stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Niklaus Wirth
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kotisivu ja biografia (Arkistoitu – Internet Archive)
Niklaus E. Wirth (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Niklaus Wirth, Program Development by Stepwise Refinement (PDF), Communications of the ACM, Vol. 14, No. 4, April 1971, pp. 221–227, online edition, doi:10.1145/362575.362577
Niklaus Wirth DBLP-palvelussa (englanniksi)
| n k Turing-palkinnon saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1966: Alan Perlis  1967: Maurice V. Wilkes  1968: Richard Hamming  1969: Marvin Minsky 
1970-luku:  1970: James H. Wilkinson  1971: John McCarthy  1972: Edsger Dijkstra  1973: Charles Bachman  1974: Donald Knuth  1975: Allen Newell, Herbert Simon  1976: Michael O. Rabin, Dana Scott  1977: John Backus  1978: Robert W. Floyd  1979: Kenneth E. Iverson 
1980-luku:  1980: C. Antony R. Hoare  1981: Edgar F. Codd  1982: Stephen A. Cook  1983: Ken Thompson, Dennis Ritchie  1984: Niklaus Wirth  1985: Richard M. Karp  1986: John Hopcroft, Robert Tarjan  1987: John Cocke  1988: Ivan Sutherland  1989: William Kahan 
1990-luku:  1990: Fernando J. Corbató  1991: Robin Milner  1992: Butler W. Lampson  1993: Juris Hartmanis, Richard E. Stearns  1994: Edward Feigenbaum, Raj Reddy  1995: Manuel Blum  1996: Amir Pnueli  1997: Douglas Engelbart  1998: Jim Gray  1999: Frederick P. Brooks 
2000-luku:  2000: Andrew Chi-Chih Yao  2001: Ole-Johan Dahl, Kristen Nygaard  2002: Ronald Rivest, Adi Shamir, Leonard M. Adleman  2003: Alan Kay  2004: Vinton G. Cerf, Robert E. Kahn  2005: Peter Naur  2006: Frances E. Allen  2007: Edmund M. Clarke, E. Allen Emerson, Joseph Sifakis  2008: Barbara Liskov  2009: Charles P. Thacker 
2010-luku:  2010: Leslie G. Valiant  2011: Judea Pearl  2012: Silvio Micali, Shafi Goldwasser  2013: Leslie Lamport  2014: Michael Stonebraker  2015: Whitfield Diffie, Martin Hellman  2016: Tim Berners-Lee  2017: John L. Hennessy, David A. Patterson  2018: Yoshua Bengio, Geoffrey Hinton, Yann LeCun  2019: Edwin Catmull, Pat Hanrahan 
2020-luku:  2020: Alfred Aho, Jeffrey Ullman  2021: Jack Dongarra  2022: Robert Metcalfe  2023: Avi Wigderson 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  Association for Computing Machinery  CiNii  DBLP  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Liisa Suihkonen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten hiihto. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Naisten hiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Innsbruck 1976 | 4×5 km |  |
Liisa Helena Suihkonen (s. 27. syyskuuta 1943 Suonenjoki) on suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti. Suihkonen on myös liikuntaneuvos. Hän saavutti olympiahopeaa viestissä Innsbruckissa 1976.
Suihkonen työskenteli Suonenjoen kaupungin raittiussihteerinä ja on ollut Suonenjoen Vasaman puheenjohtaja vuodesta 1997. Koulutukseltaan hän on nuoriso-ohjaaja. Aikaisemmin vuosina 1968–1986 hän työskenteli Mikkelin Koivikon koulukodissa ja on lisäksi toiminut mansikanviljelijänä. Nykyisin hän työskentelee Mannerheimin Lastensuojeluliiton yksikössä Vanhamäellä. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Johannes (Jussi) Suihkonen (1895–1961) ja kotitalousneuvoja Anna Amanda Suihkonen (o.s. Wallenius) (1906–1999). Hänellä on yksi sisko ja kaksi veljeä. Liisa Suihkonen on saanut kuvansa paraguaylaiseen postimerkkiin, minkä havaitsi Lahden hiihtomuseon väki valmistellessaan Terveiset talvikisoista -näyttelyä.
Suihkonen voitti hiihdon Suomen-mestaruuden 10 kilometrillä vuonna 1966. Hän nousi samana vuonna kansainväliselle huipulle kilpailtuaan Oslon maailmanmestaruuskilpailuissa. Siellä tuloksena oli 10 kilometrin 18. sija. Hän kilpaili aktiivisesti 1960- ja 1970-luvuilla. Liisa Suihkonen kuului Suomen olympiajoukkueeseen kolmissa talviolympiakisoissa: 1968 Grenoblessa, 1972 Sapporossa (oli mukana varalla) ja 1976 Innsbruckissa, jossa hän saavutti hopeaa. Hänen uransa alkoi hiipua pian Innsbruckin olympialaisten jälkeen, hän lopetti hiihto-uransa vuonna 1980. Hän on voittanut myös kaksi Suomen mestaruutta erävaelluksessa. Suihkonen hiihti Oslon, Tatran ja Falunin MM-kilpailuissa vuosina 1966–1974. Tatran MM-kisoissa 1970 hän sijoittui 5 kilometrillä 12:nneksi. Falunin MM-kisoissa 1974 hän oli mukana neljänneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa ja sijoittui 10 kilometrillä 14. sijalle. Suihkonen voitti urallaan yhdeksän SM-mitalia yleisessä sarjassa. Seuratasolla Liisa Suihkonen edusti koko uransa ajan Suonenjoen Vasamaa. Hän piti avauspuheenvuoron Suonenjoen Vasaman satavuotisjuhlassa 26. huhtikuuta 2008. Liisa Suihkoselle myönnettiin liikuntaneuvoksen arvonimi toukokuussa 2012. Opetusministeriö myönsi hänelle vuonna 2013 Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon.
Saavutukset

Talviolympialaiset Innsbruck 1976 4*5 km viesti 2:s
Hiihdon MM-kilpaiulut Falun 1974 4*5 km viesti 4:s
Hiihdon MM-kilpailut Ylä-Tatra 1970 10 km 11:s
Talviolympialaiset Grenoble 1968 10 km 18:s
Hiihdon MM-kilpailut Oslo 1966 10 km 18:s
Aiheesta muualla

Liisa Suihkonen hiihtää paraguaylaisessa postimerkissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Sugi (1944)

| Sugi / 杉 |
| --- | --- |
 Piirros Sugista

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Fujinagata
Kölinlasku:  25. helmikuuta 1944
Laskettu vesille:  3. heinäkuuta 1944
Palveluskäyttöön:  25. elokuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  5. lokakuuta 1945
Loppuvaihe:  Taiwanille 31. heinäkuuta 1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 260 t (normaali) 1 530 t (kuormattu)
Pituus:  92,5 m (vesiraja) 100,0 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,35 m
Syväys:  3,30 m
Koneteho:  19 000 shp
Nopeus:  27,8 solmua
Miehistöä:  211
Aseistus
Aseistus:  3 × 127 mm/40 type 89 24 × 25 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 610 mm torpedoputkea 36 × type 2 syvyyspommia
Sugi (jap. 杉) oli Keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1944 valmistunut Matsu-luokan hävittäjä toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1944 hankinnoissa Fujinagatan telakalta, missä köli laskettiin 25. helmikuuta 1944. Alus laskettiin vesille 3. heinäkuuta ja otettiin palvelukseen kaksi kuukautta myöhemmin 25. elokuuta.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 5. lokakuuta 1945. Se kuljetti 1. joulukuuta alkaen kotiutettavia joukkoja Japaniin. Alus luovutettiin 31. heinäkuuta 1947 Shanghaissa sotakorvauksena Taiwanille, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Huiyang. Alusta ei kuitenkaan koskaan otettu palvelukseen. Alus poistettiin 11. marraskuuta 1954 alusluettelosta ja romutettiin.
Sudan yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 94. | 0 | 1 | 0 | 1 |
Sudan on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin ensimmäisistä kisoista eli vuodesta 1983 lähtien. Vuoden 2023 kisoihin se ei osallistunut. Se on saavuttanut MM-kilpailuissa yhden mitalin ja kaksi muuta pistesijaa. Omer Khalifa sijoittui 1 500 metrin juoksussa viidenneksi Roomassa 1987. Kuuban edustajana MM-hopeaa Sevillassa 1999 saavuttanut Yamilé Aldama sijoittui kolmiloikassa neljänneksi Helsingissä 2005. Abubaker Kaki Khamis saavutti 800 metrin juoksussa hopeaa Daegussa 2011.
Berliinin MM-kilpailuissa 2009 Yamilé Aldama sijoittui naisten kolmiloikan karsinnassa 13:nneksi ja jäi vain kahden senttimetrin päähän loppukilpailupaikasta. Miesten 800 metrin juoksussa sekä Abubaker Kaki Khamis että Ismail Ahmed Ismail keskeyttivät välierissä, edellinen kaatumisen vuoksi parisataa metriä ennen maalia ja jälkimmäinen omasta tahdostaan puolimatkassa.
Sudanin MM-mitalit kisoittain

| Kisavuosi ja -paikka>  | Miehet> Kulta | Miehet> Hopea | Miehet> Pronssi | Naiset> Kulta | Naiset> Hopea | Naiset> Pronssi | Yhteensä> Kulta | Yhteensä> Hopea | Yhteensä> Pronssi | Yhteensä | Yhteensä> Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983–2009 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 2011 Daegu | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 24. |
| 2013–2023 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| Yhteensä | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 92. |
Sudanin MM-mitaliurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Abubaker Kaki Khamis | 0 | 1 | 0 | 1 | 2011 |
Billy Strayhorn

| Billy Strayhorn |
| --- | --- |
 Billy Strayhorn Carl Van Vechtenin kuvaamana vuonna 1958.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. marraskuuta 1915
Kuollut: 31. toukokuuta 1967 (51 vuotta)
Muusikko
Tyylilajit:  jazz
Soittimet:  piano
Aiheesta muualla
billystrayhorn.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
William Thomas ”Billy” Strayhorn (29. marraskuuta 1915 – 31. toukokuuta 1967) oli yhdysvaltalainen pianisti, säveltäjä ja sovittaja, joka tunnetaan parhaiten Duke Ellingtonin orkesterista. Hän oli Ellingtonin pääyhteistyökumppani 30 vuoden ajan ja osallistui yli 200 kappaleen säveltämiseen tai sovittamiseen. Hän esiintyi toisinaan konserteissa orkesterin kanssa ja levytti 1950- ja 1960-luvulla myös sooloartistina. Tunnetuimpia Strayhornin säveltämiä kappaleita ovat ”Lush Life”, ”Chelsea Bridge”, ”Satin Doll” sekä Ellingtonin orkesterin tunnusmusiikkina pitkään toiminut ”Take the ’A’ Train”.
Elämä ja ura > Alkuvuodet

Strayhorn syntyi marraskuussa 1915 Daytonissa, Ohiossa ja varttui Hillsboron kaupungissa Pohjois-Carolinassa. Hänen äitinsä oli viidentoista ikäinen Billyn syntyessä, ja isä jätti perheen pian lapsen syntymän jälkeen. Viisivuotiaana Billy muutti tätinsä luo Montclairiin ja muutti lapsuudessaan useita kertoja eri sukulaisten hoidettavaksi. Hän opiskeli musiikkia lapsuudessaan ja aloitti pianonsoiton heti kun oli tarpeeksi pitkä ylettyäkseen koskettimiin.
Perhe muutti Pittsburghiin pian Billyn kouluunmenon jälkeen. Saadakseen rahaa pianon ostoon hän työskenteli koulun jälkeen lehtimyyjänä Pittsburghin juutalaiskorttelissa sijaitevan Pennfield Drug Store -nimisen apteekin kulmalla. Myöhemmin apteekin omistaja palkkasi hänet apulaiseksi apteekkiin. Ostettuaan lopulta pianon  hän alkoi saada yksityisopetusta pianonsoittoon. Hän harjoitteli soittamista joka päivä ja oli toisinaan myöhässä työstään soittamisen takia. High schoolissa ollessaan Strayhorn soitti koulun yhtyeessä ja sävelsi tuotantoon asti päätyneen musikaalirevyyn, jonka pääosaa esitti Billy Eckstine. Tuona aikana hänet tunnettiin kiinnostuksestaan eurooppalaiseen taidemusiikkiin, ja koulun päättäjäisjuhlassaan hän esitti Edvard Griegin pianokonserton a-molli. Myöhemmin Strayhorn pääsi opiskelemaan musiikkia Pittsburghin musiikkiopistoon. Hänellä oli enemmän klassisen musiikin koulutusta kuin useimmilla aikakauden jazzpianisteilla.
Elämä ja ura > Duke Ellingtonin tapaaminen

Strayhorn alkoi 1930-luvun puolivälissä kiinnostua jazzmusiikista kahden ystävänsä opastamana. Hän näki Duke Ellingtonin ensimmäistä kertaa konsertissa vuonna 1934 ja innostui tämän musiikista suuresti. Strayhorn on myöhemmin sanonut, ettei mikään tapahtuma ollut vaikuttanut hänen elämäänsä yhtä paljon kuin tuon konsertin kuuleminen.
1. joulukuuta 1938 Strayhornin ystävä järjesti tälle mahdollisuuden päästä tapaamaan Ellingtonin erään konsertin jälkeen soittopaikan takahuoneessa. Strayhorn soitti orkesterinjohtajalle muutamia omia sävellyksiään ja sovituksiaan tämän kappaleista, esittäen muun muassa ”Sophisticated Ladyn” ensin Ellingtonin soittoa matkien ja sitten omalla tyylillään. Ellington kiinnostui heti nuoren pianistin lahjakkuudesta. Vaikka yhtyeessä oli jo vakituinen pianisti, Ellington palkkasi Strayhornin yhtyeeseensä siltä istumalta.
Duke Ellington lähti pian yhtyeensä kanssa Euroopan-kiertueelle ja pyysi poikaansa Merceriä pitämään huolta Strayhornista hänen poissa ollessaan. Strayhorn soitti lyhyen ajan pianoa Mercer Ellingtonin yhtyeessä, ja vanhemman Ellingtonin palattua kiertueelta tämä otti hänet yhtyeensä vakituiseksi sovittajaksi ja kakkospianistiksi.
Elämä ja ura > Ura Ellingtonin orkesterissa

Strayhornin ensimmäinen työtehtävä Ellingtonin yhtyeessä oli sovittaa kappaleet ”Savoy Strut” ja ”Like a Ship in the Night” saksofonisti Johnny Hodgesin johtamia pienryhmänauhoituksia varten. Ellington oli tyytyväinen sovitukseen ja antoi Strayhornin huolehtia pienryhmänauhoituksista lähes kokonaan. Strayhornille annettiin pian vastuu myös yhtyeen lauluosuuksien suunnittelusta. Ennen pitkää hänestä tuli Ellingtonin pääyhteistyökumppani sävellys- ja sovitustyössä, ja heidän yhteistyönsä jatkui aina Strayhornin kuolemaan asti.
Ellingtonin yhtye lähti vuonna 1939 kiertueelle Ruotsiin ja muualle Eurooppaan. Strayhorn jäi Yhdysvaltoihin säveltämään yhtyeelle uutta materiaalia. Vuodesta 1940 alkaen hän alkoi osallistua yhtyeen levytyksiin pianistina; hänen nimeään ei tosin usein mainittu soittajalistassa. Strayhornin ja Ellingtonin soittotyylit olivat lähellä toisiaan, ja molemmat ottivat myös vaikutteita toisen soitosta. Soittaessaan yhtyeessä Strayhorn pyrki mukailemaan Ellingtonin soittotyyliä, koska tiesi mitä Ellington soittaisi tietyssä tilanteessa ja mitä yhtye odotti tapahtuvan. Muissa kokoonpanoissa soittaessaan hänen soittonsa erosi selvemmin Ellingtonista.
Strayhorn soitti silloin tällöin orkesterin konserteissa pianoa Ellingtonin seurustellessa ihmisten kanssa katsomossa tai takahuoneessa ennen saapumistaan lavalle. Hän kuitenkin esiintyi vuoden 1950 Euroopan-kiertuetta lukuun ottamatta harvoin yhtyeen kanssa eikä hänellä ollut orkesterissa missään vaiheessa erillistä asemaa tai työtehtävää. Hän ei saanut edes vakituista palkkaa, vaan Ellington otti hänen raha-asiansa suoraan omaan hoitoonsa pitäen huolta hänen asumiseen, pukeutumiseen ja elämiseen liittyvistä kustannuksistaan.
Elämä ja ura > Loppuvuodet

Strayhornilla todettiin vuonna 1964 ruokatorven syöpä, jota pitkäaikainen tupakanpoltto ja alkoholinkäyttö olivat pahentaneet. Viimeiset sävellyksensä pianisti viimeisteli sairaalassa ollessaan ennen kuolemaansa toukokuussa 1967. Strayhorn kuoli 31. toukokuuta 1967 ystävänsä Lena Hornen kotona New Yorkissa. Strayhornin kuoleman jälkeen Ellington levytti tämän kunniaksi albumin ...And His Mother Called Him Bill, joka koostui Strayhornin säveltämästä musiikista ja sisälsi muun muassa hänen viimeiseksi jääneen sävellyksensä ”Blood Count”.
Tuotanto

Musiikkinäyte
Duke Ellingtonin levytys vuodelta 1941.
Strayhornin nauhoitus vuodelta 1951.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Tunnetuinta sävellystään ”Lush Lifea” Strayhorn alkoi työstää jo vuonna 1933. Vuoteen 1939 mennessä sävel ja sanat olivat valmiina, mutta pianistilla itsellään ei ollut kiinnostusta julkaista kappaletta ja ensimmäinen levytys tehtiinkin vasta vuonna 1948. Ellington ei koskaan äänittänyt kappaletta, mutta Nat King Colen levytys vuonna 1949 nosti kappaleen pinnalle ja ennen pitkää lukuisien artistien levyttämäksi jazzstandardiksi.
Ensimmäinen Ellingtonin äänittämä Strayhornin sävellys oli ”Something to Live For”, jonka tämä levytti maaliskuussa 1939 säveltäjän itsensä toimiessa pianistina. Vuonna 1941 Ellington ei saanut muusikkoliitto ASCAP:n lakon takia soittaa omia kappaleitaan radiossa, minkä vuoksi hän värväsi Strayhornin ja poikansa Mercerin kirjoittamaan yhtyeelle uutta materiaalia. Strayhorn sävelsi uuteen repertuaariin muun muassa kappaleet ”Chelsea Bridge”, ”Day Dream” ja ”Take the ’A’ Train”. Jälkimmäisen sävellyksen Strayhorn oli alun perin heittänyt roskakoriin, koska se muistutti hänen mielestään liikaa kilpailija Fletcher Hendersonin sovituksia. Kappale otettiin yhtyeen tunnuskappaleeksi, ja siitä on sittemmin tullut jazzstandardi ja yksi Strayhornin tunnetuimmista sävellyksistä.
Ellington merkitytti itsensä usein sävellyksen toiseksi tekijäksi, mikä oli yleistä aikakauden orkesterinjohtajille. Toisaalta Strayhorn viimeisteli monia Ellingtonin sävellyksiä ilman erillistä merkintää tai korvausta; asiasta turhautunut Strayhorn jopa lähti Ellingtonin yhtyeestä lyhyeksi ajaksi vuonna 1955. Kuitenkin Strayhorn sanoi vuonna 1956  Down Beat -lehden haastattelussa pitävänsä Ellingtonin kanssa työskentelemisestä, erityisesti siksi että tämä ei asettanut rajoituksia materiaalin valinnalle tai kappaleiden pituudelle.
Ellingtonin yhtyeessä soittamisen lisäksi soitti Ellington Indigos -nimisessä triossa ja esiintyi yhtyetoveriensa kuten Clark Terryn ja Johnny Hodgesin soololevytyksissä. Vuonna 1950 hän levytti Ellingtonin kanssa duettoalbumin Great Times. Hän levytti omalla nimellään albumit Billy Strayhorn Septet (1958), Live! (1958), Cue for Saxophone (1959), The Peaceful Side (1961) sekä Billy Strayhorn and the Orchestra LP (1961).
Yhteensä Strayhorn osallistui yli 200 Ellingtonin orkesterin ohjelmistoon kuuluneen kappaleen tekemiseen lähes 30 vuotta kestäneen yhteistyön aikana. Hän otti myös osaa moniin Ellingtonin laajoista sarjasävellyksistä, mukaan lukien vuoden 1947 ”Deep South Suite”, vuoden 1957 ”Shakespearean Suite” sekä vuoden 1962 ”Peer Gynt Suite”. Strayhorn sai vuonna 1946 Esquire Silver Award -palkinnon sovitustyöstään.
Sävellystyyli

Strayhornin ja Ellingtonin yhteistyö oli niin saumatonta ja sävellystyyli niin lähellä toisiaan, että joissain tapauksissa on vaikeaa erottaa mikä osa oli Ellingtonin ja mikä Strayhornin kirjoittama. Toisaalta Ellingtonin basisti Aaron Bell on sanonut, että yhtyeen jäsenet erottivat aina oliko jokin sävellys Ellingtonin vai Strayhornin käsialaa; hänen mukaansa Strayhornin kappaleet olivat herkempiä ja monimutkaisempia kuin Ellingtonin.
Jazztoimittaja Stanley Dancen mukaan Ellingtonin sävellykset pohjautuivat enemmän bluesiin, kun taas Strayhornin vaikutteet olivat Claude Debussyn ja Maurice Ravelin edustamassa impressionismissa. Erityisesti ”Chelsea Bridge” -sävellystä pidetään selkeästi impressionismivaikutteisena. Strayhornin elämäkerran kirjoittaja David Hajdun mukaan sävellyksen taidemusiikkivaikutteet näkyvät melodian ja harmonian yhdistämisessä orgaaniseksi kokonaisuudeksi. Sen on sanottu muistuttavan Ravelin sävellystä ”Valses nobles et sentimentales”, jota Strayhorn ei kuitenkaan omien sanojensa mukaan ollut koskaan kuullut. Strayhorn osasi säveltää myös tanssittavia, ”svengaavia” kappaleita, joista tunnetuin esimerkki on ”Take the ’A’ Train”.
Strayhorn kirjoitti sanat kappaleisiinsa samanaikaisesti sävelen kanssa. Hänen mukaansa laulun viimeistely ei tapahtunut pianon ääressä, vaan sävel ja sanat saattoivat saada lopullisen muotonsa esimerkiksi kadulla kävellessä.
Vaikka Strayhorn olikin arvostettu säveltäjä, hänen maineensa jäi hänen elinaikanaan jossakin määrin Ellingtonin varjoon. Myöhemmin hänen vaikutustaan sovittajana ja sanoittajana on alettu ymmärtää paremmin. Musikologi Walter van de Leur julkaisi vuonna 2002 Strayhornin sävellyksiä analysoivan teoksen Something to Live For.
Yksityiselämä

Strayhorn oli jo teini-ikäisenä intellektuelli, luki The New Yorkeria ja puhui sujuvaa ranskaa. Hän erottui aina väkijoukosta pienen kokonsa ja silmälasiensa takia. Hänen ystävänsä kutsuivat häntä usein nimellä ”Swee Pea” Kippari-Kalle-sarjakuvan samannimisen henkilöhahmon (suom. Hajuherne) mukaan. Lempinimen keksi Ellingtonin yhtyeen saksofonisti Toby Hardwick. Strayhornilla oli useita muitakin lempinimiä, kuten ”Weely” (muunnos yleisestä kutsumanimestä Willie) ja ”Strays”. Hänestä tuli New Yorkissa tunnettu runsaasta alkoholinkäytöstään, joka paheni entisestään iän myötä.
Strayhorn oli avoimesti homoseksuaali, mikä tuohon aikaan aiheutti usein vahvoja ennakkoluuloja. Pelkästään mustaihoisen esiintyjän hyväksyminenkin tuotti vielä yhdysvaltalaiselle yleisölle vaikeuksia, ja Strayhornin elämäkerran kirjoittaja David Hajdu onkin spekuloinut että Strayhorn olisi mahdollisesti joutunut pitämään seksuaalisen suuntautumisensa salassa jos olisi esiintynyt näkyvämmässä roolissa kuten yhtyeen johtajana.
Ellington hyväksyi Strayhornin homoseksuaalisuuden, mikä oli tälle tärkeä asia. Strayhornista oli tullut jo tärkeä yhteistyökumppani Ellingtonille ennen kuin tämä sai tietää hänen seksuaalisesta suuntautumisestaan, ja orkesterinjohtaja jätti aikakaudelle tyypilliset ennakkoluulonsa sivuun. Ellingtonin hyväksymistä pidetään yhtenä syynä Strayhornin omistautumiseen tämän musiikille. Ellington pyysi Strayhornin silloin tällöin turvalliseksi seuralaiseksi omille tyttöystävilleen.
Ellington esitteli Strayhornin laulaja Lena Hornelle vuonna 1941 Jump for Joy -musikaalin ensi-illan tauolla, ja näistä tuli läheiset ystävät aina Strayhornin kuolemaan asti. Horne on sanonut hänen ja Strayhornin olleen kuin sisko ja veli. Horne esiintyi Strayhornin kunniaksi järjestetyssä tribuuttikonsertissa New Yorkin JVC Jazz Festivalilla vuonna 1993; samana vuonna hän julkaisi albumin We’ll Be Together Again, joka sisälsi useita Strayhornin sävellyksiä.
Kirjallisuutta

Walter van de Leur: Something to Live For: The music of Billy Strayhorn.  Oxford University Press, 2002.  ISBN 0-19-512448-0  (englanniksi)
Duke Ellington
| --- | --- |
Albumit:  ...And His Mother Called Him Bill
Kappaleet:   ”Blood Count”  ”Caravan”  ”Chelsea Bridge”  ”In a Sentimental Mood”  ”It Don’t Mean a Thing (If It Ain’t Got That Swing)”  ”Lush Life”  ”Mood Indigo”  ”Prelude to a Kiss”  ”Perdido”  ”Satin Doll”  ”Solitude”  ”Something to Live For”  ”Take the ’A’ Train”  ”Things Ain’t What They Used to Be” 
Soittajat:   Harold Ashby  Louie Bellson  Jimmy Blanton  Mercer Ellington  Otto Hardwick  Al Hibbler  Johnny Hodges  Herb Jeffries  Oscar Pettiford  Billy Strayhorn  Billy Taylor  Clark Terry  Juan Tizol  Ben Webster 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC 2  IdRef 
Duke Ellington.
Strayhorn 1940-luvun loppupuolella.
Sukella sieluun asti

| Sukella sieluun asti Meiju Suvas |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1996
 Julkaistu: 1996
 Formaatti: CD
 Kesto: 45.46
 Levy-yhtiö: Fazer Musiikki
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Meiju Suvaksen muut julkaisut
| 20 suosikkia – Pure mua 1995 | Sukella sieluun asti 1996 | Sydänmyrsky 1998 |
Sukella sieluun asti on suomalaisen Meiju Suvaksen studioalbumi vuodelta 1996.
Kappaleet

Sukella sieluun asti – 4.12
Kuinka voisit unohtaa (Olvidame pega la vuelta) – 3.20
Yksi vain – 3.03
Jos (Pios) – 4.39
Riittää kun luoksein jäät – 3.57
Vaaralliset silmät – 3.44
Voi taivas – 4.02
Katso mua (Tus ojos) – 4.05
Sydämet iski kipinää – 3.28
Hei me teemme sen – 3.44
Tietää en saa – 3.38
Palaat luoksen mun (Volveras) – 3.49
Suippuväkäsammalet

| Suippuväkäsammalet |
| --- | --- |
 Suippuväkäsammal (Campyliadelphus chrysophyllus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet Bryidae
Lahko::  Palmikkosammalet Hypnales
Heimo::  Ritvasammalet Amblystegiaceae
Suku::  Suippuväkäsammalet Campyliadelphus  (Kindb.) R.S.Chopra
Katso myös
   Suippuväkäsammalet Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suippuväkäsammalet (Campyliadelphus) on palmikkosammalten lahkoon kuuluva suku. Suomessa esiintyy kaksi suvun lajia.
Suomessa esiintyvät suippuväkäsammallajit

Campyliadelphus chrysophyllus – suippuväkäsammal
Campyliadelphus elodes – rantaväkäsammal