stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Madinat al-Zahra
Palatsialue

Palatsi sijoitettiin Córdobaan Sierra Morenalta vettä vievän ensimmäisellä vuosisadalla rakennetun roomalaisen akveduktin kohdalle, mutta akvedukti kulki useita metrejä palatsin alapuolella, joten ylemmäs sen varrelle tehtiin uusi sivuhaara, joka toi vettä myös kaupungin ylemmille tasoille. Vanha roomalainen akvedukti puolestaan muutettiin pääviemäriksi, johon monimutkainen pienien kanavien verkosto toi sade- ja jäteveden.lähde?
Palatsin ensimmäinen rakennusvaihe oli lyhyt. Se aloitettiin joko 936 tai 940, ja moskeija valmistui 941. Kalifi muutti asumaan kaupunkiin 945, ja rahapaja siirrettiin Madinat al-Zahraan 947. Rakennustyöt jatkuivat kuitenkin vuosikymmeniä, jona aikana suunnitelmat muuttuivat paljon ja aikaisempien rakennusten päälle tehtiin uusia. Abd ar-Rahmanin vastaanottosali Salon Rico (”Rikas sali”) on ajoitettu kaiverrusten perusteella vuosien 953 ja 957 välille. Suuri Jafarin talo on rakennettu kolmen vanhemman talon paikalle, ja Pylväskenttänä tunnettu rakennus korvasi kaksi 950-luvulla rakennettua taloa. Myös toinen suurista säilyneistä saleista, niin sanottu Ylempi basilikamainen sali eli Dar al-Jund (Armeijan talo, kirjallisissa lähteissä mainittu nimi), rakennettiin luultavasti 950-luvulla.
Keski-Euroopasta ja idästä tulevat matkustajat kuvailivat kaupunkia häikäiseväksi palatsiketjuksi täynnä ennennäkemättömiä aarteita.
Zahra tarkoittaa arabiaksi 'loistavaa, säteilevää tai kukkivaa'. Al-Zahra on myös profeetta Muhammedin tyttären Fatiman tavallisin arvonimi. Pohjois-Afrikan fatimidit nimesivät hänen mukaansa monia rakennuksia ja jopa kaupunkeja, ja sama nimi annettiin myös yhdelle maailman vanhimmista madrasoista, Kairon al-Azharille, kun fatimidit rakensivat sen vuosina 970–972. Kun al-Mansur Ibn Abi Aamirista tuli hajib (kalifin pääministeri), hän rakennutti uuden palatsialueen vuonna 978 lähelle Guadalquivir-jokea. Sitäkin kutsuttiin nimellä Madinat al-Zahra. Siellä asui muun muassa korkeita hallinnon virkamiehiä ja al-Mansurin vartijoita.lähde?
Palatsialue > Puutarhat

Kaupungissa oli ainakin kolme puutarhaa. Pieni puutarha, jota kutsutaan Prinssin puutarhaksi, sijaitsi ylemmällä tasolla. Se oli aatelisten, rikkaiden ja vaikutusvaltaisten käyttöön eli niiden, jotka kävivät palatsissa usein. Alemmat kaksi tasoa sisälsivät valtavat islamilaiset chahar baghit eli paratiisipuutarhat. Läntisin niistä oli kaupungin alin taso. Kahdesta puutarhasta itäisin, keskitaso, vei Salon Ricoon, vastaanottosaliin. Itäisen puutarhan keskellä oli neljän nelikulmaisen lammen ympäröimä paviljonki. Puutarhan neljä neljännestä olivat ympäristöään alempana, ja niihin tuli vesi niihin johtavien kävelyteiden reunalla olevia kanavia pitkin.
Palatsialueen tuho

Palatsialue ehti kukoistaa vain noin 80 vuotta. Katastrofi odotti al-Mansurin kuoltua vuonna 1002, jolloin valta siirtyi hänen pojilleen. Al-Mansur oli vahvistanut armeijaansa rahtaamalla Espanjaan yhä lisää berbereitä Pohjois-Afrikasta. Tämä lisäsi etnisiä ristiriitoja, jotka kalifin kuoltua puhkesivat sisällissodaksi vuosina 1009–1013. Sisällissodassa kalifaatti romahti. Sodan viimeisenä vuotena Córdoba palatseineen koki berberien käsissä täydellisen hävityksen. Kun Madῑnat al-Zahara paloi ja kultakausi päättyi, muslimien läsnäolo Andalusiassa ei kuitenkaan vielä ollut edes puolivälissä. Umaijadien valtakunta mureni sisällissodassa 38:aan keskenään sotivaan muslimivaltioon eli taifaan. Tästä lähtien Córdoba oli vain yksi niistä. Joissakin taifoissa valtaan pääsivät arabit, toisissa berberit, muutamissa orjasotilaat. Poliittinen kartta muuttui samaksi kuin se oli ollut sata vuotta aikaisemmin ennen kuin Abd ar-Rahman III oli tehnyt lopun Andalusian sekasorrosta.lähde?
Tuhottu kaupunki hautautui ajan mittaan maan alle, ja se kaivettiin esiin vasta 1911. Jäljellä olevat rauniot ovat vain kymmenen prosenttia Madinat al-Zahran koko alueesta. Kaivaukset ja restaurointityöt jatkuvat edelleen. Vielä tutkimatonta aluetta uhkaa laiton asuintalojen rakentaminen, jota ei ole saatu kuriin.
Madinat al-Zahralla oli taiteen kannalta merkittävä asema andalusialaisen arkkitehtuurin luomisessa. Monet sen piirteistä, kuten kuninkaalliset basilikamaiset vastaanottosalit, poikkesivat itäisen islamilaisen maailman kupolisaleista. Kaupungin moskeija muistuttaa Córdoban La Mezquitaa, ja sitä onkin kutsuttu sen pikkusiskoksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Madinat al-Zahra Wikimedia Commonsissa
Unescon maailmanperintökohteet Espanjassa
Alcalá de Henaresin yliopisto ja historiallinen ympäristö
Alhambra, Generalife ja Albayzín Granadassa
Altamiran luola
Antoni Gaudín työt
Aragonian mudéjar-arkkitehtuuri
Aranjuezin kulttuurimaisema
Atapuercan arkeologinen kohde
Ávilan vanhakaupunki
Barcelonan Sant Pau -sairaala ja katalonialainen musiikkipalatsi
Burgosin katedraali
Cáceresin vanhakaupunki
Catalanin romaaniset kirkot Vall de Boíssa
Côanlaakson ja Siega Verden esihistoriallinen kalliotaide (jaettu Portugalin kanssa)
Córdoban historiallinen keskusta
Cuencan linnoituskaupunki
Doñanan kansallispuisto
Elchen palmumetsä
Elohopean perintö: Almadén ja Idrija (jaettu Slovenian kanssa
Escorialin luostari
Garajonayn kansallispuisto
Ibizan biodiversiteetti ja kulttuuri
Itä-Espanjan kalliomaalaukset
La Lonja de la Seda de Valencia
Las Médulas
Lugon roomalainen muuri
Madinat al-Zahra
Méridan arkeologinen alue
Oviedon muistomerkit ja Asturian vanhan kuningaskunnan kirkot
Poblet-luostari
Monte Perdido (jaettu Ranskan kanssa)
Pyhiinvaellusreitti Santiago de Compostelaan
Salamancan vanhakaupunki
San Cristóbal de La Laguna
San Millánin Yuso- ja Suso-luostarit
Santa María de Guadalupe
Santiago de Compostela
Segovian vanhakaupunki ja akvedukti
Serra de Tramuntanan kulttuurimaisema
Sevillan katedraali, Alcázar ja Archivo de Indias
Tarracon arkeologinen kokonaisuus
Teiden kansallispuisto
Toledo
Úbedan ja Baezan renessanssimuistomerkit
Vizcayan silta
Moskeija Mezquita Aljama.
Vladimir Makanin

Vladimir Makanin, Bilbao, 2011.
Vladimir Semjonovitš Makanin (ven. Владимир Семёнович Маканин; 13. maaliskuuta 1937 Orsk – 1. marraskuuta 2017 Krasnyi) oli venäläinen kirjailija ja Venäjän kirjailijaliiton jäsen. Hän kirjoitti runoja, romaaneja ja novelleja. Makanin edusti realistista tyylisuuntaa, ja hänen erikoistaitonsa oli jokapäiväisten elämänkokemusten kuvaaminen ja niiden henkilölle aiheuttaman psykologisen vaikutuksen tutkiminen.lähde?
Nuoruudessaan Makanin työskenteli Moskovan valtiollisesta yliopistosta valmistumisensa jälkeen matemaatikkona armeijan aselaboratoriossa. 1970-luvulla hän alkoi niittää mainetta kirjailijana. Hänen kirjoituksiaan alkoi kuitenkin ilmestyä merkittävissä kirjallisuuslehdissä vasta Leonid Brežnevin kuoltua.
Makaninille myönnettiin vuonna 1993 Venäjän Booker-palkinto teoksesta Stol, pokrytyi suknom i s grafinom v seredine (ven. Стол, покрытый сукном и с графином в середине).
Valikoitu bibliografia > Suomennetut teokset

Lyhyet päivät , suom. Olli Kuukasjärvi, SN-kirjat 1987 ISBN 951-615-635-5
Tunteet kuumina (Na pervom dyhanii)
Vanhat kirjat (Starye knigi)
Valikoitu bibliografia > Muita

Andegraund, ili, Geroi nasego vremeni (1998)
Udavsijsja rasskaz o ljubvi (2000)
Kavkazski plennyi (2004)
Laz (2004)
Oleg Makarov

| Oleg Grigorjevitš Makarov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. tammikuuta 1933  Udomlja Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Kuollut: 28. toukokuuta 2003 (70 vuotta)  Moskova, Venäjä
Kansalaisuus:   Venäjä
Ammatti:  insinööri
Ura
Tyyppi:  Avaruuslennolle osallistuja
Aika avaruudessa:  21 vuorokautta
Eläköityminen:  4. huhtikuuta 1986
Lennot

 :  Sojuz 12
 
 :  Sojuz 18-1
 
 :  Sojuz 27
 
 :  Sojuz 26
 
 :  Sojuz T-3
 
Oleg Makarov (oikealla) neuvostoliittolaisessa postimerkissä vuonna 1978.
Oleg Grigorjevitš Makarov (ven. Олег Григорьевич Макаров, 6. tammikuuta 1933 Udomljassa, Venäjän SFNT:ssä, Neuvostoliitossa – 28. toukokuuta 2003 Moskovassa, Venäjällä) oli neuvostoliittolainen insinööri ja kosmonautti.
Elämäkerta

Oleg Makarov valmistui insinööriksi moskovalaisesta Bauman-instituutista vuonna 1957. Hän pääsi Vostok-avaruusaluksen suunnitteluinsinööriksi. Hän osallistui myös Saljut-avaruusaseman suunnitteluun. Vuonna 1966 hänet valittiin kosmonauttikoulutukseen. Hän kuuluin niihin kosmonautteihin, jotka koulutettiin Neuvostoliiton suunnittelemaa Kuu-lentoa varten.
Vuonna 1973 Makarov lensi ensi kerran avaruuteen, aluksena oli Sojuz 12. Vuonna 1975 hän oli valmis Sojuz 18-1 -lennolle, jonka laukaisu jäi ballistiseksi lennoksi. Vuonna 1978 Makarov lensi Saljut 6 -avaruusasemalle Sojuz 27 -aluksella palaten Sojuz 26 -aluksella. Viimeisen avaruuslennon hän teki vuonna 1980, kun hän oli osa Saljut 6:n yhdeksättä miehistöä, avaruusalus oli Sojuz T-3. Kaikkiaan hän oli avaruudessa 21 vuorokautta.
4. huhtikuuta 1986 Makarov erosi kosmonauttijoukoista. Hänestä tuli NPO Energijan (nykyinen Energija) tekninen johtaja. Hän osallistui Mir-avaruusaseman ja Buran-avaruussukkulan suunnitteluun.
Makarov kuoli vuonna 2003 sydänkohtaukseen. Hän oli naimisissa ja perheessä on kaksi lasta.
Oleg Makarov sai kahdesti Neuvostoliiton sankari -mitalin ja neljä kertaa Leninin kunniamerkin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oleg Makarov Wikimedia Commonsissa
Biographie von Oleg Grigorjewitsch Makarow bei spacefacts.de
Peter Stache: Raumfahrer von A bis Z. Berlin [Ost]: Militärverlag der Deutschen Demokratischen Republik 1988, ISBN 3-327-00527-3
↑  Макаров Олег Григорьевич. Космонавт № 27/65 Макаров Олег Григорьевич. Космонавт № 27/65. Viitattu 1.2.2025. (venäjäksi)
↑  Олег Григорьевич Макаров, летчик-космонавт СССР, дважды Герой Советского Союза starina.tverlib.ru. Viitattu 1.2.2025.
↑  Центр подготовки космонавтов им. Ю.А.Гагарина. Официальный Web-сайт www.gctc.ru. Viitattu 1.2.2025. (venäjäksi)
Magadanin alue

| Magadanin alue Магада́нская о́бласть |
| --- | --- |
 Jack London -järvi Magadanin alueella
 Lippu:  Vaakuna
 Alueen sijainti Venäjällä
 Koordinaatit: 59°33′N, 150°48′E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiopiiri:  Kaukoitä
Piiritasoisia kaupunkeja:  4
Piirejä:  16
Perustettu:  3. joulukuuta 1953
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Magadan
 – kuvernööri:  Nikolai Dudov
Pinta-ala:  461 400 km²
Väkiluku (2010):  161 000
 – väestötiheys:  0,4 as./km²
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  RU-MAG
 
Magadanin alueen internetsivut
 Aikavyöhyke UTC+11 (MSK+8) 
Magadanin alue (ven. Магада́нская о́бласть, Magadanskaja oblast) on Venäjän federaation subjekti eli jäsen Venäjän Kaukoidän pohjoisosassa Koillis-Aasiassa.
Maantiede

Magadanin alue rajoittuu idässä ja etelässä Ohotanmereen, lounaassa Habarovskin aluepiiriin, luoteessa Sahan tasavaltaan ja koillisessa Tšukotkaan ja Kamtšatkan aluepiirin Korjakiaan.
Suurimman osan alueesta käsittävät Kolyma- ja Tšerskivuoret. Suurin joki on pohjoiseen Sahan puolelle virtaava Kolyma. Muista joista mainittakoon Kolymaan laskeva Omolon.
Luonnonsuojelualueista merkittävimpiin kuuluu useasta osasta koostuva Magadanin luonnonpuisto.
Historia

Magadanin alue kuului Neuvostoliitossa Kaukaisen idän maakuntaan vuoteen 1953 asti, jolloin maakunta lakkautettiin. Tšukotkan autonominen piirikunta kuului Magadanin alueeseen, mutta Tšukotka julistautui eronneeksi Magadanista vuonna 1991. Venäjä hyväksyi tämän irtautumisen 1993.
Väestö

Magadanin alueen asukasluku on 161 225 (2010). Alueella on kaksi kaupunkia, pääkaupunki Magadan, jossa asuu enemmistö alueen väestä (n. 99 000), sekä Susuman (7 500).
Vuonna 2002 alueen tuolloisesta väestöstä (182 700) oli venäläisiä 80,2 % (146 511), ukrainalaisia 9,89 % (18 068), eveenejä 1,38 % (2 257), valkovenäläisiä 1,19 % (2 169) ja tataareja 1,1 % (2 006). Lisäksi alueella asuu pienempiä määriä korjakkeja, jakuutteja, evenkejä ja jukagiirejä.
Hallinto

Alue on jaettu hallinnollisesti 16 piiriin ja 4 kaupunkialueeseen. Aluetta johtavat kuvernööri ja alueduuma.
Talous

Magadanin alue tuotti vuonna 2010 Venäjän federaation bruttokansantuotteeseen Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan yhteensä 58,17 miljardin ruplan osuuden eli 0,16 % koko Venäjän BKT-kertymästä. Jokaista alueen asukasta kohti laskettu BKT-osuus oli 370,5 tuhatta ruplaa eli noin 9 078 euroa vuodelta 2010. Tämä vastaa selvästi maan keskiarvoa korkeampaa tasoa, 142 prosenttia Venäjän keskimääräisestä lukemasta.
Magadanin alueen kallioperässä on paljon luonnonrikkauksia, kuten kultaa, hopeaa, tinaa, volframia, elohopeaa ja kivihiiltä, mikä on synnyttänyt alueelle paljon kaivosteollisuutta. Lisäksi on elintarvike-, koneenrakennus- ja metalliteollisuutta. Maataloudessa keskitytään nautakarjan- ja poronhoitoon. Lisäksi harjoitetaan kalastusta sekä turkiseläinten tarhausta ja metsästystä.
Alueella on vähän maanteitä ja rautatieyhteys puuttuu. Kylmä talvi, harva asutus ja kallioinen maaperä vaikeuttavat tienrakennusta. Tärkein maantie, Kolyman valtatie eli Luiden tie, johtaa länteen 2 000 km:n päässä olevaan Jakutskiin. Vasta hiljattain maantieyhteys on saatu ympärivuotiseksi. Polttoaineen hinta selvästi Venäjän ydinalueita korkeammalla tasolla, mikä osaltaan lisää liikenteen kustannuksia. Magadanissa on tärkeä lentokenttä.
Vuonna 2008 hyväksytyn Venäjän rautateiden pitkänajan ohjelman mukaan uusi, strategisesti tärkeä rautatielinja pyritään rakentamaan Magadaniin saakka vuoteen 2030 mennessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Magadanin alue Wikimedia Commonsissa
Magadanin alueen virallinen kotisivu (venäjäksi) (magadan.ru)
Magadan Region (englanniksi) (kommersant.com)
The Russian Far East: A Reference Guide for Conservation and Development - Magadan region (pdf, 2004?) (englanniksi) (snre.umich.edu)
Karta Gulaga/ Memorial: Dynaaminen kartta alueen monista pakkotyöleireistä (venäjäksi) (memo.ru)
| n k Kaukoidän federaatiopiiri |
| --- | --- | --- |
Hallinnollinen keskus: Vladivostok
|  Amur  Burjatia  Habarovsk  Juutalainen  Kamtšatka  Magadan  Primorje  Sahalin  Saha  Taka-Baikalia  Tšukotka  |  Amur  Burjatia  Habarovsk  Juutalainen  Kamtšatka  Magadan  Primorje  Sahalin  Saha  Taka-Baikalia  Tšukotka  |  |
| n k Venäjän aluejako |
| --- | --- | --- |
Federaatiosubjektit
| Tasavallat |  Adygeia  Altai  Baškortostan  Burjatia  Dagestan  Hakassia  Ingušia  Kabardi-Balkaria  Kalmukia  Karatšai-Tšerkessia  Karjala  Komi  Krim1  Mari  Mordva  Pohjois-Ossetia-Alania  Saha  Tatarstan  Tšetšenia  Tšuvassia  Tuva  Udmurtia  |  |
| Aluepiirit |  Altai  Habarovsk  Kamtšatka  Krasnodar  Krasnojarsk  Perm  Primorje  Stavropol  Taka-Baikalia  |  |
| Alueet |  Amur  Arkangeli  Astrahan  Belgorod  Brjansk  Irkutsk  Ivanovo  Jaroslavl  Kaliningrad  Kaluga  Kemerovo  Kirov  Kostroma  Kurgan  Kursk  Leningrad  Lipetsk  Magadan  Moskova  Murmansk  Nižni Novgorod  Novgorod  Novosibirsk  Omsk  Orenburg  Orjol  Penza  Pihkova  Rjazan  Rostov  Sahalin  Samara  Saratov  Smolensk  Sverdlovsk  Tambov  Tjumen  Tomsk  Tšeljabinsk  Tula  Tver  Uljanovsk  Vladimir  Volgograd  Vologda  Voronež  |  |
| Liittovaltiokaupungit |  Moskova  Pietari  Sevastopol2  |  |
| Autonominen alue | Juutalainen |  |
| Autonomiset piirikunnat |  Hanti-Mansia  Jamalin Nenetsia  Nenetsia  Tšukotka  |  |
| Lisää aiheesta |  Federaatiopiirit  Talousalueet  |  |
1de jure: Ukrainaan kuuluva autonominen tasavalta 2de jure: Ukrainaan kuuluva tasavallan alainen kaupunkipiiri
Mainoselokuva

Mainoselokuva on mainontaa liikkuvan kuvan ja useimmiten myös äänen avulla. Mainoselokuvien perinteisin esityspaikka on elokuvateatteri, mutta laajempaan käyttöön mainoselokuvat pääsivät televisiomainonnan myötä. Nykyisin mainoselokuvat ovat yhä useammin osa internetissä tapahtuvaa verkkomainontaa, ja monet mainoselokuvat ovat katsottavissa milloin tahansa esimerkiksi YouTubessa. Muita mainoselokuvan esitystapoja ovat myymälöiden kuvaruudut eli myymälämainonta, ja nykyisin myös ulkona sijaitsevat näyttötaulut eli ulkomainonta. Mainoselokuva pyrkii hyvin tehokkaaseen kerrontaan, jossa se puhuu suoraan katsojalle ja on helposti ymmärrettävää. Usein idea onkin jotain liioiteltua, yllättävää tai dramaattista. Mainoselokuvan teossa pyritään siihen, että tarinan ”sankari” on mainostettava tuote tai asia.
Mainoselokuvia kutsutaan ammattikielessä usein nimellä spotti tai tv-spotti, vaikka oikeastaan spotti-sana (engl. spot, suom. 'läiskä, pilkku') tarkoittaa varsinaisesti televisiomainoksen yhtä esityskertaa tietyllä kanavalla, tiettynä päivänä, tiettynä kellonaikana ja tietyn tv-ohjelman yhteydessä. Mainoselokuvia tehdään videotuotantoina, jotka ovat videon tai animaation muodossa olevasta markkinointikeinoja. Videotuotannon tavoitteena on yleensä joko myydä, palkata tai lisätä tietoa.
Mainoselokuvan tyylilajeja

Pitkien näytelmäelokuvien tavoin mainoselokuville on vakiintunut tiettyjä rakennetyyppejä ja tyylilajeja, joilla mainossanoma pyritään esittämään mahdollisimman tehokkaasti:
demonstraatio: tuotteen käyttötilanne tai käyttötesti, jossa realistisesti tai liioitellusti näytetään tuotteen vaikutus käytössä.
testimoniaali (engl. testimonial): tunnetun henkilön, asiantuntijan tai tavallisen kuluttajan lausunto tuotteesta tai sen ominaisuuksista.
esittelijä: tunnettu tai tuntematon tuotteen ”myyntihenkilö” esittelee tuotetta, usein puhuen suoraan katsojalle kuin uutistenlukija.
juonellinen mininäytelmä: lyhyt näytelty tilanne todellisesta elämästä, usein tyylitelty, esim. liioiteltu.
lifestyle: mainoksen kuva ja ääni esittelevät tuotteeseen liitettyä, kiinnostavaa ja haluttavaa elämäntapaa. Usein juoneton, joko monipuolisen kollaasimainen tai ”lyyrinen”, tunnelmaa korostava.
uutinen: esittää uutuustuotteen tai vanhaan tuotteeseen tehdyn uudistuksen ajankohtaiseen sävyyn.
tarjous: rajoitetun ajan voimassa olevasta tarjouksesta kertova lyhyt tietoisku.
Mainoselokuva Suomessa

Elokuvahistorioitsija Kari Uusitalon mukaan ensimmäiset suomalaiset mainoselokuvat olivat turkulaisen Lahyn-Filmi-nimisen yhtiön humoristiset piirretyt mainosfilmit, joita esitettiin teatterinäytöksissä 1920-luvulla ja 1930-luvun alussa. Vuoden 1933 veronalennuselokuvalain myötä elokuvaesityksille määrättyä leimaveroa voitiin vähentää esittämällä näytöksissä valistavia tai uutisluontoisia lyhytelokuvia, ei kuitenkaan mainoksia. Näin mainoselokuva alkoi erottua omaksi lyhytelokuvamuodokseen, mutta vähäisiä mainoselokuvia 1930-luvulla tuottivat yleensä samat yhtiöt kuin veronalennuslyhytelokuviakin. Veli Tamminen perusti 1938 Elokuvamainostoimisto Oy Tamkon, joka oli tiettävästi ensimmäinen nimenomaan mainoselokuviin erikoistunut suomalaisyritys. Se toimi  läpi hiljaiset sotavuodet vuoteen 1946 asti. Vuonna 1945 markkinoille tuli Finlandia-Kuva Oy ”alkupaloiksi” kutsumine mainossikermineen, ja vuonna 1948 perusti Felix Forsman oman Felix-Filminsä, joka tuotti tiettävästi ensimmäisen värillisen mainoselokuvan Fazerille 1950. Se kuvattiin Gevacolor-filmille, jonka värintoistoa pidettiin kuitenkin niin keinotekoisena että valtaosa 1950-luvun alkupuolen elokuvamainonnasta oli yhä mustavalkoista. Vuonna 1956 alettiin saada Kodakin parempaa Eastmancolor-filmiä, joka valtasi pian mainoselokuvamarkkinat. Televisiovastaanottimien yleistyminen aiheutti sen, että teatterissa värillisenä nähdyt mainoselokuvat esitettiin televisiossa mustavalkoisina versioina ja televisiota varten alettiin tuottaa myös täysin omia mustavalkoisia mainosfilmejä. Kotitelevisioiden myötä elokuvateatterien kävijämäärät romahtivat 1960-luvun alkuvuosina, ja samalla myös teattereissa esitettävän mainonnan määrä.
1950-luvun loppupuolella syntyi uusia mainoselokuvayhtiöitä kuten Pekka Kotkavuoren johtama, Finlandia-Kuvan toimintaa jatkanut Filmitalo Oy ja Fennada-Filmistä erotettu Fennada-Filmi Junior. Filmitalon tekijäkaartiin kuuluivat mainosmusiikkia paljon tehnyt Kalle Kaartinen sekä ohjaajat Veikko Äikäs ja Hans Haataja. Fennadalle mainoselokuvia tekivät muun muassa Unto Kumpulainen ja Esko Töyri. Yhdysvaltalainen Robert Balser tuli vuonna 1960 perustamaan Fennadaan animaatio-osastoa, jossa piirrettyjä mainospaloja tekivät muun muassa Sauli Rantamäki ja Martti Utriainen.
1960-luvun alkuvuosina Suomessa tehtiin vuosittain noin 750 mainoselokuvaa. Televisiomainonnassa toinen tapa mainoselokuvien ohella olivat sponsoroidut televisio-ohjelmat kuten Sunnuntain kahvikonsertti.
Mainoselokuva Suomessa > Mainoselokuvakilpailuja Suomessa

Suomalaisia mainoselokuvia on arvioitu sekä palkittu ainakin seuraavannimisissä kilpailuissa:
Mainos-Oskari, 1950- ja 1960-luvut
Mainoskanuuna-filmikilpailu, 1960-luku
Vuoden huiput, vuodesta 1980
Klaffi-kilpailu, 1970- ja 1980-luvut
Suomen mainoselokuvakilpailu, 1980-luvun loppu
Voitto-mainoselokuvakilpailu, 1990-luvun alusta
Kirjallisuutta

Anna Eskola, Kaisa Kauranen, Päivi Lehto, Pia Leminen, Marika Tolvanen: ”'Keksi, tuo kekseliäs keksintö' - Matka menneen mailman mainoselokuviin”. Teoksessa Katainen, Elina (toim.): Kotomaan koko kuva : kirjoituksia elokuvasta ja 1930-luvun sosiaalihistoriasta, s. 162–185. Helsinki : Suomen Historiallinen Seura, Helsingin yliopiston talous- ja sosiaalihistorian laitos, 1993. Kirja digitoituna Internet Archivessa.
Hovi-Wasastjerna, Päivi: Onnen avain : mainoselokuva Suomessa 1950-luvulla. Omakustanne, 1996. ISBN 952-90-8223-1.
Tapani Mauranen, Erkki Niemi, Esko Varho: ”Puu pääosassa - piirteitä 1930-luvun teollisuuselokuvasta”. Teoksessa Katainen, Elina (toim.): Kotomaan koko kuva : kirjoituksia elokuvasta ja 1930-luvun sosiaalihistoriasta, s. 126–161. Helsinki : Suomen Historiallinen Seura, Helsingin yliopiston talous- ja sosiaalihistorian laitos, 1993. Kirja digitoituna Internet Archivessa.
Rönkkö, Markku: Lyhyt onni. Kaikki oleellinen kunniantuntoisen mainoselokuvan käsikirjoittamisesta ja ostamisesta. Helsinki: Mainostajien liitto, 1997. ISBN 951-95616-7-6.
Malaijikarhu

| Malaijikarhu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Karhut Ursidae
Suku::  Helarctos
Laji::  malayanus
Kaksiosainen nimi
 Helarctos malayanus  (Raffles, 1821) 
 Malaijikarhun levinneisyys (ruskea - säilynyt, musta - entinen, tummanharmaa - epävarma)
Alalajit
 H. m. euryspilus  H. m. malayanus 
Katso myös
   Malaijikarhu Wikispeciesissä   Malaijikarhu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Malaijikarhu eli malajikarhu eli biruangi (Helarctos malayanus) on maailman pienin karhulaji, ja sen sanotaan olevan yksi älykkäimmistä karhuista. Malaijikarhu elää Kaakkois-Aasian troopiikin metsissä. Sen ravintoa ovat hedelmät ja erilaiset eläimet. Se asuu useimmiten puussa ja nukkuu oksalla. Malaijikarhu kasvaa enintään 140 senttimetrin pituiseksi ja 65 kilogramman painoiseksi. Malaijikarhulla on hyvin lyhytkarvainen ja väriltään musta turkki.
Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on pikkukarhu.
Aiheesta muualla

Malaijikarhu (Helarctos malayanus) (Arkistoitu – Internet Archive)
Karhuseura
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Helarctos malayanus:  Wikidata: Q144923  Wikispecies: Helarctos malayanus  ADW: Helarctos_malayanus  BOLD: 81361  CoL: 6LGHJ  EoL: 328074  GBIF: 2433403  iNaturalist: 41655  IRMNG: 10789861  ITIS: 621847  IUCN: 9760  MDD: 1005932  MSW: 14000943  NCBI: 9634  Observation.org: 80736  Open Tree of Life: 679701  Species+: 8151  TSA: 7958  Xeno-canto: Helarctos-malayanus 
Ursus malayanus:  Wikidata: Q109647610  GBIF: 4970092  Paleobiology Database: 104033  Paleobiology Database: 104033  ZooBank: 7A6EB2FF-A534-4712-B08A-959EDCA5D1BD