stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gunna Möller

| Gunna Möller> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. kesäkuuta 1913 Helsinki
Kuollut: 12. heinäkuuta 1988 (75 vuotta)
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Gunvor Helena Möller (29. kesäkuuta 1913 Helsinki – 12. heinäkuuta 1988) oli suomalaissyntyinen taidemaalari, joka asui myöhemmällä iällään Ruotsissa.
Gunna Möllerin vanhemmat olivat maasihteeri Axel Theodor Möller ja Edith Möller omaa sukua Hammarström. Hän kävi 7 luokkaa helsinkiläistä yksityistä ruotsinkielistä oppikoulua (läroverket för gossar och flickor). Taidetta Möller opiskeli taideteollisuuden keskuskoulussa 1930–1935 ja 1936–1937 sekä Vapaassa taidekoulussa 1936–1939. Hän haki oppia myös ulkomailta tekemällä opintomatkan Tukholmaan, jossa hän opiskeli Edward Barggumin johdolla 1935–1936.
Teoksiaan Möller sai ensi kerran näytteille 1938. Hänen töitään oli esillä keväällä 1939 Helsingin Taidehallissa pidetyssä Suomen taiteilijain 47. vuosinäyttelyssä ja Taidehallissa syksyllä 1939 ensimmäistä kertaa järjestetyssä Nuorten taiteilijain näyttelyssä. Taidehallissa pidettyyn näyttelyyn hän osallistui myös 1940 ja 1941 sekä Vapaan taidekoulun näyttelyyn 1945 ja Taidehallissa 1947 järjestettyyn Nuorten taiteilijain näyttelyyn. Suomen Taiteilijaseuran jäseneksi Möller hyväksyttiin 1939 ja hänelle myönnettiin von Beckerin stipendi samana vuonna.
HMS Thisbe (J302)

| HMS Thisbe |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Toronto Ship Building Company, Toronto
Kölinlasku:  14. joulukuuta 1942
Laskettu vesille:  12. huhtikuuta 1943
Palveluskäyttöön:  8. kesäkuuta 1944
Loppuvaihe:  romutettu 1957
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 030 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  VTE: 2 400 ihp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 × QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykki 4 × Oerlikon 20 mm
HMS Thisbe (viirinumerot J302 ja M302) oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1944 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin Yhdysvaltain laivaston USS AM337, joka luovutettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle lend lease -sopimuksen nojalla.
Valmistus

Alus tilattiin Yhdysvaltain laivastolle nimellä USS AM337 Torontosta Kanadasta Toronto Ship Building Companyltä, missä köli laskettiin 14. joulukuuta 1942. Alus laskettiin vesille 12. huhtikuuta 1943 ja valmistui 8. kesäkuuta 1944.
Palvelus

Alus romutettiin 1957 Charlestownissa.
Buchenwald

Keskitysleirivankeja Buchenwaldissa. Elie Wiesel toisessa rivissä seitsemäs vasemmalta.
Buchenwald oli kansallissosialistien vuonna 1937 perustama keskitysleiri Ettersbergissä Weimarin luoteispuolella. Leirin vankeja käytettiin työvoimana paikallisissa asetehtaissa. Vaikka Buchenwald ei ollut varsinainen tuhoamisleiri, siellä tapahtui sotavankien joukkomurhia ja useat vangit kuolivat lääketieteellisiin kokeisiin tai SS-vartijoiden mielivallan uhreina. Liittoutuneiden joukot vapauttivat leirin vuonna 1945, minkä jälkeen neuvostoliittolaiset käyttivät rakennuksia saksalaisvankien säilytykseen.
Buchenwald oli Saksassa sijainneista keskitysleireistä suurimpia. Yhteensä 250 000 ihmistä oli vankeina Buchenwaldissa leirin toiminta-aikana.[lähde? ] Leirillä kuolleiden määrä on yli 56 000.
Historia

Leirin ensimmäinen komendantti oli Karl Otto Koch, joka johti leiriä vuodesta 1937 vuoteen 1941. Hänen toinen vaimonsa Ilse Koch oli pahamaineinen ”Buchenwaldin noita” (Die Hexe von Buchenwald). Lempinimensä hän sai vankeja kohtaan osoittamastaan julmuudesta. Natsiviranomaiset pidättivät ja teloittivat Karl Otto Kochin väärentämisestä ja kavalluksista huhtikuussa 1945, kun taas Ilse sai sodan jälkeen elinikäisen vankeusrangaistuksen. Hän teki itsemurhan sellissään vuonna 1967.
Leirin rakensivat keskitysleirivangit itse. Buchenwaldin vankimäärä kasvoi räjähdysmäisesti heti perustamisen jälkeen. Heinäkuun 1937 tuhat vankia oli vaihtunut kymmeneen tuhanteen vuoden 1939 lopussa.[lähde? ] Joulukuussa 1943 vankeja oli miltei 40 000, vuotta myöhemmin yli 60 000 ja vuonna 1945 yli 80 000.[lähde? ]
Alun alkaen Buchenwaldin keskitysleiri oli tarkoitettu saksalaisille. Leirin ensimmäiset vangit olivat kansallissosialistien poliittisia vastustajia, moninkertaisesti tuomittuja rikollisia sekä ”asosiaaleja” (kansallissosialistisen käsityksen mukaan yhteiskuntaan sopeutumattomia). Myöhemmin leiriin tuotiin myös Saksan juutalaisia, Jehovan todistajia ja homoseksuaaleja. Toisen maailmansodan alettua leiriin alettiin tuoda myös ulkomaalaisia, sekä juutalaisia että sotavankeja. Erityisesti neuvostoliittolaisten sotavankien osuus oli huomattava. Keväällä 1945 leirin asukkaista 95 prosenttia oli ulkomaalaisia.[lähde? ]
Buchenwald ei ollut samanlainen tuhoamisleiri kuin Puolan suuret leirit. Siitä huolimatta vankeja murhattiin julmasti ja heitä kuoli epäinhimillisiin työ- ja elinolosuhteisiin. Leirillä suoritettiin laajoja rokotetestauksia pilkkukuumetta vastaan vuosina 1942 ja 1943. Kaikkiaan testauksiin joutui 729 vankia, joista noin 280 kuoli.[lähde? ] Heihin tartutettiin pilkkukuume, joka huonojen olosuhteiden vuoksi levisi epidemiana ja aiheutti paljon laajempaa tuhoa kuin terveissä aikuisissa yleensä.
Natsit evakuoivat Buchenwaldin leirin liittoutuneiden lähestyessä. Vangit marssitettiin Itävallan tai Etelä-Saksan keskitysleireille. Näillä kuolemanmarsseilla tuhannet menehtyivät. Yhdysvaltalaiset ottivat leirin haltuunsa 11. huhtikuuta 1945. Länsiliittoutuneiden lähdettyä neuvostoliittolaiset ottivat leirin käyttöönsä. Neuvostokäytössä leiriä kutsuttiin nimellä erikoisleiri 2, joka oli yksi NKVD:n erikoisleireistä. Leirissä säilytettiin saksalaisia sotavankeja ja poliittisia vankeja. Neuvostoliittolaisten omien tilastojen mukaan yli 7 000 kuoli leirillä.[lähde? ] Kuolleet haudattiin joukkohautaan, eikä omaisille ilmoitettu kuolemantapauksista. Leiri oli käytössä vuoteen 1950, minkä jälkeen suurin osa parakeista on purettu.
Nykyään Buchenwald toimii yleisölle avoimena museona.
Vastarinta

Vaikeista olosuhteista huolimatta vangit saivat organisoitua leirille aktiivista vastarintatoimintaa, joka saavutti konkreettisia tuloksia. Vastarintaliikkeen jäsenet pyrkivät hankkiutumaan mahdollisimman vaikutusvaltaisiin asemiin ja onnistuivatkin tässä jossain määrin. Heidän onnistui muun muassa salakuljettaa leiriin ampumatarvikkeita, piilottaa kuolemaan tuomittuja vankeja ja sabotoida aseiden tuotantoa, jossa vangit työskentelivät. Vapautuksen jo häämöttäessä vastarintaliike onnistui hidastamaan natsien lähtötoimia piilottamalla valittuja vankeja ja kieltäytymällä saapumasta nimenhuutoon niin, että SS-miesten ei onnistunut evakuoida leiriä täydellisesti. Juuri ennen vapautusta vangit aseistautuivat millä tahansa kättä pidemmällä ja nousivat kapinaan riisuen SS-miehet aseista.
Naisvangit

Leirillä pidettyjen naisvankien määrä oli noin 200–1 000.[lähde? ] Ensimmäiset naisasukkaat olivat kahdenkymmenen poliittisen vangin ja kahden naispuolisen SS-vartijan ryhmä, jotka tulivat Ravensbrückin keskitysleiriltä Buchenwaldin bordellia varten vuonna 1941. Myöhemmin SS korvasi korruptiosta syytetyt naisvartijat miehillä.
Naisvangeista suurin osa tuli Buchenwaldiin vuosina 1944 ja 1945 muilta keskitysleireiltä kuten Auschwitzista, Ravensbrückistä ja Bergen-Belsenistä. Useimmat heistä olivat juutalaisia. Naisille varattiin yksi parakki, jota johti blockführerin Franziska Hoengesberg. Naisvangeista useimmat siirrettiin myöhemmin Buchenwaldin alaleireille. Koska naisvankeja oli Buchenwaldissa suhteellisen vähän, heitä vartioimassa oli vain 23 naisvartijaa. Näiden valvojana (Oberaufseherin) oli leirin johtajan vaimo Ilse Koch.
Kun Buchenwaldin leiri evakuoitiin, SS lähetti miespuoliset vangit muille leireille. Jäljellä olleet 500 naisvankia (joiden joukossa oli Anne Frankin kanssa piilossa elänyt rouva van Daan alias Auguste van Pels) vietiin junalla ja jalan Theresienstadtin keskitysleirille. Useat heistä, Pels mukaan luettuna, kuolivat huhti–toukokuussa 1945.
Tunnettuja vankeja

Jean Améry, kirjailija
Bruno Bettelheim, lapsipsykologi
Léon Blum, ranskalainen poliitikko
Dietrich Bonhoeffer, teologi
Rudolf Breitscheid, saksalainen poliitikko
Robert Clary, ranskalainen näyttelijä
Seweryn Franciszek Czetwertyński-Światopełk, puolalainen poliitikko
Maurice Halbwachs, ranskalainen sosiologi
Curt Herzstark, itävaltalainen insinööri, suunnitteli Curta-laskimen keskitysleiriaikanaan.
Imre Kertész, unkarilainen Nobel-palkinnon saanut kirjailija
Artur London, tšekkikommunisti ja kirjailija
Hélie Denoix de Saint Marc, ranskalainen vastarintaliikkeen jäsen
Mafalda Maria Elisabetta Anna Romana, Italian kuninkaan Viktor Emanuel III:n tytär
Jorge Semprún, kirjailija, Espanja
Jura Soyfer, kirjailija
Ernst Thälmann, saksan kommunistipuolueen johtaja
Elie Wiesel, kirjailija, Nobelin rauhanpalkinnon saaja
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Jedem des seine – Buchenwaldin punainen vankihallinto
The Buchenwald and Mittelbau-Dora Memorials Foundation (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (saksaksi) (ranskaksi)
JewishGen: Buchenwald (englanniksi)
Verfolgung der Zeugen Jehovas – Konzentrationslager Buchenwald (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
Vapautetussa Buchenwaldissa 24. huhtikuuta 1945
Saksalaiset poliittiset vangit tervehtivät amerikkalaisia ystäviään
Buchenwaldin keskitysleirin portti, "Jokaiselle omansa" -teksteineen
Gnostilaiset evankeliumit (kirja)

| Gnostilaiset evankeliumit> The gnostic gospels |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Elaine Pagels
Kieli:  englanti
Genre:  uskonnonhistoria
Julkaistu:  1979
Suomennos
Suomentaja:  Outi Lehtipuu
Kansitaiteilija:  Ville Laihonen / Rembrandt, Kristus, noin 1650-luku
Kustantaja:  Art House
Julkaistu:  2006
Ulkoasu:  sidottu
ISBN:  951-884-416-X
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Gnostilaiset evankeliumit on uskonnonhistorian professori Elaine Pagelsin vuonna 1979 julkaisema kirja. Kirja on ollut suosittu johdantoteos gnostilaiseen ajatteluun ja teksteihin, joita edustaa Nag Hammadin kirjasto.
Sisältö

Pagels esittää, että oikeaoppisina itseään pitävät kristityt 100-luvulla pitivät kiinni ylösnousemusopista kirjaimellisesti ja hylkäsivät muut käsitykset ”harhaoppeina”, koska opilla oli myös poliittinen seuraus. Pagelsin mielestä oppi ruumiillisesta ylösnousemuksesta oikeuttaa niiden arvovallan, jotka esitetään apostoli Pietarin seuraajina kirkossa. Oppia käytettiin perustelemaan niin sanottua apostolista seuraantoa, joka vielä nykyaikanakin luo perustan paavin arvovallalle katolisten kristittyjen keskuudessa.
Pagelsin mukaan kristinuskosta oli olemassa lukuisia eri muotoja. Kilpailevat ryhmät väittivät opettavansa ”oikeaa” oppia ja nimittivät toisiaan huijareiksi. Pagelsin mukaan gnostilaisen jumalakäsityksen torjumisella haluttiin samalla vakiinnuttaa piispajohtoinen kirkollinen hallintojärjestelmä. Kristittyjen yhteisö haluttiin järjestää hallitsijoista ja alamaisista koostuvan tiukan hierarkian alaisuuteen.
Pagelsin mukaan monet gnostilaiset tekstit eivät kuvaa yhtä miehistä jumalaa, vaan kuvaavat jumalaa kaksikkona johon kuuluu sekä miehisiä että naisellisia piirteitä. Tällaiset tekstit kuitenkin leimattiin harhaoppisiksi, ja jumalan naiseuteen viittaavat kuvat katosivat kristillisestä perinteestä.
Pagels esittää, että gnostilaisuuden uskonnollinen asennoituminen ei soveltunut massojen uskonnoksi. Voiton peri tehokkaasti järjestäytynyt katolinen kirkko, joka ilmaisi yhtenäisen uskonnollisen asenteen, vaati uskovaisilta vain yksinkertaisten perusoppien tunnustamista ja järjesti kansalle kasteen ja ehtoollisen kaltaisia yksinkertaisia mutta tehokkaita rituaaleja. Pagels toteaa, että aatteellisen uskonnollisuuden lisäksi uskonnon menestymiselle on yhtä tärkeitä yhteisölliset ja poliittiset rakenteet, jotka saavat ihmiset samastumaan toisiinsa ja yhdistämään heidät kokonaisuudeksi.
Loppusanoissa Pagels toteaa, että voittajat kirjoittavat historian, ja mainitsee että menestyneen enemmistön näkökulma on vallinnut kaikkia kuvauksia varhaisesta kristinuskosta. Pagels kuvailee, kuinka tietyt kristityt määrittelivät ensin käsitteet tehden jaon ”oikeaoppisiin” ja ”vääräoppisiin” ja ryhtyivät sitten osoittamaan, että heidän voittonsa oli välttämättömyys, kristillisellä kielellä ”Pyhän Hengen johdatusta”. Pagelsin mielestä Nag Hammadin tekstit kuitenkin osoittavat, että kristinusko olisi voinut kehittyä myös toiseen suuntaan, tai että nykyisin tunnettu kristinuskon muoto ei olisi lainkaan säilynyt. Pagelsin mielestä varhaisen kristinuskon kiistojen uudelleen löytäminen parantaa tietoisuutta uskonnollisen arvovallan perustasta.
Grand Prix (elokuva)

| Grand Prix |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Frankenheimer
Käsikirjoittaja:  Robert Alan Aurthur
Tuottaja:  Edward Lewis
Säveltäjä:  Maurice Jarre
Kuvaaja:  Lionel Lindon
Leikkaaja:  Henry Berman
Tuotantosuunnittelija:  Richard Sylbert
Pääosat:  James Garner Eva Marie Saint Yves Montand Toshirō Mifune Brian Bedford Jessica Walter Antonio Sabàto Françoise Hardy
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:  1966
Kesto:  168 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  9 000 000 dollaria
Tuotto:  20 800 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Grand Prix on John Frankenheimerin ohjaama elokuva vuodelta 1966. Elokuva kuvaa Formula 1 -kautta 1966. Pääosissa elokuvassa ovat James Garner, Eva Marie Saint, Yves Montand, Brian Bedford ja Antonio Sabàto. Myös Toshirō Mifunella on merkittävä rooli talliomistajana. Näyttelijöiden lisäksi elokuvassa esiintyy myös oikeita F1-kuljettajia, kuten Jack Brabham ja Phil Hill, ja oikeita F1-talleja, kuten Ferrari. Elokuva keskittyy pääosin kilpailuihin, mutta siinä sivussa kuvataan naisia, jotka yrittävät elää kuljettajien kanssa, joilla on varsin vaarallinen elämäntyyli. Formula 1-sarjan ensimmäinen maailmanmestari vuonna 1950, Nino Farina, kuoli ulosajossa Savoien Alpeilla automatkallaan elokuvan kuvauksiin, joissa hänen piti toimia avustajana ja sijaiskuljettajana Montandille.
Elokuva voitti kolme Oscaria: paras leikkaus, äänitys ja parhaat äänitehosteet
Elokuvasta julkaistiin kahden DVD:n juhlajulkaisu 11. heinäkuuta 2006.
Keskeisimmät henkilöt

Jean-Pierre Sarti (Montand) – ranskalainen kaksinkertainen maailmanmestari, joka on lähellä uransa lopettamista.
Pete Aron (Garner) – yhdysvaltalainen, joka tekee paluun F1-auton rattiin.
Scott Stoddard (Bedford) – skotti, joka selvisi melkein kuolettavasta kolarista, ja joka yrittää kilpailla edesmenneen isoveljensä menestyksen kanssa.
Nino Barlini (Sabàto) – italialainen tulevaisuuden lupaus.
Elokuvan tekeminen

Elokuvan Formula 1 -autot ovat pääosin Formula 3 -autoja, joita on muokattu F1-autojen näköisiksi. Elokuvassa nähdään toki myös oikeita F1-autoja, sillä silloin tällöin näytetään pätkiä oikeista kilpailuista. Entinen F1-maailmanmestari Phil Hill ajoi Monacon ja Belgian Grand Prix'ssa autoa, johon oli kiinnitetty kamera, kuvatakseen kilpa-ajoa lähietäisyydeltä. Näyttelijät itsekin ajoivat autoja, lukuun ottamatta Bedfordia.
Todellisten asioiden vaikutukset

Elokuvassa on monia asioita, jotka ovat saaneet vaikutteita todellisista tilanteista:
Yamura-autot perustuvat Hondan F1-talliin. Pete Aron ajaa Yamuralle ensimmäisen voiton, kuten Richie Ginther ajoi Hondalle ensimmäisen voiton 1965.
Stoddartin kolari Monacon satama-alueella sai vaikutteita Alberto Ascarin kolarista vuonna 1955 ja Paul Hawkinsin kolarista 1965.
Nino Barlini perustuu Lorenzo Bandiniin: molemmat italialaisia, ja molemmilla samanlainen intohimo ja kilpailukykyisyys. (Bandini kuoli Monacon Grand Prix'ssa 1967)
Ferrarin vetäytyminen Sartin kuoleman jälkeen on saanut vaikutteita vuoden 1955 Le Mansin valtavasta onnettomuudesta.
AIheesta muualla

Grand Prix Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Gro Holm

| Gro Holm> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1878 Odda, Norja
Kuollut: 1949 (70–71 vuotta)
Kansalaisuus:  Norja
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: norja
Tuotannon kieli: norja
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Gro Holm (1878 Odda, Norja – 1949) oli norjalainen kirjailija. Hänen romaanitrilogiansa Sut, Odelsjord ja Kår (julkaistu yhteisnimellä Løstølsfolket ) kertoo Länsi-Norjassa vuonon rannalla sijaitsevasta kunnasta ja siellä asuvan naisen elämästä maatilalla.
Gemssi

| Gemssi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Vuohet Caprinae
Suku::  Gemssit Rupicapra
Laji::  rupicapra
Kaksiosainen nimi
 Rupicapra rupicapra  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Gemssi Wikispeciesissä   Gemssi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Gemssi (Rupicapra rupicapra) on Euroopan ja Länsi-Aasian vuoristoissa elävä lyhytsarvinen vuohieläin.
Tuntomerkit

Uroksen sarvet ovat huomattavasti käyremmät kuin naaraan sarvet. Gemssien kesäturkki on ruskeanhohtoinen, selkärangan päällä kulkee musta viiva joka ylettyy hännän päästä silmien ympärystään. Kaulan alta ja mahan alta gemssillä on valkoista. Talviturkissa gemssi on lähes kokonaan ruskeassa ja pitkässä turkissa. Vain kaulan alta, kuonon päältä ja mahan alusta on valkoinen.
Ruumiin korkeus: 75 cm
Ruumiin pituus: 110–136 cm
Hännän pituus: 70–80 mm
Paino: 30–50 kg
Elinikä: 15–25 vuotta
Levinneisyys

Gemssi asustaa Etelä-, Keski- ja Itä-Euroopassa sekä Länsi-Aasiassa. Sen elinalueeseen kuuluvat Pyreneet, Apenniinit, Alpit, Karpaatit, Tatra ja Kaukasus sekä Balkan ja Turkin koillisosat. Gemssejä on onnistuttu siirtoistuttamaan myös muutamille muille alueille, kuten Tšekkiin, Uuteen-Seelantiin ja Argentiinaan.
Lisääntyminen ja elintavat

Gemssit viettävät kesänsä alppivyöhykkeen niityillä ja jyrkillä, kivisillä rinteillä. Gemssit ovat erityisen hyviä kiipeilijöitä ja hyppivät melko vaivattomasti kiveltä toiselle. Ne liikkuvat aktiivisesti päivisin, reviiriään tarkkaillen. Gemssit elävät vanhojen naaraiden johtamissa laumoissa. Vanhat urokset elävät yksinään. Useimmiten gemssit pysyttelevät omilla reviireillään jotka ne ovat merkinneet hajurauhasten eritteellä.
Gemssien kiima-aika ajoittuu lokakuun ja joulukuun väliselle ajalle. Kiima-aikana koiraat taistelevat hyvinkin rajusti. Poikaset syntyvät kesä-heinäkuussa jolloin naaras poikii yhden kilin. Naaras tuottaa vain yhden jälkeläisen vuoden aikana.
Ravinto

Kesällä gemssit syövät heiniä, kukkia ym. ruohoja niityillä ja kallioilla lähellä jyrkänteitä, jonne se pakenee vaaran uhatessa. Talvella gemssit syövät silmuja, sammalta, jäkälää ja vuorimäntyjen neulasia. Talvella tai huonolla säällä ne hakevat suojaa metsistä. Gemssi valikoi varsin tarkoin syötävänsä, ja sille kelpaakin noin puolet alppiniittyjen kasvilajeista. Se kuuluu märehtijöihin, joten vatsa on neliosainen.
Erityistä

Tunnetaan myös nimellä georri, joskin nimi on harvemmin käytetty. Gemssin lihaa pidetään maukkaana. Sen mokkanahasta saadaan säämiskää, jolla kiillotetaan nykyään mm. autoja. Niitä on saatavana monissa Euroopan maissa. Kyseiset säämiskät eivät vahingoita kaikkein herkimpiäkään materiaaleja. Niinpä niitä käytetään myös lasin puhdistamiseen ja kiillottamiseen.[lähde? ]
Gemssi
Guatemalanskorpionilisko

| Guatemalankorpionilisko |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Osalahko::  Vaskitsamaiset Anguimorpha
Heimo::  Myrkkyliskot Helodermatidae
Suku::  Heloderma
Laji::  charlesbogerti
Kaksiosainen nimi
 Heloderma charlesbogerti  Campbell & Vannini, 1988 
Synonyymit
 Heloderma charlesbogerti 
Katso myös
   Guatemalanskorpionilisko Wikispeciesissä   Guatemalanskorpionilisko Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Guatemalanskorpionilisko (Heloderma horridum charlesbogerti) on skorpioniliskon uhanalainen alalaji. Sitä elää vain Guatemalassa, erillään skorpioniliskon muista alalajeista. Luonnossa elää arviolta enää noin 200 yksilöä. Vuonna 2007 guatemalaskorpionilisko siirrettiin uhanalaisuutensa vuoksi uhanalaisten lajien kansainvälistä kauppaa koskevan yleissopimuksen CITES-liitteestä II liitteeseen I. Tämä merkitsee että sen myyminen on nyt kielletty.
Se on nimetty herpetologi Charles M. Bogertin mukaan.
Ulkonäkö

Aikuisen guatemalanskorpioniliskon ruumis on suurimmalta osin musta, ja siinä on täpliä joiden väri vaihtelee valkoisesta keltaiseen. Hännässä ei ole täpliä, vaan sen sijaan selvästi erottuvia raitoja.
Levinneisyys

Guatemalanskorpionilisko elää vain kuivissa metsissä Guatemalassa, Motaguan laaksossa.
Ravinto

Guatemalanskorpionilisko saa pääasiallisen ravintonsa asuttamiensa kuivien joenuomien kyyhkyjen ja kaijojen munista. Nämä linnut pesivät paksuilla, matalilla oksilla, joihin guatemalanskorpionilisko pääsee käsiksi. Lisko syö myös erilaisia hyönteisiä sekä samalla alueella elävän uhanalaisen Ctenosaura palearis -leguaanin munia.
Käännös suomeksi
Brazzaville

| Brazzaville |
| --- | --- |

 Brazzaville
 Koordinaatit: 4°14′S, 15°14′E 
Valtio:   Kongon tasavalta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  100 km²
Korkeus:  320 m
Väkiluku (2007):  1 373 382
 – Väestötiheys:  13,734 as./km²
 
 http://www.brazzaville.cg/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Brazzaville ([bʁazaˈvil]) on Kongon tasavallan pääkaupunki Kongojoen pohjoisrannalla. Sen asukasluku oli vuoden 2007 laskennassa 1,37 miljoonaa. Arvio vuodelle 2013 oli 1,86 miljoonaa.
Brazzavillea vastapäätä Kongojoen etelärannalla sijaitsee Kongon demokraattiseen tasavallan pääkaupunki Kinshasa.
Maantiede

Brazzaville sijaitsee Kongojoen pohjoisrannalla vastapäätä kymmenen miljoonan asukkaan Kinshasaa. Se ulottuu jokivartta pitkin Stanley Poolista Djouéjoen haaraan, missä koskipaikka estää vesiliikenteen pidemmälle.
Brazzavillen kaupunginosia kutsutaan piireiksi (arrondissement). Ne ovat: Makelekele, Bacongo, Mfilou, Poto-Poto, Moungali, Ouenzé ja Talangai. Lisäksi on yksi alue (district), jonka hallinnollinen asema on erilainen: l’Ile Mbamou.
Brazzavillessä vallitsee trooppinen ilmasto. Keskilämpötila on ympäri vuoden noin 25 astetta. Kuiva kausi kestää kesäkuusta elokuuhun. Sateita saadaan eniten marras- ja huhtikuussa.
Kongojoen tulviminen aiheuttaa kaupungissa suuria ongelmia. Esimerkiksi marraskuussa 1999 ja marraskuussa 2006 sekä maaliskuussa 2014 rakennuksia tuhoutui tulvien lisäksi maanvyöryissä. Kymmeniä ihmisiä sai surmansa ja tuhansia menetti kotinsa.
Historia

Ranskan palkkalistoilla työskennellyt syntyjään italialainen tutkimusmatkailija Pierre Savorgnan de Brazza perusti Brazzavillen vuonna 1880 Malebon altaan rannalle. Paikalla sijaitsi alun perin kylä nimeltä Nkuna, mutta kaupunki nimettiin perustajansa mukaan. Kaupungin kuuluminen Ranskalle vahvistettiin  Berliinin konferenssissa vuonna 1884. Vuonna 1910 Brazzavillesta tuli Ranskan päiväntasaajan Afrikan pääkaupunki.
Toisen maailmansodan aikana Brazzaville toimi väliaikaisesti Vapaan Ranskan pääkaupunkina, kun varsinainen Ranska oli natsien miehittämä. Vuonna 1944 Brazzavillessä järjestettiin Ranskan ja sen afrikkalaisten siirtomaiden kokous. Kokouksessa laadittiin Brazzavillen julistus, jossa luotiin pohja emämaan ja sen afrikkalaisten siirtomaiden sodan jälkeisille suhteille.
Vuoteen 1960 saakka kaupunki oli jaettu eurooppalaiseen (keskusta) ja afrikkalaiseen osaan (Bacongo, Poto-Poto ja Makélékélé). Samana vuonna kaupungista tuli vastaitsenäistyneen Kongon tasavallan pääkaupunki.
Vuonna 1980 Brazzaville erotettiin Poolin maakunnasta itsenäisesti kunnaksi, jolla on maakunnan status. Kongon sisällissota 1990-luvulla kaupungissa käytyine taisteluineen vaati satojen brazzavilleläisten hengen.