stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wicca
Historia > Uskonto jakaantuu ja leviää

Ajan myötä wicca-liike jakaantui muiden uskontojen tavoin eri suuntauksiin, kuten traditionaalisiin ja eklektiseen. Traditionaalisella wiccalla tarkoitetaan alkuperäisessä muodossa harjoitettavaa wiccaa. Traditionaalisen wiccan harjoittajaksi ei voi ryhtyä ilman pätevän traditionalistin initiaatiota ja perinteen koulutusta. Traditionaalisen wiccan kenttään kuuluvat gardnerilainen wicca ja alexandrialainen wicca. Nämä suuntaukset keskittyvät yhteisöiksi (coven eli piiri).
Eklektiseen wiccan eli uuswiccan edustajat kokoavat uskontonsa julkisista lähteistä ja harjoittavat sitä usein yksin. Eklektinen wicca saattaa muuntaa viitekehystään halutessaan. Kelttiläisen perinteen lisäksi wiccan piirissä on kiinnitetty huomiota kreikkalaiseen polyteismiin. Suomalaiseen eklektiseen wiccalaisuuteen saattavat liittyä šamanismi ja Suomen vanhat uskonnot.
Yhdysvalloissa wiccaa alkoivat 1960-luvulla harjoittaa feminismistä, ympäristöajattelusta ja epähierarkkisesta hengellisyydestä kiinnostuneet tahot. 1970-luvun lopussa Yhdysvalloissa syntyi wiccalaisuuden feministinen muoto, reclaiming. Kirjailija ja noita Starhawk erottaa toisistaan wiccan ja puhdasoppisen uskonnon ja sanoo wiccan hylkäävän kaikki dogmit ja pyhät kirjat. Wiccalaiset ”ottavat oppinsa luonnosta ja saavat innoituksen Auringon, Kuun ja tähtien liikkeistä, lintujen lennosta, puiden hitaasta kasvusta ja vuodenaikojen kierrosta”.
Wicca oli Yhdysvalloissa alakulttuuria, mutta 1980-luvulta alkaen alettiin julkaista kaupallisia kirjoja wiccasta. Connecticutin Trinity College arvioi vuonna 1990, että Yhdysvalloissa on noin 8000 wiccaa. 1990-luvulla muun muassa elokuva Noitapiiri (1996) ja televisiosarja Siskoni on noita (1998–2006) herättivät kiinnostusta wiccaan nuorten keskuudessa. 2000-luvulla wiccan ja muun uusnoituuden suosio on kasvanut Yhdysvalloissa nopeasti. Vuoden 2008 tutkimuksen mukaan wiccan harjoittajia oli 342 000. On arvioitu, että 2010-luvun lopulla Yhdysvalloissa oli noin 800 000 wiccaa. Arviolta 1–1,5 miljoonaa yhdysvaltalaista harjoitti jotain noituuden muotoa. Niihin kuuluvat wicca, kansantaikuus ja erilaiset new age- ja pakanaperinteet.
Oppi

Traditionaalinen wicca korostaa vuorovaikutusta sekä miespuolisten että naispuolisten jumaluuksien kanssa. Sen sijaan eklektinen wicca korostaa usein naispuolista jumalatarta. Toinen oppi on jumaluuden läsnäolo kaikessa elävässä. Jumala saatetaan yhdistää metsään, villieläimiin ja aurinkoon: nimityksiä ovat esimerkiksi Metsän Herra, Sarvipää ja aurinkopoika. Jumalatar yhdistetään maahan ja hedelmällisyyteen (Äiti maa) tai kuuhun ja veteen sekä sisäiseen näkemykseen ja luovuuteen. Jumaluuksista voidaan myös käyttää eri alueiden mytologioiden mukaisia nimiä.
Wiccoille kuu ja sen vaiheet ovat jumalattaren ja hänen vaihtelevan ilmenemisensä tunnuksia. Maa on vertauskuva pysyvälle jumalattarelle, kaikkeuden ja elämän perustalle. Uusi ja kasvava kuu on neidon vertauskuva, täysikuu äidin sekä pienenevä ja pimeä kuu vanhan naisen. Kuun vaiheet voidaan myös jakaa viiteen, jolloin uusi kuu symboloi neitsyttä, kasvava kuu rakastajatarta, täysikuu äitiä, pienenevä kuu isoäitiä ja pimeä kuu akkaa tai isoäidin äitiä.
Uuspakanuudessa katsotaan, että pyhän ja maallisen, henkisen ja aineellisen välillä ei ole eroa. Maailma on kokonaisuudessaan pyhä. Elämän pyhyys ja jumalien läsnäolo ilmenee juuri luonnossa. Pappeja ja papittaria ovat kaikki wiccaperinteen jäsenet.
Etiikka ja elämäntapa

Nykyiset uuspakanuusliikkeet ovat rajat ylittäviä ja maailmanlaajuisia. Uskontoa harjoitetaan osana nykyaikaista elämäntapaa, mutta samalla ne ovat vastareaktio ihmisten irtautumiselle luonnosta. Uuspakanuus puhuu yleisesti itsestään luonnonuskontona. Uuspakanauskonnot keskittyvät kokemukseen ja rituaaleihin. Sen sijaan perinteisillä uskonopeilla on vähemmän merkitystä. Wiccalaiset kutsuvat itseään wiccan harjoittajiksi, eivät uskoviksi.
Wiccan keskeinen moraalinen ohjenuora on niin sanottu Wiccan Rede. Sen tunnetuin yksittäinen lause on ”tee mitä haluat, kunhan et vahingoita”. Toinen redessä esiintyvä ajatus on, että jokaisen teon uskotaan palaavan tekijälleen kolminkertaisena.
Rituaalit > Aurinkopyhät

Wiccan kahdeksaa suurta pyhäpäivää kutsutaan sapateiksi. Ne juhlistavat maanviljelyksellistä kehää (suuret sapatit) sekä auringon kiertoa (pienet sapatit). Sapattien aikana suoritetaan rituaaleja, joiden tarkoituksena on auttaa ihmistä tuntemaan yhteyttä luonnon kiertokulkuun ja juhlistaa sen käännekohtia. Suuria sapatteja ovat samhain, imbolc, beltane ja lughnasadh. Pienemmät sapatit ovat tasauksina ja seisauksina, yule talvipäivänseisauksena, litha kesäpäivänseisauksena, ostara kevätpäiväntasauksena ja mabon syyspäiväntasauksena.
Esbatia vietetään täydenkuun aikaan, joita vuodessa on 12–13 kertaa. Yleisesti ottaen kuun vaiheiden juhlat eli esbatit ovat rituaalista työskentelyä varten ja auringon kiertokulkua ja maanviljelyksen käännekohtia merkitsevät sapatit ovat juhlimista varten. Sapatteja kutsutaan yleisesti niiden kelttiläisillä nimillä, mutta myös suomennettuja nimiä käytetään.
Aurinkopyhät ovat:
21.–22.12. Yule, talvipäivänseisaus, joulu: valon ja kevään toivon juhla, talven selän taittuminen, auringon uudelleensyntymä, vuoden pisin yö.
1.–2.2. Imbolc, Kynttilänpäivä, kyntteli, valojuhla, brighid: ensimmäinen kevään tulon juhla, valon lisääntyminen.
19.–21.3. Ostara, kevätpäiväntasaus, kevätjuhla: toinen kevään tulon juhla, luonnon herääminen.
1.5. Beltane, toukoyö, vappu: kolmas kevään tulon juhla, hedelmällisyyden juhla.
20.–22.6. Litha, kesäpäivänseisaus, juhannus: vuoden pisin päivä, aurinko voimakkaimmillaan.
1.–2.8. Lughnasadh, elojuhla, lammas: ensimmäinen sadonkorjuujuhla, luonto hedelmällisimmillään.
22.–23.9. Mabon, syyspäiväntasaus, syysjuhla: toinen sadonkorjuujuhla, auringon heikkeneminen.
31.10. Samhain, kekri, halloween: kolmas sadonkorjuujuhla, kuolleiden juhla.
Rituaalit > Perusosatekijät

Wiccan rituaalit ovat hyvin moninaisia. Ne voidaan jakaa yhdeksään eri perusosatekijään, joita kuitakin voidaan suorittaa monin eri tavoin.
Itsensä puhdistautuminen esimerkiksi kylvyssä.
Rituaalipaikan puhdistaminen
Maagisen ympyrän luominen
Yhteyden luominen yliluonnolliseen eli invokaatio
Juhlaan liittyvät rituaalimenot
Magian harjoittaminen
Ylimääräisen energian käyttäminen pois esimerkiksi päätösaterialla
Yliluonnollisen kiittäminen
Hajotetaan maaginen ympyrä
Rituaalit > Siirtymäriitit

Elämänkaaren eri vaiheiden juhliin kuuluvat etenkin häät, lasten nimenanto ja hautajaiset, joihin on liitetty rituaaleja. Uuden jäsenen ottamiseen on traditionaalisessa wiccassa omat rituaalit. Hakijan tulee olla täysi-ikäinen ja kaikkien ryhmän jäsenten on hyväksyttävä hänet. Ryhmissä on ylipappi tai ylipapitar. Yhteisö kokoontuu pääsääntöisesti ainoastaan uskonharjoitusta varten.
Wicca Suomessa

Suomessa wicca on ollut osa uuspakanallisia liikkeitä 1970-luvun lopulta lähtien. Wiccan harjoittaminen Suomessa alkoi varsinaisesti 1990-luvun lopulla, kun tieto siitä levisi internetin yleistymisen myötä. 1990-luvulla wiccaa tunnettiin julkisuudessa vielä vain vähän ja suhtautumisessa wiccaan oli jälkiä vuosikymmenenen saatananpalvontapaniikista.
Pelkästään traditionaalista wiccaa harjoittava yhteisö, Wicca ry, perustettiin vuonna 2000. Osa suomalaisista wiccoista järjestäytyi Suomen vapaa wicca-yhdyskunta (SVWY) -nimiseksi uskonnolliseksi yhdyskunnaksi. Yhdyskunta haki opetusministeriöltä virallisen uskontokunnan asemaa vuonna 2001. Opetusministeriö hylkäsi hakemuksen sillä perusteella, että wiccalaisuudessa ei ole ”yhtenäistä ja vakiintunutta, esimerkiksi uskontunnustukseen, pyhiin kirjoituksiin tai muihin pyhinä pidettyihin perusteisiin perustuvaa oppijärjestelmää”. Yhteisö valitti päätöksestä korkeimpaan hallinto-oikeuteen. Vuonna 2003 KHO piti päätöksen voimassa äänin 4–3.
Suomalaisten luonnonuskontojen yhteistyöjärjestön Pakanaverkko ry:n mukaan vaatimukset uskonnolliseksi yhdyskunnaksi hyväksymiselle on laadittu hierarkkisten ja dogmaattisten kirjauskontojen näkökulmasta. Helsingin yliopiston uskontotieteen laitoksen tutkija Titus Hjelmin toimitti teoksen Mitä wicca on? vuonna 2005. Teoksessa tutkijat ja wiccan harjoittajat esittelivät uskontoa ja pyrkivät oikomaan ennakkoluuloja. Teoksen uskontotieteilijöiden mukaan ei ole ministeriön asia päättää, mikä on uskontoa. Uskontotieteilijä Tom Sjöblomin mukaan laissa ei ole otettu huomioon wiccan tapaiselle rituaalikeskeiselle uskonnollisuudelle tyypillisiä piirteitä.
Wiccan ja uuspakanoiden määrän arviointi on vaikeaa. Vuonna 2005 puhtaasti järjestäytyneitä uuspakanoita oli 500 henkilöä, mutta kokonaiskannattajamäärän arvioitiin olevan tästä kaksinkertainen. Aktiivisia wiccan harjoittajia arvioitiin tuolloin olevan 500–1000. Heistä valtaosa oli y-sukupolveen kuuluvia naisia.
Reclaiming-wiccalaiset perustivat vuonna 2007 Oulussa Reclaiming Finland ry:n. SVWY:n edustaja kommentoi vuonna 2010 Suomen luonnonuskontojen yhdistys Lehdon lehdessä vuonna 2010, että wicca on vakiintunut suomalaisen uskonnollisuuden kentälle. Wicca on hyväksyttyä, vaikka sitä ei saavutettukaan SVWY:n virallistamisen avulla.
Kirjallisuutta

Cunningham, Scott: Mitä on noituus.  ((The Truth about Witchcraft, 1994.) Käännös: Tuikku Ljungberg)  Helsinki:  Unio Mystica, 2003.  ISBN 952-9586-89-2
Cunningham, Scott: Wicca. Opas wiccan harjoittajalle.  ((Wicca. A Guide for the Solitary Practitioner, 1988.) Käännös: Tuikku Ljungberg)  Helsinki:  Unio mystica, 2002.  ISBN 952-9586-82-5
Lady Sheba: Varjojen kirja.  ((Book of Shadows, 1971.) Käännös: Kanerva Vuori)  Helsinki:  Unio Mystica, 2006.  ISBN 952-5572-19-6
Starhawk: The Spiral Dance. A Rebirth of the Ancient Religion of the Great Goddess.  San Francisco:  Harper & Row, 1979.  ISBN 0-06-067535-7  (englanniksi)
West, Kate: Wiccan käsikirja. Johdatus wiccan saloihin.  ((Real Witches’ Handbook. The Definitive Handbook of Advanced Magical Techniques, 2001.) Käännös: Tuikku Ljungberg)  Helsinki:  Unio mystica, 2002.  ISBN 952-9586-85-X
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
wicca.fi. Traditionaalinen wicca.
Wicca. Pakanaverkko ry.
Sunela, Eeva: Tekniikan todellinen velho. Polyteekkari 4/2002.
Wicca saa tehdä mitä haluaa, kunhan ei vahingoita. Ylen Elävä arkisto.
Yhdysvaltalainen wiccapapitar puhumassa juhlassa.
Wiccan Sarvipäinen jumala. Veistos, Museum of Witchcraft, Cornwall.
Kolmoiskuu-symboli.
Uuspakanoita piirissä.
Wiccalainen alttari.
Vuori (vaatetus)

Trenssitakin ruudullinen vuori esittelyssä.
Vuori on vaatteen, kengän, päähineen, käsineen, laukun, kotelon, rasian, arkun, pehmustetun huonekalun tai muun esineen sisä- tai alapintaa verhoava materiaalikerros. Vuorimateriaalina käytetään tavallisimmin kangasta, mutta myös nahkaa, turkista, tekoturkista, muovia tai muovipinnoitettua paperia.
Vaatteiden vuorit

Vaatteissa vuorilla on monia tehtäviä:
liukaspintainen vuorikangas helpottaa vaatteen pukemista ja riisumista
päällikankaaseen ommeltu vuori parantaa päällikankaan laskeutumista ja ryhdissä pysymistä ja suojaa sitä hieltä, lialta ja hankaukselta
vuorikerros parantaa vaatteen lämmöneristyskykyä
vuori peittää näkyvistä vaatteen sisäosat, kuten puvuntakin olkatoppaukset ja vahvikkeet, ja päällikankaaseen tehdyt sisätyöt, kuten sisäänpäin käännettyjen saumojen viimeistelemättömät reunat
vuori estää ohuen päällikankaan läpinäkyvyyttä
vuorikangasta voidaan käyttää taskujen ja muiden vaatteen sisävarusteiden tekoon ja ripustukseen sekä esimerkiksi hihankäänteiden viimeistelyyn
vuorikankaan kuosi ja väritys voi auttaa vaatemerkin mielikuvan luonnissa (esim. Burberry-vaatteiden ruutuvuori)
Vuorikankaina käytetään useimmiten teko- tai muuntokuiduista tai niiden sekoitteista valmistettuja kankaita. Kangastyypeistä vuorikankaiksi sopivat etenkin palttinasidoksiset tafti ja pongé, toimikassidoksiset sarssi ja croisé sekä pomsisidoksiset satiini ja duchesse. Vaatteiden hihavuorikankaiden kuosit ovat perinteisesti vaaleita ja raidallisia. Vuorikankaan väri pyritään perinteisesti valitsemaan päällikankaaseen rauhallisesti sointuvaksi, mutta koska vuori ei yleensä juuri näy ulospäin, toiseksi tavaksi on muodostunut tehdä vuorista hyvinkin kirkasvärinen tai voimakkaasti kuvioitu vastakohtana vaatteen ulkoiselle eleettömyydelle.
Ulkoiluvaatteiden ja päällystakkien lämpöä antavana vuorina käytetään turkista tai tekoturkista tai esimerkiksi kuosiinkudottua ja nukattua ruutukangasta, tikkikangasta tai plyysiä. Lämmin vuori voi olla myös irrotettavissa ja kiinnitettävissä uudelleen napein, nepparein, vetoketjuin tai tarranauhoin. Urheiluvaatteiden suosittu vuorimateriaali on ilmava ja hengittävä verkkokudos.
Välivuori on päällikankaan ja vuorin välissä oleva kangas, joka toimii lämmöneristeenä tai antamassa ryhtiä esimerkiksi paidan kaulukselle. Välivuorikankaana on käytetty muun muassa vatiinia ja raavelikangasta. Välivuorikangas voi olla myös flanellia, untuvakangasta tai vanua. Toisinaan välivuori tikataan kiinni vuoriin ja joskus jopa päällikankaan miehustaan.
Kenkien vuorit

Nahka on kenkien sisämateriaalina suosittu hengittävyytensä, joustavuutensa ja lämmöneristyskykynsä vuoksi. Myös luonnonkuitukankaat hengittävät, mutta eivät kestä mekaanista kulutusta kenkien vuorina nahan tavoin.
Käytetyimpiä materiaaleja nykykenkien vuorauksessa ovat polyesterin ja polyakryylin sekoitteet. Myös puuvillaa voidaan sekoittaa näihin paremman kosteudensitomiskyvyn aikaansaamiseksi.
Laukut, kotelot ja rasiat

Laukkujen, salkkujen ja lompakoiden vuorimateriaali on useimmiten kangasta tai nahkaa. Vuorimateriaalien tehtävät ovat pitkälti samoja kuin vaatteissa: helpottaa tavaroiden laittamista sisään ja ottamista ulos, peittää ulkokerroksen sisätyöt näkyvistä, tarjota sisällä oleville tavaroille pehmustusta kolhuja vastaan (esim. tietokonelaukku tai soitinkotelo) ja toimia lokeroiden ja taskujen valmistus- tai pinnoitusmateriaalina. Koru- ja kellorasioissa tai silmälasikoteloissa satiini- tai samettivuori luo ylellisyyden tuntua samalla kun suojaa osaltaan tuotetta.
Laukuissa vuorimateriaalin värin avulla voidaan helpottaa tavaroiden löytymistä laukusta. Vaaleat asiapaperit löytyvät helpommin tummavuorisesta salkusta, mustat valokuvausvälineet löytyvät helpommin sisäpinnoiltaan vaaleasta kameralaukusta.
Sisustuksessa käytettävät vuorit

Pehmustetuissa huonekaluissa ulkopinnan verhoilumateriaalia halvempaa vuorimateriaalia voidaan käyttää näkymättömissä paikoissa, kuten sohvan ja nojatuolien irrallisten pehmusteiden taustapinnoissa tai kalusteen alapinnassa peittämässä kalusterunkoa, jousitusta ja verhoilun sisätöitä. Kudotun kankaan sijasta huonekaluvuorina käytetään nykyisin usein keinokuituisia kuitukankaita.
Myös ikkunaverhojen taustapintaan ommeltua, laskeutuvuutta tai pimennyskykyä parantavaa kangasta tai muuta materiaalia kutsutaan vuoriksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vuori (vaatetus) Wikimedia Commonsissa
Pehmusteena toimivalla tekoturkiksella vuorattu kitarakotelo.
Risto Vuorinen (toimittaja)

Risto Vuorinen on suomalainen toimittaja, kirjailija ja tapahtumajärjestäjä. Kauhavalla syntynyt Vuorinen aloitti toimittajan uransa kesätoimittajana Yleisradion Seinäjoen toimituksessa vuonna 1970. Tampereen yliopistossa suorittamiensa toimittajaopintojen jälkeen hän jatkoi Ylen Pohjanmaan radiossa uutis- ja ajankohtaistoimittajana sekä tuottajana. 

Maakuntaradiosta Vuorinen siirtyi Viroon. Siellä hän toimitti parikymmentä vuotta uutis- ja ajankohtaisohjelmia pääasiassa Ylen radio- ja tv-uutisille.
Hän toimi YLE2:n Poliisi-tv-ohjelmasarjan reportterina sekä Viron kansallisen tv-yhtiön ETV:n Tarton toimituksen päätuottajana. Vuorinen kehitti Viron television ohjelmistoon mm. yhteislauluohjelman ”Laulge Kaasa”, joka säilyi ETV:n ohjelmistossa yli vuosikymmenen. Ohjelmaa juonsi tunnettu laulaja Reet Linna.
Tuotantoyhtiö Virossa

Vuodesta 2003 lähtien Vuorinen toimi freelancerina. Hän perusti Viroon tuotantoyhtiön Editors OÜ. Sen tuotantoon kuuluivat reportaasi- ja dokumenttiohjelmat mm. Ylen MOT- ja Silminnäkijä sarjoihin. Viron lisäksi Vuorinen toimitti radio- ja tv-ohjelmia myös Latviasta, Ukrainasta, Vietnamista sekä Myanmarista.
YLE TV2-verkossa esitettiin vuonna 2008 yhdeksänosainen tv-sarja ”Matkalla Virossa”. Sarjan tuottivat yhteistyössä Juha-Pekka Ristmeri/Filmaattiset Oy (päätuottaja) ja Risto Vuorinen/Editors OÜ tuottajana Virossa sekä käsikirjoittajana. Sarja on edelleen katsottavissa Youtubessa.
Kansainvälisesti parhaiten on menestynyt Vuorisen vuonna 2010 ohjaama ja kuvaama dokumentti ”Children of Agent Orange”. Se kertoo siitä, miten Vietnamin sodassa käytetyt kasvimyrkyt rasittavat edelleen miljoonien vietnamilaisten terveyttä. Tv-dokumenttia on myyty lähes 20 ulkomaiselle tv-yhtiölle. Dokumentin välittäjänä toimii ranskalainen dokumenttifilmien jakeluyhtiö Java Films.
Presidentin avustajan Twitter-viesti

Yle uutisten avustajana toiminut Vuorinen joutui vuoden 2015 helmikuussa Viron presidentin Toomas Hendrik Ilveksen neuvonantajan Iivi Anna Masson sanallisen hyökkäyksen kohteeksi sosiaalisessa mediassa. Lähettämässään Twitter-viestissä Masso kehotti virolaisia olemaan antamatta haastatteluja Yle uutisten avustajana toimineelle Vuoriselle. Masson mukaan Vuorinen levittää Kremlin propagandaa. Väitteensä tueksi Masso ei esittänyt todisteita.
Masso julkaisi twiitin sen jälkeen, kun Vuorinen oli julkaissut fb-sivullaan Todellinen Tallinna -sivustolla ilmestyneen kolumnin. Siinä esitettiin näkemys Suomen ulkoministeri Erkki Tuomiojan Viroa koskevan lausunnon herättämän kohun taustoista. Kolumnissa mainittiin yhtenä nimenä Iivi Anna Masso.
Ttwitter-viestissään Masso käytti toimittajasta nimitystä Risto ”Viron lapset syövät puunlehtiä” Vuorinen. Nimeen liitetyllä sitaatilla Masso viittasi Vuorisen vuonna 2011 tekemään tv-reportaasiin ”Viron köyhien talvi”. Siinä yksi haastateltavista, tarttolainen pelastusarmeijan kapteeni Ave Kalme kertoi puunlehtien olevan Tartossa useiden lasten ruokaa, koska heidän kodeissaan ei ole muuta syötävää. Kalme oli kertonut puunlehtiä syövistä lapsista jo aiemmin samana kesänä ilmestyneessä Maaleht-lehden kansikuvajutussa, missä hän sanoi tuntevansa henkilökohtaisesti ainakin 50 puunlehtiä syövää lasta.
Vuorisen reportaasi köyhyydestä esitettiin myös Virossa Kanal 2 -kanavalla nimellä ”Eesti vaeste talv”.  Se synnytti mm. Viron parlamentin sosiaalikomissiossa keskustelun maassa vallitsevan köyhyyden syistä.
Masson lähettämästä, suomalaisen toimittajan boikottiin yllyttävästä twiitistä syntyi molemmissa maissa kohu. Yleisradiossa tutkittiin Yle uutisten ulkomaantoimituksen päällikön Elina Ravantin johdolla Vuorisen tekemät uutis- ja ajankohtaisjutut Virosta. Niistä ei löytänyt tukea Masson väitteille.
Muu toiminta

Risto Vuorisen aloitteesta perustettiin Seinäjoella vuonna 1978 Vaasan läänin kehittyvän musiikin yhdistys (Kemu r.y.) ja sai alkunsa Provinssirock-festivaali vuonna 1979.
Vuorinen oli ideoimassa ja toteuttamassa yhtenä vastuuhenkilönä 1.-17.4.1988 Viron suurimmissa kaupungeissa toteutettua Nuorison kulttuurivaihtotapahtumaa. Tapahtumasarjan järjestäjinä toimivat Suomesta Vaasan läänin kehittyvän musiikin yhdistys, kulttuurilehti Botnia Beat sekä Virosta Noorus-lehti ja Eestin Nuoriso-organisaatioiden Keskuskomitea.
Viron Otepäässä Vuorinen käynnisti vuonna 1994 pop- ja rockmusiikkitapahtuman Pühajärve Beach Party Suosittu rantajuhla ajautui myöhemmin riitaisasti virolaisjärjestäjien käsiin.
Vuorinen järjesti paikallisten avustamana helmikuussa 1998 Etelä-Viron Pühajärvellä talvikalastus- ja viihdetapahtuman ”Kuldkala”. Siitä kasvoi 2000-luvun alussa Baltian suurin lähde? kalastustapahtuma. Vuorisen perustama Bestof OÜ toimi tapahtuman pääjärjestäjänä 15 vuotta.
Teokset

Vastarannan lumo , Editors OŨ 2019 ISBN 978-9949-0-1188-9
Syksyllä 2019 julkaistiin Risto Vuorisen esikoisromaani Vastarannan lumo (ISBN 978-9949-01-188-9, Editors OÜ, 2019). Romaani ajoittuu Suomen ja Viron lähimenneisyyteen. Se kuvaa mm. 1990-luvun Suomen talouslaman vaikutuksia yksilötasolla sekä jälleen itsenäistyneen Viron tasavallan korruptiota ja rikollisuutta sekä Venäjän rajan taakse osittain jääneen Setumaan eli ”Viron Karjalan” kohtaloa.
Aku Vuontela

Aku Adam Vuontela ent. Welling (3. marraskuuta 1895 Kirvu – 29. lokakuuta 1958) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä vahtimestarina Karjalan rakuunarykmentissä. Talvisodassa hän toimi komppanianpäällikkönä ja jatkosodan lopulla jo Armeijakunan panssarintorjuntakomentajana.
Perhetausta

Vuontelan vanhemmat olivat maanviljelijä Tahvo Welling ja Katri Räihä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Katri Kivikarin kanssa.
Opinnot

Vuontela kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Hämeenlinnan lyseossa vuonna 1920. Hän suoritti viestikurssin Santahaminassa vuonna1919 ja jääkärialiupseereille järjestettyyn aktiiviupseerikurssin Kadettikoulussa vuonna 1921.
Jääkärikausi

Vuontela työskenteli maanviljelijänä Kirvussa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 13. tammikuuta 1916, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Vuontela saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan vahtimestariksi Karjalan ratsujääkärirykmentin 3. eskadroonaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa ja Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Vuontela siirrettiin sisällissodan jälkeen 1. lokakuuta 1918 alkaen Lapin rajavartioryhmän 1 pataljoonaan, josta hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1919 vahtimestariksi Hämeen ratsurykmenttiin ja 15. kesäkuuta 1921 nuoremmaksi upseeriksi Karjalan kaartin rykmenttiin. Karjalan kaartin rykmentissä hän toimi pataljoonan adjutanttina, opettajana viestikursseilla, komppanianpäällikön viransijaisena ja talouspäällikön apulaisena. Armeijasta hän erosi 18. heinäkuuta 1930 ja astui 1. kesäkuuta 1934 suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin Viipurin suojeluskuntapiirin XI alueen alisotilasohjaajaksi mitä tehtävää hän hoiti talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Vuontela osallistui talvisotaan komppanianpäällikkönä Jalkaväkirykmentti 34:ssä osallistuen taisteluihin Suojärvellä ja Kollaalla, missä hän haavoittui 6. tammikuuta 1940. Haavoista toivuttuaan hän toimi välirauhan aikana koulutusohjaajana ja Aliupseerikoulun johtajana Jalkaväenkoulutuskeskus 6:ssa, kunnes hänet siirrettiin Lounais-Hämeen suojeluskuntapiirin V alueen päälliköksi.
Jatkosodan puhjettua Vuontela komennettiin Panssarintorjuntakoulutuskeskuksen päälliköksi ja oli tehtävässä aina vuoteen 1944 saakka, jolloin hänet nimitettiin III armeijakunnan panssarintorjuntakomentajaksi ja osallistui sotatoimiin Vuosalmella. Hän erosi vakinaisesta palveluksesta sodan jälkeen ja toimi sen jälkeen muun muassa Paimion Kansallisseuran puheenjohtajana. Hän laati myös armeijan Panssarintorjuntaohjesäännön. Hänet haudattiin Paimioon.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 28. lokakuuta 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vahtimestari 24. joulukuuta 1918  Vänrikki 15. kesäkuuta 1921  Luutnantti 16. toukokuuta 1923  Kapteeni 1940  Majuri 1942 |      |  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 3. lk. (1940 ja 1942)  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suojeluskuntain ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.