stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Khatškar

Khatškareita Noratuksen vanhalla hautausmaalla, Armeniassa. Vanhimmat ristikivet ovat 900–1000-luvuilta, mutta useimmat 1400–1500-luvuilta.
Khatškar (arm. խաչքար) eli ristikivi on Armeniassa ja armenialaisten asuttamilla alueilla tavattava, useissa erilaisissa paikoissa oleva kivi, joita on tehty keskiajalta asti. Khatškar on steela, johon on tavallisesti veistetty kasviornamentteja ja keskellä on Armenian risti. Kivessä voi olla jalusta ja korniisi.
Khatškarit toimivat jumalanpalveluksen kiinnekohtana, muistokivinä ja reliikkeinä jotka ylläpitävät viestintää maallisen ja pyhän välillä. Khatškarit voivat olla noin 1,5 metriä korkeita ja niiden keskiosassa on usein ornamentaalisesti kaiverrettu risti, jonka alapuolella on auringon tai ikuisuuden kehän symboli. Kiveen voi olla kaiverrettu myös kasviornamenttiaiheita, sekä pyhimysten tai eläinten kaiverruksia.
Khatškareita on tuhottu eri aikoina. Arvioidaan, että niitä olisi Armeniassa jäljellä noin 50 000 kappaletta. Vuodesta 2010 khatškarit ovat olleet Unescon aineettoman kulttuuriperinnön luettelossa.
Khatškareita kaivertavat ja veistävät käsityöläiset Armeniassa tai Armenian diasporan yhteisöissä. Tekemiseen liittyvät käsityötaidot välittyvät suvuissa mestareilta oppipojille opettamalla perinteisiä menetelmiä, kuvioita, paikallisia eroja sekä yksilöllisiä improvisaatioita rohkaisten. Khatškarit tehdään tavallisesti käyttämällä paikallista kiveä, tuffia. Niitä veistetään käyttäen talttaa, stanssia, teräviä kyniä ja vasaroita. Kaiverrukset hiotaan käyttämällä hienoa hiekkaa. Pienet murtumat ja karkeat pinnat poistetaan savimuotilla tai liuskekivellä, jonka jälkeen ne maalataan.
Valmistunut khatškar nostetaan pystyyn pienen uskonnollisen seremonian kera. Khatškarin uskotaan omaavan pyhiä voimia sen siunaamisen ja voitelemisen jälkeen ja tarjoavan apua, suojelua, voittoja, pitkää elämää, muistamista ja meditaatiota sielun pelastukseksi. Yli 50 000:lla Armenian khatškarilla on jokaisessa oma kuvionsa, eikä kahta samanlaista ole.
Uhanalaiset khatškarit

Historiallisessa Armeniassa ja sitä ympäröivillä seuduilla tehdyistä khatškareista on suuri osa on nykyisin Turkin, Azerbaidžanin ja osittain Georgian ja Iranin alueilla. Khatškareita on hävitetty systemaattisesti Turkissa, ja vain muutamia on jäljellä. Näitä ei ole luetteloitu, eikä valokuvattu kunnolla. Sen takia on vaikea nykyistä tilannetta on vaikea seurata. Eräs dokumentoitu esimerkki on armenialainmen hautausma Julfassa, Azerbaidžanissa.
Erään lähteen mukaan khatškareita tuhotaan, laiminlyödään tai siirretään Armeniassa. Näiden khatškareiden siirtämiseen johtaviksi syiksi on mainittu koristelu, uusien pyhien paikkojen luominen, tai tilan löytäminen uusille hautapaikoille.
Azerbaidžanin hallitus on kieltänyt väitteet siitä, että Azerbaidžanin armeija olisi murskannut khatškareita moukareilla Nahitševanin autonomisella alueella joulukuussa 2005.
Vanhoja khatškareita

Khatskar Gyumrissa.
Khatškar vuodelta 996.
Sanahinin luostarin khatškar.
Khatškar Haghartsinin luostarissa lähellä Dilijania, Armeniassa.
Khatškar Pyhä Pelastaja Haghpatissa, 1273.
Erilaisia khatškareita Makaravankin luostrissa, Armeniassa.
Khatškar Sanahinissa.
Monumentaalinen keskiaikainen khatškar luostarissa Sanahinissa, Armeniassa vuonna 1902.
Suuri khatškar 1400-luvulta Gandzasarin luostarissa, Vuoristo-Karabahissa.
Kaksoiskhatškarit Davidnakin luostarisn kellotornissa Vuoristo-Karabahissa.
Harvinainen pyöreä ristikivi Talinissa, Kuys Sandukhtin kappelissa, 900-luku.
Nykyajan khatškareita

Moderni khatškar Goshavankissa.
Moderni, amenaprkich-tyypin khatškar Novi Sadissa, Serbiassa, 1993.
Moderni amenaprkich-tyypin khatškar ja kaksi muuta Sourp Nshan kirkossa, Beirutissa, Libanonissa, 2001.
Moderni khatškar Krakovassa, Puolassa, 2004.
Moderni khatškar Libanonissa.
Moderni khatškar, jossa perinteistä armenialaista symbolismia Jerevanissa.
Moderni khatškar, Sourp Kevorkin kirkossa Beirutissa, Libanonissa, 2016
Moderni khatškar Neitsyt Marian hautakivellä, Getsemanessa, Jerusalemissa.
Georgij Alafuzoff

| Georgij Alafuzoff |
| --- | --- |
 Georgij Alafuzoff heinäkuussa 2013.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. syyskuuta 1953 (ikä 71) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi
Palvelusvuodet:  1973–2016
Komentajuudet:  Suomen pääesikunnan tiedustelupäällikkö, Euroopan unionin sotilastiedustelun päällikkö
Sotilasarvo:  kontra-amiraali
Georgij Alafuzoff (s. 15. syyskuuta 1953 Helsinki) on suomalainen kontra-amiraali evp. Hän toimi Euroopan unionin sotilastiedustelun päällikkönä 2013–2016 ja Suomen puolustusvoimien tiedustelupäällikkönä 2007–2013.
Suhtautuminen Venäjään

Toimittaja Tuula Malin väittää kirjassa Putinin pihapiiri, että Alafuzoff olisi Venäjän kaksoiskansalainen. Alafuzoff on kiistänyt kaikki Malinin väitteet.
Suhtautuminen Venäjään > Venäjän uhkasta

Vuonna 2002 Alafuzoff arvioi, että Venäjän asevoimat riittävät korkeintaan "voiman näyttöön, ei niinkään käyttöön".  Alafuzoff totesi 19. toukokuuta 2002 Helsingin Sanomien haastattelussa: "Venäjän asevoimat eivät uhkaa Suomea. Heti perään pitää muistuttaa, etteivät demokraattisen valtion asevoimat ole uhka millekään naapurimaalle. Poliittisista päätöksistä riippuu, tuleeko niistä uhka vai ei."  Lisäksi hän on todennut, ettei Venäjä ole uhka Suomelle niin kauan kuin Suomi ei muodosta uhkaa Venäjälle.
Alafuzoff arvosteli Venäjän toimintaa Viron patsaskiistan yhteydessä ja piti sitä diplomaattisena virheenä.
Helsingin Suomalaisella Klubilla pidetyssä Paasikivi-seuran puheessa 24.5.2007 hän totesi, etteivät Venäjän uhopuheet ja teot kohtaa, vaan itse asiassa Venäjä on suuruudestaan huolimatta kuitenkin ulkopoliittisesti heikko. Lisäksi hän kehotti Suomea pitämään kiinni maanpuolustuksestaan, koska Venäjän asevoimat kasvavat: "Maanpuolustus on edelleen tärkeää. Venäjää ei tarvitse pitää uhkana, mutta sen potentiaali on otettava huomioon"
»Suomen on ehdottomasti otettava Venäjän taloudellinen ja poliittinen vahvistuminen huomioon turvallisuuspolitiikassaan.»
Suhtautuminen Venäjään > Ukrainan kriisin aika 2014

Yleisradion haastattelussa Alafuzoff totesi, että Ukrainassa ei ollut Venäjän sotilaita tai kansalaisia, eivätkä Venäjän asevoimat olleet sekaantuneet konfliktiin. Venäjällä muun muassa Rossijskaja gazetan toimittaja kiitti Alafuzoffin näkemystä. Brysselissä oltiin varmoja, että Yleisradiolle antamansa haastattelun aikoihin Alafuzoff tiesi, että Itä-Ukrainassa olivat liikkeellä samat Venäjän armeijan erikoisjoukot kuin pari viikkoa aiemmin Krimillä. EU:n korkea edustaja Catherine Ashton otti Alafuzoffin lausunnot tarkistettaviksi.
Myöhemmin Yle:n huhtikuisesta haastattelusta kysyttäessä Alafuzoff oli kiusaantunut asiasta. "Olin rehellinen, kun annoin arvion silloin. Pyrimme tuolla hetkellä objektiiviseen analyysiin. Ja nyt näin jälkeenpäin ajateltuna olen saattanut olla väärässä", hän totesi kysyttäessä venäläisistä joukoista Ukrainassa. "Miksi olisin hämännyt tai harhauttanut? Me pyrimme totuudenmukaisuuteen emmekä hämää tietoisesti julkisuuden kautta. Informaatiosodankäynti ei kuulu meille", Alafuzoff vakuutti. Hän jatkoi, että Ukrainan kriisin hoidossa on tehty lukuisia virheitä: "Ukraina on esimerkki siitä, miten poliittisia päätöksiä Euroopassa on voitu tehdä liian nopeasti ja vajavaisin tiedoin."
Venäjä käytti Alafuzoffin vuonna 2014 antamia Ukraina-lausuntoja pitkään propagandansa tukena.
Suhtautuminen Venäjään > Salisburyn hermokaasuisku 2018

Alafuzoffin puhe idän ja lännen hybridikamppailujen riskeistä syksyllä 2018 Moskovassa sai Venäjällä myönteistä huomiota. Uutistoimisto TASSin mukaan suomalaisamiraali oli kertonut ymmärtävänsä Venäjän näkökulmia ja miksi maa toimii niin kuin toimii esimerkiksi kiistassa Britannian kanssa Salisburyn hermokaasuiskusta. Alafuzoff käytti hermokaasuiskua esimerkkinä siitä, miten hybridioperaatioihin liittyvät epäselvyydet voivat johtaa vakaviin väärinymmärryksiin valtioiden välillä. Hän arveli, että brittien tapa puhua Venäjän ”hyvin todennäköisestä syyllisyydestä” tulee yleistymään kansainvälisessä politiikassa.
Suhtautuminen Venäjään > Selvitys Venäjän strategisesta viestinnästä 2020

Alafuzoff johti tutkimushanketta, jonka tarkoituksena oli tuottaa selvitys Venäjän strategisesta viestinnästä Suomen poliittisen johdon käyttöön. Valtioneuvoston tilaama selvitys näytti Iltalehden mielestä uussuomettuneelta raportilta siitä, mitä Venäjällä halutaan virallisesti asiasta sanoa.
Rikosepäilyt

STT:n tietojen mukaan Alafuzoff oli vuonna 2019 epäiltynä tietovuototutkinnassa, jossa selvitettiin sotilastiedustelun aineistojen päätymistä Helsingin Sanomille. Vuodettujen tietojen pohjalta lehti julkaisi joulukuussa 2017 jutun Viestikoekeskuksesta. Poliisi, Puolustusvoimat ja keskusrikospoliisi eivät vahvistaneet asiaa. Alafuzoffia epäillään turvallisuussalaisuuden paljastamisesta, virkasalaisuuden rikkomisesta sekä kahdesta palvelusrikoksesta, joista toinen on muodoltaan törkeä. Tutkinnan yhteydessä Alafuzoffin hallusta löytyi salaisia asiakirjoja, jopa korkeimman turvaluokituksen papereita.
Hovioikeus tuomitsi Alafuzoffin törkeästä palvelusrikoksesta 1 vuoden 6 kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen helmikuussa 2024.
Hovioikeus katsoi, että Alafuzoff oli käsitellyt ja säilyttänyt virkatehtävissään saamaansa salassa pidettävää ja turvallisuusluokiteltua sotilastiedusteluun liittyvää tietoaineistoa oikeudettomasti kotonaan.
Aiheesta muualla

Kenraali- ja amiraaliylennykset 6.12.2006 Puolustusvoimain verkkosivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Arkkipiispalla vieraana Georgij Alafuzoff: Turvallisuusuhkat ja kulttuurien haasteet (34 min äänitallenne, 2008) (Arkistoitu – Internet Archive)
Namib

Aavikon sijainti
Satelliittikuva Namibin aavikosta.
Namib on aavikko Afrikan lounaisrannikolla. Se sijaitsee suurimmaksi osaksi Namibian alueella ja myötäilee Atlantin rannikkoa 50–160 kilometrin levyisenä ja 1 600 kilometrin pituisena. Pinta-alaltaan aavikko on noin 50 000 neliökilometriä. Sana namib tarkoittaa ’valtavaa’ naman kielessä. Namibin arvellaan olevan vanhin nykyisistä aavikoista; se on syntynyt noin 80 miljoonaa vuotta sitten, kun kylmä Benguelanvirta alkoi aiheuttaa viileän ja kuivan ilman laskeutumisen alueella. Namibin alueella sataa alle 10 millimetriä vuodessa ja se on suurimmaksi osaksi autiota.lähde?
Namibissa sijaitsee ryhmä maailman korkeimpia hiekkadyynejä. Dyyni numero 7 on noin 340 metrin korkuinen. Yksi ainoista pysyvistä asutusalueista on Sossusvlei dyyniryhmän lähistöllä. Aavikon pohjoisreunalla sijaitsevat lisäksi Walvis Bayn ja Swakopmundin kaupungit. Mereltä saapuvan kostean ilman kohdatessa aavikon kuivan ilman syntyy rannikolle runsaasti sumua, joka tiivistyy aamukasteeksi harvalukuisen kasvillisuuden käyttöön. Sumu on aiheuttanut myös useiden laivojen eksymisiä ja haaksirikkoja rannikon läheisyydessä; osa hylyistä sijaitsee nykyisin maalla jopa 50 metrin päässä rannasta johtuen aavikon vähittäisestä levittäytymisestä merta kohti. Luurankomaisista hylyistä rannikko on saanut nimen Luurankorannikko.lähde?
Tunnetuin Namibin aavikon eläin lienee muun muassa Damaramaassa elävä ”aavikkonorsu”, joka on savanninorsun aavikolle sopeutunut muoto. Aavikkonorsut vaeltavat aavikolla keitaalta toiselle niin kuin ”aavikkosarvikuonoiksi” kutsutut suippohuulisarvikuonotkin. Namibin pitkän historian aikana aavikolle on ehtinyt kehittyä useita endeemisiä kasveja, jotka ovat tottuneet äärimmäiseen kuivuuteen ja kykenevät tyydyttämään vedentarpeensa pelkästä sumun kosteudesta. Tunnetuin esimerkki on ikilehti. Luonnonvaroista merkittäviä ovat volframi, suola ja timantit.lähde?
Aavikko on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 2013.
Sossusvlei
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Namib Wikimedia Commonsissa
Elisabet Saksi-Altenburg

| Elisabet Mavrikijevna |
| --- | --- |
 Venäjän suuriruhtinatar Saksi-Altenburgin prinsessa
 Suuriruhtinatar Elisabet vuonna 1890
Syntynyt:  25. tammikuuta 1865 Meiningen, Saksi-Meiningen
Kuollut:  24. maaliskuuta 1927 (62 vuotta) Leipzig, Saksi, Saksa
Puoliso:  Konstantin Konstantinovitš  (vih. 1884; k. 1915)
Lapset:  Ioann Konstantinovitš Romanov, Gavriil Konstantinovitš Romanov, Tatjana Konstantinovna Romanova; Konstantin Konstantinovitš Romanov;   Oleg Konstantinovitš Romanov; Igor Konstantinovitš Romanov, Georgi Konstantinovitš Romanov, Natalia Konstantinovna Romanova, Vera Konstantinovna Romanova
Koko nimi:  Elisabeth Auguste Marie Agnes
Suku:  Wettin Romanov (avioliiton kautta)
Isä:  Moritz von Saksi-Altenburg
Äiti:  Augusta von Saksi-Meiningen
Uskonto:  luterilaisuus
Elisabet Mavrikijevna tyttärensä Tatjana Konstantinovnan kanssa 1902
Suuriruhtinatar Elisabet Mavrikijevna Saksi-Altenburg-Romanova (ven. Елизавета Маврикиевна, Jelizaveta Mavrikijevna; alun perin saks.  Prinzessin Elisabeth Auguste Marie Agnes von Sachsen-Altenburg) (25. tammikuuta 1865 Meiningen, Saksi-Meiningen – 24. maaliskuuta 1927 Leipzig, Saksi) oli suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitš Romanovin saksalaissyntyinen puoliso.
Nuoruus

Elisabetin vanhemmat olivat Saksi-Altenburgin prinssi Moritz (1829–1907) ja Saksi-Meiningenin prinsessa Auguste Luise Adelheid Karoline Ida (1843–1919). Elisabet matkusteli nuoruudessaan sukulaisissaan Euroopan hoveissa ja 16-vuotiaana vuonna 1882 tapasi Altenburgissa pikkuserkkunsa suuriruhtinas Konstantin Konstantinovitšin. Molemmissa perheissä alettiin puhua häistä. Elisabet oli heti valmis, mutta Konstantin empi, vaikka olikin jo 24-vuotias. Elisabetin lähtiessä Konstantin lupasi kirjoitella, mutta tämä ei kirjoittanut. Sen sijaan kaunosielu Konstantin kirjoitti runoja Elisabetista. Avioliitto kuitenkin toteutui vuonna 1884. Vastoin Romanovin suvun käytäntöä Elisabet ei tällöin suostunut kääntymään luterilaisuudesta ortodoksiseen uskoon.
Perhe

Avioliitto oli onnistunut ja heille syntyi yhdeksän lasta:
Ioann Konstantinovitš Romanov (1886–1918)
Gavriil Konstantinovitš Romanov (1887–1955)
Tatjana Konstantinovna Romanova (1890–1970)
Konstantin Konstantinovitš Romanov (1891–1918)
Oleg Konstantinovitš Romanov (1892–1914)
Igor Konstantinovitš Romanov (1894–1918)
Georgi Konstantinovitš Romanov (1903–1938)
Natalia Konstantinovna Romanova (1905); kuoli lapsena
Vera Konstantinovna Romanova (1906–2001)
Ensimmäinen maailmansota ja vallankumous

Kun ensimmäinen maailmansota syttyi vuonna 1914, Elisabet ja Konstantin olivat Saksassa Wildungenin kylpylässä. He olivat nyt vihollisvaltiossa ja päättivät paeta, mutta Saksan viranomaiset pidättivät heidät. Elisabet kirjoitti Saksan keisarilliselle perheelle ja pyysi apua. Saksan viranomaiset vapauttivat Konstantinin ja Elisabetin ja kuljettivat heidät Venäjälle.
Sodassa palvelivat kaikki perheen pojat, ja heistä Oleg kaatui Liettuassa vuonna 1914. Elisabetin puoliso suuriruhtinas Konstantin kuoli sairauteen kesäkuussa 1915.
Venäjän vallankumouksen yhteydessä Elisabetin pojista Ioann, Gavriil, Konstantin ja Igor joutuivat bolševikkien vangiksi lokakuussa 1917. Ioann, Konstantin ja Igor kuljetettiin Uralille, missä heidät teloitettiin Alapajevskin kaupungissa yhdessä Elisabet Fjodorovna Romanovan (keisarinna Aleksandra Fjodorovnan sisaren), Sergei Mihailovitš Romanovin, suuriruhtinas Pavel Aleksandrovitšin poika runoilija Vladimir Paleyn, Sergei Mihailovitsin sihteeri Fjodor Remezin ja nunna Varvara Jakovlevan kanssa 18. heinäkuuta 1918, päivää keisari Nikolai II:n murhan jälkeen.
Toiseksi vanhin poika, ruhtinas Gavriil Konstantinovitš oli vangittuna Pietarissa, ja kirjailija Maksim Gorkin ansiosta hänet vapautettiin ja hän pääsi pakenemaan Suomen kautta Pariisiin, jossa kuoli vuonna 1955. Tytär Tatjana Konstantinovna pakeni lastensa kanssa Romanian kautta Sveitsiin. Hänestä tuli myöhemmin nunna ja hän kuoli Jerusalemissa vuonna 1979.
Elisabet itse asui nuorimpien lastensa Georgin ja Veran kanssa Pietarin lähellä Pavlovskin palatsissa koko sodan ja vallankumouksen ajan. Syksyllä 1918 bolševikit vapauttivat heidät ja he matkustivat ruotsalaisella Ångermanland-laivalla Tallinnan, Helsingin ja Maarianhaminan kautta Tukholmaan Ruotsin kuningatar Viktorian kutsusta. He viettivät Ruotsissa kaksi vuotta, ensin Tukholmassa, sitten Saltsjöbadenissa. Elämä kävi kuitenkin kalliiksi ja he muuttivat edelleen Belgiaan kuningas Albert I:n kutsusta ja asettuivat sitten myöhemmin lopullisesti 30 vuodeksi Saksaan Altenburgiin, joskin viettivät kaksi vuotta myös Englannissa.
Elisabet kuoli vuonna 1927 Leipzigissa. Hänen poikansa Georgi kuoli New York Cityssä vuonna 1938. Tytär Vera asui Saksassa aina neuvostomiehitykseen saakka, jolloin hän pakeni Hampuriin ja muutti sieltä Yhdysvaltoihin vuonna 1951, jossa hän kuoli vuonna 2001.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elisabet Saksi-Altenburg Wikimedia Commonsissa
Kuusi vanhinta lasta vuonna 1900
Team Vitality

| Team Vitality |
| --- | --- |
 Vitality, VIT; VLT 

Perustettu:  elokuu 2013
Perustaja:  Fabien Devide, Nicolas Maurer
Tyyppi:  e-urheiluorganisaatio
Toimiala:  kilpapelaaminen
Kotipaikka:  Pariisi, Ranska
Viralliset kielet:  englanti, ranska
Infobox OKNimi-testi OK: 
Team Vitality (puhekielessä Vitality, lyhennettynä VIT tai VLT) on ranskalainen elokuussa 2013 perustettu elektronisen urheilun seura, jonka perustivat Fabien Devide ja Nicolas Maurer. Se on keskittynyt pääasiassa Eurooppaan mutta myös Intiaan. Seura on tunnetuin vuonna 2018 perustetusta Counter-Strike-joukkueestaan, mutta sillä on historiaa myös muissa peleissä, kuten Rainbow Six Siege, Rocket League ja Valorant.
Team Vitalityn Counter-Strike-joukkue on voittanut merkittävipänä viimeisen Global Offensivessa pidetyn major-turnauksen, BLAST Paris Majorin vuonna 2023. Joukkueessa on pelannut kolme kertaa maailman parhaaksi pelaajaksi valittu Mathieu ”ZywOo” Herbaut.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Team Vitality Wikimedia Commonsissa
Viralliset kotisivut (englanniksi, ranskaksi)
| --- | --- |
Pääsarja:  Counter-Strike  Condition Zero Deleted Scenes  Source  Global Offensive  Counter-Strike 2 
Spin-off-sarja:  Neo  Online  Nexon: Zombies  Online 2 
Kilpapelaaminen:  Counter-Striken major-turnaukset 
Huomattavia pelaajia:  coldzera  dev1ce  flusha  GeT_RiGhT  GuardiaN  kennyS  olofmeister  s1mple  shox  ZywOo 
Huomattavia joukkueita:  Astralis  Cloud9  ENCE eSports  FaZe Clan  Fnatic  G2 Esports  Heroic  Mouz  Natus Vincere  Ninjas in Pyjamas  Virtus.pro  Vitality 
Katso myös:  Valve Corporation  HLTV  Gearbox Software  Ritual Entertainment  Turtle Rock Studios  Hidden Path Entertainment  Steam  GoldSrc  Source
YEKINDAR

| YEKINDAR> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Mareks Gaļinskis
Syntynyt: 4. lokakuuta 1999 (ikä 25)
Kansalaisuus:   Latvia
Ammatti:  ammattipelaaja
Elektronisen urheilun pelaaja
Pelaajanimi:  YEKINDAR
Aktiivisena:  2017–
Nyk. joukkue:  Team Liquid (penkitetty)
Rooli:  Pelin sisäinen johtaja (In-game leader)
Peli:  Counter-Strike 2
Mareks ”YEKINDAR” Gaļinskis (s. 4. lokakuuta 1999) on latvialainen Counter-Strike 2 -ammattilainen. Hän on edustanut vuodesta 2022 Team Liquidia, josta hänet penkitettiin joulukuussa 2024. Häntä pidetään laajalti erittäin laadukkaana ja aggressiivisena entry-fraggerinä.
Liquidin lisäksi Gaļinskis tunnetaan joukkueista pro100 ja Virtus.pro. Jälkimmäisessä pelatessaan joukkue voitti joulukuussa 2020 erittäin laadukkaan Flashpoint Season 2 -turnausvoiton. Gaļinskis’n rating oli finaalissa joukkueen toiseksi paras 1,06.
Saavutukset

Sija 8. HLTV TOP 20 Players -arvioinnissa vuonna 2021.
Sija 15. HLTV TOP 20 Players -arvioinnissa vuonna 2022.
S.T.A.L.K.E.R. (pelisarja)

| S> T.A.L.K.E.R. |
| --- | --- |
Kehittäjä:  GSC Game World
Lajityyppi:  ensimmäisen persoonan ammuntapeli, selviytymiskauhupeli
Alusta:  Windows
Ensijulkaisu:  Stalker: Shadow of Chernobyl (2007)
Viimeisin julkaisu:  S.T.A.L.K.E.R. 2: Heart of Chornobyl (2024)
Aiheesta muualla
MobyGames
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
S.T.A.L.K.E.R. ensimmäisen persoonan ammunta- ja selviytymiskauhupelien sarja.
Pelisarja perustuu löyhästi Arkadi ja Boris Strugatskin kirjaan Stalker: Huviretki tienpientarelle (1972), sekä kirjaan perustuvaan elokuvaan Stalker (1979), joiden tapahtumapaikka on siirretty Tšernobyliin. Pelin maailmassa voimala räjähti ensimmäisen kerran vuonna 1986 ja toisen kerran vuonna 1989.
Pelit

Stalker: Shadow of Chernobyl (2007)
Stalker: Clear Sky (2008)
S.T.A.L.K.E.R.: Call of Pripyat (2009)
S.T.A.L.K.E.R. 2: Heart of Chornobyl (2024)
Aiheesta muualla

Pelisarja MobyGamesissä (englanniksi)
S.T.A.L.K.E.R.
| --- | --- |
Videopelit:  Stalker: Shadow of Chernobyl  Stalker: Clear Sky  S.T.A.L.K.E.R.: Call of Pripyat  S.T.A.L.K.E.R. 2: Heart of Chornobyl
Toppilan voimalaitokset

| Toppilan voimalaitokset |
| --- | --- |

Tyyppi:  Toppila 1: Vastapainevoimalaitos Toppila 2: Väliottolauhdutusvoimalaitos
Polttoaine:  turve, energiapuu
Teho:  Toppila 1: 267 MW Toppila 2: 315 MW
Omistaja:  Oulun Energia Oy
Sijainti:  Toppila, Oulu
Koordinaatit:  65°02′15″N, 025°26′07″E
Toppilan voimalaitos on Oulun Energian omistama sähkön ja lämmön yhteistuotantolaitos Toppilan kaupunginosassa. Voimalaitos tuottaa hieman vajaat 70 % energiayhtiön kaukolämmön hankinnasta ja noin 30 % sähkön hankinnasta.
Toppila 1 oli vastapainevoimalaitos, joka valmistui 1977 ja saneerattiin 1996. Sen korvasi vuonna 2020 käyttöön otettu Laanilan biovoimalaitos. Toppila 2 on väliottolauhdutusvoimalaitos, jonka Oulun kaupunki rakensi yhteistyössä Imatran Voiman kanssa ja se valmistui vuonna 1995. Oulun kaupunki lunasti Imatran Voiman osuuden Fortumilta vuoden 2002 alussa.
Polttoaineena Toppilassa käytetään pääasiassa turvetta ja energiapuuta.
Lokakuussa 2013 Oulun Energia ilmoitti Toppilan voimalaitosten yltäneen kokoluokassaan Suomen ennätykseen puun energiakäytössä. Sähkö- ja lämpöenergiaa tuotettiin puulla edellisen 12 kuukauden aikana 1 terawattitunti. Uusiutuvan energian osuus kokonaispolttoaineesta on yli 38%, mikä on kansallinen tavoite vuodelle 2020.
Voimalaitoksessa on kaksi 130 metriä korkeaa piippua, joista uudempi pystytettiin syksyllä 2013.
Vuonna 2016 Toppilan voimalaitoksen eteläseinälle asennettiin aurinkopaneeliseinä, jossa on 827 aurinkopaneelia. Aurinkopaneeliseinän teho on 270 kW. Aurinkopaneelien tuottama sähkö myydään Oulun Energian asiakkaille.