stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikolai Nekrasov
Perintö

Nekrasoville läheinen nuorempi sisar Anna Aleksejevna Nekrasova Butkevitš (1823-1882, naim. Butkevitš, myöh. Jerakov) piti huolta veljensä kirjallisesta perinnöstä. Hän julkaisi kahdesti "Runot" (Pietari, 1879 ja 1882) ja ponnisteli varmistaakseen, että julkaistut julkaisut ovat runoiljan muiston arvoisia. Nekrasovin hänelle testamenttaaman tekijänoikeuden alaisena vuonna 1879 julkaistu "N. A. Nekrasovin runot" on edelleen yksi venäläisen runoilijan täydellisimmistä ja parhaista painoksista. Se on varustettu arvokkailla muistiinpanoilla ja S. M. Ponomarevin bibliografisella hakemistolla, ja se on bibliografinen harvinaisuus.
Butkevitš julkaisi myös valikoituja veljensä kuvitettuja runoja otsikolla "Nekrasov venäläisille lapsille" (Pietari, 1881, Mihail Petrovitš Clodt von Jurgensburgin kuvitus) ja runon Ehoa kenen elo on? (Komu na Rusi žit horošo?). Hän antoi kaikki näistä julkaisuista saadut tulot sekä merkittävän osan varoistaan ​​veljensä muiston säilyttämiseen. P. V. Annenkov kirjoitti hänelle: "Täytät velvollisuutesi runoilijaa kohtaan, niin kuin muutamat, ja riippumatta siitä, minkä muistomerkin asetat hänen haudalleen, se ei ole parempi kuin tämä."
Anna Aleksejevna myönsi pysyviä ja kertaluonteisia korvauksia ja lahjoituksia Nekrasovin muistoksi, osti veljeltään Konstantinilta osuuden N. A. Nekrasovin "Tšudova Lukan" maatilasta Novgorodin maakunnassa perustaakseen sinne runoilijan mukaan nimetyn käsityökoulun, pystytti kuvanveistäjä Tšižovin tekemän hautamuistomerkin Nekrasovin haudalle ja perusti yhdessä nuoremman veljensä Fjodor Aleksejevitšin kanssa N. A. Nekrasovin stipendin Pietarin yliopistoon.
Hänet haudattiin veljensä N. A. Nekrasovin haudan viereen Novodevitšin luostarin hautausmaalle (keskiosa, osa 1).
Tunnetuimpia runoelmia

Krestjanskije deti (Крестьянские дети, "Talonpoikaislapset"), 1861
Morozu krasnomu nosu (Морозу красному носу, "Pakkanen, punanenäinen"), 1863-1864
Komu na Rusi žit horošo. (Кому на Руси жить хорошо, "Ehoa kenen elo on eli Kenen on hyvä elää Venäjällä"), 1873–1876
Poslednije pesni (Последние песни, "Viimeiset laulut").
Poet i graždanin ("Runoilija ja kansalainen"), 1856
Suomennoksia

Nekrasov, Nikolai: Ehoa kenen elo on. (Alkuteos: Komu na Rusi žit horošo) Suomentanut Nikolai Laine. Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, Petroskoi 1959.
Nekrasov, Nikolai: Karhu kenraalina. (Alkuteos: General Toptygin) Suomentanut Nikolai Laine; kuvittanut Lev Korostyševski. Karjala, Petroskoi 1974.
Nekrasov, Nikolai: Mazai-vaari ja jänikset. (Alkuteos: Djeduška Mazai i zaijtsi) Suomentaneet Veikko Ervasti ja Taisto Summanen. Progress, Moskova 1981.
Kadulla öisin jos kuljen, suom. Martti Larni, teoksessa Venäjän runotar, Otava, 1946
Ei uhrit sodan ja kauhujen, suom. Martti Larni, teoksessa Venäjän runotar, Otava, 1946
Laulu pikku Jeremalle, suom. Lauri Kemiläinen, teoksessa Venäjän runotar, Otava, 1946
Mietteitä paraatioven edustalla (katkelma), suom. Martti Larni, teoksessa Venäjän runotar, Otava, 1946
Punanenä Pakkanen (katkelma), suom. Martti Larni, teoksessa Venäjän runotar, Otava, 1946
Nikolai Nekrasov. Valokuva Tulinov 1861, Valtion kirjallisuus- ja muistomuseo-reservaatin "Karabiha" kokoelma.
Kirjailija Avdotja Jakovlevna Panajeva, Kirill Gorbunovin akvarelli 1841. Nikolai Nekrasovin kotimuseo, Pietari.
Zinaida Nekrasova eli Fjokla Anisimovna Viktorova, 1870-luku. Nikolai Nekrasovin vihitty aviovaimo.
Nikolai Nekrasov ja Ivan Panajev tervehtimässä Vissarion Belinskiä tämän sairasvuoteella, Aleksei Avvakumovits Naumov, 1881
Sovremennikin tekijät, 1906
Nikolai Nekrasov. Nikolai Ge, 1872
Nikolai Nekrasov, Ivan Kramskoi 1877. Tretjakovin galleria, Moskova.
Nikolai Nekrasov sairasvuoteellaan. Ivan Kramskoi 1877-1878
Anna Aleksejevna Butkevitš, runoilijan sisar vuonna 1869. Hän säilytti kirjailijan kirjallisen perinnön.
Temppeliherrain ritarikunta

Temppeliherrain ritarikunta (lat. Pauperes commilitones Christi Templique Solomonici, "Kristuksen ja Salomon temppelin köyhät ritarit") oli keskiajalla  ristiretkien aikaan perustettu veljeskunta, joka vaikutti laajalti Euroopassa ja Lähi-idässä vuosina 1119–1307. Temppeliherrain ritarikunta oli ensimmäinen hengellisistä ritarikunnista, ja sen säännöt ja organisaatio olivat esikuvana useille muille ritarikunnille. Temppeliherrat olivat alun perin vaatimattomia soturimunkkeja, mutta heidän järjestönsä kasvoi pian yhdeksi keskiajan Euroopan taloudellisesti vaikutusvaltaisimmista järjestöistä. Temppeliherrojen vaurauden kasvaessa heitä alettiin pelätä ja he alkoivat saada vihamiehiä. Ranskan kuningas Filip IV syytti tekaistuin perustein temppeliherroja jumalanpilkasta ja ristiretkien epäonnistumisesta, ja kuninkaan käskystä temppeliherrojen ritarikunta tuhottiin 1300-luvun alussa.
Järjestö

Temppeliherrat olivat munkkiveljeskunta, ja ritarikunnan jäsenet vannoivat köyhyys- ja siveysvalan. Munkkien tavoin temppeliherrat osallistuivat päivän kaikkiin hetkipalveluksiin ja rukoilivat säännöllisesti. Uhkapeli, kiroileminen ja juovuksissa esiintyminen oli kielletty. Metsästää he saivat vain leijonia.
Temppeliherrat nukkuivat yhteisissä makuusaleissa ja söivät ateriansa yhdessä. He eivät kuitenkaan eläneet munkkien tavoin luostarissa, eikä heiltä edellytetty samanlaista omistautumista pyhille teksteille, sillä useimmat temppeliherrat eivät olleet saaneet koulutusta, eivätkä he osanneet latinaa. Temppeliherrojen tärkein velvollisuus oli uskon puolesta sotiminen.
Temppeliherrat saivat paavilta useita erivapauksia, jotka soivat heille muun muassa veronkanto-oikeuden hallitsemillaan alueilla, mikä johti heidän varallisuutensa ja vaikutusvaltansa nopeaan kasvuun. Osa ritarikunnan jäsenistä keskittyi pankkitoimintaan, sillä ristiretkeläiset uskoivat usein kalleutensa temppeliherrojen huostaan.
Ritarikunnan johdossa oli suurmestari, joka oli vastuussa ainoastaan paaville. Suurmestarista seuraava oli senesalkki ja hänestä seuraava marsalkka. Heidän alapuolellaan olivat provinssien komentajat eli mestarit, jotka toimivat suurmestarin alaisuudessa. Provinsseja olivat Antiokia, Akvitania, Apulia, Aragonia, Englanti, Jerusalem, Jerusalemin kuningaskunta, Kreikka, Poitou, Portugali, Provence, Saksa, Sisilia, Tripoli ja Unkari. Provinssit oli jaettu taloihin eli preceptoreihin, joilla jokaisella oli oma komentajansa. Lisäksi oli sekalainen ja vaihteleva valikoima näiden väliin mahtuvia viranhaltijoita, kuten valtakunnalliset tarkastajat, joista ainakin Maurice Druon mainitsee kirjassaan Rautakuningas Ranskan tarkastaja de Payraud'n.
Ritarikunnan jäsenet jakaantuivat neljään ryhmään:
ritarit, jotka muodostivat raskaan ratsuväen
asemiehet, jotka muodostivat kevyen ratsuväen ja jotka värvättiin alemmasta säädystä kuin ritarit
talonpojat, jotka huolehtivat ritarikunnan maaomaisuudesta
kappalaiset, jotka huolehtivat ritarikunnan hengellisistä tarpeista.
Alun perin temppeliherrat jakautuivat kahteen luokkaan: ritareihin ja asemiehiin. Veljeskunnan ritarit olivat lähtöisin yläluokasta, ja he olivat saaneet sotilaskoulutuksen. Ritarit olivat ritarikunnan ylimmissä johtotehtävissä sekä palvelivat kuninkaiden ja paavin hovissa. Vain ritarit käyttivät temppeliherrojen tunnusmerkkiä, valkoista asetakkia, jossa oli punainen risti. Suurin osa jäsenistöstä oli asemiehiä, jotka olivat yleensä lähtöisin alemmista säädyistä. He pukeutuivat mustiin vaatteisiin ja toimivat sekä sotilaina että palvelijoina. Myöhemmin temppeliherroihin muodostettiin vielä kolmas luokka, kappalaiset, jotka vastasivat jumalanpalveluksista ja jäsenistön muista hengellisistä tarpeista. Vaikka naisten ei sallittu liittyä ritarikuntaan, näyttää temppeliherroilla olleen ainakin yksi nunnaluostari.
Järjestö > Suurmestarit

Hugues de Payens (1119–1136)
Robert de Craon (1136–1147)
Everard des Barres (1147–1151)
Bernard de Tramelay (1151–1153)
André de Montbard (1153–1156)
Bertrand de Blancefort (1156–1169)
Philippe de Milly (1169–1171)
Odo de Saint Amand (1171–1179)
Arnold de Torroja (1179–1184)
Gérard de Ridefort (1184–1189)
Robert de Sablé (1189–1193)
Gilbert Hérail (1193–1200)
Philippe du Plaissis (1201–1209)
Guillaume de Chartres (1209–1218)
Pierre de Montaigu (1218–1232)
Armand de Périgord (1232–1244)
Richard de Bures (1244–1247)
Guillaume de Sonnac (1247–1250)
Renaud de Vichiers (1250–1256)
Thomas Bérard (1256–1273)
Guillaume de Beaujeu (1273–1291)
Thibaud Gaudin (1291–1292)
Jacques de Molay (1292–1314)
Historia > Synty

Temppeliherrain ritarikunnan syntyhistoria juontaa juurensa aina sydänkeskiajalle, jolloin lännellä oli kaksi päämäärää: pyrkiä pysäyttämään islamin eteneminen Euroopan mantereelle ja vallata Jerusalem. Vuonna 1095 paavi Urbanus II sanoi Clermontissa Ranskassa, että "antakaa niiden jotka ovat rosvoja tulla ritareiksi". Kristityt lähtivät ensimmäiselle ristiretkelle Palestiinaan 27. marraskuuta 1095 valloittaakseen Jerusalemin takaisin muslimeilta. Saavutettuaan voiton ristiretkeläiset perustivat neljä vuotta myöhemmin, vuonna 1099, Jerusalemin kuningaskunnan.
Joulupäivänä vuonna 1119 yhdeksän ranskalaisritaria perusti Hugo Paynsilaisen (Hugues de Payens) ja Godfrey de Saint Adhemarin johdolla munkkiritarien veljeskunnan suojelemaan kristittyjä pyhiinvaeltajia Lähi-idässä. Muut nimeltä tunnetut perustajat olivat Archambaud de Saint-Aignan, Payen de Montdidier, Geoffrey Bissot ja Rossal (tai Roland). Perimätiedon mukaan heidän päämajansa sijaitsi Salomon temppelin raunioissa, minkä vuoksi ritarikunta otti viralliseksi nimekseen "Kristuksen ja Salomon temppelin köyhät ritarit". Järjestö kuitenkin tunnettiin paremmin nimillä Temppeliherrain ritarikunta, Temppeliherrat tai Temppeliritarit. Joissain yhteyksissä kuulee myös käytettävän muotoja Temppelinherrat ja Temppelinritarit.
Vaikka monet vastustivat ajatusta hengellisestä ritarikunnasta, saivat temppeliherrat useiden maallisten ja kirkollisten johtajien tuen. Vuonna 1127 Hugo Paynsilainen teki kiertomatkan Eurooppaan, jossa useat aateliset ottivat hänet hyvin vastaan ja tekivät järjestölle huomattavia lahjoituksia.
Troyesin kirkolliskokouksessa vuonna 1129 temppeliherrojen ritarikunta sai katolisen kirkon virallisen hyväksynnän, ja luultavasti kirkolliskokous antoi sisterssiläismunkki Bernhard Clairvauxlaiselle tehtäväksi temppeliherrojen säännöstön laatimisen. Bernhard Clairvauxlaisesta tulikin ritarikunnan merkittävä liittolainen ja ystävä. Sääntöjen mukaan jäsenen tuli olla ritari ja aatelinen sekä luovuttaa omaisuutensa ritarikunnalle. Bernhardin ansiosta temppeliherrat saivat arvostusta ja paavi Honorius II:n tuen. Paavin vahvistuksen ritarikunta sai 1128. Bernhard kirjoitti lisäksi vuonna 1136 kirjelmän ”Uuden ritarikunnan ylistys”, jossa hän puolusti ritarikuntaa sen kriitikkoja vastaan. Tämä kirjoitus edisti ritarikunnan kasvua merkittävällä tavalla. Vuonna 1139 paavi Innocentius II määräsi, että ritarikunta oli kaikkien maallisten lakien yläpuolella ja vain paavin määräysvallan alainen. Temppeliherrat saivat myös luvan rakentaa omat pyhäkkönsä eikä heidän tarvinnut maksaa kymmenyksiä . Paavin tuen ja luottamuksen saavuttaminen oli Temppeliherroille tärkeä voitto ja yksi merkittävimmistä syistä järjestön vaikutusvallan kasvamiseen.
Legendoja ja myyttejä

Tuhonsa hetkellä temppeliherrojen ritarikunta oli merkittävä instituutio niin Euroopassa kuin Lähi-idässä, ja jo monien myyttien ja legendojen lähde. Paljon myöhemmin temppeliherrat yhdistettiin Graalin maljan tarustoon ja heitä pidettiin keskiajan loppupuolella Graalin linnan puolustajina. Vapaamuurarit väittivät 1700-luvulla saaneensa salaisen perimätiedon kautta temppeliherrojen säilyttämää esoteerista viisautta. Myöhemmät veljeskunnat ovat samalla tavoin nostaneet temppeliherrojen nimen esiin väittäessään omaavansa muinaista salatietoa. Temppeliherrojen on myös esitetty olleen gnostikkoja, ja heidän on väitetty sekaantuneen lukemattomiin salaliittoihin, ja muun muassa olleen Ranskan suuren vallankumouksen takana.
Kiinnostus temppeliherroihin on säilynyt nykypäiviin saakka. Torinon käärinliinan on väitetty olleen se epäjumalankuva, jota temppeliherrat syytösten mukaan palvoivat. Pseudohistoria ja Graalin maljan legendat nousivat uudelleen suosituiksi 1900-luvulla, ja jotkin kirjoittajat ovat yhdistäneet temppeliherrat laajaan salaliittoon, joka muka pyrkisi säilyttämään Jeesuksen sukulinjan. Tätä teemaa ovat hyödyntäneet myös monet 1900- ja 2000-luvun viihdekirjailijat.
Legendoja ja myyttejä > Noituussyytteet

Jo keskiajalla oli liikkeellä tarinoita, joiden mukaan ritarikunnan jäsenet harjoittivat noituutta. Heidän myös uskottiin olleen mahtavia alkemisteja, jotka keksivät Viisasten kiven, joka pystyisi muuttamaan minkä tahansa metallin puhtaaksi kullaksi.
Temppeliherrojen salaisista kokouksista oli liikkeellä monenlaisia huhuja. Nykyisinkään ei tiedetä, mitä temppeliritarit tekivät kokouksissaan, mutta heidän aikalaisensa ja vihamiehensä keksivät tarinoita kokousten todellisesta luonteesta. Aikalaistarinoiden mukaan temppeliherrat harjoittivat kokouksissaan saatananpalvontaa, mutta todennäköisesti nämä syytökset olivat kuitenkin suurimmaksi osaksi taikauskoista pelkoa ja kuvittelua, jota Filip IV sittemmin käytti hyväkseen.
Vaikka syytökset noituuden harjoittamisesta eivät enimmäkseen pitäneet paikkaansa, eräät temppeliherrat kuitenkin kertoivat kuulusteluissa osallistuneensa demoni Baphometin palvontaan. He jopa väittivät Baphometin osallistuneen temppeliritarien kokouksiin ja rituaaleihin. Näiden kidutuksen alla annettujen lausuntojen uskottavuus on kuitenkin kyseenalainen.
Legendoja ja myyttejä > Kätketyt aarteet

Temppeliherroista on liikkeellä lukuisia tarinoita, joiden mukaan he olisivat löytäneet useita kristillisiä aarteita. Heidän on väitetty löytäneen Salomon temppelin alta salaisen aarrekammion, jonka aarteiden joukkoon kuuluivat muiden muassa liitonarkki ja Graalin malja. Temppeliherrojen aarteiden joukkoon on myös väitetty kuuluneen Aaronin sauva, Jeesuksen risti ja Mooseksen kymmenen käskyä. Tarina kertoo, että ritarikunnan oma laivasto vei rikkaudet Ranskasta linnoihin, jotka sijaitsivat Portugalissa, Espanjassa ja Skotlannissa. Erään legendan mukaan viimeisen suurmestarin Jacques de Molayn kuoleman myötä meni hautaan tietoja Temppeliritarien suurimmasta aarteesta, eli ihmeellisestä pisteestä. Sen on väitetty olleen jonkinlainen arkkitehtoninen salaisuus tai ihmeellinen koodi.
Legendoja ja myyttejä > Järjestön elvytys

Useat nykyiset kerhot ja yhdistykset kutsuvat itseään temppeliherroiksi ja vastaavilla nimillä ja väittävät polveutuvansa alkuperäisestä Temppeliherrain ritarikunnasta. On olemassa myös huhuja, joiden mukaan eräät vainoista selviytyneet temppeliritarit pakenivat Skotlantiin, missä he elvyttivät ja muodostivat uudelleen järjestönsä.lähde?
Erään vapaamuurareihin liittyvän legendan mukaan järjestö olisi vainoista selviytyneiden temppeliherrojen perustama. Yksikään tarina Temppeliherrain ritarikunnan uudelleensynnystä ei ole kuitenkaan saanut historiallisesti luotettavia todisteita. Todellisuudessa suurin osa temppeliherroista liittyi ritarikunnan lakkauttamisen jälkeen muihin hengellisiin ritarikuntiin, varsinkin johanniittoihin.lähde?
Temppeliherrat taiteessa ja populaarikulttuurissa

Yhtenä keskiaikaisen maailman voimakkaimmista ritarikunnista Temppeliherrain ritarikunta on esiintynyt kirjallisuudessa, elokuvissa, sarjakuvissa ja videopeleissä. Keskiaikaan sijoittuvissa tarinoissa temppeliherrat kuvataan yleensä militarististen uskonkiihkoilijoiden veljeskunnaksi. Nykyaikaan sijoittuvissa tarinoissa Temppeliherrain ritarikunta on usein kehittynyt maailmanlaajuiseksi salaseuraksi. Eräissä tarinoissa ei esiinny temppeliherroja, vaan tarinan päähahmot metsästävät Temppeliherrain ritarikunnan kätkettyä aarretta. Toisinaan aarre on temppeliherrojen haltuun joutunut kristillinen pyhäinjäännös, kuten Graalin malja.
Temppeliherrat taiteessa ja populaarikulttuurissa > Kirjallisuudessa

Vuonna 1820 julkaistussa Sir Walter Scottin historiallisessa romaanissa Ivanhoe temppeliherrat kuvataan konnamaisen Sir Brian de Bois-Guilbertin hahmossa negatiivisin sävyin, mikä on vaikuttanut myöhempiin mielikuviin Temppeliherrain ritarikunnasta.
Umberto Eco käsittelee romaanissa Foucaultin heiluri muun muassa temppeliherroja ja aiheeseen liittyvää tematiikkaa.
Dan Brownin kirjoittamassa bestseller-romaanissa Da Vinci -koodi ja siihen perustuvassa elokuvassa temppeliherrat kätkivät pyhän Graalin katoliselta kirkolta. Da Vinci -koodin hypoteesi temppeliherrojen ja pyhän Graalin välisestä suhteesta viittaa Michael Baigentin, Richard Leighin ja Henry Lincolnin kirjaan Pyhä veri, pyhä Graal.
Temppeliherroja käsitellään Jan Guilloun kirjoittamissa Arn Magnusson -kirjoissa (Tie Jerusalemiin, Temppeliherra ja Pohjoinen valtakunta), jotka kertovat samannimisen ruotsalaisen ristiritarin elämänvaiheista. Guillou kirjoitti ristiretkitrilogian jatkoksi neljännen romaanin nimeltä Arnin perintö, jonka mukaan Tukholman kaupungin historiallinen perustaja Birger-jaarli on Arn Magnussonin jälkeläinen.
Temppeliherrat ovat suuressa roolissa Michael P. Spradlinin kirjasarjassa Nuori Temppeliherra (The Youngest Templar), joka on pääasiassa nuorille suunnattu sarja.
Temppeliherrat taiteessa ja populaarikulttuurissa > Elokuvissa

Temppeliherrat ovat Graalin maljan vartijoita seikkailuelokuvassa Indiana Jones ja viimeinen ristiretki.
Temppeliherrat esiintyvät keskeisessä roolissa ristiretkistä ja Jerusalemin kuningaskunnasta kertovassa elokuvassa Kingdom of Heaven – Taivas maan päällä. Siinä vallanhimoiset kuningas Guy de Lusignan ja ritari Reynald de Châtillon kuvataan muslimeja halveksiviksi sodanlietsojiksi, joiden sotilaallisen kyvyttömyyden takia Saladin onnistuu Jerusalemin valloittamisessa.
Seikkailuelokuvassa National Treasure – Kansallisaarre päähahmot metsästävät Yhdysvalloissa temppeliherrojen aarretta, johon liittyvät myös vapaamuurarit, Yhdysvaltain itsenäisyysjulistus, Benjamin Franklin ja George Washington.
Temppeliherrat taiteessa ja populaarikulttuurissa > Videopeleissä

Videopelin Broken Sword: The Shadow of the Templars juoneen liittyy Temppeliherrain ritarikunta.
Temppeliherroja käsitellään pelissä Gabriel Knight 3: Blood of the Sacred, Blood of the Damned.
Assassin's Creed -pelisarjassa Temppeliherrain ritarikunta ja sen nykyaikainen vastine Abstergo-megakorporaatio ovat tärkeässä roolissa. Yhtenä sarjan ensimmäisen pelin sivutehtävistä pelaajahahmon Altaïr ibn La-Ahadin pitää paikantaa ja tappaa 60 temppeliherrojen jäsentä ympäri pelimaailmaa.
Temppeliherrat taiteessa ja populaarikulttuurissa > Sarjakuvissa

Don Rosan käsikirjoittamassa ja piirtämässä Disneyn eläinmaailmaan sijoittuvassa seikkailussa Temppeliherrojen kätketty kruunu Roope Ankka matkustaa Aku Ankan sekä Tupun, Hupun ja Lupun kanssa Haitiin löytääkseen temppeliherrojen seremoniakruunun, jonka Euroopan kuningashuoneet yrittivät lahjoittaa Kathayn suurkaanille.
Don Rosan mukaan Carl Barksin klassisessa seikkailutarinassa Roope-setä ja viisasten kivi esiintynyt Maailmanpankkineuvosto oli alun perin Temppeliherrain pankki.
Ankkojen seikkailu Temppeliherrain ritarikunnan aarteen jäljillä jatkuu tarinassa Kirje kotoa, jonka mukaan temppeliherrojen aarre on kätketty MacAnkkain klaanin Ankkapurhan linnan alle Skotlannissa.
Temppeliherrat taiteessa ja populaarikulttuurissa > Musiikissa

The Templars -yhtye on nimennyt itsensä temppeliherrojen mukaan, ja sen kappaleisiin kuuluvat muun muassa "The Poor Knights of Acre" ja "Return of Jacques de Molay".
Kirjallisuutta

Luoto, Reima T. A.: Temppeliherrat – todellisuus ja myytit.  Espoo:  Fenix-Kustannus, 2011.  ISBN 978-951-862-208-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Temppeliherrain ritarikunta Wikimedia Commonsissa
The Knights Templars (Catholic Encyclopedia) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 2  Australia 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef 
Temppeliherrojen risti
Temppeliherrain ritarikunnan viimeinen suurmestari Jacques de Molay
Munkki Bernhard Clairvauxlainen kehitti Temppeliherrojen säännöstön.
Temppeliherrat kokivat pahan sotilaallisen tappion Hattinin taistelussa.
Vuonna 1384 ilmestyneessä kirjassa julkaistu kuva, jossa temppeliherroja poltetaan roviolla.
Demoni Baphomet, jota Temppeliherrojen sen historian loppuvaiheissa väitettiin palvoneen.
Paul R. Thagard

Paul Thagard (s. 1950) on tietojenkäsittelytieteen ja psykologian alalla toimiva kanadalainen filosofian professori Waterloon yliopistossa. Hänellä on loppututkinto Saskatchewanin, Cambridgen, Toronton ja Michiganin yliopistoista.
Thagard on toiminut Cognitive Science Societyn johtokunnassa 1998–1999, ja Society for Machines and Mentalityn toimitusjohtajana 1997–1998. Hän on ollut Canada Councilin jäsen ja 1999 hänet valittiin Royal Society of Canadan jäseneksi. Vuonna 2003 hän sai University of Waterloo-palkinnon erinomaisesta tutkimuksesta, ja 2005 hänet nimitettiin yliopiston tutkimusprofessoriksi.
Thagardin mielipiteitä näennäistieteen määrittelystä

Vaikka Thagard itse pitääkin astrologiaa näennäistieteenä, hän on kirjoituksessaan "Why Astrology Is A Pseudoscience" pyrkinyt selventämään luokittelun perusteita. Hän sanoo muun muassa, että jonkin tieteenlajin alkuperä on merkityksetön sen tieteellisen aseman kannalta, koska esimerkiksi kemian alkemiallinen ja lääketieteen okkulttinen alkuperät ovat yhtä lailla taikuudessa kuin astrologiankin. Epäolennaista on myös se että kyse on yleisestä uskomuksesta, eikä myöskään fyysisen perustan puuttumista voida pitää merkkinä teorian epätieteellisyydestä. Tästä Thagard käyttää esimerkkinä väitteitä, joiden mukaan astrologia olisi näennäistiede siksi, että sen perustaksi ei voida löytää fyysisiä vaikutusmekanismeja, eli esimerkiksi planeettojen painovoiman tai jonkin mitattavan säteilyn ei uskota voivan saada aikaan astrologien väittämiä vaikutuksia.
Teoksia > Omat teokset

Hot Thought: Mechanisms and Applications of Emotional Cognition (MIT Press, August, 2006, ISBN 0-262-20164-X)
Coherence in Thought and Action (Bradford Book, 2000, ISBN 0-262-20131-3)
How Scientists Explain Disease (Princeton University Press, 1999, ISBN 0-691-00261-4)
Mind: An Introduction to Cognitive Science (MIT Press, 1996; second edition, 2005, ISBN 0-262-20154-2)
Conceptual Revolutions (Princeton University Press, 1992, ISBN 0-691-02490-1)
Computational Philosophy of Science (MIT Press, 1988, Bardford Book, 1993, ISBN 0-262-70048-4)
Teoksia > Yhteisteokset

Mental Leaps: Analogy in Creative Thought (MIT Press, 1995, ISBN 0-262-08233-0)
Induction: Processes of Inference, Learning, and Discovery (MIT Press, 1986, Bardford Book, 1989, ISBN 0-262-58096-9)
Teoksia > Toimitetut teokset

Philosophy of Psychology and Cognitive Science (North-Holland, 2006, ISBN 0-444-51540-2).
Aiheesta muualla

http://cogsci.uwaterloo.ca/Articles/Pages/Coherence.html
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  MathSciNet  ORCID  PhilPeople 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef