stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lana Turner

| Lana Turner |
| --- | --- |
 Turner 1940-luvulla.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Julia Jean Turner
Syntynyt: 8. helmikuuta 1921 Wallace, Idaho, Yhdysvallat
Kuollut: 29. kesäkuuta 1995 (74 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:   7 Artie Shaw  (vih. 1940; ero 1940) Joseph Stephen Crane  (vih. 1942; ero 1943) Joseph Stephen Crane  (vih. 1943; ero 1944) Bob Topping  (vih. 1948; ero 1952) Lex Barker  (vih. 1953; ero 1957) Fred May  (vih. 1960; ero 1962) Robert Eaton  (vih. 1965; ero 1969) Ronald Pellar  (vih. 1969; ero 1972) 
Lapset:  1
Näyttelijä
Aktiivisena:  1937–1985
Merkittävät roolit:  Väärin eletty vapaus Tohtori Jekyll & Mr. Hyde Kohtalon tuomio Peyton Place – vihan tyyssija Suurinta elämässä Viinitila Falcon Crest
Palkinnot
 David di Donatello -palkinto 1966 Madame X 
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Julia Jean ”Lana” Turner (8. helmikuuta 1921 Wallace, Idaho – 29. kesäkuuta 1995 Los Angeles, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen Oscar-ehdokkaana ollut näyttelijä ja aikansa seksisymboli. Lähes 50-vuotisen uransa aikana hän toimi niin pin-up-mallina kuin elokuvanäyttelijänäkin ja oli 1940-luvulla yksi suosituimmista sekä suuripalkkaisimmista Hollywoodin filmitähdistä. Turnerin sopimusyhtiö oli 18 vuoden ajan Metro-Goldwyn-Mayer (MGM).
Köyhän työläisperheen tytär Julia Turner muutti Kaliforniaan kuusivuotiaana, ja hänet löydettiin elokuvaan 15-vuotiaana. Turnerin ura lähti 1940-luvun alussa nousukiitoon MGM:llä. Musikaalien pirteiden tyttöroolien jälkeen hän saavutti menestystä sensuelleissa femme fatalen osissa. Turnerin menestyselokuvia ovat muun muassa Väärin eletty vapaus (1941), Tohtori Jekyll & Mr. Hyde (1941), Revyytyttö (1941), Sotareportteri (1942) ja Kohtalon tuomio (1946).
Turner oli tunnettu myös myrskyisästä yksityiselämästään, johon kuului seitsemän aviomiestä, useita romansseja sekä murhaskandaali. Hänen rakastajansa Johnny Stompanato kuoli puukotuksen uhrina 1958, ja puukottaja oli hänen oma tyttärensä Cheryl Crane. Tapaus sai laajaa mediahuomiota, ja Turnerin seuraavana vuonna ensi-iltaan tullut elokuva Suurinta elämässä (1959) oli hänen uransa suurimpia kaupallisia menestyksiä. Ainoan Oscar-ehdokkuutensa hän sai vuonna 1957 elokuvasta Peyton Place – vihan tyyssija.
Turner vetäytyi 1970-luvulla osa-aikaeläkkeelle ja teki viimeisen elokuvansa vuonna 1980. Hän teki vuonna 1982 paljon huomiota saaneen ja tuottoisan vierailijaroolin televisiosarjassa Viinitila Falcon Crest. Samana vuonna hän julkaisi muistelmateoksensa Lana: The Lady, the Legend, the Truth. Turnerilla diagnosoitiin kurkkusyöpä vuonna 1992, ja hän kuoli siihen 74-vuotiaana 1995.
Lapsuus ja nuoruus

Julia Jean Turner syntyi 8. helmikuuta 1921 Idahossa sijaitsevan Wallacen kaivoskaupungin Providence Hospitalissa. Hän oli Mildred Frances Cowanin ja John Virgil Turnerin ainut lapsi. Turnerin äiti oli sukujuuriltaan englantilais-irlantilais-skotlantilainen. Hänen isänsä juuret olivat Alankomaissa. Mildred Cowan oli syntyjään Arkansasista, John Turner oli kaivostyöläinen ja lähtöisin Alabamasta. Julian syntyessä hänen äitinsä oli neljää päivää alle 17-vuotias.
Mildred Cowan oli 14-vuotias tavatessaan 24-vuotiaan John Turnerin. He tapasivat Oklahomassa, jossa Mildred oli kaivostarkastajana toimineen isänsä mukana. Mildredin isä vastusti seurustelua, mutta Mildred ja John karkasivat vihille ja muuttivat länteen. John Turner avasi Wallacessa pesulan ja työskenteli paikallisilla hopeakaivoksilla. Juliaa, jota kutsuttiin lapsena ja nuorena nimellä Judy, kiinnosti esiintyminen pienestä lähtien, ja hän teki omia tanssiesityksiään jo kolmevuotiaana.
Taloudellisesti ahtaalla elänyt perhe muutti San Franciscoon Julian ollessa kuusivuotias, minkä jälkeen hänen vanhempansa erosivat. 14. joulukuuta 1930 hänen isänsä voitti rahaa crapsissa, tunki voitot sukkaansa ja suuntasi kotiin. Matkalla hänet ryöstettiin ja surmattiin, ja löydettäessä hänen vasen kenkänsä ja sukkansa olivat poissa. Ryöstömurha ei selvinnyt, ja isän kuolema vaikutti Turneriin syvästi. Hän asui äitinsä kanssa usein tuttavien luona ympäri San Franciscon lahden aluetta.
Vaikka Turner oli syntyjään protestantti, hän innostui lapsena roomalaiskatolisen kirkon rituaaleista ja kääntyi katoliseksi seitsemänvuotiaana. Julia kävi roomalaiskatolista tyttökoulua Immaculate Conception Academya, ja hänen äitinsä teki 80-tuntista työviikkoa elättääkseen tytärtään. Julian jouduttua hyväksikäytön kohteeksi eräässä sijaisperheessä Mildred siirtyi tyttärensä kanssa Los Angelesiin vuonna 1936.
Ura > Warner Brosin tähtilöytö

Turner löydettiin 15-vuotiaana, jolloin hän opiskeli ensimmäistä vuotta Hollywood High Schoolissa ja poikkesi Sunset Boulevardin kulmalla Top Hat -jäätelöbaariin ostamaan Coca-Colaa. Paikalla oli myös The Hollywood Reporterin toimittaja William R. Wilkerson, joka pani merkille hänen kauniin ulkomuotonsa. Wilkerson tiedusteli, olisiko Turner halukas esiintymään elokuvissa, johon hän vastasi: ”Minun on kysyttävä ensin äidiltäni.” Seuraavaksi Turner sai äitinsä luvalla ja Wilkersonin välityksellä agentikseen Zeppo Marxin, joka esitteli hänet elokuvaohjaaja Mervyn LeRoylle. Turner kiinnitettiin helmikuussa 1937 Warner Bros. -yhtiöön 50 dollarin viikkopalkalla. Löydöstä liikkuu myös virheellinen versio, jonka mukaan hänet oli huomattu Schwab’sin apteekissa.
LeRoy muisteli Turnerin ensimmäistä koe-esiintymistä: ”Hänen hiuksensa olivat sekaisin ja hänen kätensä vapisivat niin ettei hän ollut pystyä lukemaan käsikirjoitusta. Mutta hän oli sitä puhtaan seksikästä laatua, jota halusinkin. Niiden viattomien kasvojen alla oli jotain kytevää.” Turnerista tuli pian LeRoyn suojatti. Taiteilijanimi Lana Turner oli niin ikään LeRoyn idea, ja Turner otti sen vuosia myöhemmin lailliseksi nimekseen.
Lana Turner debytoi 16-vuotiaana LeRoyn ohjaamassa rikosdraamassa Olen syytön (1937), jossa hän näytteli murhan uhriksi joutuvaa teiniä. Hänen osuutensa kesti vain muutaman minuutin, mutta hänestä alettiin käyttää termiä ”jumpperityttö” (engl. Sweater girl). Termi viittasi ajan filmitähtien tyköistuviin, rintaa korostaviin neuleasuihin. Turner inhosi lempinimeä ja oli vaivaantunut nähdessään ensimmäisen valkokangasesiintymisensä. Hän teki seuraavan pienen sivuroolinsa elokuvassa Suuri Garrick (1937).
Loppuvuodesta 1937 LeRoy palkattiin tuotantovastaavaksi Metro-Goldwyn-Mayerille. Hän pyysi Warner Brosin studiojohtaja Jack L. Warnerilta, että saisi ottaa Turnerin mukaansa toiseen yhtiöön. Warner myöntyi, sillä ei uskonut, että Turnerista ”tulisi mitään”. Niin Turner lähti Warner Brosilta ja solmi uuden sopimuksen MGM:n kanssa 100 dollarin viikkopalkalla. Ensimmäiseksi hänet lainattiin United Artistsille pieneen neidon osaan elokuvassa Marco Polon seikkailut (1938).
Ura > MGM:n nouseva tähti

Turner sai Warner Brosilla tekemiensä pikkuroolien jälkeen suuremman osan Mickey Rooneyn tähdittämässä elokuvassa Andy Hardy, tyttöjen sankari (1938), joka aloitti suosittujen Andy Hardy -elokuvien sarjan. Turner suoritti kuvausten aikana opintonsa loppuun koulunkäyntiavustajan kanssa ja valmistui high schoolista. Elokuvassa hän esitti flirttailevaa lukio-opiskelijaa. Hänen esiintymisensä sai studiojohtaja Louis B. Mayerin päättämään, että Turner korvaisi edellisenä vuonna kuolleen Jean Harlow’n MGM:n uutena seksitähtenä.
Mayer edisti Turnerin uraa roolittamalla hänet useisiin nuorille suunnattuihin elokuviin, joissa hän esitti yleensä ingénue-tyyppisiä viattomia ja hienostuneita tyttöjä. Useimmat olivat sivutehtäviä ja miespäähenkilöiden ihastuksen kohteita. Elokuvassa Dancing Co-Ed (1939) Turnerilla oli ensi kertaa naispääosa, ja rooliin kului useita tanssikohtauksia. Elokuva menestyi kaupallisesti, ja Turner sai yleisön huomiota vetovoimastaan valkokankaalla. Hän pääsi tuolloin myös Look-lehden kanteen.
Vuosikymmenen vaihteen jälkeen Turner karkasi naimisiin orkesterijohtaja Artie Shaw’n kanssa. Pikaisesta tuttavuudesta alkanut avioliitto oli ohi neljässä kuukaudessa, mutta sai merkittävää julkisuutta, ja MGM:n johto alkoi huolestua Turnerin ”impulsiivisesta käytöksestä”. Turner oli myös raskaana Shaw’lle tuona keväänä, mutta teetti abortin. Aikalaislehdistö raportoi hänen olleen sairaalassa uupumuksen takia. Turner muisteli Shaw’n pitäneen häntä ”oppimattomana blondina, eikä vaivautunut salaamaan mielipidettään”.
Ura > Siirtyminen draamarooleihin

Turner nousi suosionsa huipulle sodan jälkeen, kun hänelle annettiin naispääosa film noirissa Kohtalon tuomio (1946), joka perustui James M. Cainin romaaniin Vahinko kello kaulassa. Hän näyttelee naista, joka alkaa suunnitella aviomiehensä murhaa yhdessä rakastajansa kanssa. Elokuvaa on pidetty Turnerin uran merkkipaaluna, sillä hän sai tehdä siinä ensimmäisen todellisen femme fatalen osansa. Kriitikot haltioituivat elokuvasta ja suitsuttivat Turnerin suoritusta. Lifen mielestä Turner ja John Garfield olivat osuva valinta rooleihinsa ja ”luovat valkokankaalla enemmän ilotulitusta kuin heinäkuun neljäs päivä”. Turner kommentoi päätöstään näytellä Coran rooli: ”Kyllästyin vihdoin tekemään elokuvia, joissa minun tarvitsi vain kävellä valkokankaan halki näyttäen sievältä. Minulla oli mahdollisuus todelliseen näyttelemiseen elokuvassa Kohtalon tuomio”. Elokuvasta tuli jättimenestys, minkä seurauksena studio alkoi ottaa enemmän riskejä Turnerin suhteen ja antoi hänelle loistokkaasta seksisymbolin imagostaan poikkeavia rooleja.
Elokuussa 1946 Turner sai yllätyksekseen korvata Katharine Hepburnin naispääosassa ison budjetin historiallisessa draamassa Vihreän delfiinin maa (1947). Hänen oli värjättävä hiuksensa tummemmaksi ja laihdutettava roolia varten. Vaikka tarina sijoittui Uuteen-Seelantiin, kuvaukset tehtiin Kaliforniassa Humboldtin piirikunnassa, missä Turner filmasi vaativia juoksukohtauksia. Turnerille rooli oli ensimmäinen, joka ei keskittynyt pelkästään hänen ulkonäköönsä, ja yhä vahvisti hänen asemaansa draamanäyttelijänä. Turner oli ehdottoman innoissaan roolista, mutta halusi kuitenkin säilyttää hohdokkaan julkisen imagonsa.
Kohtalon tuomion jälkeen Turnerin työaikataulu oli kiireinen; hän filmasi kolme elokuvaa peräjälkeen ja teki kaikissa niistä naispääosan. Hän alkoi kuvata romanttista draamaa Oma tuomarinsa (1947) samaan aikaan, kun Vihreän delfiinin maan kuvaukset olivat vielä kesken. Toisen maailmansodan aikaan sijoittuvassa draamassa Paluu kotiin (1948) hän näytteli armeijan luutnanttia jälleen Clark Gablen vastanäyttelijänä. Elokuva oli yleisömenestys ja sai hyvät arvostelut. Tässä vaiheessa Turner oli paitsi uransa huipulla ja MGM:n suosituin tähti, myös yksi Yhdysvaltain kovapalkkaisimmista naisista yli 200 tuhannen dollarin vuosituloillaan.
Ura > Ongelmat studion kanssa

Loppuvuodesta 1947 Turner sai Lady de Winterin roolin ensimmäisestä Technicolor-elokuvastaan Kolme muskettisoturia (1948). Samoihin aikoihin hän alkoi seurustella kolmannen aviomiehensä Bob Toppingin kanssa, ja he avioituivat huhtikuussa 1948. Hääjuhliensa vuoksi Turner myöhästyi Kolmen muskettisoturin kuvauksista kolme päivää, jolloin johtaja Mayer uhkasi hyllyttää hänet. Turner tiesi kuitenkin asemansa ja onnistui neuvottelemaan roolinsa laajentamisesta sekä palkkansa nostamisesta 5 000 dollariin viikolta. Kolme muskettisoturia osoittautui menestykseksi, mutta Mayer hyllytti Turnerin väliaikaisesti kuvausten päätyttyä.
Turner palasi elokuvien pariin George Cukorin ohjaamassa draamassa Elämäni on minun (1950). Tuolloin oli kulunut noin kaksi vuotta hänen edellisestä filmauksestaan. Turner ei pitänyt käsikirjoituksesta lainkaan, mutta suostui tekemään elokuvan, jotta studio ottaisi hänet taas töihin. Elämäni on minun sai kehnon vastaanoton, jolloin MGM yritti muuttaa Turnerin imagoa roolittamalla häntä musikaaleihin. Turnerin ensimmäinen 1950-luvun musikaali Sydämeni valtias (1951) floppasi kaupallisesti, ja hän inhosi itsekin koko projektia. Samaan aikaan Turnerin henkilökohtainen talous oli sekaisin ja häntä uhkasi vararikko. Hän kärsi masennuksesta uraongelmiensa vuoksi ja yritti itsemurhaa syyskuussa 1951 viiltämällä ranteensa kylpyhuoneessa. Turnerin manageri Benton Cole mursi oven auki ja pelasti hänet. Turner alkoi toivuttuaan filmata seuraavaa musikaaliaan Iloinen leski (1952), joka menestyi kaupallisesti hieman paremmin kuin Sydämeni valtias.
Turner sai pitkästä aikaa draamaroolin, kun hän näytteli Kirk Douglasin kanssa Vincente Minnellin ohjaamassa Särkyneiden haaveiden kaupungissa (1952). Tarina kuvasi Hollywood-mogulin nousua ja tuhoa, ja Turner tulkitsi alkoholisoitunutta näyttelijätärtä. Elokuvan hyvä yleisömenestys ja suopeat arvostelut nostivat jälleen hänen tähtiasemaansa.
Ura > Lähtö MGM:ltä ja uusi menestys

Keväällä 1953 Turner muutti 18 kuukaudeksi Eurooppaan, jossa hän kuvasi kaksi elokuvaa verohyvityksen alaisena. Elokuvassa Intohimon liekki (1954) Turner näytteli manipuloivaa naista, ja natsien piirittämään Alankomaihin sijoittuva vakoilutrilleri Petetty (1954) jäi hänen ja Clark Gablen viimeiseksi yhteiseksi elokuvaksi.
Tuottaja Dore Schary siirtyi MGM:n johtoon vuonna 1955. Hän antoi Turnerille viettelijättären osan raamatullisessa epookkielokuvassa Tuhlaajapoika (1955). Turner oli vastahakoinen, sillä ei pitänyt rooliasuistaan eikä hahmonsa vuorosanoista. Hän tuli myös huonosti toimeen nuoren vastanäyttelijänsä Edmund Purdomin kanssa. Turner näytteli seuraavaksi vakoojatarta John Farrow’n seikkailuelokuvassa Kohti tuntematonta (1955) vastanäyttelijänään John Wayne. Elokuva tuli ensi-iltaan kuukausi Tuhlaajapojan jälkeen ja oli yleisömenestys. Turnerin seuraava elokuva Kruunu ja miekka (1956) sen sijaan epäonnistui, ja MGM päätti purkaa hänen sopimuksensa. Turner ei ollut saanut studioltaan vuosiin kunnollisia rooleja ja oli lopulta vain iloinen sopimuksen päättymisestä.
Turnerin ensimmäinen elokuva vapaana näyttelijänä oli 20th Century Foxin tuottama Peyton Place – vihan tyyssija (1957). Hän näytteli naispääosan, Constance MacKenzien. Elokuvan ensi-ilta oli joulukuussa 1957, ja se nousi jättimenestykseksi, mikä oli Turnerille eduksi, sillä hän oli suostunut ottamaan prosenttiosuuden elokuvan lipputuloista tavallisen palkkion sijaan. Turnerin vahva roolisuoritus kamppailevana äitinä sai kehuja ja toi hänelle ensimmäisen ja ainoan Oscar-ehdokkuutensa. Vaikka Turner oli kiitollinen ehdokkuudestaan, hänestä tuntui, ettei Peyton Place ollut hänen parhaita roolejaan.
Turner oli syyskuussa 1957 Lontoossa kuvaamassa elokuvaa Sotakirjeenvaihtajan rakkaus (1958), jonne hänen miesystävänsä Johnny Stompanato tuli tapaamaan häntä. Suhde oli kestänyt tuolloin puolisen vuotta ja kärsi Stompanaton sairaalloisesta mustasukkaisuudesta. Paikalla oli myös elokuvan sivuroolissa esiintynyt, suurelle yleisölle vielä tuntematon Sean Connery. Tilanne pariskunnan välillä kärjistyi nopeasti, ja rauhoittaakseen tilanteen Turner päätti hälyttää paikalle Scotland Yardin hakemaan Stompanaton pois. Tämä kuitenkin sai vihiä suunnitelmasta ja tuli kuvauspaikalle uhaten Turneria ja Connerya aseella. Connery sieppasi aseen Stompanatolta ja tyrmäsi hänet.
Ura > Henkirikosskandaali

Turner joutui valtavan skandaalin keskelle 4. huhtikuuta 1958, kun hänen teini-ikäinen tyttärensä Cheryl puukotti Stompanaton kuoliaaksi heidän kotonaan käydyn riidan päätteeksi. Oikeudessa Turner antoi dramaattisen todistuksen, jossa hän kertoi tyttärensä puukottaneen Stompanatoa vatsaan, kun hän oli yrittänyt häätää miestä pois makuuhuoneestaan. Turnerin mukaan Stompanato oli sinä iltana ilmaantunut hänen taloonsa Beverly Hillsissä ja raivoissaan uhannut tappaa hänet sekä hänen tyttärensä ja äitinsä. Riitaa toisesta huoneesta kuunnellut Cheryl haki keittiöveitsen ja juoksi puolustamaan äitiään. Turner kertoi oikeudessa luulleensa aluksi tyttärensä lyöneen Stompanatoa vatsaan, mutta tajusi tilanteen vakavuuden huomatessaan verta Stompanaton paidassa tämän maatessa lattialla. Turnerin kuuluisuuden ja hänen nuoren tyttärensä osallisuuden vuoksi tapauksesta nousi valtava mediasirkus, ja joidenkin mielestä Turnerin tunteikas todistus oli pelkkää esitystä.
Kuulemisten jälkeen tuomioistuin ratkaisi asian lopulta Turnerin ja Cherylin hyväksi; tapausta pidettiin hätävarjeluna ja Cheryl vapautettiin alaikäisenä. Hän oli muutaman viikon oikeuden holhouksessa, kunnes hänet vapautettiin isoäitinsä huomaan. Hänet määrättiin myös käymään säännöllisesti psykiatrilla yhdessä vanhempiensa kanssa.
Ura > Menestys jatkuu

Stompanaton kuoleman aiheuttaman negatiivisen julkisuuden jälkimainingeissa Turner otti pääroolin elokuvasta Suurinta elämässä (1959), jonka ohjasi Douglas Sirk. Hän esitti näyttelijätärtä, joka tekee henkilökohtaisia uhrauksia uransa tähden. Roolin tunteellisuus osui lähelle hänen omaa elämäntilannettaan, ja Turner sai paniikkikohtauksen ensimmäisenä kuvauspäivänä. Hänen vastanäyttelijänsä Juanita Moore muisteli, että Turner oli itkenyt kolme päivää sen jälkeen, kun oli kuvattu kohtaus, jossa Mooren roolihahmo kuolee. Hänen mukaansa Turner oli saapunut kuvauksiin ”kasvot niin turvonneina, ettei hän voinut tehdä töitä”.
Suurinta elämässä oli Turnerin uran suurin menestys: hänen sopimuksensa takasi 50 prosenttia elokuvan tuotosta, ja elokuva tuotti yhteensä yli 50 miljoonaa dollaria. Kriitikot ja yleisö huomasivat selviä yhteyksiä hänen yksityiselämänsä sekä elokuvissa Peyton Place ja Suurinta elämässä näyttelemiensä hahmojen välillä, sillä molemmat kertoivat äidin ja tyttären ongelmallisesta suhteesta. Elokuvien katsottiin peilaavan hänen omaa elämäänsä, ja asian ruotiminen julkisesti oli Turnerille tuskallista.
1960-luvun vaihteessa Turner teki häiriintyneen seurapiirinaisen osan noir-draamassa Musta valhe (1960), jossa hän näytteli Anthony Quinnin ja Sandra Deen kanssa. Elokuva oli heikoista arvioista huolimatta kaupallinen menestys. Seuraavana vuonna Turner näytteli Bob Hopen kanssa viimeisessä MGM-elokuvassaan Poikamies paratiisissa. Vuonna 1962 hän oli Dean Martinin vastanäyttelijänä komediassa Näin huiputetaan aviomiestä.
Ura > Myöhempi ura

Turnerin ura laski 1960-luvun kuluessa, ja tultuaan keski-ikään hän sai yhä vähenevässä määrin roolitarjouksia. Viimeisen suuren roolinsa hän teki vuoden 1966 oikeusdraamassa Madame X ja sai tulkinnastaan myönteistä palautetta sekä David di Donatello -palkinnon. Myöhemmin hän esiintyi joissakin b-elokuvissa, kuten trillereissä The Big Cube ja Persecution (1974).
1970-luvun alussa Turner laajensi uraansa myös teatteriin. Hän lähti kiertueelle Yhdysvaltojen itärannikolle Neljäkymmentä karaattia -näytelmän merkeissä. Vuonna 1975 Turner esiintyi Louis Jourdanin kanssa Chicagossa näytelmässä The Pleasure of His Company. Vuodet 1976–1978 hän vietti Bell, Book and Candle -näytelmän kiertueella, jossa hän esitti Gillian Holroydia. Syksyllä 1978 Turner palasi Chicagoon avioeroasianajajan roolissa näytelmässä Divorce Me, Darling. Paikallislehti Chicago Tribune arvioi hänen suorituksensa ”voitokkaaksi”.
Turner oli 1979–1980 mukana Yhdysvaltain-kiertueella, jolla esitettiin murhamysteerinäytelmää Murder Among Friends. Samoihin aikoihin hän oli omien sanojensa mukaan ”henkilökohtaisessa alamäessä” – hän kärsi 1950-luvun lopulla kehittyneestä alkoholiongelmasta, jätti näytöksiä väliin ja laihtui 43-kiloiseksi. Turner esiintyi valkokankaalla viimeisen kerran vuonna 1980 kauhukomediassa Witches’ Brew.
Joulukuussa 1981 Turner teki paljon julkisuutta saaneen ja tuottoisan sopimuksen vierailijaroolista saippuasarjassa Viinitila Falcon Crest. Hän esitti sarjassa salaperäistä Jacqueline Perraultia, ja hänen ensiesiintymisensä sai suurimmat katsojaluvut koko sarjan historiassa. Sopimusta jatkettiin, ja Turnerin roolihenkilö esiintyi vielä neljässä jaksossa. Niin ikään 1982 julkaistiin Turnerin avoin ja yksityiskohtainen omaelämäkerta Lana: The Lady, the Legend, the Truth. Turnerin viimeiseksi roolityöksi jäi vierailu suositun televisiosarjan Lemmenlaivan jaksossa, joka esitettiin helmikuussa 1985.
Julkisuuskuva

Lana Turner tunnettiin loistokkaista ja aistillisista elokuvarooleistaan. Hänen roolihahmonsa edustivat miltei poikkeuksetta glamouria koko hänen uransa ajan. Turnerin ura alkoi viattomista tyttörooleista eli niin kutsutuista ingénue-osista, ja suurin osa näistä oli sivutehtäviä. Kun Jean Harlow kuoli vaikeaan sairauteen kesällä 1937, MGM menetti suosituimman tähtensä. Ohjaaja Mervyn LeRoy, joka toi Turnerin MGM:lle puoli vuotta myöhemmin, piti häntä Harlow’n manttelinperijänä ja näin Turnerista alettiin tehdä studion uutta platinablondia sekä seksisymbolia.
Ensimmäisissä menestysrooleissaan Turner esiintyi luonnollisessa, punaruskeassa hiusvärissään, kuten elokuvassa Dancing Co-Ed. Siinä hänet huomioitiin ”punapäisenä sensaationa, joka toi ’sen jonkin’ takaisin valkokankaalle”. Kun Turnerin seksi-imagoa alettiin rakentaa, hänen hiuksensa vaalennettiin ja hänet esitettiin platinablondina ensimmäisen kerran Revyytytössä (1941). Platinanvaaleat hiukset pysyivät Turnerin tavaramerkkinä hänen uransa loppuun asti. Hänen roolihahmonsa olivat melko ulkokohtaisia, kunnes ikoninen roolisuoritus sodanjälkeisessä Kohtalon tuomiossa teki hänestä kertaheitolla femme fatalen arkkityypin, ja niin studio kuin yleisökin alkoivat pitää häntä tusinatähden sijaan taitavana draamanäyttelijänä.
Turnerin yksityiselämä oli myös jatkuvan julkisen huomion kohteena, ja 1940-luvun puoliväliin mennessä hän oli vähän yli parikymppisenä ollut naimisissa jo kolmesti ja saanut tyttären. Lisäksi hänellä oli ollut useita julkisia romansseja. 1950-luvulla niin arvostelijat kuin yleisökin alkoivat nähdä selviä yhtäläisyyksiä Turnerin karikkoisen yksityiselämän ja hänen filmissä esittämiensä henkilöiden välillä. Turneria on pidetty yhtenä ensimmäisistä filmitähdistä, jonka yksityiselämän tapahtumilla oli merkittävä vaikutus hänen uraansa.
Turner oli itse sitä mieltä, ettei lehdistöllä ollut mitään käsitystä hänen todellisesta persoonastaan, kuten iloisuudestaan ja huumorintajustaan.
Yksityiselämä

Turner oli naimisissa kahdeksan kertaa seitsemän eri miehen kanssa. Lisäksi hänellä oli lukuisia romansseja. Eräs hänen kuuluisa lauseensa on: “Tavoitteeni oli saada yksi aviomies ja seitsemän lasta, mutta siinä kävikin toisin päin”.