stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Knjažpogost

Knjažpogost (ven. Княжпогост, komiksi Виз, Viz) on kylä ja maalaiskunta Komin tasavallan Knjažpogostin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Vym-joen rannalla kahden kilometrin päässä piirikeskuksesta Jemvasta. Vuonna 2002 kylässä oli 195 asukasta.
Knjažpogost on seudun vanhimpia kyliä. Se mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1490. Nimensä perusteella (”ruhtinaan pogosta”) kylän arvellaan olleen komien asuinaluetta vuosina 1451–1502 hallinneiden Vymin ruhtinaiden asuinpaikka. Vuonna 1608 pogostalla mainitaan olleen kaksi kirkkoa. Sitä ympäröineet pienet kylät sulautuivat myöhemmin Knjažpogostiin. Asukkaat harjoittivat maanviljelyä, kalastusta ja metsästystä. 1800-luvulla kylä oli volostin ja vuosina 1939–1941 Železnodorožnyin (nykyisen Knjažpogostin) piirin keskus. Vymin toisella rannalla sijaitsevan Železnodorožnyin taajaman (vuodesta 1985 lähtien Jemvan kaupungin) kasvun myötä Knjažpogost on vähitellen autioitunut. Vuonna 1989 asukkaista 56 % oli komeja ja 35 % venäläisiä.
Kloridiperoksidaasi

Malli Curvicularia inaeqularis-sienen kloridiperoksidaasin rakenteesta
Kloridiperoksidaasi on entsyymi, joka katalysoi orgaanisten yhdisteiden ja kloridi-, bromidi- tai jodidi-ionien reaktiota vetyperoksidin läsnä ollessa ja tuotteena muodostuu halogenoitu orgaaninen yhdiste. Kloridiperoksidaasia esiintyy eräissä sienissä, kasveissa, bakteereissa ja eräissä madoissa. Sen biologinen rooli on syntetisoida halogeeneja sisältäviä orgaanisia yhdisteitä, joita eliöt käyttävät muun muassa puolustautumiseen saalistajia vastaan. Kloridiperoksidaasin EC-numero on EC 1.11.1.10 ja CAS-numero 9055-20-3.
Rakenne ja toiminta

Ensimmäisen kerran kloridiperoksidaasi eristettiin vuonna 1966 meressä elävästä sienestä Caldariomyces fumago (syn. Leptoxyphium fumago). Tämä entsyymi on reakenteeltaan monomeeri ja kooltaan 42 kDa. Entsyymi sisältää kofaktorinaan hemiryhmän. Hemiryhmän lisäksi kofaktoreina voivat toimia myös vanadiini ja sinkki. Näitä sisältäviä kloridiperoksidaasi entsyymejä on eristetty muun muassa sienistä Curvicularia inaeqularis ja Embellisia didymospora. Hemin sisältävissä entsyymeissä rauta on sitoutunut kysteiiniaminohappoon. Hemiä sitsältävä kloridiperoksidaasi katalysoi orgaanisten yhdisteiden halogenoitumisen lisäksi myös hapetusreaktioita, kuten hiilivetyjen hapettamista alkoholeiksi, katalyysin kaltaisia reaktioita ja peroksidaasirekaiotita esimerkiksi epoksidien muodostumista. Hemiryhmän sisältävien kloridiperoksidaasientsyymeissä rauta on hapetusluvulla +III ja hapettuu vetyperoksidin vaikutuksesta hapetusluvulle +IV. Tämän jälkeen se hapettaa halogenidi-ionin reaktiiviseksi hypohalogeenihapokkeeksi, joka reagoi muun muassa alkeenien, alkaanien ja aromaattisten hiilivetyjen kanssa klooraten ne. Kloridiperoksidaasi suosii erityisesti kloridi-ionia, mutta myös bromidi- ja jodidi-ionit reagoivat. Vanadiiniä sisältävissä entsyymeissä vanadiini on sitoutunut histidiiniaminohappoon. Vanadiini sitoutuu ensin vetyperoksidiin, tämän jälkeen halogeeni-ioniin ja tämän jälkeen katalysoi halogenointireaktion.
Erityisesti Caldariomyces fumago-sienen kloridiperoksidaasia on käytetty orgaanisen kemian synteeseissä asymmetrisissä reaktioissa. Enantioselektiivisten halogenointien lisäksi se katalysoi hyvällä enantioylimäärällä myös epoksidien muodostumista alkeeneista sekä tiolien ja tioeetterien hapettamista enantioselektivisesti sulfoksideiksi. Entsyymin käyttämistä suuressa mittakaavassa helpottaa se, että monet solut tuottavat entsyymiä solujen ulkopuolelle.
Halikon rautatieasema

Halikon rautatieasema (ruots. Halikko järnvägsstation, ratakm 149+131) oli rantaradan varrella sijainnut rautatieasema Halikon Asemanseudulla. Asema oli rakennettu 1899 kreivi August Armfeltin antamalle maalle, joka sijaitsi kuitenkin kaukana Halikon keskuksista ja palveluista, eikä siitä siksi kehittynyt merkittävää liikennepaikkaa.
Aseman kolmas raide purettiin jatkosodan jälkeen ja vuonna 1955 asema alennettiin seisakkeeksi. Henkilöliikenne lopettiin kokonaan vuonna 1969. Kun rantarataa siirrettiin hieman vuonna 1989, jouduttiin aseman makasiinit purkamaan.
Asemarakennusta alettiin kunnostaa talkoovoimin vuonna 1999, ja siitä tulikin asuinrakennus. Tapaninpäivänä 2004 asemarakennuksessa syttyi lämpöpuhaltimesta tulipalo, joka tuhosi asemarakennuksen. Vuonna 2006 rauniot purettiin ja asemarakennuksesta on jäljellä enää korkea kivijalka.
Aiheesta muualla

Kuva palaneesta asemasta.
Günther von Kluge

| Günther von Kluge |
| --- | --- |
 Günther von Kluge vuonna 1939
Henkilötiedot
Muut nimet:  Günther Adolf Ferdinand von Kluge
Syntynyt: 30. lokakuuta 1882 Posen, Itä-Preussi, Saksa
Kuollut: 19. elokuuta 1944 (61 vuotta) Metz, Ranska
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta (1901–1918)  Weimarin tasavalta (1918–1933)  Saksa (1933–1942)
Palvelusvuodet:  1901–44
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Sotamarsalkka
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi tammenlehvin ja miekoin
Günther ”Hans” von Kluge (30. lokakuuta 1882 Posen, Itä-Preussi – 19. elokuuta 1944 Metz, Ranska) oli saksalainen sotamarsalkka. Von Kluge osallistui ensimmäiseen maailmansotaan esikuntaupseerina.
Kenraaliluutnantti von Kluge komensi toisen maailmansodan alkaessa Saksan 4. armeijaa, jonka komentajana hän osallistui Puolan offensiiviin, taisteluun Ranskasta sekä suurhyökkäykseen Neuvostoliittoon. Hän nautti suurta arvostusta maansa armeijassa, mutta pelkäsi silti joutuvansa Adolf Hitlerin epäsuosioon. Von Kluge nimitettiin keskustan armeijaryhmä komentajaksi 19. joulukuuta 1941 tehtävästä vapautetun Fedor von Bockin tilalle. Moskovan taistelun aikana Kluge hoiti vetäytymisen pyytämällä Hitleriltä toistuvasti luvan rajoitettuihin vetäytymisiin, joista yhdessä muodostui täysimittainen perääntyminen. Kluge loukkaantui auto-onnettomuudessa 27. lokakuuta 1943 ja pystyi palaamaan palvelukseen vasta heinäkuussa 1944.
Palattuaan palveluksen von Kluge oli ensin lyhyen aikaa armeijaryhmä D:n komentajana, kunnes hänet siirrettiin armeijaryhmä B:n komentajaksi puolustamaan Atlantin vallia. Normandian taistelujen aikana kenraali Carl-Heinrich von Stülpnagel houkutteli häntä liittymään Hitlerin murhaa suunnittelevaan heinäkuun 20. päivän salaliittoon, mutta hän kieltäytyi.
Salaliiton epäonnistumisen myötä von Kluge kutsuttiin elokuussa Berliiniin. Tästä hän päätteli, että häntäkin syytettiin osallisuudesta siihen. Ajaessaan autolla kotiseutuaan kohti hän pysähtyi Verdunin taistelukentän kohdalla ja teki itsemurhan syanidikapselin avulla 19. elokuuta 1944.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Günther von Kluge Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC
Haaremi

Haaremin sisätiloja, eunukki ja haareminaisia. Jean-Léon Gérômen orientalistinen öljyvärityö Haaremin allas, n. 1876.
Haaremi on perinteisen arabialaisen huoneiston osa, johon perheeseen kuulumattomilta miehiltä oli pääsy kielletty. Nykyisin sanalla tarkoitetaan usein moniavioisen perheen vaimoja.
Haaremi ei välttämättä ole osa palatsia eikä haaremiin välttämättä kuulu vain naisia, joiden kanssa perheen miehellä on sukupuolisuhde. Esimerkiksi osmanien sulttaanin haaremi koostui hänen vaimoistaan ja rakastajattaristaan sekä äidistään, tyttäristään ja muista naispuolisista sukulaisistaan.
Etymologia

Sanan haaremi kantasana on arabian haram, joka merkitsee laitonta, suojattua tai kiellettyä. Sanalla viitataan siihen kodin suojattuun ja eristettyyn osaan, joka oli varattu naisille, lapsille ja palvelijoille. Sana voi viitata myös itse naisiin, tai se voi tarkoittaa ”Onnellisuuden taloa”; onnellisen asemassa on tällöin talon isäntä, jolla on haaremin naisiin seksuaalinen yksinoikeus.
Muualla maailmassa haaremi on tunnettu eri nimillä, esimerkiksi Intiassa purdah (”verho”), ja Persiassa enderun tai zezane.
Historiaa

Haaremit tunnetaan etenkin islamilaisista maista, mutta niitä oli Lähi-idässä myös esi-islamilaisena aikana. Assyrian, Persian ja Egyptin hoveissa oli yleensä haaremi, jossa hallitsijan vaimot ja jalkavaimot asuivat apulaisineen ja eunukkeineen. Hallitsijat laajensivat haaremeitaan poliittisten liittolaissuhteiden vahvistamiseksi. Näillä kuninkaallisilla haaremeilla oli tärkeitä poliittisia ja yhteiskunnallisia rooleja. Niiden sisällä esiintyi usein kilpailevia liittoumia, jotka pyrkivät nostamaan itsensä ja jälkeläisensä asemaa hovissa.
Islamilaisissa haaremeissa naiset oli eristetty yhteiskunnasta useammin kuin esi-islamilaisissa haaremeissa. Haaremien yleistymiseen ja leviämiseen islamilaisissa maissa vaikutti yhtäältä vaatimus naisten ja miesten erottamisesta toisistaan, ja toisaalta moniavioisuuden hyväksyminen. Koraani sallii miehelle neljä vaimoa, ja myös niin monta orjatarta kuin hän halusi. Myös orjakauppa oli aina ollut yleistä Lähi-idässä ja Välimerellä.
Suurimpia haaremeita

Intian keisari Udayamalla oli 400-luvulla eaa. noin 16 000 naisen haaremi, ja Banarasin kuninkaalla Tamballa (500-luku eaa.) oli väitetysti samankokoinen haaremi. Kiinan keisari Yang Ti (569–618) omisti yli 3 000 naisen haaremin hänen seksuaalisia tarpeitaan tyydyttämään. Kublai-kaanilla oli yli 7 000 vaimoa ja jalkavaimoa. Intialaisella shaahilla Firoz Sah Tughlakilla oli 1300-luvulla 3 000 naisen haaremi. Sulttaani Ghiyas-ud-Din Khiljillä oli 1400-luvulla 15 000 naisen haaremi. Siamin kuningas Mongkutin haaremi 1800-luvulla käsitti kokonaisen kaupungin, ja siinä oli naisia 9 000.
Osmanien valtakunnan haaremit > Tavalliset haaremit

Osmanien valtakunnassa, joka kattoi aikoinaan suurimman osan Lähi-itää, lähes kaikissa perheissä oli haaremi. Varakkailla valtiailla oli suuri haaremi, ja tavallisilla miehillä kahden vaimon asuttama eristetty huone. Naisten huoneiden ikkunat antoivat joko sisäpihalle tai ne oli peitetty ristikolla. Naiset saattoivat viettää aikaansa kuitenkin haaremin katolla, ja jopa käydä niiden kautta vierailulla muissa haaremeissa.
Osmanien valtakunnan haaremit > Topkapin haaremi

Tunnetuin ja suurin kaikista haaremeista oli Topkapin haaremi. Kun osmanit valloittivat Konstantinopolin 1453, Mehmed Valloittaja rakennutti kaupunkiin suuren Topkapin palatsin, jonne tuli suuri sulttaanin haaremi. Topkapin haaremissa eli seraljissa oli lähes 400 huonetta, ja sitä vartioivat eunukkijoukot ja kuninkaallinen henkivartiokaarti. Haaremissa asui 1400-luvulla yhtä aikaa yli tuhat naista, ja 1600-luvun jälkeen jo melkein kaksituhatta.
Osmanien valtakunnan haaremit > Topkapin haaremi > Haaremin hierarkia

Topkapiin myydyt orjattaret olivat muita kuin muslimeja, ja heitä tuotiin muun muassa Kaukasukselta ja Abessiniasta. Usein tyttöjen omat vanhemmat myivät tyttärensä, sillä jalkavaimon elämän katsottiin olevan ylellistä ja helppoa. Haaremissa tyttö sai uuden, persialaisen nimen, joka kuvasi hänen jotain viehättävää ominaisuuttaan. Hänet käännytettiin islaminuskoon ja hän alkoi opiskella islamilaista kulttuuria ja palatsin etikettiä. Haaremin orjatyttöjä kutsuttiin odaliskeiksi eli huonenaisiksi. Kukin tyttö pääsi lahjakkuuttaan vastaaviin tehtäviin. Erityisen kauniit ja lahjakkaat tytöt pääsivät jalkavaimoiksi, joille opetettiin monipuolisia taitoja niin taiteiden, käsitöiden kuin erotiikankin alalta. Kaikkein viehättävimmät 12 otettiin hovinaisiksi, jotka toimivat sulttaanin läheisimpinä apulaisina, kuten pyykkäreinä, kylvettäjinä ja tarjoilijoina. Vähiten lahjakkaat tai muuten hankalat tytöt eivät päässeet ylenemään haaremihierarkiassa, ja heidät yleensä myytiin pois.
Kun sulttaani mieltyi johonkin odaliskiinsa, tämä sai yksityishuoneiston, huvipurren, vaunut ja orjia. Kun hän synnytti sulttaanille lapsen, hänen asemansa nousi, ja jos lapsi oli poika, äidistä tuli haaremin hallitsija ja keisarikunnan mahtavin nainen, valide sultan. Haaremin naisten välinen kilpailu sulttaanin suosiosta oli usein julmaa. Haaremielämä oli täynnä muitakin vaaroja, ja monet naiset kuolivat nuorina erilaisten juonittelujen uhreina. Toisaalta haaremeissa solmittiin naisten kesken myös vahvoja liittolaissuhteita.
Jotkin sulttaanit käyttivät ahkerasti hyväkseen haaremin naistarjontaa, mutta monet pysyivät uskollisina yhdelle tai useammalle vaimolleen. Joillakin haareminaisilla oli suuri vaikutus valtakunnan politiikkaan, kun Suleiman Suuren valtakauden jälkeen 1566 jälkeen sulttaanit alkoivat eristäytyä maailmasta haaremiensa naisten seuraan.
Osmanien valtakunnan haaremit > Topkapin haaremi > Eunukit

Sulttaanin vaimoja vartioivat eunukit, nuorina kastroidut sotavangit tai orjat, joita oli enimmillään palatsissa jopa 800. Mustat eunukit huolehtivat naisista ja valkoiset toimivat sulttaanin palatsissa. Mustien eunukkien johtajalla oli hovissa suuri poliittinen valta, ja vapaasti liikkuvia eunukkeja pyrittiinkin usein lahjomaan. Kastroinnistaan huolimatta jotkut eunukit pystyivät seksisuhteisiin haareminaisten kanssa, ja he solmivat myös avioliittoja.
Osmanien valtakunnan haaremit > Topkapin haaremi > Jokapäiväinen elämä

Haaremin jokapäiväisestä elämästä ei ole säilynyt paljon kirjoituksia. Topkapin palatsin sulttaanin haaremi oli ylellinen paikka, jossa naiset käyttivät aikaansa puutarhoissa kuljeskellen ja leikkien. Öisin naisilla oli ulkonaliikkumiskielto. Aikansa kuluksi naiset kirjoittivat runoutta ja kertoivat toisilleen tarinoita. Myös uskontoon kuuluva rukoileminen ja sitä ennen tapahtunut peseytyminen olivat tärkeässä roolissa päivän rutiinissa. Oopiumi oli yleinen nautintoaine. Haaremin ruokavalikoima oli ylenpalttinen.
Naiset viettivät paljon aikaa haaremin kylpylöissä; turkkilainen kylpyseremonia, hammam, saattoi kestää tunteja. Seraljissa oli aikanaan 30 ylellistä, kullalla ja hopealla koristeltua kylpylää. Kylpylöissä naiset suorittivat myös perusteellisen karvanpoiston polttavalla voiteella.
Haaremin naisten vaatteet olivat hyvin kauniita ja ylellisiä; parhaita kankaita ja arvokkaita koruja, jotka tekivät suuren vaikutuksen haaremeissa vierailleisiin ja niistä kirjoittaneisiin eurooppalaisiin. Loistokkuus oli kuitenkin rajoitettu vain haaremin muurien sisään; haaremin ulkopuolella naiset joutuivat pukeutumaan vaatimattomasti ja harmaasti pitkiin tunikoihin sekä huntuun.
1800-luvulla Mahmud II:n hallituskaudella Topkapin haaremin ilmapiiri vapautui, ja naiset saivat käydä joukolla huviretkillä läheisillä joenrannoilla, tosin eunukkien vartioimina. 1800-luvun lopulla tällaiset huvitukset kiellettiin taas.
Nykyajan haaremit

Turkin haaremit lakkautettiin vuonna 1909. Moniavioisuus on edelleen yleistä Lähi-idässä ja Afrikassa, ja sitä kautta myös haaremit.
Aiheesta muualla

Valokuvaaja pujahtaa haaremiin. Tämän hetken Jugoslaviaa, Kuva, 10.05.1939, nro 10, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Haaremin naisia vanhassa valokuvassa.
Haaremin naisia viettämässä aikaa yhdessä. Giulio Rosati, Haaremitanssi, öljyvärimaalaus.
Hadrianus V

| Hadrianus V |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Ottobuono de' Fieschi
Syntynyt: 1205 Genova, Genovan tasavalta
Kuollut: 18. elokuuta 1276 Viterbo, Kirkkovaltio
Paavi
Paavius alkoi:  11. heinäkuuta 1276
Paavius päättyi:  18. elokuuta 1276
Edeltäjä:  Autuas Innocentius V
Seuraaja:  Johannes XXI
Paavi Hadrianus V:n vaakuna.
Hadrianus V (syntyjään Ottobuono de' Fieschi) (s. n. 1205 Genova, Italia – 18. elokuuta 1276) oli paavina 11. heinäkuuta 1276 – 18. elokuuta 1276. Vuosina 1243 – 1254 paavina hallinnut Innocentius IV oli Hadrianus V:n setä ja juuri tämän ansiosta Hadrianus V aikanaan pääsi kardinaaliksi. Hadrianuksen seuraaja oli Johannes XXI.
Hadrianus V oli n. 71-vuotias noustessaan paavinistuimelle. Hadrianus V oli (virallisesti) 186. paavi.
Haimasyöpä

| Haimasyöpä |
| --- | --- |

5-vuotisennuste:  5 %
Ensioireet:  laihtuminen, vatsakipu, ihon keltaisuus, suolen toiminnan muuttuminen
Tärkein hoitomuoto:  leikkaus, sädehoito
Uusia tapauksia Suomessa vuosittain:  1 000
Alkuvaiheen tutkimuksia:  ultraäänitutkimus
Riskitekijät:  tupakointi
Haimasyöpä on haimasta lähtevä syöpä. Haimasyöpä on Euroopan kolmanneksi tappavin syöpä. Haimasyövän on havaittu yleistyvän, eikä syytä siihen tiedetä. Uusia haimasyöpiä todetaan Suomessa selvästi enemmän kuin EU-maissa keskimäärin, ja haimasyöpään sairastuu Suomessa joka vuosi noin 1 000 ihmistä.
Haimasyöpään sairastumisen riski kasvaa iän myötä, ja sen esiintymishuippu on noin 70 vuoden iässä. 95 prosenttia haimasyövistä on adenokarsinoomia. Jos syöpä alkaa haiman endokriinisestä osasta eli Langerhansin saarekkeista, sitä kutsutaan saarekesolusyöväksi. Sen oireet ovat erilaiset kuin muiden haimasyöpien: useimmiten joko insuliinin tai gastriinin liikaerityksestä johtuvia. Saarekesolusyöpiä todetaan Suomessa noin 6–20 vuodessa.
Riskitekijät

Tupakointi aiheuttaa arviolta 30 prosenttia kaikista todettavista haimasyöpätapauksista.  Tutkimuksissa on havaittu, että nuuskan käyttö kaksinkertaistaa sairastumisriskin, ja savukkeiden polttajilla riski on vieläkin korkeampi, kolminkertainen. Alkoholi altistaa haimasyövälle välillisesti: sen runsas käyttö kasvattaa kroonisen haimatulehduksen riskiä, ja tämä taas on yksi haimasyöpäriskiä kasvattavista tekijöistä.
Haimasyövän riski kasvaa iän myötä. Suurin osa sairastuneista sijoittuu ikähaarukkaan 60–80. Nuoremmillakin sairautta voi esiintyä satunnaisesti, varsinkin jos sitä on esiintynyt aiemmin suvussa. Suomessa ei ollut 1990-luvun alkupuolella yhtään alle 25-vuotiasta haimasyöpään sairastunutta.
Kymmenellä prosentilla haimasyöpäpotilaista on esiintynyt haimasyöpää suvussa aiemmin.
Oireet

Haimasyöpä on usein alkuvaiheessaan oireeton. Myöhemmin voi esiintyä muun muassa kipua vatsassa ja selässä, laihtumista sekä ihon kellastumista. Joskus esiintyy myös ripulia, pahoinvointia ja oksentelua.
Tavallisimmat etäpesäkkeiden kohteet haiman adenokarsinoomassa ovat maksa, vatsakalvo ja keuhkot.
Tutkimukset

Potilaille, joiden epäillään sairastavan haimasyöpää, tehdään yleensä ensimmäiseksi ultraäänitutkimus. Mahdollisia tutkimustapoja on kuitenkin useita.
Ennuste ja hoito

Keskimääräinen elinajan ennuste on vain puoli vuotta diagnoosista. Viiden vuoden kuluttua diagnoosin saamisesta enää 3 prosenttia potilaista on elossa.
Sekä solunsalpaajat (sytostaatit) että immuunihoidot tehoavat huonosti haimasyöpään. Haimasyövän ensisijainen hoitomuoto on yleensä leikkaus. Pankreatikoduodenektomian eli Whipplen leikkauksen jälkeen haimasyövän viisivuotisennuste on noin 20 prosenttia ja mahdollisesti jopa 40 prosenttia, ellei tauti ole levinnyt imusolmukkeisiin. Jos koko syöpäkudosta ei voida poistaa, leikkauksella on mahdollista lievittää taudin oireita.
Kemoterapiassa voidaan haimasyövän kohdalla hyödyntää esimerkiksi fluorourasiiliä, kapesitabiinia ja gemsitabiinia.
Tunnettuja potilaita

Tunnettuja haimasyöpää sairastaneita henkilöitä ovat muun muassa:
| --- | --- |
 Matti Ahde  Wernher von Braun  Trevor Bolder  Ricky Bruch  Jacques Derrida  Thomas W. Ferebee  Ola Fogelberg  Aretha Franklin  Dizzy Gillespie  Ruth Bader Ginsburg  Fred Gwynne  Bill Hicks  Aki Hintsa  Veikko Huovinen  Steve Jobs  Ahti Karjalainen :  Satoshi Kon  Michael Landon  Jon Lord  Ilkka Malmberg  Liam Miller  Bill Owen  Luciano Pavarotti  Chris Rea  Alan Rickman  Sally Ride  Mikko Saarela  Sari Seppälä  Jouko Skinnari  Stefán Karl Stefánsson  Patrick Swayze
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Pancreatic cancer (englanniksi)
Mayo Clinic: Pancreatic cancer (englanniksi)
Johns Hopkins Medicine: Pancreatic Cancer (englanniksi)
Jan Kobuszewski

Jan Kobuszewski (s. 6. toukokuuta 1947) on entinen puolalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli pituushyppy.
Kobuszewski sijoittui Helsingin EM-kilpailuissa 1971 pituushypyssä kahdeksanneksi tuloksella 775 cm. Tasaisessa kilpailussa hän hävisi pronssia saavuttaneelle maanmiehelleen Stanisław Szudrowiczille 12 senttimetriä.
Knjaginino

Knjagininon vaakuna vuodelta 1781.
Knjaginino (ven. Княги́нино) on kaupunki Nižni Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Suran sivujoen Imzan varrella 107 kilometriä Nižni Novgorodista kaakkoon. Kaupunki on Knjagininon piirin keskus. Asukkaita on 6 700 henkeä (vuonna 2005).
Paikalla sijainnut kylä mainitaan 1500-luvulla. Vuonna 1779 siitä tuli Knjagininin kaupunki ja Nižni Novgorodin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1925 se alennettiin Knjagininon kyläksi, joka vuonna 1968 sai kaupunkimaisen taajaman aseman. Uudelleen Knjagininosta tuli kaupunki vuonna 1998. Nykyään siellä toimii meijeri, ompelimo ja turkistehdas.
Aiheesta muualla

Knjagininon kaupungista kertova sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Nižni Novgorod

Arzamas | Balahna | Bogorodsk | Bor | Gorbatov | Gorodets | Dzeržinsk | Knjaginino | Kstovo | Kulebaki | Lukojanov | Lyskovo | Navašino | Pavlovo | Pervomaisk | Perevoz | Šahunja | Sarov | Semjonov | Sergatš | Tškalovsk | Uren | Vetluga | Volodarsk | Vorsma | Vyksa | Zavolžje
Nižni Novgorodin alue
Diskreetti matematiikka

Diskreetti matematiikka on matematiikan osa-alue, joka keskittyy diskreettien ("epäjatkuvien") rakenteiden tutkimiseen. Suurin osa tutkimuksesta keskittyy numeroituviin joukkoihin, kuten luonnollisten lukujen joukkoon.
Diskreetin matematiikan tutkimuksen suosio on viime aikoinamilloin? noussut sen tietoteknisten sovellutuksien vuoksi. Diskreetin matematiikan merkintäjärjestelmää on saatu sovellutettua tietokonealgoritmien ja ohjelmointikielien tutkimukseen.
Diskreetin matematiikan osa- ja sovellusalueita:
logiikka
joukko-oppi
lukuteoria
verkko- eli graafiteoria
algoritmi
informaatioteoria
laskettavuus- ja kompleksisuusteoria
todennäköisyyslaskenta
lineaarialgebra
peliteoria
diskreetti geometria ja diskreetti topologia
kryptologia ja kryptografia
Kirjallisuutta

Merikoski, Jorma; Virtanen, Ari; Koivisto, Pertti: Diskreetti matematiikka I.  (Alkuperäinen julkaisuvuosi 1993)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 2001.  ISBN 951-44-3406-4  ISSN 0356-424X
Merikoski, Jorma; Virtanen, Ari; Koivisto, Pertti: Johdatus diskreettiin matematiikkaan.  Porvoo Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29569-8
Ilkka, Seppo: Diskreettiä matematiikkaa.  (Julkaistu eri painoksin 1989–2001)  Helsinki:  Otatieto / Otakustantamo, 2001.  ISBN 951-672-176-1
Fletcher, Peter; Hoyle, Hughes; Patty C. Wayne: Foundations of Discrete Mathematics.  Boston:  PSW-KENT Publishing Company, 1991.  ISBN 0-534-98381-2  (englanniksi)
Kluuvikatu

Kluuvikatu jouluvalaistuksessa kuvattuna vuonna 2018.
Kluuvikatu vuonna 1952, jolloin sillä oli vielä autoliikennettä. Kadun päässä silloinen Heimolan talo.
Kluuvikatu (ruots. Glogatan) on noin 220 metriä pitkä pohjois–etelä-suuntainen kävelykatu Helsingin keskustassa Kluuvin kaupunginosassa. Se alkaa etelässä Pohjoisesplanadilta ja kulkee Aleksanterinkadun poikki päättyen Yliopistonkadulle. Katu ja koko kaupunginosa ovat saaneet nimensä sen alueella ennen sijainneesta Kluuvinlahdesta. Kluuvikatu rakennettiin 1820–1830-luvun taitteen aikoihin tämän entisen vesialueen täyttömaan päälle.
Aleksanterinkadun pohjoispuolinen osa Kluuvikatua suljettiin ajoneuvoliikenteeltä vuonna 1984, kun viereisessä korttelissa aloitettiin rakennustyöt. Niiden valmistuttua vuonna 1988 tämä osuus jäi kävelykaduksi. Vuonna 1989 Kluuvikadusta muutettiin kävelykaduksi myös 50 metrin pituinen osuus Aleksanterinkadun eteläpuolelle. Kadun eteläpäähän jätettiin kuitenkin vielä ajoyhteys sen varrella oleviin kiinteistöihin.
Kluuvikadun tunnetuimpia kohteita ovat muun muassa Maxim-elokuvateatteri ja Fazerin liiketalo, jossa sijaitsee alkuperäinen Fazer-kahvila. Katu jouluvalaistiin vuonna 2001 ensimmäistä kertaa yli 60 vuoteen, ja siitä eteenpäin joka vuosi.
Kadun keskelle Fazerin kahvilan kohdalle pystytettiin vuonna 1991 Björn Weckströmin toteuttama veistos Fazerin kukko. Tuolloin tuli kuluneeksi sata vuotta siitä, kun Karl Fazer avasi alkuperäisen konditoriansa Kluuvikadun varrella sijainneessa puutalossa.
Galleria

Kauppakeskus Kluuvi Yliopistonkadun kulmassa vuonna 2014.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kluuvikatu Wikimedia Commonsissa