George Biddell Airy
Elämäkerta > Tutkimus > Astronomer Royal

Vuonna 1835 Airy nimitettiin Astronomer Royaliksi John Pondin seuraajaksi, ja hän aloitti pitkän uransa Green­wichin kunin­kaalli­sessa observa­toriossa, mistä hän erityisesti tuli tunnetuksi. Siihen aikaan observatorion tila oli sellainen, että Aucklandin jaarli George Edenin, joka oli silloinen meriministeri, mielestä se olisi yhtä hyvin voitu kokonaan sulkea, ja myös Airy myönsi sen olleen rappio­tilassa. Tavanomaisella tarmollaan hän sai kerralla uudistetuksi koko laitoksen. Hän järjesti havainto­tulokset uudestaan, sai kirjaston kelvolliseen kuntoon, asensi Sheepshanksin uuden kaukoputken ja organisoi uuden magneettisen observatorion. Vuonna 1847 sinne pystytettiin Airyn suunnittelema altatsimuutti, jolla Kuusta voitiin tehdä havaintoja aina sen ollessa näkyvissä, ei ainoastaan sen ollessa meridiaanilla. Vuonna 1848 Airy keksi uudenlaisen zeniittikaukoputken. Vuoden 1850 lopulla pystytettiin suuri ohikulkukone, jonka objektiivin leveys oli 8 tuumaa (203 mm) ja polttoväli 3,5 m, ja joka on edelleen observatorion tärkein laite laatuaanselvennä. Kun sinne vuonna 1859 hankittiin uusi läpimitaltaan 330 millimetrin kaukoputki, Airy totesi päiväkirjassaan, ettei observatoriossa ollut enää yhtään Pondin aikana siellä toiminutta henkilöä eikä yhtään hänen aikanaan käytössä ollutta laitetta. Viimeiset uudistukset olivat spektro­skooppisten tutkimusten aloittaminen vuonna 1868 sekä auringonpilkkujen havainnoiminen valo­kuvaamalla vuodesta 1873 lähtien.
Suuri työ niiden havaintojen analysoimiseksi, jotka Greenwichissä oli tehty planeetoista vuosien 1750 ja 1830 välillä, oli jo käynnissä Airyn johtamana, kun hänestä tuli Astronomer Royal. Pian sen jälkeen hän aloitti työlään tehtävänsä kootakseen yhteen Green­wichissä James Bradleyn, Nathaniel Blissin, Nevil Maskelynen ja John Pondin johdolla tehdyt havainnot, mistä aiheutu­neiden kustannusten peittämiseksi hänelle myönnettiin valtion varoista suuri apuraha. Sen tuloksena peräti 8000 Kuusta tehtyä havaintoa pelastettiin tuholta, ja vuonna 1846 ne asetettiin tähtitieteilijöiden käytettäväksi sellaisessa muodossa, että niitä voitiin suoraan käyttää Kuun liikkeestä tehtyjen taulukoiden paranteluun ja teorian ja käytännön vertailemiseen.
Tästä työstään Airy sai vuonna 1848 Royal Astronomical Societyltä mainetodistuksen, ja se johti lähes välittömästi siihen, että Peter Andreas Hansen havaitsi Kuun liikkeessä kaksi uutta epätasaisuutta. Saatuaan tämän urakkansa valmiiksi ja ennen kuin hän ryhtyi niiden perusteella mihinkään teoreettisiin tutkimuksiin Airy tiedusteli, käsittelikö kukaan muu matemaatikko samoja kysymyksiä.  Ilmeni, että Hansen oli ryhtynyt niin tekemään Tanskan kuninkaan alaisuudessa, mutta kun hän ei enää kuninkaan kuoltua ollut saanut siihen tarpeeksi varoja,  oli vaarana, että hänen olisi ollut kokonaan hylättävä projektinsa. Tämän vuoksi Airy anoi meriministeriöltä Hansenin puolesta tämän tarvitsemat määrärahat, jotka myös myönnettiin. Täten Hansenin kuuluisat taulukot, Tables de la Lune, omistettiin ”Hänen Majesteettinsa, Ison-Britannian ja Irlannin kuningattaren korkealle meriministeriölle”.
Vuonna 1851 Airy otti käyttöön uuden, Greenwichin kautta kulkevan nollameridiaanin. Tämä linja, neljäs ”Greenwichin meridiaani”, tuli kansainvälisesti hyväksytyksi vuonna 1884.