stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mikael Sundman
Elämä ja ura

Mikael Sundmanin vanhemmat olivat kemian professori Jacobus Sundman ja mikrobiologian professori Veronica Sundman o.s. Wallgren. Sundman on kahdeksannen polven helsinkiläinen ja hänen sukunsa on asunut Helsingissä 1750-luvulta lähtien. Sundman valmistui arkkitehdiksi vuonna 1970 ja tekniikan lisensiaatiksi vuonna 1981. Hän loi pääuransa Helsingin kaupunkisuunnitteluvirastossa ja osallistui varsinkin Helsingin kantakaupungin uusien asuinalueiden suunnitteluun. Hän oli myös Teknillisen korkeakoulun assistenttina vuosina 1967–1976 ja erikoisopettajana 1976–1989 sekä Taideteollisen korkeakoulun tuntiopettajana 1976–1981.
Sundman ja Vilhelm Helander julkaisivat vuonna 1970 Helsingin kaupunkisuunnittelua käsitelleen poleemisen pamfletin Kenen Helsinki. Teoksessa arvosteltiin muun muassa yksityisautoilun ja liike-elämän ehdoilla toteutettuja kaupunkisuunnitteluratkaisuja sekä historiallisten arvorakennusten purkamista. Sen on sanottu ennakoineen 1970-luvulla Suomessa tapahtunutta muutosta suhtautumisessa vanhojen rakennusten purkamiseen. Teos sai Eino Leinon palkinnon vuonna 1971. Sundman on myöhemmin kirjoittanut arkkitehti Bertel Jungin elämäkerran yhdessä Mona Schalinin kanssa (1988) sekä toimittanut arkkitehti Carl Ludvig Engelin julkaistun kirjeenvaihdon (1989).
Sundmanin läpimurto kaupunkisuunnittelijana oli yhdessä Vilhelm Helanderin ja Pekka Pakkalan kanssa suunniteltu Helsingin Katajanokan itäosan uusi asuinalue. He voittivat alueen suunnittelukilpailun vuonna 1972, suunnitelma valmistui vuonna 1976 ja se sai arkkitehtuurin valtionpalkinnon vuonna 1978. Aikalaiset pitivät Katajanokan suunnitelmaa vastareaktiona edellisen vuosikymmenen kaupunkisuunnittelulle. Siinä palattiin perinteisen mittakaavan umpikortteleihin, joille pyrittiin antamaan yksilölliset ilmeet, historiallinen rakennuskanta säilytettiin uudessa käytössä ja suunnittelu ulotettiin itse rakennuksista myös piha- ja katualueiden yksityiskohtiin. Sundman on myöhemmin ollut suunnittelemassa Helsinkiin muun muassa Länsi-Pasilan, Arabianrannan ja Kalasataman kaupunginosia. 2000-luvun alussa rakennettu Arabianranta on saavuttanut kansainvälistäkin mainetta uudenlaisella taidekonseptillaan. Tällä 7 000 asukkaan asuinalueella on toteutettu uusia ajatuksia kuten talojen välissä olevia yhteispihoja. Sundman on urallaan painottanut erityisesti asukaslähtöistä kaupunkisuunnittelua ja häntä on siksi joskus luonnehdittu ”vasemmistolaiseksi” arkkitehdiksi.
Sundman on ollut vuodesta 1990 Rakennustaiteen seuran puheenjohtaja. Hän sai vuonna 2017 Suomen Arkkitehtiliitto SAFAn myöntämän Otto-Iivari Meurman -palkinnon yhdessä Pekka Pakkalan, Riitta Jalkasen ja Matti Visannin kanssa.
Teoksia

Kenen Helsinki – raportti kantakaupungista, 1970 (Vilhelm Helanderin kanssa)
Saneeraus suomalaisessa kaupungissa, 1972 (Vilhelm Helanderin kanssa)
Kaupungin rakentumisen vaiheet – tutkielma Helsingin kaupunkirakenteen muodostumisesta ja väestörakenteen vaiheista, 1980
Bertel Jung, suurkaupungin hahmottaja, 1988 (Mona Schalinin kanssa)
Kirjeet, C. L. Engel, 1989 (toim.)
Elokuva ja arkkitehtuuri, 1996 (päätoimittaja)
Pasila – Helsingin uusi keskus, 1998 (toim. Harry Schulmanin kansa)
Mustameri (Hattula)

| Mustameri |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Kanta-Hämeen maakunta
Koordinaatit:  61°04′42″N, 24°21′52″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Vanajanselän alue‎ (35.23)
Laskuoja:  oja Vanajaveteen 
Järvinumero:  35.232.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  alle 80 m  
Rantaviiva:  1,131 km 
Pinta-ala:  5,883  ha 
 fiMustameri 
Mustameri  eli myös Mervenmeri  on Kanta-Hämeessä Hattulan Rietoossa sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Vanajanselän alueeseen, jossa se kuuluu Mervenselän alueeseen. Järven vedenpinnan korkeus on alle 80 metriä meren pinnan yläpuolella, joten se saattaa olla ohi virtaavan Mervenselän korkeudella. Siihen laskee ympäröivältä Mervensuolta suo-ojien kuivatusvesiä. Huomattavin oja on Kittarinoja, joka laskee sinne Hattulan Lepistön suunnalta. Järvi on 450 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 5,9 hehtaaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä ja rannat ovat pääosin soistunutta metsää. Järvi on autio, mutta Mervenselän ja järven väliin on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa.
Virolahden VPK

Virolahden VPK:n vaakuna
Virolahden vapaaehtoinen palokunta ry (VPK) on perustettu 9. päivänä joulukuuta 1928. Palokunta toimii Virolahden Kirkonseudulla, joka koostuu Kirkonkylän, Koivuniemen, Vilkkilän, Eerikkälän, Rännäsen, Niemelän ja Hanskin kylistä. Kirkonseudulla järjestetään vuosittain lintujen kevätmuuttoon liittyvät Arktika-päivät. Virolahden Kirkonseudulla on rikas ja monipuolinen historia. Isovihan jälkeen vuonna 1721 solmittu Uudenkaupungin rauhan raja jakoi kyläseudun kahtia Ruotsin ja Venäjän kesken. Autonomian aikana Suomen suuriruhtinas ja Venäjän keisari Nikolai II vietti kesänsä Virolahden Kirkonseudulla 1900-luvun alussa aina ensimmäisen maailmansodan syttymiseen saakka. Suomen ensimmäinen hiihdon olympiavoittaja Veli Saarinen oli kotoisin Virolahden Kirkonseudulta.
Virolahden VPK on Suomen kaakkoisin palokunta. Etelässä toimialue rajoittuu Suomenlahteen ja idässä Venäjän federaatioon. Palokunta on Kymenlaakson pelastuslaitoksen sopimuspalokunta. Palokunnalla on käytössään säiliöpaloauto ja miehistönkuljetusauto. Palokunnalla on oma paloasema, joka on rakennettu vuosina 1999 ja 2012. Lisäksi palokunta omistaa 1930-luvun alussa rakennetun palokunnantalon. Talo oli alkujaan Virolahden Pitkäpaaden saaren entinen tullitalo. Pitkäpaaden tulli lakkautettiin 1922 ja lopulta Tullihallitus päätti myydä tarpeettomaksi käyneen talonsa huutokaupassa, jonka palokunta voitti. Talo purettiin, sen hirret siirrettiin saaresta mantereelle Kirkonkylään ja rakennettiin palokunnantaloksi. Palokunnantalo toimii juhlatilana ja tanssipaikkana sekä erilaisten yleisötapahtumien pitopaikkana. Pitkäpaaden saari, kuten liki kolmannes Virolahden pitäjästä, jouduttiin luovuttamaan Neuvostoliitolle Moskovan rauhassa vuonna 1940.
Virolahden VPK:n palokunnantalo
Palokunnan merkittävämpiä tehtäviä on suojella 1700-luvun lopulla rakennettua Virolahden kirkkoa, joka sijaitsee noin sadan metrin päässä paloasemasta. Virolahden VPK on vireä ja aktiivinen palokunta. Hälytysosastossa on jäseniä noin kaksikymmentä ja koko palokunnan jäsenistö on nelisenkymmentä. Määrää voi pitää suurena, sillä Virolahden Kirkonseudulla on asukkaita alle kaksisataa.
Pelastustoiminnan lisäksi palokunta toimii aktiivisesti Virolahden kulttuuritoiminnassa. Merkittävin tapahtuma on vanhan ajan Pertunmarkkinat, jotka palokunta järjestää vuosittain elokuun viimeisenä lauantaina. Tapahtumassa käy vuosittain liki kaksituhatta ihmistä. Pertunmarkkinat on tarkoitettu perinteisten käsityöläistuotteiden myyntiin. Lisäksi tapahtumassa on ollut vuosittainen markkinanäytelmä, jonka teema on vaihdellut eri historiallisen aikakauden mukaan. Yhteistä näytelmille on ollut niiden yllätyksellisyys, sillä niiden sisältöä ja tarkkaa esittämisajankohtaa ei ole kerrottu yleisölle etukäteen.
fi
Montrealin pöytäkirja

| Montrealin pöytäkirja> Montrealin pöytäkirja otsonikerrosta heikentävistä aineista |
| --- | --- |
 Montrealin sopimuksen täydentämistä käsittelevä konferenssi vuonna 2016 Kigalissa.
Allekirjoitettu:  16. syyskuuta 1987
Allekirjoituspaikka:  Montreal 
Kielet:  arabia, kiina, englanti, ranska, venäjä, espanja
Voimaantulopäivä:  1. tammikuuta 1989
Korvaa sopimuksen:  Wienin yleissopimus
Osapuolet
Alkuperäiset allekirjoittajat:  Euroopan yhteisö ja 29 valtiota
Ratifioijat:  198 ratifioijaa, mm. kaikki YK:n jäsenet sekä Euroopan unioni
Montrealin pöytäkirja otsonikerrosta heikentävistä aineista (engl. The Montreal Protocol on Substances that Deplete the Ozone Layer) on kansainvälinen sopimus, jolla pyritään otsonikerroksen suojeluun vähentämällä otsonikatoa aiheuttavien aineiden valmistusta ja käyttöä. Se hyväksyttiin 16. syyskuuta 1987, ja se astui voimaan 1. tammikuuta 1989, kun sen oli allekirjoittanut 29 valtiota sekä Euroopan yhteisö.
Sittemmin sopimusta on täydennetty kuusi kertaa: Lontoossa 1990, Kööpenhaminassa 1992,  Wienissä 1995, Montrealissa 1997, Pekingissä 1999 ja Kigalissa 2016. Montrealin pöytäkirjaa on luonnehdittu yhdeksi onnistuneimmista kansainvälisistä ympäristösopimuksista. Siitä tuli tuli ensimmäinen aidosti globaali ympäristösopimus, kun Itä-Timor viimeisenä allekirjoitti osallistumisensa 16.9.2009.
Montrealin pöytäkirjaa edelsi vuonna 1985 solmittu Wienin yleissopimus, jossa sovittiin lähinnä otsonikerroksen tutkimukseen liittyvästä yhteistyöstä. Montrealin pöytäkirjassa sovittiin konkreettisista toimenpiteistä, joihin Wienin yleissopimuksen pohjalta ryhdyttäisiin. Siihen liittyy myös rahoitusjärjestelmä, Multilateral Fund for the Implementation of the Montreal Protocol, jonka tarkoitus on auttaa kehitysmaita suoriutumaan niille asetetuista päästötavoitteista.[lähde? ]
Päästötavoitteet

Alkuperäisen pöytäkirjan tavoitteena oli vähentää haitallisimpien otsonia tuhoavien aineiden käyttöä vuoden 1986 tasosta viidenneksellä vuoteen 1994 ja puolella vuoteen 1999 mennessä. Lontoossa ja Kööpenhaminassa sopimusta kiristettiin: tämän jälkeen tavoitteena oli lopettaa CFC-yhdisteiden ja useimpien muidenkin otsonia tuhoavien yhdisteiden käyttö kokonaan vuoden 1995 loppuun mennessä. Kehitysmaille annettiin kymmenen vuoden siirtymäaika. CFC-yhdisteiden vähäinen käyttö sallittiin edelleen joissakin tärkeissä sovelluksissa, kuten astmalääkkeissä.[lähde? ]
Vaikutus

Yleisesti ottaen pöytäkirjan päästötavoitteiden toteutus on sujunut hyvin. Montrealin pöytäkirjan astuttua voimaan useimpien otsonia tuhoavien aineiden käyttö on joko lakannut tyystin tai ainakin vähentynyt. Sopimuksen voittokulkua selittää se, että CFC-yhdisteille on ollut varsin helppo löytää korvaavia aineita teollisuuden käyttöön.[lähde? ]
Toisaalta CFC-yhdisteitä on korvattu muun muassa HCFC-yhdisteillä, jotka ovat otsonikerrokselle vaarattomampia (mutta kuitenkin haitallisia) ja pahentavat lisäksi kasvihuoneilmiötä. Niiden käyttö pyritään lopettamaan vuoteen 2030 mennessä.[lähde? ]
Montrealin pöytäkirjan jälkeen freoneista siirryttiin HFC-yhdisteisiin ja edelleen HFO-yhdisteisiin. HFO-yhdisteet eli vetyfluoriolefiinit hajoavat myrkyllisiksi ”ikuisuuskemikaaleiksi”, PFAS-yhdisteiksi. Muun muassa eristemuoveista ja suurista lämpöpumpuista karkaa niiden elinkaaren aikana HFO-kaasuja. Esimerkiksi uusien autojen ilmastoinneissa kylmäaineena on HFO-1234yf-niminen aine, jonka hajoamistuote TFA on PFAS-yhdiste. Ilmasta PFAS-aineet päätyvät vesistöihin, pohjavesiin, maaperään ja ennen pitkää ruokaan. Suomessa on mitattu kasvaneita PFAS-pitoisuuksia kaloista ja kananmunista. Näiden yhdisteiden on todettu heikentävän ihmisen immuunijärjestelmää ja niiden epäillään aiheuttavan vaurioita sisäelimille ja hormonitoiminnalle.
Aiheesta muualla

MONTREALIN PÖYTÄKIRJA otsonikerrosta heikentävistä aineista Finlex. Viitattu 26.1.2007.
Montrealin pöytäkirjan koko teksti, pdf (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Otsonia tuhoavien aineiden pitoisuuksien kehitys ilmakehässä
Vilho Raatikainen

Vilho Kaarlo Johannes Raatikainen (27. helmikuuta 1940 Alavus – 2017) oli suomalainen selvänäkijä.
Raatikainen pelasi jalkapalloa Åbo IFK:ssa ja Helsingin Palloseurassa. Hän työskenteli muun muassa Helsingin tullipostissa ja vartijana Alkossa. Raatikainen toimi aluksi selvänäkijä Aino Kassisen avustajana ja vuodesta 1977 alkaen hän toimi itsenäisenä selvänäkijänä. Hänellä oli vastaanotto Väinämöisenkatu 23:ssa Helsingin Töölössä.
Raatikainen on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Yle Elävä Arkisto : Selvänäkijät testissä. TV1:n Mystisessä illassa olivat testattavina selvänäkijät Vilho Raatikainen ja Tamara Maunonen sekä povaaja Emma Lind
Yle Elävä Arkisto : Voiko tulevaisuutta ennustaa? Kolme tunnettua suomalaista ennustajaa Vilho Raatikainen, Tamara Maunonen ja Emma Lind antoivat 1980-luvun televisio-ohjelmassa arvionsa, miten Keke Rosbergille kävisi Nürburgringin osakilpailussa
Monacon Grand Prix 1983

|  Monacon Grand Prix 1983  |
| --- | --- |
 5 osakilpailu 15 osakilpailusta kaudella 1983. 
Päivämäärä:  15. toukokuuta 1983
Sijainti:  Monacon katurata
Ratatyyppi:  Katurata
Radan pituus:  3,312 km
Kilpailun pituus:  76 kierrosta, 251,712 km
Sää:  Kostea rata lähdössä
Paalupaikka
Kuljettaja:   Alain Prost   (Ferrari)
Paaluaika:  1.24,840
Palkintokoroke
Voittaja:   Keke Rosberg   (Williams)
Toinen:   Nelson Piquet   (Brabham)
Kolmas:   Alain Prost   (Renault)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Nelson Piquet   (Brabham)
Kierrosaika:  1.27,283 (kierroksella 69)
Monacon Prix 1983 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 15. toukokuuta 1983 Monacon katuradalla. Kilpailun voitti Williamsilla ajanut Keke Rosberg, jolle voitto oli kauden ainoa ja uran toinen.
Kilpailu alkoi märissä olosuhteissa ja viidennestä ruudusta startannut Rosberg oli muutamaa lähtöruudukon häntäpään autoa lukuun ottamatta ainoa, joka lähti kisaan kuivan kelin renkailla. Riski kannatti ja Rosberg nousi nopeasti kärkeen ajaen karkuun muilta. Kilpailussa nähtiin lukuisia keskeytyksiä ja vain seitsemän autoa selviytyi maaliin saakka.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 |  Keke Rosberg | Williams-Ford | 76 | 1.56.38,121 | 5 | 9 |
| 2 | 5 |  Nelson Piquet | Brabham-BMW | 76 | + 18,475 | 6 | 6 |
| 3 | 15 |  Alain Prost | Renault | 76 | + 31,366 | 1 | 4 |
| 4 | 27 |  Patrick Tambay | Ferrari | 76 | + 1.04,297 | 4 | 3 |
| 5 | 4 |  Danny Sullivan | Tyrrell-Ford | 74 | + 2 kierrosta | 20 | 2 |
| 6 | 23 |  Mauro Baldi | Alfa Romeo | 74 | + 2 kierrosta | 13 | 1 |
| 7 | 30 |  Chico Serra | Arrows-Ford | 74 | + 2 kierrosta | 15 |   |
| Kesk. | 6 |  Riccardo Patrese | Brabham-BMW | 64 | Elektroniikka | 17 |   |
| Kesk. | 2 |  Jacques Laffite | Williams-Ford | 53 | Vaihdelaatikko | 8 |   |
| Kesk. | 29 |  Marc Surer | Arrows-Ford | 49 | Kolari | 12 |   |
| Kesk. | 35 |  Derek Warwick | Toleman-Hart | 49 | Kolari | 10 |   |
| Kesk. | 11 |  Elio de Angelis | Lotus-Renault | 49 | Vetoakseli | 19 |   |
| Kesk. | 25 |  Jean-Pierre Jarier | Ligier-Ford | 32 | Jousitus | 9 |   |
| Kesk. | 16 |  Eddie Cheever | Renault | 30 | Moottori | 3 |   |
| Kesk. | 22 |  Andrea de Cesaris | Alfa Romeo | 13 | Vaihdelaatikko | 7 |   |
| Kesk. | 28 |  René Arnoux | Ferrari | 6 | Jousitus | 2 |   |
| Kesk. | 26 |  Raul Boesel | Ligier-Ford | 3 | Kolari | 18 |   |
| Kesk. | 9 |  Manfred Winkelhock | ATS-BMW | 3 | Kolari | 16 |   |
| Kesk. | 3 |  Michele Alboreto | Tyrrell-Ford | 0 | Kolari | 11 |   |
| Kesk. | 12 |  Nigel Mansell | Lotus-Ford | 0 | Kolari | 14 |   |
| DNQ | 36 |  Bruno Giacomelli | Toleman-Hart |   |  |  |   |
| DNQ | 8 |  Niki Lauda | McLaren-Ford |   |  |  |   |
| DNQ | 7 |  John Watson | McLaren-Ford |   |  |  |   |
| DNQ | 31 |  Corrado Fabi | Osella-Ford |   |  |  |   |
| DNQ | 17 |  Eliseo Salazar | RAM-Ford |   |  |  |   |
| DNQ | 32 |  Piercarlo Ghinzani | Osella-Alfa Romeo |   |  |  |   |
| DNPQ | 34 |  Johnny Cecotto | Theodore-Ford |   |  |  |   |
| DNPQ | 33 |  Roberto Guerrero | Theodore-Ford |   |   |   |   |
Muuta

Paalupaikka: Alain Prost – 1.24,840
Nopein kierros: Nelson Piquet – 1.27,283 (kierroksella 69)
Danny Sullivanin ensimmäinen MM-piste
Alain Prostin 100. MM-piste
Keijo Rosbergin ajo

Keltatautia potenut Keijo Rosberg ampaisi kilpailuun viidennestä lähtöruudusta. Ennen kilpailua hän kertoi keskittyvänsä erityisesti lähtöön, sillä kapealla ja mutkaisella katuradalla ei ollut paljoakaan ohitusmahdollisuuksia. Lähtö onnistui. Rosberg ohitti lähdössä kolme edellään ollutta turboahdettua autoa. Lyhyessä kiihdytyksessä ennen ensimmäistä tiukkaa mutkaa Rosberg tunki oikealta ohi René Arnouxin, Patrick Tambayn ja Eddie Cheeverin. Vain paalupaikalta lähtenyt turbokuljettaja Alain Prost pystyi pitämään Rosbergin takanaan.
Myös Rosbergin rengasvalinta onnistui. Sade oli kastellut radan aamupäivän aikana, mutta Rosberg lähti kisaan kuivan kelin renkailla. Yksi toisensa jälkeen joutui moni kilpailija hakemaan varikolta kuivan kelin renkaat sadekelin renkaiden tilalle Rosbergin ja hänen tallitoverinsa Jacques Laffiten kiertäessä rataa.
Jo ensimmäisellä kierrokselle Prost ja Rosberg saivat aikaan suuren eron takana tuleviin. Maalisuoralla Rosberg pääsi myös Prostin ohi. Kisan aikana tuli selvästi näkyviin sateen tasoittava vaikutus. Turboahdetut autot eivät pystyneet märällä radalla hyödyntämään tehoylivoimaansa. Kuljettajien taidot ratkaisivat paljon enemmän kuin suuret tehot.
Rosberg kasvatti nopeasti etumatkaansa. Radan vähitellen kuivuessa nousi Laffite toiseksi ja Williamsit saivat kaksoisjohdon. Rosberg alkoi jo runsaan kymmenen kierroksen jälkeen ohitella hitaammin ajavia kierroksella. Kilpailun puolivälissä hänellä oli lähes puolen minuutin kaula Laffiteen ja kolmantena ajava Marc Surer oli jo lähes minuutin päässä. Kärjen osalta kilpailun loppu oli vain sijoitusten varmistelemista. Rosbergin voitto ei ollut kilpailun missään vaiheessa uhattuna, vaikka turbot alkoivat saavuttaa vauhtiaan löysäävää Rosbergia. Maalissa ero hänen ja toiseksi tulleen Piquet'n välillä oli 18,5 sekuntia. Kolmanneksi ajanut Prost jäi yli puoli minuuttia ja neljäntenä maaliin ajanut Tambay oli vielä samalla kierroksella. Rosberg saavutti kilpailussa toisen MM-osakilpailuvoittonsa. Ensimmäinen tuli elokuussa 1982 Sveitsin GP:ssä.
Miten puhua kirjoista joita ei ole lukenut

| Miten puhua kirjoista joita ei ole lukenut> Comment parler des livres que l'on n'a pas lus ? |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Pierre Bayard
Kieli:  ranska
Kustantaja:  Les Éditions de Minuit
Julkaistu:  2007
Sivumäärä:  162
ISBN:  978-270-731-982-1
Suomennos
Suomentaja:  Pirjo Thorel
Kustantaja:  Atena
Julkaistu:  2009
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  189
ISBN:  978-951-796-535-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Miten puhua kirjoista joita ei ole lukenut (ransk.  Comment parler des livres que l'on n'a pas lus ?) on ranskalaisen kirjallisuuden professorin ja psykologin Pierre Bayardin kirjoittama satiirinen teos. Se käsittelee taitoa puhua kirjoista, vaikka ei ole lukenut niitä tai on unohtanut ne. Teos julkaistiin vuonna 2007.
Eräs Bayardin pääteemoja on se, että kaikki kirjat muodostavat ikään kuin suuren kollektiivisen kirjaston, jossa jokaisella kirjalla on oma paikkansa – ja jotta kirjasta voisi puhua, tärkeintä on tietää tai osata päätellä kunkin kirjan paikka tässä kirjastossa ja sen suhteet muihin kirjoihin. Tällöin kirjoista on helppo puhua, vaikka ei olisi lukenutkaan niitä. Toinen usein toistuva teema on se, että kirjat eivät ole kiinteitä kohteita: kirjoista keskusteltaessa kukin puhuu enemmän omista mielikuvistaan (”sisäisistä kirjoista”) kuin todellisista kirjoista. Sitä paitsi keskustelukumppanitkaan eivät välttämättä ole lukeneet puheenaiheena olevaa kirjaa.
Bayardin esikuva on kirjallisuuskriitikko Paul Valéry, jonka muistokirjoitus Marcel Proustille alkaa:
»Vaikka tunnen tuskin ainoatakaan osaa Marcel Proustin suuresta teoksesta ja jopa kirjailijan ammatti on minusta melko käsittämätön, tiedän kuitenkin varsin hyvin sen vähän perusteella minkä olen joutanut Kadonnutta aikaa etsimässä -teosta lukemaan...»
Bayardin neuvot

»[K]irjasta puhumisella ei ole juuri mitään tekemistä lukemisen kanssa. Nämä kaksi toimintoa ovat vallan mainiosti erotettavissa toisistaan, ja omalta osaltani voin sanoa puhuvani kirjoista aina vain pitempään ja paremmin lakattuani melkein kokonaan lukemasta, koska lukemasta pidättyminen antaa minulle tarvitsemani välimatkan – jotta voin puhua niistä täsmällisesti.»
Bayardin neuvot > Tavat olla lukematta

Bayard huomauttaa, että ”luettu kirja” on hyvin moniselitteinen käsite. Hän jakaa kirjat neljään luokkaan, jotka kuvaavat tositilannetta paremmin:
Tuntemattomat kirjat (TK) – kirjat, joista ei ole koskaan kuullutkaan. Tällöin riittää, että osaa sijoittaa kirjan paikalleen kollektiivisessa kirjastossa. Bayard käyttää esimerkkinä Robert Musilin teoksen Mies vailla ominaisuuksia kirjastonhoitajaa, joka vältti lukemasta mitään muita kirjoja kuin kirjaluetteloita.
Selaillen luetut kirjat (SK) – kirjat, joita on luettu sieltä täältä. Bayardin mukaan kohtuullisen etäisyyden säilyttäminen jopa auttaa siinä, että osaa nähdä laajemman kokonaisuuden. Esimerkkinä hän käyttää Paul Valérya, joka lausui kärkkäästi mielipiteensä kirjoista ja kirjailijoista, joita ei ollut juurikaan lukenut.
Esiin tulleet kirjat (EK) – kirjat, joista on kuullut puhuttavan. Bayardin mukaan kirjoista voidaan muodostaa hyvä kuva pelkästään kuuntelemalla ja lukemalla muiden mielipiteitä. Bayardin esimerkkinä toimii Umberto Econ romaanin Ruusun nimi juoni.
Unohdetut kirjat (UK) – kirjat, jotka on lukenut mutta unohtanut, tai jopa unohtanut lukeneensa. Bayardin esimerkkinä on Michel de Montaigne, joka unohti helposti lukemansa, ja joskus senkin, mitä on itse kirjoittanut.
Lyhenteitä Bayard käyttää alaviitteissä aina jokaisen teoksessa mainitun kirjan kohdalla. Hän pyrkii tällä antamaan esimerkin siitä, että puhumme usein kirjoista, jotka tunnemme huonosti. Hänen mukaansa on kuitenkin reilua tuoda jotenkin ilmi se, tunteeko kirjoittaja todella mainitsemaansa kirjaa vai ei.
Bayardin neuvot > Keskustelutilanteet

Lisäksi Bayard antaa ohjeita erilaisia haastavia keskustelutilanteita varten. Näitä ovat:
Keskustelut kirjallisissa piireissä. Kirjallisuusalan ihmisillä on erityisen suuri vaara joutua puhumaan kirjoista, joita ei ole lukenut.
Keskustelut opettajan kanssa. Opiskelijat, jotka eivät ole lukeneet kirjaa, voivat varsin pian lausua siitä oman mielipiteensä oman taustansa perusteella, mutta se ei välttämättä miellytä alan asiantuntijoita.
Keskustelut kirjailijan kanssa. Kirjailijalla ja lukijalla saattaa olla kirjasta täysin erilainen kuva. Joskus tosin kirjailijakaan ei ole lukenut kirjaansa. Parasta on vain kiitellä kirjaa menemättä yksityiskohtiin.
Keskustelut rakastetun kanssa. Ongelmana on, kuinka valloittaa rakastettu puhumalla tämän mielikirjasta, jos ei ole lukenut sitä? Voidaan myös kysyä, voivatko kahden ihmisen sisäiset kirjat muuttua samoiksi, kun tutustuminen syvenee?
Bayardin neuvot > Toimintatavat

Bayard antaa ohjeita myös erilaisia toimintatapoja koskien:
Älä häpeä. Ensimmäinen esiehto kirjoista puhumiselle. Tämän saavuttamiseksi on vapauduttava siitä mielikuvasta, että olisi muka olemassa aukotonta kulttuurintuntemusta.
Omien ajatusten läpivienti. Koska kirjat eivät ole kiinteitä kohteita, ne reagoivat siihen, mitä niiden ympärillä puhutaan. Näin on mahdollista saada mikä tahansa oma mielipide kirjasta läpi.
Kirjojen keksiminen. Kirjojen sisältö on yhtä liikkuvaa kuin niiden arvo.
Itsestä puhuminen. Jos ei tiedä kirjasta, voi aina siirtää keskustelun itseensä. Samalla voi löytää jotain itsestään.
Aiheesta muualla

Arbelius, Jenni: Puhetta kirjoista, joita ei ole lukenut. Turun Sanomat 10.10.2008
Schuerewegen, Franc: Comment parler de Proust quand on a lu ses livres? Enquête dans la bibliothèque de Pierre Bayard. Fabula - la recherche en littérature 12.4.2007 (ranskaksi)
Turunen, Helmi: Kuinka puhua kirjasta, jota et ole lukenut? Yle 9.10.2014, päivitetty 17.10.2014