stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kerem Aktürkoğlu

Kerem Aktürkoğlu Galatasarayn pelaajana Eurooppa-liigan ottelussa lokakuussa 2021.
Muhammed Kerem Aktürkoğlu (s. 21. lokakuuta 1998 Kocaeli) on turkkilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan laitahyökkääjä. Hän edustaa Portugalin Primeira Ligassa pelavaa Benficaa. Hän on pelannut Turkin A-maajoukkueessa vuodesta 2021.
Aktürkoğlu siirtyi syksyllä 2014 İstanbul Başakşehiriin mutta pelasi vain seuran nuorisojoukkueissa. Hän aloitti liigauransa alemmilla sarjatasoilla lainalla Bodrumissa sekä kaudella 2018–2019 Karacabey Belediyesporissa ja kaudella 2019–2020 24 Erzincansporissa. Hän siirtyi Galatasarayhin syyskuussa 2020. Hän on pelannut Superliigassa kausittain 27, 37, 34 ja 37 ottelua sekä tehnyt niissä vastaavasti kuusi, kymmenen, yhdeksän ja 12 maalia. Hän voitti liigamestaruuden vuosina 2023 ja 2024. Hän on pelannut Eurooppa-liigassa kymmenen ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin, 0–1-voittomaalin vierasottelussa Lokomotiv Moskovaa vastaan lokakuussa 2021. Hän pelasi kauden 2024–2025 alussa Galatasarayssa vielä kolme superliigaottelua, joissa hän teki kaksi maalia, ja kaksi Mestarien liigan karsinnan ottelua. Syyskuussa 2024 hän siirtyi portugalilaisseura Benficaan.
Aktürkoğlu pelasi Turkin alle 18- ja alle 19-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän pelasi Turkin A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran toukokuussa 2021 ystävyysottelussa Azerbaidžania vastaan. Hän kuului Turkin joukkueeseen kesällä 2021 käydyissä EM-kilpailuissa mutta ei päässyt pelaamaan. EM-kilpailuissa 2024 hän tuli vaihdosta kentälle ensimmäisessä alkulohko-ottelussa Georgiaa vastaan ja teki lisäajalla loppulukemiksi 3–1. Hän pelasi avauskokoonpanossa Portugalia vastaan ja tuli vaihdosta kentälle kolmannessa alkulohko-ottelussa Tšekkiä, neljännesvälieräottelussa Itävaltaa ja tappiollisessa puolivälieräottelussa Alankomaita vastaan. Lokakuun 2024 puoliväliin mennessä hän on pelannut 38 maaottelua, joista 24 ottelua avauskokoonpanossa. Hän on tehnyt A-maaotteluissaan kymmenen maalia: lokakuussa 2021 MM-karsintaottelussa Norjaa, marraskuussa 2021 MM-karsintaotteluissa Gibraltaria ja Montenegroa, maaliskuussa 2023 EM-karsintaottelussa Armeniaa, lokakuussa 2023 EM-karsintaottelussa Latviaa ja kesäkuussa 2024 EM-kilpailuissa Georgiaa vastaan, syyskuussa 2024 kolme maalia Kansojen liigan kotiottelussa Islantia vastaan sekä lokakuussa 2024 yhden maalin Kansojen liigan vierasottelussa Islantia vastaan..
Hämeen linna

| Hämeen linna |
| --- | --- |
 Hämeen linna ja osa bastionia.
Osoite:  Kustaa III:n katu 5
Sijainti:  Linnanniemi, Hämeenlinna
Koordinaatit:  61°00′13″N, 024°27′35″E
Rakennustyyppi:  linna
Valmistumisvuosi:  1200-luvun loppu
Omistaja:  Museovirasto
Julkisivumateriaali:  harmaakivi, tiili
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hämeen linna on yksi Suomen keskiaikaisista valtakunnanlinnoista. Nykyisin museona oleva linna sijaitsee Hämeenlinnan kaupungissa Vanajaveden rannalla, noin 12 metriä nykyisen vedenpinnan yläpuolella. Linnan tarkka rakentamisajankohta on epäselvä, mutta se rakennettiin kuitenkin 1200-luvun lopulla. Ensimmäinen maininta siitä on vuodelta 1308. Ensimmäisessä vaiheessa linna koostui harmaakivisestä leirikastellista ja kehämuurista. Myöhemmin 1300- ja 1400-luvuilla sitä korotettiin Suomessa keskiajalla harvoin käytetyillä tiilillä.
Hämeen linna menetti vuonna 1634 asemansa hallintokeskuksena, ja 1600-luvun lopulla se joutui rappiolle, kun Ruotsin ulkopolitiikka alkoi keskittyä Itämeren eteläpuolelle. Isonvihan jälkeen siitä tehtiin päävarikko, ja 1770-luvulla sitä muutettiin bastionijärjestelmän mukaiseksi linnoitukseksi. Venäjän keisarikunta valtasi linnan 1808 taisteluitta ja muutti sen pian vankilaksi. Linnan entisöinti aloitettiin vasta 1950-luvulla, ja vangit siirrettiin pois päälinnasta 1953 ja kehämuurista 1972. Päälinnan korjaustyöt valmistuivat 1979, jolloin se avattiin myös yleisölle. Kehämuurit saatiin kuntoon vuonna 1988.
Historia > Nimen alkuperä

Linnan alkuperäinen nimi ruotsiksi on Tavasteborgh. Se muutettiin ilmeisesti Kaarle XI:n aikaan 1600-luvun lopulla muotoon Tavastehus. Kun kreivi Pietari Brahe vuonna 1639 perusti kaupungin linnan pohjoispuolelle, kaupungin nimeksi tuli ruotsiksi Tavasteborgh.
Tavaste-sanan alkuperää ei tunneta, mutta se esiintyy ruotsinkielisissä riimuissa muodossa Taveste, ja sen epäillään viittaavan virolaisiin. Sana Vanaja taas on ilmeisesti balttilaista perua.
Historia > Rakentaminen

Alueelle oli ilmeisesti jo 900-luvulla rakennettu ensimmäinen linnoitus, jonka tuhouduttua mahdollisissa ristiretkissä 1200-luvulla paikalle alettiin rakentaa uutta linnaa, Tavasteborghia.
Hämeen linnan tarkkaa perustamisajankohtaa ei tiedetä, ja kirjallisuudessa rakentamisen aloitusajankohta on vaihdellut vuosien 1229–1372 välillä. Varhaisimmassa tutkimuskirjallisuudessa linnan rakentaminen yhdistettiin Birger-jaarliin. Museoviraston mukaan päätös linnan rakentamisesta tapahtuikin Birgerin mahdollisesti Hämeeseen tekemän ristiretken jälkeen, ja rakennustyöt alkoivat viimeistään 1200-luvun lopulla. Linna mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1308 asiakirjoissa. Ruotsin kuningaskunnan alaista Hämettä hallittiin linnasta, ja linnan ympärille Linnanniemeen syntyi mökkikylä.
Linnan varhaisista rakennusvaiheista on esitetty eriäviä arvioita. Pitkään vallalla olleen käsityksen mukaan linnan varhaisin muoto käsitti harmaakivisen leirikastellin ja sitä ympäröineen kehämuurin, jossa oli kolme kulmatornia. Tiilirakennusvaihe olisi tämän ajoituksen mukaan kestänyt 1300-luvun puolivälistä 1400-luvun puoliväliin. Historioitsija Knut Drake esitti kuitenkin vuonna 2001, että harmaakivilinnaa alettiin rakentaa vasta 1372 ja tätä ennen paikalla olisi ollut vain hirsivarustus. Drake teki päätelmänsä ruotsalaisen Tre Kronor -linnan uudesta, nuoremmasta ajoituksesta. Draken mukaan tiililinnavaihe olisi alkanut vasta 1472.
Tiililinnavaihe on merkittävä, koska tiili oli verraten harvinainen rakennusaine keskiaikaisessa Suomessa. Tässä rakennusvaiheessa harmaakivirakennetta korotettiin tiilisillä muureilla. Tiili mahdollisti tynnyriholveja kehittyneemmän holvauksen ja goottilaiset koristemuodot. Tiili alkoi hallita koko linnanpihaa, sillä vanhemmat harmaakivipinnat korvattiin tiilellä. Samalla linna jaettiin kahteen osaan Turun linnan tavoin. Pohjakerros oli kaikkien käytössä, ja toinen kerros varattiin käskynhaltijalle ja tämän hoville.
Historia > Vankilasta museoksi

Linna on ilmeisimmin toiminut vankilana alusta asti. Hämeen linna antautui Suomen sodan aikana, 6. maaliskuuta 1808, taisteluitta. Linna alistettiin tämän jälkeen Venäjän sotilashallinnon alaisuuteen. Hämeen linnaa oli käytetty pitkään myös vankilana, mutta Venäjän vallan alkuaikoina siitä tehtiin kruununvankila, jossa oli lähes 300 vankia päälinnaan sijoitettuna. Samalla linnaa käytettiin edelleen myös viljamakasiinina. Linna muokattiin kokonaisuudessa vankilaksi vuonna 1837 Carl Ludvig Engelin piirustusten mukaan. Linnan lähiympäristöön tehtiin myös suuria muutoksia: länsipuolelle rakennettiin 1839 ojennuslaitos Anders Fredrik Granstedtin suunnitelmien perusteella ja vuonna 1871 lääninvankila Ludvig Isak Lindqvist suunnitelmien mukaan. Hämeen linnaan sijoitettiin vuonna 1881 Suomen ainoa naisten kuritushuone. Naisvankilana linna toimi aina vuosiin 1953 (päälinna) ja 1972 (kehämuurirakennukset) asti. Linnalla oli varsin ikävä maine naisvankien keskuudessa: vielä vuonna 1944 jokainen siihen asti vaiti pysynyt naisvanki alkoikin puhua kuulustelussa kaiken tietämänsä – jos vaitiolon hinnaksi tulisi lähtö Hämeen linnaan. Samoin Hämeen linnassa poliittisista syistä vuosina 1919–1922 ollut Ida Aalle-Teljo kertoo muistelmissaan varsin karmivia asioita vankilasta.
Hämeen linnan entisöintiä ehdotettiin useasti, mutta vasta 1953 vangit siirrettiin pois päälinnasta tutkimusten aloittamiseksi. Päälinnan entisöinti oli vaikeaa, koska sitä oli muutettu useaan kertaan ja käytetty pitkään. Entistämissuunnitelman laati professori Nils Erik Wickberg. Päälinnan entisöinti valmistui 1979, ja sen aikana osa tiloista rekonstruoitiin. Esilinna ja sen ympäristö entisöitiin päälinnan jälkeen ja ne pyrittiin saattamaan 1870-lukua edeltävään tilaan. Niiden entisöinti saatiin valmiiksi vuonna 1988. Päälinna avattiin yleisölle 4. huhtikuuta 1979 ja kehämuurit vuonna 1988.
Nykytila

Nykyään linna toimii Museoviraston alaisena museona, ja sen tiloja vuokrataan erilaisia tilaisuuksia varten. Linnan alueella ja sen välittömässä läheisyydessä sijaitsevat myös Vankilamuseo sekä sotahistoriallinen erikoismuseo Museo Militaria.
Linna nousi Hämeenlinnassa puheenaiheeksi jälleen syksyllä 2007, kun Hämeen Sanomissa julkaistiin artikkeli linnan heikosta kunnosta. Huonoimmassa kunnossa ovat linnan vallit, jotka ovat romahdusvaarassa. Lisäksi tykkitornin alaosa on käyttökiellossa, koska sadevesi pääsee tornin rakenteisiin ja seinistä putoilevat kivet tekevät paikasta vaarallisen. Syynä heikentyneeseen kuntoon on korjauksiin ja ylläpitoon käytettävissä olevien rahojen puute. Joulukuussa 2007 Museovirasto sai valtiolta 1,5 miljoonaa euroa korjaustöihin. Valtaosa rahoista käytetään Tamminiemen ja Olavinlinnan korjauksiin, mutta rahaa on tulossa myös Hämeen linnalle.
Nykytila > Peruskorjaukset

Vallihautaa on kunnostettu useana kesänä 2010-luvulla. Edellinen peruskorjaus tehtiin 1980-luvulla, jolloin tehtiin virheratkaisuja. Osaa vallihaudasta ei ole aiemmin kunnostettu, ja sieltä toivotaan löytyvän tietoa vallihaudan vanhoista tukirakenteista, muun muassa risukimpuista, joilla seiniä on tuettu.
Linnanniemen museoalue

Hämeen linna muodostaa Museo Militarian ja Vankilamuseon kanssa Linnanniemen museoalueen, jolla on oma pysäköintialue ja viitoitus. Kävijällä on myös mahdollisuus ostaa yhteislippu kaikkiin kolmeen museoon.
Kirjallisuutta

Gardberg, C. J.: Kivestä ja puusta. Suomen linnoja, kartanoita ja kirkkoja.  Helsinki:  Kustannusosakeyhtiö Otava, 2002.  ISBN 951-1-17423-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hämeen linna Wikimedia Commonsissa
Museoviraston Hämeen linna -sivu
Rakennusperinto.fi – Suomen keskiaikaiset kivilinnat Web archive 2013
Hämeen ikivanha linna. Vankilana se on epämukava - jopa suorastaan vaarallinen, Seura, 30.06.1937, nro 26, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Hämeen linnaa esittävä postimerkki vuodelta 1982.
Hämeen linnan rondellitykkitorni sisältä
Hämeen linna 1600-luvun lopulla, jolloin kaikki neljä kulmatornia olivat vielä näkyvissä.
Linna ja ympäröivä kaupunki pohjoisesta kuvattuna vuonna 1854. C. O. Ullbergin piirros.
Linna kuvattuna Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Linna on kuvattuna myös Hämeenlinnan vaakunaan.
Entistetty Kuninkaansalin katto
Ilmakuva museoalueesta
Yusuf Yazıcı

Yusuf Yazıcı kesäkuussa 2018.
Yusuf Yazıcı (s. 29. tammikuuta 1997 Trabzon) on turkkilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä tai hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Kreikan Superliigassa pelaavaa Olympiakosia. Hän on pelannut Turkin A-maajoukkueessa vuodesta 2017.
Yazıcı nousi Trabzonsporin junioreista Superliigassa pelaavaan edustusjoukkueeseen kaudella 2015–2016. Hän pelasi neljänä kautena yhteensä 87 liigaottelua ja teki niissä 20 maalia. Elokuussa 2019 hän siirtyi ranskalaisseura Lilleen. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi Ligue 1:ssä 18 ottelua ja teki niissä yhden maalin. Mestarien liigassa hän pelasi kuusi ottelua. Kaudella 2020–2021 hän pelasi 32 liigaottelua, joissa hän teki seitsemän maalia, ja voitti mestaruuden. Eurooppa-liigassa hän teki kahdeksassa ottelussa seitsemän maalia ja oli liigan paras maalintekijä. Maaleistaan kolme hän teki lokakuussa vierasottelussa Sparta Prahaa vastaan ja kolme vierasottelussa AC Milania vastaan kaksi viikkoa myöhemmin.
Kaudella 2021–2022 Yazıcı pelasi Ligue 1:ssä 15 ottelua, joissa hän teki yhden maalin, ja Mestarien liigassa neljä ottelua. Hän oli tammi-kesäkuussa 2022 lainalla venäläisseura TsSKA Moskovassa, jossa hän pelasi kymmenen valioliigaottelua ja teki niissä kahdeksan maalia, muun muassa hattutempun Rubin Kazania vastaan. Kauden 2022–2023 alussa Yazıcı ehti pelata Lillessä neljä Ligue 1 -ottelua, joissa hän teki yhden maalin. Syyskuussa hän siirtyi loppukauden kestävälle lainalle turkkilaisseura Trabzonsporiin. Siellä hän pelasi 13 superliigaottelua, joissa hän teki kolme maalia, neljä Eurooppa-liigan ottelua ja kaksi Konferenssiliigan ottelua. Kaudella 2023–2024 hän pelasi Lillessä 27 Ligue 1 -ottelua, joissa hän teki viisi maalia, ja kymmenen konferenssiliigan ottelua, joissa hän teki viisi maalia.
Yazıcı solmi syyskuussa 2024 sopimuksen kreikkalaisseura Olympiakosin kanssa oltuaan alkukauden ilman seuraa.
Yazıcı pelasi Turkin alle 19- ja alle 21-vuotiaiden maajoukkueissa. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa Turkin A-maajoukkueessa kesäkuussa 2017 MM-karsintaottelussa Kosovoa vastaan. Kesällä 2021 käydyissä EM-kilpailuissa hän pelasi Turkin ensimmäisen ottelun avauskokoonpanossa ja tuli kahdessa muussa vaihdosta kentälle. EM-kilpailuissa 2024 hän pääsi vaihdosta kentälle kahdessa alkulohko-ottelussa. Yazıcı on pelannut lokakuun 2024 puoliväliin mennessä 45 maaottelua ja tehnyt niissä kolme maalia: syyskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Moldovaa, syyskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Montenegroa ja marraskuussa 2023 EM-karsintaottelussa Walesia vastaan.
Kai Häggman

| Kai Häggman> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. marraskuuta 1956 (ikä 67) Helsinki, Suomi
Ammatti:  historioitsija, tietokirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Tyylilajit:  tietokirjallisuus
Aiheet:  kustannusalan ja kirjan historia
Palkinnot
 Lauri Jäntin säätiön erityismaininta (2004)   WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto (2008)   Tietokirjailijapalkinto (2015) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kai Allan Häggman (20. marraskuuta 1956 Helsinki) on suomalainen historioitsija ja tietokirjailija. Hän toimii Helsingin yliopiston Suomen ja Skandinavian historian dosenttina. Hän on kirjoittanut muun muassa WSOY:n ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran historiikit ja päätoimittanut Suomalaisen arjen historia -kirjasarjan.
Ura

Häggman valmistui Helsingin yliopistosta maisteriksi 1987 ja Suomen ja Skandinavian historian tohtoriksi 1994. Hänen väitöskirjansa Perheen vuosisata käsittelee perheen ihannetta ja sivistyneistön elämäntapaa 1800-luvun Suomessa.
Häggman toimi 1988–1992 tutkijana Suomen Akatemiassa, 1992–1995 Renvall-instituutissa ja 1996–1997 Kansaneläkelaitoksella. Vuonna 1998 hän aloitti Helsingin yliopiston Suomen ja Skandinavian historian dosenttina.
Häggman oli 1998–2003 WSOY:n historiankirjoittaja. Hän julkaisi tuona aikana kaksiosaisen WSOY:n 125-vuotishistorian. Siitä hän sai Lauri Jäntin säätiön erityismaininnan. Vuosina 2004–2007 Häggman oli päätoimittamassa Suomalaisen arjen historia -kirjasarjaa. Hänet palkittiin siitä vuonna 2008 WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnolla.
Suomalaista kustannustoimintaa ja kirjakauppaa 1800-luvulta 2000-luvulle käsitteli Häggmanin vuonna 2008 julkaistu teos Paras tawara maailmassa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran historiikkia hän kirjoitti 2008–2014. Historiikki julkaistiin kahdessa osassa (2012 ja 2014). Ensimmäisestä osasta Sanojen talossa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1890-luvulta talvisotaan hän oli ehdokkaana Kanava-tietokirjatunnustuspalkintoon. Häggman aloitti vuonna 2015 Suomen kirjailijaliiton historiankirjoittajana. Samana vuonna hänet palkittiin Suomen tietokirjailijoiden Tietokirjailijapalkinnolla.
Teokset

Perheen vuosisata. Perheen ihanne ja sivistyneistön elämäntapa 1800-luvun Suomessa.  (Historiallisia tutkimuksia 179)  Helsinki:  Suomen Historiallinen seura, 1994.  ISBN 951-8915-85-7
Piispankadulta Bulevardille. WSOY:n historia 1878–1939.  WSOY, 2001.
Avarammille aloille, väljemmille vesille. WSOY:n historia 1940–2003.  WSOY, 2003.
Metsän tasavalta. Suomalainen metsäteollisuus politiikan ja markkinoiden ristiaallokossa 1920–1939.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.
Suomalaisen arjen historia 1–4.  Weilin+Göös, 2006–2008.
Paras tawara maailmassa: suomalainen kustannustoiminta ja kirjakauppa 1800-luvulta 2000-luvulle.  Otava, 2008.
Sanojen talossa. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1890-luvulta talvisotaan.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012.
Pieni kansa, pitkä muisti. SKS talvisodasta 2000-luvulle.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2015.
Päänäyttämöllä : Suomen Kansallisteatterin 150 vuotta.  Helsinki:  Tammi, 2022.  ISBN 978-952-04-3441-0
Abdülkerim Bardakcı

Abdülkerim Bardakcı Konyasporin pelipaidassa joulukuussa 2021.
Abdülkerim Bardakcı (s. 7. syyskuuta 1994 Konya) on turkkilainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän on pituudeltaan 185-senttimetrinen. Hän edustaa Turkin Superliigassa pelaavaa Galatasarayta. Hän on pelannut Turkin A-maajoukkueessa vuodesta 2023.
Bardakcın seura oli vuosina 2009–2022 Konyaspor, mutta hän pelasi vuosien varrella myös lainalla alemmilla sarjatasoilla Konya Şekerin, Adana Demirsporin, Samsunsporin, Giresunsporin, Denizlisporin ja Altayn joukkueissa. Superliigassa hän pelasi Konyasporissa yhden ottelun elokuussa 2013, seitsemän ottelua kaudella 2015–2016, kuusi ottelua kaudella 2016–2017, 37 ottelua kaudella 2020–2021 ja 33 ottelua kaudella 2021–2022. Hän teki ensimmäisen superliigamaalinsa marraskuussa 2015 Eskişehirsporia vastaan. Hän teki kaksi maalia superliigakaudella 2020–2021 ja viisi maalia seuraavalla kaudella. Bardakcı siirtyi kesällä 2022 Galatasarayhin. Siellä hän pelasi ensimmäisellä kaudellaan 30 superliigaottelua, joissa hän teki kolme maalia, ja toisella 27 ottelua, joissa hän teki neljä maalia.
Bardakcı pelasi Mestarien liigassa kuusi ottelua kaudella 2023–2024 sekä Eurooppa-liigassa kaksi ottelua kaudella 2016–2017 ja kaksi ottelua kaudella 2023–2024. Hän teki Eurooppa-liigassa maalin helmikuussa 2024 Sparta Prahaa vastaan, mutta Galatasaray hävisi tuon ottelun ja putosi jatkosta. Bardakcı on voittanut Turkin liigamestaruuden vuosina 2023 ja 2024 sekä Turkin Cupin vuonna 2017, joskin hän pelasi cupissa vain kaksi alkuvaiheen ottelua.
Bardakcı pelasi Turkin nuorisomaajoukkueissa alle 18-vuotiaista alle 21-vuotiaisiin. Hän pelasi Turkin A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran kesäkuussa 2023 EM-karsintaotteluissa Latviaa ja Walesia vastaan. EM-kilpailuissa 2024 hän pelasi avauskokoonpanossa kaksi ensimmäistä alkulohko-ottelua mutta oli kolmannesta poissa saatuaan molemmissa aiemmissa otteluissa varoituksen ja sen vuoksi yhden ottelun pelikiellon. Hän pelasi jälleen avauskokoonpanossa neljännesvälierässä ja tappiollisessa puolivälierässä. Bardakcı on pelannut lokakuun 2024 puoliväliin mennessä 16 A-maaottelua, joissa kaikissa täydet minuutit. Hän teki maalin ensimmäisessä A-maaottelussaan Latviaa vastaan.
Salla Tuomivaara

Salla Maria Tuomivaara (s. 13. elokuuta 1975 Sotkamo) on Helsingissä asuva suomalainen sosiologi ja eläinoikeusaktivisti. Hän on työskennellyt Animalian toiminnanjohtajana.
Tuomivaara oli perustamassa Oikeutta eläimille -yhdistystä vuonna 1995 ja oli alkuaikoina sen näkyvimpiä aktiiveja. Hän oli toiminut jo 1980-luvulla  perinteisissä eläinsuojeluyhdityksissä, kuten Animaliassa. Tuomivaara on ollut myös perustamassa Maan ystäviä, ja hän on lisäksi ollut aktiivisesti mukana Muutoksen kevät- ja Voima-lehtien taustaryhmissä.[lähde? ]
Tuomivaara on ollut Vihreiden eläintyöryhmän puheenjohtajana ja ympäristötyöryhmän sihteerinä. Espoossa teini-ikänsä asunut Tuomivaara oli ehdokkaana eduskuntavaaleissa 1999 Uudenmaan vaalipiirissä, minkä jälkeen hän työskenteli kansanedustaja Anni Sinnemäen eduskunta-avustajana vuodet 1999–2004.
Tuomivaara on valmistunut Tampereen yliopistosta yhteiskuntatieteiden maisteriksi pääaineenaan sosiologia. Hän väitteli sosiologian eläinkäsitysten historiasta Tampereen yliopistossa keväällä 2018. Tuomivaara työskenteli vuosina 2020–2021 Elisa Aaltolan johtamassa Voiko eläintä kertoa? -tutkimushankkeessa.
Teoksia

Tuomivaara, Salla & Purmonen, Joni: Ulos häkeistä! Kaksi näkökulmaa uuden eläinliikkeen sisältä.  Helsinki:  Tammi, 1998.
Mitä tehdä eläimille?.  Helsinki:  Vihreä Lanka Oy, 2008.  ISBN 978-951-98412-4-3
Syötävät koirat ja sympaattiset siat: eläinten kohtaamisesta.  Helsinki:  Into, 2019.  ISBN 978-952-351-274-0
Aiheesta muualla

Salla Tuomivaaran verkkosivut
Freesia (yhtye)

| Freesia |
| --- | --- |
 Freesia
Tiedot
Toiminnassa:  2019–
Tyylilaji:  pop
Kotipaikka:  Ylivieska, Suomi
Laulukieli:  Suomi
Jäsenet:  Joona, laulu, kitara   Antton, kitara   Jami, basso   Vilma, piano, taustalaulu   Taneli, rummut  
Aiheesta muualla
freesiayhtye.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Freesia (aiemmin Fresh!) on vuonna 2019 perustettu Ylivieskalainen pop-yhtye, Yhtyeen musiikki on ajassa kiinni olevaa pop-musiikkia.
Yhtye on julkaissut yhden albumin ja viisi singleä ja sen keikkamyynnistä vastaa Puisto Live.
Yhtyeen debyyttisingle Tähdet laulaa sulle / Sokaistu julkaistiin elokuussa 2019. Yhtye vaihtoi nimen Fresh! muotoon Freesia syyskussa 2021. Samalla julkaistiin single Mä pelkäsin silloin.
Yhtyeen debyyttialbumi 365 julkaistiin marraskuussa 2022.
Diskografia > Studiolevyt

365 (2022)
Kysymysmerkkei (2024)
Diskografia > Singlet

Tähdet laulaa sulle / Sokaistu (2019)
Mä pelkäsin silloin (2021)
Pelastathan meidät (2021)
Väärinpäin (2022)
Dopamiini (2022)
Eiks nii? (2023)
Usko tai älä (2024)
Me ollaan niin pienii (2024)
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivut
Konsta Häkkälä

Konsta Häkkälä (alun perin Konstantin, 3. kesäkuuta 1926 Viipuri – 27. lokakuuta 2021) oli suomalainen kvartetti- ja kuorolaulaja. Hän oli Skandinavian matalaäänisin laulaja, jonka ääni ulottui kontraoktaavin G-säveleen (mainittu Guinnessin ennätysten kirjassa)  .
Suomalais-venäläiseen perheeseen syntynyt Häkkälä lauloi Kimarakvartetin toisena bassona vuodet 1952–1975. Hän lauloi Helsingin Venäläisessä Sekakuorossa (1947–1952), Uspenskin Katedraalin Sekakuorossa (1947–1989), Pyhän Kolminaisuuden Kirkon Sekakuorossa (1949–1962), Alkon Mieslaulajissa (1954–1966), Uspenskin Katedraalin Mieskuorossa (1983–) ja Helena-Kodin Sekakuorossa (1989–). Häkkälä lauloi myös ajoittain Kansallisoopperan kuorossa.
Varsinaisen ammattiuransa Häkkälä teki Alkon palveluksessa teollisuusvartijana ja vahtimestarina.
Pipsa Lonka

Pipsa Lonka (s. 1977) on suomalainen kirjailija ja dramaturgi, jonka monipuolinen tuotanto sisältää näytelmiä sekä aikuisille että nuorille. Lonka valmistui vuonna 2007 teatteritaiteen maisteriksi Teatterikorkeakoulusta. Hän on yksi Suomen käännetyimpiä näytelmäkirjailijoita ja on tehnyt useita kuunnelmia ja kirjojen dramatisointeja, muun muassa vuonna 2018 Lilla Teaternissa ensi-iltansa saaneen Tove Janssonin Kesäkirjan ja vuonna 2023 Helsingin kaupunginteatterissa nähdyn Monika Fagerholmin Kuka tappoi bambin?.