stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marianne Alopaeus

| Marianne Alopaeus |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. lokakuuta 1918 Tammisaari
Kuollut: 10. marraskuuta 2014 (96 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kirjailija, kääntäjä, piirtäjä, mainostoimittaja, lähetystövirkailija
Puoliso:  Karl-Gustaf Alopaeus (1940–63) Jan Gehlin (1974–2010)
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Kirjallinen suuntaus: eksistentialismi
Esikoisteos:  Lähtö (Uppbrott, 1945)
Palkinnot
 Alf Henrikson -palkinto: 1988  Kaarlen palkinto: 1973   Kiitos kirjasta -mitali: 1967   Längmanin palkinto: 1960   Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinto: 1945   Valtion kirjallisuuspalkinto: 1966 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marianne Alopaeus (o.s. Rosenbröijer; 9. lokakuuta 1918 Tammisaari – 10. marraskuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen kirjailija, joka muutti Ruotsiin 1973. Hänen esikoisromaaninsa oli Lähtö (Uppbrott, 1945), joka käsitteli naisen itsenäisyyttä. Hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 1965 ilmestynyt Pimeyden ydin (Mörkrets kärna), jossa on voimakkaita vaikutteita Simone de Beauvoirin eksistentialistisesta tyylistä. Ruotsalaisuutta ja Ruotsin valtiota ruotinut keskustelukirja Ruotsin pauloissa (Drabbad av Sverige) vuodelta 1983 puhuttaa Ruotsissa edelleen. Teos oli ehdokkaana Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Tuva Korsström toteaa, että Alopaeus on monelle 1960-luvun kulttikirjailija, yhden kirjan kirjailija, "tai ehkä hän on kahden kirjan kirjailija niille, jotka yhä muistavat 80-luvulla teoksen Ruotsin pauloissa ympärillä käydyn polemiikin". Kritiikki suhtautui kuitenkin myönteisesti jo hänen esikoisromaaniinsa Lähtö, ja teos sai ruotsalaisen Svenska Dagbladetin kulttuuripalkinnon 1946.
Alopaeuksen ensimmäinen puoliso oli vuodesta 1940 Karl-Gustaf Alopaeus. Avioliitosta syntyi kaksi lasta; puolisot erosivat vuonna 1963. Vuonna 1974 Alopaeus avioitui tuomari ja kirjailija Jan Gehlinin (1922–2010) kanssa. Paitsi Suomessa ja Ruotsissa Alopaeus asui myös Ranskassa ja Yhdysvalloissa. Hän käänsi Eeva Joenpeltoa ruotsiksi.
Marianne Alopaeus asui Ruotsissa vuoteen 2014 saakka. Viikkoa ennen kuolemaa hänet siirrettiin omasta pyynnöstä ”kotiin” Suomeen, ja hän kuoli Helsingissä Eiran sairaalassa 10. päivänä marraskuuta 2014.
Palkintoja ja tunnustuksia

Alopaeus sai useita merkittäviä palkintoja sekä Suomessa että Ruotsissa.
Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinto: 1945
Valtion kirjallisuuspalkinto: 1966
Längmanin palkinto: 1960
Kiitos kirjasta -mitali: 1967
Kaarlen palkinto: 1973
Alf Henrikson -palkinto: 1988
Teoksia

Lähtö (Uppbrott), 1945
Eikä uni pääty (Dröm utan slut), 1950
Utanför, 1953
Jäähyväiset elokuussa (Avsked i Augusti), 1959
Pimeyden ydin (Mörkrets kärna), 1965
Rajankäyntiä (Betraktelser kring en gräns), 1971, esseekokoelma
Ruotsin pauloissa (Drabbad av Sverige), 1983, esseekokoelma
Kirjallisuutta

Kalemaa, Kalevi: ”Alopaeus, Marianne (1918–2014)”, Suomen kansallisbiografia, osa 1, s. 275–276.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-442-8  / Teoksen verkkoversio.
Mazzarella, Merete: "Marianne Alopaeus: Kvinna eller mänska", Från Fredrika Runeberg till Märta Tikkanen, 1985.
Söderling, Trygve: Drag på parnassen: två sextiotalsstudier. 2008.
Aiheesta muualla

Marianne Alopaeuksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Alopaeus, Marianne hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  IdRef
Ingvar Ambjørnsen

| Ingvar Ambjørnsen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. toukokuuta 1956 (ikä 68) Tønsberg Vestfold, Norja
Kansalaisuus:  norjalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Palkinnot
 Brage-palkinto 1995 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ingvar Ambjørnsen (s. 20. toukokuuta 1956 Tønsberg Vestfold, Norja) on norjalainen kirjailija, jolta on suomennettu useita teoksia. Hän on kirjoittanut yhteiskunnallisista aiheista sekä rikos- ja jännitysromaaneja, joita hän on kirjoittanut myös nuorille.
Ensimmäiset tekstinsä Ambjørnsen julkaisi vastakulttuurilehti Trollskriftissä. Hänen esikoisteoksensa 23-salen ilmestyi 1981, ja se on dokumenttiromaani psykiatrisesta hoitolaitoksesta, jonka hän kirjoitti ollessaan siviilipalveluksessa. Kirjallisen uransa alussa Ambjørnsen käsitteli hippiunelman yhteentörmäystä norjalaisen yhteiskunnan kanssa. Läpimurtoromaani oli Hvite niggere (1986). Hänen proosansa tunnusmerkkejä ovat musta huumori ja osuva henkilö- ja ympäristökuvaus. Tuotteliaan Ambjørnsenin tuotantoon kuuluu muiden rikos- ja jännitysromaanien ohella suuren suosion saanut nuorille suunnattu Pella ja proffa -sarja, joista osasta on tehty elokuva.
Menestyksekkäitä ovat Elling-sarjan kirjat. Lisäksi hän on kirjoittanut lastenkirjoja ja esseekokoelmia.
Ambjørnsen lopetti 2010 romaanien kirjoittamisen. Hän julkaisi 2014 teoksen Farvel til romanen. 24 timer i grenseland, jossa hän kertoo päätöksestään ja romaanien kirjoittamisen taustoista.
Ambjørnsen vietti lapsuutensa Larvikissa, jonka kunniakansalainen hän on. Ambjørnsenin puoliso on saksalainen kääntäjä Gabriele Maria Haefs, ja he asuvat Hampurissa.
Suomennetut teokset

Kuolema keskusasemalla (Døden på Oslo S). suomentanut Katriina Savolainen. Tammi, 1998 - (Pelle ja proffa 2.) ISBN 951-31-0672-1.
Myrkyllisiä valheita (Giftige løgner). suomentanut Katriina Savolainen. Tammi, 2000 - (Pelle ja proffa 3.) ISBN 951-31-1379-5.
Rin Tin Tei -sedän perintö (Arven etter onkel Rin-Tin-Tei]). kuvittanut Per Dybvig, suomentanut Katriina Savolainen. Tammi, 2003 - (Samson ja Roberto 1.) ISBN 951-31-2707-9.
Soturit sortuvat (Kjempene faller). suomentanut Katriina Savolainen. Tammi, 1997 - (Pelle ja proffa 1.) ISBN 951-31-0673-X.
Tiputanssi (Fugledansen). suomentanut Katriina Savolainen. Tammi, 2003 ISBN 951-31-2465-7.
Toraisat toverit (Krakilske kamerater). kuvittanut Per Dybvig, suomentanut Katriina Savolainen. Tammi, 2004 - (Samson ja Roberto 2.) ISBN 951-31-2708-7.
Valkoiset neekerit (Hvite niggere). suom. Katriina Savolainen. Kirjayhtymä, 1989 ISBN 951-26-3090-7.
Veriveljet (Brødre i blodet]). suomentanut Katriina Savolainen. Tammi, 2004 ISBN 951-31-2466-5.
Yö unelmoi päivästä, suomentaja Räsänen, Aki, Viisas Elämä, tulossa 2018. ISBN 978-952-260-335-7.
Palkinnot ja tunnustukset

Språklig samlings litteraturpris  1987
Cappelenprisen  1988
Hamburgin kaupungin stipendi  1988
Lyypekin kaupungin stipendi  1988
Rivertonprisen, teoksesta Den mekaniske kvinnen 1990
1980-luvun paras lasten- ja nuortenkirja, teoksesta Døden på Oslo S. Palkinnon myöntää Den Norske Bokhandlerforening  1991
Hån kunnan nuortenkirjapalkinto 1991
Brage-palkinto, teoksesta Fugledansen  1995
Bokhandlerprisen, teoksesta Brødre i blodet  1996
Vestfolds Litteraturpris, teoksesta Elsk meg i morgen  1999
Riksmålsforbundets litteraturpris, teoksesta Elsk meg i morgen  1999
Oslon kaupungin kulttuuripalkinto  2000
Jonasprisen, teoksesta Elling-bøkene. Palkinto on Oslon yliopiston nstitutt for spesialpedagogikk kunniapalkinto, 2001
Tabuprisen. Palkinnon myöntää Rådet for psykisk helse 2001
Grenseløs kommunikasjon 2001
Anders Jahren kulttuuripalkinto 2004
Booth-palkinto. Palkinto on Pelastusarmeijan tunnustus toiminnasta William Boothin hengessä, 2005
Norjan akatemian palkinto 2009
Aiheesta muualla

Ingvar Ambjørnsen Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Regina Vasorum

| Regina Vasorum |
| --- | --- |
 Regina Vasorum
Nimi:  Regina Vasorum
Valmistumisvuosi:  n. 350–325 eaa.
Taiteenlaji:  keramiikka
Teostyyppi:  hydria
Korkeus:  65,5 cm
Sijainti:  Eremitaaši, Pietari, Venäjä
Regina Vasorum (lat., ”Vaasien kuningatar”) on antiikin kreikkalainen hydria, joka on tehty klassisen kauden lopulla noin vuonna 350–325 eaa. Se on koristeltu kullatuilla ja monivärisillä reliefeillä, jotka esittävät Eleusiin jumalia. Nykyisin vaasi on esillä Eremitaašissa Pietarissa (esine 525).
Vaasin hartiassa oleva Eleusiin jumalia esittävä kuva-aihe. Hahmot on numeroitu.
Vaasi on tehty Ateenassa ja löydetty Cumaesta 1800-luvulla. Aiemmin sitä pidettiin tyyliltään sellaisena, että sitä luultiin eteläitalialaisen keramiikan tuotannoksi. Vaasi on pitkäkaulainen hydria eli vesiastia, jonka korkeus on 65,5 cm. Sen pinta on lasitetun mustapohjainen ja kohojuovitettu.
Vaasin hartiaa kiertää reliefifriisi, jossa on kuvattuna kymmenen Eleusiin mysteereihin liittyvää jumalaa. Keskellä ovat Demeter (kuvassa numero 1) ja Kore (2). Koren oikealla puolella on Herakles (8), joka esiintyy mysteereihin initioitavana. Hän on pukeutunut himationiin, ja hänellä on käsissään nuija ja initioitavan sauva sekä uhrattava porsas. Demeterin vasemmalla puolella on vastaavasti Dionysos (7) myös initioitavana. Herakleen oikealla puolella ovat Athene (3), Eubuleus (10) ja Afrodite (4), ja Dionysoksen vasemmalla puolella Triptolemos (6), Iakkhos (9) ja Artemis (5).
Vaasin vartaloa kiertää toinen reliefifriisi, jossa on eläimiä ja hirviöitä. Vaasia on arvostettu paitsi sen ulkonäön vuoksi myös siksi, että sen koristelu antaa tietoa kreikkalaisesta uskonnosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Regina Vasorum Wikimedia Commonsissa
Klaus Johannis

| Klaus Johannis |
| --- | --- |
 Klaus Johannis vuonna 2019.
 Romanian presidentti
 21.12.2014–  
Pääministeri:  Victor Ponta Gabriel Oprea (vt.) Victor Ponta Sorin Cîmpeanu (vt.) Dacian Cioloș Sorin Grindeanu Mihai Tudose Mihai Fifor (vt.) Viorica Dăncilă Ludovic Orban Nicolae Ciucă (vt.) Florin Cîțu
Edeltäjä:  Traian Băsescu
 Sibiun pormestari
 30. kesäkuuta 2000 – 2. joulukuuta 2014  
Edeltäjä:  Dan Condurat
Seuraaja:  Astrid Fodor
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. kesäkuuta 1959 (ikä 65)  Sibiu, Romania
Asuinpaikka:  Cotrocenin palatsi
Ammatti:  fyysikko, poliitikko
Puoliso:  Carmen Johannis (vih. 1989)
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton
Muut puolueet:  PNL (2013–2014) Romanian saksalaisten demokraattinen foorumi (1990–2013)
Uskonto:  luterilainen
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.iohannispresedinte.ro
Klaus Werner Johannis (rom. Klaus Werner Iohannis; s. 13. kesäkuuta 1959 Sibiu, Romania) on romaniansaksalainen poliitikko. Johannis valittiin Romanian tasavallan viidenneksi presidentiksi 16. marraskuuta 2014 hänen voitettuaan Kansallisen liberaalipuolueen ehdokkaana toisella vaalikierroksella vastaehdokkaana olleen istuvan pääministerin, entisen kommunistipuolueen eli nykyisen Sosiaalidemokraattisen puolueen puheenjohtajan Victor Pontan.
Johannis on ensimmäinen Romanian presidentti, joka on etniseltä taustaltaan muu kuin romanialainen. Tullessaan valituksi Johannis oli ainoa eurooppalainen valtionpäämies, joka edusti jotakin vähemmistöä.
Tausta ja yksityiselämä

Klaus Johannis kuuluu historiallisesti Transilvanian sakseina tunnettuun saksalaisvähemmistöön, joka muutti nykyisen Romanian alueelle 1100-luvulla. Uskonnolliselta vakaumukseltaan Johannis on luterilainen. Hänen sukunimensä pitäisi kirjoittaa J:llä, mutta syntymätodistuksessa nimi kirjoitettiin I:llä todennäköisesti siksi, että romaniankielinen virkailija ei osannut saksaa.
Johannis opiskeli Babeș-Bolyain yliopistossa pääaineenaan fysiikka. Tämän jälkeen hän työskenteli fysiikan opettajana useissa kouluissa ympäri Sibiuta. Vuoden 1989 vallankumouksen jälkeen Johannis päätti jäädä Romaniaan huolimatta siitä, että hänen vanhempansa ja sisaruksensa lähtivät maasta.
Vuonna 1989 Johannis meni naimisiin englanninopettajana työskentelevän Carmen Johannisin kanssa.
Poliittinen ura

Aiemmin Romanian saksalaisten demokraattista foorumia edustanut Johannis tuli mukaan politiikkaan vuonna 2000, jolloin hänet valittiin Sibiun  pormestariksi. Hän uusi mandaattinsa vuosina 2004 ja 2008. Johannis tunnetaan erityisesti talousuudistuksia puoltavana ja korruptiota vastustavana poliitikkona.
Poliittinen ura > Presidenttinä

Marraskuussa 2019 järjestetyssä presidentinvaalissa Johannisilla oli toisella kierroksella vastassaan aiempi pääministeri Viorica Dăncilă. Johannis sai äänistä yli 60 prosenttia, ja hänet valittiin siten jatkokaudelle.
Klaus Johannis valittiin uudelle viisivuotiskaudelle presidentinvaalien toisella kierroksella marraskuussa 2019 yli 60% ääniosuudella.
Poliittinen ura > Presidentinvaalit 2024

Joulukuussa 2024 pidetyt Romanian presidentinvaalit mitätöitiin. Ensimmäisen kierroksen voitti Călin Georgescu, joka oli antanut Venäjä-mielisiä kommentteja ja jota pidettiin äärioikeistolaisena ja Nato-kriittisenä. Presidentti Johannis määräsi julkistettavaksi salaisia tiedustelutietoja, jotka paljastivat, että Venäjä oli ohjannut tuhansia sosiaalisen median tilejä tukemaan Georgescua erityisesti Tiktokissa ja Telegramissa. Venäjä on kiistänyt vaikuttaneensa vaaleihin, ja Georgescu on itse torjunut syytökset, pitäen niitä Romanian valtion yrityksenä estää hänen presidentinvalintansa. Georgescu vetosi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen, että se palauttaisi ensimmäisen kierroksen tulokset voimaan, mutta valitus hylättiin, sillä tuomioistuin katsoi ettei sillä ole asiaan toimivaltaa. Myös Romaniassa valitustuomioistuin piti perustuslakituomioistuimen päätöksen voimassa.
Poliittinen ura > Ero presidentin virasta

Johannis ilmoitti helmikuussa 2025 eroavansa virastaan 12. helmikuuta 2025, kun häntä uhkasi viraltapanoäänestys maan parlamentissa. Johannis ilmoitti eroavansa "säästääkseen Romanian ja sen kansalaiset kriisiltä". Hänen kautensa piti päättyä jo 21. joulukuuta 2024, mutta Romanian perustuslakituomioistuin mitätöi samassa kuussa pidettyjen presidentinvaalien ensimmäisen kierroksen tuloksen epäillyn Venäjän vaalivaikuttamisen vuoksi. Tämän vuoksi ensimmäinen kierros on järjestettävä uudelleen. Uudet presidentinvaalit pidetään toukokuussa 2025. Väliaikaisena presidenttinä tulee toimimaan Ilie Bolojan, joka on liberaalipuolueen johtaja ja parlamentin puhemies, mutta hänen valtuutensa ovat rajoitetut vaaleihin asti.
Kunnianosoituksia

Itävallan tasavallan kunniamitali (Itävalta, 2009)
Marianmaan ristin ritarikunta (Viro, 2021)
Bundesverdienstkreuz (Saksa, 2014)
Italian tasavallan ansioritarikunta (Italia, 2016)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Klaus Johannis Wikimedia Commonsissa
| n k Romanian presidentit |
| --- | --- | --- |
:  Nicolae Ceaușescu (1974–1989)  Ion Iliescu (1989–1996)  Emil Constantinescu (1996–2000)  Ion Iliescu (2000–2004)  Traian Băsescu (2004–2014)  Klaus Johannis (2014–) 
Kaarle Suuren palkinnon saajat
| --- | --- |
1950–1975:  1950 Richard Coudenhove-Kalergi  1951 Hendrik Brugmans  1952 Alcide De Gasperi  1953 Jean Monnet  1954 Konrad Adenauer  1956 Winston Churchill  1957 Paul-Henri Spaak  1958 Robert Schuman  1959 George Marshall  1960 Joseph Bech  1961 Walter Hallstein  1963 Edward Heath  1964 Antonio Segni  1966 Jens Otto Krag  1967 Joseph Luns  1969 Euroopan komissio  1970 François Seydoux de Clausonne  1972 Roy Jenkins  1973 Salvador de Madariaga 
1976–2000:  1976 Leo Tindemans  1977 Walter Scheel  1978 Konstantínos Karamanlís  1979 Emilio Colombo  1981 Simone Veil  1982 kuningas Juan Carlos I  1984 Karl Carstens  1986 Luxemburgin kansa  1987 Henry Kissinger  1988 François Mitterrand, Helmut Kohl  1989 Veli Roger (Taizé-yhteisö)  1990 Gyula Horn  1991 Václav Havel  1992 Jacques Delors  1993 Felipe González  1994 Gro Harlem Brundtland  1995 Franz Vranitzky  1996 kuningatar Beatrix  1997 Roman Herzog  1998 Bronisław Geremek  1999 Tony Blair  2000 Bill Clinton 
2001–:  2001 György Konrád  2002 Euro-valuutta  2003 Valéry Giscard d’Estaing  2004 Pat Cox, paavi Johannes Paavali II (erikoispalkinto)  2005 Carlo Azeglio Ciampi  2006 Jean-Claude Juncker  2007 Javier Solana  2008 Angela Merkel  2009 Andrea Riccardi  2010 Donald Tusk  2011 Jean-Claude Trichet  2012 Wolfgang Schäuble  2013 Dalia Grybauskaitė  2014 Herman Van Rompuy  2015 Martin Schulz  2016 paavi Franciscus  2017 Timothy Garton Ash  2018 Emmanuel Macron  2019 António Guterres  2020 Klaus Johannis  2022 Svjatlana Tsih’anouskaja, Maryja Kalesnikava, Veronika Tsapkala  2023 Volodymyr Zelenskyi, Ukrainan kansa  2024 Pinchas Goldschmidt ja Euroopan juutalaisyhteisöt 
| n k Eurooppa-neuvosto |
| --- | --- |
  Costa (Eurooppa-neuvoston puheenjohtaja)   Von der Leyen (Euroopan komission puheenjohtaja)   Kallas (Korkea edustaja)   Schoof   De Croo   Radev   Sánchez   Mitsotákis   Plenković   Christodoulídis   Harris   Meloni   Schallenberg   Siliņa   Nausėda   Frieden   Abela   Tusk   Montenegro   Macron   Johannis   Kristersson   Scholz   Fico   Golob   Orpo   Frederiksen   Fiala   Orbán   Michal 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Fredrik Almqvist

Sven Fredrik Almqvist (s. 5. toukokuuta 1945 Uusikaarlepyy) on suomalainen lääkäri ja emeritusprofessori. Hän toimi pitkään Helsingin yliopiston lasten- ja nuorisopsykiatrian professorina ja Lastenlinnan sairaalan ylilääkärinä. Almqvist oli Espoon kaupunginvaltuuston jäsen (sd.) 1997–2012.
Almqvist syntyi kunnanlääkäriperheeseen Uudessakaarlepyyssä. Hän on kirjoittanut lapsuudestaan ja nuoruudestaan pakinoita Jakobstads Tidningiin. Almqvist valmistui ylioppilaaksi vuonna 1964 (Jacobstads samlyc.) ja lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1972 ja lastenpsykiatrian erikoislääkäriksi vuonna 1978. Almqvist väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1983. Vuonna 1985 hän erikoistui myös nuorisopsykiatriaan.
Almqvist työskenteli terveyskeskus- ja koululääkärinä 1972-73, HYKS:n apulaislääkärinä eri osastoilla 1973-74 ja erikoistuvana lääkärinä psykiatrian klinikalla 1975-77. Suomen Akatemian tutkimusassistentti ja Helsingin yliopiston assistentti 1977-78. Apulaisopettaja HYKS:in lastenpsykiatrian klinikalla ja erikoislääkäroinä HYKS:in Lastenlinnan sairaalassa 1978–1981. Almqvist työskenteli vuosina 1982–1987 Folkhälsanin nuorisopsykiatrina ja ylilääkärinä. Hän oli Tampereen yliopiston lasten- ja nuorisopsykiatrian professori vuosina 1983–1984 ja 1986–1989, minkä jälkeen hän siirtyi Helsingin yliopiston lastenpsykiatrian professoriksi vuonna 1989.
Tutkimuksessaan Almqvist on keskittynyt psyykkisten sairauksien epidemiologiaan, fenomenologiaan ja kehityspsykopatologiaan sekä psykoterapian tuloksellisuuden arviointiin. Kansainvälisessä toiminnassaan hän on keskittynyt erityisesti tieteellisen jatkokoulutuksen kehittämiseen pohjoismaisena yhteistyönä. Almqvist on julkaissut yli 150 tieteellistä julkaisua lasten-, nuoriso- ja sosiaalipsykiatriasta ja yli sata artikkelia päivälehdissä.
Almqvist oli Espoon kaupunginvaltuuston jäsen 1997–2012 ja kaupunginhallituksen jäsen 2005–2008. Vaalikaudella 2001–2004 hän oli kaupungin sosiaali- ja terveyslautakunnan puheenjohtaja. Hän oli SDP:n ehdokas europarlamenttivaaleissa 1999 ja 2009. Hän on ollut myös eduskuntavaaliehdokkaana vuosien 1995 ja 2011 vaaleissa.
Almqvist on naimisissa ja hänellä on kuusi lasta.
Teokset

Psykiatriska vårdkontakter och registrerad social missanpassing under åldersperioden 15-21 år : en epidemiologisk undersökning av ungdomar födda i Helsingfors år 1955 = Psychiatric treatment and registration of social deviance in adolescence :a longitudinal study of a total adolescent population from the age of fifteen to the age of twenty-one / Fredrik Almqvist., Kansanterveystieteen laitokset, 1983. ISBN 951-45-2900-6 Kansanterveystieteen julkaisuja. M, ISSN 0355-7979; 72 (väitöskirja)
Psychiatric symptoms in Finnish children : an epidemiological study of 1000 8-year old children in five regions of the country / Tuula Tamminen, Fredrik Almqvist and Jorma Piha., Psykiatrian tutkimussäätiö, 1991. ISBN 951-9239-64-2 Reports of Psychiatria Fennica, ISSN 0359-3207; report no 91
Lasten- ja nuorisopsykiatria, toim. Irma Moilanen ym.; [kirj. Fredrik Almqvist ym., 3. uud. p. Duodecim, 2004 ISBN 951-656-128-4  (1. p. 1996)
Aiheesta muualla

Helasti, Pirjo: Lastenpsykiatri uusii kotirannan laituria. Helsingin Sanomat, 5.5.2005.
Fredrik Almqvistin kotisivut
Fredrik Almqvist Tuhat-tutkimustietojärjestelmässä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Alankomaat 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Roomalainen oikeus

Historia
200-luvun kriisi
myöhäisantiikki
Hallinto ja politiikka
kuninkaat
konsulit
keisarit
senaatti
provinssit
Oikeus
Talous
Kulttuuri
kirjallisuus
mytologia
ruoka
tekniikka
Sotahistoria
legioona
n
k
Osa artikkelisarjaa
Roomalainen oikeus tarkoittaa antiikin Rooman valtakunnassa kehittynyttä oikeusjärjestelmää. Tarkasti määriteltynä roomalainen oikeus tarkoittaa nimenomaan antiikin Rooman oikeutta alkaen Rooman kaupungin perustamisesta ja loppuen Corpus iuris civilis -lakikokoelman säätämiseen vuonna 534. Roomalainen oikeus muodostaa länsimaisen oikeustieteen perustan, minkä johdosta sen jälkivaikutus ulottuu tällä saralla nykypäivään asti.
Roomalainen oikeus on pääasiassa juristioikeutta eli suurin osa sen sisällöstä koostuu oppineiden juristien tulkinnoista, mutta siihen kuuluu myös lakikoonnoksia, lainsäädäntöä ja oikeuskäytäntöä. Antiikin ajalta peräisin oleviin historiallisiin lähteisiin roomalaisesta oikeudesta kuuluvat säilyneet lait, juristien kirjoitukset ja yksityisten henkilöiden väliset asiakirjat. Tärkein roomalaisen oikeuden lähde on Corpus iuris civilis, johon on koottu keisariaikaisia lakeja sekä roomalaisten juristien kirjoituksia.
Roomalaisen oikeuden kehitys

Roomalaisen oikeuden historia antiikin ajalla jaetaan arkaaiseen kauteen, esiklassiseen kauteen, klassiseen kauteen ja jälkiklassiseen kauteen.
Roomalaisen oikeuden kehitys > Arkaainen kausi

Varhaisimmassa vaiheessaan roomalainen oikeus perustui pääasiassa kirjoittamattomiin, suullisesti välitettyihin perinnäistapoihin. 400-luvun eaa. puolivälissä tavanomaista oikeutta kodifioitaan plebeijien vaatimuksesta kahdentoista taulun lakeihin. Kahdentoista taulun laeilla oli suuri kulttuurinen merkitys roomalaisessa yhteiskunnassa, ja ne pysyivät voimassa satojen vuosien ajan, vaikka ajan kuluessa niiden sisällön tulkinta tosiasiassa mukautui muutoksiin yhteiskuntaoloissa. Oikeuden tulkinnasta vastasi papisto, jonka jäsenet olivat patriiseja.
Varhaiselle roomalaiselle oikeudelle oli ominaista oikeustoimien, kuten stipulatio ja manincipatio, tiukka määrämuotoisuus. Rikosoikeudessa vallitsi talioperiaate ja myös itseapu oli tietyissä tilanteissa sallittu. Prosessioikeudessa vallitsi kaavasidonnainen legis actiones -prosessi.
Roomalaisen oikeuden kehitys > Esiklassinen kausi (n. 200–100 eaa.)

Esiklassisella ajalla roomalainen oikeus monipuolistui, kun perinteisen ius civilen rinnalle kehittyi uusia oikeuslähteitä, kuten preettorien ediktit ja juristien responsat. Lainkäytön siirtyminen preettoreille 300-luvulla eaa. ja siirtyminen vapaampaan formulaprosessiin mahdollistivat uusien oikeussuojakeinojen luomisen preettorin ediktien kautta, joihin perustuvasta oikeudesta käytettiin nimitystä ius honorarium. Papiston rooli oikeuden tulkitsijoina siirtyi esiklassisella kaudella muodostuneelle juristien ammattikunnalle, joiden kirjallisessa muodossa julkaistuilla mielipiteillä eli responsoilla oli merkittävä rooli oikeuden kehityksessä. Myös uutta lainsäädäntöä laadittiin plebeijien kansankokouksen ja senaatin toimesta. Lisäksi Rooman valtakunnan laajentuminen johti siihen, että Rooman kansalaisia koskevan oikeuden rinnalle kehittyi kaikkia valtakunnan alueelle eläviä ihmisiä koskeva oikeus eli ius gentium.