stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Boulevard

Boulevard oli suomalainen yhtye, joka edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa 1988 Pepe ja Kirsti Willbergin kappaleella ”Nauravat silmät muistetaan”. Kilpailussa Boulevard sai kolme pistettä ja jäi sijalle 20. Yhtye oli ollut mukana Euroviisuissa aiemminkin, sillä Boulevard toimi Vicky Rostin taustayhtyeenä Eurovision laulukilpailussa 1987.
Boulevardin perustivat Kyösti Laihi ja Erkki Korhonen ja se esiintyi ensimmäisen kerran Hotelli Olympian ravintolassa vuonna 1983. Laihin ja Korhosen lisäksi alkuperäiskokoonpanoon kuuluivat Matti Auranen ja Tuomo Tepsa. Yhteessä on vuosien varrella soittanut lukuisia muusikoita, muun muassa Juha Lanu, Kari Vehkaluoto ja televisiokapellimestarina tunnetuksi tullut Jari Puhakka. Korhonen jätti Boulevardin vuonna 1994 perustaen Avenue 7 -yhtyeen.
Diskografia

Nauravat silmät (Flamingo, 1988)
Aiheesta muualla

Boulevard: Nauravat silmät muistetaan, Euroviisukarsintaesitys Ylen Elävässä arkistossa
| n k Suomen euroviisuedustajat |
| --- | --- | --- |
| 1960-luku | Laila Kinnunen Marion Rung Laila Halme Lasse Mårtenson Viktor Klimenko Ann-Christine Fredi Kristina Hautala Jarkko ja Laura |  |
| 1970-luku | 1970 Markku Aro & Koivistolaiset Päivi Paunu & Kim Floor Marion Rung Carita Holmström Pihasoittajat Fredi & The Friends Monica Aspelund Seija Simola Katri Helena |  |
| 1980-luku | Vesa-Matti Loiri Riki Sorsa Kojo Ami Aspelund Kirka Sonja Lumme Kari Kuivalainen Vicky Rosti & Boulevard Boulevard Anneli Saaristo |  |
| 1990-luku | Beat Kaija Kärkinen Pave Maijanen Katri Helena CatCat 1995 Jasmine 1997 Edea 1999 |  |
| 2000-luku | Nina Åström 2001 Laura Voutilainen 2003 Jari Sillanpää Geir Rönning Lordi Hanna Pakarinen Teräsbetoni Waldo’s People |  |
| 2010-luku | Kuunkuiskaajat Paradise Oskar Pernilla Karlsson Krista Siegfrids Softengine Pertti Kurikan Nimipäivät Sandhja Norma John Saara Aalto Darude feat. Sebastian Rejman |  |
| 2020-luku | Aksel Kankaanranta Blind Channel The Rasmus Käärijä Windows95man feat. Henri Piispanen |  |
Yliviivattu vuosiluku tarkoittaa, että Suomi ei osallistunut kilpailuun kyseisenä vuonna.
Émile Borel

| Émile Borel |
| --- | --- |
 Émile Borel (1932)
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. tammikuuta 1871 Saint-Affrique, Ranska
Kuollut: 3. helmikuuta 1956 (85 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  École Normale Superieure
Väitöstyön ohjaaja:  Jean Gaston Darboux
Instituutti:  Pariisin yliopisto
Oppilaat:  Paul Dienes, Henri Lebesgue, Paul Montel, Georges Valiron
Tutkimusalue:  matematiikka
Tunnetut työt:  Heinen-Borelin lause, Borel-joukot
Félix Édouard Justin Émile Borel (7. tammikuuta 1871 Saint-Affrique – 3. helmikuuta 1956 Pariisi) oli ranskalainen matemaatikko ja poliitikko. Matemaatikkona hänet tunnetaan perustavasta työstään mittateorian ja toden­näköisyys­laskennan alalla.
Elämäkerta

Borel syntyi Saint-Affriquen kylässä Aveyronissa protestanttisen pastorin poikana. Hän opiskeli Collège Sainte-Barbessa ja Lycée Louis-le-Grandissa, kunnes hän pääsi sekä École normale supérieureen että École polytechniqueen. Vaikka hän läpäisi molempien pääsykokeen, hän päätti vuonna 1889 keskittyä opiskelemaan ensinmainitussa. Samana vuonna hän voitti concours général -nimisen vuotuisen matematiikkakilpailun. Vuonna 1893 hän sai valmiiksi väitöskirjansa, jonka nimi oli Sur quelques points de la théorie des fonctions (”joitakin näkökohtia funktioteoriasta”). Samana vuonna Borel aloitti neljä vuotta kestäneen toimintansa luonnoitsijana Lillen yliopistossa, minä aikana hän myös julkaisi 22 tieteellistä tutkielmaa. Vuonna 1897 hän palasi École normaleen, ja hän sai funktioteorian oppituolin, missä virassa hän toimi vuoteen 1941 saakka.
Vuonna 1901 Borel meni naimisiin 17-vuotiaan Marguerite Appelin kanssa, joka oli hänen kollegansa Paul Émile Appelin tytär. Tämä kirjoitti myöhemmin 30 romaania salanimellä Camille Marbo.
Émile Borel kuoli Pariisissa 3. helmikuuta 1956.
Tutkimukset

Yhdessä René-Louis Bairen ja Henri Lebesguen kanssa Émile Borel oli yksi mittateorian kehittäjistä, ja hän sovelsi sitä myös todennäköisyyslaskentaan. Hänen mukaansa on nimetty käsite Borel-joukko. Yksi hänen todennäköisyyslaskentaa käsittelevistä kirjoistaan sisältää huvittavan ajatuskokeen, joka on tullut yleisesti tunnetuksi äärettömän apinajoukon lauseena. Vuosina 1921–1927 hän julkaisi myös joukon peliteoriaa käsitteleviä tutkielmia, joissa hän ensimmäisenä määritteli strategiapelin käsitteen.
Vuosina 1913–1914 hän selvitti, miten hyperbolinen geometria ja erityinen suhteellisuusteoria voitiin yhdistää. Esimerkiksi kirjassaan Introduction Geometrique à quelques Théories Physiques hän kuvaili hyperbolisia rotaatioita muunnoksina, joissa hyperbeli säilyy ennallaan samoin kuin ympyrä säilyy rotaatiossa sen keskipisteen ympäri.
Borel oli myös yksi Institut Henri Poincarén perustajista.
VUonna 1938 kirjassaan Application de la théorie des probabilités aux Jeux de Hasard (”todennäköisyysteorian soveltaminen uhkapeleihin”) hän esitti myös pokerille mallin, jolle hän antoin nimen La Relance.
Poliittinen toiminta

Borel osallistui 1920-luvulta 1940-luvulle saakka aktiivisesti myös politiikkaan. Vuonna 1922 hän perusti ISUP:n (Institut de statistique de l’université de Paris), Ranskan vanhimman tilasto­tieteen oppilaitoksen. Vuosina 1924–1936 hän toimi Ranskan edustajain­huoneen jäsenenä. Vuonna 1925 hän toimi Ranskan laivastoministerinä Paul Painlevén hallituksessa. Toisen maailmansodan aikana hän toimi Ranskan vasta­rinta­liikkeessä, minkä vuoksi hänelle vuonna 1950 myönnettiin mitali. Vuosina 1952–1954 Borel toimi matemaatikkojen kansalaisjärjestön International Mathematical Unionin (IMU) varapuheenjohtajana.
Borelin mukaan nimettyjä kohteita

Borelin mukaan on nimetty seuraavat matemaattiset käsitteet:
Borelin algebra,
Borelin lemma,
Borelin suurten lukujen laki
Borel-joukko
Borel-mitta,
Borelin–Kolmogorovin paradoksi,
Borelin–Cantellin lemma,
Borelin–Carathéodoryn lause
Heinen–Borelin lause,
Borelin summaus,
Borelin jakauma.
Lisäksi Pariisin Institut Henri Poincaréssa on Centre Émile Borel -niminen yksikkö, ja Kuussa on Borel-niminen kraatteri.
Käännös suomeksi
Omar Bradley

| Omar Nelson Bradley |
| --- | --- |
 Kenraali Omar Bradley vuonna 1949.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. helmikuuta 1893
Kuollut: 8. huhtikuuta 1981 (88 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  1915-1953
Komentajuudet:  Yhdysvaltain II armeijakunta Yhdysvaltain 1. armeija Yhdysvaltain 12. armeijaryhmä
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota Korean sota
Sotilasarvo:  armeijakenraali
 Nimikirjoitus
Omar Nelson Bradley (12. helmikuuta 1893 – 8. huhtikuuta 1981) oli yksi keskeisimmistä yhdysvaltalaisista kenttäyksikköjä komentaneista kenraaleista toisen maailmansodan aikana.
Pohjois-Afrikassa Bradley toimi aluksi II armeijakunnan apulaiskomentajana George S. Pattonin alaisuudessa vuonna 1943. Kun Patton sai tehtäväkseen Sisilian maihinnousun valmistelun Yhdysvaltain 7. armeijan komentajana, Bradley johti II armeijakunnan viimeisiin taisteluihin akselivaltioiden joukkoja vastaan Tunisiassa. Kun maihinnousu toteutui, Bradley oli jälleen Pattonin alaisuudessa II armeijakunnan päällikkönä. Sisilian operaation aikana armeijakunta oli ainoa, joka kuului 7. armeijaan.
Normandian maihinnousun aikana Bradley komensi Omaha- ja Utah-rannoille hyökännyttä Yhdysvaltain 1. armeijaa. Bradley komensi yhdysvaltalaisia Ranskassa ja Belgiassa Ardennien taistelun aikana. Normandian maihinnousun jälkeen Bradleyn entinen esimies Patton oli vuorostaan hänen alaisensa, kun Bradley komensi 12. armeijaryhmää. Helmikuussa 1945 Bradleyn yhdysvaltalaiset ylittivät Reinjoen ja tapasivat Neuvostoliiton puna-armeijan joukot Elbejoella huhtikuun puolessa välissä.
Bradley ylennettiin vuonna 1950 korkeimpaan sotilasarvoon eli armeijakenraaliksi, toistaiseksi viimeisenä henkilönä Yhdysvalloissa. Hän jäi eläkkeelle 1953. M2 Bradley-rynnäkköpanssarivaunu on nimetty Omar Bradleyn kunniaksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Omar Bradley Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Borko

| Borko |
| --- | --- |
 Borkon kylä auringon noustessa.
 Borko
 Koordinaatit: 14°57′3″N, 3°21′17″W 
Valtio:  Mali
Alue:  Moptin alue
Piiri:  Bandiagaran piiri
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Väkiluku (2009):  7 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Borko on maalaiskunta ja sen keskuskylä Moptin alueen Bandiagaran piirissä Malissa. Se sijaitsee Bandiagaran kalliorinteellä 93 kilometriä Bandiagarasta pohjoiseen. Kunnassa on 7 000 ja keskuskylässä 3 900 asukasta (vuonna 2009).
Maantiede

Borkon kunta rajoittuu kaakossa Bandiagaran piirin Diamnatin, etelässä Dogani Bérén ja lounaassa Kendién sekä pohjoisessa Douentzan piirin Dangol-Borén kuntiin.
Maisemaa leimaavat eroosion kuluttamat kalliorinteet ja laaksot. Lähinnä piikkipensaista koostuva kasvillisuus on kärsinyt kuivuudesta ja ihmisen toiminnasta. Pysyviä vesistöjä ei ole. Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen.
Asutus

Kuntaan kuuluu viisi kylää: Borko, Dempari, Méllo, Somé ja Tintam. Keskuskylän jälkeen toiseksi suurin on 1 600 asukkaan Tintam. Asukkaat ovat etupäässä dogoneja. Heidän lisäkseen kunnassa asuu fulbeja.
Liikenne, elinkeinot ja palvelut

Kunnan liikenneyhteydet ovat heikot. Tärkeimmät liikennevälineet ovat hevoskärryt ja moottoripyörä.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, keräily, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, riisi, maissi, teehibiskus, seesami, maapapu, maapähkinä, okra ja vihannekset. Lisäksi kasvatetaan hedelmäpuita. Kotieläimiä ovat naudat, lampaat, vuohet, aasit ja siipikarja. Borkossa pidetään dogonikalenterin mukaan joka viides päivä huomattavat markkinat.
Kunnassa toimivat Borkon ja Tintamin alakoulut, Somén koulutus- ja kehittämiskeskus (CED) sekä Borkon terveyskeskus. Vesihuolto käsittää kaivoja ja porakaivoja. Borkossa on muutama pieni kauppa ja kolme viljavarastoa.
Matkailu

Borko ja Tintam ovat Dogonimaan pohjoisimmat matkailukohteet. Borko sijaitsee lähteiden kastelemassa vehreässä laaksossa, jossa viljellään valkosipulia, sipulia, mangoa, papaijaa ja banaania. Kylän nähtävyyksiä ovat pyhien krokotiilien asuttama lampi ja songhaivaltakunnan hallitsijalle Askia Mohamedille omistettu moskeija. Kylissä on majoitus- ja muita matkailupalveluja.
Harlu

| Harlu> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Sortavalan kihlakunta
Kuntanumero:  080
Perustettu:  1922
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:  n. 300 km²
– maa:  252,6 km²
Väkiluku:  7 828  (1939)
– väestötiheys:  30,99 as./km²
Harlun epävirallinen perinnevaakuna.
Harlu on entinen Suomen kunta, joka sijaitsi Laatokan Karjalassa lähellä Sortavalaa Neuvostoliitolle vuonna  1944 luovutetulla alueella. Harlun pinta-ala oli vuonna 1939  252,6 km² ja asukasluku 7 828.
Harlun seurakunnan ja kunnan perustaminen

Jänisjärvestä Laatokkaan laskevan Jänisjoen rantamille syntyi 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa nopeasti kasvava teollisuusyhdyskuntien sarja. Muista lähitienoista nopeasti erottautuvalle jokilaaksolle ryhdyttiin puuhaamaan omaa itsehallintoa 1900-luvun alkuvuosina.
Harlun evankelisluterilaisen seurakunta perustettiin Keisarillisen Suomen senaatin 4. huhtikuuta 1916 tekemällä päätöksellä. Uusi seurakunta aloitti toimintansa vappuna  1918. Seurakuntaan lohkaistiin alueita Sortavalan maaseurakunnasta ja Ruskealan seurakunnasta. Myöhemmin seurakuntaan liitettiin  myös osia Impilahden ja Soanlahden seurakunnista. Ortodoksista seurakuntaa Harluun ei perustettu, vaikka huomattava osa alueen asukkaista olikin ortodokseja. Harlun ortodoksit kuuluivat Sortavalan ja Suistamon ortodoksisiin seurakuntiin.
Uuden seurakunnan perustamisen jälkeen ryhdyttiin alueella puuhaamaan myös oman kunnan perustamista. Ensimmäinen uuden kunnan perustamiseen tähtäävä kokous järjestettiin 1. toukokuuta 1921 ja anottiin valtioneuvostolta lupaa itsenäisen kunnan perustamiseen. Lupa saatiinkin ja myös Sortavalan maalaiskunnan kanssa syntynyt kiista saatiin ratkaistuksi, ja uusi kunta saattoi aloittaa toimintansa 1. elokuuta 1922. Uuden kunnan pinta-ala oli 210 km² ja asukasluku hieman alle 5 000 henkeä.lähde? Molemmat luvut ehtivät kasvaa ennen kunnan toiminnan lakkaamista.
Elämää Harlussa

Harlun kunnan aluetta hallitsee Jänisjärvestä Laatokkaan laskeva Jänisjoki, jonka vuolaasti virtaaviin koskiin oli hyvä perustaa teollisuuslaitoksia. Jokilaaksosta muodostui nopeasti erittäin voimakas puunjalostukseen keskittynyt teollisuuskeskus, jonka ympärille uusi kunta perustettiin. Toki Harlun alueella toimi myös lukuisa määrä maanviljelijöitä, mutta teollisuustyöntekijöiden osuus väestöstä oli poikkeuksellisen suuri. Jänisjoen varteen perustettiin kolme merkittävää tehdasta.
Elämää Harlussa > Hämekosken tehtaat

Jänisjoen yläjuoksulle Hämekoskeen oli 1800-luvun lopulla perustettu voimalaitos sekä Suomen ensimmäinen karpiiditehdas. Tehtaan toiminta jouduttiin kuitenkin lopettamaan karpiidin huonon menekin vuoksi ja tilalle valmistui vuonna 1902 puuhiomo ja kartonkitehdas. Puuhiomo korvattiin vuonna 1918 vaneritehtaalla. Vuonna 1921 valmistui vielä rautasulattamo rautaromun sulattamista varten. Hämekosken tehtaiden toiminta lakkasi rakennusten vaurioiduttua pahoin talvisodan pommituksissa. Hämekosken tehtaat toimivat aluksi nimellä Hämekoski Aktiebolaget ja sittemmin Karelia Wood -nimellä.
Elämää Harlussa > Leppäkosken tehtaat

1900-luvun alkuvuosina perustettiin Leppäkosken kylään (Harlun kirkonkylä) voimalaitos, saha, puuhiomo sekä paperi- ja tiilitehdas. Leppäkoski Fabrikers Aktiebolag joutui vaikeuksiin 1920-luvun alkuvuosina uusien sahojen aiheuttaman kilpailutilanteen ja Venäjän markkinoiden tyrehtymisen vuoksi. Ratkaisuksi muodostui uuden voimalaitoksen ja selluloosatehtaan perustaminen. Talvisota koitui myös Leppäkosken tehtaiden toiminnan päätepisteeksi.
Elämää Harlussa > Läskelän tehtaat

Läskelänkoski kasvoi Harlun merkittävimmäksi teollisuuskeskittymäksi. Läskelänkoskeen oli Venäjän tykistöhallitus perustanut pienen sahan jo 1800-luvun alussa. Tykistöhallituksen luopuessa sahasta vuonna 1860 siirtyi koski tehtaineen Wärtsilän rautaruukin perustajan ja omistajan Nils Ludvig Arppen haltuun.
Vuonna 1893 tehdas aloitti toimintansa puuhiomona ja vuonna 1905 tehtaaseen lisättiin paperikone. Myös sahaa laajennettiin. Läskelän tehtaat saivat nimekseen Läskelä Bruks Aktiebolag. Venäjän markkinoille tarkoitetun ruskean paperin valmistuksesta siirryttiin valkean sanomalehtipaperiin Suomen itsenäistyttyä ja idänkaupan tyrehdyttyä. Yhtiö osti vuonna 1924 talousvaikeuksiin ajautuneet Leppäkosken tehtaat. Vuonna 1935 Läskelän tehtaat siirtyivät Kymin Osakeyhtiön haltuun. Läskelän tehtaat pystyivät Harlun ainoina teollisuuslaitoksina jatkamaan toimintaansa myös jatkosodan aikana. Sodan jälkeen tehtaan toiminta jatkui neuvostoliittolaisten omistuksessa.
Elämää Harlussa > Harlun koulut

Kunnallisten kansakoulujen lisäksi toimi Läskelän kylässä 1920-luvulta alkaen ammattikoulu, jossa opetettiin pojille puu- ja metallitöitä sekä tytöille kotitaloutta ja käsitöitä. Koulu palveli etenkin Läskelän tehtaan työntekijöiden koulutustarpeita. Vuonna 1938 käynnistyi Harlussa Mieskotiteollisuuskoulun toiminta. Koulu joutui lopettamaan toimintansa nopeasti Talvisodan sytyttyä. Omaa oppikoulua Harluun ei koskaan perustettu, vaan opinhaluisten täytyi suunnata kohti Sortavalan kouluja.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 11 koulupiiriin. Ainakin seuraavat kansakoulut toimi Harlun kunnassa: Läskelässä (1882–), Hämekoskella (1898), Harlu (1900–), Joensuussa (1900–), Häyskynvaarassa, Paussussa, Heinäjoella (1914–) ja Läskelässä (1918–)  sekä Viisossa.
Elämää Harlussa > Harrastustoimintaa Harlussa

Harlussa toimi aktiivinen suojeluskunta, jolla oli myös oma meriosasto. Lähes jokaisella kylällä oli myös oma työväenyhdistyksensä. Harlulaisten liikuntaharrastuksesta pitivät huolta Harlun Urheilijat, pesäpallon parissa toiminut Urheiluseura Hyrske ja Voimistelu- ja Urheiluseura Läskelän Riento. Nuorille tarjosivat toimintaa partiolippukunnat Läskelän Toimenpojat ja Tytöt, Jänisjoen Vesat sekä Jananuksen Joukamot. Harlussa toimi myös Lotta-Svärd -osasto, metsästys- ja ampumaseura, nuorisoseuroja, marttayhdistyksiä, kaksi maamiesseuraa, kuoroja ja orkestereita sekä opettajayhdistys.
Sotavuodet - Harlun kunnan ja seurakunnan lakkauttaminen > Talvisota ja välirauhan aika

Talvisodan aikana eivät harlulaiset joutuneet vielä evakkotaipaleelle, sillä sotatoimet eivät ulottuneet kunnan alueelle saakka. Ainoastaan kunnan itäisimpien osien asukkaat joutuivat lähtemään pakoon lähestyvää sotaa. Moskovan rauhassa 1940 Harlu siirtyi Neuvostoliiton haltuun, joten harlulaisten täytyi kuitenkin jättää kotiseutunsa sodan päätyttyä. Harlulaisten evakkojunat suuntasivat Kontiolahdelle, josta evakot siirtyivät Pohjois-Savon kautta Keski-Pohjanmaalle. Välirauhan aikana kunnantoimisto toimi ja hoiti harlulaisten asioita Nilsiässä, Kälviällä ja Kokkolassa. Jatkosodan sytyttyä kunnantoimisto palasi Harluun. Harlun seurakunnan kirkkoherranvirasto oli evakossa Kokkolassa, josta sekin palasi takaisin Harluun kesällä 1941. Syksyn aikana palasi valtaosa harlulaisista evakkopaikkakunniltaan takaisin kotiseuduilleen.
Sotavuodet - Harlun kunnan ja seurakunnan lakkauttaminen > Jatkosota ja lopullinen evakkomatka

Toisen kerran harlulaiset joutuivat evakkotaipaleelle Jatkosodassa Neuvostoliiton suurhyökkäyksen edellä kesällä 1944. Evakkojunat suuntasivat tällä kertaa Etelä-Pohjanmaalle. Kunnantoimisto suuntasi tällä kertaa Kauhavalle ja sittemmin Tikkakoskelle.
Harlun kunnan toiminta lakkasi Jyväskylässä 11. joulukuuta 1948 pidetyn lopettavan kokouksen jälkeen. Samassa yhteydessä perustettiin Harlu-säätiö ja Harlun pitäjäseura vaalimaan harlulaisia perinteitä. Kirkkoherranvirasto evakuoitiin myös Kauhavalle ja se ehti toimia myös Jyväskylässä ennen seurakunnan lakkauttamista 4. joulukuuta 1949. Harlun kunta ehti toimia 26 ja seurakunta 31 vuotta. Useimpien harlulaisten maanviljelijöiden lopullisiksi asuinsijoiksi vakiintuivat Jyväskylän ja Pieksämäen seudut.lähde? Teollisuustyöväelle ei osoitettu varsinaisia evakkopaikkakuntia, joten he hajaantuivat halujensa mukaan ympäri maata.
Harlun kunnan kylät

Varsinaisia kyliä oli yhdeksän: Harlu (Leppäkoski), Heinäjoki, Honkakylä, Häyskynvaara, Joensuu, Läskelä,  Paussu, Tenjärvi ja Vehkalahti. Tarkemmin myös Kirkkolahti, Kontiolahti,  Mäkisalo, Nukuttalahti, Orjatlahti, Pellotsalo, Pieni Tulola, Pohjus, Purovaara, Putsinlahti, Riekkala, Sulkasenlahti, Suuri Rytty, Suuri Tulola, Telkinniemi, Tukianmäki, Uijalanranta.
Nähtävyydet

Harlu: Harlun koulu (edelleen toimiva), Pyyrlammin hautausmaa ja muistomerkit 1992 ja 1996
Honkakylä, ortodoksinen hautausmaa ja muistomerkki 1992
Jänisjärvi, Harlun pohjoisin kylä. Rautatieristeys.
Kilketti: Kopravaara, korkeus 98 metriä ja Suur-Kilketinmäki, korkeus 136 metriä. Suur-Kilketinmäen juurella sijaitseva entinen pappila on yksityisessä asuinkäytössä.
Kirjavalahti, Laatokan pohjoisin kärki
Läskelän koski, Jänisjoen suurin koski
Paksuniemi, aikaisempi luonnonsuojelualue, rautakautinen linnamäki
Piispanvuori, näköalapaikka
Pötsövaara, korkeus 187,4 metriä, Pohjois-Laatokan korkein paikka
Rautalahti, entinen majatalon paikka, parketin valmistusta kylässä ja turkistarhausta sekä kerrostaloja
Vehkalahti, Petrakallion entinen lomanviettopaikka ja entinen kylpyläpaikka
Nykytilanne

Entinen Harlun kunnan alue kuuluu nykyisin Karjalan tasavallan Pitkärannan piiriin, jossa se on jaettu Harlun ja Läskelän maalaiskuntien kesken.
Entisten harlulaisten järjestötoimintaa

Entiset harlulaiset pitävät yhteyttä toisiinsa kahden pitäjäseuran Harlu-seura ry:n ja Harlun Perinneyhdistys ry:n kautta. Yhdistykset järjestävät entisten harlulaisten tapaamisia ja muita tapahtumia sekä jäsenmatkoja Harluun. Harlusta on kunnan lakkauttamisen jälkeen julkaistu seuraavat kirjat:
Vauramo, Eino: Harlu, Laatokan-Karjalan nuorin siirtopitäjä. Harlun pitäjäseura, Pieksämäki 1962.
Ryysy, Harri: Harlun ev.lut.srk:n historia 1916-1949. Jyväskylä 1978.
Kokko, Paavo & al.: Tehtaiden savuja ja kukkaketoja - kuvia Harlusta. Harlu-seura ry, Jyväskylä 1999.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Harlu Wikimedia Commonsissa
Harlu-seura ry
Luovutettu Karjala - Harlu
Markus Lehtipuu: Karjalan tragedia - Harlu (2003)
Pötsövaara Laatokan Karjalan Koli, Hakkapeliitta, 01.08.1933, nro 31, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit:  Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat:  Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat:  Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt:  Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet:  Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan:  Hanko
osin:  Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 :  Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Läskelän tehtaat
Boforsin 40 millimetrin ilmatorjuntakanuuna. Harlu, 1944.
Luonnontieteilijä K. H. Hällström (myöh. Pankakoski) saniaisten keskellä Harlun Pötsövaarassa v. 1906. Museovirasto-Musketti. Karjalaisen osakunnan kokoelma.
Bovesin verilöyly

Cuneon maakunnan kartta. Boves sijaitsee 6 kilometriä maakunnan pääkaupungista etelään.
Bovesin verilöyly oli Waffen-SS-yksikön Italiassa toisen maailmansodan aikana suorittama joukkomurha.
Länsiliittoutuneiden vallattua Etelä-Italian maa irtautui sodasta 8. syyskuuta 1943. Natsi-Saksa miehitti Italian keski- ja pohjoisosan. Fasisteja vastustanut vastarintaliike alkoi toimia uusia miehittäjiä vastaan. Cuneon maakunta oli yksi alueista, joissa partisaanitoiminta oli aktiivista.
1. SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitleriin kuulunut SS-majuri Joachim Peiperin komentama 3. pataljoona miehitti Cuneon alueen sunnuntaina 12. syyskuuta 1943. Pataljoona alkoi pidättää entisiä Italian armeijan sotilaita, joita se vangitsi alueella yhteensä noin 5 000. Vangit lähetettiin leireille Saksaan.
Verilöyly

19. syyskuuta 1943 partisaaniryhmä saapui Bovesiin tarkoituksenaan ostaa leipää kylästä. Kylässä sattui olemaan kaksi SS-miestä, jotka ryhmä vangitsi ja vei mukanaan. Vajaata tuntia myöhemmin paikalle saapui lisää SS-miehiä ja pieni tulitaistelu puhkesi. Molemmat puolet menettivät yhden miehen taistelussa. Hiukan myöhemmin paikalle saapui Peiperin johtama joukko SS-miehiä. Peiper vaati, että Bovesin seurakunnan pappi isä Giuseppe Bernardi ja eräs asukas, Antonio Vassallo ottaisivat yhteyden partisaaneihin ja palauttaisivat vangitut saksalaiset. Bernardi ja Vassallo tottelivat ja palasivat pian takaisin hengissä vapautettujen SS-miesten kera.
Palauttaminen ei kuitenkaan riittänyt Peiperille, joka määräsi kylän poltettavaksi. SS-miehet murhasivat 23-53 Bovesin asukasta ja tuhosivat noin 350 taloa kostotoimena. Isä Giuseppe Bernardi ja Antonio Vassallo olivat murhattujen joukossa. Heidät joko ammuttiin, jonka jälkeen heidän ruumiinsa poltettiin tai valeltiin paloöljyllä ja poltettiin elävältä.