stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
SN 1572
Historiallinen kuvaus

Vuoden 1572 supernovan ilmaantuminen Linnun­radalle kuuluu tähtitieteen historian tärkeimpiin tapahtumiin. Novan, "uuden tähden" ilmestyminen vaikutti osaltaan siihen, että vanhoja taivaan malleja oli muutettava, ja se vauhditti tähtitieteen vallankumousta, joka alkoi todettaessa, että tarvittiin entistä tarkempia tähtiluetteloja ja sen vuoksi myös tarkempia havainto­välineitä. Se osaltaan kumosi myös Aristoteleelta periytyneen käsityksen kuun­ylisen maailman muuttumattomuudesta.
Vuoden 1572 supernovaa sanotaan usein "Tyko Brahen supernovaksi", koska Tyko Brahe käsitteli sitä laajasti vuonna 1573 julkaistussa teoksessaan De nova et nullius aevi memoria prius visa stella ("Uudesta, koskaan ennen eläessään näkemästä tai muistamasta tähdestä"). Teos sisältää sekä Tyko Brahen omia havaintoja että monien muiden tekemien havaintojen analysointia. Vuosina 1602 ja 1610 Johannes Kepler julkaisi teoksesta uudet painokset.
Historiallisista syistä SN 1572 tunnetaan myös lyhemmin nimellä Tykon nova, vaikka kyseessä selvästikin oli supernova, joka nykyisten tietojen mukaan on aivan eri ilmiö kuin nova.
Brahe ei ollut ensimmäinen, joka havaitsi vuoden 1572 supernovan, mutta toden­näköisesti hän teki siitä tarkimmat havainnot.  Lähes yhtä tarkkoja havaintoja tekivät monet muutkin eurooppalaiset tähtitieteijät kuten Wolfgang Schuler, Thomas Digges, John Dee, Francesco Maurolico, Jerónimo Muñoz, Tadeáš Hájek ja Bartholomäus Reisacher.
Englannissa kuningatar Elisabet I antoi matemaatikko ja astro­logi Thomas Allenille tehtäväksi havainnoida Kassiopeiaan ilmestynyttä uutta tähteä, josta hän antoi hyvin oppineen lausuntonsa, kuten John Aubrey kirjoitti muistiossaan noin sata vuotta myöhemmin.
Ming-dynastian hallitsemassa Kiinassa tähti tuli kiistan aiheeksi Zhang Juzhengin ja nuoren keisari Wanlin välille. Kosmologisen perinteen mukaisesti keisaria varoitettiin tekemästä mitään harkitsematonta, sillä uusi tähti tulkittiin huonoksi enteeksi.
Luotettavimpien tietojen mukaan uusi tähti havaittiin ensimmäisen kerran aamulla 6. marraskuuta 1572.  Tyko Brahe näki sen ensimmäisen kerran 11. marraskuuta, ja silloin se oli hänen mukaansa jo hieman Jupiteriakin kirkkaampi. Marraskuun 16. päivän aikoihin se sai suurimman kirkkautensa, jolloin sen magnitudi oli noin −4,0; joidenkin kuvausten mukaan se oli yhtä kirkas kuin Venus on kirkkaimmillaan. Sen jälkeen se alkoi himmetä, mutta vasta maaliskuussa 1574 se katosi kokonaan näkyvistä.
Supernova

Historiallisen valokäyränsä perustella SN 1572 luokiteltiin tyypin I supernovaksi pian sen jälkeen, kun tyyppien I ja II supernovat ensin määriteltiin spektriensä perusteella. Supernovajäänteensä röntgensäteily osoittaa, että se oli jokseenkin varmasti tyypin Ia supernova, mutta sen täsmällisempi luokitettelu oli epävarma siihen saakka, kunnes vuonna 2008 havaittiin sen valokaiku, joka vahvisti lopullisesti, että kyseessä oli normaali tyypin Ia supernova.
Supernova > Etäisyys

Varhaisemmat arviot supernovan etäisyydestä vaihtelivat 2 ja 5 kiloparsekin eli noin 6 600 ja 16 300 valovuoden välillä.
SN 1572:n luokittelu normaalin luminositeetin omaavaksi tyypin Ia supernovaksi tekee mahdolliseksi määrittää sen etäisyyden luotettavasti. Sen kirkkauden heikkenemisv auhdin perusteella voidaan laskea, että sen ollessa kirkkaimmillaan sen absoluuttinen magnitudi oli −19,0 ± 0,3.  Koska sen näennäinen magnitudi voidaan historiallisten lähteiden perusteella arvioida ja koska B-vyön ekstinktio on 1,8 ± 0,2, voitiin vuonna 2008 laskea sen etäisyyden olleen  3,8_{-0,9}^{+1,5} kiloparsekia eli  12400_{-2,900}^{+4900} valovuotta. Myöhempien tarkempien tutkimusten mukaan sen etäisyys on 2,5 ja 3 kiloparsekin (noin 8000 ja 9800 valovuoden) välillä.
Supernovajäänne > Alkuperäiset radiohavainnot

SN 1572:n supernovajäännettä oli yritetty etsiä jo aikaisemmin, mutta se onnistui vasta vuonna 1952, jolloin Hanbury Brown ja Cyril Hazard ilmoittivat havainneensa Jodrell Bank Observatoryn radio­tele­skoopilla kohteesta lähtevää radiosäteilyä 158,5 megahertsin taajuudella. Havainnon vahvistivat Cambridgen radio­teleskoopin avulla vuonna 1957 Baldwin ja Edge, jotka myös mittasivat kohteen sijainnin tarkemmin.  Supernovajäänne sai Cambridgen toisessa radiolähteiden luettelossa alustavasti tunnuksen "2C 34", ja kolmannessa luettelossa lopullisesti merkinnän "3C 10".  Mitään kiistaa ei ole käyty siitä, etteikö 3C 10 olisi vuosina 1572–1573 havaitun supernovan jäänne. Minkowskin vuonna 1964 julkaiseman artikkelin mukaisesti supernova­jäänteestä radio­lähteenä käytetään tavallisimmin merkintää 3C 10, joskin siitä toisinaan käytetään myös taulukoitua galaktista merkintää G120.7+2.1 ja monet kirjoittajat nimittävät sitä "Tykon super­nova­jäänteeksi". Koska se havaittiin ensin lähettämiensä radio­aaltojen ja vasta myöhemmin valon avulla, kohteesta käytetään usein merkintää 3C 10 riippumatta siitä, millä sähkö­magneettisen säteilyn aallon­pituus­alueella havainnot on saatu.
Supernovajäänne > Röntgensäteilyhavainnot

Tykon supernovajäänteestä lähtevän röntgensäteilyn havaitsi ensimmäisenä Uhuru-satelliitti. Sen havaitsemasta röntgenlähteestä käytettiin ensin merkintöjä X120+2 ja XRS 00224+368, mutta se sai myös nimen Cepheus X-1 (tai Cep X-1). Tästä nimestään huolimatta se ei sijaitse Kefeuksen vaan Kassiopeian tähdistössä, ja se on sama kohde kuin SN 1572, Tykon supernovajäänne.
Supernovajäänne > Optiset havainnot

Palomarin observatoriossa tutkijat löysivät 1960-luvulla Tykhon supernovajäänteen hyvin heikkona nebulana. Myöhemmin se valokuvattiin kansainvälisen ROSAT-avaruusluotaimen kaukoputken avulla. Havainnot vahvistavat, että supernova oli tyyppiä Ia, ja että se syntyi valkoisesta kääpiötähdestä, joka vastaanotti ainetta seuralaistähdeltään, kunnes se lähestyi Chandrasekharin rajaa ja räjähti. Tämäntyyppisistä supernovista ei yleensä synny kovin näyttävää nebulaa, vaan sellaisia synnyttävät yleensä tyypin II supernovat kuten SN 1054, joka synnytti Rapusumun.  SN 1572:n keskuksesta ulospäin työntyy yhä laajenevaa kaasua, jonka nopeus on hieman alle 5 km/s.
Seuralaistähti

Lokakuussa 2004 Nature-lehteen lähetettiin kirje, jossa ilmoitettiin löydetyksi auringon kaltainen G2-luokan tähti, joka sai nimen Tycho G. Sen arvellaan olevan seuralaistähti, joka luovutti massaa sille valkoiselle kääpiölle, joka lopulta räjähti supernovana. Maaliskuussa 2005 julkaistut tutkimukset paljastivat tästä tähdestä lisätietoja: Tycho G oli ennen räjähdystä todennäköisesti pääsarjan tähti tai alijättiläinen, mutta se menetti osan massastaan ja supernova kuumensi sen uloimpia kerroksia.   Tycho G:n nykyinen nopeus on mahdollisesti varmin todiste siitä, että se oli valkoisen kääpiön seuralaistähti, sillä se liikkuu nopeudella 136 km/s, mikä on yli neljä kertaa suurempi kuin sen läheisyydessä sijaitsevien tähtien keskimääräinen nopeus.  Tähti on jokseenkin kaukana keskuksesta eikä se nähtävästi pyöri, mikä sekin viittaa siihen, että kyseessä on seuralaistähti.
Tyko Brahen supernova kirjallisuudessa

James Joycen romaanin Odysseus yhdeksännessä luvussa Stephen Dedalus yhdistää supernovan ilmaantumisen nuorekkaaseen William Shakespeareen. Sky & Telescope -lehden marraskuun 1998 numerossa kolme tutkijaa Southwest Texas State Universitytä, Don Olson ja Russell Doescher fysiikan laitokselta ja Marilynn Olson englannin kielen laitokselta, väittivät, että Shakespearen Hamlet-näytelmän ensimmäisen näytöksen ensimmäisessä kohtauksessa Bernardo viittaa juuri kyseiseen supernovaan.
Arthur C. Clarken novellissa The Star päähenkilö mainitsee ohimennen supernovan. Sillä on keskeinen merkitys myös Frederik Pohlin näennäis­tieteellisessä artikkelissa The Martian Star-Gazers ("Marsilaiset tähtien katselijat"), joka julkaistiin ensimmäisen kerran Galaxy Science Fiction Magazine -lehdessä vuonna 1962.
Neil DeGrasse Tyson mainitsee vuosien 1572 ja 1604 supernovat vuonna 2017 ilmestyneessä teoksessaan Astrophysics for People in a Hurry.  Hän korostaa sitä, että vaikka niistä paljon kerrottiin sellaisina kuin miltä ne näyttivät, tuohon aikaan kukaan ei havainnut niistä myös lähteneitä näkymättömiä röntgen- ja gammasäteitä.
Kassiopeian tähdistöä esittävä tähtikartta, johon on merkitty myös vuoden 1572 supernovan paikka, Tyko Brahen teoksesta De nova stella
Tykhon supernovan valokäyrä historiallisten havaintojen perusteella rekonstruoituna.
Supernovajäännettä SN 1572 esittelevä video
WISEn ottama infrapunakuva. Punainen ympyrä kuvan vasemmassa yläkulmassa on SN 1572:n supernovajäänne.
Tykon supernovajäänteen laajeneminen vuosina 2000-2015
Käännös suomeksi
Ämmässuo

| Ämmässuo> Käringmossen |
| --- | --- |
Kaupunki:  Espoo
Suuralue:  Vanha-Espoo
Kaupunginosa nro:  91
Pinta-ala:  2,1 km² 
Väkiluku:  0
Postinumero(t):  02510, 02780, 02820
Lähialueet:  Kolmperä, Espoonkartano, Kirkkonummi
Ämmässuo (ruots. Käringmossen) on Espoon kaupunginosa. Se rajoittuu pohjoisessa ja idässä Kolmperään, etelässä Espoonkartanoon ja lännessä Kirkkonummeen. Kaupunginosassa on Ämmässuon jätteenkäsittelykeskus.
Ämmässuon eteläosa on verraten luonnontilainen soineen ja suolampineen. Siellä on muun muassa Bockträsk-niminen suolampi, joka on määritelty arvokkaaksi luontokohteeksi.
Nimi

Ämmässuon nimen taustalla on vanha suonnimi Käringmossen. Rinnakkaisnimi Stora Käringmossen tunnetaan ainakin jo vuodelta 1832. Alue on ollut alun perin soista ja kallioista takamaata. Alueenimeksi Ämmässuuo tuli 1980-luvulla, jolloin kaatopaikka aloitti toimintansa. Kaupunginosan nimeksi se tuli vuonna 2008.
Historia

Autoliikenteen kasvaessa 1920-luvulla Ämmässuon läpi kulkeva vanha Turuntie kunnostettiin ja sitä jatkettiin uudella tiellä länteen.
Kampin villat

| Kampin villat |
| --- | --- |
 Kampin villat 1930-luvulla. Helsingin kaupunginmuseon kuvakokoelmista.
Osoite:  Malminkatu 3, Runeberginkatu 1
Sijainti:  Kamppi, Helsinki, Suomi
Koordinaatit:  60°10′06″N, 24°55′50″E
Rakennustyyppi:  asuinrakennusryhmä
Valmistumisvuosi:  1876
Purkuvuosi:  1938–1960
Rakennuttaja:  Helsingfors Arbetarbostäder Ab
Omistaja:  Helsingfors Arbetarbostäder Ab
Runkorakenne:  puutaloja
Julkisivumateriaali:  puu
Kerrosluku:  2–3
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kampin villat eli Kampin puulaakivillat olivat Helsingin Kamppiin, Kampintori länsipuolella olevaan kortteliin vuonna 1876 työväen asunnoiksi rakennettu ryhmä kaksi- ja kolmikerroksisia puutaloja. Niistä osa purettiin vuonna 1939, viimeisetkin vuonna 1960. Ne sijaitsivat kokonaisen korttelin laajuisella suorakulmaisella tontilla Malminkadun, Malminrinteen, silloisen kasarmialueen ja nyttemmin hävinneen puistikon välissä. Nykyisin suunnilleen samalla alueella sijaitsevat Sähkötalo ja Radisson Blu Royal Hotel, joiden välitse Runeberginkatu kulkee halkaisten entisen korttelin kulmittain.
Rakentaminen ja tausta

Kampin villat rakennutti Helsingfors Arbetarbostäder Ab -niminen yhtiö, jonka muutamat helsinkiläiset tehtailijat olivat perustaneet työväen asunto-olojen parantamiseksi. Sama yhtiö rakennutti samoihin aikoihin myös Suruttomain villat Hämeentien varrelle Kallioon.
Villat rakennettiin helpottamaan kasvavan teollistuvan Helsingin työväen asuntokurjuutta, josta muun muassa Zachris Topelius oli jo 1850-luvulla kirjoittanut useissa lehtikirjoituksissaan Helsingfors Tidningar -lehdessä. Erityisesti hän arvosteli keinottelijoita, jotka perivät surkeimmissakin olissa asuvilta työläisperheiltä kohtuuttoman korkeita vuokria. Sosiaaliset ja filantrooppiset aatteet olivatkin saaneet Helsingissäkin yhä laajempaa kannatusta. Sen vuoksi Suomen senaatti myönsikin Helsingfors Arbetarbostäder -yhtiölle  huokeakorkoisen lainan, jotta asuntojen vuokrat voitiin pitää alhaisina.
Sijainti ja rakennukset

Kampin villat sijaitsivat tontilla, joka käsitti silloisen korttelin nro 216 kokonaisuudessaan. Kortteli oli tuolloin suorakulmion muotoinen, ja sitä rajoittivat etelässä Malminkatu, idässä Kampintorin reunaa pitkin kulkeva Malminrinne, pohjoisessa alun perin Turun kasarmiin liittyneen laajan kasarmialueen läntisin osa ja lännessä pienehkö nyttemmin hävinnyt puistikko. Rakennusryhmän osoite oli Malminkatu 3. Myöhemmin rakennettiin Kampin villojen ja kasarmialueen väliin Runeberginkadun eteläisin osa, jonka linjaus alkujaan poikkesi nykyisestä: se alkoi Fredrikinkadun, Malminrinteen ja Kampinkadun (nykyisen Urho Kekkosen kadun) risteyksestä ja kulki alkumatkan Malminkadun suuntaisena ja teki villojen korttelin luoteispuolella mutkan, josta se jatkui nykyisellä kohdallaan Töölöön.
Useimmista muista Helsingin kortteleista poiketen tämä kortteli ei koskaan saanut kasvin tai eläimen nimeä, vaan sen nimenä oli Kampin villat.
Kampin tontille rakennettiin neljä osittain kolmikerroksista puista asuintaloa, jotka sijaitsivat tontin nurkissa. Tontin keskelle rakennettiin pesutupa ja pakari, jossa oli myös neljä asuinhuonetta, sekä sen kummallekin puolelle vajat. Tontin länsireunassa oli pitkä ulkohuonerakennus.
Nykyaikaisen käsityksen mukaan Kampin villatkin edustivat vielä varsin vaatimatonta asumistasoa. Niissä ei alkujaan ollut vesijohtoa, vaan vesi oli noudettava Lapinlahden aukiolla olleesta yleisestä kaivosta. Myöhemmin rakennettiin pihalle vesiposti. Rakennuksia valaistiin öljylampuilla vielä kauan sen jälkeenkin, kun useimpiin muihin rakennuksiin Helsingissä oli jo asennettu sähkövalo.
Asukkaat

Kampin villoissa oli yhteensä 116 asuntoa, jotka käsittivät joko vain yhden huoneen tai sen lisäksi keittiön. Niissä oli enimmillään kaikkiaan 350 asukasta.  Teollisuustyöväen lisäksi taloissa asui myös runsaasti käsityöläisiä, esimerkiksi muurareita, räätäleitä ja puuseppiä sekä myös useita sekä juutalaisia kauppiaita, joista monilla oli myymälä läheisessä Narinkassa.
Loppuvaiheet, purku ja alueen nykytila

Kampin villat rakennettiin alkujaan kaupungin laidalle, mutta nykyisin alue on osa Helsingin ydinkeskustaa.
Vuonna 1938 vahvistettiin Kampin alueelle uusi asemakaava, joka edellytti muun muassa Kampin villojen purkamista. Runeberginkadun eteläpää linjattiin uudelleen nykyiselle paikalleen, jolloin se tuli alkamaan Malminkadun ja Malminrinteen risteyksestä. Täten se halkaisi villojen entisen korttelin kulmittain. Uuden katuosuuden itäpuolinen kortteli peri numeron 216, mutta se rajoittui nyt idässä (koillisessa) Fredrikinkatuun, pohjoisessa (luoteessa) entisestään pidennettyyn Salomonkatuun.
Osa villoista purettiin pian kaavan vahvistamisen jälkeen, ja korttelin Malminrinteen puoleiseen osaan rakennettiin Gunnar Taucherin suunnittelema Kampin sähköasema.
Viimeiset vanhoista villoista kuitenkin purettiin vasta vuonna 1960, mutta silloin ne olivat jo pahoin ränsistyneet, ja lämmityskin toimi huonosti.. Rakennusryhmän pihapiirikin oli sitä ennen jo täysin tuhoutunut, sillä uudelleen linjattu Runeberginkatu oli rakennettu kulkemaan korttelin läpi vanhojen rakennusten välitse jo 1950-luvun alkupuolella. Seutu oli lisäksi  saanut levottoman alueen maineen, mutta se haluttiin rakentaa osaksi Helsingin nykyaikaista keskustaa.
Vuonna 1970 kortteliin 216 valmistui Alvar Aallon suunnittelema Sähkötalo, johon myös vanhempi Kampin sähköasema kiinteästi liittyy. Runeberginkadun toisella puolella oleva kolmiomainen kortteli oli pitkään tyhjillään, mutta vuonna 1991 siihen valmistui hotellirakennus, Radisson Blu Royal Hotel.
Aiheesta muualla

Pinterest (Alueesta vuonna 1959 otettu valokuva) Veronica Kangasmuukko.
Yksi viimeisistä Kampin villoista vuonna 1959 nähtynä Runeberginkadulta, jonka uusi linjaus oli jo rakennettu kulkemaan rakennusryhmän entisen pihan läpi. Taustalla muutamaa vuotta aikaisemmin valmistunut Autotalo. Helsingin kaupunginmuseon kuvakokoelmista, kuvannut Volker von Bonin 1959.
Partolan kartano

Partolan kartano 1918
Partolan kartano oli 1600-luvulta vuoteen 1982 asti Pirkkalassa  sijainnut kartano, josta muodostui Partolan kylä. Nykypäivän Pirkkalan kunta muodostui alun perin neljästä eri tilasta. Partolan kartanon nimi oli alun perin Karlberg, joka tunnettiin myös nimellä Rättälä. 1700-luvulla kartanon omisti baltialaissaksalainen von Pfaler -suku. Suvun viimeinen omistaja oli kersantti Nils von Pfaler 1800-luvun alussa, jonka jälkeen Kartano siirtyi aatelliselle Spåre-suvulle. Suvun ensimmäinen omistaja oli kapteeni Carl Gustaf Spåre. Spåren jälkeen tilan osti Kangasalta kotoisin ollut mylläri Juho Kaarlenpoika Karlberg, joka käytti kartanon nimeä myös sukunimenä. Hän myi Partolan kartanon Tamperelaiselle ravintoloitsijalle Carl Gustaf Tallqvist joka osti kartanon lähellä sijaitsevan Viikinsaaren ja perusti saarelle Tamperelaisille kesäravintolan. Hän kuitenkin joutui taloudelliseen ahdinkoon ja hänen omaisuutensa myytiin 1860-luvun lopulla. Liikemies Elieser Johansson osti tilan vuonna 1869 jarakensi Pirkkalaan Pyhäjärven sahan ja tiilitehtaan. Elieser mentyään konkurssiin vuonna 1891, sisko Emilia Palmroth ja hänen miehensä Gustav Edward Palmroth, maakauppias Ruovedelta, ostivat tilan pojallensa Hannes Palmrothille, joka oli Ruotsissa käynyt maatalouskoulua. Kartano pysyi Palmroth suvun hallussa vuoteen 1982, kunnes kartano paloi. Silloin suurin osa tontista oli jo jakaantunut perinnönjaoissa, myyty tai pakkolunastettu asuintiloiksi.
Kartanon pinta-ala oli aikoinaan noin 334 hehtaaria ja sen maat ulottuivat Pyhäjärven ranansta aina Lempäälän rajalle Multisiltaan saakka. Päärakennus, talli ja työväen asuinrakennukset sijaitsivat nykyisen Kutteritie 10:n ja Pereentien risteyksen kohdalla ja kartanon suuri navetta Pereentien toisella puolen lähempänä Pyhäjärven rantaa. Pyhäjärven rannassa sijaitsivat isäntäväen ja palkollisten saunat, kartanon leipomo ja jääkellari. Puinen jugendtyylinen päärakennus oli alun perin 1840-luvulta ja vuonna 1905 sen peruskorjauksen suunnitteli arkkitehti Wivi Lönn. Päärakennuksen ympärillä oli yli hehtaarin kokoinen puutarha. Hannes Palmrothin puoliso oli opettaja Hilma Palmroth joka harrasti laulua, pianonsoittoa ja runonlausuntaa. Hilman veli oli kapellimestari Ilmari Weneskoski ja kartanossa vieraili monia taiteilijoita, muun muassa säveltäjä Toivo Kuula. Partolan kartano oli suosittu kesänviettopaikka varakkaille Tamperelaisille, joille vuokrattiin tontilla sijaitsevia kesäasuntoja ja kartanolta huoneita 1900-luvun alussa.
Kartanon maista lohkottiin jatkosodan jälkeen suuri osa asuintiloiksi rintamamiehille ja siirtoväelle. Loput kartanon maat Hannes Palmrothin perilliset jakoivat keskenään. Kartanon päärakennus meni perinnönjaossa Reino Palmrothille. Reino Palmroth kuoli vuonna 1977. Partolan kartano oli pitkään asumattomana ja talo paloi joulukuussa 1982 asumattomana. Kartanosta on jäljellä villiintynyt ja metsittynyt puisto.
Teollista toimintaa kartanon alueella

Hannes Palmrothin vanhin poika Pentti Palmroth perusti Partolan kartanon huvilarakennuksen kenkätehtaan vuonna 1928. Punatiilinen tehdasrakennus valmistui kenkätehtaalle vuonna 1938 ja sitä laajennettiin 1950-luvulla lisäsiivellä ja kolmannella kerroksella. Partolan kenkätehdas toimi vuoteen 1986 saakka minkä jälkeen tehdasrakennus saneerattiin asunnoiksi. Palmrotheilla oli sotavuosina kenkätehtaan läheisyydessä myös Tisle-niminen kemiantehdas.
Elieser Johansson perusti vuonna 1887 kartanon yhteyteen sahan ja myllyn jotka kuitenkin tuhoutuivat tulipalossa 1891. Hannes Palmroth aikoi jatkaa sahan toimintaa mutta hän myi sen kuitenkin lopulta Alfred Selinille 1900-luvun alussa ja sahasta muodotettiin osakeyhtiö Pyhäjärven Saha vuonna 1912. Tämä saha toimi 1950-luvulle saakka. Vuonna 1960 entisen sahan tontilla aloitti toimintansa virvoitusjuomien pullotustehdas Pirve.
Luettelo Juuan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Juuan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Juuan kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Julkisilta paikoilta poistetut ja tuhoutuneet teokset

Seuraavia teoksia ei tavattu ulkotiloista. Ne oli poistettu, siirretty tai sijaitsivat sisätiloissa (syyskuu 2020).
| Teos | Aiempi sijainti | Nykyinen sijainti | Tekijä | Paljastettu | Poistettu/ tuhoutunut | Syy | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kaksi kirjaa, 1939–1944 sodissa kaatuneiden muistomerkki | Juuan kunnantalo, Poikolantie 1, Juuan kirkonkylä |  | Kortelainen, KaukoKauko Kortelainen | 1990 |  |  |  |  |
| Keraaminen valoveistos | Juuan kunnantalon ikkuna, Poikolantie 1, Juuan kirkonkylä |  | Häyrynen, SinikkaSinikka Häyrynen |  |  | Teos ei ollut nähtävissä ulkoa. |  |  |
| Välitunti | Peruskoulu (Koulukeskus, Poikolan koulu, Poikolantie 6 G, Juuan kirkonkylä |  | Kortelainen, KaukoKauko Kortelainen | 1979 |  | Teosta ei havaittu paikan päällä. Puuteos, mahdollisesti koulun sisätiloissa. |  |  |
Eero Lehti

| Eero Lehti |
| --- | --- |
 Eero Lehti Lahden kirjamessuilla 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. elokuuta 1944 (ikä 80) Tuusula
Poliitikko
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Asema:  kaupunginvaltuutettu
Vaalipiiri:  Uudenmaan vaalipiiri
Kotipaikka:  Kerava
Aiheesta muualla
Virallinen sivu
Eero Heikki Lehti (s. 23. elokuuta 1944 Tuusula) on suomalainen poliitikko ja yrittäjä. Hän toimi Suomen Yrittäjien puheenjohtajana 2002–2008 ja oli kokoomuksen kansanedustajana vuosina 2007–2019 Uudenmaan vaalipiiristä. Hän on ollut Keravan kaupunginvaltuutettu vuodesta 1968 ja toiminut pitkään myös valtuuston puheenjohtajana.
Koulutukseltaan Lehti on valtiotieteiden maisteri. Hän sai kauppaneuvoksen arvonimen vuonna 2000. Vaasan yliopisto myönsi Lehdelle kauppatieteiden kunniatohtorin arvon vuonna 2006.
Elämä ja työura

Lehti valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1969. Valmistumisensa jälkeen hän aloitti Keskossa markkinatutkijana.lähde? Vuonna 1971 Lehti perusti Taloustutkimus-yrityksen ja omistaa nykyisin Taloustutkimus Oy:n. Lehti omisti myös perustamansa Suomen Lehtiyhtymä Oy:n kunnes myi sen maaliskuussa 2013 Keskisuomalainen-konsernille. Hän on toiminut hallituksen puheenjohtajana Taloustutkimuksessa sen perustamisesta lähtien ja Lehtiyhtymässä 1978–2013. Vuosina 2002–2008 Lehti toimi Suomen Yrittäjien puheenjohtajana. Hän oli Euroopan unionin talous- ja sosiaalikomitean jäsen vuosina 1995–2008. Kesällä 2021 Eero Lehti sijoitti muun muassa Heikki Salmelan ja Toivo Sukarin tavoin Alfa-tv:hen, joka ajautui pian konkurssiin.
Politiikka

Lehti valittiin eduskuntaan vuoden 2007 vaaleissa, joissa hänellä oli Suomen suurin vaalibudjetti, 119 335 €. Lehti nousi eduskunnan varakkaimmaksi vuonna 2007.
Ennen valintaansa kansanedustajaksi Lehti herätti keväällä 2007 huomiota useilla kommenteillaan. Helmikuussa 2007 hän sai runsaasti julkisuutta ehdottaessaan luottamusmiesten irtisanomissuojan poistamista, koska luottamusmiehellä ei voi olla erityisasemaa eikä erivapautta toimia: ei saa ajaa firmaa niin kuralle, että muut joutuvat lähtemään, ja itse jää viimeiseksi. Lehden mukaan valta pitäisi olla kytketty vastuuseen. Asia nousi esiin myös eduskunnassa, missä kaikki puolueet tyrmäsivät sen.
Helmikuun 2007 alussa Lehti kutsui vaaliseminaarissa Hämeenlinnassa kiinalaisia ”vinosilmiksi”. Hän totesi myöhemmin, ettei pidä ilmausta rasistisena. Kokoomuksen puoluesihteeri Taru Tujunen kuitenkin tuomitsi sanavalinnan. Maaliskuussa 2007 vasemmistoliiton puoluehallituksen puheenjohtaja Katja Syvärinen kertoi Lehden puhuneen hänelle asiattomasti Lohjalla pidetyssä vaalitilaisuudessa ja syytti tätä seksuaalisesta häirinnästä. Lehden mukaan kyse oli keskustelussa sattuneesta väärinkäsityksestä.
Vuodesta 2015 Lehti on ollut Yleisradion hallintoneuvoston jäsen. Lehti ilmoitti ensin jättävänsä eduskunnan vuoden 2019 eduskuntavaaleissa, mutta päätti sittenkin pyrkiä jatkokaudelle. Vaaleissa hän keräsi kaikkiaan 2 918 ääntä, mikä ei riittänyt valituksi tulemiseen.