stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Christopher McCandless
Alaskan odysseia

McCandless haaveili vuosia Alaskan odysseiasta, vaelluksesta Alaskassa, jossa on runsaasti koskematonta luontoa. McCandless halusi kohdata luonnon tarjoamat haasteet ja seurata henkistä ja fyysistä edistymistään. McCandless liftasi Kanadan läpi Alaskan Fairbanksiin.
McCandlessin eli Alexin näki elossa viimeksi sähkömies Jim Gallien, joka kyyditsi Alexiksi esittäytyneen McCandlessin ratsulla matkareittinsä alkupäähän Stampede Trailin päähän. Alue sijaitsee Keski-Alaskan Denalin harvaan asutussa piirikunnassa Fairbanksista lounaaseen ja Alaska-vuorista pohjoiseen. Alex sanoi Gallienille haluavansa elää luonnossa muutamia kuukausia. Gallien, kokenut eräretkeilijä ja metsästäjä, huomasi Alexin rinkan olevan hyvin kevyt ja painavan korkeintaan 15 kilogrammaa. Gallien ajatteli alussa Alexin olevan tärähtänyt, mutta myöhemmin vaikutelma tasoittui hieman. Gallienia silti huolestutti Alexin aikomus.
McCandlessilla oli varusteissaan muun muassa Remington-kivääri, joitain leirintätarvikkeita ja 5 kiloa riisiä, muttei esimerkiksi kompassia tai radiopuhelinta. McCandlessilla oli myös riekaleinen huoltoasemalta otettu tiekartta muttei tarkkoja maastokarttoja.
Gallien koetti pelotella Alexia siitä, mitä edessä oli. Gallien kertoi Alexin kiväärin olevan liian pienikaliiperinen esimerkiksi uhkaavien karhujen ampumiseen ja Alexin määränpäässä olevan vain vähän riistaa.
Sattumalta useisiin karttoihin merkitsemätön, vain harvoin kuljettu Gaorge Parks Highwaysta haarautuva tie, Stampede Trail, näkyi katkoviivana McCandlessilla mukana olevassa tiekartassa. Gallien jätti McCandlessin Stampede Trailille 28. huhtikuuta 1992 paikkaan, johon hän ei uskaltanut tätä sohjoista tieuraa pitkin ajaa. Kun Gallien jatkoi matkaansa Anchorangeen, hän ajatteli ensin ilmoittaa Alexista viranomaisille, koska epäili, ettei tämä pärjää erämaassa hengissä. Loppujen lopuksi hän kuitenkin uskoi Alexin selviävän, koska ajatteli tämän tulevan pian nälkäiseksi ja palaavan valtatielle.
Kulttuuriperintö

Jon Krakauer kirjoitti McCandlessin seikkailuista kirjan Erämaan armoille (1996), joka teki Christopher McCandlessista monille sankarillisen hahmon. Vuoteen 2002 mennessä hylätystä linja-autosta Stampede Traililla oli tullut turistinähtävyys. Vuosien kuluessa kaksi turistia hukkui pyrkiessään linja-autolle ja ainakin 15 jouduttiin pelastamaan. Lopulta, vuonna 2020, rapistunut linja-auto siirrettiin pois paikalta helikopterilla.
Sean Penn ohjasi Krakauerin kirjan mukaan nimetyn elokuvan, jonka ensi-ilta oli 21. syyskuuta 2007. Elokuva sai hyvän vastaanoton ja se palkittiin useilla palkinnoilla kuten Golden Globella parhaasta laulusta (Eddie Vedderin ”Guaranteed”). Lokakuussa 2007 indie-dokumentaristi Ron Lamothe julkaisi dokumenttielokuvan The Call of the Wild, jota kuvatessaan hän kohtasi useasti Sean Pennin kuvausryhmän.
Televisiosarjan Millennium toisen tuotantokauden jakson ”Luminary” käsikirjoitus on saanut inspiraationsa Christopher McCandlessin tarinasta.. Samoin tarina on innoittanut Biospheren albumia Cirque ja Ellis Paulin kansanlauluja. Arcade Firen vuoden 2004 albumilla Funeral ilmestynyt kappale ”Neighborhood #2 (Laika)” on omistettu McCandlessille.
Kritiikki

Alaskalaisen riistanvartija Peter Christianin mielestä McCandlessin kokemuksella ja varustuksella yksin matkaan lähteminen oli hengenvaarallista harvaan asutulla seudulla. Christianin mielestä McCandless oli menettänyt järkensä.
Muita vastaavia henkilöitä

Carl McCunn
Richard Proenneke, naturalisti joka eli mökissä Alaskan erämaassa 30 vuotta
Everett Ruess
Ed Wardle
Kirjallisuutta

Erämaan armoille, John Krakauer, WSOY 2001, ISBN 951-0255661, 1. painos, engl. alkuteos Into the Wild, suom. Paakkanen Liisa
Hylätty linja-auto numero 142 Alaskan Stampede Trailin varressa.
Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö

Suomen Kansallissosialistinen Työjärjestö (SKT) oli suomalainen kansallissosialistinen puolue, jota johti Teo Snellman. Välirauhan ja jatkosodan aikana toiminut liike tunnettiin myös nimillä Kansallisen Uudistustyön Työjärjestö (KUT) ja Suomen Kansallissosialistinen Työväenpuolue (SKTP). Puolueen äänenkannattaja oli vuosina 1940–1944 ilmestynyt Vapaa Suomi.
SKT ja SKTP lakkautettiin Suomen ja Neuvostoliiton solmiman rauhansopimuksen 21. artiklan nojalla 23. syyskuuta 1944, heti samana päivänä, kun sopimus hyväksyttiin ja astui voimaan.
Historia > Perustaminen

Diplomaattina toiminut Teo Snellman katkeroitui valtioita kohtaan, kun hänen uransa katkesi vuonna 1934 skandaaliin. Snellman piti itseään syyttömänä, syytti juutalaisia ja alkoi kirjoitella äärioikeiston eri lehtiin. Hän tutustui kansallissosialismiin ja oli yhteyksissä muun muassa Suomalaissosialistiseen Työväenpuolueeseen.
Talvisodan jälkeen Snellman alkoi suunnitella uutta organisaatioita. Kesäkuussa 1940 aloitti ilmestymisensä viikkolehti Vapaa Suomi, joka julistautui ”kansallisen uudistusliikkeen” äänenkannattajaksi. Elokuussa 1940 lehti järjesti avoimen tilaisuuden, johon kokoontui noin 150 henkilöä. Osanottajat päättivät perustaa Kansallisen Uudistustyön Työjärjestön edistämään Snellmanin esittämiä ajatuksia.
KUT levitti aktiivisesti propagandaa ja järjesti opintokerhoja. Tilaisuuksia vetivät Snellmanin lisäksi Eino Tilus, Hans Kalm, Toivo Loikkanen, Lauri Leinonen ja Arvi Nuorimo. Artturi Vuorimaa opetti nuoria. Paikallisjärjestöjä perustettiin kevääseen 1941 mennessä 13 kuntaan Helsingin ulkopuolelle.
Syyskuun 1940 puolessavälissä KUT perusti SS-mies Edvard Karvosen johtaman turvallisuusosaston ”iskumiehet”, joka koostui noin kolmestakymmenestä nuoresta miehestä. Valpo kiinnostui iskumiehistä ja alkoi tutkia oliko kyseessä (lainvastainen) sotilaallisesti organisoitu järjestö. Ryhmän jäseniä kuulusteltiin marraskuussa. Osaston nimi muutettiin episodin jälkeen ”toimintamiehiksi” ja joitakin jäseniä erotettiin.
Syyskuussa 1940 Olavi Suvela lähti KUT:stä ja perusti Uus-sosialistisen Puolueen. Lokakuussa Vapaan Suomen toimittaja Pertti Paakkanen siirtyi Kansallissosialistien Järjestöön.
Historia > SKT

KUT:n nimi vaihdettiin SKT:ksi lokakuussa 1940. Muutosta perusteltiin sillä, että KUT:n linjaukset olivat täysin yhteneväisiä kansallissosialismin perusajatusten kanssa. Samalla otettiin käyttöön järjestötunnus: kilpi, jonka sisällä Suomen lippu, ristin keskellä ympyröity punainen hakaristi valkoisella pohjalla. Snellman piti myöhemmin nimenmuutosta taktisena virheenä, koska potentiaaliset kannattajat suhtautuivat epäillen vieraisiin ulkomaisiin aatteisiin. SKT:n muodollinen perustava kokous pidettiin 8 marraskuuta 1940. Perustajajäseniä olivat Snellmanin ohella Eino Tilus ja Arvi Nuorimo. SKT merkittiin yhdistysrekisteriin huhtikuussa 1940.
SKT:hen kuului marraskuussa 1940 noin 150 jäsentä, joista kaksi kolmasosaa asui Helsingissä. Parhaimmillaan puolueella oli Helsingissä noin 250–300 jäsentä ja useampia osastoja. Keväällä 1941 SKT:lla oli yhteensä 49 paikallisjärjestöä ja järjestö eli nousukauttaan.
Huhtikuussa 1941 SKT:stä irtautui puoluesihteeri Aaro Salomaa, joka perusti kannattajineen lyhytikäiseksi jääneen Suomen Kansallissosialistisen Kansanpuolueen. SKP piti Snellmania hyvänä natsina mutta liian aristokraattisena kokoamaan kansaa. SKP:n ohjelmassa vaadittiin muun muassa maan yksikielisyyttä, parlamentarismin korvaamista korporatistisilla metodeilla sekä Suomelle elintilaa. SKP:n puheenjohtaja oli Erkki Leikola.
Alkuvuonna 1942 Arvi Nuorimo ja J.E. Tuominen lähtivät SKT:stä ja perustivat kilpailevan Aseveljien Työjärjestön.
Historia > SKTP

Jatkosodan syttyminen vaikeutti kansallissosialistien toimintaa, kun suurin osa jäsenistä siirtyi rintamalle. Liikkeen taloudellinen tilanne heikkeni. Yhteistyöstä muiden natsien kanssa keskusteltiin, ja jäseniä meni mukaan yhteistyöjärjestö Suomen Valtakunnan Liittoon, mutta elokuussa 1942 Snellman tovereineen perusti Turussa Suomen Kansallissosialistisen Työväenpuolueen. SKT:tä ei lakkautettu muodollisesti, mutta Snellman-johtoinen ”kansallinen uudistusliike” alkoi esiintyä enimmäkseen SKTP:n ja nuorisojärjestönsä (NVR) nimissä.
Profiilin muutoksessa oli kyse ennen kaikkea yrityksestä valloittaa tamperelaiset työläiset, joiden keskuudessa SKT:llä oli ollut hyvät asemat ennen Aseveljien Työjärjestön perustamista. SKTP:n toimisto sijoitettiin Tampereelle ja toiminta alkoi marraskuussa. Samoihin aikoihin sai alkunsa Helsingin osasto. Puolueohjelma ilmestyi vuoden 1943 puolella.
Vuoden 1943 lopussa SKTP yhdisti voimansa Suomen Kansallissosialistien kanssa.
Ohjelma

SKT:n ohjelma muotoutui vaiheittain. Ensimmäinen seitsemän kohdan versio julkistettiin lokakuussa 1940 ja pidempi versio vielä samana vuonna. Lopullisen muotonsa ohjelma sai joulukuussa 1941. Puolueohjelma oli synteesi Teo Snellmanin ajatuksista ja NSDAP:n vuoden 1920 ohjelmasta. Siinä kannatettiin muun muassa vahvaa johtajuutta, orgaanista kansalaisyhteiskuntaa ja korporatistista valtiota. Parlamentarismi ja taloudellinen liberalismi tuomittiin. Suomen tuli ohjelman mukaan liittyä natsien johtamaan ”uuteen Eurooppaan”. SKT halusi suojella suomalaista rotua poistamalla maasta vieraat ainekset kuten juutalaiset. Rotujenväliset avioliitot haluttiin kieltää. SKT toivoi myös tiukkaa sensuuria, maareformia sekä parannusta suomen kielen asemaan.
Jussi Leinon kanssa 1942 julkaisemassaan pamfletissa Suomalainen kansallissosialismi Snellman jakoi Suomen historian kolmeen ajanjaksoon. Ensimmäinen liittyi Kalevalaan, toinen uskonpuhdistukseen ja kolmas kansalliseen heräämiseen. Suomalaisen kansallissosialismin lähtökohtana Snellman piti kolmatta jaksoa, ja SKT julisti J. V. Snellmanin (Teon isoisä) ensimmäiseksi suomalaiseksi kansallissosialistiksi. Leinon mielestä varsinkin J. V. Snellmanin hegeliläiset vaikutteet loivat perustaa aatteelle. 1940-luvun alussa elettiin Snellmanin mukaan uutta "orgaanisen uudistumisen" vaihetta, joka sai alkunsa talvisodan kokemuksista, jotka loivat uudenlaisen kansalaisyhteiskunnan.
Snellmanin mukaan hänen johtamansa liike edusti Lapuan liikkeen kolmatta vaihetta. Toista vaihetta edustanut IKL oli Snelmanin mielestä liian sitoutunut parlamentarismiin.
SKT:llä oli Snellmanin kautta hyvät yhteydet saksalaisiin natseihin. Hans Metzgerin mukaan Snellman ihaili Alfred Rosenbergia ja piti yhteyttä tämän johtamaan natsipuolueen ulkopoliittiseen osastoon (APA).
Vapaa Suomi

Liikkeen äänenkannattaja Vapaa Suomi ilmestyi vuosina 1940–1944. Lehdellä oli toimisto Helsingissä Kasarmikadulla. Tiloissa sijaitsi myös kahvila Aunus. Maaliskuussa 1941 Vapaan Suomen levikki oli 3 500. Ruotsinkielinen sisarjulkaisu Ny Tid ilmestyi kerran syyskuussa 1940.
Lehteä avustivat muun muassa runoilija Bertel Gripenberg, professori Johannes Öhquist ja Y. W. Jalander. Kirjailija Kaarlo Nuorvala toimi hetken lehden päätoimittajana kesällä 1942. Vapaan Suomen suurin rahoittaja oli Harry Donner, joka lahjoitti sille noin puoli miljoonaa markkaa. Lehteä tukivat suurilla summilla myös yhtiöt Tampella ja Arabia.
Kesällä 1943 lehti ajautui pahoihin taloudellisiin vaikeuksiin eikä se ilmestynyt kertaakaan heinä- tai elokuussa. Lokakuussa Suomen Kansallissosialistien (SKS) Yrjö Raikas maksoi lehden velat. Samalla Vapaan Suomen ja SKS:n Kansallissosialisti-lehden voimat yhdistettiin. Vapaa Suomi alkoi ilmestyä kerran kuussa ja Kansallissosialisti viikoittain.
Vapaan Suomen Kannatusyhdistys lakkautettiin 23. syyskuuta 1944 voimaan tulleen rauhansopimuksen 21. artiklan nojalla 12. lokakuuta 1944.
Nuoret Valtakunnan Rakentajat

SKT:n nuorisojärjestö Nuoret Valtakunnan Rakentajat (NVR) perustettiin syksyllä 1940. NVR oli tarkoitettu aluksi 8–21-vuotiaille ja rekisteröitymisen (1943) jälkeen yli 15-vuotiaille. Jäsenet antoivat liittyessään valamaisen lupauksen kunnollisuudesta sekä uskollisuudesta johdolle ja omalle kansalle. NVR:ään kuului vuonna 1943 noin 100 jäsentä, joista puolet oli pääkaupungista. Järjestöllä oli kannatusta myös etenkin Kymenlaakson nuorison keskuudessa.
Vuonna 1943 järjestöä johti Mauri Jalava. Kesällä 1943 NVR piti Jalavan johdolla nuorten työleiriä Luopioisissa. NVR:n tarkoituksena oli sen sääntöjen mukaan vahvistaa suomalaisen nuorison kansallista ja poliittista yhteenkuuluvuutta. Erityisesti järjestö ajoi nuorisolle pakollista työvelvollisuutta ja sotilaallisen koulutuksen lisäämistä. Valtiollinen poliisi seurasi NVR:n toimintaa ja Jalavaa kuulusteltiin esimerkiksi keväällä 1943. Toukokuussa 1944 viranomaiset kielsivät koululaisten osallistumisen NVR:n toimintaan.
Vuonna 1943 Suomen Kansallissosialistien SKS-Nuoret yhdistyi NVR:ään.
NVR lakkautettiin rauhansopimuksen 21. artiklan nojalla 23. syyskuuta 1944, heti samana päivänä, kun sopimus hyväksyttiin ja astui voimaan.
Aiheesta muualla

Puolueohjelma (1942) (Pohtiva – poliittisten ohjelmien tietovaranto)
Suomen Osuuspankki

Suomen Osuuspankki, Kauhajoen konttori
Suomen Osuuspankki on POP Pankki -ryhmittymään kuuluva osuuspankki, jonka pääkonttori on Kauhajoella. Pankilla on 2024 12 konttoria, joista useimmat sijaitsevat Etelä-Pohjanmaalla, Suupohjan seutukunnassa, yksi Helsingissä, neljä Turun seudulla, yksi Porissa ja neljä Pohjois-Suomessa.
Historiaa

Pankin vanhin osa on perustettu Alapään osuuskassana Kauhajoen Harjankylässä 7. marraskuuta 1903 ja vuonna 1992 samalla seudulla toimineet Karijoen, Kauhajoen, Päntäneen, Teuvan ja Suupohjan osuuspankit fuusioitiin ja pankin nimeksi otettiin Suupohjan Osuuspankki. Suupohjan Osuuspankki oli vuonna 1997 perustamassa uutta osuuspankkien yhteenliittymää, Paikallisosuuspankki-ryhmittymää ja sen jälkeen Suupohjan Osuuspankki on perustanut konttoreita myös varsinaisen toiminta-alueensa ulkopuolelle, Oulun ja Lapin lääniin sekä pääkaupunkiseudulle.
1. kesäkuuta 2022 Suupohjan Osuuspankki yhdistyi Liedon ja Piikkiön Osuuspankkien kanssa, ottaen uudeksi nimeksi Suomen Osuuspankki.
Pakotteiden kiertäminen

Suupohjan Osuuspankki antoi venäläisoligarkki Boris Rotenbergin nostaa yrityksensä rahat käteisellä juuri ennen Euroopan unionin asettamien pakotteiden kohteeksi joutumista.
Pankki päätyi linjaukseen pitkän harkinnan jälkeen ja poikkesi viime hetkellä compliance-toimintonsa aiemmin antamasta suosituksesta, jonka mukaan asiakkaan varoja ei Euroopan unionin asettamien käteisvientipakotteiden vuoksi tulisi toistaiseksi hänelle luovuttaa.
Aiheesta muualla

Suomen Osuuspankin kotisivu
Paikallisosuuspankki-ryhmittymän kotisivu
Karhu, Satu: Kyläkassoista Suupohjan osuuspankiksi 1903–2003. Suupohjan osuuspankki, 2003. ISBN 952-91-6507-2.
Suomen Polkupyörä- ja Konetehdas

| Suomen Polkupyörä- ja Konetehdas K>  E. Merilä |
| --- | --- |
 Yksi yrityksen polkupyörä- ja mopomerkeistä oli Supo.
Perustettu:  1904
Perustaja:  Kustaa E. Merilä
Lakkautettu:  1963
Kotipaikka:  Turku
Toimiala:  metalliteollisuus
Tuotteet:   polkupyörät  mopot  Tuulikki-lastenvaunut  puutarhatyökalut  puutyökoneet  maatalouskoneet 
Henkilöstö:  460 (1949)
Tytäryhtiöt:   Suomen Polkupyörä Oy  Helsingin Polkupyörä Oy  Jyväskylän Pyörä Oy  Karjalan Pyörä Oy  Kokkolan Pyörä Oy  Kouvolan Pyörä Oy  Mikkelin Pyörä Oy  Oulun Pyörä Oy  Rauman Pyörä Oy  Savon Pyörä Oy  Suur-Savon Pyörä Oy  Vaasan Pyörä Oy  Varkauden Pyörä Oy  Pensasto Oy 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomen Polkupyörä- ja Konetehdas Oy oli Kustaa E. Merilän (1875–1961) vuonna 1904 Turkuun perustama Suomen ensimmäinen polkupyörätehdas, jonka toiminta loppui konkurssiin perustajan kuoltua 1960-luvun alussa. Se oli turkulaisten Pyrkijän ja Pyöräkellarin (sittemmin Tunturipyörän) ohella yksi 1930-luvun suurimmista suomalaisista polkupyörävalmistajista. Yrityksen pyöriä myytiin muun muassa tuotemerkeillä Olympia, Kiri, Aino, Luxus, Tähti, Svensk Fauber ja Eagle sekä Supo, josta tuli myös yrityksen loppuvuosien lyhytikäinen mopomerkki 1960-luvun alussa.
Kansakoulun ja kansanopiston käynyt 23-vuotias talollisenpoika Kustaa Edvard Merilä perusti Turkuun polkupyöräliikkeen 1898, jolloin polkupyörä oli juuri yleistymässä rikkaiden leikkikalusta koko kansan kulkuneuvoksi. Amerikkalaisten tuontipyörien ohella Merilä myi aseita, ompelu- ja kutomakoneita sekä veneitä ja niiden moottoreita.
Kuljetusmatkat ja monet välikädet nostivat tuontipyörien hintoja, joten Merilä päätti 1900-luvun alkuvuosina ryhtyä valmistamaan pyöriä itse tuotemerkillä Olympia. Suomen Polkupyörä- ja Konetehdas valimoineen rakennettiin silloin Kaarinan pitäjään kuuluneelle Turun Nummenmäelle. 1930-luvulla tehdas työllisti parhaimmillaan noin 400 henkilöä. Tehtaassa valmistettiin myös muun muassa moottoreita sekä ompelukonepöytiä, joihin kiinnitetyt tuontiompelukoneet myytiin Suomi-tuotemerkillä.
Tuotannon ohella Merilä piti myös pyörien jakelun omalla vastuullaan. Vuonna 1903 avatusta Tampereen sivuliikkeestä myyntiorganisaatio kasvoi 1930-luvun loppuun mennessä 14 myymälän valtakunnalliseksi ketjuksi, joka myi myös suksia, potkukelkkoja sekä erilaisia maatalouskoneita. Omien liikkeiden lisäksi pyöriä myivät asiamiehet ja kauppamatkustajat.
Vaikeana luonteena Kustaa Merilä oli riidoissa milloin kenenkin kanssa. Kun Nummenmäki liitettiin Turkuun, Merilä laajensi tuotantoaan Turun sijasta Kuopioon, jonne hän rakennutti tehtaan uudelle Savon Pyörä Oy:lle. Toiminta ei kuitenkaan menestynyt, ja vuonna 1952 kiinteistö myytiin vaatevalmistaja Turo Oy:lle. Myös Naantalissa oli tehdas, joka oli Merilän pojan omistuksessa. 1950-luvulla Merilän polkupyörätuotanto menetti kilpailukykyään. Yli 80-vuotias teollisuusneuvos Merilä johti yrityksiään miltei kuolemaansa 1961 saakka, minkä jälkeen valtio haki liiketoiminnan konkurssiin verovelkojen vuoksi 1963.
Kirjallisuutta

Vesa Rohila: Nostalgiset polkupyörät. Alfamer 2007. ISBN 978-952-5089-93-6.
Aiheesta muualla

Artikkeli yrityksestä Suomen Turku -lehdessä 2/1961 (edellisellä aukeamalla artikkeli Kustaa Merilästä) (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Musiikintekijät

Suomen Musiikintekijät ry on vuonna 1954 perustettu musiikintekijöiden etujärjestö. Yhdistyksen puheenjohtaja on huhtikuusta 2024 lähtien Pauliina Lerche Hänen edeltäjänsä oli Kaija Kärkinen. Yhdistyksen toiminnanjohtaja on Aku Toivonen.
Yhdistyksen jäseneksi voi liittyä suomalainen tai Suomessa asuva säveltäjä, sanoittaja tai sovittaja, joka hyväksyy yhdistyksen tarkoituksen ja säännöt ja joka toimii ammattimaisesti musiikintekijänä. Yhdistykseen kuuluu yli 1200 jäsentä ja sen toimenkuvaan kuuluvat oikeus- ja sopimusneuvonta, edunvalvonta sekä monipuoliset jäsenpalvelut. Järjestö ottaa aktiivisesti osaa yleiseen kulttuuripoliittiseen toimintaan ja tekijänoikeuteen liittyviin asioihin. Suomen Musiikintekijät on Teoston suurin jäsenjärjestö. Muut jäsenjärjestöt ovat Suomen Säveltäjät  sekä Suomen Musiikkikustantajat.
Suomen Musiikintekijät julkaisee Musiikintekijä-jäsenlehteään (ent. Selvis) ja on perustanut Malmstén-säätiön, joka jakaa apurahoja luovan kotimaisen säveltaiteen edistämiseksi. Lisäksi se myöntää vuosittain Pro Musiikintekijä -tunnustuksen (ent. Prix Elvis), joka jaetaan vuosittain henkilölle tai taholle, joka on edistänyt suomalaisen kevyen musiikin asemaa.
Vuonna yhdistys perusti Musiikintekijöiden rahaston. Rahasto edistää ja tukee suomalaisten musiikintekijöiden toimintaa ja työtä jakamalla stipendejä. Rahastoon siirrettävät varat ovat peräisin Kopioston Suomen Musiikintekijöille vuosittain tilittämistä kevyen musiikin teosten valo- ja digikopiointikorvauksista. Stipendejä haetaan ja myönnetyt stipendit julkaistaan sivulla Klaavi.fi.
Historia

Yhdistys perustettiin nimellä Suomen Elokuvasäveltäjät vuonna 1954, jonka jälkeen se vaihtoi nimekseen Elokuva- ja Viihdesäveltäjät (Elvis). Yhdistyksen ensimmäisessä johtokunnassa olivat puheenjohtajana Harry Bergström, varapuheenjohtajana Heikki Aaltoila sekä jäseninä George de Godzinsky, Taneli Kuusisto, Toivo Kärki, Einari Marvia ja Ahti Sonninen. Nimi Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis oli käytössä vuosina 1979–2017.
Pro Musiikintekijät -kunniamaininta

Yhdistys jakaa vuosittain Pro Musiikintekijät -kunniamaininnan henkilölle tai taholle, joka on edistänyt suomalaisen kevyen musiikin asemaa. Kunniamaininta ei sisällä rahallista arvoa. Kunniamaininta oli nimeltään Prix Elvis vuoteen 2016 saakka.
Pro Musiikintekijät -kunniamaininnat
2023 Pikku Kakkonen
2022 Savoy-teatteri
2021  Lastenmusiikki ry
2020  Jyrki Laiho & Validi Karkia -klubi ja Kaisa Rönkkö, Music Finlandin toiminnanjohtaja
2019 Ylen radiotoimittajat Susanna Vainiola, Marko Maunuksela, Tuuli Saksala, Teppo Vapaus ja Miikka Koivisto
2018 UMO Jazz Orchestran taiteellinen tiimi: Jouni Järvelä, Kirmo Lintinen, Mikko Hassinen ja taiteellinen neuvonantaja Kari Heinilä
2017 Sirpa Lahti, Kansanmusiikin ja kansantanssin edistämiskeskus
2018 UMO Jazz Orchestran taiteellinen tiimi: Jouni Järvelä, Kirmo Lintinen, Mikko Hassinen ja taiteellinen neuvonantaja Kari Heinilä
2019 Ylen radiotoimittajat Susanna Vainiola, Marko Maunuksela, Tuuli Saksala, Teppo Vapaus ja Miikka Koivisto
2020 Jyrki Laiho, Validi Karkia -klubi ja Kaisa Rönkkö, Music Finland
Prix Elvis -palkinnon saajat
1991 Ilpo Hakasalo
1992 Pekka Gronow
1993 Juhani Merimaa
1994 Uuden Musiikin Orkesteri UMO
1995 Olli Metsänen
1996 Maarit Niiniluoto
1997 Atte Blom
1998 Uusi Iloinen Teatteri UIT
1999 Jussi Raittinen
2000 Jukka Haavisto
2001 Ilosaarirock/Joensuun Popmuusikot
2002 Radio SuomiPOP
2003 Suomen Tulli
2004 Lahden kaupunginteatteri
2005 Jukka Liedes
2006 Vantaan viihdeorkesteri
2007 Jake Nyman
2008 Martti Heikkinen
2009 Henrik Otto Donner
2010 Pirkko Kotirinta
2011 Tarja Närhi
2012 Paavo Arhinmäki
2013 Ylen Iskelmä-Suomi -työryhmä
2014 Musiikkiteatteri Kapsäkki
2015 Risto Hemmi, Finnvox-studioilta
2016 Koko Jazz Club
Kirjallisuutta

Laululla on tekijänsä : Säveltäjät ja sanoittajat ELVIS ry:n historiikki 1954–1979, toim. Arthur Fuhrmann, Taimi Kyyrö. Säveltäjät ja sanoittajat Elvis, 2006. ISBN 952-92-0064-1.
Laululla on tekijänsä. 2, Säveltäjät ja sanoittajat Elvis ry:n historiikki 1980–2004 (1954–2004), toim. Martti Heikkilä, Pekka Nissilä. Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis, cop. 2011. ISBN 978-952-93-0107-2.
Aiheesta muualla

Suomen Musiikintekijät ry
Pomus, , Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis – Suomalaisen musiikin tekijöiden etujärjestö (Populaarimusiikin verkkomuseon Elvis-artikkeli.)
FIMIC, 27.1.2004, Säveltäjät ja Sanoittajat Elvis täyttää vuosia – Puoli vuosisataa kevyen musiikin asialla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 2  3  4