stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keikahduspiste

Keikahduspiste (engl. tipping point) tarkoittaa kehityksessä rajapistettä tai vaihetta, jonka jälkeen merkittävä ja mahdollisesti vääjäämätön ilmiö rupeaa leviämään tai yleistymään nopeasti. Sosiologiassa käsitteen otti ensimmäisen kerran käyttöön Morton Grodzins. Vertauskohtana hän käytti tunnettua fysiikan ilmiötä, jossa pienen painon lisääminen tasapainotetun esineen toiselle puolelle keikauttaa sen kumoon.[lähde? ]
Grodzins tutki 1960-luvulla amerikkalaisten kaupunginosien muodostumista. Hän huomasi, että suurin osa valkoihoisten perheistä pysyi alueella niin kauan kuin mustaihoisten perheiden lukumäärä pysyi tietyn rajan alapuolella. Mustaihoisten lukumäärän ylittäessä tietyn rajan, valkoihoiset alkoivat muuttaa joukolla pois. Tätä prosessia on kutsuttu nimellä valkoisten pako (white flight). Rajapisteen ylityksen hetkeä hän alkoi kutsua keikahduspisteeksi. Ajatusta laajensi nobelisti Thomas Schelling vuonna 1972. Samankaltainen idea esiintyy myös Mark Granovetterin kollektiivisen käyttäytymisen kynnysmallissa.[lähde? ]
Muita käyttötarkoituksia

Ilmaisu on laajentunut yli alkuperäisen merkityksensä, ja sitä käytetään nykyään kuvaamaan mitä tahansa prosessia, jonka tapahtumisnopeus kiihtyy tietyn pisteen jälkeen dramaattisesti. Käsitettä on sovellettu monilla aloilla, mm. taloustieteessä, ympäristötieteessä ja epidemiologiassa. Sama ilmiö tunnetaan myös fysiikan faasimuutoksessa ja mekanismeissa, joiden mukaan populaatiot leviävät epätasapainotilassa olevissa ekosysteemeissä.[lähde? ]
Matematiikassa luonnollinen kaatumiskulma voidaan nähdä bifurkaationa. Säätötekniikassa positiivinen takaisinkytkentä kuvaa samaa ilmiötä. Käänteisen heilurin tasapainottaminen on alan klassinen ongelma. Myös sen, kuinka uudet teknologiat saavuttavat valtavirtakulttuurin hyväksynnän, on nähty noudattavan keikahduspisteen periaatetta. Esimerkkeinä on käytetty mm. VHS-kasettien voittoa Betamax-kaseteista.[lähde? ]
Populaarikulttuurissa

Ilmiön popularisoi myös arkisempaan yhteyteen Malcolm Gladwellin suosittu kirja Leimahduspiste (The Tipping Point; suom. Ajatus 2007).
Aiheesta muualla

Tipping Point-Net Version (Robert Paterson's Weblog) (Arkistoitu – Internet Archive)
Chemulpon taistelu

Chemulpon taistelu oli Venäjän–Japanin sodan aikainen meritaistelu Chemulpon, eli Incheonin sataman tuntumassa Koreassa 8. – 9. helmikuuta 1904. Taistelu oli osa yllätyshyökkäystä, jonka Japani teki Venäjän Tyynenmeren laivastoa vastaan. Chemulpon taistelun aikana vaihdettiin myös sodan ensimmäiset laukaukset. Taistelu päättyi alivoimaisten venäläisten tappioon ja he päätyivät upottamaan omat sotalaivansa. Japani miehitti Chemulpon kaupungin ja lopulta koko Korean niemimaan.
Tausta

Chemulpo eli nykyinen Incheon on kaupunki Hanjoen suulla lähellä Korean pääkaupunkia Soulia. Vuodesta 1883 Chemulpo oli yksi Korean kolmesta länsimaiselle kaupalle avatusta satamasta.
Japani katkaisi diplomaattisuhteet Venäjän kanssa 5. helmikuuta 1904, ja 6. helmikuuta Japanin yhdistyneen laivaston komentaja Tōgō Heihachirō johti laivansa Sasebon satamasta kohti Venäjän Tyynenmeren laivaston tukikohtia. Yllätysiskuun Venäjän Tyynenmeren laivastoa vastaan ryhdyttiin ilman virallista sodanjulistusta. Tōgō johti suurimman osan laivastostaan kohti Port Arthurin laivastotukikohtaa, mutta laivastosta erotettiin Uryū Sotokichin komentama neljä risteilijää ja kolme kauppalaivaa käsittänyt osasto, joka kuljetti mukanaan 3 000 12. divisioonan sotilasta. Sotilaiden oli määrä nousta maihin Chemulpossa. Matkan varrella Uryūn osastoon liittyi vielä kaksi muuta risteilijää ja 16 torpedovenettä.
Taistelu > Ensimmäiset laukaustenvaihdot

Venäjän laivastolla oli Chemulpon satamassa risteilijä Varjag, tykkivene Koreets ja kuljetusalus Sungari. Venäläisiä komensi kapteeni Vsevolod Rudnev. Japanilaisten ilmestyessä sataman edustalle 8. helmikuuta Koreets oli juuri purjehtimassa ulos satamasta. Japanilaisten ja venäläisten välillä vaihdettiin Venäjän–Japanin sodan ensimmäiset laukaukset. Japanilaiset laukaisivat torpedoja ja Koreets avasi tulen tykeillään. Kumpikaan osapuoli ei kuitenkaan osunut ja Koreets palasi Chemulpon satamaan. Venäläisten mukaan torpedot laukaisi japanilainen risteilijä Asama. Selvää ei ole, kumpi osapuoli ampui ensimmäisenä.
Chemulpon satamassa oli yhdessä venäläisalusten kanssa useita puolueettomien maiden aluksia. Satamassa olivat brittiläinen HMS Talbot, ranskalainen risteilijä Pascal, italialainen risteilijä Elba, sekä yhdysvaltalaiset USS Vicksburg ja sairaalalaiva. Uryū ei tästä syystä halunnut ruveta tulittamaan venäläisiä samassa satamassa. Sen sijaan hän julisti, että venäläisiä ei tulitettaisi, jos heidän aluksensa eivät häiritsisi samaksi yöksi ajoitettua maihinnousua. Maihin alettiin laskea japanilaisia sotilaita kello 20.00 ja aamuyöstä maissa oli noin 2 500 japanilaista.
Maihinnousun jälkeen risteilijät Chiyoda, Takachiho ja Akashi purjehtivat viiden torpedoveneen kanssa Chemulpon satamaan, jossa ne asettuivat venäläisten alusten ympärille. Venäläisille annettiin uhkavaatimus, jossa venäläisiä vaadittiin poistumaan satamasta keskipäivään 9. helmikuuta mennessä. Uhkavaatimusta levitettiin myös puolueettomien maiden aluksille ja niitä varoitettiin pysymään poissa tieltä, mikäli venäläiset eivät suostuisi lähtemään. Puolueettomien maiden alukset protestoivat japanilaisten toimia, sillä satamaa pidettiin puolueettomana satamana. Protestikirjelmä luovutettiin Uryūlle, mutta sillä ei ollut vaikutusta japanilaisten toimintaan.
Taistelu > Venäläislaivojen upottaminen

Uhkavaatimuksensa jälkeen japanilaisten risteilijät Asama, Naniwa, Chiyoda, Takachiho, Akashi ja Niitaka asettuivat torpedoveneiden kanssa asemiin noin 15 kilometrin päässä Chemulpon satamasta. Venäläiset päättivät yrittää murtautua ulos. Noin kello 11.00 venäläiset alukset alkoivat purjehtia ulos satamasta kohti Keltaistamerta ja japanilaisten laivasto-osastoa. Tulivoimallisesti venäläiset olivat selvästi alakynnessä. Japanilaiset avasivat tulen keskittäen tulituksen ensin risteilijä Varjagia vastaan. Varjag sai 10–12 osumaa. Osa osumista osui aluksen vesirajan alapuolelle. Aluksen kaksi mastoa ja kaksi neljästä savupiipusta hajosivat. Aluksen runko kärsi mittavia vahinkoja. Runneltu alus joutui kääntymään ympäri ja palaamaan yhdessä Koreetsin kanssa Chemulpon satamaan.
Epätoivoisessa asemassa kapteeni Vsevolod Rudnev määräsi omat aluksensa upotettavaksi. Koreets räjäytettiin kello 16.00 italialaisen Elban soittokunnan esittäessä Venäjän kansallislaulua. Varjag upotettiin pari tuntia myöhemmin.
Seuraukset

Venäläiset olivat menettäneet taistelun aikana 41 kaatunutta ja 62 haavoittunutta. Monet tappioista oli kärsitty Varjagin miehistön operoidessa suojaamattomia 152 mm tykkejä aluksen kannella. Satamaan jäänyt kuljetusalus Sungari sytytettiin palamaan ja se upposi 10. helmikuuta. Japanilaiset eivät tiettävästi kärsineet mitään tappioita. Alusten haavoittunut miehistö sai lääkinnällistä apua japanilaisilta. He saivat myös luvan palata Venäjälle, jos he eivät osallistuisi sotaan tulevaisuudessa. Venäläismiehistö nousi myöhemmin brittiläiselle, ranskalaiselle ja italialaiselle risteilijälle Chemulpon satamassa.
Japanilaiset olivat vallanneet Chemulpon kaupungin, mikä johti nopeasti myös koko Korean niemimaan hallintaan.
Maihinnousevia japanilaisia.
Palava Varjag.
Räjäytetty Koreets.
Varjagin kaatuneiden muistomerkki Vladivostokissa.
Keltalampi (Pieksämäki, Ristimaäki)

| Keltalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Savo
Kunnat:  Pieksämäki
Koordinaatit:  62°16′41″N, 26°51′12″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Kyyveden alue (14.93)
Laskupuro:  puro Iso-Ristiseen 
Järvinumero:  14.936.1.022
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  137,7 m  
Pituus:  210 m  
Leveys:  150 m  
Rantaviiva:  0,577 km  
Pinta-ala:  1,76 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKeltalampi 
Keltalampi  on Etelä-Savossa Pieksämäellä  Venetmäen lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 210 metriä pitkä, 150 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 1,8 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Mäntyharjun reitin valuma-alueen (14.9) Kyyveden alueella (14.93), jonka Niskakoskenjoen valuma-alueeseen (14.936) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 137,7 metriä mpy.
Keltanaamakutoja

| Keltanaamakutoja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kutojat Ploceidae
Suku::  Kutojat Ploceus
Laji::  melanogaster
Kaksiosainen nimi
 Ploceus melanogaster  Shelley, 1887 
Katso myös
   Keltanaamakutoja Wikispeciesissä   Keltanaamakutoja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltanaamakutoja (Ploceus melanogaster) on kutojien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Keltanaamakutojaa tavataan Burundissa, Kamerunissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Päiväntasaajan Guineassa, Keniassa, Nigeriassa, Ruandassa, Etelä-Sudanissa, Sudanissa, Tansaniassa ja Ugandassa. Lajin on kuvattu olevan harvinainen suurimmassa osassa levinneisyysaluettaan. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Keltalaitasukeltaja

| Keltalaitasukeltaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Petokuoriaiset Adephaga
Heimo::  Sukeltajat Dytiscidae
Alaheimo::  Dytiscinae
Suku::  Suursukeltajat Dytiscus
Laji::  marginalis
Kaksiosainen nimi
 Dytiscus marginalis  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Keltalaitasukeltaja Wikispeciesissä   Keltalaitasukeltaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltalaitasukeltaja (Dytiscus marginalis) on sukeltajien heimoon kuuluva kovakuoriainen.
Ulkonäkö

Keltalaitasukeltaja on ruumiinmuodoltaan virtaviivaisen litteä soikio. Se on 3–3,5 sentin pituinen. Se on väriltään enimmäkseen punaruskea ja sillä on tummanvihreää hohdetta. Sen takasiipien reunoissa ja etuselässä on keltaista. Koiras ja naaras ovat erinäköiset. Koiraalla on leveämmät etujalat ja sen peitinsiivet ovat sileät. Naaras on pienempi kuin koiras. Sen peitinsiivet ovat usein koirasta himmeämmät, pitkittäisuurteiset ja usein niissä on tiheämmässä pistemäisiä täpliä. Toukka on 50 mm:n pituinen ja suuripäinen.
Elinympäristö ja levinneisyys

Keltalaitasukeltajaa esiintyy järvissä ja lammissa enimmäkseen metsän keskellä. Sitä tavataan eteläisessä ja keskisessä Suomessa.
Ravinto

Keltalaitasukeltaja on peto, joka pyydystää muita vesihyönteisiä sekä kalanpoikasia ja sammakontoukkia. Erityisen ahnas peto on sen toukka, joka iskee terävät leukansa lähes kaikkeen ympärillä liikkuvaan.
Aiheesta muualla

iNaturalist: Keltalaitasukeltaja (Dytiscus marginalis)
ITIS: Dytiscus marginalis (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Dytiscus marginalis (englanniksi)
Encyclopedia of Life (EOL): Dytiscus marginalis (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Dytiscus marginalis (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Dytiscus marginalis (englanniksi)
Keltanavaga

| Keltanavaga |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Turskakalat Gadiformes
Heimo::  Turskat Gadidae
Suku::  Navagat Eleginus
Laji::  gracilis
Kaksiosainen nimi
 Eleginus gracilis  (Tilesius, 1810) 
Katso myös
   Keltanavaga Wikispeciesissä   Keltanavaga Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltanavaga (Eleginus gracilis) on turskien heimoon (Gadidae) kuuluva Pohjoisen Tyynenmeren kala. Sen levinneisyysalue kiertää Tyynenmeren rannikkoa Korean vesiltä Alaskan Sitkaan ja ulottuu myös Beringinsalmen pohjoispuolelle Tšuktšimereen ja Beaufortinmereen.
Keltanavagat elävät rannikon ja jään tuntumassa. Talvisajan ne viettävät rantavesissä, jossa kutu tapahtuu. Niitä tavataan jokisuissa ja se nousevat jokiin myös täysin makeaan veteen. Kesällä ne siirtyvät avoveteen. Ne syövät äyriäisiä ja pohjaeläimiä ja myös pieniä kaloja. Aikuiset yksilöt ovat 25–35 cm:n mittaisia.
Venäjän rannikolla keltanavagaa pyydetään kaupallisesti mm. nuotilla ja rysillä. Se on suosittu pilkkikalastuksen kohde. Vuosisaaliit 2000-luvulla ovat olleet 20 000 – 50 000 tonnin välillä. Amerikassa kaupallista pyyntiä ei ole.
Keltanavagan ekologinen vastinlaji Euroopan pohjoisrannikolla on navaga.
Aiheesta muualla

NOAA Photo Library: Eleginus gracilis (kuva)
Karan kieli

| Kara |
| --- | --- |
Muu nimi:  fer
Tiedot
Alue:   Keski-Afrikan tasavalta
Puhujia:  4800
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  Nilosaharalaiset kielet
Kieliryhmä:  Keskisudanilaiset kielet
ISO 639-3:  kah
 Ohje 
Kara (tai fer) on keskisudanilaisiin kieliin kuuluva kieli, jota puhutaan Keski-Afrikan tasavallan alueella. Vuonna 2009 karalla arvioitiin olevan 4800 puhujaa.. Kieli jakautuu kahteen päämurteeseen.
Kielellä ei ole kirjallista muotoa.
Borisoglebski

Herran temppeliin tuomisen porttikirkko Borisin ja Glebin luostarissa vuodelta 1692.
Borisoglebski (ven. Борисогле́бский) on kaupunkimainen taajama Jaroslavlin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan vesistöön kuuluvan Ustje-joen rannalla 77 kilometriä Jaroslavlista lounaaseen ja 19 kilometriä Rostovista luoteeseen. Taajama on Borisoglebskin piirin keskus. Asukkaita on 5 600 henkeä (vuonna 2008).
Taajama on saanut alkunsa novgorodilaisten munkkien vuonna 1363 perustamasta Borisin ja Glebin luostarista, joka 1500–1600-luvuilla oli yksi Rostovin metropoliittakunnan suurimmista. Rakennustaiteellisesti merkittävään luostarikokonaisuuteen kuuluu vuosina 1522–1524 rakennettu Borisin ja Glebin katedraali, ruokasali kirkkoineen (1524–1526), 1500-luvun asuinrakennukset, kellotorni (1680), 14 tornilla varustetut muurit sekä kaksi 1600-luvun porttikirkkoa. Vuonna 1924 lakkautettu luostari perustettiin uudelleen vuonna 1994.
Borisoglebski sai kaupunkimaisen taajaman statuksen vuonna 1962. Nykyään siellä on mm. elintarviketeollisuutta. Vuonna 2005 taajamaan pystytettiin kuvanveistäjä Zurab Tseretelin tekemä Kulikovon taistelun sankarin Aleksandr Peresvetin muistomerkki.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Borisoglebskin piirin sivusto (venäjäksi)
Borisov Arena

| Borisov Arena |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Barysau, Valko-Venäjä
Rakennustyöt aloitettu:  2011
Avattu:  3. toukokuuta 2014
Omistaja:  BATE Borisov
Kenttä:  luonnonnurmi
Arkkitehti:  OFIS Architects
Käyttäjät
 BATE Borisov 
Katsojakapasiteetti
 13 126 
Kentän mitat
 105 x 68 metriä 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Borisov Arena on jalkapallostadion, joka sijaitsee Barysaussa Valko-Venäjällä. Stadion otettiin käyttöön vuonna 2014 ja sen yleisökapasiteetti on 13 126. Se toimii jalkapalloseura FK BATE Borisovin kotikenttänä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Stadionin esittely FK BATE Borisovin kotisivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Karan pakkotyövankila

Ust-Karan vankila vuonna 1891. Aleksei Kuznetsovin valokuva
Karan pakkotyövankila (ven. Карийская каторга, Karijskaja katorga) on Venäjällä nykyisessä Taka-Baikalian aluepiirissä Šilkan sivujoen Karan varrella sijainneista rangaistuslaitoksista käytetty nimitys. Ne kuuluivat Nertšinskin pakkotyövankilan alaisuuteen.
Karan pakkotyövankila toimi 1830-luvulta aina vuoteen 1898 saakka. Aluksi sinne lähetettiin vain tavallisia rikollisia. Vankilat sijaitsivat Kara-joen varrella 35 kilometrin matkalla. Vangit työskentelivät seudun kultakaivoksilla.
Vuonna 1873 Karan pakkotyövankilaan alettiin lähettää poliittisia vankeja. Ensimmäisiä olivat ns. Netšajevin jutussa tuomitut Aleksei Kuznetsov ja Nikolai Nikolajev. Heitä seurasivat Nikolai Išutin, Pjotr Uspenski sekä ns. 50:n ja 193:n oikeudenkäynneissä ja Kazanin katedraalin mielenosoituksen yhteydessä tuomitut. 1880-luvulla pakkotyövankilaan lähetettiin Narodnaja voljan ja puolalaisen Proletariaatti-puolueen jäseniä. Vankien joukossa oli tunnettuja narodnikkeja kuten Ippolit Myškin, Dmitri Rogatšov, Porfiri Voinaralski, Sergei Kovalik, Lev Deitš, Aleksandr Pribyljov, Feliks Kon, sosialistivallankumouksellisten myöhempi johtaja Jekaterina Breško-Breškovskaja sekä ensimmäiset työläisvallankumoukselliset Pjotr Aleksejev ja Viktor Obnorski. Karassa kärsi tuomiotaan ja teki itsemurhan suomalaissyntyinen Karl Ivanainen.
Syyskuussa 1880 Nertšinskin vankiloihin alettiin siirtää kaikkia pakkotyöhön tuomittuja poliittisia vankeja. Marraskuussa 1881 Nižnjaja Karaan avattiin poliittisille vangeille tarkoitettu miesvankila. Naiset sijoitettiin Ust-Karaan. Kaikkiaan Karan pakkotyövankilan läpi kulki noin 300 poliittista vankia, joista 32 oli naisia.
Toukokuussa 1882 leiriltä karkasi kahdeksan poliittista vankia, jotka kaikki saatiin kiinni. Karkureita rangaistiin fyysisesti ja Taka-Baikalian kuvernöörin Luka Iljaševitšin aloitteesta Karan vankilaoloja kovennettiin. Tämän seurauksena entinen poliittinen vanki Marija Kutitonskaja yritti murhata Iljaševitšin.
Vuonna 1886 Karan pakkotyövankilassa vieraili amerikkalainen tutkimusmatkailija George Kennan, joka arvosteli kirjassaan sen epäinhimillisiä oloja. Vuosina 1888–1889 vankilassa tapahtui ns. Karan tragedia, joka päättyi vankien joukkoitsemurhaan. Karan tragedian jälkeen poliittiset vangit siirrettiin muihin vankiloihin. Karan kultakaivoksille jäi rikollisia ja palkattua vapaata työvoimaa. Toukokuussa 1898 Amurin kenraalikuvernööri määräsi Karan pakkotyövankilan suljettavaksi.
Nykyään Karan kultaesiintymiä hyödyntää OAO Priisk Ust-Kara. Joen suussa sijaitsee Ust-Karskin taajama.
Kenny Sansom

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Kenneth Graham Sansom
Syntymäaika: 26. heinäkuuta 1958 (ikä 66)
Syntymäpaikka:  Lontoo, Englanti
Pelipaikka: vasen laitapakki
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1975–1980  1980–1988  1988–1989  1989–1991  1991–1993  1993  1993  1994 | Crystal Palace Arsenal Newcastle United Queens Park Rangers Coventry City Everton Brentford Watford | 172 (3) 314 (6) 20 (0) 64 (0) 51 (0) 6 (1) 8 (0) 1 (0) |
Maajoukkue
| 1979–1988 | Englanti | 86 (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Kenneth Graham Sansom (s. 26. syyskuuta 1958 Camberwell, Lontoo) on englantilainen entinen jalkapalloilija, pelipaikaltaan vasen pakki.
Ura

Sansom aloitti uransa Crystal Palacessa, jonka edustusjoukkueessa hän debytoi ollessaan 16-vuotias. Hän oli seuran historian kolmanneksi nuorin joukkueessa pelannut. Vuonna 1977 Sansom johti Palacen juniorit FA Youth Cupin voittoon. Sansom valittiin seuran vuoden pelaajaksi samana vuonna. Kovana taklaajana tunnettu Sansom kuului joukkueensa ehdottomiin avainpelaajiin kun seura nousi alasarjoista ylöspäin ja lopulta Englannin 1. divisioonaan saakka vuonna 1979.
Kesällä 1979 Sansom debytoi Englannin maajoukkueessa ottelussa Walesia vastaan.
Kesällä 1980 Arsenal osti Sansomin miljoonalla punnalla ja antoi Clive Allenin vaihtokaupassa. Debyyttinsä hän teki 16. elokuuta 1980 ottelussa West Bromwichia vastaan. Sansom kuului kahdeksan Arsenal-vuoden aikana joukkueen kirkkaimpiin tähtiin ja hänet valittiin vuonna 1981 vuoden Arsenal-pelaajaksi. Yhteensä Sansomille kertyi Arsenal-paidassa kaikki pelit mukaan lukien 394 ottelua, joissa hän onnistui 6 kertaa maalinteossa.
Highbury-vuosien jälkeenkin Sansom jatkoi vielä pitkään uraansa, edustaen vielä Newcastle Unitedia, Queens Park Rangersia, Coventry Citya, Evertonia, Brentfordia ja Watfordia.
Englannin maajoukkuetta Sansom edusti vuosien 1979 ja 1988 välillä 86 kertaa ja teki yhden maalin (Suomea vastaan MM-karsinnoissa vuonna 1984). Hän oli maajoukkueen luottomiehiä ja oli eniten pelejä maajoukkueessa pelannut laitapakki kunnes Ashley Cole ohitti hänet maaottelumäärässä vuonna 2011. Sansom edusti Englantia vuosien 1982 ja 1986 MM-kisoissa sekä vuosien 1980 ja  1988 EM-kisoissa.
Peliuransa lopettamisen jälkeen Sansom on julkisesti tunnustanut kärsivänsä alkoholismista ja uhkapelaamisesta.
Karla Homolka

Karla Leanne Homolka eli Karla Leanne Teale (s. 4. toukokuuta 1970 Port Credit Ontario Kanada) on kanadalainen rikollinen, joka tuomittiin 12 vuoden vankeuteen taposta sekä osallisuudesta miehensä Paul Bernardon tekemiin rikoksiin.
Homolka kävi koulua Ontarion St. Catharinessa, jonne hän oli muuttanut lapsena. Lukion jälkeen hän aloitti työt eläinklinikalla ja tapasi Paul Bernardon lokakuussa 1987 Toronton lemmikkialan ammattilaisten kokouksessa.
Murhat

17. lokakuuta 1987 17-vuotias Homolka tapasi 23-vuotiaan Bernardon hotellin ravintolassa, ja suhde muuttui pian seksuaaliseksi. Suhde kesti vuoteen 1994 asti, jolloin Karla otti avioeron ja todisti miestään vastaan oikeudessa. Myöhemmin kävi ilmi, että Bernardo oli raiskannut jo useita tyttöjä torontolaisessa Scarboroughin lähiössä ennen kuin hän kohtasi Homolkan.
Murhat > Tammy Homolka

23. joulukuuta 1990 Homolka varasti työpaikastaan, eläinlääkäristä Halothane-merkkistä nukutusainetta huumatakseen pikkusiskonsa Tammy Lyn Homolkan johon Bernardo oli pakkomielteisesti ihastunut. Yhdessä Bernardon kanssa hän antoi Halothanea 15-vuotiaalle Tammylle, alkoholi ja triatsolaamiin sekoitettuna. Bernardo ja Karla raiskasivat Tammyn perheen kotitalon kellarissa, kun tyttö oli tajuton. He myös kuvasivat tapahtumia videokameralla. Virallinen kuolinsyy oli omaan oksennukseensa tukehtuminen. Kuolema todettiin onnettomuudeksi, karmea totuus illan tapahtumista ja Tammyn kohtalosta paljastui vasta myöhemmin.
Murhat > Leslie Mahaffy

Homolka ja Bernardo menivät kihloihin ja vuokrasivat talon Port Dalhousien hiljaisesta lähiöstä. 15. kesäkuuta 1991 Bernardo oli varastamassa rekisterikilpiä salakuljetustarkoituksiin, kun hän huomasi Leslie Erin Mahaffyn seisomassa oman kotiovensa edessä. Hän oli jättänyt avaimet sisälle, eikä päässyt sisään. Bernardo ja Leslie keskustelivat hetken ja menivät sitten hakemaan Bernardon autosta savukkeita. Tällöin mies pakotti Leslien autoon ja ajoi hänet kotiin. Homolka ja Bernardo pitivät häntä vankina useiden päivien ajan ja raiskasivat hänet useaan otteeseen. Kaksikko tallensi tekonsa videonauhoille, mukaan lukien kohtaus, jossa Karla meikkaa itseään kameraa varten ennen kuin raiskaa tytön. Lopulta he tappoivat Mahaffyn ja Bernardo leikkasi ruumiin pyörösahalla kodin kellariin pystytetyssä muoviteltassa. Hän antoi irtojäsenet Karlalle, joka pesi ne ja valoi ne sementtiin. Melomassa ollut pariskunta löysi 29. kesäkuuta osan Mahaffyn ruumiista matalasta vedestä. Samana päivänä Homolka ja Bernardo viettivät juhlavia häitä.
Murhat > Kristen French

Pariskunta ajoi 16. huhtikuuta 1992 kirkon pysäköintialueelle. Homolka astui kartan kanssa ulos autosta ja pyysi ajo-ohjeita 15-vuotiaalta Kristen Dawn Frenchiltä. Bernardo kiersi Kristenin taakse ja pakotti tämän auton takaosaan puukolla uhaten. Rikospaikalta löytyi ainoastaan kartanpalanen, Frenchin toinen kenkä ja hieman hiuksia. Pariskunta toi Frenchin kotiinsa, jossa he raiskasivat, pahoinpitelivät ja kiduttivat häntä useiden päivien ajan. He surmasivat uhrinsa ja menivät sitten pääsiäislounaalle Homolkan vanhempien luokse. Ruumis löytyi 30. huhtikuuta Ontarion Burlingtonista ojaan heitettynä.