Antintalo
Talon ja Eerikinkatu 15:n tontin historia

Alun perin Eerikinkatu 15:n tontilla sijaitsi kauppias Carl Gustaf Lindbergin vuonna 1842 rakennuttama hulppean suuri kivitalo. Sen suunnitteli Pehr Johan Gylich ja siinä sijaitsi myös tupakkatehdas, minkä vuoksi talossa asui 17 maaseudulta värvättyä tupakankehrääjänaista. Talo sijaitsi Hampunkehrääjänkadun varrella, joka kulki nykyisen Yliopistonkadun ja Eerikinkadun välissä ja päättyi Kristiinankadulle. Lindbergin kuoltua hänen leskensä Sofia Susanna perusti vuonna 1887 taloon pienen Raittiushotelli Saiman. Leski omisti tontin vuoteen 1890 asti, jolloin kauppias ja Björkbodan ruukinkartanon omistaja Ulrik Palmu osti tontin kokonaisuudessaan.
Ulrik Palmu päätti rakentaa tontin Eerikinkadun laitaan eurooppalaisten esikuvien mukaisen kauppatalon, joka sai nimen Handelspassagen eli kauppakäytävä. Kauppakäytävän, ja monet muut tontille samaan aikaan nousseet rakennukset, suunnitteli lääninrakennuskonttorin vt. esimies, arkkitehti Karl Viktor Reinius. Koristeellinen rakennus herätti kaupunkilaisissa ihastusta, ja siinä sijaitsi kymmenen liikehuoneistoa. Katua ja pihaa yhdisti holvikäytävä, jonka ylle julkisivuun kiinnitettiin kaupankäynnin merkiksi klassinen lohikäärmekuvio ja antiikkiin viittaavia koristeita. Pihan puolella sijainnut pieni hotelli Saima sai nyt kokonaan vanhan toimintansa lopettaneen tupakkatehtaan tilat. Hotelli laajennettiin 24-huoneiseksi, ja rakennuksen julkisivuun kiinnitettiin teksti Grand Hotel Saima.
Sisäpihalle Ulrik Palmu rakensi Reiniuksen suunnitteleman Immanuel-kappelin Turun vapaaseurakunnalle, joka oli juuri menettänyt Humalistonkadulla sijainneet tilansa tulipalossa. Kappeli toimi Turun suomenkielisen vapaaseurakunnan käytössä vuoteen 1924 asti, jolloin se siirtyi ruotsinkielisen vapaaseurakunnan käyttöön.
Palmu myi tontin edelleen jo vuonna 1895 puutarhuri Oskar Rudolf Gauffinille, joka siirsi rakennukseen siemenkauppansa, joka sijaitsi paikalla lopulta lähes 50 vuotta. Gauffinin pojan, arkkitehti Arthur Rudolf Gauffinin toimesta Immanuel-kappeli muutettiin jugendtyyliseksi vuonna 1906. Gauffin rakensi pihalle lisäksi vielä yhden kaksikerroksisen asuintalon, jonka alakerrassa toimi vuodesta 1911 alkaen Elannon omistama Kansan ruokasali ja kahvila, joka nimettiin myöhemmin Eineläksi.
Vuonna 1916 Antti Raita osti tontin kaikkine kiinteistöineen Gauffinilta. Kauppakirjan ehtoihin kuului pihalla sijainneen Immanuel-kappelin säilyttäminen kirkkona vähintään seuraavien 50 vuoden ajan. Raita muutti perheineen asumaan Saima-hotellin piharakennukseen. Hieman myöhemmin Raita osti myös hotellin liiketoiminnan ja myi sen edelleen sisarelleen Olga Rannikolle. Raita kunnosti tontin kiinteistöjä ja Basaaria vuonna 1917 sisällissodan levottomuuksista huolimatta. Raita onnistui edistämään hankkeitaan aikana, jolloin lakot ja erilaiset selkkaukset olivat muuten pysäyttäneet kaiken muun rakennustoiminnan kaupungissa. Sodan jälkeen Raita oli saavuttanut arvostetun aseman poliittisten välienselvittelyjen rauhoittajana, ja oli vaikuttamassa muun muassa siihen, ettei Turussa syyllistytty kohtuuttomiin jälkirankaisuihin. Joulukuun 1918 kunnallisvaaleissa hänet valittiin sosiaalidemokraattien edustajana kaupunginvaltuustoon ja edelleen kaupunginhallitukseen. Samanaikaisesti Eerikinkadun Basaaritalosta tuli yksi keskustan suosituimmista ostospaikoista. Raita kuoli vuonna 1954, minkä jälkeen perikunta saneerasi Basaarin ja nimesi sen Antintaloksi.
Vuonna 1964 Antti Raidan perikunta myi Antintalon edelleen Turun Työväen Säästöpankille, jota Antti Raita oli ollut mukana perustamassa vuonna 1913. Immanuel-kappelin vuokra-aika oli pian päättymässä, ja sen tiloihin suunniteltiin ensin elokuvateatteria, jota ei kuitenkaan lopulta pidetty sopivana. Niinpä kappelista tuli vuonna 1964 huutokauppakamari ja myöhemmin siinä sijaitsi myös kehysliikkeen verstas.