Latinankielinen kirjallisuus
Antiikin Rooman kirjallisuus > Myöhempi keisarikausi (120–500)

Myöhempi keisarikausi oli huomattava murroskausi: klassisesta antiikista alettiin jo siirtyä kohti keskiaikaa. Perinteisen antiikin kirjallisuuden paras luomisvaihe oli auttamattomasti ohi, ja kirjallinen toiminta oli suureksi osaksi taaksepäin suuntautunutta perinnön vaalimista. Samalla kuitenkin kristityt kirjailijat loivat perustukset tulevalle kehitykselle ja keskiajan kulttuurille.
Myös latinan kielen ja tyylin kehitys jatkui. Monet kirjailijat kylläkin pyrkivät pitäytymään klassisessa kirjakielessä – siitäkin huolimatta, että ero puhuttuun kieleen oli jo varhaisemmalla keisarikaudella ollut huomattava, ja myöhemmällä keisarikaudella ero oli vain kasvanut. Kuitenkin kristillinen kirjallisuus oli usein huomattavan lähellä puhekieltä, sillä kirkkoisät halusivat levittää sanomaansa mahdollisimman tehokkaasti kansan pariin. Tätä kansankieltä kutsutaan vieläkin yleisesti "vulgaarilatinaksi", mutta nykyään termiä ei pidä enää ymmärtää arvoväritteiseksi.
Toinen jo aiemmin alkanut kehitys, joka saavutti myöhemmällä keisarikaudella huippunsa, oli se että yhä useammat latinan kielellä kirjoittaneet kirjailijat olivat kotoisin muualta kuin Roomasta tai Italiasta. Tämä heijastaa roomalaisen kulttuurin yhä vahvempaa juurtumista provinsseihin ja latinan nousua koko läntisen Euroopan yleiskieleksi.
Myöhemmän keisarikauden alussa 100-luvulla vaikutti voimakas arkaisoiva suuntaus, jossa tyylillisiksi esikuviksi nostettiin esiklassisen kauden kirjailijat. Suuntaus vertautuu löyhästi kreikkalaisessa kirjallisuudessa samaan aikaan vallinneeseen ns. toiseen sofistiikkaan. Tähän aikaan vaikutti muun muassa Aulus Gellius (n. 123–165), jonka teos Attikan öitä (Noctes Atticae) sisältää runsaasti tietoja ja poimintoja varhaisemmasta kirjallisuudesta. Suetonius (n. 69–140) kirjoitti tunnetun kokoelman elämäkertoja Rooman keisareista (De vita Caesarum). Hän oli kotoisin Pohjois-Afrikasta, samoin kuin puhetaidon opettaja Fronto (n. 100–166) sekä puhuja, filosofi ja kirjailija Apuleius (n. 123–190). Jälkimmäisen käsialaa on ensimmäinen kokonaisena säilynyt latinankielinen romaani Kultainen aasi (Metamorphoses). Ensimmäisiin merkittäviin kristittyihin kirjailijoihin kuului niin ikään afrikkalaissyntyinen Tertullianus (n. 155–230), joka teki arvokasta työtä latinankielisen kristillisen terminologian luomisessa.
Rooman valtakuntaa koetellut 200-luvun kriisi tukahdutti kirjallisen toiminnan käytännössä kokonaan, mutta 300-luvulla kirjallisuus elpyi taas. Lactantius (n. 250–320) kirjoitti muun muassa ensimmäisen latinankielisen yleisesityksen kristinuskosta (Divinae institutiones, Uskonoppi). Teoksen hienostuneen tyylin ansiosta renessanssin humanistit kutsuivat kirjoittajaa "kristityksi Ciceroksi". Dalmatiasta kotoisin ollut Hieronymus (n. 348–420) piti hänkin Ciceroa tyylillisenä esikuvanaan, mutta hänen raamatunkäännöksensä (katolisessa kirkossa vieläkin virallisessa asemassa oleva Vulgata) on paremman ymmärrettävyyden nimissä laadittu kansankielellä. Kirkkoisistä ehkä vaikutusvaltaisin oli Augustinus (354–430, kotoisin Pohjois-Afrikasta). Kaunokirjalliselta kannalta hänen kiinnostavimpia teoksiaan on Confessiones (Tunnustukset), jossa on antiikin kirjallisuudelle harvinaista psykologista otetta.
Kristillisen runouden ja kirkkolaulun ensimmäisiä merkittäviä nimiä olivat Ambrosius (n. 337–397, kotoisin Germaniasta) ja Prudentius (n. 348–410, kotoisin Hispaniasta). Gallialaissyntyinen runoilija Ausonius (n. 330–397) käsitteli vielä maallisia aiheita, mutta hänenkin tuotannossaan on jo havaittavissa siirtyminen kohti keskiajan aksentoivia runomittoja. "Pakanallinen" perinne jäikin yhä enemmän kristillisen kirjallisuuden varjoon. Perinteisen latinankielisen historiankirjoituksen viimeisenä suurena edustajana pidetään Syyriasta kotoisin ollutta, kreikkaa äidinkielenään puhunutta Ammianus Marcellinusta (n. 330–395). Kristittyä filosofia Boëthiusta (n. 480–524) kutsutaan usein "viimeiseksi roomalaiseksi" tyylillisesti loistavan latinansa sekä perinteisiä roomalaisia arvoja korostaneiden kirjoitustensa ansiosta.