Venäjän historia
Uuden Venäjän aikakausi 1991–1999 > Siirtymä jälkikommunistiseen aikaan

Venäjä julistautui Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen sen seuraajavaltioksi, perien muun muassa Neuvostoliiton paikan YK:n turvallisuusneuvostossa. Venäjä ilmoitti myös pitävänsä kiinni Neuvostoliiton solmimista kansainvälisistä sopimuksista, kuten aseidenriisuntasopimuksista.
Venäjälle oli tärkeänä tavoitteena kehittää Itsenäisten valtioiden yhteisöstä merkittävä yhteenliittymä, jossa sillä itsellään olisi keskeisin asema. Venäjä omaksui myös keskeisen roolin IVY-alueen sotilaallisen turvallisuuden ylläpitämisessä. Talousliittona IVY ei kuitenkaan 
kehittynyt yhtä nopeasti, sillä monissa maissa vaikutti edelleen neuvostoaikainen komentotalous, joka oli jäykkä reagoimaan markkinatalouden vaatimuksiin.
Talouspolitiikassaan Jeltsin pyrki kehittämään Venäjälle markkinatalouteen pohjautuvan demokraattisen yhteiskunnan. Tähän tavoitteeseen pääsemiseksi Venäjä sai apua länsimailta, mikä teki Jeltsinin linjaa vastustaneiden mielestä Venäjästä riippuvaisen Yhdysvalloista.
Kritiikin vaimentamiseksi Jeltsin pyrki tekemään selkeämmin eroa länsimaihin. Esiin alkoi nousta yhä enemmän poliittisia erimielisyyksiä. Venäjä ei ollut länsimaiden kanssa yksimielinen siitä, miten tuli ratkaista Jugoslavian konflikti.
Jeltsin teki vuonna 1992 radikaalin päätöksen kansantalouden uudistamisesta. Hinnat vapautettiin ja valtion omaisuuden yksityistäminen käynnistettiin. Tämä ei kuitenkaan tuottanut toivotunlaista tulosta, vaan inflaatio ryöstäytyi käsistä, hinnat nousivat, ulkomaankauppa lamaantui ja palkkojen ja eläkkeiden maksu keskeytyi ja monista tuotteista tuli pulaa. Tuotantolaitosten yksityistäminen johti vain uuden finanssi oligarkian syntymiseen, kun suurten yritysten johtajat saivat keskeisen aseman taloudellisessa ja poliittisessa päätöksenteossa.
Jeltsin nautti Venäjällä suurta kansansuosiota Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen kukistamisen ansiosta, mutta tämä ei taannut hänelle parlamentin suosiota. Koko Jeltsinin hallintokautta leimasi presidentin ja parlamentin välinen valtataistelu. Parlamentti suhtautui erityisen kriittisesti epäonniseen talousuudistukseen. Tilanne kärjistyi perustuslailliseksi kriisiksi, kun parlamentti yritti asettaa Jeltsinin syytteeseen, mutta Jeltsin vastasi järjestämällä kansanäänestyksen, jonka mukaan 59 % äänestäjistä ilmoitti luottavansa Jeltsinin politiikkaan. Jeltsin tuli siihen tulokseen, että parlamentin hajottaminen ja uudet vaalit olivat ainoa vaihtoehto. Hän katsoi ettei neuvostoaikana valitulla parlamentilla ollut enää mandaattia toimia tehtävässään. Kansanedustajien enemmistö ei kuitenkaan suostunut poistumaan Valkoisesta talosta, vaan he ryhtyivät vastarintaan, kieltäytyen noudattamasta poistumiskäskyä. Jeltsin joutui turvautumaan asevoimien apuun tyhjentääkseen parlamenttirakennuksen.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen monet Venäjän sisäiset vähemmistökansallisuuksien asuttamat alueet halusivat itselleen suuremman päätösvallan. Venäjästä muodostettiin federaatio, jossa valtaa siirrettiin keskushallinnolta alueellisille hallinnoille. Pohjois-Kaukasuksella sijainnut Tšetšenia kuitenkin katsoi, että tämä ei riitä, vaan ainoa ratkaisu oli täydellinen valtiollinen itsenäisyys. Tšetšeenit olivat jo pitkään kärsineet sorrosta omassa maassaan taistelleet ja Venäjää ja neuvostovaltaa vastaan jo sata vuotta. Neuvostoliiton hajoaminen antoi tšetseeneille toivoa itsenäistymisestä. Tšetsenia julistautui itsenäiseksi marraskuussa 1991. Jeltsin ei tätä voinut hyväksyä, sillä hän pelkäsi sen aiheuttavan vaarallisen ketjureaktion. Kiista ei johtanut välittömästi sotatoimiin, vaan Jeltsin seurasi tilanteen kehittymistä kolmen vuoden ajan. Vasta joulukuussa 1994 Jeltsin määräsi armeijan palauttamaan järjestyksen ja venäläiset aloittivat panssarihyökkäyksen alueelle tavoitteenaan vallata pääkaupunki Groznyi. Tilanne johti ensimmäiseen Tšetšenian sotaan.Vasta kuukausien massiivisten ilma- ja rakettihyökkäysten jälkeen venäläisjoukkojen onnistui saada pääkaupunki haltuunsa. Sodan hinta oli suuri, noin 25 000 ihmistä sai surmansa ja Groznyi oli raunioina. Groznyin valloitus ei myöskään ratkaissut tilannetta, vaan vastarinta jatkui muualla.
Jälkikommunistiseen aikaan siirtyminen ei ollut sujunut Venäjällä ongelmitta, kansa oli tyytymätön elintason laskuun, rikollisuuden kasvuun ja yleiseen epävarmuuteen. Markkinatalouteen siirtyminen ei ollut vastannut kansan odotuksia. Tämä näkyi Jeltsinin laskeneessa kansansuosiossa. Tästä huolimatta Jeltsin valittiin vuoden 1996 presidentinvaaleissa jatkokaudelle. Ulkopoliittisesti suhteet Yhdysvaltoihin ja muihin länsimaihin heikkenivät Jeltsinin toisella kaudella. Venäjä vastusti Naton laajentumista, jonka taustalla oli Itä-Euroopan entisten sosialististen maiden pelko Venäjän epävakaasta tilanteesta. Venäjä tulkitsi, että Yhdysvallat oli Saksan yhdistymisestä sovittaessa sitoutunut siihen, että läntinen sotilasliitto ei laajene lähemmäs Venäjän rajoja. Muutaman vuoden sisällä kävi kuitenkin selväksi, että Itä-Euroopan maat kokivat turvallisuutensa niin epävarmaksi, että ne halusivat päästä Naton jäseniksi.
Sisäpoliittisia ongelmia Venäjällä lisäsi Tšetšenian sodan puhkeaminen uudelleen. Eri osissa Venäjää, muun muassa Moskovassa, tehtiin pommi-iskuja, joihin tšetšeenien katsottiin syyllistyneen. Uuden sodan aloitus katsottiin perustelluksi oikeutetulla taistelulla terrorismia vastaan. Sodan johtamiseen henkilökohtaisesti osallistunut pääministeri Vladimir Putin kasvatti suosiotaan väestön keskuudessa.
Presidentti Jeltsinin terveys alkoi heiketä ennen hänen virkakautensa loppua. Hän ilmoitti eroavansa presidentin virasta vuoden 1999 viimeisenä päivänä. Pääministeri Vladimir Putinin asema oli kehittynyt niin vahvaksi, että hän tuntui kelpaavan duumalle Jeltsinin seuraajaksi. Putinista tehtiin vt. presidentti vuoden 2000 alusta.