stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viljo Hämäläinen
Suomen sisällissota

Hämäläinen saapui takaisin Suomeen sukellusvene UC-57:llä Hamnskäriin Loviisan edustalle 17. marraskuuta 1917, missä hänet siirrettiin kotkalaiseen venekuntaan, jonka punaiset miehistöineen ja lasteineen ottivat vangiksi Långön saarella, mutta hänet vapautettiin piakkoin ja hän jatkoi matkaansa Viipuriin, missä hänet määrättiin tutustumaan Kannaksen suojeluskuntiin. Myöhemmin hän sai tehtäväkseen huolehtia sairaalaan saapuvien räjähteiden vastaanotosta ja varastoinnista ja suorittaa Torajoen sillan räjäytyksen esivalmistelut. Näiden toimiensa jälkeen hänet lähetettiin Inkeroisiin, missä hän otti hoitaakseen ympäristön suojeluskuntien harjoittamisen. Inkeroisista hän jatkoi matkaansa 23. tammikuuta 1918 Viipuriin hankkiakseen aseita Inkeroisiin kokoontuneille miehille, mutta joutuikin lähtemään mukaan Venäjänsaaren retkikuntaan ja muodosti retkellä tilapäisen komennuskunnan, joka muun muassa räjäytti Viipurin–Pietarin rataa, Raudun aseman vaihteet ja Runko-ojan rautatiesillan. Retkikunnalta hän palasi Antreaan ja määrättiin 3. helmikuuta 1918 alkaen 3. pataljoonan partiojoukon päälliköksi (6. helmikuuta 1918 joukko erotettiin erityiseksi hänen nimeään kantavaksi Hämäläisen lentäväksi osastoksi). Partiojoukon päällikkönä hän räjäytti Kämärän ja Äyräpään asemien välillä olevan Perojoen rautatiesillan ja otti osaa Raudun kirkonkylän puolustustaisteluihin sekä toteutti muitakin joukolle määrättyjä erikoistehtäviä.
Hämäläinen määrättiin 14. maaliskuuta 1918 Karjalan armeijakunnan 2. rykmentin 6. pataljoonan komentajaksi ja otti osaa komentajana taisteluihin Kavantsaarella, Raudussa ja Hannilassa sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hämäläinen siirrettiin sisällissodan jälkeen 16. heinäkuuta 1918 Laatokan jalkaväkirykmentti n:o 6:een, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Viipurin rykmentti. Hän toimi rykmentissä Suojärvelle sijoitetun 1. komppanian päällikkönä. Armeijasta hän erosi 2. huhtikuuta 1919 vain liittyäkseen 12. kesäkuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi 1. rykmentin 1. pataljoonan komentajana ja otti osaa Saarimäen valtaukseen. Hän muodosti Vitelessä kärsityn tappion jälkeen Tulemajärvellä 1. rykmentin jäännöksistä vahvistetun pataljoonan ja johdatti sen 2. rykmentin oikean sivustan suojaksi Veskelykseen ja osallistui Suojujoen rintamanosan puolustukseen Hyrsylän–Sotjärven rintamalohkon komentajana. Sotaretkeltä palattuaan hän astui takaisin armeijan palvelukseen 24. joulukuuta 1919 ja hänet sijoitettiin Viipurin rykmentin 1. komppanian päälliköksi. Armeijasta hän erosi toistamiseen 23. maaliskuuta 1921 ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. toukokuuta 1921 ja sijoitettiin Sortavalan suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi ja edelleen 1. maaliskuuta 1930 Viipurin suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajaksi sekä 26. lokakuuta 1936 alkaen Yliesikunnan koulutusosaston päällikön apulaiseksi.
Talvi- ja jatkosota

Hämäläinen osallistui talvisotaan Sissipataljoona 5:n (tunnettiin aluksi nimellä Osasto Hämäläinen) komentajana ja osallistui joukkoineen Suomussalmen taisteluihin. Välirauhan koittaessa hänet siirrettiin kotijoukkojen esikuntaan järjestelyosaston päälliköksi. Kuoltuaan hänet haudattiin Malmin hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 13. maaliskuuta 1918  Luutnantti 10. toukokuuta 1918  Kapteeni 28. toukokuuta 1918  Majuri 16. toukokuuta 1928 |      |  Vapaudenristi 3. lk. (1918 ja 1940)  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
William Morris

| William Morris |
| --- | --- |
 George Frederic Watts, William Morris, 1870.
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. maaliskuuta 1834
Kuollut: 3. lokakuuta 1896 (62 vuotta)
Kansalaisuus:  brittiläinen
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Kirjallinen suuntaus: symbolismi 
Aiheesta muualla
William Morris Society (englanniksi)
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
William Morris (24. maaliskuuta 1834 – 3. lokakuuta 1896) oli englantilainen tekstiilitaiteilija, graafikko, kirjainmuotoilija ja sosialisti. Hän oli myös runoilija ja prosaisti ja kääntäjä. Morris oli arts and crafts -liikkeen johtohahmoja, ja hän vaikutti vallankumouksellisella tavalla viktoriaanisen ajan taidemakuun. Hänet tunnetaan ehkä parhaiten kirjapainotoiminnastaan sekä suunnittelemistaan tapeteista ja tekstiileistä, joista osa on edelleen tuotannossa.
Morrisista on julkaistu lukuisia elämäkertoja. Toistaiseksi perusteellisin on Fiona MacCarthyn teos 1990-luvulta.
Tausta, opiskelu ja uran varhaisvaiheet

William Morris syntyi varakkaaseen perheeseen, jonka sukujuuret olivat lähtöisin Walesista. Morrisin isä oli rikastunut Devonshiressä sijainneella kuparikaivoksella, ja pystyi takaamaan yhdeksänlapsiselle perheelle vakaan toimeentulon. William oli lapsista kolmanneksi vanhin. Morrisin lapsuus oli onnellinen ja tasapainoinen, ja hän peri isältään kiinnostuksen keskiaikaan. Nuori William kiinnostui myös luonnosta ja sen kauneudesta.
Morris opiskeli Oxfordissa Exeter Collegessa. Siellä hän tutustui Edward Burne-Jonesiin, josta tuli hänen elinikäinen ystävänsä. Nuorista miehistä piti alun perin tulla pappeja, mutta taidekriitikko John Ruskinin kirjoitukset saivat heidät kiinnostumaan taiteesta. Morris tutustui myös Dante Gabriel Rossettiin, Ford Madox Browniin ja Philip Webbiin. Opiskeluaikoinaan hän myös kohtasi tulevan vaimonsa Jane Burdenin.
Suoritettuaan vuonna 1856 BA-tutkinnon Morris työskenteli noin yhdeksän kuukauden ajan arkkitehti G.E. Streetin arkkitehtitoimistossa harjoittelijana ensin Oxfordissa ja myöhemmin Lontoossa. Rossetti sai kuitenkin Morrisin kiinnostumaan maalaustaiteesta ja arkkitehtuuri jäi. Morris ei koskaan ehtinyt valmistua arkkitehdiksi, sillä se olisi vaatinut 5-7 vuoden harjoittelun. Vuosina 1856–1859 Morris ja Burne-Jones jakoivat työhuoneen Lontoossa. Morris meni naimisiin Burdenin kanssa 1859, ja pyysi pian Philip Webbiä suunnittelemaan avioparille talon Bexleyheathiin. Talon nimeksi tuli Red House siinä käytettyjen punatiilien mukaan. Morris ja Jane muuttivat taloon kesällä 1860. Talon sisustukseen ei löytynyt silmää miellyttäviä tuotteita kaupoista, joten sisustamiseen osallistui suuri joukko Morrisin ystäviä mm. koristemaalaamalla seiniä, ikkunoita ja taloon tehtyjä keskiaikaa henkiviä huonekaluja. Vuonna 1861 ystävykset päättivät perustaa Morris, Marshall, Faulkner & Company -yrityksen. Uusi yritys alkoi vähitellen saada tilauksia, joista huomattavin oli Cambridgen Jesus Collegen kappelin koristelu lasi- ja kattomaalauksin. Vuonna 1874 Morris käynnisti neuvottelut yhtiön omistuksen muuttamisesta, ja pitkällisten neuvottelujen jälkeen vuonna 1875 perustettiin uusi yhtiö Morris & Co. jota William Morris hallitsi. Morris teki suunnittelutöitä yritykselle koko elämänsä ajan.
Prerafaeliitti

Morris ystävineen tuli kuuluisaksi prerafaeliittien taidesuuntauksesta. Prerafaeliitit pitivät keskiaikaa ihanteenaan ja pyrkivät nostamaan käsityöläisyyden arvoa. Morrisin oma taidenäkemys lähti viktoriaanisen taiteen vastustuksesta. Hän piti Englannin silloista taidetta ja arkkitehtuuria rappeutuneena sekä persoonattomana. Hänen mielestään syy laadun heikkenemiseen oli teollistuminen ja massatuotanto. Taiteen tuli Morrisin mielestä olla ihmisten toisille ihmisille tekemää, ja tähän päästäisiin vain palauttamalla keskiajan käsityömenetelmät entiseen arvoonsa.
Kirjailija

Morris saavutti menestystä runoilijana vuonna 1867 julkaistulla romanttisella kertomuksellaan The Life and Death of Jason. Sen jälkeen hän kirjoitti The Earthly Paradise -runoteoksen, jonka runoelmat perustuivat antiikin ja keskiajan lähteisiin. Hänen pääteoksiinsa kuuluu vuonna 1876 julkaistu The Story of Sigurd the Volsung and the Fall of the Niblungs. Morris kirjoitti sen tutkittuaan pitkään muinaisnorjalla kirjoitettuja alkuperäisiä saagoja.
Kirjanpainaja

Morris perusti vuonna 1891 oman kirjapainon Kelmscott Pressin, jonka tarkoituksena oli tuottaa kauniita ja typografian kannalta helppolukuisia kirjoja. Morrisin esikuvana olivat 1400-luvulla painetut kirjat ja venetsialaisen kirjanpainajan Nicolaus Jensonin kirjasinleikkaukset. Morris suunnitteli kirjapainolleen kolme kirjasintyyppiä: Golden, Chaucer ja Troy. Kelmscott Pressin painamista kirjoista hienoimpana pidetään Geoffrey Chaucerin teosten koottua laitosta.
Sosialisti

Morris ja hänen tyttärensä May (Mary) olivat sosialisteja. He tekivät yhteistyötä muun muassa Eleanor Marxin ja Friedrich Engelsin kanssa. Morris tutustui 1880-luvulla myös anarkisti Pjotr Kropotkiniin. Morris kiersi ahkerasti luennoimassa sosialismista ja osallistui mielenosoituksiin. Morris oli Engelsin tuella perustamassa Socialist League -järjestöä vuonna 1884. Hän jätti järjestön vuonna 1890, mutta jatkoi kuitenkin työtä Hammersmith Socialist Societyssa.
Vaikutus

Morrisia pidetään nykyisin uraauurtavana ajattelijana, vaikka hän vieroksuikin oman aikansa ”ikävystyttävää sivistystä” ja etsi innoitusta menneisyyden myyteistä ja romantiikasta. Morris korosti taiteen ja kauneuden merkitystä elämässä. Hänelle kaikki ihmisen rakkaudella ja innolla tekemä oli taidetta.
Morrisin proosateosten on sanottu vaikuttaneen niin C. S. Lewisin kuin J. R. R. Tolkieninkin teoksiin. Morrisin tuotannosta on suomennettu ainoastaan utopia News from Nowhere nimellä Ihannemaa vuonna 1900 ja toisella nimellä Huomispäivän uutisia vuonna 2008.
William Morris esiintyy lyhyesti sivuhenkilönä Alan Mooren ja Eddie Campbellin sarjakuvaromaanissa Helvetistä (From Hell, osassa 3 s. 35-36), jossa hän lausuu runonsa ”Rakkaus riittää” (The love is enough).
»En halua taidetta, sen enempää kuin koulutusta tai vapauttakaan vain harvoille.» 
(William Morris)
Teokset

The Defence of Guinevere, and other Poems (1858)
The Life and Death of Jason (1867)
The Earthly Paradise (1868-70)
Love is Enough, or The Freeing of Pharamond (1872)
The Story of Sigurd the Volsung and the Fall of the Nibelungs (1876)
A Dream of John Ball (1886)
The House of the Wolfings (1888)
The Roots of the Mountains (1889)
News from Nowhere (1890, suom. Ihannemaa ja Huomispäivän uutisia)
The Story of the Glittering Plain (1890)
The Well at the World's End (1892)
The Wood Beyond the World (1892)
Teokset > Suomennettu teos

Huomispäivän uutisia.  ((News from Nowhere, 1890.) Suomentanut Ville-Juhani Sutinen)  Turku:  Savukeidas, 2008.  ISBN 978-952-5500-28-8
Galleria

La Belle Iseult, 1858, mallina Jane Burden.
Suunnitelma Tulip and Willow (Tulppaani ja paju) -tekstiiliä varten, 1873.
Acanthus-tapetti, 1875.
John Ruskinin teoksen The Nature of Gothic ensilehti.
Morrisin Kelmscott Press -kirjapainolle suunnittelemat kirjaintyypit.
Kuningas Arthur ja Lancelot, lasimaalaus vuodelta 1862.
Kirjallisuutta

MacCarthy, Fiona: William Morris, A Life for Our Time. Lontoo: Faber and faber 1995 (1993).
Halmesvirta, Anssi & Valta, Reijo (toim.): Aatteiden kamppailu elintilasta: Viktoriaanisen ajan näkemyksiä ihmisestä ja yhteiskunnasta.  (Jyväskylän yliopiston historian laitos. Yleisen historian tutkimuksia 10)  Jyväskylä:  Kampus kustannus, 1999.  ISBN 951-9113-48-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
William Morris Society. (englanniksi)
The Arts and Crafts Home. (englanniksi)
Typografia
| --- | --- |
Typografit ja kirjainmuotoilijat:  Jonathan Barnbrook  Saul Bass  Ed Benguiat  Morris Fuller Benton  Neville Brody  Frederic Goudy  Claude Garamond  Eric Gill  Tomi Haaparanta  Nicolas Jenson  Edward Johnston  Donald Knuth  Rudolf Koch  Sami Kortemäki  Zuzana Ličko  William Morris  Stanley Morison  Jan Tschichold  Carol Twombly  Wolfgang Weingart  Hermann Zapf  Gudrun Zapf-von Hesse 
Kirjaintyylit ja -lajit:  Anfangi  Antiikva  Arial  Baskerville  ITC New Baskerville  Calibri  Comic Sans  Egyptienne  Fraktuura  Garamond  Gill Sans  Helvetica  Palatino  Times New Roman  Unsiaali  Verdana 
Merkit:  Alduksen lehti ❦  Asteriski *  Ät-merkki @  Englannin punta £  Ampersandi &  Jokerimerkki  Kappaleen merkki ¶  Luetelmamerkki  Luettelo matemaattisista merkeistä  Plus-miinusmerkki ±  Promille ‰  Prosentti %  Pykälämerkki §  Risti †  Ristikkomerkki #  Rub el Hizb ۞  Tekijänoikeusmerkki ©  Tilde ~  Valuuttamerkki ¤  Yläpuolinen indeksointipilkku 
Suuntaukset:  Amerikan uusi aalto  Dekonstruktivismi  Postmodernismi  Sveitsiläinen tyyli 
Muut aiheet:  Aakkoslaji  CamelCase  Glyyfi  Goottilaiset kirjaintyypit  Kapiteeli  Kirjain  Kirjaintyyppi  Kursiivi  Ligatuuri  Logo  Lorem ipsum  Orpo- ja leskirivit  Painokirjaimet  Sans-serif  Serif  TrueType  Web Open Font Format  X-korkeus  Yliviivaus  Ylleviivaus  Ylä- ja alaindeksi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 2 
Taiteenala:  South Australia  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Edward Burne-Jones ja William Morris
Monaco

Monacon ruhtinaskunta (ranskaksi Principauté de Monaco, monegassiksi Principatu de Múnegu) on valtio Euroopassa. Se on pinta-alaltaan maailman toiseksi pienin itsenäinen valtio Vatikaanin jälkeen. Valtion pinta-ala on 2,08 neliökilometriä, ja asukkaita on noin 39 350. Asukkaista noin viidesosa on Monacon kansalaisia. Ainoa rajanaapuri Ranska ympäröi maata pohjoisen, lännen ja osittain etelän puolelta. Kaakkois- ja itäpuolella Monaco rajautuu Välimereen.
Grimaldien suku nousi 1297 Monacossa valtaan, ja se on hallinnut ruhtinaskuntaa siitä lähtien. Monaco on ollut lähes koko historiansa Ranskan liittolainen, ja välillä se on ollut myös suoraan Ranskan hallinnassa. Monacon elintaso on nykyään maailman korkeimpia, ja kolmasosa asukkaista on miljonäärejä. Talouden pohjana ovat matkailu sekä pankki-, finanssi- ja kiinteistöalat. Valtionpäämies on ruhtinas, jolla on huomattavasti valtaa.
Maantiede

Monaco on maailman toiseksi pienin itsenäinen valtio Vatikaanin jälkeen. Se sijaitsee Alppien juurella Välimeren rannalla lähellä Italian rajaa 18 kilometriä Nizzasta itään ja on Ranskan ympäröimä kolmesta ilmansuunnasta. Monacon korkein kohta on Chemin des Révoires (161 metriä), . Vuoren huippu on Ranskan puolella.
Monacon alasta noin viidennes on vallattu mereltä. Ensimmäiset alueet vallattiin vuonna 1880 ja viimeisimmät on vallattu 2002. Vuonna 2025 olisi tarkoitus valmistua uusi Le Portierin alue.
Monaco on jaettu seitsemään piiriin ja kahteen sektoriin. Sektorit Monaco-Ville ja Ravin de Sainte-Dévote ovat historiallisia alueita, joiden ilmapiiri tulee säilyttää.
Piireistä Fontvieille on mereltä vallattu alue, jossa on asuntoja, toimistoja, ostoskeskuksia ja teollisuutta. Myös helikopterikenttä sijaitsee Fontviellessä. Monaco-Ville on vanhakaupunki Välimereen työntyvällä kallioniemellä. Siellä on kävelykatuja ja ruhtinaan palatsi. Jardin exotique on läntisin piiri ja samalla kaupungin korkeimmalla oleva alue. Condamine on perinteistä ostosaluetta. Monte Carlossa on kuuluisa kasino puutarhoineen sekä korkeita hotellirakennuksia. Larvottossa on muun muassa moderni konferenssikeskus Grimaldi Forum sekä valtion ainoa julkinen ranta.
Monacon ilmasto on lauhkea. Keskimääräinen minimilämpötila tammi- ja helmikuussa on 8 celsiusastetta; heinä- ja elokuussa keskimääräinen maksimilämpötila on 26 celsiusastetta. Merituuli viilentää kuumimpia kesäpäivä. Vuoden sademäärä on noin 770 mm; poutapäiviä on vuodessa noin 300.
Politiikka

Monaco on ollut perustuslaillinen monarkia vuodesta 1911, ja ruhtinas on sen valtionpäämies. Ruhtinaalla on huomattavasti valtaa, ja hän voi tehdä lakialoitteita ja hyväksyä muutoksia perustuslakiin. Hän myös voi hoitaa melko vapaasti ulkopolitiikkaa. Toimeenpanovaltaa hoitaa Monacon valtioministeri, joka on viisijäsenisen hallitusneuvoston puheenjohtaja. Valtioministeri on Ranskan tai Monacon kansalainen, jonka ruhtinas valitsee kolmivuotiselle kaudelle konsultoituaan ensin Ranskan hallitusta.
Vuoden 1962 perustuslain mukaan ruhtinas jakaa vallan yksikamarisen kansallisneuvoston kanssa. Parlamentin asema on heikko, sillä ruhtinas voi hajottaa sen käytännössä koska tahansa. Sen 24 jäsenestä 16 valitaan enemmistövaalilla, 8 suhteellisella vaalitavalla. Vuoden 2023 vaaleissa kolmen puolueen muodostama yhteislista Union Nationale Monégasque sai kaikki paikat. Vaaleissa voivat äänestää vain Monacon kansalaiset, joita on noin neljännes valtion asukkaista.
Monacossa on myös paikallishallinto. Monacon kunta käsittää koko valtion alueen. Kunnanvaltuustossa on 15 vaaleilla valittua jäsentä pormestari puheenjohtajanaan.
Vaikka Monaco ei ole EU:n jäsen, se on tulliyhteistyössä Ranskan kanssa ja sitä kautta tiiviissä talousyhteydessä unionin kanssa.
Talous ja infrastruktuuri

Monacon talous pohjautuu suurelta osin matkailuun. Se oli aiemmin talvikohde, mutta nykyään kaupungissa käy vierailijoita ympäri vuoden. Monaco on erityisesti ylellisyysmatkailijoiden suosiossa. Matkailijoita Monacoon vetävät rannat, ankkurointimahdollisuudet ja erilaiset liike-elämän konferenssit. Monte Carlon kasino on merkittävä matkailukohde. Monacon kansalaisilla ei ole asiaa kasinon pelihuoneisiin.
Monacon talous on kasvanut 2000-luvulla vahvasti, vaikka koronapandemia aiheutti vuonna 2020 talouskasvuun loven. Bruttokansantuote laski tuona vuonna 13 prosenttia, mutta vuonna 2021 kasvu oli 21,6 prosenttia ja talous 5,8 prosenttia suurempi kuin vuonna 2019.
Turismin lisäksi pankki- ja finanssialat sekä kiinteistöala ovat monipuolisen talouden kulmakiviä. Vuonna 2021 bruttokansantuotteesta 21,2 prosenttia tutkimuksesta sekä sen tukipalveluista, 16,1 prosenttia finanssi- ja vakuutusalalta ja 10,0 prosenttia tukkukaupasta.
Monacon elintaso on maailman korkeimpia, ja työttömyyttä ei käytännössä ole. Vuonna 2020 Monacossa työskenteli melkein 56 000 ihmistä eli maa tarvitsee työvoimakseen lähimaiden kansalaisia. Työntekijöistä 14,9 prosenttia oli Monacon kansalaisia. Monaco vetää maahan asumaan rikkaita, sillä siellä ei ole tulo- eikä varallisuusveroa. Kolmasosa maan asukkaista onkin miljonäärejä. Tiheään asutun alueen kiinteistöt ovat myös kalliita, sillä vuonna 2022 keskihinta neliömetriä kohden oli 50 000 euroa. Monacoa on pidetty rahanpesun keskuksena, mutta se pääsi pois OECD:n harmaalta listalta vuonna 2009.
Monacoon tuodaan sähköä Ranskan puolelta. Keittämiseen ja lämmittämiseen käytetään pääasiassa maakaasua.
Monacossa on seitsemän bussilinjaa ja kaksi satamaa sekä rautatieasema ja helikopterikenttä. Monaco-Monte-Carlon rautatieasemalta on suora yhteys sekä Ranskaan että Italiaan. SNCF:n operoima TGV-suurnopeusyhteys kulkee Pariisiin, ja Trenitalian yhteys on Ventimiglian kautta muualle Italiaan. Nizzan Côte d’Azurin kansainvälinen lentoasema on lähin lentoasema. Sieltä on Monacoon sekä bussi- että Heli Air Monacon helikopteriyhteys.
Väestö

Monacon väkiluku vuoden 2022 lopussa oli maan tilastokeskuksen arvion mukaan 39 050. Väkiluku oli laskenut 0,1 prosentilla vuoden 2021 lopun arviosta. Monaco on maailman tiheimmin asuttu valtio, ja siellä asuu melkein 20 000 ihmistä neliökilometrillä.
Monacolaiset ovat vähemmistönä ja suurin osa (28,1 %) asukkaista on ranskalaisia. Monacolaisia oli vuoden väestönlaskennan mukaan 21,6 %, italialaisia  18,7 % ja brittejä 7,6 %. Kaiken kaikkiaan Monacossa asuu 139:n eri maan kansalaisia.
Ranska on ainoa virallinen kieli, mutta englanti, italia ja paikallinen monegassi ovat myös yleisesti käytettyjä. Yleisin uskonto on katolilaisuus, jota harjoittaa 90 % väestöstä.
Kulttuuri

Monacon tunnetuimpia nähtävyyksiä ovat katedraali, palatsi ja oseanografinen museo, jossa on museon lisäksi akvaario.
Monacon ruokakulttuuri on sekoitus ranskalaista ja italialaista keittiötä. Paikallisia tuotteita, kalaa ja äyriäisiä käytetään paljon. Tyypillisesti aamiainen on pieni, kun taas lounaalla ja päivällisellä on useita ruokalajeja. Monacon kansallisruoka on barbajuan (uppopaistettu leivos, jonka täytteisiin kuuluvat mm. ricotta ja kurpitsa).
Monacolla on huomattava esittävien taiteiden historia, ja esimerkiksi kuuluisa Ballets russes esiintyi 1920-luvulla useita kertoja Monacon kasinon teatterissa. Sen jalanjälkiä seuraa Monte Carlon baletti. Monacossa toimii balettiseurueen lisäksi muun muassa Monte-Carlon ooppera ja filharmoninen orkesteri.
Monaco on osallistunut Eurovision laulukilpailuun vuosina 1959–1979 ja 2004–2006 ja voittanut sen vuonna 1971 kappaleella ”Un banc, un arbre, une rue”, jonka esitti Séverine.
Valtio-omisteinen televisiokanava nimeltä TVMonaco aloitti toimintansa 1. syyskuuta 2023. Kanava on toteutettu yhteistyössä ranskalaisen TV5 Monde-kanavan kanssa. Myös yksityisiä media-alan yrityksiä, mm. englanninkielinen Riviera-Radio toimii Monacosta käsin. Monte Carlossa on voimakas radiolähetin, joka on ollut käytössä 1960-luvulta saakka.
Kulttuuri > Urheilu

Monacon kaduilla ajettava Formula 1 -luokan Monacon Grand Prix on yksi autourheilun arvostetuimmista vuosittaisista kilpailuista, samoin kuin yleensä alkuvuonna järjestettävä Monte Carlo -ralli.
Monacosta on kotoisin jalkapalloseura AS Monaco, joka pelaa Ranskan Ligue 1:ssa. Seuran kotistadionina toimii Fontvieillessä sijaitseva 18 500 -paikkainen Stade Louis II. Stade Louis II:lla pelattiin vuoteen 2012 asti vuosittain jalkapallon UEFA Super Cup, jossa kohtaavat Mestarien liigan ja Eurooppa-liigan voittajat. Stadionilla kisataan vuosittain yleisurheilun Timanttiliigan osakilpailu Herculis.
Monte Carlo Country Club isännöi joka vuosi tenniksen ATP Masters -sarjan turnausta Monte Carlo Masters. Ottelut pelataan kuitenkin Ranskan puolella Roquebrune-Cap-Martinissa.
Monaco on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1920, yleensä alle kymmenen urheilijan joukkueella. Monacon olympiaurheilijat eivät ole sijoittuneet palkintosijoille, mutta olympialaisten taidekilpailussa monacolainen Julien Médécin sijoittui pronssille vuonna 1924.
Näkymä La Condamineen ja Monte Carloon.