stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kempeleen seurakunta
Kirkot

Pyhän Kolminaisuuden kirkko eli Kempeleen uusi kirkko on Kempeleen keskustaajamassa sijaitseva vuonna 1993 käyttöön vihitty kirkkorakennus. Kirkon paikka sisältyy Museoviraston määrittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin. Uuden kirkon välittömässä läheisyydessä sijaitsevat myös Kempeleen vanha kirkko ja Kirkonmäen hautausmaa.
Herätysliikkeet

Kempeleen seurakunta kuuluu muun Pohjois-Pohjanmaan tavoin vanhoillislestadiolaisuuden keskeisimpään kannatusalueeseen. Kempeleen alue on Oulun ympäristön tavoin liikkeen voimakasta yhtenäisen kannatuksen aluetta. Kempeleen alueella sekä vanhoillislestadiolaisten kannattajamäärä että suhteellinen osuus paikkakunnan väestöstä on korkea.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Kempeleen seurakunnan kirkkoherroina:
Papisto > Kirkkoherrat

1918–1928: Toivo Kajava
1929–1966: Kaarlo Ilmari Cajanus
vt. 1966: Lenna Pellikka
1966–1998: Veikko Kärnä
1999–2006: Markku Korpela
2008–2013: Pekka Rehumäki
2015–2020: Kimmo Helomaa
2021– Erja Oikarinen
Kirjallisuutta

Cajanus, K. I. (Kaarlo Ilmari): Kempeleen seurakunnan vaiheita.  Kirjola Oy (alkuperäinen painos) / Kirjapaino-Osakeyhtiö Kaleva (näköispainos), 1936 (alkuperäinen painos) / 1979 (näköispainos).
Aiheesta muualla

Seurakunnan kotisivut
| n k Limingan rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Hailuoto  Kempele  Liminka  Lumijoki  Muhos  Raahe  Siikalatva  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  |  |
| Entiset seurakunnat |  Kestilä  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pulkkila  Pyhäntä  Raahe ja Saloinen  Rantsila  Revonlahti  Ruukki  Saloinen  Siikajoki  Temmes  Vihanti  |  |
Oulun hiippakunta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Lauri Kesäjärvi

Lauri Ananias Kesäjärvi (30. toukokuuta 1889 Hämeenlinna – 21. kesäkuuta 1962) oli suomalainen keihäänheittäjä, joka voitti hopeaa toisissa Kalevan kisoissa 1916 ja kolmansissa Kalevan kisoissa 1917. Hänen seuransa oli Hämeenlinnan Tarmo. Hän heitti vuonna 1910 maailman parhaan tuloksen 56,87 metriä. Kalevan-ottelussa hän sijoittui toiseksi keihäänheitossa vuonna 1913 yhteistuloksella 92,67.
Kerameikos

| Kerameikos> Κεραμεικός |
| --- | --- |
 Kerameikoksen arkeologista aluetta.
Sijainti
 Kerameikos
Koordinaatit:  37°58′42″N, 23°43′4″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kerameikós, Ateena, Attika
Historia
Tyyppi:  kaupunginosa ja demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Akamantis
Trittys:  asty
Demonyymi:  ek Kerameōn (ἐκ Κεραμέων), Kerameus (Κεραμεύς)
Bulen jäseniä:  6
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Aiheesta muualla
  Kerameikos Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kerameikos (m.kreik. Κεραμεικός, lat. Cerameicus, Ceramicus) eli Kerameis (Κεραμεῖς) oli antiikin Ateenan kaupunginosa ja Akamantis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen asty-trittykseen eli kaupunkialueen demoksiin.
Kerameikos sijaitsi Ateenan Agoran luoteispuolella siitä nimensä saaneen nykyisen Kerameikóksen kaupunginosan alueella. Demos jakaantui Sisempään ja Ulompaan Kerameikokseen. Sisempi Kerameikos sijaitsi kaupunginmuurin eli Themistokleen muurin sisäpuolella, ja koostui asuinkortteleista. Ulompi Kerameikos, joka tunnetaan erityisesti hautausmaastaan, sijaitsi heti muurin ulkopuolella.
Kerameikoksen arkeologisen alueen yhteydessä toimii Kerameikoksen arkeologinen museo.
Historia

Kerameikoksen kaupunginosa sai nimensä lukuisista siellä asuneista ja toimineista savenvalajista ja maljakkomaalareista. Samaa juurta on sana ”keramiikka”. Savenvalanta alueella perustui kaupunginosan halki virranneen pienen Eridanos-joen rantojen hyvään saviainekseen. Kerameikos oli tunnetun, antiikin Kreikan merkittävimpiin paikalliskeramiikkoihin kuuluneen attikalaisen keramiikan päätuotantopaikka. Kreikkalaisessa mytologiassa alueen nimi perustui heeros Keramokseen, joka oli Dionysoksen ja Ariadnen poika.
Muurin ulkopuolella Eridanoksen rannat kärsivät usein joen tulvimisesta, ja siksi aluetta käytettiin lähinnä hautausmaana. Se kehittyi ajan kuluessa antiikin Ateenan tärkeimmäksi hautausmaaksi. Alueen varhaisimmat haudat on ajoitettu jo varhaiselle helladiselle kaudelle noin ajalle 2700–2000 eaa., ja hautausmaa on laajentunut huomattavasti submykeneläisellä kaudella noin 1100–1000 eaa. ja edelleen geometrisella (n. 1000–700 eaa.) ja arkaaisella kaudella (n. 700–480 eaa).
Kerameikoksen demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Sillä oli kuusi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä ek Kerameōn (ἐκ Κεραμέων) tai Kerameus (Κεραμεύς).
Kerameikoksen hautausmaa säilyi käytössä läpi klassisen, hellenistisen ja roomalaisen kauden aina varhaiselle kristilliselle kaudelle noin 500-luvulle jaa. saakka. Hautausmaalle haudattiin erityisesti merkkihenkilöitä sekä sodissa kaatuneita. Perikles piti tunnetun Perikleen hautajaispuheen hautausmaalla peloponnesolaissodan alkupuolella vuonna 430 eaa.
Kerameikos kärsi suuria vaurioita Sullan johtamien roomalaisten hyökkäyksessä vuonna 86 eaa. Roomalaiset valtasivat lopulta Ateenan murtautumalla kaupunginmuurien läpi juuri Kerameikoksen kohdalla.
Kerameikoksen alueen arkeologiset kaivaukset alkoivat vuonna 1870. Niitä suoritti Ateenan arkeologinen seura Stéfanos Koumanoúdiksen johdolla. Tämän jälkeen kaivauksia jatkoivat saksalaiset arkeologit Alfred Brueckner ja Ferdinand Noack. Vuodesta 1913 kaivauksia on suorittanut Saksan arkeologinen instituutti Ateenassa. Aluetta kunnostettiin merkittävästi arkeologisena nähtävyytenä Ateenan olympialaisten vuonna 2004 alla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kerameikos Wikimedia Commonsissa
Akamantis-fyle
| --- | --- |
Asty:  Eiresidai · Hermos · Ifistiadai · Kerameikos · Kholargos
Paralia:  Kefale · Poros · Thorikos
Mesogeios:  Eitea · Hagnus · Kikynna · Prospalta · Sfettos
Kerameikoksen hautamuistomerkkejä ja niiden kopioita Hautojen kadulla.
Eridanos-joen uomaa Kerameikoksessa.
Kaavakuva Kerameikoksen arkeologisesta alueesta.  Arkaainen kausi  Klassinen kausi  Bysanttilainen kausi  Nykyaika
Kerinthos

Syyrialais-egyptiläinen gnostilaisuus
Setiläisyys
Tuomaskristityt
Valentinolaisuus
Basilidelaisuus
Persialainen gnostilaisuus
Mandealaisuus
Manikealaisuus
Kristillisen gnostilaisuuden isät
Simon Magus
Kerinthos
Markion
Valentinos
Muita ryhmiä
Ofiitit
Barbelo-gnostikot
Kainiitit
Karpokratiaanit
Paulikiaanit
Bogomiilit
Kataarit
Gnostilaisuuden lähteet
Nag Hammadin kirjasto
Codex Tchacos
Muuta
Gnosis
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Kerinthos oli juutalaiskristillinen gnostilainen opettaja, joka vaikutti toisella vuosisadalla. Hänen oppinsa oli haarauma ebioniittien opetuksesta, ja varhaiskristillinen kirkko tuomitsi sen harhaoppiseksi lahkoksi.
Elämä ja opetukset

Kerinthoksen syntymä- ja kuolinaikoja ei tunneta. Hän perusti koulunsa roomalaiseen Asian provinssiin ja keräsi ympärilleen oppilaita. Kerinthoksen kirjoituksia ei ole säilynyt, eikä niitä ole todennäköisesti levitetty laajalle. Kuten usein, hänen opetuksensa tunnetaan vain harhaoppien vastustajien kirjoitusten välityksellä. Laajimman selonteon hänen opetuksistaan antaa Epifanios 300-luvulla, mutta tuolloin hänellä ei ole ollut käytössään ensi käden lähteitä.
Varhaisin säilynyt maininta Kerinthoksesta on Irenaeukselta, osana hänen teostaan Harhaoppeja vastaan, joka kirjoitettiin noin vuonna 170. Irenaeuksen mukaan Kerinthos oli saanut opetusta egyptiläisten viisaudessa ja väitti, että hän oli saanut tietoa enkeliltä. Hän opetti, että näkyvä maailma ja taivas eivät olleet korkeimman olennon luomia, vaan ne oli luonut alempi voima (demiurgi) tai joukko enkeleitä, jotka antoivat myös juutalaisen lain. Juutalaisen lain noudattaminen, eli teot, olivat keskeisiä pelastuksen kannalta.
Kerinthos teki eron Jeesus ja Kristuksen välille. Hän kielsi Jeesuksen yliluonnollisen syntymän ja sanoi hänen olleen Joosefin ja Marian lapsi. Kristus puolestaan laskeutui Jeesukseen taivaasta kasteen yhteydessä ja jätti hänet ristiinnaulitsemisessa. Kerinthoksen sanotaan opettaneen myös, että Jeesus tullaan herättämään kuolleista viimeisenä päivänä, samalla kun kaikki muut ihmiset nousevat ylös kuolleista hänen mukanaan.
Näin Kerinthoksen opetukset olivat ebioniittisia kristologian osalta, kun taas luomisen osalta hänen käsityksensä muistuttivat gnostilaisuutta. Kerinthos uskoi tuhatvuotiseen valtakuntaan, joka perustettaisiin maan päälle ennen ylösnousemusta ja taivasten valtakuntaa.
On arveltu, että Johanneksen evankeliumi kirjoitettiin Kerinthoksen opetuksia vastaan. Irenaeuksen mukaan Polykarpos kertoi tarinan, jonka mukaan evankelista Johannes pelkäsi Kerinthosta niin paljon, että pakeni kerran kylpylästä saatuaan selville Kerinthoksen olevan siellä.
Kerinthos saattaa olla Jaakobin salaisen kirjan väitetty vastaanottaja, vaikka nimeä ei kyetä tekstin turmeltuneisuuden vuoksi lukemaan: vastaanottajan nimestä on luettavissa vain loppu "...thos". Myös Jaakobin salaista kirjaa vastaan suunnattu Apostolien kirje antaa ymmärtää, että kirja oli Kerinthoksen opetusten mukainen. Toisella ja kolmannella vuosisadalla vaikuttanut kristillinen lahko, joka sai myöhemmin nimityksen "alogi", väitti Kerinthoksen olleen Johanneksen evankeliumin ja Ilmestyskirjan todellinen kirjoittaja. Näin opetti mm. Caius.
Kirjallisuutta

Dunderberg, Ismo; Marjanen, Antti: Nag Hammadin kätketty viisaus - gnostilaisia ja muita varhaiskristillisiä tekstejä.  (2. täydennetty painos)  WSOY, Helsinki, 2005.  ISBN 951-0-30859-5
Aiheesta muualla

Catholic Encyclopedia: Cerinthus (englanniksi)
Encyclopedia Britannica: Cerinthus (englanniksi)
EarlyChurch.org.uk: Cerinthus (englanniksi)
Eusebius, Historia Ecclesiae (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Cerinthus
Käännös suomeksi
Keskiäänikaiutin

Keskimmäisenä keskiäänikaiutin
Keskiäänikaiutin on kaiutin, jonka tehtävä on tuottaa keskiääniä kaiutinkokoonpanossa. Elementti voi olla rakenteeltaan bassokaiutinta pienempi, mutta diskanttikaiutinta suurempi. Kaikissa kaiuttimissa ei välttämättä ole lainkaan keskiäänielementtiä, kuten 2-tiekaiuttimissa, joissa keskiäänien toisto on jaettu osittain bassoelementille ja osittain diskanttielementille. Elementin halkaisija voi olla esim. 3,5 tuumaa. Pienissä kannettavissa radioissa voi olla pienehkö kaiutinelementti, joka soittaa kaikkia taajuuksia, jolloin bassoalueella ei voi saavuttaa suurta dynamiikkaa eivätkä korkeat taajuudet välttämättä soi niin laadukkaasti kuin diskantin kautta, mutta rakenteen äänenlaatua lisäävänä tekijänä voi mainita sen, että vaihevirhe jää pieneksi, koska kaikki taajuudet tulevat samasta elementistä.
Kirjallisuutta

Toivanen, Jarmo: Teknillinen akustiikka, "Kaiuttimet", s. 261–359.  Espoo:  Otakustantamo, 1976.  ISBN 951-671-123-5
Kerilon

Oy Kerilon Ltd oli Torniossa vuodesta 1965 vuoteen 1977 saakka toiminut tekstiiliteollisuusyritys. Kerilon valmisti nailonlangasta kreppilankaa eli polyamidia. Tehdas sijaitsi Rantatiellä Miukin kaupunginosassa. Parhaimpana aikana se työllisti useita satoja työntekijöitä.
Kerilonin tausta

Nailonlankatehtaan juuret ulottuvat vuoteen 1956, jolloin presidentti Urho Kekkonen kävi vihkimässä käyttöön paikalle perustetun Tornion ensimmäisen suurteollisuuslaitoksen Ke-Ri Oy:n - myöhemmin Keri Oy, joka valmisti nailonlangasta Amar-merkkisiä sukkahousuja. Vuonna 1965 Keri Oy organisoitiin uudelleen siten, että nailonlangasta tapahtunutta kreppilangan tuotantoa varten perustettiin Kerilon Oy, sukkatuotantoa ja myyntiä varten Amar Oy.  Tässä vaiheessa kaikkien yhtiöiden toimitusjohtajana toimi Keri Oy:n toimitusjohtaja, maisteri Eero Häkli. Vuonna 1966 Keri Oy myytiin tuotemerkkeineen Suomen Trikoolle, joka siirsi sukkatuotannon Tampereelle. Mittavien laajennusten jälkeen tehdas keskittyi ainoastaan nailonlangan krepppaukseen, ja siitä muodostui Oy Kerilon Ltd. Työntekijämäärä Kerilonin alkuvaiheessa oli noin 200. Vuonna 1975 työntekijöitä oli 360.lähde? Häklin jälkeen toimitusjohtajana toimi Paavo Siurua vuosina 1966-1974.
Keriloniin liittyviä muita torniolaisia alan tuottajia

Tehtaan omistajina on ollut mm. tunnettuja nimiä kuten Herlinien suku sekä Säteri Oy, jonka omistuksessa Kerilon kehräsi nailonlangasta kreppilankaa myös Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Sukkatehtaan toimihenkilöt perustivat vuonna 1966 Tornioon sukkahousutehdas Norlynin tytäryhtiöineen, joka 1970-luvun alkupuolella työllisti jopa yli tuhat ihmistä Tornion lisäksi Simossa, Haaparannalla ja Nurmeksessa, kunnes sekin ajautui huonosti kannattavana Suomen Trikoon omistukseen vuonna 1976.
Kerilonin toiminnan päättyminen

Kemira Oy:n omistaman Kerilon-tehtaan toiminta loppui keväällä 1977. Tehtaan koneiden purku alkoi 8. syyskuuta 1977, mutta tehtaan myymisestä käytyjä neuvotteluja jatkettiin samaan aikaan. Tehtaan koneet myytiin Lappfiberille 7. marraskuuta 1977. Tehdas jatkoi toimintaa vuoden 1977 jälkeen nimellä Lappfiber Oy, ja se jatkui vuoteen 1987 saakka, kunnes se meni konkurssiin ja lopetettiin kokonaan. Alun perin Aarne Ervin piirtämä suuri tehdasrakennus Tornionjoen rannalla jäi vuosiksi tyhjilleen ja ajautui ilkivallan vuoksi surkeaan tilaan. Tehdasrakennus purettiin vuonna 1995.
Alan toiminta Torniossa Kerilonin jälkeen

Sukkahousujen valmistusta Torniossa jatkoi Nanso, kunnes se vuonna 2016 sulki tehtaan ja myi tuotemerkit norjalaisen Orklan omistamalle Pierre Robert Groupille.
Tornion kaupunki on nimennyt sukkateollisuuden mukaan Miukin kaupunginosassa kadut nimeltä Kerikatu ja Amarinkatu.
Kaija-Liisa Keskivitikka

Kaija-Liisa Keskivitikka (1968)
Kaija-Liisa Keskivitikka (s. 11. marraskuuta 1945 Rovaniemi) on entinen suomalainen pikaluistelija.
Keskivitikka edusti Suomea kaksissa olympialaisissa. Innsbruckissa 1964 hän sijoittui sekä 1 000 metrillä että 1 500 metrillä kahdeksanneksi, 3 000 metrillä kymmenenneksi ja 500 metrillä 16:nneksi. Grenoblessa 1968 hän oli 3 000 metrillä neljäs, 1 500 metrillä kuudes, 1 000 metrillä seitsemäs ja 500 metrillä 18:s. Yleisluistelun MM-kilpailuissa hän sijoittui yhteispisteissä parhaimmillaan 13:nneksi vuosina 1966 ja 1969. EM-kilpailuissa hän oli 15:s vuonna 1970.
Keskivitikka edusti seuratasolla Lapin Lukkoa ja Helsingin Työväen Luistelijoita. Hän oli SM-kilpailuissa nopein 1 000 metrillä vuosina 1968 ja 1969 sekä 1 500 metrillä vuonna 1965. Hän saavutti yhteispisteissä SM-hopeaa vuosina 1963–1968 sekä SM-pronssia vuonna 1970. Hän luisteli Suomen-ennätyksen 1 500 metrillä (2.30,1) vuonna 1965 ja 500 metrillä (48,1) vuonna 1967.
Henkilökohtaiset ennätykset

500 metriä: 47,4
1 000 metriä: 1.34,1
1 500 metriä: 2.25,8
3 000 metriä: 5.03,9
Teppo Kesäläinen

Teppo Pellervo Kesäläinen (s. 15. helmikuuta 1942 Pori) on entinen suomalainen kilpasoutaja.
Kesäläinen edusti Suomea Tokion 1964 olympialaisissa perämiehellisessä nelosessa. Joukkue karsiutui keräilyerissä. MM-kilpailuissa Kesäläinen sijoittui yhdeksänneksi vuonna 1962 sekä EM-kilpailuissa kahdeksanneksi vuonna 1963 ja yhdeksänneksi vuonna 1964.
Nesteen Soutajia ja Wärtsilän Soutajia edustanut Kesäläinen voitti eri luokissa 15 Suomen mestaruutta vuosina 1962–1971.
Kesäläinen oli ammatiltaan putkiasentaja.
Kenttämyyrä

| Kenttämyyrä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Heimo::  Myyrät Cricetidae
Alaheimo::  Varsinaiset myyrät Arvicolinae
Suku::  Peltomyyrät Microtus
Laji::  arvalis
Kaksiosainen nimi
 Microtus arvalis  (Pallas, 1778) 
Synonyymit
 Microtus obscurus (Eversmann, 1841) 
 Kenttämyyrän levinneisyys
Katso myös
   Kenttämyyrä Wikispeciesissä   Kenttämyyrä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kenttämyyrä eli lännenkenttämyyrä (Microtus arvalis) on pienikokoinen, Euroopassa ja Aasiassa elävä myyrälaji.
Levinneisyys

Suomessa kenttämyyrä esiintyy vain pienellä alueella Kaakkois-Suomessa, mutta suuressa osassa Eurooppaa se on hyvin yleinen. Suurelta osin se kuitenkin puuttuu Välimeren alueelta ja Britteinsaarilta.
Tuntomerkit

Kenttämyyrä on pituudeltaan 8–10,5 cm ja sen massa on 20–25 g. Kenttämyyrä eroaa peltomyyrästä vain pienten yksityiskohtien osalta. Se on peltomyyrää hieman vaaleampi ja lyhytkarvaisempi. Korvan sisäpinta on lähes karvaton, mutta korvalehden reuna on tiheän, tasapaksuisen karvan peitossa. Ks. myös idänkenttämyyrä.
Ravinto

Kenttämyyrä on kasvinsyöjä, joka suosii peltokasveja. Se valitsee ravintonsa tarkoin nenänsä avulla. Lisääntymiskauden aikana se syö kaksisirkkaisia kasveja, syksyllä heiniä ja talvella puiden kuoria.
Lisääntyminen

Lisääntymiskausi alkaa välittömästi lumen sulettua. Kenttämyyrän ensimmäiset poikueet syntyvät Etelä-Suomessa vapun tienoilla. Kantoaika vain 20 vuorokautta, kesän aikana 6–7 poikuetta ja 35–40 jälkeläistä.
Esiintyminen

Kenttämyyrä kaivaa maanalaisia käytäviä paljon, joten se menestyy laidunmailla hyvin. Koiraan elinpiiri voi olla jopa 1 500 m² ja naaraan noin neljäsosan siitä. Kenttämyyrä karttaa kosteita ruohostomaita eikä esiinny korkeakasvuisessa heinikossa. Kuivilla niityillä kenttämyyrä valitsee lyhytkasvuisen heinikon. Se voi asustaa myös sarakkeina peltomyyräpopulaatioiden keskellä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Kenttämyyrä (Microtus arvalis)
ITIS: Microtus arvalis (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Microtus arvalis:  Wikidata: Q243727  Wikispecies: Microtus arvalis  ADW: Microtus_arvalis  BioLib: 20635  BOLD: 29505  EoL: 1179634  EPPO: MICRAR  Fauna Europaea: 305649  Fauna Europaea (new): ae4bc646-311e-45c6-930f-fcc03a528047  GBIF: 2438606  iNaturalist: 44280  IRMNG: 10226774  ITIS: 632856  IUCN: 13488  MDD: 1002055  MSW: 13000248  NBN: NHMSYS0000080208  NCBI: 47230  Observation.org: 426  OBIS: 1506686  Open Tree of Life: 449577  Paleobiology Database: 104950  Paleobiology Database: 104950  TSA: 10650  Laji.fi: MX.48357 
Mus arvalis:  Wikidata: Q109646681  EUNIS: 11924  GBIF: 4409246
Keskuspankki

Euroopan keskuspankin pääkonttori Frankfurtissa.
Yhdysvaltain keskuspankin pääkonttori Washingtonissa.
Suomen pankin pääkonttori Helsingissä.
Keskuspankki on julkinen, voittoa tuottamaton, taloudellinen ja poliittinen laitos, jolla on rahavarannon hallintaan liittyviä erityistehtäviä. Keskuspankkeja säätelee hallituksilta saatu mandaatti, joka määrittää niiden päämäärät ja ehdot, joilla ne rahavarantoa kontrolloivat.
Keskuspankit muokkaavat rahapolitiikkaa, vaikuttavat vaihtokursseihin ja varjelevat taloudellista vakautta. Keskuspankkien päätökset vaikuttavat taloudellisiin muuttujiin, jotka määrittävät talouskasvua, tuotantoa ja kansallisia kehityslinjauksia. Niiden päätöksillä on myös vaikutuksia kansainväliseen taloudelliseen ja monetaariseen yhteistyöhön.
Valtion keskuspankilla on yksinoikeus laskea liikkeelle valuuttaa, joka on maan laillinen maksuväline. Keskuspankki lainaa hallitukselle rahaa kiinteällä ja suhteellisen pienellä korolla. Sekä lainoitus että valuutan liikkeellelasku tuottavat keskuspankille voittoa. Varojaan keskuspankit sijoittavat muun muassa valtion obligaatioihin.
Keskuspankki ohjaa ja valvoo liikepankkeja. Keskuspankki ostaa ja myy arvopapereita muuttaakseen rahakantaa ja säädelläkseen lyhyen ajan nimelliskorkoja.
Suurimmat keskuspankit

| sija | Keskuspankki | Keskuspankin Varat yhteensä (USD) |
| --- | --- | --- |
| 1 |  Yhdysvaltain keskuspankki | 8 757 460 000 000 |
| 2 | Japanin pankki | 5 878 875 571 224 |
| 3 | Kiinan kansanpankki | 5 144 760 000 000 |
| 4 | Saksan keskuspankki | 3 103 230 000 000 |
| 5 | Ranskan keskuspankki | 2 138 080 000 000 |
Lähde:
Hilkka Kesti

| Hilkka Kesti> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Hilkka Karoliina Kesti
Syntynyt: 6. marraskuuta 1921 Kouvola
Kuollut: 13. helmikuuta 1975 (53 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1937–1975
Aiheesta muualla
Elonet
Hilkka Karoliina Kesti (6. marraskuuta 1921 Kouvola – 13. helmikuuta 1975) oli suomalainen näyttelijä. Hän näytteli useissa teattereissa, mukaan lukien Tampereen Teatteri, Porin teatteri ja etenkin Teatteri Jurkka, jossa hän työskenteli 1956–1967.
Ura

Hilkka Kestin vanhemmat olivat jääkäriluutnantti Antti Kesti ja Olga Nurro. Hänen puolisonsa oli 1945–1947 teatterinjohtaja Esko Tuomi. Liitto päättyi eroon. Kesti aloitti uransa Kotkan Maakuntateatterin harjoittelijana 1937–1939, minkä jälkeen hän siirtyi Tampereen Teatteriin, josta hän palasi Kotkaan pariksi vuodeksi. Vuosina 1944–1945 Kesti näytteli Kuusankosken Teatterissa, sen jälkeen Hämeenlinnan Työväen Teatterissa 1945–1948, Porin teatterissa 1948–1953 ja Lahden kaupunginteatterissa 1953–1955. Teatteri Jurkassa Kesti näytteli 1956–1967.
Kestin rooleja olivat muun muassa Katariina (Kuinka äkäpussi kesytetään), Eufrosyne (Katariina kaunis leski), Miina (Miehen kylkiluu) ja rouva Avovirta (Huhtikuu tulee). Hän näytteli myös Ruman Elsan nimiosan.
Kesti näytteli sivurooleja useissa television lyhytelokuvissa alkaen Rouva Dulskan moraalista (1962) ja päättyen Silkki-Saaraan (1975). Vuonna 1973 Kesti näytteli Emman osan Esko Elstelän televisioelokuvassa Polkkapari, joka sijoittuu raviurheilun piiriin. Kesti teki pienen roolin tanssijana Risto Jarvan valkokangaselokuvassa Ruusun aika vuonna 1969. IMDb:n mukaan Kesti näytteli myös televisiosarjan Tuulensuun tuvassa kuudessa jaksossa 1965–1967 ja Me Tammelat -sarjan neljässä jaksossa 1964–1966.
Usko Keskinen

| Usko Keskinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Usko Einari Keskinen
Syntynyt: 12. elokuuta 1932 Pori
Kuollut: 15. toukokuuta 2001 (68 vuotta) Turku
Ammatti:  teatteriohjaaja, teatterinjohtaja, näyttelijä
Aiheesta muualla
Elonet
Usko Einari Keskinen (12. elokuuta 1932 Pori – 15. toukokuuta 2001 Turku) oli suomalainen näyttelijä, teatterinjohtaja ja teatteriohjaaja. Hän ohjasi kymmenittäin näytöskappaleita, kuten Anna Liisa, Viulunsoittaja katolla ja Iso-Heikkilän isäntä.
Ura

Hugo Keskisen ja Marja Sivulan perheeseen syntynyt Usko Keskinen aloitti uransa näyttelijäharjoittelijana Porin teatterissa 1951–1953, mitä seurasi liuta lyhyehköjä kiinnityksiä eri teattereihin, kuten ohjaaja-näyttelijän pesti Mikkelin teatteriin 1959–1963. Keskinen toimi Rauman kaupunginteatterin johtajana 1965–1968 ja Mikkelin teatterin johtajana 1968–1977. Hän aloitti Turun kaupunginteatterin näyttelijänä 1977.
Mikkelin teatterille Keskisen johtajakausi oli kulta-aikaa. Hänen musiikkinäytelmistä ja suomalaisista draamoista koostunut ohjelmistonsa houkutteli teatteriin kaikkiaan noin 58 000 katsojaa.
Keskisen roolitehtäviä eri teattereissa olivat muun muassa Akusti Muumäki (Niskavuoren Heta), Tevje (Viulunsoittaja katolla), Argan (Luulosairas), Johannes (Anna Liisa) ja Ventti-Ville (Omena putoaa).
Keskinen näytteli sivuosan Paavona Valentin Vaalan värielokuvassa Nuori mylläri (1958). Vuonna 1982 hän näytteli johtaja Humbuugia Olli Tolan lyhytelokuvassa Suomi vaarassa ja sotamies Mulkkua Reima Kekäläisen kaksiosaisessa televisionäytelmässä Kenraali Spoof.
Aiheesta muualla

Usko Keskinen Ilona-tietokannassa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet