stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
AGM-114 Hellfire

| AGM-114 Hellfire |
| --- | --- |

Tyyppi:  panssarintorjuntaohjus
Valmistushistoria
Valmistaja:  Lockheed Martin
Läpinäkyvä rakennetta esittelevä mallikappale AGM-114 Hellfire -ohjuksesta.
AGM-114 Hellfire on yhdysvaltalainen pääasiassa ilmasta maahan ammuttava panssarintorjuntaohjus. Se voidaan laukaista yhtä hyvin ilmasta, mereltä kuin maalta. Nimi Hellfire tulee sen pääasiallisesta laukaisualustasta ja ohjuksen toimintaperiaatteesta HELicopter Launched FIRE-and-forget (helikopterista laukaistava ammu-ja-unohda-ohjus). Nimen kaksoismerkityksellä viitataan aseessa käytettävään alumiinijauheeseen pohjautuvaan termobaariseen räjähteeseen, jonka teho eläviä kohteita vastaan perustuu pääasiassa, äärimmäisestä kuumuudesta ja polttovaikutuksesta huolimatta, korkean ja pitkäkestoisen painevaikutuksen aiheuttamaan keuhkojen repeämiseen ja tukehtumiseen. Ohjus on ollut käytössä taistelukentillä 1980-luvulta lähtien.
Ohjuksen kehitys alkoi vuonna 1974 vaatimuksesta kehittää helikoptereista laukaistava ohjus.
Tekniset tiedot

Tyyppi: ilmasta maahan laukaistava panssarintorjuntaohjus
Valmistaja: Lockheed Martin
Yksikköhinta: 68 000 USD
Pituus: 1,63 m
Halkaisija: 178 mm
Siivekkeiden kärkiväli: 330 mm
Paino: 45–49 kg
Taistelukärki
HEAT (High Explosive Anti-Tank); panssarintorjuntaan, taistelulataus 9 kg
MAC (Metal augmented charge); elävää voimaa vastaan, taistelulataus 8 kg
Moottori: kiinteän polttoaineen rakettimoottori
Lentonopeus: 425 m/s (1,3 mach)
Ampumaetäisyys: 500–8000 m
Variantit

AGM-114A Basic Hellfire HEAT, taistelupanssarivaunuja ja panssaroituja ajoneuvoja vastaan
AGM-114B/C Basic Hellfire
AGM-114D/E Basic Hellfire ei tuotantoon
AGM-114F Interim Hellfire
AGM-114G Interim Hellfire ei tuotantoon
AGM-114H Interim Hellfire ei tuotantoon
AGM-114J Hellfire II ei tuotantoon
AGM-114K Hellfire II
AGM-114L Longbow Hellfire
AGM-114M Hellfire II
AGM-114N Hellfire II MAC
AGM-114P Hellfire II miehittämättömistä lentokoneista ammuttava versio
ATM-114Q Hellfire II
AGM-114R Hellfire II
ATM-114S Hellfire II harjoitusohjus
Käyttäjävaltiot

Jordania
Australia
Egypti
Ranska
Kreikka
Irak
Israel
Italia
Japani
Kuwait
Libanon
Alankomaat
Norja
Kiinan tasavalta
Saudi-Arabia
Singapore
Ruotsi
Turkki
Yhdistyneet arabiemiraatit
Yhdistynyt kuningaskunta
Yhdysvallat
Intia
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta AGM-114 Hellfire Wikimedia Commonsissa
AGM-114 Hellfire -ohjuksia AH-1 -taisteluhelikopteriin ripustettuna.
Leo Ehrnrooth

| Leo Ehrnrooth |
| --- | --- |

apulaisulkoasiainministeri
 Ingmanin I hallitus 11.3.1919–17.4.1919  
apulaisulkoasiainministeri
 K.Castrénin hallitus 17.4.1919–19.6.1919  
Seuraaja:  Rolf Witting
Kauppa- ja teollisuusministeri
 Erichin hallitus 15.3.1920–12.8.1920  
Edeltäjä:  Eero Erkko
Seuraaja:  Hjalmar J. Procopé
Sisäasiainministeri
 Linkomiehen hallitus 5.3.1943–8.8.1944  
Edeltäjä:  Toivo Horelli 
Seuraaja:  Kaarlo Hillilä 
Kansanedustaja
 22.5.1907–31.5.1909 4.4.1917–10.4.1917  
Ryhmä/puolue:  Ruotsalainen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan läänin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1877 Helsinki
Kuollut: 26. heinäkuuta 1951 (74 vuotta) Mösseberg, Ruotsi
Ammatti:  yritysjohtaja
Lapset:  Ulli Ehrnrooth
Tiedot
Puolue:  RKP
Leo Reinhold Ehrnrooth (10. maaliskuuta 1877 Helsinki – 26. heinäkuuta 1951 Mösseberg, Ruotsi) oli suomalainen lakitieteen tohtori ja Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustaja vuosina 1907–1909 ja 1917. Hän oli toisena ulkoasiainministerinä vuonna 1919, kauppa- ja teollisuusministerinä vuonna 1920 ja sisäasiainministerinä vuosina 1943–1944. Hänen vanhempansa olivat kenraalimajuri Adolf Reinhold Viktor Ehrnrooth ja Olga De la Gardie.
Leo Ehrnrooth sai lakitieteen tohtorin arvon vuonna 1906. Hän osallistui säätyvaltiopäiville aatelissäädyssä sukunsa edustajana 1904–1905 ja 1905–1906. Hänet valittiin RKP:n listoilta uuden eduskunnan jäseneksi 1907–1909. Hän toimi senaatin talousosaston palveluksessa 1906–1917, mutta hänet pidätettiin virantoimituksesta vuoden ajaksi toukokuussa 1913, koska hän kieltäytyi varmentamasta venäjänkielisiä asiakirjoja.
Keisarin vallan kaaduttua maaliskuussa 1917 hänestä tuli kauppa- ja teollisuustoimituskunnan päällikkö ja senaattori Tokoin senaattiin. Eduskunnan jäsen hän oli jälleen 1917 valtiopäivillä. Hän toimi toukokuusta syyskuuhun 1918 lähetystöneuvoksena Suomen Berliinin lähetystössä. Sen jälkeen hänet nimitettiin vielä Ingmanin I:n ja Kaarlo Castrénin hallituksien apulaisulkoministeriksi kesään 1919 asti sekä seuraavana vuonna Erichin hallituksen kauppa- ja teollisuusministeriksi.
Suomen itsenäisyyden alkuvaiheessa Ehrnrooth siirtyi yritysmaailman puolelle, ensin Suomen Sahanomistajain yhdistyksen toimitusjohtajaksi 1918–1919 ja Suomen Puunjalostusteollisuuden Keskusliiton pääjohtajaksi 1918–1921, sitten Helsingin Osakepankin johtajaksi 1921–1924.
Ehrnrooth oli Kansainliiton määräämä Saarin alueen hallituskunnan kulkulaitosministeri 1928–1935. Jatkosodan aikana hän oli vielä sisäasiainministeri Linkomiehen hallituksessa maaliskuusta 1943 elokuuhun 1944.
Leo Ehrnroothin tytär oli lastenkirjailija Ulli Ehrnrooth.
Aiheesta muualla

.aspx Leo Ehrnrooth Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Leo Ehrnrooth Suomen ministerit. Valtioneuvosto.
Ehrnrooth, Leo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Eero Erkko | Suomen kauppa- ja teollisuusministeri 1920 | Seuraaja: Hjalmar J. Procopé |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Toivo Horelli | Suomen sisäasiainministeri 1943−1944 | Seuraaja: Kaarlo Hillilä |
Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajat
| n k Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajat 1907–1908 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (24):  Ahlroos  von Alfthan  Bäck  Cederberg  Ehrnrooth  Estlander  Gustafsson  Hedberg  Karlsson  A. Neovius  D. Neovius  Nix  Näs   Oljemark  G. Rosenqvist  V. Rosenqvist  Runeberg  Schultz  Schybergson  Slätis  Storbjörk  Sundblom  Söderholm  Wasastjerna 
| n k Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajat 1908–1909 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (25):  Ahlroos  von Alfthan  Bäck  Cederberg  Ehrnrooth  Estlander  Granfelt  A. R. Hedberg  J. Hedberg  Heimbürger  Hjelt  A. Neovius  D. Neovius  Nix  G. Rosenqvist  V. Rosenqvist  Schybergson  Sohlberg  Stenbäck  Stigzelius  Storbjörk  Sundblom  Söderholm  von Troil  Wichmann 
| n k Ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajat 1917 (ensimmäiset valtiopäivät) |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (21):  Bäck  Ehrnrooth (04/1917)  Estlander  af Forselles  Furuhjelm  Frey  Gadolin  Gädda  Hjelt  Hornborg  Inborr  Isaksson  Lille  Roos  Rosenqvist  Schybergson  Storbjörk  Söderholm  Sundblom  Takolander (04/1917)  Tåg  Wiik  Åkerblom 
| n k Uudenmaan läänin vaalipiirin kansanedustajat 1907–1908 |
| --- | --- |
Kansanedustajat (23):  Ahlroos  von Alfthan  Ehrnrooth  Erkko  Gustafsson  Helle  Ingman  Johansson  Käkikoski  Laakso  Laine  Oljemark  Palmén  E. Perttilä  V. Perttilä  Reima  Rosenqvist  Schybergson  Sillanpää  Sirén  Söderholm  Walpas  Wasastjerna 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899
Kaarina Dromberg

| Ritva Kaarina Dromberg> Suomen kulttuuriministeri |
| --- | --- |
 Lipposen II hallitus 5.6.2002–17.4.2003  
Edeltäjä:  Suvi Lindén
Seuraaja:  Tanja Karpela
Kansanedustaja
 26.3.1983–20.3.2007  
Ryhmä/puolue:  Kansallisen kokoomuksen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Uudenmaan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. toukokuuta 1942 (ikä 82) Elimäki
Ammatti:  markkinointisihteeri
Arvonimi: valtiopäiväneuvos (2007)
Tiedot
Puolue:  Kansallinen Kokoomus
Koulutus:  ylioppilasmerkonomi (1965)
Ritva Kaarina Dromberg (o.s. Hakula, s. 22. toukokuuta 1942 Elimäki) on suomalainen kokoomuksen entinen kansanedustaja. Hän oli eduskunnassa vuosina 1983–2007 ja toimi kulttuuriministerinä 2002–2003. Hän oli mukana luomassa eduskunnan naisverkostoa.
Dromberg kirjoitti ylioppilaaksi Kouvolan tyttölyseosta vuonna 1963 ja valmistui ylioppilasmerkonomiksi Kouvolan kauppaoppilaitoksesta vuonna 1965. Valmistuttuaan hän työskenteli kirjeenvaihtajan tehtävissä Fordilla 1965–1978 ja markkinointisihteerinä 1979–1983. Naimisiin hän meni vuonna 1964 pankinjohtaja Jarl Ingmar Drombergin kanssa. Heillä on kaksi tytärtä.
Dromberg toimi Lipposen toisen hallituksen kulttuuriministerinä 2002–2003. Vantaan kaupunginvaltuustossa Dromberg istui vuosina 1981–2004, joista valtuuston puheenjohtajana vuosina 1995–2002.
Dromberg toimii muun muassa Suomen oopperaliiton, Kaupallisen Opetuksen Edistämisliiton sekä Maanpuolustusnaisten Liitto ry:n puheenjohtajana.
Dromberg ei asettunut enää ehdolle vuoden 2007 eduskuntavaaleissa. Hänelle myönnettiin valtiopäiväneuvoksen arvonimi vuonna 2007.
Latvian hallinnollinen jako

Latvian hallinnollinen jako pohjautuu tasavallan kaupunkeihin (latv. republikas pilsēta), ja kuntiin (novads). Maan nykyinen aluejako tuli voimaan 1. heinäkuuta 2021, jolloin useita kuntia yhdistettiin suuremmiksi kunniksi osana aluehallintouudistusta. Uudistuksen jälkeen Latviassa on seitsemän itsehallinnollista tasavallan kaupunkia ja 36 kuntaa. Lisäksi Jēkabpilsillä, Ogrella ja Valmieralla on tasavallan kaupungin asema, vaikka ne kuuluvatkin hallinnollisesti kaupunkeja ympäröiviin kuntiin. Latvian kunnat jakautuvat edelleen kuntien alaisiin kaupunkeihin (novada pilsētas) ja pitäjiin (pagasts).
Aluejako vuodesta 2021 > Tasavallan kaupungit

Daugavpils
Jēkabpils (kuuluu Jēkabilsin kuntaan)
Jelgava
Jūrmala
Liepāja
Ogre (kuuluu Ogren kuntaan)
Rēzekne
Riika (latv. Rīga)
Valmiera (kuuluu Valmieran kuntaan)
Ventspils
Aluejako vuodesta 2021 > Kunnat

| --- | --- |
 Ādažin kunta  Aizkrauklen kunta  Alūksnen kunta  Augšdaugavan kunta  Balvin kunta  Bauskan kunta  Cēsisin kunta  Dienvidkurzemen kunta  Dobelen kunta  Gulbenen kunta  Jēkabpilsin kunta  Jelgavan kunta  Krāslavan kunta  Kuldīgan kunta  Ķekavan kunta  Limbažin kunta  Līvānin kunta  Ludzan kunta :  Madonan kunta  Mārupen kunta  Ogren kunta  Olainen kunta  Preiļin kunta  Rēzeknen kunta  Ropažin kunta  Salaspilsin kunta  Saldusin kunta  Saulkrastin kunta  Siguldan kunta  Smiltenen kunta  Talsin kunta  Tukumsin kunta  Valkan kunta  Valmieran kunta  Varakļānin kunta  Ventspilsin kunta
Aluejako 2009–2021

Ennen vuoden 2021 aluehallintouudistusta Latviassa oli voimassa 1. heinäkuuta 2009 voimaan tullut aluejako. Se korvasi aiemman kaksitasoisen paikallishallinnon yksitasoisella, ts. entisestä piiritasosta luovuttiin ja jäljelle jäi vain kuntatason jako. Samalla toteutettiin laajoja kuntaliitoksia. Uudistuksen jälkeen Latviassa oli 110 kuntaa ja lisäksi yhdeksän tasavallan kaupunkia  joilla oli oma kunnallishallintonsa.
Aluejako 2009–2021 > Tasavallan kaupungit

Daugavpils
Jēkabpils
Jelgava
Jūrmala
Liepāja
Rēzekne
Riika (latv. Rīga)
Valmiera
Ventspils
Aluejako 2009–2021 > Kunnat

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ādažin kunta  Aglonan kunta  Aizkrauklen kunta  Aizputen kunta  Aknīsten kunta  Alojan kunta  Alsungan kunta  Alūksnen kunta  Amatan kunta  Apen kunta  Aucen kunta  Babīten kunta  Baldonen kunta  Baltinavan kunta  Balvin kunta  Bauskan kunta  Beverīnan kunta  Brocēnin kunta  Burtniekin kunta  Carnikavan kunta  Cēsisin kunta  Cesvainen kunta  Ciblan kunta  Dagdan kunta  Daugavpilsin kunta  Dobelen kunta  Dundagan kunta  Durben kunta  Enguren kunta  Ērgļin kunta  |  Garkalnen kunta  Grobiņan kunta  Gulbenen kunta  Iecavan kunta  Ikšķilen kunta  Ilūksten kunta  Inčukalnsin kunta  Jaunjelgavan kunta  Jaunpiebalgan kunta  Jaunpilsin kunta  Jēkabpilsin kunta  Jelgavan kunta  Kandavan kunta  Kārsavan kunta  Kocēnin kunta  Koknesen kunta  Krāslavan kunta  Krimuldan kunta  Krustpilsin kunta  Kuldīgan kunta  Ķegumsin kunta  Ķekavan kunta  Lielvārden kunta  Līgatnen kunta  Limbažin kunta  Līvānin kunta  Lubānan kunta  Ludzan kunta  Madonan kunta  Mālpilsin kunta  |  Mārupen kunta  Mazsalacan kunta  Mērsragsin kunta  Naukšēnin kunta  Neretan kunta  Nīcan kunta  Ogren kunta  Olainen kunta  Ozolniekin kunta  Pārgaujan kunta  Pāvilostan kunta  Pļaviņasin kunta  Preiļin kunta  Priekulėn kunta  Priekuļin kunta  Raunan kunta  Rēzeknen kunta  Riebiņin kunta  Rojan kunta  Ropažin kunta  Rucavan kunta  Rugājin kunta  Rūjienan kunta  Rundālen kunta  Salacgrīvan kunta  Salan kunta  Salaspilsin kunta  Saldusin kunta  Saulkrastin kunta  Sējan kunta  |  Siguldan kunta  Skrīverin kunta  Skrundan kunta  Smiltenen kunta  Stopiņin kunta  Strenčin kunta  Talsin kunta  Tērveten kunta  Tukumsin kunta  Vaiņoden kunta  Valkan kunta  Varakļānin kunta  Vārkavan kunta  Vecpiebalgan kunta  Vecumniekin kunta  Ventspilsin kunta  Viesīten kunta  Viļakan kunta  Viļānin kunta  Zilupen kunta  |
Aluejako 1963–2009

Ennen heinäkuun 2009 hallintouudistusta Latviassa oli 26 piiriä (rajons) ja seitsemään erikoisaseman omannutta, piireihin kuulumatonta kaupunkia.
Piirien sisällä alemman hallintotason muodostivat kaupungit (pilsēta), kaupunkien maaseutualueet (pilsētu lauku teritorija) ja pitäjät (pagasts). Yhteensä näitä alempia kunnallishallinnon yksiköitä ennen uudistusta oli 553. Vuonna 2009 muodostettuihin kuntiin yhdistettiin yleensä useita pitäjiä ja osaan niistä hallintokeskuksena toimiva kaupunki.
Aluejako 1963–2009 > Erilliset kaupungit

Daugavpils
Jelgava
Jūrmala
Liepāja
Rēzekne
Riika (latv. Riga)
Ventspils
Aluejako 1963–2009 > Piirit

| --- | --- |
 Aizkrauklen piiri  Alūksnen piiri  Balvin piiri  Bauskan piiri  Cēsisin piiri  Daugavpilsin piiri  Dobelen piiri  Gulbenen piiri  Jēkabpilsin piiri  Jelgavan piiri  Krāslavan piiri  Kuldīgan piiri  Liepājan piiri :  Limbažin piiri  Ludzan piiri  Madonan piiri  Ogren piiri  Preiļin piiri  Rēzeknen piiri  Riian piiri  Saldusin piiri  Talsin piiri  Tukumsin piiri  Valkan piiri  Valmieran piiri  Ventspilsin piiri 
Latvian tasavallan kaupungit ja kunnat vuodesta 2021 alkaen.
Latvian kuntiin kuuluvat kaupungit ja pitäjät vuodesta 2021 alkaen.
Latvian kunnat ja tasavallan kaupungit vuosina 2009–2021.
Latvian kunnat ja niihin kuuluvat pitäjät vuosina 2009–2021.
Latvian piirit ja kaupungit ennen hallintouudistusta. Aluejako oli käytössä vuosina 1963–2009.
Latvian piirit ja pitäjät vuoteen 2009.
Rikos

Oikeuden vaaka
Rikos
Rikosvastuu
Vastuu
Tahallisuus
Huolimattomuus
Laiminlyöntirikos
Syyksiluettavuus
Oikeudenvastaisuus
Tunnusmerkistö
Syyllisyys
Vastuuvapausperusteet
Syyntakeisuus
Syyntakeettomuus
Hätävarjelu
Pakkotila
Rikosprosessi
Rikosilmoitus
Esitutkinta
Syyteharkinta
Vanhentuminen
Piirros tapporikoksesta, piirtänyt Angus MacKay 1892
Rikos on oikeudenvastainen teko, josta on säädetty rangaistus. Rikos määritellään yleensä tietyn tunnusmerkistön täyttäväksi teoksi, joka osoittaa tekijässään syyllisyyttä. Eräiden rikosten osalta myös yritys on rangaistavaa.
Rikos voi ilmetä sekä toimintana että laiminlyöntinä. Yleensä vain tahallinen mutta joskus myös tuottamuksellinen (huolimaton) teko on rangaistava.
Rangaistuksia rikoksista ovat ehdoton tai ehdollinen vankeus, yhdyskuntapalvelu, sakko, rikesakko ja yhteisösakko. Muualla kuin Suomessa käytössä voivat olla myös kuolemanrangaistus, ruumiinrangaistus ja häpeärangaistus. Rikoksesta voidaan tuomita myös muihin seuraamuksiin, kuten vahingonkorvaukseen.
Vähäisiä oikeudenvastaisia tekoja kutsutaan rikkomuksiksi.
Rikoksen määritelmä

Rikos on rangaistava teko, joka loukkaa yhteiskunnan arvoja ja normeja. Tämän vuoksi rankaisemisen perustana on monissa maissa lainsäädäntöelimen säätämä rikoslaki, jossa rikokset on kuvailtu. Voimassa olevaa lainsäädäntöä täydentää oikeuskäytäntö, jonka ratkaisut määrittävät rajoja sille, minkälaisia seuraamuksia rikoksista aiheutuu. Oikeuskäytäntö ja lainvalmisteluaineisto auttavat ratkaistessa päättämään, minkä rikossäännöksen vaikutuspiiriin teko kuuluu.
Rikos on tehty, jos teko täyttää tunnusmerkistön ja on oikeudenvastainen. Syytetyn rankaiseminen edellyttää näiden kahden lisäksi syyllisyyden toteamista. Oikeudenvastaisuus tarkoittaa, että teko on objektiivisesti väärin. Syyllisyys tarkoittaa, että teko on myös subjektiivisesti väärin, eli ei ole olemassa mitään perustetta vapautua vastuusta.
Erikoisrikos on rikos, jonka voi tehdä vain tietyssä asemassa tai tietyssä olosuhteessa oleva tai tietyn ominaisuuden omaava henkilö. Erikoisrikokseen syyllinen loukkaa sellaista oikeusnormia, johon sisältyy tai joka on luonut erikoisvelvollisuuden. Erikoisrikos on esimerkiksi virkamiehen tekemä virkarikos, sotilaan tekemä sotilasrikos tai vastaavan toimittajan tekemä päätoimittajarikkomus. Vaikka erikoisrikokseen voi syyllistyä vain tietty henkilö, voi siihen yllyttäjänä tai avunantajana olla tavanomaisessa asemassa oleva henkilö.
Rikosten lajit

Rikokset voidaan tyypitellä sen mukaan, mitä oikeushyvää rikossäännöksellä on tarkoitus suojata. Eri rikoslajeja ovat:
Henkilöön kohdistuvat rikokset:
Henkeen tai terveyteen kohdistuvat rikokset, kuten tappo ja pahoinpitely.
Henkilön seksuaaliseen itsemääräämisoikeuteen kohdistuvat seksuaalirikokset, kuten raiskaus ja lapsen seksuaalinen hyväksikäyttö.
Henkilön vapauteen kohdistuvat rikokset, kuten ihmisryöstö ja pakottaminen.
Yksityisyyteen, rauhaan tai kunniaan kohdistuvat rikokset, kuten salakuuntelu, salakatselu, kotirauhan rikkominen ja kunnianloukkaus.
Varallisuusrikokset:
Omistajan oikeuksiin kohdistuvat rikokset, kuten varkaus, kavallus, ryöstö, vahingonteko ja luvaton käyttö.
Vaihdannan yleisiin intresseihin kohdistuvat rikokset, kuten petosrikokset ja väärennös.
Liikennerikokset, kuten liikenneturvallisuuden vaarantaminen ja rattijuopumus.
Alkoholirikokset ja huumausainerikokset, kuten alkoholin luvaton valmistaminen, salakuljetus ja luvaton myynti, sekä huumausaineen valmistaminen, maahantuonti ja maastavienti, myynti, toiselle luovuttaminen sekä hallussapito.
Valtiolliset rikokset, kuten valtiopetos ja maanpetos.
Viranomaistoimintaa ja oikeudenkäyttöä vaarantavat rikokset.
Yleistä järjestystä ja turvallisuutta vaarantavat rikokset.
Taloudelliseen toimintaan liittyvät rikokset.
Rikoksen vaiheet

Rikos voi olla valmisteluasteella, yritysvaiheessa tai täytetty.
Valmisteluasteella rikos on silloin, kun varsinaista rikosta on vasta alettu valmistella, mutta täytäntöönpanotoimeen ei ole ryhdytty. Rikoksen valmistelu on rangaistavaa ainoastaan erikseen säädetyissä tapauksissa, kuten joidenkin erityisen vaarallisten rikosten yhteydessä.
Yritysvaiheessa rikos on silloin, kun on jo ryhdytty täytäntöönpanotoimiin, eli ollaan tekemässä rikostunnusmerkistössä kuvattuja tekoja. Joskus tämä vaihe määritellään sen mukaan, onko olemassa konkreettinen vaara rikoksen täyttymisestä. Tahallinen rikoksen yritys on rangaistavaa vain silloin, kun niin on erikseen säädetty. Yrityksen jättäminen puolitiehen tai rikoksen seurauksien syntymisen aktiivinen estäminen voivat joskus vapauttaa rikosvastuusta.
Kun rikoksen tunnusmerkistöt ovat toteutuneet kokonaisuudessaan, rikos on täytetty. Joskus puhutaan päättyneestä yrityksestä, millä tarkoitetaan sitä, että tekijä on tehnyt kaiken, mitä rikoksen toteuttaminen on vaatinut, mutta rikokseen kuuluvaa seurausta ei ole vielä ilmentynyt.
Rikoksen osalliset

Rikokseen voi osallistua yksi henkilö, tai useampi henkilö, joilla on erilainen suhde rikokseen. Osallisten vastuu hahmotetaan kolmella roolityypillä: tekijäntoimella, avunannolla ja yllytyksellä.
Päätekijä ja hänen rikoskumppaninsa ovat rikosvastuussa rikoksen tekijöinä. Välillinen tekijä on käyttänyt toista henkilöä välikappaleenaan, kun tämä ei itse voi olla rikosvastuussa esimerkiksi nuoren ikänsä johdosta tai erehdyksen vallassa toimiessaan.
Avunanto rikokseen tarkoittaa rikoksen edistämistä neuvolla, toiminnalla tai kehotuksella ennen tekoa tai sen jälkeen.
Rikokseen yllyttäminen tarkoittaa toisen taivuttamista tai kehottamista rikokseen. Yllytys on rangaistavaa vain, jos yllytetty toteuttaa rikoksen. Joskus yllyttäminenkin on erikseen määrätty rangaistavaksi.
Rikosilmoitus ja syyteoikeus

Rikoksen tutkiminen lähtee liikkeelle, kun se tulee viranomaisen tietoon. Niitä rikosasioita, joissa poliisi voi käynnistää esitutkinnan omasta aloitteestaan sanotaan virallisen syytteen alaisiksi rikoksiksi. Tällaisia ovat useimmat rikokset. Niitä tekoja, joista esitutkinta käynnistyy vain jos uhri eli asianomistaja sitä pyytää, kutsutaan puolestaan asianomistajarikoksiksi. Asianomistajarikoksia ovat esimerkiksi näpistys, lievä pahoinpitely, kunnianloukkaus ja vaikkapa tekijänoikeusrikkomus.
Rikosilmoituksen ja esitutkinnan jälkeen epäillystä rikoksesta voidaan nostaa syyte yleisessä tuomioistuimessa. Säännönmukaisesti syytteen ajaminen syytettyä vastaan kuuluu viralliselle syyttäjälle. Jos syytettä ei ajeta määräajassa, rikos vanhentuu tietyn ajan kuluttua. Epäiltyyn voidaan kohdistaa lainmukaisia pakkokeinoja kuten kiinniotto, noutaminen kuulusteluun, pidätys ja vangitseminen.
Mikäli tutkittavana olevasta rikoksesta on laissa säädetty vähintään 6 kuukauden vankeusrangaistus (kuten lähes kaikissa rikoksissa, kaikkien lievimpiä, sakkorangaistuksella sovitettavia, lukuun ottamatta) saa poliisi suorittaa lisäksi henkilöön käyvän tarkastuksen ja kotietsinnän.
Rikosasian käsittelyn eteneminen Suomessa

Rikoksen uhri tai joku muu henkilö tekee rikosilmoituksen poliisille tai eräissä tapauksissa rikos tulee ilmi muulla tavalla.
Poliisi ryhtyy tutkimaan rikosta, eli esitutkinta käynnistyy kun on syytä epäillä rikosta. Tähän kuuluu mm. todistusaineiston kerääminen, mahdolliset kotietsinnät ja asianosaisten (rikoksesta epäillyt, todistajat) kuulustelu.
Asia siirtyy poliisilta syyttäjälle. Asia siirtyy syyteharkintaan. Syyte nostetaan jos sen tueksi on todennäköiset syyt. Syyttäjä nostaa syytteen toimittamalla haastehakemuksen käräjäoikeuteen tai päättää, ettei syytettä nosteta. Jos syyttäjä tekee syyttämättäjättämispäätöksen tai poliisi jo ennen asian syyteharkintaan lähettämistä tekee omaan toimivaltaansa kuuluvan ratkaisun jättää asian tutkimatta mm. sillä perusteella, että rikoksen tunnusmerkistö ei täyty, voi asianosainen viedä sen itse joko rikos- tai riita-asiana itse käräjäoikeuden käsiteltäväksi. Tutkinnanjohtajana oleva päällystöön kuuluva poliisimies voi myös esittää syyttäjälle esitutkinnan rajoittamista.
Lievät rikosasiat voidaan käsitellä rangaistusmääräysmenettelyssä.
Tuomioistuin käsittelee rikoksen oikeudenkäynnistä rikosasiassa säädetyn lain mukaisesti. Pääkäsittelyn jälkeen tuomioistuin antaa asiasta tuomion.
Syyttäjä, rikoksen uhri eli asianomistaja ja syytetty voivat valittaa tuomiosta, jos he eivät ole siihen tyytyväisiä.
Jos tuomiosta valitetaan, käsittely jatkuu ylemmässä tuomioistuimessa eli hovioikeudessa. Tuomioistuin päättää valitusten hyväksymisestä.
Kun rangaistuksen sisältävä tuomio saa lainvoiman, se pannaan täytäntöön. Sakkorangaistusten perinnästä vastaa oikeusrekisterikeskus. Vapausrangaistukset pannaan täytäntöön rikosseuraamusviraston toimenpiteillä.
Syksyllä 2006 tuli voimaan säännökset kirjallisesta rikosprosessista käräjäoikeudessa. Tässä menettelyssä pääkäsittelyä ei järjestetä, koska syytetty on luopunut oikeudestaan asian suulliseen käsittelyyn.