stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
SS France
Aiheesta muualla

The Classic Liners of Long Ago: France
The liner France in French Lines Archives
Compagnie Générale Transatlantique
S/S Norway Preservation Foundation
The Great Ocean Liners: "France
Kuvia
Norway Farewell Transatlantic 2001; many photos of the Norway, including interiors and details of artwork
Slide show of SS France/Norway images
Webpage Pictures galleries and personal stories from SS France and SS Norway
SS france Pictures from the official French Line Archives (French captions)
SS France: The tour page
3-D virtual still photo and movie renderings of the SS France
Norwegian Cruise Line ja NCL America -varustamoiden laivastot
| Käytössä olevat risteilyalukset |
| --- | --- |
Leo Class: Norwegian Spirit (aik. SuperStar Leo)
Sky Class: Norwegian Sky (aik. Pride of Aloha) · Norwegian Sun
America Class: Pride of America
Libra Class: Norwegian Star (aik. SuperStar Libra) · Norwegian Dawn (aik. SuperStar Scorpio)
Jewel Class: Norwegian Jewel · Norwegian Jade (aik. Pride of Hawaii) · Norwegian Pearl · Norwegian Gem
Epic Class: Norwegian Epic
Breakaway Class: Norwegian Breakaway · Norwegian Getaway (2014)
Breakaway Plus Class: Norwegian Escape (2015) · Norwegian Bliss (2017)
| Entiset laivat |
| --- | --- |
Höyrylaivat: SS Norway · SS Independence (ei ollut käytössä) · SS United States (ei ollut käytössä)
Moottorialukset: Sunward (1966) · Starward_(laiva) · Skyward · Southward · Sunward II · Seaward/Norwegian Sea (nyk. SuperStar Libra) · Westward (nyk. Black Watch) · Sunward (1991) (nyk. Boudicca) · Dreamward/Norwegian Dream · Windward/Norwegian Wind (nyk. SuperStar Aquarius) · Leeward (nyk. Cristal) · Norwegian Crown (nyk. Balmoral) · Norwegian Dynasty (nyk. Braemar) · Norwegian Star (1997) (nyk. Albatros) · Norwegian Majesty (nyk. Louis Majesty)
Lippa vinossa

| Lippa vinossa |
| --- | --- |
 Kirjan kansikuva.
Kirjailija:  Martti Innanen
Kuvittaja:  Martti Innanen
Kieli:  suomi
Genre:  huumori
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1969
Sivumäärä:  102
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Lippa vinossa on Martti Innasen vuonna 1969 julkaisema kirja. Kirja sisältää Innasen kirjoittamia humoristia tarinoita sekä hänen tekemiään piirroksia tarinoissa esiintyvistä henkilöistä. Kirjan tarinoissa esiintyy muun muassa Innasen radiokuunnelmista tuttu "kansainvälinen seikkailia" Joe Smith.
Kirjan sisältö

Kirja sisältää seuraavat Innasen kirjoittamat tarinat:
Kanootilla Konginkankaalle
Joe Smith Intiassa
Mestarisalapoliisi Jean Maurice ratkaisee kadonneen timanttiriipuksen mysteerion
Kotimaan kutsu
Kesä Gunnarin kanssa
Sirkkain viulut soi Uhtuan kesäyössä
Pikajuna pohjoisesta saapuu raiteelle kolme eli huuto yössä
Mestarisalapoliisi Jean Maurice borneolaisella kissafarmilla
Pari englantilaista huulta
Tarzan ja Pielaveten salainen aarre
Arvioita

Risto Hannula arvioi kirjaa Kouluhallituksen Arvostelevan kirjaluettelon numerossa 10/1969 sanoilla: "On totuttu siihen, että aikakauslehdet elävät muun populaarikulttuurin siivellä, ja kustantajat näyttävät pyrkivän perässä. Luulisin kuitenkin, että kirjastonhoitajille riittäisi Martti Innasen laulama Elsa-levy; hänen kirjoiltaan ei tavoiteltua parodia-arvoa ole. Parodioiden kohteet ovat joko perin etäällä (kaivattu Stephen Leacock teki vuosikymmeniä sitten joulukertomuksesta silloin todella ajankohtaisen ja yhä lukukelpoisen muunnoksensa) tai sitten jo sinällään Innasen yrityksiä hilpeämpiä (mikä tahansa nyyrikkijuttu voittaa kirjan ensimmäisen "rakkauskertomuksen")."
Helsingin Sanomien toimittaja Salme Blomster arvioi kirjaa artikkelissaan, että Innanen haksahtaa kirjassaan "omaan näppäryyteensä". Hänen mielestä Innanen pilaa hyvät ideat toistamalla niitä liian usein, ja seikkailukertomusten samankaltaisuus "pitkästyttää". Hänen mielestä muuten kirjan sanat ja tyylivaihtelut ovat ajoittain osuvia, ja parhaimmillaan jopa "rehevän iskeviä".
Kanadan Grand Prix 1982

Kanadan Grand Prix 1982 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 13. kesäkuuta 1982 Circuit Gilles-Villeneuvella Kanadassa. Kilpailun voitti Brabhamilla ajanut Nelson Piquet, jolle voitto oli ensimmäinen.
Kilpailussa sattui jälleen kohtalokas onnettomuus, kun italialainen Riccardo Paletti menehtyi ensimmäisen lähdön kolarissa. Seuraava kilpailutilanteessa kuollut kuljettaja oli Ayrton Senna vuonna 1994.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 |  Nelson Piquet | Brabham-BMW | 70 | 1.46.39,577 | 4 | 9 |
| 2 | 2 |  Riccardo Patrese | Brabham-Ford | 70 | + 13,799 | 8 | 6 |
| 3 | 7 |  John Watson | McLaren-Ford | 70 | + 1.01,836 | 6 | 4 |
| 4 | 11 |  Elio de Angelis | Lotus-Ford | 69 | + 1 krs. | 10 | 3 |
| 5 | 29 |  Marc Surer | Arrows-Ford | 69 | + 1 krs. | 16 | 2 |
| 6 | 22 |  Andrea de Cesaris | Alfa Romeo | 68 | Polttoaine loppu | 9 | 1 |
| 7 | 5 |  Derek Daly | Williams-Ford | 68 | Polttoaine loppu | 13 |   |
| 8 | 30 |  Mauro Baldi | Arrows-Ford | 68 | + 2 krs. | 17 |   |
| 9 | 28 |  Didier Pironi | Ferrari | 67 | + 3 krs. | 1 |   |
| 10 | 25 |  Eddie Cheever | Ligier-Matra | 66 | Polttoaine loppu | 12 |   |
| 11 | 17 |  Jochen Mass | March-Ford | 66 | + 4 krs. | 22 |   |
| NC | 4 |  Brian Henton | Tyrrell-Ford | 59 | Alle 90% voittajasta | 26 |   |
| Kesk. | 6 |  Keke Rosberg | Williams-Ford | 52 | Vaihdelaatikko | 7 |   |
| Kesk. | 18 |  Raul Boesel | March-Ford | 47 | Moottori | 21 |   |
| Kesk. | 3 |  Michele Alboreto | Tyrrell-Ford | 41 | Moottori | 15 |   |
| Kesk. | 15 |  Alain Prost | Renault | 30 | Moottori | 3 |   |
| Kesk. | 16 |  René Arnoux | Renault | 28 | Ulosajo | 2 |   |
| Kesk. | 10 |  Eliseo Salazar | ATS-Ford | 20 | Moottori | 24 |   |
| Kesk. | 8 |  Niki Lauda | McLaren-Ford | 17 | Kytkin | 11 |   |
| Kesk. | 26 |  Jacques Laffite | Ligier-Matra | 8 | Polttoainejärjestelmä | 19 |   |
| Kesk. | 14 |  Roberto Guerrero | Ensign-Ford | 2 | Kytkin | 20 |   |
| Kesk. | 23 |  Bruno Giacomelli | Alfa Romeo | 1 | Kolari (Mansell) | 5 |   |
| Kesk. | 12 |  Nigel Mansell | Lotus-Ford | 1 | Kolari (Giacomelli) | 14 |   |
| Kesk. | 31 |  Jean-Pierre Jarier | Osella-Ford | 0 | Vetäytyi | 18 |   |
| Kesk. | 32 |  Riccardo Paletti | Osella-Ford | 0 | Lähtökolari/kohtalokas onnettomuus | 23 |   |
| Kesk. | 33 |  Geoff Lees | Theodore-Ford | 0 | Lähtökolari | 25 |   |
| DNQ | 9 |  Manfred Winkelhock | ATS-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 19 |  Emilio de Villota | March-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 20 |  Chico Serra | Fittipaldi-Ford |   | Karsiutui |   |   |
Muuta

Paalupaikka: Didier Pironi – 1.27,509
Nopein kierros: Didier Pironi – 1.28,323 (kierroksella 66)
Ligierin sadas Grand Prix
Brabham saavutti 800 MM-pisteen rajan
BMW-moottoreiden ensimmäinen voitto ja palkintosija
Brabhamin viimeinen kaksoisvoitto
Itävallan Grand Prix 1982

Itävallan Grand Prix 1982 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 15. elokuuta 1982 Österreichringillä Itävallassa. Kilpailun voitti Lotuksella ajanut Elio de Angelis, jolle voitto oli uran ensimmäinen.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 11 |  Elio de Angelis | Lotus-Ford | 53 | 1.25.02,212 | 7 | 9 |
| 2 | 6 |  Keke Rosberg | Williams-Ford | 53 | + 0,050 | 6 | 6 |
| 3 | 26 |  Jacques Laffite | Ligier-Matra | 52 | + 1 krs. | 14 | 4 |
| 4 | 27 |  Patrick Tambay | Ferrari | 52 | + 1 krs. | 4 | 3 |
| 5 | 8 |  Niki Lauda | McLaren-Ford | 52 | + 1 krs. | 10 | 2 |
| 6 | 30 |  Mauro Baldi | Arrows-Ford | 52 | + 1 krs. | 23 | 1 |
| 7 | 20 |  Chico Serra | Fittipaldi-Ford | 51 | + 2 krs. | 20 |   |
| 8 | 15 |  Alain Prost | Renault | 48 | Polttoaineen syöttö | 3 |   |
| 9 | 7 |  John Watson | McLaren-Ford | 44 | Moottori | 18 |   |
| Kesk. | 4 |  Brian Henton | Tyrrell-Ford | 32 | Moottori | 19 |   |
| Kesk. | 1 |  Nelson Piquet | Brabham-BMW | 31 | Sähköt | 1 |   |
| Kesk. | 33 |  Tommy Byrne | Theodore-Ford | 28 | Ulosajo | 26 |   |
| Kesk. | 29 |  Marc Surer | Arrows-Ford | 28 | Moottori | 21 |   |
| Kesk. | 2 |  Riccardo Patrese | Brabham-BMW | 27 | Moottori | 2 |   |
| Kesk. | 25 |  Eddie Cheever | Ligier-Matra | 22 | Moottori | 22 |   |
| Kesk. | 12 |  Nigel Mansell | Lotus-Ford | 17 | Moottori | 12 |   |
| Kesk. | 16 |  René Arnoux | Renault | 16 | Polttoaineen syöttö | 5 |   |
| Kesk. | 9 |  Manfred Winkelhock | ATS-Ford | 15 | Ulosajo | 25 |   |
| Kesk. | 35 |  Derek Warwick | Toleman-Hart | 7 | Jousitus | 15 |   |
| Kesk. | 36 |  Teo Fabi | Toleman-Hart | 7 | Voimansiirto | 17 |   |
| Kesk. | 14 |  Roberto Guerrero | Ensign-Ford | 6 | Ulosajo | 16 |   |
| Kesk. | 3 |  Michele Alboreto | Tyrrell-Ford | 1 | Ulosajo | 8 |   |
| Kesk. | 17 |  Rupert Keegan | March-Ford | 1 | Ohjaus | 24 |   |
| Kesk. | 5 |  Derek Daly | Williams-Ford | 0 | Kolari | 9 |   |
| Kesk. | 22 |  Andrea de Cesaris | Alfa Romeo | 0 | Kolari | 11 |   |
| Kesk. | 23 |  Bruno Giacomelli | Alfa Romeo | 0 | Kolari | 13 |   |
| DNQ | 18 |  Raul Boesel | March-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 31 |  Jean-Pierre Jarier | Osella-Ford |   | Karsiutui |   |   |
| DNQ | 10 |  Eliseo Salazar | ATS-Ford |   | Karsiutui |   |   |
Muuta

Paalupaikka: Nelson Piquet – 1.27,612
Nopein kierros: Nelson Piquet – 1.33,699 (kierroksella 5)
Tommy Byrnen ensimmäinen Grand Prix
Elio de Angelisin ensimmäinen voitto ja ensimmäinen kilpailun johtokierros
BMW:n ensimmäinen paalupaikka
Itävallan Grand Prix 1997

|  Itävallan Grand Prix 1997  |
| --- | --- |

Päivämäärä:  21. syyskuuta 1997
Sijainti:  A1-Ring, Spielberg, Steiermark, Itävalta
Ratatyyppi:  moottorirata
Radan pituus:  4,326 km
Kilpailun pituus:  71 kierrosta, 307,146 km
Paalupaikka
Kuljettaja:   Jacques Villeneuve   (Williams-Renault)
Palkintokoroke
Voittaja:   Jacques Villeneuve   (Williams-Renault)
Toinen:   David Coulthard   (McLaren-Mercedes)
Kolmas:   Heinz-Harald Frentzen   (Williams-Renault)
Nopein kierros
Kuljettaja:   Jacques Villeneuve   (Williams-Renault)
Kierrosaika:  1.11,841
Itävallan Grand Prix 1997 oli Formula 1 -sarjan osakilpailu, joka ajettiin 21. syyskuuta A1-Ringillä. Kyseessä oli ensimmäinen A1-Ringillä ajettu Formula 1 -kilpailu ja ensimmäinen Itävallan Grand Prix sitten kauden 1987, jolloin ajettiin vanhalla Österreichringillä. Kilpailun voitti Jacques Villeneuve, jolle voitto oli uran kymmenes.
Toisesta lähtöruudusta lähtenyt Mika Häkkinen nousi lähdössä kilpailun johtoon, mutta hän joutui keskeyttämään pääsuoralle jo ennen ensimmäisen kierroksen päättymistä moottoririkon takia.
Tulokset

| Sija | Nro | Kuljettaja | Talli | Kierrokset | Aika/keskeytys | Lähtöruutu | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 3 |  Jacques Villeneuve | Williams-Renault | 71 | 1'27:35.999 | 1 | 10 |
| 2 | 10 |  David Coulthard | McLaren-Mercedes | 71 | 2.909 | 10 | 6 |
| 3 | 4 |  Heinz-Harald Frentzen | Williams-Renault | 71 | 3.962 | 4 | 4 |
| 4 | 12 |  Giancarlo Fisichella | Jordan-Peugeot | 71 | 12.127 | 14 | 3 |
| 5 | 11 |  Ralf Schumacher | Jordan-Peugeot | 71 | 31.859 | 11 | 2 |
| 6 | 5 |  Michael Schumacher | Ferrari | 71 | 33.41 | 9 | 1 |
| 7 | 1 |  Damon Hill | Arrows-Yamaha | 71 | 37.207 | 7 |   |
| 8 | 16 |  Johnny Herbert | Sauber-Petronas | 71 | 49.057 | 12 |   |
| 9 | 17 |  Gianni Morbidelli | Sauber-Petronas | 71 | +1:06.455 | 13 |   |
| 10 | 8 |  Gerhard Berger | Benetton-Renault | 70 | +1 krs. | 18 |   |
| 11 | 20 |  Ukyo Katayama | Minardi-Hart | 69 | +2 krs. | 19 |   |
| 12 | 18 |  Jos Verstappen | Tyrrell-Ford | 69 | +2 krs. | 20 |   |
| 13 | 2 |  Pedro Diniz | Arrows-Yamaha | 67 | +4 krs. | 17 |   |
| 14 | 22 |  Rubens Barrichello | Stewart-Ford | 64 | Ulosajo | 5 |   |
| Kesk. | 14 |  Jarno Trulli | Prost-Mugen-Honda | 58 | Moottori | 3 |   |
| Kesk. | 23 |  Jan Magnussen | Stewart-Ford | 58 | Moottori | 6 |   |
| Kesk. | 15 |  Shinji Nakano | Prost-Mugen-Honda | 57 | Moottori | 16 |   |
| Kesk. | 19 |  Mika Salo | Tyrrell-Ford | 48 | Vaihdelaatikko | 21 |   |
| Kesk. | 6 |  Eddie Irvine | Ferrari | 38 | Kolari | 8 |   |
| Kesk. | 7 |  Jean Alesi | Benetton-Renault | 37 | Kolari | 15 |   |
| Kesk. | 9 |  Mika Häkkinen | McLaren-Mercedes | 1 | Moottori | 2 |   |
| EXC | 21 |  Tarso Marques | Minardi-Hart |   | Auto alipainoinen aika-ajoissa |   |   |
Muuta

Jan Magnussenin paras aika-ajo
Gösta

| Gösta |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  6. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Kössi
Vastineita eri kielissä:  Gøsta
Nimen alkuperä:  muunnos Gustav-nimen ruotsalaisesta muodosta Göstaver
Infobox OKNimi-testi OK: 
Gösta on miehen etunimi, alkujaan lyhennys ruotsalaisesta Kustaa-nimen muunnoksesta Göstaver. Suomessa joskus käytetty kansanomainen muoto on ollut Kössi.
Göstan nimipäivä on suomenruotsalaisessa nimipäiväkalenterissa 6. kesäkuuta samana päivä Gustavin kanssa.
Digi- ja väestötietoviraston nimipalvelun mukaan Gösta-nimen on saanut Suomessa vuoden 2019 loppuun mennessä noin 2 280 henkilöä, joista suurin osa on 1900-luvun alkupuolella syntyneitä.
Mäntän Serlachiuksen taidemuseon nimi on Serlachius-museo Gösta ja sen 2014 valmistuneen lisärakennuksen nimi on Gösta-paviljonki.
Kuvitteellsia Gösta-nimisiä

Gösta Berling, henkilöhahmo Selma Lagerlöfin esikoisromaanissa Gösta Berlingin taru vuodelta 1891
Anssi Asunta

| Anssi Asunta> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. heinäkuuta 1938 (ikä 86) Viipuri
Kansalaisuus:   Suomi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
"Neljä kuutiota" tiedekeskus Heurekan seinällä.
Anssi Asunta (s. 24. heinäkuuta 1938 Viipuri) on suomalainen kuvaamataidonopettaja, kirjailija ja kuvittaja, jonka teoksia ovat muun muassa Helsingin Suomalaisen Yhteiskoulun kineettinen kuutioveistos (1986) sekä tiedekeskus Heurekan värillinen kuutioryhmä (1989). Asunta on myös kuvittanut monia oppikirjoja.
Asunta oli kahden kuvaamataidonopettajan poika ja opiskeli itse samaan ammattiin. Hän opetti kuvaamataitoa 27 vuotta Helsingin Suomalaisessa yhteiskoulussa.
Asunta on julkaissut kaksi kirjaa: vuonna 1998 ilmestyi Viaporin Telakka ry:n kustantama, Asunnan kuvittama sekä yhdessä Mikael Holmströmin kanssa kirjoittama Puulaivan korjaajan käsikirja (Teos) ja vuonna 2005 tieteellis-historiallinen seikkailu Kolmas aikakirja.
Aiheesta muualla

Anssi Asunta Kirjasampo.fi:ssä
Rosa Rantanen: Raamattu uusiksi. Turun Sanomat 21.9.2005.
Tuomo Karhu: Kolmas aikakirja[vanhentunut linkki]. Turun Sanomat 21.9.2005.
Jukka Petäjä: Kolmas aikakirja. Helsingin Sanomat 12.11.2005.
Toni Jerrman: Kolmas aikakirja (Arkistoitu – Internet Archive). Tähtivaeltaja 13.4.2004.
Esa Mäkinen: Kolmas aikakirja. Ylioppilaslehti 28.10.2005.
Markku Soikkeli: Kolmas aikakirja.
Ivan Šilov

Ivan Anfimovitš Šilov (ven. Иван Анфимович Шилов, 19. syyskuuta 1785 Jekaterinburg, Venäjän keisarikunta – 1827 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen kuvanveistäjä ja mitalitaiteilija sekä Venäjän taideakatemian arvonimen saanut akateemikko.
Elämäkerta

Šilov haki opiskelemaan Venäjän keisarilliseen akatemiaan. Hän valmistui akatemiasta vuonna 1806 ja sai mitalitaiteessa hopeamitalin mallintamisesta opinnäytetyönään akatemian korkeimman arvosanan. 1808 Šilov pääsi töihin Pietarin rahapajaan, jossa hänen kykynsä kaivertajana osoittautui erinomaiseksi.
Šilov sai sai akateemikon arvonimen vuonna 1810, kun hän muotoili Pietarin läänin aatelisesta kreivi Stroganovistaselvennä muotokuvan mitaliin.
Vuonna 1812 Napoleonin sodan alkaessa, Šilov erosi rahapajasta ja liittyi kansanmiliisiin, jossa hän oli satakomentajaselvennä. Vuonna 1815 hän palasi takaisin opintojensa pariin ja Pietarin rahapajalle.
Šilovin teokset sisältävät vuodesta 1810 lähtien yksinomaan Aleksanteri I:n kasvokuvia esittäviä mitaleja. Kuvat esittävät keisarin fysionomista ilmettä ja luonnetta niin hyvin, että ne otettiin alkuperäisiksi kuviksi, joista vastedes muotoiltiin keisarin muotokuva mitaleihin. Vuodesta 1810 lähtien keisarin muotokuva oli sijoitettu kaikkien valmisteilla olevien mitalien etupuolelle.
Kirjallisuutta

Shilov, Ivan Anfimovich. Venäjän elämäkerrallinen sanakirja: 25 osassa. Pietari: M. , 1896–1918.
S. N. Kondakov. Keisarillisen taideakatemian vuosipäiväkirja. 1764–1914. Pietari: R. Goliken ja A. Vilborgin yhdistys, 1915. V. 2 (elämäkerrallinen osa). S. 278.
Aiheesta muualla

Shilov Ivan Anfimovich (1785–1827) (Arkistoitu – Internet Archive). Venäjän taideakatemia
Izumo-taisha

Rakennus Izumo-taishan pyhäkköalueella.
Izumo-taisha (jap. 出雲大社, ”Izumon suuri pyhäkkö”, myös Izumo no ōyashiro) on avioliiton jumala Ōkuninushi-no-Mikotolle pyhitetty šintolainen pyhäkkö Japanissa. Se sijaitsee Taishan kylässä, Shimanen prefektuurin eteläosassa, Japanin pääsaarella Honshūlla. Izumo-taisha on vanhin ja Ise-jingūn jälkeen tärkein šintolainen pyhäkkö Japanissa. Sen nimi tulee vanhasta Izumon provinssista.
Ōkuninushi

Legendan mukaan Izumon alue kasvoi Ōkuninushin, joka lopulta luovutti sen auringonjumala Amaterasulle, hallinnassa. Tästä hyvästä Amaterasu antoi Ōkuninushille Izumon pyhäkön kiitokseksi. Toisen legendan mukaan Ōkuninushin isä Susanoo asettui asumaan Izumoon sen jälkeen kun Amaterasu oli karkottanut hänet taivaista. Susanoo nai paikallisen tytön, ja heidän häänsä vietettiin Izumo-taishassa.
Perinteisesti pyhäkkö on kuitenkin ollut japanilaisten keskuudessa suosittu avioitumispaikka, ja ihmiset matkustavat sinne rukoilemaan onnea parisuhteelleen sekä etsimään sellaista. Šintolaisuudessa rukoilijoilla on tapana kutsua jumalia taputtamalla käsiään yhteen kahdesti, mutta Ōkuninushin pyhätössä taputuksia tehdään neljä. Näistä kaksi on tarkoitettu rukoilijalle itselleen ja kaksi tämän kumppanille tai toivotulle sellaiselle.
Pyhäkkö

Izumo taishan nykyinen vuonna 1744 rakennettu päähalli on 24 metriä korkea. Vanhan japanilaisen kirjan Kojikin mukaan Izumon pyhäkkö oli ennen vuotta 1200 Japanin suurin rakennus, sen katon kohotessa 50 metrin korkeuteen. Tätä aikaisemmin sen uskotaan olleen jopa 97 metrin korkuinen. Tulipaloista johtuen pyhäkköä on kuitenkin jouduttu uusimaan useampaan otteeseen, eikä se enää ole yltänyt vanhoihin mittoihinsa. Pyhäkköalueen muut rakennukset on rakennettu pääasiassa vuonna 1668. Izumo taisha edustaa Japanin vanhinta pyhäkköjen arkkitehtuurityyliä nimeltään taisha-zukuri.
Nykyisin Japanin kansallisaarteeksi nimetyn pyhäkön kattoa tukee yhdeksän pilaria, joista keskimmäinen on nimeltään shin-no-mihashira. Pilarit muodostavat keskenään neljä symmetristä neliötä. Pyhäkön kolmetoista metriä korkea ja yhdeksän metriä leveä torii eli portti on Japanin suurin. Pyhäkön rukoushallin ulko-oven yläpuolella roikkuu shimenawa,  eli šinto-pyhäköille tyypillinen punotuista oljista valmistettu seremoniaköysi. Izumon köysi on kooltaan kahdeksan metriä pitkä ja painoa sillä on 1500 kilogrammaa.
Uskonnollisia rituaaleja pyhäkössä järjestetään vuosittain 72, joista festivaaleja 15. Näistä ehkä tunnetuin on marraskuinen kami-arizuki (”jumalten kuukausi”), jolloin kaikkien Japanin kahdeksan miljoonan šintojumalan uskotaan kokoontuvan Izumo taishalle. Muualla Japanissa tätä kuukautta kutsutaankin nimellä kannazuki (”kuukausi ilman jumalia”). Izumo taishan johdossa on sen koko historian ajan ollut Senken suku, joka sanoo olevansa keisariperheen jälkeen Japanin vanhin suku.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Izmo-taishan kotisivut (japaniksi)
Japan Atlas architecture (englanniksi)
Kuvia Izumo-taishasta (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Izumo-taishan shimenawa eli punotuista oljista valmistettu seremoniaköysi.
George Whitefield

| George Whitefield |
| --- | --- |
 George Whitefield, Joseph Badgerin maalaama muotokuva vuodelta 1745.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. joulukuuta 1714 Gloucester, Englanti
Kuollut: 30. syyskuuta 1770 (55 vuotta) Newburyport, Massachusetts, Brittiläinen Amerikka
Kansalaisuus:  englantilainen
Ammatti:  herätyssaarnaaja
Puoliso:  Elizabeth Gwynne
Muut tiedot
Uskonto:  metodismi, herätyskristillisyys
 Nimikirjoitus
George Whitefield (16. joulukuuta 1714 Gloucester, Englanti –  30. syyskuuta 1770 Newburyport, Massachusetts, Brittiläinen Amerikka) oli englantilainen anglikaanipappi, herätyskristillinen saarnaaja ja yksi metodismin perustajista. Whitefield oli yksi kuuluisimmista 1700-luvun uskonnollisista hahmoista ja lehdistö kutsui häntä ”ajan ihmeeksi”. Whitefield saarnasi elämänsä aikana kahdella mantereella ja hänen on arvioitu tavoittaneen 10 miljoonaa kuulijaa.
Elämä

Whitefield liittyi 1735 metodismin perustajan John Wesleyn toveripiiriin Oxfordin yliopistossa. Gloucesterin piispa Martin Benson vihki hänet Englannin kirkon diakoniksi 10. kesäkuuta 1736. Hän toimi vuodesta 1736 saarnaajana sekä kaikkialla Englannissa että Amerikassa, jossa hän kävi 13 kertaa. Lontoo ja Bristol olivat hänen päämajansa, mutta yleensä hän aina oli matkoilla. Vuonna 1736 Wesley kutsui hänet lähetyssaarnaajaksi Georgiaan. Ennen lähtöä hän saarnasi joissakin Lontoon tärkeimmissä kirkoissa, ja kuullakseen häntä väkijoukot kerääntyivät kirkkojen oville jo kauan ennen aamunkoittoa. Joulukuussa 1737 hän lähti Georgiaan, jonne hän saapui toukokuussa 1738. Kolmen kuukauden oleskelun jälkeen hän palasi Englantiin saadakseen pappisvihkimyksen ja kerätäkseen varoja orpokodin perustamista varten.
Whitefield oli metodismin etevin julistaja. Kun hänen ei annettu saarnata Englannin kirkon kirkoissa, ryhtyi hän — metodisteista ensimmäisenä — 1739 pitämään ulkoilmasaarnoja, joissa kuulijoiden määrä oli toisinaan 20 000 tai jopa 50 000. Hänen esityksensä oli lämmintä ja kaunopuheista ja mukaansatempaavaa, ja aiheutti usein kuulijoissa voimakkaita liikutuksia. Kun Whitefield pysyi Calvinin armovalintaopissa, josta Wesley luopui, tapahtui heidän välillään jo 1740-luvulla ero, ja Whitefield jatkoi toimintaansa itsenäisesti, kuitenkin edelleen lukeutuen metodisteihin ja pysyen ystävällisissä väleissä Wesleyn kanssa. Kreivitär Huntingdonin "kotikappalaisena" Whitefieldillä oli tilaisuus vaikuttaa ylhäisönkin piireissä. Mitään erityistä järjestöä ei Whitefield luonut, mutta hänen edustamansa opinsuunta tuli vallitsevaksi Walesin metodismissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta George Whitefield Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Kathrine Narducci

| Kathrine Narducci |
| --- | --- |
 Kathrine Narducci vuonna 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. marraskuuta 1965 (ikä 59) New York, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1993–
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Kathrine Narducci (s. 22. marraskuuta 1965) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän teki näyttelijädebyyttinsä vuoden 1993 elokuvassa Jäähyväiset kummisedälle. Vuosina 1999–2007 hän näytteli Charmaine Buccon roolia televisiosarjassa Sopranos, josta hänet tunnetaan parhaiten.
Narducci syntyi amerikanitalialaiseen perheeseen ja varttui italialaiskorttelissa East Harlemissa New Yorkissa. Perheen isällä oli yhteyksiä mafiaan, ja hänet ammuttiin Narduccin ollessa 10-vuotias.
Osittainen filmografia > Elokuvat

Jäähyväiset kummisedälle (1993)
Miracle on 34th Street (1994)
Witness to the Mob (1998)
Two Family House (2000)
Chicago Overcoat (2009)
Jersey Boys (2014)
The Irishman (2019)
Capone (2020)
Osittainen filmografia > Televisio

Kova laki (1994–1998)
NYPD Blue (1995–2004)
Hädän hetkellä (1999–2002)
Sopranos (1999–2007)
Workaholics (2011)
Power (2014–2015)
Blue Bloods (2015)
Rikoksista pahin (2016)
The Wizard of Lies (2017)