stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuomaan lapsuusevankeliumi
Sisältö

Lapsuusevankeliumi koostuu Jeesuksen lapsuutta kuvaavusta kertomuksista. Kaikille kertomuksille on yhteistä se, että Jeesuksella jo lapsena oli yliluonnollisia voimia ja hän teki ihmeitä. Hän kuitenkin käyttää voimiaan lapselle tyypilliseen tapaan, esimerkiksi kiroamalla ja surmaamalla ihmisiä vähäpätöisistä syistä. Kertomuksissa ei ole juurikaan kristillistä sisältöä.
Ehkä tunnetuimmassa ihmeessä Jeesuksen isäpuoli, puuseppä Joosef, on tekemässä sänkyä. Yksi lauta on kuitenkin liian lyhyt. Jeesus ottaa laudan päästä kiinni ja venyttää sen sopivan pituiseksi. Samoin kuuluisa Koraanistakin löytyvä kohta, jossa Jeesuksen tekemät savilinnut heräävät henkiin, on peräisin Tuomaan lapsuusevankeliumista.
Kertomuskokoelman rakenne on seuraava:
Kuivuneiden kalojen henkiinherättäminen (puuttuu varhaisimmista teksteistä).
Kolme ihmettä: herättää henkiin savilinnut; kiroaa pojan, joka sen jälkeen kuolee (puuttuu tekstin yhdestä versiosta); kiroaa toisen pojan, joka sen jälkeen. kaatuu kuolleena maahan, ja hänen vanhempansa sokeutuvat.
Jeesusta yritetään opettaa, mutta se epäonnistuu, kun Jeesus ryhtyy itse opettamaan.
Kolme ihmettä: peruuttaa aiempia tekojaan; herättää henkiin ystävän, joka putosi katolta; parantaa miehen, joka loukkasi jalkansa kirveellä.
Kolme ihmettä: Jeesus kantaa vettä kankaassa; tekee aamiaisen yhdestä siemenestä; venyttää lautaa auttaakseen isäänsä rakentamaan sängyn.
Jeesusta yritetään opettaa lisää, mutta hän ryhtyy itse opettamaan.
Kolme ihmettä: parantaa Jaakobin käärmeenpuremasta; herättää sairauteen menehtyneen lapsen henkiin; herättää henkiin rakennusonnettomuudessa kuolleen miehen.
Jeesus opettaa temppelissä (kertomus esiintyy myös Luukkaan evankeliumissa).
Kirjallisuutta > Suomennokset

Tuomaan lapsuusevankeliumi. Suomennos Antti Marjanen. Teoksessa Varhaiskristilliset lapsuusevankeliumit.  (Toimittaneet Antti Marjanen, Ulla Tervahauta ja Ville Vuolanto. Suomen eksegeettisen seuran julkaisuja 120)  Helsinki:  Suomen eksegeettinen seura, 2020.  ISBN 978-951-9217-75-8
Tuomaan evankeliumi. Teoksessa Apokryfiset evankeliumit.  Suomentanut Johannes Seppälä. Ortokirja ry, 1979 (2. painos 1980).  ISBN 951-95564-0-0
Tuomaan evankeliumi. Teoksessa Jaakobin, Nikodemuksen ja Tuomaan apokryfiset evankeliumit.  (Kreikan kielestä suomentanut Johannes Seppälä)  Kuopio:  Suomen ortodoksisen pappisseminaarin oppilasyhdistys, 1978.  ISBN 951-837-004-4 }
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä

The Infancy Gospel of Thomas. Teoksessa Elliott, J. K.: The Apocryphal New Testament: A Collection of Apocryphal Christian Literature in an English Translation.  OUP Oxford, 2005.  ISBN 9780198261810
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Aasgaard, Reidar: The Childhood of Jesus: Decoding the Apocryphal Infancy Gospel of Thomas.  Wipf and Stock Publishers, 2009.  ISBN 9781606081266
Aiheesta muualla

Gospel of Thomas: First Greek Form. Wikisource. (englanniksi)
Gospel of Thomas: Second Greek Form. Wikisource. (englanniksi)
Gospel of Thomas: Latin Form. Wikisource. (englanniksi)
The Infancy Gospel of Thomas. The Gnostic Society Library. (englanniksi)
The Infancy Gospel of Thomas. New Advent. (englanniksi)
Tuulaaki

Tuulaaki (ruots. tolag < alasaksan tolage) oli lisävero, jota kannettiin tullimaksun yhteydessä yleensä kaupunkien hyväksi. Ruotsi-Suomessa Tukholma sai vuonna 1636 ensimmäisenä kaupunkina oikeuden periä tuulaakia. Turku ja Viipuri saivat saman oikeuden 1638 sekä Helsinki ja Rauma 1650. Vähitellen muutkin tapulikaupungit ja muutamat maakaupungitkin saivat tällaisen verotusoikeuden.
Alkuaikoina tuulaakin suuruus oli tietty prosenttimäärä kaupunkiin ulkomailta tuodun ja ulkomaille viedyn tavaran arvosta. Vuonna 1680 kaupungit luopuivat tuulaakioikeudestaan ja sen tuotto meni valtiolle. Vähitellen tuulaaki palautettiin kaupungeille ja 1715 kaikki tapulikaupungit saivat sen itselleen. Kaupungit saivat periä tuulaakia satamien ja pakkahuoneiden ylläpidosta aiheutuneiden menojen kattamiseen, mutta siitä riitti myös kaupunkien yleisiin menoihin.
Eräät kaupungit saivat 1600-luvun lopulla oikeuden kantaa majoitustuulaakia, joka oli lisätuulaaki sotaväen majoituksesta aiheutuneiden kulujen kattamiseen. Vuonna 1868 ero tapuli- ja maakaupunkien välillä lakkasi, jolloin tuulaakia saivat kantaa kaikki merikaupungit, joissa oli tullikamari. Tuulaakia saivat kantaa myös sisävesistöjen varrella olevat kaupungit, joista oli vesitieyhteys ulkomaille.
Suomessa tuulaakin suuruuden päätti vuodesta 1809 lähtien senaatti ja vuodesta 1918 lähtien valtioneuvosto. Vuonna 1873 majoitustuulaaki yhdistettiin varsinaiseen tuulaakiin. Ruotsissa tuulaakin kanto lakkautettiin 1857 ja Suomessa 1. huhtikuuta 1978. Suomessa tuulaakimaksun suuruus 1978 oli kaksi prosenttia maahan tuotavien ja maasta vietävien tavaroiden tullimaksusta.
Tuuletin

Sähkökäyttöinen tuuletin.
Tuuletin on tyypillisesti sähkömoottorin pyörittämä potkuri, joka panee ilman tai muun kaasumaisen aineen liikkeeseen. Yleisimmin tuuletinta käytetään ilmastoinnissa ja kaasun siirtämisessä teollisuudessa. Tuuletinta käytetään usein lämpimässä ilmastossa ilmavirran luomiseksi ja siten viileyden tunteen luomiseksi. Tuuletinta käytetään myös esimerkiksi kuivaamiseen, pölyn poistamiseen (esimerkiksi imurin avulla) ja tulen kohentamiseen.lähde?
Tuuletinta käytetään lisäksi myös tietokoneiden jäähdytykseen, mutta sen sijasta voidaan käyttää jäähdytyslevyä joko yksistään tai tuulettimen rinnalla.
Tuuloksen vaakuna

Tuuloksen vaakuna (1956–2008)
Tuuloksen kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan nimestä. Tuuloksen nimeen viitataan sen samankaltaisuudella tuulastuksen kanssa, johon liittyen vaakunassa kuvataan tuulastuksessa käytettäviä tuulastuskouria. Varhaiset tuulastajat kiinnittivät nämä arinat veneiden keulaan, ja niihin laitettiin palamaan tervapäreitä antamaan valoa illan pimeydessä järven pohjaan kalastuksen ajaksi.
Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 3. maaliskuuta 1956. Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä kaksi kultaista, kultapunaliekkistä tuulastuskouraa ristikkäin”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuonna 2009 Tuuloksen liityttyä Hämeenlinnan kaupunkiin.
Tuulivaara

| Tuulivaara Туливара, Tulivara |
| --- | --- |
 Tuulivaara
 Koordinaatit: 63°37′40″N, 30°25′37″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri
Kunta:  Repola
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Tuulivaara (ven. Туливара, Tulivara, Туливары, Tulivary ja muita nimimuotoja) on entinen kylä Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Repolan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Tuulijärven rannalla 50 kilometriä Repolasta lounaaseen.
Laatokan ja Vienanmeren välisen kulkureitin varrella sijainnut Tuulijärvi-niminen kylä mainitaan Nousia Venäläisen selvityksessä vuodelta 1555. 1600-luvun lopulla Tuulivaara oli yksi Repolan pogostan suurimmista kylistä, mutta se autioitui 1700-luvun alussa. Vuonna 1905 kylässä oli kymmenen taloa ja 90 asukasta.
Tuulivaara koostui kahdesta osasta, joista toinen sijaitsi Tuulijärven rannalla ja toinen 80 metriä korkean vaaran rinteellä. Alakylää kutsuttiin Samuli Paulaharjun mukaan Tuulijärveksi. Järven rannalla oli Pietarille ja Paavalille pyhitetty tsasouna. Alakylässä oli koulu, jossa kävivät myös läheisen Koropin kylän lapset. Tuulivaaran ohi kulki Repolan ja Lieksan välinen tie.
Neuvostoaikana perustettiin Tuulivaaran kyläneuvosto, johon kuuluivat myös Koroppi ja Lusma. Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli 297 asukasta, joista karjalaisia oli 289, suomalaisia viisi ja venäläisiä kolme. Tuulivaarassa asukkaita oli 71.
Tuulijärven kylät tuhoutuivat jatkosodan aikana. Alueen metsävaroja alettiin hyödyntää 1950-luvulla, jolloin järven rannoille perustettiin uudet Tuloksen, Lusman ja Vostotšnyin metsätyökylät. 1960-luvulla niissä oli yhteensä yli tuhat asukasta. 1970-luvun alussa metsätyöt lopetettiin ja kylät tyhjennettiin. Nykyään alue on asumatonta rajavyöhykettä. Entisen Tuulivaaran kylän paikalla on kaksi kesähuvilaa.
Turunmaa (saaristolaivasto)

Turunmaa (ruots. turuma) oli Ruotsin saaristolaivaston  sotalaivatyyppi, jonka Fredrik Henrik af Chapman suunnitteli talvella 1760–1761 Karlskronassa. Turunmaa oli neljästä saaristolaivastolle suunnitellusta laivatyypistä toiseksi suurin. Sen kannelle mahtui 43 tykkiä, kuuden viikon juomat ja kahden kuukauden ruoka.
Turunmaa-luokan soutufregatti Lodbrok, rakennettu Tukholmassa 1771.  Otti osaa ”Viipurin kujanjuoksuun” sekä molempiin Ruotsinsalmen meritaisteluihin. Pienoismalli on Suomenlinnan Ehrensvärd-museossa.
Piirros Turunmaa-luokan fregatista Lodbrok.
Alus oli soutufregatti, kuten muutkin Chapmanin saaristolaivastolle suunnittelemat alukset. Sitä voitiin soutaa 16 airoparilla. Airoportit sijaitsivat tykkiporttien yläpuolella. Tyyppi oli kolmimastoinen ja kaljuunallinen. Kaleeriin verrattuna alus oli kömpelö ja hidas soudettava, mutta ratkaisu oli kuitenkin ainoa mahdollinen. Näin voitettiin muun muassa Riilahden taistelussa (1714) tappion tuottanut päiväkausien tyven. Lisäksi soutufregatti oli taistelukyvyltään paljon parempi kuin yleensä vain parilla tykillä aseistettu kaleeri.
Alukset

Luokan alukset olivat:
| Nimi | Telakka | Valmistumisvuosi | Poistumisvuosi | Pituus, jalkaa | Leveys, jalkaa | Tykkejä | Huomioita |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Norden | Stralsund | 1761 | 1790 | 116 | 26½ | 56 | – |
| Tor | Suomenlinna | 1764 | 1776 | 120 | 30 | 50 | – |
| Lodbrok | Tukholma | 1771 | – | 126 | 31 | 48 | Muutettiin sairaalalaivaksi 1790. |
| Sällan Värre | Karlskrona | 1774 | 1790 | 126 | 31 | 48 | Venäjälle Ruotsinsalmen ensimmäisessä meritaistelussa, takaisin Ruotsille Haminan taistelussa 1790. |
| Björn Järnsida | Karlskrona | 1774 | 1789 | 126 | 31 | 48 | Venäjälle Ruotsinsalmen ensimmäisessä meritaistelussa, upotettu väyläesteeksi Kronstadtissa 1808. |
| Ragvald | Karlskrona | 1774 | 1789 | 126 | 31 | 48 | Venäjälle Ruotsinsalmen ensimmäisessä meritaistelussa. |
| Sigurd Ormöga | Karlskrona | 1774 | 1799 | 125,5 | 31 | 48 | – |
| Ivar Benlös | Suomenlinna? | 1775 | – | 126 | 31 | 48 | Muutettiin sairaalalaivaksi 1790. |
| Birger Jarl | Suomenlinna | 1790 | 1813? | – | – | 28 | – |
| Erik Segersäll | Suomenlinna | 1790 | 1827? | – | – | 28 | – |
| Ivar Vitsärk | Suomenlinna | 1790 | – | – | – | 28 | – |
| Tor | Suomenlinna | 1790 | – | – | – | 28 | – |
| Frej | Suomenlinna | 1790 | – | – | – | 28 | – |
| Yngve | Suomenlinna | 1790 | – | – | – | 28 | – |

Tunnetuin Turunmaa-laivatyypin alus lienee Lodbrok, jonka pienoismalli on Suomenlinnassa Ehrensvärd-museossa. Alus joutui venäläisten haltuun vuonna 1808 ja katosi rekistereistä kymmenkunta vuotta myöhemmin. Viimeiset Turunmaat nähtiin Oolannin sodan aikana. Sen jälkeen ne katosivat historiasta kaikessa hiljaisuudessa vähin erin lisääntyneiden höyryalusten tieltä.
Tuulos (Aunuksen piiri)

| Tuulos Тулокса, Tuloksa |
| --- | --- |
 Tuulos
 Koordinaatit: 61°7′20″N, 32°37′47″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Aunuksen piiri
Kunta:  Alavoinen
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  32
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tuulos (ven. Ту́локса, Tuloksa) on kylä Karjalan tasavallan Aunuksen piirin Alavoisen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Laatokkaan laskevan Tuuloksenjoen alajuoksulla 13 kilometriä Alavoisesta pohjoiseen. Joen suussa sijaitseva kylä on nimeltään Uusi-Tuulos (Ustje Tuloksy). Tuuloksessa on 32 ja Uudessa-Tuuloksessa 301 asukasta (vuonna 2012).
1900-luvun alussa seudun kylät muodostivat Vitelen volostiin kuuluneen Tuuloksen kyläkunnan. Teppolan kylässä oli tulliasema. 1920-luvulla perustettiin ensin Vitelen ja myöhemmin Aunuksen piiriin kuulunut Tuuloksen kyläneuvosto. Vuonna 1933 siinä oli yli 800 asukasta, joista valtaosa oli karjalaisia. Mörgöi (Mergoila), Rabala (Rabola), Timokki (Takkula), Tuuloksen kirkonkylä (Pogost), Uusi-Tuulos (Novaja) ja Ylägjä (Verhni Konets) yhdistettiin virallisesti Tuuloksen kyläksi vuonna 1957.
Kylän ohi kulkee Aunuksen ja Sortavalan välinen maantie A130 sekä Lotinapellon ja Jänisjärven välinen rautatie, jolla on Uuden-Tuuloksen rautatieasema. Uudessa-Tuuloksessa on kauppa.
Turun Päivälehti
Aiheesta muualla

Länsisuomen Työmies (1898–1906) digitoituna kansalliskirjastossa
Sosialisti (1906–1918) digitoituna kansalliskirjastossa
Demokraatti (1919) digitoituna kansalliskirjastossa
Sosialisti (1920–) digitoituna kansalliskirjastossa
Lounais-Suomen Kirjapaino Oy:n yhtiöesitys Pörssitiedossa
Turkoosisieppo

| Turkoosisieppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Jalosiepot Eumyias
Laji::  thalassinus
Kaksiosainen nimi
 Eumyias thalassinus  (Swainson, 1838) 
Synonyymit
 Eumyias thalassina 
Katso myös
   Turkoosisieppo Wikispeciesissä   Turkoosisieppo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Turkoosisieppo (Eumyias thalassinus) on Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa sekä Kiinan eteläosissa tavattava sieppoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan turkoosisieppo on noin 15–17 cm. Koirasturkoosisieppo on väritykseltään kauttaaltaan vihertävän sininen lukuun ottamatta mustia silmänympäryksiä ja pyrstöä. Pesimäkauden ulkopuolella koiras on väriltään vihertävämpi ja vaaleampi. Pyrstö ja siiven reunat ovat tumman ruskeat. Naarasturkoosisieppo on koirasta vaaleampi ja vatsastaan harmahtavampi. Poikaset ovat väritykseltään vielä naaraitakin harmaampia.
Levinneisyys ja elinympäristö

Turkoosisieppoa tavataan Etelä-Aasiassa Himalajan vuoriston alueella sekä Kaakkois-Aasiasta ja Kiinan eteläosista. Lajin elinympäristöä ovat vuorten rinteiden metsät, joissa kasvaa myös pensaikkoa, sekä puutarhat ja puistot. Lajia tavataan metsistä, jotka sijaitsevat 1 200–3 000 metrin korkeudella merenpinnasta. Talveksi laji siirtyy matalammalla kasvaviin metsiin.
Pesiminen ja ravinto

Turkoosisiepon pesimäkausi kestää huhtikuulta heinäkuun puoliväliin. Linnut pesivät pesimäkauden aikana usein kaksi kertaa. Pesä sijaitsee rantatörmässä. Se on muodoltaan kuppimainen ja rakennetaan sammalista. Naaras munii kolmesta viiteen vaaleanpunertavaa vaaleanpunapilkullista munaa.
Turkoosisiepon ravinto koostuu hyönteisistä. Ravintonsa se pyydystää ilmasta.
Tuusniemen kirkko

| Tuusniemen kirkko |
| --- | --- |
 Tuusniemen kirkko (Ernst Lohrmann, 1869) lännestä päin nähtynä. Kirkon takana on ensimmäisen kirkon ajalta oleva kellotapuli mahdollisesti vuodelta 1818.
Sijainti:  Keskitie 21, Tuusniemi
Koordinaatit:  62.8105°N, 28.4937°E
Seurakunta:  Tuusniemen alueseurakunta
Rakentamisvuosi:  1869
Suunnittelija:  Ernst Lohrmann, rakentaja Mikko Karjalahti
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  820
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tuusniemen kirkko on Tuusniemellä sijaitseva pystyhirsinen pitkäkirkko, jonka suunnitteli Ernst Lohrmann 1864 ja rakensi Mikko Karjalahti 1869. Kirkon sivuilta ulkonee poikkiakselin kohdassa kaksi leveää ja lähes täyskorkeaa sakaraa, keskustassa on monikulmainen huippuun päättyvä lyhty. Runkohuoneessa, sakaroissa ja eteisissä on matalat satulakatot, ikkunat ovat suorapäätteiset. Sisällä on kolme pylväiden jakamaa laivaa ja tasakatot keskustan särmäkartiokupua lukuun ottamatta. Kirkkoa on korjattu vuonna 1922 ja vuosina 1961–1963.
Tuusniemen kirkon tapuli vuodelta 1811 tai 1818.
Erillinen kolminivelinen kellotapuli on rakennettu 1818, sen kellot ovat vuosilta 1856 ja 1879. Kirkon pinta-ala on 705 neliötä ja siellä on istumapaikkoja 820 hengelle. Alttaritaulun Ristiinnaulittu on maalannut apteekkari J. W. E. Petersén 1923. Kirkon nykyiset 20-äänikertaiset urut ovat vuodelta 1990.
Tuupovaaran kirkko

| Tuupovaaran kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko kesäkuussa 2014
Sijainti:  Koulutie 5, Tuupovaara, Joensuu
Koordinaatit:  62°29′14.71″N, 30°37′2.68″E
Seurakunta:  Vaara-Karjalan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1902
Suunnittelija:  J. V. Mäkinen
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  800
Tyylisuunta:  myöhäinen uusgotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuupovaaran kirkko on Joensuun Tuupovaarassa sijaitseva puinen päätytornillinen pitkäkirkko, joka rakennettiin 1902 J. V. Mäkisen suunnitelman mukaan. Runkohuoneesta ulkonee kuoripäädyssä matala suorakulmainen sakasti. Tornin ja runkohuoneen kulmauksissa on pienet aumakattoiset ulokkeet. Tornin yläosa on monikulmainen ja päättyy korkeaan pyramidihuippuun, kello on vuodelta 1901. Kirkon ikkunat ovat korkeat, räystäiden alapuolta kiertää koristelista. Kirkkoa on korjattu 1930 ja 1968. Istumapaikkoja kirkossa on 800. Kirkon 13-äänikertaiset urut rakensi 1878 Jens Zachariassen, ne lahjoitti 1952 talousneuvos Julius Ernvall Paimiosta. Veikko Virtanen uudisti urut 1970. Kirkon alttaritaulun Ylösnousemus on maalannut Eino J. Härkönen 1942.
Tuusniemen vaakuna

Tuusniemen vaakuna
Tuusniemen vaakuna on Tuusniemen kunnan tunnus. Sen aiheen teeri viittaa seudun laajoihin metsäalueisiin ja kolme kruunua kuvastaa Täyssinän rauhan rajamerkkiä, joka rajankäynnin yhteydessä hakattiin kallioon 1595 Ohtaansalmen kohdalla.
Täyssinän rauhan rajamerkki Ohtaansalmella
Vaakunan selitys on ”kultakentässä musta kaarityviö, jolla seisoo musta, punahelttainen teeri, tyviössä kolme kultakruunua asetettuina 2:1.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja Tuusniemen kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 23. heinäkuuta 1957. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 13. tammikuuta 1959.
Veikko Turunen

| Veikko Turunen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. kesäkuuta 1930 Harlu
Kuollut: 18. heinäkuuta 2006 (76 vuotta) Jyväskylä
Ammatti:  Rovasti, kansanedustaja
Poliitikko
Puolue:  Suomen Kristillinen Liitto
Vaalipiiri:  Keski-Suomen läänin vaalipiiri
Kotipaikka:  Jyväskylä
Koulutus:  Teologian kandidaatti (1957)
Puoliso:  Merja Perälä (1962)
Vanhemmat:  Eino Turunen Alina Veripää
Veikko Johannes (Veikko J.) Turunen (19. kesäkuuta 1930 Harlu – 18. heinäkuuta 2006 Jyväskylä) oli suomalainen rovasti (1984) ja kansanedustaja. Hän toimi kansanedustajana vuosina 1972–1975 valittuna Suomen Kristillisestä Liitosta Keski-Suomen läänin vaalipiiristä ja presidentin valitsijamiehenä vuonna 1978.
Turusen vanhemmat olivat asemamies Eino Johannes Turunen ja Alina o.s. Veripää. Turunen valmistui Helsingin yliopistosta teologian kandidaatiksi, vihittiin papiksi 1957 ja suoritti pastoraalitutkinnon 1983. Hän toimi eri kouluissa uskonnonopettajana ja pappina eri seurakuntien palveluksessa. Hän toimi myös paikallispolitiikassa Petäjävedellä ja Jyväskylässä.
Lapset

Veikko Turusen lapsia ovat vanhimmasta nuorimpaan: Tero Turunen, Ora Turunen, Saara Suomalainen os Turunen ja Kari Turunen.
Aiheesta muualla

Veikko Turusen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (käyttäjätunnuksella).
| n k Suomen Kristillisen Liiton kansanedustajat 1972–1975 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (4):  Juntumaa  Ronkainen  Turunen  Westerholm 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Lauri Littow

Lauri Joonas Littow (6. heinäkuuta 1902 Oulu – 28. helmikuuta 1980 Oulu) oli suomalainen pitäjäneuvos, jolla oli keskeinen osuus Temmeksen museoalueen synnyssä. Hän oli Temmeksen kotiseutuyhdistyksen pitkäaikainen puheenjohtaja ja johti vuonna 1967 aloitettua museoalueen rakentamista ja kehittämistä. Littow muistetaan myös Temmeksen sähköistämisen uranuurtajana. Lisäksi hän entisöi vuonna 1947 Temmeksen kirkon vaivaisukon. Littow toimi myös paikallisen postiauton kuljettajana.
Aiheesta muualla

Pitäjänneuvos Lauri Joonas Littow (1902 - 1980), GENi
Tursiannotko

Arkeologiset kaivaukset Pirkkalankylän Tursiannotkon alueella kesäkuussa 2016.
Tursiannotko on myöhäisrautakautinen asuinpaikka Pirkkalassa, Pirkkalankylän alueella. Paikkaa on tutkittu arkeologisesti vuodesta 1999 lähtien, ja Tursiannotko on herättänyt huomiota etenkin hyvin säilyneiden myöhäisrautakautisten ja keskiaikaisten löytöjen vuoksi.
Kohde

Arvion mukaan Tursiannotkossa on ollut yhtäjaksoista asutusta viikinkiajan alusta lähtien. Paikalta on tehty jopa 400-luvulle jaa. ajoittuvia löytöjä, mutta mitkään löytyneet rakenteet eivät tue näin varhaista ajoitusta.
Arkeologissa kaivauksissa paikalta on paljastunut 3–5 rakennuksen jäänteet, jotka ajoittuvat myöhäisrautakaudelta 1200-luvulle. Ainoa kokonaisuudessaan tutkittu rakennusjäänne on yksihuoneinen, savilattiainen hirsitupa. Radiohiiliajoituksen perusteella rakennus on ajoitettu 800–900-luvuille, viikinkiajan alkupuolelle tai keskivaiheille. Kaivauksen aikana rakennusjäännöksen sisältä löytyi mahdollinen kiuasuunin perustus, mikä tekisi löydöstä Suomen vanhimman tunnetun kiukaan. Toisen tutkitun hirsirakenteisen rakennuksen jäännös ajoittuu 1000-luvulta 1100-luvulle, siis viikinkiajan loppuun tai ristiretkiajan alkuun.
Tursiannotkon asuinpaikka jatkoi kasvuaan keskiajalla, ja 1400-luvulle tultaessa siitä oli kasvanut Pirkkalankylä. Ensimmäinen kirjallinen maininta kylästä on vuodelta 1442.
Esinelöydöt

Maaperän otollisten säilymisolosuhteiden ansiosta Tursiannotkon luut ja luuesineet ovat säilyneet poikkeuksellisen hyvin. Vuoteen 2017 mennessä kaivauksilta on tunnistettu 1 560 luunkappaletta, joiden perusteella yleisin kotieläin alueella on ollut sika. Osa eläinten luista saattaa olle peräisin maagiseksi suojaukseksi tehdyistä rituaalikätköistä, kuten saviastioissa maahan haudatut kukon luut. Käsittelemättömien luiden lisäksi Tursiannotkosta on löytynyt useita luuesineitä, kuten luisia nuolenkärkiä ja lusikoita.
Aiheesta muualla

Tursiannotkon kaivausten virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Tursiannotko Museoviraston rekisteriportaalissa
Tursiannotkosta löytynyt ristiretkiaikainen luulusikka.
Turun läänin jalkaväkirykmentti

Turun läänin jalkaväkirykmentti oli Ruotsin kuningaskunnan jalkaväkirykmentti Suomessa, johon 1700-luvulla kuuluivat Laitilan, Uudenkirkon, Loimaan, everstiluutnantin, Nousiaisten (myöhemmin nimeltään toisen majurin komppania), henki, majurin (myöhemmin nimeltään ensimmäisen majurin komppania) ja Perniön komppaniat.selvennä
Komentajat

eversti Henrik Sass k. 1658
Patrik Ogilwie 1655-1657
Karl Anders Sinclair
Ernst Gustaf von Willebrand (k. 1751)
Johan Henrik Hästesko 1787-1788 (1790)
Kirjallisuutta

Hans Hirn, Von Willebrandska regementet 1739-1743 / Hans Hirn., Helsinki, 1962 (ISSN 0039-6842 ja 2490-1547, verkkoversio)
Aiheesta muualla

Perniön komppanian ruodut 47-65 (Arkistoitu – Internet Archive)
TVR-Panorama

Lehden etusivu marraskuussa 2016.
TVR-Panorama (ТВР-Панорама) on Petroskoissa ilmestyvä venäjänkielinen sanomalehti.
Toukokuussa 1992 perustettu TVR sai alkunsa Karjalan TV- ja radioyhtiön ohjelmalehtisestä, josta tuli Petropress-yhtiön julkaisema sanomalehti. Ohjelmatietoja, ilmoituksia ja hyödyllisiä neuvoja sisältäneestä viikkolehdestä kehittyi perinteisen sanomalehdistön kriisin aikana suosittu epäpoliittinen koko perheen lukemisto. Vuonna 1996 se sai nimen TVR-Panorama.
TVR-Panorama oli 1990-luvulla Karjalan tasavallan luetuin sanomalehti, jonka painosmäärä nousi 76 000 kappaleeseen vuonna 1999. Sen levikki keskittyi maaseudulle ja erityisesti naisväestöön. Lehti perusti ensimmäisen Internet-sivustonsa vuonna 1997.
Petropressin julkaiseman 24–32-sivuisen tabloidikokoisen viikkolehden painosmäärä oli 12 000 kappaletta lokakuussa 2023. Se on suosituin Karjalan tasavallan kolmesta elossa olevasta paperilehdestä (muut ovat valtiollinen Karelija ja yksityinen Karelskaja gubernija). Petropress julkaisee myös Internet-sivustoa Petrozavodsk govorit.