K. J. Ståhlbergin kyyditys
Ståhlberg ja oikeistoaktivismi

Ståhlberg oli jo pitkään ollut oikeistoaktivistien poliittinen vihollinen. Hän oli koko poliittisen uransa ajan järkähtämätön laillisuusmies ja oli ennen Suomen itsenäistymistä paheksunut – joskaan ei aktiivisesti vastustanut – jääkäriliikettä. Heti itsenäistymisen jälkeen Ståhlberg oli kannattanut tasavaltalaista valtiomuotoa oikeiston suosiman monarkian sijaan, ja maan ensimmäisissä presidentinvaaleissa hän voitti Carl Gustaf Emil Mannerheimin, oikeiston ehdokkaan. Ståhlberg oli puolestaan saanut taakseen maltillisen oikeiston sekä vasemmiston. Maltillisena Ståhlberg vastusti sekä kommunisteja että äärioikeistoa.
Presidenttikaudella Ståhlbergin pyrkimykset poliittiseen liennytykseen ärsyttivät oikeistopiirejä, ja erityisen pahaa verta herätti sisällissodassa punaisten puolella taistelleiden yleinen armahdus 1921. Myös Ståhlbergin presidenttikauden idänpolitiikka oli ristiriidassa oikeistoaktivistien tavoitteiden kanssa. Repolan ja Porajärven palauttaminen Venäjälle Tarton rauhassa laskettiin oikeistopiireissä yleisesti Ståhlbergin lepsuuden syyksi, ja katkeruutta herätti myös valtiovallan kieltäytyminen itäkarjalaisten kansannousun tukemisesta.
Presidenttikautensa jälkeen politiikasta vetäytynyt Ståhlberg teki paluun julkisuuteen 1930. Motivaationa oli jälleen hänen vakaumuksensa laillisen poliittisen toiminnan ensisijaisuudesta, mitä hän ryhtyi puolustamaan Lapuan liikkeen ulkoparlamentaarisilta ja laittomilta toimintatavoilta. Erityisesti julkisuutta saanut esimerkki hänen toiminnastaan oli kesäkuussa 1930 Helsingin Sanomissa julkaistu artikkeli ”Laittomuus vai laillinen järjestys?”. Sinänsä Ståhlberg ei vastustanut esimerkiksi Lapuan liikkeen vaatimia kommunistien toiminnan kieltäviä lakeja, mutta painotti, ettei laiton aktivismi saanut vaikuttaa lainsäädäntöprosessiin. Kesän aikana hän ryhtyi myös kokoamaan Lapuan liikkeen vastaista poliittista rintamaa. Lapuan liikkeen taholta esitettiin myös vaatimuksia yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden, parlamentarismin ja puoluelaitoksen lakkauttamisesta. Ståhlberg vastusti tätä jyrkästi ja puolusti kansanvaltaista valtiosääntöä, jota oli itse ollut luomassa.
Kyyditystoiminnan kiihtyminen ja muuttuminen röyhkeämmäksi motivoi Ståhlbergin asettumaan myös itse Edistyspuolueen eduskuntavaaliehdokkaaksi. Lapuan liike vaati kaikkien porvarillisten puolueiden yhteistä vaaliliittoa, mutta Uudenmaan läänin vaalipiirissä Edistyspuolue päätti pitkistä neuvotteluista huolimatta jättäytyä vaaliliiton ulkopuolelle. Kun Ståhlbergin ilmoitettiin olevan puolueensa ehdokkaana Uudellamaalla, lapualaiset päättelivät juuri hänen olleen vaaliliiton kariutumisen taustalla ja siten syypää yhtenäisen porvarillisen rintaman hajottamiseen. Vaalikampanjan aikana Ståhlbergiin kohdistunut julkinen parjaus lisääntyi.
Kesän loppua kohti kyydityksistä alkoi tulla Lapuan liikkeelle poliittinen ongelma. Murros tapahtui, kun Lapuan liikettä kannattaneet Vapaussodan Rintamamiesten Liiton jäsenet kyyditsivät hajotetun eduskunnan sosiaalidemokraattisen varapuhemiehen Väinö Hakkilan heinäkuussa Pohjanmaalle. Hakkila oli vastustanut kommunistilakeja ja Lapuan liikettä. Teko nähtiinkin yleisesti merkkinä siitä, että kansanliike oli valmis käyttämään väkivaltaa ei vain kommunisteja vaan kaikkia vastustajiaan vastaan. Tästä eteenpäin muilutukset aiheuttivat yhä enemmän ristivetoa toisaalta liikkeen radikaalin siiven, toisaalta maltillisten jäsenten ja muiden porvarillisten toimijoiden välillä. Erityisesti Lapuan liikkeen johto oli huolissaan siitä, että muilutukset karkottaisivat liikkeen potentiaalisten poliittisten liittolaisten äänestäjiä tulevissa vaaleissa. Näistä syistä Lapuan liikkeen johtajat Vihtori Kosola, Iivari Koivisto ja Martti Rantanen antoivat 15. syyskuuta julistuksen, jossa vetosivat ”yksityisluontoisten väkivallan tekojen” lopettamiseksi. Vetoomus myös tehosi tilapäisesti; Ståhlberg oli ensimmäinen sen jälkeen kyydityksen uhriksi joutunut.
Lokakuun eduskuntavaalien tulos oli lopulta täpärin mahdollinen, vaikka kommunistien poliittinen toiminta olikin käytännössä estetty ja heidän ehdokkailtaan evätty pääsy vaalilistoille. Porvaripuolueet saivat uudessa eduskunnassa 134 paikkaa, täsmälleen kommunistilakien läpivientiin tarvitun 2/3 enemmistön. Tässä tilanteessa radikaalin oikeiston keskuudessa nousi huoli, että joku keskustavasemmiston edustaja tai muu Lapuan liikkeen vastustaja saattaisi käyttää vaa’ankieliasemaansa hyväkseen ja estää lakien läpiviennin. Tässä suhteessa epäilykset kohdistuivat erityisesti eduskuntaan valittuun Ståhlbergiin, jota vastaan oli oikeiston piirissä propagoitu voimakkaasti koko kesän. Väkivallanteko Ståhlbergia kohtaan ei ollut siis varsinaisesti yllätys, sillä oikeistolaisissa lehdistössä oli yllytetty jopa entisen presidentin murhaan. Etsivän Keskuspoliisin mukaan kyyditystä oli valmisteltu koko vuoden. Kyydityksen puuhamiehenä toiminut Eero Kuussaari tunnusti myöhemmin, että tarkoituksena oli varoittaa Ståhlbergiä äänestämään oikeiston kannan mukaisesti. Vaikka Ståhlberg pitäisi sanansa ja äänestäisi kommunistilakien puolesta, hän epäilemättä vastustaisi monia muita Lapuan liikkeen pitemmälle meneviä lakihankkeita.