stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomenlinna
Historia > Rakentamisen tausta

Ruotsi oli kärsinyt hattujen sodassa 1741–1743 Venäjää vastaan tappion, ja joutui luovuttamaan 1721 Uudenkaupungin rauhan tappioiden lisäksi vielä lisää alueita. Turun rauhassa se menetti Kymenlaakson Kymijoen länsihaaraa myöten ja sen mukana Haminan rajalinnoituksena. Rajakaupungiksi tuli Degerbyn ratsutilan maille vuonna 1745 perustettu Loviisan kaupunki. Hattujen sodan jälkeen Suomen puolustusta pyrittiin vahvistamaan, jotta sodan sattuessa jäisi aikaa lähettää vahvistuksia Ruotsista alueelle. Vuonna 1747 erityinen linnoituskomissio ehdotti linnoitusten rakentamista Loviisaan ja Helsinkiin. Tarkoituksena oli sekä linnoittaa kaupungit, että rakentaa niiden edustalle merilinnoitukset.
Historia > Rakennustyöt

Ruotsin kannalta keskeisenä ajatuksena oli saada valtakunnan itäistä osaa varten oma rannikkolaivasto ja sille tukikohta, koska Karlskronasta tai Tukholmasta ei olisi ehditty lähettää aluksia itärajan suojaksi varsinkaan keväällä jäiden lähdön aikaan. Osa laivastosta oli talvehtinut Kruunuvuorenselällä jo isonvihan aikaan. Ranska oli puolestaan huolestunut Venäjän vaikutusvallan kasvusta ja sitoutui tukemaan Ruotsin linnoitustoimia Suomessa 450 000 taalerilla vuodessa neljän vuoden ajan. Helsinkiin ja Loviisaan suunniteltujen Suomenlinnan ja Svartholman merilinnoitusten rakennustyöt aloitettiin vuonna 1748. Molempien linnoitusten suunnittelusta ja rakennustöistä vastasi Västeråsissa, Ruotsissa syntynyt linnoitusupseeri Augustin Ehrensvärd. Merilinnoitusten lisäksi suunnitellut maalinnoitukset jäivät sen sijaan kuningaskunnan rahapulassa pahasti kesken ja lopulta loppuivat kokonaan.
Rakennusmateriaalia alueille saatiin ainakin Helsingin pitäjästä (nyk. Vantaa), Santahaminasta ja Espoon Soukasta. Suurelta osalta muurien rakentamiseen tarvitut kivet kuitenkin louhittiin itse saarten kallioista. Suomenlinnan rakennustöitä ei koskaan saatu valmiiksi Ehrensvärdin tarkoittamassa laajuudessa. Vuonna 1756 Viaporiin perustettiin maavoimille alisteinen saaristolaivasto, Armeijan laivasto. Kustaan sodan aikana Viapori toimi saaristolaivaston korjaustelakkana ja osaltaan mahdollisti Ruotsinsalmen meritaistelun voiton 1790.
Historia > Postikonttori

Vuonna 1802 Viaporiin perustettiin Helsingin seudun toinen postikonttori, mikä johtui linnoitusvaruskunnan päällikönä toimineen Carl Olof Cronstedtin toiminnasta. Cronstedt oli harmistunut laivaston kirjeiden katoamisista ja ajoi postikonttorin perustamisen läpi valtakunnan postitirehtöörin vastustuksesta huolimatta. Postikonttorin toiminta lakkasi vuonna 1808 venäläisten vallattua Suomen. Venäläiset elvyttivät sotilaallisia tarkoituksia palvelleen postitoiminnan uudelleen Viaporissa 1850-luvun puolivälissä itämaisen sodan aikana.
Historia > Venäjän vallan aika

Suomen sodan alkuvaiheessa vuonna 1808 venäläiset saapuivat Suomeen maateitse ja miehittivät nopeasti laajan osan Etelä-Suomea. He myös piirittivät Viaporia, jonne he pääsivät mantereelta jäitse. Kaksi kuukautta kestäneen piirityksen jälkeen Cronstedtin johtama linnoitus antautui 3. toukokuuta 1808.
Suomen siirryttyä osaksi Venäjää vuonna 1809 venäläiset jatkoivat linnoituksen rakentamista omien suunnitelmiensa mukaan. Ruotsin vallan aikana rakennustöiden painopiste oli ollut Susisaaressa ja Kustaanmiekalla, joita pidetäänkin linnoituksen rakennushistoriallisesti mielenkiintoisimpana osana. Muilla saarilla linnoitustyöt olivat jääneet keskeneräisiksi. Venäjän vallan aikana sitä vastoin Isosta Mustasaaresta tuli linnoituksen keskeisin osa, jonne rakennettiin muun muassa suuria kasarmirakennuksia ja kirkko.
Viaporista tuli Venäjälle tärkeä sotasatama ja linnoitus. Se ei hallinnollisesti kuulunut Suomen suuriruhtinaskuntaan, ja keisarillisena tukikohtana se oli monikulttuurinen paikkakunta. Varuskunnan koko vaihteli 4000 ja 12 000 asukkaan välillä. Enemmistö heistä oli venäläisiä ja ortodokseja, mutta monet muutkin kansat ja uskonnot olivat edustettuina. Ortodoksien tarpeisiin perustettiin seurakunta, joka sai Aleksanteri Nevskin nimen. Konstantin Tonin suunnittelema kirkko vihittiin käyttöönsä elokuun 30. päivänä vuonna 1854 (juliaanisen ajanlaskun mukaan).
Krimin sodan aikana vuonna 1855 Viaporia ammuttiin ranskalaisista ja englantilaisista sotalaivoista käsin tykeillä kahden vuorokauden ajan. Tällöin osa linnoituksen alkuperäisistä rakennuksista tuhoutui.
Vuonna 1906 linnoituksessa puhkesi Viaporin kapina. Viapori toimi ensimmäisen maailmansodan aikana Krepost Sveaborgin keskuslinnakkeena. Linnoitukseen kuuluivat Helsinkiä kiertäneen maarintaman lisäksi myös meririntaman linnoitukset, kuten Miessaari, Rysäkari ja Kuivasaari.
Suomenlinnan telakka

Suomenlinnassa, Susisaaren pohjoisosassa on telakka, jossa rakennettiin alun perin sotalaivoja. Toisen maailmansodan jälkeen telakan omisti Valmet, ja siellä rakennettiin Neuvostoliitolle sotakorvauksina luovutettuja aluksia. Myös entiset Suomenlinnan ja Korkea­saaren lautat rakennettiin siellä. Suomenlinnan telakka on Suomen vanhin kuivatelakka.
Nykyään Suomenlinnan telakalla toimii Turkulaisvarustamo Alfons Håkans Oy. Kuivatelakan suuremman sisäaltaan pituus on 140 metriä ja leveys 50 m. Pienemmän ulkoaltaan pituus on 120 metriä ja leveys 20 metriä. Telakka-altaisiin johtaa 5 metrin syvyinen väylä. Se on Suomen ainoa kuivatelakka Hangon itäpuolella. Se korjaa pääasiassa merivoimien ja rajavartiolaitoksen aluksia, mutta myös paikallisia laivoja, hinaajia ja Saimaalla liikennöiviä aluksia on korjauksessa ja talvisäilytyksessä telakalla.
Kulkuyhteydet

Suomenlinnaan liikennöi Kauppatorilta Helsingin seudun liikenteen (HSL) Suomenlinnan lautta päivittäin ympäri vuoden. Katajanokalta pääsee Suomenlinnaan HSL:n huoltolautalla arkisin vuoden ympäri. HSL:n lautat kuuluvat julkisen liikenteen piiriin.
Kesäkuukausina ja syksyllä linnoitukseen pääsee myös JT-Line Oy:n liikennöimillä vesibusseilla. Vesibusseihin ostetaan liput JT-Linelta. Merimatka kestää noin 15 minuuttia.
Suomenlinnaan kulkee myös merenalainen, noin 1 300 metriä pitkä Suomenlinnan huoltotunneli, jossa kulkee kaukolämpö-, vesijohto- ja viemäriputket sekä sähkö- ja puhelinkaapelit. Tunnelia käyttävät vain hälytysajoneuvot. Sen mantereen puoleinen suuaukko sijaitsee Kaivopuistossa Uunisaaren laiturin kohdalla ja Suomenlinnan pää sijaitsee Länsi-Mustasaarella. Urbaanilegendan mukaan Suomenlinnasta kulkee tunneli myös viereiseen Vallisaareen, mutta se ei pidä paikkaansa.
Kirjallisuutta

Väinö Wallin: Itämainen sota Suomessa.  Porvoo:  WSOY, 1905.
Gardberg, C.J.: Kivestä ja puusta. Suomen linnoja, kartanoita ja kirkkoja.  Helsinki:  Kustannusosakeyhtiö Otava, 2002.  ISBN 951-1-17423-1
Sipilä, Petri, et al.: Suomenlinnan telakka ennen ja nyt.  Museovirasto, 2007.  ISBN 978-951-616-174-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomenlinna Wikimedia Commonsissa
Elonet: Finlandia-katsaus 88 (1948): Suomenlinna 200 vuotta – filmin alusta
Suomenlinna – Suomenlinnan hoitokunnan ylläpitämä sivusto
Suomenlinnan rakennusten historia -kartta (Arkistoitu – Internet Archive) Klikattava kartta.
Suomenlinnan historiaan liittyviä aineistoja (Arkistolaitos)
Veijola-Reipas, Ritva: Suomenlinnan arkeologinen selvitys.  (Museoviraston rakennushistorian osaston raportteja 19)  Museovirasto, 2008.  ISBN 978-951-616-186-3  Teoksen verkkoversio (pdf). (Arkistoitu – Internet Archive)
Museovirasto: Suomenlinna
Ehrensvärd-seura Ry
Suomenlinnan kuvaus Opetusministeriön sivuilla
Suomenlinnan Skyview-ilmapanorama (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Suomen seitsemän maailmanperintökohdetta
| n k Unescon maailmanperintökohteet Suomessa |
| --- | --- | --- |
|  Suomi |  Korkearannikko – Merenkurkun saaristo  Petäjäveden vanha kirkko  Sammallahdenmäen pronssikautinen röykkiöalue  Struven ketju Aavasaksa  Alatornion kirkko  Mustaviiri  Oravivuori  Stuorrahanoaivi  Tornikallio  Suomenlinna  Vanha Rauma  Verlan puuhiomo ja pahvitehdas  |  |
Kartta Suomenlinnasta.
Suomenlinnan suunnitelleen ja töitä johtaneen Augustin Ehrensvärdin hautamuistomerkki.
Arkkitehtuuria Suomenlinnan Susisaaressa.
Krepost Sveaborgin meri- ja maarintamien linnoitukset Helsingin ympäristössä
Suomen punakeltainen leijonalippu nostettiin Suomenlinnan salkoon huhtikuun alussa vuonna 1918 merkiksi linnoituksen valtaamisesta.
Suomenlinnan telakka rakennusvaiheessaan vuonna 1782.
Suomenlinna II -lautta.
Suomenlinna kuvattuna Roihuvuoren vesitornista. Vasemmalla Kustaanmiekka ja Kuninkaanportti.
Kaarniemenlahti

Kaarniemenlahden pohjukkaa itärannalta Hevossaaresta nähtynä.
Kaarniemenlahti eli Salminlahti on pitkälle sisämaahan ulottuva matala merenlahti Suomenlahdessa Kotkan ja Haminan rajalla. Lahden pohjukkaan laskee Nummenjoki (Tavastilanjoki), joka on aikanaan toiminut Kymijoen itäisimpänä purkautumisväylänä. 
Kaarniemenlahden länsirannalla Kotkan puolella sijaitsee Kaarniemen kylä ja itärannalla Haminan puolella Salmin kylä. Suuren osan itärannasta käsittää kookas Hevossaari, joka on kasvamassa mantereeseen kiinni.
Kotkan ja Haminan välillä moottoritieksi uudistettu ja uudelleen linjattu valtatie 7 rakennettiin 1990-luvulla Kaarniemenlahden pohjukan yli Rantahaassa.
Luonto

Kaarniemenlahti on merkittävä lintujen pesimä- ja levähdysalue, minkä vuoksi osa siitä on otettu Suomen Natura-ohjelmaan. Esimerkiksi kesällä 2007 siellä tavattiin Suomen ensimmäinen siperiansirri. Alueella on tavattu myös harvinaista hukkariisiä ja täplälampikorentoa. Kaarniemenlahdella on merkitystä myös kalojen kutualueena.
Aiheesta muualla

www.ymparisto.fi
Omakaitse

Omakaitsen jäseniä vuonna 1941.
Omakaitse oli Virossa vuosina 1917–1918 ja 3. heinäkuuta 1941 – 17. syyskuuta 1944 toiminut puolisotilaallinen organisaatio, joka osallistui Viron vapaussotaan sekä vuosina 1941 (kesäsota) ja 1944 Virossa käytyihin taisteluihin.
Viron itsenäisyysjulistuksen jälkeen Omakaitse ampui bolševismisympatioista epäiltyjä. Operaatio Barbarossan käynnistyttyä ja Saksan armeijan vallatessa Viron sosialistista neuvostotasavaltaa Omakaitse osallistui perääntyvän puna-armeijan vastaiseen taisteluun Tartossa 10. heinäkuuta 1941 alkaen. Taistelut kestivät heinäkuun 25. päivään asti. Saksan hyökkäysvaiheen päätyttyä Omakaitseen liittyi virolaisia metsäveljiä, ja se sai aiempaa järjestäytyneemmän muodon. Maakuntiin muodostetut yksiköt alistettiin Viron päähallintopiirissä Hjalmar Mäen johtamalle Viron itsehallinnolle (viroksi Eesti Omavalitsus), ja Omakaitse alkoi toimia poliisitehtävissä. Omakaitseen kuului 44 000 henkeä tammikuun alussa vuonna 1942.
Tarton offensiivin aikana elo-syyskuussa 1944 Omakaitse osallistui Saksan armeijan rinnalla puna-armeijaa vastaan käytyyn puolustustaisteluun.
Päivö Hankala

Päivö Hankala (11. tammikuuta 1930 Hämeenkyrö – 15. joulukuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen mainosalan yritysjohtaja. Hän teki koko työuransa Taucher-mainostoimistokonsernissa, lukuun ottamatta kahta jaksoa Yhdysvalloissa 1950- ja 1960-luvulla. Hän toimi pitkään Taucher-konsernin toimitus- ja pääjohtajana ja rakensi siitä Suomen suurimman mainostoimiston.
Hämeenkyrön pappilassa perheen kuopuksena varttunut Hankala kävi koulunsa kotikunnan lisäksi Ikaalisissa ja Tampereella. Hän suoritti ekonomitutkinnon Helsingin kauppakorkeakoulussa ja aloitti Mainos-Taucherin yhteysmiehenä vuonna 1952. Muutaman vuoden kuluttua hän sai ASLA-Fulbright-stipendin jatko-opintoihin Ohion osavaltionyliopistossa Yhdysvalloissa. Hän palasi Taucherille ja oli muun muassa käynnistämässä Suomen televisiotoimintaa ja tuottamassa mainostajayritysten kustantamia tv-ohjelmia.
1960-luvun taitteessa ”Hank” Hankala sai paikan yhdysvaltalaisesta mainostoimistosta San Franciscossa ja avioitui siellä Taucherin nuoren copywriterin Sinikan kanssa. Sieltäkin hän palasi taas Taucherille.
Päivö Hankala tunnettiin mainosalan työntekijäksi harvinaisen rauhallisena ja harkitsevaisena humanistina, ”Autotalon mykkänä nerona”, kuten graafikko Kyösti Varis häntä kutsui  Taucherin toimitilojen sijainnin mukaan.
Jääkärimarssi

Jääkärimarssin pohjana olleen runon kirjoittajan, jääkäri Heikki Nurmion muistomerkki Turun Vartiovuorenmäellä.
Jääkärimarssi op. 91a on Jean Sibeliuksen vuonna 1917 säveltämä suomalainen sotilasmarssi jääkäri Heikki Nurmion kirjoittamiin sanoihin. Alun perin Jääkärimarssi sävellettiin mieskuorolle ja pianolle, mutta Sibelius sovitti sen myöhemmin mieskuorolle ja sinfoniaorkesterille.
Jääkärimarssi on tehty ensimmäiselle itsenäistä Suomea varten kootulle sotilasosastolle eli Saksassa koulutetulle jääkäripataljoonalle. Siksi se on Suomen puolustusvoimien monien yksikköjen kunniamarssina ja sitä soitetaan itsenäisyyspäivän juhlavastaanoton aloittavana musiikkikappaleena, jonka aikana sotaveteraanit ovat tervehtineet ensimmäisinä vieraina tasavallan presidenttiä.
Toisen maailmansodan taistelujen tauottua marssi poistettiin sotilaiden laulukirjasta eikä Yleisradiokaan saanut esittää sitä. Marssi soitettiin julkisesti ensimmäisen kerran sodan jälkeen vuonna 1957 sotilasvalatilaisuudessa Santahaminassa.
Sanat

Syvä iskumme on, viha voittamaton,

meill' armoa ei kotimaata.

Koko onnemme kalpamme kärjessä on,

ei rintamme heltyä saata.

Sotahuutomme hurmaten maalle soi,

mi katkovi kahleitansa.

Ei ennen uhmamme uupua voi,

kuin vapaa on Suomen kansa.



Kun painui päät muun kansan, maan,

me jääkärit uskoimme yhä.

Oli rinnassa yö, tuhat tuskaa, vaan

yks' aatos ylpeä, pyhä:

Me nousemme kostona Kullervon,

soma on sodan kohtalot koittaa.

Satu uusi nyt Suomesta syntyvä on,

se kasvaa, se ryntää, se voittaa.



Häme, Karjala, Vienan rannat ja maa,

yks' suuri on Suomen valta.

Sen aatetta ei väkivoimat saa

pois Pohjan taivahan alta.

Sen leijonalippua jääkärien

käsivarret jäntevät kantaa

yli pauhun kenttien hurmeisten

päin nousevan Suomen rantaa.
Sanal Edamaruku

Sanal Edamaruku puhumassa skeptikkojen The Amaz!ng Meeting -konferenssissa Las Vegasissa vuonna 2013.Sanal Edamaruku Suomessa
Sanal Edamaruku (s. 26. toukokuuta 1955 Thodupuzha, Kerala) on intialainen kirjailija, ateisti ja rationalisti. Hän on kansainvälisen Rationalist International -järjestön perustaja ja puheenjohtaja sekä Indian Rationalist Associationin puheenjohtaja. Edamaruku on vuodesta 2012 lähtien asunut Helsingissä. Hän muutti Suomeen kotimaassaan nostetun jumalanpilkkasyytteen vuoksi.
Elämä

Edamarukun isä oli intialainen toimittaja ja rationalisti Joseph Edamaraku. Hän varttui ilman uskonnollista kasvatusta ja oli vuonna 1960 Intian ensimmäinen lapsi, joka merkittiin koulun rekistereihin uskonnottomana. Edamaruku on toiminut aktiivisena rationalistina ja ateistina 15-vuotiaasta lähtien. Hän opiskeli politiikan tutkimusta Keralan yliopistossa sekä New Delhin Jawaharlal Nehrun yliopistossa, josta Edamaruku valmistui vuonna 1980. Yli satatuhatjäsenisen Indian Rationalist Associationin pääsihteeriksi hänet valittiin vuonna 1983 ja puheenjohtajaksi 2005. Edamaruku toimii myös järjestön julkaiseman Modern Freethinker -lehden päätoimittajana. Hän on kirjoittanut lukuisia teoksia, jotka muun muassa sisältävät kritiikkiä Intian taikauskoisia käsityksiä vastaan.
Vuonna 2011 Edamaruku valittiin jäseneksi kansainväliseen skeptikkojen liittoon Csicopiin. Hän on myös brittiläisen vuonna 1885 perustetun Rationalist Association -järjestön kunniajäsen. Sen aikaisempia kunniajäseniä ovat olleet muun muassa Bertrand Russell, Albert Einstein ja Sigmund Freud. Edamarukun käytännön työ on käsittänyt erilaisten uskomusten sekä uskonnollisten ja mystisten huijausten tutkimista ja niiden paljastamista. Hän on lisäksi johtanut ja organisoinut taikauskon vastaisia kampanjoita Intian maaseudulla. Dokumenttielokuvassa Guru Busters Edamaraku esitteli useiden muiden intialaisten rationalistien kanssa temppuja, joita oltiin pidetty yliluonnollisina.
Jumalanpilkkasyyte ja pako Suomeen

Maaliskuussa 2012 Edamaraku paljasti ihmeenä pidetyn ilmiön, jossa Mumbain kaupungissa sijaitsevan kirkon krusifiksin varpaista tippui vesipisaroita. Hänen tutkimustensa mukaan ilmiö johtui rikkoontuneesta vesijohtoputkesta, kapillaari-ilmiön vuoksi vesi nousi seinää pitkin ylös ja valui tipoittain krusifiksista. Kuukautta myöhemmin katolinen kirkko teki Edamarakun toimista rikosilmoituksen jumalanpilkkana. Kesäkuussa hän muutti opetusneuvos Pekka Elon kutsumana Suomeen välttääkseen mahdollisen vuosien pituisen vankilatuomion.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sanal Edamaruku Wikimedia Commonsissa
Sanal Edamarukun blogi (englanniksi)
Helsingin Sanomat: Intialaismies paljasti hengenmiesten huijaukset ja pakeni henkensä kaupalla Suomeen – johtaa nyt jättijärjestöä Kontulasta
Helsingin Sanomat: Rationalisti Sanal Edamaruku paljasti ihmehuijauksia Intiassa ja sai syytteen jumalanpilkasta – Nyt hän asuu ja opettaa Helsingissä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat
Clark Ashton Smithin elämäkerta

| Clark Ashton Smith |
| --- | --- |
 Clark Ashton Smith vuonna 1912.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. tammikuuta 1893 Long Valley, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 14. elokuuta 1961 (68 vuotta) Pacific Grove, Kalifornia
    
Clark Ashton Smith (13. tammikuuta 1893 – 14. elokuuta 1961) oli yhdysvaltalainen proosakirjailija, runoilija ja kuvataiteilija. Hän on tullut tunnetuksi pääasiassa novellimuotoisesta tuotannostaan, joka koostuu lähinnä kauhu-, fantasia- ja tieteiskirjallisuudesta. Suurin osa teksteistä julkaistiin maineikkaassa pulp-lehti Weird Talesissa. Smith itse katsoi olevansa ensisijaisesti runoilija.
Smith eli suurimman osan elämäänsä vanhempiensa mökissä Kalifornian syrjäseuduilla. Hänellä oli vain lyhyt muodollinen koulutus, mutta hän luki ja opiskeli itsekseen paljon. Kirjallisen uransa Smith aloitti Tuhannen ja yhden yön innoittamilla itämaisilla seikkailutarinoilla. Myöhemmin hän kiinnostui englanninkielisestä gotiikasta ja ranskalaisesta dekadenssista. Vuonna 1912 ilmestyi hänen ensimmäinen runokokoelmansa. Runot saivat kiittäviä arvioita, mutta paineet olivat liikaa Smithille, joka koki henkisen romahduksen ja vetäytyi julkisuudesta. Seuraavina vuosina hänen suosionsa laski nopeasti.
Vuodesta 1925 alkaen Smith palasi proosan pariin. Syynä oli lähinnä rahan tarve, sillä Smith oli vastuussa itsensä lisäksi myös sairaista vanhemmistaan. Tuotteliaimmillaan hän oli vuosina 1929–1937, jolloin hän kirjoitti noin sata novellia ja kymmeniä runoja. Vanhempiensa kuoltua Smith lopetti kirjoittamisen kolmeksi vuodeksi, mutta vuodesta 1940 lähtien hän kirjoitti jälleen novelleja harvakseltaan. Hän jatkoi myös runojen kirjoittamista, maalaamista ja kuvanveistoa. Vuonna 1954 Smith avioitui, ja kolme vuotta myöhemmin hän muutti vaimonsa luo Pacific Groveen. Naimisiinmenon jälkeen Smith kirjoitti vain vähän.
Kirjallisuutta

Clark Ashton Smith. The Emperor of Dreams.  (Dokumenttielokuva)  New York:  Hippocampus Press, 2018.  ISBN 978-1-61498-232-6  (englanniksi) (DVD)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Clark Ashton Smithin elämäkerta Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Clark Ashton Smith on Wikiaineistossa (englanniksi)
The Eldritch Dark Sivusto sisältää lähes koko Smithin kirjallisen tuotannon ja elämäkerrallista tietoa. (englanniksi)
Smithin esikoiskokoelma vuodelta 1912.
Smithiä esittävä piirros. Wonder Stories, 1930.
ZSC Lions

| ZSC Lions |
| --- | --- |

Perustettu:  1930
Kaupunki:  Zürich, Sveitsi
Kotiareena:  Swiss Life Arena
– kapasiteetti:  12 000
Sarjataso:  National League
Värit:                
Toimitusjohtaja:   Sven Leuenberger
Puheenjohtaja:   Walter Frey
Päävalmentaja:   Marco Bayer
Kapteeni:   Patrick Geering
Mestaruudet:  10 (1936, 1949, 1961, 2000, 2001, 2008, 2012, 2014, 2018, 2024)
Hopeaa:  16 (1933, 1934, 1935, 1937, 1938, 1939, 1941, 1942, 1943, 1944, 1945, 1947, 1960, 2002, 2005, 2015)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
ZSC Lions eli Zürcher Schlittschuh Club Lions on sveitsiläinen jääkiekkoseura. Sen kotikaupunki on Zürich. Seura on perustettu vuonna 1930. Se pelaa Sveitsin pääsarjassa National League:ssa. Seuran kotiareena on Swiss Life Arena, jonka katsojakapasiteetti on 12 000. Seuran aiemmat kotikentät ovat olleet Dolder-Kunsteisbahn ja Hallenstadion. Lions on voittanut maansa mestaruuden kahdeksan kertaa, kahdesti Continental Cupin, sekä kaksi Champions Hockey Leaguen ja kertaalleen Victoria Cupin. Lisäksi seura on voittanut kahdesti arvostetuimman harjoitusturnauksen eli Spengler Cupin. Sveitsin mestaruuksista viisi on tullut 2000-luvulla.
Pelaajat

| Maalivahdit> Numero | Maalivahdit>  | Maalivahdit> Pelaaja | Maalivahdit> Hanskakäsi | Maalivahdit> Sopimus | Maalivahdit> Syntymäpaikka | Maalivahdit>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 30 |  | Šimon Hrubec | L | 2026 | Vimperk, Tšekki, Tšekkoslovakia |  |
| 40 |  | Robin Zumbühl | L | 2027 |  |  |
| Puolustajat> Numero | Puolustajat>  | Puolustajat> Pelaaja | Puolustajat> Kätisyys | Puolustajat> Sopimus | Puolustajat> Syntymäpaikka | Puolustajat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 4 |  | Patrick Geering (C) | L | 2026 | Zürich, Sveitsi |  |
| 6 |  | Yannick Weber | R | 2026 | Morges, Sveitsi |  |
| 29 |  | Daniil Ustinkov | L | 2026 |  |  |
| 33 |  | Jan Schwendeler | L | 2028 | Zug, Sveitsi |  |
| 44 |  | Mikko Lehtonen | L | 2026 | Turku, Suomi |  |
| 46 |  | Dean Kukan | L | 2027 | Volketswil, Sveitsi |  |
| 54 |  | Christian Marti | L | 2028 | Bülach, Sveitsi |  |
| 72 |  | Santtu Kinnunen | R | 2025 | Lahti, Suomi |  |
| 77 |  | Timo Bünzli | L | 2026 | Zürich, Sveitsi |  |
| 86 |  | Dario Trutmann | R | 2026 | Zug, Sveitsi |  |
| 87 |  | Yannick Blaser | L | 2025 | Langnau im  Emmental, Sveitsi |  |
| Hyökkääjät> Numero | Hyökkääjät>  | Hyökkääjät> Pelaaja | Hyökkääjät> Kätisyys | Hyökkääjät> Pelipaikka | Hyökkääjät> Sopimus | Hyökkääjät> Syntymäpaikka |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| 7 |  | Joel Henry | L | KH | 2026 | Münsterlingen, Sveitsi |
| 8 |  | Willy Riedi | L | H | 2026 |  |
| 9 |  | Vinzenz Rohrer | R | KH / OLH | 2026 | Feldkirch, Itävalta |
| 10 |  | Sven Andrighetto | L | LH | 2029 | Sumiswald, Sveitsi |
| 12 |  | Yannick Zehnder | L | KH / OLH | 2025 | Zug, Sveitsi |
| 13 |  | Justin Sigrist | L | KH / VLH | 2026 | Hombrechtikon, Sveitsi |
| 14 |  | Chris Baltisberger | R | OLH | 2026 | Zofingen, Sveitsi |
| 18 |  | Nicolas Bächler | L | H | 2028 |  |
| 27 |  | Derek Grant | L | H | 2026 | Abbotsford, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |
| 28 |  | Jesper Frödén | R | OLH | 2027 | Tukholma, Ruotsi |
| 38 |  | Rūdolfs Balcers | L | LH | 2026 | Liepāja, Latvia |
| 62 |  | Denis Malgin (A) | R | H | 2028 | Olten, Sveitsi |
| 70 |  | Marlon Graf | R | H | 2025 | Wettingen, Sveitsi |
| 83 |  | Juho Lammikko | L | KH / VLH | 2028 | Noormarkku, Suomi |
| 91 |  | Denis Hollenstein (A) | L | LH | 2025 | Mosnang, Sveitsi |
Pelaajat > Valmennus & Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Marco Bayer
Apuvalmentaja: Rob Cookson
Apuvalmentaja: Fabio Schwarz
Maalivahti- & Videovalmentaja: Magnus Wennström
Fysiikkavalmentaja: Mattia Stendahl
Huoltopäällikkö: Michael Rüetschi
Puheenjohtaja: Walter Frey
Jääkiekkotoiminnanjohtaja: Bruno Vollmer
Toimitusjohtaja: Sven Leuenberger
Lähde: EliteProspects
Saavutukset

Sveitsin mestari 10 kertaa: 1936, 1949, 1961, 2000, 2001, 2008, 2012, 2014, 2018, 2024
Sveitsin hopeaa 16 kertaa: 1933, 1934, 1935, 1937, 1938, 1939, 1941, 1942, 1943, 1944, 1945, 1947, 1960, 2002, 2005, 2015
Sveitsin pronssia (ainakin) 6 kertaa: 1950, 1951, 1952, 1958, 1959, 1962
Continental Cupin voitto 2 kertaa: 2001, 2002
Continental Cupin pronssia: 2006
Jääkiekon mestarien liigan voitto: 2009
Victoria Cupin voitto: 2009
Sveitsin Cupin voitto 3 kertaa: 1960, 1961, 2016
Sveitsin Cupin hopeaa 5 kertaa: 1963, 1964, 1966, 2010, 2021
Aiheesta muualla

ZSC Lionsin virallinen kotisivu (saksaksi)
| n k Jääkiekon Mestarien liigan kaudet |
| --- | --- |
 2008–2009  2014–2015  2015–2016  2016–2017  2017–2018  2018–2019  2019–2020  2020–2021  2021–2022  2022–2023  2023–2024