stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan miehitysvalta Ranskassa
Kuolonuhrit > Pommitukset

Sodan aikana Ranskaan pudotettiin noin 550 000 tonnia pommeja, ja Ranska olikin Saksan jälkeen länsirintaman toiseksi pahiten pommituksista kärsinyt maa. Pommitukset olivat ankarillaan juuri ennen Normandian maihinnousua 1944 ja sen aikana.
Pommituksilla liittoutuneet yrittivät ennen kaikkea hävittää Ranskan rautateiden ratapihat ja rautatiesillat, mikä vuonna 1944 aiheutti huomattavia vaikeuksia myös ranskalaisille siviileille. Esimerkiksi 26. toukokuuta 1944 pommit osuivat rautatieliikenteen kannalta tärkeisiin kohteisiin Kaakkois-Ranskan kaupungeissa ja niiden lähistöllä, mikä samalla aiheutti 2 500 siviilihenkilön kuoleman.
Vaikutukset siviilielämään

1. huhtikuuta 1941 suoritetun väestönlaskennan mukaan miehitetyllä vyöhykkeellä oli 25 071 255 asukasta, kun taas vapaalla vyöhykkeellä oli noin 14,2 miljoonaa asukasta. Lukuihin eivät sisälly 1 300 000 sotavankia, 60 000 Saksassa työskennellyttä ranskalaista eivätkä Elsass-Lothringenin departementtien asukkaat.
Vaikutukset siviilielämään > Pariisin yöelämä

Heinäkuusta 1940 lähtien Pariisin kommandantuuri julkaisi kahden kuukauden välein saksalaisille sotilaille tarkoitettua lehteä Der Deutsche Wegleiter für Paris (”Saksalainen Pariisin opas”), josta tuli menestys. Vastaavia julkaisuja perustettiin muitakin, esimerkiksi Guide aryien, joka luki muun muassa Moulin Rougen Pariisin tärkeimpien nähtävyyksien joukkoon. Suosittuja olivat myös tunnetut klubit kuten Folies-Belleville ja Bobino. Suuri joukko saksalaisia yksiköitä siirrettiin vuorollaan Ranskaan lepäämään ja keräämään voimia; saksalaiset käyttivät tunnus­lausetta ”Jeder einmal in Paris” (”jokainen kerran Pariisissa”) ja järjestivät sota­väen­osastoilleen ”virkistys­vierailuja” kaupunkiin. Monet tunnetut esiintyjät kuten Yves Montand ja myöhemmin Les Compagnons de la chanson aloittivat uransa miehityksen aikana. Édith Piaf asui L'Étoile de Kléber -nimisen bordellin yläpuolella Rue Lauristinia, lähellä Carlinguen päämajaa ja tapasi usein saksalaisia joukkoja. Öisestä ulkona­liikkumis­kiellosta ei Pariisissa pidetty kiinni yhtä tarkasti kuin muissa kaupungeissa.lähde?
Django Reinhardtin kappale ”Nuages”, jonka Reinhardt esitti yhdessä Quintet of the Hot Club of Francen kanssa Salle Pleyelissä, tuli suosituksi sekä ranska­laisten että saksa­laisten keskuudessa. Reinhardt jopa kutsuttiin esittämään se Oberkommando de Wehrmachille. Saksalaisten sotilaiden käyttäytyminen Pariisissa sodan aikana johti myöhemmin vastatoimiin: laajalle levinneestä prostituutiosta teki lopun Marthe Richardin aloitteesta vuonna 1946 säädetty laki, joka sulki bordellit ja muutti riehakkaat lavaesitykset pelkiksi tanssi­tapahtumiksi.lähde?
Vaikutukset siviilielämään > Pakkotyö ja vainot

Saksan miehityksen aikana pantiin toimeen pakollinen työpalvelu, ransk. Service du Travail Obligatoire (STO). Sadattuhannet ranskalaiset työläiset joutuivat vastoin tahtoaan työskentelemään Saksan sotatoimien hyväksi. Tehtaiden, maatalouden ja rautateiden työleirien lisäksi pakkotyötä käytettiin myös V1-ohjusten laukaisujärjestelmien rakentamiseen ja muihin sotilaallisiin tarkoituksiin, joita vastaan liittoutuneet sittemmin panivat toimeen Operaatio Crossbow'n. Vuodesta 1942 lähtien monet kieltäytyivät lähtemästä STO:n yhteydessä määrättyihin tehtaisiin ja maatiloille Saksaan, jolloin he joutuivat piileksimään välttyäkseen vangitsemiselta ja kuljetukselta Saksaan. Suurin osa näistä ”työtä karttaneista” (ransk. réfractaires) liittyi sittemmin maquisardeihin.
Monet juutalaiset joutuivat natsien vainojen uhreiksi. Ranskassa toimi miehityksen aikana 49 keskitysleiriä, joista suurin oli Drancy. Miehitetyllä vyöhykkeellä juutalaisten oli vuodesta 1942 lähtien käytettävä keltaista daavidintähteä, ja Pariisin metrossa he saivat kulkea vain viimeisessä vaunuissa. Ranskalaiset viranomaiset vangitsivat 16.-17 heinäkuuta 1942 natsien toimeksiannosta 13 152 Pariisin seudulla asunutta juutalaista, jotka kuljetettiin Auschwitziin surmattaviksi. Tapaus tunnetaan nimellä Vel d'Hivin joukkokokous (ransk. Rafle du Vélodrome d'Hiver).
Serge Klarsfeldin johdolla suoritettujen laskelmien mukaan hieman alle 75 700 Ranskan juutalaista kuoli sodan aikana, suurin osa heistä tuhoamisleireillä. Ranskassa vuonna 1940 asuneista noin 350 000 juutalaista sai siis surmansa vajaa neljännes. Niin kauhistuttavaa kuin tämä onkin, heidän kuolleisuutensa jäi kuitenkin pienemmäksi kuin muissa miehitetyissä maissa; esimerkiksi Alankomaiden juutalaisista surmattiin 75 prosenttia. Kun lisäksi enemmistö Ranskan juutalaisista oli vain vähän aikaisemmin maahan muuttaneita, enimmäkseen Saksasta paenneita, Ranskassa asui miehityksen päättyessä enemmän juutalaisia kuin kymmenisen vuotta aikaisemmin, Hitlerin noustessa valtaan Saksassa.
Keltainen daavidintähti, jonka miehityshallinto sääti pakolliseksi myös Ranskan juutalaisille
Kyltti "Juutalaisia ei haluta tähän huoneistoon" ravintolan ovella Rue de Choiseul'illa Pariisissa
Ranskalaisia naisia keltainen daavidintähti rinnassaan
Saksalaiset sotilaat menossa Brestin synagogaan, joka oli muutettu sotilasbordelliksi
Adolf Hitler Eiffelin tornin edustalla Pariisissa 23. kesäkuuta 1940
Teloituskammio jonka Pariisin poliisit ja Ranskan sisäasiainjoukot tarkistavat vapautuksen jälkeen
Saksankielinen tienviitta miehitetyssä Pariisissa. Feldgenarmerie vastasi sotilaskuljetuksista.
Saksalaisia sotilaita ja vangittuja kommunisteja heinäkuussa 1944
Miehityksen loppu

Liittoutuneet vapauttivat Ranskan Saksan miehityksestä kesällä ja alkusyksyllä 1944. Länsiliittoutuneet nousivat maihin Normandiassa 6. kesäkuuta sekä Ranskan Rivieralla 15.-26. elokuuta 1944 (operaatio Dragoon). Normandian rannikolta he etenivät sisämaahan heinäkuusta 1944 lähtien. Pariisi vapautettiin 25. elokuuta, minkä jälkeen Charles de Gaullen väliaikainen hallitus siirtyi välittömästi sinne. Syyskuuhun 1944 mennessä Saksan miehitys oli päättynyt jo lähes koko Ranskassa. Muutamat vahvasti linnoitetut sukellusveneiden tukikohdat pysyivät kuitenkin Saksan hallussa sen antautumiseen saakka toukokuussa 1945. Vapaan Ranskan pakolaishallitus julisti Ranskan tasavallan uudelleen perustetuksi kolmannen tasavallan seuraajavaltiona. Se sai kootuksi uusia sotajoukkoja, jotka osallistuivat liittoutuneiden etenemiseen Reinille ja keskelle Saksaa apunaan Ranskan sisäiset joukot (French Forces of the Interior) ja sotilaalliset kaaderit, joihin kuului kokeneita taistelijoita, jotka mahdollistivat Ranskan vapautusarmeijan laajan ja nopean etenemisen. Lend-Leasen ansiosta armeija oli hyvin varustettu huolimatta miehitysajan taloudellisesta romahduksesta, ja sen vahvuus kasvoi 500 000 sotilaasta kesällä 1944 yli 1,3 miljoonaan Saksan antautuessa, mikä teki siitä liittoutuneiden neljänneksi suurimman armeijan Euroopassa.
Ranskan 2. panssaridivisioona oli Vapaan Ranskan sotavoimien valiojoukko, joka osallistui Normandian taisteluihin ja vapautti Pariisin 25. elokuuta 1944, jatkoi Strasbourgiin, jonka se vapautti 23. marraskuuta 1944 ja toteutti tällöin sen, minkä kenraali Philippe Leclerc oli vannonut tekevänsä Kufran valassa lähes neljä vuotta aikaisemmin. Hänen johtamansa yksikkö, joka oli vain hieman komppaniaa suurempi vallatessaan Italian linnoituksen, oli kasvanut täysimittaiseksi divisioonaksi.lähde?
Vapaan Ranskan keihäänkärkenä toiminut Ranskan 1. armeija nousi maihin Provencessa 15. elokututa 1944. Sen johtava yksikkö, Ranskan 1. panssaridivisioona, saapui ensimmäisenä länsiliittoutuneiden yksikkönä Rhônelle 25. elokuuta 1944, Reinille 19. marraskuuta 1944 ja Tonavalle 21. huhtikuuta 1945. 22. huhtikuuta 1945 se valtasi Baden-Württenbergissä sijainneen Sigmaringenin enkaavin, jossa monet Vichyn hallituksen jäsenet, myös marsalkka Pétain, olivat paenneet ja jossa saksalaiset olivat järjestäneet heille turvapaikan eräässä Hohenzollern-dynastian vanhassa linnassa.lähde?
Yhteistoimintamiehet asetettiin oikeuden eteen laillisissa puhdistuksissa (épuration légale), ja monet heistä teloitettiin tuomittuina maanpetoksesta, muun muassa Pierre Laval, joka oli toiminut Vichyn hallituksen pääminsisterinä 1942–1944. Myös marsalkka Pétain, ”Ranskan valtion johtaja” ja Verdunin sankari, tuomittiin 14. elokuuta 1945 kuolemaan, mutta kolme päivää myöhemmin tuomio muutettiin de Gaullen määräyksestä elinkautiseksi vankeudeksi. Kaikkiaan kuolemantuomion sai noin 800 henkilöä. Lisäksi paikalliset vastarintajoukot olivat teloittaneet tuhansittain yhteistoimintamiehiä ilman oikeudenkäyntiä niin sanoituissa ”villeissä puhdistuksissa” (ransk. épuration sauvage).lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan miehitysvalta Ranskassa Wikimedia Commonsissa
Convention d'armistice du 22 juin 1940 (Aseleposopimus 22.6.1940) Wikisource. (ranskaksi)
Adolf Hitler's Appeal to the French People on the Entry of German Troops into Unoccupied France (Adolf Hitlerin vetoomus Ranskan kansalle Saksan joukkojen saapuessa Ranskan siihen saamma miehittämättömälle vyöhykkeelle vuonna 1942) Wikisource. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:German military administration in occupied France during World War II
Saksan rajavartioasema demarkaatiolinjalla.
Saksalaiset sotilaat marssivat Riemukaaren edessä Avenue des Champs-Élysées'llä Pariisissa kesäkuussa 1940.
Ranskan vastarintaliikkeen sisäisten voimien (FFI) vapaaehtoinen Châteaudunissa vuonna 1944.
Ranskalaisten heinäkuussa 1944 käyttämä säännöstelykortti.
Saksalaiset sotilaat keskustelevat ranska­laisten naisten kanssa Moulin Rougen edessä kesäkuussa 1940 pian Pariisin miehityksen jälkeen.
Kufran valan muistomerkki Strasbourgissa lähellä katedraalia. Tekstin suomennos: ”Vannokaa, että ette laske aseitanne ennen kuin sinä päivänä, jolloin värimme, kauniit värimme liehuvat Strasbourgin katedraalin yllä. Koufran vala 2. maaliskuuta 1941.”
Käännös suomeksi
Malakansalmen taistelu

Malakansalmen taistelu oli toisessa maailmansodassa Japanin ja Yhdistyneen kuningaskunnan välinen meritaistelu, joka käytiin Malakansalmen edustalla toukokuussa 1945. Taistelussa Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjät upottivat keisarillisen Japanin laivaston raskaan risteilijän Haguron ja vaurioittivat hävittäjä Kamikazea. Iskussa kuolivat japanilaisten komentajat Hashimoto ja Sugiura sekä 927 miestä. Yksi kranaatti vaurioitti hävittäjä HMS Saumarezia surmaten kaksi miehistönjäsentä.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Gustava Kielland

| Gustava Kielland |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Susanne Sophie Catharina Gustava Kielland (o.s. Blom)
Syntynyt: 6. maaliskuuta 1800 Kongsberg, Norja
Kuollut: 28. helmikuuta 1889 (88 vuotta) Skien, Norja
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Gabriel Kirsebom Kielland
Lapset:  9
Kirjailija
Tuotannon kieli: norja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Susanna Sophie Catharina Gustava Kielland (o.s. Blom; 6. maaliskuuta 1800 Kongsberg – 28. helmikuuta 1889 Skien) oli norjalainen runoilija ja pappilan emäntä, jolla oli suuri merkitys norjalaisten naisten lähetystyölle. Hänen Lyngdalissa perustamastaan yhdistyksestä tuli esikuva liikkeelle, johon kuului 1900-luvun alkuun mennessä noin 3 500 yhdistystä. Runoilijana Kielland muistetaan erityisesti O Jul med din Glæde -joululaulustaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gustava Kielland Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja 
Taiteenala:  MusicBrainz
Toni Tahvanainen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 30. marraskuuta 1991 (ikä 33)
Syntymäpaikka: Ilomantsi, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 178 cm
Junioriseurat
2003–2007: FC Pogosta
2008–2010: JIPPO
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2009–2010 | JIPPO/2 | 37 | (11) |
| 2010–2014 | JIPPO | 96 | (13) |
| 2011 | → Warkaus JK (laina) | 6 | (1) |
| 2015 | AC Oulu | 23 | (5) |
| 2016–2017 | JJK | 44 | (5) |
| 2018 | AC Oulu | 23 | (3) |
| 2019 | JIPPO | 12 | (3) |
| 2020 | FC Blackbird | 6 | (8) |
| 2020 | MP | 17 | (3) |
| 2021 | FC Blackbird | 16 | (15) |
| 2022–2023 | JIPPO | 37 | (11) |
| 2024 | LehPa | 18 | (10) |
| Yhteensä | Yhteensä | 335 | (88) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 13. tammikuuta 2025.
Toni Tahvanainen (s. 30. marraskuuta 1991 Ilomantsi) on suomalainen jalkapalloilija, joka on pelipaikaltaan hyökkääjä. Tahvanainen on pelannut Veikkausliigassa JJK:n riveissä 21 ottelua sekä Ykkösessä 165 ottelua.
Seurajoukkueet

Toni Tahvanainen nousi Ykkösessä pelanneen JIPPO:n edustusjoukkueeseen kaudella 2010. Tahvanainen pelasi viiden kauden aikana yhteensä 96 Ykkösen ottelua, ja hän teki JIPPO:n riveissä yhteensä 13 maalia. Viides ja viimeinen kausi JIPPO:ssa päättyi putoamiseen Kakkoseen. Kaudeksi 2015 Tahvanainen siirtyi Ykkösen AC Ouluun. Hän pelasi AC Oulun riveissä 23 Ykkösen ottelua, joissa teki viisi maalia.
Tahvanainen siirtyi kaudeksi 2016 Ykkösessä pelanneen JJK:n riveihin. Tahvanainen pelasi JJK:n paidassa 23 Ykkösen ottelua ja teki niissä viisi maalia. JJK voitti kaudella 2016 Ykkösen ja nousi seuraavaksi kaudeksi Veikkausliigaan. Tahvanainen debytoi Veikkausliigassa 8. huhtikuuta 2017 ottelussa IFK Mariehamn–JJK. Tahvanainen pelasi kaudella 2017 yhteensä 21 liigaottelua. Kauden ainoaksi jääneen maalin hän teki debyyttiottelussaan. JJK:n kausi 2017 päättyi putoamiseen takaisin Ykköseen.
Tahvanainen palasi takaisin Ykkösen AC Oulun riveihin kaudeksi 2018. Tahvanainen pelasi 23 Ykkösen ottelua ja teki niissä kolme maalia. Tahvanainen siirtyi kaudeksi 2019 Kolmosen FC Blackbirdiin.
Aiheesta muualla

Toni Tahvanainen Palloliiton sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Toni Tahvanainen Veikkausliigan sivuilla
Toni Tahvanainen Soccerwayn sivuilla
Operaatio Battleaxe

Operaatio Battleaxe oli brittiläisen 8. armeijan operaatio toisessa maailmansodassa 15.–17. kesäkuuta 1941, minkä tavoitteena oli Kyrenaikan itäosien valtaaminen akselivaltain joukoilta. Eräänä merkittävänä tavoitteena oli samalla vapauttaa Tobrukissa piiritettyinä olevat joukot.
Operaatio oli ensimmäinen toisen maailmansodan taistelu, jossa merkittävä Saksan asevoimien osasto osallistui puolustustaisteluun. Operaatio ei ollut menestys brittijoukkojen hyökätessä voimakkaaseen puolustusryhmitykseen. Hyökänneet joukot menettivät yli puolet hyökkäykseen lähteneistä panssarivaunuista jo ensimmäisenä päivänä ja kolmesta hyökkäyskiilasta ainoastaan yksi saavutti menestystä. Toisena päivänä osa läntisellä sivustalla olleista joukoista joutui vetäytymään, mutta keskusta torjui onnistuneesti saksalaisten vastahyökkäyksen. Kolmantena päivänä britit vetäytyivät juuri ajoissa, joten saksalaisten saarrostus epäonnistui.
Operaation epäonnistuttua vaihdettiin Lähi-idän joukkojen komentajaksi kenraali Archibald Wavellin tilalle Claude Auchinleck.
Taustaa

Vuonna 1941 Erwin Rommelin komentama Saksan Afrikan armeijakunta saapui operaatio Sonnenblumessa Tripoliin vahvistamaan Italian Pohjois-Afrikassa olevia joukkoja ja maaliskuun lopulla joukot valtasivat brittien etuvartion El Agheilan. Helpon voiton seurauksena Rommel aloitti täysmittaisen hyökkäyksen, joka huhtikuun puoleen väliin mennessä oli edennyt aina Sallumiin Egyptiin. Liittoutuneiden ainoa Libyassa oleva tukikohta oli saarrettu Tobrukin satamakaupunki, joka oli vahvojen akselivaltain joukkojen saartama.
Joukot > Liittoutuneet

Tiikeri-saattueen saavuttua 12. toukokuuta Aleksandriaan sai Egyptissä olevat joukot panssarivaunutäydennyksen, mikä mahdollisti Battleaxen aloittamisen. Saattueessa toimitettiin kaikkiaan 238 panssarivaunua, joista 21 kappaletta oli keveitä Mark VIC -vaunuja, 15 kappaletta Mk IVA Cruiser -vaunuja ja 67 Mk VI Cruise -vaunuja sekä 135 Matilda II - jalkaväentukivaunuja. Vaunumäärä kuitenkin hieman laski, kun kuusi Matildaa ja 16 Mk VIB -vaunua siirrettiin 16. toukokuuta Kreetalle. Lisäksi neljä Matildaa kuljetettiin toukokuun lopulla Tobrukiin.
Liittoutuneiden joukkoina olivat brittiläinen 7. panssaridivisioona, Intian 4. jalkaväkidivisioona sekä Intian 11. jalkaväkiprikaati.
Taistelu

Saksan 15. panssaridivisioona ilmoitti 15. kesäkuuta kello 6.15 liittoutuneiden tunnusteluhyökkäyksistä Sollumissa. Hyökkäykset rantatiellä torjuttiin tykistötulella.
Piirros taistelualueesta.
Taistelu Ranskasta

Taistelu Ranskasta eli Ranskan valtaus oli toisen maailmansodan länsirintaman vaihe, jossa Saksan sotavoimat tuhosivat Ranskan asevoimat ja ajoivat brittiläisen siirtoarmeijan Manner-Euroopasta touko–kesäkuussa 1940. Hyökkäyksen ensimmäisestä vaiheesta käytettiin koodinimeä Fall Gelb eli suomeksi tapaus keltainen.
Taustaa

Länsirintamalla käytiin 10. toukokuuta 1940 saakka valesotaa, minkä aikana Saksa valloitti Puolan ja valtasi Tanskan sekä Norjan. Sen jälkeen Saksa valmistautui iskuun Benelux-maihin ja Ranskaan. Se keskitti kolme armeijaryhmää länsirajalleen valmiina salamasotaan. Rajan takana oli hieman alle miljoona ranskalaista ja brittiläistä sotilasta.
Saksalaisten suunnitelma

Vuoden 1939 lopulla Adolf Hitler valvoi henkilökohtaisesti kevään hyökkäyksen valmistelua. Hän ei hyväksynyt puolustuksellista vaihtoehtoa, vaan päätti tuhota länsivallat yhdellä ratkaisevalla iskulla. Hyökkäyssuunnitelma, operaatio Keltainen, perustui valmistuessaan ensimmäisen maailmansodan Schlieffen-suunnitelmaan, johon oli lisätty hyökkäys myös Hollannin kautta kiertäen. Sen tarkoituksena oli saartaa koko Ranskan armeija, jonka päävoimat tukeutuivat vahvasti linnoitettuun Maginot-linjaan.
Erich von Mansteinia suunnitelma ei vakuuttanut ja hän laatikin suunnitelman, jossa perusajatuksena oli, että länsiliittoutuneet olettavat Saksan hyökkäävän operaatio Keltaisen eli Schlieffen-suunnitelman mukaan. Von Manstein laati Heinz Guderianin avustuksella suunnitelman, jossa hän ehdotti hyökkäystä Ardennien metsien läpi. Tämä aiheutti ylijohdossa skandaalin, ja von Manstein siirrettiin Pommeriin johtamaan reserviarmeijakuntaa. 17. helmikuuta 1940 von Manstein tapasi Hitlerin uusien armeijakunnankomentajien esittelyssä, missä hän yllättyi, ettei Hitler ollut hänen suunnitelmastaan tietoinen. Von Manstein laati nopeasti yhteenvedon, johon Hitler ihastui, varsinkin kun hän oli itse pohdiskellut samantyyppisiä ajatuksia.
Maaliskuun 8. päivänä Hitler ilmoitti lopullisen suunnitelman olevan se, että Saksa aluksi hyökkää operaatio Keltaisen mukaisesti, jolloin länsiliittoutuneet lähtisivät Belgiaan vastaan ja kaksi päivää myöhemmin hyökättäisiin päävoimilla von Mansteinin suunnitelman mukaisesti.
Wehrmacht hyökkää > Taistelut 21. toukokuuta – 12. kesäkuuta

Brittiläiset panssarivaunut taistelivat Saksan 7. panssaridivisioonan kanssa Arrasissa 23. toukokuuta asti. Liittoutuneiden uusi ylipäällikkö päätti vetää joukot pois Belgiasta, kun saksalaisia ei saatu karkotettua ”käytävästä”. Joukot evakuoitiin Boulogneesta ja Calaisista 28. toukokuuta mennessä. Hitler pysäytti von Rundstedtin hyökkäyksen Gravelinesiin säästääkseen panssarinsa Pariisiin suunnattavaan hyökkäykseen. Samalla liittoutuneet valmistelevat evakuointia Dunkerquessa, jonne oli motitettu miltei 400 000 liittoutuneiden sotilasta.
Belgian kuningas Leopold antoi armeijalleen luvan antautua 28. toukokuuta, kun liittoutuneiden joukot oli evakuoitu Belgiasta ja näin ollen taistelu oli käytännössä hävitty. Pariisissa maanpaossa oleva Belgian hallitus tuomitsi Leopoldin antautumisen ja riisti tältä kuninkuuden. Kahta päivää ennen tätä liittoutuneet olivat aloittaneet Dunkerquen evakuoinnin.
Operaatio Dynamo päättyi 4. kesäkuuta. Sen aikana oli evakuoitu 338 226 miestä Englannin kanaalin yli. Kaksi kolmasosaa evakuoiduista oli brittejä. Saksalaiset vangitsivat jäljelle jääneet 40 000 ranskalaista. 5. kesäkuuta Saksa aloitti ”ratkaisevan hyökkäyksensä” Ranskaa vastaan 119 divisioonan voimin nimellä operaatio Punainen. Armeijaryhmä B hyökkäsi pitkin Sommejokea saavuttaen Seinen Pariisin länsipuolella 9. päivä. Armeijaryhmä A liikkui kohti Moseljokea Maginot-linjan takaa ja aloitti hyökkäyksensä Pariisin itäpuolella. Rundstedin panssarit nujersivat Ranskan 4. armeijan ja murtautuvat läpi Chalons-sur-Marnessa 12. kesäkuuta. Ranskan vastaus, Weygand-linja, joka ulotti pitkin Somme- ja Aisnejokea, pyrki suojaamaan Pariisia ja sen ympäristöä. Jotkut Ranskan 65 divisioonasta taistelivat kiivaasti, mutta monet pakenivat.
10. kesäkuuta noin 11 000 liittoutuneiden sotilasta evakuoitiin St. Haverystä ja Le Havresta Englantiin (operaatio Cycle).
Italia päätti hyötyä Ranskan luhistumisesta ja julisti sodan 10. kesäkuuta. Tämä liitti Italian lopullisesti akselivaltoihin.
Wehrmacht hyökkää > Lopputaistelut 13.–24. kesäkuuta

Pariisi julistettiin avoimeksi kaupungiksi 13. kesäkuuta, jotta se säästyisi hävitykseltä. Ranskalaiset vetäytyivät pääkaupungin eteläpuolelle ja jättivät Maginot-linjan. Saksalaiset marssivat Pariisiin 14. päivänä. Saksan Armeijaryhmä C aloitti hyökkäyksensä Maginot-linjan läpi. Saksalaiset etenivät joka suunnassa ja ylittivät Reinin ja Loiren.
Liittoutuneiden viimeinen joukkojen evakuointi tapahtui 16.–25. kesäkuuta Luoteis-Ranskasta (operaatio Ariel). Evakuointi pelasti noin 214 000 sotilasta. Samaan aikaan Ranskan pääministeri Paul Reynaud ei saanut hallitustaan jatkamaan taistelua ja vapautti Ranskan Britannian kanssa tehdystä sitoumuksesta, jonka mukaan Ranska ei tekisi erillisrauhaa Saksan kanssa. Ranska hylkäsi brittien ehdotuksen valtioliitosta maiden välille. Menetettyään kannatuksensa Reynaud erosi. Uusi pääministeri Philippe Pétain pyysi Saksan aselepoehtoja 17. kesäkuuta.
20.–21. kesäkuuta italialaiset tekivät hyökkäyksiä pitkin etelärannikkoa sekä pitkin Italian ja Ranskan välistä rajaa. Italia pommitti myös strategisesti tärkeää Maltaa.
Aselepo Ranskan ja Saksan välille allekirjoitettiin 22. kesäkuuta Compiègnessa samassa junavaunussa, missä oli solmittu myös ensimmäisen maailmansodan päättänyt aselepo vuonna 1918 (sodan lopussa Hitler antoi tuhota vaunun, jottei siellä tehtäisi enää samanlaisia symbolisia sopimuksia). Ehtojen mukaan Saksa otti haltuunsa kolme viidesosaa Ranskasta, muun muassa koko Atlantin rannikon. Etelässä sai toimia ns. Vichyn Ranska, joka sai myös pitää siirtomaansa. Aselepo Italian kanssa solmittiin 24. kesäkuuta, jolloin alkoi tulitauko kaikilla rintamilla. Taistelu Ranskasta oli päättynyt.
Tappiot

10. toukokuuta alkaen tappiot olivat seuraavat:
Ranska: yli 85 000 kaatunutta
Britit: noin 3 500 kaatunutta
Saksa: noin 27 000 kaatunutta
Mansteinin hyökkäyssuunnitelma Ranskaan.
Tilanne 10.–16. toukokuuta 1940
Tilanne 16.–21. toukokuuta 1940
Tilanne 21. toukokuuta – 4. kesäkuuta 1940
Tilanne 4.–12. kesäkuuta 1940
Dunkerque palaa.
Evakuoitavia brittisotilaita.
Tilanne 13.–24. kesäkuuta 1940