stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reposaaren kirkko
Historia > Korjaukset

Lämmittämätöntä ja kevytrakenteista kirkkoa voitiin aluksi käyttää ainoastaan kesäisin. Talvisin jumalanpalvelukset pidettiin Reposaaren kansakoulun tiloissa. Vuonna 1902 kirkko remontoitiin myös lavikäyttöön sopivaksi asentamalla kamiinat, tekemällä sisäseinien lautavuoraus ja uusimalla lattia. Vuonna 1906 tehtiin remonttia kirkon sisätiloihin rakennusmestari Arthur Fagerholmin johdolla. Saarnastuoli siirrettiin alttarin yläpuolelta nykyiselle paikalleen alttarin viereiselle sivuseinälle ja samalla penkit, ovet sekä lehteri maalattiin. Sisäänkäyntien kiviportaat rakennettiin vuonna 1912.
Kun Reposaari päätettiin erottaa Porin kaupunkiseurakunnasta omaksi kirkkoherrakunnakseen vuonna 1913, Porin kaupunki menetti kiinnostuksensa kirkon ylläpitoon ja se pääsi rapistumaan. Remontointi aloitettiin vuonna 1925 asentamalla kirkkoon ja kellotapuliin peltikatot sekä laudoittamalla ja maalaamalla ulkoseinät. Samalla sakariston raput valettiin sementistä. Peruskorjaus tehtiin arkkitehti Josef Stenbäckin suunnitelmien mukaan vuonna 1928. Tuolloin laajennettiin muun muassa parveketta ja kirkko maalattiin sisältä, jolloin perusväriksi tuli merenvärinen harmaansinivihreä. Samalla pystytettiin Lennart Segerstrålen suunnittelemat pylväät jokaiseen kulmaan. Tuomiorovasti Einar Candolin vihki uusitun kirkon tuomiosunnuntaina 25. marraskuuta 1928. Samalla perustettiin myös itsenäinen Reposaaren seurakunta.
Kirkko ja kellotapuli on maalattu viimeksi ulkoa vuonna 2020.
Arkkitehtuuri ja sisustus

Säännöllisen kuusikulmainen kirkko muistuttaa norjalaista sauvakirkkoa.lähde? Norjalaisten lahjoituksista ilmeisesti juontaa kirkon norjalaistyylisyys. Keskeiskirkon katto on loivalappeinen ja se huipentuu kapeaan ja terävään lyhtytorniin. Nurkat on harkotettu ja ikkunat ovat suippokaariset. Sakaristo eteisineen sijaitsee kirkon länsipuolella ja pääovi eteisineen eteläpuolella.
Felix Frangin maalaama alttaritaulu ”Jeesus herättää nukkuvat opetuslapset Getsemanessa” hankittiin lahjoitusvaroin vuonna 1906. Vuonna 1928 Lennart Segerstråle maalasi kattoon suurikokoiset maalaukset ”Jumalan liitto Nooan kanssa” (1. Moos. 9:13-15), ”Jeesus tyynnyttää myrskyn” (Luuk. 8:24), ”Jeesus pelastaa uppoavan Pietarin” (Matt. 4:31) ja ”Meri antaa takaisin kuolleet” (Ilm. 20:31). Mereen hukkuneiden herättämistä esittävä maalaus sijoitettu S2:n sankarihaudan puolelle. Maalausten teemana on Kristuksen esittäminen meren herrana ja valtiaana. Lisäksi katossa on meriaiheisia ornamentteja. Myös alttarikaiteen ja saarnatuolin koristekuviot ovat Segerstrålen käsialaa.
Kattokruunu on laivanvarustaja L. G. Östlingin vuonna 1880 keisari Aleksanteri II:n 25-vuotisen hallitusjuhlan johdosta lahjoittama. Seinävalaisimet on tehty Segerstrålen suunnitelmien mukaan Artturi Akseli Soinin verstaalla Porissa. Seitsenhaaraiset kynttilänjalat ja maljakot on suunnitellut Toivo Henriksson vuosina 1971 ja 1973. Katossa roikkuva votiivilaiva on Sir Francis Draken Golden Hind -laivan pienoismalli on 1970-luvulta. Lisäksi kirkossa on kuvanveistäjä Mikael Korkeen veistos ”Vedenetsijä” (2018).
Urut

Kirkko sai aluksi Rosenlewin lahjoittaman urkuharmoonin, joka korvattiin uudella H. Nisosen urkuharmoonitehtaalla Porissa valmistetulla laitteella vuonna 1900. Vuonna 1940 hankittiin nykyisin käytössä olevat Kangasalan urkutehtaan valmistamat 11-äänikertaiset urut, jotka rahoittivat muun muassa Rosenlew, Ahlström, Reposaaren höyrysaha ja Werner Hacklin. Lukkari-urkurina toimivat aluksi satunnaiset avustajat kuten Eeli Granit-Ilmoniemi ja Kaarle Oksanen, kunnes vakituinen virka perustettiin 1895. Ensimmäisenä väliaikaisena lukkari-urkurina toimi Wäinö Rautawaara ja hänen seuraajanaan pitkään Akseli Tuukkanen.
Kellotapuli

Kellotapuli on alaosastaan kahdeksankulmainen ja yläosastaan nelikulmainen. Vanhempi kirkonkello on hankittu vuonna 1879 Osberg & Baden konepajalta Helsingistä. Toinen kello on valettu vuonna 1885 Saksan Bochumissa. Sen lahoittivat kauppias D. V. Widbom puolisoineen.
Kirkon ympäristö ja hautausmaa

Reposaaren kirkon edustalla sijaitsevat torpedovene S2:n uhrien yhteishauta, jonne on haudattu 29 vainajaa vuosina 1925-1926. Haudalla on Väinö Aaltosen vuonna 1930 paljastettu muistomerkki.lähde? Lisäksi kirkon edustalla ovat vuosien 1939-1944 sankarihaudat, jonka vuonna 1952 paljastetun muistomerkin ovat suunnitelleet arkkitehdit Irma ja Matti Aaltonen. Sankarihautojen vieressä on jatkosodan aikana 1942 torpedoitujen Hacklinin alusten Jussi H:n ja Betty H:n muistomerkit.
Reposaaren hautausmaa sijaitsee kirkon eteläpuolella. Saaren asukkaita haudattiin aluksi Kappeliluotoon ja myöhemmin Ahlaisten ja Porin hautausmaille, kunnes oma hautausmaa otettiin käyttöön 1897. Hautausmaan vanhin osa on rakennettu entisen kalansuolaamon alueelle ja se on tehty kokonaan purjelaivojen mukanaan tuomasta painolastimaasta. Tämän johdosta aikoinaan sanottiinkin, että Reposaaren hautausmaahan haudattavat laskettiin ”vieraan maan multiin”. Hautausmaan laajennusosa otettiin käyttöön 2006. Reposaaren hautausmaalle on haudattu muun muassa olympiavoittaja Kelpo Gröndahl sekä kauppaneuvos Werner Hacklin, jonka muistomerkin Nuorukainen ja ankkuri on tehnyt kuvanveistäjä Kalervo Kallio. Lisäksi hautausmaalla on paikalle haudattujen ulkomaalaisten merimiesten muistomerkki sekä sisällissodan punaisten yhteishauta muistomerkkeineen. Reposaaren hautausmaalla on 1993 paljastettu Poisnukkuneiden muistolle -muistokivi sekä Meren kivet -veistos, jonka ovat suunnitelleet Olavi Vaahtera ja Toivo Henriksson.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Reposaaren kirkko Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Reposaaren kirkko (Q10658411)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Pori
sijainti: Reposaari
katuosoite: Kirkkokatu 2a, 28900 Pori
koordinaatit: 61°36′30″N 21°27′08″E﻿ / ﻿61.6083°N 21.4522°E﻿ / 61.6083; 21.4522
Sauropodomorpha

| Sauropodomorpha |
| --- | --- |

 Myöhäistriaskausi - Myöhäisliitukausi 231,4–66 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  Liskonlantioiset Saurischia
Alalahko::  Sauropodomorpha  Huene, 1932
Ryhmät
 Katso teksti 
Katso myös
   Sauropodomorpha Wikispeciesissä   Sauropodomorpha Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sauropodomorpha eli sauropodomorfit on sukupuuttoon kuollut dinosaurusten alalahko tai kladi. Se sisälsi pitkäkaulaisia ja liskonlantioisia kasvinsyöjiä, joihin kuuluivat sauropodit ja niiden lähimmät sukulaiset.
Ensimmäiset sauropodomorfit kehittyivät myöhäistriaskaudella noin 230 miljoonaa vuotta sitten, samaan aikaan kuin teropodit, ja jurakaudella sauropodeista kehittyi neliraajaisia, pitkäkaulaisia ja -häntäisiä sekä suurimpia koskaan eläneitä maaeläimiä, vaikka sinivalas voi painaa niitä huomattavasti enemmän. "Prosauropodit", jotka olivat sauropodien edeltäjiä, kävelivät yleensä takaraajoilla ja olivat paljon pienempiä.
Sauropodomorfit olivat hallitsevia maaeläimiä jurakauden ja liitukauden ajan, kunnes ne, kuten kaikki muutkin dinosaurukset (lintuja lukuun ottamatta), katosivat liitukauden joukkosukupuutossa 65 miljoonaa vuotta sitten.
Ulkonäkö ja koko

Alkeellisimmilla prosauropodeilla oli kehittyneempiin prosauropodeihin verrattuna pidempi nenä ja pienempi pää. Ne olivat myös pienempiä; vain noin 1–2,5 metriä pitkiä. Kehittyneemmät prosauropodit, kuten Plateosaurus, Riojasaurus ja Melanorosaurus olivat huomattavasti suurempia. Alkeellisimmat prosauropodit olivat kaksijalkaisia, kun taas kehittyneemmät prosauropodit sekä sauropodit kävelivät neljällä raajalla.
Luokittelu

Sauropodomorfit kuuluvat liskonlantioisiin. Perinteisen näkemyksen mukaan niiden lähimpiä sukulaisia ovat teropodit (kaksijalkaiset lihansyöjädinosaurukset sekä linnut), mutta Baronin julkaisemassa vuoden 2017 tutkimuksessa niiden lähimpiä sukulaisia ovat herrerasauridit, kun teropodit kuuluvat linnunlantioisten kanssa Ornithoscelida-kladiin.
Sauropodomorfit jaetaan useisiin osaryhmiin. Perinteisesti ne jaetaan sauropodeihin ja prosauropodeihin, mutta nykytiedon mukaan jälkimmäinen ryhmä on parafyleettinen. Ensimmäinen dinosaurus Eoraptor saattaa myös olla varhainen sauropodomorfi.
Alalahko Sauropodomorpha - sauropodomorfit
Bagualosaurus
Buriolestes
Eoraptor?
Pampadromaeus
Heimo Guaibasauridae
Plateosauromorpha
Agrosaurus
Arcusaurus
Asylosaurus
Efraasia
Nambalia
Pantydraco
Thecodontosaurus
Heimo Unaysauridae
Plateosauria
Plateosauravus
Ruehleia
Heimo Plateosauridae
Massopoda
Ignavusaurus
Sarahsaurus
Heimo Riojasauridae
Heimo Massospondylidae
Sauropodiformes
Jingshanosaurus
Seitaad
Xingxiulong
Yunnanosaurus
Anchisauria
Aardonyx
Anchisaurus
Sefapanosaurus
Leonerasaurus
Heimo Melanorosauridae
Osalahko Sauropoda - sauropodit
Aiheesta muualla

http://www.britannica.com/EBchecked/topic/163982/dinosaur/225952/Sauropodomorpha#ref294460 (englanniksi)
http://dinodatabase.com/dinoclass03.asp%5Bvanhentunut+linkki%5D (englanniksi)
http://paleo.gly.bris.ac.uk/paleofiles/fossilgroups/dinosauria/Sauropodomorpha.html%5Bvanhentunut+linkki%5D (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133012  Wikispecies: Sauropodomorpha  EoL: 42333648  Paleobiology Database: 91972 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sauropodomorpha
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Anchisauria
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Plateosauria
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Massopoda
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Escambian piirikunta (Alabama)

Escambian piirikunta (engl. Escambia County) on Yhdysvaltojen Alabaman osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 36 633 vuonna 2019. Piirikunnan hallintokeskus on Brewtonin kaupunki. Piirikunta perustettiin 10. joulukuuta 1868.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Escambian piirikunta (Alabama) Wikimedia Commonsissa
Alabaman osavaltio
| --- | --- |
Piirikunnat:   Autauga  Baldwin  Barbour  Bibb  Blount  Bullock  Butler  Calhoun  Chambers  Cherokee  Chilton  Choctaw  Clarke  Clay  Cleburne  Coffee  Colbert  Conecuh  Coosa  Covington  Crenshaw  Cullman  Dale  Dallas  DeKalb  Elmore  Escambia  Etowah  Fayette  Franklin  Geneva  Greene  Hale  Henry  Houston  Jackson  Jefferson  Lamar  Lauderdale  Lawrence  Lee  Limestone  Lowndes  Macon  Madison  Marengo  Marion  Marshall  Mobile  Monroe  Montgomery  Morgan  Perry  Pickens  Pike  Randolph  Russell  Shelby  St. Clair  Sumter  Talladega  Tallapoosa  Tuscaloosa  Walker  Washington  Wilcox  Winston 
Kaupungit (suurimmat):   Auburn  Birmingham  Decatur  Dothan  Florence  Hoover  Huntsville  Madison  Mobile  Montgomery (pääkaupunki)  Tuscaloosa
Saurolophus

| Saurolophus |
| --- | --- |
 Saurolophuksen luuranko.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  Linnunlantioiset Ornithischia
Alalahko::  Cerapoda
Osalahko::  Ornithopoda
Yläheimo::  Iguanodontia
Heimo::  Hadrosauridae
Alaheimo::  Lambeosaurinae
Tribus::  Parasaurolophini
Suku::  Saurolophus  Brown, 1912
Lajit
 Saurolophus osborni  Saurolophus angustirostri 
Katso myös
   Saurolophus Wikispeciesissä   Saurolophus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saurolophus (suom. "harjanteellinen lisko") oli dinosaurussuku, joka eli myöhäisellä liitukaudella noin 74-70 miljoonaa vuotta sitten.
Fossiilit

Saurolophuksen löysi Barnum Brown Kanadasta vuonna 1911, eteläisen Albertan Horseshoe Canyonista. Brown nimesi lajin vuonna 1921 kokonaisen luurangon perusteella Saurolophus osborniksi, joka suomeksi tarkoittaa "harjanteellista liskoa." Niitä löydettiin myöhemmin Kiinasta. Vuonna 1952 venäläinen paleontologi A. Rozhdestvensky nimesi toisen Saurolophus-lajin, Saurolophus angustirostrisin. Päätös perustui Mongoliasta löydettyyn luurankoon. Fossiileita on löydetty myöhemmin lisää Albertasta, Kaliforniasta, Kiinasta ja Mongoliasta.
Fossiilit > Hyvin säilyneet jäänteet

Jotkut Saurolophus-yksilöt ovat fossiloituneet niin hyvin, että niissä on huomattu ihon jättämiä painaumia, joiden avulla saatin selville lajin nahan olevan hienosuomuinen.
Kuvaus

Saurolophus saa nimensä sen terävästä luuheltasta, joka sijaitsi sen päälaella. Saurolophus saattoi pullistaa helttansa ilmalla saadakseen aikaan "törähdyksiä", jollia se saattoi kommunikoida muiden lajitovereiden kanssa. Se käytti tätä menetelmää myös parittelumenoissa. Saurolophukset saattoivat kasvaa noin 9-12 metrin pituisiksi ja 4,5 metrin korkuisiksi. Ne painoivat noin 11 tonnia, painosta suurin osa keskittyen takaraajoihin. Saurolophus kykeni juoksemaan kahdella jalalla, mutta laiduntaessaan eläin seisoi yleensä neljällä. Niiden etujalat olivat lyhyemmät kuin takajalat. Saurolophus saattoi kävellä jopa 32 kilometriä tunnissa.
Ravinto

Saurolophus söi ravinnokseen muun muassa saniaisia ja havupuita. Saurolophuksen hampaat soveltuivat hyvin kasvien pureskeluun, sillä niillä oli tiivis hammasrivistö.
Saurolophus osborni ja Saurolophus angustirostrisi koko vertailussa ihmisen kanssa
Saurolophuksen kallo
Taiteilijan näkemys Saurolophuksesta
Korkeajännitys

| Korkeajännitys |
| --- | --- |
 Korkeajännitys-suuralbumi 4b/2003
Entiset nimet:  Korkeajännityssarja
Lehtityyppi:  sarjakuvalehti
Aihealue:  sota
Kustantaja:  Story House Egmont
ISSN:  ISSN 0356-5564
Perustettu:  1953
Kotimaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Sivukoko:  Pokkari
Ilmestymistiheys:  8 numeroa/vuosi   6 erikoisnumeroa/vuosi
Kieli:  suomi
Korkeajännitys (”Korkkari”) on Egmontin kustantama ja julkaisema sota-aiheinen sarjakuvalehti. Korkeajännitys aloitti ilmestymisensä Suomessa vuonna 1953 nimellä Korkeajännityssarja. Lehti sisälsi aluksi salapoliisi-, tieteis-, agentti- ja seikkailusarjoja. 1960-luvulta alkaen Korkeajännityksessä on ilmestynyt vain sotasarjakuvia, jotka useimmiten käsittelevät toista maailmansotaa brittisotilaiden näkökulmasta. Suosituimmillaan lehti oli 1970- ja 1980-luvuilla, jolloin varsinaisen Korkeajännityksen rinnalla ilmestyi useita rinnakkaislehtiä, jotka erikoistuivat tiettyihin aselajeihin ja toisen maailmansodan rintamiin. Lisäksi Korkeajännitys-nimellä julkaistiin tuolloin avaruus-, vakoilu- ja lännentarinoita.
Korkeajännityksen tarinat ovat lehden historian aikana olleet peräisin useista eri lehdistä. Nykyään tarinat ovat käännöksiä brittiläisestä Commando-sarjakuvasta. Tyypillisessä tarinassa brittiläinen sotilas taistelee saksalaista natsia vastaan. Hankaluuksia saattavat lisäksi aiheuttaa epäpätevät yläluokkaiset upseerit tai kuriin sopeutumattomat rivimiehet. Tarinan lopussa päähenkilö surmaa pelkuriksi paljastuneen arkkivihollisensa. Korkeajännitys tunnetaan myös ”korkkarisaksasta” eli suomenkielisen dialogin sekaan ripotelluista saksalaisista sanoista ja fraaseista. Kuollessaan Korkeajännityksen hahmot huutavat usein tuskasta.
Vuodesta 1998 on julkaistu suomalaista tuotantoa olevia, suomalaiseen miljööseen sijoittuvia Korkeajännityksiä. Toisen maailmansodan lisäksi ne ovat sijoittuneet esimerkiksi Suomen sotaan ja Suomen sisällissotaan. Lisäksi on julkaistu vaaran vuosiin sijoittuvia jännitys- ja vakoilutarinoita. Useimmin ”Suomi-Korkkarien” piirtäjänä on toiminut Samuli ”Samson” Lintula.
Korkeajännityksen historiaa

Korkeajännitys alkoi ilmestyä Suomessa vuonna 1953, aluksi nimellä Korkeajännityssarja. Ensimmäisinä vuosina tarinat olivat käännöksiä englantilaisen Fleetway-kustantamon Super Detective Library -lehden (SPD) salapoliisitarinoista. Sankareita ja muita hahmoja olivat esimerkiksi Sherlock Holmes, Fu Manchu, mestarivaras Mustanaamio (eri hahmo kuin Lee Falkin The Phantom) ja avaruusetsivä Rick Random.
Ensimmäinen toiseen maailmansotaan sijoittunut seikkailu nähtiin vuoden 1958 numerossa 9. Tarina oli käännetty Thriller Picture Librarysta (TPL) ja sen päähenkilö oli hyväntuulinen brittisotilas Battler Britton. Vuosina 1958-1960 tarinoita käännettiin sekä SPD:stä että TPL:stä. Myös ensin mainittu alkoi viimeisinä vuosinaan julkaista sotatarinoita. Suomeksi SPD:n sotatarinoista julkaistiin John Steelin seikkailuja, joiden päähenkilö oli natseja metsästävä agentti. Vuosikymmenen vaihteessa Super Detective Library lopetettiin ja John Steel siirtyi Thriller Picture Libraryn hahmoksi. Sittemmin Korkeajännityssarja keskittyi lähes yksinomaan toisesta maailmansodasta kertoviin tarinoihin. Koska Suomen ja liittoutuneiden välinen rauhansopimus kielsi natsitunnusten käyttämisen julkisesti, Korkeajännityksen kuvituksista sensuroitiin toisinaan hakaristit ja dialogista natsitervehdykset. Sensuuri jäi vähitellen pois 1960-luvun alkupuolella.
Vuonna 1959 Korkeajännityssarja alkoi kääntää tarinoita myös War Picture Librarysta ja 1960-luvun alussa Battle Picture Librarysta ja War At Sea Picture Librarysta. Kaikki kolme lehteä olivat Fleetwayn julkaisuja. Niin ikään Fleetwaylle kuuluneen Air Ace Picture Libraryn tarinat ilmestyivät Suomessa vuodesta 1962 alkaen Siivet-nimisessä rinnakkaislehdessä. Siivet lopetti ilmestymisensä 1985, 288 numeron jälkeen. Vuonna 1959 Fleetway perusti Commando-nimisen sarjakuvalehden. Siitä otetut seikkailut alkoivat yleistyä Korkeajännityksessä 1960-luvun lopulla ja 1970-luvulta alkaen lähes kaikki Korkeajännitys-tarinat ovat olleet Commando-käännöksiä.
Korkeajännitys siirtyi 1976 ensin Williamsin ja hieman myöhemmin Semicin omistukseen. Vuodesta 1973 alkaen varsinaisen Korkeajännityksen aihepiiri rajautui pitkäksi aikaa brittiläisten maavoimien toimintaan Euroopassa. Muut toisen maailmansodan brittiläiset aselajit ja sotanäyttämöt saivat omat Korkeajännitys-lehtensä, joiden julkaiseminen jatkui 1980-luvun lopulle ja 1990-luvun alkuun. Vuodesta 1996 Korkeajännitys on ilmestynyt nykyisessä muodossaan, neljä erillistä tarinaa sisältävänä noin 260-sivuisena taskukirjana. Ajoittain on lisäksi julkaistu A4-kokoisia suuralbumeja ja muita erikoisnumeroja. Erikoisnumerot on usein koottu jonkin tietyn teeman tai hahmon ympärille. Oman taskukirjansa ovat saaneet esimerkiksi suomalaisista ja saksalaisista kertovat tarinat, yliluonnolliset kertomukset sekä Battler Brittonin seikkailut.
Egmont Kustannus Oy alkoi kustantaa Korkeajännitystä vuodesta 1998. Vuodesta 2010 lähtien piirtäjien ja käsikirjoittajien nimet on ilmoitettu kertomusten ensimmäisellä sivulla.
Rinnakkaislehdet

Vuosien varrella ovat ilmestyneet varsinaisen Korkeajännityksen lisäksi sotasarjakuvat:
Aavikon Korkeajännitys (1974–1987, 180 numeroa)
Ilmojen Korkeajännitys (1971–1991, 246 numeroa)
Merten Korkeajännitys (1971–1990, 232 numeroa)
Viidakon Korkeajännitys (1973–1987, 180 numeroa)
Näiden lisäksi Korkeajännitys-nimellä julkaistiin tieteissarjakuvaa Avaruuden Korkeajännitys (1974, 12 numeroa), vakoilusarjakuvaa Agenttikorkeajännitys (1973–1985, 151 numeroa) ja western-sarjakuvaa Lännen Korkeajännitys (1973–1984, 136 numeroa). Korkeajännitys-nimellä ratsastivat myös 1980-luvulla ilmestyneet Superkorkkari ja Seksikorkkari, joiden sisältö painottui lähinnä pornografiaan. Seksiä ja absurdia pilaa sekoittanutta Karkeajännitys-lehteä tehtiin Kiväärikomppania ja Pahuksenmoinen pallijahti -nimiset numerot vuosina 2001–2002. Super- ja Seksikorkkareista poiketen ne olivat osa virallista Korkeajännitys-tuoteperhettä.
Ilmojen korkeajännitys 10/1975
Tyyli ja teemat > Aiheet

Korkeajännityksen keskeisiä teemoja ovat miehekkyys, toveruus ja rohkeus. Roistoja yhdistävä piirre on pelkuruus, jonka palkkana on kuolema. Muita tarinoissa toistuvia piirteitä ovat arkkityyppiset hahmot, kansallisuusstereotyypit sekä omaleimainen kielenkäyttö, johon kuuluvat suomen- ja saksankielisen dialogin yhdistäminen sekä foneettisesti kirjoitetut tuskanhuudot. Toistuvista juonikuvioista ja muista lehden klišeistä julkaistiin vuonna 2007 kirja Achtung! Korkkarisaksan sanakirja.
Tyyli ja teemat > Juoni

Mika Vesterinen kuvailee Korkkarisaksan sanakirjassa tyypillisen Korkeajännityksen juonta. Tarina asettaa vastakkain brittiläisen sankarin ja ”pahan sakun”, joka on kiihkeä natsi. Toisinaan sankari ja paha saku ovat tunteneet jo ennen sotaa ja kilpailleet keskenään esimerkiksi urheilussa tai tieteessä. Paha saku ei noudata sääntöjä mutta häviää tästä huolimatta sankarille, mikä saa hänet hautomaan kostoa. Sota-aikana paha saku palvelee korkeahkona upseerina, kuten kapteenina, majurina tai everstinä, ja hänellä on alaisenaan joukko yhtä lailla pahoja natsisotilaita. Paha saku syyllistyy erilaisiin törkeisiin sotarikoksiin, on sotilaallisesti uhkarohkea eikä piittaa yksikkönsä kärsimistä tappioista. Paha saku saattaa myös surmata päähenkilön parhaan ystävän, usein petoksen tai sodan lakien vastaisen taktiikan avulla. Sankarin ja pahan sakun vastakkainasettelusta tulee lopulta henkilökohtainen, ja sotavuosien kuluessa he saattavat toistuvasti joutua vastakkain jopa tuhansien kilometrien päässä toisistaan olevilla rintamaosuuksilla. Loppua kohden paha saku paljastuu pelkuriksi ja hylkää sekä natsismin että omat miehensä; joskus jahti jatkuu vielä sodan jälkeenkin. Tarinan lopussa sankari surmaa pahan sakun ja jatkaa menestyksekästä taistelua kansallissosialismia vastaan.
Toisinaan sankarin ja pahan saksalaisen välinen kamppailu on ylisukupolvista perua. Konflikti on alkanut jo ensimmäisen maailmansodan aikana, periytyy sotien välissä isältä pojalle ja ratkaistaan lopulta toisessa maailmansodassa lopullisesti. Ajoittain Korkeajännitys-tarinat kuvaavat maailmansodan sijaan sodan jälkeistä sotarikollisten jahtia. Varhaisissa Korkeajännityksissä tämä heijasteli alan henkeä, sillä Adolf Eichmann ja Josef Mengele olivat 1960-luvun alussa edelleen pakosalla. Toiseen maailmansotaan keskittyvien tarinoiden ohella tuoreemmissa Korkeajännityksissä on myös muista sodista kertovia tarinoita. Useimmat niistä sijoittuvat joko Korean tai Vietnamin sotaan.