Uruguay
Historia > 1900-luku

Uruguayn talous alkoi kehittyä 1800-luvun lopulla voimakkaasti. Maahan tuotiin muun muassa lampaita ja villasta tuli tärkein vientituote vuonna 1884. Britit sijoittivat rautateihin ja Montevideota modernisoitiin maataloustuotteiden kysynnän rohkaisemana. 1900-luvun alussa presidentti José Batlle y Ordóñez alkoi uudistaa yhteiskuntaa. Hän teki suuren joukon poliittisia, sosiaalisia ja taloudellisia uudistuksia. Maahan säädettiin vähimmäispalkka ja ensimmäisinä maailmassa kahdeksan tunnin työaikalait, ilmaista koulutusta tarjottiin kaikille, sukupuolten tasa-arvoa edistettiin ja kirkko irrotettiin valtiosta. Lait eläkkeistä ja työttömyysturvasta hyväksyttiin myöhemmin. Uudistukset, tuottava vienti ja rauhalliset olot vakauttivat maan talouden ja poliittisen ilmapiirin. Uruguayn kehittynyt yhteiskuntajärjestelmä ja vakaa demokratia toivat sille tunnetun lempinimen ”Amerikan Sveitsi”. Onpa 1920- ja 1930-lukujen Uruguayta kutsuttu jopa maailman ensimmäiseksi hyvinvointivaltioksi.
1930-luvun lama iski myös Uruguayhyn. Presidentti Gabriel Terra syytti osittain moniäänistä valtionhallintoa ja toteutti vuonna 1933 blancojen Luis Alberto de Herreran tuella vallankaappauksen ja keskitti valtaa presidentile. Oppisition toiminta kiellettiin, mutta vuoden 1942 perustuslaki palautti monipuoluejärjestelmän. Toinen maailmansota ja Korean sota nostivat uruguaylaisten teollisuustuotteiden kysyntää, ja Korean sota sai aikaan taloudellisen nousukauden villan hinnan nousun ansiosta. Vuonna 1951 tehtiin perustuslakiuudistus, jossa presidentin virka korvattiin yhdeksän jäsenen neuvostolla.
Korean sodan jälkeen Uruguayn maataloustuotteiden kysyntä romahti. Hallitus yritti pitää kulutusta yllä tuhlaamalla maan ulkomaanvaluutan, ottamalla velkaa ja devalvoimalla peson. Inflaatio nousi pian yli 60 prosenttiin, tehtaita suljettiin ja monet ammattilaiset muuttivat ulkomaille. Maa alkoi köyhtyä, mikä toi uutta poliittista epävakautta. Reaktiona syntyi levottomuuksia, tärkeimpänä sissiliike Tupamaros, joka aloitti kampanjansa 1962. Uruguay palautti vuonna 1966 presidenttijohtoisen järjestelmän.
Presidentti Juan María Bordaberry aloitti 1971 kovat toimet sissejä vastaan ja turvautui vallankaappaukseen armeijan tuella, mutta joutui vuonna 1973 sen syrjäyttämäksi. Armeija nimitti presidentiksi aluksi Aparicio Méndezin ja vuonna 1981 kenraali Gregorio Álvarezin. Sotilashallitus laati myös uuden perustuslain, jonka kansanäänestys hylkäsi marraskuussa 1980. Siviilivalta palautettiin vasta 1985, vuosi laajalle levinneiden väkivaltaisten sotilasvaltaa vastustavien mielenosoitusten jälkeen. Yli 200 uruguaylaista siepattiin ja surmattiin kaksitoistavuotisen sotilasvallan aikana.
Vuoden 1984 parlamenttivaaleissa voitti Colorado-puolueen johtaja Julio María Sanguinetti, joka pyrki vakauttamaan taloutta ulkomaankaupalla ja houkuttelemalla ulkomaisia investointeja, sekä vakiinnuttamaan demokratian pitkän sotilasvallan jälkeen. Vuonna 1989 hyväksyttiin kansanäänestyksessä armahduslaki, joka armahti suurimman osan sissien ja sotilasvallan aikaisista teoista.
Kansallispuolueen Luis Alberto Lacalle oli presidenttinä 1990–1995. Hän pyrki vapauttamaan kauppaa, ja Uruguaysta tuli Mercosur-talousliiton perustajajäsen 1991. Lacallen yksityistämiset herättivät vastarintaa ja joitain hänen uudistuksiaan hylättiin kansanäänestyksessä. Mercosur-kumppanien kanssa käydyn kaupan seurauksena Uruguayn talous alkoi jälkeen kasvaa voimakkaasti, mutta talous myös kiinnittyi aiempaa selvemmin Brasilian ja Argentiinan kehitykseen.