stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yōichirō Nambu

| Yōichirō Nambu> 南部 陽一郎 |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  南部 陽一郎
Syntynyt: 18. tammikuuta 1921 Tokio, Japani
Kuollut: 5. heinäkuuta 2015 (94 vuotta)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tokion yliopisto
Instituutti:  Chicagon yliopisto
Oppilaat:  Bindu A. Bambah
Tutkimusalue:  Fysiikka
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (2008)
Yōichirō Nambu (jap. 南部 陽一郎, Nambu Yōichirō; 18. tammikuuta 1921 Tokio – 5. heinäkuuta 2015) oli japanilaistaustainen yhdysvaltalainen teoreettinen fyysikko.
Nambu opiskeli Tokiossa. Hän toimi professorina Osakan yliopistossa ja Chicagon yliopistossa, jonka emeritusprofessori hän oli vuodesta 1991. Hänet valittiin Kansalliseen tiedeakatemiaan vuonna 1971.
Nambulle myönnettiin useita huomattavia tunnustuksia, kuten National Medal of Science 1982, Max Planck -mitali 1985, Dirac-palkinto 1986 ja Wolfin palkinto 1994. 2008 Nambu sai Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä Makoto Kobayashin ja Toshihide Maskawan kanssa. Perusteluina Nambun palkitsemiseen oli spontaanin symmetriarikon löytäminen subatomisissa ilmiöissä.
Ces-duuriasteikko

Ces-duuriasteikon etumerkinnät diskanttiviivastolla.
Ces-duuriasteikko
Ces-duuriasteikko on ces-sävelestä alkava sävelasteikko, johon kuuluvat ces, des, es, fes, ges, as, b ja ces. Kaikki sävelet ovat siis alennettuna. Ces-duurin rinnakkaissävellaji on as-molli, sekä muunnossävellaji on teoreettinen ces-molli. Ces-duuria käytetään musiikissa harvoin ja sen sijasta usein käytetään sen enharmonista vastinetta, eli H-duuria. Harpun kielet on viritetty diatonisesti Ces-duuriin, kun polkimet ovat perusasennossa.
Asteikon säveliä käyttäviä sointuja eri  sointuasteilla

| I | ii | iii | IV | V | vi | vii° |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| C♭ | D♭m | E♭m | F♭ | G♭ | A♭m | B♭m♭5 tai B♭° |
Ces-duurin etumerkintä eri nuottiavaimilla > Neljällä yleisimmällä avaimella

Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. Ces-duurin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Käännös suomeksi
Irma Ruokokoski

Irma Ruokokoski (vas.) ja Aune Silvast Norjassa vuonna 1936.
Irma Leonia Ruokokoski (21. tammikuuta 1916 Lappee – (hautauspäivä 7. helmikuuta) 1976 Haukivuori) oli suomalainen hiihtäjä. Lauritsalan Terästä edustanut Ruokokoski voitti vuoden 1937 työläisolympialaisissa Janské Lázněssa naisten 6 km hiihdon sekä 4 km joukkuehiihdon yhdessä Aune Silvastin ja Hilma Lahtisen kanssa. Ruokokoski osallistui kisoissa myös syöksylaskuun sijoittuen toiseksi.
Ruokokosken vanhemmat olivat Vihannissa syntynyt Lappeen kunnanvaltuutettu ja sos.dem. puolueen toimitsija Frans Petter Ruokokoski (1881–1939) ja Kuopiossa syntynyt Anna Johanna (o.s. Räsänen). Irma Ruokokoski syntyi Lappeen Laihian kylässä ja sisartensa Martin ja Alman tavoin menestyi Muukonniemen alueen ja sen kansakoulun edustajana maastohiihdossa. Ruokokoski oli koulutukseltaan leipuri ja kondiittori ja työskenteli muun muassa Lappeenrannan Osuusmeijerillä ja Osuusliike Itä-Karjalan palveluksessa. Ruokokoski harrasti sisartensa Ruthin ja Hugon tavoin näyttelemistä ja esiintyi Lappeenrannan kaupunginteatterin iltanäyttelijänä ja näyttelijänä Sortavalan Näyttämöllä. Ruokokoski toimi myös Sortavalan Näyttämön tueksi perustetun Sortavalan Näyttämö r.y.:n sihteerinä.
Ruokokoski asui myöhemmin Haukivuoressa. Hänet on haudattu Lappeenrannan Vanhalle hautausmaalle vanhempiensa hautaan.
Aiheesta muualla

Hiihtäjäimme matkamuistelmia Norjan tuntureilta. Työläisnaisten urheilulehti, 1936, nro 3, s. 56-57.  Kansalliskirjasto.
Olympialaiskävijämme Irma Ruokokoski ja Hilma Lahtinen kirjoittavat matkamuistelmiaan. Työläisnaisten urheilulehti, 1937, nro 4, s. 72-73.  Kansalliskirjasto.
Cis-molliasteikko

Cis-molliasteikon etumerkinnät diskanttiavaimella.
Cis-molliasteikko on cis-sävelestä alkava sävelasteikko, johon kuuluvat sävelet cis, dis, e, fis, gis, a, h ja cis. Cis-mollin rinnakkaissävellaji on E-duuriasteikko ja muunnossävellaji Cis-duuri.
Cis-mollin säveliä käyttäviä sointuja eri  sointuasteilla

| i | ii° | III | iv | v | VI | VII |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| C♯m | D♯° | E E+ | F♯m | G♯m G♯ | A | B B♯° |
| i | ii° | III+ | iv | V7 | VI | vii°7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| C♯m(maj7) | D♯m7♭5 | Emaj7♯5 | F♯m7 | G♯7 | Amaj7 | B♯°7 |
Cis-mollin etumerkintä eri nuottiavaimilla > Neljällä yleisimmällä avaimella

Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. Cis-mollin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Amstelpark

Amstelpark
Amstelpark on Amsterdamissa Alankomaissa sijaitseva puisto. Se perustettiin vuonna 1972 yhtenä toisen kansainvälisen puutarhanäyttelyn, floriadin tapahtumapaikoista.
Amstelpark sijaitsee Amsteljoen varrella. Sen sisällä on useita erillisiä puutarhoja. Alueella on myös lapsille suunnattuja vetonauloja, kaksi galleriaa, kahvila, ravintola ja minigolfrata.
Rom Harré

| Rom Harré |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Horace Romano Harré
Syntynyt: 18. joulukuuta 1927
Kuollut: 18. lokakuuta 2019 (91 vuotta)
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Filosofia
Rom Harré (oik. Horace Romano Harré; 18. joulukuuta 1927 – 18. lokakuuta 2019) oli brittiläinen filosofi ja sosiaalipsykologi. Harré tunnetaan erityisesti tieteellisen realismin edustajana ja tieteenfilosofian kehittäjänä.
Elämä ja ura

Rom Harré syntyi ja varttui Uudessa-Seelannissa Apati-nimisellä paikkakunnalla Palmerston Northin lähistöllä. Ensimmäiset yliopisto-opintonsa hän niin ikään suoritti Uudessa-Seelannissa matematiikan ja fysiikan laitoksella Aucklandin yliopistossa, joka aiemmin tunnettiin Uuden-Seelannin yliopistona.
Aucklandin yliopistossa Harré aloitti uransa opettajana, mutta erosi virasta jo 25-vuotiaana. Uudesta-Seelannista Harré muutti vaimonsa kanssa ensin Intiaan, jossa hän toimitti Punjabin yliopiston soveltavan matematiikan opettajan virkaa. Tämän jälkeen pari päätti asettua aloilleen Ison-Britannian Oxfordiin, jonka yliopistossa Harré teki filosofian väitöskirjansa.
Väitöskirjan valmistuttua Harré toimi neljän vuoden ajan tutkijana ja opettajana Englannin eri yliopistoissa, jonka jälkeen hän palasi Oxfordin yliopistoon ja sai lehtorin viran. Oxfordissa Harré työskenteli eläkkeelle jäämiseensä saakka. Harrén ura oli kaiken kaikkiaan hyvin tuottelias ja tunnettu – hän oli myös eläkkeelle jäämisensä jälkeen suosittu luennoitsija eri puolilla maailmaa.
Harré ja sosiaalipsykologian kriisikeskustelu

Oxfordista käsin Harré ryhtyi 1970-luvun alkupuolella ottamaan kantaa sosiaalipsykologian niin kutsuttuun kriisikeskusteluun, joka koski tieteenalan profiilia, filosofiaa ja metodologiaa. Intohimo tieteenfilosofiaan antoi eväät osallistua keskusteluun siitä, millainen tiede sosiaalipsykologian tulisi olla ja miten tutkimusta pitäisi harjoittaa.
Sosiaalipsykologia oli vielä 1960-luvun lopulla hyvin amerikkalainen tiede, jonka ihmiskäsitys oli mekanistinen ja jonka tutkimukset suoritettiin pääosin laboratoriokokein.
Harré osallistui kriisikeskusteluun vahvasti yhdessä yhdysvaltalaisen kollegansa Paul F. Secordin kanssa. Kaksikko julkaisi kirjan The Explanation of Social Behaviour, jossa he esittivät sosiaalipsykologian kolme perusongelmaa.
Ensimmäisenä ongelmana he kokivat mekanistisen ihmiskuvan, jossa ihminen nähdään passiivisena ärsykkeisiin reagoivana olentona. Mekanistisuuden sijaan ihminen pitäisi Harrén ja Secordin mukaan nähdä aktiivisena ja omaan elämäänsä vaikuttavana toimijana. Toinen ongelma kiteytyy kausaliteettikäsitykseen yksisuuntaisista syy–seuraus-suhteista, jotka eivät huomioi korrelaatiosuhteen lisäksi juuri muuta ilmiön kannalta olennaista. Kolmas ongelma, positivistinen metodologia, sivuuttaa mielen sisäiset prosessit, kun relevanttina tutkimuksena nähdään vain fyysisesti havaittava ja mitattavissa oleva käyttäytyminen.
Etogenia

Harré ja Secord tarjoavat vaihtoehtona ongelmalliselle metodologialle etogeniaa. Eläinten elämän tutkimisesta, etologiasta mallia ottanut etogenia pyrkii tarkastelemaan ihmistä inhimillisen elämän ympäröimänä ja siinä aktiivisesti vaikuttavana toimijana. Etogenia
painottaa ihmisen oma-aloitteisuutta ja itseohjautuvuutta, jolloin ihminen nähdään omasta toiminnastaan vastuullisena.
Etogenia > Episodi

Etogeniantutkimuksen perusyksikkönä toimii episodi, joka määritellään miksi tahansa tapahtumien yhtenäiseksi ja kokonaisvaltaiseksi tapahtumaksi. Episodilla tulee olla alku ja loppu, ja se on usein joko paikallisesti tai ajallisesti rajattu. Näin ollen episodeja voivat olla esimerkiksi kukkien ostaminen, kirjan lainaaminen tai peruskoulun käyminen ja sieltä valmistuminen. Episodeja tutkimalla voidaan selvittää ihmisen elämän tapahtumien ja asioiden merkityksiä.
Merkitysten lisäksi episodit paljastavat tapahtumien sääntöjen sosiaaliset ja kulttuuriset rakenteet. Biologis-kausaalisissa episodeissa ihmisten toiminta määräytyy ihmisen omasta toiminnasta riippumatta. Formaaleissa episodeissa ihmiset taas toimivat julkilausuttujen ja yleisesti tunnettujen sääntöjen pohjalta. Merkitysten kannalta tärkeimmäksi tutkimuskohteeksi asettuvat enigmaattiset episodit, jotka ovat formaalien episodien tapaan yleisesti tunnettuja, mutta jotka eivät ole instituutioiden tai eksplisiittisten sääntöjen ohjaamia.
Enigmaattisten episodeissa tapahtuvan toiminnan lähtökohtien selvittäminen muodostaa etogenian peruskysymyksen.
Etogenia > Laadullinen tutkimusmenetelmä

Etogeniassa ihmisen itsensä katsotaan olevan kykenevä analysoimaan ja tarkastelemaan toimintaansa ikään kuin ulkopuolisen silmin sitä häneltä pyydettäessä. Tutkija haastattelee episodiin osallistuneita ja pyytää heitä selvittämään mitä episodissa oikein tapahtuu, mitä se merkitsee ja miksi he itse toimivat miten toimivat. Tämän jälkeen tutkija tekee analyysinsa. Etogeniassa kuitenkaan tutkimus ei pääty tähän vaan tutkijan tulee neuvotella analyysistään ja sen tuloksista tutkittavien kanssa. Näin vähennetään virhetulkintoja ja näkemyseroja.
Etogenian tutkimuksissa pyritään tuomaan episodin näkymättömät säännöt näkyviksi.
Tutkija ei toimi tutkimuksen auktoriteettina, vaan päinvastoin tutkittavat ovat ikään kuin kanssatutkijoita. Koska tutkimuksen on tarkoitus olla keskustelevaa dialogia, Harré ja Secord kiistävät absoluuttisen totuuden. Selonteot ovat avoimia uusille erilaisille tulkinnoille.
Myöhempi ajattelu

Myöhemmissä julkaisuissaan Harré ei puhu kovinkaan paljoa etogeniasta. Sen sijaan hän käyttää konstruktivismin ja diskursiivisen psykologian käsitteitä. Vaikka Harrén ajattelussa on nähtävillä postmodernisuutta, kritisoi Harré äärimmäistä relativistista postmodernismia.
Harré katsoo ihmisen psykologisen todellisuuden rakentuvan vallitsevista kollektiivisista ja sosiaalisista puitteista ja käytänteistä.
Harréa pidetään ajoittain vaikeasti tulkittavana tutkijana. Väitettä perustellaan sillä, että Harrén käsitteistö muuttuu tutkimusten mukana.
Käsitteitä > Sosiaalinen avaruus

Huolimatta siitä, että Harré kuului kollektiivisen näkökannan edustajiin oli hän sitä mieltä, ettei psykologisia ilmiöitä voida kuitenkaan palauttaa sosiaalisiin tekijöihin. Kollektivistien ongelmana on, miten sosiaalisessa maailmassa voidaan luoda ja ylläpitää yksilöllisyyttä. Tähän ongelmaan Harré kehitti psykologisen avaruuden mallin, eräänlaisen nelikentän. Malli huomioi niin sosiaaliset kuin mielensisäiset prosessit.
Mallissa on kaksi ulottuvuutta esitys ja toteutus. Esityksen toisessa päässä on julkinen ilmaiseminen, kommunikointi  ja toisessa päässä puolestaan yksityinen omana tietona pitäminen. Toteutusulottuvuuden yläpäässä on yksityisesti toteutuva toiminta ja toisaalla kollektiivisesti toteutuva toiminta. Tätä kenttää kutsutaan psykologisen avaruuden nelikentäksi. Sen avulla voidaan tarkastella psyyken ja mielen sosiaalista rakentumista. Julkiselta kollektiiviselta alueelta siirtymistä yksityiselle toiminnan alueelle, Harré kutsuu omaksumiseksi niiden yhteisön kulttuurin, kielen, sääntöjen ja konventioiden sisäistämistä.selvennä Yksilökehityksen kannalta tämä vaihe on ratkaiseva.
Käsitteitä > Minuus

Harrén mukaan keskustelu luo sosiaalisen maailman ja inhimillisen todellisuuden. Kulttuurisidonnaiset kieliopilliset mallit muovaavat ihmisten sisäistä elämää ja ajatusmaailmaa. Harré jakaa minuuden julkiseen persoonaan ja privaattiin minään, joista persoona on hänen mukaansa ensisijainen ja välttämätön. Minuus syntyy Harrén mukaan yksilön omaksuessa kulttuurinsa persoonapronominien käytön, erityisesti ”minä”-pronominin säännöt. Minäteoria on aina kulttuurillisesti suhteellinen, ja Harrén mukaan on mahdollista, ettei sitä kaikissa kulttuureissa edes ole.
Käsitteitä > Psykologinen symbioosi ja emootiot

Harré kutsuu psykologiseksi symbioosiksi prosessia, jossa julkiset käytännöt välittyvät yksityiseksi. Äidin käymä protokeskustelu vauvan kanssa on esimerkki siitä, kuinka jäsenet muodostavat yhden sosiaalisen olennon toisiaan täydentäen. Ajan kuluessa symbioosit voivat hajota, kun toisen osapuolen psyykkinen kompetenssi kasvaa. Psykologinen symbioosi välittää yksilölle myös yhteisönsä moraalijärjestystä, eli kirjoittamattomia oikeuksia ja velvollisuuksia yhteisön sisällä.
Perinteisestä yksilöpsykologisesta näkökulmasta poiketen myös emootiot muodostuvat Harrén mukaan sosiaalisessa prosessissa, ja sama emootio voi ilmetä eri tavoin eri kulttuureissa. Harrén mukaan tutkimuksen tulisi keskittyä emootioiden sisällön sijasta niiden käsitteiden käyttöön, jota määrittää kiinteästi paikallinen moraalijärjestys. Vallitsevat moraaliarviot määrittävät, mitkä tunteet ovat sallittuja missäkin tilanteessa.
Merkitys sosiaalipsykologiassa

Rom Harrélla on ollut merkittävä vaikutus sosiaalipsykologian laadullisten tutkimusmenetelmien käytölle, ja hän on ollut luomassa pohjaa sosiaalisen konstruktivismille ja diskursiiviselle lähestymistavalle. Harré on jatkanut Goffmanin ja Vygotskin ajatteluperinteitä korostamalla ekspressiivisen järjestyksen ja dramaturgisen näkökulman tärkeyttä. Harré itse näkee ajattelunsa diskursiivisena psykologiana, ja hänelle sosiaalinen vuorovaikutus ja inhimillinen toiminta pohjautuvat paikallisiin moraaliarviointeihin ja arvokkuuden ja maineen tavoitteluun ja ylläpitoon.
Aiheesta muualla

Rom Harré: Georgtownin yliopisto
J. S. Fletcher

| J>  S. Fletcher.Joseph Smith Fletcher |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. helmikuuta 1863 Halifax, Yorkshire
Kuollut: 30. joulukuuta 1935 (72 vuotta) Dorking, Surrey
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Aikakausi:  1889–1935
Tyylilajit:  runous, fiktio, historia, kirjallisuus, teologia, romantiikka, komedia
Kirjallinen suuntaus: salapoliisisepitelmät
Esikoisteos:  Andrewlina (1889)
Muuta tietoa
 Fellow of the Royal Historical Society 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Joseph Smith Fletcher (7. helmikuuta 1863 Halifax, West Yorkshire – 30. tammikuuta 1935 Dorking, Surrey) oli englantilainen toimittaja ja kirjailija.
Elämäkerta

Brittiläinen jännityskirjailija Joseph Smith Fletcher syntyi Halifaxissa papin poikana. Hän jäi isästään orvoksi kahdeksan kuukauden ikäisenä. Darringtonissa lähellä Pontefractia asuva isoäitinsä otti hänet kasvatikseen maatilalleen. Joseph suoritti tutkintonsa Silcoates Schoolissa Wakefieldissa.
Fletcher muutti 18-vuotiaana Lontooseen päästäkseen toimittajaksi. Hän työskenteli muutamassa sanomalehdessä, vaikka ei vielä ollut toimittaja.selvennä Opiskeltuaan jonkin aikaa lakitiedettä hän aloitti aputoimittajana 20-vuotiaana. Kohdakkoin hän palasi kotimaisemiinsa Yorkshireen ja päätyi freelancekirjoittajaksi.
Fletcher avioitui irlantilaisen kirjailijan Rosamond Langbridgen kanssa. Perheeseen syntyi yksi poika, Valentine Fletcher, joka toimi pappina eri seurakunnissa Yorkshiressä mm. Bradfordissa ja Sedberghissa.
Fletcher kuoli 30. tammikuuta 1935 Surreyn Dorkingissa.
Kirjallisuudesta

Fletcher kirjoitti vuosina 1890–1900 maaseutuelämän iloista ja suruista Leeds Mercury -lehteen. Salanimenä hän käytti Son of the Soil. Ensimmäinen romaani When Charles the First Was King julkaistiin 1892, ja hänet noteerattiin kirjoittajana. Erityishuomion julkisuudessa hän sai Yorkshire Postiin toimittamastaan julkaisusta, joka käsitteli Edward VII:n kruunausta vuonna 1902. Siitä lähtien hän kirjoitti tuotteliaasti kaikenlaisia lajeja – runoutta, fiktiota, historiaa, kirjallisuutta, teologiaa, romantiikkaa, komediaa ja paljon kaikkea muuta viehättävää. Hän kirjoitti yli 230 kirjaa.
Fletcherin ensimmäiset teokset sisälsivät runoja. Sitten hän kirjoitti joukon historiallisia fiktioita ja historiaa. Näistä moni kosketteli Yorkshireä, mistä syystä hänet valittiin the Royal Historical Societyn fellowiksi.
Fletcher kirjoitti useita maalaisaiheisia romaaneja, kuten esikuvansa Richard Jefferies. Alkuna oli The Wonderful Wapentake (1894). Michael Sadleir arvosti Fletcherin historallisen romaanin When Charles I Was King (1892) hänen parhaaksi teoksekseen.
Fletcher kirjoitti 1914 ensimmäisen salapoliisitarinan, ja sen jälkeen hän kirjoitti niitä vielä yli sata. Moni valmistui yksityisen kustantajan Ronald Camberwell tuella.
Fletcheriä on joskus epäkorrektisti kuvattu kultaisen iän kirjailijana, mutta hän on tosiasiassa nykyaikaisen Conan Doylen veroinen. Useimmat hänen kirjansa melkoisesti ennakoivat tulevaa aikakautta ja jopa jotkin noista julkaistuista eivät myötäile suljettua muotoa ja tiukkoja sääntöjä, mitä taas havaitaan kultaisen iän kirjailijoilla.
Presidentti Woodrow Wilsonin ansiosta laaja suosio

Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson kertoi 1918 nauttineensa paljon Fletcherin jännitysromaanista The Middle Temple Murder. Presidentin arvostelun innostamana kustantaja Alfred Knopf alkoi julkaista Fletcherin monia salapoliisikertomuksia. Ne saivat laajan suosion Yhdysvalloissa.
Suomennetut teokset

Kadonnut mies. Suomentanut Alpo Kupiainen. Karisto, 1924.
Mazaroffin murhajuttu. Suomentanut Alpo Kupiainen. Karisto, 1924.
Kellanpunainen timantti. Suomentanut Aino Tuomikoski. Karisto, 1924.
Markenmoren salaisuus. Suomentanut Väinö Meltti. Karisto, 1924.
Miljoonan dollarin timantti. Suomentanut Valfrid Hedman. Karisto, 1924.
Kuparilipas. Suomentanut Väinö Nyman. Kirja, 1925.
Välkehtivä rubiini. Suomentanut Jussi Tervaskanto. Karisto, 1925.
Lukkoneula. Suomentanut Väinö Nyman. Karisto, 1925.
Lynne Courtin salaisuus. Suomentanut Alpo Kupiainen. Karisto, 1925.
Aiheesta muualla

J. S. Fletcher. IMDb
Projekti Lönnrot. Vapaasti ladattavia J. S. Fletcherin e-kirjoja.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:J. S. Fletcher
Käännös suomeksi
Pierre-Gilles de Gennes

| Pierre-Gilles de Gennes |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. lokakuuta 1932 Pariisi, Ranska
Kuollut: 18. toukokuuta 2007 Pariisi, Ranska
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  École Normale Supérieure
Väitöstyön ohjaaja:  A. Herpin, A. Abragam ja J. Friedel
Instituutti:  ESPCI Collège de France Orsayn yliopisto
Tutkimusalue:  Fysiikka
Tunnetut työt:  Nestekiteiden tutkimismenetelmät
Palkinnot:   Nobelin fysiikanpalkinto (1991) Lorentz-mitali Wolfin palkinto
Pierre-Gilles de Gennes (24. lokakuuta 1932 Pariisi – 18. toukokuuta 2007 Orsay) oli ranskalainen Nobel-palkittu fyysikko. Nobelin palkinto hänelle myönnettiin vuonna 1991 löydöstä, jonka mukaan yksinkertaisten systeemien tutkimiseen käytettyjä menetelmiä voitiin soveltaa myös nestekiteiden ja polymeerien tutkimukseen.
De Gennes syntyi Pariisissa vuonna 1932 ja opiskeli kotona, kunnes täytti 12 vuotta. Hän opiskeli myöhemmin École normale supérieure -koulussa. Lähdettyään vuonna 1955 Écolesta hänestä tuli tutkija Commissariat à l’Énergie Atomique -järjestöön, työskennellen pääosin neutronisironnan ja magnetismin parissa A. Abragamin ja J. Friedelin alaisuudessa. De Gennesistä tuli tohtori vuonna 1957.
Aiheesta muualla

Biografia Nobel-säätiön sivuilla. (englanniksi)
Es-molliasteikko

Es-molliasteikon etumerkinnät diskanttiavaimella
Luonnollisen mollin nouseva ja laskeva skaala
Harmonisen mollin nouseva ja laskeva skaala
Melodisen mollin nouseva ja laskeva skaala
Es-molliasteikko on es-sävelestä alkava sävelasteikko, jonka luonnolliseen muotoon kuuluvat sävelet es, f, ges, as, b, ces, des ja es. Es-mollin rinnakkaissävellaji on Ges-duuri ja muunnossävellaji Es-duuri. Es-mollia vastaa enharmonisesti dis-molli, jossa on kuusi ylennystä.
Variaatioita

Harmoninen molli: es, f, ges, as, b, ces, d, es
Melodinen molli: es, f, ges, as, b, c, d, es
Pentatoninen molli: es, ges, as, b, des, es
Asteikon säveliä käyttäviä sointuja eri  sointuasteilla

| i | ii° | III | iv | v | VI | VII |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| E♭m E♭m7 E♭sus2 E♭sus4 E♭m(maj7) | F° Fm7♭5  | G♭ G♭maj7 G♭sus2 G♭sus4 G♭+ G♭maj7♯5 | A♭m A♭m7 A♭sus2 A♭sus4 | B♭m B♭m7 B♭sus4 B♭ B♭7 | C♭ C♭maj7 C♭sus2 | D♭ D♭7 D♭sus2 D♭sus4 D° D°7 |
Es-mollin etumerkintä eri nuottiavaimilla > Neljällä yleisimmällä avaimella

Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. Es-mollin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Gis-molliasteikko

Gis-molliasteikon etumerkinnät diskanttiavaimella.
Luonnollisen mollin nouseva ja laskeva skaala
Harmonisen mollin nouseva ja laskeva skaala
Melodisen mollin nouseva ja laskeva skaala
Gis-molliasteikko on gis-sävelestä alkava sävelasteikko, jonka luonnolliseen variaatioon kuuluvat sävelet gis, ais, h, cis, dis, e, fis ja gis. Gis-mollin rinnakkaissävellaji on H-duuri ja muunnossävellaji teoreettinen Gis-duuri.
Gis-mollia vastaa enharmonisesti as-molli, jossa on seitsemän alennusta.
Muunnelmia

Harmoninen molli: gis, ais, h, cis, dis, e, fisis, gis
Melodinen molli: gis, ais, h, cis, dis, eis, fisis, gis
Pentatoninen molli: gis, ais, h, cis, dis, fis
Asteikon säveliä käyttäviä sointuja eri  sointuasteilla

| i | ii° | III | iv | v | VI | VII |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| G♯m | A♯° | H H+ | C♯m | D♯m D♯ | E | F♯ F𝄪° |
| i | ii° | III+ | iv | V7 | VI | vii°7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| G♯m(maj7) | A♯m7♭5 | Hmaj7♯5 | C♯m7 | D♯7 | Emaj7 | F𝄪°7 |
Gis-mollin etumerkintä eri nuottiavaimilla > Neljällä yleisimmällä avaimella

Neljällä yleisimmällä nuottiavaimella (diskantti-, altto-, tenori- ja bassoavain) on vakiintuneet standardit, miten niille kirjoitetaan etumerkit. Gis-mollin etumerkit kirjoitetaan niille ylläolevin tavoin.
Wizardry

| Wizardry |
| --- | --- |
Kehittäjä:  Sir-Tech
Julkaisija:  Sir-Tech
Lajityyppi:  roolipeli
Ensijulkaisu:  Wizardry: Proving Grounds of the Mad Overlord (1981)
Aiheesta muualla
MobyGames
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Wizardry on Sir-Techin kehittämä roolipelisarja, jota pidetään Ultima-sarjan ohella lajityypin syntyyn merkittävästi vaikuttaneena.
Sarjan ensimmäinen peli Wizardry: Proving Grounds of the Mad Overlord on julkaistu vuonna 1981. Pelin kehittivät Robert J. Woodhead ja Andrew C. Greenberg.
Sarjaa pidetään yhtenä lajityypin määrittelijöistä Ultiman ja Might and Magic-sarjan ohella.
Pelit

| --- | --- |
1981: Proving Grounds of the Mad Overlord
1982: II: The Knight of Diamonds
1983: III: Legacy of Llylgamyn
1984–1986: 
1987: IV: The Return of Werdna
1988: V: Heart of the Maelstrom
1989: 
1990: VI: Bane of the Cosmic Forge
1991: 
1992: VII: Crusaders of the Dark Savant
1993–2000: 
2001: 8
Wizardry: Proving Grounds of the Mad Overlord (1981), Apple II, FM-7
Wizardry: Knight of Diamonds (1982), Apple II, FM-7
Wizardry: Legacy of Llylgamyn (1983), Apple II, FM-7
Wizardry: The Return of Werdna (1987), Apple II, FM-7
Wizardry V: Heart of the Maelstrom (1988), Apple II, NEC PC-98
Wizardry: Bane of the Cosmic Forge (1990), Amiga, MS-DOS, FM-Towns
Wizardry: Crusaders of the Dark Savant (1992), MS-DOS, FM-Towns
Wizardry 8 (2001), Windows, Macintosh