stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalorimetri
Historia > Adiabaattinen kalorimetri

Adiabaattisilla olosuhteilla tarkoitetaan prosessia, jossa lämpöä siirtyy systeemiin tai siitä pois ainoastaan mekaanisen työn kautta. Tämä perustuu termodynamiikan ensimmäiseen pääsääntöön, jonka mukaan energiaa ei koskaan häviä vaan se muuttaa muotoaan tai siirtyy paikasta toiseen.
Adiabaattisen kalorimetrin laitteisto rakentuu tyhjiöpumpusta, tyhjiöläpiviennistä, etanolikylvystä, ruostumattomasta teräksestä valmistetusta suojasta, johtojen lämpöankkuroinnista, kullatusta säteilysuojasta, kuparilohkosta lämpömittareilla ja kuparin TPW (tyre pressure warning) kennosta.
Esimerkiksi ketjureaktioita voidaan tutkia adiabaattisen kalorimetrin avulla. Mittaustuloksista voidaan määrittää aineiden haitallisuutta, suorittaa lämpömittauksia ja esimerkiksi tutkia tulipaloihin vaikuttavia tekijöitä. Tulos ei kuitenkaan aina ole täysin luotettava, koska lämpöä vuotaa ulos systeemistä.
Historia > Reaktiokalorimetri

Energian sitoutumista ja vapautumista kemiallisen reaktion johdosta voidaan tarkastella reaktiokalorimetrin avulla. Tällöin saadaan määritettyä lämpösäteilyssä vapautuvan lämmön maksimi määrä. Tutkimustuloksia hyödynnetään erilaisten kemikaalien ja lääkeaineiden kehittämiseen.
Historia > Differentiaalinen pyyhkäisykalorimetria

Differentiaalista pyyhkäisykalorimetriaa hyödynnetään biokemiallisten reaktioiden sekä biomolekyylien ja polymeerien tutkimisessa.   Näiden lisäksi synteettisiä polymeerien, kuten muovien tai kumien, ominaisuuksia voidaan tutkia pyyhkäisykalorimetrian avulla.
Erilaisia kalorimetrejä > Fastscan -kalorimetri

Fastscan -kalorimetri on uusi ja nopeasti kehittyvä teknologia.kenen mukaan? Laitteisto kykenee skannaamaan näytettä suuremmissa lämpötiloissa, kun tavanomainen pyyhkäisykalorimetri lukee lämpötilaa suhteessa aikaan arviolta 0,1-500 K/min. Näytteen skannaukseen kuluu huomattavasti vähemmän aikaa sekä näytettä voidaan ottaa erittäin pieni määrä tutkittavaksi.
Erilaisia kalorimetrejä > Lämpötilamoduloitu-kalorimetri

Lämpötilamoduloitu -kalorimetri on “fastscan”- laitteiston tavoin uusi ja kehittyvä tekniikka. Lämpötilan säätelyssä hyödynnetään sinimuotoista lämpötilan vaihtelua arviolta taajuudella 0,001-0,1 Hz. Laitteiston tarkoituksena on havaita herkästi lämpötilan vaihtelut.
Erilaisia kalorimetrejä > Pommikalorimetri

Pommikalorimetri on vakiotilavuuksinen kalorimetri, joka mittaa reaktion lämpötilan muutosta. Sen avulla saadaan esimerkiksi määritettyä polttoaineen lämpöarvo. Pommikalorimetrit on rakennettu kestämään kalorimetrissä syntyvän suuren paineen, joka aiheutuu kun polttoaine palaa. . Pommikalorimetrillä mitataan lämpötilan muutos, kun aine reagoi hapen kanssa. Tämän mittauksen tulosten avulla voidaan vertailla eri materiaaleja ja energialähteitä, ja arvioida niiden soveltuvuutta esimerkiksi polttoaineiksi tai sähköntuotantoon.
Pommikalorimetrillä voidaan tutkia myös palavien materiaalien lämpökemiallisia ominaisuuksia, kuten reaktionopeutta ja palamisentalpiaa.
Erilaisia kalorimetrejä > Pommikalorimetri > Pommikalorimetrin rakenne

Pommikalorimetri koostuu kolmesta pääkomponentista: eristetystä säiliöstä, suljetusta säiliöstä, jossa palaminen tapahtuu, sekä lämpömittarista. Eristetty säiliö estää lämmön karkaamisen ja säilyttää palavan materiaalin suljetussa astiassa. Lämpömittari mittaa näytteen lämpötilaa reaktion aikana ja antaa tarkan lukeman vapautuneesta energiasta. Happisylinteri on kiinnitettynä kalorimetriin ja antaa happea palamista varten. Tämä varmistaa, että näyte säilyttää tasaisen palamisnopeuden, mikä mahdollistaa tarkat lukemat reaktion aikana vapautuvasta energiasta.
Marcellin Pierre Berthelot
Kahvikuppikalorimetri
Pommikalorimetri
Verryttelypuku

Nurmeksen Seppojen C-tyttöjen pesäpallojoukkue on saanut lahjoituksena uudet verryttelyasut 1988.
Verryttelypuku on kevyt, yläosasta ja housuista koostuva asu, jota käytetään liikunnan ja kilpaurheilun yhteydessä, etenkin verryttelyssä. Lisäksi sen käyttö on yleistynyt vapaa-ajan asuna.
Verryttelypuku on yleensä joustavaa neulekangasta, joka on valmistettu puuvillasta (esim. college-asu), polyesteristä (esim. fleece) tai polyamidista eli nailonista. Yläosa voi olla vetoketjulla suljettava takki tai pään yli vedettävä pusero tai huppari. Housuosa kiristyy vyötärölle joustinneuleisen resorin, joustonauhan tai käsin solmittavan kiristysnyörin avulla. Joustavaa resoria käytetään verryttelypuvussa usein myös kauluksessa, hihansuissa, takin helmassa ja lahkeiden alaosassa. Taskuja on verryttelypuvussa vähän jos ollenkaan.
Verryttelypukuja valmistavat urheiluasustevalmistajat kuten Adidas, Asics, H&M, Jack & Jones, Nike, Puma ja Kappa. Muiden urheilu- ja vapaa-ajan vaatteiden tavoin valmistajan logo ja muut bränditunnisteet (esim. Adidaksen kolme raitaa) ovat usein korostetun näkyviä. Lisäksi verryttelyasuissa on 1980-luvulta alkaen saattanut olla englanninkielisiä koristetekstejä, jotka eivät välttämättä tarkoita juuri mitään.
Historiaa

Ensimmäisenä verryttelypuvun esitteli ranskalainen urheiluvälinevalmistaja Le Coq Sportif vuonna 1939. Se kehitettiin yleisurheilijan kilpailuasun päällä käytettäväksi vaatekerraksi, pidettäväksi yllä ennen ulkoilmassa tapahtuvaa kilpailusuoritusta ja sen jälkeen.
Verryttelypukujen tyyli on vaihdellut aikakauden muodin, urheilulajin ja alakulttuurin mukaan. Erityyliset verryttelypuvut ovat suosittuja muun muassa hip hop -kulttuurin piirissä. Verryttelypuku on antanut vaikutteita muille vapaa-ajan asuille, kuten pyjamalle, lastenvaatteille ja aikuisten ”oloasuille”.
Verryttelypuku Suomessa

Suomen yleisurheilumaajoukkue käytti yhtenäistä verryttelypukua ensimmäistä kertaa Suomi-Ruotsi -maaottelussa 1927. Perinteistä Suomi-verryttelyasua käytettiin ensimmäisen kerran Los Angelesin olympiakisoissa 1932. Paita oli sininen, ja siinä oli valkoiset hihansuut, vyötärönauha sekä vetoketjullinen valkoinen kaulus. Rinnassa luki valkoisin kirjaimin ”SUOMI”. Asua valmisti Suomen Trikoo tuotemerkillä Atlas. Viimeisen kerran perinteinen Suomi-verryttelypuku nähtiin Tokion olympiakisoissa 1964.
Suomen Trikoon lisäksi suomalaisia verryttelypukuvalmistajia ovat olleet ainakin Finn-Lassie (1949–1988), Kaitila (1924–1986), Karhu (1916–2008), Kisapuku (1956–?), SOK:n trikootehdas (–1983), Terinit (1949–2013) ja Virke Oy (1945–2011).
Verryttelypuku alkoi yleistyä suomalaisten miesten ja poikien, pian myös naisten ja tyttöjen monipuolisena vapaa-ajanasuna 1950-luvulla. 1970-luvulle tultaessa sitä alettiin kouluissa edellyttää ulkoliikuntatuntien asuna keväisin ja syksyisin. Vuonna 1987 Helsingin Ilmatorjuntarykmentti antoi ensimmäisenä Suomessa alokkaiden palvella kaksi ensimmäistä viikkoaan verryttelyasussa karkean sarkapuvun sijasta, Yhdysvalloista saadun esimerkin mukaisesti. Puolustusvoimien sinisestä college-tyyppisestä verryttelypuvusta alettiin käyttää nimitystä ”smurffipuku”  sinisten animaatiohahmojen mukaan. 2010-luvun loppupuolella se korvautui uudistetulla tuulipukumaisella mallilla.
Verryttelypukua kutsutaan ”verkkariksi” tai ”verrariksi” joskus yksikössä, joskus monikossa. Kuluneita verryttelyasuja käytetään Suomessa mukavina mutta epäesteettisinä kotivaatteina, mistä on syntynyt arkikielinen käsite ”pieruverkkari”.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Verryttelypuku Wikimedia Commonsissa
Suomen jalkapallomaajoukkue Suomi-verryttelyasuissa; Norja-Suomi maaottelu 1935 Viipurin keskuskentällä.
Tuiran seurakunta

| Tuiran seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Tuiran kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Oulun hiippakunta
Rovastikunta:  Oulun tuomiorovastikunta
Pääkirkko:  Tuiran kirkko
Perustettu:  1966
Jäsenmäärä:  39 935 (2021)
– Osuus asukkaista:  63,8 %
Kirkollisvero:  1,30 %
Kirkkoherra:  Niilo Pesonen
Verkkosivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pyhän Luukkan kappeli Linnanmaalla on yksi seurakunnan neljästä kirkosta
Tuiran seurakunta on yksi Oulun seurakuntayhtymän seitsemästä seurakunnasta. Seurakunta toimii Oulun kaupungin Tuiran, Puolivälinkankaan, Koskelan, Pateniemen ja Kaijonharjun alueilla. Seurakunnassa on noin 40 000 jäsentä, noin 66,7 % alueen väestöstä.
Historia

Tuiran seurakunta aloitti toimintansa vuonna 1966. Oulun, Oulujoen kunnan ja Pateniemen kuntaliitoksessa Oulun tuomiokirkkoseurakunta kasvoi, kun Pateniemen alue liitettiin siihen. Seurakuntaa pidettiin liian suurena, niinpä tuomiokirkkoseurakunnan ja Oulujoen seurakunnan yhteinen kirkkovaltuusto päätti, että nämä kaksi seurakuntaa jaettaisiin neljäksi seurakunnaksi. Yksi näistä neljästä oli Tuiraan seurakunta. Kirkkohallitus ja valtioneuvosto vahvistivat päätöksen kesällä 1965 ja jako astui voimaan vuoden 1966 alusta. Seurakunnan ensimmäinen kirkkoherra oli Paavo Paakinaho. Tuiran seurakunnan nykyinen, järjestyksessä neljäs, kirkkoherra on Niilo Pesonen.
Herätysliikkeet

Vanhoillislestadiolaisuuden ydinkannatus on keskittynyt erityisesti Oulun ympäristöön. Oulu on vanhoillislestadiolaisen suunnan luonnollinen keskuspaikka. Suhteessa kaupungin väkimäärään kannatus on ympäristöä vähäisempi. Myös muilla lestadiolaissuuntauksilla on Oulussa omat kannattajaryhmänsä. Muista herätysliikkeistä Oulussa toimivat myös kansanlähetys ja herännäisyys sekä jossain määrin evankelinen herätysliike.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Tuiran seurakunnan kirkkoherroina:
1966–1978: Paavo Paakinaho
1979–1989: Urpo Kuusiniemi
1989–2013: Hannu Ojalehto
2013→ Niilo Pesonen
Kirkot

Tuiran kirkko
Pateniemen kirkko
Pyhän Tuomaan kirkko Puolivälinkankaalla
Pyhän Luukkaan kappeli Linnanmaalla
Vesa Saviahde

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ammunta.MM-kilpailut   | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ammunta.MM-kilpailut   | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten ammunta.MM-kilpailut   | Maa:   Suomi> Miesten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Barcelona 1998 | 10 m olympiakivääri, joukkue |  |
|  Hopeaa | Lahti 2002 | 50 m villikarju, sekajuoksut, joukkue |  |
|  Hopeaa | Heinola 2009 | 50 m liikkuva maali, joukkue |  |
|  Hopeaa | Heinola 2009 | 50 m liikkuva maali, sekajuoksut, joukkue |  |
|  Pronssia | Lahti 2002 | 50 m villikarju, joukkue |  |
|  Pronssia | Barcelona 1998 | 10 m olympiakivääri, sekajuoksut, joukkue |  |
| EM-kilpailut   | EM-kilpailut   | EM-kilpailut   |  |
|  Hopeaa | Bordeaux 1999 | 50 m villikarju, joukkue |  |
|  Hopeaa | Tallinna 1998 | 10 m olympiakivääri, sekajuoksut, joukkue |  |
|  Pronssia | Thessalaniki 2002 | 10 m olympiakivääri, joukkue |  |
Vesa Saviahde (s. 3. elokuuta 1975 Tampere) on suomalainen riistamaaliampuja. Hän edustaa Pohjois-Hämeen Ampujia.
Saviahde on osallistunut useisiin arvokilpailuihin saalistaen niissä useita joukkuemitaleita. Parhaimmillaan hän on sijoittunut henkilökohtaisessa kilpailussa neljänneksi 10 m olympiakiväärissä tuloksella 675,6 (578+97,6) MM-kilpailuissa Lahdessa 2002.
Ennätyksiä

| Laji | Ennätys | Ennätys | Päivä | Paikka |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Yleisen sarjan 10 m liikkuvamaali | SE | 587 | 31.1.2004 | Koski Tl |  |
SE=Suomen ennätys
Milloinkaan en löydä samanlaista

Milloinkaan en löydä samanlaista on suomenkielinen versio kappaleesta Quando m'innamoro, jonka Robert Livraghi ja Daniele Pace sävelsivät. Kaikkein tunnetuimman version kappaleesta teki englantilainen Engelbert Humperdinck nimellä "A Man Without Love".  Juha "Watt" Vainio teki kappaleeseen suomenkieliset sanat vuonna 1968. Suomenkielisen version alkuperäinen levyttäjä on Fredi, mutta sen ovat myöhemmin levyttäneet muun muassa Kari Tapio ja Jamppa Tuominen.
Haastinkotka

| Haastinkotka |
| --- | --- |
 Taiteilijan tulkinta haastinkotkan hyökkäyksestä kahden moan kimppuun.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Suku::  Pikkukotkat Hieraaetus
Laji::  moorei
Kaksiosainen nimi
 Hieraaetus moorei  (Haast, 1872) 
Synonyymit
 Harpagornis moorei Haast, 1872 
Katso myös
   Haastinkotka Wikispeciesissä   Haastinkotka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haastinkotka (Hieraaetus moorei) oli Uuden-Seelannin Eteläsaarella elänyt, sukupuuttoon kuollut petolintu. Se on tiettävästi suurin koskaan elänyt haukkalintu. Ihmiset ovat aikanaan kohdanneet kotkan saarille saapuessaan, ja se on saattanut innoittaa edelleen tunnettuja maorien kansanperinteen tarinoita. Haastinkotka katosi 500–600 vuotta sitten ihmisten surmattua sukupuuttoon sen saaliseläimet moat.
Taksonomia ja evoluutio

Nykyisten DNA-tutkimusten perusteella haastinkotka on luokiteltu pikkukotkien sukuun (Hieraaetus). Aikaisemmin se luokiteltiin omaan sukuunsa Harpagornis. Haastinkotkan ja sen edelleen elossa olevan sukulaislajin australianpikkukotkan kehityslinjat erosivat 700 000–1,8 miljoonaa vuotta sitten. Haastinkotka kasvoi sittemmin sukulaistaan huomattavasti suuremmaksi. Lajin evoluutiohistorian aikana sen koko kasvoi 10–15-kertaiseksi.
Linnun jäännöksiä löysi ensimmäisen kerran taksidermisti Frederick Fuller, joka löysi vuonna 1871 moalintujen löytöpaikalta Glenmarkissa Canterburyn alueella olevalta suolta osan haastinkotkan jalkaluuta, kylkiluuta ja muutaman kynnen. Hän toimitti jäännökset Canterburyn museon johtaja Julius von Haastille, joka kuvaili lajin tieteelle vuonna 1872. Kokonaisempia löydöksiä tehtiin 1890-luvulla luolista. Sittemmin on tehty edelleen uusia löydöksiä, ja löydöksiin lukeutuu myös lähes kokonaisia luurankoja.
Piirteet

Haastinkotka on suurin ja painavin tunnettu kotkalaji. Sen siipien kärkiväli oli noin kolme metriä ja paino suurimmillaan 17,8 kilogrammaa. Suurimmat haastinkotkat olivat noin kaksi kertaa muita tunnettuja kotkalajeja suurempia. Haastinkotkaurokset olivat muille kotkille tyypilliseen tapaan naaraita pienempiä. Urokset painoivat keskimäärin 9–10 kg ja naaraat 12–14 kg. Naaraita pienempien urosten paino vastaa suurin piirtein nykyisistä kotkista suurimman lajin eli harpyijan painoa. Siipien kärkiväli ei sen sijaan ollut sen painoon nähden haastinkotkalla erityisen suuri. Siipien kärkiväli oli vain vähän suurempi kuin esimerkiksi maakotkalla, mutta haastinkotka oli paljon painavampi – maakotka painaa enintäänkin vain seitsemän kiloa. Siipien lyhyyden ansiosta kotka saattoi helpommin lentää metsiköissä. Ruumis, pää ja jalat olivat suuret. Kotkan nokan pituus oli 130 mm ja kynsien pituus 75 mm. Ruumiin pituus oli enimmillään 1,4 metriä. Täysikasvuinen yksilö oli pystyasennossa noin 90 cm korkea.
Hieman samantapainen mutta pienempi laji oli Uuden-Seelannin Pohjoissaarella aikanaan esiintynyt Circus teauteensis, joka oli suurin piirtein nykyisen maakotkan kokoinen. Nykyisin esiintyvistä kotkista suurimmat ovat haastinkotkaa selvästi kevyemmät harpyija ja kuningasmerikotka.
Levinneisyys ja elinympäristö

Haastinkotkaa tavattiin aikanaan Uuden-Seelannin Eteläsaarella. Sen luulöydöksiä tunnetaan Eteläsaarella yli 50 paikalta ja lisäksi yhdeltä paikalta Stewartinsaarelta. Suurin osa Eteläsaaren löydöksistä on tehty saaren etelä- ja itäosista. Laji on ilmeisesti esiintynyt saaren kuivemmilla osilla etenkin Eteläisten Alppien itäpuolella. Laji eli rannikolta aina subalppiiniselle vuoristolle. Alkujaan sitä esiintyi ehkä erityisesti metsissä ja pensaikoilla, mutta viimeisen jääkauden aikana levinneisyysalue mahdollisesti taantui ja keskittyi etenkin vuoriseudulle.
Joidenkin tutkimusten mukaan lajin esihistoriallisen kannan kooksi on esitetty noin 3 000–4 500 lisääntyvää paria. Oman levinneisyysalueensa ruokaketjun huipulla kanta tuskin oli koskaan erityisen suuri.
Käyttäytyminen

Haastinkotka oli todennäköisesti oman levinneisyysalueensa ravintoketjun huipulla. Se saattoi saalistaa mitä tahansa Uuden-Seelannin suurempia lintulajeja, joita olivat esimerkiksi uudenseelanninkyyhky, sorsat, joutsenet, hanhet (eteläsaarella esimerkiksi Cnemiornis) ja rantakanat. Se saalisti myös Uuden-Seelannin suurimpia kasvinsyöjiä moalintuja, joiden saalistamiseen lajin morfologisten piirteiden on arveltu erityisesti sopineen. Suurimmat haastinkotkan saaliisiin kuuluneet moat saattoivat olla jopa 3,6 metriä korkeita ja noin 250-kiloisia. Moa-fossiileista on löydetty haastinkotkan hyökkäyksen jälkiä. Niiden perusteella on päätelty, että peto iski toisen jalkansa kynnet moan lonkkaan ja kaadettuaan saaliin painoi sen kaulaa toisella jalallaan, jolloin saalis ei voinut hengittää ja tukehtui kuoliaaksi. Se on saattanut myös murskata saaliinsa kallon kovalla puristusotteella.
Häviäminen

Haastinkotka hävisi ilmeisesti noin 500–600 vuotta sitten ihmisen saavuttua Uuteen-Seelantiin. Todennäköinen syy katoamiselle oli sen saaliseläinten moalintujen katoaminen. Ihmiset harjoittivat moanmetsästystä, koska suuret linnut olivat saarilla kätevä proteiinien lähde. Ruokaketjun huipulla olevat petoeläimet ovat hyvin haavoittuvaisia tällaisten muutosten suhteen.
Haastinkotka ja ihminen

Ihmisten tiedetään kohdanneen haastinkotkia joitakin satoja vuosia sitten. Kotka esiintyy esimerkiksi vanhoissa luoliin tehdyissä piirustuksissa. Ihmiset valmistivat myös niiden luista työkaluja.
Uuden-Seelannin alkuperäisasukkaiden eli maorien kansanperinteessä puhutaan suuresta kotkalajista, jota kutsuttiin nimillä pouākai ja hokioi. Tarinat ovat saattaneet olla haastinkotkan innoittamia. Kansanperinteessä sillä kuvailtiin olleen mustat sulat keltaisen tai vihreän vivahtein. Sen päässä kuvailtiin olleen punaisia sulkia. Kotkan sanottiin elävän Eteläsaaren vuorilla. Maorien kansanperinteessä kotkat saattoivat myös käydä ihmislasten kimppuun, mikä on sen tunnetun koon huomioon ottaen mahdollista.
Haastinkotkasta väitetään tehdyn havaintoja vielä 1800-luvulla. Väitteitä ei tosin ole pidetty erityisen uskottavina.
Kallo.
Jalka verrattuna pienempään australianpikkukotkan jalkaan.
Haastinkotka ja moa Uuden-Seelannin kansallismuseossa.
Haastinkotkaa esittävä patsas.
Dominikaanien historia

Pyhä Dominicus, dominikaanien perustaja El Grecon kuvaamana (1600).
Dominikaanien historia merkitsee dominikaanien ympärille rakentuvaa historiaa aina järjestön perustamisesta nykyaikaan saakka. Koska dominikaanit ovat katolisen kirkon sääntökunta, liittyy dominikaanien historia vahvasti myös katolilaisuuden historiaan sekä paaviuden historiaan.
Dominikaanit perustettiin alkujaan saarnaajaveljestöksi, jonka tehtäväksi nousi taistella kerettiläisyytenä ja harhaoppina pitämiään ajatuksia ja henkilöitä vastaan. Siispä dominikaanit saivat laajat valtaoikeudet varsinkin kirkollisen inkvisition piirissä. Dominikaanien tuli käydä läpi laaja teologinen koulutus kyetäkseen saarnaamaan kerettiläisiä vastaan. Monet keskiajan merkittävimmistä oppineista kuuluivat veljeskuntaan, esimerkiksi Tuomas Akvinolainen ja Albertus Magnus.
Inkvisitio annetaan dominikaaneille

»Lisäksi haluamme ilmoittaa kaikille, että olemme valtuuttaneet Würzburgin dominikaanien priorin ja veljet toimimaan uskonasioissa harhaoppisia vastaan Saksassa ja että he [--] ovat kaikkialla keisarin ja valtakunnan erityisessä suojeluksessa.» 
(Ote keisari Fredrik II:n julistuksesta vuodelta 1232.)
Vuonna 1231 paavi Gregorius IX sääti kirkollista inkvisitiota koskevat perustavat lait ja samalla tuli tehneeksi inkvisitiosta paavillisen oikeuslaitoksen. Paavi otti myös kirkollisen inkvisition käyttöön keisari Fredrik II:n määräykset, joita oli sovellettu harhaoppisten vainoissa, lukuun ottamatta kiduttamista, joka jätettiin pois. Vuonna 1252 kidutus otettiin paavi Innocentius IV:n hyväksynnällä mukaan inkvisition pakotuskeinoihin. Vuonna 1232 inkvisitio siirrettiin käytännössä dominikaaneille, jotka olivat enemmistönä Gregorius IX:n nimittämissä inkvisiittoreissa. Paavillisen inkvisition inkvisiittorit olivat samanaikaisesti sekä syyttäjiä että tuomareita.
Inkvisiittoreina dominikaanit osoittautuivat huomattavan tehokkaiksi. Heidän teologinen koulutustasonsa oli syvällinen ja koulutuksensa laaja, mikä nosti heidät nopeasti kerettiläisiä vastustavaan kirkon eturintamaan sekä korotti heidät tärkeään asemaan teologisissa keskusteluissa. Tavallisen kansan parissa dominikaani-inkvisiittorit saivat pian lisänimen "Herran koirat" (sanaleikki, latinaksi domini canes).
Nykyaikana inkvisitiolla on verinen jälkimaine, mutta on myös huomautettu, että dominikaanit olivat inkvisitiossa paljolti byrokraatteja käsittelemässä uskonrikkomuksina nähtyjä tekoja. Inkvisitio ei toiminut pelkästään tuhotakseen paavin vastustajia ja kerettiläisinä pitämiään ihmisiä, vaan se myös valvoi pienempiä rikkeitä. Rangaistuksena saatettiin kuolemantuomioiden sijasta käyttää esimerkiksi paastoa, pyhiinvaellusta, ekskommunikaatiota ja sakkojen määräämistä.
Dominikaaniteologit keskiajan yliopistoissa

Dominikaanien merkitys katolisen teologian kehittymiselle oli valtava, ja dominikaanit olivatkin keskiajalla suuri älyllinen mahtitekijä Euroopassa. Jo Dominicus oli ymmärtänyt sivistyksen merkityksen harhaoppien toiminnassa, ja niinpä jokaiseen dominikaaniprovinssiin perustettiin dominikaanikoulu. Jo 1200-luvulla dominikaanit saivat erittäin tärkeän roolin katolisen Euroopan koulutustyössä.
Luostarilaitoksen murroksen aikaan kuului myös keskiaikaisen yliopiston vahvistuminen. Tieteen keskus oli ollut suljettu munkkiyhteisö, mutta 1200-luvun jälkeen syntyneet uudet yliopistot alkoivat tarjota laadukasta opetusta opiskelijoille. Tärkeä virstapylväs tässä kehityksessä oli 1200-luvun alkupuoliskolla Pariisiin perustettu oppimestarien yhteisö (universitas magistorium), jonka sekä kirkko että valtio hyväksyivät.  Myöhempinä vuosina merkittäviksi yliopistokeskuksiksi muodostuivat Pariisin rinnalla Bologna ja Oxford, minkä lisäksi tieteen keskuksina myös Padova, Napoli, Montpellier, Toledo, Salamanca ja Cambridge saavuttivat mainetta.
Dominikaaneilla oli alusta asti tärkeä rooli keskiaikaisen yliopiston kehityksessä. Ensimmäiset merkittävät yliopistot syntyivät juuri niissä kaupungeissa, joihin Dominicus oli aikanaan lähettänyt sääntökuntansa ensimmäiset jäsenet. Jo Pariisiin perustetun yliopistoyhteisön alkuvuosina kaksi oppituolia annettiin dominikaaneille. Merkittävä teologi oli dominikaani Albert Suuri, josta tuli Pariisin yliopiston ensimmäinen saksalainen teologian professori. Hänen työnsä ansiosta esimerkiksi Aristoteleen filosofia tuotiin mukaan yliopistotoimintaan. Albert Suuren laaja-alaisen oppineisuuden ansiosta häntä alettiin nimittää "yleisopettajaksi" (doctor universalis). Vuonna 1931 paavi Pius XI teki hänestä pyhimyksen ja nosti hänet yhdeksi kirkonopettajista.
Vielä Albert Suurta merkittävämmäksi teologiksi nousi hänen oppilaansa dominikaani Tuomas Akvinolainen, jota katolinen kirkko pitää yhtenä tärkeimmistä teologeistaan vielä nykyäänkin. Hänen pääteoksekseen muodostui Summa theologiae. Hän myös käsitteli laajalti uskon ja järjen suhdetta toisiinsa, eikä hyväksynyt niiden välillä olevan ristiriitaa. Sen sijaan hän näki ne toisiaan vahvistavina. Työnsä ansiosta hän sai arvonimen doctor angelicus ("enkeliopettaja"), mikä nosti hänet apostoli Paavalin ja kirkkoisä Augustinuksen tasolle. Tuomaan Summa theologiae julistettiin Trenton kirkolliskokouksessa niin merkittäväksi, että teos sijoitettiin alttarille Raamatun rinnalle.