Suomen rannikkotykistö
Historia

Suomen rannikkotykistö muodostui, kun yleisesikunnasta erotettiin meripuolustusosasto ja se laajennettiin puolustushaaraksi omalla esikunnallaan. Meripuolustusosastosta muodostui näin Suomen laivaston esikunta, mikä sai vastuulleen niin Suomen laivaston alukset kuin rannikkopuolustuksen rannikkotykistön rannikkotykistöpataljoonatkin. Ensimmäiseksi puolustushaaran komentajaksi tuli kontra-amiraali Johannes Indrenius. Linnoitustykistöpataljoonista muodostettiin Rannikkotykistörykmentti, minkä komentajaksi määrättiin eversti Wilho Petter Nenonen. Nenonen siirtyi 1. elokuuta 1918 muihin tehtäviin ja komentajksi nimitettiin kenraalimajuri Kaarlo Richard Kivekäs. Rannikkotykistörykmentin tehtäviin liitettiin sisävesiltä myös Laatokan puolustus.
Nenonen palasi 4. helmikuuta 1919 rannikkotykistörykmentin komentajaksi. Hänen aikanaan rannikkotykistörykmentin rannikkötykistöpataljoonat täydennettiin itsenäisiksi Rannikkotykistörykmentti 1:ksi, Rannikkotykistörykmentti 2:ksi ja Rannikkotykistörykmentti 3:ksi 19. huhtikuuta 1919.
Myöhemmin rannikkotykistön esikunta lakkautettiin ja muodostettiin rannikkopuolustuksen esikunta, mihin sisältyi sekä laivasto että rannikkopuolustuksen kenttätykistö. Näin muodostuivat laivastosta ja rannikkotykistöstä Suomen merivoimat. Komentajaksi tuli Oscar Enckell.
Puolustushaara Suomen merivoimat jaettiin 1923 kolmeen osaan: laivastoon, rannikkotykistöön ja sotasatamaan. Rannikkotykistöosan päälliköksi määrättiin Nenonen, mutta tämä luopui lyhyen ajan jälkeen tehtävästään ja seuraajaksi nimitettiin Arno Almqvist syyskuussa 1923. Tämä joutui luopumaan tehtävistään siksi, että oli palvellut Venäjän keisarikunnan armeijassa eikä hyväksynyt jääkäriupseereiden autosuomalaisuutta, mikä kohdistui Mannerheimin tapaan Venäjällä ennen itsenäisyyttä palvelleita kohtaan. Hänen seuraajakseen tuli marraskuussa jääkärikenraalimajuri Väinö Valve.
Laivaston ja rannikkopuolustuksen esikunnat yhdistettiin jälleen vuonna 1927. Meripuolustukseen kuuluivat Meripuolustuksen esikunta ja Rannikkotykistö. Rannikkotykistön osaan kuuluivat Rannikkotykistörykmentti 1, Rannikkotykistörykmentti 2, Rannikkotykistörykmentti 3, Erillinen Rannikkotykistöpatteristo Hangossa, 1. Kiinteä Ilmatorjuntapatteristo Suomenlinnassa, 2. Kiinteä Ilmatorjuntapatteristo Viipurissa, Rannikkolaivasto ja Meripuolustuksen Kapitulanttikoulu.
Ennen talvisotaa edeltäneitä ylimääräisiä harjoituksia 10. syyskuuta 1939 rannikkotykistön joukko-osastot nimettiin uudelleen: Rannikkotykistörykmentti 3:sta tuli Laatokan Meripuolustus. Muista joukko-osastoista tuli Viipurin lohko, Kotkan, Pellingin, Helsingin, Hangon, Turun, Ahvenanmaan, Satakunnan, Vaasan ja Oulun lohkot.
Välirauhan aikana 1940 nimettiin lohkot jälleen rykmenteiksi. Näin muodostuivat Kotkan Rannikkötykistörykmentti, Pellingin Rannikkotykistörykmentti, Suomenlinnan Rannikkotykistörykmentti, Raaseporin Rannikkotykistörykmentti ja Turun Rannikkotykistörykmentti sekä Vaasan Rannikkolinnakkeisto.
Jatkosodan liikekannallepanossa 1941 rykmentit laajennettiin prikaateiksi, joilla oli rannikkojoukkoina jalkaväkeä. Näin muodostuivat 1. Rannikkoprikaati Helsinkiin, 2. Rannikkoprikaati Kotkaan, 3. Rannikkoprikaati Pellinkiin, 4. Rannikkoprikaati Hankoon, minkä esikunta siirrettiin myöhemmin Petroskoihin (Petrozavodskiin, Äänislinnaan). Laatokan Puolustus perustettiin 15. elokuuta 1941, mihin kuuluivat 11. Rannikkoprikaati ja 12. Rannikkoprikaati.
Vuonna 1942 suoritettiin uudelleenjärjestely, jolloin muodostuivat:
Uudenmaan Rannikkoprikaati Suomenlinnaan
Rannikkotykistörykmentti 1
Rannikkotykistörykmentti 11
Itä-Suomen Rannikkoprikaati Haminaan
Rannikkotykistörykmentti 2
Rannikkotykistörykmentti 12
Rannikkotykistörykmentti 22 kesällä 1944
Saaristomeren Rannikkoprikaati Turkuun
Rannikkotykistörykmentti 5
Rannikkotykistörykmentti 15
Äänisen Rannikkoprikaati Äänislinnaan
Rannikkotykistörykmentti 4
Rannikkotykistörykmentti 14
Laatokan Rannikkoprikaati Huuhanmäelle
Rannikkotykistörykmentti 3
Rannikkotykistörykmentti 13
Pohjanlahden Rannikkovartiosto Vaasaan