Kolttasaamelaisten historia
Tarton rauhasta vuoteen 1945

Vuonna 1920 solmittu Tarton rauha jakoi kolttien asuinalueen kahtia: Paatsjoen, Petsamon ja Suonikylän siidat tulivat osaksi Suomea, kun taas Muotka, Nuortijärvi ja Hirvas joutuivat Neuvosto-Venäjälle. Näätämön siidasta oli tullut osa Norjan kuningaskuntaa jo aiemmin. Viivoittimella vedetty raja ei ottanut lainkaan huomioon paikallisen väestön tarpeita ja vaaransi koko kolttien identiteetin, kun vanhat vuotuiskiertoreitit katkesivat ja perinteiset elinkeinot poronhoito, metsästys ja kalastus vaikeutuivat. Koltat jäivät Petsamossa pieneksi vähemmistöksi suomalaisten alettua muuttaa alueelle. Vuonna 1926 heitä oli yksi neljäsosa Petsamon alueen asukkaista ja vuonna 1930 enää yksi kuudesosa. Vuonna 1921 Petsamon alueella tehtiin väestönlaskenta, jonka mukaan asukkaita oli 1 423. Näistä suurin ryhmä olivat suomalaiset (577), sitten karjalaiset (387) ja kolmantena saamelaiset (221). Petsamon koltat vannoivat uskollisuutensa Suomen valtiolle vuosina 1921–1923, mutta epätietoisuus jatkui vuosikymmenen ajan: paljonko heitä oli ja ketkä kuuluivat Suomeen, ketkä Neuvostoliittoon. Alueella oli ortodoksisten kolttien lisäksi luterilaisia poro- ja merisaamelaisia.
Suomalaisten ja kolttasaamelaisten kulttuurit ymmärsivät toisiaan huonosti. Suomalaiset pitivät kolttasaamelaisia rodullisesti alempiarvoisina ja myös huonompina saamelaisina, porosaamelaisten edustaessa ”aitoa”  ja ”alkuperäistä” saamelaiskulttuuria. 1930-luvulle asti kullakin saamelaisperheellä oli ollut nautinta-alueena omat kalajärvensä, mutta tuolloin Suomi myi Petsamon alueen kalastusoikeudet Norjalle, mikä hankaloitti kolttien tilannetta entisestään. 1920-luvun lopulla Paatsjoen siidan ja sen perinteisen nautinta-alueen halki rakennettiin maantie. Yhä useampi saamelainen joutui satunnaistöiden varaan ja jopa kerjäläisiksi. Jotkut innostuivat harvinaisistakin suomalaisista harrastuksista, kuten Vasko Fedotoff, joka oli kansallisen tason mäkihyppääjä 1920-luvulla. Matkamuistoja myytiin turisteille, mutta turistit myös tunkeutuivat saamelaisten koteihin arvostelemaan. Osa valtaväestön edustajista piti kolttia ”ryssinä” ja ”hassuina kääpiöinä”. Negatiivista asennetta selittää osin yleinen venäläisvastaisuus Suomen itsenäistymisen jälkeen.
Erämaiden takainen kolttien Suonikylä köyhtyi Suomeen liittämisen jälkeen. Suonikyläläiset menettivät rajan taakse neljäsosan alueestaan, talvikylä mukaan luettuna, ja varkaat veivät sodan aikana kolme neljäsosaa kylän poroista. Uusi isäntämaa valittiin perinteisten sukualueiden mukaan, ja 35 Suonikylän kolttaa päätti pysyä uuden rajan itäpuolella, jossa heidät sijoitettiin Nuortijärven kylään. Kuolaan ja Kuolan niemimaalle pääsi matkustamaan enää vain erityisluvalla eli idän talvitiet katkesivat. 1920-luvulla päätettiin rakentaa Suonikylälle uusi talvikylä valtion varoin, jotta maanviljelyyn soveltumatonta aluetta voitaisiin hyödyntää edes jotenkin. Vuonna 1928 talvikylään rakennettiin koulu, jossa niin koltansaamen kuin venäjänkin puhuminen oli kiellettyä.
Vielä 1920-luvulla Suonikylän lapinkyläjärjestelmä edusti kolttasaamelaisten vanhaa maankäyttöä, jossa kyläkokous jakoi nautinta-alueet sukujen kesken, jotka puolestaan antoivat ne perheille. Perinne oli särkymässä, kun suomalaiset alkoivat tunkeutua kolttien pyyntialueille. Ammattikalastajia kävi ryöstökalastamassa koltta-alueella ja kettuja pyydettiin laittomasti myrkkysyöteillä Suonikylän metsissä. Poronhoitopaliskunnassa valta oli suomalaisilla ja siksi oli ehdotettu suonikyläläisille omaa paliskuntaa. Niinpä Suonikylästä alettiin 1930-luvulla kaavailla erillistä suojelualuetta, kolttaterritoriota. Koltat tai ainakin osa heistä olivat itse aloitteentekijöinä. Lapin sivistysseura alkoi tukea suojeluhanketta, kun taas lääninhallitus ehdotti kolttien vähittäistä siirtymistä kiinteään asutukseen asutustilojen avulla. Lopulta hanke kuitenkin kaatui; tyrmääjiä eivät olleet ”Helsingin herrat” vaan Lapin omat virkamiehet.
Neuvostoliitossa pakkokollektivointi tuhosi sotienvälisenä aikana kolttien perinteisen poronhoitoelinkeinon. Myös uskonnollisesti Neuvostoliiton aika oli tuhoisaa valtion uskonnonvastaisen politiikan vuoksi. Hirvaan kylän asukkaat siirrettiin 1920–1930-luvuilla idempänä sijaitsevaan kolhoosikylään Juonniin ja uusi piirijako halkaisi Muotkan kylän kahtia. Neuvostoliiton suurimman kolttakylän Nuortijärven alueelle perustettiin Tuuloman kolhoosi. Kuolan saamelaiset joutuivat nyt samaan asemaan kuin muut neuvostokansalaiset, eikä perinteisillä oikeuksilla ollut enää merkitystä.
Talvisodan sytyttyä Petsamon saamelaiset joutuivat evakkoon. Suonikyläläiset asutettiin Tervolaan ja Paatsjoen saamelaiset Norjaan, mutta Petsamonkylän evakuointi viivästyi ja sen asukkaat joutuivat sotatoimialueelle ja sieltä vankileirille Neuvostoliiton puolelle keskelle Kuolan niemimaata. Lupa Petsamoon palaamiseen annettiin 11. huhtikuuta 1940. Talvisodan päättymisen jälkeen koltat palasivat kyliinsä, mutta joutuivat uudelleen evakkoon jatkosodan aikana. Sodassa sai surmansa myös muutamia kolttasaamelaisia ja tuberkuloosi alkoi levitä. Lapin sodan sytyttyä Petsamon saamelaiset siirrettiin Pohjanmaalle Kalajoen ja Oulun tienoille, missä vallinnut maanviljelyskulttuuri puhtausihanteineen oli heille vieras ja monissa taloissa karsastettiin erikoista kieltä puhuvia ja toiseen uskontokuntaan kuuluvia tulokkaita. Sopeutuminen osoittautui vaikeaksi, ja lähes kaikki poronsa menettäneet koltat palasivat Lappiin jo vuosina 1945–1946.