stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ulla Järvilehto
Ura > Lääkärinä

Järvilehto on toiminut Keski-Suomen keskussairaalan lastentautien apulaislääkärinä ja HYKS:n naistentautien klinikan apulaislääkärinä 1969–1971, Suomen Punaisen Ristin Järvenpään lääkäriaseman gynekologina 1971–1972 sekä yksityislääkärinä Lahdessa ja Tampereella vuodesta 1973.
Ura > Eduskuntatyö

Järvilehto toimi kansanedustajana kaksi vaalikautta vuosina 1975–1983. Hän edusti Hämeen läänin eteläistä vaalipiiriä ja kuului Kristillisen liiton eduskuntaryhmään.
Kannanottoja

1970-1980-luvuilla Järvilehto tuli tunnetuksi abortin julkisena vastustajana ja innokkaana Israel-ystävänä. Kansanedustajan paikkansa menetettyään hän keskittyi puhumaan Israel-tilaisuuksissa, joiden tarkoituksena oli kannustaa kristittyjä rukoilemaan Israelin ja juutalaisten puolesta, sekä tarvittaessa auttamaan juutalaisia myös aineellisesti, esimerkiksi heidän muuttaessaan eri maista Israeliin. Hän toimi pitkään ICEJ:n (Jerusalemin Kansainvälisen Kristillisen Suurlähetystön) Suomen-osaston puheenjohtajana.
Teokset

Diagnosis in preinvasive lesions of the cervix (1974)
Urinary oestrone and chronionic gonadotrophin in threatened abortion (1974)
Anna lapsen elää (1974)
Meidän on vastuu.  Ari-kustannus, 1976.
Kutsuttu lohduttamaan: 30 vuotta Israel-työtä.  Päivä, 2014.
Kenen maa?  Jerusalemin kansainvälisen kristillisen suurlähetystön Suomen osasto, 2007.
Yksityiselämä

Järvilehto asuu Tampereella. Hän kuuluu helluntaiherätykseen.
Järvilehdon puoliso vuodesta 1962 oli lääketieteen lisensiaatti Kaarlo Juhani Järvilehto. Kaarlo Järvilehto kuoli vuonna 2018. Heillä on neljä lasta.
Alfred Oswald Kairamo

| Oswald Kairamo |
| --- | --- |
 Oswald Kairamo 1920-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. lokakuuta 1858 Pietarsaari
Kuollut: 29. heinäkuuta 1938 (79 vuotta) Hattula
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kasvitieteilijä
Alfred Oswald (A. Osw.) Kairamo (vuoteen 1906 Kihlman; 4. lokakuuta 1858 Pietarsaari – 29. heinäkuuta 1938 Hattula) oli suomalainen kasvitieteilijä, poliitikko sekä osuustoiminta- ja teollisuusmies.
Henkilöhistoria ja ammattiura

Kairamo kuului Kihlmanin sukuun mutta suomensi Suuressa nimenmuutoksessa vuonna 1906 nimensä Kairamoksi. Hänen vanhempansa olivat teologi, koulu- ja talousmies Alfred Kihlman (1825–1904) ja Hilda Augusta Wilhelmiina Forssell. Hänen puolisonsa vuodesta 1897 oli Anna Brusila. Heidän poikansa oli vuorineuvos Aulis Kairamo, jonka poikia taas olivat vuorineuvos Kari Kairamo ja arkkitehti Erkki Kairamo.
Kairamo pääsi ylioppilaaksi 1875 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1880, maisteriksi 1882 ja lisensiaatiksi sekä tohtoriksi 1883. Kairamo toimi Helsingin yliopiston kasvitieteen dosenttina 1885–1897 sekä Kasvitieteen museon vt. amanuenssina 1886–1887 ja amanuenssina 1892–1897. Hän oli kasvitieteen ylimääräinen professori 1897–1903, vastuullaan kasvimuseon valvonta, ja osallistui tutkimusretkille Inarin Lappiin 1880 sekä Kuolaan ja Pohjois-Venäjälle 1887–1892.
Suomen Biologian Seura Vanamo on lyötättänyt Kairamo-mitalin, jota se jakaa suurimpana tunnustuksenaan suomalaisen luonnontutkimuksen hyväksi tehdystä työstä. Kairamo oli seuran ensimmäinen kunniajäsen.
Kairamo oli senaatin talousosaston jäsen ja maanviljelystoimikunnan päällikkö (ministeri) 1903–1905.
Vuosien 1905–1938 välillä Kairamo hoiti omistamaansa Ellilän kartanoa Hattulassa, jossa harjoitettu koetoiminta johti Hankkijan kasvinjalostuslaitoksen syntyyn ja oli merkittävässä osassa suomalaisen viljakasvinjalostuksen alkamisessa. Kairamo oli perustamassa Osuuskassojen Keskuslainarahasto Osakeyhtiötä, nykyistä OP-Ryhmää, vuonna 1902. Hän oli Kajaanin Puutavara Oy:n (myöhemmin Kajaani Oy) johtokunnan puheenjohtaja 1909–1924 ja 1927–1938 sekä Oy Uleån johtokunnan jäsen 1927–1937. Hän oli Kansallis-Osake-Pankin hallintoneuvoston jäsen 1914–1938 ja hallintoneuvoston puheenjohtaja 1919–1938.
Kairamo oli myös Suomen ensimmäinen diplomaattinen edustaja Virossa 1919.
Toiminta poliitikkona

Kairamo valittiin suomalaisen puolueen kansanedustajaksi 1907–1914 ja 1917–1918 Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä. Hän oli vielä kokoomuksen kansanedustajana 1918–1919.
Teoksia

Zur Entwickelungsgeschichte der Ascomyceten (väitoskirja). 1883
Pflanzenbiologische Studien aus Russisch-Lappland. 1890
Torpparit ja sosialistit. Suomalaisen puolueen naisvaliokunta 1907
Sosialistien kanta Laukon ja Lavilan asiassa.  Kustannus Oy Kansa 1908
Kuntien maanostot: selostus tämän liikkeen tuloksista Uudenmaan, Turun ja Hämeen läänien suomenkielisissä kunnissa annettu Tampereen kunnallispäiville lokakuulla 1912.  1913
Suomen suhteet ulkomaihin. WSOY 1918
Maataloudellinen yliopisto.  1924
Kuolan 1887 vuoden retkikunta ja Suomen maantieteellinen seura: matkamuistelmia ja kuvia. 1938
Kirjallisuutta

Häikiö, Martti: ”Kairamo, Alfred Oswald (1858–1938)”, Suomen kansallisbiografia, osa 4, s. 697–699.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-445-2  / Teoksen verkkoversio.
Mäkihovi, Y. R. (toim.): Uranuurtajia ja rakentajia: Osuustoimintamiesten elämäkertoja, s. 63–75.  Helsinki:  Pellervo-Seura, 1950.
Johanna Karimäki

| Johanna Karimäki |
| --- | --- |
 Johanna Karimäki vihreiden puoluekokouksessa 2007.
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. maaliskuuta 1973 (ikä 51) Geneve, Sveitsi
Poliitikko
Puolue:  vihreät
Asema:  kansanedustaja 2007–2019, kaupunginvaltuutettu
Vaalipiiri:  Uudenmaan vaalipiiri
Kotipaikka:  Espoo
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Johanna Maria Karimäki (s. 20. maaliskuuta 1973 Geneve, Sveitsi) on suomalainen poliitikko. Hän on ollut vihreiden kansanedustaja Uudenmaan vaalipiiristä vuosina 2007–2019 ja Espoon kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2005.
Ura > Tausta

Karimäki syntyi Genevessä perheen asuessa siellä fyysikkoisä Veikko Karimäen työn vuoksi. Karimäki kävi ranskankielistä koulua.
Vuonna 1992 Karimäki valmistui ylioppilaaksi Pohjois-Tapiolan lukiosta ja vuonna 2002 biokemian diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta (TKK). Hän sai opiskeluaikanaan kaksi lasta, joiden isästä hän erosi vuonna 2002.
Ennen eduskuntaa Karimäki työskenteli TKK:lla tutkimusapulaisena (2001, 2002), assistenttina (2003) ja tutkijana (2003–2007).
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
Eduskuntavaalit
| Vuosi | Vaalipiiri | Äänet | Tulos |  |
| 2007 | Uusimaa | 2 659 | valittiin |  |
| 2011 | Uusimaa | 3 887 | valittiin |  |
| 2015 | Uusimaa | 4 341 | valittiin |  |
| 2019 | Uusimaa | 3 752 | varasija |  |
Kuntavaalit
| Vuosi | Kunta | Äänet | Tulos |  |
| 2004 | Espoo | 345 | valittiin |  |
| 2008 | Espoo | 997 | valittiin |  |
| 2012 | Espoo | 886 | valittiin |  |
| 2017 | Espoo | 1 108 | valittiin |  |
Ura > Politiikka

Vihreisiin Karimäki liittyi vuonna 2002. Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa hänet valittiin Espoon kaupunginvaltuustoon. Eduskuntaan Karimäki valittiin Uudenmaan vaalipiiristä vuoden 2007 vaaleissa ja uudelleen vuosien 2011 ja 2015 vaaleissa. Hän on toiminut vihreän eduskuntaryhmän ensimmäisenä varapuheenjohtajana vuosina 2011–2013 ja 2014–2015. Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa hän sai 3 752 ääntä ja jäi ensimmäiselle varasijalle.
Karimäki on vuodesta 2015 jäsen suuressa valiokunnassa ja Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskunnassa. Aiemmilla kausilla hän on ollut jäsen muun muassa maa- ja metsätalousvaliokunnassa (2007–2011), työelämä- ja tasa-arvovaliokunnassa (2008–2011), talousvaliokunnassa (2011–2015) sekä valtiovarainvaliokunnan maatalousjaostossa, kunta- ja terveysjaostossa sekä asunto- ja ympäristöjaostossa.
Ura > Luottamustehtävät

Karimäki oli Vihreiden Naisten hallituksen jäsen 2006–2009. Hän on ollut vuosina 2009–2012 Uudenmaan maakuntavaltuuston ja vuodesta 2013 maakuntahallituksen jäsen. Vuosina 2008–2013 Karimäki oli Tekniikan Akateemisten Liiton valtuuston jäsen.
Aiheesta muualla

Johanna Karimäen kotisivut
.aspx Johanna Karimäki Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Vihreän liiton kansanedustajat
| n k Vihreän liiton kansanedustajat 2007–2011 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (15):  Alanko-Kahiluoto  Andersson  Brax  Forsius (2007–2008)  Haavisto  Hautala (2007–2009)  Juurikkala (2009–)  Järvinen  Karimäki  Kasvi  Niinistö  Ojansuu  Pulliainen  Sinnemäki  Sumuvuori  Tynkkynen 
↑  Merikukka Forsius erosi vihreistä ja liittyi Kansallisen Kokoomuksen eduskuntaryhmään helmikuussa 2008.  1 2  Heidi Hautala valittiin Euroopan parlamentin jäseneksi kesäkuussa 2009, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Timo Juurikkala..   
| n k Vihreän liiton kansanedustajat 2011–2015 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (10):  Alanko-Kahiluoto  Brax  Haapanen  Haavisto  Karimäki  Niinistö  Sinnemäki (2011–2015)  Soininvaara  Sumuvuori (2015)  Toivola  Tynkkynen 
1 2  Anni Sinnemäki valittiin Helsingin apulaiskaupunginjohtajaksi tammikuussa 2015, jolloin hänen tilalleen eduskuntaan nousi Johanna Sumuvuori.   
| n k Vihreän liiton kansanedustajat 2015–2019 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (15):  Aalto  Alanko-Kahiluoto  Haavisto  Halmeenpää  Hassi  Järvinen  Kari  Karimäki  Kasvi  Mikkonen  Niinistö  Parviainen  Toivola  Vartia  Yanar 
Uudenmaan vaalipiirin kansanedustajat
| n k Uudenmaan vaalipiirin kansanedustajat 2007–2011 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (34):  Akaan-Penttilä  Blomqvist  Feldt-Ranta  Forsius  Gestrin  Guzenina-Richardon  Harkimo  Hautala  Hemming  Pietari Jääskeläinen (2009–2011)  Kaikkonen  Kalliomäki  Karimäki  Karpela  Kasvi  Kiljunen  Kuusisto  Laakso  Lauslahti  Lehti  Matikainen-Kallström  J. Mäkelä (2007-2010)  O. Mäkelä  Mäkinen  Niinistö  Nylander  Ruohonen-Lerner  Saarinen  Soini (2007–2009)  Tabermann  Tallqvist  Uusipaavalniemi  Vahasalo  Vanhanen  Virén (2010–2011) 
| n k Uudenmaan vaalipiirin kansanedustajat 2011–2015 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (35):  Blomqvist  Brax  Feldt-Ranta  Gestrin  Guzenina-Richardson  Harkimo  Ihalainen  Jungner  Jurva  Juvonen  J. Jääskeläinen  P. Jääskeläinen  Kaikkonen  Karimäki  Katainen (2011–2014)  Kauma  Kuusisto  Lauslahti  Lehti  Lehtomäki  Lepomäki (2014-2015)  Lindtman  Matikainen-Kallström  Mäkelä  Mäkinen  Niikko  Niinistö  Nylander  Ruohonen-Lerner  Saarinen  Soini  Stubb  Toivola  Tolvanen  Uotila  Vahasalo 
| n k Uudenmaan vaalipiirin kansanedustajat 2015–2019 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (35):  Adlercreutz  Berner  Blomqvist  Elo  Feldt-Ranta  Guzenina  Haglund (2015–2016)  Harakka  Harkimo  Juvonen  Kaikkonen  Kasvi  Karimäki  Kauma (2017-2019)  Laiho (2018–2019)  Laukkanen  Lauslahti (2015–2018)  Lehti  Lepomäki  Lindtman  Meri (2015–2019)  Multala  Mykkänen  Mäkelä (2015–2017)  Niikko  Niinistö  Nylander  Rehn-Kivi (2016–2019)  Rinne  Ruoho  Ruohonen-Lerner (2015)  Räsänen  Toivola  Tolvanen  Soini  Stubb (2015–2017)  Vahasalo (2018–2019)  Vanhanen  Viljanen  Uotila 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Euroopan kirkkojen konferenssi

Euroopan kirkkojen konferenssi (engl. Conference of European Churches) on protestanttisten kirkkojen yhteiselin. Se perustettiin vuonna 1959 lisäämään suvaitsevaisuutta toisen maailmansodan rikkomaan Eurooppaan. Sen ensimmäiseen yleiskokoukseen Tanskan Nyborgissa 1959 osallistui yli 40 kirkkoa.
Konferenssin toiminta nykyään

Konferenssin viimeisin, 15. yleiskokous järjestettiin vuonna 2018 Serbian Novi Sadissa. Tällöin jäseniä viiden vuoden välein pidettävässä kokouksessa oli jo 114. Nykyään konferenssi pyrkii edistämään kirkkojen yhteyttä, rauhaa ja ihmisoikeuksia Euroopassa. Konferenssin pääkonttorit sijaitsevat Brysselissä ja Strasbourgissa.
Roomalaiskatolinen kirkko

Roomalaiskatolinen kirkko on jäsenmäärältään suurin ja täten vaikutusvaltaisin kristillinen kirkkokunta. Suuren päättäjän puuttuessa konferenssilla saattaa olla vaikeuksia joidenkin päätösten tekemisessä. Onneksi roomalaiskatolisuudella on kuitenkin suhteellisen läheiset välit konferenssiin sen jäsenen, Euroopan katolisten piispainkokousten neuvoston kautta.
Suomen kirkot

Suomen evankelis-luterilainen ja ortodoksinen kirkko olivat osallisina viimeisessä yleiskokouksessa ja ovat konferenssin vakituisia jäseniä. Lisäksi Suomen Ekumeeninen Neuvosto toimii tarkkailijajäsenenä.
Rieti Itkonen

| Rieti Itkonen |
| --- | --- |
 Rieti Itkonen 1920-luvulla.
Suomen sisäasiainministeri
 Tannerin hallitus 13.12.1926–12.4.1927  
Kansanedustaja
 1.4.1919–31.7.1929  
Ryhmä/puolue:  SDP
Vaalipiiri:  Viipurin läntinen, Kuopion itäinen, Uusimaa
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. maaliskuuta 1889 Lappeenranta
Kuollut: 1. heinäkuuta 1951 (62 vuotta) Lauritsala
Ammatti:  juristi
Fredrik (Rieti) Wilhelm Itkonen (5. maaliskuuta 1889 Lappeenranta – 1. heinäkuuta 1951 Lauritsala) oli suomalainen juristi ja poliitikko, joka toimi SDP:n kansanedustajana 1919–1929 ja sisäasiainministerinä 1926–1927. Hän oli myös SDP:n väliaikainen puheenjohtaja 1926–1929 ja toimi muun muassa Helsingin apulaiskaupunginjohtajana 1930–1931. Itkonen joutui jättämään ministerinvirkansa väärinkäytösten johdosta ja ura apulaiskaupunginjohtajana katkesi rikostuomioon. 1920-luvulla hän oli SDP:n puheenjohtajaa Väinö Tanneria vastustaneiden Väinö Huplin kannattajien johtohahmoja.
Elämä > Nuoruusvuodet

Rieti Itkosen vanhemmat olivat Leppävirrassa syntynyt veturinlämmittäjä Peter Fredrik Itkonen (1852-1899) ja Gustaava Koski (1854-1917). Hän kirjoitti ylioppilaaksi Lappeenrannan suomalaisesta yhteiskoulusta 1910 ja suoritti alemman hallintotutkinnon Helsingin yliopistossa 1915. Itkonen liittyi Lappeenrannan työväenyhdistykseen jo kouluvuosinaan ja oli sen alaisuudessa toimineen Lappeenrannan Vesan puheenjohtaja. Hän työskenteli Kansan Äänen toimittajana Lappeenrannassa ja Kansan Työn toimittajana Viipurissa 1911–1912, Työläisen vastaavana toimittajana Porvoossa 1912–1914 sekä asianajajana Lappeenrannassa 1914–1917. Ensimmäisen maailmansodan aikana Itkonen oli kotikaupunkinsa johtavia itsenäisyysmiehiä perustuslaillisia edustaneen Aksel Theodor Sahlgrenin ohella. Helmikuun vallankumouksen jälkeen keväällä 1917 Itkonen valittiin Lappeenrannan järjestystoimikuntaan, mutta hän muutti jo kesällä Helsinkiin saatuaan paikan Kulutusosuuskuntien Keskusliiton lakimiehenä ja Kuluttajain Lehden toimitussihteerinä.
Elämä > Kansanedustajana ja ministerinä

Maltillisena sosialistina tunnettu Itkonen pysytteli sivussa sisällissodan tapahtumista. Hän oli yksi 21 sosialidemokraatista, joka allekirjoitti huhtikuun alussa Työmiehessä julkaistun rauhanvetoomuksen. Sodan jälkeen Itkonen oli käynnistämässä SDP:n lamaantunutta puoluetoimintaa ja maaliskuun 1919 vaaleissa hänet valittiin kansanedustajaksi. Itkonen toimi eduskunnan ensimmäisenä ja toisena varapuhemiehenä sekä eduskuntaryhmänsä puheenjohtajana. Kansanedustajan tehtäviensä ohella hän työskenteli SDP:n kunnallissihteerinä 1919–1922, Maalaiskuntien liiton lakimiehenä ja apulaisjohtajana 1922–1926, Hyvinkään kauppalanjohtajana 1926–1928 sekä asianajajana Hyvinkäällä ja Helsingissä 1928–1930. Itkonen oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston sekä Hyvinkään kunnanvaltuuston jäsen. Vuonna 1925 hän toimi presidentin valitsijamiehenä.
1920-luvun alussa Itkonen tuki ”keskustaksi” kutsuttua SDP:n vasemmistosiipeä, mutta käänsi takkinsa nopeasti, ja oli jo 1923 erottamassa opposition johtohahmoihin kuulunutta J. F. Aaltoa Suomen Sosialidemokraatin päätoimittajan pallilta. Vuosikymmenen puolivälissä hänestä tuli puheenjohtaja Väinö Tanneria vastustaneen Väinö Huplin läheisin liittolainen. Helmikuun 1926 puoluekokouksessa Tanner syrjäytettiin ja Itkonen valittiin varapuheenjohtajaksi. Matti Paasivuoren siirryttyä toukokuussa Suomen Ammattijärjestön puheenjohtajaksi Itkosesta tuli SDP:n väliaikainen puheenjohtaja.
Syksyllä 1926 Itkonen ajoi innokkaasti sosialidemokraattien lähtöä hallitukseen, vaikka osa ”huplilaisista” vastusti ajatusta. Hänestä tehtiin sisäasiainministeri, kun päämiministeriksi noussut Tanner halusi vähemmistöhallitukseensa myös puolueopposition edustajia. Itkonen ehti hoitamaan virkaansa vain neljä kuukautta, sillä hän erosi jo huhtikuussa 1927 vartiolaiva Turjan hankintaan sekä Helsingin poliisipäällikön erottamiseen liittyvien skandaalien johdosta. Itkonen oli tilannut omin nokkinensa Hietalahden telakalta huomattavasti eduskunnan myöntämää rahoitusta kalliimman aluksen. Hän selitti menettelyään sillä, että asiantuntijoiden mukaan Petsamoon tarkoitetun laivan piti valmistua nopeammalla aikataululla ja siitä rakentaa alkuperäisiä suunnitelmia vahvempi. Itkonen kertoi tehneensä kiireellisesti päätöksen lisärahoituksesta olettaen eduskunnan myöhemmin päätyvän samalle kannalle. Samaan aikaan velloi toinen kohu, kun eduskunnan oikeusasiamies Y. W. Puhakka ja perustuslakivaliokunta totesivat Itkosen erottaneen poliisipäällikkö Hjalmar Honkasen lainvastaisesti. Kokoomus teki tapausten johdosta välikysymyksen, jonka lisäksi eduskunta harkitsi jopa hänen asettamistaan valtakunnanoikeuteen. Saamansa epäluottamuslauseen jälkeen Itkonen joutui jättämään tehtävänsä. Hänen seuraajakseen nimitettiin Tannerin kannattajiin kuulunut Olavi Puro.
Elämä > Politiikan jälkeen

Vuoden 1930 puoluekokouksessa tannerilaiset palasivat jälleen valtaan. Itkosta ei enään valittu puoluetoimikuntaan, jonka jälkeen hän luopui päivänpolitiikasta. Lokakuussa Itkonen siirtyi Helsingin kaupungin sosiaali- ja opetusasiain apulaiskaupunginjohtajaksi. Huhtikuussa 1931 Itkonen erosi virastaan, kun paljastui, että hän oli väärentänyt yli kahteenkymmeneen vekseliin J. F Aallon, Anton Huotarin, Toivo Lyyn, Matti Puittisen, Olavi Puron, Vihtori Vesterisen ja Yrjö Wellingin nimikirjoituksia. Itkonen oli lisäksi kavaltanut eräältä liikemieheltä leimamerkkien ostoa varten saamiaan rahoja. Taustalla olivat hänen epäonnistuneiden liiketoimiensa myötä syntyneet jättivelat. Itkonen sai neljä vuotta kuritushuonetta, josta vapauduttuaan hän työskenteli asianajajana Helsingissä 1934-1942, Anttolassa 1942-1947 ja viimeiset elinvuotensa Lauritsalassa. Itkonen oli myös Anttolan kunnanvaltuuston jäsen.
Itkonen oli erikoistunut kunnallishallinnon kehittämiseen ja julkaisi useita alaan liittyviä oppaita. Lisäksi hän toimi muun muassa valtioneuvoston selvitysmiehenä Jyväskylän ja Lappeenrannan esikaupunkiliitoksissa sekä Lauritsalan ja Imatran kauppaloita perustettaessa. Sotavuosina Itkonen toimi poliittisissa oikeudenkäynneissä syytettynä olleiden vasemmistolaisten asianajajana. Hän puolusti muun muassa sosialistisen eduskuntaryhmän jäseniä, joiden oli vaikea löytää puolustusasianajajia, koska lakimiehet eivät uskaltaneet ottaa tehtävää vastaan. Itkonen oli lopulta ainoa tehtävään suostunut juristi. Vuonna 1942 Itkonen oli Johan Helon asianajajana Turun hovioikeudessa, jolloin hän joutui pahoinpidellyksi hotellissaan. Erkki Salomaan muistelmien mukaan pahoinpitely johtui siitä, että Itkonen oli välirauhan aikana toiminut hallituksen halventamisesta tuomitun kommunistin Jorma Johteisen puolustusasianajajana. Vuonna 1939 Itkonen julkaisi vankilamuistelmansa Tunti, josta tuli neljä vuotta.
Perhe

Rieti Itkosen ensimmäinen puoliso oli Mäntsälässä syntynyt sairaanhoitaja Beda Vilhelmiina Rantala (1885-1924), jonka kanssa hän avioitui vuonna 1915. Beda Itkonen kuoli keuhkotautiin 39-vuotiaana. Pariskunta oli lapseton. Leskeksi jäätyään Itkonen meni naimisiin Kirsti Aliina Mäntyvaaran (1909-1978) kanssa vuonna 1928. Pariskunnalle syntyi kaksi lasta. Kolmannen avioliittonsa Itkonen solmi Maria (Maija) Vuoren (o.s. Hakala, 1902-1987) kanssa vuonna 1937.
Teokset

Bebel, August: Erään työläisnaisen nuoruus : hänen itsensä kertoma.  (Osuuskunta Visa r. L. 25 pennin kirjasarja n:o 4–5)  Suomentanut Rieti Itkonen. Porvoo:  Osuuskunta Visa, 1913.
Blanche, August: Kalle Utter.  (Osuuskunta Visa r. L. 25 pennin kirjasarja, n:o 6)  Suomentanut Rieti Itkonen. Porvoo:  Osuuskunta Visa, 1913.
Twain, Mark: Laivurin raamatunselitys.  (Osuuskunta Visa r. L. 25 pennin kirjasarja n:o 3)  Suomentanut Rieti Itkonen. Porvoo:  Osuuskunta Visa, 1913.
France, Anatole: Laki on kuollut – mutta tuomari on elävä.  (Osuuskunta Visa r. L. 25 pennin kirjasarja n:o 1)  Suomentanut Rieti Itkonen. Porvoo:  Osuuskunta Visa, 1913.
London, Jack: Valkean miehen tavat.  (Osuuskunta Visa r. L. 25 pennin kirjasarja n:o 2)  Suomentanut Rieti Itkonen. Porvoo:  Osuuskunta Visa, 1913.
Kautsky, Karl: Kauppapolitiikka ja sosialidemokratia : yleistajuinen esitys kauppapoliittisista riitakysymyksistä.  Suomentanut Otto Wille Kuusinen ja Rieti Itkonen. Helsinki:  Suomen sos.-dem. nuorisoliitto, 1919.
Työväen kunnallinen alkeisopas.  Helsinki:  Sosialidemokraattinen puoluetoimisto, 1921.
Itkonen, Rieti (toim.): Kunnalliset verolait.  Helsinki:  Sosialidemokraattinen puoluetoimisto, 1922.
Työväen kunnallisoppi.  Turku:  Sosialidemokraattinen puolue, 1923.
Itkonen, Rieti (toim.): Kunnallislait.  Porvoo:  WSOY, 1925.
Kunnallisverot – kuka ne maksaa ja miten ne saadaan oikeudenmukaisemmiksi?  Helsinki:  Sosialidemokraattinen puolue, 1926.
Kunnallislait selitettynä.  Porvoo:  WSOY, 1929.
Kunnallisverotus selitettynä.  Porvoo:  WSOY, 1931.
Kunnallismiehen käsikirja.  Helsinki:  WSOY, 1934.
Itkonen, Rieti; Suominen, Helli: Kunnallistieto : opiskeluohjeet opintokerhoille.  Helsinki:  Valistusjärjestöjen opintotoimikunta, 1936.
Yhdistystoiminnan opas.  Jyväskylä:  Gummerus, 1938.
Tunti, josta tuli neljä vuotta : kohtalovuosien kokemuksia.  Jyväskylä:  Gummerus, 1939.
Tee taiten tuloilmoituksesi.  Porvoo:  WSOY, 1945.
Työväen kunnallisoppi.  (3. uusittu painos)  Helsinki:  Sosialidemokraattinen puoluetoimisto, 1945.
Väärä välitön verotus.  Mikkeli:  Sosialidemokraattinen puoluetoimisto, 1946.
Kunnallistiedon oppikirja.  Porvoo:  WSOY, 1949.
Raamatun erehtymättömyys

Raamatun erehtymättömyys on evankelikaalisessa kristillisyydessä kehittynyt käsite, jolla ilmaistaan Raamatun auktoriteettia. Erehtymättömyyttä korostava näkemys korostaa Raamatun luotettavuutta ja sitä että Raamattu ei koskaan epäonnistu tarkoituksessaan. Erehtymättömyys korostaa että Raamattu täyttää kaikki väitteensä, myös totuusväitteensä eikä johda harhaan. Erehtymättömyys ei tarkoita sitä, että Raamattu ei voisi sisältää virheitä vaan sitä, että se ei voi epäonnistua.
Erehtymättömyyttä korostava tulkinta poikkeaa virheettömyyttä korostavasta tulkinnasta siinä, että erehtymättömyyden korostus tunnustaa Raamatun kulttuurisen ehdollistumisen tieteen ja historian kysymyksissä. Virhettömyyttä voidaan kuitenkin pitää erehtymättömyyden osa-alueena. Erehtymättömyyttä korostavat hyväksyvät historiallis-kriittisen ja kirjallisuuskriittisen oppinaisuuden, vaikkakin ovat varovaisia sen menetelmien ja johtopäätöksissä ilmenevien ennakkoluulojen suhteen.
Erehtymättömyyttä korostavien suuntien välillä on myös sisäisiä eroja. Jotkut pitävät kiinni yhtenäisestä uskon ja moraalin mallista läpi Raamatun kun taas toiset näkevät opetuksen kehittymisen Raamatun sisällä. Edelleen toiset taas arvioivat kaikki Raamatun teologiset ja moraaliset väitteet sen mukaan, ovatko ne Kristuksen normin mukaisia.
Juorkuna

Juorkunan nyttemmin jo suljettu kyläkauppa elokuussa 2008.
Juorkuna, vanh. Juokuna, on noin 100 asukkaan kylä samannimisen järven rannalla Kiiminkijoen yläjuoksulla Utajärven kunnassa Pohjois-Pohjanmaalla.
Liikenne

Kylän läpi kulkeva Utajärven ja Puolangan välinen seututie 837 on alueen tärkein kuljetusväylä. Alueella ei ole erillisiä kevyen liikenteen väyliä, joten vilkasliikenteinen tie 837 on vaarallinen jalankulkijoille ja muulle kevyelle liikenteelle.
Kylästä alkava Olvasjärventie johtaa Kivijärven ja Marttisjärven kyliin, ja sen sivuteitä pitkin on yhteys myös Pudasjärven Keinäsperään.
Palvelut

Matkailukeskus Rekihovi
Tunnettuja juorkunalaisia

Juorkunan Jussi on Kerttu Kauniskankaan Kansan Uutisissa käyttämä pakinoitsijanimimerkki.