stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kazuyo Hayashida

| Kazuyo Hayashida> 林田 和代.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Kazuyo Hayashida
Syntynyt: 30. joulukuuta 1953 (ikä 70) Fukuokan prefektuuri, Japani
Kansalaisuus:   Japani
Koripalloilija
Pituus:  170 cm
Paino:  70 kg
Maajoukkueet
:   Japani
Aiheesta muualla
FIBA
| Mitalit> Maa:   Japani.Naisten koripallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Japani.Naisten koripallo.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Japani.Naisten koripallo.MM-kilpailut  | Maa:   Japani> Naisten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Kolumbia 1975 |  |  |
Kazuyo Hayashida (jap. 林田 和代, Hayashida Kazuyo, s. 30. joulukuuta 1953 Fukuokan prefektuuri) on japanilainen kilpauransa päättänyt koripalloilija.
Hayashida kuului Japanin naisten maajoukkueen kokoonpanoon sen saavuttaessa MM-hopeaa Kolumbiassa 1975. Mitali oli Tokion kesäolympialaisiin 2020 asti Japanin ainoa koripallon olympia- tai MM-mitali aikuisten tasolla. Hayashida kuului myös Japanin viidenneksi sijoittuneeseen joukkueeseen Montréalin kesäolympialaisissa 1976.
Aiheesta muualla

Kazuyo Hayashida Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Japanin joukkue – MM-kilpailut 1975
4 Hayashida ·
5 Furuno ·
6 Aonuma ·
7 Ōtsuka ·
8 Namai ·
9 Miyamoto ·
10 Hashimoto ·
11 Yamamoto ·
12 Kadoya ·
13 Satake ·
14 Wakitashiro ·
15 Fukui ·
Valmentaja Ozaki
Karl Lundahl

Karl (Carl) Lundahl (29. kesäkuuta 1818 Tampere – 17. toukokuuta 1855 Tampere) oli suomalainen lääkäri ja luonnontutkija.
Karl Lundahlin vanhemmat olivat kauppias, kauppaneuvos Gustaf Lundahl ja Anna Charlotta Rung. Hän tuli ylioppilaaksi yksityistodistuksella Helsingissä 1834. Lundahl valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1840, lääketieteen kandidaatiksi 1844, lääketieteen lisensiaatiksi 1847 sekä lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1847. Lundahl kirjoitti Morgonbladetiin 1837–1845 ja Borgå Tidningiin 1838–1840.
Lundahl oli Suomen lepakkotutkimuksen edelläkävijöitä. Hän piti Suomen Tiedeseurassa esitelmän 18. marraskuuta 1851 aiheenaan Lisiä Keski-Suomen mikromammalogiaan eli pikkunisäkäseläimistöön. Lundahl kertoi pyydystäneensä elokuussa 1834 eräästä tamperelaisesta puutarhasta uutena lajina kuusi hiirenkarvaista yölepakkoa, nykyisin laji tunnetaan nimellä kimolepakko.
36-vuotiaana kuollut Karl Lundahl on haudattu Pyynikin kirkkopuistoon äitinsä Anna Charlotta Rungin (1785–1854) hautaan. Hänen nimensä on hautaristin takapuolella.
Karl Lundahlin veli oli Helsingin yliopiston tähtitieteen professori Gustaf Lundahl ja sisar runoilija Augusta Lundahl.
Julkaisuja

Lisiä Keski-Suomen mikromammalogiaan eli pikkunisäkäseläimistöön. Tampereen luonnontieteellisen yhdistyksen toimittama ja kustantama suomennos. Tampere 1908
Aiheesta muualla

Förteckning öfver framl. medicine doktorn Carl Lundahls efterlemnade boksamling, hvilken kommer att försäljas på Auktions-kammaren i Helsingfors den 18 Febr. 1857 samt följande bokauktionsdagar, pdf-tiedostona Doriassa
Kel Nagle

Kelvin David George ”Kel” Nagle (21. joulukuuta 1920 Sydney – 29. tammikuuta 2015 Sydney) oli australialainen golfammattilainen.
Hänet muistetaan parhaiten British Openin voitosta, jonka hän saavutti vuonna 1960. Vaikka hänen British Open -voittonsa jäi hänen ainoaksi Major-voitokseen, loi hän myös sen ulkopuolella menestyksekkään uran ja voitti esimerkiksi Canadian Openin vuonna 1964.
Vuonna 1965 Nagle sijoittui toiseksi U.S. Openissa. Hänet valittiin vuonna 2007 World Golf Hall of Fameen.
Nagle kuoli sydneyläisessä sairaalassa 94-vuotiaana 29. tammikuuta 2015.
Kallahti

| Kallahti> Kallvik |
| --- | --- |

 Kaupungin kartta, jossa Kallahti korostettuna.  Helsingin kaupunginosat
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Itäinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  545
Pinta-ala:  1,95 km² 
Väkiluku:  6 854  (2017)
Väestötiheys:  3 515 as./km²
Osa-alueet:  on itse osa-alue Vuosaaren peruspiirissä
Postinumero(t):  00980
Lähialueet:  Meri-Rastila, Rastila, Keski-Vuosaari, Aurinkolahti
Kallahti (ruots. Kallvik) on osa-alue Helsingin Vuosaaressa. Alueella on lähinnä vuosina 1991–1999 rakennettuja kerrostaloja. Asukkaita Kallahdessa on 6 854 (1.1.2017), työpaikkoja 930 (31.12.2015) ja sen maapinta-ala on 1,95 neliökilometriä.
Kallahden alueeseen kuuluu myös virkistyskäytössä oleva Kallahdenniemi, joka on tärkeä henkireikä ja ulkoilualue lähistön asukkaille. Niemellä sijaitsee muun muassa Kallahdenharjun luonnonsuojelualue ja muutama muu suojeltu luontokohde, sekä suosittu uimaranta. Niemi kuuluu kokonaisuudessaan Helsingin Natura 2000 -alueisiin.
Kallahti rajautuu Kallvikinniemeä ja merialuetta lukuun ottamatta lännessä Meri-Rastilaan, pohjoisessa Vuotiehen, idässä Aurinkolahteen ja etelässä mereen. Kallvikinniemeä ympäröi lukuisat saaret. Merialue rajautuu koillisessa Aurinkolahteen ja Uutelaan, kaakossa Ulkosaariin, etelässä Villinkiin, ja lännessä Vartiosaareen ja Meri-Rastilaan.
Kallahden asukkaista 39,4 prosenttia oli ulkomaalaistaustaisia vuoden 2018 lopussa. Osuus oli kaikista Helsingin osa-alueista suurin.
Historiaa

Kallahden alueella sijaitsi 1900-luvulla Sasekan tehtaita. Vuonna 1937 Saseka ja Lohjan kalkki osti Nordsjön kartanon hiekkamaat. Tehtaiden pääomistaja oli tuolloin vuorineuvos Petter Forsström.
Saseka teki hiekkatiiliä ja Siporex-kevytbetoniharkkoja Vuosaaressa oli kaikki, mitä tehdas tarvitsi: valtavat hiekkaesiintymät. Yritys menestyi hyvin. Se piti huolta työntekijöistään rakentamalla asuntoja ja järjesti palveluita.
Tehtaasta tuli paljon melua ja saastetta, joten 1940-luvun lopulla vanhat huvila-asukkaat alkoivat muuttaa pois alueelta.
Vuonna 1949 Sasekan alueella oli jo 700 asukasta.
Työikäisen väestön äkillinen maaltamuutto ja pääkaupungin paheneva asuntokurjuus pakottivat päättäjät toimenpiteisiin. 1963 alkoi massiivinen uudisrakentaminen Vuosaaren keskiosiin, Sasekan maille. Kaupunki osti loputkin tehtaan alueet laajoine hiekkakuoppineen 1975. Sasekan toiminta loppui joulukuussa 1978, ja kaupunkisuunnittelijoille jäi vapaat kädet suunnitella Etelä-Vuosaarta.
Vuonna 1947 rakennettu ruokala, nykyinen Saseka-talo on ainoa tehtaasta jäljelle jäänyt rakennus. Se palvelee nyt lähiympäristön asuntoyhtiöiden omistamana toimintakeskuksena.
Kallahden rannan kerrostaloja ja pienvenesatama. Kuva otettu Kallahdenharjun suunnasta.
Kallvikinniementie Kallvikinharjulla.
Vanhojen hiekkanosturien perustukset Hiekkajaalanpuistossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kallahti Wikimedia Commonsissa
Kaupunkisuunnitteluviraston Kallahti-sivu[vanhentunut linkki] – perustietoa ja kuvia alueelta
Helsingin Natura 2000 -alueet kuvauksineen
Vuosaaren kaupunkipolut (Arkistoitu – Internet Archive)
Kanariku järv

| Kanariku järv |
| --- | --- |
 Kanarikun itärannalla sijaitsee laululava
Valtiot:  Viro
Maakunnat:  Võrumaa
Kunnat:  Võrun kunta
Koordinaatit:  57°54′35″N, 26°58′55″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Väiso peakraavin valuma-alue
Järveen tulevat joet:  Kanariku oja
Laskuoja:  Kanariku oja  Väiso peakraaviin
Järvinumero:  VEE2125200
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  81,1 m  mpy. 
Pituus:  0,23 km  
Leveys:  0,15 km  
Rantaviiva:  0,763 km  
Pinta-ala:  2,7 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiKanariku järv 
Kanariku järv (myös Kanariku Verijärv) on Virossa Võrumaalla Võrun kunnan Parksepan kauppalassa sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 230 metriä pitkä, 150 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,7 hehtaaria. Se sijaitsee Parksepan kauppalan länsilaidalla. Sen eteläpuolella on asuinalue, itäpuolella teollisuusalue ja luoteispuolella peltomaan ja sen metsäreunan muodostama viljelyalue. Itärannat ovat metsää ja itärannat niittyä tai virkistysaluetta. Rantaviivan pituus on 750 metriä ja sen koillisrannassa yleinen uimaranta. Uimarannassa on suuri laituri. Järven ympäri kiertää polku.
Luontoarvoja

Ilmakuvista huomaa, että järven rannat ovat vesikasvilluuden vallassa ja rannat ovat soistuneita. Vain yleisön käytössä oleva uimaranta on raivattu puhtaaksi kasveista.
Vesistösuhteita

Kanariku järv kuuluu Väiso peakraavin valuma-alueeseen, jossa Väiso peakraav on Võhandu jõen sivu-uoma. Kanariko järvi on Kanariku ojan läpivirtausjärvi. Oja alkaa kaksi kilometriä pohjoisessa ja siihen yhtyy lyhyitä ojia peltomaalta. Laskuoja alkaa järven lounaispäästä ja senyhtyy , joka yhtyy Väiso peakraaviin 400 metrin päässä. Peakraavi laskee Mäejärven ja Alajärven kautta Võhanduun. Võhandu jõgi laskee Kuumajärveen, joka on Peipsijärven keskiosan nimi. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Huomautuksia

1 2 3  Kohteen ympäristön kasvillisuutta, asutusta ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2025

Jääkiekon alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailut 2025 pelataan Yhdysvalloissa 23. huhtikuuta – 3. toukokuuta 2025 Friscon ja Allenin kaupungeissa Texasin osavaltiossa. Otteluareenat ovat Comerica Center sekä Credit Union of Texas Event Center. Turnaukseen osallistuu kymmenen joukkuetta.
Yhdysvallat on isännöinyt alle 18-vuotiaiden maailmanmestaruuskisoja aiemmin kolmesti, vuosina 2009, 2016 ja 2021.
Otteluareenat

| Frisco> Comerica Center Kapasiteetti: 4 700 | Allen> Credit Union of Texas Event Center Kapasiteetti: yli 7 000 |
| --- | --- |
Joukkueet

| --- | --- |
 Lohko A  Kanada   Slovakia   Suomi   Latvia   Norja :  Lohko B  Yhdysvallat (I)   Ruotsi   Tšekki   Sveitsi   Saksa
Turnausmuoto

Turnauksessa pelataan yhteensä 29 ottelua. Lohko A pelaa ottelunsa Allenin Credit Union of Texas Event Centerissä ja lohko B pelaa ottelunsa Friscon Comerica Centerissä. Turnauksen kaksi puolivälieräottelua, välierät sekä pronssi- ja loppuottelu pelataan Comerica Centerissä. Credit Union of Texas Event Centerissä pelataan A-lohkon otteluiden lisäksi kaksi puolivälieräottelua.
Kalajanjärvi

| Kalajanjärvi Iso-Kalaja |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Rautalampi
Koordinaatit:  62°34′06″N, 26°41′33″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Tulo-oja:  oja Pikku-Kalajasta
Lasku-uoma:  salmi Konneveteen
Järvinumero:  14.711.1.058
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  95,4 m  
Pituus:  1,8 km  
Leveys:  1,8 km  
Rantaviiva:  14,1552 km  
Pinta-ala:  100,93 ha   
Tilavuus:  0,0115136 km³  
Keskisyvyys:  11,41 m  
Suurin syvyys:  45,3 m  
Saaria:  3 
:  Koppelisaari, Rajasaari
 fiKalajanjärvi 
Kalajanjärvi eli Iso-Kalaja on Pohjois-Savossa Rautalammilla Hanhitaipaleen lähellä sijaitseva järvi. Kalajanjärven vedenpinta on samalla korkeudella siihen yhteydessä olevan Konneveden kanssa, joten se ei ole määritelmän mukaisesti erillinen järvi. Vesistöviranomaiset kohtelevat sitä kuitenkin eri vesistöalueena, joten se käsitellään täällä omana järvenään.
Maantietoa

Kalajanjärvi on 1,8 kilometriä pitkä, 1,8 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 101 hehtaaria eli 1,0 neliökilometriä. Järven rantaviiva mutkittelee pitkien lahtien ja niemien vuorotellessa toisiaan, mikä tekee järvestä sokkeloisen. Etelärannasta työntyy pohjoista kohti Kirkkoniemi ja toinen leveämpi niemi. Niiden väliin jää kilometrin mittainen kapeneva Kirkkolahti. Järven kaakkoispää kapenee Siltalahdeksi ja pohjoisrannassa sijaitsee kapean niemen taakse piiloon jäävä Kiertolahti. Järven jyrkimmät rannat sijaitsevat Kirkkolahdella ja Kiertolahdella. Kirkkolahden länsirannalla kohoaa Kirkkovuori, jonka laki on noin 145 metriä merenpinnan yläpuolella eli noin 50 metriä järven pinnan yläpuolella. Kirkkolahden ja Siltalahden välisellä niemellä kohoaa Ruoninvuori (noin 150 metriä mpy). Muut rannat ovat varsin loivia. Hyvissä olosuhteissa pohjoispuolen Kalajanvuori näkyy joihinkin osiin järveä. Vuori kohoaa noin 210 metrin korkeuteen mpy. Järven lasku-uoma on noin 10 metriä leveä salmiyhteys, joka jää Puroniemen ja Tippaniemen väliin.
Kalajanjärvellä on kolme saarta, joiden yhteispinta-ala on 2,08 hehtaaria . Suurin saari on Koppelisaari, jonka pinta-ala on kartasta mitattuna noin 0,9 hehtaaria. Kirkkoniemen länsipuolella on kartoissa nimetön saari ja järven itäpuolella sijaitsee Rajasaari. Kivikkoisia kohtia lukuun ottamatta muita saaria ei ole. Järvi on luodattu, mutta sen syvyyskarttoja ei ole ollut tässä käytössä (katso Järviwikistä ). Järven tilavuudeksi on määritetty 11,51 miljoonaa kuutiometriä, jolloin sen keskisyvyydeksi saadaan 11,4 metriä. Kirkkolahden suun edustalle sijoittuu järven syvin kohta 45,3 metriä .
Järven rantaviivan pituus on 14,2 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituuden osuus siitä on 1,0 kilometriä. Järven kaikki rannat ovat metsämaata, joka on vain paikoin hieman soistunut. Yksikään peltopalsta ei ulotu rantaan asti. Rantojen lähelle on rakennettu noin 20 vapaa-ajan asuntoa ja pari kiinteää asuntoa. Niille tulee metsäautotiet Konnekoskelta ja Hanhitaipaleelta.
Luontoarvoja

Etelä-Konnevedellä on rantoja ja maa-alueita mukana Etelä-Konneveden kansallispuistossa. Kalajanjärven Kirkkoniemi ja Kirkkolahden rantoja, Siltalahden niemialue ja järven koillisrantoja kuuluu puiston alueisiin. Kiertolahdella on maihinnousupaikka, josta pääsee mukaan Kalajan-kierrokselle merkittyä patikkapolkua pitkin.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Konneveden lähialueeseen (14.711) järvi kuuluu. Konneveden lähialueen järvistä Kalajanjärvi on pinta-alaltaan neljänneksi suurin järvi Konneveden, Syväjärven ja Leskelänjärven jälkeen.
Järven valuma-alueen itäosista laskee kahden pienen järven vedet itärannikolle. Pieneen Luhdanlahteen tulee Pikku-Kalajan (5 ha) laskuoja ja Kalajanvuoren länsipuolelta laskee Kitulampi (6 ha) Kiertolahteen. Järven vedenpinnan korkeus on 95,4 metriä mpy, joten Konneveteen yhdistävän lasku-uomana toimivan salmen virtaus on pientä. Satametrinen salmi johtaa Kodanovisen edustalle suojaisaan salmeen.
Historiaa

Vuoden 1973 peruskartassa on aina kiinteä asutus itärannassa sijaitseva Kalajan maatila. Vuoden 1988 kartassa näkyy Tippaniemessä kolme vapaa-ajan asuntoa, jonka jälkeen mökkitontteja on myyty enemmänkin.
Aiheesta muualla

Hyvärinen, Anne: Haluaisitko lipua tähän maisemaan? Kodanovisen melontareitillä näet monia Etelä-Konneveden päänähtävyyksiä.
Luonto & suojelu, rautalammi.fi
Patikointikartta (kartta)
(14.7)
Kemihaaran tulvasuojeluallas

Kemihaaran tulvasuojeluallas on Lapin maakuntaan Pelkosenniemelle osittain Natura 2000 -verkostoon kuuluvalle Kemihaaran suot -nimiselle Natura 2000 -alueelle suunniteltu tekojärvi. Hankkeen suunnittelu alkoi vuonna 2010. Valtioneuvosto hylkäsi 1. helmikuuta 2018 Lapin liiton anomuksen altaan rakentamisen mahdollistavasta poikkeuksesta Natura 2000 -alueelle. Korkein hallinto-oikeus hylkäsi huhtikuussa 2019 valtioneuvoston päätöksestä tehdyt valitukset. Kemihaaran tulvasuojeluallas olisi sijoittunut kutakuinkin aikaisemmin suunnitellun Vuotoksen tekojärven paikalle, joskin pienempänä.
Tulvasuojelualtaasta on suunnitteluprosessin kestäessä käytetty myös nimiä Kemijoen monitoimiallas ja mini-Vuotos.
Vuotoksen alueen tekoallashankkeet

Kemijoki Oy haki vuonna 1992 Pohjois-Suomen vesioikeudelta lupaa Vuotoksen tekojärven rakentamiseen. Vesioikeus myönsi luvan, Vaasan hallinto-oikeus kumosi vesioikeuden päätöksen ja vuonna 2002 Korkein hallinto-oikeus pysytti hallinto-oikeuden päätöksen voimassa.
Kemihaaran tulvasuojelualtaan oli tarkoitus sijoittua aiemman suunnitellun Vuotoksen tekojärven paikalle. Vuotoksen altaan ja patoalueiden laajuus olisi ollut noin 242 km2,  Kemihaaran tulvasuojeluallas olisi ollut pinta-alaltaan vähintään neljänneksen sitä pienempi. Tulvasuojelualtaan tarkoitus olisi ollut Rovaniemen kaupungin tulvasuojelu harvinaisen, arviolta kerran 250 vuodessa sattuvan suurtulvan varalta. Pelkosenniemen kunta vastusti tekojärven rakentamista. Suunnitelmaan olisi liittynyt myös varaus voimalaitoksen rakentamiseksi Pelkosenniemelle.
Valtioneuvosto päätti helmikuussa 2018, että Lapin liiton anomaa poikkeusta Kemihaaran alueelle ei voida hyväksyä, koska muutos aiheuttaisi vaikutusten arviointien mukaan merkittävästi haittaa Kemihaaran Natura-alueelle. Kemihaaran tulvasuojeluallas olisi toteutuessaan jättänyt yli 5 000 hehtaaria luonnonsuojelualuetta veden alle pysyvästi. Valtioneuvoston mukaan ei ole osoitettu, että muita tulvasuojelukeinoja ei ole. Valtioneuvosto perustaa päätöksensä luonnonsuojelulakiin.
Lapin liitto tyytyi valtioneuvoston ratkaisuun, mutta Rovaniemen kaupunki valitti päätöksestä. Huhtikuussa 2019 korkein hallinto-oikeus (KHO) antoi hylkäävän päätöksen. KHO:n  perusteluna oli, että suurtulvien torjuntaan on muitakin ratkaisuja kuin luonnonsuojelualueiden suojelun purkaminen; päätöksessä mainitaan muun muassa Kemijoen säännöstelyrajan ylittäminen tilapäisesti, Olkkajärven säännöstely ja tulvapenkereiden rakentaminen Rovaniemelle.
Kazuyoshi Nakamura

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Kazuyoshi Nakamura
Syntymäaika: 8. huhtikuuta 1955 (ikä 69)
Syntymäpaikka: Shizuoka, Japani
Kansalaisuus:  Japani
Pelipaikka: Hyökkääjä
Pituus: 170 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1978–1981 | Fujitsu |  |
Maajoukkue
| 1979 | Japani | 5 (1) |
Kazuyoshi Nakamura (jap. 中村 一義, Nakamura Kazuyoshi; s. 8. huhtikuuta 1955 Shizuoka) on japanilainen entinen jalkapalloilija.
Jalkapallomaajoukkue

Nakamura debytoi Japanin maajoukkueessa maaliskuussa 1979. Hän on pelannut viisi maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Aiheesta muualla

National Football Teams
Karl Mack von Leiberich

Karl Mack von Leiberich, vuonna 1873 julkaistu piirros.
Karl Mack von Leiberich (25. elokuuta 1752 Nennslingen, Baijeri – 22. lokakuuta 1828 Sankt Pölten, Itävalta) oli itävaltalainen kenraali, joka toimi komentajana Ranskan vallankumoussotien ja Napoleonin sotien aikana. Hän kärsi ratkaisevan tappion Napoleonin armeijalle vuoden 1805 Ulmin taistelussa.
Ura

Mack aloitti sotilasuransa vuonna 1770 furiirina Itävallan ratsuväessä ja yleni 1773 aliluutnantiksi. Hänen uransa lähti nopeaan nousuun hänen päästyään marsalkka Franz Moritz von Lacyn sihteeriksi. Baijerin perimyssodan aikana 1778–1779 Mack oli kenraali Franz Joseph Kinskyn adjutanttina. Vuodesta 1783 Mack palveli Itävallan pääesikunnassa. Hänet aateloitiin vuonna 1785 nimellä Mack von Leiberich. Turkin sodassa 1788–1790 hän oli marsalkka Gideon Ernst von Laudonin päämajoitusmestarina. Hänet palkittiin osuudestaan Belgradin valtauksessa Maria Teresian ritarikunnan ritariristillä sekä everstiluutnantin arvolla. Vuonna 1791 hän sai myös vapaaherran aatelisarvon. Ensimmäisen vallankumoussodan alussa vuonna 1793 Mack oli Koburgin prinssin komentaman armeijan esikuntapäällikkönä Itävallan Alankomaissa ja sen jälkeen Reinin-armeijan päämajoitusmestarina. Hän sai vuonna 1794 kenraalimajurin ja 1796 sotamarsalkkaluutnantin arvon.
Mack kutsuttiin lokakuussa 1798 Napolin kuningaskunnan armeijan ylipäälliköksi. Hän onnistui hetkellisesti lyömään Jean-Étienne Championnet’n komentamat ranskalaiset ja valtaamaan Rooman, mutta joutui pian perääntymään. Menetettyään nopeasti Napolin ranskalaisille vuoden 1799 alussa hän joutui raivostuneiden napolilaisten vainoamaksi, jolloin hänen oli paettava vihollisen päämajan turviin. Ranskalaiset lähettivät hänet sotavankina Pariisiin, mutta hän onnistui pakenemaan huhtikuussa 1800 takaisin Itävaltaan.
Mack oli Itävallan tärkeimpiin sotilaskomentajiin kuuluneen arkkiherttua Kaarlen kiivas vastustaja, mutta onnistui vuonna 1804 saamaan keisari Frans I:n luottamuksen ja kohosi keisarin tärkeimmäksi sotilaalliseksi neuvonantajaksi. Itävallan valmistellessa uutta sotaa Ranskaa vastaan Mack nimitettiin armeijan päämajoitusmestariksi ja hän yritti kiireesti uudistaa armeijaa. Kolmannen liittokunnan sodan puhjettua vuonna 1805 ylipäälliköksi nimitettiin arkkiherttua Ferdinand, mutta Mack toimi tosiasiassa sotaretken komentajana Baijerissa. Arviointivirheiden seurauksena Mack kärsi katastrofaalisen tappion Napoleonille Ulmin taistelussa lokakuussa 1805 ja joutui antautumaan koko 50 000 miehen armeijansa kanssa. Tämä avasi Napoleonille tien valtakunnan pääkaupunkiin Wieniin.
Mackin antautumista pidettiin niin häpeällisenä, että sodan päätyttyä hänet vangittiin helmikuussa 1806 ja asetettiin sotaoikeuteen, joka tuomitsi hänet kesäkuussa 1807 kahdeksan vuoden vankeuteen sekä menettämään sotilasarvonsa, nimikkorykmenttinsä ja Maria Teresian ritarikunnan jäsenyyden. Keisari lievensi armahduksella vankeusajan kahdeksi vuodeksi, joten Mack vapautui vuonna 1808. Hänen sotamarsalkkaluutnantin arvonsa ja ritarikuntajäsenyytensä palautettiin vuonna 1819.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karl Mack von Leiberich Wikimedia Commonsissa
Kenraali Mack antautuu Napoleonille Ulmissa 20. lokakuuta 1805, Paul-Émile Boutignyn historiamaalaus vuodelta 1906.
Khadija Abbouda

Khadija Abbouda (arab. خديجة عبودة‎; s. 14. kesäkuuta 1968 Beni Mellal) on marokkolainen jousiampuja. Hän edustaa seuratasolla ranskalaista Les Archers Suresnois -seuraa.
Abbouda osallistui olympialaisiin ensimmäistä kertaa vuonna 2008, jolloin hän oli henkilökohtaisen kilpailun 64. eli viimeinen hävittyään jo ensimmäisellä kierroksella hopeamitalin voittaneelle Park Seong-Hyeonille. Abbouda oli vuonna 2010 Afrikan-mestaruuskisoissa saman lajin kolmastoista ja saavutti myöhemmin kesällä uransa parhaan FITA-rankingin yllettyään 250. sijalle.
Kanariantaateli

| Kanariantaateli |
| --- | --- |
 Kanariantaateli Madeiralla.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Yksisirkkaiset
Lahko::  Arecales
Heimo::  Palmukasvit Arecaceae
Suku::  Taatelit Phoenix
Laji::  canariensis
Kaksiosainen nimi
 Phoenix canariensis  Chabaud 
Katso myös
   Kanariantaateli Wikispeciesissä   Kanariantaateli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kanariantaateli (Phoenix canariensis) on Kanariansaarilla alkuperäisesti kasvava taatelien suvun palmulaji. Sitä viljellään myös koristekasvina muun muassa Välimeren maissa.
Ulkonäkö ja koko

Kanariantaateli kasvaa vähitellen suureksi ja puumaiseksi. Sen haaraton, tasapaksu runko on melko sileä. Runko on yleensä 10–14 metriä korkea ja jopa 75–90 senttimetriä paksu. Vanhojen lehtikantojen jäänteet varisevat ajan myötä pois rungosta, jättäen runkoon kauniin ruutumaisen kuvioinnin. Lehtilatvus on vanhemmiten 6–10 metriä halkaisijaltaan. Lehdet ovat hienoja, sulkamaisia, jäykästi kaarevia ja väriltään himmeän tummanvihreitä. Tyypillisesti ne ovat kuutisen metriä pitkiä, mutta voivat kasvaa jopa kymmenen metrin mittaisiksi. Lehdessä on lehdyköitä 300–400 kappaletta. Lehden keskiosassa ne ovat 30–40 cm pitkiä ja 2 cm leveitä. Tyviosan lehdykät ovat muuttuneet teräviksi oraiksi. Kukat ovat keltaisia. Ne sijaitsevat lehtien lomassa olevissa oranssinpunaisissa, runsashaaraisissa ja usein yli metrin pituisissa kukinnoissa. Kanariantaateli on kaksikotinen. Hedelmä on läpimitaltaan noin 2 cm pitkä, oranssi, mauton luumarja.
Kanariantaatelin hedelmät eivät kelpaa ihmiselle syötäviksi toisin kuin sen paljon viljelty lähilaji välimerentaateli eli taatelipalmu (Phoenix dactylifera).
Levinneisyys

Nimensä mukaisesti kanariantaateli on alun perin kotoisin Kanariansaarilta. Nykyään sitä kasvatetaan laajalti Välimeren alueen maissa. Lajia on istutettu paljon myös mm. Kaliforniaan ja Floridaan. Se menestyy myös pohjoisempana ja lajia voi Euroopassa tavata kasvatettuna Etelä-Englantia myöten.