stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lawrence Frank
Ura

Lawrencen kiinnostus valmentamiseen alkoi hänen ollessa vasta 16-vuotias. Hänen isoveljensä Bruce Frank pääsi valittujen "Howie Garfinkelin koripalloleirille", mutta Lawrence ei päässyt. Tämän takia hän otti yhteyttä Garfinkeliin ja kertoi, että valmentaminen kiinnostaisi häntä. Garfinkel sanoi, että Lawrencen tulisi kirjoittaa kirje hänelle, jonka jälkeen hän pääsi mukaan leirille. Teini-ikäisenä hän toimi joukkueensa pelaaja-valmentajana, koska ei halunnut etääntyä pelaajistaan.
Lawrence toimi Indianan yliopistossa Bob Knightin johtaman joukkueen managerina. Valmistuttuaan samasta yliopistosta hän siirtyi Marquetten yliopistoon Kevin O'Neillin valmentaman joukkueen apuvalmentajaksi. Kun O'Neill lähti Tennesseen yliopistoon, meni Lawrence mukana. Vuonna 1997 hän meni Vancouver Grizzliesin apuvalmentajaksi ja toimi seurassa kolmen kauden ajan.
Lawrencen hyvä maine kiiri New Jersey Netsin taustajoukkoihin ja hänet palkattiin apuvalmentajaksi Byron Scottin avuksi. Hän toimi apuvalmentajana kolme ja puoli kautta ennen kuin aloitti päävalmentajana vuoden 2004 alussa. Hänen uransa alkoi historian parhaimmalla tuloksella, sillä Lawrence johdatti Netsin 13-0 voittoputkeen. Parhaimpana NBA-kautena Lawrence on johdattanut joukkueensa konferenssin välieriin. Kauden 2008–2009 jälkeen Lawrence teki Netsin kanssa yhden vuoden jatkosopimuksen, vaikka pelaajien kunnioitus valmentajaa kohtaan oli alhainen. Netsin aloitettua kauden 2009–2010 kuudellatoista perättäisellä tappiolla hän sai potkut.
Yksityiselämä

Lawrencella on vaimo Susan ja heillä on kaksi tytärtä. He asuvat Bergen Countyssa, New Jerseyssä.
Aiheesta muualla

NBA:n valmentajaprofiili (englanniksi)
Basketball-Reference (englanniksi)
Lewis Banda

Lewis Banda (s. 16. syyskuuta 1982 Tshabalwa) on zimbabwelainen pikajuoksija, joka on erikoistunut 400 metrin juoksuun.
Hänen henkilökohtainen ennätyksensä on 44,58 s vuodelta 2004, ja se on myös nykyinen Zimbabwen ennätys.
Aiheesta muualla

Lewis Banda Kansainvälinen yleisurheiluliitto. (englanniksi)
Leisure

| Leisure Blur |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : toukokuu 1990 — maaliskuu 1991
 Julkaistu: 26. elokuuta 1991
 Formaatti: LP, CD, digitaalinen
 Tuottaja(t): Steve Lovell, Steve Power, Stephen Street, Mike Thorne, Blur
 Tyylilaji: vaihtoehtorock, brittipop
 Kesto: 50.13
 Levy-yhtiö: Food
Listasijoitukset
  4. 
Blurin muut julkaisut
|   | Leisure 1991 | Modern Life Is Rubbish 1993 |
Singlet albumilta Leisure
 ”She’s So High” Julkaistu: 15. lokakuuta 1990  ”There’s No Way” Julkaistu: 15. maaliskuuta 1991  ”Bang” Julkaistu: 29. heinäkuuta 1991
Leisure on brittipop-yhtye Blurin debyyttialbumi, jonka julkaisi Food Records 26. elokuuta 1991. Albumi saavutti kultastatuksen Britanniassa. Bändin laulaja Damon Albarn piti albumia huonona vuonna 2007.
Kappaleet

She’s So High – 4.45
Bang – 3.36
Slow Down – 3.11
Repetition – 5.26
Bad Day – 4.24
Sing – 6.01
There’s No Other Way – 3.25
Fool – 3.14
Come Together – 3.52
High Cool – 3.38
Birthday – 3.50
Wear Me Down – 4.52
Arvostelut

AllMusic:
Entertainment Weekly: A–
Pitchfork: 5.8/10
Kulttuurivallankumous

Mao Zedongin kuvalla varustettu rintaneula.
Suuri proletaarinen kulttuurivallankumous (kiin. 无产阶级文化大革命, Wúchǎn jiējí wénhuà dà gémìng, usein vain kiin. 文化大革命, wénhuà dà gémìng, ”suuri kulttuurivallankumous”, tai kiin. 文革, wéngé, ”kulttuurivallankumous”) oli Kiinan kansantasavallassa tulkinnasta riippuen vuosien 1966–1969 tai vuosien 1966–1976 välinen ajanjakso, joka käsitti valtataistelua Kiinan kommunistisen puolueen sisällä, muuttui suureen osaan Kiinan yhteiskunnasta ulottuneeksi laajamittaiseksi sosiaaliseksi, poliittiseksi ja taloudelliseksi väkivallaksi ja kaaokseksi, ja vei lopulta koko maan sisällissodan partaalle. Virallisesti kulttuurivallankumous oli kampanja, jonka tarkoitus oli vapauttaa Kiina ”liberaalista porvaristosta” ja jatkaa vallankumouksellista luokkataistelua. Se on kuitenkin laajalti nähty Mao Zedongin keinoksi saada puolue takaisin hallintaansa, sillä hän oli katastrofaalisen suuren harppauksen jälkeen menettänyt valtaa kilpailijoilleen Liu Shaoqille ja Deng Xiaopingille. Mao käytti kulttuurivallankumouksessa työkalunaan kansalaisten omaehtoista osallistumista ja varsinkin Kiinan koulutettua nuorisoa, joka kannustettiin muodostamaan niin sanottuja punakaarteja ja hyökkäämään kaikkia vastavallankumouksellisiksi julistettuja henkilöitä ja ilmiöitä vastaan.
Vuosien 1966–1969 väkivaltaisuuksissa sai surmansa satojatuhansia kiinalaisia. Perinteisen arvion mukaan kuolleita oli 400 000, mutta myöhemmissä tutkimuksissa on esitetty arvioita väliltä 900 000 – 1,8 miljoonaa. Vammautuneita oli vähintään yhtä paljon kuin kuolleita. Lisäksi ainakin 36 miljoonaa ihmistä joutui poliittisen vainon kohteeksi. Suurin osa kuolonuhreista syntyi kulttuurivallankumouksen myöhäisvaiheessa vuodesta 1968 alkaen, kun armeija palautti kuria maahan.
Mao lopetti kulttuurivallankumouksen virallisesti vuonna 1969, mikä on samalla aikalaiskäsitys asiasta, mutta Kiinan kommunistisen puolueen vuonna 1981 hyväksymän virallisen määritelmän mukaan se päättyi vasta Maon kuolemaan ja niin sanotun neljän koplan pidätykseen vuonna 1976.
Myös Kiinan ja Neuvostoliiton välirikko äityi pahimmilleen kulttuurivallankumouksen aikana.
Käsitteenä

Mao Zedong oli käyttänyt nimitystä ”kulttuurivallankumous” puhuessaan vuoden 1919 toukokuun 4. päivän liikkeestä. Hän käytti sanaa yleiskäsitteenä ja uskoi, että kulttuurivallankumouksia tulisi aina uusia. Termi on lainattu V. I. Leninin viimeisten vuosien kirjoituksista. Lenin käytti sanaa yhden kerran eräässä Pravdassa tammikuussa 1923 julkaisemassaan artikkelissa. Leninin mukaan sosialismin rakentaminen edellytti kansan sivistystason nostamista ja aineellista kehitystä.
Taustaa

Suuren harppauksen epäonnistumisen jälkeen Mao oli menettänyt otteensa Kiinan päivänpolitiikan johtamisesta, joka oli paljolti siirtynyt maltillista linjaa edustaneiden Liu Shaoqin, Zhou Enlain ja Deng Xiaopingin käsiin. Suhtautuminen suureen harppaukseen oli myös luonut kommunistisen puolueen johtoon piilevän jaon Maolle uskollisiin ja häneen kriittisesti suhtautuneisiin. Varsinkin Maon ja hänen seuraajakseen nimetyn Liun välille syntyi kasvava epäluottamus. Toisaalta Mao oli 1950-luvulta alkaen ollut huolissaan siitä, että kommunistisen puolueen johto ja kaaderit alkoivat ajautua ”porvarilliselle tielle”, mikä saattaisi johtaa Kiinan palaamiseen kapitalismiin. Tämä huoli korostui hänen ajattelussaan vuosien 1962 ja 1966 välillä. Vuonna 1964 Mao esitti niin sanotun ”Yksi jakautuu kahdeksi” -teorian. Sen mukaan kommunistisen puolueen sisälle olisi syntymässä haitallinen porvarillinen ryhmittymä. Deng ja Liu olivat tukeneet Neuvostoliiton mallin mukaista valtiojohtoista suunnitelmataloutta ja yksityispalstojen rajallista palauttamista, kun taas Mao oli suosinut suuren harppauksen aikana toteutettua työläisten ja talonpoikien mobilisointia ja oma-aloitteisuutta talouden kehittämisessä sekä maatalouden täyttä kollektivisointia.
Ennen kulttuurivallankumousta oli esiintynyt arvostelua Maoa kohtaan kulttuurin, erityisesti taiteen kysymyksissä. Maon uskollinen tukija Lin Biao toimi Kiinan kansan vapautusarmeijan johtajana ja aloitti uudistukset armeijan parissa. Hän korosti armeijan taistelua kommunistisen ideologian puolesta sekä poisti käytöstä neuvostomalliset arvonimet ja asepuvut. Niiden sijaan siirryttiin tasa-arvoa korostaviin toveri -nimityksiin ja uusiin asepukuihin vuonna 1965.
Lin Biaon vuonna 1963 käynnistämä ”Oppikaa kansan vapautusarmeijasta” -kampanja vahvisti Maon henkilökulttia Kiinassa. Lin julkaisi vuonna 1964 kuuluisan Pienen punaisen kirjan, johon oli koottu Maon poliittisia fraaseja ja mietelmiä. Kokoelma oli alun perin suunnattu sotilaille, mutta sitä ryhdyttiin hieman myöhemmin levittämään koko väestölle miljardin kappaleen painoksen voimin. Mao-kulttia tuettiin monin eri tavoin, muun muassa nuorison esikuvaksi kohotetun, vuonna 1962 kuolleen autosotamies Lei Fengin tarinalla.
Taustaa > Sosialismin opetuskampanja (1962–1964)

Maon tahdosta Kiinassa oli vuonna 1962 käynnistetty suuri sosialismin opetuskampanja, jonka tarkoitus oli kitkeä porvarillista ajattelua ja estää kapitalismiin palaaminen suuren harppauksen jälkeen varsinkin maaseudulla. Kampanjan johto annettiin Liu Shaoqille. Maon ja Liun välille syntyi vuonna 1964 periaatteellinen erimielisyys kampanjan toteuttamistavasta. Maon mielestä kansalaisia olisi pitänyt yllyttää nousemaan itse turmeltuneita puoluekaadereita vastaan, mutta Liu ajoi ”ihmismeritaktiikkaa”, jossa puhdistuksesta huolehtivat puoluekeskuksen maaseudulle lähettämät työryhmät. Tämä rajoitti puhdistuksen suuntaamista puolueeseen itseensä. Mao ei pitänyt myöskään siitä, että kampanjan johtaminen lisäsi Liun arvovaltaa. Joulukuun 1964 puoluejohdon kokouksessa Mao ajautui avoimeen riitaan Liun ja Deng Xiaopingin kanssa. Jälkeenpäin Mao kertoi tehneensä tuolloin päätöksen, että Liusta oli päästävä eroon. Sosialismin opetuskampanjalle hyväksyttiin tammikuussa 1965 Maon toivomat jyrkemmät ohjeet (niin sanotut 23 kohdan ohjeet), joissa korostettiin puolueen sisäistä luokkataistelua ”kapitalistisen tien kulkijoita” vastaan, mutta Mao menetti pian kiinnostuksensa kampanjaan, koska hän ei sen avulla päässyt käsiksi pääkohteisiinsa puoluejohdossa.
Vuoden 1965 aikana Mao esiintyi poikkeuksellisen vähän julkisuudessa ja valmisteli seuraava suurta kampanjaansa, kulttuurivallankumousta, yhdessä luotettujen tukijoidensa kanssa. Näitä olivat muun muassa hänen vaimonsa Jiang Qing sekä Chen Boda ja Kang Sheng. Yleisen käsityksen mukaan Maon keskeinen motiivi kulttuurivallankumouksen käynnistämisessä oli halu päästä eroon hänen epäluotettavana pitämästään Liu Shaoqista ja tätä tukeneista maltillisista puoluejohtajista. Samalla hän näki tilaisuuden puhdistaa kansan avulla koko puolue ”porvarillistuneista” kaadereista, joista hän oli saanut jatkuvasti raportteja sosialismin opetuskampanjan aikana.
Alku > Keskeisten elinten perustaminen (toukokuu 1966)

Toukokuussa 1966 ”viiden miehen ryhmä” lakkautettiin ja sen tilalle perustettiin kulttuurivallankumouksen pienryhmä, joka oli suoraan politbyroon pysyvän komitean alainen ja siten riippumaton Kiinan virallisesta valtajärjestelmästä. Tämä ryhmä muodostui kulttuurivallankumouksen aikana erittäin vaikutusvaltaiseksi, sillä se saattoi vedota suoraan Maon auktoriteettiin. ”Helmikuun ohje” korvattiin Maon ohjeiden mukaisella, paljon radikaalimmalla ”toukokuun 16. päivän direktiivillä”, jossa edellisen ohjeen kirjoittajat leimattiin ”kommunistista puoluetta ja kansaa vastustaviksi vastavallankumouksellisiksi” ja kehotettiin taisteluun puolueensisäisiä porvariston edustajia vastaan. Tämän ohjeen on sanottu ensimmäisen kerran julkistaneen kulttuurivallankumouksen tavoitteet eli vastavallankumouksellisten puhdistamisen kulttuurielämästä, puolueesta ja armeijasta. Kaksi päivää myöhemmin Lin Biao julisti puheessaan puolueen päävihollisiksi ”Pengin–Luon–Lun–Yangin klikin”, ja syrjäytetyt miehet korvattiin Maolle uskollisilla henkilöillä. Juttua tutkimaan perustettiin Kang Shengin johtama salainen ”puoluekeskuksen erityistapausten tutkimusryhmä”, josta tuli myös vaikutusvaltainen ja pelätty turvallisuuselin. Juuri se piti myöhemmin vankeudessa muun muassa Liu Shaoqita. Samaan aikaan propagandakoneisto siirrettiin Jiang Qingin klikin valvontaan ja Chen Bodasta tehtiin Kansan päivälehden päätoimittaja.
Punakaartit toiminnassa > Väkivaltaisuudet > Ihmissyönti

Kulttuurivallankumouksen ajan teloituksiin ja mellakointiin liittyi useita raportoituja kostokannibalismiksi luokiteltavia ihmissyöntitapauksia. Monissa näistä tapauksissa yhteisöllisen raivon ja joukkopsykoosin vallassa toiminut joukkio lynkkasi kommunistisen järjestelmän viholliseksi luokitellun ihmisen, repi tämän palasiksi ja söi. Joskus ihmisruumista sekoitettiin porsaanlihaan, ja eräässä tapauksessa oppilaat valmistivat tappamastaan opettajasta pata- ja laatikkoruokia.
Punakaartit toiminnassa > Vanhan hävitys

Vapautusarmeijan päivälehti oli 16. huhtikuuta 1966 julkaistussa artikkelissaan kehottanut taisteluun ”neljää vanhaa” eli vanhoja aatteita, tapoja, tottumuksia ja kulttuuria vastaan. Kehotus toistui keskuskomitean elokuisessa ”16 kohdan päätöksessä”. Punakaartit ryhtyivät tämän innoittamina rajuun perinteisen kulttuurin hävitystyöhön korvatakseen sen uusilla proletaarisilla ja vallankumouksellisilla arvoilla. Kulttuuriaarteita kuten temppeleitä ja hautoja tuhottiin ja kirjoja poltettiin. Muun muassa filosofi Kungfutsen 2 500 vuotta vanha koti tuhottiin. Pelkästään Pekingissä tuhottiin lähes viisituhatta historiallisesti merkittävää kohdetta. Kielletty kaupunki pelastui, koska Zhou Enlai määräsi sotilaat suojelemaan sitä. Punakaartilaiset myös muun muassa vaihtoivat katukylttien nimiä vallankumouksellisempiin. Esimerkiksi Pekingissä Neuvostoliiton suurlähetystön edustalla kulkenut katu nimettiin uudelleen ”Revisionismin vastaisen taistelun kaduksi”. Monet nuoret ottivat itselleen myös uuden vallankumouksellisen nimen.
Kiinan ulkopolitiikka kulttuurivallankumouksen aikana

Kulttuurivallankumouksen aikana Kiina kääntyi sisäänpäin, vaikka pyrkikin samanaikaisesti lisäämään ulkomaille suunnattua ideologista propagandaa. Normaalien diplomaattisuhteiden hoitaminen muihin maihin häiriintyi useista syistä. Ulkomailla toimineiden Kiinan lähetystöjen henkilökunta määrättiin levittämään Maon teoksia ja Mao-rintanappeja, mikä koettiin muissa maissa ärsyttäväksi. Samaan aikaan Kiinassa alettiin suhtautua vihamielisesti kaikkeen ei-kiinalaiseen. Keväällä 1967 lähes kaikki Kiinan suurlähettiläät ja pääosa lähetystöjen henkilökunnasta kutsuttiin takaisin kotimaahan, koska heidän katsottiin vieraantuneen liikaa maan köyhälistön oloista. Pekingissä toimineiden ulkomaiden suurlähetystöjen edessä järjestettiin valtavia mielenosoituksia eri syistä. Syksyllä 1967 ulkoministeriö ajautui hetkeksi kaaokseen Zhou Enlain saatua sydänkohtauksen ja ulkoministeri Chen Yin tultua erotetuksi. Tuolloin muun muassa joukko Qinghuan yliopiston punakaartilaisia hyökkäsi Ison-Britannian suurlähetystöön ja sytytti sen tuleen kostona Hongkongissa tapahtuneesta yhteenotosta poliisin ja lakkoilevien työläisten välillä.
Kiinan suhteet useisiin naapurimaihin heikkenivät kulttuurivallankumouksen aikana. Jo vuosien ajan muhinut välirikko Neuvostoliiton kanssa kärjistyi huomattavasti aiempaa pahemmaksi ja kummassakin maassa alettiin jo varautua sotaan keskittämällä joukkoja rajaseudulle. Helmi–maaliskuussa 1969 Ussurijoen luona syntyikin aseellinen yhteenotto Kiinan ja Neuvostoliiton rajajoukkojen välillä. Sota vältettiin, mutta tämän jälkeen Mao pelkäsi voimakkaasti Neuvostoliiton hyökkäystä ja Kiina julistettiin useita kertoja hälytystilaan seuraavan vuoden aikana.
Jälleenrakennus ja valtataistelu (1969–1975)

Kulttuurivallankumous lopetettiin virallisesti Kiinan kommunistisen puolueen 9. puoluekokouksessa huhtikuussa 1969. Kulttuurivallankumouksen pienryhmä lakkautettiin saman vuoden lopussa. Noihin aikoihin Maon henkilökultti saavutti kaikkien aikojen huippunsa ja häneen kohdistettiin lähes uskonnollista palvontaa. Vallankumous oli vaikuttanut merkittävästi puolueen toimintaan. Vuoden 1969 puoluekokouksessa peräti 70 % jäsenistä oli uusia. Keskuskomiteaan valituista 40 % oli sotilaita. Mao halusi että Kiinaa rakennettaisiin uudelleen samalla tavalla kuin vallankumouksen aikana, eli pikemminkin kannustamalla kuin byrokraattisesti ohjaamalla.
Kulttuurivallankumouksen myöhäisvaiheessa Kiinassa suoritettiin vielä kolme suurta koko yhteiskuntaan kohdistunutta puhdistuskampanjaa: Edellä mainittu ”luokkarivien puhdistuskampanja” vuosina 1967–1969, syksyllä 1967 alkanut ja vuoden 1970 tienoilla huipentunut ”Toukokuun 16. päivän salaliiton vastainen kampanja”, joka oli suunnattu pääosin punakaartien radikaaleja vastaan, sekä vuonna 1970 vastavallankumouksellisiin kohdistettu ”yksi isku ja kolme vastaisuutta -kampanja”. Näissä keskusjohtoisissa puhdistuksissa surmattiin enemmän ihmisiä kuin kulttuurivallankumouksen alkuvuosien sekasorrossa.
Samoihin aikoihin alkoi puolueen sisällä uusi valtataistelu Maon seuraajan paikasta. Jiang Qing pyrki hankkimaan itselleen ja johtamalleen niin sanotulle neljän koplalle tärkeitä virkoja puolueen sisällä. Lin Biao oli kuitenkin kaikkein vahvimmin kiinni vallassa, ja vuosina 1967–1970 hän pyrki jatkuvasti hankkimaan itselleen virallisen aseman lakiteitse. Seuraajan nimeäminen olisi tarvinnut kansankongressin hyväksynnän, mutta Mao käytti jatkuvasti arvovaltaansa estääkseen lopullisen siunauksen. Lopulta Lin epäili Maon kääntyneen häntä vastaan ja yritti ilmeisesti vallankaappausta alkuvuodesta 1971. Epäonnistuttuaan Lin yritti paeta perheensä kanssa yksityiskoneella Kiinasta, mahdollisesti Neuvostoliittoon, mutta kone putosi Mongoliassa polttoaineen loputtua ja kaikki siinä olleet menehtyivät. Samana vuonna armeijassa tehtiin puhdistus ja sotilaiden määrää hallinnossa karsittiin voimakkaasti.
Linin kuoleman jälkeen Jiang Qing ja neljän kopla olivat vahvoilla kilpailussa Maon seuraajan paikasta. Pääministeri Zhou Enlai alkoi kuitenkin vuodesta 1972 alkaen rehabilitoida kulttuurivallankumouksen uhreja (mukaan lukien pitkään sivussa ollut Deng Xiaoping) saatuaan Maon huonon terveydentilan takia entistä enemmän sisäpoliittista valtaa. Mao keskittyi enimmäkseen ulkopolitiikkaan, jossa hän hankki menestyksekkäästi Kiinan kansantasavallalle YK:n turvallisuusneuvoston pysyvän jäsenmaan paikan Taiwanin tilalle.
Dengin valtaannousu

Vuonna 1975 järjestettiin ensimmäiset kansankongressin vaalit 11 vuoteen. Deng valittiin ensimmäiseksi varapääministeriksi, ohittaen näin neljän koplaan kuuluneen Zhang Chunqiaon. Pääministeri Zhou kuoli syöpään tammikuussa 1976 ja hänen paikkansa otti Hua Guofeng. Zhoun hautajaisiin kerääntyi suremaan tuhansia ihmisiä. Sama toistui Tiananmenilla 5. huhtikuuta, jolloin Neljän kopla pyrki estämään mielenilmaukset. Viranomaiset ja väkijoukko ottivat yhteen ja lukuisia ihmisiä pidätettiin. Neljän kopla syytti tapauksesta Dengiä, joka oli pitänyt aikaisemmin muistopuheen Zhoun hautajaisissa ja joka nyt menetti kaikki virkansa ja pakeni Guangdongiin.
Maon kuoltua 9. syyskuuta 1976 Hua otti hänen virkansa puolueen ja keskussotilaskomission puheenjohtajana. Hua pyrki säilyttämään valtansa ja neuvotteli asevoimien komentajien ja Maon henkivartioston entisen päällikön kanssa Neljän koplan syrjäyttämisestä. Pian hautajaisten jälkeen Hua kutsui politbyroon koolle hätäkokoukseen, johon kolme Neljän koplan jäsentä saapuikin (Jiang Qing ei ollut politbyroon jäsen). Tällöin heidät pidätettiin ennen kuin he ehtivät kokoushuoneeseen. Myöhemmin pidätettiin myös Jiang. Tuomiosta saatiin heti viitteitä kun kaikki koplan jäsenet retusoitiin Maon hautajaiskuvista ja tilalle asetettiin koristekasveja yms. Suuren kansansuosion saanut Deng palasi entisiin virkoihinsa jo seuraavana vuoden alussa. Seuraavassa keskuskomitean kokouksessa kulttuurivallankumous lopetettiin viimein lopullisesti.
Loppu

Vaikka Mao itse julisti kulttuurivallankumouksen päättyneeksi vuonna 1969, termiä käytetään nykyään yleensä kattamaan myös ajanjakso vuodesta 1969 neljän koplan pidätykseen saakka vuonna 1976.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kulttuurivallankumous Wikimedia Commonsissa
BBC News
Lauttastenjärvi

| Lauttastenjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Juupajoki
Koordinaatit:  61°50′26″N, 24°36′38″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Leppähampaanjoen valuma-alue (35.75)
Laskujoki:  oja Lamminjärveen 
Järvinumero:  35.756.1.027
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  129,2 m  
Rantaviiva:  3,668 km  
Pinta-ala:  32,431 ha  
Suurin syvyys:  17 m 
Saaria:  ei saaria 
 fiLauttastenjärvi 
Lauttastenjärvi  on Pirkanmaalla Juupajoen Hirvijärvellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 32 hehtaaria ja se on 1,4 kilometriä pitkä ja 400 metriä leveä. Se sijaitsee mäkisellä ylänköalueella mäkien välisessä painaumassa. Tällaisia mäkiä ovat esimerkiksi Tielevonvuori, Lauttasvuori ja Kissannokanmäki. Eräät rannat ovat jyrkkiä, vaikka edellä lueteltujen mäkien huiput sijaitsevat kauempana. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 3,7 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Rannoille on rakennettu yhdeksän vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 14299, joka kulkee Ristijärven ja Hirvijärven välillä. Jämsän vastainen raja ohittaa sen 150 metrin etäisyydellä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 129,2 metriä mpy. Siihen on johdettu viisi metsäojaa, joista yksi tuo pienen Lilvasjärven vesiä. Järven oma laskuoja lähtee sen länsipäästä ja se laskee 1,5 kilometrin päässä Lamminjärveen. Vesireitti jatkuu alemmaksi ja päättyy lopulta Sahajokeen.
Historiaa

Vuoden 1958 peruskartassa oli järven itäpäässä ja länsipäässä peltomaita, jotka kuuluivat kahdelle maatilalle. Seuraavassa vuoden 1977 kartassa oli itäpään rantaan ulottuvat pellot metsitetty. Länsipään maatila on luopunut viljelystä vuoden 1986 kartan julkaisun jälkeen.
Lily Afshar

Lily Afshar
Lily Afshar (pers. ‏لیلی افشار‎, Lili Afšār; 1960 Teheran – 24. lokakuuta 2023) oli iranilais-yhdysvaltalainen kitaristi.
Afshar sai kandidaatin arvon musiikissa Bostonin konservatoriosta ja musiikin maisterin arvon New England Conservatory of Musicista. Hän pääsi yhtenä kahdestatoista kansainvälisestä opiskelijasta Andrés Segovian oppiin Etelä-Kalifornian yliopistoon. Hän jatkoi opintojaan Floridan osavaltionyliopistossa ja sai ensimmäisenä naisena maailmassa musiikin tohtorin arvon kitaransoitossa. Afshar esiintyi solistina, kamarimuusikkona ja orkesterien kanssa Iranissa, Yhdysvalloissa, Kanadassa, Englannissa, Irlannissa, Ranskassa, Italiassa, Jordaniassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa sekä Etelä-Amerikan ja Afrikan maissa.
Afshar sai vuonna 2000 Los Angelesissa parhaan klassisen naiskitaristin Orville H. Gibson -palkinnon. Hän sai palkinnon myös Guitar Foundation of American kilpailusta sekä Aspenin musiikkijuhlien kitarakilpailun suurpalkinnon. Afshar sai kolmesti Memphisin The Recording Academyn vuosittaisen Premier Guitarist -tunnustuksen ja toimi United States Information Agencyn taiteilijalähettiläänä Afrikassa. Afshar julkaisi lukuisia levytyksiä ja piti säännöllisesti mestarikursseja. Ajoittain hän soitti esiintymisissään myös iranilaista setar-soitinta. Afshar sairasti pitkään syöpää ja joutui 18. lokakuuta 2023 terveydentilansa heikennyttyä sairaalaan Tutkabonissa. Hän kuoli 63-vuotiaana 24. lokakuuta 2023.
Lili Taylor

| Lili Taylor |
| --- | --- |
 Lili Taylor vuonna 2013
Henkilötiedot
Koko nimi:  Lili Anne Taylor
Syntynyt: 20. helmikuuta 1967 (ikä 57) Glencoe, Illinois, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Nick Flynn (vih. 2009)
Lapset:  Maeve Taylor-Flynn
Näyttelijä
Aktiivisena:  1986-
Aiheesta muualla
lili.net
IMDb 
Elonet
Lili Anne Taylor (s. 20. helmikuuta 1967 Glencoe, Illinois, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näyttelee muun muassa elokuvissa The Haunting – paholaistalo sekä Kirottu. Hän näytteli yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa American Crime Nancy Straumbergia sarjan ensimmäisellä tuotantokaudella, toisella tuotantokaudella Anne Blainea sekä kolmannella kaudella Clair Coatesia.