stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen huonekaluteollisuus
Historiaa

Suomalainen huonekalutuotanto sai alkunsa maaseudun kotitarvevalmistuksesta ja paikallisten kirvesmiesten ja puuseppien työstämistä kalusteista. Varhaisimmat kansankalusteet olivat tupien seinustojen kiinteitä penkkejä, eri korkeuksilla olevia tasoja ja umpinaisia säilytyskomeroita, joita veistivät kirkonrakentajat ja muut rakennuspuusepät asuintupien oheen. Irrallisten huonekalujen oppia alkoi tulla Suomeen 1600-luvulla hollantilaisten kauppaporvarien aloittamana Saksan ja Tanskan kautta. Ammattikuntalaitoksen aikakaudella, 1600-luvulta 1800-luvulle, Suomen rannikkokaupunkien puuseppien kisälleiksi tuli maaseudulta nuorukaisia, jotka usein palasivat kotiseudulleen puusepiksi. Ympäri maata toimi myös puulaivojen rakentajia, veneenveistäjiä ja hevosajokalujen valmistajia, jotka saattoivat sivutöinään tehdä huonekalujakin.
Kaupungistumisen myötä alettiin kaivata ulkomaisten esikuvien tyylisiä, talonpoikaiskalusteita sirompia, mukavampia ja monipuolisempia huonekaluja kaupunkikotien eri huoneisiin. 1840-luvulla verhoilijamestari Litoniuksen yritys työllisti parikymmentä ihmistä ja oli tuolloisen Suomen suurin alallaan. Vuonna 1850 Suomessa oli vasta kolme yli kymmenen ihmistä työllistänyttä puusepänverstasta, jotka valmistivat kaupunkiensa asukkaille kalusteita tilauksesta käsityönä. Vuonna 1858 Fredrik Svante Lindholmin tehtaassa oli 33 työntekijää.
Historiaa > Höyryvoimalla sarjatuotantoon

Ensimmäinen höyryvoimaa käyttävä puusepänverstas Suomen suuriruhtinaskunnassa oli Rikhard Theodor Heimbergerin tehdas Helsingissä, joka vuonna 1876 työllisti 52 ihmistä ja tuotannossa alkoi olla sarjavalmistuksen piirteitä. Samoihin aikoihin myös Nikolai Bomanin tehtaaseen Turussa saatiin höyrykäyttöisiä koneita ja niiden käyttöä ohjaamaan ruotsalaisia työnjohtajia. "Höyrypuusepäntehtaat" olivat usein tuotevalikoimaltaan hyvin monipuolisia: esimerkiksi Hietalahden Osakeyhtiö Helsingissä valmisti päätuotteensa lattiaparketin ohella koulukalusteita, voimistelutelineitä ja ravintolasisustuksia. Billnäsin ruukin maineikas konttorikalustetuotanto sai alkunsa 1909 tarpeesta hyödyntää kirveen- ja lapionvarsien valmistuksessa yli jäänyttä puutavaraa muutenkin kuin polttopuuna.
Muuramen Tuolitehdas oli 1910–1920-luvulla Suomen harvoja vesivoimaa hyödyntäneistä huonekalutehtaista. Sähkökäyttöisten puuntyöstökoneiden markkinoille tulo 1900-luvun taitteessa antoi uutta kilpailukykyä pienille verstaille, joilla ei ollut ollut rahkeita höyry- tai vesivoiman hyödyntämiseen. Toisaalta myös isot puusepäntehtaat hyötyivät sähköön siirtymisestä, kun työpisteitä ei tarvinnut enää järjestellä kaikkia koneita pyörittävän ison valta-akselin ääreen vaan tuotantotiloja voitiin käyttää joustavammin..
Historiaa > Helsinki hiipuu, Lahden seutu kasvaa

Helsingin kasvu ja vilkas rakentaminen tekivät pääkaupunkiseudusta 1800-luvun lopulla Suomen suuriruhtinaskunnan puusepänteollisuuden keskuksen, jossa erikokoiset verstaat valmistivat huonekalujen ohella myös ovia, ikkunoita ja muita rakennusosia. John Paischeffin huonekaluliike työllisti monia huonekalupuuseppiä, joista monet asettuivat Espoon Soukkaan. Keravan Puuseppätehdas perustettiin uusien sähkökoneiden varaan vuonna 1908. Se loi maineensa näyttävillä apteekkisisustuksilla, siirtyi pian jälleenmyyjänsä Stockmannin omistukseen ja toimi 1980-luvulle saakka..
Kun tallinnalaisen Luther-tehtaan liimamestarit tulivat 1920-luvun keskivaiheilla opettamaan lahtelaisen Fennia Fanerin perustajille viiluvanerin valmistusta, huonekalujen sarjatuotanto sai uuden sysäyksen ja samalla suomalainen huonekalutehtailu alkoi nopeasti siirtyä Helsingin alueelta Lahteen ja sen naapuriin Hollolaan. Tuotannon hiipumiseen Helsingin seudulla Suomen itsenäistymisen aikoihin vaikutti se, että muun muassa Hietalahden Osakeyhtiö, Helsingin Puuseppätehdas Oy ja Sörnäs Snickeri Ab joutuivat lopettamaan toimintansa Venäjän vallankumouksen jälkeen sieltä saamatta jääneiden vientikauppamaksujen vuoksi.
Mikko Nupponen oli Lahden alueen puusepänteollisuuden uranuurtaja 1900-luvun alussa. Aukusti Avonius perusti sittemmin Askona tunnetun Lahden Puusepäntehtaan vuonna 1918, ja se ohitti liikevaihdossa pian Nupposen tehtaan. Nupposelta lähtenyt huonekalusuunnittelija Bernhard Häkli perusti yhtiökumppaniensa kanssa vuonna 1919 Lahden Puuseppä Oy:n ja vuonna 1925 omaa nimeään kantaneen huonekalutehtaan. Eino Vikströmin 1928 perustama Lahden Puukalusto Oy kasvoi sotien jälkeen Askon kokoluokkaan ja tunnetaan nyt nimellä Isku. Sen ohella suurimpia yhä toimivia Lahden seudun tehtaita ovat Lepo Product (ent. Lepokaluste), HT-Collection (ent. Huonekalutuote Oy), Muurame sekä Raute Oy:n 1945 perustama Sopenkorpi Oy, nykyinen Sope. Muita Lahden alueen isompia huonekalutehtaita ovat olleet Peem (1967–1985), Vilka (1945–1981), SOK:n omistama Vakiopuu Oy (1943–1987) sekä Sotka, alun perin OTK:n Puu Oy, joka nykyisin Askon tavoin toimii huonekalualan kauppaketjuna Indoor Groupin omistuksessa.
Siinä missä kaupunkilaiskalusteita valmistettiin yhä isommissa verstaissa, Suomen maaseudulla tarvittavat kalusteet syntyivät 1930-luvullakin valtaosin paikallisten puuseppien pienissä 1–2 miehen verstaissa, joita vielä vuonna 1934 oli liki tuhat. Suurempiakin tehtaita toki oli syntynyt eri puolille Suomea: Helylä Sortavalassa (1881–1939), Tampereen Höyrypuuseppä Oy (1894–1995), Juho Konttinen Oy Kuopiossa, Niemen tehtaat Vammalassa (1898–), teräsputkikalusteita valmistanut Merivaara (1901–), Alvar Aallon huonekaluista tunnettu Korhonen Kaarinassa (1910–), Koulukalusto Oy Salossa (1910–1992), Kylmäkoski Oy Kylmäkoskella (1916−1967), J. Kutvosen huonekalutehdas Suonenjoella (1918–1988) ja toimistokalusteyritys Martela (alun perin Tehokaluste Oy, 1945–) Vihdin Nummelaan.
Historiaa > Kiertokauppaa koppiautoista

Lahden ohella toinen huonekalutehtaiden keskittymä muodostui 1950-luvulta alkaen Etelä-Pohjanmaan eteläosiin, etenkin Kauhajoelle, Jurvaan, Teuvalle Ilmajoelle ja Kurikkaan. Se muodostui vähitellen jopa sadoista pienyrityksistä, jotka erikoistuivat etenkin Jurvassa koristeveiston keinoin entisaikojen huonekalutyylejä jäljitteleviin tyylihuonekaluihin tai edullisiin koko kansan sohvaryhmiin. 1970-luvun lopulla jopa puolet Suomessa myydyistä huonekaluista oli peräisin pohjalaisverstaista, ja lisäksi neljännes niiden yhteisestä liikevaihdosta tuli viennistä.
Eteläpohjalaisia lastulevyrunkoisia, vaahtomuovilla pehmustettuja ja usein tekonahalla verhoiltuja sohvakalusteita alettiin 1960-luvulla markkinoida ympäri maata kiertävistä katetuista kuorma-autoista. Tuolloin huonekaluliikkeitä oli vielä harvassa ja ihmisten kynnys niihin lähtemiseen oli korkea, mutta television katseluun kaivattiin mukavia olohuonekalusteita. Kiertokaupassa käytettyjä kuorma-autoja oli parhaimmillaan liikkeellä tuhatkunta Vaasan lääninhallituksen myöntämine kiertokauppalupineen, ja parhaita myyntialueita olivat maaseudun kasvukeskukset ja kaupunkien uudet kerrostalolähiöt. Olennainen osa myyntitaktiikkaa oli osamaksukauppa houkuttelevan pienine kuukausierineen. Tarinan mukaan esimerkiksi kauhajokelainen Perälä-Yhtymä myi 1970-luvun alussa 650 taloa käsittävällä Multialla yhtenä päivänä 400 pohjalaissohvaa.
Samaan aikaan myös huonekaluliikkeiden määrä Suomessa lisääntyi. Askon ja Iskun lisäksi omia myymälöitä avasivat osuuskaupparyhmät SOK ja OTK sekä myös keskisuuret huonekalutehtaat. Ne perustivat vuonna 1959 yhdessä pienten huonekaluliikkeiden kanssa Kaluste-Yhtymän, johon 1970-luvun puolivälissä kuului 22 suurta kalustehallia, 16 keskikokoista myymälää ja kymmenkunta pientä huonekalukauppaa. Ketjun yhteiseksi markkinaosuudeksi arveltiin tuollon 30 prosenttia.
Historiaa > Design myy, vienti vetää

Suomalaisen huonekaluteollisuuden kansainvälinen menestys alkoi 1960-luvulla, jolloin yleinen kiinnostus hyvään muotoiluun kasvoi ja Suomessa alettiin panostaa huonekalujen kansainväliseen markkinointiin eri huonekalumessuilla ja Milanon triennaalissa. Taitavien muotoilijoiden avulla kehitettiin erityisiä vientimallistoja kuten Asko Export ja Asko Finnternational. Puuhuonekalujen ohella Eero Aarnion lujitemuovinen Pallotuoli sai paljon huomiota vuoden 1966 Kölnin huonekalumessuilla. Tämä aloitti suomalaisten muovikalusteiden lyhyen menestyskauden, joka päättyi vuoden 1973 öljykriisin aiheuttamaan muovinhintojen äkilliseen nousuun. Noina vuosina muassa turkulaisesta Trestonista tuli hetkeksi Suomen suurin huonekaluviejä Ristomatti Ratian suunnitteleman Palaset-moduulihyllystön kansainvälisen suosion ansiosta. Muovihuonekaluja valmisti myös ainakin Saarioisen tytäryhtiö Artekno ja juuri öljykriisin alla mallistonsa esitellyt Asko-Upo, jonka muovikalusteseikkailu osaltaan aloitti Askon 1970-luvun tappiokierteen. Muovihuonekalujen suunnittelijoina Eero Aarnion ohella olivat muun muassa Perttu Mentula ja Esko Pajamies, joka suunnitteli paljon myös metalli- ja puuhuonekaluja.
Suomalaisten metallikalusteiden Hetekasta ja Merivaarasta alkanutta perinnettä jatkaa muun muassa porilainen Messin, joka sai tasavallan presidentin vientipalkinnon jo kansainvälistymisensä alkuvaiheessa 1977. Muita tuon palkinnon saaneita kalustevalmistajia ovat Asko Oy (1967), Muurame (1986), leikkivälinevalmistaja Lappset (1994),  avotoimistorakenteita kehittävä Framery (2017) ja hoitokalusteita tekevä Lojer (2020).
Punottuja rottinkikalusteita valmistivat Suomessa aiemmin ainakin näkövammaisten Sokeva ja Parolan Kaluste Oy, kunnes 1980-luvun puolivälissä Indonesia kielsi rottingin maastaviennin muuten kuin valmiina tuotteina. Suomen näkövammaiset saivat kuitenkin jatkaa rottinginpunontaa Indonesian antamalla erityistuontiluvalla. Rottinkikalusteita ei kuitenkaan enää valmisteta Sokevan nimissä vaan Annansilmät-brändin alla pienimuotoisena käsityönä.
1970-luvun lopulla ja 1980-luvulla Suomen huonekaluvienti menestyi designkalusteiden ohella yhä enemmän halvoilla ja rustiikkisen tyylisillä mäntykalusteilla, joita valmistettiin ympäri Suomea usein alihankintana kansainvälisille kalusteyrityksille kuten Ikealle. Sen suurimpia suomalaisia alihankkijoita oli Askon ja Iskun tehtaiden ohella 1980-luvun alkupuolella toiminut Vainio-Puhju sekä jurvalainen tyylikalustetehdas Laitala. Kaikkiaan Ikealla oli 1990-luvun taitteessa noin 40 suomalaista alihankkijaa, joiden osuus Suomen huonekaluviennistä oli noin 30 prosenttia. Länsimarkkinoiden, etenkin Ruotsin ja Länsi-Saksan lisäksi huonekaluja vietiin suuria määriä Neuvostoliittoon, kunnes bilateraalikauppa yhtäkkiä loppui. 1980-luvun taitteessa suomalaisia huonekaluja myytiin paljon Saudi-Arabiaan ja Irakiin osana suomalaisten rakennusvientiyritysten projektitoimituksia. Samoihin aikoihin Turun Vanu -konserniin kuulunut Polardesign vei suomalaiskalusteita ainakin Eurooppaan ja Hongkongiin.
Historiaa > Huonekaluala 2000-luvulla

1990-luvulla suomalaiset yritykset alkoivat tutkia valmistuksen siirtämistä palkkatasoltaan halpoihin naapurimaihin, etenkin uudelleen itsenäistyneisiin Baltian maihin. 2010-luvulla esimerkiksi Viroon viedyn sahatavaran vienti Suomesta on ollut kasvussa, mutta siitä osa palautuu Suomeen Virossa valmistettuina kalusteina. Näin toimii muun muassa kalustemarkkinoija Laulumaa. Vaatetusteollisuus lähes katosi Suomesta 1990-luvulla, mutta huonekaluala piti paremmin pintansa uusien suunnittelijoiden ja tehostetun tuotantoteknologian ansiosta. Kun Ikea vuonna 1996 lopulta avasi myymälän jo 1960-luvulla hankkimalleen tontille Espoossa, koko huonekalu- ja sisustusala koki yhä jatkuvan kiinnostuksen ja kysynnän kasvun, mikä valtaosin on ilmennyt huonekalutuonnin kasvuna mutta on hyödyttänyt myös suomalaisvalmistajia.
Suuriin kappalemääriin perustuva huonekalutuotanto on Suomesta lähes kadonnut ja tilalle ovat tulleet erikoistuneet, muotoiluun ja suunnitteluun sekä laajaan palvelutarjontaan panostavat yritykset sekä yhteistyöhön perustuvat alihankintaverkostot. Suomen viidenneksi suurimmaksi alan yritykseksi on muutamassa vuodessa kasvanut vuonna 2010 perustettu tamperelainen Framery Oy, joka on erikoistunut avotoimistoissa tarvittaviin, ääntä eristäviin ja työrauhaa tuoviin rakenteisiin. Muita tämän hetken trendejä suomalaisessa huonekalusuunnittelussa ja -tuotannossa ovat ympäristötietoisuus, kiertotalous ja uusiutuvien materiaalien käyttö sekä itse tuotteissa että niiden pakkauksissa. Jotkin perinteiset huonekalutehtaat kuten Hakola ovat onnistuneet uudistumaan ja pysymään kilpailussa mukana verkkokauppaa, suunnittelijayhteistyötä ja sosiaalista mediaa hyödyntäen. Vuodesta 1992 ruotsalaisomistuksessa ollut Artek sai vuonna 2013 uudeksi omistajakseen sveitsiläisen designjätti Vitran, joka vuonna 2014 osti myös Alvar Aallon huonekaluja valmistavan Korhosen ja laajensi Artekin mallistoa Avartelta periytyneillä Yrjö Kukkapuron kalusteilla.
Suurimmat yritykset 2018

Lähde:
Isku-Yhtymä Oy 161 milj. € (toimistokalusteet ja kotikalusteet)
Martela Oyj 95,8 milj. € (toimistokalusteet)
Novart Oy 85,1 milj. € (kiintokalusteet)
Puustelli Group Oy 72,8 milj. € (kiintokalusteet)
Framery Oy 39,5 milj. € (toimistokalusteet)
Topi-Keittiöt Oy 38 milj. € (kiintokalusteet)
Hilding Anders Finland Oy 32,8 milj. € (sängyt ja patjat)
Pohjanmaan Kaluste Oy 21,6 milj. € (kodinkalusteet)
I. S. Mäkinen Oy 18,7 milj. € (laivahyttikalusteet)
Mellano Oy 11,9 milj. € (kiintokalusteet)
Suomen läänien vaakunat

Tämä on artikkeli Suomen läänien vaakunoista. Suomen läänit on esitetty ensin vuosien 1960–1996 ja sen jälkeen vuosien 1997–2009 voimassa olleen läänijaon mukaan. Lopussa on vielä luovutettujen alueiden läänien vaakunat.
Läänit vuosina 1997–2009

| Vaakuna | Läänin nimi ja vaakunan kuvaus (sisäasiainministeriön päätös 562/1997) |
| --- | --- |
: Ahvenanmaan lääni Ahvenanmaan läänin vaakuna on Ahvenanmaan maakunnan vaakuna eli sinisessä kentässä kävelevä kultainen saksanhirvi. Kilven päällä on kreivikunnan kruunu.
: Etelä-Suomen lääni Vaakuna muodostuu Hämeen, Karjalan ja Uudenmaan maakunnanvaakunoista siten, että halkoisen ja alaisesti katkoisen kilven oikeanpuoleisessa yläkentässä on Hämeen vaakuna, vasemmanpuoleisessa yläkentässä Karjalan vaakuna ja alakentässä Uudenmaan vaakuna. Kilven päällä on herttuakunnan kruunu.
: Itä-Suomen lääni Vaakuna muodostuu Karjalan ja Savon maakunnanvaakunoista siten, että halkoisen kilven oikeanpuoleisessa kentässä on Karjalan vaakuna ja vasemmanpuoleisessa kentässä Savon vaakuna. Kilven päällä on herttuakunnan kruunu.
: Lapin lääni Vaakuna muodostuu siten, että siinä on Lappiin viittaavana halkoisen kilven oikeanpuoleisessa punaisessa kentässä hopeinen villi mies, joka kantaa olallaan kultaista nuijaa, otsan ja vyötäisten ympärillä vihreä seppele, sekä Pohjanmaahan viittaavana vasemmanpuoleisessa sinisessä kentässä alatusten kolme juoksevaa hopeista kärppää, joiden hännänpäät ovat mustat. Kilven päällä on herttuakunnan kruunu.
: Länsi-Suomen lääni Vaakuna muodostuu Varsinais-Suomen ja Satakunnan maakunnanvaakunoista sekä osasta Pohjanmaan maakunnan vaakunaa siten, että halkoisen ja alaisesti katkoisen kilven oikeanpuoleisessa yläkentässä on Varsinais-Suomen vaakuna, vasemmanpuoleisessa yläkentässä Satakunnan vaakuna ja sinisessä alakentässä kolme juoksevaa hopeista kärppää, joiden hännänpäät ovat mustat sijoitettuina 2+1. Kilven päällä on herttuakunnan kruunu.
: Oulun lääni Vaakuna muodostuu siten, että halkoisen kilven oikeanpuoleisessa kentässä on Pohjanmaan maakunnanvaakuna ja vasemmanpuoleisessa kentässä Kajaanin kaupungin vaakunan osa seuraavan selityksen mukaisesti: sinisessä kentässä kultainen kaksitorninen linna, jonka ikkuna- ja oviaukot punaiset. Kilven päällä on herttuakunnan kruunu.
Läänit vuosina 1945–1960

19. tammikuuta 1939 säädetyn sinettiasetuksen mukaan lääninhallitusten sineteissä tuli olla sen historiallisen maakunnan vaakunan kuva, josta lääni oli osa. Jos lääni ulottui useampaan maakuntaan, oli lääninhallituksen sinettiin otettava sen tai niiden maakuntien vaakunoiden kuvat, joista lääni oli pääasiassa muodostettu. Kyseisiä vaakunoita ei kuitenkaan koskaan virallisesti vahvistettu lääneille. Maakuntavaakunat sijoitettiin jaetuille kilville arvojärjestyksessä, jolloin herttuakunniksi katsotut maakunnat tulivat ensimmäiseen kenttään ja krevikunnat toiseen kenttään. Kilpien päällä käytetty kruunu määräytyi korkea-arvoisemman maakunnan mukaan. Alla esitetyt vaakunat ovat heraldisia esityksiä läänien käyttämistä tunnuksista, eivätkä täydellisesti vastaa sineteissä esiintyneitä vaakunoita.
| Vaakuna | Läänin nimi ja vaakunan kuvaus |
| --- | --- |
: Ahvenanmaan lääni Läänin vaakunana on Ahvenanmaan maakuntavaakuna.
: Hämeen lääni Läänin vaakuna muodostettu Hämeen ja Satakunnan maakuntavaakunoista. Kilven päällä herttuakunnan kruunu.
: Kuopion lääni Läänin vaakuna muodostettu Karjalan ja Savon maakuntavaakunoista. Kilven päällä herttuakunnan kruunu.
: Kymen lääni Läänin vaakuna muodostettu Karjalan ja Hämeen maakuntavaakunoista. Kilven päällä herttuakunnan kruunu.
: Lapin lääni Läänin vaakuna muodostettu Pohjanmaan ja Lapin maakuntavaakunoista. Kilven päällä kreivikunnan kruunu.
: Mikkelin lääni Läänin vaakuna muodostettu Hämeen ja Savon maakuntavaakunoista. Kilven päällä herttuakunnan kruunu.
: Oulun lääni Läänin vaakunana Pohjanmaan maakunnan vaakuna.
: Turun ja Porin lääni Läänin vaakuna muodostettu Varsinais-Suomen ja Satakunnan maakuntavaakunoista. Kilven päällä herttuakunnan kruunu.
: Uudenmaan lääni Läänin vaakunana Uudenmaan maakunnan vaakuna.
: Vaasan lääni Läänin vaakuna muodostettu Hämeen ja Pohjanmaan maakuntavaakunoista. Kilven päällä herttuakunnan kruunu.
Luovutettujen alueiden läänit

| Vaakuna | Läänin nimi ja vaakunan kuvaus |
| --- | --- |
: Viipurin lääni Punaisessa yliskentässä kolme kultaista ritarinkruunua vieretysten. Sen alapuolella sinisessä kentässä kullanvärinen W-kirjain. Alun perin Viipurin kaupungin sinetti vuodelta 1403. Käytössä Viipurin kaupungin vaakunana vuoteen 1817 ja Viipurin läänin vaakunana vuoteen 1919.
: Petsamon lääni Vaakunan suunnitteli E. O. W. Ehrström. Se vahvistettiin 27. tammikuuta 1921 ja oli käytössä vuoden 1921 loppuun. (Vaakunaa on käytetty myöhemmin Petsamon kunnan perinnevaakunana.lähde?)
Läänit Suomen suuriruhtinaskunnassa vuosina 1831–1917

| Vaakuna | Läänin nimi ja kuvaus |
| --- | --- |
: Hämeen lääni Läänin vaakunana Hämeen maakunnan vaakuna.
: Kuopion lääni Läänin vaakuna koostettu Savon ja Karjalan maakuntien vaakunoista
: Mikkelin lääni Läänin vaakuna pohjautui Karjalan maakunnan vaakunan, vaikkei lääni ollutkaan Karjalan maakunnan alueella.
: Oulun lääni Läänin vaakunana Pohjanmaan maakunnan vaakuna.
: Turun ja Porin lääni Läänin vaakuna koostettu Varsinais-Suomen, Satakunnan ja Ahvenanmaan vaakunoista.
: Uudenmaan lääni Läänin vaakunana Uudenmaan maakunnan vaakuna.
: Vaasan lääni Läänin vaakuna pohjautuu Vaasa-suvun vaakunaan.
: Viipurin lääni Läänin vaakuna alun perin Viipurin kaupungin vaakunana.
Wikiaineisto
Suomen juhlapäivät

| Suomen juhlapäivät |
| --- | --- |

Valtio:  Suomi
Tyyppi:  kansallinen
Merkitys:   Kirkolliset juhlapäivät  Kansalliset juhlapäivät  Liputuspäivät  Merkkipäivät 
Kotisivu
Suomen juhlapäivät ovat suomalaisen kulttuurin perinteissä tärkeinä pidettyjä päivä, jotka jaetaan kalenterissa juhlapäiviin, merkkipäiviin ja liputuspäiviin. Juhlapäivät jakautuvat kirkollisiin juhlapäiviin sekä kansallisiin juhlapäiviin, jotka ovat yleensä myös palkallisia vapaapäiviä. Monet juhlapäivät ovat myös liputuspäiviä, mitä säädellään liputusasetuksessa. Pyhäpäiviksi luetaan kirkolliset juhlapäivät ja sunnuntait. Suomalaiseen kalenteriin on merkitty myös vakiintuneita merkkipäiviä.
Historia > Juhlapäivät keskiajalla

Juhlapäivien määrä on vaihdellut suuresti vuosisatojen aikana. Juhlapäivien määrä kasvoi jatkuvasti keskiajalla. 1500-luvun alussa Ruotsin valtakunnassa oli sunnuntaipäivien lisäksi 50 vapaapäivää, jotka olivat työstä vapaita. Useimmat viikot olivat siis epäsäännöllisiä, vaikka joinakin juhlapäivinä työ oli sallittua messun jälkeen.
1500-luvun puolivälistä lähtien yleisten vapaapäivien määrää vähennettiin uskonnollisista, terveydellisistä ja taloudellisista syistä. Kruunu ja kirkko halusivat eroon katolisista juhlapäivistä sekä rajoittaa juomista juhlapäivinä. Lisäksi juhlapäivät estivät ihmisiä tekemästä työtä ja ansaitsemasta, sillä ne haittasivat maataloutta kun työt jäivät tekemättä. Vuonna 1571 juhlapyhiä oli kolmisenkymmentä. Sunnuntai pysyi 1600-luvulla tiukasti vapaapäivänä.
1700-luvulla vastaava keskustelu juhlapäivien määrästä ja sisällöstä jatkui ja taloudelliset näkökulmat nousivat yhä enemmän esiin. Vuonna 1772 toteutettiin juhlapäiväuudistus, jossa kymmenkunta juhlapäivää poistettiin tai siirrettiin sunnuntaille.
Historia > Kansalliset juhlapäivät

Suomen itsenäistyessä vuonna 1917 viralliseen kalenteriin kuului ainoastaan kirkollisia juhlapäiviä. Isänmaalliset juhlat ovat kehittyneet vasta itsenäisyyden aikaan. Ensimmäisenä kalenteriin lisättiin itsenäisyyspäivä vuonna 1935. Runebergin päivä, Snellmanin päivä ja Kalevalanpäivä otettiin käyttöön vuonna 1952. Näitä juhlapäiviä on vietetty kuitenkin 1800-luvulta lähtien. Muut juhlapäivät ovat tarkoitushakuisen esittelyn seurausta.
Lakisääteiset juhlapäivät

Seuraavat päivät ovat virallisia vapaapäiviä:
| Päivämäärä | Suomalainen nimi | Huomautuksia |
| --- | --- | --- |
| 1. tammikuuta | uudenvuodenpäivä |  |
| 6. tammikuuta | loppiainen |  |
| liikkuva, perjantai | pitkäperjantai | pääsiäispäivää edeltävä perjantai |
| liikkuva, sunnuntai | pääsiäispäivä |  |
| liikkuva, maanantai | toinen pääsiäispäivä | pääsiäispäivää seuraava maanantai |
| 1. toukokuuta | vappu |  |
| liikkuva, torstai | helatorstai | 40. päivänä pääsiäisen jälkeen |
| liikkuva, sunnuntai | helluntaipäivä | 50. päivänä pääsiäisen jälkeen |
| kesäkuun 20. ja 26. päivän välinen lauantai | juhannuspäivä |  |
| lokakuun 31. ja marraskuun 6. päivän välinen lauantai | pyhäinpäivä |  |
| 6. joulukuuta | itsenäisyyspäivä |  |
| 25. joulukuuta | joulupäivä |  |
| 26. joulukuuta | toinen joulupäivä tai tapaninpäivä |  |
Liputuspäivät

Suomessa liputuspäivät Suomen lipulla jaetaan virallisiin ja vakiintuneisiin päiviin.
Viralliset liputuspäivät luetellaan Suomen lipulla liputtamisesta annetussa asetuksessa. Näinä päivinä valtion virastot ja laitokset on lailla velvoitettu liputtamaan.
Seuraavat seitsemän juhlapäivää ovat virallisia liputuspäiviä:
28. helmikuuta, Kalevalan päivä, suomalaisen kulttuurin päivä
1. toukokuuta, vappu, suomalaisen työn päivä
toukokuun toinen sunnuntai, äitienpäivä
4. kesäkuuta, puolustusvoimain lippujuhlan päivä
kesäkuun 20. ja 26. päivän välinen lauantai, juhannus, Suomen lipun päivä
marraskuun toinen sunnuntai, isänpäivä
6. joulukuuta, itsenäisyyspäivä
Lisäksi on kaksitoista muuta päivää, joina liputtamista suositellaan, vaikka niistä ei säädetä laissa:
5. helmikuuta, J. L. Runebergin päivä
19. maaliskuuta, Minna Canthin päivä, tasa-arvon päivä
9. huhtikuuta, Mikael Agricolan päivä eli suomen kielen päivä
27. huhtikuuta, kansallinen veteraanipäivä
9. toukokuuta, Eurooppa-päivä
12. toukokuuta, J. V. Snellmanin päivä eli suomalaisuuden päivä
toukokuun kolmas sunnuntai, kaatuneiden muistopäivä
6. heinäkuuta, Eino Leinon päivä, runon ja suven päivä
10. lokakuuta, Aleksis Kiven päivä, suomalaisen kirjallisuuden päivä
24. lokakuuta, Yhdistyneiden kansakuntien päivä
6. marraskuuta, ruotsalaisuuden päivä
8. joulukuuta, Jean Sibeliuksen päivä, suomalaisen musiikin päivä
Suomalaisia piirteitä

Suomessa juhlinta on perinteisesti aloitettu jo juhlapäivän aattona. Uudenvuodenaatto, vapunaatto, juhannusaatto ja jouluaatto ovat varsinaisia juhlapäiviä, joita seuraavat vapaapäivät toimivat enemmänkin lepopäivinä.