Tuottavuusmalli
Kansantalouden mallit

Kun halutaan mitata kansakunnan tai toimialan tuottavuutta, on operationalisoitava sama tuottavuuden käsite kuin liiketoiminnassakin, mutta mallinnuksen kohde on vain huomattavasti laajempi ja mittausaineiston tuottaminen on paljon vaikeampaa. Kansantalouden ja toimialan kokonaistuottavuuslaskelmat perustuvat kansantalouden tilinpidon SNA (System of National Accounts) aikasarjoihin, joita on laadittu ja kehitetty puolen vuosisadan ajan. Kansantalouden tilinpito on YK:n suosituksiin perustuva järjestelmä (SNA 93), jonka avulla mitataan kansantalouden kokonaistuotantoa, kokonaistuloja ja niiden käyttöä.
Tuottavuuden mittaus on tarkimmillaan liiketoiminnassa, koska on käytettävissä tuotannon elementaariset tiedot panosten ja tuotosten määristä ja hinnoista. Näin varmistuu hyvän mittauksen kriteeri, jonka mukaan mitattava kohde on oltava laadultaan homogeeninen. Mitä laajempia kokonaisuuksia halutaan mittauksin selvittää, sitä enemmän joudutaan elementaarisia tietoja yhdistelemään. Tietojen yhdistely merkitsee mittauksessa aina mittaustarkkuuden heikkenemistä, koska mittauksiin sisältyy tietojen yhdistelemisestä johtuen tuntematon määrä mittauskohteen laadun muutoksia.
Tuotoksen mittaaminen
Kokonaistuotannon määrä tarkoittaa käsitteellisesti samaa kansantaloudessa ja liiketoiminnassa, mutta käytännön syistä käsitteen mallinnus on erilainen. Kansantaloudessa kokonaistuotannon määrä lasketaan tuottajien jalostusarvojen summana kun taas liiketoiminnassa sitä mitataan tuotoksen kokonaisarvolla. Kun tuotos lasketaan jalostusarvojen avulla, jäävät kaikki ostopanokset ja niiden tuottavuusvaikutukset tarkastelun ulkopuolelle. Tästä seuraa, että kansantalouden tuottavuuslaskelmissa panoksia ovat työ ja pääoma ja niistä puuttuvat kokonaan ostopanosten tuottavuusvaikutukset. Tästä syystä kansantalouden tuotantofunktio eli tuotoksen riippuvuus tuotantopanoksista kirjoitetaan seuraavaan muotoon:
Tuotos = f (Pääoma, Työpanos)
Liiketoiminnassa tuotantoa mitataan tuotannon bruttoarvolla jolloin tuottavuustarkastelu käsittää tuottajan omien panosten (pääoma ja työ) lisäksi kaikki ostopanokset kuten raaka-aineet, ostopalvelut, tarvikkeet komponentit jne. Näin liiketoiminnassa päästään mittaamaan kokonaistuottavuutta (Total Productivity), jonka ehdoton vaatimus tarkoittaa kaikkien panosten huomioon ottamista. On selvää, että tuottavuuden mittaus liiketoiminnassa antaa tarkemman tuloksen, koska siinä tarkastellaan kaikkia tuotannossa käytettyjä panoksia.
Kansantalouden tilinpitoon perustuvaa tuottavuuden mittausta on viime aikoina pyritty kehittämään. Menetelmä tunnetaan nimellä KLEMS. Menetelmässä otetaan huomioon kaikki tuotannossa käytettävät panokset. Tästä menetelmä on saanut nimensäkin; K=pääoma (capital), L=työ (labour), E=energia (energy), M=aineet ja tarvikkeet (materials) ja S=palvelut (services). Kaikkia panoksia käsitellään periaatteessa samalla tavalla. Erityisesti pääomapanoksen osalta tämä merkitsee, että sitä mitataan pääomapalveluilla eikä pääomakannalla. (Aulin-Ahmavaara ym. 1999). Tuotoksen mittaus tapahtuu bruttoarvopohjaisesti.
Yhdistely- eli aggregointiongelma
Tuotosten ja panosten aggregointi- eli yhdistelyongelma on mittaustekninen ja johtuu nimikkeiden kiinteästä ryhmittelystä. Kansantalouden tilinpidossa joudutaan yhdistelemään tietoja kiinteiden nimikkeiden alle sillä seurauksella, että mitattavat tuotoksen ja panoksen nimikkeet eivät olekaan laadultaan homogeenisia niin kuin mittauksessa edellytetään vaan niissä tapahtuu laadun muutoksia. Liiketoiminnan tuotantomallissa ei ole mitään kiinteätä nimikeryhmittelyä sen paremmin panoksille kuin tuotteillekaan vaan tuotteet ja panokset esiintyvät laskelmassa omilla nimillään edustaen laskenta-aineiston elementaarista hinta- ja määräsuuretta. Liiketoiminnan tuotantomallissa päästään hyvin lähelle sitä tavoitetta, että sekä tuotos- että panospuolella mitataan täysin homogeenisten laatuluokkien määriä.
Suhteellisten hintojen ongelma
Kansantalouden kokonaistuotannon arvo BKT lasketaan tuottavuuden tarkasteluihin kiinteähintaisena. Kiinteähintainen laskentaperiaate tarkoittaa sitä, että hinnat, joihin määrät arvostetaan, pidetään sovittu aika kiinteinä eli muuttumattomina. Kansantalouden tilinpidon mukaisessa laskennassa kiinteähintainen BKT saadaan käyttämällä ns. perusvuoden hintoja. Koska perusvuotta vaihdetaan yleensä viiden vuoden välein, merkitsee tämä, että tuotos- ja panosmäärien arvostus pysyy muuttumattomana viiden vuoden ajan. Kun uuden perusvuoden hinnat otetaan käyttöön, tapahtuu edellisen perusvuoden hintoihin nähden suhteellisten hintojen muutos, jolla on oma vaikutuksensa tuottavuuteen.
Vanhat perusvuoden hinnat aiheuttavat monenlaisia virheitä tuotannon mittaamisessa. Tuotosten ja panosten suhteelliset arvot muuttuvat lukuisista markkinatalouden syistä, mutta perusvuoden suhteelliset hinnat eivät reagoi näihin muutoksiin millään lailla. Tällaiset rakennemuutokset tulevat väärin arvostetuksi. Lyhyen elinkaaren tuotteille ei synny mitään arvostamisperustetta, koska tällaiset tuotteet syntyvät ja kuolevat kahden perusvuoden välissä. Hyvän tuottavuuden saavuttaminen joustavuudella, jää noteeraamatta, jos käytetään vanhoja ja pitkäaikaisia kiinteitä hintoja.
Tätä ongelmaa korjattiin oleellisesti kansantalouden tilinpidon uudistuksessa 2006. Kiinteähintaisten eli reaalista volyymikehitystä kuvaavien tietojen laskentatapaa muutettiin niin, että aiemman kiinteän perusvuoden sijasta siirryttiin vaihtuvan perusvuoden käyttöön. Uudistuksen taustalla on maailmanlaajuinen kansantalouden tilinpidon suositus SNA93. Uudessa menetelmässä perusvuotta vaihdetaan juoksevasti niin, että kiinteähintaiset luvut lasketaan edellisen vuoden hintoihin. Vaihtuvan perusvuoden menettelyllä talouden rakennemuutokset tulevat aiempaa paremmin huomioon otetuksi. (Hamunen & Savela 2006) Yritysaineistolla päästään tätäkin tarkempaan mittaukseen, koska voidaan käyttää kuukausilukuja ja näin saadaan rakennemuutokset vielä paremmin esiin ja myös kausivaihtelut, jotka joillakin aloilla voivat olla merkittäviä.