Lance Armstrong
Ura > Ammattilaisuran alku (1992–1995)

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Hän (Lance Armstrong) ei tule koskaan voittamaan merkittävää ympäriajoa. | ” |
– Claudio Chiappucci Armstrongista hänen ammattilaisuransa alussa.
Motorolan tallissa pyöräilivät muun muassa Phil Anderson, Steve Bauer ja Sean Yates, jotka ottivat Armstrongin hyvin vastaan. He myös antoivat ohjeita ja näyttivät hänelle esimerkkiä. Lähes heti olympialaisten jälkeen Armstrong aloitti ammattilaisuransa ja osallistui elokuussa 1992 yksipäiväiseen Clásica de San Sebastiániin. Kilpailusää oli äärimmäisen huono ja lähes puolet kilpailijoista lopetti kilpailun kesken. Armstrong ei sijoittunut kilpailussa hyvin, mutta pääsi maaliin asti. Vain muutaman päivän kilpailun päättymisen jälkeen hän osallistui Tour of Galiciaan, jossa hän sijoittui jo neljänneksitoista. Elokuun lopulla Armstrong sijoittui toiseksi Züri-Metzgete
-kilpailussa. Loppukaudella hän osallistui Tour de l'Avenirille, jossa hän sai kilpailun parhaan mäkiajajan paidan.
Kaudella 1993 Armstrong kaavaili nousevansa tallinsa johtavaksi pyöräilijäksi, joka voittaisi yhden päivän klassikkokilpailut. Hän tahtoikin voittaa Trofeo Laigueglia, joka ei ollut klassikkokilpailu, mutta jonka voittajaa pidettiin kauden vahvimpana pyöriäilijänä. Armstrong otti kilpailun aikana sanallisesti yhteen klassikkokilpailujen tähden, Moreno Argentinin, kanssa ja voitti lopulta kilpailun. Hän osallistui myös Pariisi–Nizza-ajoon, jossa hän esitti parantunutta mäkiajamistaan. Parhaimmassa etapissaan hän sijoittuikin toiseksi. Viikkoa myöhemmin hän osallistui yhteen alkukautensa tärkeimpään kilpailuun, Milano–San Remoon. Armstrong onnistui johti kisaa irtauduttuaan pääjoukosta, mutta sijoittui lopulta 22:ksi. Kauden edetessä Armstrongin sijoitukset heikentyivät ja esimerkiksi Flanderin ympäriajossa hän jäi kokonaan sijoittumatta. Tämä häiritsi Armstrongia, joka sanoi menevänsä takaisin collegeen, mikäli hän ei löisi itseään läpi. Koska yhden päivän klassikkokilpailuiden voittaminen tuntui Armstrongille vaikealta, alkoi hän kehittää itseään monipäiväisiin kilpailuihin. Hän halusikin osallistua vuoden 1993 Ranskan ympäriajoon, mikä oli harvinaista, sillä nuoria pyöräilijöitä ei normaalisti nähty kyseisessä kilpailussa. Osallistuakseen Ranskan ympäriajoon Armstrongin piti käydä monessa kilpailussa ennen ympäriajoa. Hän sijoittuikin Tour DuPontissa toiseksi Raúl Alcalán jälkeen. DuPontin kilpailun jälkeen Armstrong osallistui kolmiosaiseen Thrift Drug Triple Crowniin, joka järjestettiin erillisinä kilpailuina Pittsburghissa, Länsi-Virginiassa sekä Philadelphiassa. Mikäli kilpailija pystyi voittamaan kaikki kolme kilpailua, sai hän palkintorahaa miljoona dollaria. Rahapalkinto motivoi entisestään Armstrongia, joka voitti kaikki kolme kilpailua selvästi.
Kesällä 1993 Armstrong osallistui vielä Ruotsin ympäriajoon, jossa hän sijoittui kokonaiskilpailun kolmanneksi. Tämä jälkeen hän osallistui ensimmäiseen Ranskan ympäriajoonsa, jossa hän oli kilpailun nuorin pyöräilijä. Kisan aloittanut prologi ei sujunut kuitenkaan Armstrongilta hyvin ja hän jäi heti kauas kärjestä. Kilpailun edetessä Armstrong paransi pyöräilyään ja voitti kahdeksannen etapin. Etappivoitto lisäsi tallin sponsorointia ja nosti Armstrongin vuosipalkan puoleen miljoonaan dollariin. Hän kärsi kilpailun aikana nestehukasta ja lopetti kahdentoista etapin jälkeen, koska hän keskittyi tuleviin MM-kilpailuihin. Armstrong menestyi hyvin MM-kilpailuita edeltävissä kilpailuissa ja oli yleensä kilpailuiden aggressiivisin ajaja. Maailmanmestaruus ratkaistiin Oslossa, jossa kilpailusää oli sateinen. Tämä johti lukuisiin kaatumisiin sekä kolareihin, joihin myös Armstrong joutui muutaman kerran. Kilpailu ratkaistiin viimeistä edeltävällä kierroksella, jolloin Armstrong sekä osa pyöräilijöistä lähti irti-ottoon. Hän onnistui ottamaan eroa irti-ottoryhmään ja tuli maaliin ensimmäisenä. Samalla hänestä tuli kilpailun kaikkien aikojen kolmanneksi nuorin maailmanmestari.
Maailmanmestaruuden takia Armstrong käytti kaudella 1994 sateenkaaripaitaa. Legendan mukaan kyseisen paidan pukijalla on suuria vaikeuksia voittaa kisoja, eikä Armstrong onnistunutkaan voittamaan alkukautena käytyjä Liège–Bastogne–Liègen sekä La Flèche Wallonnen kilpailuja. Erityisesti Gewiss-tallin ajajat Jevgeni Berzin etunenässä olivat ylivoimaisia, mikä herätti keskustelua tallin ajajien mahdollisesta epon käytöstä. Tämä masensi Motorola-tallin ajajia, jotka kokivat, että useissa muissakin talleissa käytettäisiin epoa. He saivat lopulta myös sisäpiiritietoa, jonka mukaan lukuisissa talleissa käytettiin kiellettyjä aineita. Myös Armstrong osoitti kiihtymyksensä Kansainväliselle pyöräilyliitolle, joka ei hänen mukaansa ylläpitänyt dopingkontrollia. Hänelle luotiin painetta maailmanmestarina menestyä myös kaudella 1994, mutta kauden päätyttyä hän ei ollut onnistunut voittamaan yhtäkään kilpailua. Tämä olikin hänen ammattilaisuransa ainoa kausi ilman mestaruutta. Kauden aikana Armstrong huomasi olevansa huono erityisesti aika-ajoissa, jonka takia hän halusi kehittää kyseistä ominaisuuttaan. Toisaalta hän ajatteli koko pyöräilyuransa lopettamista Atlantan olympialaisten jälkeen.
Ennen pyöräilykauden 1995 alkua Motorola-talli koki muutoksia ja esimerkiksi Armstrongin mentori, Phil Anderson päätti lopettaa pyöräilyn tallisotkujen myötä. Tallin huono kohtelu Andersonia kohtaan vaikutti myös muihin kilpailijoihin. Motorola päättikin nuorentaa joukkuettaan ja tallissa ajoivat muun muassa yhdysvaltalaiset George Hincapie, Bobby Julich sekä Kevin Livingston. Lisäksi joukkuetta täydennettiin italialaisilla Fabio Casartellilla sekä Andrea Peronilla. Kausi alkoikin Armstrongilta paremmin ja hän voitti Tour DuPontin. Hän osallistui myös kolmatta kertaa Ranskan ympäriajoon, jossa tallin suurin tavoite oli ajaa Armstrong koko kilpailun voittajaksi. Armstrong kävi lähellä etappivoittoa kolmannellatoista etapilla, jossa hän sijoittui toiseksi Serhij Ušakovin jälkeen. Kilpailun viidennelletoista etapille Motorola-tallin Fabio Casartelli oli ottanut uuden titaanirunkoisen pyörän. Kesken etapin hänen etupyöränsä lukkiutui ja hän iskeytyi tien vieressä olleeseen betonilohkareeseen. Casartelli kuoli lopulta kesken helikopterimatkan sairaalaan. Tieto järkytti Armstrongia, joka halusi kuitenkin jatkaa kilpailua ja voittaa etapin Casartellin kunniaksi. Talli jatkoikin kilpailua ja seuraavalla etapilla pyöräilijät kunnioittivat Casartellia ja antoivat Motorola-tallin ajajien ajaa yhdessä ensimmäisinä maaliin. Kilpailun kahdeksannellatoista etapilla Armstrong lähti epätyypillisesti irtiottoon tasaisella maastolla. Tämä yllätti muut ajajat ja lopulta hän onnistui ympäriajonsa ainoassa etappivoitossa. Armstrong ajoi ympäriajon lopulta loppuun asti ensimmäistä kertaa urallaan ja sijoittui 36:ksi. Kolme viikkoa ympäriajon jälkeen hän osallistui Clásica de San Sebastiániin, jonka loppukirissä hän voitti Stefano Della Santan. Samalla hänestä tuli ensimmäinen yhdysvaltalainen pyöräilijä, joka on voittanut merkittävän eurooppalaisen klassikkokilpailun.