stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ääntöpaikka
Ääntöpaikkojen luokittelu

Jokaiseen ääntöpaikkaluokkaan liitetään aktiivinen ja passiivinen artikulaattori eli ääntämiseen osallistuva puhe-elin. Esimerkiksi [m]:n kaltaisissa bilabiaalisissa äänteissä alahuuli liikkuu kohti paikallaan pysyvää ylähuulta, jolloin alahuuli lasketaan aktiiviseksi ja ylähuuli passiiviseksi artikulaattoriksi. Labiodentaalisissa äänteissä, joihin muun muassa [f]-äänne kuuluu, samainen alahuuli liikkuu ylöspäin, mutta passiivisena artikulaattorina toimivat ylähampaat. Passiiviseen kovaan kitalakeen taas voi aktiivisena artikulaattorina koskea niin kielen kärki kuin kielen selkäkin. Ensimmäisessä tapauksessa puhutaan retrofleksisesta ääntymäpaikasta ja jälkimmäisessä palataalisesta.
Aktiivisia artikulaattoreita lasketaan tavallisesti olevan viisi: huulet (labiaaliset äänteet), kielen notkea etuosa (koronaaliset äänteet), kielen keski- ja takaosa (dorsaaliset äänteet), kielen tyvi yhdessä kurkunkannen eli epiglottiksen kanssa (radikaaliset äänteet) ja kurkunpää (laryngaaliset äänteet). Kaikki näistä voivat toimia toisistaan riippumatta. Kaksoisartikulaatiossa yhden äänteen muodostamiseen käytetään yhtäaikaisesti kahta eri aktiivista artikulaattoria.
Passiivisten artikulaattorien rajat eivät ole yhtä selviä. Kielen kärki tai selkä voivat liikkua esteettä pitkin kitalakea ja hammasvallia ilman, että pienet paikanmuutokset vaikuttaisivat merkittävästi äänteen laatuun. Lingvolabiaalinen ääntöpaikka liittyy saumattomasti interdentaaliseen, tämä taas dentaaliseen ja edelleen alveolaariseen, palataaliseen, velaariseen ja uvulaariseen. Monesti äänne voidaan tuottaa jossakin kahden nimetyn ääntöpaikan välimaastossa.
Myös aktiivisilla artikulaattoreilla kielen etuosa voidaan laskea jatkumoksi, jossa kielen kärjen alapinta (subapikaaliset äänteet) liittyy asteetta kielen kärkeen (apikaaliset äänteet) ja edelleen kielen lapaan (laminaaliset äänteet).
Konsonantteja, joilla on sama ääntöpaikka mutta eri ääntötapa tai fonaatio, kutsutaan homorgaanisiksi. Esimerkiksi suomen kielen äänteet [n t s l] lausutaan kutakuinkin samassa kohtaa suuta siten, että kielen lapa koskettaa hammasvallia. Niiden ääntymäpaikka on alveolaarinen ja ne ovat keskenään homorgaanisia. Monissa kielissä nasaaleihin liittyy sääntö, jonka mukaan toisen konsonantin edellä ne ääntyvät homorgaanisina. Näin esimerkiksi suomessa sanan elinpiiri keskellä oleva konsonanttiyhdistelmä äännetään tavallisesti [mp], koska [m] ja [p] ovat kumpikin bilabiaalisia äänteitä. Sanassa elinkeino konsonanttiyhdistelmä äännetään [ŋk], koska edelleen [ŋ] ja [k] ovat kumpikin velaarikonsonantteja.
Yksittäiset ääntöpaikat

Bilabiaalinen: alahuuli ja ylähuuli
Labiodentaalinen: alahuuli ja ylähampaat
Lingvolabiaalinen: kielen etuosa ja ylähuuli
Dentaalinen: kielen etuosa ja ylähampaat
Alveolaarinen: kielen etuosa ja ylähammasvalli
Postalveolaarinen: kielen etuosa ja ylähammasvallin takaosa
Retrofleksinen eli kakuminaalinen: kielen kärki ja kova kitalaki
Palataalinen: kielen selkä ja kova kitalaki
Velaarinen: kielen selkä ja pehmeä kitalaki
Uvulaarinen: kielen selkä ja kitakieleke
Kaikkiin yllä oleviin ääntöpaikkoihin voi liittyä nasaalisuutta ja lateraalisuutta.
Faryngaalinen: kielen tyvi ja nielu
Epiglottaalifaryngaalinen: kurkunkansi ja nielu
Epiglottaalinen: kurkunpään eteispoimut ja kurkunkansi
Glottaalinen: äänirako
Nasaaliset ja lateraaliset äänteet

Nasaalisissa äänteissä kitapurjetta lasketaan niin, että ilmavirta pääsee kulkemaan nenän kautta. Tarkalleen ottaen tässäkin on kyse ääntöpaikasta, mutta useimmiten nasaalisuus luetaan ääntötapojen joukkoon.
Lateraalisissa äänteissä ilma ohjataan kulkemaan kielen laiteilta tai toiselta laidalta. Suomen kielessä on vain yksi lateraali /l/, kun esimerkiksi australialaisessa kalkatungun kielessä lateraaleja on neljä: dentaalinen, palataalinen, alveolaarinen ja retrofleksinen. Monissa Amerikan alkuperäiskielissä on varsinaisten lateraalien lisäksi myös lateraalifrikatiiveja ja lateraaliaffrikaattoja. Joissakin dagestanilaisissa kielissä lateraalisia konsonantteja voi olla viidestä jopa seitsemään.
Kaksois- ja lisäartikulaatiot

Joissakin kielissä esiintyy konsonantteja, joita tuotettaessa suuonteloon luodaan yhtäaikaisesti kaksi yhtä suurta kapeikkoa. Äänteellä voidaan siis laskea olevan kaksi eri ääntöpaikkaa. Ilmiötä kutsutaan kaksoisartikulaatioksi. Kaksoisartikuloidun äänteen aktiivisten artikulaattoreiden tulee olla riippumattomia toisistaan, joten siihen voi osallistua enimillään yksi kustakin artikulaattoriluokasta labiaalinen, koronaalinen, dorsaalinen ja radikaalinen. Äänirakoa eli glottista ei tässä yhteydessä yleensä lasketa artikulaattoriksi, vaikka siinä muodostetaankin monelle äänteelle ominainen sointi. Varsinaista kapeikkoa ei glottiksessa voi kuitenkaan muodostaa. Kaksoisartikulaatiota esiintyy muun muassa monissa länsiafrikkalaisissa kielissä, joissa tavallisia äänteitä ovat labiovelaariset klusiilit [k͡p] ja [ɡ͡b]. Esimerkki tällaisesta kielestä on Nigeriassa puhuttava joruba.
Muita maailman kielissä esiintyviä kaksoisartikulaatioita ovat labioalveolaariset konsonantit [t͡p d͡b n͡m], jotka löytyvät itsenäisinä äänteinä ainoastaan Papua-Uudella-Guinealla puhuttavasta yélî dnyen kielestä. Somalin kielessä taas on uvulaariepiglottaalinen klusiili [q͡ʡ].
Tavallisempi ilmiö maailman kielissä on lisäartikulaatio eli sekundaariartikulaatio. Tässä suuhun muodostetaan yksi kapeikko, joka lasketaan äänteen pääasialliseksi ääntöpaikaksi. Sen lisäksi ääntöväylän jokin toinen osa lähestyy jotakin toista – tai samaakin – passiivista artikulaattoria niin, että siitä syntyy puolivokaalimainen lisäsävy äänteelle. Tällöin puhutaan esimerkiksi labialisoituneista labiaaleista tai palatalisoituneista velaareista.
Tyypillisiä lisäartikulaatioita ovat:
Labialisaatio, jossa ylimääräinen kapeikko luodaan pyöristämällä huulet. Labialisoitu velaariklusiili [kʷ] esiintyy esimerkiksi amharassa.
Palatalisaatio, jossa kielen selkää nostetaan kohti kovaa kitalakea. Venäjän kielessä palatalisoituja konsonantteja on kokonainen sarja, esimerkiksi [pʲ] sanassa [pʲatʲ] 'viisi'.
Velarisaatio, jossa kielen selkää nostetaan kohti pehmeää kitalakea eli velumia. Tällainen äänne löytyy muun muassa englannin kielestä /l/-äänteen tavunloppuisena varianttina: [tʰeɫ] tai [tʰelˠ] 'kertoa'.
Faryngalisaatio, jossa kapeikko luodaan supistamalla nielun lihaksia. Tällaisia äänteitä löytyy esimerkiksi arabiasta: [tˤuˈjuːr] 'linnut'.
Ö

Ö (ö) on suomen aakkosten viimeinen eli 29. kirjain. Ö-kirjaimen nimi on suomen kielessä öö ja äännearvo [ø].
Ö on skandinaavinen erikoismerkki eli ääkkönen eli skandi. Muita skandeja ovat Ä ja Å.
Kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen Ӧ (ӧ) on yhdennäköisyydestään huolimatta eri merkki Unicode-merkistössä.
Ö suomen kielessä

Ö-kirjaimella merkitään suomen kielessä etuvokaalia, joka kansainvälisessä foneettisessa aakkostossa (IPA) merkitään [ø].
Ö-kirjain on kuulunut suomen kirjakieleen jo sen alkuajoista 1500-luvulta lähtien. Aluksi ö:llä ei ollut pisteitä, vaan niiden paikalla oli pieni e-kirjain.
Äänne [ø] tai [ø:] lienee suomen kielessä suhteellisen nuori ja harvinainen.selvennä Diftongit yö ja öy sen sijaan ovat vanhempia.lähde?
Ö muissa kielissä

Ö-kirjain sisältyy ruotsin, viron, unkarin, turkin, azerin, turkmeenin, tataarin ja krimintataarin aakkosiin ja näissä kielissä se vastaa äännettä [ø]. Lisäksi Ö sisältyy islannin aakkosiin.
Ruotsin kielessä ö-kirjain kirjain vastaa äänteitä [øː] (sanassa öl), [ø] (sanassa kött) ja [ɶ] (sanassa dörr).
Saksan kielessä Ö on umlaut-äännemuutoksen alainen O. Se ei ole erillinen kirjain eikä se kuulu aakkosiin muuna kuin O:n varianttina. Ö-kirjain voidaan saksassa korvata yhdistelmällä oe, joka kuitenkin on toissijainen merkintätapa. Ö-kirjaimen muoto on lainattu suomeen saksan umlaut-O:sta, mutta suomen Ö ei perustu umlaut-äännemuutokseen, joten se ei ole umlaut-merkki.
Norjan ja tanskan kielissä Ö-kirjainta vastaa Ø-kirjain.
Muita esitystapoja

Morseaakkosissa Ö merkitään: ---.
Radioaakkosissa Ö on suomalaisen standardin mukaan öljy ja NATO-standardin mukaan Oscar-Echo
Pistekirjoituksessa (Braille) Ö merkitään:
Tietokoneissa Ö koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
|  | Ö | ö |
| --- | --- | --- |
| ASCII | 214 | 246 |
| Unicode | U+00D6 | U+00F6 |
HTML-merkkiviittauksissa iso kirjain merkitään &Ouml; ja vastaava pienaakkonen &ouml;
Url-koodaus pienelle ö-kirjaimelle on %C3%B6 ja suurelle %C3%96
Merkistölistauksissa kirjaimen nimi on O-treema.lähde?selvennä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ö Wikimedia Commonsissa
Huviretki hirttopaikalle

| Huviretki hirttopaikalle> Picnic at Hanging Rock |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Peter Weir
Käsikirjoittaja:  Clifford Green
Perustuu:  Joan Lindsayn romaaniin Picnic at Hanging Rock
Tuottaja:   Hal McElroy  Jim McElroy 
Säveltäjä:  Bruce Smeaton
Kuvaaja:  Russell Boyd
Leikkaaja:  Max Lemon
Lavastaja:  David R. Copping
Pääosat:   Rachel Roberts  Vivean Gray  Helen Morse  Kirsty Child  Tony Llewellyn-Jones 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Australia
Tuotantoyhtiö:  Australian Film Commission
Levittäjä:  Event Cinemas Netflix
Ensi-ilta:   Australia 8. elokuuta 1975  Suomi 9. tammikuuta 1981 
Kesto:   115 min (teatteriversio)  107 min (ohjaajan versio) 
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Huviretki hirttopaikalle (engl. Picnic at Hanging Rock) on Peter Weirin ohjaama australialainen mystinen draamaelokuva vuodelta 1975. Se kertoo sisäoppilaitoksen tyttöoppilaiden huviretkestä Hanging Rock -nimiselle kalliomuodostelmalla, missä kolme heistä katoaa salaperäisesti. Elokuva sijoittuu vuoteen 1900.
Huviretki hirttopaikalle oli Peter Weirin läpimurtoelokuva ja myös yksi ensimmäisistä maailmanlaajuisesti menestyneistä australialaisista elokuvista.
Suomessa elokuva sai uusintaensi-illan valkokankaalla ELKE ry:n levittämänä restauroituna versiona.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rachel Roberts  | … |  rouva Appleyard    |
|  Dominic Guard  | … |  Michael Fitzhubert    |
|  Vivean Gray  | … |  neiti Greta McGraw    |
|  Helen Morse  | … |  Diane de Poitiers    |
|  Kirsty Child  | … |  Dora Lumley    |
|  Karen Robson  | … |  Irma    |
|  Christine Schuler  | … |  Edith Horton   |
|  Anne Lambert  | … |  Miranda   |
Palkinnot

Voitetut BAFTA-palkinnot:
paras kuvaus –  Russell Boyd
Mindanaonbulbuli

| Mindanaonbulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Mustabulbulit Hypsipetes
Laji::  rufigularis
Kaksiosainen nimi
 Hypsipetes rufigularis  (Sharpe, 1877) 
Synonyymit
 Ixos rufigularis 

Katso myös
   Mindanaonbulbuli Wikispeciesissä   Mindanaonbulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mindanaonbulbuli (Hypsipetes rufigularis) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Mindanaonbulbulia tavataan kotoperäisenä Mindanaolla Filippiineillä. Se on melko harvinainen, ja vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen seurauksena. Laji on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Elinympäristö

Mindanaonbulbuli elää metsissä ja metsänreunoilla ja on yleisimmillään luonnontilaisissa metsissä.
Tampereen punakaarti

Punasotilas Tampereella valokuvaamossa. Teksti hatussa tarkoittaa mahdollisesti Hämeenlinnaa.
Tampereen punakaartin rykmentti oli Suomen sisällissodan aikana 1918 Tampereella toiminut Suomen punaisen kaartin yksikkö. Se kuului Hugo Salmelan pohjoisen rintaman yleisesikunnan ja K. M. Evän piiriesikunnan alaisuuteen. Tampereen punakaartin kokoonpano 1918:
Paikallisesikunta

Rykmentin päällikkö Vihtori Ekholm
Muut jäsenet
August Lindegren
Kaarle Henrik Linden, kaatui Tampereella ilmeisesti Kaupin keuhkotautiparantolan mäellä 28.3.1918
Juho Vihtori Salmela
Kalle Halme
Johtokunta

Johannes Albin Silander
Juho Kustaa Saaristo
Hugo Hjalmar Teräs, kuollut vankileirillä
Mathias Hjalmar Metsävuori
Karl Hjalmar Raunisto
Lauri Johannes Niemi
Johtokunta > I pataljoona

Komppanianpäälliköt
Yrjö Verner Kovero
Matti Kulju, ammuttu vangitsemisensa jälkeen Kurussa 17. maaliskuuta 1918
Eino Eliel Lehtonen
Kaarle Hugo Salakoski
Sulom Vilhelm Virtanen
Yrjö Valdemar Hagman
Ilmo Emil Sulander, kaatunut
Johtokunta > II pataljoona

Päällikkö Herman Kanth
Komppanian päälliköt
Juho Alfred Alanen, pellavatehtaan työmies, kaatui 5. huhtikuuta 1918 Tampereella
Lauri Aarnio
Juho Kustaa Ståhle
Juho Kustaa Saaristo
Johan Nikolaus Heino
Frans Aron Emil Heinonen
Ferdinand Lindfelt, kirvesmies, ammuttu Tampereella huhtikuussa 1918
Kaarle Akseli Vilander, laitosmies, ammuttu Tampereella toukokuussa 1918 syytettynä Suinulan tapahtumista
Artur Salomon Pohja
Taavetti Luoto
Kalle Vihtori Tainio, kaatunut
Heikki Vihtori Saarinen
Lahja Urbanus Vahlgren
Johtokunta > III pataljoona

Päälliköt Kalle Halme ja Kalle Vilander
Komppanianpäälliköt
Juho Adolf Ahlgren, ammuttu 4. huhtikuuta 1918 Tampereella
Frans Emil Muro
Karl Samuel Nikula
Frans Vilhelm Koskinen
Anton Valdemar Aaltonen, ammuttu Tampereella 5. kesäkuuta 1918
Johtokunta > IV pataljoona

Päällikkö August Koskinen, kaatunut Lahdessa
Komppanianpäälliköt
Kalle Mäkinen
Frans Oskar Vansen
Otto Nieminen
Edvard Peltonen, kaatui Messukylässä
Yrjö Tammilehto
Oskar Sanfrid Lehmusvaara
Vilho Niemi
Kaarle Tyry
Kustaa Louhi
Kaarle Mäkelä
Johtokunta > VII pataljoona

Komppanianpäälliköt
Jaakko Donatus Tennberg
Valdemar Sammalisto, ammuttu 17. huhtikuuta 1918 Pyynikillä
Adolf Järvelä
Kalle Birkman
Johtokunta > Hämeen I rykmentti I pataljoona

Päällikkö Jalo Nieminen
Johtokunta > Hämeen I rykmentti I pataljoona > I pataljoona

Fridri Adelberg
Johtokunta > Hämeen I rykmentti I pataljoona > I komppania

Niilo Kustaa Heinonen
Johtokunta > Hämeen I rykmentti I pataljoona > II komppania

Kustaa Singerman virolainen sotamies
Frans Ludvig Leppänen
Johtokunta > Hämeen I rykmentti I pataljoona > Konekiväärikomppania

Arthur Johansson
Johtokunta > Miliisipataljoona

Karl Asplund, valokuvaaja, kuollut vankileirillä
Kaarlo Henrik Savo, kaatui 3. huhtikuuta 1918
Johtokunta > Vartiopataljoona

Heikki Koskinen
Taavetti Vihtori Luoto
Matti Koskinen
Lauri Suvanto, kaatui 5. huhtikuuta 1918
Kustaa Villehard Silvan
Hjalmar Emanuel Helin
Karl Selin
Severus Hurme
Juho Emil Oksa
Matti Lehti
Johtokunta > Naiskaarti

Päällikkö Halme, Kalle
Komppanian päälliköitä
Hilma Josefina Andersson
Kalle Kataja, kaatui huhtikuun alussa 1918
Johtokunta > Rautatien kaarti

Päällikkö
Emil Lintula
Komppanian päälliköitä
Gunnar Keltamäki
Frans Lintula
Vihtori Lehtonen
Väinö Talvi
Komissaarit
Emil Kanerva
Kustaa Ludvig Kulo
Juho Lehto
Juho Kustaa Aalto
Johtokunta > Pispalan punakaarti

Ylipäällikkö Aatto Koivunen
Komppanianpäälliköitä:
K. E. Lepokorpi
Herman Kanth
Herman Kytö, Pispalan PK:n 2. komppanian päällikkö, Finlaysonin kivityömies. Vilppulan rintamalla ja Tampereen taistelussa. Siirtyi Tampereelta Kangasalan kautta Valkeakoskelle ja sieltä Toijalan kautta Hämeenlinnaan, mistä Kosken ja Lammin kautta Lahteen. Vangittiin Kausalassa 3. tai 4. toukokuuta 1918. Vankileirillä Lappeenrannassa.
A. J. Eklund
L. Jylhäsalo
R. Rantala
P. Salonen
V. Stenberg
Naiskaarti
Päällikkö Hilma Koivunen
Aiheesta muualla

Sisällissota kuvina http://www.sodatkuvina.cjb.net/SisallissotaMain.htm
Sisällissota Tampereella http://www.uta.fi/koskivoimaa/valta/1918-40/1918tap.html
Vapaussotanäkökulmaa http://vapaussota.com
Pispalan punakaarti http://www.pispala.fi/historia/punainenpispala/1910/punakaarti.php?id=8&id2=16
Kuvia punakaartilaisista löytyy ainakin:
http://siiri.tampere.fi
http://www.yksityisetkeskusarkistot.fi/kark (Arkistoitu – Internet Archive)
Sotasurmat-sivusto
http://vesta.narc.fi/cgi-bin/db2www/sotasurmaetusivu/main?lang=fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Punasotilas Tampereelta.
Punasotilas tamperelaisessa valokuvaamossa.
Punasotilas tamperelaisessa valokuvaamossa.
Punakaartilainen Vehmas Tampereelta.
Kustaa Sivula Juupajoen punakaartista.
Tampereen punaisia päälliköitä.
Hyvin nuori punakaartilainen Tyrväältä.
Pispalan punakaartin komppania harjoituksissa.
Punasotilaita Tampereelta.
Museo

Saksalaisen Alte Nationalgalerie -taidemuseon näyttelyä, etualalla Auguste Rodinin viestos ja taka-alalla Édouard Manet’n maalaus.
Talomuseoissa pyritään säilyttämään kohteen alkuperäinen ulkoasu, kuvassa koululuokka 1800-luvulta virolaisessa museossa.
Suomen kansallismuseo pääsisäänkäynnin suunnalta.
Museo on laitos, joka kerää, säilyttää, tutkii ja pitää esillä historiallista, kulttuurihistoriallista tai luonnontiedettä koskevaa aineistoa. Näyttelyt ovat museotyön näkyvin osa, sillä niissä museot kohtaavat yleisönsä. Siksi monille näyttelyt edustavat museoiden perinteistä tehtävää.
Kokoelmien perusteella museot jaetaan Suomessa taidemuseoihin, kulttuurihistoriallisiin museoihin ja luonnontieteellisiin museoihin. Taidemuseoiden keräysperiaatteet ovat yleensä esteettisiä, mutta muissa museoissa pyritään keräämään todisteita tavallisista esineistä tai ilmiöistä. Ulkomuseot ovat erikoistapauksia, sillä niissä myös museorakennukset ovat osa esineistöä.
Vaikka museoiden päätehtävä on säilyttää kulttuuriperintöä, ne ovat usein myös suosittuja matkailukohteita. Useimmat kävijät tulevat museoihin oppimaan jotain uutta ja tätä päämäärää pyritään edistämään näyttelytekniikoilla. Näyttelyesineiden yhteydessä on usein taustatietoja kirjoitettuna, ja museot voivat käyttää esineiden tukena myös video- tai äänimateriaalia, pienoismalleja tai vuorovaikutteisia elementtejä.
Museolaitos syntyi 1700-luvulla, mutta sen taustalla on ihmisen tarve kerätä. Varhaisimpia esikuvia on löytynyt Mesopotamiasta, ja ’museo’-sana tulee kreikan sanasta ’museion’. Monet kokoelmat avattiin yleisölle 1700-luvulla, jolloin museoihin liitettiin myös opetuksellinen tavoite. Louvren avaamisesta vuonna 1793 käynnistyi ajatus kansallismuseoista. Museot ovat sen jälkeen ottaneet muun muassa mallia maailmannäyttelyistä yleisön viihdyttämisessä ja Skansenin ulkomuseosta historian elävöittämisessä. Museoista on tullut 1900-luvulla myös arkkitehtuurin merkkipaaluja, joiden suunnittelusta on pidetty kansainvälisiä kilpailuja.
Määritelmä

Sana museo on kreikkalaista alkuperää; sen merkitys on kuitenkin muuttunut. Sana juontuu kreikkalaisesta sanasta museion, joka tarkoitti yhdeksälle muusalle omistettua paikkaa. Museion oli ensisijaisesti koulu tai tutkimuslaitos, ja tällaisia ”tieteellisiä keskuksia” perustettiin erityisesti helleenisellä ja hellenistisellä kaudella.
Nykyaikainen museokäsite syntyi 1700-luvun lopussa ja 1800-luvun alussa, kun tiede alkoi erikoistua yhä suppeammille aloille ja positivistinen tieteenfilosofia korostaa kokemuksin ja havainnoin kerättyä tietoa. Tämän seurauksena myös museoiden esinekokoelmat nostettiin tärkeiksi tieteellisen havainnoinnin kohteiksi.
Kansainvälinen museoneuvosto ICOM päivittää nykyaikaisia museoita ja niiden toimintaa koskevaa yleismääritelmää, jota ICOM on ylläpitänyt sen perustamisvuodesta 1946 saakka. Nykyinen määritelmä on vuodelta 2007. ICOM:n mukaan ”Museo on pysyvä, taloudellista hyötyä tavoittelematon, yhteiskuntaa ja sen kehitystä palveleva laitos, joka on avoinna yleisölle ja joka tutkimusta ja opetusta edistääkseen ja mielihyvää tuottaakseen hankkii, säilyttää, tutkii, käyttää tiedonvälitykseen ja pitää näytteillä aineellisia ja aineettomia todisteita ihmisestä ja hänen ympäristöstään.”
Museotyypit > Jako keräyskohteen perusteella

Museoita voidaan määritellä usein eri tavoin, mutta yleensä museot jaetaan niiden keräyskohteen ja kokoelmien perusteella. Suomessa museot jaetaan kolmeen kategoriaan: taidemuseoihin, kulttuurihistoriallisiin museoihin ja luonnontieteellisiin museoihin. Taidemuseot eroavat muista museoista siinä, että ne keräävät lähinnä esteettisiä, yksilöllisiä ja ainutlaatuisia taideteoksia, kun taas muiden museoiden kokoelmiin halutaan todisteita tavallisista esineistä tai luonnonilmiöistä. Anglosaksisissa maissa jako tehdään hieman toisin ja luonnontieteellisten museoiden sijaan puhutaan tiedemuseoista, jotka tulee erottaa museoiden kaltaisista tiedekeskuksista. Suomessa tieteen ja tekniikan museot kuuluvat kulttuurihistoriallisiin museoihin.
Taidemuseot keräävät nimensä mukaan taidetta. Vaikka taidemuseotkin ovat tutkimus- ja opetusorganisaatioita, ne pyrkivät myös tarjoamaan esteettisiä kokemuksia. Suomessa taidemuseot ovat paljon rajatumpia kuin muualla maailmassa, sillä esimerkiksi kansantaide on perinteisesti kuulunut kulttuurihistoriallisiin museoihin, vaikka monissa muissa maissa sitä sijoitetaan myös taidemuseoihin. Taidemuseot ovat perinteisesti keränneet maalauksia, veistoksia ja koristetaidetta. Niiden kokoelmiin on kuitenkin alkanut 1900-luvun lopulla tulla entistä enemmän myös arkkitehtuuria, käyttögrafiikkaa, valokuvia ja taideteollisuuden tuotteita.
Kulttuurihistoriallisen museon keräyskohde voi käytännössä olla mikä tahansa ihmisen tekemä esine. Näin laaja-alaisen kohteen takia monet kulttuurihistorialliset museot erikoistuvat tiettyyn aiheeseen, aikaan tai maantieteelliseen alueeseen. Erikoistunut kulttuurihistoriallinen museo voi olla esimerkiksi tiemuseo, taiteilijakoti, myllymuseo tai urheilumuseo. Tieteeseen ja tekniikkaan keskittyneet museot lasketaan Suomessa myös kulttuurihistoriallisiksi museoiksi.
Luonnontieteelliset museot voivat olla eläintieteellisiä, kasvitieteellisiä tai geologisia. Isoimmilla luonnontieteellisillä museoilla, kuten Natural History Museumilla, National Museum of Natural Historyllä ja American Museum of Natural Historyllä, on laajat luonnontieteelliset kokoelmat. Tällaiset museot ovat myös merkittäviä taksonomisen työn ja luonnontieteellisen tutkimuksen kannalta.
Kokoelmien perusteella määritellyn kolmen museotyypin rinnalla on myös yleismuseoita, joiden kokoelmat ovat monialaisia. Tällaisia museoita ovat erityisesti jotain aluetta tai paikkaa palvelevat museot, kuten kansallismuseot. Lisäksi jollekin tietylle kohderyhmälle kohdennetut museot, kuten lastenmuseot, voivat olla yleismuseoita.
Museotyypit > Muut jaottelut

Museot voidaan jakaa kokoelmien lisäksi myös omistajan, palvelualueen, yleisön tai näyttelytavan mukaan. Museon omistajan mukaan luokiteltuna erilaisia museoita ovat muun muassa kunnalliset museot, yliopistomuseot, asevoimien museot, itsenäiset museot ja yksityismuseot.
Alueellisesti museot voidaan jaotella kansallismuseoihin, alueellisiin museoihin, kaupunkien museoihin ja paikallismuseoihin. Esimerkiksi Suomen museot on luokiteltu alueellisiin vastuumuseoihin ja valtakunnallisiin vastuumuseoihin. Alueellisilla vastuumuseoilla on erilaisia tehtäviä niiden toimialueillaan, kuten edistää museotoimintaa ja toimia taiteen kulttuuriperinnön ja kulttuuriympäristön asiantuntijoina. Valtakunnalliset vastuumuseot toteuttavat valtakunnallista museotoimintaa niiden erikoisaloillaan, ylläpitää kansainvälisiä yhteyksiä ja toimivat kulttuuriperinnän asiantuntijoina.
Museokokoelma on yleensä sijoitettuna museota varten rakennettuun tai korjattuun rakennukseen. Tällaisen ”perinteisen museon” lisäksi on kotimuseoita ja ulkomuseoita.