stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turkki
Maantiede > Luonto ja luonnonsuojelu

Turkin kasvillisuus jakautuu kolmeen vyöhykkeeseen: Välimeren lähellä on välimerenkasvillisuutta, euro-siperialainen vyöhyke ulottuu Mustanmeren seudulle, ja loppuosa maasta kuuluu iranoturanilaiseen vyöhykkeeseen. Monien viljelykasvien alkumuodot kasvavat villeinä Turkissa. Näihin kuuluvat tulppaani, kikherneet, linssit ja aprikoosit.
Turkki on tärkeällä muuttolintujen reitillä. Harvinaisimpiin eläinlajeihin kuuluvat munkkihylje ja kilpikonnat.
Turkissa on 46 kansallispuistoa ja 16 muuta luonnonsuojelualuetta.
Talous > Energia

Turkin talous on vahvasti riippuvainen fossiilisista polttoaineista. Se tuottaa itse kivihiiltä, mutta vähäistä öljyn- ja kaasuntuootantoa täydennetä´tään paljon tuontienergialla. Maa on 2010-luvulla pyrkinyt monipuolistamaan energialähteitään. Ensimmäinen ydinvoimala on rakenteilla. Sen odotetaan olevan täysin valmis vuoteen 2028 mennessä.
Talous > Liikenne

Turkissa on kaikkiaan 98 lentokenttää. Istanbulia palvelee kaksi lentoasemaa. Istanbul-Atatürkin kansainvälinen lentoasema on Turkin suurin ja Lähi-idän toiseksi vilkkaimmin liikennöity lentoasema. Halpalentojen suosima Sabiha Gökçenin kansainvälinen lentoasema hiukan kauempana Istanbulista kasvaa nopeasti.
Rautatietä on 12 000 kilometriä. Istanbuliin on junayhteys Romanian Bukarestista Bosphorus Express -linjalla, Iranin Teheranista Trans-Asya Ekspresi -linjalla ja Syyrian Aleppoon Toros Express -linjalla.
Rataverkkooa on uusittu jopa 250 km/h kulkevia suurnopeusjonua varten. Ne kulkevat omilla radoillaan osuuksilla Istanbul-Ankara, Ankara-Konya ja Ankara-Sivas, ja palvelevat myös Eskisehirin ja Karamanin kaupunkeja.
Rataverkko ei ulotu rannikkokaupunkeihin, ja linja-autot ovatkin suosittu liikkumismuoto kotimaan matkustajaliikenteessä. Matka Istanbulista Van-järvelle kestää junalla 40 tuntia, linja-autolla 24 tuntia ja lentäen noin kaksi tuntia.
Kauppalaivastoon kuuluu 1237 alusta. Suurimmat merisatamat ovat Aliağa, Ambarlı, Diliskelesi, Ereğli, Izmir, Kocaeli (Izmit), Mersin (İçel), Limanı ja Yarimca. Ambarlista kulkee vuosittain lähes kolme miljoonaa TEU:ta rahtia, Mersinistä ja Izmiristä noin kaksi  miljoonaa TEUta. Autolauttaliikennettä on Kreikasta, Kyprokselta ja Venäjältä.
Väestö

Vuonna 2023 Turkin väkiluku oli noin 83,5 miljoonaa ja väestönkasvu 0,64 prosenttia vuodessa. Turkin väestö on suhteellisen nuorta, sillä 22 prosenttia kuuluu 0–14-vuotiaiden ikäryhmään. Väestön mediaani-ikä, 32 vuotta, on maailmassa sijalla 111 eli samaa luokkaa Aasian ja Etelä-Amerikan maiden kanssa, mutta alempi kuin länsimaissa (esimerkiksi Suomessa se on 42 vuotta). Vuonna 2023 julkaistujen tilastojen mukaan elinajanodote on miehille 74 vuotta, naisille 79 vuotta ja molemmille sukupuolille keskimäärin 76 vuotta.
Koulutus on Turkissa pakollista ja ilmaista 12 vuotta.. Lukutaitoaste vuonna 2019 on miehillä 99 prosenttia ja naisilla 94 prosenttia. Naisten ja miesten lukutaidossa on aiemmin ollut suurempi ero, jonka sanottiin osittain johtuvan maan arabien ja kurdien asuttamissa kaakkoisissa maakunnissa vallitsevista naisiin kohdistuvista asenteista. Koulujärjestelmään kuuluu 6–14-vuotiaiden peruskoulutus sekä vähintään kolmivuotinen toisen asteen koulutus. Yliopistoon haku Turkissa tapahtuu kolmituntisessa 180 kysymyksen Ögrenci Seçme Sınavı -monivalintakokeessa (ÖSS).
Turkin perustuslain artikla 66 määrittelee ”turkkilaiseksi” jokaisen, joka on ”sitoutunut Turkin valtioon kansalaisuuden siteen kautta”; siispä termin ”turkkilainen” käyttö lakitekstissä eroaa sen etnisestä määritelmästä. Enemmistö Turkin väestöstä on kuitenkin etnisesti turkkilaisia. Muita suuria etnisiä ryhmiä ovat kurdit, tšerkessit, romanit, arabit ja kolme virallisesti tunnustettua vähemmistöä (Lausannen sopimuksen mukaan): kreikkalaiset, armenialaiset ja juutalaiset. Suurin ei-turkkilainen etninen ryhmä on kurdit, jotka ovat perinteisesti asuneet maan kaakkoisosassa. Vähemmistöillä ei kolmea virallista vähemmistöä lukuun ottamatta ole minkäänlaisia erikoisoikeuksia. Vaikka termi ”vähemmistö” onkin Turkissa arkaluontoinen, assimilaation aste eri virallisten vähemmistöjen ulkopuolisten etnisten ryhmien keskuudessa on korkea. Turkin kantaväestön keskuudesta voidaan löytää eroja myös väestön erilaisten turkkilaisten (kansojen) alkuperien perusteella. Luotettavaa tietoa maan tarkasta etnisestä jakaumasta ei ole tarjolla, sillä Turkin väestönlaskennoissa ei luokitella ihmisiä etnisyyden mukaan. Vuonna 2016 arvioitiin, että etnisiä turkkilaisia olisi 70-75% ja kurdeja 19%.
Euroopan toisen maailmansodan jälkeisen suuren työvoimatarpeen vuoksi monet Turkin kansalaiset muuttivat Länsi-Eurooppaan (erityisesti Länsi-Saksaan). Alueelle onkin syntynyt merkittävä turkkilainen vähemmistö. Viime aikoina myös Turkista on tullut lukuisten maahanmuuttajien kohdemaa, erityisesti Berliinin muurin murtumisen ja alueelle syntyneen liikkumisvapauden jälkeen. Nämä maahanmuuttajat tulevat yleensä entisistä neuvostoblokin valtioista mutta myös naapureina olevista muslimimaista, joko asettuakseen työskentelemään Turkkiin tai jatkaakseen matkaansa eteenpäin Euroopan unioniin.
Turkki on maan ainoa virallinen kieli. Luotettavia tietoja väestön kielellisestä jakautumisesta ei ole tarjolla yllä mainittujen syiden vuoksi. Turkin julkinen yleisradioyhtiö TRT lähettää ohjelmaa alueellisilla kielillä ja murteilla, arabiaksi, bosniaksi, tšerkessiksi ja kurdiksi, muutaman tunnin viikossa.
Väestö > Uskonto

Turkin väestöstä 99,8 prosenttia on muslimeja, ja heistä valtaosa noudattaa sunnalaisuutta. Merkittävä vähemmistö väestöstä kuuluu alevilaiseen suuntaukseen. Väestön loppuosa on ateisteja tai noudattaa jotain muuta uskontoa, erityisesti kristinuskon eri haaroja (kreikkalainen ortodoksikirkko, Armenian apostolinen kirkko ja syyrialais-ortodoksinen kirkko), juutalaisuutta tai jesidismiä.
Sekularismilla on Turkissa vahva perinne. Vaikka valtiolla ei ole virallista uskontoa eikä se edistä minkään uskonnon harjoittamista, se valvoo uskontojen välisiä suhteita aktiivisesti. Perustuslaki tunnustaa uskonnonvapauden yksilöille, kun taas uskonnolliset yhteisöt ovat valtion suojeluksessa. Perustuslaki yksiselitteisesti kieltää yhteisöjä osallistumasta poliittiseen toimintaan (esimerkiksi muodostamalla uskonnollisen puolueen) tai perustamasta uskonnollisia kouluja. Yksikään puolue ei voi väittää edustavansa mitään uskontoa; tästä huolimatta uskonnollisuus on edustettuna maan politiikassa yleensä konservatiivisten puolueiden kautta. Turkki on kieltänyt lailla hijabin ja uskonnollis-poliittisten symbolien käytön molemmilta sukupuolilta hallintorakennuksissa, kouluissa ja yliopistoissa; Euroopan ihmisoikeustuomioistuin päätti lain olevan oikeutettu 10. marraskuuta 2005 jutussa Leyla Şahin vastaan Turkki. Myös homoseksuaalisuus on Turkissa sallittua ja Istanbulissa on järjestetty Pride-tapahtumia, jotka ovat kuitenkin välillä johtaneet yhteenottoihin.
Open Doors -järjestön World Watch-listauksen mukaan kristityt kokevat Turkissa hyvin korkeaa vainoa. Järjestön mukaan uskonnollinen nationalismi on Turkissa erittäin vahvaa ja kasvavaa. Järjestön mukaan Turkin hallitus on karkottanut maasta ulkomaisia kristittyjä, jotka ovat naimisissa Turkin kansalaisten kanssa. Vaikka kristinuskoon kääntyminen ei ole Turkissa laitonta, kohtaavat käännynnäiset todennäköisesti perheensä ja paikallisyhteisönsä vastustusta ja painetta.
Kulttuuri

Turkilla on erittäin monipuolinen kulttuuri, joka on sekoitus Oğuz-turkkilaisia, osmanien valtakunnan aikaisia, länsimaisia sekä islamilaisia kulttuureja ja perinteitä. Kun Turkki oli muuntautunut onnistuneesti uskontoon pohjaavasta osmanien valtakunnasta moderniksi kansallisvaltioksi, joka noudattaa tiukkaa uskonnon ja valtion välistä erottelua, taiteelliset ilmaisutavat monipuolistuivat ja lisääntyivät. Tasavallan alkuvuosina valtio investoi suuria summia korkeakulttuuriin, kuten museoihin, teattereihin ja arkkitehtuuriin. Erilaisilla historiallisilla tekijöillä on merkittävä rooli modernin turkkilaisen identiteetin määrittelyssä. Turkkilainen kulttuuri on muodostunut paitsi yrityksestä olla ”moderni” ja länsimaalainen, myös tarpeesta pitää yllä perinteisiä uskonnollisia ja historiallisia arvoja.
Turkin musiikki ja kirjallisuus ovat hyviä esimerkkejä eri kulttuurivaikutteiden sekoituksista. Osmanien valtakunnan sekä islamilaisen maailman ja Euroopan välisen vuorovaikutuksen seurauksena useat eri musiikin lajit ovat suosittuja Turkissa, ”arabeskista” hip hop -musiikkiin. Modernissa turkkilaisessa musiikissa onkin vaikutteita paitsi keskiaasialaisista ja islamilaisista myös eurooppalaisista perinteistä. Turkki on voittanut Eurovision laulukilpailut vuonna 2003.
Turkin kirjallisuuteen vaikuttivat osmanikaudella arabiankielinen kirjallisuus ja erityisesti persialainen kirjallisuus, vaikkakin valtakunnan loppuvaiheilla sekä turkkilaisen kansanperinteen että eurooppalaisen kirjallisen perinteen vaikutukset lisääntyivät. Kulttuurivaikutteiden sekoitus dramatisoituu esimerkiksi vuoden 2006 Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajan Orhan Pamukin teoksissa. Ruotsin akatemia ilmaisi hänen ”etsiessään kotikaupunkinsa melankolista sielua löytäneen uusia symboleita kulttuurien törmäyksestä ja lomittumisesta”.
Myös Turkin arkkitehtuuri muistuttaa alueella vuosisatojen ajan vaikuttaneesta ainutlaatuisesta perinteiden sekoituksesta. Perinteinen bysanttilainen arkkitehtuuri on läsnä lukuisissa Turkin osissa. Esimerkkejä myöhäisemmästä, paikallisia ja islamilaisia perinteitä huolellisesti sekoittavasta osmanien arkkitehtuurista on nähtävillä paitsi Turkissa myös muissa valtakunnan entisissä osissa. 1700-luvulta alkaen Turkin arkkitehtuuriin ovat vaikuttaneet yhä voimakkaammin länsimaiset tyylit, mikä on nähtävissä erityisesti Istanbulissa, jossa Sinisen moskeijan ja Dolmabahçen palatsin kaltaisten rakennusten vierellä kohoaa lukuisia moderneja pilvenpiirtäjiä, kaikki edustaen eri perinteitä.
Unesco on nimennyt Turkissa 19 kohdetta maailmanperintöluetteloon. Turkin kohteista 17 on kulttuurikohteita ja 2 sekakohteita, joissa yhdistyvät kulttuuri- ja luontoarvot.
Viestimet

Turkin mediaa hallitsevat hallituksellle myötämieliset viestimet. Televisio on johtava uutismedia, mutta internet kasvattaa suosiotaan. Televisio näyttää viranomaisten lausuntoja ja presidentin puheita suorana. Valtion yleisradioyhtiö TNT toimii useilla kielillä, myös kurdiksi. Suurin mediayhtymä on hallitukselle myötämielinen Demiroren, joka omistaa sanomalehdet Hürriyet ja Posta sekä televisiokanavat CNN Turk ja Kanal D.
Turkin suurin sanomalehti oli Zaman, jonka viranomaiset ottivat haltuunsa maaliskuussa 2016. Turkin jo ennestään heikko lehdistönvapaus kapeni tapauksen vuoksi olemattomiin.
Urheilu

Turkin ylivoimaisesti suosituin urheilulaji on jalkapallo, jonka jotkin kansalliset ja ammattiottelut vetävät kymmeniä miljoonia katselijoita television ääreen. Tästä huolimatta myös muut urheilulajit, kuten koripallo ja moottoriurheilu (sen jälkeen kun Istanbul Racing Circuit otettiin Formula 1 -kisoihin) ovat lisänneet suosiotaan viime aikoina. Perinteinen turkkilainen kansallisurheilulaji on ollut Yağlı güreş (öljypaini) osmanien valtakunnan ajoista lähtien.
Turkki on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1906 ja talviolympialaisiin vuodesta 1936. Se on voittanut 103 olympiamitalia, joista 41 kultaa. Useimmat mitalit ovat tulleet painista. Menestyneimmät urheilijat ovat painonnostajat Halil Mutlu ja Naim Süleymanoğlu, kummallakin on kolme kultamitalia.
Kirjallisuutta

Kankkonen, Tom: Turkki. Eurooppaa ja Aasiaa.  Helsinki:  Edita, 2005.  ISBN 951-37-4425-6
Koivunen, Kristiina: Suuruudenhullu Turkki.  Helsinki:  Into, 2015.  ISBN 978-952-264-356-8
Leinonen, Anu ym. (toim.): Turkki – Euroopan rajalla?  (Pääosa artikkeleista käännetty turkin kielestä. Suomennokset: Tuula Kojo ym)  Helsinki:  Gaudeamus, 2007.  ISBN 978-952-495-034-3
Lodenius, Peter: Turkki pintaa syvemmältä.  Helsinki:  Into, 2015.  ISBN 978-952-264-282-0
Paakkinen, Reeta: Kuun ja tähden mailla. Elämää Turkissa ja Kyproksella.  Helsingissä:  Atena, 2015.  ISBN 978-952-300-155-8
Paakkinen, Reeta: Kotona Istanbulissa. Tositarinoita Turkista.  Helsingissä:  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-26828-4
Tervonen, Heikki: Euroopan porteilla. Kaksitoista avainta tarujen ja tarinoiden Turkkiin.  Helsinki:  Kirjapaja, 2006.  ISBN 951-607-389-1
Porta Pia

| Porta Pia |
| --- | --- |
 Porta Pian sisempi puoli.
Sijainti:  Rooma, Latium, Italia
Koordinaatit:  41°54′33.5″N, 12°30′05″E
Rakennustyyppi:  portti
Valmistumisvuosi:  1564 / 1868
Suunnittelija:  Michelangelo ja Virginio Vespignani
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porta Pia on portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Se sijaitsee kaupungin koillisosassa kohdassa, jossa Via Venti Settembre vaihtuu Via Nomentanaksi. Portin edustalla sijaitsee Piazzale di Porta Pia -aukio.
Porta Pian ulompi puoli.
Porta Pian rakennutti paavi Pius IV vuonna 1564, ja se sai nimensä hänen mukaansa. Sen suunnitteli Michelangelo. Portin ulompi julkisivu rakennettiin vuonna 1868 paavi Pius IX:n aikana. Sen suunnitteli Virginio Vespignani, ja se korvasi varhaisemman portin yksinkertaisen porttiaukon tuolla puolella. Portin paikka on noin 100 metriä luoteeseen antiikin aikaisesta Porta Nomentanasta, jonka sen voi nähdä korvanneen.
Porta Pia on poikkeus Rooman kaupunginporttien joukossa siinä, että kaikissa muissa porteissa ulompi puoli on näyttävämpi. Porta Piassa portin sisempi puoli on näyttävämpi ja se on muun muassa varustettu tornilla. Portin oli tarkoitus muodostaa komea päätepiste Pius IV:n rakennuttamalle uudelle kadulle, nykyiselle Via Venti Settembrelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta Pia Wikimedia Commonsissa
Šymkent

| Šymkent Шымкент |
| --- | --- |
 Neuvostotyylinen ostoskeskus kaupungin keskustassa
 vaakuna
 Šymkent
 Koordinaatit: 42°18′0″N, 69°36′0″E 
Valtio:   Kazakstan
Alue:  Etelä-Kazakstanin alue
Tunnettu:  1100-luvulla
Väkiluku (2012)  ():  642 602
Aikavyöhyke:  UTC+5
Postinumero:  160000
Suuntanumero(t):  +7 7252
 
 www.shymkent.gov.kz 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Šymkent (kaz. Шымкент) on Etelä-Kazakstanin alueen pääkaupunki Kazakstanin eteläosassa lähellä Uzbekistanin rajaa. Taškentiin on 124 kilometriä. Kaupunki sijaitsee Badamjoen varrella.  Kaupungissa on vanha linnoitus.
Paikkakunta on tunnettu 1100-luvulta. Se liitettiin Venäjän keisarikuntaan 1864.
Šymkentin kautta kulkee Kazakstanin eteläinen rautatieverkko. Šymkentin rautatieasema on Taškentista Siperiaan johtavan radan varrella.
Asukasluvun kehitys

Kaupunki on kasvanut huomattavasti myös Kazakstanin tasavallan aikana; kaupunki oli maansa 3. suurin kaupunki niin vuoden 1989, 1999 kuin 2009 väestönlaskennassakin.
| Vuosi | Väestö 1897 | Väestö 1931 (arvio) | Väestö 1959 | Väestö 1970 | Väestö 1979 | Väestö 1989 | Väestö 1999 | Väestö 2009 | Väestö 2012 (arvio) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&011194.&&&&0011 194 | &&&&&&&&&&029550.&&&&0029 550 | &&&&&&&&&0153241.&&&&00153 241 | &&&&&&&&&0247064.&&&&00247 064 | &&&&&&&&&0321535.&&&&00321 535 | &&&&&&&&&0380091.&&&&00380 091 | &&&&&&&&&0423902.&&&&00423 902 | &&&&&&&&&0603499.&&&&00603 499 | &&&&&&&&&0642602.&&&&00642 602 |

Vuoristopuro kaupungin laidalla.
Nikolain kirkko
Aluesairaalan rakennus.
Nukketeatterin rakennus.
Prospekt Miraa kaupungin keskustan tuntumassa.
Šymkentin rautatieasema.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Šymkent Wikimedia Commonsissa
Porta San Giovanni

| Porta San Giovanni |
| --- | --- |
 Porta San Giovannin ulompi puoli.
Sijainti:  Rooma, Latium, Italia
Koordinaatit:  41°53′09″N, 12°30′33″E
Rakennustyyppi:  portti
Valmistumisvuosi:  1574
Suunnittelija:  Giacomo del Duca
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porta San Giovanni on portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Se sijaitsee kaupungin kaakkoisosassa Lateraanikirkon itäpuolella.
Porta San Giovannin sisempi puoli.
Porta San Giovanni, suomeksi Pyhän Johanneksen portti, rakennettiin paavi Gregorius XIII:n toimeksiannosta vuonna 1574. Sen suunnitteli Giacomo del Duca. Portti korvasi antiikin aikaisen Porta Asinarian ja sijaitsee heti sen länsipuolella. Portin nimi tulee Lateraanikirkosta, jonka virallinen nimi on San Giovanni in Laterano eli Lateraanin Pyhän Johanneksen kirkko.
Portissa oli alun perin yksi koristeellinen keskusaukko. Myöhemmin sen kummallekin puolelle on avattu kolme kaariaukkoa nykyistä Via Appia Nuovaa varten ja vielä aukot jalankulkijoille.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta San Giovanni Wikimedia Commonsissa
Porta Portuensis

| Porta Portuensis |
| --- | --- |
 Porta Portuensis ennen Urbanus VIII:n aikaa, piirros vuodelta 1743.
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°52′50″N, 12°28′12″E
Rakennustyyppi:  portti
Valmistumisvuosi:  n. 271
Purkuvuosi:  n. 1623–1644
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porta Portuensis oli antiikin aikainen portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Se sijaitsi muurin lounaissivulla lähellä Tiberin länsirantaa.
Porta Portuensis rakennettiin Aurelianuksen muurin rakentamisen yhteydessä keisari Aurelianuksen aikana noin vuonna 271. Honorius rakennutti sen uudelleen vuonna 403. Portti sai nimensä siitä, että sen kautta kulki Roomasta Portukseen johtanut Via Portuensis. Porta Portuensiksesta sai nimensä San Lorenzo de Porta -kirkko, josta ei tiedetä mitään tarkempaa. Portti tuhottiin Urbanus VIII:n aikana, ja hänen seuraajansa Innocentius X rakensi uuden portin, Porta Portesen, 453 metriä lähemmäksi kaupunkia.
Portissa oli kaksi kaariholvattua porttiaukkoa ja puoliympyrän muotoiset tiilitornit, minkä vuoksi se muistutti Aurelianuksen aikaisia alkuperäisiä Porta Appiaa, Porta Flaminiaa ja Porta Ostiensista. Tästä syystä on vaikea nähdä, mitä Honoriuksen restauroinnit tarkalleen ottaen käsittivät.
Porta Portuensisiksesta luoteeseen sijaitsi Porta Aurelia (nyk. Porta San Pancrazio) ja kaakkoon Tiberin toisella puolella Porta Ostiensis (nyk. Porta San Paolo).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta Portuensis Wikimedia Commonsissa
Porta Salaria

| Porta Salaria |
| --- | --- |
 Porta Salaria, piirros vuodelta 1747.
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°54′8.5″N, 12°29′53″E
Rakennustyyppi:  portti
Valmistumisvuosi:  n. 271
Purkuvuosi:  n. 1873
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porta Salaria oli antiikin aikainen portti Aurelianuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Se sijaitsi muurin pohjoissivulla.
Porta Salaria rakennettiin Aurelianuksen muurin rakentamisen yhteydessä keisari Aurelianuksen aikana noin vuonna 271. Portti sai nimensä siitä, että sen kautta kulki Via Salaria. Keskiajalla portti tunnettiin myös nimellä Porta Sancti Silvestri, koska sen kautta päästiin Priscillan katakombeihin, joihin Pyhä Sylvester haudattiin. De mirabilibus urbis Romae mainitsee portin kuitenkin sen oikealla nimellä.
Porta Salarian paikka nykyisin.
Portissa oli yksi holviaukko, jonka holvaus oli tehty kivestä, ja sen yläpuolella oli tiilirakenteinen kaari, joka oli korjattu opus mixtum -tekniikalla. Porttia reunusti kaksi puoliympyrän muotoista tiilitornia, joista länsitorni saattoi olla Aurelianuksen aikaista alkuperäistä työtä. Tornien alle jäi varhaisempia hautoja. Itäisen tornin alta on löydetty Quintus Sulpicius Maximuksen hauta ja länsitornin alta Cornelia L. Scipionis f. Vatienin pyöreä hauta.
Portti kärsi suuria vaurioita Rooman valtauksen yhteydessä vuonna 1870, jonka jälkeen sen jäänteet purettiin ja paikalle rakennettiin uusi portti vuonna 1873. Se purettiin vuonna 1921.
Porta Salariasta kaakkoon sijaitsi Porta Nomentana ja länteen Porta Pinciana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta Salaria Wikimedia Commonsissa
Margaret Atwood

| Margaret Atwood |
| --- | --- |
 Margaret Atwood vuonna 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. marraskuuta 1939 (ikä 85) Ottawa, Kanada
Kansalaisuus:  Kanada
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: englanti
Aikakausi:  1961–
Tyylilajit:  historiallinen fiktio, spekulatiivinen fiktio, scifi, dystopia
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Kenraalikuvernöörin palkinto 1966,  Booker-palkinto 2000 
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Margaret Eleanor ”Peggy” Atwood (s. 18. marraskuuta 1939 Ottawa, Ontario, Kanada), CC, on kanadalainen kirjailija, runoilija, feministi ja kirjallisuuskriitikko. Hän on saanut useita palkintoja ja ollut ehdolla monien kirjallisuuspalkintojen saajaksi. Hän on saanut Booker-palkinnon kaksi kertaa, vuonna 2000 kirjalla Sokea surmaaja (engl. The Blind Assassin) ja vuonna 2019 teoksesta Testamentit.
Nuoruus ja opiskelu

Margaret Atwoodin isä Carl Edmund Atwood oli hyönteistutkija ja eläintieteen professori ja hänen äitinsä Margaret Dorothy Killiam ravintoterapeutti. Hänellä oli kaksi vuotta vanhempi veli ja nuorempi sisko, joka oli syntynyt vuonna 1951. Vuonna 1946 perhe muutti Torontoon.
Atwoodin vanhemmat ja veli opettivat häntä lapsena, ja hän meni kouluun vasta kahdeksanvuotiaana. Lukion jälkeen hän meni opiskelemaan Toronton yliopistoon, ja suoritti siellä Bachelor-tutkinnon englannin kielessä. Eräs hänen luennoitsijoistaan kehotti häntä jatkamaan opiskelua Harvardin yliopistossa. Siellä hän opiskeli historiaa ja kirjallisuutta. Hän kirjoitti runoja ollessaan Harvardissa suorittamassa tohtorintutkintoa, joka kuitenkin jäi kesken.
Asuttuaan useita vuosia eri puolilla maailmaa, muun muassa Englannissa ja Australiassa, Atwood palasi Torontoon, jossa hän yhä asuu. Atwoodilla ja kirjailija Graeme Gibsonilla on vuonna 1976 syntynyt tytär. Gibson kuoli 18. syyskuuta 2019.
Tuotanto

Atwoodin tuotantoon kuuluu romaaneja, novelleja, runokokoelmia ja lastenkirjoja. Hänen kirjailijamaineensa perustuu lähinnä romaaneihin, joita hän alkoi kirjoittaa 1960-luvun lopulla. Niiden päähenkilönä on usein työssäkäyvä nainen, ja tapahtumat sijoittuvat nykyajan kulutusyhteiskuntaan. Atwoodin teos Orjattaresi sai suurta huomiota kun siihen perustuva tv-sarja The Handmaid’s Tale – Orjattaresi alkoi 2017. Orjattaresi on tulevaisuusvisio ajasta, jolloin sukupuolitaudit ja hysteerinen viha vapaata seksuaalisuutta kohtaan muuttavat ihmiskäsitystä.
Kritiikki

Atwood on myöhemmin joutunut feministien arvostelemaksi sosiaalisessa mediassa.
Hän on arvostellut Me Too -kampanjaa ja puolustanut yliopiston professoria, jota syytettiin seksuaalisesta ahdistelusta ja hän allekirjoitti avoimen kirjeen jossa vaadittiin asian oikeudenmukaista käsittelyä. Atwoodia syytettiin tuolloin "huonoksi feministiksi". Tuolloin Atwood kirjoitti kanadalaiseen Globe and Mail -lehteen esseen Am I a bad feminist?.
Myöhemmin Atwoodia on jopa syytetty transfobiasta. Häntä on verrattu toiseen transfobiasta syytettyyn kirjailijaan, J. K. Rowlingiin.
Palkinnot

Atwood on saanut Booker-palkinnon vuonna 2000 kirjasta Sokea surmaaja (engl. The Blind Assassin) ja vuonna 2019 teoksesta Testamentit. Lisäksi ollut ehdolla useiden kirjallisuuspalkintojen saajaksi. Vuonna 1966 hän sai Kanadan huomattavimman kirjallisuuspalkinnon Kenraalikuvernöörin kirjallisuuspalkinnon ensimmäisestä runokokoelmastaan The Circle Game.