stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sinuhe egyptiläinen
Historiallinen tarkkuus

Romaanin mainetta historiallisesta virheettömyydestä ovat toistaneet monet tahot: Kairon egyptologinen kongressi, ranskalainen egyptologi Pierre Chaumelle, sekä U. Hofstetter Oakland Postista. Vuonna 2008 
tohtori Richard Parkinson, tuolloin British Museumin egyptiläisen osaston johtaja ja kuraattori, kutsui sitä vakavaksi älylliseksi saavutukseksi ja että se kuvaa aidoista ihmisistä koostuvaa kulttuuria tavalla, johon harvat muut romaanit ovat yltäneet. Waltaria on luultukin egyptologiksi. Hän ei koskaan käynyt Egyptissä, koska pelkäsi sen tuhoavan hänen mielikuvansa Egyptistä ja koska nyky-Egypti oli täysin muinaisesta poikkeava. Hän on sanonut: ”Olen elänyt Egyptissä, vaikka en ole käynyt siellä.”
Tästä huolimatta Markku Envall varoittaa, ettei romaania kannata ymmärtää kirjaimellisella tasolla virheettömänä. Eräs sveitsiläinen tutkija valitti, että romaanissa mainittua hiekkakirppua ei esiintynyt Afrikassa ennen kuin se saapui orjalaivojen mukana. Rostislav Holthoer on epäillyt, pitävätkö romaanissa kuvattu kallonporaus ja vastasyntyneiden hylkääminen kaislaveneisiin historiallisesti paikkansa. Hän ei ole kyennyt todentamaan eikä kiistämään joitain erityisiä tapoja tai perinteitä, mutta suurin osa uskonnollisista menoista on tosia. Jopa väärän kuninkaan päivä pohjautuu todellisuuteen, sillä muinaiset babylonialaiset tappoivat sijaiskuninkaan pelastaakseen oikean kuninkaansa, jos hänen ennustettiin kuolevan. Hän on toisaalta antanut tunnustusta Waltarille hänen ennakoinneistaan, sillä myöhemmät löydöt ovat varmentaneet romaanin arveluttavia yksityiskohtia. Waltarin imartelemattomat kuvaukset Ekhnatonista, Horemhebistä, Tejestä sekä Ejestä viallisina henkilöinä ovat osoittautuneet lähemmäksi totuutta kuin heidän aiemmat ylistyksensä. Long Islandin yliopiston tutkimus on tukenut Tutankhamonin murhatuksi joutumista, mihin vihjataan romaanissa. Jotkut eivät pitäneet uskottavana että muinaisegyptiläinen henkilö olisi kirjoittanut tekstin vain itselleen, mutta vuonna 1978 sellainen papyrus tuli julkisuuteen: sen tekijä, vääryyden uhri, kertoo elämäntarinansa ilman vastaanottajaa. Jussi Aron mukaan aidot heettiläiset ilmeisesti olivat vähemmän julmia ja ankaria kuin naapurikansat Lähi-idässä, ja väärän kuninkaan päivä on vääränä päivänä, muiden virheiden muassa, mutta Panu Rajala hylkää nämä väitteet todisteiden vaihtoehtoisina tulkintoina varsinaisina ristiriitoina olemisen sijaan. Markku Envall on sitä mieltä, että tarkkuus tai sen puute ei vaikuta teoksen kirjalliseen arvoon ja viittaa Shakespearen virheisiin.
Teoksen vastaanotto

Teoksen sanoma herätti lukijoissa laajaa vastakaikua maailmansodan jälkivanassa, ja kirjasta tuli kansainvälinen myyntimenestys. Sinuhe egyptiläinen on käännetty 41 kielelle; se on kansainvälisesti tunnetuin ja käännetyin suomalainen romaani, mutta sen kuuluisuus on sittemmin hiipunut.
Teoksen vastaanotto > Ensijulkaisu

Sinuhe egyptiläinen julkaistiin ensimmäisen kerran vuoden 1945 marraskuun loppupuolella. Aluksi tieto romaanista levisi suullisesti; WSOY arkaili sen mainostamista sen eroottisen sisällön tähden. Varhaista kohua se sai kirjailijakollega Maila Talvion tempauksen kautta: hän sai tutustua teokseen etukäteen ja kauhistui sen eroottisia kuvauksia siinä määrin, että vaati kustantajaa estämään julkaisemisen ja tarjosi jopa omaisuuttaan korvaukseksi hyllytyksestä – painokoneet oli kuitenkin jo käynnistetty. Ensimmäiset kaksi painosta myytiin loppuun ennen vuodenvaihdetta, ja siitä tuli kuuma puheenaihe sosiaalisissa ja kirjallisissa piireissä. Vähäiset arvostelut ennen vuoden loppua olivat myönteisiä: Huugo Jalkanen Uudesta Suomesta ja Lauri Viljanen Helsingin Sanomista sanoivat ettei romaani ollut pelkästään värikäs historian mukaelma, vaan että se liittyi edellisvuosien muovaamaan senaikaiseen henkeen. Lisää arvosteluja seurasi tammikuussa, ja yhteistä kielteisemmille sekä laimeammille arvosteluille oli Waltarin aiempien teoksien nuhteleminen, mutta moni näki sen Waltarin uran käännekohtana. Seksuaaliset kuvaukset herättivät närkästystä. Yrjö Tönkyrä Kaiku-lehdestä kirjoitti: ”Tahtomatta lainkaan esiintyä minään moralistina en kuitenkaan voi olla kiinnittämättä huomiota teosta hallitsevaan kuin sairaan mielikuvituksen luomaan eroottiseen mässäilyyn – koko maailma pyörii vain sitä varten että ihmiset voivat iloita...”
Ranskalainen egyptologi Pierre Chaumelle luki Sinuhe egyptiläisen suomeksi ja, Helsingin Sanomien artikkelissa 13.8.1946 esitellyssä kirjeessä, kirjoitti vaikutelmistaan:
»Mitä vilpittömimmin vakuutan, etten ole lukenut mitään yhtä huomattavaa pitkiin aikoihin. Kirja on tosiaankin taideteos, sen kieli ja efektit sopivat mainiosti ranskan kieleen, siinä ei ole ainoatakaan mautonta tai raakaa kohtaa tai arkeologista erehdystä. Sen sanajärjestys, kieli on lähellä egyptin kieltä, ja olisi rikos kääntää se vähemmällä huolella kuin millä se on kirjoitettu.» 
(Pierre Chaumelle)
Kriitikot olivat uumoilleet Waltarin mahdollisesti vetäneen historialliset tapahtumat hatusta, mutta tämä artikkeli kumosi nämä epäilyt ja loi perustan romaanin lähes tarunhohtoisen tarkkuuden maineelle. Tämä virheettömyys vahvistettiin myös Kairon egyptologisessa kongressissa, ja myös egyptologi Rostislav Holthoer on sittemmin todennut myöhemmän tutkimuksen varmentaneen joitakin Waltarin oletuksia ja arvailuja.
Teoksen vastaanotto > Ensimmäiset käännökset

Ruotsinnos ilmestyi vuoden 1946 loppuvaiheilla Ole Torvaldsin kääntämänä ja Waltarin hyväksynnällä lyhennettynä. Torvalds huolehti, ettei poistaisi mitään oleellista samalla kun hän sujuvoitti kerronnan rytmiä. Waltari kehui tulosta. Vuonna 1948 ilmestyi kokonainen ranskankielinen versio, samoin ilmestyivät myös tanskalaiset ja norjalaiset versiot. Romaania myytiin Euroopassa miljoona kappaletta viiden vuoden kuluessa sen ensijulkaisusta.
Englanninnoksen Sinuhe egyptiläinen sai elokuussa 1949. Kääntäjänä toimi Naomi Walford, ei suoraan suomesta vaan ruotsista, ja vielä lisää lyhentämällä menettäen noin kolmanneksen tekstistä: toisteiden karsimisen lisäksi filosofinen sisältö kärsi ja tärkeitä faktoja katosi. Kirkus Reviews kirjoitti: ”Hän [Sinuhe] tarkkailee ja muistaa – ja kirjoittaa vanhoina päivinään sen ylös – maailman sellaisena kuin hän sen tunsi. Se on rikas kirja, roisi kirja, kirja joka kuljettaa kaukaisille rannoille ja saa tuntemaan itensä katsojaksi kuten Sinuhe. Juoni on harva, hoikka lanka, jota ei ole koskaan täysin ratkaistu. Mutta kirja avaa silmät muinaiselle maailmalle, lähempänä meitä kuin luulemme.” Edmund Fuller Saturday Review:stä kuvaili tarinaa ”värikäänä, provosoivana, täysin mukaansatempaavana”; hän vertasi sitä Thomas Mannin Joosef ja hänen veljensä -teokseen kirjoittaen: ”Mannin suurteos on tutkielma ideoista ja persoonallisuuksista. Hänen mahtavasta tyylistään ilmaantuva Egypti näkyy rajatulla sosiaalisella alalla ja on yksityiskohtainen vain erillisissä kohtauksissa – Jos persoonallisuuksien syvyyksiä Mann syvemmin luotaa, Waltari luo jännittävän, eloisan, ja tarkan kopion Theban ja Egyptin yhteiskunnasta, ulottuen faaraosta ja naapurikuninkaista ruumiinpesijähylkiöihin Kuoleman talossa. Me näemme, tunnemme, haistamme ja maistamme Waltarin Egyptin. Hän kirjoittaa pistävällä, helpolla tyylillä ja selvästikin hänen kääntäjänsä Naomi Walford on palvellut häntä upeasti.”
Pian Yhdysvaltain julkaisun jälkeen kirja valittiin kuukauden kirjaksi syyskuussa 1949, ja sitten se saapui lokakuussa 1949 Yhdysvaltain bestseller-listoille, joissa se viipyi poikkeuksellisen pitkään, ennätykselliset kaksi vuotta – tänä aikana myytiin 550 000 kappaletta. Marion Saunders, yhdysvaltalaisjulkaisun järjestänyt agentti, sanoi ettei ollut 15-vuotisen uransa aikana vastaavaa nähnyt. Se pysyi eniten myyneenä ulkomaisena romaanina Yhdysvalloissa, kunnes Umberto Econ Ruusun nimi syrjäytti sen. Kaiken kaikkiaan vastaanotto oli myönteistä, ja odotettiin, että Waltari nimitettäisiin Nobel-ehdokkaaksi. Elokuvaversion  budjetti oli viisi miljoonaa dollaria ja mainoskampanja laajamittainen. Elokuvan tuotanto aloitettiin vuonna 1952, ja se tuli ensi-iltaan 1954. Näyttelijöiden sekä silloin uuden Cinemascope-teknologian kanssa ilmeni kuitenkin ongelmia, ja elokuva sai heikon vastaanoton, ja taloudellinen menestys oli vaatimaton.
Teoksen vastaanotto > ”Viihdekirjallisuuden” leiman poistuminen

Suomalaisissa akateemisissa kirjallisuuspiireissä kriitikot olivat yleisesti pitäneet Waltaria viihdekirjailijana. Tämän leiman hän oli saanut väitetystä ylituotteliaisuudesta, pinnallisuudesta ja tyylin löyhyydestä johtuen; hänen suositusta eroottisestä sävytyksestään selkokielisissä tarinoissa; ja siitä ettei hän noudattanut suomalaisen kirjallisuuden ”suurta perinnettä” (isänmaallista, realistista kuvausta köyhien mutta uskaliaiden suomalaisten kamppailusta luonnon ja yhteiskunnan kanssa), jota kriitikot silloin suosivat. Suosiosta ja ylistyksestä huolimatta kirjalta evättiin vuoden 1946 valtion kirjallisuuspalkinto, pitkälti Waltarin sinnikkään arvostelijan ja poliittisen vastustajan Raoul Palmgrenin takia. Jopa ulkomaanmenestys tyrmättiin viihderomaanin menestyksenä. Ritva Haavikko on kuvaillut, että ajan kirjallisessa puheessa vallitsi Waltaria kohtaan välinpitämättömyys ja kateus. Waltari sai Suomessa viimein arvostusta 1980-luvulla, kun hänen kirjansa olivat ilmaantuneet ranskalaisille bestseller-listoille toinen toisensa jälkeen.
Sinuhe egyptiläinen on sittemmin vakiinnuttanut asemansa Suomen kirjallisuuden klassikkona ja mestariteoksena. Se ylsi ensimmäiselle sijalle vuoden 1988 suomalaisten lukijoiden äänestyksessä, toiselle sijalle (Volter Kilven Alastalon salissa-romaanin jälkeen) vuoden 1992 suomalaisten taiteen, tieteen ja kulttuurin edustajien äänestyksessä, se äänestettiin vuonna 2008 rakastetuimmaksi suomalaiseksi kirjaksi ja vuoden 2017 äänestyksessä se valittiin vuosisadan suomalaiseksi kirjaksi. Kun Ilta-Sanomat vuonna 2017 pyysi suomalaista kirjailijaa ja tutkijaa Panu Rajalaa valitsemaan 10 parasta kirjaa Suomen itsenäisyyden ajalta, Sinuhe egyptiläinen oli niiden joukossa ja hän kommentoi:
»Tämä on päivänselvä. Sinuhe on suurin. Sinuhesta voi poimia melkein mitä hyvänsä. Se on sotapropagandan kuvauksena suurenmoinen. Romaani osoittaa merkityksellisyytensä myös lausepoljennossa. Waltari kykeni kehittämään rytmillisesti aaltoilevan, mutta samalla kuvarikkaan kertomatyylin. Sinuhe kertoo ihmisen elämän turhuudesta ja utopioiden ja suurten unelmien katoamisesta ja siitä, miten idealismi tuottaa ihmiskunnalle etupäässä pelkkää kärsimystä ja lisää tuskaa. Toisaalta se kuvaa realismin kestävyyden, miten tosiasiat tunnustavat ihmiset selviävät ja pärjäävät.» 
(Panu Rajala)
Ville-Juhani Sutisen mukaan teos on ”väärin arvostettu klassikko”, joka ansaitsee arvostuksen mutta eri syistä kuin kuvitellaan. ”Sinuhe – – on täydellinen lukuromaani, sillä se on kirjoitettu niin löysästi, ettei rasita edes klikkiotsikoiden selailijaa.”
Teoksen vastaanotto > Kansainvälinen maine

Waltaria ei pidetä ulkomailla erityisesti suomalaisena kirjailijana vaan historiallisen fiktion mestarina maailmankirjallisuudessa. Hänet kutsuttiin monesti luennoimaan yhdysvaltalaisiin yliopistoihin ja kirjallisuuskerhoihin, mutta Waltari kieltäytyi näistä puutteelliseen englannintaitoonsa viitaten ja koska ”kirjailijan ei tule aiheuttaa lukijoilleen henkilökohtaisen kohtaamisen aiheuttamaa pettymystä”. Hän kieltäytyi kohteliaasti myös Egyptin presidentin Nasserin kutsusta tulla Egyptiin, koska sillä ei ollut enää lainkaan yhteneväisyyksiä muinais-Egyptin kanssa ja koska hän oli jo tullut aiheen kanssa päätökseen.
Luvaton arabiankielinen käännös ilmestyi Egyptissä vuonna 1955 insinööri Hamed al-Qasbin kääntämänä osittaisesta englanninkielisestä versiosta. Taha Hussein, arabialaisen kirjallisuuden merkkihenkilö, oli lukenut ranskannoksen Sinuhe egyptiläisestä ja oli kovasti vaikuttunut tunnetusta vaativuudestaan huolimatta. Arabialaisen käännöksen esipuheessa hän kertoo lukeneensa monia kirjoja muinaisegyptistä, mutta ettei yksikään vetänyt vertoja Sinuhelle. Hän harmitteli sitä, että käännös oli perustunut englanninkieliseen versioon eikä suoraan suomalaiseen, ja julisti: ”Koska emme hallitse maailman valtakieliäkään, kuinka kykenisimme kääntämään mitään vähemmistökieleltäkään!” Faruk Abu-Chacra Helsingin yliopistosta on sen jälkeen aloittanut käännösprojektin tuottaakseen kokonaisen arabialaisen version, mutta hän on tarkentanut ettei itse ole kääntäjä; vuonna 2003 hän vertaili vuoden 1955 painosta suomalaiseen alkuperäiseen ja muihin eurooppalaisiin versioihin. Pekka Lehtinen on virallinen kääntäjä, ja heidän täytyy kääntää puuttuvat osiot itse. Abu-Chacran mukaan Sinuhe on Egyptissä hyvin tunnettu ja arvostettu romaani, mutta on nykyään harvinaisuus ja Arabian maiden kirjastoista hävinnyt. Häneltä meni 30 vuotta joidenkin arabiankielisten kappaleiden löytämiseen Beirutista.
Tšekkien keskuudessa Sinuhe egyptiläinen ja Waltarin tuotanto nauttivat suunnatonta, ”kulttimaista” suosiota. Sinuhe kuvasi samanlaista kyynistä voimapolitiikkaa ja väkivallan maailmaa, jollaisessa itäblokki eli; se ilmestyi Tšekkoslovakiassa vuonna 1965, aikana jolloin maan eristys muusta maailmasta alkoi höllentyä. Kääntäjä Marta Hellmuthová halusi välittää romaanin sanoman Tšekin kansalle mahdollisimman koskemattomana, joten hän opiskeli suomea neljä kuukautta kääntääkseen sen suoraan alkuperäisestä. Käännös valmistui yhdeksän vuoden työn jälkeen, ja osan ajasta hän vietti vankilassa länsimaisen ajattelun tähden. Eräs lukija kirjoitti Lidové noviny -lehteen: ”Voin sanoa, että minua se (Sinuhe) auttoi selviytymään kommunistiajan pimeyden läpi täysjärkisenä! Olen herra Waltarille suunnattoman kiitollinen.” Kun Markéta Hejkalován kirjoittama Waltari-elämäkerta ilmestyi vuonna 2007, Hospodářské noviny-lehden arvostelu kuvaili sitä tšekkien omana 200 sivun monumenttina Waltarille.
Sovitukset

Sinuhesta on tehty myös Michael Curtizin vuonna 1954 ohjaama Hollywood-elokuva Sinuhe, egyptiläinen (The Egyptian), jossa näyttelevät muun muassa Edmund Purdom, Michael Wilding, Peter Ustinov ja Jean Simmons.
Suomessa kirjasta on tehty 1982 valmistunut 22-osainen kuunnelma Radioteatterille. Kuunnelman dramatisoi Marja Rankkala, joka ehti lähettää Mika Waltarille luettavaksi puolet käsikirjoituksesta ennen Waltarin kuolemaa ja sai tältä ihailevan tunnustuksen työstään. Kolme vuotta kestäneen hankkeen perinpohjaiseen taustatyöhön kuului muun muassa tutustumismatka Egyptiin. Kuunnelman 130 roolia työllistivät käytännössä kaikki helsinkiläiset miesnäyttelijät kahden vuoden ajaksi. Kuunnelmasarjan musiikin sävelsi Esa Helasvuo, ohjauksesta vastasi Antti-Einari Halonen ja äänisuunnittelusta Åke Andersson. Pääroolissa Sinuhena oli Veikko Honkanen.
Muunkieliset lainaukset

↑  Englanniksi: ”He [Sinuhe] observes- and remembers- and in his old age writes it down, – the world as he knew it. It's a rich book, a bawdy book, a book that carries one to distant shores and makes one feel an onlooker as was Sinuhe. The plot is tenuous, a slender thread never wholly resolved. But the book opens one's eyes to an ancient world, nearer to ours than we think.”
↑  Englanniksi: ”colorful, provocative, completely absorbing”
↑  Englanniksi: ”Again, Mann's great work is a study of ideas and of personality. The Egypt emergent from his formidable style is shown within a limited social range and is detailed only in isolated scenes. If there are deeps of the personality that Mann plumbs further, Waltari makes an exciting, vivid, and minute re-creation of the society of Thebes and of Egypt and the related world in general, ranging from Pharaoh and his neighbor kings to the outcast corpse-washers in the House of the Dead. We see, feel, smell, and taste Waltari’s Egypt. He writes in a pungent, easy style and it is obvious that he has been wonderfully served by his translator, Naomi Walford.”
Myllypuro (Tampere)

| Myllypuro |
| --- | --- |
 Ruduksen ja Lemminkäisen tehtaita Myllypurossa.
Kaupunki:  Tampere
Suuralue:  Lounainen suuralue
Suurpiiri:  Tesoma
Postinumero(t):  33330
Lähialueet:  Ikuri, Kalkku
Myllypuro (ruots. Kvarnbäcken) on kaupunginosa Tampereen läntisessä kärjessä Nokian rajalla. Nimensä se on saanut kaupunginosan ja Ikurin välissä virtaavasta Myllypurosta, jonka vanha nimi on Tuohijoki tai myös Myllyoja. Myllypuro alkaa Vuorentaustan Pohjajärvestä ja laskee Nokian puolelle Vihnusjärveen. Purossa on kaksi melko korkeaa putousta ja kummassakin oli 1890-luvulla jalkamylly. Ylemmän myllyn omisti Villilän tila ja alemman Pitkäniemen kartano. 1900-luvun vaihteen tienoilla Myllypuroon rakennettiin kolmella kiviparilla toimiva ratasmylly. Myllypuron alue siirtyi silloisesta Pohjois-Pirkkalasta Tampereen kaupunkiin vuoden 1937 alussa ja sen ensimmäinen osa-asemakaava vahvistettiin vuonna 1967.
Nimi Myllypuro sopii oikeastaan huonosti Tampereen seudun nimistöön, koska hämäläismurteissa puhutaan yleensä Myllyojista, kun taas Myllypuro-nimet kuuluvat itämurteisiin.
Alue on keskittynyt voimakkaasti teollisuuteen ja vieressä on myös Kalkun teollisuusalue sekä vielä Nokian puolella Kankaantaan teollisuusalue. Asukkaita alueella on vain muutamia, joten Myllypuro on väestöltään Tampereen pienin kaupunginosa. Alueen suurimpia tehtaita on Sandvik Tamrock, joka valmistaa erilaisia kallionporauslaitteita ja louhintakalustoa kaivoksiin. Yrityksellä on alueella myös koekaivos.
Myllypuron kaupunginosaa sivuaa länsipuolella valtatie 3 ja eteläpuolella Tampereen ja Porin välinen rautatie.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Myllypuro (Tampere) Wikimedia Commonsissa
Tampereen suuralueet, suunnittelualueet, tilastoalueet ja kaupunginosat
| --- | --- |
Keskustan suuralue: Amuri: Amuri A · Amuri B · Särkänniemi Kyttälä: Jussinkylä · Kyttälä A · Kyttälä B Petsamo: Petsamo Kaleva: Kaleva · Liisankallio · Kalevanrinne · Hakametsä Kalevanharju: Kalevanharju · Järvensivu · Vuohenoja Pyynikki: Pyynikki · Pyynikinrinne · Kaakinmaa Finlayson: Finlayson · Tammerkoski Nalkala-Ratina: Nalkala · Ratina Tammela: Osmonmäki · Tammela A · Tammela B · Tulli Tampella-Lapinniemi: Lapinniemi · Lappi · Tampella Kissanmaa: Kauppi · Kissanmaa · Uusikylä Niihama: Kaupinlaakso · Niihama
Koillinen suuralue: Messukylä : Ristinarkku · Aakkula · Messukylä Olkahinen: Kumpula · Tasanne · Olkahinen Leinola: Leinola · Holvasti Atala: Atala Pappila: Pappila Linnainmaa: Linnainmaa · Hankkio Ojala: Ojala Takahuhti: Takahuhti · Ruotula · Huikas Turtola: Turtola, Viiala Kämmenniemi: Kämmenniemi Nurmi-Sorila: Nurmi · Sorila · Aitoniemi Teisko: Polso · Terälahti · Velaatta · Viitapohja
Kaakkoinen suuralue: Kaukajärvi: Kaukajärvi · Lukonmäki · Annala · Haihara Hervanta pohjoinen: Hervanta luode · Hervanta koillinen Hervanta etelä: Hervanta lounas · Hervanta kaakko Rusko: Rusko Hervantajärvi: Hervantajärvi Vehmainen: Vehmainen Hallila: Hallila
Eteläinen suuralue: Härmälä: Härmälä · Rantaperkiö Koivistonkylä: Rautaharkko · Taatala · Koivistonkylä · Veisu · Korkinmäki · Nirva Peltolammi: Lakalaiva · Peltolammi · Multisilta · Sarankulma · Lahdesjärvi Hatanpää: Hatanpää Nekala: Viinikka · Nekala · Vihioja Muotiala: Jokipohja · Muotiala Vuores: Vuores
Läntinen suuralue: Epilä: Epilä · Epilänharju · Hyhky · Kaarila Haukiluoma: Haukiluoma · Lamminpää Ikuri: Ikuri Kalkku: Kalkku Myllypuro: Myllypuro Pispala: Ylä-Pispala · Tahmela · Ala-Pispala Rahola: Villilä · Rahola Tesoma: Ristimäki · Tesomajärvi Tohloppi: Tohloppi
Luoteinen suuralue: Lentävänniemi: Lentävänniemi Lielahti: Lielahti · Niemenranta · Hiedanranta · Santalahti Lintulampi: Niemi · Pohtola · Ryydynpohja · Lintulampi
Kaupunginosat jotka eivät ole tilastoalueita: Taraste
Myrskylän rautatieasema

Myrskylän rautatieasema (lyh. Myä) on Lahti–Loviisa-radalla oleva rautatieasema. Aseman rakennuskanta koostuu päärakennuksesta ja aseman hoitajan virka-asunnosta. Aseman kohdalla on Lipon vartioimaton tasoristeys.
Alun perin Myrskylän rautatieasema perustettiin yhtenä liikennepaikkana kapearaiteiselle Loviisan–Vesijärven rautatielle, joka avattiin yleiselle liikenteelle 1904. Rautatieasema siirtyi Valtionrautateiden omistukseen 1950-luvun lopussa. Nykyään Loviisa–Vesijärven rautatieyhtiön rakentama talo on yksityinen, mutta suojelutoimien kohteena oleva. Vuonna 1918 Myrskylän asema toimi osasto Brandensteinin kenttäsairaalana.
Vaikka rautatie kulkee vähän matkaa Myrskylän koilliskulman halki, niin Myrskylän asema ei ole kunnan alueella, vaan Myrskylän kirkonkylästä Lapinjärven kunnan Porlammin kylään johtavan tien varrella, noin kilometrin Lapinjärven puolella.
Myrskylän sivuraiteet purettiin loppusyksyllä 2013 ja liikennepaikka lakkautettiin 16. joulukuuta 2013. Lahti–Loviisa-radalla on enää vain vähän liikennettä, enintään kaksi tavarajunaa vuorokaudessa ja satunnaista museojunaliikennettä kesäisin.
Aiheesta muualla

Uudenmaan ympäristökeskus jakoi avustuksia 28:lle rakennusperintökohteelle
| n k Perustiedot Wikidatassa: Myrskylän rautatieasema (Q11883693)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Lapinjärvi
koordinaatit: 60°41′N 25°57′E﻿ / ﻿60.68°N 25.95°E﻿ / 60.68; 25.95
Wilhelm Müller

J. F. Schröterin piirros Wilhelm Mülleristä.
Johann Ludwig Wilhelm Müller (7. lokakuuta 1794 Dessau – 1. lokakuuta 1827 Dessau) oli saksalainen runoilija, lisänimeltään "kreikkalais-Müller" (saks. Griechen-Müller).
Ura

Wilhelm Müller syntyi Dessaussa räätälin perheeseen. Müller alkoi opiskella filologiaa Berliinin yliopistossa vuonna 1812, ja seuraavana vuonna hän ilmoittautui vapaaehtoisena Preussin armeijaan osallistuakseen Napoleonin-vastaiseen vapaussotaan. Vuonna 1814 hänet ylennettiin vänrikiksi (saks. Leutnant).
Müllerin varhaisimmat runot julkaistiin Bundesbluten-kokoelmassa vuonna 1816. Vuosina 1817–1818 hän matkusteli Italiassa, ja vuonna 1819 hänet nimitettiin kymnaasinopettajaksi Dessauhun, myöhemmin herttuan kirjaston hoitajaksi. Italian-muistojaan hän kuvasi runoteoksessa Rom, Römer und Römerinnen.
Müller oli vapaamuurari. Hänet otettiin vuonna 1820 leipzigilaiseen loošiin Minerva zu den drei Palmen.
Vuonna 1821 Müller avioitui Adelheid Basedow’n kanssa, ja he saivat kaksi lasta. Lapsista nuorempi oli orientalisti ja uskontotieteilijä Friedrich Max Müller (1823–1900).
Müller sai hovineuvoksen arvonimen vuonna 1824. Hän sairastui hinkuyskään vuonna 1826; hänen terveytensä heikkeni nopeasti ja hän kuoli seuraavana vuonna sydänkohtaukseen.
Müller tuli tunnetuksi romanttisesta, kansanlaulunomaisesta runoudestaan, joka sisälsi yhteiskuntakritiikkiä. Tunnetuimpia runokokoelmia ovat Gedichte aus den hinterlassenen Papieren eines reisenden Waldhornisten I–II (1821–1824) ja Lyrische Reisen und epigrammatische Spaziergänge (1827). Hän liittyi ns. filhelleeniseen liikkeeseen, joka tuki Kreikan vapaussotaa, ja sai vaikutteita lordi Byronilta, joka osallistui vapaussotaan. Runo- ja käännöskokoelmissa Lieder der Griechen (1821–1824) ja Neugriechische Volkslieder (1825) hän ilmaisi tukensa kreikkalaisille, jotka taistelivat turkkilaisia vastaan.
Müller tunnetaan nykyään parhaiten runoista, joita säveltäjä Franz Schubert käytti kahden laulusarjansa Die schöne Müllerin ja Winterreise sanoituksina.
Kirjallisuutta

Caminade, Gaston: Les chants des Grecs et le philhellénisme de Wilhelm Müller.  Paris:  Félix Alcan, 1913.
Hake, Bruno: Wilhelm Müller: Sein Leben und Dichten.  Berlin:  Mayer & Müller, 1908.
Michels, Norbert (toim.): Wilhelm Müller, eine Lebensreise.  Weimar:  Böhlau, 1994.  ISBN 3-7400-0960-8
Leistner, Maria-Verena (toim.): Wilhelm Müller: Werke, Tagebücher, Briefe I–VI.  Berlin:  Mathias Gatza, 1994.  ISBN 3-928262-21-1
Borries, Erika von: Wilhelm Müller – Der Dichter der Winterreise: Eine Biographie.  München:  C. H. Beck, 2007.  ISBN 978-3-406-56212-9