stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansallissosialismi Suomessa
2000-luku

2000-luvulla Suomessa on toiminut joitakin pieniä rekisteröimättömiä ryhmittymiä, joista osa on ollut ideologisesti kansallissosialismia lähellä, kuten Rautainen Kansallissosialismilähde? ja Aamutähti, ja osa suoraan kansallissosialistista maailmankatsomusta julistavia, kuten Suomen Vastarintaliike.
Vuonna 2018 tuli julkisuuteen kansallissosialistinen puoluehanke nimeltä Kansan yhtenäisyys, joka pyrki rekisteröidyksi puolueeksi.
Suomessa toimii myös muita pieniä kansallissosialistiryhmittymiä, kuten Gutt Gang -liike, Kohti Vapautta! -kansanliike ja kansallissosialistinuoret.
Suomalainen okkultisti ja uusnatsi Pekka Siitoin vuonna 1963 Turussa.
Kansainväliset prikaatit

Kansainvälisten prikaatien lippu
Kansainväliset prikaatit (esp. Brigadas Internacionales) olivat Espanjan sisällissotaan vapaaehtoisista koottuja joukko-osastoja, jotka taistelivat Espanjan tasavallan puolella. Komintern kokosi kansainväliset prikaatit fasismin vastaisen taistelun tunnusten alla. Kommunistien ja vasemmistolaisten sosiaalidemokraattien lisäksi kansainvälisissä prikaateissa taisteli myös liberaaleja, jotka vastustivat Italian fasismia ja Saksan kansallissosialismia ja halusivat pysäyttää niiden etenemisen. Espanjan sisällissodan aikana kansainvälisissä prikaateissa taisteli yhteensä noin 35 000 vapaaehtoista yli 50 eri maasta.
Perustaminen

Ranskan kommunistisen puolueen pääsihteeri Maurice Thorez lensi 22. syyskuuta 1936 Moskovaan, missä hän toivoi, että Espanjan tasavallan hallitukselle ryhdyttäisiin välittömästi toimittamaan neuvostoliittolaista sotilasapua. Thorez esitti myös, että Komintern ryhtyisi organisoimaan ulkomaalaisista vapaaehtoisista sotilasyksikköä Espanjan tasavallan armeijan tueksi. Ehdotukset saivat vastakaikua Moskovassa. Espanjan päätyminen Saksan ja Italian liittolaisen Francon käsiin ei ollut Neuvostoliiton kannalta toivottavaa, sillä sen katsottiin järkyttävän Euroopan voimatasapainoa Saksan hyväksi.
Ranska ja Iso-Britannia halusivat pysytellä erossa Espanjan sisällissodasta ja pyrkivät patoamaan sen pelkäksi paikalliseksi konfliktiksi Pyreneitten niemimaalle. Näin ollen Ranska teki elokuun alussa 1936 Ison-Britannian tukeman ehdotuksen kansainvälisestä puuttumattomuussopimuksesta, jonka tarkoitus oli estää ulkovaltoja toimittamasta joukkoja tai aseita Espanjan sisällissodan osapuolille. Muutaman viikon kuluttua 27 Euroopan maata hyväksyi Ranskan ehdotuksen, ja sopimusta valvomaan perustettiin puuttumattomuuskomitea. Myös Saksa, Italia ja Neuvostoliitto allekirjoittivat puuttumattomuussopimuksen. Kun kävi selväksi, että Saksa ja Italia pitivät puuttumattomuuskomiteaa pilkkanaan tukemalla aktiivisesti Francoa, Neuvostoliitto ryhtyi toimittamaan Espanjan tasavallan hallitukselle aseita ja neuvonantajia. Lisäksi Komintern sai ohjeet ryhtyä kokoamaan ulkomaisista vapaaehtoisista Kominternin sotilaallisessa ja poliittisessa ohjauksessa toimivaa sotilasyksikköä lähetettäväksi Espanjaan.
Kansainvälisten prikaatien tukikohdaksi valittiin Albacetan kaupunki, jonne ensimmäiset Kominternin värväämät vapaaehtoiset saapuivat 14. lokakuuta 1936. Enemmistö ensimmäisten ryhmien jäsenistä oli ranskalaisia, joukossa Pariisiin asettuneita saksalaisia ja puolalaisia poliittisia pakolaisia.
Kansallisuudet

Kansainvälisiin prikaateihin liittyi vapaaehtoisia yli 50 eri maasta.
Kokoonpano

Kansainvälisiin prikaateihin kuului seitsemän prikaatia.
11. kansainvälinen prikaati, (Pariisin kommuunin ja Giuseppe Garibaldin prikaatit), perustettiin 22. lokakuuta 1936.
12. kansainvälinen prikaati, perustettiin 1. marraskuuta 1936.
13. kansainvälinen prikaati (Thälmann-prikaati), perustettiin 1. joulukuuta 1936
14. kansainvälinen prikaati, perustettiin 27. marraskuuta 1938.
15. kansainvälinen prikaati, perustettiin 31. tammikuuta 1937.
150. kansainvälinen prikaati, perustettiin kesäkuussa 1937.
129. kansainvälinen prikaati, perustettiin huhtikuussa 1937.
Tunnettuja prikaatien jäseniä

| --- | --- |
 William Aalto  Josep Almudéver Mateu, viimeinen tunnettu elossa ollut kansainvälisten prikaatien jäsen.  Akseli Anttila  Shapour Bakhtiar  Norman Bethune  Willy Brandt  Robert Capa  Paul Éluard  Nordahl Grieg  Ernest Hemingway  Joris Ivens  Laurie Lee  Tuure Lehén  Luigi Longo  André Malraux :  André Marty  Matti Mattson  Erich Mielke  Ferenc Münnich  Conlon Nancarrow  Jules Päiviö  László Rajk  Paul Robeson  Antoine de Saint-Exupéry  Mehmet Shehu  David Alfaro Siqueiros  Gerda Taro  Simone Weil  Wilhelm Zaisser
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jason Gurney: Ristiretki Espanjassa, suomentanut Marko Home, 2000, Desura, ISBN 952-5339-07-6
Abraham Lincoln Brigade Archives
Kansainvälisten prikaatien puolalaisia vapaaehtoisia
12. kansainvälisen prikaatin italialaisen "Garibaldi"-pataljoonan lippu
Patvinsuon kansallispuisto

Patvinsuon kansallispuiston tunnus
| --- | --- |
Sijainti:  Lieksa ja Ilomantsi Suomi
Lähin kaupunki:  Lieksa
Pinta-ala:  105 km²
| --- | --- |
Tyyppi:  Kansallispuisto 
Perustettu:  1982
Kävijämäärä:  16 500 (2023)
Hallinto:  Metsähallitus
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Patvinsuon kansallispuisto on vuonna 1982 perustettu kansallispuisto, joka sijaitsee Lieksan ja Ilomantsin alueilla, Koitereen pohjoispuolella. Patvinsuon pinta-ala on 105 neliökilometriä, ja se onkin eteläisen Suomen laajin kansallispuisto ja merkittävä suoluonnon suojelu- ja tutkimusalue. Se on myös osa Pohjois-Karjalan biosfäärialuetta. Alueella on 80 kilometriä merkittyjä polkuja. Kansallispuisto sijaitsee sekä eteläisten, että pohjoisten suo- ja metsätyppien vaihettumisvyöhykkeellä. Suoalueet ovat alueelle leimaa-antavia. Puiston keskiosassa virtaa Nälmänjoki. Metsät ovat vanhoja. Puistossa sijaitsee myös kaksi järveä, isompi Suomunjärvi ja pienempi Iso Hietajärvi. Puiston opastuskeskus on Suomunjärven rannalla. Patvinsuon kansallispuisto on myös Unescon biosfäärialue. Puiston pinta-alasta on vettä yhdeksän neliökilometriä.
Suomunjärvi

Luonnonkaunis Suomunjärvi sijaitsee alueen koillisosassa. Se on yli 600 hehtaarin laajuinen, viisi kilometriä pitkä ja leveimmältä kohdaltaan neljä kilometriä leveä. Järvi on karu, puhdasvetinen ja hiekkarantainen. Hiekkarantoja sillä onkin peräti 24 kilometriä. Järven suurin syvyys on 27 metriä. Suomunjärvi on kalaisa ja tunnettu muikustaan, joka kutee vasta joulukuussa. Järveä kiertävät retkeilypolut.
Suot

Puiston pinta-alasta on yli puolet erilaisia soita. Suot ovat laajoja ja vetisiä. Puisto sijaitsee eteläisten keidassoiden ja pohjoisten aapasoiden vaihettumisvyöhykkeellä. Puiston keidassuot ovat enimmäkseen kermikeitaita. Aapasoilla on vaateliaampia kasvilajeja kuin keidassoilla, koska ne saavat alkukesällä ravinteitä ympäröiviltä kangassoilta. Laajojen soiden keskustat ovat rimpineva-aapoja ja kuivemmat reunaosat kalvakkanevaa. Keidassuon ja aapasuon välimuotojakin löytyy esimerkiksi Lahnasuon pohjoisosasta. Vaarojen rinteillä on myös pienehköjä rinnesoita. Suurimmat suot ovat Patvinsuo, Hulkkonen ja Lahnasuo.
Metsät

Alue on metsäkasvillisuuden vaihtumisvyöhykkeellä. Alueen metsät edustavat sekä Etelä-Suomen että Pohjanmaan-Kainuun metsätyyppejä. Metsien ikä vaihtelee. Puiston metsät ovat pääosin mäntyvaltaisia, kuivia kangasmetsiä. Vanhoja aarnimetsiä on puistossa noin 700 ha. Niitä on muun muassa kuusivaltaisella Autio- ja mäntyvaltaisella Hietavaaralla sekä Rauvunvaaralla ja Säästö-Maksimansaarella.
Eläimistö ja kasvillisuus

Eläimistö on erämainen ja siihen kuuluu paljon suolla viihtyviä ja pohjoisia lajeja. Suurpedot elävät alueella. Karhun kanta on runsas ja susi, ilves ja ahmakin kuuluvat eläimistöön. Karhu esiintyy puiston logossakin. Pohjois-Karjalan majavakanta on saanut alkunsa puiston Nälmänpuroon vuonna 1945 istutetuista kanadanmajavista. Puiston majavakanta on nykyisin noin 20–30 majavaa ja niiden patoja on lähes joka purossa. Saukko esiintyy myös alueella. Linnustoon kuuluvat muun muassa kuikka, kaakkuri, laulujoutsen, metsähanhi, kurki, ampuhaukka, sinisuohaukka, kapustarinta, suokukko, pikkusieppo, idänuunilintu ja sinipyrstö. Petolinnut ja kanalinnut ovat yleisiä. Kalasääksiä pesii alueella useita pareja. Patvinsuolla näyttäytyi 17.–18. toukokuuta 2006 todellinen huippuharvinaisuus: idänturturikyyhky. Lintuja ja muita eläimiä voi tarkkailla myös lintutornista ja kahdelta lintulavalta: Patvinsuolla on Teretinniemen lintutorni, Lahnasuon laidassa ja Surkansuolla on lintulavat. Sienikunnasta alueella tavataan muun muassa harvinaisia kääpälajeja. Hyönteisistä alueella esiintyy muun muassa vanhojen kangasmetsien lajistoon kuuluvat korpikolva, liekohärkä, isokelokärsäkäs ja nahkuri sekä palaneissa metsissä viihtyvät lajit, kuten palolatikka, jotka ovat Suomessa vaarantuneita. Käävistä alueelta löytyy esimerkiksi harvinaiset kalkkikääpä, sitruunakääpä ja violettinuijakas.
Tutkimus

Patvinsuolla on suoritettu pitkään monipuolista tutkimustoimintaa. Siellä on muun muassa 1960-luvulla tutkittu Pohjois-Karjalan soiden syntyä ja kehitystä. Mittavana tutkimusprojektina on ollut Suomunjärven kalaston ja hydrologian tutkimus. Sitä on tehnyt Joensuun yliopiston Karjalan Tutkimuslaitos. Tutkimustyö tehtiin 1973–78 ja jatkuu vieläkin. Vuosittain on seurannan kohteena kalaston ja varsinkin muikkukannan vaihtelut koenuottausten avulla. Eri tutkijat ovat tutkineet vuosittain puiston kasvillisuutta, eläimistöä ja eliöstöäselvennä. Tutkimuksissa kansallispuiston alueelta on tavattu useita uhanalaisia kovakuoriais- ja kääpälajeja. Yksi tutkimuskohde on ollut vanhan metsän dynamiikka. Vuonna 1989 aloitettiin pystymetsien kulotuskokeilut. Niiden tarkoituksena on palauttaa metsien luonnontila tulenkäytön avulla. Kokeilu oli laatuaan ensimmäinen Euroopassa. Samalla on tutkittu poltetun metsän kovakuoriaslajiston ja kääpälajiston muutoksia. Patvinsuo on myös kuulunut pitkään kansainvälisiin vesi- ja rantalintujen suojeluohjelmiin (Project Mar ja Project Telma). Se kuuluu myös Convention of Wetland -sopimukseen, joka on kansainvälinen kosteikkojen suojeluohjelma. Kansallispuiston pohjoisosan Iso Hietajärvi on eräs Suomen neljästä ympäristön yhdennetyn seurannan tutkimusalueesta.lähde?
Kulotus

Puistossa on metsän ennallistamisessa käytetty kulotusta vuodesta 1989 lähtien. Kulotuksessa on poltettu pieniä metsiköitä ja näin pyritty jäljittelemään salaman sytyttämää luonnonkuloa. Tarkoitus on palauttaa hakatut metsät luonnolliseen kiertokulkuun. Palaneissa metsissä viihtyvät muun muassa harvinaiset kovakuoriaiset, joille on luotu uusia elinympäristöjä. Alueella on myös tutkittu muun muassa poltettujen metsäsaarekkeiden lajistomuutoksia varsinkin kovakuoriaisten ja kääpälajien osalta.
Historia

Suomunjärvelle saapuivat ensimmäiset asukkaat jo 1600-luvulla. Vanhin rakennus on 1900-luvun alussa rakennettu Kuikkaniemen savupirtti. Suomun metsänvartijan tila perustettiin 1860-luvulla. Tilan nykyiset rakennukset ovat pääosin 1940 - 50-luvuilta. Alueella on monia karsikkopuita muistoina menneiltä ajoilta. Tunnetuin on Suomun karsikkopuu 200 metriä luontotuvalta. Siinä olevat vanhimmat merkinnät ovat 1800-luvulta. Asukkaat ovat hyödyntäneet aluetta monipuolisesti. Siellä on kalastettu, metsästetty ja kaskettu metsiä. Karja on kulkenut metsälaitumilla ja soilta on niitetty suoheinää. Niiton jäljiltä on soilla merkkeinä useita pieleksen pohjia. Alueen metsiä on paitsi kaskettu myös käytetty hiilenpolttoon. Siitä on muistona Mäntypolun hiilimiilu. Tervanpolttoa harjoitettiin 1950-luvulle saakka. Suurin osa metsistä onkin entisiä talousmetsiä. Metsätalous laajeni alueella toisen maailmansodan jälkeen, jolloin puutavaraa hakattiin runsaimmin. Tällöin kansallispuiston alueella oli jopa kymmenen metsätyö- ja uittokämppää.
Retkeily

Puistoa kiertävät autotiet ja sen läpi kulkee tie Suomunjärven eteläpuolitse ja sitä pitkin pääsee pistotietä Suomun Luontotuvalle. Merkittyjä retkeilypolkuja on 80 kilometriä, joista peräti 20 kilometriä on pitkostettu. Suosituin reitti on Suomunjärven kiertävä 15 kilometrin pituinen Suomunkierto. Patvinsuolla yhdistyvät Karjalan Kierros -retkeilyreitistön reitit Karhunpolku (138 km), Susitaival (90 km) ja Patvinpolku (80 km).
Luontopolkuja on kolme: Patvinsuon luontopolut esittelevät sekametsän (Kuusipolku 3 km), erilaisten soiden (Lakkapolku 3,3 km) sekä kuivien kankaiden (Mäntypolku 4,5 km) kasvistoa ja linnustoa. Lintutorneja ja -lavoja on yhteensä kolme: Patvinsuolla on Teretinniemen lintutorni, Lahnasuon laidassa ja Surkansuolla on lintulavat. Keittokatoksia on kaksi, yhdeksän tulentekopaikkaa sekä kahdeksan telttailupaikkaa. Puiston reunoja kiertävillä teillä on viisi pysäköintipaikkaa. Surkanpurolla on asuntovaunualue.
Suomun opastuskeskuksena on Suomun luontotupa, jossa on kesäisin opas. Luontotuvassa on yöpymismahdollisuus, rantasauna, veneitä ja kanootteja sekä kalastuslupien myyntiä.
Rajoitukset

Kansallispuiston ja Metsähallituksen omistaman ja Rajavartioston käyttämän Hiienvaaran ampuma-alueen alueet leikkaavat toisensa osittain ja pääsy ampuma-alueelle on kielletty.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Patvinsuon kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Luontoon.fi: Patvinsuon kansallispuisto
Pohjois-Karjalan Ympäristökeskus: Patvinsuo
| n k Suomen kansallispuistot |
| --- | --- | --- |
|  Etelä-Konnevesi  Helvetinjärvi  Hiidenportti  Hossa  Isojärvi  Itäinen Suomenlahti  Kauhaneva–Pohjankangas  Koli  Kolovesi   Kurjenrahka  Lauhanvuori  Leivonmäki  Lemmenjoki  Liesjärvi  Linnansaari  Nuuksio  Oulanka  Pallas–Yllästunturi  Patvinsuo  Perämeri  Petkeljärvi   Puurijärvi ja Isosuo  Pyhä-Häkki  Pyhä-Luosto  Päijänne  Repovesi  Riisitunturi  Rokua  Saaristomeri  Salamajärvi  Salla  Seitseminen  Selkämeri  Sipoonkorpi  Syöte  Tammisaaren saaristo  Teijo  Tiilikkajärvi  Torronsuo  UKK  Valkmusa  |  Etelä-Konnevesi  Helvetinjärvi  Hiidenportti  Hossa  Isojärvi  Itäinen Suomenlahti  Kauhaneva–Pohjankangas  Koli  Kolovesi   Kurjenrahka  Lauhanvuori  Leivonmäki  Lemmenjoki  Liesjärvi  Linnansaari  Nuuksio  Oulanka  Pallas–Yllästunturi  Patvinsuo  Perämeri  Petkeljärvi   Puurijärvi ja Isosuo  Pyhä-Häkki  Pyhä-Luosto  Päijänne  Repovesi  Riisitunturi  Rokua  Saaristomeri  Salamajärvi  Salla  Seitseminen  Selkämeri  Sipoonkorpi  Syöte  Tammisaaren saaristo  Teijo  Tiilikkajärvi  Torronsuo  UKK  Valkmusa  |  |
Suomunjärvi
Patvinsuo: kohosuota
Patvinsuon metsäistä suota
Karhu
Pitkospuut Patvinsuolla
Kapyl

| Kapyl, Kopyl (Капы́ль, Копыль) |
| --- | --- |
 Näkymä Kapylin kaupunkiin (2017)
 vaakuna
 Kapyl, Kopyl
 Koordinaatit: 53°09′06″N, 27°05′28″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Minskin alue
Korkeus:  185–225 m
Väkiluku (10/2009):  9 938
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 www.kopyl.minsk-region.by/en/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kapyl (valkoven. Капы́ль) eli Kopyl (ven. Копыль) on pieni kaupunki ja samanniminen hallinnollinen piiri (ven. Копыльский район) Valko-Venäjän Minskin alueen lounaisosissa. Kapyl sijaitsee linnuntietä 89 kilometriä pääkaupunki Minskistä etelälounaaseen ja 34 kilometriä Slutskista länsiluoteeseen. Hallintopiirin eteläosien läpi kulkee Baranavitšy–Kletsk–Slutsk–Asipovitšy-junarata.
Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan Kapylin kaupungin asukasluku oli 9 938 ja koko piirin 32 818.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kapyl Wikimedia Commonsissa
Tiivis kaupunkikuvaus (bycity.org) (englanniksi)
Maakunnan viralliset Kapylin piirin sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (minsk-region.gov.by) (venäjäksi)
Kapyl - lyhyt kuvaus (Arkistoitu – Internet Archive) (garady.org) (valkovenäjäksi)
Kaupungin keskustan kartta (bycity.org) (venäjäksi)
Wikimapia karttalinkki kaupunkiin, kohteiden selitykset pääosin (englanniksi) tai (venäjäksi)
Valko-Venäjän Ilmatieteen laitoksen sääennuste Kapyliin (pogoda.by) (venäjäksi)
Pelkosen komissio

Pelkosen komissio oli lehtori Lauri Pelkosen johtama komissio, joka kävi tarkastamassa inkeriläisten elinolosuhteita saksalaisten valtaamalla alueella Inkerissä 1942. Komission työn tuloksena inkeriläiset päätettiin siirtää Suomeen.
Saksan vallattua Länsi- ja Keski-Inkerin edetessään kohti Leningradia inkeriläisemigranttien perustama Inkerin asiain hoitokunta toivoo, että Inkeri liitettäisiin Suomeen. Saksalaiset puolestaan haluavat nälänhädän uhan vuoksi poistaa inkeriläissiviilit pois Wehrmachtin hallitsemalta sotatoimialueelta, ja aloittivat inkeriläisten kortistoinnin marraskuun puolesta välistä 1941. Saksan Helsingin suurlähettiläs Wipert von Blücher ehdotti 9.12.1941, että Suomi ottaisi vastaan 50 000 inkeriläistä.
Leningradin saarron sisäpuolelle, Neuvostoliiton hallussa pitämälle alueelle, oli jäänyt pakolaisten mukaan noin 30 000 suomalaista, inkeriläistä ja virolaista, joista puolet karkotettiin Neuvostoliiton sisäosiin tai kuoli.
Elintarviketilanteen muututtua heikoksi Saksan valtaamalla Inkerinmaalla SS-Brigadeführer Walter Stahlecker vieraili Suomessa 20.1.1942 kertoen saksalaisten väestönsiirtosuunnitelmista ja inkeriläisten nälänhädästä. Hän suhtautui myönteisesti inkeriläisten siirtämiseen Suomeen, mutta piti asiaa poliittisena, minkä vuoksi aikomusta ei voinut julkaista ilman poliittisen päätöksenteon vahvistusta. Suomalaiset päättivät lähettää asiaa tutkimaan Pelkosen komission, johon kuuluivat lehtori Lauri Pelkonen, pastori Juhani Jääskeläinen, valtiollisen poliisin esittelijä Kaarlo Stendal sekä kapteeni Jukka Tirranen  Itä-Karjalan sotilashallinnosta.
Komission palattua Inkeristä se totesi hädänalaisimmassa tilanteessa olevan 6 000 lähinnä rintamaa oleva asukkaan, jotka tulisi evakuoida Viroon. 10 000 komission mukaan pitäisi avustaa kotipaikoillaan ja avuntarpeetta oli sen arvioiden mukaan noin 40 000–50 000 inkeriläistä. Tältä pohjalta Suomen ulkoasiainministeriö toimittaa Saksan Helsingin suurlähettiläs Wipert von Blücherille 16.2.1942 tiedoksiannon toivoen Saksan suorittavan inkeriläisten auttamisen.
Suomen elintarviketilanne muodostui kireäksi keväällä 1942. Kesällä 1942 183 000 karjalaista kuitenkin pääsi muuttamaan takaisin saaduille alueille luovutettua Karjalaa ja Suomea uhkaa työvoimapula. Suomen hallituksen kielteisyys inkeriläisten vastaanottamiselle lieveni ja Suomen Berliinin suurlähettiläs T. M. Kivimäki ehdotti 10 000:n inkeriläisen tai virolaisen maanviljelijän siirtämistä Suomeen työvoimaksi. 20 000 inkeriläistä oli jo paennut Viroon heikkoa elintarviketilannetta Inkerissä.
Pelkosen komission työtä jatkoi Helasen komissio, joka meni tutkimaan asiaa 19.2.1943 Suomen hallituksen kiinnostuttua inkeriläisten työvoimasta.
Kansankoti

Kansankoti (ruots. folkhemmet) on pohjoismaista hyvinvointivaltiota kuvaava ilmaisu, jonka käyttö aloitettiin Ruotsissa 1900-luvun alussa. Poliittisena käsitteenä termi oli alun perin konservatiivien käyttämä. Nimitys tuli vasemmiston käyttöön pitkäaikaisen pääministerin Per Albin Hanssonin ja hänen johtamansa Sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen toimesta 1920-luvulla. Käsite on sittemmin ollut monen pohjoismaisen sosiaalidemokraattisen pääministerin käytössä.
Historia > Kansankoti paikkana

Ennen sen käyttöä poliittisen retoriikan harjoittamisessa, kansankoti tarkoitti rakennusta, jossa köyhälistöllä oli edulliseen hintaan mahdollisuus saada tietoa yhteiskunnasta lukemalla kirjoja ja lehtiä. Kansankoteja oli Pohjoismaiden suurissa kaupungeissa 1800-luvun loppupuolella. Suomen ensimmäisen kansankodin perusti Helsinkiin vuonna 1889 Alli Trygg-Helenius.
Historia > Poliittinen käsite

Ruotsin konservatiivit ottivat folkhem-käsitteen käyttöön poliittisena käsitteenä ja kielikuvana. Termillä pyrittiin luomaan yhteisyyden tunnetta luokkarajojen yli ja näin säilyttämään yhteiskuntarauhaa työväenliikkeen esittämien demokratisoimisvaatimusten torjumiseksi.
Historia > Sosiaalidemokraattinen merkitys

1920-luvulla Ruotsin pääministeri Per Albin Hansson otti kansankoti-käsitteen käyttöön toisensisältöisenä. Kuuluisassa puheessaan vuonna 1928 Hansson ilmaisi sosiaalidemokraattien näkemyksen yhteiskunnasta:
Hanssonin jälkeen samaa politiikkaa jatkoi 1960-luvun lopulle saakka pääministeri Tage Erlander. Sosiaalidemokraattien mukaan kansankoti on demokraattinen hyvinvointiyhteiskunta, joka toimii yhteishengen ja yhteisyyden periaatteella. Tähän tarvitaan heidän mukaansa sosiaalipolitiikkaa, kuten yleinen sairausvakuutus, lapsilisät, työeläkejärjestelmä ja peruskoulu. Poliittiset vastustajat eivät useinkaan vastustaneet näitä uudistuksia sinänsä, mutta varoittelivat niiden kustannuksista ja verojen kiristymisestä.
Kirjallisuutta

Berggren, Henrik: Edessä ihana tulevaisuus : Olof Palme ja kansankoti. Alkuteos Underbara dagar framför oss, suom. Heikki Eskelinen. Otava, 2011. ISBN 978-951-1-23860-7.
Julkunen, Pertti: Kansankoti ja oravanpesä : luokat, työelämän organisaatio ja valtiotyöläisyys Suomessa ja Ruotsissa. Tampereen yliopisto, 1986. ISBN 951-44-1986-3.
Therborn, Göran: Kadotettu kansankoti : kuinka pääoma kaappasi Ruotsin. Tampere : Vastapaino 2019. ISBN 978-951-768-736-2.
Aiheesta muualla

Dahlqvist, "Folkhemsbegreppet: Rudolf Kjellén vs Per Albin Hansson", Historisk Tidskrift nr 3/2002. (pdf) (Arkistoitu – Internet Archive)
Öberg, Statsvetenskaplig Tidskrift nr 2/2000. (pdf) (Arkistoitu – Internet Archive)
Keskustelua Vihreästä kansankodista, vastuuhenkilönä Mona Sahlin, joulukuu 2004 (pdf)[vanhentunut linkki]
Parsakasvit

| Parsakasvit |
| --- | --- |
 Jättiagaave (Agave americana) on heimon suurimman suvun edustaja.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Parsakasvit Asparagaceae  Juss.
Synonyymit
 Agavaceae  Anemarrhenaceae  Anthericaceae  Aphyllanthaceae  Aspidistraceae  Behniaceae  Chlorogalaceae  Convallariaceae  Dracaenaceae  Eriospermaceae  Eucomidaceae  Eustrephaceae  Funkiaceae  Hemiphylacaceae  Herreriaceae  Hesperocallidaceae  Hostaceae  Hyacinthaceae  Lachenaliaceae  Laxmanniaceae  Lomandraceae  Nolinaceae  Ophiopogonaceae  Ornithogalaceae  Peliosanthaceae  Polygonataceae  Ruscaceae  Sansevieriaceae  Scillaceae  Themidaceae  Tupistraceae  Yuccaceae  
Alaheimot
 Agavoideae  Aphyllanthoideae  Asparagoideae  Brodiaeoideae  Lomandroideae  Nolinoideae  Scilloideae 
Katso myös
   Parsakasvit Wikispeciesissä   Parsakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Parsakasvit (Asparagaceae) on yksisirkkaisheimo Asparagales-lahkossa. Se on varsin epäyhtenäinen ryhmä ulkonäöltään erilaisia kasveja, jotka kuitenkin ovat selvästi toistensa sukulaisia ja muodostavat molekyylitutkimusten perusteella kladin. Heimo on levinneisyydeltään yleismaailmallinen, ja niitä kasvaa kaikkialla arktisia alueita lukuun ottamatta.
Heimon arvellaan olevan noin 91 miljoonaa vuotta vanha, joten se on syntynyt jo liitukaudella. Heimon sisäinen erilaistuminen lienee alkanut noin 89 miljoonaa vuotta sitten. Parsakasvien heimolla ei ole mitään ilmeisiä kehittyneitä ominaisuuksia (ns. apomorfioita), jotka erottaisivat ne edeltäjistään. Siemenen endospermin eräät piirteet (mm. kehittymistapa) voisivat ehkä käydä koko heimon apomorfiasta.
Parsakasvien kehityslinja on melko selvästi erottuva kokonaisuus. Suvun Aphyllanthes fylogeneettinen asema on epäselvä. Alaheimot Brodiaeoideae ja Scilloideae ovat ilmeisesti toisilleen sukua ja muodostavat yhteisen kladin.
Heimo lienee kaikkein epätyydyttävin koko koppisiemenisten järjestelmässä, koska se on niin moninainen, eikä sillä ole mitään yhteistä ominaisuutta. Lisäksi jotkin alaheimot ovat vaikeasti tunnistettavissa. Kukat ovat niissä tyypillistä yksisirkkaisille ominaista tyyppiä, kun taas toisissa alaheimoissa ne ovat hyvin erikoistuneita. Eräät alaheimot (erityisesti Nolinoideae ja Agavoideae) ovat hyvin heterogeenisiä, ja aikaisemmissa kasvijärjestelmissä onkin niiden tiimoilta erotettu useita eri heimoja.