stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kebnekajse (yhtye)
Yhtyeen perustaminen

Yhtye pohjautui kahden aikaisemman kokoonpanon yhdistymiseen. Baby Grand Mothers oli psykedeelisiä pitkiä jamisessioita harrastanut yhtye, joka muun muassa soitti lämmittelybändinä Jimi Hendrixn Ruotsin konserteissa vuonna 1968. Mecki Mark Men oli puolestaan jo 1967 tunnetuksi tullut Ruotsin ensimmäinen suurempaan suosioon päässyt psykedeelinen bändi.  Yhtyeiden vetäjät kitaristi Kenny Håkansson ja kosketinsoittaja/vokalisti Mecki Bodemark tapasivat vuonna 1971 bändien soittaessa samalla tukholmalaisella klubilla. Ruotsin Hair-musikaalin säestäjäksi koottiin Mecki Mark Men -nimen alle soittajia molemmista yhtyeistä, ja musikaalin jälkeen vuonna 1969 yhtyeen kokoonpanoksi muodostui Håkansson, Bodemark, Pelle Ekman (rummut) ja Bengt Ferman (oik. Bengt Linnarsson) (basso). Yhtye soitti klubikeikkoja ja teki muun muassa festivaalikiertueen USAssa. Bodemarkin erotessa vuonna 1971 yhtye sai uuden nimen Kebnekaise tai Kebnekajse – yhtyeen nimi esiintyy molemmissa kirjoitusmuodoissa.
Ensilevy 1971

Ryhmä julkaisi ensilevynsä vuonna 1971. Albumi Resa mot okänt mål oli tyylilajiltaan psykedeelistä rockia. Yhtyeen vakiojäsenten (Håkansson, Bodemark, Ekman, Ferman) lisäksi levyllä esiintyvät Rolf Scherrer (kitara), Georg Lagerberg (sähköbasso) ja laulaja Turid Lundqvist. Sävellykset ja sanoitukset teki Kenny Håkansson. Äänityssessiot Studio Decibelissä Tukholmassa olivat Ruotsin ensimmäisiä ekvalisaattoria käyttäneitä nauhoituksia.
Suurkokoonpano syntyy

Yhtyeen nokkamiehenä toiminut kitaristi Kenny Håkansson oli 1970-luvulla Ruotsin käytetyimpiä studiomuusikoita. Hän soitti muun muassa Bo Hanssonin, John Holmin, Pugh Rogefeldtin, Bernt Stafin, Cornelis Vreeswijkin, Mikael Ramelin, Jan Hammarlundin ja Turidin levyillä. Studiotöidensä yhteydessä Håkansson kiinnostui ruotsalaisesta kansanmusiikista. Hän opetteli viulunsoittoa, ja päätti kääntää yhtyeen musiikillisen suunnan kansanmusiikkiin. Ryhmän ensimmäiseltäkin albumilta löytyi kyllä jo yksi muutosta ennakoiva kappale, Förberedelser till fest.
Kebnekajse soitti vakituisesti tukholmalaisella Fregatten-klubilla, jolla esiintyi myös folk-rockia soittava Homo Sapiens -kokoonpano, ja ryhmät jammailivat usein konserttien jälkeen. Molemmat yhtyeet yhdistyivät Kebnekajse-nimen alle vuonna 1972. Tuloksena oli epätavanomainen suurkokoonpano josta löytyi muun muassa kaksi rumpusettiä ja kaksi basistia:
Kenny Håkansson: sähkökitara, laulu
Mats Glenngård: sähkökitara, viulu
Ingemar Böcker: sähkökitara
Pelle Lindström: akustinen kitara, viulu, haitari, laulu
Göran Lagerberg: sähköbasso
Thomas Netzler: sähköbasso
Pelle Ekman: rummut
Gunnar Andersson: rummut
Hassan Bah: lyömäsoittimet
Turid Lundqvist: laulu (vieraileva solisti)
Rolf Scherrer: sähkökitara (mukana ajoittain vuosina 1971-1974)
Åke Eriksson: rummut (mukana ajoittain vuosina 1971-1974)
Pelle Holm: rummut , laulu (mukana ajoittain vuosina 1971-1974, 1978)
Per Lejring: kosketinsoittimet, laulu (mukana ajoittain vuosina 1971-1974, 1978)
Tyylin vaihto kansanmusiikkiin

Yhtye julkaisi vuonna 1973 toisen albuminsa Kebnekajse II, joka ensimmäisestä levystä poiketen sisälsi progressiivisia versioita ruotsalaisista kansanmusiikkikappaleista Rättvikarnas gånglåt, Horgalåten, Skänklåt från Rättvik ja Barkbrödlåten. Mukana oli vain yksi oma kappale, Ingemar Böckerin Comanche Spring. Vuonna 2009 Kebnekajse II pääsi mukaan kirjaan Tusen svenska klassiker, johon koottiin tuhat Ruotsissa julkaistujen kirjojen, elokuvien, äänilevyjen ja tv-ohjelmien klassikkoa.
Orkesteri konsertoi vaihtelevalla kokoonpanolla. Esiintymisiä tuli paljon, keskimäärin sata vuodessa. Mediassa orkesteria arvosteltiin ajalle ominaisen kantaa ottavan sanoman puuttumisesta: yhtyehän esitti lähes ainoastaan instrumentaalikappaleita. Yhtyettä arvosteltiin myös ankarasti jäsenten hasiksen käytön tultua julkisuuteen.
Kolmas albumi, vuonna 1975 julkaistu Kebnekajse III jatkoi samaa kansanmusiikkilinjaa. Taajaan konsertoinut orkesteri oli hionut kappaleensa viimeistellyksi folkrockiksi. Mukana oli myös yhtyeen omia instrumentaalikappaleita. Ryhmä oli pienentynyt kuuteen vakituiseen muusikkoon. Orkesteri selitti erityisesti Comanche Spring -kappaletta "instrumentaalimusiikiksi joka sisältää poliittisen sanoman".
Afrikka-vaikutteet ja yhtyeen hajoaminen

Vuonna 1976 yhtye uudistui jälleen musiikillisesti julkaistessaan puhtaasti afrikkalaiseen musiikkiperinteeseen suuntautuneen Ljus från Afrika -albumin. Kuten edellinenkin, äänitettiin albumi studiossa hyvin nopeasti, lähes live-esiintymisenä. Mukana yhtyeessä oli enää viisi henkeä: Häkansson, Edman, Netzler, Glenngård ja Bah. Albumi oli aikaansa edellä: afro- ja maailmanmusiikin suosio kasvoi vasta vuosia myöhemmin.
Musiikillisesti yhtyeen jäsenet erkaantuivat toisistaan ja keskittyivät omiin projekteihinsa. Usein yhtyeen viides albumi, Elefanten sisälsi enää yhden kansanmusiikkipohjaisen kappaleen, muut viisi olivat Håkanssonin tai Glenngårdin säveltämiä instrumentaaleja. Yhtyeen alkuvaiheen sointiin palaava rockahtava ja kansanmusiikista poispäin suuntautunut albumi lasketaan usein ryhmän viimeiseksi, sillä orkesterin keulakuva kitaristi Kenny Håkansson erosi ryhmästä levyn julkaisun jälkeen ja siirtyi soolouralle.
Kebnekajse jatkoi vielä yhdellä julkaisulla, Vi drar vidare vuonna 1978 oli pyrkimys jatkaa ilman Håkanssonia. Orkesteriin jäljelle jääneet Glenngård, Netzler ja Bah ottivat kosketinsoittajaksi Per Leiringin ja rumpuihin Pelle Holmin. Albumi sisältää Genesis-vaikutteista sinfonista rockia. Jopa Mats Glenngård itse on maininnut ettei musiikki oikein enää ollut Kebnekajsea. Bändi hajosi pian levyn teon jälkeen.
Uudelleenkoottu Kebnekajse

Vuonna 2002 yhtye koottiin uudelleen, lähes samaan kokoonpanoon kuin kolmannella albumilla: Kenny Håkanson, Mats Glenngård, Göran Lagerberg, Thomas Netzler, Pelle Ekman ja Hassan Bah. Ainoa puuttuva jäsen oli pitkään sairastanut Ingemar Böcker, joka kuoli vuonna 2007. Yhtye on levyttänyt kaksi konserttitaltiointia ja esiintyy säännöllisesti.
Albumijulkaisut

Resa mot okänt mål (1971)
Kebnekaise II (1973)
Kebnekaise III (1975)
Ljus från Afrika (1976)
Elefanten (1977)
Vi drar vidare (1978)
Live Tanto (2004)
Kebnekajse på Grand – 10.12.04 (2005)
Kebnekajse (2009)
Idioten (2011)
Aventure (2012)
Albumijulkaisut > Kokoelmat

Electric Mountain, (1993)
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivut
Karl Keiri

Karl Leonard Geijer myöh. Keiri (11. marraskuuta 1895 Vaasa – 27. lokakuuta 1957) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat veturinkuljettaja Karl August Geijer ja Anna Liisa Rajamäki.
Opinnot

Geijer kävi kansakoulun ja liikeapulaiskurssin vuosina 1913–1914 sekä Vaasan aseseppäkurssin vuonna 1918.
Jääkärikausi

Geijer työskenteli kauppa-apulaisena ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 27. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet siirrettiin Altonan työosastoon 16. joulukuuta 1916 ja laskettiin 4. elokuuta 1917 siviilitöihin Saksaan.
Suomen sisällissota

Geijer palasi takaisin Suomeen 14. maaliskuuta 1918 ja astui Suomen Valkoiseen armeijaan aliupseeriksi ylennettynä. Suomen sisällissotaan hänet liitettiin aluksi 1. Jääkärirykmentin esikuntaan, mistä hänet siirrettiin 21. huhtikuuta 1918 joukkueenjohtajaksi rykmentin 2. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, minkä mukana hän osallistui taisteluihin Lempäälässä ja Kämärän asemalla Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Geijer palveli sisällissodan jälkeen edelleen 1. Jääkärirykmentissä, mistä hänet siirrettiin 8. kesäkuuta 1918 alkaen Jääkärirykmentti 5:een, joka tunnettiin myöhemmin nimellä Kuopion jalkaväkirykmentti 4 ja Tampereen rykmentti. Geijer palveli rykmentin 5. komppaniassa. Armeijasta Geijer erosi 19. elokuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Lapuan suojeluskuntaan. Lapualla hän palveli 1. marraskuuta 1919 – 15. maaliskuuta 1920 välisen ajan. Valtionrautateiden palvelukseen hän siirtyi vuonna 1922 ja palveli rautateillä Vaasassa vuoteen 1929 saakka, jolloin siirtyi liikemieheksi Helsinkiin. Geijer vaihtoi vuonna 1936 sukunimensä Keiriksi.
Jatkosota

Keiri osallistui jatkosotaan työnjohtajana Linnoitusrakennuspataljoona 115:ssä ja Erikoistyökeskus 2:ssa, mistä hänet siirrettiin Helsingin suojeluskuntapiiriin ja edelleen työnjohtajaksi Karjalan tie - ja vesirakennuspiirin alaiselle Uuksu-Salmi-Rajakontu työmaalle. Hänet haudattiin Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 14. maaliskuuta 1918  Vänrikki 27. toukokuuta 1918  Upseeriarvon menetys 8. helmikuuta 1922 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Markku Ounaskari

Markku Ounaskari, Jazz på Jølst 2019
Markku Ounaskari (s. 27. syyskuuta 1967) on suomalainen rumpali, jonka tyylilajeja ovat groovejazz, moderni mainstream sekä vapaampi säestys. Hänen kykyjään ovat hyödyntäneet yhtyeissään muun muassa saksofonistit Sonny Heinilä, Manuel Dunkel ja Esa Pietilä, pianistit Kirmo Lintinen ja Seppo Kantonen sekä kitaristit Pekka Tegelman ja Jani Malmi. Ounaskari on soittanut muun muassa yhtyeissä Piirpauke, Pekka Pohjola Group ja Antero Priha Breadmachine.
Vuonna 2014 Ounaskari sai Suomen Jazzliiton myöntämän Yrjö-palkinnon. Markku-liitto valitsi hänet vuonna 2015 vuoden Markuksi.
Pitkäranta

| Pitkäranta Питкяранта |
| --- | --- |
 Yksi Pitkärannan kaduista.
 lippu:  vaakuna
 Pitkäranta
 Koordinaatit: 61°34′30″N, 31°28′40″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Pitkärannan piiri
Ensimmäinen maininta:  1500
Kaupungiksi:  1940
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  559 km²
Väkiluku (2010):  11 800
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  186810
Suuntanumero(t):  +7 81433
 
 Kaupungin kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pitkärannan kaupunkikunta Pitkärannan piirin kartalla.
Pitkäranta (ven. Питкяра́нта, karjalaksi Pitkyrandu) on kaupunki, kaupunkikunta ja Pitkärannan piirin hallinnollinen keskus Karjalan tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Laatokan koillisrannalla 281 kilometriä Petroskoista länteen. Kaupungissa on 11 400 ja kunnassa 11 800 asukasta (vuonna 2010). Ennen talvi- ja jatkosotaa Pitkäranta oli osa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamaa Impilahden kuntaa.
Maantiede ja ilmasto

Pitkärannan kaupunkikunnan pinta-ala on 559 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Suojärven piirin Loimolan kuntaan, kaakossa Pitkärannan piirin Salmin ja luoteessa Impilahden kuntiin sekä lounaassa Laatokan kautta Sortavalan kuntaan. Pinta-alasta 85,2 % on metsää, 8,3 % vesialuetta, 2,6 % maatalousmaata ja 2,5 % asuinaluetta.
Kunnan alueella virtaavat Kelioja, Ristioja, Koirinjoki, Syskyänjoki, Kulismajoki ja Uuksunjoki. Järviä ovat Laatokan lisäksi Syskyjärvi ja Nietjärvi. Hyötykaivannaisiin kuuluvat rakennuskivi, savi, mineraalivärit, hiekka, sora, tina, pegmatiitti, liuske, granaatti, turve ja sapropeeli. Suojeltuja luonnonmuistomerkkejä ovat Uuksunjoen rannalla sijaitseva vuoristomäntymetsä, Uuksunharju ja Kulismajoen vesiputous.
Seudulla vallitsee lauhkea mannerilmasto. Talvi on pitkä ja leuto, kesä lyhyt ja viileä. Tammikuun keskilämpötila on –11,1 °C ja heinäkuun 15,6 °C. Vuotuinen sademäärä on 635 millimetriä. Sää on epävakainen koko vuoden ajan.
Asutus

Kaupungin lisäksi kuntaan kuuluvat Koirinojan ja Uuksun kylät sekä Yläristinojan taajama, joka on virallisesti osa Pitkärannan kaupunkia. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 76 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 7 % karjalaisia, 6 % valkovenäläisiä, 2 % ukrainalaisia, 2 % suomalaisia ja 1 % tataareja.
Asukasluvun kehitys
| 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 204 | 10 251 | 13 839 | 14 361 | 13 347 |
Historia

Suomelle kuuluessaan Pitkäranta oli osa Impilahden kuntaa. Pitkäranta oli Impilahden suurin asutuskeskus, 1930-luvun lopulla siellä oli noin 2 000 asukasta. Pitkäranta oli myös Salmin kihlakunnan keskus. Pitkärannan ortodoksinen seurakunta käsitti Impilahden kunnan itäosan sekä Uuksun alueen Salmista. Pitkäranta muodosti myös Impilahden luterilaisen seurakunnan alaisen rukoushuonekunnan. Pitkärannassa toimi myös keskikoulu.
Pitkäranta oli ennen kaikkea merkittävä teollisuuspaikkakunta. Tärkeimmät teollisuudenalat olivat kaivos- ja metsäteollisuus. Kaivostoiminta Pitkärannassa alkoi jo 1700-luvulla ja sen kukoistuskautta oli 1800-luku. Pitkärannan kaivoksista saatiin muun muassa rautaa ja hopeaa. Kaivostoiminta oli pysähdyksissä 1900-luvun alussa, mutta sen uudelleen aloittamista suunniteltiin. Pitkärannassa oli myös sahoja, punamultatehdas ja vuonna 1889 aloittanut lasitehdas, jonka päätuotteina olivat pullot. Diesen Wood Oy:n saha aloitti toimintansa Pusunsaarella 1920 ja sulfiittiselluloosatehdas 1921. Pitkärannasta suunniteltiin kauppalaa, mutta sota ja alueluovutukset estivät suunnitelman toteuttamisen.
Pitkäranta luovutettiin Neuvostoliitolle Moskovan rauhassa 1940. Neuvostoliitossa siitä tuli kaupunki  9. heinäkuuta 1940. Jatkosodassa Suomi valtasi Pitkärannan takaisin 1941, mutta joutui luovuttamaan sen uudelleen 1944. Jatkosodan ratkaisutaisteluihin kuulunut Nietjärven taistelu käytiin vain muutaman kilometrin päässä kaupungin pohjoispuolella. Pitkärannan rakennuksista suurin osa tuhoutui sotien aikana.
Liikenne, talous ja palvelut

Pitkärannan kautta kulkee Lotinapellon ja Jänisjärven välinen rautatie sekä Aunuksen ja Sortavalan välinen maantie A130. Koirinojalta haarautuu maantie A121 Prääsään ja maantie A131 Suojärvelle. Pitkärannan rautatieasemalta on päivittäiset henkilöjunayhteydet Petroskoihin ja Pietariin. Rautatietä käyttää myös Pitkärannan sellutehdas ja kaksi kaivosyhtiötä. Rautatieaseman yhteydessä sijaitsevalta linja-autoasemalta on yhteydet Petroskoihin, Sortavalaan ja Pietariin. Myös kunnan sisällä on linja-autoliikennettä. Laatokan rannalla on laivalaituri.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat teollisuus ja rakentaminen (48 % vuonna 2007), erilaiset julkiset palvelut, kauppa, hallinto ja maatalous. 16,7 % työvoimasta ei käy ansiotöissä tai opiskelee ja työskentelee kunnan ulkopuolella. Sellu- ja paperiteollisuuden osuus teollisuustuotannosta on 49,3 %, kaivosteollisuuden 28,3 % ja puunhankinnan 12 %. Kaupungissa toimii noin tuhat henkeä työllistävä Pitkärannan sellutehdas, joka valmistaa myyntiselluloosaa, mäntyöljyä ja puhdistettua mäntysulfaattitärpättiä. Tehtaan tuotannosta valtaosa menee vientiin. Kaivosteollisuus tuottaa etupäässä sepeliä. Puunhankintaa harjoittaa yhteisyritys Ladenso. Elintarviketeollisuutta edustaa leipomo.
Pitkärannassa toimii neljä lastentarhaa, kaksi keskikoulua, lasten luomistyön keskus ja ammattikoulu. Kulttuurilaitoksia ovat lasten taide- ja musiikkikoulut, kulttuuritalo, piirin keskuskirjasto, lastenkirjasto ja entisessä Walldenin talossa toimiva kotiseutumuseo. Terveys- ja sosiaalipalveluihin kuuluvat piirisairaala poliklinikkoineen, lastenpoliklinikka, sosiaalipalvelukeskus ja lastenkoti. Kaupungissa on vuonna 1998 valmistunut luterilainen ja vuonna 2000 valmistunut ortodoksinen kirkko. Entisen elokuvateatterin rakennuksessa toimii lasten ja nuorten urheilukoulu. Kaupungissa harrastetaan muun muassa jalkapalloa, koripalloa, lentopalloa, yleisurheilua, hiihtämistä ja jääkiekkoa.
Kaupunkikuva, nähtävyydet ja matkailu

Kaupunki koostuu etupäässä mukavuuksilla varustetuista viisikerroksista tiili- ja elementtitaloista. Suurin osa rakennuskannasta on 1960–1980-luvuilta. Pohjois- ja koillisosissa on yksikerroksisia puutaloja.
Hallintorakennukset ja palvelut sijaitsevat keskusaukioon päättyvän Lenininkadun varrella.
Arkeologisia kohteita ovat Uuksun kylän lähellä Uuksujoen rannoilla sekä Sarankoskella sijaitsevat kivikautiset asuinpaikat. Uuksun pohjoispuolella on myös keskiaikainen asuinpaikka. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat vuosina 1901–1904 pysytetty Valamon Pyhän Hermanin skiitan kirkko Mursulan louhoksen luona sekä 1900-luvun alusta peräisin olevat kauppa- ja koulurakennukset Lenininkadulla kaupungin keskustassa. Seudulla on lukuisia neuvostosotilaiden hautapaikkoja. Leninin- ja Gorkinkatujen kulmassa sijaitsee sodan muistoksi vuonna 1979 pystytetty tykki.
Matkailijoita houkuttelevat Laatokan rantojen vaihteleva luonto, Kulismajoen ja Koirinjoen koskiset melontareitit sekä seudun sotahistorialliset kohteet. Majoituspalveluja tarjoavat 65-paikkainen hotelli Pitkäranta, piirisairaalan ja ammattikoulun pienet hotellit sekä neljä vierasmajaa kaupungissa, Uuksussa ja Koirinojalla.
Ystävyyskunnat ja -kaupungit

Kuopio (Suomi)
Paltamo (Suomi), vuodesta 1989
Vaala (Suomi), vuodesta 1989
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pitkärannan kaupungin sivusto (venäjäksi)
Pitkärannan piirin sivusto (venäjäksi)
Pitkäranta Karjalan tasavallan matkailusivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Simo Saarikoski : Vanha ja uusi Pitkäranta, Kansan kuvalehti, 10.03.1934, nro 10, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k Pitkärannan piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Harlu  Impilahti  Läskelä  Pitkäranta  Salmi 
| n k Karjalan tasavallan kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Aunus  Belomorsk  Karhumäki  Kemi  Kontupohja  Kostamus  Lahdenpohja  Petroskoi  Pitkäranta  Puudosi  Segeža  Sortavala  Suojärvi  |  |
| Taajamat |  Helylä  Louhi  Mujejärvi  Pinduinen  Poventsa  Prääsä  Pääjärvi  Tšuuppa  Uhtua  Vojatšu  Värtsilä  |  |
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit: Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat: Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat: Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt: Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet: Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan: Hanko
osin: Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 : Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Heiluritaktiikka

Brewster F2A "Buffalo".
Heiluritaktiikka on eräs ilmasodankäynnin esiintymismuoto. Sen kehittäjinä voitaneen pitää Gustaf Magnussonia ja Richard Lorentzia.  Käytetty kaartotaisteluun pohjautuva taktiikka harjaantui huippuunsa jatkosodassa, kun Suomen ilmavoimat sai parempia taistelukoneita verraten talvisodan aikaisiin Fokker D.XXI:iin nähden, joilla oli kuitenkin hyvät syöksyominaisuudet. Näitä taistelukoneita olivat jatkosodan alussa saatu Brewster F2A ja Curtiss P-36 Hawk sekä sittemmin Messerschmitt Bf 109.  Curtiss "Sussu" Hawkin (Euroopassa: A-75 Hawk) kaartolennon eli liikehtimiskyvyn ominaisuuksia on pidetty jopa brittien legendaarista Spitfireä parempina.
Heiluritaktiikassa ensin pyritään saamaan korkeusetu. Sitten tehdään syöksyminen vastustajan kimppuun ja tehdään lopulta nopea irtautuminen. Tällöin tehdään heilurin asetelmaa vastaava taisteluliike. Syöksyssä saavutetaan nopeuteen liittyvää etua. Myöskin Kubanin portaat on tälle lentotaktiikalle varsin likeistä sukua, kuten myös Thach Weave. Suomalaisesta ilmataistelutavasta kehiteltiin myös ns. parveilutaktiikka.
Pogar

| Pogar (Погар) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Brjanskin alue Venäjällä
 Pogar
 Koordinaatit: 52.5547°N, 33.2632°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Brjanskin alue
Historiallinen maininta:  1155
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1938
Väkiluku (2010)  ():  9 990
Postinumero:  243550
Suuntanumero(t):  +7 48349
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pogar (ven. Погар) on kaupunkityyppinen taajama ja samannimisen piirin hallintokeskus Venäjän Brjanskin alueella, 128 kilometriä Brjanskista lounaaseen. Taajama sijaitsee Dneprin vesistön Desnan sivujoen varrella.  Vuonna 2010 tässä kaupunkikunnan muodostamassa taajamassa asui 9 900 ja koko piirissä 28 333 henkeä.
Pyhän Annan kirkko.
Kolminaisuuden mukaan nimetty kesäkirkko.
Seudulla on ollut slaavilaista asutusta jo 700−800-luvuilla. Seutu mainitaan kirjallisissa lähteissä vuonna 1155 nimellä Radoštš (Радощ) tai Radogoštš (Радогощ). Mongolit tuhosivat asutuksen 1200-luvulla. 1200-luvun jälkipuoliskolla seutu liitettiin Liettuaan. Vuosina 1380, 1500 ja 1517-1618 se kuului Venäjälle. Vuonna 1618 liitettiin Puola-Liettuaan. Venäjän ja Puolan välisten taistelujen johdosta asutus paloi neljästi 1500-luvulla. Tunnettu markkinapaikkana 1600-luvun jälkipuoliskosta lähtien. Vuosina 1763-1797 se oli kihlakuntakaupunki, sittemmin vähäisempi kaupunki Tšernihivin kuvernementissä. Vuoden 1917 jälkeen maaseututaajama, vuodesta 1938 kaupunkityyppinen taajama.
Taajamassa on ollut savuketehdas, säilykkeiden, kasviöljyn, kuivamaidon ja lihan tuotantoa. Seudulta on nostettu turvetta.
Asukasluvun kehitys

Oheinen taulukko kuvaa kaupunkimaisen taajaman väkiluvun kehitystä.
| Vuosi | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&06351.&&&&006 351 | &&&&&&&&&&&07098.&&&&007 098 | &&&&&&&&&&&08063.&&&&008 063 | &&&&&&&&&&016868.&&&&0016 868 | &&&&&&&&&&011471.&&&&0011 471 | &&&&&&&&&&&09990.&&&&009 990 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pogar Wikimedia Commonsissa
Brockhaus–Jefron -tietosanakirjan (1890—1907) artikkeli paikkakunnasta (venäjäksi) (academic.ru)