stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Purjehdus kesäolympialaisissa 1980
Tallinnan valmistautuminen kisoihin

Kun Moskova sai järjestääkseen kesäolympialaiset, purjehdusregatta päätettiin järjestää Tallinnassa. Tallinnassa aktiivinen toimija regatan saamisessa kaupunkiin oli kaupunginjohtaja Ivar Kallion ja urheilujohtaja Raymond Hallik.,  Kisajärjestelyt käynnistivät Tallinnassa merkittäviä rakennusinvestointeja, jotka tehtiin vuosina 1971-1979. Osa investoinneista tehtiin jo ennen kuin Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) päätös vuoden 1980 kesäolympialaisista oli tehty. Uusia tallinnalaisrakennuksia olivat mm. 314-metrinen Tallinnan televisiotorni, kulttuuri- ja urheilukeskus Linnahall eli Kaupunginhalli, Olümpia-hotelli, Postitalo, Tallinnan lentoaseman matkustajaterminaali, nelikilometrinen Piritan nelikaistainen rantatie ja rantabulevardi sekä urheilua varten olympiapurjehduskeskus ja urheilijoiden olympiakylä, nykyinen Pirita Spa -hotelli. Vanhakaupunki eli Toompea sai myös kohennusta sodan jälkeen tapahtuneen rappeutumisen jälkeen. Lisäksi Tallinnan kaupunki joutui kehittämään kunnallisteknistä infraa, kuten jätteiden käsittelyä. Kilpailuareenana olleella Tallinnanlahdella ei haluttu näyttää mahdollisia jätteiden käsittelyongelmia., ,
Piritan alueen olympiapurjehduskeskus oli maa-alueeltaan 193 000 m². Sen suunnittelijoina olivat Henno Sepmann, Peep Kani, Ants Raid ja Himm Looveer.
Kisojen avajaiset

Neuvosto-Viron silloinen ulkoministeri Arnold Green toimi Tallinnan olympiapurjehdusregatan XXII järjestelytoimikunnan puheenjohtajana. Olympiapurjehduskeskuksessa pidettyjen avajaisten ja päättäjäisten ohjaajana oli näyttelijänä tunnettu Mikk Mikiver. Avajaiset olivat 20. heinäkuuta 1980. KOK:n edustajana avajaisissa puhui ruotsalainen Gunnar Ericsson.
Kisojen olympiasoihtu saapui 19. heinäkuuta Tallinnaan Baltian asemalle, josta virolaisedustajat juoksivat soihdun Raatihuoneentorille. Seuraavana päivänä soihdun matka jatkui Piritalle olympiapurjehduskeskukseen, jossa soidun sytytti jääpurjehtija silloin 17-vuotias Vaiko Vooremaa. Yhdysvaltain johtaman olympiaboikotin johdosta regattaan osallistui urheilijoita 23 maasta. Niistä kuusi maata eli Alankomaat, Espanja, Irlanti, Italia, Sveitsi ja Tanska kilpailivat olympialipun alla. Neljä näistä maista eli Espanja, Irlanti, Italia ja Sveitsi eivät osallistuneet avajaisiin.
Mitalistit

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Tapahtuma | Kultaa | Hopeaa | Pronssia |
| 470 |  Brasilia Marcos Soares Eduardo Penido |  Itä-Saksa Jorn Borowski Egbert Swensson |  Suomi Jouko Lindgrén Georg Tallberg |
| Finnjolla |  Esko Rechardt |  Wolfgang Mayrhofer |  Andrei Balašov |
| Flying Dutchman |  Espanja Alejandro Abascal Miguel Noguer |  Irlanti David Wilkins James Wilkinson |  Unkari Szabólcs Detre Zsolt Detre |
| Soling |  Tanska Valdemar Bandolowski Erik Hansen Poul Richard Høj Jensen |  Neuvostoliitto Aleksandr Budnikov Boris Budnikov Nikolai Poliakov |  Kreikka Anastasios Bountouris Anastasios Gavrilis Aristidis Rapanakis |
| Star |  Neuvostoliitto Valentyn Mankin Aleksandr Muzytšenk |  Itävalta Karl Ferstl Hubert Raudaschl |  Italia Giorgio Gorla Alfio Peraboni |
| Tornado |  Brasilia Lars Sigurd Björkström Alexandre Welter |  Tanska Peter Due Per Kjærgaard |  Ruotsi Göran Marström Jörgen Ragnarsson |
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Brasilia | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 2. |  Neuvostoliitto | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 3. |  Tanska | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 4. |  Suomi | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 5. |  Espanja | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 6. |  Itävalta | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 7. |  Itä-Saksa | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 7. |  Irlanti | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 9. |  Kreikka | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 9. |  Unkari | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 9. |  Italia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 9. |  Ruotsi | 0 | 0 | 1 | 1 |
Muu toiminta

Kisojen ollessa poikkeuksellisen lähellä Suomea suomalaisveneilijät saivat mahdollisuuden tulla omilla veneillään yli Suomenlahden. Purjehtijoiden satamana oli Kirovin kalastuskolhoosin satama Miidurannassa. Sieltä oli purjehtijoille varattu 200 venepaikka, joista suomalaiset olivat saaneet kaikkiaan 98. Muita veneilijöitä tuli Ruotsista ja Länsi-Saksasta. Suomalaiset tulivat kahdessa ryhmässä niin, että kunkin ryhmän oleskelu kesti viikon.
Poliittisesti virolaispakolaiset, erityisesti Ruotsissa, kävivät julkisuuspeliä, koska heidän näkökulmastaan kisat pidettiin miehitetyssä maassa, jonka vuoksi KOK:n ei olisi heidän mukaansa saanut myöntää kisoja kyseiseen paikkaan. Pakolaisten kirjoittelu ei esim. Suomessa kuitenkaan yltänyt suomalaislehtiin.
Olympic Yachting Centre 1980.
Neuvostoliiton valtionpankki julkaisi vuonna 1977 viiden ruplan juhlarahan, joka kuvasi Tallinnaa ja sen tulevaa olympiaregattaa.
Vuoden 1980 olympialaisregatan veneluokat.
Vuoden 1980 olympialaisregatan voittajat ikuistettuna muistotauluun Tallinnan Piritassa.
Purpuritanssi

Purpuri on monivuoroinen tanssisikermä, eräs komeimmista ja näyttävimmistä suomalaisen kansanomaisen tanssiperinteen edustajista. Tämä pitkä, moniosainen ja monivuoroinen tanssi on alun perin muodostunut useista itsenäisistä tansseista, jotka ovat sitten liittyneet yhä kiinteämmiksi kokonaisuudeksi muodostaen lopulta yhtenäisen tanssin, jonka vuoroiksi nämä tanssit on käsitetty. Purpuria on tanssittu lähinnä Länsi-Suomessa ja pohjalaismaakunnissa. Viimeksi elävänä perinteenä vielä niinkin myöhään kuin 1950-luvulla. Purpuri oli suosittu tanssi häissä 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa.
Purpuri alkaa yleensä sisääntulomarssilla eli alkumarssilla, johon osallistuivat kaikki tanssin halukkaat. Alkumarssin lisäksi purpurissa saattoi olla 10–12 vuoroa. Muun muassa valssi, polkka, masurkka, sottiisi, erilaisia katrilleita, muun muassa ryssänkatrilli on tunnettu vuoron nimi.
Myös Itä-Suomessa purpuria on jonkin verran tanssittu, mutta siellä vuoroja oli huomattavasti vähemmän kuin Länsi-Suomessa eli yleensä alle viisi. Tunnettuja purpureita on monia, mutta yleensä vuoroista on ainakin osa vuosien kuluessa unohdettu.
Purpurin historiallista taustaa

Sana purpuri tulee ranskankielisestä sanasta potpourri, joka tarkoittaa sekaliharuokaa. Tämä sana kuvastaa tanssia hyvin, sillä siinä on useita tanssilajeja, kuten ruoassa useita lihalajeja.
Ranskan hovitansseissa oli jo keskiajalla tapana yhdistää eri tansseja suuremmiksi kokonaisuuksiksi, ja tavaksi muodostui tanssia tiettyjä tansseja peräkkäin. 1700-luvun alussa yleistyivät kontratanssit, ja näitä tansseja alettiin tanssia peräkkäin. Ensin kahden tanssin yhdistelminä, sitten yhä useampien. Ranskalaisen tanssintutkijan Jean-Michel Guilcherin mukaan 1700-luvun loppupuolella vakiintui yhdeksän tanssin ketju: aluksi tanssittiin useiden tanssien ketjuja, joita kutsuttiin nimellä potpourri. Myöhemmin sävellettiin ja suunniteltiin suoraan tällaisia yhdeksän tanssin sarjoja, joita kutsuttiin potpourreiksi. Tämä nimitys jäi pois 1700-luvun lopulla, ja tansseja alettiin kutsua katrilleiksi.
Suomessa tanssituista potpureista on hyvin vähän tietoa, joitakin merkintöjä löytyy Z. Topeliuksen päiväkirjoista. On todennäköistä, että purpurit ovat tulleet Suomeen Venäjän kautta. Suomen sodan jälkeen, jota ennen Suomi oli osa Ruotsia, Suomi liitettiin suurruhtinaskuntana Venäjän keisarikuntaan. Tuolloin Suomeen tuli paljon venäläistä sotaväkeä ja upseerit osallistuivat ahkerasti myös seuraelämään Suomen säätyläisten kanssa. Näiden välityksellä on Suomeen, sekä tanssiin, että muuhun kulttuuriin tässä vaiheessa tullut paljonkin venäläisiä vaikutteita.
Purpurin historiallista taustaa > Kansanomainen purpuri

Varmoja tietoja siitä, milloin purpuri on tullut Suomessa kansanomaiseen käyttöön ei ole. Arvellaan kuitenkin, että se olisi tapahtunut 1850- ja 1860-luvuilla. Suomessa purpuri pelkästään länsisuomalainen tanssi, ja voidaan erottaa melko selkeästi kolme levinneisyysaluetta.
Ruotsinkielinen Länsi-Uusimaa ja Varsinais-Suomi sekä läheiset suomalaispitäjät
Satakunta ja Häme
Keski- ja Pohjois-Pohjanmaa, sekä suomen- että ruotsinkielinen. Idässä alue ulottuu Pohjois-Savoon ja pohjoisessa Tornionjokilaaksoon, josta on ainoana alueena tietoja purpurista myös Ruotsin puolelta Ylitornion Juoksengista.
Esimerkiksi Paraisten purpuria tanssittiin ainakin 1870-luvulla, mahdollisesti jo 1850 alkaen. Vielä 1930 sitä tanssittiin Paraisten maaseudulla suurissa häissä ja juhlissa.
Täydellisiä selosteita purpureista on olemassa kymmenkunta ruotsalaista ja samoin kymmenkunta suomalaista. Purpuri oli ennen kaikkea häätanssi, ja on säilyttänyt asemansa Keski- ja Pohjois-Pohjanmaalla varsin pitkään. Hääpurpuriin saattoi osallistua satakin paria, ja tanssi saattoi kestää tunteja, jopa päiviä. Välillä syötiin, juotiin ja seurusteltiin.
Purpurin rakenne

Purpurit ovat kaikki erilaisia, jokaisella paikkakunnalla oli oma, toisista hieman poikkeava tapansa tanssia purpuria. Vuorojen määrä vaihtelee, erilaisia vuoroja on enimmillään 10, mutta lukuisten toistojen ansiosta tanssittavien vuorojen määrä voi kasvaa hyvinkin suureksi. Vaikka eri alueiden purpurit vaikuttavat hyvin erilaisilta, voidaan perusrakenteessa nähdä yhtäläisyyksiä.
Purpureissa voidaan erottaa neljänlaisia vuoroja ja osia:
Marssi / poloneesi / piiri. Nämä osat esiintyvät pääasiassa alussa ja lopussa. Kuviointi vaihtelee.
Figuré / ottommi / katrilli. Tämä osa esiintyy useimmiten tanssin keskiosassa.
Välivuorot: ulosajo / ristaus / hoppatahti / pujetus / läpimenevä jne.
Paritanssit: valssi, polkka. Näitä tanssitaan yleensä keskellä, joskus myös lopuksi ja niitä on hyvin erityyppisiä.
Purpuritanssi
Ramón Buxarrais Ventura

Ramón Buxarrais Ventura.
Ramón Buxarrais Ventura (s. 12. joulukuuta 1929 Santa Perpètua de Moguda) on espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 17. joulukuuta 1955 ja nimitettiin Zamoran hiippakunnan johtoon 16. elokuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 3. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Dadaglio, jota avustivat Felix Romero Menjibar ja Marcelo González Martín.
Buxarrais Ventura sai 13. huhtikuuta 1973 nimityksen Málagan piispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 11. syyskuuta 1991.
Ramón Búa Otero

Ramón Búa Otero
Ramón Búa Otero (28. huhtikuuta 1933 Isla de Arosa – 21. huhtikuuta 2012) oli espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 19. maaliskuuta 1961 ja nimitettiin Tarazonan hiippakunnan piispaksi 11. tammikuuta 1982. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. helmikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Antonio Innocenti, jota avustivat Elías Yanes Alvarez ja Gabino Díaz Merchán.
14. syyskuuta 1989 Búa Otero sai nimityksen Calahorra y La Calzada-Logroñon hiippakunnan piispaksi, jonka tehtävistä hän erosi 15. syyskuuta 2003.
RT-15

RT-15 (SS-14 Scapegoat)
RT-15 (TR-2P eli SS-14 Scamp eli SS-14 Scapegoat) oli neuvostoliittolainen keskipitkän matkan ohjus, joka luotiin SS-13 eli RT-2:n kahdesta ylemmästä vaiheesta. Ohjuksesta on käytety teollisuudessa GRAU-tunnusta 8K96.  Ohjuksen kärki painoi 500 kg, ja sen kantomatka oli 2 500 km. Ydinkärjen voima 50 kilotonnia, tarkkuus 2,26 km.
Kun ohjuksia alettiin sijoittaa asemiin, projekti peruutettiin ja ohjuksesta ei tullut merkittävää Neuvostoliiton asevoimien osaa.
Aiheesta muualla

Global Security: RT-15
RT-2P
RT-15
FAS FR-15M SLBM
Venäjän ja aikaisemman Neuvostoliiton maasta maahan -ohjukset
SS-designaatio:

SS-1 Scunner |
SS-1 Scud |
SS-2 Sibling |
SS-3 Shyster |
SS-4 Sandal |
SS-5 Skean |
SS-6 Sapwood |
SS-7 Saddler |
SS-8 Sasin |
SS-9 Scarp |
SS-10 Scrag |
SS-11 Sego |
SS-12 Scaleboard |
SS-13 Savage |
SS-14 Scamp\Scapegoat |
SS-15 Scrooge |
SS-16 Sinner |
SS-17 Spanker |
SS-18 Satan |
SS-19 Stiletto |
SS-20 Saber |
SS-21 Scarab |
SS-22 Scaleboard |
SS-23 Spider |
SS-24 Scalpel |
SS-25 Sickle |
SS-26 Stone |
SS-27 Stalin/Sickle B |
RS-28 Sarmat |
RS-24 |
Raimo Meltti

Raimo Väinö Meltti (30. huhtikuuta 1939 Kotka – 23. lokakuuta 2009) oli suomalainen dramaturgi, kirjailija, käsikirjoittaja, suomentaja, ohjaaja ja näyttelijä.
Meltti suoritti teatteritutkinnon Teatterikorkeakoulun korkeakouluosastolla 1964–1967 ja hän opiskeli myös taidehistoriaa, kirjallisuutta ja kieliä Helsingin yliopistossa.
Meltti toimi Kansallisteatterissa dramaturgina 1967–1973 ja hän oli Teatterikorkeakoulun opettajana 1968–1969 sekä Teatteriohjaajien Liiton sihteerinä 1968–1970.
Meltti teki käsikirjoituksia tv- ja radio-ohjelmiin ja hän oli muun muassa Montreux’ssä palkitun Ällitälli-ohjelman yhtenä käsikirjoittajana. Hän teki myös freelancerina radio-ohjelmia Yleisradion Radio 1:n yhteiskunnalliselle toimitukselle vuosina 1979–1986. Lisäksi Meltti toimi muun muassa ohjaajana harrastajateattereissa ja oli näyttelijänä espoolaisessa Hyökyvuoren teatterissa vuodesta 2001 alkaen.
Näytelmiä

Elämäni kiitoradat. Kansallisteatteri 1972
Kluck. 1998
Karuselli. Hyökyvuoren teatteri, Espoo 2002–2003
Arthur Decon nuottikirja. Hyökyvuoren teatteri, Espoo 2003
Tango Massimo : 9 argentiinalaista tangoa omin sanoin.
Muita teoksia

Neljäkymmentä kiloa Benjamin Franklinin muotokuvia : romaani. Columbina Oy, Espoo 1990
Maija Dahlgren : Niin väkevä on rakkaus : kuusi kuuluisaa ja romanttista tositarinaa ; dialogit kirjoittanut Raimo Meltti. 2. painos Atena, Jyväskylä 2001
Näytelmäsuomennoksia

Michel de Ghelderode : Ministerien toukokuu
Jean Anouilh : Rakas Antoine
Jean Anouilh : Rakas minä
Alain Decaux : Rosenbergit eivät saa kuolla
Francis Veber : Naisenryöstäjät
Scott Joplin : Treemonisha, ragtime-ooppera, esitetty Hyökyvuoren teatterissa 2004
Muita suomennoksia

Georges Conchon : Villiytyneet. WSOY 1965 (alkuteos L'état sauvage)
L. M. Montgomery : Jane Victoria. Columbina, Espoo 1993
L. M. Montgomery : Jane Victoria tulee kotiin. Columbina, Espoo 1993
L. M. Montgomery : Sara Stanleyn tarinat. Columbina, Espoo 1994
Ramón Alfredo Dus

Ramón Alfredo Dus (s. 22. toukokuuta 1956) on argentiinalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Paranán arkkihiippakuntaan 8. joulukuuta 1980 ja nimitettiin Reconquistan hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Thibican titulaaripiispaksi 5. elokuuta 2005. Piispaksi vihkiminen seurasi 17. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Mario Luis Bautista Maulión, jota avustivat Estanislao Esteban Karlic ja Andrés Stanovnik.
Dus sai 26. maaliskuuta 2008 nimityksen Reconquistan piispaksi. Hänet nimitettiin 21. helmikuuta 2013 Resistencian arkkipiispaksi, jonka virkaan hänet asetettiin 3. toukokuuta.
RT-21M Pioneer

RT-21M Pioneer-ohjus laukaisuputkessaan.
Neuvostoliiton RT-21M Pioneer ja Yhdysvaltain MGM-31 Pershing II-ohjukset.
RT-21M Pioneer eli SS-20 Saber/Sabre oli Neuvostoliiton keskipitkän matkan ohjus (IRBM) kylmän sodan aikoina 1976–1988. Se oli eräs 1980-luvun ns. euro-ohjuksista, jotka hävitettiin 1987 keskimatkan ohjukset kieltävän sopimuksen mukaan 1991 liikkuvine laukaisualustoineen. Ohjus kantoi 600–5 000 kilometriä, myöhemmät mahdollisesti jopa 7 500 kilometriä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Globalsecurity RT-12M
www.dtig.org (Arkistoitu – Internet Archive) Übersicht ballistischer Lenkwaffen aus russischer Produktion (deutsch)
SS-20 bei astronautix.com
Venäjän ja aikaisemman Neuvostoliiton maasta maahan -ohjukset
SS-designaatio:

SS-1 Scunner |
SS-1 Scud |
SS-2 Sibling |
SS-3 Shyster |
SS-4 Sandal |
SS-5 Skean |
SS-6 Sapwood |
SS-7 Saddler |
SS-8 Sasin |
SS-9 Scarp |
SS-10 Scrag |
SS-11 Sego |
SS-12 Scaleboard |
SS-13 Savage |
SS-14 Scamp\Scapegoat |
SS-15 Scrooge |
SS-16 Sinner |
SS-17 Spanker |
SS-18 Satan |
SS-19 Stiletto |
SS-20 Saber |
SS-21 Scarab |
SS-22 Scaleboard |
SS-23 Spider |
SS-24 Scalpel |
SS-25 Sickle |
SS-26 Stone |
SS-27 Stalin/Sickle B |
RS-28 Sarmat |
RS-24 |
Punavarpunen

| Punavarpunen |
| --- | --- |
 Vasemmalla koiras ja oikealla naaras.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Silmälläpidettävä  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Erythrina
Laji::  erythrina
Kaksiosainen nimi
 Erythrina erythrina  (Pallas, 1770) 
Synonyymit
 Carpodacus erythrinus 

Katso myös
   Punavarpunen Wikispeciesissä   Punavarpunen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Puolassa kuvattu koiras.
Punavarpunen (Erythrina erythrina) on peippoihin kuuluva varpuslintu.
Punavarpunen.
Koko ja ulkonäkö

Punavarpunen on peipon kokoinen. Sen pituus on 14–15 senttimetriä ja paino 19–25 grammaa. Vanha koiras on helppo tuntea: rinta, pää ja yläperä ovat kirkkaan punaiset, ja laulu kirkas, kuuluva vihellys, jonka se esittää puun, pensaan tai ruo’on latvassa. Naaras ja ensimmäisen kesän (2kv) koiras ovat melko harmaita, alapuolelta hieman vaaleampia. 2kv-koiraalla saattaa olla joitakin punaisia höyheniä puvussaan. Myös 2kv-koiras laulaa. Nuori lintu muistuttaa naarasta, mutta on lämpimämmän ruskehtava ja kaksi vaaleaa siipijuovaa erottuvat selkeämmin. Varoitusääni on käheä ”tsyii”, muistuttaen viherpeippoa. Nuorten lintujen kutsuääni on samantapainen mutta kirkkaampi, muistuttaen tiltaltin tai pajulinnun ääntä. Sitä kuulee vain melko lyhyen ajan heinäkuun puolivälistä elokuun alkupuolelle [lähde? ].
Vanhoilla linnuilla on täydellinen sulkasato talvehtimisalueella.
Vanhin suomalainen rengastettu punavarpunen on ollut 8 vuotta, 11 kuukautta ja 18 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin punavarpunen.
Levinneisyys

Punavarpusta esiintyy pääosassa Aasiaa, Euroopassa länsiraja on Itävalta–Tanska-linjalla.[lähde? ] Euroopan unionin alueella on arvioitu vuosina 2013–18 pesineen 368 000 – 587 000 paria, eniten Latviassa (111 000 – 176 000 paria), Suomessa (104 000 – 140 000) ja Virossa (80 000 – 120 000). Ruotsin parimäärä on vain 9 000 – 17 000.
Talvehtii Kaakkois-Aasiassa ja Intiassa. Levisi Suomeen nopeasti kaakosta käsin ja pesii nykyisin varsin tavallisena Etelä- ja Keski-Suomen pensaikkoisilla mailla, erilaisissa reunavyöhykkeissä ja puutarhoissa. Oli suhteellisen yleinen 1800-luvun puolivälissä Kaakkois-Suomessa Helsinkiin saakka. On sittemmin levittäytynyt edellä mainituille alueelle. Viime aikoina pesimäkanta näyttäisi taantuvan. Punavarpusen levinneisyysalueen pohjoisraja on Kuusamon–Rovaniemen korkeudella.
Punavarpunen on muuttolintu, joka saapuu Suomeen toukokuun puolivälissä – kesäkuun alussa. Syysmuutto alkaa aikaisin, jo heinäkuun kolmannella viikolla alkavat pesinnästään selvinneet vanhat linnut kerätä ihonalaista rasvaa muuttomatkaa varten [lähde? ]. Nuoret lähtevät muutolle hieman myöhemmin, pääosin elokuun loppuun mennessä. Poikkeuksellisesti laji on tavattu vielä loka–marraskuussa, joskus jopa talvella.
Elinympäristö

Pensaikkoisilla mailla, erilaisissa reunavyöhykkeissä ja puutarhoissa, rantaruoikoissa.
Lisääntyminen

Pesä rakennetaan tavallisesti matalalle pensaaseen, katajaan tai nuoreen kuuseen. Naaras rakentaa yksin koiraan seuratessa ja vartioidessa. Pesän runko on tavallisesti tehty kuivista ruohoista, pesäkuppi vuorattu ohuilla juurilla ja muilla kuiduilla. Munia on 3–6, tavallisesti 5, väriltään sinertäviä, tummin täplin ja kiemuroin koristeltuja, noin 16–22 mm pitkiä ja 13–16 mm leveitä. Muninta alkaa kesäkuun ensimmäisellä tai toisella viikolla. Naaras hautoo yksin 12 vrk. Poikasia ruokkivat ja hoitavat molemmat emot. Lentokykyisiä poikaset ovat noin 2 viikon ikäisinä.
Ravinto

Siemenet, silmut ja muut kasvinosat, marjat, hyönteiset. Lienee ainoa suomalainen varpuslintu, joka syö myös vihreitä kasvinosia. Poikaset saavat jonkin verran hyönteisravintoa.
Aiheesta muualla

LuontoPortti: Punavarpunen (Carpodacus erythrinus)
ITIS: Carpodacus erythrinus (englanniksi)
Punavarpusen munia.
Rantasalmen kirkko

| Rantasalmen kirkko |
| --- | --- |
 Rantasalmen kirkko
Sijainti:  Kirkkotie 3, Rantasalmi
Koordinaatit:  62°03′48″N, 028°17′55″E
Seurakunta:  Rantasalmen kappeliseurakunta
Rakentamisvuosi:  1904
Suunnittelija:  Josef Stenbäck Carl-Johan Slotte
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  700
Tyylisuunta:  uusgotiikka ja postmodernismi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Rantasalmen kirkko on alun perin arkkitehti Josef Stenbäckin suunnittelema kirkkorakennus Rantasalmella Etelä-Savossa. Se valmistui 1904 ja paloi 1984. Kirkon uudelleenrakentamiskorjaukset suunnitteli arkkitehti Carl-Johan Slotte. Hänen suunnitelmiensa pohjalta kirkkoa uudelleen rakennettaessa käytettiin hyväksi kirkon palossa säilyneitä seinärakenteita.
Palanut kirkko

Josef Stenbäckin suunnittelema punatiilinen Rantasalmen kirkko rakennettiin 1900–1904. Muodoltaan kirkko oli päätytornillinen pitkäkirkko, jossa oli lähempänä kuoripäätyä leveä poikkilaiva. Kirkko edusti uusgotiikkaa ja tavoitteli katedraalimaisuutta. Tämä tunnelma sekä ”stenbäckmäisyys” on kadonnut suuriksi osiksi kirkon nykyisistä sisätiloista. Istumapaikkoja kirkossa oli ennen uudelleenrakentamista 2 500 ja Hans Heinrichin rakentamissa uruissa oli 37 äänikertaa. Alttaritaulun oli maalannut Louis Sparre 1906 ja se kuvasi Kristusta Emmauksen tiellä. Kellot olivat vuosilta 1786 ja 1904. Rantasalmen kirkko oli mahtavampia ja mahdollisesti paikkamäärältään suurin Stenbäckin kaikkiaan 35 kirkosta.
Kirkko paloi salaman sytyttämänä 27. kesäkuuta 1984.
Uudelleenrakentaminen

Kirkko rakennettiin uudelleen säilyneiden seinien sisäpuolelle Carl-Johan Slotten suunnitelmien mukaan ja vihittiin käyttöön loppiaisena 1989. Kirkon alttaritaulun paikalla olevan taideteoksen on suunnitellut Pauno Pohjolainen. Uruissa on 41 äänikertaa, ja ne rakensi Veikko Virtasen urkutehdas 1990. Istumapaikkoja on noin 500 ja lehterille mahtuu vähän yli 200 ihmistä.
Kirkon ulkomuoto ja yksityiskohdat ovat hyvin samantapaiset kuin ennen uudelleenrakennusta. Suurimmat muutokset ovatkin tapahtuneet kirkon sisätiloissa. Niiden ilmeen täydellisen muuttumisen johdosta ei voida yleisesti sanoa, pitäisikö Rantasalmen nykyisestä kirkosta puhua kokonaan eri kirkkona kuin Josef Stenbäckin suunnitelmien mukaan 1904 rakennetusta kirkosta.kenen mukaan? Kirkon palosta säilyi myös osa kirkonkelloista, jäljelle jäänyt osa on nähtävissä kirkon tiloissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rantasalmen kirkko Wikimedia Commonsissa
Rantasalmen kirkko entisen Rantasalmen seurakunnan sivustolla
Kirkon kuva
RT-21 Temp 2S

RT-21 Temp 2S, SS-16 Sinner
RT-21 Temp 2S (tunnettu myös lännessä nimellä SS-16 Sinner) oli Neuvostoliiton kehittämä mannertenvälinen ohjus, jonka kehittely oli pohjana lyhyemmän kantaman SS-20-ohjuksen kehittelyyn. Tarkoitus oli kehittää liikuteltava kiinteäpolttoaineinen, kolmivaiheinen mannertenvälinen ohjus.
Ohjuksen kehittely alkoi 1969, ja ensimmäiset koelennot tehtiin 1972. Viimeinen koelento 1976 päättyi epäonnistumiseen, eikä ohjusta liitetty virallisesti Neuvostoliiton ohjuspelotteeseen. Monia ohjuksia kuitenkin rakennettiin ja läntisten lähteiden mukaan joitain kymmeniä sijoitettiin laukaisuvalmiiksi Plesetskiin.
Ohjus tuli valmiiksi 1980-luvun puolivälissä, mutta silloin ohjelma peruutettiin kansainvälisten sopimusten takia. Ohjuksen kantomatka oli 10 500 km, ja siinä oli 940 kg:n painoinen 0,65–1,5 megatonnin taistelukärki. Ohjuksen tarkkuus
CEP oli 450–1 640 metriä venäläisten lähteiden mukaan,  eli nykyajan mittapuun mukaan se ei ollut kovin tarkka, mutta läntiset lähteet sanovat tarkkuudeksi 360–480 metriä.
Aiheesta muualla

Global Security:  RT-21 / SS-16 SINNER
Venäjän ja aikaisemman Neuvostoliiton maasta maahan -ohjukset
SS-designaatio:

SS-1 Scunner |
SS-1 Scud |
SS-2 Sibling |
SS-3 Shyster |
SS-4 Sandal |
SS-5 Skean |
SS-6 Sapwood |
SS-7 Saddler |
SS-8 Sasin |
SS-9 Scarp |
SS-10 Scrag |
SS-11 Sego |
SS-12 Scaleboard |
SS-13 Savage |
SS-14 Scamp\Scapegoat |
SS-15 Scrooge |
SS-16 Sinner |
SS-17 Spanker |
SS-18 Satan |
SS-19 Stiletto |
SS-20 Saber |
SS-21 Scarab |
SS-22 Scaleboard |
SS-23 Spider |
SS-24 Scalpel |
SS-25 Sickle |
SS-26 Stone |
SS-27 Stalin/Sickle B |
RS-28 Sarmat |
RS-24 |