stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Eläköön vanhanpojan elämä

| Eläköön vanhanpojan elämä> Vive la vie de garçon |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Max Linder
Pääosat:  Max Linder
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Pathé Frères
Ensi-ilta:  22. helmikuuta 1908 (Ranska) huhtikuu 1908 (Suomi)
Kesto:  195 metriä (10 min.)
Alkuperäiskieli:  mykkäelokuva
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eläköön vanhanpojan elämä (ransk. Vive la vie de garçon) on vuonna 1908 valmistunut ranskalainen mykkäelokuva. Sen pääosaa esittää Max Linder.
Juoni

Nuori aviomies jää riidan jälkeen yksin, kun hänen vaimonsa palaa äitinsä luokse. Mies yrittää pestä astiat, mutta ne menevät kaikki rikki. Myös ruuanlaitto epäonnistuu ja vuodevaatteet menevät sekaisin. Seuraavana aamuna mies etsii solmiotaan, kääntää koko talon ylösalaisin ja kaataa vaatekaapin päälleen. Vaimo ja anoppi saapuvat hävityksen keskelle ja mies anoo polvillaan heiltä apua.
Tuotanto

Sukupuoliroolien vaihtumiseen perustuva komedia osoittaa nykykatsojalle niiden jyrkkyyden ja kotitöiden raskauden 1900-luvun alussa. Komiikkaa luovat myös silinterihattu keittiössä ja sujuva näyttelijäntyöskentely ylimääräisine pikku piloineen. Hyvänä kopiona säilynyttä elokuvaa on pidetty Max Linderin siihen asti parhaana työnä. Hän teki siitä vuonna 1912 uuden version nimellä Max saa takaisin vapautensa.
Elokuvaa esitettiin Suomessa keväällä 1908. Lehtimainoksen mukaan se ”näyttää miehen kykenemättömyyttä hoitaa kotia”. Elokuva lanseerattiin uudelleen vuonna 1910 nimellä Eläköön nuorenmiehen elämä.
Aiheesta muualla

Eläköön vanhanpojan elämä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Henrik Gabriel Porthan

| Henrik Gabriel Porthan |
| --- | --- |
 Johan Erik Hedberg: Henrik Gabriel Porthan, 1799
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. marraskuuta 1739 Viitasaari, Suomi
Kuollut: 16. maaliskuuta 1804 (64 vuotta) Turku
Kansalaisuus:  suomalainen (”Ruotsi-Suomi”)
Ammatti:  Professori
Vanhemmat:  Sigfrid Porthan, Christina Juslenia
Siviilisääty:  Naimaton
Muut tiedot
Koulutus: Turun akatemia
Henrik Gabriel Porthan (8. marraskuuta 1739 Viitasaari – 16. maaliskuuta 1804 Turku) oli Turun akatemian professori ja kirjastonhoitaja, fennofiili ja Suomen 1700-luvun humanistisen kulttuurin merkittävin hahmo. Maailmankatsomukseltaan Porthan edusti lockelaista valistusfilosofiaa.
Lapsuus

H. G. Porthan oli sukujuuriltaan karjalainen. Hänen isänsä puolelta suku johti viipurilaiseen kauppiaaseen Kustaa Purtaseen, jonka poika oli päässyt pappisuralle ja vaihtanut nimensä asianmukaisesti hienompana pidetyksi Porthaniksi. Isä toimi kirkkoherrana Viitasaarella, jossa Henrik Gabriel syntyi 1739. Isä sairastui mieleltään Henrik Gabrielin ollessa viiden, ja tämä päätyi enonsa, Kruunupyyn kirkkoherran Gustaf (Kustaa) Jusleniuksen huollettavaksi. Gustaf Juslenius oli ensimmäisen fennofiilin Daniel Jusleniuksen poika, ja Porthan sai häneltä vaikutteita kansallisiin harrastuksiinsa. Toinen Porthanin suomalais-isänmaallisuuteen vaikuttanut hahmo oli piispa K. F. Mennander. Porthanin ajattelun ohjenuorana olivat kuitenkin ennen muuta valistusfilosofian empiiriset ja rationaaliset menetelmät.
Tuotanto

Vuosina 1766–1778 Porthanilta oli ilmestynyt viisiosainen väitöskirja De Poesi Fennica (Suomalaisesta runoudesta), joka perustui hänen lukuisilla keräys- ja tutkimusmatkoillaan muistiin merkitsemiinsä kansanrunoesityksiin sekä hänen tietoihinsa muun muassa antiikin runoudesta. Porthanin tutkimus oli uraauurtava myös uudenaikaisen metodinsa vuoksi. Runonäytteitä esittämällä hän selvitteli ja eritteli kansanrunoutemme muotoja ja lainalaisuuksia. Teoksessa onnistuttiin ensimmäisen kerran selittämään muun muassa kalevalainen runomitta.
Vuonna 1779 tekemällään ulkomaanmatkalla Porthan tutustui Saksan tieteelliseen elämään ja uusiin eurooppalaisiin hengenvirtauksiin. Kohdistaessaan huomionsa tämän jälkeen uudelleen oman maansa ja kansansa sivistyshistoriaan Porthan teki useammallakin eri alalla perustavanlaatuista tieteellistä esityötä. Hän selvitti muinaissuomalaisten alkuperää, tutki suomalaisten muinaisia uskomuksia (De superstitione veterum Fennorum theoretica et practica, 1782), suomalaisten loitsutaitoa (De fama magiae Fennis attributa, 1789), suomalais-ugrilaisia kieliä, sananlaskuja, murteita ym.
Porthanin pääteoksena on pidetty vuosina 1784–1800 ilmestynyttä laajaa, 56-osaista selvitystä Paavali Juusteinin piispainkronikasta (M. Pauli Juusten Chronicon Episcoporum Finlandensium). Aikaisemmissa teoksissaan hän oli luonut kuvan suomalaisten sivistyksen tilasta pakanuuden ajan lopulla; tällä teoksella, joka sisälsi alkuteosta monin verroin laajemmat selitysosiot, Porthan valotti onnistuneesti myös Suomen keskiaikaa.
Porthanin kriittinen metodi

Porthan oli ärsyyntynyt edeltäjiensä, goottilaisten historiankirjoittajien, mielikuvituksellisista tutkimustuloksista ja olemattomasta lähdekritiikistä. Goottilaisen perinteen mukaisesti kirjoittaneet puhuivat avoimesti luottamuksestaan todennäköisyyteen, "probabilitas", ja käyttivät sitä historiallisena metodina huomattavalla vapaudella. Todennäköisyyskäsitys joutui kuitenkin vastatusten absoluutin totuuden kanssa kartesiolaisen vallankumouksen ja rationalismin myötä. Suomessa tätä uutta suuntausta tuli ensimmäisenä edustamaan Porthan.
Porthan esitti tutkimustaan ohjaavat periaatteet väitöskirjassaan "Historiallisesta skeptisismistä", jota pidetään ensimmäisenä Suomessa ilmestyneenä historian metodioppina. Se oli suunnattu ennen kaikkea ylioppilaille, joita Porthan opasti luennoitsijana ja professorina.
Porthanin kriittisyyden tunnuksena oli "sobria dubitatio", järkevä epäily. Se tarkoitti käytännössä uutteraa vaivannäköä, materiaalin hankkimista ja eri teosten tietojen vertailua. Keskeistä oli lähteiden runsaus, dokumentointi ja tallentaminen. Porthan ammensi matemaattis-tilastollisista tutkimusmenetelmistä, jotka esiteltiin 1700-luvulla uutuuksina. Niiden yhteisenä nimittäjänä oli intohimo laskea, luetella, taulukoida ja rekisteröidä.
Väestölaskennasta esimerkiksi innostuttiin, koska ajateltiin, että valtakunnan mahti on suorassa suhteessa sen väestömäärään. Maan pitkän historian toteen näyttämiseksi taas alettiin keräillä muinaismuistoja. Niihin laskettiin kaikki maan luonnonoloja, hallintoa, taloutta ja väestön kuvausta valaiseva aineisto. Mitä enemmän materiaalia löydettiin, sitä kunniakkaampana maa sai pitää muinaisuuttaan.
Laskenta ja tallennus tulivat myös historiankirjoitukseen. Ruotsin historiaa kirjoittanut Anders Botin korosti lähteiden määrää laadun takeena ja vannotti käyttämään vähintään kahta yhtäpitävää lähdettä. Hänen kollegansa Jonas Hallenberg taas vyörytti esiin mahdollisimman monia arkistolähteitä tallentamisfunktiossa. Porthanin piispainkronikan selityksissä yhdistyvät molemmat suuntaukset, joista hän on saanut myös maineensa lähdekriittisenä ja nykyajan historiankirjoituksen vaateet täyttävänä tutkijana. Porthan ei kuitenkaan ollut vapaa edeltäjiensä perinnöstä, vaan käytännössä hän johti tutkimustuloksensa todennäköisyyspäätelmin. Asiat joko tuntuivat todennäköisiltä tai ainakaan ne eivät olleet epätodennäköisiä. Näin kriittisyyttä jäi edustamaan lähinnä aiemmin sanotun dokumentointi.
Kirjallisuutta

Porthan, Henrik Gabriel: Valitut teokset.  (Kääntänyt, esipuheen ja johdannon kirjoittanut Iiro Kajanto. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 373)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1982.  ISBN 951-717-260-5
Aiheesta muualla

Henrik Gabriel Porthan. 375 humanistia 15.2.2015. Helsingin yliopisto.
Porthan, Henrik Gabriel hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef 
Tidningar Utgifne Af et Sällskap i Åbo sanomalehden kansilehti, 31. tammikuuta 1776
H. G. Porthan Suomen Punaisen Ristin avustuspostimerkissä vuodelta 1935
Porthanin hautamuistomerkki on Turun tuomiokirkon kaakkoispuolella. Muistomerkin on lahjoittanut Turun akatemia vuonna 1804.
Salasana

Salasana on keino todentaa käyttäjiä salaisen tiedon avulla.  Salasana pidetään salassa niiltä, joille salattavan kohteen käyttö ei ole sallittua. Esimerkiksi sodissa on käytetty salasanoja sallimaan pääsy vartiopaikalle vain tietyille henkilöille. Tässä käytössä Suomen puolustusvoimissa puhutaan tunnussanasta.
Nykyään salasanoja käytetään suojaamaan esimerkiksi tietokonejärjestelmiä, matkapuhelimia, TV-vastaanottimen asetuksia, pankkiautomaatteja ja muita henkilökohtaisia asioita. Nimestään huolimatta salasanan ei tarvitse aina olla sana, vaan se voi myös olla kokonainen lause tai pelkistä numeroista koostuva PIN-koodi.
Salasana pitää vaihtaa jos tiedetään tai epäillään salasanan joutuneen vääriin käsiin. Lisäksi jos samaa salasanaa on käytetty eri paikoissa myös niissä salasana on vaihdettava.
Salasanat tietokoneissa

Ensimmäinen tietokoneen salasana otettiin käyttöön todennäköisesti vuonna 1961 MIT:n osituskäyttöjärjestelmässä CTSS (Compatible Time-Sharing System), jossa käyttäjä sai varata suuren keskustietokoneen omaan käyttöönsä tietyksi ajaksi, esimerkiksi neljäksi tunniksi viikossa. CTSS pyöri IBM:n 7090-sarjan tietokoneella, jota komennettiin kirjoituskonetta muistuttavilla päätteillä, joissa oli näppäimistö, mutta ei näyttöä vaan paperitela kuten kaukokirjoittimessa. Jokaisella käyttäjällä oli järjestelmään tallennettuna omat yksityiset tiedostonsa, jotka Fernando J. Corbatón työryhmä suojasi käyttäjätunnuksella ja salasanalla. Lista salasanoista tallennettiin järjestelmän muistiin täysin selkokielisenä. Siten maailman ensimmäinen tietomurto tapahtui pian ensimmäisen salasanan käyttöönoton jälkeen vuonna 1962, kun tutkija Allan Scherr keksi keinon tulostaa kaikkien käyttäjien salasanat. Niiden avulla hän pystyi käyttämään toisten käyttäjien laskenta-aikaa omaksi hyödykseen. Ensimmäiset salasanatiivisteet ja kryptaus otettiin käyttöön vasta 1970-luvulla.
Nykyiset järjestelmät eivät tyypillisesti tallenna salasanoja selväkielisinä, vaan syötetyistä salasanoista tallennetaan tiiviste. Käyttäjän kirjautuessa uudelleen sisään salasanasta lasketaan tiiviste, jota verrataan tallennettuun.
Tiiviste on kryptografisesti muodostettu määrämittainen merkkijono, joka on laskettu alkuperäisestä merkkijonosta. Näin järjestelmä tai sen ylläpitäjä ei tiedä alkuperäistä salasanaa eikä voi myöskään kertoa sitä.
Varhaisin tiivisteisiin perustuva menetelmä on kuvattu Maurice V. Wilkesin teoksessa Time-Sharing Computer Systems (1968). Varhainen salausmenetelmä simuloi M-209 -konetta.
Unixin standardi crypt()-salausfunktio on käyttänyt 56-bittistä avainta DES-algoritmilla, jolloin käytössä on ollut 13 ASCII-merkkiä pitkä tiiviste. Linux-järjestelmissä (glibc:n kautta) voidaan käyttää eri menetelmiä kuten MD5-, Blowfish-, SHA-256- ja SHA-512-tiivisteitä. Verkkosivujen suojauksessa käytettävä .htpasswd käyttää samoja algoritmeja.
Salasanoihin lisättävä salainen osuus suola (engl. salt) tekee avainten etsimisestä hyökkääjälle vaikeampaa. Suola on satunnainen merkkijono, joka lisätään sanasanaan ennen tiivisteen muodostamista. Tämä suolaus tallennetaan selväkielisenä ja lisätään käyttäjän syöttämään salasanaan ennen tiivisteen muodostamista. Lyhytkin suola (12-bittiä) lisää merkittävästi hyökkäyksen vaikeusastetta.
Parhaat käytännöt salasanoille

Jotta salasanoista saa hyvän suojan olisi noudatettava muutamia käytäntöjä. Yksinkertainen salasana, joka on helposti arvattavissa, ei ole hyvä tapa suojata tärkeätä tietoa. Helposti arvattavia salasanoja ovat esimerkiksi 12345, syntymäpäivät, lemmikkien nimet tai muut tunnistamiseen käytetyt tiedot. Eri tunnuksille olisi käytettävä eri salasanoja.
Kolme tapaa tehdä salasanoista turvallisempia:
tee niistä pitkiä, esimerkiksi 16 merkkiä pitkiä
tee niistä satunnaisia, lisää joukkoon isoja ja pieniä kirjaimia sekä numeroita ja symboleita
tee niistä yksilöllisiä, älä käytä eri tunnuksissa samaa salasanaa
Salasanojen kanssa on suositeltavaa käyttää kaksivaiheista tunnistautumista, jolloin pelkkä salasana ja käyttäjätunnus ei riitä hyökkääjälle. Kaksivaiheisessa tunnistautumisessa varmistat toisella menetelmällä että olet todella kirjautumassa sisään.
Salasanaa ei koskaan pidä kertoa kenellekään muulle. Kenenkään muun ei tarvitse niitä tietää.
Salasanoja ei kannata tallettaa tiedostoon, vaan tarkoitukseen tehtyyn salasananhallintaohjelmaan (password manager).
Järjestelmien ylläpitoon on tietoturvan ylläpitämiseksi joukko parhaita käytäntöjä. Salasanoja ei nykyään vaadita muutettavaksi tietyin väliajoin, koska se kuormittaa käyttäjiä ja käyttäjät usein vain tekevät pieniä muutoksia salasanaan jos sitä pitää vaihtaa usein. Tietyt usein käytetyt sanat voidaan kieltää salasanoista.
Salasanoja ei pidä lähettää sähköpostissa, edes väliaikaista salasanaa. Yhden kerran käytettävä linkki on suositeltavampi tapa.
Salasanojen tallentaminen

Salasanojen tallentamiseen olisi käytettävä vain yksisuuntaista tiivistealgoritmia eikä kaksisuuntaista salausta, koska salaus voidaan myös purkaa. Eräistä tiivistealgoritmeista kuten MD5 on löydetty heikkouksia eikä niitä enää voida pitää turvallisena salasanojen tallentamisessa. Salasanoja varten on kehitetty niille tarkoitettuja menetelmiä kuten bcrypt, scrypt ja PBKDF2, joita voi käyttää sopivanpituisen suolauksen kanssa. Suolauksen lisäksi palvelimet voivat käyttää pippurointia, jota ei saa tallentaa suolan kanssa vaan pidetään erillään. Salasanat tallennetaan suolauksen, pippuroinnin ja tiivisteen laskennan jälkeen. Yksinkertainenkin suolaus lisää tarvittavan hyökkäysmenetelmän vaikeutta: kahdeksan bittisen suolauksen kanssa hyökkääjä tarvitsee 256 sateenkaaritaulua yhden sijaan ja 12 bittisellä suolauksella hyökkääjä tarvitsee 4 096 taulua.
Käyttäjät voivat käyttää salasananhallintaohjelmaa käyttämiensä salasanojen hallintaan.
Salasanan murtaminen

Yksinkertaisimmat salasanat voidaan pystyä arvaamaan sanastohyökkäyksellä. Menetelmä on heikkotehoinen, mutta onnistuu usein, koska käyttäjät valitsevat helposti arvattavia salasanoja.
Monet järjestelmät rajoittavat virheellisen salasanan syöttämisen määrää tai tiheyttä, jolloin salasanaa voi olla vaikea murtaa suoraan salasanaa pyytävän liittymän kautta.
Murtautuja saattaa kuitenkin saada haltuunsa järjestelmän käyttämän salasanasta lasketun kryptografisen tiivisteen, jolloin hän saattaa pystyä murtamaan salasanan ilman liittymää laskemalla automaattisesti tiivisteitä eri merkkiyhdistelmille ja vertaamalla niitä alkuperäiseen tiivisteeseen. Riittävän pitkien salasanojen murtaminen ei kuitenkaan onnistu tietokoneellakaan, koska kokeiltavien merkkiyhdistelmien määrä kasvaa liian suureksi. Tästä syystä hyökkääjät käyttävät algoritmien heikkouksia salasanan arvaamiseen. Salasanan suojaamiseen käytettävää algoritmia on vaihdettava mikäli se onnistutaan murtamaan.
Hyökkääjällä voi olla valmiiksi muodostetut tiivisteet yleisimmistä salasanoista, joten salasanoja voidaan murtaa pelkästään tunnettuja tiivisteitä hakemalla eli sateenkaaritaulujen avulla (engl. rainbow table attack). Tätä vastaan käytetään salasanojen suolausta ja pippurointia, jolloin hyökkääjän on laskettava tiivisteet uudestaan.
Huonot salasanat

Helposti arvattavat salasanat ovat huonoja. Kymmenen huonoimman salasanan joukossa ovat lemmikkien nimet, merkkipäivät, sukulaisten tai läheisten nimet, syntymäpaikka ja urheilujoukkueisiin liittyvät asiat. Salasanoja ei myöskään pidä jakaa toisten kanssa. NordPass ja SplashData pitävät luetteloa helpoimmin arvatuista salasanoista. Samat virheet toistuvat usein vuodesta toiseen ja yleisimmät arvataan alta sekunnissa. Yleisin salasana on "123456". Toiseksi yleisin on "password".
"Salasana" on yleinen salasana. Se on myös yksi huonoimmista.
Aiheesta muualla

NIST Special Publication 800-63B Digital Identity Guidelines (englanniksi)
Retu Kivinen

| Retu Kivinen |
| --- | --- |

Luoja(t):  William Hanna Joseph Barbera
Näyttelijä(t):  Alan Reed (ääni) Henry Corden (ääni) John Goodman Mark Addy Jeff Bergman (ääni) James Arnold Taylor (ääni) Rauno Ahonen (suomeksi)
Ensi- esiintyminen:  Kiviset ja Soraset jakso 1 "The Flintstone Flyer" (syyskuu 1960)
Kustantaja:  Hanna-Barbera
Henkilötiedot
Status:  Brontonosturin kuljettaja
Ikä:  34–36
Asuinpaikka:  Kivikylä
Suhteet
Vanhemmat:  Ed ja Edna Kivinen
Puoliso(t):  Vilma Kivinen
Lapset:  Siru Kivinen (tytär)
Lastenlapset:  Chip Soranen (tyttärenpoika) Rocksy Soranen (tyttärentyttö)
Muut sukulaiset:  Bamm-Bamm Soranen (vävy)
Tutut:  Tahvo Soranen Betty Soranen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Retu Kivinen (Fred Flintstone) on kuvitteellinen hahmo, joka teki ensi esiintymisensä Kiviset ja Soraset -animaatiosarjassa vuonna 1960. Hänet loivat William Hanna ja Joseph Barbera. Retu on ensi esiintymisestään lähtien esiintynyt televisiosarjoissa, elokuvissa ja mainoksissa aina nykypäivään asti. Hahmo tunnetaan myös tämän kuuluisasta huudahduksesta Yabba-Dabba-Doo.
Retu on Vilma Kivisen aviomies ja heillä on yksi lapsi Siru. Kivisten naapurissa asuvat Tahvo ja Betty Soranen, joilla on poika nimeltä Bamm-Bamm. Retu asuu kuvitteellisessa esihistoriallisessa kaupungissa nimeltä Kivikylä, jossa ihmiset elävät modernia paljasjalkaista luolamieselämää. Heillä on käytössään useita alkukantaisia nykylaitteita, kuten puhelimia, erilaisia kulkuneuvoja ja televisioita.
Hahmo

Retu on tyypillinen työläinen, joka työskentelee Brontonosturin kuljettajana herra Slaten Kivi ja Sora yhtiössä. Retu on hyvin temperamenttinen ja harrastaa keilaamista, biljardia, pokeria, golfia ja kotonaan löhöilemistä. Keilaamisessa ja biljardissa Retu on erittäin taitava. Hän on muun muassa voittanut useita mestaruuksia keilaamisesta ja on jopa käynyt balettitunneilla parantaakseen taitojaan keilaamisen parissa. Myös golfin parissa Retu on voittanut mestaruuden Tahvon avustuksella.
Retu kuuluu parhaan ystävänsä Tahvon kanssa Vesipuhveleiden veljeskuntaan, jonka myötä hänelle on aiheutunut ongelma uhkapelien, erityisesti pokerin parissa.
Hänen menneisyytensä on vaihdellut televisiosarjoista riippuen. Hän on kuitenkin pysynyt Ed ja Edna Kivisten ainoana lapsena. Alkuperäisen sarjan jaksossa Love Letters On The Rocks Retu ja Vilma tutustuivat toisiinsa käydessään Boulder high schoolia, jolloin Retu pelasi baseballia. Hän pyysi Vilmaa ensitreffeille 16-vuotiaana lähettäen tytölle rakkauskirjeen. Myöhemmin Retun menneisyys on ristiriidassa jakson Flintstone Of Prinstone mukaan, jolloin Retun kerrottiin käyvän Rockyville high schoolia ja pelanneen amerikkalaista jalkapalloa valmistuen koulusta seitsemässä vuodessa neljän sijasta, kuten jaksossa Love Letters On The Rocks kerrottiin. Retu myös tapasi Vilman kesällä heidän ollessa noin 20-vuotiaita.
Kivikylän mukulat -sarjassa Retu ja Vilma olivat jo tunteneet toisensa lapsuudesta lähtien.
Muuta

Laulaja Fredin taiteilijanimi syntyi, kun hänen armeijakaverinsa alkoivat verrata häntä vantteran ulkomuotonsa vuoksi Retu Kiviseen.
Hahmoa näytelleet

Alan Reed (1960–1977)
Kiviset ja Soraset (1960–1966)
The Pebbles and Bamm-Bamm Show (1971–1972)
The Flintstones Comedy Hour (1972–1973)
The Flintstone Comedy Show (1973–1974)
Fred Flintstone and Friends (1977)
Henry Corden (1977–2004)
A Flintstone Christmas (1977)
Fred Flintstone and Friends (1978)
The Flintstones: Little Big League (1978)
Kivisten ja Sorasten uudet seikkailut (1979)
Fred and Barney Meet the Thing (1979)
Fred and Barney Meet the Shmoo (1979–1980)
The Flintstones' New Neighbors (1980)
The Flintstone Comedy Show (1980–1982)
The Flintstone Funnies (1982–1984)
A Flintstone Family Christmas (1993)
Simpsonit (1994)
Dino: World Premiere Toons (1995)
Cave Kids (1996)
Televisiomainoksissa (1986–2004)
Scott Menville (1986–1988) (nuoren Retun ääni)
Kivikylän mukulat (1986–1988)
The Flintstone Kids' "Just Say No" Special (1988)
John Goodman (1994)
Kiviset ja Soraset
Mark Addy (2000)
Kiviset ja Soraset: Viva Rock Vegas
Jeff Bergman (2001, 2006)
The Flintstones: On the Rocks
Family Guy
James Arnold Taylor (2005–2008)
Televisiomainoksissa (2005–2008)
The Grim Adventures of Billy & Mandy (2006)
Agnieszka Holland

| Agnieszka Holland |
| --- | --- |
 Agnieszka Holland Berliinin elokuvajuhlilla vuonna 2017.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. marraskuuta 1948 (ikä 76) Varsova
Ammatti:  elokuva- ja televisio-ohjaaja sekä -käsikirjoittaja
Ohjaaja
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Agnieszka Holland [aˈɡɲɛʂka holand] (s. 28. marraskuuta 1948 Varsova) on puolalainen elokuva- ja televisio-ohjaaja sekä -käsikirjoittaja. Hän aloitti uransa Krzysztof Zanussin ja Andrzej Wajdan apulaisohjaajana ja muutti Ranskaan vähän ennen vuoden 1981 sotatilan julistamista Puolassa.
Hollandin tunnetuimpia elokuvia ovat Hitlerjunge Salomon (1991), Olivier, Olivier (1991), Salainen puutarha (1993) sekä Arthur Rimbaud’n ja Paul Verlainen suhteesta kertova Total Eclipse (1995). Hollandin vuoden 2011 draama W ciemności (In Darkness) oli ehdolla parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi. Vuonna 2017 Jäljet sai hopeisen karhun (Alfred Bauer-palkinnon) Berliinin elokuvajuhlilla.
Lapsuus

Agnieszka Holland syntyi varsovalaisen toimittajapariskunnan Henryk ja Irena Hollandin tyttäreksi vuonna 1948. Äiti (o.s. Rybczyńska) oli katolinen ja isä juutalainen, mutta tyttö ei saanut uskonnollista kasvatusta. Isä oli Puolan kommunistipuolueen jäsen ja palveli toisen maailmansodan aikana Neuvostoliiton puna-armeijassa. Sodan jälkeen hän palasi Puolaan ja kirjoitti kriittisiä artikkeleita Puolan vastarintaliikkeestä, johon Hollandin äiti puolestaan kuului. Miehen omat vanhemmat olivat saaneet surmansa Varsovan ghettossa.
Holland sairasteli usein lapsena ja vietti aikaansa kirjoittaen, piirtäen ja laatien näytelmiä muiden lasten kanssa esitettäväksi. Hollandin ollessa 13-vuotias hänen isänsä kuoli poliisien käsissä, ja äiti meni sen jälkeen naimisiin toimittaja Stanislaw Brodzkin kanssa.
Agnieszka Holland lähti lukion jälkeen opiskelemaan Prahan elokuva- ja televisiokouluun (FAMU), koska piti kovasti tšekkiläisten ohjaajien Miloš Formanin, Ivan Passerin ja Věra Chytilován töistä. Siellä hän tapasi tulevan aviomiehensä Laco Adamikin. Heille syntyi tytär Kasia Adamik, josta tuli myös elokuvaohjaaja. Holland koki Prahan kevään tapahtumat 1968 ja joutui pidätetyksi miehityksen vastustamisesta. Hän valmistui elokuvakoulusta 1971.