stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Pogues
Ura

Vuonna 1982 perustettu Pogues tunnettiin alun perin nimellä Pogue Mahone, anglisointi irlantilaisesta lauseesta póg mo thóin, joka tarkoittaa ”suutele persettäni”. Yhtye yhdisti musiikissaan punk-vaikutteita perinteiseen irlantilaiseen kansanmusiikkiin.
Etenkin sen laulusolisti Shane MacGowan saavutti kansainvälistä mainetta yhtyeen viiden ensimmäisen studioalbumin pääasiallisena lauluntekijänä ja laulajana, mukaan lukien kriitikoiden ylistämä ja kaupallisesti menestynyt If I Should Fall from Grace with God (1988) jota pidetään irlantilaisen kansanmusiikin suurena klassikkoalbumina.
Yhdessä yhtyetoverinsa Jem Finerin kanssa McGowan kirjoitti jouluhitin ”Fairytale of New York” (1987), jonka The Pogues levytti duettona MacGowanin ja Kirsty MacCollin kanssa. Kappale on ollut suosittu joululaulu Isossa-Britanniassa ja Irlannissa, ja se saavutti vuonna 2022 viisinkertaisen platinan myynnin Isossa-Britanniassa.
Muita tunnettuja Pogues-kappaleita, jotka MacGowan kirjoitti. ovat ”A Pair of Brown Eyes”, ”Dark Streets of London”, ”Sally MacLennane”, ”A Rainy Night in Soho”, ”The Body of an American”, ”The Broad Majestic Shannon”, ”The Sick Bed of Cúchulainn”ja ”Summer in Siam”.
Vuoden 1991 Japanin kiertueen aikana Shane MacGowan erotettiin Poguesista hänen huume- ja alkoholiriippuvuutensa vuoksi. McGowanin korvasi väliaikaisesti The Clash -yhtyeen laulaja Joe Strummer. Shane MacGowan siirtyi soolouralle. McGowanin erottamisen jälkeen Pogues levytti vielä kaksi albumia, Waiting for Herb (1993) ja Pogue Mahone (1996), muttei saavuttanut enää suosiota. Levyillä lauloi Spider Stacy. Vuonna 2001 MacGowan palasi Poguesiin reunion-keikoille; hän pysyi yhtyeessä sen hajoamiseen asti vuoteen 2014. Vuosien heikentyneen terveyden jälkeen Shane MacGowan kuoli keuhkokuumeeseen kotonaan Dublinissa marraskuussa 2023 65-vuotiaana.
Diskografia > Albumit

Red Roses for Me (1984)
Rum, Sodomy & the Lash (1985)
If I Should Fall from Grace with God 1988
Peace and Love (1989)
Hell’s Ditch 1990
Waiting for Herb 1993
Pogue Mahone 1996
Diskografia > Kokoelmalevyt

The Best of The Pogues (1991)
The Rest Of The Best (1992)
The Very Best Of The Pogues (2001)
The Ultimate Collection including Live at the Brixton Academy 2001
Dirty Old Town: The Platinum Collection (2005)
Just Look Them Straight in the Eye and Say... POGUE MAHONE (The Pogues Box Set) (2008)
The Pogues: Original Album Series (2010)
The Very Best of The Pogues (2013)
30:30: The Essential Collection (2013)
30 Years The Pogues (2013)
Diskografia > Livealbumit

Streams of Whiskey: Live in Leysin, Switzerland 1991 (2002)
The Ultimate Collection Including Live at the Brixton Academy 2001 (2005)
The Pogues in Paris: 30th Anniversary Concert at the Olympia (2012)
The Pogues Live with Joe Strummer 1991 (2013)
Diskografia > Singlet

Dark Streets of London (1984)
Boys from the County Hell (1984)
A Pair of Brown Eyes (1985)
Sally Maclennane (1985)
Dirty Old Town (1985)
Poguetry in Motion (1986)
Haunted (1986)
The Irish Rover (ft. The Dubliners) (1987)
Fairytale of New York (ft. Kirsty MacColl) (1987)
If I Should Fall from Grace with God (1988)
Fiesta (1988)
Yeah Yeah Yeah Yeah Yeah (1989)
Misty Morning, Albert Bridge (1989)
White City (1989)
Summer in Siam (1990)
Jack's Heroes (ft. The Dubliners) (1990)
Miss Otis Regrets / Just One of Those Things"(with Kirsty MacColl)  (1990)
Sunny Side of the Street (1991)
A Rainy Night in Soho (remix) (1991)
Fairytale of New York (re-issue) (1991)
Honky Tonk Women (1992)
Tuesday Morning (1993)
Once Upon a Time (1993)
Fairytale of New York (re-release) (2005)
Aiheesta muualla

Yhtyeen virallinen kotisivu
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta The Pogues Wikimedia Commonsissa
Shane MacGowan
Landsmarkan kappeli

| Landsmarkan kappeli Landsmarka kapell |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2009.
Sijainti:  Nome, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Agderin ja Telemarkin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1895
Suunnittelija:  Herman Backer
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  100
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Landsmarkan kappeli (norj. Landsmarka kapell) on Nomen kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1895.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Landsmarkan kappeli Wikimedia Commonsissa
Gulag: Vankileirien saaristo

| Gulag: Vankileirien saaristo> Архипелаг ГУЛАГ |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Aleksandr Solženitsyn
Genre:  historia
Julkaistu:  1973
Suomennos
Suomentaja:  Esa Adrian
Kustantaja:  Nimellä Vankileirien saaristo:  Wahlström & Widstrand 1–2 (1974), Kustannuspiste 3–4 (1976), 5–7 (1978)  Nimellä Gulag: Vankileirien saaristo:  Silberfeldt 2012 (koko teos)
Sivumäärä:  467+537+366 s.  1 303 s. (vuoden 2012 p.)
ISBN:  978-952-67534-2-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Gulag: Vankileirien saaristo (ven. Архипелаг ГУЛАГ, Arhipelag GULAG) on neuvostoliittolaisen kirjailijan ja gulag-vangin  Aleksandr Solženitsynin kirjoittama kolmiosainen teos Neuvostoliiton vankileirijärjestelmästä Gulagista. Teos ilmestyi viivyttelyn jälkeen venäjäksi Pariisissa vuonna 1973. Ensimmäiset laitokset julkaistiin suomeksi nimellä Vankileirien saaristo.
Teos perustuu Solženitsynin omiin kokemuksiin, 227 vangin todistuksiin ja Solženitsynin omiin tutkimuksiin rankaisujärjestelmän historiasta. Siinä pohditaan järjestelmän alkuperää kommunistihallinnon perustamisesta asti, josta neuvostojohtaja Lenin itse otti vastuun. Se kuvaa kuulusteluja, vankien kuljetuksia, vankilakulttuuria, vankien vastarintaa ja kapinointia sekä sisäisen karkotuksen harjoittamista. Solženitsyn arvioi, että Neuvostoliiton työleirijärjestelmässä oli ollut 1900-luvun kuluessa noin 60 miljoonaa ihmistä.
Synty

Solženitsyn kirjoitti teoksen jo 1960-luvun alkuvuosina, viitisen vuotta vankilasta ja karkotuksesta vapautumisensa jälkeen. Vapauduttuaan karkotuksesta 1960-luvun alussa Solženitsyn lähti pian Viroon keräämään vankitovereiltaan muistelmia Gulag: Vankileirien saaristoa varten.
Muistelmateoksessaan Puskipa vasikka tammea kirjailija antaa vihjeitä kirjoituspaikastaan. Hän puhuu ”hiljaisesta turvapaikasta” ja ”korvesta”, josta hän löysi rauhan. Tuo rauhallinen ja syrjäisä paikka sijaitsi Etelä-Virossa, Arnold Suden ja hänen perheensä maatilalla. Arnold Susi ja Solženitsyn olivat tutustuneet Lubjankan vankilassa. Sudet järjestivät kirjailijalle rauhallisen työtilan etelävirolaisesta maatalosta, jossa he olivat asuneet palattuaan Siperiasta. Solženitsyn asui siellä talvet 1965–1966 ja 1966–1967 ja kirjoitti Gulag: Vankileirien saariston.
Tekeillä oleva kirja oli vaarallinen sekä tekijälle itselleen että Neuvostoliiton hallitukselle. Sen vuoksi Solženitsyn yritti elää Virossa mahdollisimman huomaamattomana. Sudet kertoivatkin naapurille, että maatalon asukas oli väitöskirjaansa viimeistelevä tutkija, jota ei saanut häiritä.
Solženitsyn tiesi alusta alkaen, että Kremlin reaktio hänen teoksensa johdosta ei tulisi olemaan myönteinen. Turvallisuuspoliisi KGB:n urkkijat saivat vihiä Gulag: Vankileirin saariston käsikirjoituksen olemassaolosta jo lokakuussa 1965 nauhoittaessaan salaa kirjailijan keskusteluja erään tuttavansa kanssa. Solženitsyn kertoi kirjoittavansa teostaan suuren tunnekuohun vallassa: ”...on kuin laava virtaisi kun kirjoitan Saaristoa, on mahdotonta keskeyttää.” Käsikirjoituksesta oli kirjailijan mukaan tässä vaiheessa valmiina jo 240 liuskaa. Hän kaavaili ”päästävänsä maanvyöryn liikkeelle” vuosien 1972−75 tienoilla. Teoksen vaikutuksen Kremlin johtajiin kirjailija tiesi: ”Saaristo murhaa heidät. Se tulee olemaan tuhoisa.” Tästä tietoisena Solženitsyn salasi käsikirjoituksen muilta kuin lähimmiltä ystäviltään ja avustajiltaan. Hän päätti säilyttää sen eräänlaisena henkivakuutuksena siltä varalta, että hänet vangittaisiin tai murhattaisiin.
Julkaisu länsimaissa

Solženitsynille myönnettiin kirjallisuuden Nobel-palkinto 1970, mutta hän ei uskaltanut lähteä noutamaan sitä Tukholmasta, koska se olisi merkinnyt maanpakoa. Kustantamoille Pariisissa ja New Yorkissa toimitettiin salaa mikrofilmit Gulag: Vankileirien saaristosta. Salaisessa välitystyössä oli mukana ruotsalainen Moskovan ulkomaankirjeenvaihtaja Stig Fredrikson.
Solženitsyn halusi aluksi kirjan ilmestyvän Neuvostoliitossa, ja hän pyysi viivyttämään sen julkaisua lännessä. Syyskuussa 1973 Solženitsyn muutti mielensä julkaisemisesta, koska hänelle selvisi, että KGB oli löytänyt kopion hänen kirjastaan kuulusteltuaan hänen konekirjoittajaansa, joka oli pian sen jälkeen hirttäytynyt.
Gulag: Vankileirien saaristo julkaistiin Pariisissa heti joulun 1973 jälkeen venäjäksi, jonka jälkeen neuvostoviranomaiset aloittivat Solženitsynin kovennetun painostuksen. 13. helmikuuta 1974 hänet karkotettiin Neuvostoliitosta, ja hän menetti kansalaisuutensa.
Kirjan julkaisemisella oli välitön vaikutus. Se ei ainoastaan paljastanut vankileirien Gulagin laajuutta ja laatua, vaan myös kyseenalaisti neuvostojärjestelmän perustan.
Suomennoksen julkaisu > Uusi laitos

Kirjailija Sofi Oksanen osti teoksen julkaisuoikeudet, ja teos ilmestyi huhtikuussa 2012 hänen kustantamonsa Silberfeldtin kautta huhtikuussa 2012 nimellä Gulag – Vankileirien saaristo. Martti Anhava teki uutta laitosta varten jonkin verran muutoksia. Kankeita rakenteita on korjattu, venäjän kielen translitterointia on saatettu ajan tasalle ja alkuperäisen laitoksen nimikirjaimia on avattu uudemman venäjänkielisen laitoksen mukaisesti. Solženitsyn oli alun perin käyttänyt nimikirjaimia suojellakseen elossa olleita. Kaikkien nimien oikeellisuutta hän ei myöskään voinut varmistaa. Teoksen suomenkieliseenkin nimeen haluttiin Gulag, koska käsite on kirjan myötä tullut kansainvälisesti tunnetuksi.
Venäjällä

Gulag: Vankileirien saaristo ja Ivan Denisovitšin päivä ovat pakollisia oppikirjoja keskikouluissa Venäjän federaatiossa.
Vankileirien saariston aikajana

Lähde:
1945: Solženitsyn vangittiin Stalinin arvostelusta, ja hän sai kahdeksan vuoden vankeuden
1953: Solženitsynin vankeus päättyi
1956: Solženitsyn rehabilitoitiin
1964: Nikita Hrutshevin syrjäyttämisen jälkeen Solženitsynin teoksia julkaistiin samizdateina Neuvostoliitossa
1969: Solženitsyn erotettiin Neuvostoliiton kirjailijaliitosta
1970: Solženitsynille myönnettiin Nobelin kirjallisuudenpalkinto, jota hän ei uskaltanut ottaa vastaan Tukholmassa, koska pelkäsi, että Neuvostoliitto ei päästäisi häntä enää takaisin. Solženitsyn otti palkinnon vastaan 1974 Tukholmassa, hänen karkotuksensa jälkeen
1974: Solženitsyn karkotettiin Neuvostoliitosta. Vankileirien saaristoa ei julkaistu Suomessa. 1. osa ilmestyi suomeksi samana vuonna Ruotsissa. Monet kirjastot Suomessa eivät suostuneet ottamaan sitä kokoelmaansa. Etenkin Lahden ja Turun kaupunginkirjastot eivät suostuneet hankkimaan kirjaa.[lähde? ]
1987: Syöpäosastoa ja Vankileirien saaristoa ei julkaistu Neuvostoliitossa sillä perusteella, että tekijänoikeudet kuuluivat Solženitsynille.
1989: Moskovan kirjamessuilla tiedottettiin uudesta suhtautumisesta Solženitsyniin. Solženitsynin tuotantoa julkaistiin seitsemässä neuvostoliittolaisessa lehdessä. Vankileirien saaristo julkaistaan Neuvostoliitossa syksyllä 1989
1990: Vankileirien saaristo sai Venäjän kirjallisuuden valtionpalkinnon
1991: Solženitsynin maanpetossyytteen kumosi Neuvostoliiton pääsyyttäjä Nikolai Trubin. Trubinin sähke Solzenitsyille kumosi Breznevin aikaisen valtionsyyttäjälaitoksen toimet laittomina
1994: Solženitsyn palasi syyskuussa Venäjälle
2012: Gulag: Vankileirien saariston julkaisi Sofi Oksasen Silberfeldt kustannusyhtiö.
Suomalaiset laitokset

Vankileirien saaristo (Arhipelag Gulag) 1918–1956: Taiteellisen tutkimuksen kokeilu.  ((Arhipelag Gulag, 1973.) Selkänimike: Vankileirien saaristo 1–2. Kannessa: Vankeusteollisuus, Ikuinen liike)  Suomentanut Esa Adrian. Tukholma:  Wahlström & Widstrand, 1974.  ISBN 91-46-12142-0
Vankileirien saaristo (Arhipelag Gulag) 1918–1956: Taiteellisen tutkimuksen kokeilu.  (3–4: Tappotyöleirit, Sielu ja piikkilanka. (Arhipelag Gulag, 1973.))  Suomentanut Esa Adrian. Tampere:  Kustannuspiste, 1976.  ISBN 951-95191-5-7
Vankileirien saaristo (Arhipelag Gulag) 1918–1956: Taiteellisen tutkimuksen kokeilu.  (5–7: Pakkotyö, Karkotus, Stalinia ei enää ole. (Arhipelag Gulag, 1973.))  Suomentanut Esa Adrian. Tampere:  Kustannuspiste, 1978.  ISBN 951-95192-7-0
Gulag: Vankileirien saaristo.  (Arhipelag Gulag)  Suomentanut Esa Adrian. Helsinki:  Silberfeldt, 2012.  ISBN 978-952-67534-2-3  (uusi laitos)
Aiheesta muualla

Gulag.fi. Silberfeldt.
Sofi Oksanen julkaisi Vankileirien saariston uudelleen. Kansan Uutiset 12.4.2012.
Riitta Kylänpää: Vankileirien saaristo – Gulag on osa historiaamme. Suomen Kuvalehti 13.4.2012.
Hämeenkatu (Turku)

Aurakadun, Itäisen Rantakadun ja Kaskenkadun risteys Turun keskustassa.
Hämeenkatua 1800-luvulla
Hämeenkatu (ruots. Tavastgatan) on yksi Turun keskustan pääkaduista. Se alkaa Kiinamyllynkadun risteyksestä ja päättyy Aurajoen rannalla sijaitsevaan Kaskenkadun ja Auransillan risteykseen, josta katu jatkuu Itäisen Rantakadun nimisenä kohti Aurajoen alajuoksua. Keskustasta pois päin tultaessa Hämeenkatu muuttuu Kiinamyllynkadun risteyksessä Hämeentieksi (ruots. Tavastlandsvägen), jonka alussa on Turun yliopiston kauppakorkeakoulu, Turun yliopistollisen keskussairaalan U-sairaala ja rantaradan ylittävän Hämeensillan jälkeen T-sairaala. Hämeentie muuttuu Halistentien ja Tammitien risteyksessä Hämeen valtatieksi (ruots. Tavast riksväg), joka on osa Turusta Hämeenlinnaan johtavaa valtatietä 10.
Hämeenkatu on myös osa Hämeen härkätietä eli yhtä Suomen vanhimmista maanteistä. Hämeen härkätie on valtakunnallinen matkailutie. Tie on merkitty ruskeapohjaisin liikennemerkein, joissa tunnuksena on härän pää.
Hämeenkadun poikkikatuja ovat Kiinamyllynkatu, Kaivokatu, Kerttulinkatu, Tuomiokirkonkatu, Hovioikeudenkatu, Akatemiankatu, Uudenmaankatu, Nunnankatu, Vartiokuja, Rettiginrinne ja Kaskenkatu. Ainoa puisto Hämeenkadun varrella on jokirannassa Itäisen Rantakadun ja Hämeenkadun välissä sijaitseva kapea Runeberginpuisto.
Historia

Liikenteellisesti nykyisinkin merkittävä Hämeenkatu on yksi Turun kaupungin vanhoista maanteistä. Se mainitaan asiakirjoissa ensimmäistä kertaa vuonna 1426 Tauastagathuna. Hämeenkatu oli osa vanhaa Turusta Hämeenlinnaan johtanutta Hämeen härkätietä.
Vuoden 1656 suurpalon jälkeen Hämeenkadun suunta muutettiin aikaisempaa lähemmäs Vartiovuoren rinnettä. Katu siirrettiin lähes nykyiselle paikalleen ja se oli aikaisempaa leveämpi. Aiempi katulinja on edelleen nähtävissä Akatemiantalon ja Åbo Akademin päärakennuksen julkisivulinjoista. 1600-luvulla tehtyjen uusien katujärjestelyjen myötä vanhimmasta Hämeenkadun linjauksesta käytettiin 1700-luvun loppuun asti nimeä Vanha Hämeenkatu. Uudemmasta linjauksesta käytettiin nimiä Hämeenkatu, Iso Hämeenkatu tai Uusi Hämeenkatu. Samalla Karjakadun risteyksestä satamaan päin eli nykyisen Uudenmaankadun kohdalta katu nimettiin Kuninkaankaduksi. Nimen esikuvana saattoi olla Tukholman Kungsgatan.
Vuonna 1830 kadun nimeksi vahvistettiin Iso Hämeenkatu (ruots. Stora Tavaste Gatan, vuodesta 1897 Stora Tavastgatan). Vuonna 1953 Hämeenkadun nimi sai nykymuotonsa, kun Iso-etuliite poistettiin virallisesti käytöstä. Turun nimistötoimikunta perusteli 15. elokuuta 1947 nimenmuutosta seuraavasti: ”Katu voitaneen yleisen käytännön mukaisesti nimetä Hämeenkaduksi – Tavastgatan, koska nimi Vähä Hämeenkatu – Lilla Tavastgatan riittävän selvästi erottaa nämä kadut toisistaan.” Jo vuonna 1890 kaupunginvaltuuston kokouksessa oli tehty esitys nimen muuttamisesta Hämeenkaduksi, mutta esitys kuitenkin sillä kertaa hylättiin. Vuonna 1952 tehtiin kansalaisaloite Hämeenkadun muuttamisesta Maunu II Tavastin kaduksi ja vuonna 1984 Yliopistonkaduksi. Molemmat aloitteet hylättiin.
Hämeenkatu koki 1960- ja 70-luvuilla suuria muutoksia, kun katua levennettiin ja muun muassa raitiolinjan 2 liikennöinti Nummenpakalle vuonna 1972 lakkautettiin. Vanhat 1–2-kerroksiset 1800-luvulla rakennetut puutalot purettiin ja niiden tilalle rakennettiin 6–8-kerroksisia elementtikerrostaloja ja matalia liikerakennuksia.
Liikenne

Hämeenkatu on Uudenmaankadun ja Kiinamyllynkadun välisellä osuudella nelikaistainen, minkä lisäksi suurimmissa risteyksissä on erillisiä kääntymiskaistoja. Uudenmaankadun ja Kaskenkadun välisellä osuudella Hämeenkatu on kaksikaistainen. Kadunvarsipysäköinti on joko maksullista tai pysäköintikiekolla aikarajoitettua. Vuonna 2020 Hämeenkadun nopeusrajoitus laskettiin 50:stä nykyiseen 40:een km/h.
Kiinamyllynkadun ja Akatemiankadun välisellä osuudella on kapeat kaksisuuntaiset pyörätiet kadun molemmin puolin. Pyörätiet on 2000-luvulla muutettu kaksisuuntaisiksi. Akatemiankadun ja Rettiginrinteen välisellä osuudella on kaksisuuntainen pyörätie vain kadun eteläreunalla. Rettiginrinteen ja Uudenmaankadun välille valmistui pyörätie 2010-luvulla, sen jälkeen kun Aurajoen yli rakennettiin uusi Kirjastosilta.
Joukkoliikenne Turun itäisiin kaupunginosiin eli muun muassa Ylioppilaskylään, Halisiin, Nummenpakalle, Kohmoon, Itäharjulle ja Varissuolle kulkee Hämeenkatua pitkin. Bussipysäkkejä Hämeenkadulla on yhteensä kahdeksan, kaksi kumpaankin suuntaan. Pysäkkien nimet ovat Kaskenkatu (220 ja 279), Kåren (219 ja 280), Akatemiantalo (66 ja 114) ja Yliopisto (TYKS U-sairaala) (65 ja 115). Yliopiston pysäkeillä pysähtyvät myös kaukoliikenteen vuorot.
Rakennuksia

Turun työterveystalo (entinen Vilénin tehdas), valmistunut 1940, arkkitehti Erik Bryggman
Akatemiantalo
Kåren, arkkitehti Erik Bryggman
Rettigin tupakkatehdas, jossa toimii Taiteen talo
Rettigin palatsi, jossa toimii Aboa Vetus & Ars Nova -museo
Ekologinen sukkessio

Pensaikkovaihe: pensaat valtaavat pioneerilajien valloittamaa aluetta.
Ekologinen sukkessio, joskus myös suksessio eli seuraanto tarkoittaa tietyllä paikalla tapahtuvaa lajiston (vähittäistä) muuttumista. Sukkessio päättyy kliimaksiin eli vakaaseen eliöyhteisöön, jonka lajisto ei juuri muutu.
Sukkessiota tapahtuu, koska eliöyhteisön jäsenet itse muuttavat omaa elinympäristöään. Esimerkiksi nopeasti kasvavien lehtipuiden nousu entiselle metsäpaloalueelle vähentää maahan asti pääsevän valon määrää, muuttaa lämpö- ja kosteusolosuhteita ynnä muuta, jolloin aiemmin menestyneet valokasvit häviävät kilpailussa varjoa sietäville kasveille.
Sukkessiotyyppejä

I. Primaarisukkessio
Eliöt valtaavat täysin uuden maapaikan, joka syntyy esimerkiksi tulivuorenpurkauksessa tai maankohoamisen seurauksena. Eliöyhteisö muuttuu kunnes saavuttaa vakauden (kliimaksi).
II. Sekundaarisukkessio
Sukkessio alkaa uudelleen kliimaksitilassa olleen eliöyhteisön tuhouduttua. Sekundaarisukkessiota on esimerkiksi metsäpalon jälkeinen uuden metsän kehitys. Metsäpalon lisäksi sukkessio voi alkaa esimerkiksi myrskyn, metsän hakkuun tai peltoviljelyn päättymisestä.
1. Heterotrofinen sukkessio
Eliöyhteisön kuluttajissa tapahtuvaa muutosta, joka johtuu resurssien häviämisestä sukkession edetessä. Esimerkiksi tiettyyn kasviin erikoistuneet toukat (kuluttajia) saattavat vähetä, kun niille elintärkeän kasvin (resurssi) määrä vähenee.
2. Autotrofinen sukkessio
Kasvillisuuden muutosta.
Kliimaksi

Kliimaksi on sukkession päätepiste, jossa eliöyhteisö on vakaa ja muuttumaton. Eliöyhteisö ei muutu, ellei ympäristö muutu. Ilmaston määräämää kliimaksia kutsutaan monokliimaksiksi. Samassakin ilmastossa esiintyy erilaisia kliimakseja, mikä johtuu ravinteisuuden ja eläimistön paikallisesta vaikutuksesta. Näitä monokliimaksista poikkeavia kliimakseja kutsutaan polykliimakseiksi. Ilmastokin muuttuu pitkällä aikavälillä, joten muuttumaton monokliimaksi on mahdoton.
Esimerkkejä

Ekologinen sukkessio on erilainen eri paikoilla. Esimerkiksi tuoreen kangasmetsän sukkessiossa hakkuuta tai metsäpaloa seuraa nopeasti leviävien ja kasvavien valokasvien muodostama pioneerivaihe. Niiden seasta nousee vähitellen monivuotisia, korkeampia kasveja, jotka varjostavat ensivaiheen matalia kasveja. Monivuotisten joukossa erityisesti nopeakasvuiset lehtipuut ja pensaat valtaavat alaa muodostaen pioneerivaihetta seuraavan pensaikkovaiheen. Lehtipuiden kasvaessa isommaksi mukaan tulee myös havupuita, jolloin paikalle syntyy sekametsä. Pikkuhiljaa varjoa sietävät kuuset kasvavat lehtipuiden ohi varjostaen niitä, jolloin tuore kangasmetsä muuttuu kuusimetsäksi. Loppuvaihetta, jossa muutokset ovat vähäisiä, sanotaan kliimaksiksi. Puuston muuttuessa muuttuu myös muu kasvillisuus sekä näitä hyväksi käyttävä eläimistö.
Muita sukkessiotapahtumia ovat esimerkiksi männikön kehitys kuivalla kankaalla, paljaan kallion kasvittuminen, järven umpeenkasvu sekä suon muuttuminen rämeeksi turpeen paksuuskasvun myötä. Ekologisessa sukkessiossa lajimäärä kasvaa alkuvaiheissa ollen suurimmillaan sekametsässä. Biomassan määrä kasvaa koko sukkessiokehityksen ajan, mutta kliimaksivaiheessa kasvu on vähäistä tai pysähtyy.
Sukkessiosta voidaan puhua myös pienemmässä mittakaavassa. Puun kuollessa eri lahottajien kuten kääpien ilmaantuminen tapahtuu vaiheittain ja voidaan puhua edeltäjä- ja seuraajalajeista. Kun tietyn pioneerina toimivan, yleensä melko yleisesti esiintyvän kääpälajin rihmasto alkaa vanhentua ja heiketä, sen lahottamaan puuhun ilmaantuu seuraajalaji, joka on toinen kääpä tai muu lahottajaeliö. Esimerkiksi kantokääpä (Fomitopsis pinicola) on edeltäjälaji, jonka jälkeen sukkessiossa seuraajalajina voi ilmaantua sitruunakääpä (Antrodiella citrinella), röyhelökääpä (Pycnoporellus alboluteus) tai rusokääpä (Pycnoporellus fulgens).
Tutkimushistoriaa

Ekologisen sukkession teoriaa ja empiiristä tutkimusta on kehitetty 1800-luvun lopulta lähtien. Suomalainen kasvitieteilijä ja maantieteilijä Ragnar Hult oli maailmanlaajuisesti eräs ensimmäisistä tutkijoista, jotka tunnistivat sittemmin ekologiseksi sukkessioksi nimetyn ilmiön.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus.tv -sivuston video aiheesta sukkessio
Biologia
| --- | --- |
Osa-alueita:   Aerobiologia  Anatomia  Astrobiologia  Biokemia  Ekologia  Eliömaantiede  Eläintiede  Etologia  Evoluutiobiologia  Fysiologia  Genomiikka  Hydrobiologia  Iktyologia  Kasvipatologia  Kasvitiede  Kehitysbiologia  Kudosoppi  Meribiologia  Mikrobiologia  Molekyylibiologia  Muoto-oppi  Neurotiede  Paleontologia  Parasitologia  Perinnöllisyystiede  Sienitiede  Solubiologia  Systematiikka  Taksonomia  Toksikologia 
Käsitteitä:   abioottinen  aineenvaihdunta  biodiversiteetti  biomi  biotooppi  biosfääri  DNA  ekologinen lokero  ekosysteemi  eliöyhteisö  evoluutio  kelpoisuus  lisääntyminen  luonnonvalinta  populaatio  ravinto  sukkessio  uhanalaisuusluokitus  yhteyttäminen  pääjakso  kaari 
Aiheeseen liittyvää:  biologian filosofia
Bee Movie Game

| Bee Movie Game |
| --- | --- |

Kehittäjä:  Beenox Smart Bomb Interactive (Wii) Vicarious Visions (Nintendo DS)
Julkaisija:  Activision
Jakelija:  Nintendo eShop
Julkaistu:  30. lokakuuta 2007
Lajityyppi:  toimintaseikkailu
Pelimuoto:  yksinpeli
Ikäluokitus:  ESRB: E OFCL: G
Alusta:  Xbox 360, Wii, Nintendo DS, Microsoft Windows, PlayStation 2
Jakelumuoto:  DVD
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK : 
Bee Movie Game on Activisionin julkaisema Mehiläisen elokuvaan perustuva toimintaseikkailupeli. Peli julkaistiin 30. lokakuuta usealle alustalle.
Ääninäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jerry Seinfeld  | … |  Barry B. Benson   |
|  Tress MacNeille  | … |  Jeanette Chung   |
|  Patrick Warburton  | … |  Ken   |
|  John Goodman  | … |  Layton T. Montgomery   |
|  Cynthia Cervini  | … |  sivuäänet   |
|  Neil Kaplan  | … |  sivuäänet   |
|  David Shatraw  | … |  sivuäänet   |
Aiheesta muualla

Pelin virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Voice Chasers (Arkistoitu – Internet Archive)