stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Emil Jellinek
DMG, Daimler ja Maybach (1896–1900)

Vuonna 1896, tuolloin 43-vuotias Jellinek, pani merkille eräässä porvaristolle tarkoitetussa aikakauslehdessä olleen, saksalaisen ajoneuvo- ja moottorivalmistaja Daimler-Motoren-Gesellschaftin mainoksen. Hän matkusti Cannstattiin, tapaamaan DMG:n suunnittelijoita Gottlieb Daimleria ja Wilhelm Maybachia, saadakseen lisätietoa yhtiöstä ja sen tuotteista. Samalla hän myös teki tilauksen yhdestä Daimler-ajoneuvosta, joka toimitettiin hänelle lokakuussa 1896.
Auto oli mallia Phoenix Double-Phaeton, joka 8-hevosvoimaisen moottorinsa avulla saavutti 24 km/h huippunopeuden. Moottori oli Maybachin vuonna 1894 suunnittelema Daimler-Phönix, maailman ensimmäinen henkilöautoon asennettu nelisylinterinen rivimoottori.
DMG vaikutti vakavasti otettavalta ja luotettavalta yhtiöltä, joten Jellinek aloitti yhtiön ajoneuvojen myynnin. Vuonna 1898 hän teki DMG:ltä kuuden auton tilauksen ja ilmoitti halustaan tulla yhtiön tuotteiden pääedustajaksi. Vuonna 1899 hän myi 10 autoa ja vuonna 1900 29. Ranskalaisilla valmistajilla kuten Peugeotilla, Panhard & Levassorilla sekä muilla, Daimlerin lisensimoottreita käyttäneillä, oli ajoneuvojen toimitusvaikeuksia. Jellinekin suora yhteys DMG:n tehtaille antoi hänelle etua, lyhyempien toimitusaikojen muodossa.
Jellinek oli jatkuvassa yhteydenpidossa DMG:n suunnittelijoiden kanssa ja kertoi heille ideoitaan, jotka usein olivat hyviä mutta toisinaan vuodatuksia tyyliin: "Teidän lannankuljetusvaununne rikkoutui juuri aikataulun mukaisesti", "Autonne on kotelo, mutta minä haluan perhosen" tai "Teidän insinöörinne tulisi sulkea hullujenhuoneelle." Tällainen ärsytti Daimleria, mutta Maybach otti vaarin monista hänen ehdotuksistaan.
Ranskan Rivieralla oli moottoriajoneuvojen myötä järjestetty jo useana vuotena maaliskuinen vauhtiviikko, joka houkutteli Euroopan yläluokkaa.
Viikon ajotapahtumiin kuului:
Pitkän matkan kilpailu Nizza - Castellane - Nizza, pituudeltaan n. 200 km
Touring race, eli rauhallisemman tahdin kilpailu Nizza - Châteauneuf-Grasse - Nizza, pitudeltaan n.65 km
Nopeuskilpailu Nizzan rantabulevardi Promenade des Anglais'lla
Mäkikilpailu Nizza - La Turbie - Nizza, pituudeltaan n. 35 km, nousu merenpinnan tasolta 650 m.
Viikon huipentumana Monte Carlon Concours d'Elegance
Vuonna 1899 Jellinek ilmoitti autonsa kaikkiin tapahtumiin. Tuohon aikaan yläluokan tapana oli käyttää erilaisia salanimiä. Jellinek antoi kisatiimilleen nimen Mercedes ja tämä kirjoitettiin myös näkyvästi autojen koriin. Jellinekin toinen henkilöllisyys olikin tästä lähtien Monsieur Mercedes, jolla nimellä hänet alueella tunnettiin.
Daimler-Phönix oli nopea ja voimakas, saavuttaen suurimmillaan 35 km/h nopeuden. Tämä ei kuitenkaan Jellinekille vielä riittänyt, sillä autolla ei kyetty voittamaan sekä nopeus- että mäkikilpailua.
Mercedes 35 PS (1900)

Vuonna 1899 DMG pestasi ryhmän, johon kuuluivat insinöörit Wilhelm Bauer, Wilhelm Werner ja Hermann Braun, tutkimaan mahdollisuuksia käyttää Phönix-moottoria autourheilussa. Yhtiö oli tullut johtopäätökseen, että paras tapa hankkia tuotteille julkisuutta ovat autokilpailut.
Maaliskuun 30. päivänä vuonna 1900 Wilhelm Bauer päätti osallistua Nizza - La Turbie mäkikilpailuun, mutta väistäessään tungeksivaa yleisöä, törmäsi kallioon kohtalokkain seurauksin. Tämän seurauksena DMG päätti vetäytyä autourheilusta.
Tästä huolimatta Jellinek ehdotti huhtikuussa 1900 DMG:lle sopimusta, jonka perusteella hän maksaisi yhtiölle huomattavan rahasumman, jos Wilhelm Maybach suunnittelisi hänelle kumouksentekevän kilpavaunun. Sopimusehdotuksen mukaan auton nimeksi tulisi antaa Mercedes ja niitä tulisi olla valmistettuina 36 kappaletta ennen lokakuun 15. päivää. Sopimus sisälsi myös tilauksen 36:sta vakiomallisesta, 8 hevosvoiman DMG:n autosta. Jellinekistä tuli myös DMG:n hallituksen jäsen ja hän sai uuden Mercedes-merkin edustuksen yksinoikeudet Ranskassa, Itävalta-Unkarissa, Belgiassa ja Yhdysvalloissa. Jellinekillä oli ollut Ranskassa laillisuusongelmia Daimler-nimen käytön kanssa, koska Panhard & Levassor omisti Daimlerin lisenssit siellä. Nimi Mercedes poistaisi kaikki nämä ongelmat kertaheitolla.
Jellinek asetti uudelle autolle tiukat vaatimukset saatesanoin: "En halua tämänpäivän enkä huomisenkaan autoa, vaan ylihuomisen". Hän suunnitteli itse monia yksityiskohtaisia ratkaisuja, jotka poistaisivat ilmenneet ongelmat. Uuden auton tulisi kyetä turvallisesti suurempiin nopeuksiin ja siksi sen vaatimuksena tulisi olla: Pitkä akseliväli ja leveä raideväli takaamassa vakaan ajokäytöksen, moottori sijoitettuna parempaan paikkaan, painopisteen tuominen alemmas ja Boschin sähköinen sytytysjärjestelmä, aiemman kuumaputkisytytksen sijaan.
Mallin nimeksi tulisi virallisesti Daimler-Mercedes, jonka DMG:n johtokunta hyväksyi, poistaisihan tämä nimi Daimlerin nimen käytöstä Ranskassa syntyneet ongelmat.
Seuraavien kuukausien ajan Jellinek seurasi tiiviisti uuden auton kehitystä, aluksi sähkeiden välityksellä ja myöhemmin paikan päällä Stuttgartissa. Hän suoritti ensimmäisen auton toimituksen Nizzan rautatieasemalla, joulukuun 22. päivänä vuonna 1900.
Vuonna 1901 malli hämmästytti autoilevaa maailmaa. Jellinek voitti kevyesti Nizzan vauhtiviikon osakilpailut ja saavutti autollaan 60 km/h huippunopeuden. Automobile Club de Francen silloinen johtaja Paul Meyan totesi: " Olemme saapuneet Mercedes-aikakaudelle". Lause, joka levisi lehdistön välityksellä ympäri maailmana.
Uuden Mercedeksen saavuttamat ennätykset hämmästyttivät autoilevaa maailmaa. DMG:n myyntilukemat ampaisivat ylös, saaden yhtiön tehtaat toimimaan täydellä kapasiteetilla ja valaen täten perustan sen tulevaisuudelle autoja valmistavana yhtiönä. Yhtiön työvoiman määrä kasvoi vuoden 1900 340:stä työntekijästä vuoden 1904 2200:een. Kesäkuun 23. päivänä vuonna 1902 yhtiö päätti ottaa nimen Mercedes käyttöön tuotemerkkinä kaikessa autonvalmistuksessaan ja rekisteröi sen virallisesti syyskuun 26. päivänä 1902.
Elämä Mercedesin menestyksen jälkeen (1900 – 1914)

Heinäkuussa 1903 50-vuotias Emil Jellinek muutti nimensä muotoon Jellinek-Mercedes. Hän kommentoi asiaa näin: "Tämä on luultavasti ensimmäinen kerta, kun isä ottaa itselleen tyttärensä nimen". Siitä lähtien hän teki nimikirjoituksensa muodossa E.J. Mercédès.
Jellinek ja hänen autoihin intohimoisesti suhtautuneet yhteistyökumppaninsa toimittivat DMG-Mercedes -malleja maailmanlaajuisesti, tienaten näin miljoonia DMG:lle. Esimerkiksi vuonna 1909 he myivät kuusisataa autoa. Hän toimitti autoja Nizzan Automobiiliklubin kaikille 150 jäsenelle sekä tuki kisatiimejä ympäri Euroopan. Hänen elämänsä oli liike-elämän kyllästämää ja hän vietti paljon aikaa poissa kotoa. Yhteydenpito kotiin oli lähinnä sähkeiden varassa.
1900-luvun edetessä hänen intohimonsa Mercedesiin alkoi hiipua. Hän väsyi aristokraattisten asiakkaidensa jatkuviin erikoistoiveisiin ja hän menetti luottamuksensa DMG:n tekniseen osastoon, josta hän käytti nimitystä "nuo aasit". Jellinek valmistutti Nizzan Villa Mercedeksen välittömään läheisyyteen oman huoltopisteen autoille. Hänen suosikkisuunnittelijansa Wilhelm Maybach irtisanoutui DMG:n palveluksesta vuonna 1907. Myös Jellinek itse ajautui DMG:n johdon kanssa niin vakaviin erimielisyyksiin, että hän irtisanoi vuonna 1908 kaikki sopimuksensa DMG:n kanssa.
Jelinekin diplomaatin ura jatkui, ja hän toimi Itävalta-Unkarin pääkonsulina Nizzassa, hetken Meksikossa ja sitten Monacossa. Ollessaan sijoitettuna Monacoon vuonna 1909 hän luopui kaikista jäljellä olleista kaupallisista toimistaan, mutta hankki omistukseensa joitain alueella sijainneista kasinoista.
Ensimmäinen maailmansota ja viimeiset vuodet (1914 – 1918)

Juuri ennen sodan puhkeamista vuonna 1914, Jellinek sai syytteen Itävallassa veronkierrosta, joka koski hänen omaisuuttaan Ranskassa. Perhe oli muuttanut tuolloin Itävallan Semmeringiin. Ollessaan kylpylähoidossa Baijerin Bad Kissingenissa, hän luovutti sukulaisilleen perheen alkuperäisen Badenin asunnon.
Kun Itävalta-Unkari, heinäkuun 28. päivänä vuonna 1914, julisti sodan Serbialle, Jellinek ja hänen perheensä lopettivat ranskan puhumisen talonsa ulkopuolella. Myöhemmin samana vuonna perhe muutti Etelä-Tirolin Meranin kaupunkiin, joka tuolloin kuului Ranskan alaisuuteen. Siellä Jellinek joutyi epäillyksi vakoilusta saksalaisten hyväksi sekä sabotöörien piilottelusta Välimerellä olleilla huvijahdeillaan. Samanaikaisesti itävaltalaiset epäilivät hänen vaimoaan Anaisea vakoilusta ranskalaisten hyväksi.
Näissä sekavissa olosuhteissa he pakenivat vuonna 1917 puolueettoman Sveitsin Geneveen, jossa Emil Jellinek joutui myös hetkellisesti vangituksi. Jellinek vietti elämänsä loppuajan Genevessä, jossa hän kuoli tammikuun 21. päivänä vuonna 1918, 64 vuoden ikäisenä. Kaikki hänen Ranskassa ollut omaisuutensa takavarikoitiin. Vuonna 1982 hänen jäännöksensä siirrettiin Nizzan katoliselle hautausmaalle, hänen ensimmäisen vaimonsa Rachelin läheisyyteen.
Jellinekin omaisuus

Mercedeksen maailmanlaajuisen menestyksen myötä, vuonna 1900, Jellinekin mainittavimpiin omistuksiin kuuluivat mm:
Mercedes-näyttelyhuone Pariisin Avenue des Champs-Élysées'llä.
Royal- ja Scribe-hotellit Nizzassa sekä Astoria Pariisissa.
Villa Mercedes Nizzassa, Promenade des Anglais nro 57.
Villa Mercedes II Nizzassa. Promenade des Anglais nro 54. Hankintavuosi 1902.
Villa Jellinek-Mercedes, Wienerstrasse 39-45, Badenissa, alkuperäisen Badenin asunnon naapurissa. Jellinek osti tontin vuonna 1891 ja rakennutti siihen huoneiston. Rakennusta laajennettiin roimasti vuonna 1909, kunnes siihen kuului 50 huonetta, 8 kylpyhuonetta ja 23 toilettia. Vuonna 1945 venäläinen valloitusarmeija tuhosi talon niin täydellisesti, että jotakuinkin ehjäksi jäi vain kaksi huonetta ja autotalli. Sittemmin tontti jaettiin ja paikalle sijoittui huoltoasema sekä purkamatta jäänyt pieni rakennus vuodelta 1900.
Chauteau Robert, suunnattoman kokoinen rakennus Toulonin ja Nizzan välimailla. Rakennuksen oli tarkoitus olla Jellinekin yksityinen residenssi, mutta hän vietti suurimman osan vapaa-ajastaan Nizzan Villa Mercedeksessä.
Mercedes Jellinek
Emil Jellinek ajamassa Daimler-Phönix autolla
Mercedes 35 PS
Frans Salonen (puutarhuri)

Frans Johannes Salonen (2. lokakuuta 1887 Noormarkku – 24. tammikuuta 1969) oli suomalainen puutarhuri ja puutarha-aiheisten kirjojen tekijä.
Salosen vanhemmat olivat kirvesmies Frans Jakob Salonen ja Ida Sofia Wahlman. Hän kävi puutarhakoulun 1908 ja teki opintomatkoja Ruotsiin, Saksaan ja Sveitsiin 1911–1914. Salonen toimi vuodesta 1914 alkaen puutarhurina ja puutarhatilojen vuokraajana Lounais-Suomessa, muun muassa Ylä-Lemulla ja Raisiossa, kunnes hän perusti vuonna 1926 Toijalaan oman puutarhansa. Salonen myi sittemmin tämän puutarhan ja hankki 1936 puutarhauudistilan Sipoon Talmasta tiiliä ja savisia kukkaruukkuja valmistaneen Talman tiilitehtaan läheltä.
Salonen toimi "Suuren Puutarhatietokirjan" toimitussihteerinä ja myöhemmin hän oli Oma Puutarha-lehden toimitussihteerinä ja Suomen Siemenkauppiaitten Yhdistyksen sihteerinä.
Teokset

Kotien puutarhakirja ja lyhyt säilöönpano-opas : ohjeita keittiö-, marja-, hedelmä- ja koristekasvien viljelyyn ja hoitoon sekä kasviksien säilyttämiseen ; kirj. Frans Salonen ja Anna Kurimo. Terveyden kirjasia n:o 8. Tampere 1915
Vihannesviljely lavassa : ohjeita aloitteleville. WSOY 1919
Keittiökasvien ja marjain viljelys : puutarhahoidon opetusta ja itseopiskelua varten. WSOY 1925
Kannattavan perunaviljelyksen ohjeita. WSOY 1928
Puutarhanhoidollisia pikkutietoja. WSOY 1928
Puutarhakirja : puutarhanhoidon opetusta ja ominpäin opiskelua varten. WSOY 1929
Kodin puutarha ; kirj. Frans Salonen ja K. Jaatinen. WSOY 1933, 5. uusittu painos 1945, 7. korjattu painos 1949, 9. tarkistettu painos 1953, 10. painos 1961
Tärkeimpiä maanviljelys- ja puutarhakasveja : ohjekirja tekijän suunnittelemaan koulujen siemenkokoelmaan. Kouluaitta oy, Helsinki 1934
Aikainen vihannesviljelys : lasin alla ja avomaalla. WSOY 1935, 2. uusittu painos 1946
Kellarikirja : miten rakennan kellarit, maakuopat ja aumat sekä perunain, juurikasvien ja erilaisten puutarhatuotteiden säilytys ; kirj. Toivo E. Survonen, Frans Salonen. Otava 1935, 2. täydennetty painos 1942
Meidän puutarhan työt : kuukausittain järjestettyinä. WSOY 1936, 2. painos 1941, 3. uusittu painos ja myöhemmät painokset nimellä Kotipuutarhurin opas. WSOY 1945, 4. uusittu painos WSOY 1950, 5. uusittu painos nimellä Kotipuutarhurin opas : ohjeet kuukausittain järjestettyinä. WSOY 1954
Uusi puutarhakirja 1, Yleisosasto, vihannestarha, hedelmätarha ; kirj. Frans Salonen, Arvo Haapanen. WSOY 1944, 5. uusittu ja täydennetty painos 1952, 6. painos 1956
Uusi puutarhakirja 2, Koristetarha, asuinhuonekasvit, kasvinsuojelu ; kirj. Frans Salonen, Arvo Haapanen. WSOY 1944, 3. uusittu painos 1950, 4. uusittu ja täydennetty painos 1952, 5. uusittu ja täydennetty painos 1954
Kotipuutarhurin tietokirja ; kirj. Frans Salonen, Arvo Haapanen. Suomen kirja, Helsinki 1946, 2. uud. painos 1948
Puutarhan kasvinsuojelu. WSOY 1947
Ystävieni kirja : syntymäpäiväkirja. Pellervo-seura, Helsinki 1947
Perennat kuvina : monivuotiset puutarhakukat viljelyohjeineen. Otava 1953
Aiheesta muualla

Frans Salonen : Keravan nuorisovankilan puutarha, Helsingin Sanomat, 06.11.1938, nro 300, s. 37, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Gayatri Chakravorty Spivak

Gayatri Chakravorty Spivak (s. 24. helmikuuta 1942 Kalkutta, Intia) on intialainen kirjallisuudentutkija. Hän suoritti kanditutkintonsa Kalkutan yliopistossa, jatkoi opintojaan Cambridgessa ja väitteli Cornellin yliopistossa vuonna 1967. Sen jälkeen hän opetti englantia ja vertailevaa kirjallisuuden tutkimusta useissa yhdysvaltalaisissa yliopistoissa. Hän on kehittänyt dekonstruktiosta oman suuntauksensa, jota hän kutsuu "interventionismiksi".
Spivak käänsi dekonstruktion kehittäjän, ranskalaisfilosofi Jacques Derridan pääteoksen De la grammatologie (1967) englanniksi vuonna 1976. Hän on rohkaissut naisia osallistumaan dekonstruktion teorian kehittämiseen.
Julkaisuja

In Other Worlds: Essays in Cultural Politics (1987)
The Post-Colonial Critic (1990)
Thinking Academic Freedom in Gendered Post-Coloniality (1992)
Outside in the Teaching Machine (1993)
A Critique of Postcolonial Reason (1999)
Death of a Discipline (2003)
Other Asias (2005)
Fredrik (Itävallan arkkiherttua)

Arkkiherttua Fredrik (Friedrich).
Friedrich (Fredrik) Maria Albrecht (4. kesäkuuta 1856 Gross-Seelowitz, Määri – 30. joulukuuta 1936 Magyaróvár, Unkari) oli Itävalta-Unkarin arkkiherttua ja sotamarsalkka, joka toimi Itävalta-Unkarin armeijan ylipäällikkönä ensimmäisen maailmansodan alkupuoliskolla vuosina 1914–1916.
Suku

Fredrikin vanhemmat olivat arkkiherttua Kaarle Ferdinand ja arkkiherttuatar Elisabet Franziska. Hänen isoisänsä oli Napoleonin sotien kuulu sotapäällikkö, arkkiherttua Kaarle. Hänen kasvatti-isänsä oli lähes yhtä kuuluisa sotamarsalkka ja arkkiherttua Albrekt, joka jätti hänelle kuollessaan vuonna 1895 perinnöksi valtavan kiinteistö- ja maaomaisuuden – josta merkittävimmän osan muodosti Teschenin herttuakunta – sekä arvokkaan taidekokoelman, minkä myötä Fredrikistä tuli Habsburgin hallitsijasuvun rikkain jäsen. Fredrik oli keisari Frans Joosef I:n pikkuserkku.
Fredrikin veljiä olivat amiraali, arkkiherttua Kaarle Stefan ja sotamarsalkka, arkkiherttua Eugen. Fredrikin puoliso vuodesta 1878 oli prinsessa Isabella de Croy.
Sotilasura

Fredrikistä tuli vuonna 1880 eversti ja 1894 feldzeugmeister. Hänet nimitettiin syyskuussa 1889 viidennen armeijakunnan komentajaksi ja huhtikuussa 1905 joukkojen yleistarkastajaksi. Vuonna 1907 hänestä tehtiin Itävallan asevoimien komentaja. Hyvin vanhoillisia näkemyksiä edustaneena Fredrik joutui useasti erimielisyyksiin uudistushenkisemmän kruununprinssi Frans Ferdinandin kanssa. Frans Ferdinandin murhan jälkeen, muutamaa viikkoa ennen maailmansodan syttymistä Fredrik nimettiin 11. heinäkuuta 1914 koko Itävalta-Unkarin armeijan ylipäälliköksi. Samoihin aikoihin hänet myös nimitettiin armeijan ylitarkastajaksi ja joulukuussa hän sai sotamarsalkan arvon. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun kukaan sai Itävallassa marsalkan arvon sitten arkkiherttua Albrektin.
Fredrik jätti kaikki tärkeimmät päätökset yleisesikunnan päällikkönä toimineen Franz Conrad von Hötzendorfin tehtäviksi. Maan armeijan huono menestys herätti kritiikkiä, ja lopulta uusi keisari Kaarle I syrjäytti Fredrikin. Tultuaan keisariksi Kaarle otti itse ylipäällikkyyden joulukuussa 1916, mutta Fredrik jatkoi vielä apulaisylipäällikkönä, kunnes keisari erotti hänet 17. helmikuuta 1917 julkaistulla päiväkäskyllä. Fredrik ei sen jälkeen enää osallistunut sodanjohtoon millään tavoin, mutta erosi muodollisesti armeijasta vasta sodan päätyttyä marraskuussa 1918. Keisarikunnan romahtaessa Fredrik menetti suuren osan maaomaisuudestaan. Hän sai kuitenkin takaisin joitain maitaan Unkarissa vuonna 1921 ja asettui sinne viettämään eläkepäiviään. Hänen vaimonsa toivoi heidän poikansa Albrechtin kruunaamista Unkarin kuninkaaksi, mutta näillä suunnitelmilla ei ollut toteutumisen mahdollisuuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fredrik (Itävallan arkkiherttua) Wikimedia Commonsissa
Fritz Englund (valokuvaaja)

Fritz Englund (15. toukokuuta 1870 – 1951) oli suomalainen harrastajavalokuvaaja, joka toimi Björkboda Bruk Ab:n ja Suomen Naulakonttorin johtajana.
Fritz Englund oli mukana 1889 perustetun ruotsinkielisen Amatörfotografklubben (AFK)-valokuvausyhdistyksen toiminnassa. Yhdistykseen kuuluneet Wladimir Schohin, Walter Jakobsson ja Fritz Englund pyrkivät kuvissaan piktorialismiin ja he käyttivät kuvien tuottamiseen jalopainomenetelmiä kuten bromiöljy-, hiili- tai kumipainomentelmiä halutun lopputuloksen saavuttamiseksi. Englund väritti ja retusoi valokuviaan sekä tarkensi käsin niiden yksityiskohtia piirtämällä ja maalaamalla. Hän kuvasi 1900-luvun alun helsinkiläisen porvariston elämää, pikkukaupunkeihin tehtyjä vierailuja sekä lomaelämää saaristossa.
Suomen valokuvataiteen museo sai 3 000 valokuvaa sisältävän Fritz Englundin kokoelman lahjoituksena vuonna 1991.
Aiheesta muualla

Laura Sallas ja Sofia Lahti : Mitä on retusointi?, Suomen valokuvataiteen museo
Fritz Buttenhoff

Eino-Vakaa ja Buttenhoff Helsingin Pohjoissataman jäällä vuonna 1910.
Fredrik Georg Fritz Buttenhoff  (23. marraskuuta 1874 Rautu – 6. syyskuuta 1955) oli suomalainen liikemies, tilanomistaja ja hevosharrastaja. Hänet tunnetaan 1900-luvun alussa omistamistaan hevosista, joista kuuluisimpia olivat ravikuninkaalliset Pamun-Humu ja Eri-Aaroni.
Buttenhoff oli Pommerista lähtöisin ollutta saksalaista sukua. Hänen vanhempansa olivat tilanomistaja Constantin Buttenhoff ja Aleksandrine Charlotte Sofie von Ketzler. Buttenhoff kävi koulua Pietarissa ja suoritti kaksi luokkaa suomalaista lyseota Viipurissa. Vuosina 1895–1900 Buttenhoff omisti Viipurissa toimineen huonekalu- ja tapettiliikkeen, ja myöhemmin hänen omistuksessaan oli paloviina- ja spriitehdas. Lisäksi Buttenhoff omisti muun muassa Viipurin maalaiskunnan Talissa sijainneen Hämäläisen kartanon.
Buttenhoff omisti vuosikymmenten kuluessa useita ravihevosia, joista tunnetuimpia ovat moninkertainen valtionajojen voittaja Eino-Vakaa sekä ravikuninkaalliset Pamun-Humu ja Eri-Aaroni. Eino-Vakaa voitti myös Kuninkuusravien edeltäjänä pidetyn Suuren orikilpailun kuudesti vuosina 1907–1912. Pamun-Humu saavutti ravikuninkuuden 1928 Lahdessa Buttenhoffin itsensä ohjastamana ja Eri-Aaroni vuonna 1943 Seinäjoella. Myöhemmin Buttenhoff myi Eri-Aaronin Laihialle kahdesta miljoonasta markasta, mikä oli korkein Suomessa hevosesta milloinkaan maksettu. Kaupasta levisi tarinoita, joissa maksuna kerrottiin olleen säkillisen markkoja tai ”täyteenpoljettu sypryskopallinen kahisevaa ja kiliseviä vakalla”. Todellisuudessa maksu toimitettiin sekillä.
Buttenhoff toimi myös Suomen Ravirenkaan kunniapuheenjohtaja 20 vuoden ajan. Lappeenrannassa Lappeen raviradalla kilpaillaan vuosittain hänen muistokseen nimetty Fritz Buttenhoffin muistoajo.
Perhe

Buttenhoffin puoliso oli Vera Uschanoff, jonka kanssa hän avioitui vuonna 1898.
Frank D. Gilroy

Frank Daniel Gilroy (13. lokakuuta 1925 New York – 12. syyskuuta 2015 Monroe, New York) oli yhdysvaltalainen näytelmäkirjailija, käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja. Hän sai vuonna 1964 kantaesitetystä näytelmästään The Subject Was Roses (suom. Ruusujen vuoksi) Tony-, New York Drama Critics’ Circle- ja Pulitzer-palkinnot.
New Yorkin Bronxissa lapsuutensa viettäneen Gilroyn vanhemmat olivat irlantilaissukuinen kahvimeklari ja tämän italialais-saksalainen vaimo. High schoolin jälkeen Gilroy värväytyi armeijaan ja joutui toisen maailmansodan aikana puoleksitoista vuodeksi taisteluihin Eurooppaan.
Sodan jälkeen Gilroy suoritti bachelor-tutkinnon Dartmouth Collegessa ja sai stipendin Yalen yliopiston draamakouluun. Hän aloitti uransa kirjoittamalla suorana lähetettyjä televisionäytelmiä ohjelmasarjoihin Playhouse 90, Westinghouse Studio One, The United States Steel Hour, Kraft Television Theatre ja Lux Video Theatre. Teatterinäyttämöllä hän debytoi vuonna 1962 näytelmällä Who’ll Save the Plowboy?, joka sai The Village Voice -lehden Obie-palkinnon.
Perhedraama Ruusujen vuoksi kantaesitettiin toukokuussa 1964. Sitä on verrattu Eugene O’Neillin näytelmään Pitkän päivän matka yöhön. Näytelmä That Summer, That Fall (1967) on muunnelma Hippolytoksen ja Faidran myytistä, ja sen tapahtumapaikkana on italialaissiirtolaisten alue Manhattanin etelälaidalla.
Gilroyn elokuvaohjauksia ovat hänen omien käsikirjoitustensa pohjalta syntyneet From Noon till Three (1975, suom. Keskipäivästä kolmeen) ja Desperate Characters (1971, suom. Epätoivoiset, televisioesityksessä Avioliiton linnake). Hän laati käsikirjoitukset näytelmiensä pohjalta myös elokuviin The Only Game in Town (1969, suom. Romanssi Las Vegasissa) ja The Subject Was Roses (1968, suom. Puheenaiheena ruusut). Hänen käsikirjoituksensa elokuvaan The Gig (1985, suom. Keikka) on sovitettu musikaaliksi.
Yksityiselämä

Gilroyn puoliso oli kuvanveistäjä ja kirjailija Ruth Dorothy Gaydos. Heidän pojistaan Tony Gilroy ja Dan Gilroy ovat elokuvakäsikirjoittajia ja John Gilroy toimii leikkaajana.
Teoksia > Näytelmiä

The Middle World (1949)
The Viewing (1957)
Getting In (1957)
Who’ll Save The Plowboy? (1962)
The Subject Was Roses (1964)
Far Rockaway (1965)
That Summer, That Fall (1967)
The Only Game In Town (1968)
Present Tense: Four Plays (1972)
The Next Contestant (1979)
Last Licks (1979)
Dreams Of Glory  (1980)
Real To Reel (1987)
Match Point (1990)
A Way With Words (1991)
Give The Bishop My Faint Regards (1992)
Fore (1993)
Any Given Day (1993)
Getting In (1997)
Contact With the Enemy
The Housekeeper
The Lake
Piscary
The Fastest Gun Alive
Teoksia > Elokuvakäsikirjoituksia

1960 The Gallant Hours (Ratkaisun hetket)
1968 The Subject Was Roses (Puheenaiheena ruusut)
1969 The Only Game in Town (Romanssi Las Vegasissa)
1971 Desperate Characters (Epätoivoiset, myös ohjaus)
1975 Gibbsville (tv-sarja, myös ohjaus)
1976 From Noon till Three, (Keskipäivästä kolmeen, myös ohjaus)
1978 Once in Paris (Kerran Pariisissa, myös ohjaus)
1985 The Gig (Keikka, myös ohjaus)
1989 The Luckiest Man in the World (myös ohjaus)
Aiheesta muualla

Frank D. Gilroy Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Frank D. Gilroy
Käännös suomeksi
Grad

Grad voi tarkoittaa:
Matematiikassa gradientti-operaatiota
Raketinheitintä BM-21
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Grad”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.