stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Israelin–Palestiinan konflikti
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Operaatio Valettu lyijy Wikimedia Commonsissa
Pyhä Maa: Palestiinalaiskristityt ja kristillinen rauhantyö
Arabien–Israelin konflikti
| n k Israelin historia |
| --- | --- | --- |
| Israelin maa |  Israelin esihistoria  Israelin ja Juudan historia  Juutalaiset  Sionismi  Alija  Tel Aviv (1917)  Viisi sopimusta: McMahon–Husain-sopimus (1915–16)  Sykes–Picot-sopimus (1916)  Balfourin julistus (1917)  Weizman–Feisalin sopimus (1919)  Feisal–Frankfurter-sopimus (1919)  Palestiinan brittiläinen mandaatti  Transjordania (1921)  Valkoinen paperi (1939)  Kuolleenmeren kääröt  |  |
| Itsenäinen Israel |  YK:n jakosuunnitelma  Israelin itsenäisyysjulistus  Juutalainen pakolaisuus arabimaista  Arabien–Israelin konflikti Israelin–Palestiinan konflikti  Israelin itsenäisyyssota (1948–49)  Suezin kriisi (1956)  Fatah ja Palestiinan vapautusjärjestö  Kuuden päivän sota (1967)  Jom kippur -sota (1973)  Camp Davidin rauha (1978)  Operaatio rauha Galileaan (1982)  Sabra ja Shatila  Ensimmäinen intifada  Oslon rauhanprosessi (1993–2000)  Israelin ja Jordanian rauhansopimus (1994)  Toinen intifada  Tiekartta (2003)  Libanonin sota 2006  Dimonan ja Nahal Sorekin tutkimuslaitokset  Mossad  Kibbutsit ja Mošavit  Operaatio Mooses  Mordechai Vanunu  Juutalaisten pakolaisuus Venäjältä (1989)  Jitzhak Rabinin salamurha (1995)  |  |
| Nyky-Israel |  Juutalaissiirtokunnat  Länsiranta Juudean ja Samarian hallintoalue  Gazan kaista  Jerusalem Länsi-Jerusalem  Itä-Jerusalem  Golanin kukkulat  |  |
Israelin ja palestiinalaisalueiden rajat eri aikoina.
Juutalaisia maahanmuuttajia ensimmäisen alijan aikaan 1880-luvulla.

YK:n vuoden 1947 Palestiinan jakosuunnitelma. Keltaiset alueet kuuluivat palestiinalais- ja oranssit juutalaisvaltioon. Jerusalem ja sen ympäristö olisivat olleet kansainvälisessä hallinnossa.
Palestiinalaisia pakolaisia vuonna 1948.
Rajat vuoden 1949 tulitauon jälkeen
Jitzhak Rabin ja Jasser Arafat sopivat Oslon sopimuksesta 1993
Suunniteltu ja rakennettu eristysmuuri Länsirannalla toukokuussa 2004. Muuri on merkitty sinisellä viivalla. Vuoden 1967 raja merkitty karttaan vihreällä.
Israel on rakentanut eristysmuurin Länsirannan rajalle.
Kaikki eivät hyväksy YK:n vaatimaa kahden valtion ratkaisua (mielenosoitus vuonna 2014).
Niskoittelu rajavartiomiestä vastaan

Niskoittelu rajavartiomiestä vastaan on Suomessa rikos. Rikoslain (RL 16:4a) mukaan niskoitteluun rajavartiomiestä vastaan syyllistyy henkilö, joka ei noudata rajavartijan toimivaltansa rajoissa antamaa käskyä tai kieltoa, kieltäytyy antamasta hänelle henkilötietojaan, kieltäytyy noudattamasta hänen antamaansa merkkiä liikenteen ohjaamiseksi tai kulkuneuvon pysäyttämiseksi, ei noudata meripelastusjohtajan antamaa kieltoa tai määräystä tai hälyttää aiheettomasti rajavartijan tai vaikeuttaa hänen toimintaansa. Teosta voidaan tuomita sakkoon tai vankeuteen enintään kolmeksi kuukaudeksi. Niskoittelusäännös on toissijainen eli jos muualla lainsäädännössä säädetään teosta ankarampi rangaistus, noudatetaan tällaista lainkohtaa. Ankarampaan rangaistukseen voidaan tuomita esimerkiksi väärän henkilötiedon antamisesta (rikoslain 16 luvun 5 pykälä) ja väärän todistuksen antamisesta viranomaiselle (rikoslain 16 luvun 8 pykälä). Niskoittelusäännös sisältyi aiemmin lakiin rajavartiolaitoksesta (320/1999, 66 §), mutta uuteen rajavartiolakiin (578/2005) sitä ei enää otettu, vaan säännös siirrettiin uusitussa muodossa rikoslakiin.
Nirhiäiset

| Nirhiäiset |
| --- | --- |
 Nirhiäinen (Thyris fenestrella)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Nirhiäismäiset Thyridoidea
Heimo::  Nirhiäiset Thyrididae  Herrich-Schäffer, 1846
Alaheimot
 Charideinae  Siculodinae  Striglininae  Thyridinae 
Katso myös
   Nirhiäiset Wikispeciesissä   Nirhiäiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nirhiäiset (Thyrididae) on pieni perhosheimo ja nirhiäismäisten yläheimon (Thyrididoidea) ainoa heimo. Siihen kuuluu 93 suvussa 930 perhoslajia. Suomessa heimon lajeja ei esiinny, ja muualla Euroopassakin tavataan vain yhtä lajia, nirhiäistä (Thyris fenestrella).
Sekä aikuiset perhoset että toukat muistuttavat pääpiirteissään koisaperhosia, mutta ryhmillä ei ole lainkaan sellaisia rakenteellisia piirteitä, jotka liittäisivät ne yhteen. Yläheimon perhosia tavataan pääasiassa trooppisten ja subtrooppisten alueiden metsissä. Siivet ovat lyhyet ja yleensä pituuteen nähden kapeat ja reunastaan mutkittelevat. Siipien kuviointi on samanlainen etu- ja takasiivissä, ja siivet ovat kirjavat: suojaväriset, metallinkiiltoiset tai räikeän varoitusväriset, ja usein siivissä on vaaleita, läpikuultavia laikkuja. Muutamaa lajia lukuun ottamatta pistesilmät puuttuvat. Monet lajit lentävät päivällä. Ruumis on tukeva, ja heimon lajeilla on niille ominainen lepoasento, jossa siivet ja keskimmäinen raajapari on levitetty sivuille.tarvitaan parempi lähde
Toukat viettävät piilottelevaa elämää, ja ne syövät ravintonsa kääröksi rullaamansa lehden sisällä.
Aiheesta muualla

Tree of Life Web Project (englanniksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
Australialaisia lajeja (englanniksi)
Thaimaalaisia lajeja (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q480322  Wikispecies: Thyrididae  ADW: Thyrididae  AFD: Thyrididae  BAMONA: Thyrididae  BioLib: 17314  BOLD: 493  BugGuide: 4986  CoL: 62724  EoL: 908  EPPO: 1THYRF  Fauna Europaea: 5566  Fauna Europaea (new): f0616864-164c-48d5-9f0b-5c2e7272789f  GBIF: 8870  iNaturalist: 82790  IRMNG: 110968  ITIS: 117640  NCBI: 393446  NZOR: 58d881b2-2a1d-4cdc-8e9f-5ccdf6005140  Open Tree of Life: 939130  Paleobiology Database: 134822
Ellen Niit

| Ellen Niit |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. heinäkuuta 1928  Tallinna 
Kansalaisuus:  Viro
Puoliso:  Jaan Kross
Kirjailija
Tyylilajit:  runous, proosa, lastenkirjat
Palkinnot
 Neuvosto-Viron ansiokas kirjailija (1977) Valkoisen tähden III luokan ansiomerkki (1999) Eduard Vilden kirjallisuuspalkinto (1999) teoksesta Paekivi laul Viron tasavallan kulttuuripalkinto (2009) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ellen Niit, o.s. Ellen Hiob, vuodesta 1958 oik. Ellen Kross (13. heinäkuuta 1928 Tallinna – 30. toukokuuta 2016) oli virolainen kirjailija. Hänen kirjojaan on käännetty 18 kielelle.
Ellen Hiob kävi koulua Pohjois-Viron Tapassa ja jatkoi opintoja Tarton yliopistossa, josta hän valmistui 1952 viron kielen ja kirjallisuuden alalta. Opinnoissaan hän tutki Viron lastenkirjallisuutta. Vuosina 1956–1961 hän työskenteli runouden opettajana Viron kirjailijaliitossa, mutta hänet erotettiin vuonna 1961 poliittisin perustein. Hän työskenteli sitten Viron television lastenohjelmien toimittajana vuoteen 1963, jolloin hän jäi vapaaksi kirjailijaksi. Hän käänsi teoksia unkarista (Sándor Petőfi), venäjästä (Sergei Jesenin, Kornei Tšukovski) ja muista kielistä.
Niit aloitti kirjailijanuransa runoilijana. Vuonna 1957 julkaistun Rongisõit-kokoelman nimiruno oli Gustav Ernesaksin sävellyksenä aikansa suosituimpia virolaisia lauluista. Niit jatkoi runoilijana 2000-luvulle. 1990-luvulta alkaen hän julkaisi runoja Krõlliraamat-otsikon alla sekä useita lastenkirjoja. Niistä on suomennettu Pille-Riini lood (Pille-Riinin kertomukset) ja Triinu ja Taavi jutud (Tiinan ja Taavin tarinat).
Ellen Niit oli naimisissa kahdesti: vuosina 1949–1958 tutkija Heldur Niitin kanssa ja vuosina 1958–2007 kirjailija Jaan Krossin kanssa. Hänellä on neljä lasta.lähde?
Teokset

| --- | --- |
 Runoteokset Maa on täis leidmist, 1960  Linnuvoolija, 1970  Karud saavad aru, 1972  Oma olemine, turteltulemine, 1979  Krõlliraamat, 1979  Tere, tere lambatall!, 1993  Paekivi laul, 1998  Veel ja veel Krõlliga maal ja veel, 2002 Runokokoelmat Midrimaa, 1974  Suur suislepapuu, 1983  Ühel viivul vikervalgel, 1999 Runoelmat Kuidas leiti nääripuu, 1954  Rongisõit, 1957  Karud saavad aru, 1967  Lahtiste uste päev, 1970  Suur maalritöö, 1971  Kuidas Krõll tahtis põrandat pesta, 1993  Krõlli värviraamat, 1994  Krõll ja igasugused hääled, 1994  Krõlli pannkoogitegu, 1999 :  Näytelmät Triinu ja Taavi taskuteater, 1975  Enne punaseid palituid, 1984 Romaanit Pille-Riini lood, 1963  Jutt jänesepojast, kes ei tahtnud magama jääda, 1967  Triinu ja Taavi jutud, 1970  Triinu ja Taavi uued ja vanad lood, 1977  Jänesepojaõhtu koos isaga, 1982  Onu Ööbiku ööpäev, 1999
Teokset > Suomennetut teokset

Pille-Riinin tarinat (Pille-Riini lood), 1967, ISBN 951-0-04108-4
Tiinan ja Taavin tarinat (Triinu ja Taavi jutud), 1974
Ihmeellinen maalari (Suur maalritöö), 1974, ISBN 951-615-033-0
Maailman pysyvyys, toimittanut Pirkko Huurto, suomennokset:  Pirkko Huurto ym. Helsinki: WSOY 1994, ISBN 951-0-19383-6 (Runoja kokoelmista Maailma pidevus ja Sügispeeglimän sekä kokoelmien ulkopuolelta)
Kirsi Kunnas, Puut kantavat valoa: runot 1947–1986 ja suomennoksia,
Eila Kivikk'aho, Kootut runot: runot ja lyriikan suomennoksia 1942–2000, WSOY: 2001 ISBN 951-0-25584-X
Pihlaja: kahdeksan eestiläistä naisrunoilijaa, valik. ja suom. Aino Kaasinen, omakustanne A. Kaasinen, 1983 ISBN 951-99491-1-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ellen Niit Wikimedia Commonsissa
Ellen Niit (Arkistoitu – Internet Archive) Luettelo suomennetuista runoista (paitsi Kivikk'ahon Kootut), Linkki maailman runouteen, Runotietokanta, Lahden kaupunginkirjasto.
Nirk, Endel: ”Ellen Niit”, Viron kirjallisuus, s. 321–323, 366.  Suomentanut Eva Lille. SKS, 1986.  ISBN 951-717-443-8
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Kaino Niemeläinen

Kaino Eino Niemeläinen (20. lokakuuta 1888 Joensuu - 1977) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat saarnaaja Heikki Niemeläinen ja Sofia Stockman: Hänet vihittiin ensimmäisen kerran avioliittoon vuonna 1921 Ester Sofia Muittarin kanssa (kuoli 1961) ja toisen kerran vuonna 1963 Rauna Lempi Irene Jurmen kanssa. Kauppaneuvos Armas Niemeläinen oli Kaino Niemeläisen veli.
Opinnot

Hän kävi kansakoulun ja suoritti Jyväskylän kauppalaisseuran toimeenpanemilla iltakursseilla keski- ja kauppakoulukurssin vuosina 1906–1908 sekä suoritti vuonna 1925 yksityisesti kahdeksannen luokan Helsingin suomalaisessa reaalilyseossa. Hän kävi hyökkäysvaunukurssin vuonna 1922 ja kaasunsuojelukurssin vuonna 1923. Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän suoritti vuosina 1925–1927.
Jääkäriaika

Tämä Joensuulainen liikeapulainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 3. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella ja Aa-joella. Hän suoritti sotakoulun B-kurssin Libaussa vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Niemeläinen astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 vänrikiksi ylennettynä. Takaisin Suomeen hän palasi 3. maaliskuuta 1918 aselaiva S/S Virgolla Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin ensin joukkueenjohtajaksi yliluutnantti Gunnar von Hertzenin hiihto-osastossa ja tämän haavoituttua 17. maaliskuuta 1918 Niemeläinen nousi osaston päälliköksi. Hänet määrättiin 30. maaliskuuta 1918 alkaen Porin rykmentin I pataljoonan 1. komppanian päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Anttooran-Pastuskerin akselilla, Suodenniemellä ja Harjakankaalla sekä Porissa ja rykmentin etenemiseen Kokemäen kautta Tyrväälle ja Toijalaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Niemeläinen siirrettiin sisällissodan jälkeen 27. heinäkuuta 1918 alkaen Suomen valkoisen kaartin 4. komppanian, josta hänet siirrettiin edelleen 29. elokuuta 1918 alkaen 5. komppanian päälliköksi. Armeijasta Niemeläinen erosi 2. huhtikuuta 1919 ja liittyi Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi 1. rykmentin adjutanttina. Retkikunnalla hän osallistui taisteluihin Aunuksenkaupungissa, Alavoistella, Tuuloksessa ja Viteleessä. Sotaretkeltä palattuaan hän astui armeijan palvelukseen 12. joulukuuta  1919 ja hänet sijoitettiin Suomen valkoisen kaartin 9. komppanian ja josta hänet siirrettiin 16. huhtikuuta 1921 alkaen komppanianpäälliköksi 8. komppanian. Hän hoiti eri vuosina useasti myös pataljoonan komentajan viransijaisuuksia. Suomen Valkoisesta kaartista hänet siirrettiin 6. joulukuuta 1925 alkaen talouspäälliköksi Porin rykmenttiin, josta hän palasi takaisin Suomen Valkoiseen kaartiin 28. huhtikuuta 1927 ja hänet nimitettiin kaartiin II pataljoonan komentajaksi. Pataljoonan komentajan tehtävästä hänet komennettiin 1. syyskuuta 1927 – 10. syyskuuta 1928 väliseksi ajaksi yleisesikuntaupseeriksi 1. Divisioonan esikuntaan. Hänet määrättiin 29. kesäkuuta 1928 alkaen Suomen valkoisen kaartin komentajan apulaiseksi ja siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 alkaen päälliköksi Kokemäen sotilaspiiriin, minkä nimi muutettiin myöhemmin Porin sotilaspiiriksi. Tehtävässä hän toimi vuoteen 1938 saakka, jonka jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi Porin Rykmenttiin, jossa hän palveli talvisotaan saakka.
Talvi- ja jatkosota

Niemeläinen osallistui talvisotaan JR 11:n komentajana 7.12.1939 asti ja myöhemmin Viipurin Vartiopataljoonan komentajana. Välirauhan aikana hän toimi Varsinais-Suomen suojeluskuntapiirin esikuntapäällikkönä ja myöhemmin pataljoonan komentajana 3. Prikaatissa. Jatkosodan puhjettua Niemeläinen komennettiin pataljoonan komentajaksi JR 3:een, josta hänet siirrettiin vuonna 1942 Itä-Savon sotilasläänin komentajaksi ja edelleen päälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 5:een. Vuonna 1943 hänet siirrettiin niin ikään päälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 22:een, missä hän toimikin sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän työskenteli yksityisopettajana eri aineissa Hyvinkäällä vuoteen 1955 saakka.
Luottamustoimet

Niemeläinen oli perustamassa Jyväskylän Kisatoverit-nimistä voimistelu- ja urheiluseuraa vuonna 1912 ja kuului sen johtokuntaan jäsenenä vuosina 1912–1916. Hän oli myös perustamassa Jyväskylän Uimaseuraa ja kuului sen johtokuntaan jäsenenä vuosina 1914–1916. Hän toimi Suomen valkoisen kaartin kunnianeuvoston jäsenenä vuonna 1923 ja 1925 ja oli sisäpalvelusohjesääntökomitean jäsenenä vuonna 1927.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer l. lokakuuta 1916  Gruppenführer 25. joulukuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 23. huhtikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1920  Majuri 6. joulukuuta 1925  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1933  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 19. joulukuuta 1930 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Aunuksen vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Kai Nieminen (kirjailija)

| Kai Nieminen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. toukokuuta 1950 (ikä 74) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  runoilija, kääntäjä
Kirjailija
Esikoisteos:  Joki vie ajatukseni (1971)
Palkinnot
 Eino Leinon palkinto (1999) Mikael Agricola -palkinto (2003) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Kai Tapani Nieminen (s. 11. toukokuuta 1950 Helsinki) on runoilija ja japanilaisen kirjallisuuden suomentaja. Esikoisrunokokoelma Joki vie ajatukseni ilmestyi 1971. Kai Niemiselle on myönnetty useita kirjallisuuspalkintoja sekä käännöstöistä että runoista.
Työ japanilaisen runouden parissa on heijastunut varsinkin hänen omaan alkuvaiheen tuotantoonsa. Nieminen suomentaa Genjin tarinaa uudestaan. Aiempi, kolmasosan teoksesta käsittävä, suomennos on Marutei Tsurusen, siihen Nieminen suomensi runot. Nieminen sai osuudestaan Kääntäjien valtionpalkinnon 1991.
Nieminen toimi kirjailijoiden sananvapausjärjestö Suomen PENin puheenjohtajana vuosina 1991–1994.
Niemisen isä oli runoilija ja kiinalaisen kirjallisuuden suomentaja Pertti Nieminen.
Tuotanto > Runokokoelmat

Joki vie ajatukseni.  Helsinki:  Tammi, 1971.
Syntymästä.  Helsinki:  Tammi, 1973.  ISBN 951-30-2511-X
Kiireettä.  Helsinki:  Tammi, 1977.  ISBN 951-30-3896-3
Tie jota oli kuljettava.  Helsinki:  Tammi, 1979.  ISBN 951-30-4648-6
Vain mies.  Helsinki:  Tammi, 1981.  ISBN 951-30-5457-8
Elämän vuoteessa.  Helsinki:  Tammi, 1982.  ISBN 951-30-5731-3
Oudommin kuin unessa.  Helsinki:  Tammi, 1983.  ISBN 951-30-5962-6
En minä tiedä.  Helsinki:  Tammi, 1985.  ISBN 951-30-6141-8
Milloin missäkin hahmossa.  Helsinki:  Tammi, 1987.  ISBN 951-30-6837-4
Keinuva maa.  Helsinki:  Tammi, 1989.  ISBN 951-30-9090-6
Se vähä minkä taivasta näkee. Runot 1969–1989.  Helsinki:  Tammi, 1990.  ISBN 951-30-9475-8
Bremer, Caj & Nieminen, Kai: Fuuga.  Helsinki:  Musta Taide, 1992.  ISBN 951-96477-2-4
Vakavia runoja.  Helsinki:  Tammi, 1997.  ISBN 951-31-0947-X
Kalevala 1999.  (Elias Lönnrotin vuoden 1849 Kalevalan pohjalta kirjoittanut Kai Nieminen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 748)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1999.  ISBN 951-746-055-4
Lopullinen totuus. Kaikesta.  Helsinki:  Tammi, 2002.  ISBN 951-31-2580-7
Perimmäisten kysymysten äärellä.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3105-X
Alan oppia.  Helsinki:  Tammi, 2010.  ISBN 978-951-31-5670-1
Istun tässä, ihmettelen: Valitut runot.  Helsinki:  Tammi, 2012.  ISBN 978-951-31-6648-9
Heräsin taas unesta.  Helsinki:  Basam Books, 2021.  ISBN 978-952-379-065-0
Palkintoja ja tunnustuksia

Kirjallisuuden valtionpalkinto suomennoksesta Kesän pimeys (1978)
Kirjallisuuden valtionpalkinto suomennoksesta Kapea tie pohjoiseen (1982)
Kirjallisuuden valtionpalkinto runokokoelmasta En minä tiedä (1986)
Kirjallisuuden valtionpalkinto runokokoelmasta Keinuva maa (1990)
Kirjallisuuden valtionpalkinto suomennoksesta Genjin tarina 4 (1991)
Eino Leinon palkinto 1999
Mikael Agricola -palkinto 2003
Pro Finlandia -mitali 2016
Eeva-Liisa Manner -runopalkinto 2016
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Kai Nieminen on Wikiaineistossa
Itä-Uudenmaan kirjailijat: Kai Nieminen (Arkistoitu – Internet Archive).
Kai Niemisen haastattelu.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  IdRef
Jagdpanzer IV

Museoitu Jagdpanzer IV.
Jagdpanzer IV (Sd.Kfz. 162) oli saksalainen panssarintorjuntavaunu, joka oli rakennettu Panzer IV:n alustalle. Vaunun kehitys aloitettiin panssarijoukkojen tarkastajan, kenraalieversti Heinz Guderianin toiveiden vastaisesti korvaamaan Sturmgeschütz III -rynnäkkötykki. Guderian protestoi mielestään turhaa resurssien jakamista pois Panzer IV -vaunun tuotannosta varsinkin, kun Sturmgeschütz III ja Sturmgeschütz IV olivat vielä enemmän kuin riittäviä rooliinsa.
Kehitys

Kuitenkin vuoden 1942 loppupuolella Wehrmachtin asetoimisto Waffenamt pyysi suunnitelmia uudesta panssarintorjuntavaunusta Panzer IV:ään perustuen aseistettuna samalla 75 mm tykillä kuin Panther. Pantherissa panssarivaunukanuunana käytettyä asetta kutsuttiin KwK 42:ksi ja Jagdpanzer IV:n panssarintorjuntatykkinä Pak 42:ksi.
Toisin kuin aikaisemmissa panssarintorjuntavaunuissa kuten Marder-sarjassa, Jagdpanzer IV:ssä tykki oli sijoitettu suoraan päällysrakenteeseen, jotta vaunun profiili saatiin pidettyä mahdollisimman matalana.
Jagdpanzer IV säilytti Panzer IV:n perusalustan, mutta alkuperäinen pystysuora etulevy korvatiin terävällä kulmalla varustetulla keulalla. Sisäisesti sijoittelua muutettiin uuden päällysrakenteen mukaiseksi siirtämällä polttoainesäiliöitä ja ammustelineitä. Koska vaunussa ei ollut tornia, voitiin poistaa Panzer IV:n tornin kääntökoneisto.
Uudessa päällysrakenteessa oli kallistettu panssarointi, joka antoi huomattavasti paremman suojavaikutuksen kuin pystysuora panssarointi suhteessa panssaroinnin paksuuteen, ja se oli edessä 100 mm:n paksuinen. Panssarilevyt kiinnitettiin toisiinsa hitsaamalla.
Pääaseistuksena oli 75 mm tykki, jonka alun perin piti olla PaK 42 L/70, mutta valmistuskapasiteetin puutteen takia prototyypeissä käytettiin vanhempia tykkimalleja (75 mm PaK 30 L/43) ja ensimmäisissä tuotantoversioissa (PaK 39 L/48). Nämä tykit olivat lyhytputkisempia ja heikkotehoisempia kuin PaK 42.
Myöhemmissä malleissa huomattavasti pitkäputkisempi ja painavampi PaK 42 toi mukanaan sen, että Jagdpanzer IV oli varsin etupainoinen, erityisesti raskaan etupanssarin takia. Tämä heikensi sen liikkuvuutta ja aiheutti ongelmia operoinnissa vaikeassa maastossa, minkä takia miehistöt antoivan sillä nimen Guderian-Ente (”Guderianin ankka”). Painon aiheuttaman kummankin puolen kahden etummaisen alatelapyörän kumituksen nopean kulumisen vuoksi myöhemmissä valmistuserissä siirryttiin käyttämään näiden kahden telapyörän paikalla täysteräksisiä telapyöriä.
Viimeinen prototyyppi esiteltiin joulukuussa 1943 ja valmistus aloitettiin tammikuussa 1944. PaK 39 L/48-tykillä aseistettua versiota valmistettiin marraskuuhun saakka. PaK 42 L/70-tykillä aseistettujen versioiden tuotanto alkoi elokuussa ja jatkui maalis-/huhtikuulle 1945 saakka. Tarkoituksena oli lopettaa Panzer IV -vaunun valmistus vuoden 1944 lopussa ja keskittyä pelkästään Jagdpanzer IV:ään, mutta tällaista muutosta tuotannossa ei kuitenkaan tapahtunut.
Muunnokset

Jagdpanzer IV 75mm PaK 39 L/43: valmistettu pieni määrä ennen varsinaista tuotantoa.
Jagdpanzer IV 75mm PaK 39 L/48, virallinen nimi Sturmgeschütz neuer Art mit 7.5 cm PaK L/48 auf Fahrgestell PzKpfw IV. Valmistettu noin 780 kappaletta vuonna 1944.
Jagdpanzer IV/70 (V) (Sd.Kfz.162/1) PaK 42 L/70. Valmistettu 940 kappaletta 1944–1945. (V) tulee valmistajasta Vomag.
Jagdpanzer IV/70 (A) (Sd.Kfz.162/1) PaK 42 L/70. Tämä muunnos erosi siinä, että päällysrakenne oli kiinnitetty suoraan alkuperäiseen Panzer IV -alustaan, joten se oli korkeampi ja siitä puuttui muiden muunnosten terävä keula. Vain 278 valmistettu 1944–1945. (A) tulee valmistajasta Alkett (Altmärkische Kettenwerk GmbH).
Pieniä muutoksia ja parannuksia tehtiin valmistuksen kuluessa kaikkiin malleihin, kuten myös parannuksia kenttäolosuhteissa, joista yleisin oli telakoneistoa suojaavien panssaroitujen helmalevyjen lisääminen. Alun perin Jagdpanzer IV/48:n tykissä oli suujarru. Tykki oli kuitenkin niin matalalla suhteessa maanpintaan, että ammuttaessa suujarrusta sivuille ohjautuva suupaine nosti varsinkin kuivassa maastossa sankan tomupilven. Tomupilvi saattoi paljastaa vaunun tuliaseman viholliselle ja vaikeutti tähystystä, ja näinpä taistelukentällä monet miehistöt poistivat suujarrut.
Taistelukäyttö

Jagdpanzer IV palveli panssari- ja SS-panssaridivisioonien panssarintorjuntayksiköissä. Taistelussa niitä käytettiin Normandiassa, Ardennien taistelussa ja itärintamalla. Ne olivat menestyksekkäitä panssarintorjuntavaunuina, mutta suoriutuivat kehnosti käytettäessä tankkien tai rynnäkkötykkien sijaisina, johon niitä ei ollut alun perin tarkoitettu.
Kuitenkin sodan myöhemmissä vaiheissa niitä käytettiin yhä enenevissä määrin korvaamaan tankkeja, koska muitakaan panssareita ei ollut saatavilla.
Tekniset tiedot > Jagdpanzer IV/48 (Sd.Kfz. 162)

Taistelupaino: 24 t
Pituus / Leveys / Korkeus: 6,85 m / 3,17 m / 1,85 m
Moottori: V 12 Maybach HL 120 TRM
Nopeus:
Tiellä: 40 km/h
Maastossa: 16 km/h
Polttoainesäiliö: 470 l
Toimintamatka:
Tiellä: 190 km
Maastossa: 130 km
Aseistus:
75 mm 7,5 cm Pak 39  L/48, 79 ammusta
2, myöhemmin 1 kpl 7,92 mm MG42, 1 200 patruunaa
Panssarointi:
Rungon yläosa:
Etupanssari: 60 mm / kallistus 50°
Asekilpi: 80 mm
Sivut: 30 mm / 30°
Takaosa: 20 mm / 35°
Kansi/Pohja: 20 mm / 90°
Rungon alaosa:
Etuyläviistopanssari: 60 mm / 45°
Etualaviistopanssari: 50 mm / 45°
Sivut: 30 mm / 0°
Takaosa: 20 mm / 9–11°
Miehistö: 4