Rannekello
Historia

Sveitsiläinen Patek Philippe valmisti vuonna 1868 maailman ensimmäisen sveitsiläisen rannekellon. Viisi vuotta myöhemmin yritys myi ensimmäiset rannekultaketjuun istutetut kellonsa. Rannekelloja alettiin valmistaa pienimuotoisesti myös Wienissä Itävallassa vuonna 1878. Saksan armeijalle toimitettiin 1880-luvulla sarjatuotantona tehdyt sveitsiläiset rannekellot. Vuonna 1890 bienneläinen La Champagnen kellotehdas toi markkinoille oman rannekellomallistonsa. Vuonna 1892 Audemars Piguet ja Louis Brandt & Co. valmistivat ensimmäisen minuuttirepeeterillä varustetun rannekellon.
Pariisilainen koru- ja kelloseppä Louis Cartier valmisti vuonna 1904 rannekellon brasilialaiselle seikkailijalentäjä Alberto Santos-Dumontille. Siihen perustuva Santos-malli on edelleen tuotannossa. Hans Wilsdorf rekisteröi vuonna 1908 Lontoossa Rolex-tuotemerkin. Ensimmäinen kronografirannekello valmistui vuonna 1909. Sveitsiläinen Longines alkoi valmistaa omia rannekellojaan vuonna 1910. Seiko valmisti ensimmäisen japanilaisen rannekellon vuonna 1913. Kelloteollisuus kehitti ensimmäiseen maailmansotaan armeijoille useita rannekellosovelluksia, kuten itsevalaisevat indeksit ja roiskevesisuojauksen. Iskunkestävä synteettinen kellonlasi tuli tuotantoon vuonna 1918.
Vuonna 1930 rannekellot olivat nousseet jo yhtä suosituiksi maailmalla kuin taskukellot. Tissot kehitti vuonna 1930 ensimmäisen magneettisuojatun rannekellon, ja seuraavana vuonna markkinoille tulivat ensimmäiset iskunkestävät rannekellot. Vuonna 1932 Rolex patentoi automaattikoneiston, joka vetää itsensä vetopainon avulla.
Ingersollin vuonna 1933 esittelemä Mikki Hiiri -rannekello oli ensimmäinen lapsille tarkoitettu rannekello. Ensimmäisen läpinäkyvällä eli niin sanotulla luurankokoneistolla varustetun rannekellon valmisti Audemars Piguet vuonna 1934. Rannekellojen markkinaosuus oli kasvanut vuonna 1934 jo 65 prosenttiin.
Louis Cottierin rannekello vuodelta 1937 näytti ensimmäisenä rannekellona maailmanajan. Sveitsissä alkoi vuonna 1938 ensimmäinen yliopistotason kurssi rannekellojen suunnittelusta. Seuraavana vuonna maassa toimi jo 2462 kellotehdasta ja osavalmistajaa, joista yli 95 prosenttia valmisti rannekelloja. Vuonna 1941 Patek Philippe alkoi tuottaa rannekelloja, joissa on ikuinen kalenteritoiminto eli se huomioi kaikki karkausvuodet oikein.
Rolexin Datejust-malli vuodelta 1945 oli ensimmäinen numeropäivyrillä varustettu automaattirannekello. Ensimmäinen herätystoiminnolla varustettu käsivetoinen rannekello massatuotannossa oli sveitsiläinen Vulcain Cricket Alarm vuodelta 1947. Neliönmuotoiset rannekellot yleistyivät vuonna 1948, ja käyntivaranäytöt alkoivat yleistyä vuonna 1950. Ensimmäisen mikrovetopainolla varustetun automaattikoneiston patentoi Büren Watch Company vuonna 1954. Sen ansiosta pystyttiin valmistamaan entistä ohuempia automaattirannekelloja. Samana vuonna Hamilton patentoi Yhdysvalloissa ensimmäisen elektronisen rannekellonkoneiston, ja nykyaikaisten sukeltajankellojen esikuvat Rolex Submariner ja Blancpain Fifty Fathoms esiteltiin yleisölle. Ensimmäinen elektomekaaninen rannekello Ventura tuli markkinoille vuonna 1957.
Vuodesta 1966 alkaen korkeataajuinen 36 000 värähdystä tunnissa alkoi yleistyä mekaanisistena rannekellojen koneistoissa. Seiko esitteli vuonna 1969 maailman ensimmäisen kvartsirannekellon Astronin. Usea valmistaja toi markkinoille oman automaattikronografikoneistolla varustetun rannekellonsa, mikä johti käsivetoisten kronografien myynnin vähenemiseen. Astronautti Buzz Aldrin astui vuonna 1969 Kuun pinnalle ranteessaan käsivetoinen Omega Speedmaster -kronografi.
Moni valmistaja alkoi 1970-luvun aikana tuoda markkinoille omia kvartsirannekellojaan. Niiden ominaisuudet kehittyivät vuosi vuodelta ja ne alkoivat syrjäyttää mekaanisia kelloja. Sveitsin kelloteollisuus joutui kriisiin vuosikymmenen lopulla, sillä se ei ollut ehtinyt siirtää tuotantonsa painopistettä mekaanisista kelloista elektronisiin. Elektronisten rannekellojen ja niiden osien tuotanto alkoi siirtyä Hongkongiin. Vuonna 1981 Japani ohitti Sveitsin valmistettujen kellonkoneistojen määrässä, ja kvartsirannekelloja valmistettiin maailmassa ensi kertaa enemmän kuin mekaanisia rannekelloja. Edullisia muovisia Swatch-kvartsirannekelloja alettiin myydä vuonna 1982, ja seuraavina vuosina niistä tuli hyvin suosittuja.
Mekaanisia kelloja valmistetaan edelleen paljon, ja niistä on tullut koneistoiltaan entistäkin monimutkaisempia ja ominaisuuksiltaan laadukkaampia ja monipuolisempia. Monet mekaaniset luksuskellot maksavat kymmeniä tuhansia euroja. Matkapuhelinten yleistyminen 2000-luvun alusta alkaen on vähentänyt rannekellojen kysyntää.