stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Surcouf-luokka
Suunnittelu

Hitsattu runko oli 6-12 millimetrin terästä siten, että kölin kummallakin puolella paksuus oli lopulta 24 millimetriä. Runko valmistettiin 84 paneelista ja sen kokonaismassa oli 1 100 tonnia. Runko oli jaettu 16 vesitiiviillä laipiolla 17 osastoon. Vianhallinnan vuoksi keulaosastot oli merkitty A-G, keskilaiva H-K, jossa oli propulsiojärjestelmä, ja perä L-Q. Aluksella oli yhtenäinen teräksinen pääkansi, jonka paksuus oli 6-18 millimetriä. Kansirakenteet olivat kevyttä AG 5 lejeerinkiä. Runko leveni perää kohden, mikä poisti tarpeen potkurien suojarakenteiden tekemiseen.
Suunnittelu > Propulsio

Propulsiojärjestelmä koostui kahdesta täysin erillisestä yksiköstä. Kattilahuone H tuotti paineen huoneen I turbiinille, joka pyöritti vasemmanpuoleista akselia. Vastaavasti kattilahuone J tuotti paineen huoneen K turbiinille, joka pyöritti oikeanpuoleista akselia. Kumpikin turbiini sai paineen vain yhdestä kanavasta. Seitsemällä aluksella oli Parsonsin turbiinit ja lopuilla viidellä oli Rateaun suunnittelemat ja valmistamat turbiinit. Nelilapaiset potkurit olivat HR-pronssia. Kumpikin järjestelmä tuotti 31 500 hevosvoimaa 316 kierroksella minuutissa. Suunniteltu maksiminopeus oli 34 solmua. Koeajoissa aluksilla saavutettiin 38-39 solmua. Taloudellinen nopeus oli 18 solmua 145 kierroksella minuutissa. Alusten tankeissa oli 750 tonnia öljyä, mikä mahdollisti 5 000 merimailin toimintamatkan.
Suunnittelu > Aseistus

Pääaseistuksena oli kuusi puoliautomaattista 127 millimetrin 54 pituuskaliiperin Modèle 1948 CAD -tykkiä kaksoistorneissa. Tykit olivat perinteisiä ranskalaisten hävittäjien 130 millimetrin tykkejä, jotka oli muutettu käyttämään Yhdysvaltain laivaston 5 tuuman kranaatteja. Tykkien kranaatit painoivat 32 kilogrammaa (OEA Mle 1948) ja niiden tarvitsema 8,5 kilogramman panos oli pakattu messinkihylsyyn, jonka yhteispaino oli 19 kilogrammaa. Ammusvarastoissa oli yhteensä 1 140 ammusta, joista 380 oli varustettu valojuovalla ja 80 valaisuammusta. Ammusten nopeus oli 810 m/s ja tykkien teoreettinen ampumanopeus oli 15 laukausta minuutissa. Tehokas ampumaetäisyys pintamaaliin oli 16 000-18 000 metriä ja maksimi ampumaetäisyys jopa 22 400 metriä.
Apuaseina oli kolme kaksiputkista Boforsilta lunastetulla lisenssillä vuodesta 1947 valmistettua 57 mm/60 Modèle 1951 CAD -tykkiä. Sekä tykkien asennukset että ampumatarvikkeet olivat ranskalaista valmistetta. Tykkien korotuskulma oli -8 asteesta aina 90 asteeseen. OEA Mle 1950 ammusten, jotka painoivat 2,96 kilogrammaa ja oli varustettu ajastetuilla sytyttimillä, nopeus oli 865 metriä sekunnissa. Tykkien ammussyötössä oli 80 kranaattia. Alapuolinen ammustäyttö mahdollisti latauksen 40 kranaattia minuutissa. Aluksen varastoissa oli kaikkiaan 10800 kranaattia. Kunkin tykin miehistönä oli kahdeksan henkeä, joista kuusi oli varsinaisesti tykillä ja kaksi latasivat ammuksia. Teoriassa tykin kantama oli teoriassa 3500 metriä 300 metriä sekunnissa lentävään ilmamaaliin, mutta käytännössä ainoastaan 3000 metriä. Tulinopeus oli 50 laukausta minuutissa. Ranskalaista suunnittelua oleva torni suojasi miehistöä sirpaleilta. Tornin kilpi oli 7 millimetriä paksu ja etuosa muuten 10 millimetriä. Asennuksen kokonaismassa oli 16 tonnia.
Aseistuksen täydensivät kolmiputkiset 550 millimetrin AT47 torpedoputket, joita oli kaksi. Ennen toista maailmansotaa suunniteltu järjestelmä oli oli asennettu aluksen takakannelle. Niissä käytettiin ranskalaisia Modèle 1923DT -torpedoja. Aluksilla oli lisäksi kaksi kolmiputkista 550 millimetrin KT50 torpedoputkea, joissa käytettiin uusia K2 sukellusveneentorjuntatorpedoja. Torpedot oli otettu käyttöön 1956. Niiden kantama oli 1000 metriä ja ne laukaistiin kolmen sarjoissa. Torpedot räjähtivät saavutettuaan asetetun syvyyden eikä niissä ollut hakupäätä. Torpedo painoi 1104 kilogrammaa, mistä taistelukärki oli 280 kilogrammaa. Niissä oli happi-alkoholi-propulsio ja saavuttivat 50 solmun nopeuden. Aluksilla oli kuusi torpedoa kuhunkin sarjaan.
Suunnittelu > Elektroniikka

Alusten ilmavalvontatutkana on A-alueen DRBV 20, jossa on kolmijalkaisen maston huippuun asennettu neliömainen verkkoantenni. Tutkan maksimi mittausetäisyys on 6 000 metrin korkeudessa lentävään kohteeseen 250 kilometriä. Parabolisella antennilla varustettu meri- ja ilmavalvontatutka DRBV 11 on asennettu taaempaan lyhyempään tappimastoon. Siinä on parempi erottelukyky matalalla lentäviin kohteisiin, mutta havaintoetäisyys on vain 60-120 kilometriä. Aluksilla oli lisäksi lyhyen kantaman merenkulkututka DRBV 30, jolla voitiin havainnoida jopa 40 kilometrin etäisyydellä olevat kohteet.
Tulenjohtoa varten 127 millimetrin pääaseilla ja 57 millimetrin tykeillä oli omat tutkansa. S-alueen tulenjohtotutka DRBC 11 mahdollisti ampumisen jopa 50 kilometriin. Tutkan antenni oli asennettu tulenjohtopaikan vasemmalle puolelle, minne oli lisäksi asennettu varajärjestelmäksi OPL 6-metrinen optinen etäisyysmittari. Lisäksi oli X-alueen DRBC 30 ilmatorjunnan tulenjohtoa varten. Sen toimintaetäisyys oli jopa 35 kilometriä. Tutka oli asennettu keskilaivaan taaemman savuhormin taakse, minkä lisäksi keulassa ja perässä oli optiset tähtäimet.
Aluksilla oli laskettavassa kuvussa DUBV 1 -kaikuluotain kaarien 86 ja 88 välissä. Kaikuluotain oli korkealla taajuudella toimiva etsintäkaikuluotain. Se perustui brittiläiseen Asdic 128:aan, joita oli 1940 toimitettu Ranskalle. Sen maksimikantama oli 3 200 metriä. Sitä voitiin käyttää aina 24 solmun nopeuteen, jolloin aluksen aiheuttama häiriö kasvoi liian suureksi. Lisäksi aluksella oli HF taajuudella toimiva maalinosoituskaikuluotain DUBA 1, jota käytettiin K2 sukellusveneentorjuntatorpedoiden maalinosoitukseen. Kaikuluotaimen käytännön toimintamatka 2 500 metriä ja teoreettinen maksimi 3 200 metriä, mikä riitti hyvin.
Alukset

Ensimmäisen aluksen, Surcouf, tilaus vahvistettiin 1949 ja toisen, Kersaint, seuraavana vuonna. Vuonna 1951 tilattiin neljä alusta ja 1952 kuusi. Viimeiset kuusi piti tilata 1953, mutta ne siirrettiin uudistettujen piirustusten mukaiseen luokkaan, Duperré-luokka.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Surcouf | Arsenal de Lorient | 16. heinäkuuta 1951 | 3. lokakuuta 1953 | 1. marraskuuta 1955 | romutettu 1971 |
| Kersaint | Arsenal de Lorient | 5. marraskuuta 1951 | 3. lokakuuta 1953 | 20. maaliskuuta 1956 | poistettu 1983 |
| Cassard | Ateliers et Chantiers de Bretagne | 3. maaliskuuta 1952 | 12. toukokuuta 1953 | 14. huhtikuuta 1956 | poistettu 1974 |
| Bouvet | Arsenal de Lorient | 16. kesäkuuta 1952 | 25. syyskuuta 1954 | 13. toukokuuta 1956 | poistettu 1982 |
| Dupetit-Thouars | Arsenal de Brest | 24. maaliskuuta 1952 | 4. helmikuuta 1954 | 19. syyskuuta 1956 | poistettu 1988 |
| Chevalier Paul | Forges et Chantiers de la Gironde | helmikuu 1952 | 28. elokuuta 1953 | 22. joulukuuta 1956 | poistettu 1971 |
| Maillé-Brézé | Arsenal de Lorient | 9. lokakuuta 1953 | 2. heinäkuuta 1955 | 4. toukokuuta 1957 | museoitu 1988 |
| Vauquelin | Arsenal de Lorient | 8. maaliskuuta 1953 | 2. heinäkuuta 1955 | 3. marraskuuta 1956 | poistettu 1986 |
| D'Estrées | Arsenal de Brest | 6. lokakuuta 1953 | 27. marraskuuta 1954 | 19. maaliskuuta 1957 | poistettu 1985 |
| Du Chayla | Arsenal de Brest | 6. lokakuuta 1953 | 27. marraskuuta 1954 | 4. kesäkuuta 1957 | poistettu 1991 |
| Casabianca | Ateliers et Chantiers de Bretagne | 23. joulukuuta 1953 | 13. marraskuuta 1954 | 4. toukokuuta 1957 | poistettu 1984 |
| Guépratte | Forges et Chantiers de la Gironde | 19. lokakuuta 1953 | 8. marraskuuta 1954 | 6. kesäkuuta 1957 | poistettu 1985 |
Muutostyöt

Kaikki luokan alukset modernisoitiin 1960-luvulla. Surcouf, Cassard ja Chevalier Paul muutettiin laivueenjohtajiksi 1960-1962, jolloin yksi 57 millimetrin tykkitorni, kaksi kolmiputkista torpedoputkea sekä kaksi 20 millimetrin tykkiä poistettiin. Näin vapautuneeseen tilaan laajennettiin kansirakenteita amiraalin ja hänen esikuntansa majoittamiseksi sekä viestijärjestelmiä varten. Bouvet, Kersaint, Dupetit-Touhars ja Du Chayla muutettiin ilmatorjuntahävittäjiksi 1962-1965. Niiden aseistuksena oli muutostöiden jälkeen yksi tartar-ilmatorjuntaohjusten laukaisualusta, kuusi 57 millimetrin tykkiä ja yksi Model 1972 kuusiputkinen 375 millimetrin sukellusveneentorjuntaheitin. Alusten miehistöntarve laski samalla 277 henkeen. Loput viisi muutettiin sukellusveneentorjuntahävittäjiksi 1968-1970, jolloin niiden aseistukseksi tuli kaksi 100 millimetrin tykkiä, sukellusveneentorjuntaheitin, Malafon-sukellusveneentorjuntaohjuksen laukaisualusta ja kaksi 20 millimetrin tykkiä.
Svenska Tidningen

Kuusipäiväisen lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Svenska Tidningen oli Helsingissä vuosina 1917–1921 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Itsenäisyysmieliset ruotsalaisuusmiehet perustivat Svenska Tidningenin Venäjän helmikuun vallankumouksen jälkeen muuttamalla Veckobladetin nelipäiväiseksi. Lehti suunnattiin lähinnä maaseudulle, kunnes se vuonna 1918 kuusipäiväiseksi muutettuna ryhtyi tavoittelemaan myös helsinkiläisiä lukijoita. Iltapäivälehtenä julkaistu Svenska Tidningen ei uutisvälittäjänä ollut kuitenkaan kilpailukykyinen ja syksyllä 1921 se liitettiin Hufvudstadsbladetin omistajien Dagens Pressiin. Uuden lehden nimeksi tuli ensin Svenska Tidningen – Dagens Press ja vuoden 1922 alusta Svenska Pressen.
Kuusipäiväisen lehden rinnalla julkaistiin myös Svenska Tidningenin kolmipäiväistä painosta. Lehden päätoimittajina työskentelivät V. F. Johansson (vastaava toimittaja 1917), Hjalmar Dahl (1918–1919), Eirik Hornborg (1919) ja Fredrik Valros (1919–1921).
Aiheesta muualla

Svenska Tidningen digitoituna kansalliskirjastossa
Suurin

| Suurin> The Greatest |
| --- | --- |
 Elokuvan DVD-julkaisun kansikuva
Ohjaaja:  Tom Gries Monte Hellman
Käsikirjoittaja:  Muhammad Ali kirja Jabir Herbert Muhammad kirja Richard Durham kirja Ring Lardner
Tuottaja:  John Marshall
Säveltäjä:  Michael Masser
Kuvaaja:  Harry Stradling Jr.
Leikkaaja:  Byron Brandt
Pääosat:  Muhammad Ali
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  British Lion Films EMI Films Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures
Ensi-ilta:   19. huhtikuuta 1977  7. syyskuuta 1977
Kesto:  101 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suurin (The Greatest) on yhdysvaltalainen elämäkertaelokuva vuodelta 1977. Se kertoo nyrkkeilijä Muhammad Alista, joka myös näyttelee itseään. Elokuvan ohjaamisen aloitti Tom Gries, joka kuoli kesken kuvausten. Hänen työtään jatkoi Monte Hellman.
Elokuvassa nähtävät ottelut sekä niiden selostukset ovat aitoja. Alkuteksteissä kuullaan George Bensonin esittämä, Michael Masserin säveltämä ja Linda Creedin sanoittama laulu ”The Greatest Love of All”, josta sittemmin tuli maailmanlaajuinen menestys Whitney Houstonin levyttämänä vuonna 1986 nimellä ”Greatest Love of All”.
Elokuva seuraa Alin elämää vuoden 1960 olympiavoitosta aina kuuluisaan Rumble in the Jungle -otteluun asti vuonna 1974.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Muhammad Ali  | … |  Oma itsensä   |
|  Chip McAllister  | … |  Nuori Muhammad Ali (Cassius Clay)   |
|  Ernest Borgnine  | … |  Angelo Dundee   |
|  Sally Bondi  | … |  Bess   |
|  Richard Gullage  | … |  Komission lääkäri   |
|  Arthur Adams  | … |  Cassius Clay Sr.   |
|  Dorothy Meyer  | … |  Odessa Clay   |
|  Rahaman Ali  | … |  Oma itsensä   |
|  Howard Bingham  | … |  Oma itsensä   |
|  Richard Venture  | … |  Eversti   |
|  Stack Pierce  | … |  Johnson   |
|  W. Youngblood Muhammad  | … |  Oma itsensä   |
|  Ven Medina  | … |  Ronnie   |
|  Paul Mantee  | … |  Carrara   |
|  Skip Homeier  | … |  Majuri   |
|  Lloyd Wells  | … |  Oma itsensä   |
|  Geroge Carro  | … |  Hra. Curtis   |
|  David Clennon  | … |  Kapteeni   |
|  George Cooper  | … |  Lakimies   |
|  Ernie Wheelwright  | … |  Bossman Jones   |
|  Pat Patterson  | … |  Oma itsensä   |
|  James Gammon  | … |  Hra. Harry   |
|  Gene Kilroy  | … |  Oma itsensä   |
|  Toni Crabtree  | … |  Ilotyttö   |
|  Sally Gries  | … |  Sponsorin vaimo   |
|  Elizabeth Marshall  | … |  Sponsorin vaimo   |
|  Don Dunphy  | … |  Oma itsensä (urheiluselostaja)   |
|  Fernand A. Larrieu Jr.  | … |  Kauppias   |
|  Nai Bonet  | … |  Suzie Gomez   |
|  Harold Conrad  | … |  Oma itsensä   |
|  Alberto Martin  | … |  Lääkäri   |
|  Ray Holland  | … |  Reportteri   |
|  Lucille Benson  | … |  Rva. Fairlie   |
|  Drew Bundini Brown  | … |  Oma itsensä   |
|  Annazette Chase  | … |  Belinda Ali   |
|  Robert Duvall  | … |  Bill McDonald   |
|  Lloyd Haynes  | … |  Herbert Muhammad   |
|  David Huddleston  | … |  Cruikshank   |
|  Vic Hunter  | … |  Metro Di   |
|  Ben Johnson  | … |  Hollis   |
|  James Earl Jones  | … |  Malcolm X   |
|  John Marley  | … |  Tri. Ferdie Pacheco   |
|  Jack McDermott  | … |  Reportteri   |
|  Dina Merril  | … |  Velvet Green   |
|  Roger E. Mosley  | … |  Sonny Liston (näytelty osio)   |
|  Todd Rosen  | … |  Reportteri   |
|  Malachi Throne  | … |  Payton Jory   |
|  Mira Waters  | … |  Ruby Sanderson   |
|  Teddy Wilson  | … |  Puutarhuri   |
|  Paul Winfield  | … |  Lakimies   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu Suurinta epäonnistuneeksi elämäkerraksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Aiheesta muualla

Suurin Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Suurin Elonet.
Suurin AllMoviessa. (englanniksi)
Postikortti

Brittiläinen postikortti vuodelta 1890
Maisema-aiheet ovat postikorteissa tavallisia
Postikortin taustapuoli
Postikortti on pahvinen, usein A6-kokoinen eli 105 × 148 millimetrin kokoinen kortti, jolla voi lähettää lyhyen tervehdyksen postissa yleensä ilman kirjekuorta; tällöin viesti on muiden nähtävillä. Postikortin laajempaan määritelmään kuuluvat myös kaksiosaiset kortit, joihin viesti kirjoitetaan kortin sisälle ja jotka lähetetään kirjekuoressa. Yleensä postikortit ovat suorakulmion muotoisia, mutta muitakin muotoja on.
Erityisiä postikorttityyppejä ovat joulukortti, syntymäpäiväkortti ja tervehdyskortti. Maisemapostikortilla voidaan lähettää viesti lomamatkalta. Postikortteja myydään esimerkiksi postitoimistoissa ja kaupoissa, kuten kirjakaupoissa. On olemassa myös paljon erilaisia eri yritysten ja tapahtumien mainospostikortteja.
Lähettäminen

Postikortin oikeaan yläkulmaan liimataan postimerkki. Nykypostikorteissa on tilaa takapuolella erikseen vastaanottajan osoitteelle ja lähettäjän viestille.
1800-luvulla kortin takapuolelle sai kirjoittaa vain vastaanottajan tiedot ja viesti kirjoitettiin kuvapuolelle. Jos oli jatkanut viestiään kortin osoitepuolelle, siitä saatettiin Suomessa antaa jopa sakkoja vastaanottajalle. Suomessa muutettiin säännöksiä 1902, mutta siitä huolimatta monet jatkoivat edelleen viestin kirjoitusta kuvapuolelle vanhasta tottumuksesta. Postikorttien käyttö oli aluksi muutenkin rajoitettua, kun niitä ei saanut lähettää Suomesta ollenkaan ulkomaille.
Suosio

Monet ovat siirtyneet käyttämään sähköpostia ja tekstiviestejä lomaterveisien lähettämiseen. Vuonna 2012 enää 3 % briteistä lähetti postikortteja lomalta kotiin, kun 40 vuotta aikaisemmin kolmasosa ihmisistä teki niin. Suomestakaan turistit eivät enää lähetä niin paljon postikortteja kuin vielä 1990-luvun puolivälissä. Kesällä kortteja lähtee ulkomaille 3 000 – 4 000 kappaletta päivässä. Japanilaiset ovat innokkaimpia korttien lähettäjiä, kun taas esimerkiksi venäläiset eivät ole niistä kiinnostuneita. Myydyimpiä kortteja ainakin Helsingin postikortteja myyvissä kaupoissa ovat monesta kuvasta koostuvat kollaasit, joissa on kuvattuna muun muassa monumentteja ja merenlahtia.
Postikorttien suosio kasvoi ainakin Suomessa 1980-luvun lopulla. Suosituimmat lähetysajankohdat ovat joulu, pääsiäinen ja ystävänpäivä: pelkästään joulukortteja lähetetään Suomessa 40 miljoonaa.
Historiaa

Ei voida määritellä tarkasti, milloin ensimmäiset oikeat postikortit syntyivät, koska postikortin määritelmä on sen verran väljä. Museoissa on säilynyt vuoden 1000 tienoilta kortteja, joita voidaan periaatteessa kutsua postikorteiksi: ne ovat eräänlaisia kuvitettuja tervehdyksiä puulevyllä tai papyruksella, jonka lähetti on toimittanut vastaanottajalle.
Nykyisten postikorttien edeltäjiä ovat uudenvuodenkortit, joista vanhimmat ovat Kiinasta 300-luvulta, mutta Euroopasta vasta 1300-luvulta. Kuvakorttien valmistus alkoi 1400-luvulla, jolloin nunnaluostareissa alettiin valmistaa jouluiksi raamattuaiheisia kortteja. Teollinen painattaminen alkoi 1700-luvulla, ja vanhimmat kortit olivat puupiirroksia, mutta samalla korteissa esiintyi käsin tehtyjä yksilöllisiä piirroksia ja maalauksia. Jos varsinaisen postikortin määritelmään liitetään vaatimus, että sitä pitää voida valmistaa jatkuvasti ja toistuvasti samanlaisena, niin postikortti on syntynyt 1700-luvun puolivälin jälkeen.
1800-luvun puolivälissä julkaistiin ensimmäiset postimerkit, ja liikenteen kehityksen takia postiliikennekin alkoi kehittyä. Euroopassa kuvakortit alkoivat yleistyä. Kortit oli tapana laittaa aina kirjekuoreen. Suomeen tuli ensimmäinen tunnettu kirjekuoressa ollut kortti Puolasta 1844, Kansallismuseon kokoelmien vanhin kuoressa lähetetty kortti on vuodelta 1856.
Ensimmäiset julkisessa postissa kulkemaan tarkoitetut postikortit otettiin käyttöön Itävalta-Unkarissa 1869. Postikortit yleistyivät nopeasti, koska niiden lähettäminen oli halvempaa kuin kirjeiden ja niiden avulla säästyi kirjepaperia ja aikaa. Postikortteja myös vastustettiin, koska niiden viestit oli muiden ihmisten helpompi lukea kuin kirjeiden; postikorttien käyttöä pidettiin myös loukkaavana, koska ne olivat halvempia kuin kirjeet. Varsinaiset kuvapostikortit tulivat käyttöön matkailun yleistyessä 1800-luvun lopussa, ja 1870-luvulla alettiin painaa yritysten mainospostikortteja.
Suomessa alettiin painaa kuvakortteja 1880-luvulla, sitä ennen kortit olivat tulleet Ruotsista ja Saksasta. Korttien yleistyminen alkoi Suomessa kuitenkin vasta 1890-luvulla. Ulkomailla sotilaat alkoivat suosia postikortteja jo sodassa 1870–1872, mutta ensimmäinen maailmansota lisäsi edelleen postikorttien lähettelyä kotiin muun kenttäpostin ohessa. Valokuvaustekniikan kehittyminen näkyi myös postikorteissa. Postikortteihin saatettiin painaa esimerkiksi stereokuva, mutta kiiltokuva-aiheet sekä erilaiset valokuvat ja taidejäljennökset olivat suosittuja.
Korttityyppejä > Paikkakuntakortti

Monet ihmiset lähettävät matkoiltaan kotiin paikkakunta- ja maisemakortteja. Niihin voi olla kuvattuna esimerkiksi paikallista luontoa, kansallispukuisia ihmisiä, kaupunkinäkymää tai nähtävyyksiä. Paikkakuntakortteja alettiin valmistaa 1800-luvun loppupuolella. Ensimmäinen oli luultavasti Berliinin nähtävyyksiä esittelevä kortti, joka painettiin 1868. Ruotsissa alettiin julkaista piirrettyjä paikkakuntakortteja 1880-luvulla ja valokuvapostikorttejakin jo 1890-luvun alussa. Maisemakuvakortit yleistyivät Euroopassa kirjapainotekniikan kehityttyä 1890-luvulla. Suomen kaupungeista tehtiin ensimmäisiä värillisiä kuvapostikortteja Saksassa 1890-luvulla. Varhaisvaiheen maisemakorteissa oli yleensä kuvattuna pari nähtävyyttä ja erilaisia koristeita. Kuvapuolella oli kuitenkin vain hyvin vähän tilaa viestille. Kaupunkikortit ovat suosittuja keräilykohteita, koska oma kotipaikka ja sen kehitys kiinnostaa ihmisiä.
Korttityyppejä > Joulukortti

Ensimmäiset joulukortit olivat peräisin Englannista: ensimmäinen tunnettu joulukortti painettiin Lontoossa 1843. Ensimmäinen suomalainen joulukortti on vuodelta 1871, mutta joulukortit yleistyivät Suomessa vasta 1920-luvulla. Aluksi joulukorttien kuva-aiheet eivät olleet kovin jouluisia, vaan kuvissa saattoi olla vaikkapa kukkia. Myös uskonnollisia aiheita oli ensin paljon enemmän kuin nykyään. Nykyään yleisiä kuva-aiheita ovat esimerkiksi joulupukki ja tontut. Aikaisemmin oli erikseen myös uudenvuoden kortteja, mutta nykyisin ne on yleensä yhdistetty joulukortteihin siten, että molemmat tervehdykset ovat samassa kortissa. Pääsiäiskorttien perinne puolestaan on nykyään katoamassa.
Korttityyppejä > Mainoskortit

Mainoskorteilla voidaan mainostaa esimerkiksi yritystä tai jotakin tapahtumaa, periaatteessa melkein mitä vain. Jo 1880-luvulla liikemiehet painattivat ja lähettivät asiakkailleen joulu- ja uudenvuodenkortteja, joissa oli kuvattuna esimerkiksi heidän toimitalonsa. Erityisesti 1920-luvulla mainoskortit olivat suuressa suosiossa. Nykyisin tunnetuimpia pelkkien mainoskorttien valmistajia Suomessa on Minimoi, joka painaa kortteja, jotka mainostavat tavaroita, tapahtumia, yhteiskunnallisia asioita. Minimoin kortteja on saatavissa ilmaiseksi useista jakelupisteistä eri kaupungeissa.
Postikorttien keräily

Kun postikortit yleistyivät 1890-luvulla, alkoi myös niiden keräily. Samoihin aikoihin perustettiin ensimmäiset postikorttiyhdistykset, mutta tiedetään englantilaisten korttikeräilijöiden pitäneen tapaamisia jo 1880-luvulla. Postikortteja kerätään usein kortin kuva-aiheen mukaan, monet keräävät myös jonkun tietyn piirtäjän kortteja. Osa keräilijöistä haluaa kerätä vain käyttämättömiä kortteja, osa haluaa omansa mieluiten käytettyinä niissä olevien viestien ja postimerkkien takia.
Kokoelmaa tulisi säilyttää suojattuna kansiossa tai laatikoissa, jotta kortit säilyisivät siisteinä. Korttien arvo riippuu niiden kunnosta, eikä huonokuntoisia kortteja pitäisi ottaa kokoelmaan kuin poikkeustapauksissa.
Aihepiireistä ehkä suosituin keräilykohde on paikkakuntakortit. Niiden keräilijöistä monet ovat keskittyneet keräämään esimerkiksi tiettyjä kaupunginosia tai rakennuksia. Helsinki-korteista suosittuja keräilykohteita ovat raitiovaunut, laivat ja erilaiset tapahtumat, kuten olympialaiset. Joulukortit saattavat olla yleisin keräilykohde, koska niitä saa halvalla ja helposti ja koska joulu on myös monille tärkeä juhla. Monet keräilijät ovat kiinnostuneita rautateistä ja asemarakennuksista. Myös lapsiaiheista ollaan kiinnostuneita jatkuvasti aiheen vaihtelevuuden ja sopivien korttien määrän takia. Oikeastaan mitä kuva-aihetta tahansa voi kerätä omien kiinnostusten mukaisesti.
Kansainvälisesti haluttuja arvokkaita korttisarjoja ovat esimerkiksi 1900-luvun alun Wiener Werkstätten (WW) järjestysnumeroidut, taiteilijoiden tekemät noin tuhat erilaista korttia; niin sanotut Bauhaus-kortit samalta ajalta; ranskalaiset Byrrh-tonicveden mainoskortit; Collection des Cent -Art Noveau-postikortit sekä yhdysvaltalaisten taiteilijoiden Harrison Fisherin ja Samuel L. Schmuckerin taidekortit.
Kansallinen keräilijöiden yhdistys Suomen Postikorttiyhdistys Apollo on perustettu 1977. Se järjestää vuosittain teemapäiviä, kuten Kesäkortin Päivän, Postikorttiparatiisin ja Joulukortin päivän. Päivien aikana on muun muassa näyttelyjä ja korttikauppaa. Uudempaa keräilyn muotoa edustaa postcrossing, joka on vuonna 2005 perustettu kansainvälinen korttirinki. Postcrossingin harrastajia on Suomessa noin 20 000.
Postikorttikuvittajia

Signe Hammarsten-Jansson
Rudolf Koivu
Inge Löök
Jenny Nyström
Martta Wendelin
Arnold Tilgmann
Kirjallisuutta

Seulanto, Henri: MiniMoi - Ilmaisten mainospostikorttien luettelo 1.  Henri Seulanto, 2011.  ISBN 978-952-92-8776-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Postikorttiyhdistys Apollo ry
American Postcard Art (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Postcardy.com (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Postcard Traders Association (englanniksi)
National Postal Museum (englanniksi)
Korttisarjan Collection des Cent numero 58.
"Der Athlet und der Komet". Numero 28 sarjasta Wiener Werkstätte.
Harrison Fisherin kortti “Armour's Harrison Fisher girl”, 1906.