stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Georgian historia
Etelä-Ossetian sota 2008

Georgian poliittiset tavoitteet ovat liittyneet paljolti länsi-integraatioon. Georgia on halunnut liittyä ensin Naton jäseneksi. Kuitenkin huhtikuussa 2008 Ranska ja Saksa kielsivät Georgian ja Ukrainan osallistumisen Nato-jäsenyyteen tarkoitetuksi johtavaan prosessiin. Georgia oli pienilukuisen ammattiarmeijan maaksi verrattain aktiivinen muun muassa Yhdysvaltain johtamassa vapaaehtoisten koalitiossa Irakissa.lähde?
Georgia on syyttänyt Venäjää Abhasian ja Etelä-Ossetian separatistien tukemisesta. Vuonna 2006 Georgia pidätti neljä venäläisupseeria vakoilusta. Vastaiskuksi Venäjä karkotti maasta georgialaisia. Seuraavana vuonna Venäjä pudotti ohjuksen Georgiaan lähelle Etelä-Ossetian rajaa ja ampui alas georgialaisen tiedustelukoneen. Vuoden 2008 elokuussa Etelä-Ossetian konflikti kärjistyi lopulta avoimeksi sodaksi Georgian ja Venäjän välillä.lähde?
Beijingin olympialaisviikolla yritti Georgia sotilaallista ratkaisua aseleponeuvottelujen kestäessä 7.–8. elokuuta 2008 Venäjän federaation pääministeri Vladimir Putinin ollessa olympialaisissa sillä tuloksella, että Venäjän federaatio lähetti ensin Etelä-Ossetiaan neljä moottoroitua rykmenttiä Rokin solan kautta ja myöhemmin 9 000 laskuvarjosotilasta Abhasiaan varmistamaan Kodorin solan. Voimasuhteiden tasoituttua georgialaissotilaat vetäytyivät ja pakenivat kohti Tbilisiä luovuttaen Gorin kaupungin, 65 T-72- ja T-55-taistelupanssarivaunua sekä noin 30 miehistönkuljetusvaunua sekä ensimmäisen prikaatin varikon venäläisille. Osa viivyttämään jätettyä reserviä antautui miltei taisteluitta.lähde?
EU:n seuraavana vuonna laatiman raportin mukaan Georgialla oli suuri vastuu väkivaltaisuuksien laukeamisessa. Venäjä miehitti suuren osan Georgiasta, tuhosi Georgian infrastruktuuria ja perusti maahan tarkastuspisteitä. Selkkaus päättyi runsaan viikon jälkeen solmittuun tulitaukosopimukseen. Sen jälkeen Venäjä tunnusti Abhasian ja Etelä-Ossetian itsenäisiksi. Länsimaat tuomitsivat Venäjän toimet. Vastalauseeksi Georgia erosi Itsenäisten valtioiden yhteisöstä.
Georgialainen unelma

Syyskuun 2012 parlamenttivaalien lähestyessä miljardööri Bidzina Ivanišvili rahoitti voimallisesti kuuden oppositiopuolueen muodostamaan Georgialainen unelma -koalitiota. Georgialainen unelma voitti enemmistön parlamentissa, Ivanišvilista tuli pääministeri. Seuraavan vuoden presidentinvaalit voitti Ivanišvilin suojatti Giorgi Margvelašvili,jonka seuraajaksi valittiin marraskuun 2018 presidentinvaaleissa niin ikään hallitsevan Georgialainen unelma -koalition tukema ehdokas Salome Zurabisvili. Hän oli Georgian historian ensimmäinen naispresidentti. Georgiassa astui voimaan myös uusi perustuslaki, joka muutti presidentin viran seremonialliseksi ja vähentää olennaisesti presidentin poliittista valtaa.
Georgian-Venäjän kriisi

Georgia läheni 2010-luvulla Natoa. Venäjän kommunistipuoleen edustaja Sergei Gavrilov piti Georgian parlamentissa puheen vuonna 2019. Tämä suututti Venäjään hallitusta kielteisemmin suhtautuvan opposition. Protestoijat tunkeutuivat parlamenttitaloon, josta Gavrilov pakeni. Venäjä asetti maiden väliselle lentoliikenteelle rajoituksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Georgian historia Wikimedia Commonsissa
Philipp Ammon: Georgien zwischen Eigenstaatlichkeit und russischer Okkupation: Die Wurzeln des russisch-georgischen Konflikts vom 18. Jahrhundert bis zum Ende der ersten georgischen Republik (1921). KITAB, Klagenfurt 2015 ISBN 978-3902878458.
Georgia: A Country Study
Lista Georgian hallitsijoista
Aasian valtioiden historia
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  Afganistan |  Arabiemiraatit |  Armenia |  Azerbaidžan |  Bahrain |  Bangladesh |  Bhutan |  Brunei |
|  Etelä-Korea |  Filippiinit |  Georgia |  Indonesia |  Intia |  Irak |  Iran |  Israel |
|  Itä-Timor |  Japani |  Jemen |  Jordania |  Kambodža |  Kazakstan |  Kiina |  Kirgisia |
|  Kuwait |  Laos |  Libanon |  Malediivit |  Malesia |  Mongolia |  Myanmar |    Nepal |
|  Oman |  Pakistan |  Palestiina |  Pohjois-Korea |  Qatar |  Saudi-Arabia |  Singapore |  Sri Lanka |
|  Syyria |  Tadžikistan |  Taiwan |  Thaimaa |  Turkki |  Turkmenistan |  Uzbekistan |  Venäjä |
|  Vietnam |  Hongkong |  Macao |  |  |  |  |  |
| n k Euroopan historia maittain |
| --- | --- |
Valtiot:  Alankomaat  Albania  Andorra  Armenia  Azerbaidžan  Belgia  Bosnia ja Hertsegovina  Bulgaria  Espanja  Georgia  Irlanti  Islanti  Italia  Itävalta  Kazakstan  Kreikka  Kroatia  Kypros  Latvia  Liechtenstein  Liettua  Luxemburg  Malta  Moldova  Monaco  Montenegro  Norja  Pohjois-Makedonia  Portugali  Puola  Ranska  Romania  Ruotsi  Saksa  San Marino  Serbia  Slovakia  Slovenia  Suomi  Sveitsi  Tanska  Tšekki  Turkki  Ukraina  Unkari  Valko-Venäjä  Vatikaanivaltio  Venäjä  Viro  Yhdistynyt kuningaskunta 
Muut alueet:  Abhasia  Artsakh  Etelä-Ossetia  Euroopan unioni  Färsaaret  Gibraltar  Kosovo  Pohjois-Kypros  Transnistria 
Kaukasus
Tbilisi 1600-luvulla
Georgia Venäjän osana; kartta vuodelta 1882
Georgian parlamentti julistaa itsenäisyyden 1918.
Gruusian sosialistinen neuvostotasavalta 1922.
Gruusian sosialistinen neuvostotasavalta 1957–1991.
Etelä-Ossetian separatistihallinnon johtaja Eduard Kokoiti tuhoaa huumeita huumeidenvastaisessa tempauksessa Tskhinvalissa.
Nino Burdžanadze
Georgian kaupungit
Hirohito

| Hirohito 裕仁 |
| --- | --- |
 Shōwa-tennō
 Hirohito vuonna 1945.
Japanin keisari
Valtakausi:  25. joulukuuta 1926 – 7. tammikuuta 1989
Kruunajaiset:  10. marraskuuta 1928
Edeltäjä:  Taishō (Yoshihito)
Seuraaja:  Akihito
Japanin valtionhoitaja
Valtakausi:  29. marraskuuta 1921 – 25. joulukuuta 1926

Syntynyt:  29. huhtikuuta 1901 Tokio, Japanin keisarikunta
Kuollut:  7. tammikuuta 1989 (87 vuotta) Tokio, Japani
Puoliso:  Nagako (vih. 1924)
Lapset:  Shigeko Higashikuni Sachiko Kazuko Takatsukasa Atsuko Ikeda Akihito Masahito Takako Shimazu
Suku:  Yamato
Isä:  Taishō (Yoshihito)
Äiti:  Teimei (Sadako)
Uskonto:  šintolaisuus
Nimikirjoitus:  
Shōwa (jap. 昭和; 29. huhtikuuta 1901 Tokio – 7. tammikuuta 1989 Tokio), tunnetaan länsimaissa paremmin nimellä Hirohito (jap. 裕仁), oli Japanin 124. keisari, joka hallitsi Japania vuosina 1926–1989. Hirohiton valtakausi on Japania hallinneiden keisareiden pisin. Hirohiton valtakautta kutsutaan Shōwa-kaudeksi, ja samaa hallitsijanimeä Shōwa (suom. "Kirkas rauha") käytetään myös kirjoitettaessa Hirohitosta keisarina. Länsimaissa hänet tunnetaan kuitenkin syntymänimellään. Hirohiton valtakaudella käytiin myös toinen maailmansota.
Varhaiset vaiheet

Hirohito kasvatettiin tuon ajan keisarillisen perinteen mukaisesti erillään perheestään. Nuoren Hirohiton ja hänen veljensä Yasuhiton (prinssi Chichibu) kasvatuksesta vastasi kreivi Kawamura Sumiyoshi. Alle kolmen viikon ikäisenä Hirohito lähetettiin hovista Satsuman lääniin osaksi kreivi Kawamuran perhettä. Kawamura oli vakinaisesta palveluksesta jo eläkkeelle jäänyt vara-amiraali. Valitsemalla Kawamuran Hirohiton opettajaksi keisarihovi halusi kouluttaa tulevan keisarin modernien hallitsijoiden tapaan sotilaaksi. Kawamura kuoli 67-vuotiaana 1904 Venäjän–Japanin sodan ollessa kiivaimmillaan, ja kolmevuotias Hirohito palasi veljensä kanssa takaisin hovin kasvatettavaksi Kōson palatsiin Tokion lähelle.
Keisari Meiji uskoi vastuun Hirohiton opettamisesta Venäjän sodan sankarille, kenraali Nogille, vuonna 1908. Nogin opetusmalli perustui tiukkaan sotilaskuriin, jossa bushido, zen ja kungfutselaisuus olivat tärkeässä osassa. Hirohiton isoisän, keisari Meijin kuoltua 1912 tulevan keisarin elämä muuttui suuresti. Entiselle opetusministerille ja Tokion keisarillisen yliopiston presidentille Hamao Aratalle annettiin vastuu Hirohiton opettamisesta. Vain hieman sen jälkeen, kun Hirohito oli aloittanut uudessa opissaan, Nogi suoritti junshin eli seurasi keisari Meijiä kuolemaan tekemällä itsemurhan.
Keisariuteen valmistaminen

Hirohiton valtakausi alkoi käytännössä jo 1921, kun hän seurasi henkisesti sairaalloista isäänsä keisari Yoshihitoa Japanin sijaishallitsijaksi. Hirohiton valtakauden alussa sotilaiden valta Japanin hallinnossa kasvoi, ja Japanin jo Meiji-kaudella aloittama Japanin vahvistaminen ulkoisia vihollisia vastaan sai lisää kannatusta politiikassa.
Vuonna 1921 kruununprinssi teki myös puoli vuotta kestäneen kiertueen Eurooppaan. Kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun Japanin keisariperheen jäsen, joka matkusti ulkomaille.
Huhtikuussa 1923 Hirohito teki 12-päiväisen vierailun Taiwaniin, joka oli ollut Japanin siirtomaa vuodesta 1895 lähtien.
Daisuke Namba yritti murhata Hirohiton ampumalla tätä kohti Tokiossa 27. joulukuuta 1923. Namba teloitettiin myöhemmin hirttämällä.
Toinen maailmansota

Hirohito johti Japanin toiseen maailmansotaan pääministerinään Hideki Tōjō. Japani liittoutui sodassa Italian ja Saksan kanssa ja liittyi näin akselivaltoihin. Japani taisteli Tyynellämerellä ja valloitti Brittiläisen Intian saaristoa. Japanista tuli Tyynenmeren valtias, lukuun ottamatta Yhdysvaltain hallussaan pitämiä alueita. Jopa Australiassa pelättiin keisarillisen Japanin armeijan hyökkäystä vuonna 1941. Hirohito halusi kuitenkin hallita koko Tyynenmeren aluetta, ja koska osa sen alueista oli Yhdysvaltain hallussa, Japani hyökkäsi vuonna 1941 Yhdysvaltoihin näyttääkseen vahvuutensa ja ilmaistakseen tällä tavalla olevansa Tyynenmeren herra. Hirohito ja Tōjō luultavasti ajattelivat Yhdysvaltain perääntyvän hyökkäyksen jälkeen ja vetävän joukkonsa pois Tyynenmeren alueelta. Japani teki joulukuussa 1941 tuhoisan iskun Yhdysvaltain meritukikohtaan Pearl Harboriin. Useita sotilaita kuoli ja laivoja upposi. Yhdysvallat julisti sodan Japanille, ja Japanin liittolainen Saksa julisti sodan Yhdysvalloille.
Saksasta ei kuitenkaan ollut tuolloin konkreettista apua Japanille. Yhdysvaltain joukot sotivat pitkään Japanin armeijaa vastaan Tyynellämerellä. Elokuussa 1945 Yhdysvallat pudotti kaksi atomipommia Japaniin, Hiroshimaan ja Nagasakiin. Useita Hirohiton kenraaleja sekä myös pääministeri Tōjō teloitettiin sodan jälkeen sotarikoksista syytettyinä, mutta Hirohito kuitenkin säästyi. Huolimatta siitä, että Hirohito määräsi Japanin antautumaan, hänellä ei yleisesti ole katsottu olleen merkittävää roolia Japanin sotatoimissa sodan aikana.
Hirohito ilmoitti Japanin antautumisesta radiopuheessa, jossa hän ei kuitenkaan käyttänyt sanaa "antautua" ja käytti muutenkin vaikeaselkoista kieltä. Kyseessä oli kuitenkin ensimmäinen kerta, kun Japanin keisari puhutteli kansaa suoraan.
Osa liittoutuneiden johtajista halusi asetta Hirohiton syytteeseen sotarikoksista, mutta kenraali Douglas MacArthur uskoi, että sodanjälkeisen Japanin muovaaminen demokraattisempaan suuntaan onnistuisi paremmin, jos Hirohito jätettäisiin valtaistuimelle. Yhdysvaltojen miehittäessä Japania sodan jälkeen MacArthur sai Washingtonista ohjeet, että hänen piti käyttää valtaansa Japanin poliittisten instituutoiden, mukaan lukien keisarin, kautta. Kolmen alkuperäisen akselivallan johtajista vain Hirohito pysyi yhä vallassa sodan jälkeen.
Toisen maailmansodan jälkeen

Vuonna 1947 voimaan astuneen, amerikkalaismiehittäjien kirjoittama, perustuslaki säilytti monarkian, mutta vei hallitsijalta lähes kaiken vallan. Keisarista tuli uuden perustuslain myötä vain kansallisen yhtenäisyyden symboli. Osittain tästä syystä Hirohito alkoi esiintyä julkisuudessa enemmän tuodakseen keisari-instituutiota lähemmäs tavallista kansaa. Vuonna 1971 Hirohitosta tuli ensimmäinen Japanin hallitseva keisari, joka vieraili ulkomailla, kun hän teki kiertueen Euroopassa. Syyskuussa 1971 Hirohito vieraili ensimmäistä kertaa, joskin epävirallisesti, Yhdysvalloissa ja presidentti Richard Nixon otti hänet vastaan Alaskassa. Lokakuussa 1975 keisari teki ensimmäisen virallisen valtiovierailunsa Yhdysvaltoihin. Hirohito matkusteli aktiivisesti myös Japanissa, mikä vaikutti positiivisesti hänen ja koko keisariperheen maineeseen Japanissa.
Hirohito boikotoi epävirallisesti Yasukuni-temppeliä vuodesta 1978 sen jälkeen, kun paljastui, että joitakin toisen maailmansodan jälkeen tuomittuja sotasyyllisiä on haudattu sinne salaa. Myös Hirohiton seuraajat Akihito ja Naruhito ovat jatkaneet epävirallista boikottia.
Hirohito pysyi Japanin keisarina aina kuolemaansa asti, vuoteen 1989. Toisen maailmansodan jälkeen Japanin kansa ei enää kuitenkaan pitänyt keisaria jumalallisena olentona kuten ennen, sillä Hirohito ei onnistunut estämään atomipommien pudottamista Nagasakiin ja Hiroshimaan.
Hirohiton kuoltua syöpään vuonna 1989 hänen pojastaan Akihitosta tuli Japanin uusi keisari.
Kunnianosoituksia

Suomen valkoisen ruusun ritarikunta ketjulla (Suomi, 1942)
Pyhän Olavin ritarikunta ketjulla (Norja, 1922)
Serafiimiritarikunnan ritari (Ruotsi, 1919)
Elefanttiritarikunnan ritari (Tanska, 1923)
Valkoisen kotkan ritarikunnan ritari (Puola, 1922)
Rajamitrabhornin ritarikunnan ritari (Thaimaa, 1963)
Chakri-dynastian ritarikunnan ritari (Thaimaa, 1925)
Sikatunan ritarikunta ketjulla (Filippiinit, 1966)
Etelän Ristin ritarikunnan suurristi (Brasilia, 1955)
Pyhimmän ilmoituksen ylin ritarikunnan ritari (Italia, 1916)
Pouonon ritarikunnan suurristi (Tonga)
Bathin ritarikunnan suurristi (Yhdistynyt kuningaskunta, 1921)
Sukkanauharitarikunnan ritari (Yhdistynyt kuningaskunta, 1929; poistettiin 1941, mutta palautettiin 1971)
Kultaisen taljan ritarikunnan ritari (Espanja, 1928)
Kaarle III:n ritarikunta ketjulla (Espanja, 1923)
Salomon ritarikunnan ritari (Etiopia)
Galleria

Douglas MacArthur ja keisari Hirohito Yhdysvaltain Japanin-suurlähetystössä Tokiossa 27. syyskuuta 1945.
Ronald ja Nancy Reagan sekä keisari Hirohito (äärimmäisenä oikealla) Tokiossa 9. marraskuuta 1983.
Hirohiton mausoleumi vuonna 2007.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hirohito Wikimedia Commonsissa
”Mies, joka on maansa Laki ja Jumala”. Kansan Kuvalehti, 10.3.1933, nro 11, s. 6. Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Edeltäjä: Yoshihito | Japanin keisari 1926–1989 | Seuraaja: Akihito |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Hirohito vuonna 1902.
Norman Granz

Granz vuonna 1947
Norman Granz (6. elokuuta 1918 Los Angeles, Kalifornia – 22. marraskuuta 2001 Geneve, Sveitsi) oli yhdysvaltalainen jazzmusiikin impressaari, konserttien järjestäjä ja levy-yhtiöiden Clef, Norgran, Down Home, Verve ja Pablo perustaja. Granz perusti myös vuosikymmeniä jatkuneen Jazz at the Philharmonic -kiertuehankkeen. Hän sai arvostusta myös rasismin kitkemisestä amerikkalaisessa musiikkielämässä.
Granz syntyi Los Angelesissa juutalaiseen Venäjän Tiraspolista saapuneeseen siirtolaisperheeseen, jonka kauppayritys teki vararikon 1930-luvun lamavuosina. Palveltuaan toisessa maailmansodassa Granz opiskeli filosofiaa Kalifornian yliopistossa. Hän työskenteli leikkaajana Metro-Goldwyn-Mayer-elokuvayhtiössä ja alkoi vapaa-aikanaan järjestää sunnuntaisia jazzkonsertteja paikalliselle Trouville Clubille. Hän sai klubin omistajan sallimaan sekä valkoisen että mustan väestönosan pääsyn jazziltoihin ja kalustamaan myös tanssilattian pöydin ja tuolein, jotta musiikkia keskityttäisiin vain kuuntelemaan. Tämän konserttimaisen muodon saatua yhä enemmän suosiota Granzin päässä alkoi kehittyä ajatus toiminnan laajentamisesta isommille areenoille. Ensimmäinen Granzin Los Angeles Philharmonic -konserttisalissa järjestämä jazzkonsertti vuonna 1944 toi esiintymislavalle tuolloin vasta pianistina tunnetun Nat King Colen, kitaristina tunnetun Les Paulin sekä Benny Carterin ja Lester Youngin. Tästä lähti liikkeelle 1980-luvulle jatkunut Jazz at the Philharmonic -projekti, joka toi jazzin hämäristä klubeista suurille konserttilavoille ympäri Pohjois-Amerikkaa ja Eurooppaa ja auttoi Granzia ansaitsemaan suuret tulot. Granz tuli kuitenkin tunnetuksi siitä, että maksoi hyvin myös konserttien ja kiertueiden esiintyjille ja kohteli musta- ja valkoihoisia muusikoita ehdottoman tasa-arvoisesti.
Levybisneksessä Norman Granz teki Jazz at the Philharmonic -projektin puitteissa yhteistyötä Mercury Recordsin kanssa, kunnes perusti oman Clef-yhtiön. Granzin vuonna 1955 perustamasta jazzmusiikkiin erikoistuneesta Verve Recordsista tuli suurmenestys, jonka markkinaosuus Yhdysvaltain jazzlevymyynnistä oli vuosikymmenen lopulla jopa puolet. Granz myi Verven jo 1960 MGM:lle, jolta omistus siirtyi 1970-luvulla Polygramille. Granz vetäytyi 1960-luvun alussa asumaan miljoonineen Sveitsin Geneveen, mutta perusti 1974 ihailemansa Pablo Picasson mukaan nimetyn Pablo Recordsin, jonka hän myi Fantasy Records -yhtiölle 1987. Sveitsiin asetuttuaan hän toimi 1970-luvun puoliväliin saakka Ella Fitzgeraldin, Duke Ellingtonin ja Oscar Petersonin managerina ja järjesti esiintymisiä myös muun muassa Frank Zappalle, The Osmonds -yhtyeelle ja Barbra Streisandille.
Kirjallisuutta

Hershorn, Tad: Norman Granz: The Man Who Used Jazz for Justice. Berkeley: University of California Press, 2011. ISBN 9780520267824.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Norman Granz Wikimedia Commonsissa
Turun Sanomien Matti Komulaisen arvio CD-kokoelmasta The Complete Norman Granz Jam Sessions (2005) (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Iskelmä (radioasema)

| Iskelmä |
| --- | --- |
 ”Eniten kotimaisia hittejä”
Kuuluvuus: lähes valtakunnallinen ketjuradio
Fiskari: 95,1 MHz
Helsinki: 96,2 MHz
Haapavesi: 100,1 MHz
Hanko: 107,5 MHz
Hausjärvi: 105,6 MHz
Hämeenkyrö: 96,9 MHz
Hämeenlinna: 101,7 MHz
Iisalmi: 90,5 MHz
Imatra: 105,3 MHz
Jokioinen: 98,5 MHz
Jyväskylä: 107,1 MHz
Jämsä: 100,3 MHz
Kajaani: 105,2 MHz
Kankaanpää: 105,3 MHz
Kotka: 87,7 MHz
Kouvola: 100,1 MHz
Kuopio: 90,6 MHz
Lappeenranta: 93,5 MHz
Lohja: 96,5 MHz
Mikkeli: 94,0 MHz
Mänttä: 95,4 MHz
Oulu: 89,4 MHz
Parkano: 99,0 MHz
Pieksämäki: 93,3 MHz
Pihtipudas: 107,0 MHz
Pori: 88,2 MHz
Porvoo: 99,8 MHz
Raahe: 92,5 MHz
Rovaniemi: 89,3 MHz
Sastamala: 101,2 MHz
Savonlinna: 94,1 MHz
Seinäjoki: 104,5 MHz
Sievi: 107,7 MHz
Sysmä: 106,8 MHz
Tampere: 103,8 MHz
Tornio: 95,0 MHz
Turku: 100,1 MHz
Uusikaupunki: 96,2 MHz
Vaasa: 88,7 MHz
Valkeakoski: 95,0 MHz
Ohjelmat ja juontajat
Aamuklubi: Mikko Siltala ja Timo Virkkula (arkisin 6–10)
Iskelmän Päivä: Hannu Aholaita (arkisin 10–14)
Iskelmän Iltapäivä: Jenni Haapala (arkisin 14–18)
Iskelmän lista: Hannu Aholaita (la 13-16 ja su 10–13)
Iskelmän Disko: Iskelmän DJ (la 18-21)
Mediatiedot 
Omistaja:  Bauer Media Oy /   Bauer Media Group
Kuulijamäärä:  465 000 / viikko
Peittoalue:  4 508 515 asukasta
www.iskelma.fi
Internet-lähetys
Iskelmä on suomalainen lähes valtakunnallinen ketjuradio, jonka omistaa Bauer Media Groupin tytäryhtiö Bauer Media Oy. Iskelmällä on yhteistyöradioita, esimerkiksi Hämeenlinnan Radio Janne (Iskelmä Janne), jotka lähettävät pääasiassa Iskelmän Tampereelta tuottamaa ohjelmavirtaa.
Iskelmä on neljänneksi kuunnelluin kaupallinen radiokanava Suomessa Radio Suomipopin, Radio Novan ja Radio Rockin jälkeen. Syksyllä 2023 kanavalla oli 412 000 viikoittaista kuuntelijaa.
Yleistä Iskelmäradiosta > Historiaa

Iskelmä aloitti vuonna 2000 omistajansa SBS:n kuulijakyselyn tuloksena. SBS:n pienten radiokanavien kuulijoilta kysyttiin, millaista musiikkia he haluaisivat radiosta kuulla. Sen perusteella SBS:n ohjelmajohtaja Ilkka Rahkonen ja Iskelmän ohjelmajohtaja Ari Ojala synnyttivät Iskelmä-konseptin. (HS - Kulttuuri - 21.12.2002: "Konseptin kokeilu alkoi vuonna 2000 Kotkasta, kun Radio Suomen leivissä Lappeenrannassa tutustuneet Ojala ja Rahkonen lähtivät omilleen. "Mietittiin Arin kanssa suomalaista radiokenttää ja luettiin tutkimuksia: missä olisi tilaa. Ajateltiin, että iskelmässä olisi luontevaa vetovoimaa", Rahkonen kertoo.)
Pian Radio Albatrossi, Radio Sata ja Radio Norppa muuttuivat Iskelmäksi. Kanavan voimakkaaseen laajentumiseen seuraavina vuosina vaikutti merkittävästi Radio Plus -ketjun idean kariutuminen. Lukuisat paikallisradiot solmivat yhteistyösopimuksia Iskelmän kanssa ja kanava laajeni jatkuvasti uusille kuuluvuusalueille. Kasvutahti oli suurimmillaan kanavan toiminnan alkuvuosina, mutta yhteistyösopimuksia on tehty tasaiseen tahtiin aina näihin päiviin saakka.
Iskelmän kuuluvuusalueessa tapahtui muutoksia uuden toimilupakauden käynnistyttyä vuoden 2007 alussa, jolloin esimerkiksi Meri-Lapissa toimiva Iskelmä Ankkuri jäi kuuluvuuskartalta pois. Iskelmä on laajentanut kuitenkin uudellakin toimilupakaudella, kun Rovaniemi Radio, Radio Rex sekä Oikea Asema ovat solmineet yhteistyösopimukset SBS:n kanssa. Iskelmä Ankkuri saapui takaisin kuuluvuusalueelle vuonna 2009 teknisten toimilupien voimin. Pysyvän toimiluvan vuodelle 2012–2019 Iskelmä Ankkuri sai vuonna 2011. Vuonna 2011 lopussa Radio Manta liittyi Iskelmä-ketjuun, jolloin vuoden 2012 alussa aseman tilalla aloitti Iskelmä Sastamala.
Yleistä Iskelmäradiosta > Ohjelmat ja musiikki

Iskelmän soittama musiikki muodostuu kotimaisesta kevyestä musiikista sekä kansainvälisistä klassikoista, joita se soittaa aamuyöllä.
Kanavan ohjelmistoon kuuluu myös STT:n tasatuntiuutiset, kuulijakilpailuja, artistihaastatteluita sekä alueittain vaihteleva paikallinen sisältö, kuten paikalliset uutiset, säätiedot, paikallismakasiini kerran päivässä kello 13-14 ja urheiluselostukset.
Vuodenvaihteessa 2020–2021 MTV alkoi tuottamaan uutisia Iskelmälle, jotka päättyivät 4.4.2024 klo 22 uutisiin. Tekoälyn lukemat uutiset alkoivat 5.4.2024. Uutiset tuottaa STT.
Kritiikkiä

Iskelmä toimii paikallisten toimilupien varassa, joten siltä edellytetään paikallista sisältöä. Viestintäviraston vuoden 2007 selvityksen mukaan Iskelmän eri asemat lähettivät lähes toisensa kaltaista sisältöä. Toimiluvan haltija Pro Radio sai Viestintävirastolta huomautuksen vuonna 2008, ja sille määrättiin uhkasakko vuonna 2009. Uhkasakko lankesi maksettavaksi, ja yhtiölle määrättiin uusi uhkasakko vuonna 2011.
Keväällä 2008 useat itsenäiset paikallisradiot puolestaan antoivat julkisuuteen lausunnon, jossa ne katsoivat Iskelmän toimivan toimilupaehtojen vastaisesti.
Syyskuussa vuonna 2012 Julkisen sanan neuvosto antoi langettavan päätöksen kantelussa, joka koski kaupallisen ja toimituksellisen aineiston rajan hämärtämisestä. Kanava ei julkaissut päätöstä käytännön mukaisesti, josta syystä JSN julkaisi avoimen kirjeen radiokanavalle.