stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Syke (televisiosarja)
Tuotanto > Sarjan tekeminen ja ensimmäiset vuodet

Sarjan on luonut Petja Peltomaa. Peltomaa toimi myös sarjan pääkäsikirjoittajana kolmella ensimmäisellä tuotantokaudella sekä jälleen viidennellä kaudella. Sarjan työnimiä olivat Sisar hento valkoinen ja Veitsenterällä.
Ylen draamapäällikkö ja sarjan sisällön kehittäjä Olli Tola asetti ennen sarjan alkua sille 500 000 katsojan jaksokohtaisen tavoitteen. Ensimmäisellä tuotantokaudella 500 000 katsojan raja ylittyi ensimmäisen (29. lokakuuta 2014) ja neljännen (19. marraskuuta 2014) jakson televisioensiesityksessä. Ensimmäisellä ja toisella tuotantokaudella keskikatsojamäärä kaikkine televisioesityksineen oli yli 900 000 ja Yle Areenan katseluluku jaksoa kohti oli keskimäärin 165 000. Sarjan ensimmäinen osa on Yle Areenan katsotuin draamasarjan jakso yli 200 000 käynnistyksellään. Syke on ollut Yle Areenan kaikkien aikojen katsotuin ohjelma vuoteen 2018 mennessä.
Syke on kuvattu pääosin helsinkiläisessä studiossa, johon sarjan 360-asteiset lavasteet on rakennettu. Ennen sarjan lokakuussa 2013 alkaneita kuvauksia pääroolien näyttelijät kävivät perehdytyskursseilla, joilla he muun muassa opettelivat sairaalan laitteiden käyttöä sekä tekemään pieniä toimenpiteitä. Kuvauksia varten tilattiin Britanniasta irtoihoa, -suolia, -silmiä, sydän sekä jalkoja ja verta. Kuvauksia varten sisäelimiä on tehty silikonilla päällystetystä vaahtomuovista ja sydämiä hyytelöllä täytetyistä kondomeista. Sisäelimien tekoon on käytetty myös muun muassa jauhelihaa, ilmapalloja, sukkahousuja ja pehmoista muovia olevia letkuja. Kuvauksissa on käytössä myös uutta leikkaus- ja hoitotekniikkaa, kuten leikkausrobotteja.
Kymmenosaisen ensimmäisen tuotantokauden ohjasi Joona Tena. Toisella kaudella ohjaajaksi vaihtui Aleksi Mäkelä. Kolmannella kaudella ohjaajana toimi Taavi Vartia. Neljännen kauden kaksi ensimmäistä jaksoa ohjasi Jäppi Savolainen ja loput kahdeksan Aleksi Mäkelä.
Kolmas kausi voitti yleisöäänestyksessä vuoden 2016 parhaan televisio-ohjelman Kultaisen Venlan.
Sykkeen neljä ensimmäistä tuotantokautta esitettiin vuosina 2014–2017 Yle TV2:lla ja Yle Areenassa. Neljännen kauden jälkeen Yle ilmoitti, että sarjan esittäminen päättyy heidän kanavillaan. Yle Draaman päällikön Jarmo Lampelan mukaan päätös perustui pohjoismaisten julkisen palvelun kanavien periaatteeseen, että kolmesta neljään tuotantokautta on pitkä ikä draamasarjalle.
Sarjan ruotsinkielinen nimi oli Ylen tuotantokausilla Puls.
Tuotanto > Sarjan siirtyminen Yleltä Nelonen Medialle

Tuotantoyhtiö Yellow Film & TV kuitenkin jatkoi neuvotteluita sarjan jatkumisesta toisella kanavalla Ylen päätöksen jälkeen. Maaliskuussa 2018 tiedotettiin, että Sykkeen tulevat tuotantokaudet tullaan julkaisemaan marraskuusta 2018 alkaen maksullisessa Ruutu-palvelussa. Ruudussa tullaan tulevien vuosien aikana julkaisemaan useampi uusi tuotantokausi ja Nelonen Median televisiojohtaja Ville Toivosen mukaan ne tullaan esittämään ”tasaisemmin läpi vuoden”. Heinäkuun 2018 ja maaliskuun 2019 välillä kuvattiin sarjan viides ja kuudes tuotantokausi. Ville Toivosen mukaan Syke on Nelonen Median historian suurin rahallinen panostus yhteen tuotteeseen.
Viidennelle tuotantokaudelle sarjan lavasteiden määrä kaksinkertaistui, kun sarjan tapahtumapaikkojen määrää kasvatettiin ja ensimmäistä kertaa sarjassa nähdään muun muassa sairaalan ruokala. Viidennen tuotantokauden kuvaukset alkoivat heinäkuussa 2018 ja sen ensimmäinen jakso julkaistiin Nelosen maksullisessa Ruutu-suoratoistopalvelussa 16. marraskuuta 2018. Uudella kaudella jatkoivat kaikki sarjan aiemmat päänäyttelijät: Iina Kuustonen (Iiris), Leena Pöysti (Johanna), Tiina Lymi (Marleena), Lena Meriläinen (Lenita), Antti Luusuaniemi (Max), Matti Ristinen (Ilmari) sekä Jarkko Niemi (Holopainen).
Uusina hahmoina esiintyivät Valtteri Lehtisen ja Senna Vodzogben esittämät vastavalmistuneet sairaanhoitajat Leevi ja Zahra, Janne Saarisen esittämä ensihoitajaharjoittelija Nikke, Amelie Blaubergin esittämä lähihoitaja Aino sekä Sanna Stellanin esittämä psykiatri Ella, Sebastian Rejmanin esittämä akuuttilääkäri Jesse ja sairaalaklovni Santtua esittävä Jenni Banerjee.
Viidennellä kaudella jaksojen rakennetta muutettiin merkittävästi. Viidennellä kaudella on neljäkymmentä noin 21 minuuttia kestävää jaksoa, jotka muodostavat kymmenen kokonaisuutta. Ylellä esitetyt kaudet sisälsivät kymmenen 48 minuutin pituista jaksoa.
Sarja jatkui Nelosella ainakin kuudennelle (2019), seitsemännelle (2020), kahdeksannelle (2020), yhdeksännelle (2020), kymmenennelle (2021), yhdennelletoista (2022), kahdennelletoista (2022), kolmannelletoista (2022) ja neljännelletoista (2023) tuotantokaudelle. Sarja jatkui myös tämän jälkeen, kahdeksastoista tuotantokausi tuli katsottavaksi 2024.
Seitsemännellä kaudella mukaan tulivat Nicke Lignellin esittämä yleiskirurgi Jari Valkjärvi sekä Iida-Maria Heinosen näyttelemä anestesiahoitaja Sonja Salmi.
Tuotanto > Ulkomaat

Huhtikuussa 2015 Helsingin Sanomat uutisoi ruotsalaisen ja brittiläisen tuotantoyhtiön ostaneen Sykkeen optio-oikeudet. Optio-oikeus on myyty myös Espanjaan. Ohjelman ulkomaisia oikeuksia myy Eccho Rights nimellä Nurses.
Maaliskuussa 2016 tiedotettiin ruotsalaisen TV4-kanavan ostaneen sarjan remake- eli uudelleentuotanto-oikeudet. Syrror-nimistä sarjaa esitettiin Ruotsissa syksystä 2016 alkaen kahden kauden ajan. Aftonbladet-lehti kuitenkin kertoi ruotsalaisten terveydenhoitoalalla työskentelevien pettyneen sarjan toteutukseen, joka heidän mukaan antoi väärän kuvan sairaala-arjesta ja samalla vääristelleen totuutta. Syrror-sarjaa esitettiin myös Norjassa. Sykkeestä omat paikalliset versiot on tehty myös Slovakiassa (Sestričky) ja Ranskassa (H24).
Saksalainen ProSiebenSat.1 on esittänyt Sykettä Sat.1 Emotion -maksukanavallaan. Viron yleisradioyhtiö ERR esittää sarjaa ETV-kanavallaan nimellä Pulss.
Tuotanto > Elokuvat

Ensimmäinen Syke-sarjaan pohjautuva elokuva Syke-elokuva: Hätätila sai ensi-iltansa elokuvateattereissa marraskuussa 2021. Elokuvan ohjasi Toni Laine ja sen käsikirjoitti Petja Peltomaa. Pääosissa siinä näyttelivät Iina Kuustonen ja Riku Nieminen. Muissa rooleissa oli sarjan keskeisiä näyttelijöitä, kuten Lena Meriläinen, Tiina Lymi, Leena Pöysti, Antti Luusuaniemi, Jarkko Niemi ja Matti Ristinen.
Toisen sarjaan pohjautuvan elokuvan, Syke: Särkynyt sydän, kuvaukset alkoivat keväällä 2023. Elokuvan päähenkilö on Jarkko Niemen esittämä yleiskirurgi Holopainen. Elokuva sai ensi-iltansa 25.12.2023.
Rooleissa > Pääosissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Lena Meriläinen  | … |  Lenita Pakkala   |
|  Iina Kuustonen  | … |  Iiris Ketola (kaudet 1–6, 13–14)   |
|  Tiina Lymi  | … |  Marleena Nortamo (o.s. Ranta) (kaudet 1–5)   |
|  Leena Pöysti  | … |  Johanna Alanko   |
|  Antti Luusuaniemi  | … |  Max Hansson   |
|  Lauri Tilkanen  | … |  Jarkko Vento (kaudet 1–3)   |
|  Jarkko Niemi  | … |  Petteri Holopainen (kaudet 1–5, 17)   |
|  Matti Ristinen  | … |  Ilmari Nortamo   |
|  Jaana Pesonen  | … |  Marjut Blom   |
|  Carl-Kristian Rundman  | … |  Olavi Kaskela (kaudet 3–6)   |
|  Juha-Tapio Arola  | … |  Artturi Laine (kaudet 4–)   |
|  Amelie Blauberg  | … |  Aino Tammilehto (kaudet 5–)   |
|  Senna Vodzogbe  | … |  Zahra Danquah (kaudet 5–7, 14)   |
|  Janne Saarinen  | … |  Niklas ”Nikke” Uotila (kaudet 5–)   |
|  Marius Valtanen  | … |  Eetu Haataja (kaudet 5–10, 13-14)   |
|  Valtteri Lehtinen  | … |  Leevi Koskinen (kaudet 5–)   |
|  Sebastian Rejman  | … |  Jesper ”Jesse” Adlercreutz (kaudet 5–)   |
|  Jenni Banerjee  | … |  Santtu Viljanen (kaudet 5–8)   |
|  Sanna Stellan  | … |  Ella Vaahtera (kaudet 5–6, 11–12)   |
|  Nicke Lignell  | … |  Jari Valkjärvi (kaudet 7–)   |
|  Iida-Maria Heinonen  | … |  Sonja Salmi (kaudet 7–)   |
|  Akseli Kouki  | … |  Santeri Valkjärvi (kaudet 7–8, 10–13)   |
|  Helmi-Leena Nummela  | … |  Jannica Ronkainen (kaudet 7–)   |
|  Janni Hussi  | … |  Vilma Davis (kaudet 11–16)   |
|  Mikko Nousiainen  | … |  Lauri Kivi (kaudet 12–)   |
Tuotantokaudet

| Kausi | Jaksoja | Julkaisuvuosi |
| --- | --- | --- |
| 1. | 10 | 2014 |
| 2. | 10 | 2015 |
| 3. | 10 | 2016 |
| 4. | 10 | 2017 |
| 5. | 40 | 2018–2019 |
| 6. | 36 | 2019 |
| 7. | 36 | 2020 |
| 8. | 24 | 2020 |
| 9. | 24 | 2020–2021 |
| 10. | 24 | 2021 |
| 11. | 32 | 2022 |
| 12. | 24 | 2022 |
| 13. | 24 | 2022–2023 |
| 14. | 25 | 2023 |
| 15. | 29 | 2023 |
| 16. | 24 | 2024 |
| 17. | 26 | 2024 |
| 18. | 28 | 2024 |
DVD-julkaisut

| Kausi/ Kaudet | Julkaisupäivä | Jaksot |
| --- | --- | --- |
| 1 | 27. huhtikuuta 2015 | 1–10 |
| 2 | 27. huhtikuuta 2015 | 11–20 |
| 3 | 17. kesäkuuta 2016 | 21–30 |
| 4 | 31. maaliskuuta 2017 | 31–40 |
| 1–3 | 7. lokakuuta 2016 | 1–30 |
| 1–4 | 10. marraskuuta 2017 | 1–40 |
Spektroskooppinen kaksoistähti
Spektroskooppisen kaksoistähden spektri

Spektroskooppisen kaksoistähden spektrissä viivat vaeltavat kiertoliikkeen tahdissa Dopplerin ilmiön takia. Spektriä tarkasteltaessa huomataan, miten tähden tai tähtien spektriviivat heilahtelevat ajan mukana. Välillä viivat ovat välillä siirtyneet punaiseen päin, välillä ne ovat oikealla kohdallaan ja välillä siirtyneet siniseen päin. Tämä spektriviivojen huojunta kielii tähden säteisnopeuden säännöllisestä vaihtelusta, eli soikeasta rataliikkeestä. Näin tähden spektriviivojen liikkeestä pystytään havaitsemaan jopa näkymätön tähti tai planeetta, joka huojuttaa vetovoimallaan keskustähteään. Toisissa spektroskooppisissa kaksoistähdissä näkyy mitattaessa kahden tähden spektriviivat, toisissa yhden.
Jos havaitaan kaksi spektriä, päätähden spektri ja sivutähden spektri, sivutähden viivat ovat spektrissä aina siirtyneet toiseen suuntaan kuin päätähden viivat. Esimerkki kaksiviivaisesta spektroskooppisesta kaksoistähdestä on HD 80715. Esimerkiksi jos päätähden spektriviivat siirtyvät punaiseen päin, sivutähden viivat siniseen toisiaan.
Jos tähdet ovat suunnilleen yhtä kirkkaita, spektrissä näkyy suuren osan aikaa kahden tähden spektrit päällekkäin. Näin on Mizarin ja Beta Aurigaen tapauksessa. Jos toinen tähti on hyvin himmeä, havaitaan vain toisen tähden spektriviivojen siirtymistä säännöllisesti.  Tämä johtuu siitä, että kirkkaampi tähti hukuttaa himmeämmän valoonsa. Tämän tyyppilnen on Alfa-2 Geminorum eli Castor.
Spektroskooppisten kaksoistähtien laskennalliset ominaisuudet

Spektroskooppisen kaksoistähden massoja tai ratojen muotoa ei voida suoraan havainnoista todentaa. Havainnoista voidaan kuitenkin muodostaa massafunktio, joka ilmaisee massojen ja ratojen suhteen.
Tyypillisesti kaksoisviivaisesta spektroskooppisesta kaksoistähdestä voidaan laskea nopeuden ja kaltevuuden tulo v sin i  tähden radan isoakselin ja kaltevuuden tulo a sin( i), ja tähtien massojen suhde. Massojen summaa ei pysty tällä tavoin selvittämään, vaan  \scriptstyle (m_{1}+m_{2})\sin ^{3}{i}.
Yksiviivaiselle spektroskooppiselle kaksoistähdelle voidaan spektristä laskea vain massafunktio
f(m_{1})={\frac {m_{2}^{3}}{m_{1}+m_{2}}}\sin ^{3}{i},
jossa  \scriptstyle m_{1} ja  \scriptstyle m_{2} ovat tähtien massat ja  \scriptstyle i on radan kaltevuus.
Massafunktio voidaan ilmaista myös muodossa
{\frac {m_{2}^{3}\cdot \sin ^{3}{i}}{(m_{1}+m_{2})^{2}}}={\frac {v_{1}^{3}\cdot P}{2\pi G}},
missä P on kiertoaika,  \scriptstyle \pi  on 3.14...  ja G gravitaatiovakio.
Aiheesta muualla

spectroscopic binaries  (Arkistoitu – Internet Archive)
spectroscopic binary applet - ORBITING BINARY STARS Terry Herter
Spectroscopic binaries
Orbital Characteristics of Spectroscopic Binaries  (Arkistoitu – Internet Archive)
Eighth Catalogue of the Orbital Elements of Spectroscopic Binary Systems (Arkistoitu – Internet Archive)
Mizarin säteisnopeuskäyrä.
Spoken word

Spoken word (englantia, suom. puhuttu sana) on kirjallisuuden tai esittävän taiteen laji, puhe-esitys, joka sisältää kirjallisia ja teatraalisia elementtejä. Spoken word voi olla muodoltaan tarinankerrontaa tai runonlausuntaa, ja sitä voidaan esittää musiikkitaustalla tai ilman.
Spoken wordissa kerronnan muoto ja sisältö ovat merkityksellisiä. Esiintyjät käyttävät mielellään minäkertojaa ja pyrkivät tuoreiden tai epätavallisten ajatuskulkujen esittämiseen. Spoken wordia voidaan käyttää poliittiseen ja yhteiskunnalliseen kommentointiin, jolloin se esitystavaltaan poikkeaa tyypillisestä puheen pitämisestä.
Stand upista poiketen spoken word -esitys ei keskity vain yleisön hauskuttamiseen, vaan heräteltävä tunneasteikko voi olla hyvinkin laaja.
Suomalaisia spoken word äänitteitä

Dxxxa D:n tuotanto.
M. A. Numminen käyttää musiikissaan paljon spoken word -tyyppistä esitystapaa.
Dubros: Horros, 2013, cd-levy, runoilija Harri Hertellin ja dub-tuottaja Papa Jahman spoken word -projekti.
Esa Saarinen: Filosofia, 1984, vinyylilevy.
Helsinki Poetry Connection: Helsinki Poetry Jam, 2010, cd-levy.
Hertell & Hertell: Meitä on monta, 2013, cd-levy, runoilija Harri Hertellin ja rap-tuottaja Dj Kpian (Henrik Hertell) spoken word –projekti.
J. K. Ihalaisen ja Sándor Vályn runolevytuotanto.
Arto Melleri: Kirotun rytmin viidakossa, 1992, c-kasetti, Pekka Rechardtin kanssa.
Matti Pentikäinen: Aavaavaa, 2005, runokirja+cd
Tommy Tabermann: Mulle kaikki heti nyt, 2004, cd-levy
Yahya Kayak & Pinewoods: Salatullah, 2014, cd-levy, rap-artisti Janne Hyttisen ja Valo Lankisen alias Pinewoods sufivaikutteinen runolevy.
Aiheesta muualla

Mun tarina – lavarunous ja spoken word äidinkielen opettamisen tukena Lukukeskus
Helsinki Poetry Connection. Lava-antologia toimittaneet Juho Nieminen, Aura Nurmi ja Kasper Salonen, Osuuskunta Poesia , Helsinki ISBN 978-952-5954-83-8, ISBN 978-952-5954-84-5 (pdf)
SPQR

Kirjoitus Tituksen riemukaaressa. Riemukaaressa lukee:
SENATVS

POPVLVSQVE·ROMANVS
DIVO·TITO·DIVI·VESPASIANI·F[ILIO]
VESPASIANO·AVGVSTO
SPQR tai S.P.Q.R. on latinankielinen lyhenne ja lentävä lause. Lyhenne tulee latinan sanoista Senatus populusque Romanus (suom. Rooman senaatti ja kansa). Alun perin lause on saattanut olla muodossa Senatus populus Quirites Romani.  S.P.Q.R. oli  Rooman valtakunnan virallinen lyhenne. Virallinen lyhenne SPQR ilmaisi, että Rooman valtion perustana oli senaatin ja kansan yhteistyö. SPQR esiintyy Rooman lainopillisessa, poliittisessa ja historiallisessa kirjallisuudessa. Se mainitaan esim. Ciceron puheissa ja Liviuksen historiankirjoituksissa.lähde?
Nykyaikana SPQR-lyhennettä käytetään Rooman kaupungin vaakunassa sekä monissa kaupungin rakennuksissa ja viemärinkansissa. Monet viemärinkansissa olevat SPQR-merkinnät ovat peräisin Benito Mussolinin ajalta, joka käytti tätä lyhennettä usein propagandassaan.lähde?
Historia

Lyhenteen alkuperää ei tunneta, mutta se voidaan ajoittaa Rooman tasavallan aikoihin. Lyhenteessä mainitut kaksi yksilöä ovat Senatus ja Populus Romanus. Kuningasvallan aikana kumpikaan ei ollut itsenäinen, joten alkuperä voidaan ajoittaa tasavallan perustamisen aikoihin. Lyhenne kuitenkin jatkoi eloaan Rooman valtakunnassa.
Rooman kirjallisuudessa populus Romanus tarkoitti tasavallan hallintoa. Kun roomalaiset nimittivät muiden maiden hallituksia, he käyttivät usein populus-sanaa yksikössä tai monikossa, kuten populi Priscorum Latinorum. Romanus on adjektiivi, jota käytettiin erottamaan roomalaiset muista sen ajan kansoista.lähde?
Roomalaiset uskoivat, että täysi päätösvalta tulisi kansalta. lähde? Tässä mielessä kansa tarkoittaa koko hallintoa. Senaattia tosin hallitsivat vähälukuiset patriisit, joiden tahtoa noudattivat konsulit, preettorit ja Comitia centuriata (Sadan komitea), jonka tahtoa noudatti Tribuuni.lähde?
SPQR kulttuurissa

Asterix-sarjakuvassa Obelixin lempilause on hulluja nuo roomalaiset. Italiaksi lausahdus on Sono pazzi questi romani, SPQR.
Gladiator-elokuvassa Maximuksen vasempaan olkapäähän on tatuoitu SPQR.
Mary Beard on kirjoittanut pokkarin nimeltä SPQR.
Käännös suomeksi
Johann Stadlmayr

Johann Stadlmayr (n. 1570/5 – 12. heinäkuuta 1648) oli saksalainen säveltäjä.
Stadlmayr aloitti työskentelyn muusikkona Salzburgin hovissa vuonna 1603 ja eteni pian varakapellimestariksi. Vuosina 1607–1618 hän oli kapellimestari Maksimilian II:n hovissa Innsbruckissa, minkä jälkeen hän palveli samassa kaupungissa Leopold V:tä. Stadlmayrin sävellystuotantoon kuuluu messuja, motetteja, kantaatteja ja psalmeja.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
John Stanley (säveltäjä)

John Stanley
Charles John Stanley (17. tammikuuta 1712 Lontoo – 19. toukokuuta 1786 Lontoo) oli brittiläinen säveltäjä ja urkuri.
Stanley sokeutui 2- tai 3-vuotiaana. Hän opiskeli Maurice Greenen johdolla ja pääsi 11- tai 12-vuotiaana urkuriksi lontoolaiseen kirkkoon. Stanley sai kandidaatin arvon musiikissa Oxfordin yliopistosta vuonna 1729 ja pääsi Inner Templen urkuriksi vuonna 1734. Hän meni naimisiin vuonna 1738. Vuonna 1779 Stanley seurasi William Boycea kuninkaan muusikoiden yhtyeen mestarina ja vuonna 1782 hän pääsi Chapel Royalin urkuriksi.
Stanley johti Georg Friedrich Händelin oratorioiden esityksiä tämän elämän viimeisen vuosikymmenen aikana ja jatkoi niitä Händelin kuoltua John Christopher Smithin kanssa. Säveltäjänä Stanleyn on kuvailtu edustaneen Händelin tyyliä tai Händelin ja Johann Christian Bachin välistä siirtymävaihetta. Hän sävelsi oratoriot Jephtha (1757), Zimri (1760) ja The Fall of Egypt (1774). Hänen tuotantoonsa kuuluu myös muun muassa konserttoja, huilusonaatteja ja soolourkuteoksia.
Rudolf Stammler

Rudolf Stammler 1880-luvulla.
Rudolf Stammler (19. helmikuuta 1856 Alsfeld, Saksa – 25. huhtikuuta 1938 Wernigerode, Saksa) oli saksalainen oikeusoppinut ja oikeusfilosofi. Hän toimi professorina Marburgissa 1882–1884, Gießenissä 1884, Hallessa 1885–1916 ja Berliinissä 1916–1923.
Stammler oli uuskantilaisuuden edustaja, joka uudisti maansa systemaattisen oikeusfilosofian. Toisin kuin monet muut aikansa oikeusfilosofit, hän etsi parasta mahdollista tapaa mukauttaa lait yhteiskuntaan. Hän katsoi, ettei tapa ollut muuttumaton, vaan kuvasti kulloisenkin hetken yhteiskunnallisen yhteisymmärryksen astetta. Stammlerin mukaan ei ollut olemassa aina ja kaikkialla oikeudenmukaista oikeuden sisältöä, vaan se saattoi jonain hetkenä muuttua epäoikeudenmukaiseksi inhimillisten halujen ja yhteiskunnan muuttuessa.
Teoksia

Praktische Pandektenübung für Anfänger, 1893
Die Lehre von dem richtigen Recht, 1902
Theorie der Rechtswissenschaft, 1911
Lehrbuch der Rechtsphilosophie, 1922
Hänen teoksiaan ei ole suomennettu.
Maaorjuus Venäjällä

Talonpoikaisperhe heinäpellolla vuonna 1909.
Maaorjuus Venäjällä (maaorjuus ven. крепостное право, krepostnoje pravo) syntyi 1600-luvulla, kun väestömäärä kasvoi alueella voimakkaasti ja venäläisen ylhäisön eli aateliston asema alkoi vahvistua. Aatelistoa nimitettiin dvorjaneiksi eli hovimiehiksi, joiden asemaa on erittäin vaikea verrata länsimaiseen aatelistoon. Heidän sivistystasonsa oli alhaisempi kuin lännessä. Aatelisto erottui selvästi heitä alemmista, palvelusvelvollisista ihmisryhmistä.
Länsi-Euroopassa maaorjuus oli jo päättynyt 1500–1600-luvuilla, kun Venäjällä se vasta alkoi. Maaorjuuden syntyessä varsinainen orjuus päättyi Venäjällä.
Virallisen arvion mukaan 23 miljoonaa venäläistä oli yksityisomistuksessa, 18,3 miljoonaa valtion omistuksessa ja 900 000 maaorjaa oli keisarin suojeluksessa (udelnie krestiane) ennen vuoden 1861 maaorjien vapauttamista.
Terminologiaa

Maaorjuutta oli kahdenlaista: holop (ven. холо́п) oli eräänlainen feodaalinen maaorja, eli maahan sidottua väestöä Kiovan Rusin alueella 800-luvulta 1100-luvulle. Heidän oikeudellisen asemansa Venäjällä oli lähellä orjien asemaa. Heitä myytiin isäntänsä omaisuutena vuoden 1861 maaorjien vapauttamiseen saakka. Pietari I Suuri lopetti holopstvo -orjuuden vuonna 1723. Termi "holop" poistettiin käytöstä asteittain vuonna 1724, mutta se on edelleen käytössä eräänlaisena loukkauksena. Maaorjuus (ven. крепостное право, krepostnoje pravo) eli maaorjien (ven. крепостной крестьянин, krepostnoi krestjanin) vapauttaminen toteutui vasta Aleksanteri II:n vuonna 1861 tekemällä vapauttamispäätöksellä.
Termi mužik, "musikka" (ven. мужи́к) tarkoittaa "venäläistä talonpoikaa". Sana lainattiin venäjän kielestä länsimaisiin kieliin 1800-luvun venäläisen kirjallisuuden käännöksistä, jotka kuvasivat maaseutuelämää ja jossa sanalla "mužik" tarkoitettiin maaseudun yleisintä asukasta eli talonpoikaa.
Yleinen käytäntö

Orjuudesta tuli Venäjän talonpoikien ja aateliston välillä vallitseva suhde 1600-luvulla. Orjuus oli yleisintä Venäjän keski- ja eteläosissa. Maaorjuutta esiintyi yleensä harvoin Vähä-Venäjällä (nyk. Keski-Ukraina) ja kasakoiden asuttamilla mailla, Uralilla ja Siperiassa, kunnes Katariina II Suuren hallituskaudella se levisi Ukrainaan. Aateliset alkoivat lähettää maaorjiaan kasakoiden maille korjatakseen talteen laajoja, siihen asti hyödyntämättä olleita luonnonvarojaan.
Vain Venäjän valtiolla ja aatelisilla oli laillinen oikeus omistaa maaorjia, mutta käytännössä kaupalliset yritykset myivät venäläisiä orjia orjiksi – ei vain Venäjälle vaan jopa ulkomaille etenkin Persiaan ja Ottomaanien valtakuntaan "opiskelijoiksi tai palvelijoiksi". Nämä "opiskelijat ja palvelijat" olivat itse asiassa niiden rikkaiden ihmisten, joskus jopa rikkaiden maaorjien, omistuksessa, jotka eivät itse olleet aatelisia. Keisari Nikolai I kielsi afrikkalaisten orjien kaupan vuonna 1842, vaikka venäläiset eivät siihen osallistuneet juuri lainkaan. Mutta venäläisiä orjia myytiin ja ostettiin silti.
Aleksanteri I halusi uudistaa järjestelmää, mutta eteni varovasti ja vapautti maaorjia vain Virossa ja Liivinmaalla vuonna 1816 ja Kuurinmaalla vuonna 1817. Uudet lait antoivat kaikille yhteiskuntaluokille paitsi maaorjille mahdollisuuden omistaa maata, mikä aiemmin oli rajoitettu aatelistolle. Aleksanteri II poisti maaorjuuden vuonna 1861, muutama vuosi myöhemmin kuin Itävalta ja muut saksalaiset valtiot. Tutkijat ovat ehdottaneet useita päällekkäisiä syitä kumoamisen selittämiseksi, kuten pelko maaorjien laajamittaisesta kapinoinnista, hallituksen taloudelliset tarpeet, muuttuvat yhteiskunnalliset arvot ja armeijan tarvitsemat sotilaat.
Kyläyhteisö eli mir viljeli maata kollektiivisesti ja kylä maksoi myös verot yhteisvastuullisesti. Mikäli henkilö halusi muuttaa kylästä muualle hänen täytyi maksaa vero-osuutensa muutamaksi vuodeksi eteenpäin.