stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Naispappeus kristillisissä kirkoissa
Suhtautuminen naispappeuteen > Ortodoksiset kirkot

Ortodoksisessa kirkossa naisia ei vihitä papeiksi. Naispappeutta ei esiinny kirkon perinteessä, ja ortodoksisen näkemyksen mukaan teologisia kysymyksiä ei voida käsitellä irrallaan tästä perinteestä. Ortodoksinen kirkko ei pidä pappeutta oikeutena tai etuoikeutena eikä papistoa maallikoista erillisenä luokkana. Kirkon mukaan kysymys naispappeudesta ei ole oikeudenmukaisuus-, tasa-arvo- eikä ihmisoikeuskysymys.
Ortodoksisen kirkon perinteessä on katsottu olevan useita esimerkkejä, jotka puhuvat naisten pappisvihkimystä vastaan:
Kristuksen valitsemien apostolien joukossa ei ollut yhtään naista
Jumalansynnyttäjä ei toteuttanut sakramentaalista pappeutta
Apostolit eivät vihkineet naisia papeiksi
Tietyt apostoli Paavalin kirjoitukset
Osa ortodoksiteologeista katsoo, ettei naisen vihkimiselle papiksi kuitenkaan ole varsinaisia teologisia esteitä. John Erickson on huomauttanut, etteivät kirkkoisät koskaan suoraan pohtineet naispappeutta ja että he yleensä hyväksyivät kreikkalaisen ja roomalaisen kulttuurin oletukset naisten asemasta. Ericksonin mukaan perinne ei tämän vuoksi tarjoa hyväksyttäviä vastauksia naispappeuskysymykseen. Maria Gwyn McDowellin mukaan on tärkeää erottaa kirkon ”pyhän perinne” eli evankeliumin ilmeneminen eri aikoina ja erilaiset paikalliset perinteet ja tavat, jotka ovat syntyneet tämän pohjalta, sillä perinne ei ole ortodoksisessa kirkossa uskon muuttumaton ilmaus. Kirkon haasteena onkin selvittää, mitkä muodot ja käytännöt tulee säilyttää ja mitkä voivat muuttua ajassa.
Muun muassa teologi Kyriaki Karidoyanes FitzGerald on arvostellut esimerkiksi perusteluja, joiden mukaan Neitsyt Maria olisi toteuttanut sakramentaalista pappeutta, jos se olisi mahdollista. FitzGeraldin mukaan ortodoksisen kirkon opetuksessa Marian asema on ainutlaatuinen, ”ensimmäinen pyhien joukossa”, ja tämän palvelutehtävän vertaaminen kehenkään toiseen ihmiseen tai muuhun palvelutehtävään, myös sakramentaaliseen pappeuteen, on sen merkityksen väheksymistä.
Vaikka ortodoksisen kirkon perinteessä ei ole esimerkkejä naisten vihkimisestä papeiksi, on kirkossa aikaisemmin vihitty naisia diakoniuteen. Tutkimusten perusteella on todettu, että diakonissan virka oli mahdollisesti diakoniin verrattavissa oleva kirkon virka. Ekumeenisen patriarkaatin vuonna 1988 järjestämässä ortodoksisten kirkkojen välisessä teologisessa konsultaatiossa esitettiin, että ”apostolinen diakonissan virka tulisi ottaa uudelleen käyttöön. Ortodoksinen kirkko ei koskaan ole täysin hylännyt tätä virkaa, vaikka se onkin jäänyt pois käytöstä. On olemassa laaja todistusaineisto apostoliselta ajalta ja patristisessa, kanonisessa ja liturgisessa perinteessä siitä, että tätä virkaa pidettiin korkeassa arvossa”.
Suhtautuminen naispappeuteen > Luterilaisuus

Martti Luther torjui kirjoituksissaan naisten vihkimisen saarnavirkaan. Hänen käsityksensä mukaan naisten toiminta saarnaajina olisi ollut vastoin Raamattua ja Jumalan säätämää luonnollista lakia.
Tanskan luterilaisessa kirkossa ensimmäinen nainen vihittiin papiksi vuonna 1948 ja Ruotsin luterilaisessa kirkossa naispappeus mahdollistui vuonna 1958.
Viron evankelis-luterilainen kirkko alkoi vihkiä naisia papeiksi 1967.
Latvian evankelis-luterilaisessa kirkossa naisia alettiin vihkiä papeiksi neuvostoaikana vuonna 1976, mutta jälleenitsenäistymisen jälkeen 1990-luvulla siirryttiin käytäntöön, jossa papiksi vihitään vain miehiä. Kirkolliskokous rajasi pappeuden Latviassa jälleen vain miehille 2016.
Suhtautuminen naispappeuteen > Anglikaaninen kirkko

Englannin kirkossa naispappeus hyväksyttiin  11. marraskuuta 1992, ja ensimmäiset 22 naispappia vihittiin 8. toukokuuta 1994.
Diakonissat

Diakonissa oli alkukristillisen seurakunnan naispalvelija, jonka tehtävänä oli auttaa köyhiä ja kärsiviä. Myöhemmin diakonissa oli piispan apulainen jumalanpalveluksessa ja kasteessa. On ollut kiistanalaista kuuluiko diakonissanvirka kirkossa niin sanottuun alempaan papistoon lukijan ja ipodiakonin kanssa, vai oliko kyseessä diakoniin rinnastettava ylemmän papistoon kuuluva vihkimys. Monien historiallisten lähteiden kuvaukset diakonissan vihkimistoimituksesta ja tavasta, jolla diakonissa osallistui ehtoolliseen alttarissa muun ylemmän papiston kanssa viittaisivat siihen, että kyseessä oli nimenomaan diakoniin rinnastettava vihkimys. Diakonissat käyttivät myös jumalanpalveluspukujensa yhteydessä oraria, kuten miesdiakonitkin.
Ortodoksisen kirkon piirissä on viime vuosina herännyt kiinnostus diakonissan viran henkiinherättämiseen. Virkaa ei kirkossa ole koskaan virallisesti lakkautettu, mutta ajan myötä se on jäänyt pois käytöstä.
Naispappeus Suomessa > Suomen evankelis-luterilainen kirkko > Mielipidetiedusteluja

Kirkon tutkimuskeskuksen vuonna 1999 tekemän tutkimuksen mukaan seurakuntien työntekijöistä ja luottamushenkilöistä 76 prosenttia suhtautui myönteisesti naispappeuteen ja 24 prosenttia varauksellisesti.
Suomen Gallupin yhdessä Kirkon tutkimuskeskuksen kanssa joulukuussa 2000 tekemän puhelinkyselyn mukaan suomalaisista 85 prosenttia hyväksyi naispappeuden varauksetta ja kahdeksan prosenttia varauksin. Viisi prosenttia suomalaisista vastusti yksiselitteisesti naispappeutta. Alle 25-vuotiaiden keskuudessa naispappeuden kannatus oli suurinta, 95 prosenttia. Kielteisintä suhtautuminen oli aktiivisimpien kirkossakävijöiden joukossa, sillä vähintään kerran kuussa kirkossa käyvistä naispappeutta vastusti 28 prosenttia.
Taloustutkimuksen lokakuussa 2006 suorittamassa kyselyssä ainoastaan kolme prosenttia suomalaisista vastusti naispappeutta. Papeista ja kanttoreista naispappeutta vastusti kaksi prosenttia.
Naispappeus Suomessa > Suomen evankelis-luterilainen kirkko > Tuomio

SLEY:n palveluksessa ollut pappi Ari Norro tuomittiin sakkoihin naispapin syrjimisestä. Norro oli ollut Hyvinkään seurakunnassa vuonna 2007 saarnaajavieraana eikä jumalanpalveluksen järjestämisen yhteydessä suostunut toimimaan jumalanpalvelusyhteistyössä pastori Petra Pohjanraidon kanssa, koska hänellä oli naispappeudesta toisenlainen mielipide. Hyvinkään kirkkovaltuuston puheenjohtaja Pekka Laine teki asiasta rikosilmoituksen ja asianosaisena pastori Petra Pohjanraito jätti asian syyttäjän harkittavaksi ja syyttäjä otti asian käsittelyyn. Pohjanraito voitti syrjintäjutun käräjäoikeudessa. Norro valitti päätöksestä korkeimpaan oikeuteen asti. Päätös pysyi samana kaikkien oikeusasteiden läpi. (KKO). Syyte perustui yksittäisen päivän työvuorolistaan, jossa naispappi saattoi työskennellä jumalanpalveluksessa eri puolilla seurakuntaa. Seurakunta noudatti piispainkokouksen vuonna 2006 antamia ohjeita, joiden mukaan papeille ei enää tehty sukupuoleen liittyviä työjärjestelyitä.
Naispappeus Suomessa > Luterilaiset vapaakirkot

Suomessa toimivat luterilaiset vapaakirkot kuten Suomen Tunnustuksellinen Luterilainen Kirkko ja Luther-säätiö torjuvat naispappeuden.
Naispappeus Suomessa > Suomen ortodoksinen kirkko

Muiden ortodoksikirkkojen tapaan Suomen ortodoksinen kirkko torjuu naispappeuden.
Naispappeus Suomessa > Vapaat suunnat

Suomen Vapaakirkko hyväksyi naispappeuden vuonna 2002. Myös Suomen Helluntaikirkko ja Suomen metodistikirkko hyväksyvät naispappeuden. Suomen Baptistikirkko ja Herran Kansa torjuvat naispappeuden.
Kirjallisuutta

Ahola, Minna & Antikainen, Marjo-Riitta & Salmesvuori, Päivi (toim.): Eevan tie alttarille: Nainen kirkon historiassa.  (Logos)  Helsinki:  Edita, 2002.  ISBN 951-37-3733-0
Belonick, Deborah: Naispappeuden henki.  (Eripainos Ortodoksia 31)  Suomentanut Marita Nykänen. Ortodoksisten pappien liitto ja Helsingin yliopiston ortodoksinen laitos, 1981.
Haverinen Soili & Janatuinen Mailis: Paimenuus, ihmisarvo ja sukupuoli.  Helsinki:  Kustannus Oy Uusi tie., 2009.  ISBN 978-951-619-473-1
Huovinen, Eero: Nainen ja pappisvirka. Argumentaatioanalyysi Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa käydystä naispappeuskeskustelusta.  Helsinki:  Suomalainen teologinen kirjallisuusseura, 1979.  ISBN 951-911-126-3
Kuula, Kari: Nainen uudessa uskossa: Uuden testamentin naisnäkemyksiä.  (Theologia biblica)  Helsinki:  Kirjapaja, 2002.  ISBN 951-625-852-2
Närhi, Paula: Kun alttari erottaa: Erilaisten pappisvirkaa koskevien näkemysten aiheuttamat ristiriidat Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa.  (Kirkon tutkimuskeskuksen julkaisuja 94)  Tampere:  Kirkon tutkimuskeskus, 2006.  ISBN 951-693-268-1
Salmensaari, Leena (toim.): Naispappi!  Helsinki:  Kirjapaja, 2003.  ISBN 951-625-924-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Riitta Talasniemi: Luterilaisessa kirkossa nainen voidaan valita piispaksi[vanhentunut linkki]. Plaza.fi 24.12.2001.
Suomen ensimmäiset naispapit. Ylen Elävä arkisto.
Mira Helenius & Johanna Ruusunen: Naisen aseman muuttuminen kristinuskossa (Arkistoitu – Internet Archive). Raamattunet.
Varhaiskristillisyyden naisnäkemykset (Arkistoitu – Internet Archive). Kirkon tiedotuskeskus 11.9.2002.
Erkki Koskenniemi: Vedenjakajalla – Naispappeuden eksegeettinen argumentointi. SLEY 1996.
Anu Partanen: SE pieni ERO. Ylioppilaslehti 11/2002.
Markku Laitinen: Kirkko ei hajoa, vaikka syrjintää ei suvaita[vanhentunut linkki]. Apu 5.4.2007.
Harri Nurminen: Naispappeutta vastustava kirkkoherra Arto Seppänen etsi väitöskirjassaan näkemyksilleen oikeutusta. Helsingin Sanomat .
Jaakko Kaartinen-Koutaniemi: Ei tasa-arvoa maan päällä (Arkistoitu – Internet Archive).  Lauri 26.4.2007.
Haverinen Soili & Janatuinen Mailis: Paimenuus, ihmisarvo ja sukupuoli. Vapaasti ladattava PDF
Anna Takala: Naispappien asussa ei toteudu tasa-arvo ja se on ongelma, sanoo Meri-Anna Hintsala – Hänen perustama porukka tuo pian myyntiin pappien raskaus- ja imetystopit Helsingin Sanomat. 13.9.2020.
MTV: Kommentti: Kirkon kapinajärjestöjen "katumusraportti" ei vakuuta – kiusalliset selitykset ajavat piispat vaikean päätöksen eteen. Kari Pyrhönen 14.6.2024
Pyhä diakonissa Olympiada. Ikonissa Olympiadalle on kuvattu diakonin liturginen asuste orari.
Naisia vihitään papeiksi Tampereella 1988.
Itsenäisen Suomen historia

Tämä artikkeli kertoo Suomen historiasta vuodesta 1917 eteenpäin.
Suomen itsenäistyminen

Suomalaisten kansallistunne alkoi kasvaa 1800-luvulla yhdessä yleiseurooppalaisen kansallisuusaatteen kanssa. Runebergin Vänrikki Stoolin tarinat ja Lönnrotin Kalevala muodostivat suomalaista kulttuuria ja antoivat maalle moraalisen identiteetin.
Ensimmäisessä maailmansodassa kärsityt tappiot ja sisäiset ongelmat ajoivat Venäjän kevättalvella 1917 vallankumoukseen ja keisarivalta kaatui. Suomi käytti tilaisuutta hyväkseen ja alkoi tunnustella mahdollisuutta laajempaan itsehallintoon, jopa itsenäistymiseen. Venäjän väliaikainen hallitus suhtautui kielteisesti Suomen itsenäistymispyrkimyksiin ja ilmoitti asiasta voitavan päättää vasta, kun perustuslakia säätävä kansalliskokous kokoontuisi.
Väliaikaisen hallituksen kukistuttua äärivasemmistolaisten bolševikkien suorittamassa lokakuun vallankaappauksessa marraskuussa 1917 Suomen poliittinen kenttä jakautui kahtia siitä, miten itsenäisyyttä pitäisi tavoitella. Porvarit halusivat hakea itsenäisyyden tunnustusta lännestä, kun taas sosiaalidemokraateista koostunut vasemmisto halusi tunnustuksen ensin Venäjää hallinneilta bolševikeilta.
Eduskunta kokoontui 6. joulukuuta 1917 ja hyväksyi porvarillisen senaatin eli hallituksen antaman itsenäisyysjulistuksen. Venäjä tunnusti Suomen virallisesti 4. tammikuuta 1918 ja samana päivänä itsenäisyyden tunnustivat myös Ruotsi ja Ranska. Saksa tunnusti itsenäisyyden 6. tammikuuta 1918.
Suomen sisällissota

Suomen sisällissota oli osa ensimmäistä maailmansotaa. Sota käytiin Suomen senaatin eli hallituksen ja Suomen kansanvaltuuskunnan johtamien joukkojen välillä 27. tammikuuta – 16. toukokuuta 1918. Senaatin joukkoja kutsuttiin valkoisiksi ja kansanvaltuuskunnan joukkoja punaisiksi. Maailmansota aiheutti Venäjän keisarikunnan pirstoutumisen kautta sisäisen hajoamisen ja taistelun vallasta Suomessa, jonka poliittinen järjestelmä oli siirtymävaiheessa säätyvallasta parlamentaristiseen valtajärjestelmään. Lisäksi yhteiskunta oli jakautunut sosiaalisesti ja taloudellisesti kahtia. Hajaannuksen keskeinen seuraus oli kahden aseistetun valtakeskuksen muodostuminen maahan. Kriisi huipentui niiden väliseen sotaan tammikuussa 1918. Valkoiset voittivat sodan keisarillisen Saksan tuella. Neuvosto-Venäjän tukemat punaiset hävisivät sodan. Suomi siirtyi Venäjän valtapiiristä Saksan valtapiiriin. Saksan hävittyä suursodan suomalaisten itsenäisyys varmistui ja maan valtiomuodoksi muotoutui tasavaltainen demokratia. Sisällissodille luonteenomaisesti poliittinen terrori oli sodan aikana yleistä. Suurimmat henkilömenetykset koettiin kuitenkin vasta sodan jälkeen vankileireillä, joissa kuoli noin 13 000 punaista. Sisällissota vaati yhteensä noin 37 000 uhria, joista noin 75 % oli suomalaisia punaisia. Muut uhrit olivat suomalaisia valkoisia, sekä saksalaisia ja venäläisiä. Sisällissota oli psykologisesta ja aineellisesta näkökulmasta tarkasteltuna suomalaisen kansakunnan historian tuhoisin tapahtuma, joka traumatisoi kansaa ja jakoi sen kahtia. Ensimmäisen maailmansodan lopputuloksen seurauksena maltillinen vasemmisto ja oikeisto kykenivät kuitenkin aloittamaan pian sisällissodan jälkeen suomalaisia ajan myötä yhdistäneen yhteistyön.
Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan aikana Suomi kävi kolme sotaa: talvisodan, jatkosodan sekä Lapin sodan.
Elokuussa 1939 tehdyn Neuvostoliiton ja Saksan välisen Molotov–Ribbentrop-sopimuksen salainen lisäpöytäkirja määritteli Suomen kuuluvan Neuvostoliiton etupiiriin. Syksyllä 1939 Neuvostoliitto vaati neuvotteluja Leningradin turvaamiseksi ja vaati Suomelta aluetta Karjankannakselta, tukikohtaa Hangosta ja Suomenlahden ulkosaaret. Virallisen neuvostopropagandan mukaan alueluovutukset olisi korvattu vaihtona alueisiin Itä-Karjalasta (Porajärvi ja Repola).
Neuvottelujen katkettua Neuvostoliitto hyökkäsi Suomeen 30. marraskuuta 1939 järjestämiensä ns. Mainilan laukausten jälkeen ja alkoi talvisota. Huolimatta monista voitoista puolustus Karjalankannaksella oli murtumaisillaan. Moskovan rauha 13. maaliskuuta 1940 päätti sodan, ja Suomen täytyi luovuttaa Karjalankannas, Laatokan Karjala, Raja-Karjala, Suomenlahden ulkosaaret (luovutettu Karjala) sekä Kuusamon ja Sallan itäosat ja Petsamosta Kalastaja- ja Srednisaarentojen länsiosat ja vuokrata Hangon tukikohta Neuvostoliitolle 30 vuodeksi.
Pohjoismaisen puolustusliiton suunnittelua jatkettiin talvisodan päätyttyä. Hanke kuitenkin kariutui jälleen.
Kansallissosialistisen Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon Suomi liittyi Saksan rinnalle kesäkuussa 1941 tavoitteena ainakin saada luovutetut alueet takaisin. Näin aluksi kävikin, mutta lisäksi suuri osa Itä-Karjalaa miehitettiin pyrkimyksenä luoda Suur-Suomi. Jatkosota päättyi lopulta kesän 1944 perääntymiseen ja uusiin aluemenetyksiin. Moskovassa 19. syyskuuta 1944 solmitun välirauhasopimuksen mukaan saksalaiset oli ajettava maasta. Tämän jälkeen käytiin Lapin sota aiempaa liittolaista Saksaa vastaan Lapissa päättyen 27. huhtikuuta 1945. Saksan joukot tuhosivat perääntyessään suuria alueita Lapissa.
Välirauhansopimuksen mukaan Suomen täytyi talvisotaa seuranneiden aluemenetysten lisäksi luovuttaa Petsamo ja vuokrata Porkkala 50 vuodeksi tukikohdaksi. Sotakorvauksiksi määrättiin 300 miljoonaa dollaria. Lopullisesti välirauhansopimuksen ehdot vahvistettiin Pariisin rauhassa 1947.
Suomi myi Jäniskosken–Niskakosken alueen Neuvostoliitolle vuonna 1947.
Puolueeton Suomi

Toisen maailmansodan jälkeen Suomi oli harmaalla vyöhykkeellä länsivaltojen ja Neuvostoliiton välissä. Suomen ja Neuvostoliiton välinen vuonna 1948 solmittu sopimus ystävyydestä, yhteistoiminnasta ja keskinäisestä avunannosta eli YYA-sopimus liitti – tiukimman tulkinnan mukaan – Suomen sotilaallisesti tavallaan samaan leiriin Neuvostoliiton kanssa, vaikka Suomi virallisesti selitti olleensa puolueeton valtio. Sopimusta jatkettiin vuosina 1955, 1970 ja 1983. Monet poliitikot käyttivät neuvostosuhteita puoluepoliittisten kiistojen selvittelyyn, mikä tietysti johti Neuvostoliiton vaikutusvallan kasvuun. Toiset taas työskentelivät määrätietoisesti Neuvostoliiton vaikutuksen vastustamiseksi.
Kun sotakorvaukset oli maksettu, kauppa Neuvostoliittoon jatkui ja oli jopa 25 prosenttia ulkomaankaupasta 1980-luvulla. Neuvostoliitto luopui Porkkalan tukikohdasta ennenaikaisesti 1956. 50 vuoden sopimuksen oli alun perin määrä loppua vasta vuonna 1994. Vuonna 1956 Urho Kekkonen valittiin presidentiksi.
Neuvostoliiton katsotaan useaan kertaan pyrkineen puuttumaan epäsuorasti tai muutoin painostamalla Suomen sisäpoliittiseen tilanteeseen ja hallitusratkaisuihin, kuten 1958 yöpakkashallituksen hajotuksessa ja lokakuun 1961 noottikriisissä.
1960-luvun lopulta 1980-luvun alkuun varsinkin kulttuuri- ja viestintäkentässä näkyi niin sanottu taistolaisuus, SKP:n neuvostomielistä vähemmistöä myötäillyt ja Neuvostoliittoa ihaillut äärivasemmistolainen liike.
Vuoden 1973 alussa Kekkonen valittiin poikkeus­lailla presidentiksi ilman vaaleja ja vastaehdokkaita, mitä nykyään jotkut pitävät demokratiavajeen aallonpohjana ja merkinneen Kekkoselle lopullista yksinvallan aikakauden alkua. Toisin kuin nykyään, tuohon aikaan Suomessa presidentillä oli erittäin paljon valtaa ja hän saattoi halutessaan hajottaa eduskunnan ja hallituksen lähes mielivaltaisesti.
Vuonna 1973 Suomi solmi kuitenkin länsieurooppalaisten maiden kanssa EEC-vapaakauppasopimuksen. EEC-sopimusta vastustettiin Helsingin Sanomissa julkaistulla koko sivun ilmoituksella, jonka olivat allekirjoittaneet monet vieläkin tunnetut poliitikot.
Vuonna 1975 Helsingissä järjestettiin ETYK, joka paitsi vahvisti Kekkosen ja Suomen puolueettomuusasemaa länsimaiden silmissä, niin myös kylvi tulevan Itä-Euroopan kommunististen hallitusten hajoamisen siemenet, kun ETYKin ns. kolmannen korin luettelemien ihmisoikeuksien innostamana Itä-Euroopan maissa oppositiovoimat perustivat niin sanottuja Helsinki-ryhmiä.
Urho Kekkonen erosi presidentin virastaan vuoden 1981 lopulla sairauden vuoksi. Hän toimi presidenttinä yli 25 vuoden ajan, selvästi kauemmin kuin kukaan muu presidentti. Vuonna 1982 presidentiksi valittiin Mauno Koivisto, joka halusi kaventaa presidentin valtaa ja lisätä pääministerin valtaoikeuksia.
Vasta 1989 Mihail Gorbatšovin Suomen vierailun yhteydessä Neuvostoliitto tunnusti selväsanaisesti Suomen puolueettomaksi maaksi.
Aiheesta muualla

ProKarelian kokoelma itsenäisen Suomen kansainvälisistä sopimuksista (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k  Artikkelit Suomesta |
| --- | --- |
Historia:  Suomen asutushistoria  Suomen esihistoria  Ruotsin vallan aika Suomessa  Suomen suuriruhtinaskunta  Itsenäisen Suomen historia  Suomen sotahistoria 
Maantiede:  Geologia  Ilmasto  Joet  Järvet  Kansallispuistot  Kaupungit  Kaupunkialueet Helsinki  Tampere  Turku  Oulu  Jyväskylä  Kunnat  Linnut  Luonto  Luonnonsuojelualueet  Läänit  Maakunnat Ahvenanmaa  Metsät  Nisäkkäät  Saaret  Taajamat  Ääripisteet 
Hallinto:  Asevoimat NATO  Eduskunta  Hallinnolliset alueet  Ihmisoikeudet  Korruptio  Laki  Oikeusjärjestelmä  Perustuslaki  Poliisi  Politiikka  Presidentti  Puolueet  Pääministeri  Ulkopolitiikka  Vaalit  Valtioneuvosto  Valtion talousarvio 
Talous:  Eläkejärjestelmä  Energia  Liikenne  Maatalous  Matkailu  Meriteollisuus  Metsätalous  Keskuspankki  Pörssi  Teollisuus  Tiede  Tulopolitiikka  Valtionyhtiöt  Verotus  Viestimet  Yrittäjyys 
Yhteiskunta:  Hyvinvointi  Ihmiskauppa  Ilmastonmuutos  Kielet Suomi  Ruotsi  Pohjoissaame  Inarinsaame  Koltansaame  Karjala  Koulutus  Naiset  Prostituutio  Rikollisuus  Sensuuri  Siirtolaisuus  Suomalaiset  Terveydenhoito  Uskonto  Väestö 
Kulttuuri:  Arkkitehtuuri  Elokuva  Itsenäisyyspäivä  Juhlapäivät  Kansallislaulu  Kansanperinne  Kansallissymbolit  Keittiö  Kirjallisuus Kalevala  Lippu  Maailmanperintökohteet  Musiikki  Mytologia  Sauna  Taide  Urheilu  Valokuvaus  Vaakuna 
Svinhufvudin johtama ”itsenäisyyssenaatti” 1917.
Saksasta saapuneet jääkärit Vaasassa 1918.
Suomalaisia sotilaita talvisodassa.
Helsingin olympialaiset 1952. Paavo Nurmi sytyttää olympiatulen.
Nergal (mytologia)

Nergal Larsasta peräisin olevassa sinetissä. Bagdadin museo.
Nergal (myös muodossa Nerigal ja Nirgal) oli Mesopotamiassa palvottu manalan, ruton, sodan ja metsästyksen jumala. Nergal tunnettiin sekä Akkadin, Assyrian että Babylonian asukkaiden keskuudessa. Alun perin Nergal oli maan jumala, joka toi ihmisten kiusaksi kesän polttavan kuumuuden, kuumeen ja kulkutaudit. Hän oli Ereškigalin puoliso, ja tunnettiin myös nimillä Lugalgirra ja Meslamta’ea.
Kuvituksessa hänet esitettiin usein leijonana. Raamatussa Nergal mainitaan toisessa kuninkaiden kirjassa  (2. Kun. 17:29–30):
»(29) Kukin kansa teki kuitenkin omat jumalankuvansa ja asetti ne uhrikukkuloille samarialaisten rakentamiin pyhäkköihin, kukin kansa omiin asuinkaupunkeihinsa. (30) Babylonian miehet tekivät Sukkot-Benotin kuvan, Kutan miehet Nergalin ja Hamatin miehet Asiman kuvan.»
Itä-Suomen sotilaslääni

| Itä-Suomen sotilaslääni |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1.1.2008 – 31.12.2014
Valtio:   Suomi
Puolustushaarat:  Maavoimat
Osa joukkoa:  Suomen puolustusvoimat
Tukikohta:  Kouvola
Marssi:  Asemies
Vuosipäivät:  24. helmikuuta
Itä-Suomen sotilaslääni (lyh. ISSl) oli Suomen puolustusvoimien maavoimien johtamasta operatiivisesta sotilasläänistä, jonka esikunta (ISSlE) oli Kouvolan kasarmialueella ja yleisöpalvelualueet jakautuivat viiteen maakunnalliseen aluetoimistoon, joista Etelä-Savon aluetoimisto oli osa sotilasläänin esikuntaa. Pohjois-Savon aluetoimisto oli osa Savo-Karjalan alueellisen sotilasläänin esikuntaa. Pohjois-Karjalan, Etelä-Karjalan ja Kymenlaakson aluetoimistot olivat joukko-osastoissa. Kunniamarssina oli Asemies ja vuosipäivä 24. helmikuuta.
Sotilaslääni lakkautettiin osana puolustusvoimauudistusta vuoden 2014 lopussa, jolloin toiminta siirtyi Karjalan ja Kainuun prikaateille.
Organisaatio

Sotilasläänin komentajan alaisuudessa olivat:
Itä-Suomen sotilasläänin esikunta
Etelä-Savon aluetoimisto, Mikkeli
Savo-Karjalan sotilasläänin esikunta (lakkautettu vuoden 2009 lopussa)
Pohjois-Savon aluetoimisto, Kuopio
Pohjois-Karjalan prikaati (lakkautettu vuoden 2013 lopussa)
Pohjois-Karjalan aluetoimisto, Joensuu
Karjalan prikaati
Reserviupseerikoulu
Kymenlaakson aluetoimisto, Hamina
Näiden lisäksi maasotakoulu, jonka alaisuudessa oli Etelä-Karjalan aluetoimisto Lappeenrannassa, oli sotilasläänin komentajan alainen valmius-, operatiivisissa ja asevelvollisuusasioissa ja Utin jääkärirykmentti valmiuden kohottamisessa ja virka-apuasioissa.
Organisaatio > Itä-Suomen sotilasläänin esikunta

Esikunnan esikuntapäällikköinä olivat:
eversti Pekka Tynkkynen 1. tammikuuta 2008 - 31. elokuuta 2011
eversti Teppo Lahti 1. syyskuuta 2011 - 31. joulukuuta 2012
eversti Antti Lehtisalo 1. tammikuuta 2013 - 31. joulukuuta 2014
Esikuntaan kuului perustettaessa Kouvolassa henkilöstöosasto ja operatiivinen osasto sekä Mikkelissä Etelä-Savon aluetoimisto. Vuoden 2010 kokoonpanossa oli suoraan esikunnan alaisuuteen sijoitettu Pohjois-Savon aluetoimisto Kuopiossa sekä aiemmin Etelä-Savon aluetoimiston alaisuudessa ollut Savon sotilassoittokunta. Lakkautettaessa esikunnan alaisuudessa oli lisäksi Joensuun Pohjois-Karjalan aluetoimisto ja soittokunta oli lakkautettu jo aiemmin.
Organisaatio > Ampuma-alueet

Sotilasläänin alaiset ampuma-alueetlähde?:
Pahkajärven ampuma-alue, Kouvolan Valkeala
Hiienvaaran ampuma-alue, Ilomantsi
Komentajat

Sotilasläänin komentajina olivat:
kenraalimajuri Jukka Pennanen 1. tammikuuta 2008 – 31. lokakuuta 2012
kenraalimajuri Veli-Pekka Parkatti 1. marraskuuta 2012 – 31. joulukuuta 2014
Lähde

Tynkkynen, Pekka: Itä-Suomen sotilaslääni 2008-2014 - Idän lukko historiikki ISBN 978-951-25-2609-3