stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
8,8 cm Raketenwerfer 43

| 8,8 cm Raketenwerfer 43 |
| --- | --- |

Tyyppi:  Panssaritorjuntatykki
Valmistaja:  Useita valmistajia
Valmistusmaa:   Saksa
Valmistusvuodet:  1943–1945
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  88 mm
Paino (tyhjänä):  149 kg
Ammuksen lähtönopeus:  110–130 m/s
Tehokas kantama:  Tehokas ampumaetäisyys 200 m (panssaroituja maaleja vastaan)
Tulinopeus (laukausta/min):  Kymmenen laukausta minuutissa.
8,8 cm Raketenwerfer 43, 8,8 cm R.W. 43 (saksankieliseltä lempinimeltä Puppchen) oli saksalainen toisen maailmansodan aikainen 88 mm matalapainepanssarintorjuntatykki. Ase kehitettiin parantamaan saksalaisen jalkaväen tulivoimaa vihollisen panssaroituja ajoneuvoja vastaan.
8,8 cm Raketenwerfer 43:n pääosat olivat alalavetti, tyypiltään palkkilavetti, ajolaite, ylälavetti, johon suojakilpi kiinnittyi ja rihlaamaton, ohutseinämäinen yksikerrosputki. Tähtäin oli avotähtäin. Aseen kokonaispaino oli 149 kg ja se voitiin purkaa kuljetusta varten kuuteen osaan. Ajolaite oli irrotettavissa, jotta ase olisi matalampi tuliasemassa. 8,8 cm R.W. 43:ssa ei ollut minkäänlaista joustolaitetta rekyylivoiman hidastamista varten. Ase oli siis toisin sanoen jäykkälavettinen. Tykki ei ollut kuitenkaan rekyylitön, sillä paine pääsi purkautumaan ulos ainoastaan putkensuun kautta. Täten asetta ei voida luokitella sen paremmin singoksi kuin raketinheittimeksikään. Jäykkälavettinen konstruktio oli kuitenkin mahdollinen pienen rekyylivoiman johdosta. Pieni rekyyli puolestaan oli mahdollistettu käyttämällä kevyttä, pienellä ajopanoksella varustettua muodoltaan rakettimaista ammusta.
8,8 cm R.W. 43:n ammus, Raketen-Panzergranate 4312, oli varustettu samanlaisella ontelopanoksella kuin panssarikauhun raketti, mutta sen ajopanos oli pienempi ja runko lyhyempi. Samoin sytytysjärjestelmä oli erilainen. Ammus kykeni läpäisemään 150–180 mm panssariterästä 60 asteen iskukulmalla ampumaetäisyydestä riippumatta. Asetta käyttämään tarvittiin kaksihenkinen miehistö.
8,8 cm Raketenwerfer 43:a valmistettiin paljon pienempi määrä kuin panssarikauhua, noin 3 000 kappaletta. Pieni valmistusmäärä johtui siitä, että saksalaiset huomasivat kevyemmän ja yksinkertaisemman panssarikauhun olevan lähes yhtä tehokas panssarintorjunta-ase kuin 8,8 cm R.W. 43. Kaliiperiltaan 88-millisen raketin ampumiseen ei tarvittu kahden sotilaan käyttämää pienoistykkiä, vaan 15 kertaa kevyempi, olalla kannettava 8,8 cm Raketen-Panzerbüchse eli Panssarikauhu riitti samaan tehtävään.
Kuvagalleria

Amerikkalaiset sotilaat tarkastelevat sotasaaliiksi saatua 8,8 cm Raketenwerfer 43:a. Kuvan ammukset ovat kuitenkin Panssarikauhun raketteja.
8,8 cm Raketenwerfer
Aiheesta muualla

Amerikkalainen tiedusteluraportti aseesta (englanniksi)
Lechainá

| Lechainá Λεχαινά |
| --- | --- |
 Kunnallisyksikön sijainti
 Lechainá
 Koordinaatit: 37°56′15″N, 21°15′47″E 
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Peloponnesos,Länsi-Kreikka jaJooniansaaret
Alue:  Länsi-Kreikka
Alueyksikkö:  Elis
Kunta:  Andravída-Kyllíni
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kunnallisyksikkö, entinen kunta, kaupunki
 – Kallikrates-koodi:  390301
Väkiluku (2011):  4 855
 – Kaupunki­yhdys­kunta:  2 927
 – Kaupunki:  2 641
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  270 53
Suuntanumero(t):  26230
Rekisterikilpi:  ΗΑ
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lechainá (kreik. Λεχαινά; myös Lechená) on Kreikan kaupunki sekä samanniminen Andravída-Kyllínin kunnan kunnallisyksikkö (Δημοτική Ενότητα Λεχαινών, Dimotikí Enótita Lechainón) ja entinen itsenäinen kunta. Se sijaitsee Eliksen alueyksikössä Länsi-Kreikan alueella. Koko kunnallisyksikön väkiluku on 4 855 ja varsinaisen Lechainán kaupungin väkiluku 2 641 (vuonna 2011). Lechainá on Andravída-Kyllínin kunnan kuntakeskus.
Lechainá sijaitsee noin 17 kilometriä Amaliádasta luoteeseen ja noin 54 kilometriä Patraksesta lounaaseen. Aivan kaupungin kaakkoispuolella on Andravídan sotilaslentokenttä. Lechainá oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Andravída-Kyllínin kunnaksi yhdessä Andravídan, Kástro-Kyllínin ja Vouprasían kanssa, jolloin se muuttui uuden kunnan kunnallisyksiköksi.
Kunnallisyksikön osat

Lechainán kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Ágios Charálampos | Ágios Charálampos | 63 |
| Aretí | Aretí | 220 |
| Bórsi | Bórsi | 209 |
| Lechainá | Ágioi Theódoroi | 194 |
| Lechainá | Ágios Panteleímonas | 37 |
| Lechainá | Katarráchi | 55 |
| Lechainá | Lechainá | 2 641 |
| Mélissa | Mélissa | 301 |
| Myrsíni | Myrsíni | 1 135 |
Yhteensä: 4 855
Laitos (yliopisto)

Laitos on yliopistolla hallinnollinen yksikkö, joka vastaa yhden tai useamman samaan aihepiiriin liittyvän tieteenalan opetuksesta ja tutkimuksesta. Läheisten tieteenalojen laitokset kuuluvat yleensä samaan tiedekuntaan.
Laitosten tehtävät vaihtelevat eri yliopistoissa, samoin niiden sisäinen hallinnollinen malli. Laitosta johtaa laitoksen johtaja tai esimies, jonka useimmissa yliopistoissa on oltava professori.
Laitoksen tasolla hoidetaan käytännön tutkimus- ja opetustyö sekä niiden koordinointi.
Aida de Acosta

| Aida de Acosta |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. heinäkuuta 1884 Elberon, New Jersey, Yhdysvallat
Kuollut: 26. toukokuuta 1962 (77 vuotta) Bedford, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Puoliso:  Oren Root III (1908–1925) Henry S. Breckinridge (1927–1947)
Lapset:  Oren Root IV (1911) Alva de Acosta Root (1914)
Aida de Acosta (28. heinäkuuta 1884 Elberon, New Jersey – 26. toukokuuta 1962 Bedford, New York) oli yhdysvaltalainen seurapiirihenkilö. Hänet tunnetaan ensimmäisenä naisena, joka on yksin lentänyt moottoroitua ilma-alusta. Hän pääsi Pariisissa 29. heinäkuuta 1903 lentämään Alberto Santos-Dumontin rakentamaa ilmalaivaa, viisi kuukautta ennen Wrightin veljesten ensilentoa.
Myöhempinä vuosinaan de Acosta oli lähellä menettää näkönsä kokonaan glaukooman vuoksi. Hänestä tuli silmäsairauksien paremman hoidon puolestapuhuja, ja hän oli mukana perustamassa ensimmäistä silmäpankkia.
Lento

Aida de Acosta syntyi 28. heinäkuuta 1884 varakkaaseen kuubalaistaustaiseen perheeseen Elberonissa, New Jerseyssä. Hänen sisaruksiaan olivat muun muassa kirjailijat Mercedes de Acosta ja Rita de Acosta Lydig.
Perhe oli kesällä 1903 Pariisissa, jossa 19-vuotias de Acosta ystävystyi brasilialaisen ilmailijan Alberto Santos-Dumontin kanssa. Santos-Dumont antoi hänelle kolme oppituntia ilmalaivansa № 9 lentämisestä. Lentotunteja hän ei voinut antaa, sillä kori oli niin pieni, että siihen mahtui vain yksi ihminen. Santos-Dumont antoi lopulta de Acostan lentää ilmalaivalla 29. heinäkuuta 1903. Hän lensi Pariisista Bagatelleen Santos-Dumontin seuratessa häntä polkupyörällä ja antaessa ohjeita nenäliinaansa heiluttamalla. Bagatellessa de Acosta laskeutui poolokentälle keskeyttäen käynnissä olleen Englannin ja Yhdysvaltain välisen ottelun. Ottelun jälkeen de Acosta palasi ilmalaivalla takaisin Pariisiin. Hänestä tuli ensimmäinen moottoroitua ilma-alusta yksin lentänyt nainen.
Lehdistön reaktio naiseen ilma-alusta ohjaamassa oli negatiivinen. Myös de Acostan vanhemmat järkyttyivät kuultuaan lennosta. Heidän mielestään naisen tuli saada nimensä sanomalehtiin ainoastaan mentyään naimisiin ja kuoltuaan. Niinpä Santos-Dumont salasi de Acostan henkilöllisyyden ja kertoi kirjassaan Dans l’air lentäjän olleen ”nuori ja hyvin viehättävä kuubalainen, joka oli huomattavassa asemassa New Yorkin seurapiireissä”. Lento nousi jälleen esiin vasta vuonna 1932 illalliskutsuilla New Yorkissa, kun vieraana ollut laivaston upseeri kertoi halustaan lentää ilmalaivalla. De Acosta sanoi ymmärtävänsä halun ja kertoi tarinansa lennostaan.
Yksityiselämä

Aida de Acosta oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen miehensä oli Oren Root III, ulko- ja sotaministeri Elihu Rootin veljenpoika. Pari meni naimisiin 5. marraskuuta 1908. Heille syntyi kaksi lasta: poika Oren Root IV 13. kesäkuuta 1911 ja tytär Alva de Acosta Root 1. toukokuuta 1914. Liitto päättyi avioeroon noin vuonna 1925.
Toisen kerran de Acosta meni naimisiin vuonna 1927 lakimies, kenraali Henry S. Breckinridgen kanssa. Breckinridge oli olympiatason miekkailija, Charles Lindberghin ystävä ja toimi Lindberghin asianajajana tämän pojan kidnappaustapauksessa. He erosivat vuonna 1947.
De Acosta kärsi glaukoomasta ja oli lähellä menettää näkönsä kokonaan. Hänestä tuli silmäsairauksien paremman hoidon puolestapuhuja. Hän johti kampanjaa Wilmerin silmätauti-instituutin perustamiseksi Johns Hopkinsin yliopistolle ja oli mukana perustamassa ensimmäistä silmäpankkia, jonka johtajana hän toimi 1945–1955.
De Acosta kuoli Bedfordissa New Yorkissa 26. toukokuuta 1962.
Aida de Acosta Santos-Dumontin ilmalaivan № 9 ohjaimissa vuonna 1903.
Laitosapulainen

| Laitosapulainen |
| --- | --- |
Tyyppi:  Ammatti
Toimiala:  Terveydenhuolto
Koulutus:  Toinen aste
Työpaikka:  Sairaala, Terveyskeskus, Vanhainkoti, Varhaiskasvatus, Yksityinen terveydenhoito
Lähinimikkeitä:  Hoiva-avustaja, Lähihoitaja
Laitosapulainen (laitoshuoltaja) voi työskennellä esimerkiksi sairaalassa, vanhusten palvelutaloissa tai terveyskeskuksen vuodeosastolla. Tehtävänä on huolehtia mm. ylläpitosiivouksesta, erityissiivouksesta sekä huoltohuonetyöskentelyn toteutuksesta. Lisäksi laitosapulainen huolehtii asiakkaiden turvallisuudesta ja hyvinvoinnista. Työ parantaa asiakkaiden ja henkilökunnan viihtyvyyttä sekä lisää hygieniaa. Työ on siivousta eri toimintayksiköissä. Laitoshuoltaja voi työyksiköstä riippuen osallistua myös ruokahuoltotehtäviin, kuten välipalojen valmistamiseen, jäte- ja vuodehuoltoon.
Tehtävään koulutuksena voi suorittaa laitoshuoltajan ammattitutkinnon tai puhtaus- ja kiinteistöpalvelualan opintoja ja suuntautua opinnoissa laitoshuoltajan tehtäviin. Koulutusta järjestetään myös oppisopimus- tai työvoimakoulutuksena. Vuonna 2018 koko maassa kunta-alalla työskenteli 5 950 kokoaikaista ja täysipalkkaista laitoshuoltajaa.
Yrjö Roiha

| Yrjö Roiha |
| --- | --- |
 Lähetyssaarnaaja Yrjö Roiha.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. tammikuuta 1856 Rautjärvi
Kuollut: 4. elokuuta 1894 (38 vuotta) Olukondan lähellä, Saksan Lounais-Afrikka
Ammatti:  lähetyssaarnaaja
Yrjö Roiha (6. tammikuuta 1856 Rautjärvi – 4. elokuuta 1894 Olukondan lähellä, Saksan Lounais-Afrikka) oli suomalainen lähetyssaarnaaja, joka työskenteli kahden työkauden ajan 1883–1894 Suomen Lähetysseuran työntekijänä Saksan Lounais-Afrikan Ambomaalla. Roihan ensimmäinen kausi Ambomaalla kesti seitsemän vuoden ajan, ja sen jälkeen hän palasi Suomeen tekemään lähetyskoulun loppuun. Ensimmäisellä kaudella hän oli toiminut katekeettana, mutta valmistuttuaan lähetyskoulusta hänet vihittiin vuonna 1892 lähetyssaarnaajaksi.
Roihan avioliiton ulkopuoliset suhteet ambolaisten naisten kanssa paljastuivat vuonna 1893, mutta hän sai pitää paikkansa lähetyssaarnaajana pyydettyään anteeksi Olukondan seurakunnan edessä. Lähetyskentän johtajan Martti Rautasen mukaan lähetystyö koki kuitenkin Roihan toimien takia kovan kolauksen. Roiha oli kaksi kertaa naimisissa, ja hänen molemmat vaimonsa kuolivat lähetyskentällä.
Elämäkerta > Varhaisvaiheet ja koulutus lähetystyötä varten

Yrjö Roiha oli talollisen poika Rautjärven Roihan kylästä. Perheeseen kuului 20 henkeä. Vuosien 1878 ja 1879 kirkonkirjoissa hän esiintyy vt. koulumestarina, eli henkilönä, joka oli vakavamielinen ja tunsi kristinopin kiitettävällä tavalla, niin että hänelle voitiin uskoa lasten opetus seurakunnassa.
Syksyllä 1880 Roiha otettiin Suomen Lähetysseuran (SLS) lähetyskouluun, joka oli hiljattain aloittanut uudelleen toimintansa oltuaan lakkautettuna kahdeksan vuotta. Roihan koulunkäynti keskeytyi 1882 kun hän tarjoutui lähtemään Ambomaalle yhdessä Kustaa Hakalan kanssa. Ambomaalla oli puute lähetystyöntekijöistä ja siellä olleet suomalaiset olivat uupuneita. Lisäksi lähetysjohtaja C. G. Tötterman arveli, että nämä kaksi eivät pystyisi suorittamaan lähetyssaarnaajan tutkintoa loppuun, joten heidät lähetettiin Ambomaalle katekeettoina. Tötterman siunasi heidät lähetystyöhön lokakuussa 1882. Käsityöläisveli Antti Piirainen, joka oli vaimonsa kuoleman jälkeen juuri tuonut Suomeen kolme tytärtään ja oli palaamassa Lounais-Afrikkaan, lupautui huolehtimaan matkan ajan Hakalasta ja Roihasta.  Piirainen oli aikoinaan lähtenyt ensimmäisten joukossa Ambomaalle, mutta hän oli eronnut SLS:n palveluksesta, asettunut Omaruruun ja toiminut siellä kauppiaana ja seuran asiamiehenä.
Elämäkerta > Ensimmäinen matka Afrikkaan

Roiha, Hakala ja Piirainen lähtivät matkaan 26. lokakuuta 1882 ja matkustivat yhdessä laivalla Saksan ja Englannin kautta Kapkaupunkiin ja sieltä edelleen Valaskalalahteen (Walvis Bay). Valaskalalahdesta matka jatkui härkävankkureilla Omaruruun. Roiha ja Hakala viipyvät Omarurussa neljä kuukautta, yli sadekauden, ja jatkoivat sitten Ambomaalle. Perillä Ondongassa kesäkuussa 1883 heitettiin arpaa siitä, mille lähetysasemille he menisivät. Roiha asettui Martti Rautasen lähetysasemalle Olukondaan, jossa hän toimi vuoteen 1885 saakka. Roiha muutti Olukondasta vuonna 1885 Omandongon lähetysasemalle.
Elämäkerta > Ensimmäinen matka Afrikkaan > Avioliitto ja puolison kuolema

Sekä Roiha että Hakala olivat Afrikkaan lähtiessään kihloissa. Heille oli luvattu, että morsiamet lähetettäisiin kahden vuoden kuluttua heidän luokseen. Lähetysseuran kireän rahatilanteen vuoksi tämä lykkääntyi, ja Roihan morsian Liisa Greta Bexar ja Hakalan morsian Karolina Lindroos pääsivät lähtemään kotimaasta vasta loppukesällä 1885 ja saapuivat perille Ondongaan 20. tammikuuta 1886. Eroa oli siis lähes neljä vuotta. Kaksi päivää saapumisen jälkeen Omandongon lähetysasemalla vietettiin kaksoishäät, kun lähetyssaarnaaja Karl August Weikkolin vihki sekä Roihat että Hakalat avioliittoon. Liisa Roihaan, joka oli saanut koulutuksen diakonissaksi, oli asetettu suuria toiveita, sillä tähän saakka lähetyssaarnaajat olivat joutuneet hoitamaan sairaita Ambomaalla itseoppineina maallikoina.
Pian Yrjö Roiha sairastui malariaan, ja kun hän oli siitä jo toipumassa, sairastui samaan tautiin Liisa Roiha. Liisa kuoli malariaan pian saapumisensa jälkeen huhtikuun 5. päivänä. Tämä oli kova isku Yrjö Roihalle, joka nyt alkoi sairastella ja oli pakotettu lähtemään virkistysmatkalle Kapkaupunkiin, jossa hän vietti yli vuoden.
Elämäkerta > Ensimmäinen matka Afrikkaan > Paluu Ambomaalle ja takaisin Suomeen

Palattuaan Kapkaupungista Roiha ryhtyi 10. elokuuta 1887 hoitamaan Omandongon lähetysasemaa, osittain yksin, osittain yhdessä August Pettisen kanssa. ”Siellä hän sai kastaa heinäkuussa 1888 neljätoista pakanaa”, kertoo Salomaa. Omandongon lähetysasema jouduttiin hylkäämään syys-lokakuun vaihteessa 1888 Ondongan perintöruhtinas Nehalen omavaltaisen käytöksen vuoksi, ja Roiha siirtyi Olukondaan. Kun lähetyssaarnaajia nyt oli Olukondassa yli tarpeen, palasi Roiha kotimaahan jatkamaan Lähetyskoulussa kesken jääneitä opintojaan. Roihan ensimmäinen matka kesti lähes seitsemän vuotta.
Elämäkerta > Toinen matka Afrikkaan > Yritys aloittaa työ Uukwambissa

Roiha sai Helsingissä opintonsa valmiiksi. Hänet vihittiin helmikuussa 1892 lähetyssaarnaajaksi, eli hänellä oli oikeus toimia papin tehtävissä lähetyskentällä. Samana keväänä hänet vihittiin avioliittoon Maria Mathilda Sandbergin (s. 19.3.1866, Elimäki) kanssa.
Ambomaalle päästyään Roihat asettuivat Uukwambin heimon alueelle ja ryhtyivät rakentamaan sinne uudelleen Elim–nimistä lähetysasemaa, jonka Weikkolin ja Pietari Kurvinen olivat jo 1871 yrittäneet perustaa, mutta josta oli paettu jo seuraavana vuonna kuningas Naajuman vihamielisyyden vuoksi. Weikkolin oli myös vuosina 1890–1891 yrittänyt aloittaa työtä Uukwambissa, mutta tämä yritys oli päättynyt hänen sairastumiseensa ja kuolemaansa toukokuussa 1891. Roihien yritys aloittaa työ Elimissä oli jo kolmas Lähetysseuran lähettien yritys heimon alueella. He saivat valmiiksi pienen asuinrakennuksen ennen suurten sateiden alkua.
Elimissä Roihille syntyi kaksi poikaa, Kauko Johannes (s. 1893) ja Viljo Kaarlo Pietari (s. 1894).
Elämäkerta > Toinen matka Afrikkaan > Roihan avioliiton ulkopuoliset suhteet paljastuvat

Roihan kokemista kiusauksista ja hänen lankeemuksistaan, koskien lähetyssaarnaajilta odotettua sukupuolimoraalia, kertoo Jarmo Laiho vuoden 1990 pro gradu -työssään.
Vuoden 1893 ensimmäisen puoliskon aikana paljastui, että Roihalla oli vuosien 1885 ja 1893 välillä ollut avioliiton ulkopuolisia suhteita ambolaisten naisten kanssa, ja että hän oli ahdistellut seksuaalisesti noin kahtakymmentä naista. Asia tuli ilmi, kun Roihan palvelustyttö Augusta kertoi, että Roiha ”oli häntä lähennellyt haureellisessa tarkoituksessa”. Kuulusteluissa Roiha osittain tunnusti Augustan kanssa tapahtuneen, mutta seurakuntalaiset tulivat nyt kertomaan lähetyssaarnaajille muitakin samanlaisia asioita Roihasta. Paljastui, että lähes koko seurakunta oli tiennyt näistä asioista ja he olivat luulleet lähettienkin tietävän niistä, eivätkä siksi olleet puhuneet heille niistä. Kävi ilmi, että Roiha oli ”jo ennen ensimmäistä avioliittoaan 1885 vietellyt muutamia tyttöjä ja vaimon kuoltua asia oli jatkunut vuodesta 1886 suuremmassa mitassa.”
Asia oli kiusallinen lähetystyöntekijöille, sillä heistä itsestään oli nyt paljastunut sellaista, mitä vastaan he olivat opettaneet. Lähetit kokivat, ”ettei päätäntävaltansa riittänyt tämän asian käsittelyyn eikä varsinkaan sen salaamiseen johtokunnalta niin kuin Roiha oli heitä pyytänyt”. SLS:n johtokunnalle tiedotettiin asiasta ja odotettiin, että lähetit saisivat johtokunnan ohjeet siitä, miten asiassa tuli toimia.
Johtokunnan vastauksen tultua Roihalle annettiin kaksi vaihtoehtoa. Joko hänen tuli tunnustaa koko asia julkisesti Olukondan seurakunnan edessä ja tehdä täysi synnintunnustus, pyytää anteeksi ja luvata elää jatkossa niin kuin lähetyssaarnaajan tulee. Hänet erotettaisiin muuten tehtävistään ja päätös tästä luettaisiin Olukondan kirkossa. Roiha myöntyi vaatimuksiin, ja hän sai jatkaa lähetyssaarnaajan työssä.
Ei ole tiedossa, miksi seurakuntalaiset eivät aikaisemmin puhuneet läheteille Roihasta. He saattoivat kunnioittaa lähetyssaarnaajien auktoriteettia tai sitten tällainen asia ei kenties ollut niin ihmeellinen heidän yhteisössään; ambolaisten mielestä ilman naista elävä mies oli käsittämätön ja kummallinen asia, johon viitattiin nimityksellä ombombolume eli ’luteitten kanssa makaaja’. Mainittakoon, että T. E. Tirrosen sanakirjassa Ndonga-English Dictionary ei ole sanaa ombombolume.
Elämäkerta > Toinen matka Afrikkaan > Puolison sairastuminen ja kuolema

Maria Roiha sairastui tautiin, joka nähtävästi oli keuhkokuumetta, ja kuoli 22. huhtikuuta 1894. Hänet haudattiin heimopäällikkö Negumbon pojan Nuujoman läsnä ollessa ja siis tämän tieten ja luvalla. Kahdeksan päivää hautaamisen jälkeen Negumbo vaati, että vainaja oli siirrettävä toisaalle, sillä oli koittamassa tyttöjen täysi-ikäisyysjuhla, ja jos joku silloin haudattiin valtakunnan alueelle, seuraisi siitä heimon kuninkaan kuolema. Maria Roiha haudattiin uudelleen 30–40 kilometrin päähän metsään, Omagangati-nimiseen paikkaan Uukwambin ja Ondongan heimojen välille, K. A. Weikkolinin viereen. Tämä oli kuollut hieman alle kolme vuotta aiemmin malariaan. Negumbo ei ollut sallinut Weikkolininkaan hautausta Uukwambiin.
Roihan koti Elimissä tuhoutui tulipalossa kaksi kuutautta Marian kuoleman jälkeen. Palo sai alkunsa lihan savustamisesta, joka oli annettu kahden ambolaispojan tehtäväksi. Myöhemmin saatiin lisäksi tietää, että Negumbo oli näihin aikoihin kieltänyt alamaisiaan kuolemanrangaistuksen uhalla menemästä Elimin lähetysasemalle kuuntelemaan lähetyssaarnaajien opetusta. Tulipalon jälkeen Roiha siirtyi neljän päivän kuluttua Ondongan Ondangwaan August Pettisen luo.
Elämäkerta > Toinen matka Afrikkaan > Roihan sairastuminen ja kuolema

Lähettien pitämässä kokouksessa päätettiin, että Roiha rakentaisi Elimin uudelleen, mutta Negumbo ei antanut läheteille terveellisempää paikkaa. Tämän vuoksi päätettiin, että Roiha siirtyy Oniipaan, josta Frans Hannula oli matkustanut Suomeen. Roiha meni vielä heinäkuun puolessa välissä Uukwambiin ”tavaroittensa jäännöksiä hakemaan”, mutta palasi sieltä ”väsyneenä ja voimattomana”. Hänen poikansa Viljo kuoli 29.7., ja sen jälkeen päätettiin, että hän lähtisi Savolan saattamana terveysmatkalle Kapkaupunkiin.
Roihan viimeisistä vaiheista kertoi August Pettinen Lähetyssanomissa:
»– – 2/8 oli matkavarustukset tehty Ondanguassa ja lähdin viemään Roihaa Olukondaan – –. Seuraavana aamuna oli hän entistä heikompi ja väsyneempi. Kuitenkin jaksoi hän vielä omin voimin liikkua. Lähtöpuuhissa oli hänkin toimivinaan. Poikansa Kaukon tahtoi hän välttämättömästi saada mukaansa, mutta kun hänelle selitettiin, että Kauko on vielä liian pieni lähtemään niin pitkälle matkalle, tyytyi hän siihen. Erotessa lapsestaan puristi hän häntä rintojaan vasten ja suupielet värähtelivät omituisesti, mutta silmä ei jaksanut enää kyyneltyä. Kello 11 edellä puolen päivän — perjantaina 3/8 — lähtivät vaunut liikkeelle Olukondasta. Surullisen kipeästi koskeva oli tuo eron hetki.»
Lähtöä seuraavana päivänä Savola huomasi, että Roihan loppu oli lähellä, ja hän kääntyi takaisin kohti Olukondaa. Roiha kävi puhumattomaksi, vatsa pöhöttyi ja ”kasvot tulivat kuolevan näköisiksi”. Puoli tuntia ennen Olukondaan saapumista Roiha kuoli 4. elokuuta 1894. Rautanen ja Pettinen valmistivat yötä myöten ruumisarkun, ja seuraavana päivänä, joka oli sunnuntai, ilmoitettiin kuolemasta kuninkaalle ja ryhdyttiin kaivamaan hautaa, johon Roiha heti haudattiin, kahdeksan päivää aikaisemmin kuolleen poikansa Viljon viereen.
Kuolinsyy jäi hämärän peittoon. August Pettinen kirjoitti Roihan kuolemasta seuraavasti:
»Kysymykseen, mikä tauti oikeastaan lopetti v. Roihan elämän, on vaikea löytää muuta vastausta, kuin tämän: hän sortui ylen raskaan kuorman alla. Nuo kovat, toinen toistaan taajaan seuraavat koetukset mursivat hänen sielunsa ja ruumiinsa voimat, jotta hänen täytyi sortua. Eikä ihmekään! Sortuuhan sitä heikko ihminen vähemmästäkin. Päinvastoin ihmettelen, että hän niinkin kauan kesti.»
Lähetyssanomissa kirjoitettiin hänestä seuraavasti:
»Veli Roiha oli luonteeltaan voimakas ja pelkäämätön, jota hän useammin kuin kerran oli tilaisuudessa näyttämään niissä vaaroissa ja vaikeuksissa, joita työ siellä tarjosi. Mutta samalla hän oli umpimielinen ja kantoi tavallisesti mitään virkkamatta niitä taakkoja, jotka lankesivat hänen harteilleen. Jäykkänä ja valittamatta seisoi hän viimeisellä vaikealla paikallaan Uukuambissa ja koetti valmistaa maata kristillisyydelle. Ja ettei hänen työnsä tähän nähden ollut turha, sitä näkyy todistavan sekin, että kuningas on sanonut kaipaavansa häntä ja pyytää ettei häntä jätettäisi ilman opettajaa. […]»
Luonnehdintoja

Roihan osaa on pidetty ”käsittämättömän raskaana”. Toisaalta hän ei myöskään ollut ”pyhitetty kärsijä”. Peltola sanoo, että
»… hänen luonteessaan oli vikoja ja ylivoimaisiksi tulleet kiusaukset aiheuttivat hänen elämässään lankeemuksia, jotka tuottivat paljon surua hänen esimiehilleen ja olivat loukkaukseksi Jumalan valtakunnan työlle. Luonteeltaan Roiha oli sulkeutunut ja kantoi vaieten kuormansa, mutta rakas oli hänelle työ, jossa hän voimansa kulutti.»
Rautjärven Roihan kylässä vietettiin 1954 Roihan kuoleman 60-vuotisjuhlaa, missä tilaisuudessa Ambomaalla vuosien 1911–52 välillä kolme työkautta palvellut Viktor Alho sanoi, ettei kukaan suomalainen lähetyssaarnaaja ole joutunut kärsimään niin paljon kuin Roiha.