stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korakonísia (Epeiros)
Saaret

Saariryhmän saaret ovat:
|  | Nimi | Sijainti | Pinta-ala (km²) (n> ) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Voúvalos (Βούβαλος) | 38°59′11″N, 20°55′01″E | 0,135 |
| 2 | Vláchos (Βλάχος) | 38°59′41″N, 20°55′15″E | 0,008 |
| 3 | Diapóri (Διαπόρι) | 38°59′46″N, 20°55′29″E | 0,005 |
| 4 | Ágios Antónios (Άγιος Αντώνιος) | 38°59′59″N, 20°55′50″E | 0,003 |
| 5 | Visvára (Βισβάρα) eli Vouznára (Βουζνάρα) | 38°59′22″N, 20°55′36″E | 0,002 |
Koppa

Koppa eli qoppa (isona kirjaimena alun perin Ϙ, pienenä ϙ, nykyisin vain numeromerkkeinä Ϟ ja ϟ, m.kreik. ϙόππα, kreik. κόππα) on käytöstä pois jäänyt kirjain kreikkalaisessa kirjaimistossa. Sen äännearvo muinaiskreikassa oli [k]. Kreikkalaisissa numeroissa kopan lukuarvo on 90.
Muoto ja sen historia

Koppa oli kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta  (qof). Sen käyttöönotto kreikan kieleen perustui foinikialaisen kirjaimiston suoraan kopioimiseen, vaikka kreikan kielessä se oli paljolti tarpeeton kapan ajaessa saman asian. Koppa oli käytössä varhaisella arkaaisella kaudella. Sitä käytettiin k-äänteen kirjoittamiseen erityisesti silloin, kun sitä seurasi kirjain omikron tai ypsilon (eli tavuissa ϙο, ko ja ϙυ, ky, esim. Ϙόρινθος = Κόρινθος, Korinthos, Korintti).
Koppa oli käytössä suurimmassa osassa paikallisia kreikkalaisia kirjaimistoja, lukuun ottamatta muun muassa Megaran, itäisen Argoliin, Aitolian, Epeiroksen ja Aioliin kirjaimistoja. Lopulta kreikkalaiset siirtyivät käyttämään k-äänteen kirjoittamiseen pelkästään kappaa. Näin koppa katosi kirjaimena 500/400-luvuille eaa. tultaessa. Kopan poistuttua käytöstä kirjaimena, sitä käytettiin edelleen numeromerkkinä.
Epigrafisissa lähteissä kopasta esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Latinalaisen kirjaimiston kirjain Q/q perustuu koppaan, ja esiintyy tätä perua esimerkiksi latinassa vain yhdistelmässä qu. Kyrillisessä kirjaimistossa koppaa vastaa samassa käytössä ollut kirjain Ҁ (koppa).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koppa Wikimedia Commonsissa
Haukiveden–Kallaveden alue

Haukiveden–Kallaveden alue (vesistöaluetunnus 04.2) on Vuoksen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 9 547,36 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 27,67 %. Vesistön alueen alarajana on Savonlinna, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 50 575,73 neliökilometriä ja järvisyys 17,46 %.
Toisen jakovaiheen  alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Haukiveden alue (04.21)
Heinäveden–Enonveden alue (04.22)
Pyyveden alue (04.23)
Kolkonjärven valuma-alue (04.24)
Sysmäjärven valuma-alue (04.25)
Sorsaveden valuma-alue (04.26)
Kallaveden alaosan alue (04.27)
Kallaveden yläosan alue (04.28)
Ylä-Enonveden valuma-alue (04.29)
Harmoni

| Harmoni, urkuharmoni |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  vapaalehdykkäsoitin, kosketinsoitin
Alkuperämaa / ‑alue:  Tanska 1810, Ranska, Yhdysvallat 1800-luku
Soittimen ääniala:  vaihtelee soitintyypistä riippuen
Liittyvä musiikin tyylilaji:  hengellinen musiikki, kansanmusiikki, intialainen musiikki
Samankaltaisia soittimia:  harmonikka
Harmoni tai urkuharmoni on paine- tai imuilmalla toimiva vapaalehdykkäsoitin, jota soitetaan koskettimistolla.
Toimintaperiaate

Harmonit voivat toimia joko paineilma- tai imuilma-periaatteella.
Toimintaperiaate > Paineilmaharmoni

Paineilmaharmonissa ilma harmonin vapaalehdykkäkieliin saadaan palkeista, joita käytetään useimmiten polkimilla. Paineilmaharmonissa syöttöpalje tuottaa ilmaa ilmalaatikkoon, joka voi olla varustettu sykäyksittäistä ilmavirtaa tasoittamaan käytetyllä varastopalkeella sekä ylipaineventtiilillä. Ilmalaatikosta ilma menee kanaviin, joiden suulle kielet on kiinnitetty. Kanavien yläpäissä ovat läppäventtiilit, jotka avautuvat asianmukaisia koskettimia painettaessa, jolloin kanavan lävitse pääsee kulkemaan ilmaa ja kieli värähtelee.
Eräissä harmonityypeissä ilma menee suoraan syöttöpalkeesta ilmalaatikkoon, jolloin soittaja vaikuttaa välittömästi soiton dynamiikkaan.
Toimintaperiaate > Imuilmaharmoni

Imuilmaharmoni tuottaa imupaljetta käyttäen alipaineen ilmalaatikkoon, jolloin venttiilien avautuessa ilma virtaa ulkoapäin kielen läpi ilmalaatikkoon. Tässä mallissa ilmalaatikko on rakenteeltaan yksinkertaisempi kuin paineilmaharmonissa.
Toimintaperiaate > Rekisterit

Harmonin äänikerroilla eli rekistereillä saadaan aikaan erilaisia soitinvärejä ja sävelkorkeuksia. Harmoneissa on useita kielisarjoja, jotka on jaettu basso- ja diskanttipuoliskoiksi. Kielisarjoja otetaan käyttöön rekisteritappien avulla. Perustasoa kuvataan numerolla 8', minkä lisäksi harmoneissa on tavallisesti 4'- ja 2'-rekisterejä. Äänikertarekisterien lisäksi voidaan käyttää esimerkiksi volyymia lisääviä ja vibratoa synnyttäviä rekisterejä. Niin sanotuilla polvipaisuttimilla voidaan myös säädellä äänenvoimakkuutta.
Historia

Uruissa on käytetty kielipillejä äänensynnyttäjinä 1400-luvulta. Vapaalehdyköitä harmoneissa alettiin ensimmäisen kerran testata 1700-luvun lopulla. Tanskalainen G. J. Grenie rakensi vuonna 1810 ensimmäiset urut, joissa oli vain vapaalehdyköitä. Ne tunnettiin nimellä orgue expressif. Sittemmin paineilmaharmoni kehittyi pääosin Ranskassa ja imuilmaharmoni Yhdysvalloissa.
Imuilmaharmonit alkoivat voittaa paineilmaversion suosiossa erityisesti yksinkertaisen rakenteensa, edullisuutensa sekä helppokäyttöisyyden vuoksi.
Harmonia pidettiin arvossa erityisesti 1800-luvun lopulla. Harmonille on julkaistu lähinnä sovituksia, mutta myös jonkin verran sille tarkoitettuja sävellyksiä.
Harmoni oli erityisesti käytössä kirkoissa, hengellisissä tilaisuuksissa, kouluissa, kodeissa, teattereissa sekä ravintoloissa. Suomessa sillä on ollut erityinen asema pelimannimusiikissa. Harmonin suosio levisi 1960-luvulla erityisesti Kaustisen Purppuripelimannien musiikin saadessa suosiota. Muutoin harmoni on joutunut väistymään pianon ja sähköurkujen vallatessa tilaa.
Harmonilla on edelleen merkittävä asema intialaisessa musiikissa. Soitin kulkeutui maahan brittien mukana. Pian soittimesta kehitettiin maassa erityinen käsin pumpattava versio, joka sai välittömästi suosiota pohjois-Intian muusikkojen keskuudessa, koska kulttuuriin kuului istuminen lattialla, mihin jalkapoljinversio ei istunut. Soitin oli myös paljon helpompi soittaa kuin siihen asti suosiossa ollut säestyssoitin sarangi. Toiskätisyys soitettaessa ei myöskään muodostanut ongelmaa, koska intialainen musiikki ei käytä soinnutusta ja yksi käsi riittää melodian soittamiseen. Harmonia käytetään lähes kaikentyyppiseen musiikkiin, lukuun ottamatta Etelä-Intian musiikkia.
Harmoninsoittajia

Merkittäviä suomalaisia harmoninsoittajia ovat muun muassa Kaisu Försti, Arvo Myllykangas, Toimi Uusitalo ja Veli Valo. Uudemman polven soittajiin kuuluvat muun muassa Timo Alakotila, Eero Grundström ja Milla Viljamaa, jonka harmoonimusiikkia sisältävä soololevy Minne palkittiin 2012 Teosto-palkinnolla.
Suomalaisia harmoninvalmistajia

Suomessa on valmistettu imuilmaharmoneja tehdasmaisesti 1860-luvulta. Yhteensä Suomessa on toiminut 15 harmoneja valmistavaa tehdasta. Nykyisin harmoneja rakennetaan vain erikoistilauksesta.
Suomen suurin harmonien rakentaja on ollut Kangasalan urkutehdas, joka valmisti 10 000 harmonia vuoteen 1984 mennessä, jolloin sen toiminta päättyi.
Merkittävä suomalainen harmonitehdas oli Nummelan harmoonitehdas, jonka perustajiin kuului Kangasalla E. J. Hedénin harmoonitehtaassa työskennellyt tehtaan omistajan poika J. E. Hedén.
Jyväskylässä toimi Halonen ja Kumpp -niminen harmonitehdas (myös Halosen harmoonitehdas, perustettu 1902, perustajat Aapeli Halonen ja Jaakko Rusanen). He olivat saaneet oppinsa Sortavalan maalaiskunnassa Eero Mäkisen harmonitehtaassa.
Lapuasta tuli myöhemmin Suomen suurin harmonien rakentamiskeskus. Toiminnan aloittivat Juha Saarimaa ja Elias Sillanpää, jotka valmistivat ensimmäiset harmonit. Sillanpää aloitti harmonien kaupallisen valmistuksen 1875. Toimintaa jatkoi hänen poikansa Vihtorinpoika Sillanpää ainakin vuoteen 1916. Jussi Aho ja Kustaa Niemi perustivat 1879 Jussi Ahon ja Kustaa Niemen Harmoonitehtaan. Muita olivat K. W. Perälä, joka aloitti harmonien rakentamisen 1893, ja A. Källmann vuonna 1897.
Kangasalla toimi harmonitehdas Veljekset Pulkkila. Tamperelainen harmoninrakentaja oli Yrjö Pilvinen, joka teki sekä pianoja että harmoneja. Toinen tamperelainen merkittävä harmoninrakentaja oli Juho Hirvelä. Uukuniemellä harmoneja alkoi rakentaa vuodesta 1903 alkaen A. J. Tiainen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harmoni Wikimedia Commonsissa
| n k Kosketinsoittimet |
| --- | --- |
Erilaiset Kosketinsoittimet:  Cembalo  Klavikordi  Ondes Martenot  Piano (Flyygeli, Sähköpiano, Digitaalipiano, Taffeli, Disklavier)  Syntetisaattori  Urku  (Urku)harmoni 
Valmistajia ja tuotemerkkejä:  Bösendorfer  Casio  Fazioli  Hammond  Hellas  Kawai  Korg  Rhodes  Roland  Steinway & Sons  Wurlitzer  Yamaha 
Intialainen käsiharmonin soittaja.
Veljekset Pulkkilan Kangasalla valmistama harmoni.
Hattutemppu

Hattutempuksi (engl. hat-trick tai hat trick) kutsutaan urheilusuoritusta, jossa sama pelaaja tekee kolme maalia saman ottelun aikana. Sanontaa epäillään käytetyn alun perin kriketissä. Siinä se tarkoittaa suoritusta, jossa syöttäjä polttaa kolme vastustajan pelaajaa kolmella peräkkäisellä syötöllä.
Puhdas hattutemppu on kolme maalia peräkkäin yhden puoliajan kuluessa ilman, että kukaan muu pelaaja tekee maalia siinä välissä. Hollannissa "zuivere hattrick" ("puhdas hattutemppu") vaatii, että ne kolme maalia on tehty peräkkäin ja samalla puoliajalla lähde?. Saksassa ja Itävallassa kolme maalia peräkkäin samalla puoliajalla on (lupenreiner) Hattrick ("(virheetön) hattutemppu") lähde?.
Täydellinen hattutemppu ("perfect hat-trick") on yksi maali oikealla jalalla, toinen vasemmalla ja kolmas päällä samassa ottelussa.
Jääkiekon kypärätemppu

Jääkiekossa hattutemppua kutsutaan myös kypärätempuksi. Gordie Howen hattutempuksi kutsutaan sitä, kun jääkiekkoilija tekee samassa pelissä maalin, maaliin johtavan syötön ja osallistuu tappeluun.
Hatunnosto

| Hatunnosto |
| --- | --- |

Kirjailija:  Pekka Haavisto
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Kirjapaja
Julkaistu:  2010
Sivumäärä:  140
ISBN:  9789522471208
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hatunnosto on Pekka Haaviston vuonna 2010 julkaisema omaelämäkerrallinen kirja. Teoksen julkaisi kristillinen kustantamo Kirjapaja.
Aiheesta muualla

STT: Vihreiden Haavisto harkitsee kirkkoon liittymistä, jos pääsee vihille. Helsingin Sanomat 26.10.2010.
Olga Korbut

Olga Korbut azerbaidžanilaisessa postimerkissä.
Olga Valentinovna Korbut (ven. Ольга Валентиновна Корбут, valkoven. Вольга Валянцінаўна Корбут, Volha Valjantsinauna Korbut, s. 16. toukokuuta 1955 Grodno) on valkovenäläinen Neuvostoliittoa edustanut voimistelija. Hän kilpaili kesäolympialaisissa 1972 ja 1976 ja voitti yhteensä neljä kultaista ja kaksi hopeista mitalia.
11-vuotiaana Korbut liittyi Valko-Venäjän urheilukouluun, jota johti valmentaja Renald Knysh. Korbutin ensimmäinen valmentaja oli Jelena Voltšetskaja, joka oli kilpaillut 1964 olympialaisissa. Vuotta myöhemmin Korbut siirtyi Knyshin valmennettavaksi. Knyshin valmennuksessa Korbut oppi tekemään takaperinvoltin puomilla.
Ensimmäisissä Neuvostoliiton mestaruuskilpailuissaan vuonna 1969 Korbut sijoittui viidenneksi, mutta jo seuraavana vuonna hän voitti kultaa puomilla. Sairastelujen ja loukkaantumisen takia Korbut joutui jäämään pois monista kilpailuista ennen vuoden 1972 Münchenin olympialaisia, joissa hän voitti kolme kultamitalia (puomilta, permannolta ja joukkuekilpailusta) sekä lisäksi hopeaa eritasonojapuilta. Vuonna 1974 Korbut osallistui maailmanmestaruuskisoihin, joista hän voitti viisi mitalia: kaksi kultaista ja kolme hopeaa. Vuoden 1976 olympialaisissa Montrealissa Korbut voitti vielä kultaa joukkuekilpailussa ja hopeaa puomilla, kun suurimman osan kirkkaimmista mitaleista vei sirovartaloisten tyttöjen aikakautta Korbutin jälkeen jatkanut Romanian Nadia Comăneci.
Vuonna 1977 Korbut valmistui Grodnon kasvatusopillisesta instituutista ja lopetti urheilu-uransa. Hän meni naimisiin valkovenäläisen kansanmusiikkiyhtyeen Pesnjaryn jäsenen Leonid Bortkevitšin kanssa, ja he saivat Richard-nimisen pojan vuonna 1979.
Korbutin katsotaan aloittaneen sirovartaloisten nuorten naishuippuvoimistelijoiden aikakauden. Ennen 1972 olympiakisoja naistelinevoimistelijat olivat aikuisia naisia, kuten Larissa Latynina, joka jatkoi loisteliasta uraansa vielä lapsen synnyttämisen jälkeenkin.
Vuodesta 2004 lähtien Korbut on asunut Yhdysvalloissa, jossa hänellä on ollut ongelmia viranomaisten kanssa. Korbut on tuomittu myymälävarkaudesta, ja hänen poikansa on sekaantunut dollarien väärentämiseen. Erottuaan Bortkevitšista 1990-luvun lopulla on Korbut mennyt uusiin naimisiin Alex Voinichin kanssa.
Aiheesta muualla

Olga Korbut Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Olga Korbut nojapuilla (video).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC
Koomikkojen kuningas

| Koomikkojen kuningas> The King of Comedy |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Martin Scorsese
Käsikirjoittaja:  Paul D. Zimmerman
Tuottaja:  Arnon Milchan
Säveltäjä:  Robbie Robertson
Kuvaaja:  Fred Schuler
Leikkaaja:  Thelma Schoonmaker
Tuotantosuunnittelija:  Boris Leven
Pääosat:  Robert De Niro Jerry Lewis Sandra Bernhard Diahnne Abbott
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Embassy International Pictures
Levittäjä:  20th Century Fox
Ensi-ilta:  18. joulukuuta 1982 (Islanti) 18. helmikuuta 1983 (Yhdysvallat) 14. lokakuuta 1983 (Suomi)
Kesto:  109 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  19 miljoonaa dollaria
Tuotto:  2,5 miljoonaa dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koomikkojen kuningas (engl. The King of Comedy) on vuonna 1982 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen satiirinen musta komediaelokuva, jonka on ohjannut Martin Scorsese ja käsikirjoittanut Paul D. Zimmerman. Elokuvan pääosia esittävät Robert De Niro, Jerry Lewis ja Sandra Bernhard.
Juoni

Elokuvassa epämiellyttävä nimikirjoitusten kerääjä, stand up -koomikoksi epätoivoisesti pyrkivä Rupert Pupkin (De Niro) kidnappaa ahdistuneen ja eristäytyneen televisioviihdyttäjän Jerry Langfordin (Lewis) uraansa edistääkseen. Avukseen hän saa pakkomielteisesti kohdettaan fanittavan naisen (Bernhard), ja lunnasvaatimuksena hän esittää mahdollisuuden saada esiintyä Langfordin showssa. Tämä toteutuukin, ja Pupkinista tulee kuuluisa.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Robert De Niro  | … |  Rupert Pupkin   |
|  Jerry Lewis  | … |  Jerry Langford   |
|  Sandra Bernhard  | … |  Masha   |
|  Diahnne Abbott  | … |  Rita Keene   |
|  Shelley Hack  | … |  Cathy Long   |
|  Margo Winkler  | … |  Langfordin tuotantoyhtiön vastaanottovirkailija   |
|  Kim Chan  | … |  Jonno   |
|  Frederick De Cordova  | … |  Bert Thomas   |
|  Edgar Scherick  | … |  Wilson Crockett   |
|  Ed Herlihy  | … |  oma itsensä   |
|  Tony Randall  | … |  oma itsensä   |
|  Victor Borge  | … |  oma itsensä   |
|  Joyce Brothers  | … |  oma itsensä   |
Vastaanotto

Koomikkojen kuningas ei aluksi menestynyt oudon aihevalinnan ja epämiellyttävän päähenkilönsä takia, mutta on sittemmin noussut arvossa. Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo luonnehti elokuvaa tähtikultin, viihteen, idolien ja fanien julmaksi kuvaukseksi, mustaksi elokuvaksi tyhjästä elämästä ja sen tyhjistä täytteistä. Hän antoi elokuvalle täydet viisi tähteä, mikä vastaa sanallista arviota ”elämää suurempi elokuva”.
Elokuva ei saanut yhtään Oscar-ehdokkuutta, mutta Cannesissa Scorsese oli siitä ehdolla Kultaisen palmun saajaksi. Brittiläisessä Bafta-palkintogaalassa Koomikkojen kuningas sai viisi ehdokkuutta, joista käsikirjoittaja Paul D. Zimmerman voitti palkinnon käsikirjoituksestaan.
Vuonna 2017 BBC:n äänestyksessä 253 eri puolilta maailmaa olevaa elokuvakriitikkoa valitsi Koomikkojen kuninkaan kaikkien aikojen sadan parhaan komedian listalla jaetulle sijalle 100.
Aiheesta muualla

Koomikkojen kuningas Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Hatanpään valtatie

Hatanpään valtatien pohjoisosaa Tampereen keskustassa vuonna 2022.
Hatanpään valtatie on Tampereella sijaitseva vilkasliikenteinen katu ja yksi keskustaan johtavista valtaväylistä. Sen pohjoispää ulottuu Tammerkosken itärannalle, missä se risteää Hämeenkadun kanssa. Katu kulkee etelään Kyttälän, Ratinan ja Hatanpään kautta ja päättyy Rantaperkiössä Nuolialantien ja Sarankulmankadun risteykseen.
Hatanpään valtatie on kaavoitettu 1920-luvulla. Sisällissodassa Kyttälän alueelta tuhoutui paljon rakennuksia, mikä mahdollisti uuden etelään johtavan valtaväylän rakentamisen. Katu avattiin liikenteelle vuonna 1922. Tampereen johdinautoliikennettä liikennöitiin Hatanpään valtatiellä vuosina 1948–1976.
Nykyisin Hatanpään valtatie on joukkoliikennepainotteinen katu. Kaupunginvaltuusto päätti marraskuussa 2019, että Tampereen raitiotietä jatketaan Hämeenkadulta Hatanpään valtatielle. Koskipuiston ja Sorin aukion välinen rataosuus otettiin käyttöön elokuussa 2021.
Rakennuskanta

Hatanpään valtatien ympäristössä sijaitsee useita arvorakennuksia. Valtakunnallisesti merkittävää rakennusperintöä edustavat linja-autoasema (1938) ja siihen läheisesti liittyvät viereiset funkisrakennukset. Vanhasta verkatehtaasta säilyneet pääkonttori (1896) ja värjäämörakennus (1858) ovat puolestaan osa valtakunnallisesti merkittävää Tammerkosken teollisuusmaisemaa. Muita huomattavia kohteita ovat esimerkiksi Ortodoksinen kirkko (1898), Haarlan palatsi (1925), Suomen Pankin talo (1942), Poliisitalo (1963) sekä Hotelli Ilves (1986) ja Koskikeskus (1988).
Etelämpänä Hatanpään valtatie sivuaa muun muassa Lokomon tehdasaluetta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hatanpään valtatie Wikimedia Commonsissa
Hatanpäälle johtava suuri valtaväylä rakenteilla, Aamulehti, 25.8.1920, nro 194, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Eino Salminen (valokuvaaja)

Salminen vuonna 1970. Kuva: Pekka Kyytinen.
Eino Salminen (24. joulukuuta 1887 Asikkala – 18. heinäkuuta 1977 Asikkala) oli suomalainen valokuvaaja. Hän toimi myös sekatyömiehenä ja kirvesmiehenä, sekä harrasti numismatiikkaa. Hän omisti valokuvaamot Asikkalassa ja Helsingissä. Hänen kuviaan on Suomen valokuvataiteen museossa.
Helsingissä Salminen asui vuosina 1911–1939. Hänen puolisonsa oli Rosa Salminen. Eino Salmisen vanhemmat olivat talonomistaja Juho Kustaa Salminen (1868–1951) Anianpellosta ja Amanda Salminen.
Hattula (Muolaa)

Hattula oli kylä Muolaan kunnan itäosassa Viipurin läänissä Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla alueella. Kylä sijaitsi Kirkkojärven länsirannalla aivan Muolaan kirkonkylän Kirkkorannan eteläpuolella, jonne oli matkaa noin kolme kilometriä. Hattulan naapurikyliä olivat idässä Kirkkojärven toisella puolella Telkkälä, etelässä Retukylä, lännessä Kurkela, Heikkilä, Leirilä ja Pällilä sekä pohjoisessa kirkonkylä Kirkkoranta. Hattulan koulupiiriin kuuluivat myös Hattulan eteläpuolella sijainneet Retukylän ja Lattulan pikkukylät. Nykyisin kaikki kolme kylää ovat asumattomia, eikä niillä ole venäläisiä asutusnimiä.
Kyläkuva

Hattulan kylän halki kulki Muolaan kirkonkylästä Kirkkorannasta Lehtokylään johtava maantie. Kylän pellot ja asutus olivat keskittyneet kylän keskiosaan Kirkkojärven rannasta Pällilän rajalle ulottuvalle alueelle. Hattulan koulupiiri erotettiin Pällilän koulupiiristä ja koulu aloitti toimintansa syksyllä 1921. Koulurakennus tuhoutui talvisodassa. Vuonna 1936 Hattulan pinta-ala oli 4,65 neliökilometriä, josta oli peltoa 187 hehtaaria, niittyä kuusi hehtaaria ja metsää 271 hehtaaria.
Historia

Hattulan väestö evakuoitiin läntisempään Suomeen heti talvisodan alettua vuonna 1939. Moskovan rauhassa 1940 alue luovutettiin Neuvostoliitolle, mutta Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa 1941 ja kylän asukkaat pääsivät palaamaan raunioituneeseen kotikyläänsä. Jälleenrakennus keskeytyi vuonna 1944 Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua ja kylän asukkaat evakuoitiin uudelleen. Rauhanteossa kylä jäi taas Neuvostoliiton puolelle.
Sodan jälkeen Muolaan siirtoväki asutettiin Lounais-Hämeeseen, jossa Hattulan kylän asukkaat asutettiin Somerolle.
Linn-Kristin Riegelhuth Koren

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Linn-Kristin Riegelhuth Koren vuonna 2009. |  Linn-Kristin Riegelhuth Koren vuonna 2009. |  Linn-Kristin Riegelhuth Koren vuonna 2009. |  |
Maa:   Norja
Naisten käsipallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Peking 2008 |  |  |
|  Kultaa | Lontoo 2012 |  |  |
|  Pronssia | Rio 2016 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Brasilia 2011 |  |  |
|  Hopeaa | Ranska 2007 |  |  |
|  Pronssia | Kiina 2009 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Unkari 2004 |  |  |
|  Kultaa | Ruotsi 2006 |  |  |
|  Kultaa | Makedonia 2008 |  |  |
|  Kultaa | Tanska/Norja 2010 |  |  |
|  Kultaa | Unkari/Kroatia 2014 |  |  |
|  Hopeaa | Serbia 2012 |  |  |
Linn-Kristin Riegelhuth Koren (s. 1. elokuuta 1984 Lorenskog) on norjalainen käsipalloilija. Hän on Norjan maajoukkueessa voittanut olympiakultaa Pekingissä 2008 ja Lontoossa 2012 sekä saavuttanut olympiapronssia Rio de Janeirossa 2016.. Hän voitti maailmanmestaruuden Brasiliassa 2011 sekä Euroopan-mestaruuden Unkarissa 2004, Ruotsissa 2006, Makedoniassa 2008, Tanskan ja Norjan yhdessä järjestämissä kisoissa 2010 sekä Unkarin ja Kroatian kisoissa 2014. Seuratasolla hän edustaa Larvikia.
Kansainvälinen käsipalloliitto valitsi Riegelhuth Korenin vuoden 2008 maailman parhaaksi naispelaajaksi.
Linn-Kristin Riegelhuth Korenin sisko Betina Riegelhuth on myös maajoukkuekäsipalloilija.
Hausjärven vaakuna

Hausjärven vaakuna
Hausjärven vaakuna on Hausjärven kunnan tunnus. Vaakunan vinoristi kuvastaa kunnan aiempaa asemaa valtateiden risteyksessä, ja sen tähti viittaa Suomen ensimmäiseen kansakouluun, vuonna 1856 kenraaliluutnantti Johan Reinhold Munckin perustamaan Eskon kouluun; vaakunan tähti on peräisin hänen sukunsa vaakunasta.
Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä vinoristi ja lakipisteessä tähti, kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Hausjärven kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 9. joulukuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 20. huhtikuuta 1953.
Hatsushimo (1933)

| Hatsushimo / 初霜 |
| --- | --- |
 Hatsushimo

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Uraga Dock Company
Kölinlasku:  31. tammikuuta 1933
Laskettu vesille:  4. marraskuuta 1933
Palveluskäyttöön:  27. syyskuuta 1934
Loppuvaihe:  upotettu 30. heinäkuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 530 t
Pituus:  109,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  10 m
Syväys:  3,38 m
Koneteho:  42 000 shp
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  212
Aseistus
Aseistus:  5 × 127 mm/50 type 3 -tykkiä kahtena kaksiputkisena Malli B mod 2 -asennuksena ja yhtenä yksiputkisenä Malli A -asennuksena 2 × 40 mm ilmatorjuntatykkiä 9 × 61 cm torpedoputkea
Hatsushimo (jap. 初霜) oli keisarillisen Japanin laivaston Hatsuharu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Uraga Dock Companyltä, missä köli laskettiin 31. tammikuuta 1933. Alus laskettiin vesille saman vuoden lopulla 4. marraskuuta ja valmistui 27. syyskuuta 1934.
Palvelus

Alus upposi 30. heinäkuuta 1945 osuttuaan miinaan Miyakunlahdella.
Paige Hauschild

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten vesipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten vesipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten vesipallo. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten vesipallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 2020 |  |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Budapest 2017 |  |  |
|  Kultaa | Gwangju 2019 |  |  |
Paige Hauschild (s. 17. elokuuta 1999) on yhdysvaltalainen vesipalloilija. Hän on voittanut Yhdysvaltain maajoukkueen pelaajana kultaa vuodelle 2021 siirretyissä Tokion olympialaisissa. Hän on voittanut maailmanmestaruuden vuosina 2017 ja 2019.