitikot ja ja Bagdadiin lähetetyt virkamiehet tajusivat, että maa tulee itsenäistymään ennemmin kuin oli kaavailtu. Näin ollen päädyttiin politiikkaan, jolla haluttiin rakentaa toimiva valtio nopeasti ja tehokkaasti, mutta mahdollisimman halvalla. Vuoden 1927 tienoilla britit päättivät nopeuttaa vetäytymisaikatauluaan ja kaunistelivat Kansainliitolle annettuja raportteja maan kehityksestä. Niiden irakilaisten ääntä, jotka valittivat virkamiesten epäpätevyydestä, ei niissä kuultu.
Mandaattiaikana Irakissa käytti korkeinta valtaa brittiupseeri, joita ehti olla mandaattiaikana kaikkiaan neljä. Kaikki joutuivat luovimaan läpi hankailien aikojen ja noudattamaan Lontoosta saatua huonoa ja usein ristiriitaista ohjeistusta. Maahan alkoi muodustua sunnimuslimeista hallinnollinen eliitti, joka tunsi toisensa Osmanien valtakaudelta upseerikoulusta ja alkoi yhdistyä avioliittojen kautta. Tästä joukosta löytyi maalle sen sen pitkäaikainen pääministeri Nuri al-Said. Kaiken huipulla oli luonnollisesti kuningas Faisal I.
Pohjustuksena itsenäisyydelle, solmittiin vuonna 1930 Irakin ja Ison-Britannian välillä liittosopimus. Sopimuksen mukaan Irakin tuli yhteisissä ulkopoliittisissa asioissa konsultoida ensin Isoa-Britanniaa ja jos sitä uhkasi sota naapurimaiden kanssa olisi ensiksi pyydettävä neuvotteluapua Kansainliitolta. Ison-Britannian ilmavoimille annettiin oikeus pitää tukikohtia lähellä Basraa ja Eufrates-joen länsipuolella, mutta korostettiin, että kyse ei ole miehitysjoukoista. Sopimuksen voimassaoloajaksi sovittiin 25 vuotta ja se astuisi voimaan heti kun maa liittyisi Kansainliittoon. Tulevia ongelmia pohjusti Kuwaitin kysymys. Hallitukset vahvistivat kirjeillä Kuvaitin eron Irakista, mutta sopimusta ei koskaan ratifioitu Irakin parlamentissa. Osa Kuwaitista oli aikoinaan kuulunut Osmanien valtakunnan Basran provinssiin.
Heti mandaattiajan alettua ryhdyttiin tutkimaan ja kehittämään Irakin taloudellista potentiaalia. Talous oli Osmanien valtakaudella perustunut lähinnä viljan ja taateleiden viljelyyn. Puuvillan kasvatusta oli yritetty, tosin laihoin tuloksin. Brittiläiset asiantuntijat osoittivat, että Irakin maaperä ja ilmasto sopivat hyvin puuvillan kasvatukseen ja osa irakilaisista yrittäjistä investoi sen kasvatukseen. Puuvillan vientiponnistelut käynnistyivät kuitenkin vasta silloin kun sen hinta alkoi 1920-luvulla laskea ja se romahti, kun talouskriisi alkoi vuonna 1929.
Hallinto yritti kasvattaa Irakin viljelysalaa antamalla vuonna 1926 lain, joka antoi apua mekaanisten vesipumppujen ostamiseen. Nyt myös kaupunkien liikemiehet ryhtyivät investoimaan maatalouteen. Toisaalta pientilalliset velkaantuivat hankkiessaan pumppuja, mikä johti myös tuotteiden hintojen laskuun. Lisäksi osa viljelymaasta alkoi suolaantua.
Teollisuutta uudessa valtiossa oli vain vähän. Lähes kaiken tarvittavan valmistivat perinteiset käsityöläiset. Joitakin teollisuusyrityksiä perustettiin tekstiili- ja rakennusalalle yksityistyisten investointien turvien. Niiden ongelmana oli, että niiden lähes ainoa asiakas oli Irakin valtio. Kun valtio joutui talousvaikeuksiin, joutuivat teollisuusyritykset irtisanomaan henkilöstöään.
Vuonna 1930 hallitus palkkasi Sir Hilton Youngin tutkimaan maan heikkoa taloutta ja ehdottamaan muutoksia. Verotulot olivat maassa heikentyneet. Syinä tähän olivat hänen mukaansa viljelysmaan suolaantuminen ja maatilojen työvoimapula. Hänen mukaansa maan talouseliitti tarvitsi radikaalia muutosta ajattelussaan jotta asia saataisiin kuntoon. Sen olisi katkaistava suhteitaan hallitsijoihin ja käynnistettävä uudistukset maanomistusoloissa. Maanomistus oli tuolloin pääsylippu yhteiskunnan yläkerroksiin.
Kesäkuussa vuonna 1931 Kansainliitto oli sitä mieltä, että Irak voi itsenäistyä seuraavan vuoden aikana. Esitettiin kuitenkin huomio, että vähemmistöjä, etupäässä kurdeja ja assyrialaiskristityyjä pitää suojella. Assyrialaiskristityt olivat niin huolestuneita, että kokouksessaan lokakuussa 1931 he pyysivät Kansainliitolta lupaa muuttaa joko Syyriaan tai kokonaan pos Lähi-Idästä.