stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marxilainen filosofia
Kirjallisuutta

Lisää luettavaa aiheesta Marxilainen kirjallisuus on Wikiaineistossa
Desai, Meghnad: Marxin kosto: Kapitalismin uusi nousu ja valtiokeskeisen sosialismin kuolema.  ((Marx’s revenge: The resurgence of capitalism and the death of statist socialism, 2003.) Suomentanut Timo Soukola)  Helsinki:  Gaudeamus, 2008.  ISBN 978-952-495-077-0
Heiskanen, Jukka & Oittinen, Vesa: Ideologia, subjekti, humanismi: Marxilainen ajattelu ja porvarillinen ihmiskuva.  Helsinki:  Demokraattinen sivistysliitto, 1987.  ISBN 951-96053-0-4
Hirvi, Ilkka: Marxilainen filosofia porvarillisen filosofian arviointikohteena Suomessa vuosina 1960–2005.  (Pro gradu -työ)  Jyväskylän yliopisto, Yhteiskuntatieteiden ja filosofian laitos, 2005.  Verkkoversio.
Lakkala, Heikki & Paastela, Jukka: Johdatus marxilaiseen filosofiaan.  Helsinki:  Työväen sivistysliitto TSL, 1980.  ISBN 951-701-109-1
Marx, Karl: Hegelin oikeusfilosofian kritiikkiä.  ((Zur Kritik der Hegelschen Rechtsphilosophie, 1843.) Suomennos, johdantoluku ja selitykset: Jukka Heiskanen. Johdanto, suomentanut Vesa Oittinen)  Helsinki: Jyväskylä:  Minerva: Karl Marx -seura, 2009.  ISBN 978-952-492-181-7
1900-luvun filosofiset koulukunnat
| --- | --- |
Analyyttinen filosofia:   Positivismi  Pragmatismi  Looginen empirismi 
Mannermainen filosofia:   Hermeneutiikka  Fenomenologia  Eksistentialismi  Strukturalismi  Jälkistrukturalismi  Postmodernismi 
Marxilainen filosofia:   Frankfurtin koulukunta  Radikaalifeminismi 
Muut:   Tomismi  Uustomismi 
Georg Wilhelm Friedrich Hegel oli merkittävä henkilö marxilaisen filosofian kehitykselle.
Karl Marx
Friedrich Engels
Leena Laitinen (shakinpelaaja)

Leena Laitinen (s. 16. toukokuuta 1957 Helsinki) on kolminkertainen shakin Suomen naisten mestari vuosilta 1986, 1987 ja 1988. Seuratasolla Laitinen on edustanut Lauttasaaresta lähtöisin olevaa Suomalaista Shakkikerhoa (SSK). Hän on edustanut Suomea vielä vuonna 2017, jolloin hänen Selolukunsa oli 1904.
Laitinen on valmistunut Helsingin yliopiston oikeustieteellisestä tiedekunnasta ja tehnyt työuraansa pankkimaailmassa muun muassa Luxemburgissa.
Matkaselän rautatieasema

Matkaselän rautatieasema (lyh. Mat, ratakm 528+085 ja 529+564) on rautatieliikennepaikka Karjalan tasavallassa Viipuri–Värtsilä-rataosalla noin 30 kilometriä Sortavalasta pohjoiseen. Matkaselkä on risteysasema, jossa Viipurin–Värtsilän radasta erkanee rata Suojärvelle.
Liikennepaikka perustettiin alun perin Ruskealan ja Kiteen pitäjien rajalle, ja se avattiin liikenteelle 1. marraskuuta 1894. Asemarakennus oli rakennettu Oulun radan tyyppipiirustusten mukaan, ja sitä laajennettiin muutaman vuoden jälkeen. Suojärven radan valmistuttua liikennepaikkaa siirrettiin kaksi kilometriä etelämmäs, jotta saataisiin tilaa suuremmalle ratapihalle. Uudelle asemalle rakennettiin Gunnar Aspelinin ja Jarl Ungernin suunnittelema asemarakennus vuonna 1921. Vuonna 1938 Matkaselkään siirrettiin asemaravintolaksi Naantalin rautatieaseman alkuperäinen asemarakennus, jonka oli suunnitellut Thure Hellström.
Jatkosodan hyökkäysvaiheen aikana Matkaselällä taisteltiin heinäkuulta elokuulle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Matkaselän rautatieasema Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Matkaselän rautatieasema (Q73164882)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema
valtio: Venäjä
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Matkaselkä
koordinaatit: 61°58′02″N 30°32′11″E﻿ / ﻿61.9672°N 30.5364°E﻿ / 61.9672; 30.5364
Laitjärvi

Laitjärvi on yksi Joutsan kunnan kylistä. Kylä sijaitsee Joutsan kaakkoisosassa pitkän ja kapean Laitjärven rannalla ja kuuluu Laitjärven, Pynnölän, Uimaniemen ja Vehmaan kylätaajamien alueilla toimivan Uimaniemen seudun kyläyhdistyksen toimialueeseen.
Masai Maran kansallinen suojelualue

Masai Maran kansallinen suojelualue on tunnettu luonnonsuojelualue Etelä-Keniassa, Narokin piirikunnassa. Puisto on Itä-Afrikan suosituinlähde? ja siellä on Serengetin tasangon gnuu- ja seepralaumojen kuivan kauden suojapaikka.
Masai Maran savannia
Perustaminen

Masai Marasta suojeltiin Maran kolmiona tunnettu 520 neliökilometrin alue vuonna 1948. Puistoa laajennettiin 1961, vaikka alueella ennen 1800-luvun karjaruttoepidemiaa eläneet maasait halusivat takaisin karjalaitumiaan. Puistosta tuli 1 800 neliökilometrin laajuinen, ja suojelualue siirtyi Narokin piirikunnan alaisuuteen. Kiistat maankäytöstä johtivat suojelualueen pienentämiseen 1 530 neliökilometriin vuonna 1984. Samalla muutettiin puiston nimi nykyiseksi Masai Maran kansalliseksi suojelualueeksi.
Maantiede

Masai Mara sijaitsee Itä-Afrikan hautavajoaman ja Victoriajärven välisellä ylänköalueella Etelä-Keniassa.
Mara sijaitsee 1500–1600 m korkeudessa merenpinnasta, lukuun ottamatta länsirajana sijaitsevaa Siriajyrkännettä. Sen korkein kohta on 2080 metriä. Puistolla on Serengetin kansallispuiston kanssa etelässä 50 kilometriä yhteistä rajaa. Pohjoisessa sijaitsee Loitatasanko, joka on puiston villieläinten toinen tärkeä vaellusalue. Puiston läpi virtaa useita jokia, joista Mara- ja siihen yhtyvä Sandjoki ovat suurimmat. Muita ovat Nyangores- ja Amalajoki. Marassa sataa enemmän kuin Serengetin kansallispuistossa, eniten sadetta on helmi-toukokuussa. Lämpötila on korkeimmillaan lähes 30 astetta, yölämpötila laskee joskus alle 10 asteeseen.
Kasvisto

Puistossa on ruoho-, pensas- ja puusavanneja sekä jokivarsimetsiä, jopa soitakin. Tärkein elinympäristö on lähes puuton ruohosavanni, joka on laajin ympäristötyyppi.
Eläimistö

Masai Marassa elää Kenian ylivoimaisesti suurin eläinpopulaatio, joka on maailman mittakaavassakin merkittävä. Koska ruoho on puistossa vihreää lähes koko vuoden, tulee puistoon kuivalla kaudella valtavasti eläimiä etelästä, Tansanian puolelta. Puistoon vaeltaa gnuita noin 1,3 miljoonaa, seeproja lähes 200 000 ja noin 360 000 thomsoningasellia. Eläimiä on eniten heinä-lokakuussa, jonka jälkeen ne palaavat Serengetiin. Eläimiä vaeltaa toistaiseksi vielä pohjoisen Loitatasangoltakin, josta ne tulevat Maraan marras-huhtikuuksi. Ennen eläimiä tuli muualtakin Keniasta, mutta nyt niiden vaellusreitit ovat sulkeutuneet. Pääsy Loitatasangollekin ja sieltä pois on vuosi vuodelta vaikeampaa. Masai Maran ympärivuotiset ja Kenian eri osista vaeltavat laidunnisäkkäät ovat rajusti vähentyneet viime aikoina vaellusreittien sulkeutumisen vuoksi ja kasvavien turistimassojen takia, jotka vahingoittavat luonnon toimintaa.
Enimmillään puistossa on kaksi miljoonaa eläintä, jolloin siellä on enemmän suuria villieläimiä kuin missään muualla maailmassa. Alueella elää puhveleita, seeproja, thomsonin- ja grantingaselleja, topi-, gnuu- ja lehmäantilooppeja ja pahkasikoja. Niitä syöviä petoeläimiä puolestaan ovat leijonat, täplähyeenat, leopardit ja gepardit. Pienempiä petoja ovat sakaalit, karakalit ja korvakoirat. Vielä 1990-luvun alussa eläneet hyeenakoirat hävisivät kesykoirista levinneen penikkataudin takia.
Joissa elää virtahepoja ja niilinkrokotiilejä. Puiston yleisimpiä kädellisiä ovat paviaanit, vihermarakatit ja galagot, jotka ovat melko avointen alueiden lajeja. Peitteisillä alueilla elävät sinimarakatit, gueretsat sekä harvinaiset husaariapina ja punahäntämarakatti. Lintuja on tavattu yli 500 lajia, strutsista medestäjiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Masai Maran kansallinen suojelualue Wikimedia Commonsissa
Marajoki, Masai Mara, Kenia
Gnuiden ja seeprojen vaellus Masai Marassa
Martta

| Martta |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  26. heinäkuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  4. heinäkuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Marta, Martha, Märtha
Nimen alkuperä:  arameaa, "valtiatar"
Infobox OKNimi-testi OK: 
Martta on alkujaan arameankielinen naisen etunimi, joka alkukielessä tarkoittaa valtiatarta. Nimen on tehnyt laajalti tunnetuksi Uudessa testamentissa mainittu Martta, Betanian Marian ja Lasaruksen sisar, joka tunnetaan erityisesti tunnollisena taloudenhoitajana. Martta ei näin ollen ole Martin sisarnimi, vaikka nimen asun perusteella niin voisikin päätellä.  Raamatun Martan mukaan on saanut nimensä myös Marttaliitto, jonka jäsenistä käytetään toisinaan martta-nimitystä. Nimen englanninkielinen vastine on Martha.
Suomessa Martan nimipäivä on 26. heinäkuuta.  Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi on Suomessa annettu 36 685 naiselle, joista noin puolet on syntynyt vuosina 1900–1919.
Tunnettuja Marttoja

Martta Aarnikotka (1904–1978), matkaopas, lausuja ja lastenkirjailija
Martta Bröyer (1897–1979), suomalainen tanssitaiteilija, lausuja ja koreografi
Martta Durchman (1897–1946), taidemaalari
Martta Eskelinen (1922–2003), suomentaja
Martta Haatanen (1904–1977), kirjailija
Martta Hakala (s. 1993), laulaja
Martta Hannula (1893–1972), näyttelijä
Martta Helminen (1890–1983), taidemaalari
Martta Horjander (1930–2009), henkinen opettaja, kirjailija, teosofi ja kristosofi
Martta Kaivola (1913–1990), kirjailija
Martta Kaukomaa (1895–1992), uskonnollinen kirjailija, runoilija ja Vapaakirkon evankelista
Martta Kaukonen (s. 1976), toimittaja, elokuvakriitikko ja kirjailija
Martta Keski-Nikkola (1920–2015), kiekonheittäjä ja kuulantyöntäjä
Martta Kiivas (1894–1918), Turun naiskaartin varapäällikkö Suomen sisällissodassa
Martta Kinnunen-Piippo (1908–1986), näyttelijä
Martta Kontula (1908–2006), näyttelijä ja iskelmäsanottaja
Martta Koskinen (1896–1943), kommunistipoliitikko, viimeinen Suomessa teloitettu nainen (1943)
Martta Kuikka (1921–2005), runoilija, itkuvirsien taitaja
Martta Kurkilahti (1900–1976), poliitikko
Martta Laitinen (s. 2001), jalkapalloilija
Martta Martikainen-Ypyä (1904–1992), arkkitehti
Martta Piilikangas, Martta Piili (1902–1978), neuvostoliittolaisen sotilaspartion kaappaama henkilö, muistelmakirjailija
Martta Rautala (s. 1996), aitajuoksija
Martta Rossi (1929–2018), runoilija
Martta Salmela-Järvinen (1892–1987), SDP:n ja TPSL:n kansanedustaja, näytelmäkirjailija ja sosiaalineuvos
Martta Sax (1906–1934), myymälänhoitaja ja ryöstömurhan uhri
Martta Suonio (1899–1967), näyttelijä ja teatterinjohtaja
Martta Taipale (1893–1966), tekstiilitaiteilija
Martta Terävä (1881–1970), Tampereella vaikuttanut valokuvaaja ja valokuvaamon omistaja
Martta Tynni (1910–1989), yliopiston lehtori ja suomentaja
Martta Vilenius, o.s. Viitaniemi (1910–1999), kirjailija
Martta Vornanen (1910–1989), runoilija
Martta Wendelin (1893–1986), kuvataiteilija
Marttoja uskonnollisissa teksteissä

Martta, Uuden testamentin henkilö
Keskusliitto ja yhdistystoiminta

Suomessa toimii puolueeton käytännön apua organisoiva liitto nimeltään Marttaliitto, konserni sekä sen alaisuudessa toimivat paikallisyhdistykset jotka tunnetaan Marttayhdistyksinä.
Kuvitteellisia Marttoja

Martta ja Hollo, kansantarinoiden mukaan jättiläisiä, jotka rakensivat Hollolan kirkon
Martta Niskavuori, Loviisa Niskavuoren miniä Hella Wuolijoen näytelmäsarjassa Niskavuori
Martta, puhuva koira TV-lastenohjelmassa Martta puhuu
Martta Kaataja, päähenkilö Hannu Lemisen ohjaamassa elokuvassa Tuomari Martta
Martta Karjunen (engl. Martha Wilson), Ville Vallattoman naapuri, Yrjö Karjusen vaimo
Martta taiteilijanimenä

Tyyne ja Martta, tamperelainen yhtye
MAS (vene)

MAS-vene
Motoscafo Armato Silurante (MAS) oli Italian kuninkaallisen laivaston maailmansotien aikainen nopea torpedovene. Alkujaan MAS oli lyhenne sanoista Motobarca Armata SVAN ('aseistettu moottorivene SVAN'), jossa SVAN oli lyhenne sanoista Società Veneziana Automobili Navali (Venetsian merikulkuneuvoseura).
Ne olivat luokasta riippuen 20-30 tonnin moottoriveneitä, joissa oli noin kymmenen hengen miehistö ja aseistuksena kaksi torpedoa, pikatykki sekä mahdollisesti keveämpiä aseita. Italian laivaston MAS-laivueissa (ital. Flottiglia MAS) lyhenne tuli sanoista Mezzi d'Assalto eli hyökkäysvene.
Historia

Vuonna 1906 La Speziassa Fiat-Muggiano esitteli veneen, joka soveltui yhteys-, maihinnousu- ja moottoritorpedoveneeksi. Se oli aseistettu etukannelle asennetulla 47 millimetrin tykillä, kahdella Maxim-konekiväärillä ja kahdella venemallia varten kehitetyllä 356 millimetrin torpedolla. Aluksen pituus oli hieman yli 12,19 metriä ja leveys 2,64 metriä. Syväys oli ainoastaan hieman yli 0,61 metriä. Aseistamattomana alus painoi 6,6 tonnia ja täysin varustettuna 8,4 tonnia. Runko oli tehty galvanoidusta teräksestä ja siinä oli neljä vesitiivistä laipiota. Voimanlähteenä oli kaksi Fiatin valmistamaa moottoria, jotka oli kytketty yhteen akseliin. Veneen suunnittelu ja valmistus oli tehty tehtaan varoin ja laivasto osti sen  esittelyn jälkeen.
Historia > Ensimmäinen maailmansota

Vasta vuonna 1914 Regia Marina teki päätöksen moottoritorpedoveneiden käytöstä Adrianmerellä. Laivasto pyysi tarjouksen useilta Yhdysvaltain yrityksiltä moottoreiden hankkimiseksi. Marraskuussa 1914 milanolainen Maccia Marchini esitteli suunnitelmansa 14,94 metrin 7-8 tonnin aluksesta, jonka aseistuksena oli kaksi torpedoa. Kaksi 200 hevosvoiman moottoria mahdollistivat 30 solmun maksiminopeuden. Laivasto ei kuitenkaan innostunut tuntemattoman yrityksen tuotoksesta.
Helmikuussa 1915 Società Veneziana Automobili Navali (SVAN) esitteli insinöörinsä Attilio Bision suunnitelman 14,94 metriä pitkästä ja 2,49 metriä leveästä veneestä, jonka voimanlähteenä oli neljä 100 hevosvoiman moottoria kytkettynä kahteen akseliin. Aluksen maksiminopeudeksi arvioitiin 30 solmua ja toimintasäteeksi 120 merimailia ja sopivissa olosuhteissa jopa 200 merimailia. Aluksen aseistuksena oli kaksi 17,7 tuuman torpedoa ja 37 millimetrin kansitykki. aluksen miehistöksi riitti neljä miestä. Maaliskuussa laivasto tilasi SVANilta kaksi suunnitelman mukaista prototyyppialusta.
Tilatut puurunkoiset alukset, joita kutsuttiin nimellä Motorbarca Armata SVAN tai Silurante (MAS), toimitettiin 30. kesäkuuta (MAS-1) ja 15. heinäkuuta (MAS-2). Alusten voimanlähteeksi vaihdettiin kaksi merimoottoreiksi muutettua 220 hevosvoiman kuusisylinteristä Isotta-Franschini L-56 -lentokonemoottoria. Koeajoissa alusten suorituskyky jäi odotetusta, mihin suurimpana syynä oli lähes 14 tonniin kasvanut uppouma. Lisäksi Whitehead-Napoli 17,72 tuuman torpedojen laukaisu aiheutti ongelmia. Laivasto päätti marraskuussa muuttaa prototyypit sukellusveneentorjuntaan sopiviksi aseistamalla ne syvyyspommein ja kevein asein, missä tehtävässä ne aloittivat alkuvuodesta 1916.
Sukellusveneiden aiheuttaman uhan vuoksi laivasto tilasi suunnitelman 25 solmun nopeuteen kykenevän ja vähintään yhdellä 57 millimetrin tykillä varustetusta aluksesta. SVAN esitti lähes tasapohjaista 4,8 tonnin alusta, jonka voimanlähteenä oli 150 hevosvoiman moottori. Laivasto kuitenkin hylkäsi esityksen aluksen pienuuden vuoksi. Aluksen vaatimuksia tarkennettiin, jolloin pituuden tuli olla 28,65 metriä, rakenteen yksinkertainen ja merikelpoinen sekä muuten rakenteeltaan vastata MAS-1 ja MAS-2 -veneitä. Nopeuden oli oltava vähintään 25 solmua ja toimintasäteen 200 merimailia. Myöhemmin esitettiin aseistusvaatimuksina yksi 360 asteen ampuma-alalla varustettu 57 millimetrin tykki ja kuusi syvyyspommia. Ilmatorjunta-aseistuksena aluksilla piti olla kaksi 6,5 millimetrin konekivääriä. Myöhemmin 57 millimetrin tykki vaihdettiin 47 millimetriin, koska alkuperäistä tykkiaseistusta ei kyetty hankkimaan.
MAS-veneet upottivat 9. joulukuuta 1917 Triesten satamassa Itävalta-Unkarin laivaston taistelulaiva SMS Wienin 10. kesäkuuta 1918 Pulassa taistelulaiva SMS Szent Istvánin. Veneet osallistuivat vielä lokakuussa Durazzon toiseen taisteluun.
Historia > Espanjan sisällissota

Sicilia (ex-MAS-100), Nápoles (ex-MAS-223), Cándido Pérez (ex-MAS-435) ja Javier Quiroga (ex-MAS-436) lähetettin 1938 Francon tueksi Espanjaan.
Historia > Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alkaessa veneiden nopeus oli noussut 45 solmuun ja niiden aseistuksena oli kaksi 450 millimetrin torpedoa ja ilmatorjuntakonekivääri. Vuonna 1940 Italian liittyessä sotaan laivastolla oli 48 MAS500-luokan venettä. Vanhemmat veneet oli siirretty sivusotanäyttämöille kuten Itä-Afrikkaan.
MAS-veneet Suomessa

Suomeen ostettiin vuonna 1920 MAS 220 ja MAS 221, jotka nimettiin Sisuksi ja Hurjaksi, joka poistettiin käytöstä loppuun kuluneena keväällä 1941. Sisu otti osaa sotatoimiin ja upotti 1. lokakuuta 1941 Suursaaressa Venäjän laivaston raivaajan. Keväällä 1942 aluksen kevättarkastuksessa todettiin että moottorit olivat  loppuunajettuja eikä kunnostaminen ollut mahdollista, joten vene poistettiin käytöstä.
Matka maan keskipisteeseen

Kansikuva vuoden 1874 painoksesta
Matka maan keskipisteeseen (ransk. Voyage au centre de la Terre) on Jules Vernen vuonna 1864 kirjoittama kirja, joka kertoo Maan keskipisteeseen tähtäävästä tutkimusmatkasta.
Juoni

Hampurilainen mineralogian professori Otto Lidenbrock on löytänyt Islannin kansalliseepokseen kuuluvan, Snorri Sturlusonin kirjoittaman Heimskringla-saagan alkuperäisen riimukäsikirjoituksen. Käsikirjoituksen välissä on alkemisti Arne Saknussemmin kolme vuosisataa aikaisemmin riimuilla ja yksinkertaisella salakirjoituksella laatima kertomus laskeutumisesta Maan keskipisteeseen; teksti on helppo tulkita, koska Lidenbrock arvaa oikein sen olevan kirjoitettu latinaksi.
Professori haluaa kulkea Saknussemmin jalanjäljillä, joten hän matkustaa Islantiin kirjan kokijahahmona toimivan veljenpoikansa Axelin kanssa. Islannissa he laskeutuvat yhdessä islantilaisen oppaansa Hansin (vuoden 1917 suomennoksessa Hannu) kanssa Snæfellsjökull-tulivuoren kraatteriin Saknussemin ohjeita noudattaen. Matkan varrelta löytyy todisteita edellisestä matkasta, mm. erääseen kallioseinään riimukirjaimin kaiverrettu Arne Saknussemmin nimi.
Pitkän ja vaivalloisen laskeutumisen päätteeksi seurue saapuu syvällä maan alla sijaitsevalle merelle, joka saa nimen Lidenbrockin meri. He ylittävät meren kivettyneestä puusta rakennetulla lautalla, jonka purjeet tehtiin varustukseen kuuluvista huovista. Merimatkan aikana he näkevät muinaisia eläimiä, esimerkiksi keskenään taistelevan plesiosauruksen ja ichtyosauruksen.
Merellä puhjenneen ukkosmyrskyn aikana retkikunta rantautuu; rantahietikolta löytyy pahasti ruostunut keskiaikainen aatelistikari ja läheisestä kallioseinämästä löytyy kyseisellä tikarilla kaiverrettu Saknussemmin monogrammi. Sen viitoittama reitti johtaa syvälle luolaan, mutta tien tukkeena on kallionlohkare. Lohkare räjäytetään, ja räjähdyksen seurauksena merestä syöksyy hyökyaalto luolan sisään vieden lautalle paenneet matkalaiset mukanaan.
Luolan sisällä matka jatkuu hallitsemattomasti ylöspäin jatkuvasti lämpenevän veden ja sen hävittyä laavan mukana, kunnes lopulta seurue kohoaa takaisin maanpinnalle Strombolin kraatterista Italiassa.
Professorista tulee seikkailun jälkeen Saksan kuuluisin tiedemies ja Axelista omien sanojensa mukaan "maailman onnellisin mies" sen jälkeen, kun hän on nainut Lidenbrockin kasvattityttären, Graubenin.
Suomennokset

Matkustus maan keskipisteeseen, ruotsalaisesta käännöksestä B. Lagus ja G.W. Edlund 1879.
2. laitos: Arvo Airio, Kirja 1917.
3. laitos: Lyhentäen suomentanut Matti Karjalainen, Valistus 1966.
4. laitos: Matka maan keskipisteeseen, Pentti Kähkönen, Sci-fi -sarja, WSOY 1974.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Journey to the Interior of the Earth - kirja englanniksi HTML-muodossa.
Voyage au Centre de la Terre - kirja ranskaksi HTML-muodossa.
eBook A Journey to the Interior of the Earth, Project Gutenberg
eBook Voyage au Centre de la Terre, Project Gutenberg
Journey to the Center of the Earth online englanniksi (Arkistoitu – Internet Archive) tai ranskaksi (Arkistoitu – Internet Archive)
Äänikirja "Journey to the Center of the Earth" Librivox
Jukka Parkkinen: Jules Verne Islannissa.
Matkusjoki (joki Vampulassa)

| Matkusjoki |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Satakunta
Kunnat:  Huittinen, Säkylä (Köyliö)
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Loimijoen alaosan alue (35.91)
Pinta-ala:  66,56 km²  
Yhtyy:  Loimijoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Lampisuo, Vuorenmaa, Säkylä (Köyliö) 
 :  61°2.043′N, 23°6.483′E
Laskupaikka:  Huittinen (Vampula) 
 :  61°2.119′N, 22°40.666′E
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  75,6 m
Laskukorkeus:  58,7 m
Korkeusero:  16,9 m
Pituus:  11 km  
Kaltevuus:  1,54 m/km
Muuta
Matkusjoki  on 11 kilometriä pitkä joki Satakunnassa. Joki kuuluu Kokemäenjoen vesistön Loimijoen valuma-alueeseen ja se on Loimijoen läntinen sivujoki. Matkusjoki yhtyy Loimijokeen 27 kilometriä ylävirtaan sen suistosta. Sen valuma-alueen pinta-ala on 66,56 neliökilometriä  tai 64,63 neliökilometriä  ja se ulottuu Säkylässä Köyliön ja Huittisissa Vampulan alueille. Joki virtaa lähinnä peltojen halki eikä siihen laske järviä.
Valuma-alueen kuvailua

Matkusjoen suisto sijaitsee noin kaksi kilometriä pohjoiseen Vampulan kirkosta. Joki alajuoksulla meanderoiva, mutta sen latvoilla uomat ovat suoristettuja ja syvennettyjä. Joki on 4,8 kilometrin matkalla yli 5 metriä leveä, eikä sen alajuoksulla 7 kilometrin matkalla ole merkittäviä sivuojia ennen Haaranojaa ja Vähäjokea. Siellä joki haarautuu sivujokeen, joka kerää suuren Matkussuon turvetuotantoalueen sadevedet. Sen valuma-alueen pinta-ala on 20 neliökilometriä. Toinen haara jatkaa pääuoman suuntaan ja sen valuma-alueen pinta-ala on 35 neliökilometriä. Sen latvat sijaitsevat Vuorenmaalla, jossa jokeen virtaa pelto-ojien lisäksi Kakkurinsuon vedet.
Valuma-aluetta rajaavat etelässä Säkylänharju ja Virttaankangas, ja niistä on peräisin osa virtaaman vesistä. Pohjoisessa alue rajautuu Kakkurinsuohon ja Matkussuohon. Joki virtaa Haaranojalla Säkylän ja Huittisten välisen kuntanrajan yli. Kantatie 41 ylittää joen lähellä sen suuta ja yhdystie 2101 aivan sen suussa.
Historia

Vuonna 1856 julkaistussa Kalmbergin kartastossa ei näkynyt valuma-alueella järviä, joita olisi voinut kuivattaa, ja alueen pellot on ilmeisesti raivattu alueen soista. Kartassa joen suuhun oli merkitty kylä ”Matkusjoki by, joka oli saanut nimensä joen mukaan.
Matoankeriaat

| Matoankeriaat |
| --- | --- |
 Jaavanmatoankerias (Moringua javanica)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ankeriaskalat Anquilliformes
Heimo::  Matoankeriaat  Moringuidae  Gill, 1885
Suvut
 Moringua  Neoconger 
Katso myös
   Matoankeriaat Wikispeciesissä   Matoankeriaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Matoankeriaat (Moringuidae) on ankeriaskaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan läntiseltä Atlantilta ja indopasifiselta merialueelta.
Lajit ja anatomia

Matoankeriaiden heimoon kuuluu 2 sukua ja lähteestä riippuen 6–12 lajia. Ruumiinrakenteeltaan matoankeriaat ovat pitkulaisia kaloja, jotka saavuttavat suurimmillaan hieman alle metrin pituuden. Yhteisiä piirteitä ovat selkäevän alkaminen vasta kalan ruumiin takaosasta. Selkäevä on matala ja yhdistynyt pyrstö- ja peräevien kanssa. Neoconger-suvun lajeilla ja nuorilla Moringua-suvun kaloilla ei ole rintaeviä. Maatoankeriaden silmät ovat pienet nuorilla Moringua- suvun lajeilla ja Neoconger-suvun matoankerialilla. Aikuisilla Moringua-suvun lajeilla silmät ovat hyvin kehittyneet. Kalojen suu on keskikokoinen. Matoankeriaat ovat suomuttomia ja väriltään ne ovat nuorena oransseja ja aikuisina harmahtavia tai ruskeita. Vatsa on usein selkää vaaleampi.
Levinneisyys ja elintavat

Matoankeriaslajeja tavataan trooppisista vesistä Atlantin länsiosista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä, Moringua-suvun lajeja toisinaan myös murto- ja makeista vesistä. Nuoret kalat elävät kaivautuneena hiekka- tai mutapohjaan pää edellä. Aikuisina kalat liikkuvat toisinaan koralliriuttojen läheisyydessä. Heimon kalojen ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet.