stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Japanilaisten miehitys Indonesiassa
Alue jaetaan laivastolle sekä 16. ja 25. armeijalle > Japanin 16. armeija suosii indonesialaisnationalisteja

25. armeijan miehittämällä Sumatralla pyrittiin äärimmäiseen raaka-aineiden hankkimiseen kovan kurin ja järjestyksen avulla. Kehittyneillä alueilla 16. armeijan lohkolla puolestaan sallitaan poliittista toimintaa muslimien ja nationalistien keskuudessa pyrkien muodostamaan aasialaista yhteishenkeä eurooppalaisia kolonialisteja vastaan.
Kokonaisuutena japanilaisten miehitys oli kuitenkin ankaraa. Japanilaiset pakottivat laskutavasta riippuen neljästä kymmeneen miljoonaan paikallista ruumiillisiin töihin. Julkiset työt kohdistuivat myös puolustuslaitteiden parantamiseen ensisijaisesti Jaavalla. Noin 270 000 romushaa lähetettiin ulkosaarille ja japanilaisten valtaamaan Kaakkois-Aasiaan. Sodan jälkeen heistä palasi koteihinsa enää vain 52 000.
Japanilaisten miehitys mursi paikallisten mielikuvan hollantilaisten ylivoimaisuudesta. Erityisesti Bataan (Jakartan) antautuminen lähes vastarinnatta vakuutti hollantilaisten heikkoudesta.
Japanin 16. armeijan salliva politiikka tuki kansallisen liikkeen muodostumista Jaavan saarelle ja loi sodanjälkeisen hollantilaisvastaisen kansallisliikkeen perustan. Miehityksen aikana hollannin kieli syrjäytyi japanin ja malaijin tieltä. Japanilaiset sallivat hollantilaisvastaisia mielenilmauksia, muun muassa hollantilaisen kenraalikuvernööri Jan Pieterszoon Coen patsaan kaatamisen. Japani ei pyrkinyt Hollannin Itä-Intiassa samanlaiseen kulttuuriseen yhdenmukaistamiseen kuin Koreassa.
Sukarno hankkii mahdollisuuden

Japanilaisten miehityksestä seurasi 170 000 hollantilaisen internointi, mikä tarjosi indonesialaisille uusia mahdollisuuksia, erityisesti maaseudulla, päästä hallintotehtäviin japanilaisten ylijohdon alaisuudessa. Japanilaiset tukeutuvat paikallisiin eliitteihin, kuten prijajiin Jaavan ja uleebalangiin Acehin maaseudulla. Japanilaisten antauduttua kuitenkin osa hallintohenkilöistä joutui paikallisten asukkaiden kostotoimien uhreiksi johtuen miehityksen yleisestä ankaruudesta.
Sukarno ja Hatta suostuivat yhteistyöhön japanilaisten kanssa vuonna 1942 taatakseen itsenäistä asemaa. Sukarno onnistui panemaan indonesialaisia liikekannalle Japanin sotaponnistusten hyväksi, mutta hänen maineensa kärsii romushasta.
Sukarno hankkii mahdollisuuden > Muslimit eivät ole suostuvaisia yhteistyöhön

Japanilaiset yrittivät vedota myös muslimeihin, jotka eivät hyväksyneet Japanin keisarin shintolaista kunnioittamista jumalana ja joihin ei näin ollen vedonnut aasialainen pyhä sota eurooppalaisia kolonialisteja vastaan. Lokakuussa 1943 japanilaiset kuitenkin kutsuivat koolle maallisten ja oikeaoppisten muslimien joukosta Indonesian muslimien neuvoa-antavan neuvoston (Masyumi), jossa hollantilaisten ylenkatsoma Nahdatul Ulama sai huomattavan aseman muiden uskonoppineiden (kyai) keskuudessa.
Japanilaiset panevat indonesialaisia liikekannalle

Japanilaisten tappion lähestyessä vuoden 1943 kesästä alkaen indonesialaisnationalisteja alettiin järjestää sotilaallisiksi ja puolisotilaallisiksi yksiköiksi, jotka luettiin lukumääräisesti työhön osoitettujen romushojen joukkoon. Liittoutuneiden hyökkäystä vastustavia japanilaisia tukevia joukkoja kutsuttiin isänmaan puolustajiksi (Peta). Sodan loppuun mennessä Peta-joukkojen vahvuus oli Sumatralla 20 000 ja Jaavalla 37 000. Joulukuussa 1944 myös muslimit liittyvät mukaan Barisan Hizbullahina, Jumalan armeijana.
Japanin hävittyä itsenäisyyssota Hollantia vastaan alkaa > Japani ei myönnä itsenäisyyttä

Päinvastoin kuin Burmalle ja Filippiineille, Japani ei myöntänyt muodollista itsenäisyyttä Indonesialle marraskuussa 1943 järjestetyssä laajemmassa Aasian konferenssissa Tokiossa. Japani kuitenkin ilmoitti syyskuussa 1944, että Indonesia voi tulla itsenäiseksi, mitä oli pidettävä ilmauksena japanilaisten aseman vaikeutumisesta Tyynenmeren sodassa sekä Hattan ja Sukarton yhteistyöpolitiikan onnistumisesta.
Japani pelaa aikaa

Maaliskuussa 1945 Indonesian itsenäisyyttä valmisteleva komitea kokoontui. Komiteassa oli edustajia Jaavalta, Sumatralta ja itäisiltä saarilta. Komitea valmisteli perustuslakia. Sukarnon 1950- ja 1960-lukujen Suur-Indonesia (Indonesia Raja) -politiikka sai perustansa komitean työssä, missä Indonesiaan katsottiin kuuluvaksi Hollannin Itä-Intian lisäksi myös Portugalin hallitsema Timor, Britannialle kuuluva Pohjois-Borneo sekä Malaijin salmi.
Jakartan peruskirjassa muslimijohtajat suostuivat toistaiseksi tarkkaan määriteltyyn maalliseen valtioon. Sukarno sai keskitetysti johdetun yhtenäisvaltion, vaikka Hatta olisi kannattanut liittovaltiota. 1. kesäkuuta 1945 Sukarno piti puheen, jossa hän määritti Indonesian valtion viisi periaatetta (Pancasila), jotka ovat usko Jumalaan, humanitaarisuus, kansallinen yhtenäisyys, kansanvalta ja sosiaalinen oikeudenmukaisuus.
Vasta 9. elokuuta 1945 Japanin joukkojen Kaakkois-Aasian komentaja Ahmed Sukarno nimitettiin Indonesian itsenäisyyttä valmistelevan komitean puheenjohtajaksi ja Muhammed Hattan varapuheenjohtajaksi.
Hatta ja Sukarno julistavat Indonesian tasavallaksi

Japanin antauduttua 15. elokuuta 1945 Sukarno ja Hatta julistivat japanilaisten upseerien suosiolla Indonesian itsenäiseksi 17. elokuuta 1945. Acehilaiset asettuivat aktiivisesti tukemaan Indonesian itsenäisyyttä.
Hollanti ehtii vasta Britannian jälkeen

Hollanti yritti palauttaa valtansa Hollannin Itä-Intiassa, jo itsenäiseksi julistautuneessa Indonesian tasavallassa, mutta ei kyennyt Saksan miehityksestä juuri toipuvana itse palauttamaan valtaansa heti. Alkuvaiheessa Hollannin Itä-Intian hallinto jäi liittoutuneiden Kaakkois-Aasian ylipäällikölle, amiraali Louis Mounbattenille. Brittiläisen kansainyhteisön joukkoja Jaavalle tuli vasta syyskuun 1945 aikana. Siihen asti japanilaisia kehotettiin ylläpitämään yleistä turvallisuutta ja järjestystä. Japanilaiset komentajat sallivat nationalistien hankkia aseita ja passiivisesti tukivat näitä.
Hollanti ehtii vasta Britannian jälkeen > Kollaboraattorit sotarikollisia

Hollannin päämääränä oli palauttaa Itä-Intia siirtomaakseen sekä tuomita Sukarno ja Hatta yhteistyöstä Japanin kanssa. Sukarnon ja Hatan itsenäiseksi julistamaa Indonesian tasavaltaa hollantilaiset pitivät japanilaisen fasismin aikaansaannoksena. Indonesialaiset kokivat hollantilaisten paluun pelkäksi aikaisemman siirtomaavallan palauttamiseksi ja ryhtyivät vastarintaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Japanilaisten miehitys Indonesiassa Wikimedia Commonsissa
Pokémon FireRed ja LeafGreen

| Pokémon FireRed ja LeafGreen |
| --- | --- |


Kehittäjä:  Game Freak
Julkaisija:  The Pokémon Company Nintendo
Ohjaaja:  Junichi Masuda
Tuottaja:  Hiroyuki Jinnai Takehiro Izushi Hiroaki Tsuru
Käsikirjoittaja:  Hitomi Sato Satoshi Tajiri
Taiteilija:  Ken Sugimori
Säveltäjä:  Go Ichinose Junichi Masuda
Pelisarja:  Pokémon
Julkaistu:  JP 29. tammikuuta 2004 NA 7. syyskuuta 2004 AUS 23. syyskuuta 2004 EU 1. lokakuuta 2004
Lajityyppi:  tietokoneroolipeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Ikäluokitus:  PEGI: 3+ ESRB: E
Alusta:  Game Boy Advance
Jakelumuoto:  pelimoduuli
Virallinen sivusto
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK       : 
Pokémon FireRed ja Pokémon LeafGreen ovat vuonna 2004 Game Boy Advancelle tehtyjä uudistettuja versioita peleistä Pokémon Red ja Blue. Pelikasettien värit ovat punainen (FireRed) ja vihreä (LeafGreen). FireRed-pelin kannessa on Charizard ja LeafGreenin kannessa Venusaur.
LeafGreen ja FireRed ovat monella tavalla erilaisia kuin Pokémon Red ja Blue. Niissä esiintyy toisen sukupolven Pokémoneja, juoni on pidempi, grafiikka ja värimaailma on uudistettu Game Boy Advancen tyyliin sopivammaksi, ja lisäksi pelissä on enemmän toimintoja sekä enemmän hyökkäyksiä (TM ja HM) kuin alkuperäisissä peleissä.
Maaliskuuhun 2008 mennessä peliä oli myyty lähes 12 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti.
Japanissa julkaistiin alun perin pelit Pokémon Red ja Green ja myöhemmin paranneltu Blue-versio, mutta länsimaisten, japanilaiseen Bluehun pohjautuvien käännösten nimiksi tulivat Red ja Blue. Uusintajulkaisut on kuitenkin nimetty Redin ja Greenin mukaan myös länsimaissa.
Luettelo pankkisuvuista

Tämä on luettelo pankkisuvuista. Pankkisuvut ovat useita sukupolvia pankkitoiminnassa toimineita sukuja.
Jakob Fugger
Nathan Mayer Rothschild
André Oscar Wallenberg
Janne Kasurinen

Janne Kasurinen on suomalainen kitaristi. Hän on soittanut useissa kokoonpanoissa ja eri artistien albumeilla.
Kasurinen on soittanut vuodesta 2004 lähtien kitaraa Irinan taustayhtyeessä. Hän on soittanut myös Anna Erikssonin taustayhtyeessä. Kasurinen on esiintynyt myös muun muassa Esa Nummelan ja Jere Ijäksen kanssa. Vuosina 2014–2015 Kasurinen soitti kitaraa Dingossa.
Yksityiselämä

Vuoden 2023 alussa kerrottiin Janne Kasurisen seurustelevan Haloo Helsinki! -yhtyeen laulajan Elli Haloon kanssa.
Suomenratsujen kasvattajakilpailu

Suomenratsujen kasvattajakilpailu on kuusivuotiaille suomenhevosille järjestetty ennakkomaksullinen kilpailu. Kilpailut käydään koulu- ja esteratsastuksessa. Yksi hevonen voi osallistua joko molempiin tai vain toiseen lajiin. Kasvattajakilpailun järjestää Suomenratsut ry. Perinteisesti kilpailu on järjestetty Suomenratsujen Kuninkaalliset-kilpailutapahtuman yhteydessä syyskuussa Ypäjän Hevosopistolla. Kilpailun palkintosumma koostuu kyseisen ikäluokan hevosten osallistumismaksuista ja sponsorirahasta. Voittosummasta 25% osoitetaan kasvattajalle ja loput 75% hevosen omistajalle.
Kasvattajakilpailun kunniataulu, kouluratsastus

| Vuosi | Hevonen | Ratsastaja | Omistaja | Kasvattaja |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2003 | o. Lastun Leka | Arto-Pekka Heino | Niilonkulman Perhekoti Ay | Väätäinen Urpo |
| 2004 | o. Örkki-Peikko | Eeva Jauhiainen | Peikkometsän Ratsastuskoulu Oy | Pertti Snellman |
| 2005 | r. Rysykänpolkka | Kaisa Kähö | Elsa Österberg | Anna Österberg |
| 2006 | o. Opeliksi | Kirsi Hagner | Hevosopisto Oy | Luonnonvarakeskus |
| 2007 | t. Prisilla | Kaisa Kähö | Hevosopisto Oy | Hevosopisto Oy |
| 2008 | Rosmo | Laura Porthan | Hevosopisto Oy | Hevosopisto Oy |
| 2009 | o. Ratsu Reima | Laura Porthan | Kiesi Hanna & Harri | Kiesi Hanna & Harri |
| 2010 | o. Veihaivei Jii | Irina Kokko | Irina Kokko | Anu Julmala-Jäntti |
| 2011 | Aarre Arvokkain | Minttu Liuko | Liuko Minttu & Vivan | Laura Hynninen |
| 2012 | o. Hessin Leevi |  | Kuokka Harri & Katja | Heidi Sinda |
| 2013 | o. Anisian Alvar |  | Tmi Tahtitalikko | Inka Iljin |
| 2014 | t. Anisian Balladi |  | Minna Heikkinen | Inka Iljin |
| 2015 | o. Säämies |  | Anne Leinonen | Päivi Pyyvaara |
| 2016 | r. Aapeli Aikamoinen |  | Taina-Elina Taina | Jaana Juuti |
| 2017 | o. Kulmalan Taika |  | Kaisa Kallio | Kaisa Kallio |
| 2018 | o. Kekkonen |  | Jaana Hohti | Jaana Hohti |
| 2019 | r. Midsommardröm |  | Liselott Monni | Liselott Monni |
Kasvattajakilpailun kunniataulu, esteratsastus

| Vuosi | Hevonen | Ratsastaja | Omistaja | Kasvattaja |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2003 | t. Tahti-Tintti | Mervi Ohde | Ohde Mervi & Visuri Tiina, Kotka | Isotalo Riitta, Kuusjoki |
| 2004 | r. Morin Tahti | Sini Alatalo | Diana Alatalo & Peter Iiskola, Aro | Sinikka Rantanen, Punkalaidun |
| 2005 | o. Menni | Pirkko Hannula | Elise Toppinen | Elise Toppinen |
| 2006 | o. Tosi-Romeo | Heidi Salo | Heidi Salo | Eeva Arvela |
| 2007 | r. Nauriskydön Zil | Petri Nykänen | Nykänen Petri & Takala Juha | Marketta Sandberg |
| 2008 | t. Yrmeli | Anna Kärkkäinen | Kirsti Palva | Kirsti Palva |
| 2009 | r. Rokki-Vaari | Oona Uunila | Oona Uunila | Tuura, Esa & Regina |
| 2010 | t. Notholms Tindra | Nea Helminen |  | Isa Hästbacka |
| 2011 | t. Ypäjä Urmeli | Satu Siikarla | Hevosopisto Oy | Hevosopisto Oy |
| 2012 | o. Pikku-Jätkä |  | Ratsastus- ja Valmennustalli Polestar | Kaisu Västinsalo |
| 2013 | t. Aroha Kastanja |  | Ritva Haukilehto | Haukilehto, Ahti & Joonatan |
| 2014 | o. Lakeuden Ihme |  | Anna Kärkkäinen | Tea Sillman |
| 2015 | o. Rannan Ruhtinas |  | Kaisu Västinsalo | Kaisu Västinsalo |
| 2016 | r. Ypäjä Hyrrä |  | Hevosopisto Oy | Luonnonvarakeskus |
| 2017 | t. Violin |  | Mari Saari-Kivistö | Iran Talli |
| 2018 | o. Leiskan Valto |  | Päivi Liimatainen | Sipponen Ida & Camilla |
| 2019 | t. Temiran Teresa | Miila Mättölä | Elina Niinimäki | Satu Kostiainen |
Lähdeluettelo

↑  Kasvattajakilpailu - Suomenratsut Ry suomenratsut.fi. Viitattu 7.2.2021.
1 2  Kunniataulu - Suomenratsut Ry suomenratsut.fi. Arkistoitu 14.2.2021. Viitattu 7.2.2021.
Libyan punta

Ensimmäisen sarjan punnan seteli.
Sadan millièmin kolikko vuodelta 1965.
Libyan punta (arab. جنيه ليبي‎, junayh lībī) oli Libyan rahayksikkö vuosina 1952–1971 ennen Libyan dinaarin käyttöön ottoa. Se jakautui sataan piasteriin ja tuhanteen millièmiin.
Libyan itsenäistyessä vuonna 1951 maassa oli käytössä kolme rahayksikköä. Tripolitaniassa käytettiin brittiläisen sotilashallinnon liiraa, Kyrenaikassa Egyptin puntaa ja Fezzanissa Algerian frangia. Oma raha otettiin käyttöön maaliskuussa 1952. Yksi Libyan punta vaihdettiin 480 liiraan, 97,5 Egyptin puntaan tai 980 frangiin.
Libyan punnan laski liikkeelle Lontoossa kokoontunut Libyan valuuttalautakunta, johon kuuluivat myös Britannian, Ranskan, Italian ja Egyptin edustajat. Libyan kansallispankki -niminen keskuspankki perustettiin vuonna 1956.
Libya kuului punta-alueeseen. Sen rahayksikkö vastasi yhtä Englannin puntaa ja sen kulta-arvo oli 2,48828 grammaa. Englannin punnan devalvoinnin yhteydessä vuonna 1967 sen arvoksi tuli 0,857143 Libyan puntaa. Libyan dinaari otettiin käyttöön syyskuussa 1971, ja punnat vaihdettiin dinaareiksi suhteessa yksi yhteen.
Kuningas Idrisin kuvalla varustettu ensimmäinen sarja vuodelta 1952 käsitti ¼, ½, 1, 5 ja 10 punnan setelit. Vuosina 1958–1959 julkaistiin kuvaton ½, 1, 5 ja 10 punnan sarja ja 1960-luvulla samanlainen sarja, joka käsitti myös ¼ punnan setelin. Samat arvot julkaistiin myöhemmin pienennetyssä koossa. Kolikkojen arvot olivat 1, 2, 5, 10, 20, 50 ja 100 millièmiä sekä 1 ja 2 piasteria.
Jordbergan linna

Jordbergan linna.
Jordbergan linna (ruots. Jordberga slott) on linna Ruotsissa Skånen maakunnassa Trelleborgin kunnassa. Linnan päärakennus edustaa barokin tyylisuuntaa. Barokkityylin linnalle suunnitteli vuosina 1906–1908 Clara Amalia Stjernswärd (o.s. von Nolcken) tanskalaisen arkkitehdin Henri Glaeselin piirustusten pohjalta. Sen esikuva oli Tanskan kuninkaallinen Fredensborgin linna. Jordbergan linnanpuisto on puolestaan englantilaistyylinen, ja se on peräisin 1800-luvun keskivaiheilta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jordberga Gård (ruotsiksi)
Tietoa linnasta (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Munck af Fulkila

| Munck af Fulkila |
| --- | --- |
 Munck af Fulkila -aatelissuvun vaakuna
Alkuperä:  Häme
 Ruotsin ritarihuone
Introdusoitu:  1627
Numero:  130
Munck af Fulkila (ruots. [mɵnk av ”fʊlkila]) ollut nimenä kahdella Suomessa esiintyneellä suvulla. Nimeä Munck af Fulkila (Uskelan Fulkkilan kylän mukaan) alun perin kantanut vanhempi aatelissuku sammui jo 1700-luvun lopulla. Samaa nimeä nykyisin kantava nuorempi suku on lähtöisin Somerolta, ja sen yksi haara aateloitiin 1600-luvulla nimellä Munck af Sommernäs. 1700-luvulla Ruotsin ritarihuoneessa tapahtuneen sekaannuksen takia suvut yhdistettiin virheellisesti toisiinsa, eikä virhettä huomattu ennen kuin 1900-luvulla. Tämän seurauksena myös Somerolta peräisin oleva Munck-suku kantaa nimeä Munck af Fulkila.
Vanhempi Munck-suku

Vanhemman Munck-suvun kantaisäksi ehdotetaan Sääksmäen voutia Paavali Antinpoika (tunnettu myös nimellä Paavali kirjuri, k. joskus välillä 1575–1584). Hänen poikansa oli Turun linnanvouti, tuomarinsijainen, Vehmaan Nuhjalan ja Huovarin sekä Uskelan Fulkilan omistaja, nimellä Munck af Fulkila vuonna 1585 aateloitu Mikael Paavalinpoika Munck (myös Mickel Pålinpoika Munck), joka mestattiin Turun verilöylyssä vuonna 1599. Hänen poikansa oli Käkisalmen käskynhaltija, Fulkkilan ja Nuhjalan kartanoiden omistaja, eversti Hans Munck (k. 1635) ja tyttärensä Margareta Munck (k. 1677), Someron Jurvalan kartanon emäntä ja Someron Lahden kartanon perustaja Hans Munckin poika oli Turun hovioikeuden presidentti Johan Munck (1614–1663). Suku sammui miehen puolelta vuonna 1778.
Nuorempi Munck-suku

Nuoremman suvun kantaisä oli tanskalaissyntyinen ratsumies Anders Joninpoika Munck (n. 1580–1634), Wolmarin käskynhaltija, Someron Hirsjärven kartanon perustaja ja omistaja, joka oli syntyjään tanskalaista tai holsteinilaista aatelia. Vuonna 1611 hän suoritti ratsupalvelusta kahden Someron Hirsjärven kylän talon puolesta. Munck ansioitui sotilaana ja sai ansioistaan vuonna 1626 Someron Harjun, Palikaisten ja Hirsjärven kylät ostorälssinä ja 1628 tilan Liivinmaalta.
Aatelisarvon Ruotsissa nimellä Munck af Sommernäs (vrt. Sommarnäs, suom. Somerniemi) sai kuitenkin vasta vuonna 1657 (toisen tiedon mukaan 1649) hänen nuorempi poikansa Anders (k. 1687), Someron Palikaisten herra, mutta ei jostain syystä vanhempi poika Johan (k. 1639). Näistä Andersin sukuhaara, aateloitu suku Munck af Sommarnäs, sammui jo tämän lapsiin joskus vuosina 1678–1681, mutta Johanista alkanut sukuhaara jatkui ja elää edelleen. Aikojen kuluessa tieto tämän sukuhaaran alkuperästä hämärtyi ja sen jäsenet nauttivat aatelisia oikeuksia olematta tosiasiassa Ruotsin ritarihuoneen kirjoissa. 1700-luvulla suku vihdoin yhdistettiin virheellisesti ritarihuoneen kirjanpidossa toiseen Munck-sukuun nimellä Munck af Fulkila. Kun virhe 1900-luvulla huomattiin, muutoksia suvun asemaan ei enää tehty.
Somerolla suku omisti säterin oikeuksia vuodesta 1628 nauttinutta Hirsjärven kartanoa vuoteen 1840. Suvun muita kartanoita Somerolla olivat Anders Joninpoika Munckin läänityksiin kuuluneet, mutta avioliittojen kautta muille suvuille joutuneet Harju vuoteen 1649 ja Palikainen vuoteen 1678 sekä lisäksi Someron Ihamäki eli Hovila 1660-luvulta vuoteen 1707 ja uudelleen vuosina 1796–1825 ja puolet Someron Kimalasta vuosina 1769–1796. Muualla suku omisti Härkälän kartanon Vihdissä vuosina 1691–1781 ja Irjalan kartanon niin ikään Vihdissä 1700-luvun alkupuolelta vuoteen 1859.
Nuorempi Munck-suku > Suvun jäseniä

Suvun 1800- ja 1900-luvulle jatkuneet haarat polveutuvat Johan Munckin pojan eversti Anders Munckin (1638–1675) pojista, Someron Hirsjärven kartanoa omistaneesta kornetti Anders Erik Munckista (k. 1709 vankeudessa Venäjällä) ja Vihdin Härkälän kartanon omistajaksi avioliiton kautta tulleesta ratsumestari Clas Munckista (k. 1716 vankeudessa Siperiassa). Sukuhaarojen myöhempien kotikartanoiden mukaan ensin mainittua haaraa on sanottu Hirsjärven ja viime mainittua Ihamäen suvuksi.
Näistä Hirsjärven suku jakautui Anders Erik Munckin pojista kolmeen haaraan. Vanhimpaan haaraan kuuluivat hovioikeudenneuvos Karl Fredrik Munck (1819–1900) ja tämän veljenpoika, kenraalimajuri ja todellinen valtioneuvos Lennart Fritiof Munck (1852–1941), joka toimi Mikkelin läänin kuvernöörinä ja vuosina 1918–1919 Suomenlinnan komendanttina ja varuskunnan päällikkönä. Keskimmäisen sukuhaaran jäsen oli senaattori Adolf Fredrik Munck (1800–1886). Nuorimpaan haaraan kuuluivat vuonna 1778 vapaaherralliseen säätyyn korotetut kolme veljestä: Uudenmaan ja Hämeen läänin maaherra, vapaaherra Johan Henrik Munck (1748–1817); tämän veli, kamarirevision puheenjohtaja, hovitallimestari ja sittemmin kreivi, Ruotsin kuningas Kustaa III:n suosikki, Adolf Fredrik Munck (1749–1831); sekä veljeksistä nuorin, Kustaa IV Aadolfin hovimarsalkka, Tukholman käskynhaltija, vapaaherra Otto Magnus Munck (1764–1853). Näistä Johan Henrik Munckin poika oli Helsingin yliopiston sijaiskansleri, jalkaväenkenraali ja vapaaherra Johan Reinhold Munck (1795–1865). Hänen poikansa oli Hausjärven Erkylän kartanon omistaja Carl Otto Alexander Munck (1853–1927), jonka tytär oli jääkäripataljoona 27:n sairaanhoitaja, vapaaherratar Ruth Munck (1886–1976). Johan Reinhold Munckin tytär oli Minette Donner (o.s. Munck, 1848–1922), kielitieteilijä ja senaattori Otto Donnerin puoliso ja tutkimusmatkailija ja kielitieteilijä Kai Donnerin äiti.
Nuoremman, Someron Ihamäen suvuksi sanotun sukuhaaran tunnettuja jäseniä olivat Someron Ihamäen kartanon omistaja, Ruotsin laivaston everstiluutnantti Carl Johan Munck (1758–1815) sekä tämän pojat, Suomessa vaikuttanut everstiluutnantti August Carl Ludwig Munck af Fulkila (1789–1869) ja Ruotsissa vaikuttanut eversti Carl Jacob Munck (1808–1882). August Carl Ludvig Munckin poika oli kontra-amiraali Alexander Munck af Fulkila (1832–1892) ja tämän poika kenraalimajuri Viktor Ernst Fredrik Munck af Fulkila (1867–1929) Carl Jakob Munckin tytär oli Ruotsin prinssi Oscarin puoliso Ebba Munck (1858–1946).
Muita Munck-sukuja

Muita Munck-sukuja ovat ruotsalainen aatelissuku Munck af Rosenschöld sekä Säämingissä vaikuttanut suomalainen Munck-niminen rälssisuku. Munk-niminen aatelissuku on lisäksi Tanskassa, ja nuoremman Munck af Fulkila -suvun sanotaan polveutuvan tästä.
Huomiolista

↑  Yksikön vahvuuteen ei virallisesti kuulunut naisia. Silti sekä Ruth Munck että hänen kollegansa Saara Rampanen ovat poikkeuksellisesti merkitty jääkärimatrikkeliin ja luettu jääkärijoukkoon.lähde?
Aiheesta muualla

Anrep, Gabriel: Svenska Adelns Ättar-taflor. Afdelning 2. Granfelt från Dal – Mörner af Tuna, s. 926–932.  Stockholm:  P. A. Nordstedt & söner, 1861.  Teoksen verkkoversio Projekt Runebergin sivuilla Viitattu 11.2.2012.
Munck af Fulkila SShYWiki. Suomen sukuhistoriallinen yhdistys. Viitattu 22.1.2010.
Hirsjärven kartano Somerolla oli pitkään Munckien sukukartanona. Nykyinen päärakennus on vuodelta 1842.
Munck af Sommernäs ‑suvun vaakuna
Carl Johan Munck, 1808. Kansallismuseo, Helsinki.
Luhtajoki

| Luhtajoki Kyläjoki |
| --- | --- |
 Luhtajokea Klaukkalassa lähellä Vantaan rajaa.
Alkulähde:  Hyvinkää
Laskupaikka:  Vantaanjoki
Maat:  Suomi
Pituus:  46 km
Luhtajoki on 46 kilometriä pitkä joki Etelä-Suomessa. Joki alkaa Hyvinkäältä ja se yhdistyy Klaukkalassa Vantaanjokeen. Hyvinkäältä Nurmijärven kirkonkylään asti se tunnetaan nimellä Kyläjoki.
Luhtajoki on samea ja savinen ja sen vedenlaatu on tyydyttävä.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Hiihtäjä-patsas (Hakulinen)

Hiihtäjä-patsas on kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen vuonna 1994 tekemä pronssipatsas valkeakoskelaisesta mestarihiihtäjä Veikko Hakulisesta. Teos sijaitsee Valkeakosken kanavan rannassa Lepänkorvan puistossa, Isonsillan lähistöllä.
Hakulinen oli kolminkertainen olympiavoittaja ja kolminkertainen maailmanmestari. Vuonna 2003 patsaan jalustaan lisättiin olympiarenkaat.
Von Nolcken

von Nolcken –suvun kantavaakuna teoksessa Baltisches Wappenbuch
von Nolcken on ruotsalainen ja venäläis-suomalainen vapaaherrallinen suku. Se tuli Westfalenista Ruotsiin Kaarle IX:n aikana, mutta suku asui sitten vuosisadan Saarenmaalla (minä aikana Saarenmaa tuli Ruotsin omistukseen vuonna 1645), mutta muutti takaisin Ruotsiin diplomaattina toimineen Erik Mattias von Nolckenin (1694–1755) myötä. Hänet naturalisoitiin vuonna 1726  ruotsalaiseksi aatelismieheksi ja vuonna 1747 hänestä tuli vapaaherra. Suku sammui Ruotsissa vuonna 1877 miehen puolelta, mutta vuodesta 1787 lähtien sen sukuhaara on asunut Liivinmaalla, ja tämä naturalisoitiin vuonna 1812 venäläis-suomalaiseksi vapaaherralliseksi suvuksi.
Suvun jäseniä

Gustaf Adam von Nolcken (1733 Stralsund – 1813 Lontoo), Erik Mattias von Nolckenin poika, vapaaherra, Ruotsin lähettiläs Lontoossa.
Johan Fredrik von Nolcken (1737 Stralsund – 1809 Tukholma), edellisen veli, lähettiläs Venäjän hovissa 1773-88 ja Wienissä 1791-94.
Karl Adam von Nolcken (1811–1857), Erik Mattias von Nolckenin pojanpojan poika, vapaaherra, kirjailija.