Valtalaki (Saksa)
Valtalain vaikutukset

Hitlerin maalis­kuussa 1933 säädättämä laki meni paljon pidemmälle kuin aikaisemmat valtalait. Se antoi hallitukselle oikeuden säätää myös perustuslain vastaisia lakeja, jos kohta valtiopäivien olemassaolo ja valtakunnanpresidentin oikeudet jätettiin muodollisesti lain ulkopuolelle. Tämä antoi Hitlerille ja hänen kabinetilleen muodollisen oikeutuksen lakkauttaa Weimarin tasavallan perustuslain takaamat perus- ja ihmisoikeudet sekä poliittiset vapaudet. Valtakunnanhallitus sai myös oikeuden solmia oikeudellisesti sitovia sopimuksia muiden valtioiden kanssa. Erityisen tärkeitä olivat Valtalain 1. artiklan määräykset, jonka mukaan valtakunnanhallituksen lainsäädäntövalta koski myös perustuslain 85. artiklan 2. momentissa ja 87 artiklassa mainittuja asioita. Edellinen momentti koski valtion tulo- ja menoarvion hyväksymistä valtiopäivillä ja jälkimmäinen valtiopäivien oikeutta päättää valtion velkaantumisesta. Valtiopäivät menettivät siis oikeutensa vaikuttaa valtiontalouteen, mikä olisi ollut tärkeä ja toimiva keino vaikuttaa hallituksen politiikkaan.
Valtalaki säädettiin aluksi neljän vuoden määrä­ajaksi, mutta sen voimassa­oloa jatkettiin myöhemmin kaksi kertaa. Lain voimassaoloa pidennettiin 30. tammikuuta 1937 neljällä vuodella 1. huhtikuuta 1941 asti, ja 30. tammikuuta 1939 edelleen 10. toukokuuta 1943 asti. Kummallakin kerralla voitiin käytännössä pitää jo ennalta varmana, että valtio­päivät myöntyivät sen jatkamiseen, sillä kansallissosialistit olivat sillä välin muuttaneet vaalilakia niin, että äänestäjät saattoivat hyväksyä vain ­puolueen laatiman ehdokas­listan. Vuonna 1943 Hitler pidensi valtalakia antamallaan asetuksella määräämättömäksi ajaksi. Vuonna 1942 valtio­päivät säätivät lisäksi lain, joka antoi Hitlerille vallan päättää jokaisen kansalaisen elämästä ja kuolemasta, mikä käytännössä merkitsi sitä, että valtalaki pysyi voimassa sodan loppuun saakka.
Ennen valtalain säätämistä Hitler oli vakuuttanut, että valtiopäivien toiminta jatkuisi kuta kuinkin normaalisti. Käytännössä valtiopäivien lainsäädäntötyö kuitenkin pysähtyi. Valtalain säätämisen jälkeen Saksan valtiopäivät kokoontuivat vain 19 kertaa ja säätivät yhteensä seitsemän lakia. Näistä kaksi koski nimenomaan valtalain voimassaolon pidentämistä. Muut viisi lakia olivat:
Laki Saksan valtakunnan rakenteellisesta uudistamisesta, jonka valtiopäivät säätivät 30. tammikuuta 1934. Tämä tasan vuosi kansallissosialistien valtaannousun jälkeen säädetty laki lopetti virallisesti Saksan osavaltioiden itsehallinnon.
Valtakunnan lippulaki
Laki valtakunnankansalaisuudesta sekä
Laki saksalaisen veren ja kunnian suojelemisesta. Nämä valtiopäivien Nürnbergin 7. puoluepäivien (eli ”Vapauden puoluepäivien”) yhteydessä 15. syyskuuta 1935 säätämät lait tunnetaan nimellä Nürnbergin lait, ja ne rajasivat juutalaiset pois Saksan julkisesta elämästä.
Laki Danzigin vapaakaupungin yhdistämisestä Suur-Saksan valtakuntaan, jonka valtiopäivät säätivät 1. syyskuuta 1939, toisen maailmansodan syttymisen vuoksi pidetyssä erikoisistunnossa.
Yleensä valtiopäivien tehtävänä oli lähinnä kuunnella Hitlerin pitämä puhe kansakunnan tilasta. Kansan suussa valtiopäivät saivatkin pilkkanimen ”valtakunnan parhaiten palkattu mieskuoro”, koska niiden tehtäviin kuului Hitlerin puheen kuuntelemisen lisäksi lähinnä laulaa istunnon lopuksi Deutschlandlied ja Horst-Wessel-Lied.
Kaksi kertaa valta­kautensa alku­vuosina Hitler kuitenkin ylitti nekin valtuudet, jotka valtalaki hänelle soi. Helmikuussa 1934 hän lakkautti valtakunnanneuvoston (Reichsrat), osa­valtioiden edustus­elimen, vaikka valtalaissa nimenomaan sanottiin, että sen nojalla säädetyt lait eivät saaneet uhata valta­kunnan­neuvoston asemaa. Saman vuoden elokuussa, presidentti Paul von Hindenburgin kuoltua, Hitler otti itselleen myös valtakunnanpresidentin tehtävät, vaikka valtalaki ei koskenut valtakunnanpresidentin valtaoikeuksia, joskaan hän ei virallisesti astunutkaan valtakunnanpresidentin virkaan. Valtakunnanpresidenttiys oli käytännössä yhdistetty kanslerin toimen kanssa aina vuoteen 1945, jolloin Hitler poliittisessa testamentissaan nimitti suuramiraali Karl Dönitzin valtakunnanpresidentin virkaan.