Puolan parlamenttivaalit 1989
Tausta

Touko- ja elokuussa 1988 Puolassa puhkesi suuri joukko työläisten lakkoja. Lakot ja mielen­osoitukset jatkuivat koko kevään ja kesän ja päättyivät syyskuussa 1988. Tapaukset järisyttivät maan kommunisti­hallitusta siinä määrin, että sen oli pakko ryhtyä keskustelmenaan poliittisestikin merkittäväksi tekijäksi kasvaneen Solidaarisuus-liikkeen, "epävirallisten" ammattiyhdistyten tunnustamisesta. Myöhemmin samana vuonna hallitus päättikin neuvotella opposition kanssa, mikä avasi tien vuonna 1989 käytyihin pyöreän pöydän neuvotteluihin, joissa asiasta päästiin sopimukseen. Jälkimmäinen, paljon laajempi lakkoaalto elokuussa 1988 oli yllätys sekä hallitukselle että Solidaarisuuden johtajille, jotka eivät olleet odottaneet niin laajaa liikehdintää. Lakkoja järjestivät pääasiassa paikalliset aktivistit, jotka eivät tienneet, että liikkeen johtajat Varsovassa olivat jo aloittaneet salaiset neuvottelut kommunistien kanssa.
Neuvotteluissa hallitseva kommunistinen Puolan yhdistynyt työväenpuolue (PZPR) ja Solidaarisuus-liike pääsivät sopimukseen, joka allekirjoitettiin lopullisesti 4. huhtikuuta 1989. Sen tuloksena todellinen poliittinen valta oli siirrettävä uudistetulle kaksi­kamariselle parlamentille, sejmille, sekä uudelleen perustetulle Puolan senaatille, ja samalla perustettiin uudestaan Puolan presidentin virka, jonka haltija saisi ylimmän toimeen­pano­vallan. Solidaarisuudesta tuli laillinen poliittinen puolue: 7. huhtikuuta 1989 silloinen parlamentti muutti Puolan perustus­lakia ja vaali­lakia (huhtikuun uudistukset, puol. Nowela kwietniowa), ja 17. huhtikuuta Puolan korkein oikeus rekisteröin Solidaarisuuden uudestaan. Pian sopimuksen allekirjoituksen jälkeen Solidaarisuuden johtaja Lech Wałęsa matkusti Roomaan, jossa hän tapasi puolalaisen paavi Johannes Paavali II:n.
Pyöreän pöydän neuvottelujen ehkä tärkein päätös oli sallia osittain vapaiden vaalien pitäminen Puolassa.
Täysin vapaat vaalit luvattiin pitää "neljän vuoden kuluessa." Kaikki Puolan uudestaan perustetun senaatin jäsenet oli valittava demokraattisesti, samoin 161 Sejmin jäsentä eli 35 prosenttia sen kaikista jäsenistä. Loput 65 % paikoista oli varattu Puolan yhdistyneelle työväenpuolueelle (PZPR) ja sen sateellittipuolueille, joita olivat Yhdistynyt Kansan­puolue (ZSL), Demokraattinen puolue (SD) ja kommunistisesti suunaun) ja pienet kommunistisesti suuntautuneet katoliset puolueet.
Lisäksi 35 paikkaa oli täytettävä valtakunnallisen ehdokaslistan kautta, ja kaikki nämä paikat oli varattu Yhdistyneen työ­väen­puolueen ehdokkaille edellyttäen, että he saivat ensimmäisellä kierroksella vähintään 50 prosentin kannatuksen. Tämän tarkoitus oli taata, että puolueen huomattavimmat johtajat tulisivat valituiksi. Mikäli näin suurta kannatusta ei saatu, nämä paikat oli määrä täyttää vaalin toisella kierroksella.
Vaalien tulos oli pitkälti ennakoimaton, eivätkä niiden edellä järjestetyt mieli­pide­tiedustelut antaneet luotettavaa tietoa. Itse asiassa Puolassa ei ollut ollutkaan täysin rehellisiä vaaleja 1920-luvun jälkeen, minkä vuoksi ei ollut juuri ennakkotapauksiakaan, joista olisi voitu tehdä päätelmiä. Edelliset vaalit, joissa oli kilpailevia ehdokkaita, oli pidetty vuonna 1947, ja silloinkin kommunistit harjoittivat väkivaltaa ja vilppiä vaaleissa. Tällä kertaa kommunistit ja Solidaarisuuden edustajat kilpailivat monista paikoista avoimesti ja melko rehellisesti, samoin kuin joissakin tapauksissa useat kommunistien ehdokkaat keskenäänkin. Vaikka sensuuri oli yhä voimassa, opposition sallittiin kampanjoida paljon entistä vapaammin. Sen sallittiin perustaa uusi sanoma­lehti, Gazeta Wyborcza, ja aloittaa Tygodnik Solidarność-lehden julkaiseminen uudestaan. Solidaarisuus-liikkeen sallittiin myös esiintyä Puolan televisiossa (Telewizja Polska) kaikkiaan 23 % vaali­ohjelmille varatusta ajasta.  Myöskään sen taloudellista tukemista ei rajoitettu. Oli selvää, että kommunistit olivat epäsuosittuja, mutta ei ollut selviä lukuja siitä, kuinka alas heidän kannatuksensa vajoaisi. Jokseenkin epäonnistunut tutkimus huhtikuussa muutamia päiviä pyöreän pöydän sopimuksen alle­kirjoittamisen jälkeen viittasi siihen, että 60 % haasta­telluista haluaisi Solidaarisuuden ryhtyvän yhteis­työhön hallituksen kanssa. Viikkoa myöhemmin toinen, senaatin vaaleja koskenut kyselytutkimus osoitti, että 48 % kannatti oppositiota, 14 % kommunisti­hallitusta ja 38 % ei osannut sanoa. Näissä oloissa molemmat osa­puolet kohtasivat ilmiön, johon maassa ei ollut totuttu: vaalikampanjat. Kommunistit tiesivät, että heille oli taattu 65 % paikoista, ja he odottivat vaikeaa mutta voitettavissa olevaa kilpailua; itse asiassa heitä huolestutti "liian suuren voiton" mahdollisuus - he toivoivat edes jotakin oppositiota, joka voisi legitimoida heidän hallituksen kansallisella ja kansainvälisellä tasolla. Kommunisti­hallitus valvoi yhä suurinta osaa tiedotusvälineistä ja asetti ehdokkaikseen tunnettuja urheilijoita ja televisio­esiintyjiä sekä menestyneitä paikallisesti tunnettuja henkilöitä ja liikemiehiä. Muutamat opposition jäsenet pelkäsivät, että tällä menettelyllä hallitus voisi saada vähemmän koulutetuilta äänestäjiltä niin paljon ääniä, että se tällä tavoin saisi kaipaamansa legitimeetin. Vain muutamaa päivää ennen kesäkuun 4. päivän vaaleja puolueen keskus­komitea pohti, miten läntinen maailma reagoisi, jos Solidaarisuus ei saisi yhtään parlamenttipaikkaa. Samaan aikaan Solidaarisuuden johtajat yrittivät kehittää sääntöjä puolueisiin kuulumattomia parlamentin jäseniä varten kommunistien hallitsemassa parlamentissa, sillä Solidaarisuuden ei uskottu saavan enempää kuin 20 paikkaa. Solidaarisuus valitteli myös, että vaali­piiri­jako oli muodostettu sille epä­suotuisaksi.