stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Amerikanviklo
Ravinto

Amerikanviklo syö mudassa eläviä selkärangattomia sekä pikkukaloja.
Casino (elokuvateatteri)

Casinon sisäänkäynti vuoden 1957 paikkeilla.
Casino oli vuosina 1913–1957 Turun Yliopistonkadulla toiminut elokuvateatteri, jossa järjestettiin myös teatteri- ja operettiesityksiä. Rakennuksen oli suunnitellut arkkitehti Alexander Nyström. Se purettiin vuonna 1957 ja tilalle rakennettiin kahdeksankerroksinen liike- ja asuinrakennus.
Casinon rakennuttaja oli turkulainen varatuomari Gustaf Plathin. Se oli yksi Turun hienoimmista elokuvateattereissa, rakennuksen edustalla sijaitsi pieni terassi puistikkoineen. Näyttämön taakse rakennettiin suuret pukuhuoneet teatteri-esitysten ja operettien esiintyjiä varten. Katsomopaikkoja Casinossa oli noin 600 ja salissa oli myös parveke.
Casinon alkuaikojen vetonaulana oli yhdysvaltalainen sähköpiano, ja teatterin mykkäelokuvien vakiosäestäjänä toimi Esko Nuorvan kvintetti, johon kuuluivat klarinetti, viulu, alttoviulu, sello ja piano. 1920-luvun alkuvuosina Casinossa oli joka kolmas ilta operettiohjelmistoa, jossa lauloivat muiden muassa Rafael Ramstedt, Matti Jurva ja J. Alfred Tanner. Näytelmien ja operettien esittäminen loppui kuitenkin pian, ja sen jälkeen Casino toimi pelkästään elokuvateatterina.
Vuonna 1929 Casinossa esitettiin maailman ensimmäinen äänielokuva Jazzlaulaja niin, että kuva esitettiin tavanomaisella ”mykkäprojektorilla” ja ääni tuli kuvan kanssa epätahtiin kulkevalta gramofonilevyltä. Vuonna 1931 Casinoon ja toiseen turkulaisteatteriin Scalaan tulivat kaupungin ensimmäiset valoäänellä eli optisella äänellä varustetut projektorit, joilla tuoreeltaan esitettiin muun muassa ensimmäistä suomalaista äänielokuvaa Sano se suomeksi.
Varatuomari Plathinin jälkeen Casinon omistajana toimi muun muassa elokuvatuottaja August Sorjanen, joka omisti myös lukuisia muita elokuvateattereita eri puolilla Suomea. Yliopistonkadulla sijainneen Casinon purkamisen jälkeen sen omistaja Nil-Kinot Oy avasi Kauppiaskadulle toisen samannimisen elokuvateatterin, joka oli toiminnassa vuoteen 1987 saakka.
Jane Colden

| Jane Colden |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1724
Kuollut: 10. maaliskuuta 1766 (41 vuotta)
Jane Colden (27. maaliskuuta 1724 – 10. maaliskuuta 1766) oli yhdysvaltalainen kasvitieteilijä. Hänet tunnetaan ensimmäisenä naisena, joka oli perehtynyt Linnén taksonomiseen järjestelmän, ja joka luetteloi ja luokitteli Pohjois-Amerikan luonnonkasveja sen mukaan.
Elämänvaiheet

Jane Colden oli kymmenlapsisen perheen viides lapsi ja toinen tytär. Hänen isänsä oli skottisyntyinen Cadwallader Colden ja äitinsä Alice Christie Colden (tai Christy Colden). Cadwallader kävi Edinburghin yliopistoa. Vuonna 1710 hän muutti Pohjois-Amerikkaan, mutta palasi Britanniaan 1715 ja avioitui Skotlannissa, josta palasi vaimonsa kanssa Amerikkaan 1716. Isä Colden toimi muun muassa New Yorkin provinssin varakuvernöörinä sekä maanmittarina. Tohtori Cadwallader Colden oli itsekin innostunut kasvitieteilijä ja oli kirjeenvaihdossa muun muassa Carl von Linnén ja Jan Fredrik Gronoviuksen kanssa.
Naiset eivät saaneet 1700- ja 1800-luvuilla opetusta latinan tai kreikan kielissä, joita oleellisesti tarvitaan kasvitieteessä. Naisten kohdalla botaniikkaa pidettiin lähinnä vain ajanvietteenä, eikä vakavasti otettavana tieteellisenä työnä. Myöskään Jane ei muodollista koulutusta saanut, vaan vanhemmat hoitivat lasten koulutuksen itse. Jane oppi kasvitiedettä isältään ja kirjoista. Isältään hän oppi Linnén järjestelmän, mutta latinaa hän ei opiskellut. Isän kirjeistä on saatu tietoa Janesta ja hänen kasvitieteellisestä osaamisestaan. Jane muun muassa löysi ja luetteloi kasveja, joita toiset eivät sitä ennen olleet löytäneet. Aktiivinen botanisti Jane oli noin 25-vuotiaasta avioitumiseensa asti.
Usea Jane Coldenin aikalainen piti hänen työtään arvossa, kuten John Bartram, John Clayton, Peter Collinson sekä Alexander Garden. Garden julkaisi vuonna 1756 yhden Janen lajikuvauksista julkaisussa Essays and Obsevations, Physical and Literary. Kuvaus koski Gardenia-suvun kukkaa, jonka Colden nimesi Gardenin kunniaksi. Colden ja Garden olivat kirjeenvaihdossa, ja tämän seurauksena ensimmäinen julkaisi useita tieteellisiä artikkeleita. Nykyään British Museum omistaa yhden Jane Coldenin käsikirjoituksista: Flora Nov-Eboracensis, jossa on kuvaus 341 kasvista sekä satoja piirroksia. Kasveista kerrotaan niiden tieteellinen ja kansanomainen nimi, ja monesta on kerrottu perimätietoa kasvin lääkinnällisestä käytöstä. Kirjeissä Janen kuvituksia kehutaan kauniisti väritetyiksi, mutta ilmeisesti nämä piirrokset eivät ole säilyneet, vaan käsikirjoituksen piirrokset ovat yksinkertaisia viivapiirroksia.
Myöhäiset vaiheet

Vuonna 1759 Jane Colden avioitui leskeksi jääneen skotlantilaisen lääkärin William Farquharin kanssa. Pari sai yhden lapsen. Seitsemän vuotta myöhemmin, vain 42-vuotiaana, Colden kuoli. Myös hänen lapsensa kuoli samana vuonna. Ilmeisesti Jane Colden ei jatkanut kasvitieteellistä työtään avioliiton jälkeen.
Coldenin luonnoksia kasvien lehdistä.
Alfred Schneidau

| Mitalit> Maa:   Ranska. Olympialaiset .Miesten kriketti | Mitalit> Maa:   Ranska. Olympialaiset .Miesten kriketti | Mitalit> Maa:   Ranska. Olympialaiset .Miesten kriketti | Maa:   Ranska> .Miesten kriketti |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Pariisi 1900 | joukkuekilpailu |  |
Alfred John Schneidau (5. helmikuuta 1867 Camden, Middlesex – 24. tammikuuta 1940 Finchley, Suur-Lontoo) oli brittiläissyntyinen kriketinpelaaja ja olympiamitalisti.
Schneidau kilpaili vuoden 1900 kesäolympialaisissa Pariisissa, hopeaa voittaneessa Union des Sociétés Français de Sports Athletiques -joukkueessa. Schneidau toimi joukkueen avauslyöjänä kummassakin sisävuorossa lyöden 8 juoksua ensimmäisessä ja yhden toisessa vuoroparissa.
Teini-iässä Schneidau pelasi jalkapallomaalivahtina muun muassa Fulhamissa.
Schneidaulla oli monikansallinen tausta. Hänen isänsä oli syntyisin Guernseyltä, ja hänen äitinsä oli yhdysvaltalainen.
Pireuksen Apollon

| Pireuksen Apollon |
| --- | --- |
 Pireuksen Apollon.
Nimi:  Pireuksen Apollon
Valmistumisvuosi:  n. 530–520 eaa.
Taiteenlaji:  veistos
Teostyyppi:  patsas
Materiaali:  pronssi
Korkeus:  1,92 m
Sijainti:  Pireuksen arkeologinen museo, Pireus, Kreikka
Pireuksen Apollon on Apollon-jumalaa esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos, joka on löydetty Pireuksesta. Se on veistetty arkaaisella kaudella noin vuonna 530–520 eaa. Nykyisin veistos on sijoitettu Pireuksen arkeologiseen museoon.
Pireuksen Apollon, yksityiskohta kasvoista.
Veistos esittää Apollonin kuros-tyyppisenä alastomana nuorena miehenä, joka seisoo kädet ojennettuna eteenpäin. Veistoksen korkeus on noin 1,92 metriä. Se on säilynyt kokonaisena lukuun ottamatta käsissä olleita esineitä. Hahmo on tunnistettu Apolloniksi, koska käsissä olleet esineet voidaan jäänteistä tunnistaa jouseksi sekä maljaksi, joka oli mahdollisesti kultainen. Muista kuroksista ja arkaaisista veistoksista Pireuksen Apollon eroaa muun muassa niin, että siinä eteen on ojennettu oikea jalka normaalin vasemman sijasta, sen pää on hiukan käännetty sivuun ja sen hiukset on esitetty luonnollisemmin.
Pireuksen Apollon on mahdollisesti peräisin Deloksesta. Sen arvellaan olevan veistetty koillisella Peloponnesoksella. Veistos löydettiin Pireuksesta vuonna 1959 yhdessä niin kutsutun Pireuksen Athenen sekä kahden niin kutsutun Pireuksen Artemiin kanssa. Veistokset oli kätketty vuonna 86 eaa. Sullan johtaman roomalaisten hyökkäyksen yhteydessä. Pireuksen Apollon on yksi harvoja säilyneitä suurikokoisia arkaaisen ajan veistoksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pireuksen Apollon Wikimedia Commonsissa
Pireuksen Athene

| Pireuksen Athene |
| --- | --- |
 Pireuksen Athene.
Nimi:  Pireuksen Athene
Tekijä:  Eufranor?
Valmistumisvuosi:  n. 360–340 eaa.
Taiteenlaji:  veistos
Teostyyppi:  patsas
Materiaali:  pronssi
Korkeus:  2,35 m
Sijainti:  Pireuksen arkeologinen museo, Pireus, Kreikka
Pireuksen Athene on Athene-jumalatarta esittävä antiikin kreikkalainen pronssiveistos, joka on löydetty Pireuksesta. Se on veistetty myöhäisellä klassisella kaudella noin vuonna 360–340 eaa. Nykyisin veistos on sijoitettu Pireuksen arkeologiseen museoon.
Veistos esittää seisovaa Athenea, joka on pukeutunut peplokseen ja jolla on kypärä päässään. Athenen Medusan päällä koristeltu aigis on vyömäinen ja kulkee poikittain rinnan päältä ennemmin Athenen tunnusmerkkinä kuin varsinaisena suojavarustuksena. Veistoksen korkeus on noin 2,35 metriä.
Pireuksen Athene on mahdollisesti peräisin Deloksesta. Sen tekijäksi on ehdotettu Eufranoria. Toisaalta jotkut tutkijat ovat arvelleet säilynyttä veistosta hellenistisen ajan kopioksi alkuperäisestä 300-luvun eaa. veistoksesta. Veistos löydettiin Pireuksesta vuonna 1959 yhdessä niin kutsutun Pireuksen Apollonin sekä kahden niin kutsutun Pireuksen Artemiin kanssa. Veistokset oli kätketty vuonna 86 eaa. Sullan johtaman roomalaisten hyökkäyksen yhteydessä. Pireuksen Athenesta tunnetaan myös yksi antiikin aikainen kopio, Athena Mattei, joka on Louvressa.
| --- | --- |
Pireuksen Athene, yksityiskohta kasvoista.: Pireuksen Athene sivulta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pireuksen Athene Wikimedia Commonsissa
Klassismin musiikki

Länsimaisen taidemusiikin
aikakaudet
Antiikki (–476)
Keskiaika (476–1400)
Renessanssi (1400–1600)
Barokki (1600–1750)
Galantti tyyli (1720–1775)
Klassismi (1770–1830)
Romantiikka (1815–1910)
1900-luku (1900–1999)
Nykymusiikki (uusin musiikki)
Klassismi on länsimaisen taidemusiikin tyylikausi, joka sijoittuu noin vuosiin 1750–1820. Klassismin musiikille ovat tyypillisiä laulavat, jaksottuvat melodiat, joita säestetään kevyillä harmonioilla. Klassismin aikana sävellysmuodoista saivat nykyisen muotonsa muun muassa sonaatti, sinfonia ja jousikvartetto. Barokin aikana syntyneen oopperan suosio jatkui, mutta aikaisemman mahtipontisen ja jäykän opera serian rinnalle kehittyi keveämpiä ja koomisempia oopperan lajeja kuten opera buffa.
Klassismin loppupuolella musiikkielämän keskus siirtyi Wieniin, jossa ainakin uransa loppupuolella asuivat kaikki kolme merkittävintä aikakauden säveltäjää: Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart ja Ludwig van Beethoven. Tämän vuoksi aikakautta nimitetään usein myös wieniläisklassismiksi.
Termillä klassinen musiikki tarkoitetaan usein koko länsimaisen taidemusiikin perinnettä. Tämä johtuu romantiikan aikana syntyneestä ajatuksesta taidemusiikin keskeisten historiallisten teosten kaanonista (taidemusiikin "klassikoista"), jotka aluksi koostuivat pääasiassa keskeisten klassismin ajan säveltäjien teoksista.
Klassismin ajan yhteiskunta ja taide

Klassismin ajan Eurooppaa hallitsivat suuret keskitetysti johdetut valtiot. Läntisen Euroopan keskeisiä valtioita olivat Ranska ja Englanti. Itä-Euroopassa johtavasta asemasta kilpailivat Preussin, Itävalta-Unkarin ja Venäjän yksinvaltaiset monarkiat. Maatalouden kehittyminen johti Euroopan väkiluvun voimakkaaseen kasvuun. Kaupan ja teollisuuden lisääntyminen vahvisti varakkaan porvarissäädyn yhteiskunnallista asemaa, ja niin keskiajalta jatkunut valtakamppailu aristokratian ja porvarissäädyn välillä alkoi kallistua porvarissäädyn puolelle. Euroopan suurkaupungit ja hovit olivat hyvin kosmopoliittisia. Monet monarkit olivat ulkomaalaisia: esimerkiksi Englannin, Ruotsin ja Puolan kuninkaat sekä Venäjän keisarinna Katariina Suuri olivat saksalaissyntyisiä. Ranskaa käytettiin hovien kielenä niin Venäjällä kuin Preussissakin. Tiedemiehet ja taiteilijat matkustivat laajalti ja toimivat eri hoveissa. Aikansa merkittävin oopperalibretisti, italialainen Pietro Metastasio, työskenteli keisarin hovissa Wienissä.
Ajan merkittävin filosofinen koulukunta oli valistus, jonka juuret olivat edellisvuosisadan tieteen edistysaskelissa. Yleisesti ajateltiin, että yhteiskunnallisia ja sosiaalisia ongelmia voitaisiin ratkaista ilmiöiden tarkalla havainnoinnilla ja kokemuspohjaisella järkeilyllä samalla tavoin kuin luonnontieteellisiä ongelmiakin. Valistuksen ajan merkittävimpiä filosofeja olivat Voltaire ja Jean-Jacques Rousseau, jotka aikansa yhteiskunnan räikeiden sosiaalisten epäoikeudenmukaisuuksien takia kehittivät ihmisoikeuksien käsitteen. Heidän vapauskäsityksensä johti välillisesti Ranskan suureen vallankumoukseen, ja monet heidän yhteiskunnallisista ajatuksistaan sisältyvät Yhdysvaltojen itsenäisyysjulistukseen, perustuslakiin ja Bill of Rights:iin.
1700-luvun Euroopan kosmopoliittisuus ilmeni ajan musiikista. Johann Joachim Quantz esitti vuonna 1752, että ihanteellinen musiikki yhdistäisi kaikkien kansallisten perinteiden parhaat puolet. Quantzin näkemys sai osakseen niin suurta suosiota, että erään ranskalaisen musiikkikriitikon mukaan jo vuoteen 1785 mennessä oli olemassa enää "vain yksi, koko Euroopan musiikki". Musiikkia luotiin edelleen pääasiassa hoveissa ja kirkon piirissä, mutta uudenlaiset julkiset konsertit toivat muusikoille mahdollisuuden luoda uraa myös näiden instituutioiden ulkopuolella. Musiikin harrastaminen oli levinnyt suuresti kasvaneessa keskiluokassa, mikä loi kysyntää laajalle musiikin kustannustoiminnalle. Säveltäjät hankkivat usein lisätuloja säveltämällä ja julkaisemalla teoksia amatöörien esitettäväksi. Musiikkielämän yleisen vilkastumisen myötä myös musiikkia käsitteleviä lehtiä alkoi ilmestyä ja mielenkiinto musiikin historiaa kohtaan lisääntyi.
Klassismin musiikin yleisiä piirteitä > Sonaattimuoto

Klassismin ajalle tultaessa monet barokkimusiikin muodot jäivät pois muodista. Säveltäjien lakattua säveltämästä preludeja, toccatoja, fuugia ja tanssisarjoja vallitsevaksi kosketinsoitinmusiikin muodoksi nousi kolmi- tai neliosainen sonaatti. Sonaatin kaltaisia moniosaisia teoksia sävellettiin myös erilaisille kamarimusiikkikokoonpanoille. Niitä nimitettiin sonaateiksi, jos ne oli sävelletty vain kosketin- ja soolosoittimelle; muissa tapauksissa ne nimettiin esittäjien lukumäärän mukaan, esimerkiksi duetto, trio, kvartetto ja niin edelleen.
Sonaatin, kamarimusiikkiteoksen ja sinfonian ensimmäisen osan tavanomaista muotoa nimitetään sonaattimuodoksi. 1800-luvulta eteenpäin tämä muoto on hahmotettu yleensä kolmiosaisena teema–kehittely–teeman kertaus-rakenteena, mutta 1700-luvulla se nähtiin kaksiosaisena rakenteena, joka perustui periodien ja harmonian rakenteisiin. Heinrich Christoph Koch esittelee sonaattimuodon teoksessaan Versuch einer Anleitung zur Composition perustuen aikaisemmin määrittelemiinsä melodian jaksoihin ja periodeihin siten, että ensimmäisessä osassa on yksi periodi ja jälkimmäisessä kaksi. Ensimmäisessä osassa siirrytään harmonisesti toonikasta dominanttiin ja jälkimmäisessä osassa palataan takaisin toonikaan.
Klassismin musiikin yleisiä piirteitä > Soittimet ja soitinyhtyeet

Vaikka cembaloita ja klavikordeja valmistettiin 1800-luvun alkuun asti, molemmat alkoivat 1700-luvun jälkipuolella korvaantua fortepianolla (ital. lujaa–hiljaa), jonka keksi vuonna 1700 Venetsiassa Bartolomeo Cristofori. Fortepiano mahdollisti äänenvoimakkuuden säätämisen koskettimen painamisen voimakkuutta muuttamalla ja siten myös crescendojen ja diminuendojen tuottamisen. 1700-luvun pianoissa oli kevyempi koneisto kuin moderneissa pianoissa, ja niiden vasarat oli usein päällystetty nahalla. Siksi niiden ääni oli pehmeämpi sävyltään ja vaihtelevampi eri korkeuksilla kuin nykyaikaisen pianon ääni.
Musiikkia sävellettiin monille erilaisille kokoonpanoille, mutta yleinen muoto oli soolosoittimen ja harmoniasoittimen, kuten viulun, sellon tai huilun sekä pianon, harpun tai kitaran yhdistelmä. Kun jälkimmäinen soitti basso continuota, se toimi soolosoittimen säestyksenä, mutta silloin, kun sen osa oli kokonaan kirjoitettu auki nuotteihin, se tavallisesti otti johtoäänen roolin soolosoittimen toimiessa säestävänä elementtinä. Harmoniasoittimen solistisille osuuksille oli käytännön syy. Porvariperheissä niitä soittivat tavallisesti naiset, joilla oli enemmän aikaa harjoitella ja joiden koulutuksessa musiikkia ja taiteita pidettiin tärkeinä. Melodiasoittimia puolestaan soittivat yleensä miehet, joille perheen ulkopuolisten tehtävien ja velvollisuuksien vuoksi jäi vähemmän aikaa musiikillisille harrastuksille. Näin naisille, jotka olivat usein teknisesti taitavampia, haluttiin myös tarjota haastavia osuuksia soitettavaksi. Basso continuon jäädessä pois käytöstä 1700-luvun viimeisen neljänneksen aikana alettiin myös kosketinsoittimen stemma kirjoittaa kokonaan auki nuotteihin.
Yleinen kamarimusiikin muoto oli myös jousikvartetto kahdelle viululle, alttoviululle ja sellolle. Ensimmäinen viulu toimi yleensä päämelodiasoittimena, mutta kvartettoja sävellettiin myös concertante-tyyliin, jolloin kaikkien soittimien osat olivat keskenään tasavertaisia. Vaikka kamarimusiikkiteoksia esitettiin satunnaisesti konserteissa, ne oli yleensä tarkoitettu amatöörimuusikoille kotona soitettaviksi.
Klarinetti keksittiin vuoden 1710 tienoilla, ja vuosisadan loppupuolella se oli vakiinnuttanut paikkansa oboen, fagotin ja huilun rinnalla puupuhaltimien vakiokokoonpanossa. Poikkihuilu syrjäytti suosiossaan nokkahuilun, joka jäi pääasiassa harrastelijoiden soittimeksi. Vielä tuolloin kaikki puupuhaltimet valmistettiin tavallisesti puusta. Orkesterien koko oli 1700-luvulla paljon pienempi kuin nykyisessä sinfoniaorkesterissa. Joseph Haydnin orkesterissa oli yleensä noin 25 soittajaa. Vuosisadan viimeisellä neljänneksellä basso continuo -ryhmästä luovuttiin, ja orkesterin johtamisen vastuu siirtyi cembalistilta ensiviulujen johtajalle eli konserttimestarille.
Sävellysmuodot > Ooppera > Oopperan uudistuminen

1700-luvun puolivälissä monet musiikkivaikuttajat alkoivat kritisoida opera seriaa, jonka katsottiin kangistuneen kaavoihin ja etääntyneen kauaksi Jacopo Perin oopperalle asettamista ihanteista. Vuonna 1755 Francesco Algarotti (1712–1764) julkaisi kirjoituksen Soggia sopra l'opera in musica (Essee oopperasta), jossa hän totesi että "musiikki on rapistunut entisestä arvokkuudestaan ... mikä johtuu pahanlaatuisesta intohimosta kaikkea uutta kohtaan". Algarottista alkaneessa oopperan uudistusliikkeessä vaikutti monia libretistejä, säveltäjiä ja mesenaatteja, mutta liikkeen keulahahmoksi on musiikin historiassa noussut Christoph Willibald Gluck, jonka Orfeo ed Euridice ja Alceste olivat ensimmäiset uusien ihanteiden mukaisesti sävelletyt oopperat. Gluck pyrki palauttamaan musiikin tukemaan draamaa. Saavuttaakseen tämän hän luopui da capo -aariamuodosta ja poisti aarioista esiintyjien laulutaitoja esittelevät laajat koloratuurit. Hän pyrki myös liittämään oopperan alkusoiton tiiviimmin osaksi oopperan draamakokonaisuutta sekä lieventämään aarian ja resitatiivin eroa. Gluckin uudistukset eivät juurtuneet oopperamaailmaan välittömästi, mutta oopperan muotokieli ja librettojen rakenne alkoivat hitaasti muuttua, vaikka vanhan perinteen mukaisia opera serioita sävellettiin vielä 1800-luvun alkupuolellakin.
Sävellysmuodot > Ooppera > Myöhäisklassismin oopperat

Haydn sävelsi Esterházassa ainakin viisitoista oopperaa, joita kuitenkin esitetään nykyisin vain harvoin. Oopperat olivat pääasiassa koomisia. Kolmesta vakavasta oopperasta tunnetuin oli Armida (1784), jonka säestetyt resitatiivit ja suurelliset aariat ovat vaikuttavia.
Useamman nuoruuden oopperan jälkeen Mozart saavutti suurmenestyksen vuonna 1782 ensiesitetyllä oopperallaan Ryöstö Seraljista (Die Entführung aus dem Serail), jonka on katsottu nostaneen saksalaisen Singspielin vakavasti otettavaksi taiteeksi. Oopperan aiheena oli romanttis-koominen pelastustarina, joka sijoittui turkkilaiseen haaremiin. Turkkilaiseksotiikka oli Mozartin aikana suosittua. Mozart kuitenkin rikkoi aikansa konventioita kuvaamalla turkkilaisia inhimillisinä ja kokonaisvaltaisina ihmisinä sen sijaan, että olisi esittänyt heidät karikatyyreinä, mikä oli tuohon aikaan tavallista.
Tämän jälkeen Mozart sävelsi kolme koomista italialaista opera buffaa: Figaron häät (1786), Don Giovannin (1787) ja Così fan tutten (1790). Näiden oopperoiden libretot olivat Lorenzo da Ponten käsialaa. Da Ponten librettojen syvälliset henkilöhahmot ja Mozartin psykologinen silmä nostavat nämä tavanomaisten opera buffaa vakavammaksi taiteeksi. Viimeisenä elinvuotenaan Mozart sävelsi vielä kaksi oopperaa, La clemenza di Titon (Tituksen lempeys) ja Taikahuilun (Zauberflöte). Taikahuilu on Singspiel, jossa dialogi käydään resitatiivin sijaan puhumalla ja osa henkilöhahmoista ja tapahtumista on lajilleen tyypillisesti koomisia. Teos on kuitenkin täynnä symboliikkaa ja musiikillisesti niin rikas ja syvällinen, että sitä on pidetty ensimmäisenä suurena saksalaisena oopperana. Teoksen symboliikassa ja tunnelmassa on paljon yhteyksiä vapaamuurariliikkeeseen, johon Mozart kuului.
Viimeiseksi suureksi oopperateokseksi klassismin aikana jäi Ludwig van Beethovenin Fidelio, joka oli säveltäjän niin sanotun "välikauden" keskeisimpiä teoksia. Siinä, kuten muissakin tämän kauden teoksissaan Beethoven korosti sankaruuden merkitystä ja se sai vaikutteita Euroopan aikakauden poliittista vapautta ajaneista liikkeistä.
Sävellysmuodot > Kamarimusiikki

Haydnin lisänimi "jousikvarteton isä" on perustellumpi kuin vastaava nimitys "sinfonian isä". Vaikka Haydn ei ollut ensimmäinen jousikvartettojen säveltäjä, hän oli yksi ensimmäisistä ja lajin suurin mestari omana aikanaan. Toisin kuin sinfoniat, jousikvartetot oli tarkoitettu amatöörien esitettäväksi. Haydnin jousikvartetot puhuttelevatkin ennen kaikkea soittajia. Niitä kuvaillaan usein soittimien keskusteluksi: 1. viulu johtaa yleensä puhetta, mutta sello tai jokin väliäänistä saattaa kuljettaa melodiaa tai osallistua vuoropuheluun. Haydnin jousikvartettojen kehitys vastaa paljolti hänen sinfonioidensa kehitystä alku-uran kokeiluista myöhäiskauden mestarillisiin teoksiin. Haydnin jousikvartetoista tunnetuimmat lienevät opus 33:een kuuluvat kuusi erityisen nokkelaa, kepeää ja melodista kvartettoa. Kvartettojen menuetit, jotka on nimetty scherzoiksi (ital. vitsaillen), pilailevat hovitanssin kustannuksella rikkomalla tanssin rytmikuvioita yllättävillä tauoilla. Opus 33:n muissakin osissa on paljon huumoria. Koska kvartettoja ei julkaistu partituurina vaan jokainen soittaja näki vain oman stemmansa, monet vitsit ymmärsi vasta esityksen yhteydessä. Useiden tarinoiden mukaan esiintyjät ovat purskahtaneet nauruun kesken esityksen musiikin yllättävien käänteiden vuoksi.
Mozart oli jo lapsena virtuoosinen pianisti, mikä ilmenee hänen säveltämästään pianomusiikista. Mozartin 19 pianosonaattia kuuluvat hänen useimmin esitettyihin teoksiinsa. Sonaateille ovat ominaisia pitkät laulavat melodiat, mikä eroaa Haydnin tavasta koota melodiat pienistä motiiveista.