Leonor Fini
Ura

Vaikka Finillä ei ollut muodollista taidekoulutusta, hän sai töitään näyttelyihin Triesteen ja Milanoon, jolloin hän tutustui italialaiseen manierismiin. Häneltä alettiin tilata muotokuvia. Hän maalasi aikansa taiteilijoita, kirjailijoita ja julkisuuden henkilöitä, heistä esimerkkeinä Leonora Carrington, Diana Cooper, Jean Genet, Meret Oppenheim, ja André Pieyre de Mandiargues.
Vuonna 1931 Fini muutti Giorgio de Chiricon neuvosta Pariisiin, jossa tämä esitteli Finille surrealistit. Fini sai muodollisen kutsun liittyä surrealisteihin, mutta hän kieltäytyi kutsusta ryhmän johtajan, André Bretonin misogynian vuoksi, eikä antanut kutsua itseään surrealistiksi. Tästä huolimatta Fini piti taidenäyttelyitä ja vietti aikaa monien ryhmään kuuluvien henkilöiden, kuten Henri Cartier-Bressonin, Georges Bataillen, Leonora Carringtonin, Joseph Cornellin, Salvador Dalín, Max Ernstin, Man Rayn ja Meret Oppenheimin kanssa.
Vuonna 1932 Finin ensimmäinen yksityisnäyttely järjestettiin Pariisin Galerie Bonjeanissa, jonka Christian Dior ja Jacques Bonjean olivat perustaneet. Tämän jälkeen Fini pääsi osallistumaan vuonna 1936 järjestettyyn Fantastic Art, Dada, Surrealism -nimiseen näyttelyyn New Yorkin Museum of Modern Artissa. Fini suunnitteli Elsa Schiaparellin Shocking-parfyymille pakkauksen ja pullon vuonna 1937. Lee Millerin ja Dora Maarin ottamat valokuvat Finin eksentrisestä ja liioittelevasta tyylistä nostivat hänet myös muoti-ikoniksi.
Ennen toista maailmansotaa Fini kuratoi näyttelyn ensimmäisessä Leo Castillin omistamassa galleriassa. Saksan miehityksen aikaan Fini pakeni Pariisista Lounais-Ranskaan Salvador ja Gala Dalín kanssa, mistä hän muutti Monte Carloon ja lopulta Roomaan. Fini jatkoi näyttelyiden pitämistä sodan aikana, ja osallistui muun muassa Peggy Guggenheimin järjestämään vain naistaiteilijoiden teoksia esitelleeseen 31 Women -näyttelyyn. Sodan loputtua Fini palasi Pariisiin. Hän vietti loppuelämänsä Pariisissa ja Saint-Dyé-sur-Loiressa.
Sodan jälkeisinä vuosina Fini alkoi maalaamisen lisäksi tehdä puvustusta ja lavasteita teatteriin, balettiin, oopperaan ja elokuviin, kuten Pariisin oopperalle, George Balanchinen balettiin Palaise de Crystal (1947), Roland Petit'n Les Demoiselles de la Nuit (1948), La Scala -teatterille ja yli 70:lle Pariisin teattereissa tehdyille produktiolle. Hän suunnitteli ja teki pukuja myös elokuviin, muun muassa Renato Castellanin Romeo and Juliet (1954), Federico Fellinin 8 ½ (1963) ja John Hustonin A Walk with Love and Death (1969). Fini kuvitti noin 50 kirjaa, sisältäen Charles Baudelairen, Paul Verlainen, Gérard de Nervalin ja Edgar Allan Poen teoksia.
Finin teoksia on ollut esillä kansainvälisissä taidenäyttelyissä. Hänen teoksiaan löytyy monista arvostetuista taidekokoelmista ympäri maailmaa, kuten Illinoista (Art Institute of Chicago), Pariisista (Centre Georges Pompidou ja Musée d’Art Moderne de la Ville de Paris), Texasista (McNay Art Museum), New Yorkista (Metropolitan Museum of Art), Japanista (Miyazaki Prefectural Art Museum), Italiasta (Museo Revoltella), Brysselissä (Museum of Modern Art), Venetsiassa (Peggy Guggenheim Collection) ja Lontoossa (Tate Modern).
Finillä oli eksentrinen ja itsenäinen elämäntyyli. Hänen tiedettiin illastaneen 23 kissansa kanssa, ajoittain pukeutuneena mieheksi, ja hänellä tiedettiin olleen homoseksuaalisia suhteita. Fini oli elämänsä aikana monen valokuvan ja runon aiheena ja innoittajana, ja hänestä tuli myös feministinen ikoni.