stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Esko Järventaus

Esko Pertti Järventaus (vuoteen 1935 Ockenström, 19. heinäkuuta 1921 Lieto – 23. tammikuuta 1991 Kirkkonummi) oli suomalainen arkkitehtuurin professori.
Järventaus kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta 1941. Arkkitehdiksi hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta 1953. Valmistumisensa jälkeen Järventaus perusti yksityisen arkkitehtitoimiston. Hän toimi vuosina 1958–1963 Muinaistieteellisen toimikunnan arkkitehtina. Hänet valittiin Oulun yliopiston arkkitehtuurin professoriksi 1963. Hän oli hoitanut tehtävää virkaa tekevänä vuodesta 1961. Järventaus toimi virassa vuoteen 1983 asti.
Arkkitehtina Järventaus on tunnettu kulttuurihistoriallisten rakennusten entisöijänä. Hän toimi muun muassa Olavinlinnan entistämistoimikunnan arkkitehtina 1961–1975. Lisäksi Järventaus on suunnitellut ja johtanut Perniön, Hailuodon, Inkoon, Lohjan, Laitilan ja Liedon keskiaikaisten kirkkojen entisöimistyöt.
Suomen museoliiton keskushallituksen jäsenenä Järventaus oli vuosina 1970–1973. Vuosina 1970–1972 hän toimi hallituksen puheenjohtajana ja vuosina 1972–1973 varapuheenjohtajana.
Mietoisten seurakunta

| Mietoisten seurakunta> Mietois församling |
| --- | --- |
 Mietoisten kirkko, valmistunut 1643
Kirkkokunta:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Hiippakunta:  Turun arkkihiippakunta
Perustettu:  Luultavasti 1300-luku
Lakkautettu:  2007
Liitetty:  Mynämäen seurakunta
Pääkirkko:  Mietoisten kirkko
Mietoisten seurakunta oli itsenäinen seurakunta Mietoisissa Varsinais-Suomessa. Seurakunnasta tuli osa Mynämäen seurakuntaa 1. tammikuuta 2007, kun Mietoisten kunta liitettiin Mynämäkeen. Seurakunnan pääkirkko oli Mietoisten kirkko.
Historia

Mietoisten ensimmäinen kirkko oli Hietamäen kylässä sijainnut Pyhän Jaakobin puinen kappelikirkko. Kappeli ja Hietamäen seurakunta mainitaan Turun tuomiokirkon Mustassakirjassa ensimmäisen kerran vuonna 1366, vaikka seurakunta lieneekin tätä vanhempi. Itsenäisen seurakunnan arvellaan muuttuneen Mynämäen kappeliseurakunnaksi 1300-luvulla. Mietoisista tuli itsenäinen seurakunta jälleen 1865. Itse kunta perustettiin neljä vuotta myöhemmin, vuonna 1869. Vuonna 2007 Mietoisten seurakunnasta tuli jälleen Mynämäen kappeliseurakunta.
Hietamäen kappelissa toimitettiin viimeinen kirkollinen toimitus vuonna 1731. 1950–luvulla paikalle pystytettiin muistomerkki.
Teknetiumheksafluoridi

| Teknetiumheksafluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  13842-93-8
PubChem CID:  57470148
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  TcF6
Moolimassa:  212
Ulkomuoto:  Keltainen kiteinen aine
Sulamispiste:  37,4 °C
Kiehumispiste:  55,3 °C
Tiheys:  3,0 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Teknetiumheksafluoridi (TcF6) on teknetiumin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus

Huoneenlämpötilassa teknetiumheksafluoridi on keltaista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on kuutiollinen ja alle -4,54 °C:n lämpötilassa ortorombinen. Aine hydrolysoituu veden vaikutuksesta ja liukenee vetyfluoridiin. Teknetiumheksafluoridi on vahva hapetin ja reagoi esimerkiksi alkalimetallifluoridien kanssa muodostaen kompleksisen heksafluoroteknetaatti(V)ionin ([TcF6]-), jossa teknetium on pelkistynyt hapetusluvulta +VI hapetusluvulle +V.
Teknetiumheksafluoridia valmistetaan kuumentamalla teknetiumia ja fluoria 350–400 °C:n lämpötilaan. Toinen vaihtoehto on ammoniumperteknetaatin ja fluorin reaktio. Teknetiumheksafluoridi esiintyy usein rikastetun uraaniheksafluoridin epäpuhtautena.
Neuvostoliiton kirjailijaliitto

Neuvostoliiton kirjailijaliitto (ven. Союз писателей СССР, Sojuz pisatelei SSSR) oli Neuvostoliiton kirjailijoiden virallinen ammattiliitto ja kattojärjestö vuodesta 1932. Siihen kuulumattoman kirjoittajan oli lähes mahdotonta saada teoksiaan julkaistuksi.
Kirjailijaliitto perustettiin keskuskomitean päätöksellä 23. huhtikuuta 1932. Ajankohta sijoittui Leninin kuoleman jälkeiseen valtakamppailuun, jolloin Stalin ei ainakaan vielä ollut noussut ehdottomaksi valtion ja puolueen johtajaksi. Kirjailijaliittoa edeltäneet kirjailijoiden järjestöt, kuten intomielisesti neuvostojärjestelmää kannattanut Venäjän proletaarikirjailijoiden liitto RAPP lakkautettiin ja yhdistettiin järjestöön.
Ensimmäinen neuvostokirjailijoiden kongressi järjestettiin elokuussa 1934, viisi vuotta Kominternin "kolmatta vaihetta". Kulttuuripolitiikkaa leimasi tuolloin jyrkän antifasistinen linja, jonka ympärille koottiin kaikkien maiden johtavat kirjailija ja intellektuellit. Läheinen Stalinin liittolainen Andrei Ždanov oli kulttuuripolitiikan johtava ajaja. Kongressissa otettiin käyttöön sosialistinen realismi. Se mukaan taiteen piti kuvata kamppailua sosialismia kohti parempaan elämään. Jäsenyys oli avoin kaikille sosialismia rakentamaan pyrkiville kirjailijoille ja kääntäjille puolueen jäsenyydestä riippumatta. Puhdistusten alkaessa vuosista 1934–1935 eteenpäin julkaisu ilman jäsenyyttä muuttui lähes mahdottomaksi.
Ensimmäisessä kongressissa kirjailijaliiton puheenjohtajaksi valittiin itseoikeutetusti Maksim Gorki. Presidiumiin valittiin lisäksi Konstantin Fedin, Vsevolod Ivanov, Leonid Leonov, Mihail Šolohov, Fjodor Panfjorov, Aleksandr Serafimovitš, Aleksei Tolstoi, Aleksandr Fadejev ja Demjan Bednyi. Yhtä ensimmäisistä sessioista johtanut Boris Pasternak valittiin lautakuntaan Mihail Zoštšenkon, Boris Pilnjakin, Mihail Prišvinin ja Ilja Ehrenburgin ohella. Isaak Babel ja Juri Oleša olivat valvontalautakunnassa.
Sääntöjen mukaan kolmen vuoden välein  piti järjestää kongressi puheenjohtajiston valitsemiseksi, mutta seuraava järjestettiin vasta 1954. Kirjailijaliitto järjesti seuraavat kongressinsa syyskuun 1934 jälkeen joulukuussa 1954, 1959, 1967, 1971, 1976, 1981 ja 1986.
Kirjailijaliitto julkaisi lehteä Literaturnaja gazeta. Mikäli kirjailijat poikkesivat sosialistisesta realismista, heitä arvosteltiin lehdessä. Vakavien rikkomusten vuoksi saattoi tulla erotetuksi kirjailijaliitosta, minkä jälkeen virallinen julkaisutoiminta oli mahdotonta. Erotettujen joukossa on Nobel-kirjailija Boris Pasternak.
Kirjailijaliiton johtajat

1934–1936: Maksim Gorki
1936–1939: Vladimir Stavsky (virkamies)
1939–1944: Aleksandr Fadejev
1944–1946: Nikolai Tihonov
1946–1954: Aleksandr Fadejev
1954–1959: Aleksei Surkov
1959–1971: Konstantin Fedin
1971–1986: Georgi Markov
1986–1991: Vladimir Karpov
Tyynenmeren Grand Prix 1995

|  Tyynenmeren Grand Prix 1995  |
| --- | --- |
 15 osakilpailu 17 osakilpailusta kaudella 1995. 

Päivämäärä:  22. lokakuuta 1995
Sijainti:  TI Circuit, Aida, Japani
Ratatyyppi:  Moottorirata
Radan pituus:  3,703 km
Kilpailun pituus:  83 kierrosta, 307,349 km
Sää:   Aurinkoinen
Paalupaikka
Kuljettaja:   David Coulthard   (Williams)
Paaluaika:  1.14,013
Palkintokoroke
Voittaja:   Michael Schumacher   (Benetton)
Toinen:   David Coulthard   (Williams)
Kolmas:   Damon Hill   (Williams)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Michael Schumacher   (Benetton)
Kierrosaika:  1.16,374 (kierroksella 40)
Tyynenmeren Grand Prix 1995 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 22. lokakuuta 1995 Tanaka International Circuit -radalla Aidassa. Kilpailu oli kauden 15:s. Sen voitti Michael Schumacher, jolle voitto oli kauden kahdeksas. Kilpailu oli viimeinen F1-sarjan Tyynenmeren Grand Prix. Michael Schumacherin toinen mestaruus varmistui kisassa.
Jan Magnussen ajoi ensimmäisen kilpailunsa korvaten McLarenin Mika Häkkistä, joka oli sivussa umpilisäkkeen leikkauksen takia.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 |  Michael Schumacher | Benetton-Renault | 83 | 1:48:49.972 | 3 | 10 |
| 2 | 6 |  David Coulthard | Williams-Renault | 83 | +14.920 | 1 | 6 |
| 3 | 5 |  Damon Hill | Williams-Renault | 83 | +48.333 | 2 | 4 |
| 4 | 28 |  Gerhard Berger | Ferrari | 82 | +1 krs. | 5 | 3 |
| 5 | 27 |  Jean Alesi | Ferrari | 82 | +1 krs. | 4 | 2 |
| 6 | 2 |  Johnny Herbert | Benetton-Renault | 82 | +1 krs. | 7 | 1 |
| 7 | 30 |  Heinz-Harald Frentzen | Sauber-Ford | 82 | +1 krs. | 8 |   |
| 8 | 26 |  Olivier Panis | Ligier-Mugen-Honda | 81 | +2 krs. | 9 |   |
| 9 | 7 |  Mark Blundell | McLaren-Mercedes | 81 | +2 krs. | 10 |   |
| 10 | 8 |  Jan Magnussen | McLaren-Mercedes | 81 | +2 krs. | 12 |   |
| 11 | 15 |  Eddie Irvine | Jordan-Peugeot | 81 | +2 krs. | 6 |   |
| 12 | 4 |  Mika Salo | Tyrrell-Yamaha | 80 | +3 krs. | 18 |   |
| 13 | 23 |  Pedro Lamy | Minardi-Ford | 80 | +3 krs. | 14 |   |
| 14 | 3 |  Ukyo Katayama | Tyrrell-Yamaha | 80 | +3 krs. | 17 |   |
| 15 | 24 |  Luca Badoer | Minardi-Ford | 80 | +3 krs. | 16 |   |
| 16 | 22 |  Roberto Moreno | Forti-Ford | 78 | +5 krs. | 22 |   |
| 17 | 21 |  Pedro Diniz | Forti-Ford | 77 | +6 krs. | 21 |   |
| Kesk. | 14 |  Rubens Barrichello | Jordan-Peugeot | 67 | Sähköt | 11 |   |
| Kesk. | 9 |  Gianni Morbidelli | Footwork-Hart | 63 | Moottori | 19 |   |
| Kesk. | 10 |  Taki Inoue | Footwork-Hart | 38 | Sähköt | 20 |   |
| Kesk. | 17 |  Andrea Montermini | Pacific-Ilmor | 14 | Vaihdelaatikko | 23 |   |
| Kesk. | 25 |  Aguri Suzuki | Ligier-Mugen-Honda | 10 | Ulosajo | 13 |   |
| Kesk. | 29 |  Jean-Christophe Boullion | Sauber-Ford | 7 | Ulosajo | 15 |   |
| Kesk. | 16 |  Bertrand Gachot | Pacific-Ilmor | 2 | Vaihdelaatikko | 24 |   |
Telluuriheksafluoridi

| Telluuriheksafluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7783-80-4
PubChem CID:  24559
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  TeF6
Moolimassa:  241,6
Ulkomuoto:  Väritön kaasu
Sublimoitumispiste:  -38,9 °C
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Telluuriheksafluoridi (TeF6) on telluurin ja fluorin muodostama epäorgaaninen molekyyliyhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus

Huoneenlämpötilassa telluuriheksafluoridi on väritöntä ja pahanhajuista kaasua. Yhdiste hydrolysoituu veden vaikutuksesta telluurihapoksi ja reagoi myös alkoholien tai amiinien kanssa. Telluuriheksafluoridi on Lewis-happo ja reagoi esimerkiksi fluoridien kanssa  kompleksiseksi heptafluorotelluraatti(VI)ioniksi ([TeF7]-). Telluuriheksafluoridi on hyvin myrkyllistä.
Telluuriheksafluoridia voidaan valmistaa telluurista ja fluorista kuumentamalla tai fluoraamalla telluuridioksidia bromitrifluoridilla.
Saharasia

| Saharasia |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  James DeMe
Kustantaja:  Natural Energy Works
Julkaistu:  1998
Sivumäärä:  482
ISBN:  9780980231649
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Saharasia on James DeMeon saman nimisessä kirjassaan esittelemä teoria, jolla hän pyrkii selittämään nykymaailmassa ilmenevän ihmisten väkivaltaisen käytöksen, sotaisuuden, miesvaltaisuuden, lasten huonon kohtelun ja naisten seksuaalisen alistamisen alkuperää.
DeMeon mukaan nämä piirteet eivät ole ihmisille luontaisia, vaan ne on aikaansaanut kriisi, joka on luonut uuden kulttuurimallin. Tätä kulttuurimallia on levittänyt laajalle sen sotaisuus ja levittäytymishimo. Hänen mukaansa kyse on eräänlaisesta kollektiivisesta mielenhäiriöstä. Samankaltaista on ehdottanut jo ennen häntä muun muassa Erich Fromm. Frommin mukaan ihmiskunta on jossain vaiheessa suistunut henkisesti raiteiltaan, mutta Fromm ei kuitenkaan kerro tarkemmin miksi tämä tapahtui. DeMeo pyrkii vastaamaan tähän kysymykseen. Hänen teoriansa pohjautuu osittain neuropsykologi James W. Prescottin havaintoihin ja antropologiseen tutkimukseen.
Saharasialla DeMeo tarkoittaa Afrikasta Saharan aavikolta Keski-Aasian aavikoille jatkuvaa yhtenäistä aavikkoaluetta. Teorian mukaan Saharasian suuraavikkoalueen synty hedelmällisten alueiden kuivuessa noin 6 000 vuotta sitten pakotti paikalliset heimot ihmiskunnalle aivan uuteen elinkeinoon – joukolla tapahtuvaan ryöstelyyn. Uusi kulttuurimalli osoittautui tuottavaksi harjoittajilleen, ja väkivalloin menestyvät koettiin ensi kertaa hyviksi ihmisiksi, sankareiksi. Näin syntyi ensi kertaa maailmanhistoriassa sotaisuuden ihannointi. Sotaisuus, seksuaalinen hyväksikäyttö ja väkivalta yhdistettiin aivan uudenlaiseen miehisyyden ihanteeseen, josta tuli ihailtu roolimalli miespuolisille lapsille. Miehet ottivat lähes kaiken vallan yhteiskunnassa, syntyi patriarkaalisuus. Kovalla kohtelulla ja kulttuurin vääristyneillä ihanteilla vähennettiin lasten kokemaa empatiaa, jolloin heistä muodostui vähemmän empaattisia aikuisina. He kohtelivat myös omia lapsiaan samalla tavalla, joka aiheutti kulttuurimallin säilymisen sukupolvien yli.
Vastaava kehitys tapahtui DeMeon mukaan myös Amerikassa, jossa sama ilmastonmuutos myös aikaansai aavikoitumista.
DeMeon mukaan aavikot tukevat väkivaltaista käytöstä edelleen. Hän esittelee tutkimuksia, joiden mukaan patriarkaalisuus, aseistautuminen, kallon muotoilu ja sukupuolielinten silpominen on yleisintä kaikilla mantereilla juuri niiden aavikkoalueilla, ja vähenee asteittain niiltä etäännyttäessä. Hänen mukaansa Saharasian aavikkovyöhyke on edelleen patriarkaalisin ja väkivaltaa ihannoivin alue maailmassa.
Kritiikkiä

Kritiikkiä DeMeon teosta kohtaan on esittänyt esimerkiksi skeptikko Richard Morrock, jonka mukaan DeMeo pitää turkkilaisia, mongoleja ja kasaareja virheellisesti indo-arjalaisina. Hedelmällisen Jugoslavian hän ottaa osaksi Saharaasiaa, koska ei voi muuten selittää sen verisiä etnisiä konflikteja. Atsteekkien verisen kulttuurin DeMeo selittää sillä että he tulivat pohjoisesta kuivalta alueelta, vaikka virallisen historian mukaan väkivalta sai alkunsa vasta sen muututtua heimoyhteisöstä valtakunnaksi. Morrock moittii myös DeMeon karttoja liian pieniksi, jotta niistä erottaisi kunnolla edes yksittäsiä valtioita, puhumattakaan heimoista tai kulttuureista.
Hieman samantapaisia teorioita esittäneitä, kuten Marija Gimbutasia on syytetty siitä, että he ylläpitävät myyttiä joskus muinoin olleesta paratiisimaisesta, naisten hallitsemasta yhteiskunnasta. Esimerkiksi Gimbutasia on syytetty politikoinnista feminismin hyväksi.
Aiheesta muualla

James DeMeo - Saharasia
Richard Morrock - The World in an Orgone Box
James DeMeo - Shredding Saharasia: A Response to Richard Morrock's "Review"
Kyūdō

Kyudōa - Japanilaista jousiammuntaa.
Kyūdō (jap. 弓道, "jousen tie") on perinteinen japanilainen jousiammuntalaji.
Historia > Jousiammunnan esihistoria Japanissa

Jousiammunnan alku Japanissa, kuten muuallakin, on esihistoriallinen. Ensimmäiset metallivaloksissa säilyneet kuvat, joista voidaan tunnistaa tyypillinen japanilainen pitkä, epäsymmetrinen jousi, ovat Yayoi-kaudelta (n. 250 eaa. – 330 jaa.). Ensimmäinen kirjallinen dokumentti on kiinalainen kronikka Weishu (ennen vuotta 297), jossa kerrotaan, kuinka Japanin saarilla "käytetään puista jousta joka on alhaalta lyhyt ja ylhäältä pitkä." Jousta alettiin Japanissa näihin aikoihin käyttää metsästyksen lisäksi sodankäyntiin. Nara-kaudella (710-794) Kiinan vaikutus Japaniin oli suuri. Kiinasta levisi Japaniin myös jousen seremoniallinen käyttö. Se jäi kuitenkin keisarin hovin omaksi lajiksi. Se oli liian monimutkainen ja vaikeatajuinen tavalliselle kansalaiselle. Seremoniallinen jousiammunta säilyi Japanissa sen jo hävittyä Kiinasta. Kiinasta välittyi myös jousenvalmistuksen tekniikkaa, ja jousia alettiin valmistaa komposiittimenetelmällä liimaamalla bambu- ja puusäleitä yhteen.
Historia > Kamakura-kaudella kasvava väkivalta ja kahakointi

Gempei-sodan (1180–1185) jälkeen Minamoto Yoritomo julisti itsensä ensimmäiseksi Shōguniksi. Tämän myötä yhteiskunta muuttui. Sotilasluokka – bushi – nousi valtaan. Vaikkakin virallisesti perustettiin kyūjutsu-koulu jo 700-luvulla katsotaan varsinaisen järjestelmällisen kyūdō-opetuksen alkaneen Ogasawara-ryūn koulukunnan myötä 1200-luvulla. Tähän kehitykseen on voinut vaikuttaa Kublai Khanin kaksi yritystä valloittaa Japania. Hän kohtasi molemmilla kerroilla ensin hirmumyrskyjä, jotka upottivat puolet hänen hirveän suuresta armaadastaan. Näitä myrskyjä kutsuttiin sitten Kamikazeiksi (jumalten tuulet). Jousiampujat kunnostautuivat maihin päässeiden mongolilaisten eliminoimisessa. Tämän myötä jousiammunnasta tuli hyvin arvostettu. Eikä aikaakaan, niin kehitettiin eräänlainen ihmisen ohjenuora, jota kutsuttiin Hevosen ja jousimiehen tieksi. Myöhemmin tästä tuli Bushidō. 1400-luvulta 1600-luvulle asti Japanissa riehuivat sisällissodat. 1400-luvulla olivat sotilasjohtajat Shōgunit heikkoja ja kansan joukossa vallitsi erittäin suuri tyytymättömyys. Aseen käyttö oli suotu vain samuraille. Aika-ajoin maanviljelijöiden joukosta värvätyt jalkasotilaat saivat käyttää vain samuraiden lyhyttä miekkaa. Monet taistelulajien mestarit ryhtyivät opettamaan tavallisille kansalaisille taitojaan. Yksi tällainen mestari oli vuosisadan jälkipuoliskolla elänyt Heki Danjō Masatsugu. Hän uudisti ammuntaa vallankumouksellisesti, ja hänen jalkaväen ammuntaan perustuvat oppinsa levisivät nopeasti. Heki-koulukuntia syntyikin useita, ja niistä jotkut, kuten Heki-ryū Chikurin-ha, Heki-ryū Sekka-ha ja Heki-ryū Insai-ha, toimivat tänäkin päivänä. Historiallisista syistä Suomessa harjoitetaan kyūdōta lähinnä viimeksi mainitun tyylisuunnan mukaisesti, ja edelleen Heki Danjōn opein.
Jousen käyttö sota-aseena alkoi hiipua ensimmäisten eurooppalaisten saavuttua Japaniin 1542. He näet opettivat paikalliselle Daimyolle miten valmistaa lunttulukkokiväärejä. Jousi kuitenkin sinnitteli pitkään lunttulukkoisen musketin rinnalla, sillä se oli ulottuvampi, tarkempi ja ennen kaikkea 30–40 kertaa nopeampi kuin suustaladattava kivääri. Suurin osa samuraista inhosi tuliasetta, koska sen käyttö ei vaatinut samanlaista harjoittelua kuin jousen. Kun Oda Nobunagan pääasiassa maanviljelijöistä koostunut, mutta musketein aseistettu armeija hävitti samuraiden perinteisen jousiratsuväen yhdessä suuressa taistelussa vuonna 1575 oli jousen aika sota-aseena kutakuinkin ohi.
Historia > Tokugawa shogunaatin aika

Tokugawa-kaudella (1603–1868) Japani oli sisäänpäin kääntynyt, tiukan hierarkkisesti johdettu kastiyhteiskunta, jossa samurait olivat ylimmällä tasolla. Maassa vallitsi pitkään rauha. Samurait jäivät työttömiksi ja monet vaihtoivat yhteiskuntaluokkaa. Toiset rupesivat kauppiaksi, toiset maanviljelijöiksi jne. Jotkut samurait ajattelivat, että kunhan he kehittävät taitonsa huippuunsa, he saisivat töitä omalta alaltaan. Ehkä tunnetuin viimemainituista oli Miyamoto Musashi. Perinteisiä sotilaallisia taitoja arvostettiin kuitenkin edelleen. Tässä vaiheessa jousiammunta muuttui pakollisesta ”vapaaehtoiseksi” taidoksi, osittain hovipiireissä harjoitetuksi seremonialliseksi ammunnaksi, osin erilaisiksi kilpailuiksi. Se levisi myös sotilasluokan ulkopuolelle. Samuraihin vaikutti yksinkertaisen suorasukaisella filosofiallaan ja pyrkimyksellään mielenhallintaan alkuaan kiinalaisten munkkien välityksellä saatu zen-buddhalaisuus. Aiemmin jousiammuntaa oli kutsuttu kyūjutsuksi, jousitaidoksi, mutta munkkien toimiminen jopa sotilastaitojen opettajina vaikutti uuden käsitteen, kyūdōn, syntyyn.
Historia > Uuden ajan murros - feodaaliajan loppu

Meiji-kauden (1868–1912) alun uudistuksissa, joihin vaikuttivat olennaisesti Japanin avautuminen ulkomaailmalle, samurait menettivät asemansa. Koska kansa (ei samurait) inhosi kaikkea, mikä liittyi feodali-aikaan, myös taistelulajien opetus ja arvostus romahti. Niin kävi tietenkin myös kyūdōlle. Honda Toshizane, (1836-1917), Tokion keisarillisen yliopiston kyūdōn opettaja, yhdisti sotilas- ja seremonialliset ampumatyylit luoden hybridin, jota kutsutaan Honda-ryūksi. Tämä edesauttoi jousiammunan hengissä pysymistä. Vuonna 1896 joukko vanhoja kyūdō-mestareita kokoontui yhteen pelastaakseen perinteisen jousiammunnan. Muista budō-lajeista opittiin, että olisi hyvä organisoitua ja perustaa kansallinen liitto. Kesti kuitenkin vuoteen 1933 ennen kuin saatiin perustettua ensimmäinen kyūdō-liitto. Se hajosi jo seuraavana vuonna. Nykyinen katto-organisaatio Zen Nihon Kyūdō Renmei perustettiin v. 1949. Vuonna 1953 julkaistu säännöstö kyūdō kyōhon määrää, miten esimerkiksi kilpailuissa tai vyökokeissa eri koulukuntien ampujat voivat ampua yhdessä yhteismitallisesti.
Tarkoitus

Kyūdōssa, kuten kaikessa jousiammunnassa, tarkoituksena on osua maalitauluun. Kyūdōta harjoitetaan kuitenkin useissa koulukunnissa, joista toiset periytyvät sotilaskoulutuksesta, toiset seremoniallisesta ammunnasta. Näin ollen myös painotukset ovat erilaisia. Toiset painottavat esteettisyyttä, toiset tehokkuutta. Onkin niin, että osumaan on pyrittävä oikealla, hyvällä tekniikalla. Ja kääntäen: jos ampuu oikealla tekniikalla, osuma on väistämätön.
Teknisesti kyūdō voidaan jakaa kahteen pääluokkaan: seremonialliseen jousiammuntaan (reisha) ja sotilasammuntaan (busha). Seremoniallinen ammunta keskittyy rituaaleihin ja kyudon maagisiin puoliin, ja voidaan sanoa, että tämä on nimenomaisesti Ogasawara-ryūn aluetta. Sotilasammunta voidaan jakaa seisaalta ammuntaan (hosha), ratsailta ammuntaan (kisha) ja niin sanottuun temppeliammuntaan (dōsha). Näistä ratsailta ammuntaa ja seisaalta ammuntaa harjoitetaan edelleen, edellistä yabusamen muodossa. Yabusamessa ratsastajat yrittävät osua täyttä laukkaa kiitävän hevosen selästä 255 metrin pituisen radan vasemmalla puolella olevaan kolmeen maalitauluun. Aikaa koko suoritukseen on noin 20 sekuntia. Temppeliammunta, jossa pyrittiin ampumaan mahdollisimman monta nuolta tietyssä ajassa pitkän käytävän läpi, loppui meiji-restauraatioon. Kilpailuja ei enää järjestetty.
Temppeliammunnan loppuminen vaikutti osaltaan kyūdōn uudistuksiin. Aiemmin mainittu Honda Toshizane Heki-ryū Chikurin-ha -koulukunnasta oli yksi Kenzō Awan opettajista. Awa puolestaan suostuteltiin opettamaan saksalaista esoteerista mystikkoa, filosofian professori Eugen Herrigeliä, joka oli lähtenyt Japaniin ”etsimään zeniä”. Hänen kokemuksistaan kirjoittama kirja Zen ja jousella ampumisen taito on vaikuttanut suuresti kyūdōn yhdistämiseen zen-buddhalaisuuteen.  Herrigel oli ensimmäisiä kyūdōhon tutustuneita eurooppalaisia. Sattumalta Awa, luonnonlahjakkuus ampujana, sai jonkinlaisen uskonnollisen ilmestyksen perustaen oman, uskonnollissävytteisen jousiammuntaorganisaationsa, jolla ei kuitenkaan ollut yhteyttä zen-buddhalaisuuteen. Herrigelin kirja perustuu Yamada Shōjin mukaan suurelta osin väärinkäsityksiin, jotka syntyivät Awan ja Herrigelin yhteisen kielen puutteesta, Awan erikoisesta ja sekavasta persoonallisuudesta sekä Herrigelin nimenomaisesta pyrkimyksestä hakea ja löytää zen jo lähtiessään Japaniin. Mielenkiintoista on, että Herrigelin kirja on käännetty myös japaniksi, ja se on vaikuttanut sielläkin käsityksiin kyūdōsta. Kyūdōa, kuten mitä tahansa muutakin, voi harjoittaa meditatiivisesti, ja se sopiikin tähän erinomaisesti vaatiessaan herpaantumatonta keskittymistä.
Kyūdōa harjoitetaan kuitenkin pääasiassa urheiluna muiden budolajien tapaan. Se on teknisessä vaikeudessaan erinomaista kehon ja mielen hallinnan opetusta.
Tekniikka

Kyūdō-ampuja pitää jousta aina vasemmassa kädessään. Tämä, kuten useat muutkin säännöt, ovat peräisin keskiaikaisilta taistelukentiltä. Onhan luonnollista, että rivissä kaikki ampujat ovat samoin päin.
Ampuminen tapahtuu aina samalla tavalla, ja se on jaettu kahdeksaan vaiheeseen(hassetsu). Nämä ovat