stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uposvesitähti
Ulkonäkö

Uposvesitähti on kokonaan veden alla kasvava hento 10–40 senttimetriä pitkä ruoho. Lehdet ovat lähes tasasoukkia, yhden millimetrin leveitä, kuudesta kahteentoista millimetriä pitkiä, läpikuultavia ja tummanvihreitä. Versoon ei kasva latvaruusuketta, jossa olisi varsilehdistä poikkeavia lehtiä, kuten muilla vesitähtilajeilla. Kukat sijaitsevat yksittäin lehtihangoissa. Ne ovat perättömiä ja hyvin vaatimattomia, kehälehtiä tai esilehtiä ei ole. Lajinimestä hermaphroditica huolimatta kukat ovat yksineuvoisia, heteet ja emit sijaitsevat eri kukissa. Hedelmä on pyöreä neliosainen lohkohedelmä, tavallisesti leveän siipipalteinen.
Uposvesitähti Suomessa

Suomessa uposvesitähti on tavattu koko maasta. Yleisenä sitä esiintyy läntisellä merenrannikolla Pohjanlahdella Selkämereltä Perämerelle. Sisämaan emäksisissä ja neutraaleissa järvissä laji on harvinainen.
Helsingin lääni

Helsingin lääni oli lyhytaikainen hallintoalue Uudellamaalla 1500-luvun puolivälissä.
Vantaanjoen suulle perustettiin vuonna 1550 Helsingin kaupunki ja sen viereen Helsingin kuninkaankartano. Uutta asutusta hallitsi aluksi Porvoon kuninkaankartanon vouti Erik Spåre. Vuonna 1553 Spåre joutui jättämään virkansa ja Helsingin voudinvirkaan asettui Hans Larsson Björnram.
Samana vuonna 1553 perustettiin kokonaan uusi voutikunta, Helsingfors län eli Helsingin lääni. Tähän laajaan voutikuntaan (lääniin) kuului Raaseporin lääni (Espoo, Kirkkonummi, Siuntio, Karjaa), Sipoo ja Porvoon läänistä Helsingin ja Sipoon pitäjät sekä Hämeen läänistä Loppi ja Vihti. Lääniä johtava kuninkaan vouti asettui asumaan Helsingin kuninkaankartanoon.
Joulukuussa 1555 voudiksi tuli Anders Korp. Hän sai hallintaansa Helsingin kuninkaankartanon sekä Sipoon, Espoon ja Helsingin (kirkko)pitäjät. Espoo irrotettiin hänen hallinnastaan ja samalla Helsingin läänistä vuonna 1557.
Hallintoalueen alamäki ja samalla alueen pieneneminen jatkui väliaikaisten johtajien kaudella. Erik Svensson tuli voudiksi 1559, mutta hän kuoli jo 1561. Alivouti Krister Söffringsson Jute alkoi hoitaa tehtävää hänen jälkeensä. Samana vuonna Sipoo irrotettiin Helsingin läänistä ja annettiin läänitykseksi Klaus Flemingille. Laajana hallintoalueena aloittaneesta läänistä oli jäljellä vain Helsingin pitäjä.
Vuonna 1562 Helsingin ja Porvoon läänit yhdistettiin ja johtoon asettui Porvoon vouti Jöns Månsson. Helsinki pysyi Porvoon voutikunnan alaisuudessa vuonna 1634 toteutettuun hallintouudistukseen saakka. Silloin se liitettiin Uudenmaan ja Hämeen lääniin maaherran alaisuuteen.
Veracruz (kaupunki)

| Veracruz |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Veracruz
 Koordinaatit: 19°11′25″N, 96°09′12″W 
Valtio:  Meksiko
Osavaltio:  Veracruz
Aikavyöhyke:  UTC-6
 – Kesäaika:  UTC-5
 
 www.veracruzmunicipio.gob.mx 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Veracruz on merkittävä satamakaupunki Veracruzin osavaltiossa, Meksikossa. Se on Meksikon toiseksi suurin kaupunki Meksikonlahdella. Se sijaitsee 140 kilometrin päässä osavaltion pääkaupungista Xalapasta ja on osavaltion suurin kaupunki. Vuonna 2005 sen väkiluku oli 512 310 [lähde? ]. Kaupungista käytetään usein nimitystä Puerto de Veracruz erotuksena osavaltiosta.
Historia

Hernán Cortésin perustama kaupunki, La Villa Rica de la Vera Cruz (’Pyhän ristin rikas kaupunki’), sijaitsi noin 50 kilometriä nykyisestä Veracruzista luoteeseen. Cortés upotutti Villa Rica de la Veracruzin edustalle lähes koko laivastonsa estääkseen miehiään palaamasta Kuubaan. Perustettu uusi siirtokunta satamineen osoittautui tuulilta suojattomaksi, mistä syystä Cortés päätti etsiä satamalle suojaisemman paikan. Satama siirrettiin, mutta sen nimi pysyi muutosta huolimatta samana.
Nykyisestä Veracruzista kuusitoista kilometriä luoteeseen sijaitsee Antigua Veracruz, joksi tuon silloin uuteen paikkaan siirretyn kaupungin nimi on nykyisin vakiintunut. Cortés oli varma, että uudesta kaupungista tulisi mahtava satama ja kauppapaikka. Nykyisin Antigua sijaitsee kolmen kilometrin päässä merestä. Nykyisen Veracruzin paikalla espanjalaiset olivat käyneet jo ennen Cortésia ja ristineet seudun San Juan de Ulúaksi. Tuo nimi oli käytössä, kunnes San Juán de Ulúa, joka vähitellen oli syrjäyttänyt tärkeydessä Antigua-joen varrella sijainneen Veracruzin, sai 1600-luvun alkupuolella kaupunkioikeudet Veracruz-nimisenä. Veracruz on siis sijainnut eri paikoissa historiansa aikana.
Piirros Veracruzista ja San Juan de Ulúasta vuodelta 1615.
Satelliittikuva
Veli Salin

Veli Salin (s. 16. maaliskuuta 1938 Liperi) on suomalainen Kurussa asuva opettaja ja kirjailija.
Salin valmistui ammattiopettajaksi Lahdesta 1961, kansalaiskoulun opettajaksi Hämeenlinnan opettajaseminaarista 1962 ja peruskoulun opettajaksi Rauman opettajaseminaarista 1972. Hän on asunut Kurussa vuodesta 1961 alkaen. Salin on perustanut 1991 koulumuseon Kuruun Keihäslahden vanhalle koululle. Hän on pitänyt omia taidenäyttelyitään ja harrastaa kirjoittamisen ja kotiseututyön ohella maalausta, säveltämistä ja sanoittamista. Salin sai Ylöjärven vuoden 2017 kulttuuripalkinnon.
Teoksia

Karjula, kylä auringossa : Karjula kertoo : Kurun Karjulankylän kerronnallinen kylähistoriikki. Karjulan omakotiyhdistys, Kuru 1998
Näkymätön hiihtopartio : tiedustelupartio. MC-Pilot, Tampere 2000
Sota-ajan lapset. MC-Pilot, Tampere 2001
Pelastuspartio kohteeseen 9.3.3 : sotaromaani. Pilot-kustannus, Tampere 2004
Sodan unohdetut ja vaietut. Pilot-kustannus, Tampere 2005
Kadonneen neuvostohävittäjän arvoitus ja muita lentotapahtumia. Pilot-kustannus, Tampere 2006
Kahden rintaman keskellä : kansalaissodan taisteluja ja tapahtumia Kurussa. Veli Salin, Kuru 2007
Lauri Törni vaarallinen tehtävä : Vuonna 1942 salaiseksi julistetun raportin tarina sissipartiosta. Pohjautuu Lauri Törnin raporttiin partiomatkasta. Revontuli, Tampere 2009, 2016
Lauri Törni kovamaineiset sissit ; Törnin sissikomppania kohtaa punaisen majurin Valter Vallin joukot. Revontuli, Tampere 2011
Simo Häyhä : tarkka-ampuja. Revontuli, Tampere 2012, 2017
Viimeinen jahti. Mediapinta Oy, Tampere 2016
Toimituksia

Kurulaisia kynänjäljen jättäjiä ; toim. Veli Salin. Mediapinta, Tampere 2009
Valomainos

Valomainoksia Tukholmassa vuonna 1945.
Valomainos on ulkomainonnan muoto, jossa yrityksen tai tuotteen nimi, logo tai muu viesti on toteutettu valoa tuottavista materiaaleista tai varustettu valaisimin niin, että mainoksen viesti on nähtävissä erityisen hyvin pimeänä vuorokaudenaikana. Valomainokset sijoitetaan näkyville paikoille, kuten rakennusten katoille tai seiniin tai liikkeen ikkunaan tai sen yläpuolelle.
Polttimot ja neonputket

Ensimmäiset valomainokset oli toteutettu polttimoilla, jotka muodostivat nimen tai sanan. Myöhemmin ne toteutettiin värillisistä, taivutetuista, matalapaineisella neonilla tai muulla kaasulla täytetyistä putkista tehdyillä kirjaimilla tai kuvilla. Sellaisia kutsutaan yleisesti neonputkiksi ja niillä aikaansaatuja valoja neonvaloiksi, vaikka neonin ohella niissä käytetään muitakin jalokaasuja, erityisesti argonia. Valon väri riippuu käytetystä kaasusta tai kaasuseoksesta. Neonputken toimintaperiaatteen patentoi Georges Claude 19. tammikuuta 1915 (U.S. Patent 1,125,476).
Nykyään valomainoksissa käytetään paljon LED-tekniikkaa, joka kuluttaa huomattavasti vähemmän sähköä kuin neonvalo.
Valolaatikot

Vastaava idea saatiin toteutettua myös edullisemmin valon sisältävällä kirjaimen muotoisella tai neliömäisellä laatikolla. Läpikuultava, värillinen mainos painetaan tai teipataan läpikuultavalle pohjamateriaalille. 2000-luvulla JCDecaux toi katukuvaan valolaatikot, joissa mainos vaihtuu rullaamalla kelalta toiselle.
Näytöt

Uusin valomainoksen muoto on isokokoinen litteä näyttö, jossa mainoksen sanoma vaihtuu sähköisesti.
Valomainokset Suomessa

Tunnettuja valomainoksia Helsingissä ovat esimerkiksi Bio Rexin valokyltit Lasipalatsilla, sekä Hakaniemen kauppahallin ja Arenan talon valomainokset Hakaniemessä.
Eri jalokaasuilla saatuja erivärisiä valoja

Helium.
Neon, valomainoksissa yleisimmin käytetty jalokaasu.
Argon (elohopeahöyryllä seostettu), toiseksi eniten käytetty.
Krypton.
Ksenon.
Lasipalatsin valomainoksia
Hakaniemen kauppahallin valomainos päiväolosuhteissa
Vedenon taistelu

Vedenon taistelu oli taistelu Tšetšeniassa sijaitsevan Vedenon pikkukaupungin hallinnasta tšetšeenikapinallisten ja venäläisten välillä 13. – 26. elokuuta 2001. Venäläismielinen tšetšeenikomentaja Rajbek Tovzajev sai surmansa ja kapinalliset valtasivat Vedenon, poistuen kuitenkin jo 26. elokuuta. Tovzajevin kuolemaa kuvailtiin huomattavaksi iskuksi venäläisille.
Tausta

Vedeno on Tšetšenian Vedenon piirin hallinnollinen keskus. Lähistöllä sijaitsi Vedenon sola, joka oli strategisesti tärkeä reitti Tšetšenian vuorilta alangolle. Tšetšenian sotien aikana alue oli tärkeä kapinallisten soluttautumisreitti Georgiasta ja Dagestanista. Vedenon lähiseutua hallitsi venäläisten puolella taistellut tšetšeenikomentaja Rajbek Tovzajev, jonka klaani asutti kolmea kylää Vedenon lähistöllä. Rajbek tunnettiin Vedenossa syntyneen Šamil Basajevin johtamien tšetšeenikapinallisten vastustajana.
Taistelu

Tšetšeenitaistelijat olivat 13. elokuuta 2001 vallanneet Benoi-Jurtin kylän ja pystyttäneet tiesulun kohti Vedenoa kulkevalle strategisesti tärkeälle tielle. Ankarat taistelut alkoivat seuraavana päivänä. Tovzajev sai surmansa puolustaessaan kotikyläänsä Hajijurtissa 15. elokuuta. Seuraavana päivänä kapinallisten uutisoitiin ampuneen alas venäläisen Mi-24 -taisteluhelikopterin singolla. Taistelujen aikana osuttiin myös vähintään toiseen helikopteriin. Venäläiset vastasivat käyttämällä esimerkiksi Scud-ohjuksia.
Kapinallisten onnistui vallata Vedeno 25.–26. elokuuta. Kapinallisia tukenut Kavkaz Center julkaisi nettisivuillaan tiedotteen, jonka mukaan kapinalliset tuhosivat Vedenossa sijainneen sotilastukikohdan ja saivat haltuunsa suuren määrän aseita. Kapinalliset jättivät kaupungin sen valtauksen jälkeen 26. elokuuta.
Seuraukset

Taistelun tappioista annettiin erilaisia tietoja. Venäläiset ilmoittivat 22. elokuuta surmanneensa 35 kapinallista. Venäläislähteet väittivät lisäksi Šamil Basajevin haavoittuneen taistelujen aikana. Kapinalliset tiedottivat puolestaan surmanneensa 30 venäläissotilasta jo vain yhdessä yhteenotossa koko taistelun aikana. Yhteensä 14 venäläistä sai surmansa muissa väijytyksissä. Venäläisten puolella taistelleen Tovzajevin kuolemaa kuvailtiin huomattavaksi iskuksi Venäjän pyrkimykselle pitää yllä järjestystä Vedenon alueella.
Vampyyrisiskokset

| Vampyyrisiskokset> Dangerous Girls |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  R. L. Stine
Kieli:  englanti
Genre:  kauhu, nuortenkirjallisuus
Julkaistu:  2003
Suomennos
Suomentaja:  Mika Kivimäki
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2005
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  280
ISBN:  951-0-30624-X
Sarja: Vampyyrisiskokset
Seuraava:  Yön maku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Vampyyrisiskokset on R. L. Stinen kirjoittama nuortenkirja, joka kertoo kahdesta sisaruksesta. Kirjalla on jatko-osa nimeltään Yön maku.
Juoni

Destiny Weller ja hänen kaksoissisarensa Livvy ovat kauniita, suosittuja ja älykkäitä. Kesä Sinisen kuun leirillä muuttaa heidän elämänsä täysin. Kotiin palatessaan tytöt huomaavat itsessään oudon vimman juoda verta öisin. Kauhistuneena he tajuavat, mitä heille on tapahtumassa. He haluavat pitää hirvittävän havaintonsa piilossa perheeltään ja ystäviltään.
Pian siskokset huomaavat, että vampyyrinmetsästäjät jahtaavat heitä taukoamatta, ainoana tavoitteenaan tappaa heidät. Destiny haluaa epätoivoisesti löytää keinon lopettaa kauheudet. Livvy on kuitenkin uusien voimiensa lumoama.
Upper Deck

Upper Deck on yhdysvaltalainen yhtiö, joka tunnetaan parhaiten keräilykorttien valmistuksesta. Se on perustettu vuonna 1988. Aluksi yhtiö valmisti baseball-kortteja, mutta sai lisenssin NHL-korttien valmistukseen vuonna 1990, josta lähtien se on ollut yksi suurimmista NHL-kortteja valmistavista yhtiöistä.
Historiaa

Upper Deck on kasvanut vuosi vuodelta suuremmaksi yhtiöksi. 1990-luvulla elettiin korttien kulta-aikaa ja etenkin jääkiekkokorttien kysyntä oli valtavaa. 1990-luvun loppupuolella korttiteollisuus ajautui kriisiin paitsi pudonneen kysynnän, myös lisääntyneiden tuotantokustannusten vuoksi ja niinpä 2000-luvun alkupuolella Pacificin korttitehdas ajautui konkurssiin, eikä jäljellä ollut kuin muutama NHL-kortteja valmistava yhtiö.
Vuoden 2005 heinäkuussa UD osti itselleen oikeudet Fleer-Skyboxiin ja sen valmistamiin kortteihin (mm.Flair, Fleer, Fleer Ultra) ja maaliskuussa 2007 Topps-yhtiön (mm. Topps, OPC), joten pian siitä oli tullut ainoa NHL-lisenssin saanut yhtiö. Sen kilpailijalla ITG:llä ei ole NHL-lisenssiä, mutta myös ITG valmistaa kortteja NHL-pelaajista, jotka eivät saa kuitenkaan esiintyä NHL-peliasuissaan korteissa.
NHL

Upper Deckin tämän hetkenmilloin? valikoimaan kuuluvat muun muassa seuraavat tuotemerkit: Upper Deck, Upper Deck Victory, SPx, The Cup, Be A Player, SP Authentic, UD Ice, Mini Jersey Collection, OPC Premier ja Sweet Shot. Jokaisella korttimerkillä on oma ulkoasunsa ja omanlaisensa valikoima. Esimerkiksi Upper Deck Victory on halvin korttisarja Sarjan kortteja on tehty kaikista tunnetuimmista pelaajista ja sarjaan kuuluu muutama erikoiskorttisarja, mutta pakkauksissa ei ole numeroituja kortteja tai paitakortteja. Be A Player puolestaan on pääosin nimikirjoituskortteihin erikoistunut sarja, mutta nimikirjoituskortteja on jonkin verran myös muissakin sarjoissa. Nykyisin hyvin yleisiä ovat myös niin kutsutut paitakortit, joissa pelaajan käyttämästä paidasta on leikelty paloja kortin sisään. Tällaisia kortteja on mm. SPx- ja SP Authentic-sarjoissa. Mini Jersey Collection-sarjassa puolestaan on korttien joukossa pelaajien aitojen pelipaitojen näköisiä minipaitoja.
Usein erikoiskortit numeroidaan, eli niitä lasketaan maailmalle vain numeroinnin mukainen määrä. Painosmäärät ovat 2000-luvun ainana pudonneet. Nykyisin numeroituja kortteja on jopa alle 10een numeroituina kun vielä 90-luvulla 100 asti numeroidut kortit olivat harvinaisuuksiaselvennä. Nykyään myös korttien painamisessa käytetyt painolaatat laitetaan jakoon ainutlaatuisina kappaleina The Cup -sarjassa.
Muut keräilykortit

Muista urheilulajeista UD:n valikoimiin kuuluvat baseball, koripallo, amerikkalainen jalkapallo ja jalkapallo. Urheiluaiheisten korttien lisäksi Upper Deck valmistaa keräilykortteja mm. World of Warcraft-peliin ja Yu-Gi-Ohiin.
Myös muissa urheilulajeissa Upper Deck on käyttänyt pelaajan pelipaitoja korteissaan. Upper Deck on myös valmistanut mm. eri tv-sarjoihin liittyviä korttisarjoja, joissa on omat erikoiskorttinsa, nimikirjoituskortteja sekä paitakortteja.
Tyynenmerenboat

| Tyynenmerenboat |
| --- | --- |
 Tyynenmerenboa (Candoia carinata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Käärmeet Serpentes
Heimo::  Boakäärmeet Boidae
Alaheimo::  Candoiinae
Suku::  Tyynenmerenboat Candoia  Gray, 1842
Katso myös
   Tyynenmerenboat Wikispeciesissä   Tyynenmerenboat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tyynenmerenboat eli fidžinboat (Candoia) on boakäärmeiden (Boidae) heimoon kuuluva käärmesuku, jossa on viisi lajia. Niitä tavataan Malaijien saariston itäosissa ja Tyynenmeren lounaisosissa.
Ulkonäkö ja koko

Tyynenmerenboien pää on kolmiomainen kuten kyykäärmeillä, kuonon kärki on ylöspäin kääntynyt ja kuoppaelimet puuttuvat. Suomut ovat paksuja harjasuomuja. Maassa elävät lajit ovat tanakampia ja puussa elävät solakampia. Lajien koko vaihtelee noin 40–60 senttiä pitkästä tyynenmerenboasta (Candoia carinata) suurimpaan Candoia bibroniin, jonka naaraat voivat kasvaa yli 2,1-metrisiksi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Tyynenmerenboien levinneisyysalue ulottuu Sulawesilta ja Molukeilta lännestä Uuden-Guinean, Bismarckinsaarten, Melanesian ja Polynesian läpi aina Amerikan Samoalle idässä. Pohjoisimmillaan ne ovat Palaulla ja eteläisimmillään Loyautésaarilla.
Tyynenmerenboia tavataan moninaisista elinympäristöistä. Muiden boakäärmeiden tavoin niitä on kosteissa sademetsissä, mutta yhtä lailla ne viihtyvät kuivilla ruohomailla, metsissä, kaakao- ja kookosviljelmillä sekä ihmisasutuksen lähellä.
Elintavat

Tyynenmerenboiin kuuluu sekä maassa että puissa eläviä lajeja. Uudenguineanboa (Candoia aspera) elää täysin maassa ja on jopa osittain sopeutunut kaivamiseen, kun taas tyynenmerenboa ja Candoia superciliosa kiipeilevät puissa tarttumahäntineen. Tyynenmerenboat ovat yöeläimiä.
Elintavat > Lisääntyminen

Tyynenmerenboat synnyttävät lajista riippuen kerralla 2–80 elävää poikasta. Tyynenmerenboan poikuekoko on vain 2–6, kun taas tyynenmerenmaaboa (Candoia paulsoni) voi synnyttää yli 70 poikasta.
Elintavat > Ravinto

Tyynenmerenboat saalistavat väijymällä pääasiassa öisin. Niiden ravintoa ovat pääasiassa liskot sekä hiiret ja rotat.
Lajit

Sukuun kuuluu viisi lajia:
Uudenguineanboa (Candoia aspera)
Candoia bibroni
Tyynenmerenboa (Candoia carinata)
Tyynenmerenmaaboa (Candoia paulsoni)
Candoia superciliosa
Hesseng

| Hesseng |
| --- | --- |
 Hesseng
 Koordinaatit: 69°41′15″N, 29°59′19″E 
Valtio:  Norja
Lääni:  Finnmark
Kunta:  Etelä-Varanki
Pinta-ala:  
 – Maa:  1,2 km²
Väkiluku (2023):  1 636
 – Väestötiheys:  1 363,3 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hesseng on taajama Etelä-Varangin kunnassa Finnmarkin läänissä Norjassa. Taajaman pinta-ala on 1,2 neliökilometriä ja asukasluku 1 636 vuonna 2023.
Vera Smirnova

Vera Vasiljevna Smirnova (ven. Вера Васильевна Смирнова 29. syyskuuta 1898 Pietari – 1977 Moskova) oli neuvostoliittolainen lastenkirjailija.
Vera Smirnova syntyi Pietarin taideakatemian vahtimestarin perheeseen. Hän vietti lapsuutensa Keski-Aasiassa, kävi lukion ja opiskeli naisten korkeakoulussa ja Vsevolod Meyerholdin teateristudiossa.
Smirnova julkaisi ensimmäiset teoksensa vuonna 1924. Hän kirjoitti lastenkirjoja, toimi vaikutusvaltaisena lastenkirjallisuuden kriitikkona ja työskenteli kirjallisuuslehti Znamjan toimittajana. 1930-luvun lopussa Smirnova laati kertomuskokoelman Stalinin lapsuudesta, mutta kirjan päähenkilö kielsi sen julkaisemisen.
Suomennettu teos

Kaksi sydäntä (Dva serdtsa). Petroskoi: Kirja, 1934.
General Dynamics F-16 Fighting Falcon

| F-16 Fighting Falcon |
| --- | --- |

Tyyppi:  Hävittäjä
Valmistaja:  General Dynamics  Lockheed Martin
Miehistö:  1
Ensilento:  14. helmikuuta 1974
Käyttöönottovuosi:  1979
Mitat
Pituus:  15,03 m
Kärkiväli:  9,45 m
Korkeus:  5,09 m
Siipipinta-ala:  27,87 m²
Nopeus:  2 145 km/h
Tyhjäpaino:  8 272 kg
Voimanlähde
Koneisto:  Pratt & Whitney F100-PW-129 tai General Electric F110-GE-129
General Dynamics F-16 Fighting Falcon on General Dynamicsin/Lockheed Martinin kevyeksi, huokeaksi ja ketteräksi suunniteltu moderni yhdysvaltalaisvalmisteinen hävittäjälentokone. F-16 on yksi menestyneimmistä länsimaisista koneista. Sitä on valmistettu vuodesta 1976 lähtien, ja se on palvellut 25:n maan ilmavoimissa. Marraskuuhun 2017 mennessä F-16-koneita on valmistettu 4 588 kappaletta. Tuotanto jatkuu edelleen (v. 2020). Lockheed Martinilla on uusia tilauksia vuoteen 2025 saakka ja se arvioi, että valmistusmäärä voi saavuttaa 5000:n rajan.
Historia > Suomessa Hornetin kilpailijana ja seuraajana

1990-luvulla F-16 oli yksi ehdokkaista projektissa, jossa Suomen Ilmavoimille hankittiin uusi hävittäjälentokone. Muut ehdokkaat olivat Saab JAS 39 Gripen, Dassault Mirage 2000-5, Mikojan MiG-29 sekä McDonnell Douglas F/A-18 Hornet, joka voitti tarjouskilpailun. Vuonna 2017 julkisiksi tulleiden asiakirjojen mukaan F-16 oli tarjokkaista halvin hankintakustannuksiltaan samoin kuin käyttökustannuksiltaan. Se ei kuitenkaan täyttänyt kaikkia Ilmavoimien koneelle asettamia vaatimuksia, eikä suomalaisen lentokoneteollisuuden olematon osuus tarjouksessa myöskään miellyttänyt Puolustusministeriötä. Lisäksi päätöksen aikoihin F-16:n valmistuksen uskottiin olevan loppumassa. Todellisuudessa F-16-koneiden tuotanto ei ole loppunut vielä vuonna 2020. Kun Suomen puolustusvoimat 2010-luvun puolivälissä valmisteli Hornetin seuraajan hankintaa, oli F-16 jälleen yksi kilpailun ehdokkaista.
Versiot

F-16A/B – alkuperäinen versio
F-16C/D – paranneltu avioniikka ja moottori
F-16E/F – perustuu F-16C/D-malliin, erikoispiirteinä suojapinnoitetut polttoainetankit, parannellut tutka- ja avioniikkajärjestelmät, mallia on myyty vain Arabiemiirikunnille.
F-16ADF – päivitetty F-16A/B, joka on Yhdysvaltain Kansalliskaartin käytössä
F-16I – kehittyneempi avioniikka, valmistettu Israelille
F-16V – Block 70 -malli AESA-tutkalla, joka on kehitetty Taiwanille
F-16XL – Nasa:n käyttämä deltasiipiversio ilmailututkimustyöhön
Mitsubishi F-2 – muokattu versio, valmistanut Japanissa Mitsubishi
RF-16C/F-16R – tiedustelumalli
F-16 -tyypit

Valmistusmäärä helmikuuhun 2010 mennessä 4428
F-16 -tyypit > Prototyypit ja kehitysmallit

YF-16, 1974 kaksi prototyyppiä kokeisiin YF-17:ää vastaan, 1975 kahdeksan kappaletta hyväksyttyä tyyppiä, jotka toimitettiin 1976.
F-16A, moottori PW F100-PW-200, 6 yksikköä, F-16XL/A ja NF-16A
F-16 -tyypit > F-16A ja F-16B -tuotantosarjat

F-16B, 2 yksikköä, F-16XL/B
F-16A Block 1, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 20 MLU (Mid-life update)
F-16B Block 1, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 20 MLU (Mid-life update)
F-16A Block 5, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 20 MLU (Mid-life update)
F-16B Block 5, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 20 MLU (Mid-life update)
F-16A Block 10, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 20 MLU (Mid-life update)
F-16B Block 10, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 20 MLU (Mid-life update)
F-16A Block 15, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 15 ADF (Air Defence Fighter)
F-16B Block 15, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 15 ADF (Air Defence Fighter)
F-16A Block 15 OCU, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 20 MLU (Mid-life update)
F-16B Block 15 OCU, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 20 MLU (Mid-life update)
F-16A Block 20, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 20 MLU (Mid-life update)
F-16B Block 20, moottori PW F100-PW-200
F-16 Block 20 MLU (Mid-life update)
F-16 -tyypit > F-16C- ja F-16D-tuotantosarjat

Yksipaikkaisen F-16C:n ja kaksipaikaisen F-16D:n ensimmäinen moottori oli Pratt & Whitney F100, jossa on jälkipoltin. Kuitenkin kustannusten säästämiseksi Yhdysvaltain ilmavoimat aloitti 1984 Alternative Fighter Engine -ohjelman, jonka tarkoituksena oli löytää muilta mahdollisia moottoreita. Kilpailun voitti General Electric F110, jolla on varustettu lopulta 86 % Yhdysvaltain ilmavoimien F-16C- tai F-16D-hävittäjistä.
F-16 -tyypit > F-16C- ja F-16D-tuotantosarjat > Block 25

F-16C Block 25, moottori PW F100-PW-220E
F-16D Block 25, moottori PW F100-PW-220E
F-16 -tyypit > F-16C- ja F-16D-tuotantosarjat > Block 30 ja Block 32

Johtuen siitä, että Alternative Fighter Engine -ohjelman F-16C:n ja F-16D:n osalta voitti General Electric F110, jossa on 17.8 kN enemmän työntövoimaa kuin Pratt & Whitney F100:ssa, F-16C Block 30:ssä ja F-16D Block 32:ssa ovat tavallista ("small mouth inlet";Normal Shock Inlet) suuremmat ("large mouth inlet"; Modular Common Inlet Duct) ilmanottoaukot kuin F-16A:ssa ja F-16B:ssä, jotka käyttävät Pratt & Whitney F100:a.
F110-GE-100:n työntövoima on 28 000 lbf (125 kN), kun taas myöhemmän F110-GE-129:n 29 400 lbf (131 kN) ja sen jälkeen valmistetun F110-GE-132:n 32 000 lbf (142 kN).
F-16C Block 30, moottori GE F110-GE-100
F-16D Block 30, moottori GE F110-GE-100
F-16C Block 32, moottori PW F100-PW-220E
F-16D Block 32, moottori PW F100-PW-220E
F-16C Block 40, moottori GE F110-GE-100
F-16D Block 40, moottori GE F110-GE-100
F-16C Block 42, moottori PW F100-PW-220E
F-16D Block 42, moottori PW F100-PW-220E