Venäläinen kirjallisuus
Historia > Keisarillinen aika, 1800-luku > Realismi

Realismia edustivat 1840-luvun jälkeen Fjodor Dostojevski ja Leo Tolstoi. Kansalliskirjallisuuden kulmakivinä pidetään tältä ajalta Aleksandr Gribojedovin näytelmää Vastus viisaudesta (Gore ot uma, ven. Горе от ума), Mihail Lermontovin lyriikkaa ja Nikolai Gogolin kertomuksia. Realismin johtava laji oli romaani.
Tanskalais-saksalaistaustainen kansatieteilijänä tunnettu Vladimir Dal kirjoitti myös alempien yhteiskuntaluokkien ihmistyyppejä esittelevää lyhytproosaa, mm. suomalaisia kuvaavan "Pietarin tsuhnat" (ven. Tšuhontsy Pitere) vuonna 1861. Dmitri Grigorovitš oli ensimmäinen huomattava venäläisten talonpoikien kuvaaja, jonka suosittu kertomus Pietarilaiset positiivarit (ven. Peterburgskije sarmantsiki) sai innoituksensa Nikolai Gogolin Päällysviitasta.
1840-luvun suosituimpia romaaneja oli Aleksandr Družinin emansipatoorinen Polinka Saks, jonka taustalla oli George Sandin tuotannon valtava suosio Venäjällä. Erityisesti Sandin kolmiodraamakuvaukset olivat erittäin suosittuja. 1830-luvulla naiset itse alkoivat kirjoittaa proosaa ja ottivat 1840-luvulla kantaa naiskysymykseen. Avdotja Panajeva osallistui miehensä Ivan Panajevin ja Nikolai Nekrasovin kanssa Sovremennik-lehden tekoon kertomuksilla lapsuudestaan ja nuoruudestaan, joita sensuroitiin ankarasti. Hänen sensuroimattomat muistelmansa julkaistiin vasta vuonna 1927. Jevgenija Tur (oik. Jelizaveta Salhia de Tournemire os. Suhovo-Kobylin) oli ensimmäinen kirjailijantyöllään itsensä elättänyt venäläinen naiskirjailija, jolla oli laaja lukijakunta. Ivan Gontšarov oli romaanikirjailija, joka toimi virkaurallaan myös mm. sensuurin palveluksessa.
Nadežda Hvoštšinskajan hienovaraisen kumoukselliset maalaiskuvaukset löysivät naispuolisen lukijakuntansa, mutta eivät saaneet radikaalien kirjallisuuslehtien huomiota. Ukrainalaisyntyinen Nadežda Sohanskaja oli Harkovassa asuva tuottelias slavofiili prosaisti, jota on verrattu Gogoliin ja Leskoviin. Aleksandr Ostrovski kuvasi kriittisesti naisten yhteiskunnallista asemaa näytelmissään. Keskiluokan satiirikkoja oli myös Mihail Saltykov-Štšedrin, joka lukeutui aikansa eturivin radikaalikirjailijoihin. Nikolai Leskov oli huumoria ja realistista myötätuntoa sisältävien kertomusten taitaja eikä hän ollut avoimesti yhteiskuntakriittinen radikaali. Vladimir Korolenko vastusti kirjoituksissaan yhteiskunnallisia epäkohtia kuten etnistä syrjintää ja kuolemanrangaistusta ja oli tärkeä esikuva 1900-luvun alun realistisen kerronnan taitaja Maksim Gorkille.
Runoudessa proosan kaudella vaikutti edelleen romantiikan perintö. 1850-luvun jälkeisiä runoilijoita olivat mm. Nikolai Nekrasov, Afanasi Fet, Jakov Polonski, Apollon Maikov, kirjallisuuskriitikkona tunnettu Apollon Grigorjev ja Aleksei K. Tolstoi.
Ivan Turgenev oli 1860-luvun johtava liberaalikirjailija. Hän oli ensimmäinen venäläinen kirjailija, jonka teoksia englantilainen, saksalainen ja ranskalainen aikalaisyleisö tunsi. Nikolai Tšernyševski oli 1800-luvun johtava radikaalikriitikko, jonka romaani "Mitä on tehtävä? Kertomus uusista ihmisistä" osoittautui yhdeksi yhteiskunnalliseen ajatteluun ja liikehdintään eniten 1800-luvulla vaikuttaneista teoksista venäläisessä kirjallisuudessa.