stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavius uudella ajalla
Paavit 1800-luvulta nykypäivään > Johannes Paavali II:sta nykypäivään

Paavi Johannes Paavali II oli kuollessaan hallinnut katolista kirkkoa lähes 27 vuotta aina vuodesta 1978 saakka. Hänen pontifikaattinsa oli ollut pisin sitten 31 vuotta paavina toimineen Pius IX:n, joka oli paavina vuosina 1846–1878.
Johannes Paavali II oli paavina voimakas ja yksinvaltainen persoona, joka johti kirkkoa edeltäjiään konservatiivisemmin ja tiukemmin. Hän esimerkiksi nimitti paavina ollessaan piispoja tärkeille piispanistuimille yksinvaltaisesti ja paikoin myös vastoin paikallisten hiippakuntien yleistä tahtoa, julisti vuonna 1995 naispappeutta koskeneet kysymykset loppuunkäsitellyiksi ja samalla ilmoitti, että ”kirkolla ei ole mitään arvovaltaa antaa pappisvihkimystä naisille” ja myös vaati kaikkia kirkon jäseniä pitäytymään tässä ratkaisussa.
Johannes Paavali II oli ollut myös ensimmäinen mediapaavi. Voimakkaalla ja näkyvällä esiintymisellään hän sai paljon medianäkyvyyttä maailmassa, ja pitkän virkakautensa aikana hänestä tuli tärkeä moraalivaikuttaja. Esimerkiksi Johannes Paavali II:n merkitys kommunismin luhistumiseen itäisessä Euroopassa ja varsinkin Puolassa oli erityisen suuri.
Joseph Alois Ratzinger valittiin 2005 konklaavissa Johannes Paavali II:n seuraajaksi neljän äänestyskerran jälkeen. Hän otti paavilliseksi nimekseen Benedictus XVI. Kardinaalina Ratzingeria pidettiin katolisen kirkon konservatiivisen siiven johtohahmona, joka on korostanut opin puhtautta, vastustaa ehkäisyä, tuomitsee homoseksuaalisuuden, naispappeuden ja radikaalifeminismin sekä vastustaa keskustelua pappien selibaatin poistamisesta. Lisäksi Ratzinger uskonopin kongregaation johtajana oli myös osavastuullinen Vatikaanin kielteiseen suhtautumiseen vapautuksen teologiaa kohtaan. Hänen näkemyksensä mukaan katolinen kirkko on ainoa oikea kirkko, ja kardinaalikaudella hänen suhtautumisensa viime aikoina alkaneeseen uskontojen lähentymiseen ja vuoropuheluun oli hyvin jyrkkä. Ihmisenä häntä pidetään kuitenkin miellyttävänä, älykkäänä, pohdiskelevana, uutterana ja kohteliaana sekä hieman ujona verrattuna muuten vahvaan maineeseensa. Monissa suhteissa Benedictus XVI näyttää paavina lieventäneen näkemyksiään aikaisempaan verrattuna.
Kirjallisuutta

Jussi Hanska: Kristuksen sijaiset maan päällä?  SKS, 2005.  ISBN 951-746-719-2
Paavi Aleksanteri VI, arvostelluimpia renessanssipaaveja.
Martti Lutherin 95 teesiä.
Paavali III.
Hadrianus VI
Trenton kirkolliskokousta esittävä teos.
Noituudesta syytettyjä rangaistaan. Puuleikkaus vuodelta 1508.
Paavi Paavali III kardinaalinepoksensa kanssa. Paavali III oli itsekin aikanaan nimitetty kardinaaliksi nepotismin kautta, ja hänet kardinaaliksi nimittänyt paavi oli myös astunut kardinaaliksi sukulaisensa ansiosta.
Denis Diderot (1713–1784): ”On tärkeää, ettei sekoita myrkkykatkoa persiljaan; muttei lainkaan uskooko vai ei Jumalaan”.
Pius VI oli viimeinen todellista maallista valtaa käyttänyt paavi. Hänen jälkeensä hallinneilla paaveilla oli vielä jonkin verran valtaa Kirkkovaltion sisällä, mutta silti Pius VI:n seuraajien valta oli minimaalista verrattuna paaviuden historian suurten paavien valtaan.
Thomas Lawrence: Paavi Pius VII, 1819. Pius VII istuu jälleen paavillisella valtaistuimellaan saatuaan Kirkkovaltion takaisin ja on taas maallinen johtaja, ruhtinaspiispa.
Pius IX valtaistuimellaan ihmisten kumartaessa häntä.
Paavi Gregorius XVI, jonka aikana Kirkkovaltio tuli tunnetuksi Euroopan takapajulana.
Leo XII, joka mm. lopetti isorokkorokotukset Kirkkovaltiossa ja sulki Rooman juutalaiset ghettoon.
Leo XIII, joka otti paaviuden ensimmäiset askeleet modernisoituvan maailman uudelleenarviointiin.
Paavi Johannes Paavali II ja Yhdysvaltain entinen presidentti George H. W. Bush. Johannes Paavali II oli ensimmäinen mediapaavi, jonka mielipiteet huomioitiin maailmalla laajasti.
Vaadin

Vaadin eli vaame on naaraspuolinen peuraeläin, esimerkiksi poro, joka on lisääntymiskykyinen. Yleensä se on viidennestä ikävuodesta lähtien käytetty nimitys. Vaadin lisääntyy yleensä noin 12–13-vuotiaaksi.
Panssarihait

| Panssarihait |
| --- | --- |
 Coccosteus-panssarihai
 Siluurikausi - Devonikausi 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Panssarihait Placodermi  McCoy, 1848
Lahkot
 Antiarchi †  Arthrodira †  Brindabellaspida †  Petalichthyida †  Phyllolepida †  Ptyctodontida †  Rhenanida †  Acanthothoraci † 
Katso myös
   Panssarihait Wikispeciesissä   Panssarihait Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Panssarihait tai panssarikalat (Placodermi) on sukupuuttoon kuolleiden kalojen ryhmä, johon kuuluvat vanhimmat tunnetut leualliset kalalajit. Nimensä ne ovat saaneet vahvasta pääpanssarista, joka useilla lajeista oli. Ruumiin takaosa sen sijaan oli suojaton tai suomujen peittämä. Ensimmäiset panssarihait ilmestyivät siluurikauden keskivaiheilla ja viimeiset kuolivat sukupuuttoon myöhäisellä devonikaudella.
Panevėžysin rautatieasema

| Panevėžysin rautatieasema,   Panevėžio geležinkelio stotis |
| --- | --- |

Perustiedot
Sijainti:  55°44′44.0″N, 024°21′17.2″E
Osoite:  S. Kerbedžio gatvė 9, Panevėžys, Liettua 
Kunta:  Panevėžys
Valtio:  Liettua
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Liettuan rautatiet
Kaukoliikenne:  Šiauliai ja Rokiškis
Muut tiedot:  kapearaiteinen rautatie 68,4 km: Panevėžys–Anykščiai–Rubikiai 
Panevėžysin rautatieasema (liett. Panevėžio geležinkelio stotis) on Liettuan neljänneksi suurimman kaupungin Panevėžysin rautatieasema Liettuan rautateiden (Lietuvos Geležinkeliai) melko hiljaisella poikittaisradalla maan pohjoisosissa.
Rautatie kaupunkiin saapui 1873 Venäjän keisarikunnan rakentaessa Radviliškis–Panevėžys–Rokiškis–Latvian Daugavpils -rataosuuden Liettuan pohjoisosiin; Panevėžysin merkitys kauttakulkuliikenteen paikkakuntana kasvoi.  Vuonna 1899 rakennettiin myös ensimmäinen kapearaiteinen rata kaupungista.
Baltian maiden itsenäistymisen seurauksena Panevėžysin kautta kulkenut raideliikenne hiljentyi merkittävästi 1990-luvun alussa, sillä vielä Neuvostoliiton aikana jatkunut liikenne Venäjältä Daugavpilsin kautta Liettuan pohjoista poikittaisrataa pitkin esimerkiksi Klaipėdaan paljolti tyrehtyi.
Kapearaiteisella Panevėžysista itäkaakkoon johtavalla  Panevėžys–Anykščiai–Rubikiai-radalla liikennöidään yhä kesäisin ja syksyisin 2011, ainakin radan Anykščiai–Rubikiai-osuudella.
Aiheesta muualla

Liettuan pohjoisosien kapearaiteisen Panevėžys – Anykščiai – Rubikiai radan (68.4 km) kartta ja sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Kapearaiteinen rautatieosuus Panevėžys – Anykščiai – Rubikiai, 68,4 km (englanniksi)
Liettuan rautateiden reittihaku (englanniksi) (litrail.lt)
Baltian  rataverkon kartta (englanniksi)
Uusi klinikka

| Uusi klinikka> Yliopiston opetussairaala |
| --- | --- |
 Uusi klinikka Unioninkatu 33, Ernst Lohrmann 1842, valokuva Eugen Hoffers n. 1860-luku. Taustalla Vanha klinikka.
Osoite:  Unioninkatu 33, 00170 Helsinki
Sijainti:  Kruununhaka
Rakennustyyppi:  entinen sairaala, nykyisin yliopiston opetustiloja
Valmistumisvuosi:  1848
Suunnittelija:  Ernst Lohrmann
Rakennuttaja:  Yleisten rakennusten hallitus, intendentinkonttori
Haltija:  Helsingin yliopisto
Tyylisuunta:  uusklassismi, empire
Runkorakenne:  tiili
Julkisivumateriaali:  rappaus
Kerrosala:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Uusi klinikka oli yliopistollinen sairaala, joka sijaitsi Helsingissä Kruununhaan kaupunginosassa, Vuohen korttelissa, osoitteessa Unioninkatu 33.
Sairaala oli vuodesta 1861 lähtien Suomen ensimmäinen maksuton poliklinikka.
Historia > Perustaminen ja toiminta 1800-luvulla

Keisari Nikolai I:n vuonna 1841 antamasta määräyksestä perustettu Aleksanterin yliopiston kliinillinen laitos eli uusi yliopistollinen opetussairaala "Uusi klinikka" valmistui vuonna 1848 Unioninkadun ja Rauhankadun kulmaan, vinosti vastapäätä Venäläistä sotilassairaalaa. Uusklassista tyyliä edustavan, vaaleaksi rapatun rakennuksen suunnitteli yleisten rakennusten päällikkö, arkkitehti Ernst Bernhard Lohrmann vuonna 1842. Empire-tyylin arkkitehtuuri on tärkeä osa Unioninkadun rakennuskokonaisuutta.
Uusi klinikka korvasi Helsingin yliopistollisen opetussairaalan eli Vanhan klinikan, joka osoittautui ahtaaksi heti valmistuttuaan vuonna 1833. Rakennuksessa aloittivat toimintansa sisätautien ja kirurgian osastot ja sairaalassa oli 30 potilaspaikkaa. Osastot sijoitettiin kaksikerroksisen rakennuksen eteläosaan, toinen puoli talosta sisälsi opetus- ja tutkimustilat sekä henkilökunnan asuntoja. Uuden klinikan toimintaa pidettiin korkeatasoisena, minkä ilmaisi myös keisari Aleksanteri III vieraillessaan sairaalassa vuonna 1856.
Pian kuitenkin huomattiin, että Uuden klinikan potilasaines ei vastannut opetuksen vaatimuksia. Ongelman ratkaisemiseksi Uusi ja Vanha klinikka yhdistettiin hallinollisesti vuonna 1861 Helsingin Yleiseksi sairaalaksi. Sen jälkeen Uusi klinikka toimi pääasiassa sisätautisairaalana. Siinä toimi aluksi myös Patologis-anatominen laitos vuodesta 1861 lähtien.
Kun kirurgian osasto muutti muualle vuonna 1861 ja lopulta vuonna 1888 Kirurgiseen sairaalaan, Uusi klinikka toimi myös sisätautisairaalana. Myös Silmäklinikka toimi rakennuksessa vuosina 1872/1873–1888/1891 ennen siirtymistään Vanhan klinikan synnytyslaitoksen aiempiin tiloihin, joka puolestaan siirtyi vuonna 1878 vanhaan Kätilöopistoon Ullanlinnaan.
Uusi klinikka toimi "opetuslaitoksena, tieteenharjoituksen tyyssijana ja potilaiden hoitopaikkana." Vuoden 1861 ohjesäännön mukaan sisätautiosastolla tuli olla 50 ilmaista potilaspaikkaa ja säännöissä oli myös vaatimus päivittäin järjestettävästä polikliinisestä vastaanotosta sellaisillekin potilaille, jotka etsivät apua vaivoihinsa haluamatta päästä sairaalaan. Klinikalla annettiin aamuisin ilmaista lääkärinhoitoa halukkaille. Tätä voidaan pitää maksuttoman poliklinikkatoiminnan alkuna Helsingissä ja koko Suomessa. Sairaalan avaamisesta ilmoitettiin Helsingin kirkoissa, jumalanpalveluksen jälkeen luetuissa tärkeissä tiedoitteissa.
Potilaspaikkojen määrä moninkertaistui 1800-luvun lopulla.
Historia > 1900-luku

Vuoden 1910 asetuksen mukaisesti vuonna 1912 perustettiin Uudelle klinikalle 30-paikkainen ns. propedeuttinen osasto, jossa tuleville lääkäreille annettiin valmistavaa, alustavaa kliinistä opetusta. Vuonna 1919 propedeuttinen eli I sisätautiosasto oli jo 72-paikkainen ja se siirrettiin yhdessä sisätautien poliklinikan kanssa Uudelta klinikalta Unioninkatu 38:aan entisen Venäläisen sotilassairaalan tiloihin eli Helsingin Yleiseen sairaalaan. 90-paikkaiseksi laajentunut I sisätautiosasto jäi edelleen Uudelle klinikalle.
Vuodesta 1958 lähtien Hyksin aloitettua toimintansa, Uusi klinikka toimi osana Kruununhaan klinikoiden klinikkatyhmää, joilla oli yhteinen taloushallinto. Vuonna 1966 I ja II Sisätautien klinikat toiminta siirrettiin Meilahden sairaalaan, mutta Unioninkatu 33:n kiinteistöön jäi edelleen toimimaan muun muassa nefrologian osasto. Hyks luopui kiinteistöstä, kun IV Sisätautien klinikan peruskorjaus valmistui vuonna 1982 Unioninkatu 38:aan.
Sairaalatoiminnan jälkeen

Rakennus peruskorjattiin arkkitehti Heikki Elomaan suunnitelmien mukaan vuonna 1982, jolloin se siirtyi Suomen Pankin käyttöön juhlatiloiksi. Heinäkuussa 2005 Helsingin yliopisto osti Uuden klinikan Suomen Pankilta, jolta rakennus vapautui, kun Suomen Pankin päärakennuksen peruskorjaus valmistui.
Rakennuksen käyttöä osana yliopiston keskustakampusta suunniteltiin vuonna 2006. Vuosina 2006–2021 rakennuksessa toimi Aleksanteri-instituutti.
Nykyisin rakennus toimii Helsingin yliopiston juhlahuoneistoina.
Uusi klinikka Unioninkatu 33
Uusi klinikka Unioninkatu 33
Pangody

Pangody (ven. Пангоды) on kaupunkityyppinen taajama Nadymin piirissä Jamalin Nenetsiassa.
 Taajaman asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 10 805 henkeä.
Taajaman taloudelle tärkeää ovat erityisesti läheisten kaasu- ja öljykenttien tuotanto- ja huoltotyöt sekä taajaman ohitse vievien kaasuputkien ylläpitotyöt. Taajama sijaitsee Nadymin ja Novyi Urengoin välisen maantien ja rautatien varrella. Lisäksi sieltä vie paikallistie Jamburgiin.
Aiheesta muualla

Taajamasta nadymin piirin sivulla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Utasen vesivoimalaitos

| Utasen vesivoimalaitos |
| --- | --- |
 Utasen voimalaitos tammikuussa 2008
Valtio:  Suomi 
Sijainti:  Utajärvi 
Koordinaatit:  64°44′10″N, 26°28′41″E
Rakentaminen alkoi:  1952 
Sähköverkkoon:  1956 
Valmistunut:  1957 
Perustaja:  Oulujoki Osakeyhtiö
Suunnittelija:  Aarne Ervi 
Omistaja:  Fortum
Pato
Tyyppi:  säännöstelypato gravitaatiopato
Vesistö:  Oulujoen vesistö
Joki tai koski:  Oulujoki 
Valuma-alue:  21 365 km²  
Keskivirtaama:  226 m³/s /241 m³/s 
Pituus:  170 m
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Oulujoki
Pituus:  23 km 
Leveys:  0,6 km 
Kokonaistilavuus:  0,035 km³  
Keskikorkeus:  87 m  mpy. 
Voimalaitos
Tyyppi:  jokivoimalaitos
Käyttötarkoitus:  vesivoima
Pudotuskorkeus:  15,7 m  
Rakennevirtaama:  450 m³/s  
Turbiinit:  1 × Kaplan-turbiini (25 MW) 2 × Kaplan-turbiini (19 MW)
Kapasiteetti:  64 MW
Vuosituotanto:  261 GWh 
 fiUtasen vesivoimalaitos 
Commons:  luokka
Utasen vesivoimalaitos on Oulujoessa Pohjois-Pohjanmaalla Utajärven Utasessa sijaitseva vesivoimalaitos, joka on tyypiltään jokivoimalaitos. Sen on suunnitellut arkkitehti Aarne Ervi ja sen omistaa nykyään Fortum Oyj.
Pato ja veden säännöstely > Pato ja patoallas

Voimalaitoksen pato on betoninen säännöstelypato, jossa voimalarakennus sijaitsee padon vasemmalla reunalla, keskellä on saari ja säännöstely tai tulvaportit ovat oikealla puolella. Padon pituus on ilmakuvista mitattuna 170 metriä leveä ja se sijaitsee jokiuomassa poikittain. Padolla on jokiuomaan muodostettu patoallas, jossa on vettä varastoitu joen luontaisen uoman sisälle. Joen äyräällä voidaan havaita maapadon reunuksia vain Kangas-Korholan kohdalla. Yläpadolta on pudotusta ala-altaaseen 15,7 metriä.
Patoaltaaksi tulkittava joen osa ulottuu Kurtinlampeen asti eli kymmenen kilometrin päähän, vaikka vähäistä sivu-uomiin tulvimista voi havaita vielä Partalankylään asti (yhteensä 20 kilometriä). Täällä sijaitseekin Nuojuan vesivoimalaitos. Voimakkaasti tulvivia sivu-uomia ovat esimerkiksi Oilinginoja ja Lähtevänoja. Tämä joen osa kuuluu viranomaistiedoissa Ylä-Oulujoen alueeseen (vesistöaluetunnus 59.2), joka alkaa Oulujärven luusuasta ja päättyy padolle. Myös pohjoisesta tuleva Utosjoki kuuluu siihen. Sen alapuolinen vesialue sijaitsee alakanavassa.
Pato ja veden säännöstely > Alakanava

Utaselta johtaa Oulujoen uomassa sijaitsevan Utajärven läpi 11,5 kilometrin mittainen alakanava, joka laskee Sotkajärveen. Alakanava jakaa Utajärven kahdeksi rinnakkaiseksi järvialtaaksi, josta pohjoisemman vedenpinnan korkeus on säännöstelty 76,34–77,34 metriinmpy. ja eteläinen korkeuteen 76,5 metriin mpy. Pohjoisesta altaasta on kaksi yhteyttä alakanavaan, josta toisessa sijaitsee pieni Ala-Utoksen vesivoimalaitos. Pienvoimalalla on pudotusta noin kuusi metriä. Eteläisestä altaasta johtaa pois Putaalanjoki, jonka alapäässä on uoma kavennut ojaksi ennen kuin se johdetaan Oulujoen vanhaan alakanavaan. Nämä vesialueet luetaan viranomaistiedoissa kuulumaan Ala-Oulujoen alueeseen (59.1), joka jatkuu merelle asti.
Alakanava on rakennettu alkamaan voimalan alta ja se on kaivettu Utajärvellä Putaalansaaren halki. Keskiosassaan se kulkee vanhan joenuoman keskellä ja lopussa se on oikaistu mantereen kautta kaivettuun kanavaan. Sotkajärvi on ruopattu keskeltä syvemmäksi ja ruoppausmaat muodostavat järveen uomaa seuraavat saaret.
Pato ja veden säännöstely > Säännöstely

Vesivoimalaitoksen jatkuva toiminta perustuu veden riittävyyteen Oulujärvessä. Järvestä lasevan Oulujoen varteen sijoitetuissa vesivoimaloissa tulee veden säännöstelyssä huomioida kaikkien vesivoimaloiden toiminta. Jokeen peräkkäin sijoitetut voimalat tuottavat samasta vedestä useaan kertaan sähköä. Oulujärven säännöstelyväli on 120,5–123,2 metriä mpy., joten järvessä on käytettävissä 2,7 metriä korkea säännöstelyallas. Tällä vesimäärällä laskettiin aikoinaan voitavan tuottaa 500 miljoonaa kilowattituntia eli 500 gigawattituntia (GWh) sähköä. Tästä määrästä syntyy Utasella vain osa.
Voimalaitos

Voimalassa toimii kolme Kaplan-turbiinia, joiden yhteistehoksi on ilmoitettu 58 megawattia (MW). Niihin johdetaan vettä keskimäärin 15,7 metriä putouskorkeudella. Voimalan vasemmalla rannalla Marttilanniemellä sijaitsee kytkin- ja muuntamokenttä korkeajännitelinjoille.
Luontoarvoja

Voimalaitokselle on yhdessä muiden Oulujoen voimaloiden kanssa annettu velvoite suorittaa korvauksena menetetyistä kalasaaliista uusien kalojen istutuksia. Niiden määrää on hiljattain tarkistettu.
Historiaa > Valmistelut

Vuonna 1957 valmistuneen voimalaitoksen rakensi Oulujoki Osakeyhtiö (myöh. Imatran Voima). Vuonna 1946 laaditun Oulujoen porrastussuunnitelman mukaan Pyhäkosken ja Niskakosken koskijaksojen välinen noin 16 metrin putouskorkeus oli jaettu kahden suunnitellun Utakosken- ja Sotkakosken vesivoimalaitoksen kesken. Utakosken voimalaitos oli suunniteltu Utajärven suvannon yläpäähän, jolloin sen putouskorkeudeksi olisi tullut 11 metriä. Utajärven ja Sotkajärven välinen noin viiden metrin putous olisi otettu talteen Sotkakosken voimalaitoksen avulla. Oulujoen rakentamisen edistyessä ja rakennuskustannusten jatkuvasti noustessa ryhdyttiin Sotkakosken suunnitelman taloudellisuutta tarkastelemaan uudestaan. Esitettiin sellainen rakentamisvaihtoehto, että Utajärven läpi kaivettaisiin alakanava Sotkajärveen asti, jolloin Nuojualammen ja Sotkajärven välinen putous voitaisiin käyttää hyväksi nyt Utasen vesivoimalaitoksessa. Vielä Oulujoen rakentamisen alkuvuosina ei alakanavan tekemisen vaatimaa maansiirtotyötä olisi kyetty toteuttamaan. Nyt suunniteltu 12 kilometrin pituisen alakanavan seitsemän miljoonan kuutiometrin maamassan kaivaminen olisi ollut mahdollista. 1950-luvulla oli yhtiöllä jo kokemuksia suurista maansiirtotöistä Jylhämän vesivoimalaitoksen ja Oulujärven säännöstelyrakenteiden rakentamisesta. Kun aikaisemmat vesivoimalat rakennettiin lapiotöinä, oli nykyään käytössä uutta maansiirto- ja louhintatekniikkaa. Uudessa suunnitelmassa Utasen  voimalan ylävesi padottiin niin korkealle, että Nuojuan voimalan alapuolisten Kurenkosken, Ahmaskosken ja Utakosken putoukset saatiin käyttöön ja Sotkakosken putous saatiin talteen laskemalla voimalan alavettä pitkän alakanavan avulla.
Historiaa > Rakentamisen aloittaminen

Utasen alustavat rakennustyöt aloitettiin vuoden 1952 lopulla työnaikaisten asuin- ja huoltorakennusten rakentamisella. Seuraavana vuonna aloitettiin varsinaiset voimalaitoksen rakennustyöt. Työpatoja rakennettaessa käytettiin hyväksi pääsiäispyhinä vallinnutta tilannetta, jolloin joenuoma oli Utasen kohdalla lähes kuiva ja niiden rakentaminen kesti vain muutaman päivän. Ennen vuoden loppua oli patopilarien betonointi noussut tarpeeksi korkealle ja pohjoispuolinen osa patoa valmiiksi, niin että virtaus voitiin siirtää kulkemaan pohjia myöten auki olevien tulva-aukkojen kautta ja päästiin aloittamaan eteläisen työpadon teko. Koneistot tilattiin kotimaisilta valmistajilta, Tampella toimitti vesiturbiinit ja Strömberg sähkögeneraattorit.
Keväällä 1954 päästiin käsiksi suururakkaan, alakanavan rakentamiseen, jota varten oli ensin saatava alueita kuiville työpatojen sisään. Ensimmäinen työpato käsitti noin neljä kilometriä pitkän alueen koneasemalta alavirtaan päin. Se saatiin aikaan nostamalla tulevan alakanavan kohdalta vedenalaisena työnä irtomaata työpadoksi. Kun alue oli saatu kuiville, loput irtomaat voitiin poistaa ja tämän jälkeen aloittaa kalliolouhinta näin paljastuneen kallion pinnalta. Toinen työpiste avattiin alakanavan alapäässä kuivalla maalla Saviniemeen, jossa kanavalinja siirtyi jokiuoman poikki pohjoisrannalle. Maamassojen parissa ahersivat yhtiön suurimmat kaivinkoneet, kuuden kuutiometrin kauhalla varustettu Marion 7400 ja Bucyrus 200 W neljän kuutiometrin kauhoineen. Satoja tonneja painaneet koneet eivät liikkuneet telaketjuilla, vaan pintapaineen pienentämiseksi ne ”kävelivät” eteenpäin pinta-alaltaan laajoilla ”tassuilla”, jotta ne olisivat pysyneet pinnalla myös huonomman kantavuuden mailla.
Historiaa > Louhintatyöt

Kun päästiin käsiksi itse kalliolouhintaan, kekseliäisyys ja luova työmenetelmien kehittäminen olivat tarpeen; entisillä kallionirrotus- ja kuormausmenetelmillä ei ollut paljon käyttöä, kun edessä oli neljän miljoonan kuutiometrin louhintaurakka. Räjäytyskentät kasvoivat laajuudeltaan ja olivat useiden tuhansien kuutiometrien suuruisia. Tämä myös nopeutti työtä, sillä näin saatiin räjäytyskertojen lukumäärä pienennetyksi ja räjäytysten muulle työlle aiheuttamia keskeytyksiä vähennetyksi. Kun kysymyksessä olivat näinkin voimakkaat räjäytykset, ei ollut mahdollista ajatellakaan kenttien peittämistä ympäristön suojaamiseksi, vaan ympäristöstä oli siirrettävä pois kaikki vahingoittumiselle altis materiaali. Kun louhinta eteni lähemmäksi Utajärven kirkonkylän asutusta, tulivat myös lähistön asukkaat loukkaantumisvaaraan, minkä vuoksi heille maksettiin ”paukkurahaa” – eli he suostuivat lähtemään suojaan, kun räjäytyksestä ilmoitettiin.
Historiaa > Käyttöönotto

Alakanavatyö valmistui vuoden 1956 loppupuolella, ja vesi voitiin johtaa alakanavaan. Yläaltaaseen alettiin keräämään vettä toukokuussa 1956 ja sen jälkeen päästiin aloittamaan ensimmäisen koneiston koekäyttö. Sen kytkeminen voimajohtoverkkoon tapahtui 19. marraskuuta 1956. Seuraava koneisto otettiin tuotantoon 29. joulukuuta 1956 ja kolmas 3. kesäkuuta 1957. Loppuvuoden aikana alakanavassa tehtiin vielä lopputöitä, poistettiin työpatojen jäännöksiä ynnä muuta sellaista, mutta ympäristön siivous- ja maisemanhoitotöitä tehtiin vielä vuosikymmeniä eteenpäin.
Historiaa > Myöhemmät vaiheet

Vuonna 2020 otettiin ensimmäiseksi käynnistetty vesiturbiini peruskorjaukseen. Siitä uusittiin juoksupyörä, sähkögeneraattiri ja niiden säätöjärjestelmä. Juoksupyörän siipien muotoilu ja niiden pinta-ala on suurempi, joten vesiturbiinin tuottama teho on myös kasvanut tämän yksikön osalta 6 megawattia.
Huomautuksia

1 2 3 4
1 2 3 4 5