stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pöytätennis

| Pöytätennis |
| --- | --- |

Alkuperämaa:  Britannia, Yhdysvallat
Piirteet
Tyyppi:  mailapeli
Kilpailumuodot:  kaksinpeli, nelinpeli
Varusteet:  pöytätennismaila ja -pallo
Pelikenttä:  pöytä
Pelialue:  2,74 × 1,5 m
Kilpailutoiminta
Kansainvälinen kattojärjestö:  ITTF
Olympialaisissa:  1988–
MM-kilpailut:  MM-kilpailut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pöytätennis on mailapeli, jonka perusidea on samanlainen kuin tenniksessä. Pelialustana toimii pöytä, joka on jaettu verkolla kahteen yhtä suureen kenttäpuoliskoon. Tavoitteena on lyödä palloa vastustajan puoliskolle siten, että pallo pomppaa pöydän pinnasta eikä vastustaja kykene lyömään sitä takaisin sääntöjen vaatimalla tavalla. Pallo on kevyt ja ontto, ja sitä lyödään pienikokoisilla mailoilla. Pöytätennis on hyvin suosittua ympäri maailman, erityisesti Euroopassa ja Aasiassa, varsinkin Kiinassa ja Japanissa. Nykyään se on yksi olympialajeista.
ITTF on pöytätenniksen ja kansallisten pöytätennisliittojen kansainvälinen kattojärjestö.
Välineet > Pöytä

Pelipöytä on valmistettu kovalevystä ja päällystetty jollakin sileällä aineella. Se on 2,74 metriä pitkä,1,525 metriä leveä ja 76 senttimetriä korkea. Keskelle on vedetty 15,25 senttimetrin korkuinen verkko, jonka yli pallo on lyötävä. Pystysuunnassa pöydän läpi kulkee viiva, jota käytetään nelinpelissä syöttöalueen osoittajana.
Välineet > Maila

Pöytätennismailaa ei ole säännelty painoltaan ja muodoltaan: se voi olla nelikulmainen, soikea tai pyöreä. Mailan lapa on enimmäkseen vaneria. Sen kummallakin puolella on kumia enintään neljän millimetrin paksuudelta. Puolet ovat eriväriset. Kumi voi olla eri puolilla erilaatuista: yhdellä puolella sileää ja toisella nyppyläistä. Kumin laatu ja erilaiset liimaukset vaikuttavat lyönnin nopeuteen ja pallon kierteeseen. Erilaisia kumityyppejä ovat muun muassa hyökkäyskumit, puolustuskumit, pallon hallittavuutta lisäävät näppyläkumit ja antikumit, jotka vähentävät kierrettä ja yleensä myös nopeutta.
Välineet > Pallo

Pallo on läpimitaltaan 4 senttimetriä, painoltaan 2,7 grammaa ja väriltään valkoinen tai oranssi. Pallo on valmistettu selluloidista tai muusta muovista, ja sen sisällä on kaasua.
Lyönnit

Mailaotteita on useita, joista yleisimmät ovat kättelyote ja kynäote. Palloa voi lyödä kämmen- tai rystypuolelta. Palloon on helppo saada voimakas kierre, ja pelaajat pyrkivät yleensä peittämään kierteen vastustajalta. Alakierrelyönnissä palloa lyödään ylhäältä alaspäin maila taaksepäin kallellaan. Näin pallon pomppu jää mahdollisimman lyhyeksi. Yläkierrelyönnissä maila on eteenpäin kallellaan ja palloa lyödään alhaalta ylöspäin. Lyönti kaartaa nopeasti pöytään ja pomppu on matala. Kämmenpuolen tappolyönnissä yhdistyvät kovan yläkierteen purevuus ja iskulyönnin voimakkuus.Sivukierrelyönnissä pallo pyörii ilmassa sivuttain ja pöytään osuessa lähtee vasemmalle tai oikealle, riippuen siitä mihin suuntaan pallo pyörii
Säännöt ja pelin kulku

Ottelun voittamiseen vaaditaan kolme tai neljä erävoittoa. Erän voittaa 11 pisteellä tai 10–10-tilanteessa se, joka saavuttaa ensin kahden pisteen johdon. Jokainen pallo alkaa syötöllä, jossa pelaaja heittää pallon avokämmenellä ylös ja lyö sen oman pöytäpuoliskonsa kautta vastustajan pöytäpuoliskoon. Sen jälkeen pallo saa osua vain vastustajan puolelle pöytää. Pallon pitää antaa pompata tasan yhden kerran omalla puolella ennen takaisin lyömistä. Nelinpelissä pelaajat lyövät palloa vuorotellen. Pelaajan syöttövuoro kestää kaksi pistettä.
Pöytätennis on hyvin nopea peli. Pallon nopeus voi olla yli 45 metriä sekunnissa, ja nopeissa palloralleissa palloa lyödään monta kertaa sekunnissa.
Yhden pisteen pelaamiseen käytettävää tapahtumaa kutsutaan ralliksi. Huipputasolla rallit kestävät usein vain muutamia lyöntejä, sillä lyönnit ovat hyvin voimakkaita ja erittäin kierteisiä. Yleisiä pelityylejä ovat hyökkäys- ja puolustuspeli. Hyökkäyspelaaja tekee voimakkaita yläkierrelyöntejä, yleensä spinnejä. Puolustuspelaaja tavallisesti palauttaa ne alakierteellä tai nostelemalla. Nykyajan pelaajat ovat yleisesti hyökkäyspelaajia, koska kumiteknologia on kehittynyt yhä enemmän hyökkäyspeliin sopivaksi.
Historia

Pöytätenniksen katsotaan saaneen alkunsa 1880-luvulla, jolloin se syntyi Britanniassa ja Yhdysvalloissa tenniksen sisäpeliversioksi. Pelialustana toimi aluksi suuri pöytä, ja verkkona oli rivi kirjoja. Mailoina käytettiin myös kirjoja, ja pallona oli golfpallo. Vähän myöhemmin mailoina alettiin käyttää sikarilaatikoiden kansia ja palloina viinipullon tai samppanjapullon korkkeja. Heinäkuussa 1890 brittiläinen David Foster alkoi myydä miniatyyritenniksen välinesarjaa, johon kuului verkko, kolmisenttinen verkkokankaalla päällystetty kumipallo ja tennismailoja muistuttavat pitkävartiset mailat. 1890-luvun aikana pelistä patentoitiin useita muitakin versioita. Britanniassa tenniksen sisäversio oli aluksi yläluokan salonkipeli, jota pelattiin illallisen jälkeen, ja jota myös naiset pelasivat. Helposti harrastettavana ja koko perheelle sopivana siitä tuli nopeasti laajemminkin suosittua.
Brittiläinen James Gibb keksi vuonna 1900 korvata kumipallon ja korkkipallon peliin sopivammalla selluloidista tehdyllä ontolla pallolla. Vuonna 1901 E. C. Goode liimasi puumailan pintamateriaaliksi nyppyläisen kumipalan. Englantiin perustettiin vuonna 1901 kaksi lajiliittoa, toinen ping pongin ja toinen pöytätenniksen (table tennis) nimellä – pelistä käytettiin alkuaikoina monia muitakin nimityksiä (Suomessa lajin vanhahtava nimi on pingpong). Ensimmäinen epävirallinen maailmanmestaruusturnaus pelattiin 1902, ja laji alkoi levitä ympäri maailmaa. Sen suosio kuitenkin hiipui väliaikaisesti vuoden 1904 jälkeen.
Pöytätenniksen suosio alkoi jälleen kasvaa ensimmäisen maailmansodan jälkeen, ja jo lakkautettu Englannin lajiliitto perustettiin uudelleen 1921. Pelin kansainväliseksi nimeksi vakiintui pöytätennis. Ivor Montague laati vuonna 1922 sääntökokoelman, josta tuli lajin sääntökirjan perusta. Kansainvälinen kattojärjestö ITTF perustettiin 1926, ja samana vuonna pelattiin Lontoossa ensimmäiset viralliset maailmanmestaruuskilpailut sekä kodifioitiin lajin viralliset säännöt.
Miesten kaksinpeliä hallitsivat 1920–1940-luvulla englantilaiset ja unkarilaiset. Japani ja Kiina nousivat pöytätenniksen huipulle 1950-luvun alussa. Japanilaiset toivat 1952 maailmanmestaruuskilpailuissa käyttöön uudenlaisen pehmustetun mailan, jonka ansiosta peli muuttui äänettömäksi.
Pöytätenniksellä (”ping pong -diplomatialla”) oli merkittävä osansa Yhdysvaltain ja Kiinan poliittisessa lähentymisessä 1970-luvun alussa, kun kiinalaiset kutsuivat yhdysvaltalaisen pöytätennisjoukkueen kilpailumatkalle Kiinaan.
Vuonna 1986 tuli voimaan sääntö, jonka myötä mailan puolten täytyy olla eriväriset, jotta vastustaja tietäisi, millainen kierre oli tulossa. Pöytätenniksestä tuli olympialaji 1988. Pöytätenniksen ammattilaiskiertue käynnistyi 1996. Vuosina 2000 ja 2001 lajissa tehtiin suuria sääntömuutoksia, jotta peli hidastuisi ja muuttuisi katsojaystävällisemmäksi. Pallon kokoa kasvatettiin kahdella millimetrillä ja eriä lyhennettiin 21 pisteestä 11 pisteeseen sekä syöttövuoron vaihtumista tihennettiin.
Pekingistä 2008 lähtien nelinpelin on olympialaisissa korvannut joukkuepeli.
Kilpailut > Kansainväliset kilpailut

Pöytätenniksen maailmanmestaruudesta kilpaillaan nykyään joka vuosi. Pöytätennis tuli ensimmäisen kerran viralliseksi olympialajiksi 1988. Paralympialaisissa laji on ollut virallisesti vuodesta 1960 lähtien. Euroopan-mestaruudesta on kilpailtu vuodesta 1958 lähtien. Myös yksi arvostetuimmista pöytätenniskilpailuista on maailmancup, jota on pelattu vuodesta 1980.
Kilpailut > Kilpailut Suomessa

Pöytätenniksen Suomen-mestaruudesta on kilpailtu vuodesta 1938 lähtien. Suomessa 18-vuotiaat ovat junioreita, 14-vuotiaat kadetteja ja 12-vuotiaat nappuloita.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Pöytätennisliitto
International TableTennis Federation (ITTF) (englanniksi)
Pöytätennisfoorum (Arkistoitu – Internet Archive)
Pöytätennispöydän mitat.
Pöytätennismailan kumi on liimattu vaneriseen lapaan.
Lyöjän mailan (punaisella vasemmalla) liike sekä pallon pyöriminen ja lentorata yläkierrelyönnissä. Varomaton vastaanotto voi johtaa pallon sinkoutumiseen ylöspäin.
Vanha yhdysvaltalainen ping-pong-välinesetti
FS Terrible (1881)

| Terrible |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Brest
Kölinlasku:  joulukuu 1877
Laskettu vesille:  1881
Palveluskäyttöön:  tammikuu 1887
Poistui palveluskäytöstä:  1911
Tekniset tiedot
Uppouma:  7 530 t
Pituus:  82,75 m (pp)
Leveys:  17,98 m
Syväys:  7,98 m
Koneteho:  6 500 ihp
Nopeus:  14,5-15 solmua
Miehistöä:  373
Aseistus
Aseistus:  2 × 16,5"/19,3 Mle 1875 -tykkiä 4 × 3,9" Mle 1881 -tykkiä 2-4 × 47 mm  tykkiä 16 × 37 mm Hotchkiss -tykkiä 4 × 14" torpedoputkea
Terrible oli Ranskan laivaston vuonna 1881 vesillelaskettu Terrible-luokan ironclad-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Brestin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin joulukuussa 1877. Alus laskettiin vesille vuonna 1881 ja se otettiin palvelukseen tammikuussa 1887.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta vuonna 1911.
Tērveten kunta

Tērveten kunta Latvian kartalla.
Tērveten keskiaikainen linnavuori.
Tērveten kunta (latv. Tērvetes novads, saks. Hofzumberge) on kylä ja entinen kunta Zemgalen maakunnassa Latviassa. Tērvetessä sijaitsee luonnonpuisto sekä Agrofirma Tērveten panimo, jonka hallussa on tervete.lv-verkkotunnus. Panimon toimintaan ja tuotteisiin pääsee tutustumaan ennakkovarauksella.
Tērveten luonnonpuiston alueella on keskiaikainen linnavuori ja vuonna 1339 rakennetun linnan rauniot. Linnavuoren rakensivat semgalleiksi nimitetyn heimon joukot. Kuninkaansa Namejsin johtamina he puolustautuivat ristiretkeläisiä vastaan. Samalle paikalle valmistui Kalparitariston puinen Hof zum Berg -linna vuonna 1339.
Latvian presidenttinä 1930-luvulla toiminut Alberts Kviesis oli syntyisin Tērvetestä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tērveten kunta Wikimedia Commonsissa
Terpodion

Johann Buschmannin rakentama terpodion vuodelta 1825 (Kuva: Museum Viadrina, Frankfurt an der Oder)
Soittonäyte
Terpodion on saksalaisen Johann Buschmannin vuonna 1816 kehittämä kitkaidiofoninen soitin.
Toimintaperiaate

Ulkoisesti soitin muistuttaa taffelipianoa. Soittimessa on puinen sylinteri, joka käsitellään hartsilla ennen soittoa. Sylinteri saadaan pyörimään polkimella. Koskettimia paineltaessa mokkanahalla tai huovalla päällystetyt kitkatangot koskettavat sylinteriä. Värähtelemään saatu tanko on kosketuksissa niiden alapuolella oleviin puisiin äänipuihin, jotka ovat eri kokoisia. Äänenvoimakkuutta säädellään koskettimien painallusvoimakkuudella.
Soittimen äänensävyä on kuvattu melodeonin, lasiharmonikan ja eräiden puhallinsoittimien kaltaiseksi. Buschmann suositteli soitinta käytettäväksi hitaisiin koraaleihin ja adagioihin.
Historia

Lasiharpun soittajana aikanaan tunnettu Buschmann alkoi työskennellä terpodionin parissa 1805, samana vuonna, jolloin Johann Christian Dietz oli saanut valmiiksi melodion-nimisen soittimen. Buschmannin taloudellisena tukijana oli Coburg-Gothan herttua Augustselvennä, joka antoi sille myös sen nimen. Terpodion tarkoittaa "virkistävää laulua".
Terpodionin perusajatus on saanut vaikutteita Ernst Friedrich Chladnin lasiharmonikasta. Hän kokeili soitintaan ensimmäisen kerran 1813 ja vuonna 1816 Buschmannin sallittiin esitellä soitin Dresdenissä kuninkaallisille. Samana vuonna Carl Maria von Weber kirjoitti soittimesta myönteisen arvion dresdeniläiseen lehteen.
Soittimen huonot puolet alkoivat tulla esiin sen laajamittaisemman käytön myötä. Puisten kitkatankojen kunto riippui liian paljon ilmasto-olosuhteista. Soitin vaati jatkuvaa korjausta ja Buschmannia tarvittiin usein apuun soitinten hajottua. Vuodesta 1821 lähtien Buschmannin perhe tuotti soittimia Berliinissä ja heillä oli sen tuottamiseen kymmenen vuoden yksinoikeus. Pian soittimen tuotantomäärät kasvoivat niin, että se halpeni 66 kultakaroliinista tavallisen pianon hintaiseksi.
Vuonna 1832 Johann Buschmann muutti poikansa Friedrich Buschmannin kanssa Hampuriin, jossa Friedrich vastasi pääosin soittimen myynnistä. Franz Lisztin on kerrottu hankkineen soittimen ja Johann Nepomuk Hummel kirjoitti siitä ylistäviä lausuntoja samana vuonna.
Tert-butyylibentsoehappo

| tert-Butyylibentsoehappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  4-tert-Butyylibentsoehappo
CAS-numero:  98-73-7
PubChem CID:  7403
SMILES:  CC(C)(C)C1=CC=C(C=C1)C(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C11H14O2
Moolimassa:  178,222 g/mol
Sulamispiste:  164,5–165,5 °C
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
tert-Butyylibentsoehappo eli 4-tert-butyylibentsoehappo (C11H14O2) on aromaattisiin karboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää hartsien ja muiden polymeerien valmistuksessa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa tert-butyylibentsoehappo on väritöntä kiteistä ainetta. Se ei liukene veteen, mutta liukenee moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin ja aromaattisiin hiilivetyihin. Yhdiste on heikko happo ja sen happovakion arvo on 6,99·10-7 mol/l.
Valmistus ja käyttö

tert-Butyylibentsoehappoa valmistetaan hapettamalla tert-butyylitolueenia. Yhdistettä käytetään alkydihartsien ja polyestereiden valmistuksessa kontrolloimaan polymeeriketjun pituutta sillä yhdisteessä on vain yksi reagoiva karboksyylihapporyhmä. tert-Butyylibentsoehappo voidaan pelkistää hajusteena käytettäväksi tert-butyylibentsaldehydiksi vedyttämällä. Tämän lisäksi ainetta voidaan käyttää korroosionestoaineena ja lisäaineena leikkuunesteissä.
Terracina

| Terracina |
| --- | --- |
 Terracinan kaupunkia, taustalla Circeon niemi.
 vaakuna
 Terracina
 Koordinaatit: 41°17′N, 13°15′E 
Valtio:   Italia
Alue:  Latium
Maakunta:  Latina
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  136,59 km²
Korkeus:  -1–839 m
Väkiluku (31.12.2015):  46 039
 – Väestötiheys:  337 as./km²
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Terracina on italialainen satamakaupunki, joka sijaitsee Tyrrhenanmeren rannalla, kaakkoon Roomasta. Kaupungissa asuu vajaat 50 000 ihmistä.
Historia > Antiikki

Antiikin aikana paikalla sijainneen kaupungin alkuperäinen nimi oli Anxur. Se oli volskien tärkeimpiä asutuskeskuksia. Kaupungista tehtiin Rooman colonia eli sotilassiirtokunta vuonna 329 eaa. Roomalaisella kaudella kaupungin nimeksi tuli Tarracina. Sen lähellä olevalle kukkulalle rakennettiin ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Juppiter Anxurille pyhitetty temppeli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Terracina Wikimedia Commonsissa
Terracinan verkkosivut
Latinan maakunta
Aprilia | Bassiano | Campodimele | Castelforte | Cisterna di Latina | Cori | Fondi | Formia | Gaeta | Itri | Latina | Lenola | Maenza | Minturno | Monte San Biagio | Norma | Pontinia | Ponza | Priverno | Prossedi | Rocca Massima | Roccagorga | Roccasecca dei Volsci | Sabaudia | San Felice Circeo | Santi Cosma e Damiano | Sermoneta | Sezze | Sonnino | Sperlonga | Spigno Saturnia | Terracina | Ventotene
Terracinan katedraalikirkko, Duomo di San Cesareo.
Tervolan vanha kirkko

| Tervolan vanha kirkko |
| --- | --- |
 Tervolan vanha kirkko.
Sijainti:  Kirkkokuja 4, Tervola
Koordinaatit:  66°04′59″N, 024°48′05″E
Seurakunta:  Tervolan seurakunta
Rakentamisvuosi:  1689
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  200
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Tervolan vanha kirkko on yksi Tervolan seurakunnan kolmesta kirkosta. Se on rakennettu vuosina 1687–1689 ja on yksi Suomen parhaiten säilyneistä 1600-luvun kirkoista. Tyypiltään se on niin sanottu tukipilarikirkko. Vanha kirkko otettiin pois käytöstä Tervolan ison kirkon valmistuttua vuonna 1865. Kirkko otettiin kunnostettuna uudelleen käyttöön vuonna 1950. Nykyisin vanha kirkko on seurakunnan pääkirkkona kesä-elokuun ajan. Sitä käytetään myös jouluna ja hiljaisella viikolla. Kirkkoon mahtuu istumaan noin 200 ihmistä.
Vanhan kirkon saarnatuolin on nikkaroinut torniolainen Johan Skogh vuonna 1733 ja sen on maalannut torniolainen maalari Nils Olofsson Ahlboom vuonna 1735. Kaksiosaisen alttaritaulun maalasi oululainen taidemaalari Johan Gustav Hedman vuonna 1832. Taulut ovat alttariseinän ikkunan molemmin puolin, vasemman puoleinen on Jeesus Getsemanessa (300x180 cm öljymaalaus kankaalle) ja oikean puoleinen vastaavan kokoinen ja tyyppinen Jeesus ristillä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tervolan vanha kirkko Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Tervolan vanha kirkko (Q11900348)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Tervola
katuosoite: Kirkkokuja 4, 95300 Tervola
koordinaatit: 66°04′59″N 24°48′05″E﻿ / ﻿66.083056°N 24.801389°E﻿ / 66.083056; 24.801389
Teos

Taidemaalari maalaamassa
Teos on Suomen tekijänoikeuslain tarkoittama ihmisen eli tekijän itsenäinen ja omaperäinen luomistyön tuote sen tekotavasta ja ilmenemismuodosta riippumatta. Teos on tekijänoikeussuojan, teossuojan, kohde.
Teoksia ovat esimerkiksi kirjalliset teokset, taiteelliset teokset, valokuvateokset, elokuvateokset, taidemaalaukset ja sävelteokset. Kirjallisia teoksia ovat muun muassa tietokoneohjelmat, kartat, graafiset teokset sekä kaunokirjallinen teksti ja tietokirjallinen asiateksti. Tämä esimerkkiluettelo ei ole tyhjentävä, vaan teos voi olla mikä tahansa muukin henkisen luomistyön tulos.
Kirjallisia ja taiteellisia teoksia suojataan tekijänoikeudella ja muut teokset voivat saada tarpeellista suojaa tekijänoikeuden lähioikeuksista.
Teostaso

Teoksen määritelmä liittyy olennaisesti tekijänoikeuteen. Tekijänoikeuslaki antaa suojaa tekijöidensä teoksille, mutta myös asettaa vaatimuksia itse teoksen suhteen. Teoksen tulee ylittää niin sanottu teoskynnys eli saavuttaa teostaso. Suojaa nauttiakseen sen pitää olla tarpeeksi omaperäinen ja itsenäinen työ.
Teostason saavuttaminen vaihtelee eri taiteenlajien välillä. Ratkaisu teostason saavuttamisesta tehdään tapauskohtaisella harkinnalla. Kiistatapauksissa yksittäisen teoksen teoskynnys määritellään tuomioistuimessa. Erään teosharkinnassa apuna käytetyn määritelmän mukaan teoskynnys ylittyy, jos voidaan olettaa, ettei kukaan muu työhön ryhtyessään olisi tehnyt samanlaista teosta.
Erilaisia teoksia

Jos kaksi tai useampi tekijä ovat yhdessä luoneet teoksen heidän osuuksiensa muodostamatta itsenäisiä teoksia, on tekijänoikeus heillä yhteisesti. Yhdistämällä teoksia tai teosten osia voidaan aikaansaada kirjallinen tai taiteellinen kokoomateos ja siihen tekijänoikeus, mikä ei kuitenkaan rajoita oikeutta ensiksi mainittuihin teoksiin. Tämä pätee myös sellaisten musiikkiteosten kohdalla, joihin sanoittaja on kirjoittanut tekstin ja jonka säveltäjä on säveltänyt.lähde? Tällöin sanoitus on samanaikaisesti osa musiikillista teosta ja itsenäinen kirjallinen teos. Myös alkuperäinen sävellys ilman tekstiä on aina itsenäinen teos, mikäli se ylittää teoskynnyksen.
Tekijänoikeutta ei ole

Tekijänoikeutta ei ole lakeihin, asetuksiin eikä valtion tai viranomaisten asiakirjoihin.
Rakennusta ja käyttöesinettä saa omistaja tekijän luvatta muuttaa, mikäli tekniset tai tarkoituksenmukaisuussyyt sitä vaativat.
Muita kuin teoksia ovat

Pelkästään tosiasioita sisältävät luettelot kuten puhelinluettelot eivät ole teoksia. Tosiasioiden selostuskin voi olla teos, jos kirjoittaja on ilmaissut asian sellaisella omaperäisellä tavalla, mihin kukaan muu ei olisi voinut päätyä. Luetteloille on säädetty laissa tekijänoikeutta suppeampi luettelosuoja.
Muita ei-teoksiksi luettavia asioita ovat muun muassa matemaattiset kaavat ja algoritmit, tv-ohjelmien juonet ja formaatit, mittausten tuloksien muodostama data, tilastotiedot, ruokareseptit ja standardit. Valokopiot eivät ole Suomen lain mukaan teoksia, ellei niissä ole käytetty merkittävää luovuutta. Tekijänoikeuden lisäksi muun muassa valokuvien kopioita suojaavat tekijänoikeuden lähioikeudet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teos Wikimedia Commonsissa
Pölynimuri

Nykyaikainen kotikäyttöön tarkoitettu pölynimuri.
Robottipölynimuri
Pölynimuri on kodinkone, joka imee ilmavirran avulla sisäänsä pölyä ja pieniä roskia. Imurin sisällä oleva puhallin muodostaa ilmavirran, joka imee mukanaan suuttimen lähellä olevaa irtonaista ainetta imurin sisälle. Kiinteä aine ja pääosa pölystä jää imurin sisälle, koska ilmavirta suodatetaan. Lopuksi suodatettu ilma poistetaan imurista. Imuputken päähän voidaan kiinnittää erilaisia suuttimia esimerkiksi paljaan lattian, vaatteiden tai ahtaiden paikkojen imuroimiseksi.
Historia

Vuonna 1865 kehitettiin Yhdysvalloissa ensimmäinen myyntikelpoinen pölynimuri. Sen käyttö vaati kaksi ihmistä, joista toinen pumppasi käsin eräänlaisia isoja palkeita ja toinen käytti letkua.
1800-luvun lopulla John Thurman kehitti bensiinikäyttöisen lakaisijan, joka ei tosin imenyt pölyä, vaan käytti paineilmaa pölyn ja lian nappaamiseen.
Vuonna 1900 Corinne Dufour keksi sähköllä toimivan laitteen, joka käytti märkiä sieniä pölyn pyyhkimiseen.
Vuonna 1901 Englannissa aloitti toimintansa kaupallinen yritys British Vacuum Company. Se perustui H. Cecil Boothin keksintöön, joka oli hevosvaunuilla vedettävä imulaite. Imuroitavassa kohteessa letkut vedettiin ovesta tai ikkunasta sisään rakennukseen. Tämä soveltui lähinnä suuriin kohteisiin.
Vuonna 1908 alkoi sähköisten pölynimureiden aika Yhdysvalloissa, kun ensimmäinen Hoover valmistui. Se perustui allergiasta kärsineen James Murray Spanglerin patentoimaan keksintöön, joka koostui luudanvarresta, keksilaatikosta, tyynyliinasta ja sähkötuulettimen moottorista. Laite oli metallikuorinen ja raskas. Toimivan tekniikan ja hyvän myyntistrategian avulla Hooverista tuli suosittu ja sanaa Hoover käytetään englannin kielessä pölynimurien yleisnimenä.
Vuonna 1912 ruotsalainen Axel Wenner-Gren esitteli lampputehdas AB Luxin johdolle kehittämänsä sähkökäyttöisen pölynimurin. Tätä 14 kiloa painanutta pystymallista imuria, Lux I, ruotsalaiset pitävät ensimmäisenä oikeana kotipölynimurina. Siinä oli koteloitu tuuletin, jolla luotiin imuvaikutus. Vuonna 1921 Lux-imurit kääntyivät vaakatasoon. Malli muuttui sylinterimäiseksi ja perässä jalasten varassa vedettäväksi. 1950-luvulla imureihin tulivat teleskooppiputki ja paperinen pölypussi, joka korvasi kankaisen pölypussin. 1960-luvulla imureihin tulivat pyörät, automaattisesti sulkeutuva pölypussi sekä sisään kelautuva sähköjohto.
Erilaisia pölynimureita > Pölypussilliset pölynimurit

Pölypussillisen pölynimurin sisällä on pölypussi, johon imetyt roskat jäävät. Ilmavirta kulkee ensin letkun läpi, sitten pölypussin läpi ja vielä ilmansuodattimen läpi ennen moottoriin päätymistä.
Erilaisia pölynimureita > Pölypussilliset pölynimurit > Moottorisuodatin

Moottorisuodatin suojaa moottoria liian isolta pölyltä. Ilman moottorisuodatinta pölynimuria ei saa käyttää.
Erilaisia pölynimureita > Pölypussilliset pölynimurit > Hienosuodatin

Pölynimuri puhaltaa ilmaa ulos hienosuodattimen läpi, joka suodattaa poistoilmasta hienopölyn. Hienosuodattimia on kahdenlaisia: mikrosuodattimia ja HEPA-suodattimia. Mikrosuodatin on perussuodatin, joka löytyy useimmista pölynimureista. HEPA-suodatin taas on tehokkaampi, ja se suodattaa yli 99,9 % ilman epäpuhtauksista. HEPA-suodattimia on pestäviä ja kertakäyttöisiä.
Erilaisia pölynimureita > Pölypussittomat pölynimurit

Pölypussittomat pölynimurit hyödyntävät keskipakoisvoimaa. Pöly, lika ja muut lattialta siivottavat roskat imeytyvät laitteen sisään, ja keskipakoisvoima ajaa ne lieriön reunoille. Roskien osuessa seinämiin ne alkavat pudota alas ja kerääntyvät säiliöön.