stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Biržain linna
Mikalojus Radvila Punainen - ensimmäinen Biržai-Dubingiain herttua

Radvilan suvun toisen sukupolven poika, Trakain linnanherra ja Liettuan suuriruhtinaskunnan hetmanni Jurgis Radvila (1480–1541) hankki maita itselleen suuriruhtinaskunnan pohjoisrajan lähistöltä ostamalla niitä muilta aatelisilta. 1520-luvulla hänen läänityksiinsä kuului jo 503 taloutta Biržain alueelta. Maiden ostaminen helpottui 1530-luvulla, kun Puolan kuningas kielsi rajaseudun aatelisia myymästä maita Liivinmaan aatelisille.
Jurgis Radvilan poika Mikalojous Radvila Punainen opiskeli Saksassa ja matkusteli laajalti Euroopassa. Liettuassa hän sai tärkeitä valtiollisia tehtäviä: kahdesti hän toimi noin 12-vuotisen jakson suuriruhtinaskunnan sotavoimien komentajana (hetmanni) ja kunnostautui muun muassa sodassa Liivinmaata vastaan (1558–1583). Hän oli yksi johtavista liettualaisista aatelisista valtiopäivillä (semj), mutta kieltäytyi esimerkiksi allekirjoittamasta Lublinin unionisopimusta Puolan kanssa 1569. Hän tuki uskonpuhdistusta ja reformististen seurakuntien ja kirkkojen perustamista. Hän auttoi Vilnan reformistisen (evankelisen) koulun käynnistämisessä uudelleen vuonna 1584 ja perusti reformistisen koulun myös Biržaihin. Helmikuussa 1547 Mikalojus Radvila Punainen sai (samaan aikaan serkkunsa Mikalojus Radvila Mustan kanssa) perinnöllisen Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan herttuan (prinssin) arvonimen menestyksistä venäläisiä ja tataareja vastaan käydyissä taisteluista. Pian Mikalojus Radvila Punainen ryhtyi kutsumaan itseään Biržain-Dubingiain herttuaksi ja tammikuussa 1549 Puolan kuningas Sigismund II hyväksyi tämän arvonimen.
Tekojärvi ja ensimmäinen linna

Jurgis Radvilan poika Kristupas Radvila ("Perkūnas", 1547–1603) rakensi ensimmäisen linnan vuosina 1575–1589. Hän rakennutti padon Apašcia- ja Agluona-jokien yhtymäkohtaan ja teki alueelle keinotekoisen järven. Hän rakennutti järven rannalle ensimmäisen linnan vallit, asuinpalatsin, protestanttisen kirkon, asevaraston, viljavarastoja ja muita rakennuksia kaupungin suojaksi. Puola–Liettua joutui kuitenkin pitkiin Puolan sotiin Ruotsin kanssa (1600–1635) ja vuonna 1625 ruotsalaiset joukot tuhosivat linnan.
Korjaus- ja muutostyöt, sukuhaara muuttaa toisaalle

Herttua Kristupas Radvila II (1585–1640) aloittui linnan korjaus- ja muutostyöt 1637. Linnalle rakennettiin vahvemmat, hollantilaisen linnoitustyylin mukaiset suuret bastionivallit. Myös asuinpalatsia kunnostettiin. Linnan muutostöitä jatkoi hänen poikansa, linnan läänityksineen perinyt ja Liettuan suuriruhtinaskunnan sotavoimien hetmannina eli ylipäällikkönä toiminut herttua Jonušas Radvila (1612–1655). Linnasta tuli hänen aikanaan Jurgis Radvilasta alkunsa saaneen Radvilan suvun Biržai-Dubingiai-sukuhaaran pääpaikka. 1655 linna joutui muutamaksi vuodeksi ruotsalaisille. Herttua Boguslavas Radvila (1620–1669), sukuhaaran viimeinen miesperillinen, osti linnan kuitenkin takaisin Radviloille. Hänen kuoltuaan linnoitus siirtyi Boguslavasin tyttärelle herttuatar Liudvika Karolina Radvilaitėlle, joka jatkoi linnan uusimista. Vuonna 1682 linnasta oli kasvanut huomattavasti alkuperäistä linnaa suurempi puolustusrakennelma, johon kuului linnan ja palatsin lisäksi 21 muuta rakennusta.
Liudvika Karolina (1667–1695) meni naimisiin jo nuorena, tammikuussa 1681 rajakreivi Ludwigin kanssa, joka oli Brandenburgin vaaliruhtinaan Fredrik III:n veli. Ludwig kuoli jo kuusi vuotta myöhemmin 1687 ja vauraasta 20-vuotiaasta leskiherttuattaresta tuli hyvin tavoiteltu vaimoehdokas monen aatelisperheen pojille. Jopa Puola–Liettuaan kuninkaan poika tavoitteli häntä, mutta Liudvika päätti mennä naimisiin Pfalz-Neuburgin kreivin Kaarle III Filipin kanssa. Liudvika sai Kaarlen kanssa yhden lapsen, Elžbieta Augusta Sofijan. Elžbieta Augusta ei ollut enää Radvila, asui muualla ja meni naimisiin toisaalle. Biržain palatsilinnan viimeinen herttuatar Liudvika Karolina Radvilaitė kuoli nuorena, vuonna 1695 Sleesiassa.
Suuri Pohjan sota

Suuren Pohjan sodan (1700–1721) alkuvaiheessa helmikuussa 1701 Venäjän tsaari Pietari Suuri ja Puolan kuningas August II Väkevä solmivat rauhan Biržaissa ruotsalaisten kanssa. Linna joutui ruotsalaisille vuoteen 1703 saakka. Syyskuussa 1704 ruotsalaisjoukkojen kenraali A. L. Lewenhaupt valtasi linnoituksen jälleen. Joukot vetäytyivät pois, mutta räjäyttivät linnan ja palatsin lähtiessään. Palatsi jäi pitkäksi aikaa huonoon kuntoon.
Linna nykyään

Linnan palatsirakennus ympäristöineen on uudelleenrakennettu viime vuosikymmeninä ja se toimii nykyään Biržain alueellisena museona ja turistinähtävyytenä. Museolla on useita ryhmille tarkoitettuja teemaohjelmia ja museoon tutustuvilla vierailijoilla on mahdollisuus saada ääniopastus liettuan, englannin ja venäjän kielellä. Alueen kunnostustyöt jatkuvat yhä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kaupungin ja linnan historiaa (way2lithuania.com) (englanniksi)
Biržai - kuvia (englanniksi)
Radvilan Biržai-Dubingiai -sukuhaaran Dubingiain linnasta ja sukuhaaran historiaa (liettuaksi)
Radvilan suvun Biržai-Dubingiai -sukuhaaran aiemman asuinlinnan hautapaikka Dubingiaissa arkeologien tutkittavana: Dubingiai and the burial place of the Radvila family: major recent archaeological discovery (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Biržain-Dubingiain ensimmäinen herttua, ylihetmanni Mikalojus Radvila Punainen
Biržain ensimmäisen linnan rakennuttaja Kristupas Radvila
Aiempaa vahvemman, 1637-1682 rakennetun Biržain bastionilinnan perusrakennetta havainnollistava piirros 1600-luvulta.
Ruotsalaisjoukot piirittämässä Biržain bastionilinnaa 1704.
Napoleon Ordan piirros palatsin raunioista 1800-luvulla.
Pääosin kunnostettu, nykyään Biržain museona toimiva linnan palatsirakennus.
Vladimir Kramarenko

Vladimir Konstantinovitš Kramarenko (1860 Jekaterinoslavin kuvernementti – 21. heinäkuuta 1905 Viipuri) oli venäläinen santarmieverstiluutnantti, jonka työläisaktivisti Kalle Procopé murhasi Viipurissa vuonna 1905.
Ura

Nykyisen Ukrainan alueella sijaitsevassa Jekaterinoslavin kuvernementissä aatelisperheeseen syntynyt Kramarenko kävi koulunsa Chișinăussa ja jatkoi sen jälkeen sotilasoppiin Kiovan jalkaväkikouluun, josta hän astui vakinaiseen palvelukseen vuonna 1881. Kramarenko palveli aluksi Tiraspolissa 131. jalkaväkirykmentissä, josta hänet lähetettiin vielä samana vuonna Kiovaan kadettikouluun. Valmistuttuaan vuonna 1884 Kramarenko ylennettiin 1885 luutnantiksi ja 1889 yliluutnantiksi. Santarmijoukkoihin Kramarenko siirtyi vuonna 1894, jolloin hänestä tuli Jekaterinoslavin kuvernöörin adjutantti. Vuodesta 1897 esikuntakapteeniksi ylennetty Kramarenko toimi Viipurin linnoituksen santarmikomennuskunnan päällikönä. Pyhän Annan ja Pyhän Stanislauksen ritarikuntien kunniamerkit hänelle myönnettiin helmikuussa 1905.
Kramarenko oli naimisissa kahdesti ja hänellä oli ensimmäisestä avioliitostaan kaksi poikaa.
Kuolema

Kramarenko murhattiin Viipurissa lähellä Torkkelin- ja Maununkatujen kulmausta 21. heinäkuuta 1905 noin kolmen aikaan iltapäivällä. Sortokausien aktivistiliikkeeseen kuulunut viipurilainen maalari Kalle Procopé ampui häntä kohti useita laukauksia Browning-merkkisellä pistoolilla ja pakeni sen jälkeen kohti Punaisenlähteentoria. Vaikeasti haavoittunut Kramarenko onnistui palaamaan asuntoonsa, josta hänet pian vietiin Viipurin lääninsairaalaan. Kramarenko kuitenkin kuoli vammoihinsa vielä saman päivän aikana.
Kuulusteluissa Procopé ilmoitti toimineensa yksin ja hetken mielijohteesta, mutta myöhemmin on arveltu, että murha olisi ollut etukäteen suunniteltu ja tehty paikallisen työläisaktivistien ryhmän toimeksiannosta. Murhaajan pidätys aiheutti Viipurissa laajoja mellakoita, joita rauhoittamaan tarvittiin poliisivoimien lisäksi myös sotilaita. Procopé tuomittiin hirtettäväksi, mutta keisari Nikolai II armahti hänet ja muutti tuomion elinkautiseksi pakkotyörangaistukseksi. Procopé kuoli muutamaa vuotta myöhemmin Siperiaan karkotettuna.
Jack S. Kotschack

Jack S. Kotschack vuonna 1962 takanaan Radio Nordin lähetysalus M/S Bon Jour.
Jack Salomon Kotschack (20. tammikuuta 1915 Helsinki – 8. joulukuuta 1988 Cannes) oli suomenruotsalainen liikemies ja elokuvatuottaja, joka vaikutti suurimman osan elämästään Ruotsissa. Hänet tunnetaan parhaiten 1960-luvun alussa Itämerellä toimineen Radio Nord -merirosvoradion perustajana.
Varhaiset vuodet

Suomenjuutalaiseen perheeseen syntynyt Kotschack vietti lapsuutensa Helsingin Töölössä. Hän opiskeli ylioppilaaksi kirjoitettuaan Englannissa Herne Bay Collegessa vuosina 1932–1934 sekä Svenska handelshögskolanissa 1934–1935. Kotschack oli innokas urheilija, joka pelasi tennistä, jääpalloa Helsingin Makkabin riveissä sekä harrasti nyrkkeilyä. Tenniksessä hän kuului Suomen parhaimmistoon ja voitti muun muassa Helsingin piirinmestaruuden vuonna 1937. Kotschack oli yksi kuudesta juutalaispelaajasta, jotka toukokuussa 1939 erotettiin Westendin tenniskerhosta antisemitismin vuoksi. Tekosyynä käytettiin seuran jäsenmaksujen laiminlyöntiä, mutta yhteensä yli sadasta maksamatta jättäneestä erotettiin ainoastaan juutalaistaustaiset.
Salomon Kotschack tuomittiin Huopalahden käräjillä marraskuussa 1938 1 vuoden 2 kuukauden vankeusrangaistukseen kahdesta kuolemantuottamuksesta ja huolimattomasta ajosta sekä menettämään ajokorttinsa ainiaaksi. 6. elokuuta 1938 oli kaksi ihmistä jäänyt Lauttasaaressa Hevoshaan kohdalla Kotschakin ohjaaman kovaa vauhtia ajaneen henkilöauton A 1402 alle menehtyen välittömästi. Onnettomuuden uhrit olivat törmäyksen voimasta lentäneet 50 metrin matkan tiensivuun.
Kotschack oli mukana talvisodassa, jossa hän haavoittui jalkaan, sekä myöhemmin jatkosodassa niin sanotun Sinisen prikaatin riveissä. Vuonna 1944 Kotschack pakeni Ruotsiin; itse hän kertoi myöhemmin, että hän pelkäsi juutalaisena joutuvansa hankaluuksiin, koska oli lomallaan joutunut tappeluun saksalaisen upseerin kanssa helsinkiläisessä ravintolassa, mutta hänen poikansa tutkimusten mukaan tuollaista tappelua ei tapahtunut vaan Kotschack karkasi armeijasta kesäkuussa 1944 Viipurin lähistöllä ja siirtyi Ahvenanmaan kautta Ruotsiin.
Kotschack toimi aluksi myyntitehtävissä Eskilstunassa ja sai myöhemmin työpaikan elokuvayhtiö Svea Filmin mainospäällikkönä mentyään naimisiin yhtiön johtajan tyttären kanssa.
Svea Film ja Radio Nord

Kotschack tuotti 1950-luvulla Svea Filmille kolme elokuvaa, muun muassa Mika Waltarin romaaniin pohjautuvan Ei huomispäivää vuonna 1957. Filmiyhtiössä työskennellessään Kotschack tutustui amerikkalaiseen liikemieheen Gordon McLendoniin, jonka omisti Yhdysvalloissa suurimman lain salliman määrän radioasemia ja halusi laajentaa toimintaansa Eurooppaan. McLendon oli kiinnostunut erityisesti Pohjois-Eurooppaan syntyneistä piraattiradioista.
Radio Nord aloitti lähetyksensä maaliskuussa 1961 Tukholman edustalta Ruotsin aluevesirajojen ulkopuolelta. McLendonin rahoittaman ja Kotschackin johtaman radioaseman tarkoituksena oli murtaa Pohjoismaissa vallinnut valtiollinen radiomonopoli. Ruotsin lisäksi sen popmusiikkia ja mainoksia sisältäneet lähetykset kuuluivat myös Lounais-Suomessa. Radio Nord ehti toimia vain vajaan puolentoista vuoden ajan ennen kuin se kiellettiin Pohjoismaiden neuvoston määräämän uuden lain nojalla. Suuren suosion saavuttanut piraattiradio vaikutti kuitenkin sekä Ruotsin että Suomen yleisradioyhtiöiden ohjelmistoon niin, että ne ottivat mukaan myös kevyen musiikin omissa Melodiradion- ja Sävelradio-ohjelmissaan.
Vuonna 1970 Kotschack julkaisi Radio Nordista kertovan muistelmateoksen. Tennis pysyi hänen harrastuksenaan myös Ruotsissa, Kotschack toimi pitkään paikallisen tenniskerhon puheenjohtajana sekä oli mukana perustamassa Ruotsin tennisveteraanien järjestöä. Jack S. Kotschack kuoli vuonna 1988 Ranskan Cannesissa 73-vuotiaana.
Vuonna 2009 ilmestyi hänen poikansa Jan Kotschackin isästään sekä Radio Nordista kertova teos Stick iväg, Jack ja vuonna 2021 Kotschackin sotakokemuksista kertova kirja Salomons hemligheter: Jakten på en judisk desertör.
Teokset

Radio Nord kommer tillbaka (1963)
The Radio Nord Story (1970)
Handbok i squash: squash raket (1973)
Kirjallisuutta

Kotschack, Jan: Stick iväg, Jack! Historien om Radio Nord, en älskad och oönskad station och om ett annat Sverige.  Stockholm:  Premium Publishing, 2009.  ISBN 978-91-89136-51-9
Kotschack, Jan: Salomons hemligheter: Jakten på en judisk desertör.  Vulkan, 2021.  ISBN 978-91-51983-78-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jack S. Kotschack Wikimedia Commonsissa
Pekka Gronow kertoo Radio Nordista. Yle Elävä arkisto
Walther Kranz

Walther Kranz (23. marraskuuta 1884 Georgsmarienhütte, Osnabrück – 18. syyskuuta 1960 Bonn) oli saksalainen klassillinen filologi ja filosofian historioitsija.
Kranz opiskeli klassillista filologiaa Berliinin yliopistossa vuosina 1903-07 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1910 Ulrich von Wilamowitz-Moellendorffin oppilaana. Vuosina 1928-33 hän johti Schulpfortan gymnaasia. Vuonna 1932 Kranz aloitti Hallen yliopiston vanhojen kielten professorina. Kansallissosialistien noustua valtaan Kranz joutui vaikeuksiin, sillä hänen vaimonsa oli juutalainen. Hänet siirrettiin vuonna 1935 ensin yläkouluun (Hauptschule), ja vuonna 1937 hän menetti opetusoikeutensa kokonaan.
Vuonna 1943 Kranz sai Istanbulin yliopiston filosofian historian ja klassillisen filologian oppituolin. Hän toimi virassa vuoteen 1950. Tämän jälkeen hän toimi Bonnin yliopiston vanhojen kielten ja niiden jälkivaikutuksen professorina. Kranz jatkoi teoksen Die Fragmente der Vorsokratiker toimitustyötä Hermann Alexander Dielsin jälkeen, ja julkaisi siitä viidennen uudistetun painoksen vuosina 1934–37 ja kuudennen vuosina 1951-52.
Teokset

Diels, Hermann & Kranz, Walther (toim.): Die Fragmente der Vorsokratiker griechisch und deutsch, 5. painos 1934–1937, 6. painos 1951–1952
Geschichte der griechischen Literatur, Leipzig 1940; uusintapainos 1998 ISBN 3-88059-949-1
Die griechische Philosophie: Zugleich eine Einführung in die Philosophie überhaupt, Leipzig 1941; uusintapainos 2004 ISBN 3-938484-85-3
Studien zur antiken Literatur und ihrem Fortwirken. Kleine Schriften, toimittanut Ernst Vogt, Heidelberg 1967
Aiheesta muualla

Walther Kranz Catalogus Professorum Halensis (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Walther Kranz
Käännös suomeksi
Pirkko Vahtero

Pirkko Vahtero (16. joulukuuta 1936 Keuruu – 22. helmikuuta 2025 Loppi) oli suomalainen graafinen suunnittelija ja heraldikko. Hän on suunnitellut useita suomalaisia postimerkkejä sekä arvopapereita. Postimerkkejä hän on suunnitellut 140 kappaletta. Hän on suunnitellut postimerkkejä myös Ruotsiin, Tanskaan, Islantiin, Norjaan, Venezuelaan, Costa Ricaan, El Salvadoriin, Libanoniin ja Kuwaitiin. Vahtero on menestynyt Suomen kauneimmat postimerkit -kilpailussa.
Vahtero on piirtänyt vuosien 1973–1982 sekä 1984–1985 ja 1999 suomalaiset joulupostimerkit. Lisäksi hän on suunnitellut Ahvenanmaan vuoden 2005 joulupostimerkin. Aihepiiri on käsittänyt kaikki perinteiset joulun elementit, kuten joulupukin ja -tontut, tiernapojat, rekiretken joulukirkkoon, joulusaunan, lintujen ja eläinten jouluruokinnan, kuusenhaun ja koristelun, joulupuuron ja joululeikit tuvan oljilla. Vahtero suunnitteli myös ensimmäiset Muumi-postimerkit vuonna 1992.
Kuvia joistakin Pirkko Vahteron suunnittelemista postimerkeistä

1973
1974
1975
1976
1977
1978
1979
1980
1980
1981
1982
1982
1983
1983
1984
1985
1985
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pirkko Vahteron suunnittelemat postimerkit Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  KulturNav
Seyni Kountché

| Seyni Kountché |
| --- | --- |

Nigerin presidentti
 17. huhtikuuta 1974 – 10. marraskuuta 1987  
Edeltäjä:  Hamani Diori
Seuraaja:  Ali Saibou
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1931
Kuollut: 10. marraskuuta 1987
Seyni Kountché (1. heinäkuuta 1931 Fandou – 10. marraskuuta 1987 Pariisi) oli nigeriläinen upseeri, joka johti vuoden 1974 sotilasvallankaappausta, ja oli maansa toinen presidentti. Hän kuului djerma-kansaan, joka on Nigerin pääkansallisuuksia.lähde?
Elämäkerta

Seyni Kountché ryhtyi sotilasuralle nuorena, jo 1940-luvun loppupuolella ja palveli aluksi Ranskan siirtomaa-armeijassa. Hän opiskeli 1965–1966 Pariisissa upseeriksi ja nousi Nigerin yleisesikunnan varajohtajaksi. Nigerin armeijan komentajaksi hänet nimitettiin 1973.
Uusi valtio oli elänyt lähes koko itsenäisyytensä vakavien ongelmien keskellä. Kuivuutta oli kärsitty vuodet 1968–1974, talous ei ollut kehittynyt uraanivarantojen löytymisestä huolimatta ja oppositiota vainottiin. Esitettiin jopa syytöksiä, että presidentti Hamani Diorin hallinnon jäsenet varastivat kansainvälistä ruoka-apua.lähde?
15. huhtikuuta 1974 Seyni Kountché johti sotilasvallankaappausta, joka lopetti Hamani Diorin vallan. Uusi hallinto mitätöi perustuslain, kielsi poliittiset puolueet, hajotti kansalliskokouksen ja vapautti poliittiset vangit. Korkein sotilasneuvosto (CMS) perustettiin 17. huhtikuuta 1974, ja se nimitti Seyni Kountchén maan uudeksi presidentiksi. Kansalliskokous korvattiin Kansallisen kehityksen neuvostolla (UND).lähde?
Uusi hallinto salli poliittisten pakolaisten palata takaisin kotimaahansa. Ohjelmanjulistuksessaan se lupasi rehellistä ruoka-avun jakoa ja moraalin palauttamista poliittiseen ja yhteiskunnalliseen elämään. Lisäksi kiinnitettiin huomiota maan talouden elvyttämiseen.lähde?
Kaikki eivät kuitenkaan olleet tyytyväisiä vallinneeseen tilanteeseen, ja vuosina 1975 ja 1976 oli vallankaappausyritykset. Siviilien osuutta hallinnossa lisättiin 1981, ja seuraavana vuonna ryhdyttiin valmistelemaan perustuslaillista hallintoa. Siviilipääministeri Mamane Oumaro astui virkaan 24. tammikuuta 1983. Vuonna 1984 järjestettiin kansanäänestys kansallisesta sopimuksesta. Sopimuksen mukaan perustettiin konsultoivia neuvostoja niin paikalliselle kuin valtakunnallisellekin tasolle. Konsultoivien neuvostojen jäseniä ei kuitenkaan voinut valita vaaleilla, vaan heidät kutsuttiin tehtäviinsä.lähde?
Seyni Kountchén hallinto vakautti Nigeriä ja sai aikaan jopa talouskasvua. Talouskasvu tyrehtyi kuitenkin vuosien 1984–1985 vallinneeseen Sahelin kuivuuteen ja siihen, että eteläinen naapuri Nigeria sulki Nigerin vastaisen rajansa vuosiksi 1984–1986. Hallintokautensa loppuvaiheissa myös Kountchén hallinto sai kuulla syytöksiä korruptiosta ja Djerma-kansan suosimisesta. Syytökset olivat tuskin perättömiä: Seyni Kountchén seuraaja Ali Saibou kuuluu djerma-kansaan ja on kotoisin vieläpä samasta kylästä kuin edeltäjänsä.lähde?
Ulkopolitiikassaan Seyni Kountché paransi maansa suhteita Yhdysvaltoihin. Yhdysvallat oli kuivuuskautena maan merkittävin avustaja. Suhteet entiseen siirtomaaisäntään Ranskaan olivat lämpimät. Hyviä suhteita vaalittiin myös arabimaiden kanssa, tosin koilliseen naapuriin Libyaan suhtauduttiin epäilevästi ja sitä syytettiin Nigerin horjuttamisesta. Libyan väitettiin käyttävän apunaan tuaregeja, ja vuoden 1985 toukokuussa Nigerin ja Libyan rajalla tapahtui aseellinen välikohtaus. Sen seurauksena maasta karkotettiin kaikki ne tuaregit, jotka eivät olleet Nigerin kansalaisia.lähde?
Seyni Kountchén terveys heikkeni 1986, ja hän kuoli seuraavana vuonna pariisilaisessa sairaalassa. Kuolinsyynä oli aivokasvain.
Aiheesta muualla

http://www.reagan.utexas.edu/archives/speeches/1984/121184c.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
https://www.jeuneafrique.com/129226/archives-thematique/d-c-s-du-pr-sident-nig-rien-seyni-kountch/
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Decalo, Samuel: Historical Dictionary of the Niger. (3rd ed.) Boston & Folkestone Scarecrow Press, 1997  ISBN 0-8108-3136-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Krasnapolle

| Krasnapolle, Krasnopolje (Краснапольле, Краснопо́лье) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Krasnapolle, Krasnopolje
 Koordinaatit: 53°19′54″N, 31°24′11″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Mahiljoun alue
Korkeus:  noin 150–175 m
Väkiluku (10/2009):  6 123
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 www.krasnopolie.mogilev-region.by/en 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Krasnapolle (valkoven. Краснапольле) eli Krasnopolje (ven. Краснопо́лье) on kaupunkityyppinen taajama ja  hallintopiiri (ven. Краснопольский район, Krasnopolski raion) Valko-Venäjän ja sen Mahiljoun maakunnan itäosissa. Krasnapollen kaupunkimaisessa taajamassa asui vuoden 2009 lokakuussa 6 123 ja koko piirissä 11 176 henkeä.
Tšernobylin saasteet vaikuttavat yhä

Krasnapolle sijaitsee noin 230 kilometriä Tšernobylistä pohjoiskoilliseen. Siitä huolimatta hallintopiiri kuuluu siihen kolmannekseen Valko-Venäjän Mahiljoun maakunnasta, jonne kulkeutui runsaasti radioaktiivista laskeumaa Tšernobylin ydinkatastrofin yhteydessä keväällä 1986. Oheisessa kartassa on esitetty erään keskeisen radioaktivisen ainesosan, maastoon ilmavirtojen mukana levinneen, puoliintumisajaltaan pitkäkestoisen cesium-137:n kaukokulkeuma YK:n aktiivisuusasteikon mukaan.
Aiheesta muualla

Lyhyt kuvaus taajamasta (englanniksi) (bycity.org)
Maakuntahallinnon sivu Krasnapollen piiristä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (region.mogilev.by)
Краснопольский район - Lyhyet artikkelit keskustaajamasta ja hallintopiiristä (venäjäksi) (dorogiby.info)
Krasnapollen keskustan kartta (venäjäksi) (bycity.org)
WikiMapia karttalinkki taajamasta ympäristöineen, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Neuvostoliiton aikaista topografiakarttaa alueesta (venäjäksi)
Piirin perustietoja ja kartta (venäjäksi) (emaps-online.com)
Tietoa piirin palveluista ja kuvia rakennuksista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (region.mogilev.by)
Joitain kuvia hallintopiiristä (englanniksi),(puolaksi),(valkovenäjäksi) ja (venäjäksi) (radzima.org)
Kaukokulkeumana levinneen cesium-137:n aiheuttama radioaktiivisuus Tšernobylin voimalan ympäristössä.