stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Niilo Laaksonen

| Niilo Laaksonen |
| --- | --- |
 Niilo Laaksonen vuonna 2013
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1922 Sysmä
Kuollut: 25. elokuuta 2013 (91 vuotta) Tampere
Ammatti:  kirvesmies, maanviljelijä, leirikeskuksenhoitaja, runoilija, kirjailija
Puoliso:  Sirkka Tellervo Laaksonen s. Leivo
Kirjailija
Aikakausi:  1969–2005
Esikoisteos:  Romaani ...niinkuin mekin anteeksi annamme (1969) Runokokoelma Sumu peittää tunturin huiput (1981).
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Niilo Olavi Laaksonen (10. heinäkuuta 1922 Sysmä – 25. elokuuta 2013 Tampere) oli kirvesmies, maanviljelijä, leirikeskuksenhoitaja, runoilija, kirjailija.
Taustoja

Laaksonen avioitui Sirkka Tellervo Leivon kanssa ja Laaksosten perheeseen syntyi kolme lasta.
Laaksonen kävi kansakoulun, osallistui erilaisille kursseille ja harjoitti itseopiskelua. Hän ohjasi harrastajakirjoittajia 15 vuotta.
Isäntäparina Kairosmajalla

Kansan Raamattuseuran työntekijä  Erkki Leminen sai seuralta pyynnön etsiä Lapista omaa leirikeskusta. Vuonna 1974 hän sai ostetuksi Pelkosenniemen kunnalta hirsikämpän Pyhäjärven rannalta. Leminen nimesi majan Kairosmajaksi, Leminen oli kuullut, että kreikaksi kairos tarkoittaa aikaa, Jumalan hetkeä, otollista aikaa.
Niilo ja Sirkka Laaksosesta tuli Kairosmajan ensimmäinen leirikeskuksen hoidosta vastaava isäntäpari. Sirkka toimi leirikeskuksen emäntänä. Heidän toimikautensa kesti alkukesästä 1974 tammikuun loppuun 1981. Kairosmajan kävijät muistavat Laaksosen lämpimänä, hyväntuulisena ihmisenä ja osaavana rakentajana. Sirkan kanssa he loivat Kairosmajalle kodinomaisen hengen.
Laaksosen aikana alettiin rakentamaan Kairosmajan eräkämppää 1977. Kahdeksan hengen kämppä sijaitsee Pyhäjoen varrella, noin yhdeksän kilometrin päässä Kairosmajalta.
Laaksosten jälkeen isäntäpariksi 1981 tuli Kari ja Sirpa Hämäläinen. Viestikapulaa vaihdettaessa Laaksonen antoi matkaevääksi: Kairosmajaa eivät ole johtaneet Sirkka ja Niilo Laaksonen, eivätkä sitä tule johtamaan Sirpa ja Kari Hämäläinen, vaan Kairosmajan turvana on ikiaikojen Jumala ja sitä kantavat ikuiset käsivarret.
Kirjailijana ja runoilijana

Viisivuotiaana lukemaan oppinut Laaksonen luki kirjoja ja kirjoitti elämänsä ajan. Runot, suomenkielinen kirjallisuus ja kulttuurivirtaukset kiinnostivat. Ensimmäisen romaanin käsikirjoitus näki päivänvalon vuonna 1956. Kustantaja palautti käsikirjoituksen korjattavaksi, mikä jäi toteuttamatta. Kolmentoista vuoden kuluttua debyyttiteos ...niinkuin mekin anteeksi annamme julkaistiin. 1980-luvulla julkaistiin kaksi runokokoelmaa ja kaksi romaania. Viimeinen runokokoelma julkaistiin 2005.
Teokset ovat saaneet syvyyttä Laaksosen horjuvan terveyden myötä, mutta myös hänen eläessään avoimin silmin luonnossa ja syvän hengellisen vakaumuksen vaikutuspiirissä. Tosin sairastaminen ja sairaalassaolot ovat haitanneet työskentelyä.
Laaksonen kuvaa elämänkaartaan kirjassaan Sumu peittää tunturin huiput runon muodossa:
Synnyin aikaan / helteisenä heinäkuun päivänä, / parhaaseen mansikka-aikaan, / kissankellojen soittoon / ja leppeään lounaistuuleen.
Uinuin kesäisiä unia / nuoruuteni vuodet, /kunnes heräsin - / heräsin pohjoiseen viimaan / ja idän myrskyyn, / minä, heinäkuun helteinen poika, / vailla vaatteita / ja tuulien suojaa.
Mutta lähellä olivat lämpimät kädet / joita en nähnyt, / aina edes tuntenut. / Sittenkin ne olivat suojana, / tulenpatsaana kylmässä yössä / ja koillisen myrskytessä.
Vähitellen opin ne kädet /paremmin tuntemaan. / Vähitellen laskin yhtä ja toista / niiden käsien varaan. / Sitä mukaa myrskyt tyyntyivät, / pakkanen alkoi hellittää / ja kädet kannattivat - ei vain asioita / joita niihin laskin, / vaan koko elämääni, / minua palelevaa heinäkuun poikaa.
Ne kädet ovat Kristuksen kädet!
Teoksia

...niinkuin mekin anteeksi annamme. Romaani. Päivä 1969.
Sumu peittää tunturin huiput. Runokokoelma. Karas-sana, 1981.
Vain tiimalasin hiekka. Runokokoelma. Karas-sana, 1983.
Pieni poika ja isot saappaat. Romaani. Karas-sana, 1984.
Näytön vuodet. Romaani. Karas-sana, 1988.
Lyhyt uni menneestä tähän. Runokokoelma. Kuvittaja Kari Hämäläinen. Karas-sana 2005.
Ensimmäinen Kairosmajan leirikeskuksen hoitajapari Niilo ja Sirkka Laaksonen vuonna 2010.
Elli Rängman-Björlin

| Elli Rängman-Björlin |
| --- | --- |
 Elli Rängman-Björlin.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Elli Alexandra Rängman-Björlin
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1882 Ylistaro
Kuollut: 12. helmikuuta 1951 (68 vuotta) Helsinki
Muusikko
Soittimet:  piano
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Elli Alexandra Rängman-Björlin (21. huhtikuuta 1882 Ylistaro – 12. helmikuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen pianisti ja pianopedagogi.
Rängmanin vanhemmat olivat tilanomistaja Johan Rängman ja Emilia Molin. Hän kävi Vaasan suomalaisen tyttökoulun ja opiskeli samalla pianonsoittoa. Vuosina 1896–1900 hän oli Helsingin musiikkiopistossa Ingeborg Hymanderin, Walter Petzetin ja Karl Ekmanin oppilaana. Lisäoppia hän sai valtion myöntämän stipendin turvin Leipzigin konservatorion mestariluokalla Franz Lisztin oppilaan Alfred Reisenauerin johdolla 1900–1903 ja Wienissä Alfred Grünfeldin oppilaana 1904–1905.
Rängman soitti ensikonserttinsa Jyväskylässä 1898 ja Helsingissä 1901 ja esiintyi myöhemmin Suomessa, muissa Pohjoismaissa ja Saksassa 1906 ja 1923. Hänet tunnettiin erityisesti etevistä Beethovenin ja Schumannin tulkinnoista. Helsingin musiikkiopistossa hän opetti 1907–1908 ja 1911–1913. Solistiuransa ohessa hän antoi yksityisopetusta, etenkin vuodesta 1926 lähtien, jolloin hänen puolisonsa (vuodesta 1909) varatuomari Kaarlo Ilmari Björlin kuoli.
Oppilaita

Kaisa Arjava
Astrid Buchert
Maire Halava
Ilmari Hannikainen
Sakari Heikinheimo
Sohvi Korhonen
Sinikka Kuula-Marttinen
Eino Lindholm
Marja Oja
Martti Paavola
Riitta Parikka
Irma Ruuskanen
Liisa Soinne
Kurt Walldén
Konrad Laaksonen

Konrad Alexander Laaksonen.
Konrad Alexander Laaksonen (8. heinäkuuta 1888 Turku – 30. lokakuuta 1970) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat kauppias Anton Alexander Laaksonen (Snellman) ja Matilda Kustaava Dahlbom. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Maria Nadeschda Lindeberg (kuoli vuonna 1928) ja toinen vaimo oli Elsa Lyyli Tuovinen. Konrad Laaksonen kirjoitti ylioppilaaksi Heinolan Alkeiskoulun jatkoluokilta vuonna 1909. Karlsruhen teknisessä korkeakoulussa hän opiskeli vuosina 1909–1914. Sähköinsinööritutkinnon hän suoritti vuonna 1912. Hyökkäysvaunukurssille hän osallistui vuonna 1922. Sotakorkeakoulun komentajakurssin hän suoritti vuonna 1928, Taistelukoulun konekivääri- ja kranaatinheitinkursseille hän osallistui vuonna 1935 sekä ampumakurssille vuonna 1938.
Jääkärikausi

Konrad Laaksonen liittyi vapaaehtoisena Pfadfinder-kurssille Saksassa jääkärikoulutusta antavaan yksikköön, joka myöhemmin nimettiin Jääkäripataljoona 27:ksi. Hän kirjautui Holsteinissa sijaitsevalle leirialueelle Lockstedt lageriin 10. elokuuta 1915 ja hänet sijoitettiin 2. komppaniaan. Jo seuraavassa kuussa hänet siirrettiin Konekiväärikomppaniaan. Toukokuussa 1916 hänet komennettiin etappimieheksi merenkurkun etappiin ja oli siinä tehtävässä aina joulukuulle 1916 asti. Etappikomennuksen jälkeen hän osallistui Berliinissä järjestettäville räjäytyskursseille, kunnes hänet komennettiin uudelleen merenkurkun etapille toukokuussa 1917 ollen etapilla tammikuulle 1918. Tällä komennuksellaan hän osallistui muun muassa aselaiva S/S Equityn tuoman lastin purkaukseen ja vartiointiin Vesterön saarella sekä kuljetukseen mantereelle. Tämän jälkeen hän toimi räjähdysainekuljetuksissa Suomen ja Uumajan välillä. Konrad saapui Suomeen hylkeenpyyntialuksella merenkurkun yli kuultuaan Suomen sisällissodan puhkeamisesta. Hän saapui Vaasaan ja edelleen Seinäjoen Valkoisen armeijan Päämajaan 8. helmikuuta 1918.
Suomen sisällissota

Sisällissodan aikana Konrad Laaksonen komennettiin retkikuntaan, jonka tarkoitus oli takavarikoida venäläisten sotilastarvikkeita sisältävä varikko Kilpisjärvellä. Tältä retkeltään palattuaan hänet komennettiin Kuusamon pataljoonaan 3. komppanian päälliköksi 18. maaliskuuta 1918. Komppanianpäällikkönä hän otti osaa Soukelon taisteluun.
Sisällissodan jälkeen

Konrad Laaksonen jäi Armeijan palvelukseen ja sijoitettiin 1. joulukuuta 1918 Lapin 2. rajavartiopataljoonaan 4. komppanian päälliköksi, josta hänet siirrettiin 1. huhtikuuta Lapin rajavartioston Kuusamon komppanian päälliköksi ja edelleen 5. helmikuuta 1921 Sallan komppanian päälliköksi. Rajavartiolaitoksesta hänet siirrettiin Tampereen rykmenttiin komppanianpäälliköksi toukokuussa 1921. Pohjois-Savon rykmenttiin 2. pataljoonan komentajaksi hänet nimitettiin itsenäisyyspäivänä 1922. Hän toimi rykmentissä myös rykmentin komentajan apulaisena. 30. elokuuta 1933 hän sai siirron 1. pataljoonan komentajaksi. Haminan sotilaspiirin päälliköksi hänet nimitettiin 20. elokuuta 1936.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui Täydennysjalkavärirykmentti 3. komentajana, josta hänet siirrettiin Jalkaväkirykmentti 61:n komentajaksi ja edelleen Jalkaväkirykmentti 63:n komentajaksi, osallistuen taisteluihin Taipaleessa, Terenttilässä ja Vuosalmella. Sotien välisen ajan hän toimi Pohjois-Satakunnan suojeluskuntapiirin päällikkönä sekä komentajana. Jatkosodan syttyessä hän toimi edelleen samassa tehtävässä, mutta komennettiin vuonna 1942 Pohjois-Hämeen sotilasläänin komentajan apulaiseksi, josta edelleen Jalkaväkikoulutuskeskus 5:n päälliköksi. Vielä samana vuonna hänet komennettiin Jalkaväkirykmentti 57:n komentajan apulaiseksi. 15. divisioonan esikuntaan hänet komennettiin vuonna 1943 yleistarkastajaksi ja suunnittelu-upseeriksi. Perääntymisvaiheessa hän osallistui sotatoimiin Lempäälä Vuosalmi akselilla. Vakinaisesta palveluksesta hän erosi vuonna 1944.
Luottamustoimet

3. divisioonan kunniatuomioistuimen jäsen vuosina 1928–1936.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 6. marraskuuta 1915  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 1919  Majuri 6. joulukuuta 1922  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1934 |     |  Vapaudenristi 2. lk. tammenlehvien kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Aselaiva S/S Equity
Juhani Räsänen

Räsänen nuoruusvuosinaan.
Reijo Kalervo Juhani Räsänen (s. 29. elokuuta 1934 Tampere) on suomalainen entinen jääkiekkoilija, erotuomari ja valmentaja. Hyökkääjän pelipaikalla hän edusti SM-sarjassa aikana 1952–1963 Ilvestä ja TPV:tä. Hän voitti yhden Suomen-mestaruuden Ilveksen riveissä. Räsänen toimi TPV:n pelaajavalmentajana, Lempäälän Kisan valmentajana, SPL:n Hämeen piirin piirivalmentajana. Erotuomarina Räsänen tuomitsi 21 sarjapeliä ja hieman myöhemmällä iällä yhdessä Lennart Jaalan kanssa kansainvälisiä jääkiekon veteraanikisoja, jossa kaksikko on nimetty uranuurtajiksi. Räsänen toimi myös erotuomarikouluttajana. Jääkiekon ohella Räsänen on M-luokan keilaaja.
Pelaajatilastot

| Kausi | Sarja | Seura | O | M | S | P | R |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1952–1953 | SM-sarja | Ilves | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1953–1954 | SM-sarja | Ilves | 7 | 6 | 0 | 6 | 0 |
| 1955–1956 | SM-sarja | Ilves | 8 | 2 | 0 | 2 | 0 |
| 1956–1957 | SM-sarja | Ilves | 5 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1962–1963 | SM-sarja | TPV | 16 | 7 | 3 | 10 | 10 |
| YHT. |  |  | 37 | 15 | 3 | 18 | 10 |
1 Suomen-mestaruus (Ilves, 1957)
Laaksolahti

| Laaksolahti> Dalsvik |
| --- | --- |
 Kaupungin kartta, jossa Laaksolahti korostettuna.  Espoon kaupunginosat
Kaupunki:  Espoo
Suuralue:  Suur-Leppävaara
Kaupunginosa nro:  60
Pinta-ala:  6,3 km² 
Väkiluku:  11 320 (31.12.2023)
Osa-alueet:  Jupperi, Lähderanta, Veininlaakso
Postinumero(t):  02730, 02710, 02620, 02720 (Lähderanta)
Lähialueet:  Viherlaakso, Karakallio, Lippajärvi, Linnainen
Laaksolahti (ruots. Dalsvik) on Espoon Suur-Leppävaaraan kuuluva kaupunginosa, joka sijaitsee Viherlaakson ja Karakallion naapurissa, Leppävaaran luoteispuolella. Laaksolahden kaupunginosa koostuu kolmesta pienalueesta: Jupperi, Lähderanta ja Veininlaakso. Vuodenvaihteessa 2018–2019 Laaksolahdessa asui yhteensä 11 240 henkeä, joista Veininlaaksossa 4 047, Lähderannassa 1 759 ja Jupperissa 5 434 asukasta.
Suurin osa Laaksolahden asunnoista on rakennettu 1960-luvun jälkeen. Yleisin rakennustyyppi alueella on erilliset pientalot.
Puiden reunustama rantakuja Jupperintieltä Pitkäjärvelle Jupperin osa-alueella.
Tilastokeskuksen mukaan Laaksolahti (02730 Espoo) on mediaanituloiltaan Suomen neljänneksi suurituloisin postinumeroalue.
Presidentti Sauli Niinistö on asunut Laaksolahdessa.
Nimi

Laaksolahden nimi pohjautuu Dalsvikin torppaan. Torpannimi pohjautui läheisen lahden vanhaan nimeen Dalswiken, josta on asiakirjaviitteitä 1700-luvulta. Suomenkielinen käännösnimi otettiin käyttöön 1940-luvulla alueen palstoituksen jälkeen. Vuonna 1975 nimiparista Laaksolahti – Dalsvik tuli kaupunginosan nimi.
Historia

1900-luvun alkupuolella pieniä taajamia syntyi eri puolilla Espoota. Erityisesti Dalsvikin ja Jupperin tilojen maita palstoitettiin huvila-asukkaille.
Väestö > Väkiluvun kehitys

| Laaksolahden väestönkehitys 1975–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1975 | 1975 |    | 5 841 | 5 841 |
| 1980 | 1980 |    | 6 303 | 6 303 |
| 1985 | 1985 |    | 7 076 | 7 076 |
| 1990 | 1990 |    | 7 560 | 7 560 |
| 1995 | 1995 |    | 7 640 | 7 640 |
| 2000 | 2000 |    | 8 496 | 8 496 |
| 2005 | 2005 |    | 9 313 | 9 313 |
| 2010 | 2010 |    | 10 129 | 10 129 |
| 2015 | 2015 |    | 10 989 | 10 989 |
| 2020 | 2020 |    | 11 222 | 11 222 |
Lähde: Helsingin seudun avoimet tilastotietokannat.
Kirjallisuutta

Luoma-aho, Timo T.: Laaksolahti – Pitkäjärven syleilyssä. Laaksolahden huvilayhdistys 50 vuotta. Espoon kaupunginmuseo 1993. ISBN 9518572321.
Aiheesta muualla

Jupperin Omakotiyhdistys r.y.
Laaksolahden Huvilayhdistys ry
Veinin Omakotiyhdistys ry (Arkistoitu – Internet Archive)
Dalsvik GBF
Laaksolahden tenniskeskus
Kuvia Laaksolahdesta Google Panoramio -palvelussa (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Espoo |
| --- | --- | --- |
 Uusimaa  Helsingin seutukunta  Pääkaupunkiseutu 
| Pohjois-Espoo |  Bodom  Kalajärvi  Lahnus  Lakisto  Luukki  Niipperi  Perusmäki  Röylä  Vanhakartano  Velskola  |  |
| Suur-Espoonlahti |  Espoonlahti  Kaitaa  Latokaski  Nöykkiö  Saunalahti  Soukka  Suvisaaristo  |  |
| Suur-Kauklahti |  Espoonkartano  Kauklahti  Kurttila  Vanttila  |  |
| Suur-Leppävaara |  Karakallio  Kilo  Laaksolahti  Leppävaara  Lintuvaara  Lippajärvi  Sepänkylä  Viherlaakso  |  |
| Suur-Matinkylä |  Henttaa  Matinkylä  Olari  |  |
| Suur-Tapiola |  Haukilahti  Laajalahti  Mankkaa  Niittykumpu  Otaniemi  Pohjois-Tapiola  Tapiola  Westend  |  |
| Vanha-Espoo |  Espoon keskus  Gumböle  Högnäs  Järvenperä  Karhusuo  Karvasmäki  Kaupunginkallio  Kolmperä  Kuurinniitty  Muurala  Nupuri  Kunnarla  Nuuksio  Siikajärvi  Vanha-Nuuksio  Ämmässuo  |  |
Jaakko Laakso

| Jaakko Laakso |
| --- | --- |
 Jaakko Laakso Sanomatalossa 2017
Henkilötiedot
Syntynyt: 20. toukokuuta 1948 (ikä 76) Turku
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  toimittaja
Poliitikko
Puolue:  Vasemmistoliitto
Entiset puolueet:  SKDL
Vaalipiiri:  Uudenmaan vaalipiiri
Koulutus:  Valtiotieteiden maisteri (1973) Moskovan yhteiskuntatieteellinen instituutti (1979)
Jaakko Laakso Vietnamin sodan vastaisen mielenosoituskulkueen lähtöpaikalla Senaatintorilla 1970.
Jaakko Tapani Laakso (s. 20. toukokuuta 1948 Turku) on suomalainen poliitikko ja toimittaja. Laakso oli Vasemmistoliiton kansanedustaja vuosina 1991–2011 ja Vantaan kaupunginvaltuuston jäsen 1973−2012. Ennen edustajuuttaan Laakso työskenteli Tiedonantajan toimittajana, ja hän kuului Suomen kommunistisen puolueen opposition eli taistolaisten keskeisiin vaikuttajiin.
Laakso oli Euroopan neuvoston yhtyneen vasemmistoryhmän puheenjohtaja vuosina 1992–2003.
Poliittinen ura

Laakso valmistui valtiotieteen maisteriksi Helsingin yliopistosta 1973 ja opiskeli Moskovan yhteiskuntatieteellisessä instituutissa 1978–1979. Hän työskenteli vähemmistökommunistien äänenkannattajan Tiedonantaja-lehden eduskuntatoimittajana 1976–1991 ja varapäätoimittajana 1989–1991. Hän toimi myös luottamustehtävissä SKDL:n puolue-elimissä.
Laakso aloitti yhteiskunnallisen vaikuttamisen koululais- ja opiskelijaliikkeessä 1960-luvulla. Laakso oli ensimmäisen kerran ehdolla eduskuntaan vaaleissa 1975. SKP:n ja SKDL:n kannattajien ryhmityttyä Vasemmistoliitoksi Laakso nousi vaaleissa 1991 eduskuntaan uuden puolueen listalta. Kansanedustajana hän keskittyi ulko- ja turvallisuuspoliittisiin kysymyksiin ja toimi koko eduskuntauransa ajan puolustusvaliokunnan jäsenenä. Vuosina 1991–2007 hän oli valiokunnan varapuheenjohtaja. Vuosina 1992–2003 Laakso toimi myös Euroopan neuvoston yhtyneen vasemmistoryhmän puheenjohtajana Strasbourgissa.
Kun Euroopan neuvostossa vuonna 2000 harkittiin Venäjän vastaisia toimia toisen Tšetšenian sodan vuoksi, neuvoston yleiskokous äänesti Venäjän äänioikeuden jäädyttämisestä. Äänestyksessä suomalaisvaltuuskunnan jäsenistä Laakso, SDP:n vasemman laidan Mikko Elo ja Keskustan Tytti Isohookana-Asunmaa äänestivät Venäjän äänioikeuden jäädyttämistä vastaan, muut suomalaisedustajat, keskustalainen Anneli Jäätteenmäki ja kokoomuslainen Martti Tiuri muiden länsieurooppalaisten rinnalla äänioikeuden jäädyttämisen puolesta.
Laakso on arvostellut kärkevästi niin EU:ta kuin Natoakin, ja oli usein törmäyskurssilla puolueensa maltillisen puheenjohtajan Suvi-Anne Siimeksen kanssa. Siimes erosi Vasemmistoliiton puheenjohtajan tehtävästä 2. maaliskuuta 2006 ilmoittaen, että ei halua olla tukemassa entisten taistolaisten valitsemista eduskuntaan, ja mainitsi vastustajikseen kokemistaan henkilöistä nimeltä Laakson. Siimes oli valittu Uudenmaan vaalipiiristä kuten Laaksokin. Laakson ja Siimeksen henkilökohtaista välirikkoa kuvasi, että Siimes kieltäytyi jyrkästi lähtemästä ehdolle vuoden 2007 eduskuntavaaleissa samalla listalla Laakson kanssa.
Laakso on tunnettu puhujanlahjoistaan. Hänet on valittu vuoden puhujamestariksi äidinkielen opettajien liiton kesätapahtuman yhteydessä järjestetyssä leikkimielisessä väittelyn suomenmestaruuskilpailussa.
Laakso ei asettunut ehdolle enää huhtikuun 2011 eduskuntavaaleissa.
Syytökset > KGB- ja Stasi-yhteydet

Osana niin kutsutun suomettumisen jälkipyykkiä toimittaja Harri Nykänen kirjoitti Helsingin Sanomiin toukokuun lopussa 1993 uutisen, jonka mukaan Suojelupoliisi ei ollut vuonna 1983 uskaltanut varmasta näytöstä huolimatta asettaa silloin Tiedonantajan toimittajana työskennellyttä Laaksoa syytteeseen maanpetoksesta, koska tämä oli ollut ”poliittisesti liian arkaluonteinen henkilö”. Nykäsen mukaan Laakson sijaiskärsijäksi poimittiin paljon harmittomampi, Yleisradion toimittajana työskennellyt Matts Dumell, joka tuomittiin vankeuteen. HS:lle toimittamassaan vastineessa Laakso kiisti jyrkästi syyllistyneensä maanpetokselliseen toimintaan ja vakuutti halunneensa vain omalta osaltaan edistää Suomen ja Neuvostoliiton suhteita. Suojelupoliisin entinen päällikkö Seppo Tiitinen on myöhemmin sanonut Laakson ”pelanneen” niin taitavasti, ettei hänen toimintansa ollut täyttänyt rikoslain määritelmää maanpetoksesta. Tiitisen mukaan Laakso ei myöskään ollut korkeimpien neuvostodiplomaattien suosiossa; esimerkiksi ministerineuvos Viktor Vladimirov oli suhtautunut Laaksoon hyvin kielteisesti.
Kirjassaan Vasemmalta ohi (2007) Alpo Rusi epäili Laakson toimineen Itä-Saksan turvallisuuspalvelun Stasin lähteenä. Vuonna 2003 Jaakko Laakso kertoi Iltalehdessä toimineensa KGB:n konsulttina, kun poliitikot ja virkamiehet tarvitsivat yhteyksiä. Helsingin Sanomat vihjasi kirjoituksessaan, että Jaakko Laakso oli sotkeutunut maanpetturuuteen, mutta Suojelupoliisi ei nostanut syytettä Laaksoa vastaan. Kirjassaan Politiikan julkisivu (2007) Suvi-Anne Siimes epäili, että Laakso ei ollut varsinaisesti agentti mutta Laakso toimi Neuvostoliiton edun mukaisesti ja antoi mielellään itsestään kuvan Tehtaankadun sisäpiiriin kuuluvana.
Verkkouutiset uutisoi 31. heinäkuuta 2014, että Laakson nimi nousi esiin Britanniassa Churchill Archives Centressä julkaistuissa Mitrohinin arkistossa, jotka käsittelevät KGB:n arkistonhoitaja Vasil Mitrohinin lännen tiedustelupalveluille vuotamia agenttien nimilistoja. Aineiston mukaan Laakson koodinimi oli Jan ja hänet oli värvätty KGB:n palvelukseen vuonna 1973.
Syytökset > Lobbaus Azerbaidžanin puolesta

Vuonna 2018 julkaistussa Euroopan neuvoston korruptiota tutkineen ryhmän raportissa kerrotaan Laakson toimineen Azerbaidžanin lobbarina vähätellen maan ihmisoikeusloukkauksia. Laakso myönsi lobbauksen. Kesäkuussa 2018 Euroopan neuvoston sääntökomitea katsoi Laakson loukanneen lievästi neuvoston parlamentaarisen yleiskokouksen eettisiä sääntöjä ja antoi tälle elinikäisen porttikiellon Euroopan neuvoston ja parlamentaarisen yleiskokouksen tiloihin. Tutkimusryhmän raportin mukaan Laakso nähtiin usein lobbaamassa parlamentaarikkoja yleiskokouksen käytävillä Azerbaidžanin puolesta.
Laakso oli vuonna 2012 järjestänyt  poliittisten nuorisojärjestöjen vierailun Azerbaidžaniin Euroopan parlamentin Euronestin kustantamalle matkalle, jossa mukana oli Vihreiden nuorten ja opiskelijoiden, Keskustanuorten, Demarinuorten ja Vasemmistonuorten edustajia muun muassa silloinen puheenjohtaja Li Andersson, joka myöhemmin tuomitsi Laakson toiminnan. Euroopan neuvoston Vasemmistoryhmä antoi Laaksolle porttikiellon ryhmän kokouksiin .
Laakso toimi huhtikuussa 2018 bulgarialaisen Gisdi-nimisen järjestön edustajana vaalitarkkailijana presidentinvaaleissa. Raportin mukaan vaalit olivat demokraattiset, mutta raportin kuvaus vaalien avoimuudesta eroaa jyrkästi Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestö Etyjin tekemistä huomioista.
Yksityiselämä

Laakson poika on Vihreiden nuorten ja opiskelijoiden liiton entinen puheenjohtaja, edelleen vihreässä liikkeessä aktiivinen Tapio Laakso, joka on toiminut Anni Sinnemäen erityisavustajana.