stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paulin Pomodimo

Paulin Pomodimo (s. 30. kesäkuuta 1954) on keskiafrikkalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 13. heinäkuuta 1980 js nimitettiin Bossangoan hiippakunnan piispaksi 10. kesäkuuta 1995. Piispaksi vihkiminen seurasi 29. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Joachim N'Dayen, jota avustivat Diego Causero ja Michel Marie Joseph Maître.
Pomodimo sai 26. heinäkuuta 2003 nimityksen Banguin arkkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi 26. toukokuuta 2009.
Paulina Buziak

Paulina Buziak (2017)
Paulina Buziak (s. 16. joulukuuta 1986 Mielec) on puolalainen kävelijä. Hän kilpaili vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa ja jäi 20 kilometrin kävelyssä 45. sijalle. Hän on kilpaillut OTG Sokół Mielecille, ja häntä on valmentanut Jozef Wojtowicz. Buziak teki vuonna 2012 Puolan-ennätyksen 20 kilometrin kävelyssä ajalla 1:29:44.
Richard Henneberg

Richard Henneberg, puupiirros (1889), tekijä: Gunnar Forssell
Carl Wilhelm Albert Richard Henneberg (5. elokuuta 1853 Berliini – 19. lokakuuta 1925 Malmö) oli saksalaissyntyinen, ruotsalaistunut säveltäjä, pianisti ja kapellimestari.
Elämä ja ura

Henneberg syntyi musikaaliseen perheeseen, jotta äiti lauloi ja isä työskenteli Berliinin kuninkaallisen oopperan kuoromestarina. Henneberg aloitti pianonsoiton opiskelun 7-vuotiaana, mutta sai suurimman osan musiikkiopetuksestaan Wilhelm Rustilta Berliinissä. Vuonna 1870 hän aloitti työn pianistina. Hän esiintyi säestäjänä Saksan lisäksi Skandinaviassa, Venäjällä ja Englannissa. Hänen kanssaan konsertoivat muiden muassa Carl Oskar Arnoldson, Zélia Trebelli-Bettini, Henryk Wieniawski, Konrad Behrend Behrens, Mathilde Mallinger ja Jules de Swert. Kiertäessään Behrensin kanssa Henneberg kävi vuonna 1872 ensimmäisen kerran Ruotsissa.
Vuosina 1872–1873 Henneberg työskenteli kapellimestarina Berliinin Reunion-teatterissa ja vuosina 1873–1875 Bergenin Musikselskapet Harmonienissa Norjassa. Vuonna 1876 hän vei saksalaisen oopperaseurueen Tukholmaan, jossa johti Tannhäuserin ensimmäisen Ruotsissa järjestetyn esityksen 16. elokuuta 1876. Mindre teaternissa pidetyssä esityksessä nimiroolissa oli Franz Ferenczy. Henneberg jatkoi Richard Wagnerin musiikin innokasta edistämistä kapellimestarina Ruotsissa. Työskenneltyään jakson Lontoon Royal Italian Operassa hän asettui Tukholmaan. Vuonna 1879 hän meni naimisiin Konrad Behrend Behrensin tyttären Fanny Louise Behrensin kanssa. Henneberg työskenteli vuoteen 1879 Mindre teaternissa, vuosina 1879–1885 Nya teaternissa ja vuosina 1885–1907 Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa. Nya teaternissa hän saavutti menestystä vuonna 1882 kantaesitetyllä koomisella oopperallaan Drottningens vallfart. Henneberg valittiin vuonna 1885 Ruotsin kuninkaallisen musiikkiakatemian jäseneksi ja vuonna 1894 hovikapellimestariksi. Hän sai Litteris et Artibus -mitalin vuonna 1889. Hän osallistui Ordenssällskapet W:6:n toimintaan ja sai sen kautta järjestettyä esityksiä eräille omista teoksistaan, joiden joukossa oli kantaatti. Henneberg sai vuonna 1897 Vasa-ritarikunnan ritarin arvon.
Hennebergin vaimo Fanny Louise kuoli vuonna 1899. Henneberg meni seuraavana vuonna naimisiin Tyra Maria Gyllenskeppin kanssa. Vuonna 1901 parille syntyi poika, itsekin myöhemmin säveltäjäksi tullut Albert Henneberg. Henneberg jätti tehtävänsä Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa vuonna 1907 ja työskenteli Tukholman ravintoloissa. Svenska Dagbladet luonnehti erään Hennebergin johtaman Berliinistä tulleen yhdentoista muusikon kokoonpanon jäseniä "parhaiksi kamarimuusikoiksi, joita Tukholman ravintoloissa on pitkään aikaan kuultu". Ohjelmistossa oli muiden muassa Felix Mendelssohnin, Emil Sjögrenin, Andreas Hallénin, Carl Maria von Weberin, Richard Wagnerin ja Gioacchino Rossinin musiikkia.
Musiikkitieteestäkin kiinnostunut Henneberg liittyi vuonna 1910 johtokunnan jäseneksi tutkimusjärjestössä, josta vuonna 1919 tuli Svenska samfundet för musikforskning. Vuonna 1912 Henneberg siirtyi Malmöhön, jossa todennäköisimmin debytoi Baltialaisen näyttelyn (1914) yhteydessä johtamalla siellä päivälliskonsertteja. Vuosina 1915–1920 hän toimi Sydsvenska filharmoniska sällskapetin konserttien kapellimestarina.
Sävellystuotanto

Hennebergin teosten joukossa ovat oopperat Drottningens vallfart ja Trettondagsafton, baletti Undina, muuta näyttämömusiikkia, konsertto pianolle ja orkesterille, kamarimusiikkia, pianomusiikkia, lauluja ja kuoroteoksia.
Pauliina Hietaniemi

Pauliina Hietaniemi on suomalainen taekwondoin.
Hietaniemi palkittiin vuoden 2013 Suomen Työväen Urheiluliiton TUL:n parhaana urheilijana. Hän kuului maajoukkueeseen vuodesta 2004 ja on voittanut lajin maailmanmestaruuden ottelun 50 kg:n sarjassa vuosina 2007, 2009 ja 2013.
Hietaniemi edustaa Tampereen ITF Taekwon-­Do seuraa. Hänen päälajinsa on ollut liikesarjat, mutta hän alkoi vuonna 2009 keskittyä otteluun. Hän myös opettaa lajia seurassaan, jonka varapuheenjohtaja hän on.
Hietaniemi on valmistunut liikunnanopettajaksi ja luokanopettajaksi ja työskennellyt Tampereella Aleksanterin koulussa ja Tesomajärven koulussa. Hän on naimisissa Jari Hietaniemen kanssa, joka valmentaa häntä.
Aiheesta muualla

Pauliina Hietaniemen haastattelu Taekwon-do-jäsenlehdessä
Paulina Ahokas

Paulina Ahokas (s. 17. kesäkuuta 1972 Siilinjärvi) on suomalainen musiikkivaikuttaja.
Ahokas työskenteli vuodesta 2002 vuoteen 2011 Music Export Finlandin toiminnanjohtajana. Vuoden 2012 alusta hän aloitti työnsä Tampere-talon toimitusjohtajana.
Aiemmin Ahokas on työskennellyt Suomen Lontoon-instituutin arts managerina, Joensuun yliopiston musiikkitieteen lehtorina, Down by the Laituri -festivaalin markkinointi- ja tiedotuspäällikkönä sekä Cafe Nouveau -jazzklubin promoottorina Prahassa.
Paulina Barzycka

Paulina Barzycka (s. 18. maaliskuuta 1986 Lublin) on puolalainen uimari. Hän on saanut pronssia juniorien Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2002 (4x100 m vapaauintiviesti) ja lyhyen radan EM-kilpailuissa 2005 (200 m vapaauinti). Hän on myös kilpaillut kesäolympialaisissa vuosina 2004 ja 2008. Vuonna 2004 hän ylsi neljännelle sijalle 200 metrin vapaauinnissa.
Reijo Norio

Reijo Kustaa Juhani Norio (vuoteen 1934 Nordström; 6. tammikuuta 1934 Raahe – 6. kesäkuuta 2023 Espoo) oli suomalainen lastentautien ja perinnöllisyyslääketieteen erikoislääkäri ja professori.
Lääketieteellinen ura

Norio tuli ylioppilaaksi Raahen keskikoulun jatkoluokalta 1952 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1960. Hän väitteli siellä tohtoriksi vuonna 1966 ja sai lastentautien erikoislääkärin pätevyyden 1968 sekä perinnöllisyyslääketieteen erikoislääkärin pätevyyden 1982.
Norio aloitti perinnöllisyyslääketieteen Suomessa, neuvoi ihmisiä Väestöliiton klinikalla ja koulutti nuoria lääkäreitä alalle. Perinnöllisyyslääketiede tuli omaksi erikoisalakseen vuonna 1981, ja yli puolet alan erikoislääkäreistä oli vuosituhannen vaihteessa Norion entisiä oppilaita.
Norio oli Väestöliittoon vuonna 1971 perustetun perinnöllisyyslääkärin toimen ensimmäinen haltija vuoteen 1984 saakka. Perinnöllisyyttä koskevat kysymykset olivat askarruttaneet tiedeyhteisöä jo 1950-luvulla, mutta aiheen tärkeys ymmärrettiin vasta Norion väiteltyä kongenitaalinefroosista, lasten munuaissairaudesta, jonka on todettu kuuluvan suomalaiseen tautiperintöön.
Varsinaisen perinnöllisyysneuvonnan ohella Norio ja hänen klinikkansa osallistuivat harvinaisten sairauksien kuvaamiseen ja geenikartoitukseen. Norio tutki suomalaisten perinnöllisten sairauksien taustoja perheaineistojen analyysien ja laajojen genealogisten selvitysten avulla. Tässä tarkoituksessa hän kävi kirkkoherranvirastoissa tekemässä sukututkimuksia eri puolilla Suomea.
Norio oli 1969–1970 Rinnekodin keskuslaitoksen apulaisylilääkäri ja 1970–1972 Rinnekoti-Säätiön vajaamielisten tutkimuslaitoksen johtaja
Norio myös hoiti lääketieteellisen genetiikan ensimmäistä apulaisprofessuuria Turun yliopistossa 1984 ja vs. professuuria Helsingin yliopistossa 1985–1987.
Kuoronjohtajana

Lääkärintyön ohella Norio teki mittavan uran myös musiikin alalla. Hän suoritti kuoronjohtajan pätevyyden Klemetti-Opistossa. Hän toimi 1960-luvulla sekakuoro Oulun Laulun johtajana ja 1966–1974 Helsingissä Akateemisen Laulun johtajana. Hänen kiinnostuksensa suuntautui erityisesti barokkimusiikkiin. Hän suomensi yli kolmekymmentä kuoroteosta, muun muassa Johann Sebastian Bachin Matteus-passion ja Georg Friedrich Händelin Messias-oratorion. Hän julkaisi 1974 levyn Matteus-passiota suomeksi ja 1985 kirjan Matteus-passion mestarin jäljillä. Hän oli myös monta vuotta Lääkäri ja vapaa-aika -lehden musiikkikolumnistina.
Kielenhuolto

Suomen kielen vaaliminen oli musiikin ohella hänen harrastuksensa. Hän toimi Duodecim-seuran sanastolautakunnassa sekä ensimmäisen Lääketieteen termit -kirjan toimituskunnassa.
Huomionosoitukset

Norio sai professorin arvonimen 1989. Hänelle myönnettiin Pohjola-yhtiöiden palkinto vuonna 1994 ja Vuoden tiedekirja -palkinto 2000.
Perhe

Reijo Norion vanhemmat olivat Raahen kaupunginjohtaja, diplomi-insinööri Gösta Norio (vuoteen 1934 Nordström) ja Hilja Katariina Vuola. Hän avioitui 1960 Anna Maria Kaarina Korpelan kanssa. Professori Jaana Norio-Timonen on heidän tyttärensä.
Aiheesta muualla

Suomalaisten sukupuu on kuusi. Yle Uutiset. Viitattu 31.10.2017.
Harvinaisten ja perinnöllisten sairauksien Norio-keskus. Viitattu 31.10.2017.
Norio, Reijo: Suomalaisen tautiperinnön välitilinpäätös. Lääketieteellinen Aikakauskirja Duodecim, nro 18/2014 (130. vsk.), s. 1791–1793. Viitattu 31.10.2017.
Norio, Reijo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Reijo Norion muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Palindromialkuluku

Palindromialkuluku on alkuluku, jonka voi lukea samanlaisena oikealta ja vasemmalta. Kymmenjärjestelmässä ensimmäiset palindromialkuluvut (joissa on enemmän kuin yksi numero) ovat 11 ja 101.
Muutamia ensimmäisiä palindromialkulukuja:
2, 3, 5, 7, 11, 101, 131, 151, 181, 191, 313, 353, 373, 383, 727, 757, 787, 797, 919, 929, 10301, 10501, 10601, 11311, 11411, 12421, 12721, 12821, 13331, 13831, 13931, 14341, 14741, 15451, 15551, 16061, 16361, 16561, 16661, 17471, 17971, 18181, 18481, 19391, 19891, 19991
Palindromialkulukuja on muissakin kantalukujärjestelmissä kuin kymmenlukukannassa. Esimerkiksi binäärijärjestelmässä ensimmäiset palindromialkuluvut ovat 11 (3), 101 (5), 111 (7) ja 10001 (17). Kymmenkantaisia palindromialkulukuja on mahdollisesti ääretön määrä, mutta tätä ei ole vielä todistettu.
Aiheesta muualla

Palindromic prime (englanniksi)
Paracoelops megalotis

| Paracoelops megalotis> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Lepakot Chiroptera
Heimo::  Kaviokuonoyököt Hipposideridae
Suku::  Paracoelops  Dorst, 1947
Laji::  megalotis
Kaksiosainen nimi
 Paracoelops megalotis  Dorst, 1947 
 Lajin levinneisyys
Katso myös
   Paracoelops megalotis Wikispeciesissä   Paracoelops megalotis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paracoelops megalotis on harvinainen lepakkolaji, jota on tavattu vain Vietnamin keskiosassa Nghệ Anin maakunnassa. Se on sukunsa ainoa laji. Sillä on hyvin suuret korvat, jotka ovat yläreunastaan pyöreät.
Rodoksenvinttikoira

| Rodoksenvinttikoira> Avaintiedot |
| --- | --- |
Alkuperämaa:  Dodekanesia,  Kreikka
Määrä:  Suomessa ei yhtään, Ródoksella 50
Rodun syntyaika:  3000–1450 eaa. (1. teoria)/ 1000–0 eaa. (2. teoria)
Alkuperäinen käyttö:  jäniksen, peltopyyn ja viiriäisen metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästyskoira
Muita nimityksiä:  Lagonikós tis Ródou, Hound of Rhodes, Hasenjagdhund von Rhodos, Tazi
FCI-luokitus:  ei
Ulkonäkö
Paino:  uros 12–16 kg, narttu 8–12 kg
Säkäkorkeus:  uros 56–64 cm, narttu 47–52 cm
Väritys:  fawn, keltainen, punainen ja musta
Rodoksenvinttikoira (kreik. Λαγωνικός της Ρόδου, Lagonikós tis Ródou) on kreikkalainen koirarotu. Se on hyvin harvinainen kotisaarensa Ródoksen ulkopuolella, mutta Kreetalla sitä tavataan jonkin verran. Se ei ole FCIn eikä Kreikan Kennelliiton KOH:n tunnustama, mutta se kuuluu kreikkalaisen Pelastussäätiöyhdistyksen suojeluohjelmaan.
Ulkomuoto

Rodoksenvinttikoira on keskikokoinen alkukantaista tyyppiä edustava vinttikoira. Karvamuunnoksia on kaksi: lyhyt- ja hapsukarvainen. Näistä ensiksi mainitun karvapeite on äärimmäisen lyhyt ja sileä, ja jälkimmäisen samankaltainen kuin salukilla. Väritys vaihtelee vaaleasta fawnista tumman punaruskeaan, ja musta on kaikkein harvinaisin vaihtoehto. Urosten säkäkorkeus on 56–64 cm ja narttujen 47–52 cm, urosten paino 12–16 kg ja narttujen 8–12 kg.
Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on älykäs, valpas, lempeä, omistajaansa syvästi kiintyvä, ketterä ja erittäin nopea. Sitä voi pitää sisätiloissa, koska se on kotioloissa rauhallinen, mutta se vaatii runsaasti liikuntaa ja tilaisuuden saada purkaa energiaa vapaana aidatulla alueella.
Rodoksenvinttikoiraa käytetään jäniksen, viiriäisen ja peltopyyn metsästykseen, ja se metsästää joko yksin tai pareittain. Perinteinen metsästyskoulutus kestää peräti neljä vuotta ja tulee yleensä kalliiksi. Parhaat yksilöt löytyvät yleensä paikallisten paimenten luota.
Alkuperä

Rodun arvellaan polveutuvan Rodoksen muinaisesta kámiroksenvinttikoirasta, joka oli peräisin minolaisen kulttuurin aikakaudelta. On kuitenkin olemassa myös toinen teoria, jonka mukaan se polveutuisi koirista joita líndoslaiset toivat mukanaan Kazakstanista, Turkmenistanista ja Uzbekistanista Émponaksen kylään. Ottomaanien vallan aikana rodoksenvinttikoira oli Johanniittain ritarikunnan suojeluksessa. 1930–1960-lukujen välisenä aikana se oli suosittu metsästyskoira, mutta sen jälkeen se oli vähällä kuolla sukupuuttoon sekoituttuaan muiden rotujen kanssa. Stergos Pesouvanis, yksi merkittävimmistä kasvattajista, on yrittänyt pelastaa rodun viimeisen 15 vuoden ajan. Nykyisestä 50 jäljellä olevasta yksilöstä kuitenkin vain harva on puhdasrotuinen.
Pekka Tapio

Olli-Pekka Ilmari Tapio (17. syyskuuta 1927 Paimio – 4. marraskuuta 2020) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai maanviljelysneuvoksen arvonimen.
Tapion vanhemmat olivat toimitusjohtaja Pentti Ilmari Tapio ja Liisa Maria Strengell ja puoliso 1953–2019 professori Eeva Relander. Tapio tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta lyseosta 1947 ja valmistui agronomiksi Helsingin yliopistosta 1953. Hän oli Hankkijan neuvontaosaston palveluksessa 1953–1955, väkirehu- ja lannoiteosaston palveluksessa 1955–1956, Helsingin myyntikonttorin johtaja 1957–1970, Etelä-Suomen yhteistoiminta-alueen aluejohtaja 1971–1985 ja Etelä-Suomen Maakunta-Hankkijan johtaja 1986–1987. Tapiolla oli myös Hankkijaan liittyviä luottamustehtäviä. Hän sai maanviljelysneuvoksen arvonimen 1982.
Pat Cox

| Pat Cox |
| --- | --- |
 2009
Euroopan parlamentin puhemies
 2002–2004  
Edeltäjä:  Nicole Fontaine
Seuraaja:  Josep Borrell
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. marraskuuta 1952 (ikä 71) Dublin
Ammatti:  journalisti
Tiedot
Puolue:  Fine Gael
Pat Cox (s. 28. marraskuuta, 1952, Dublin, Irlanti) on irlantilainen liberaalipoliitikko ja entinen tv-journalisti. Hän toimi Euroopan parlamentin jäsenenä vuosina 1989–2004 ja sen puheenjohtajana vuosina 2002–2004. Josep Borrell valittiin hänen seuraajakseen.
Vuonna 2004 Pat Cox sai Kaarle Suuren palkinnon ansioistaan Euroopan asioiden edistämisessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pat Cox Wikimedia Commonsissa
Pat Cox Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Kaarle Suuren palkinnon saajat
| --- | --- |
1950–1975:  1950 Richard Coudenhove-Kalergi · 1951 Hendrik Brugmans · 1952 Alcide De Gasperi · 1953 Jean Monnet · 1954 Konrad Adenauer · 1956 Winston Churchill · 1957 Paul-Henri Spaak · 1958 Robert Schuman · 1959 George Marshall · 1960 Joseph Bech · 1961 Walter Hallstein · 1963 Edward Heath · 1964 Antonio Segni · 1966 Jens Otto Krag · 1967 Joseph Luns · 1969 Euroopan komissio · 1970 François Seydoux de Clausonne · 1972 Roy Jenkins · 1973 Salvador de Madariaga
1976–2000:  1976 Leo Tindemans · 1977 Walter Scheel · 1978 Konstantínos Karamanlís · 1979 Emilio Colombo · 1981 Simone Veil · 1982 kuningas Juan Carlos I · 1984 Karl Carstens · 1986 Luxemburgin kansa · 1987 Henry Kissinger · 1988 François Mitterrand, Helmut Kohl · 1989 Veli Roger (Taizé-yhteisö) · 1990 Gyula Horn · 1991 Václav Havel · 1992 Jacques Delors · 1993 Felipe González · 1994 Gro Harlem Brundtland · 1995 Franz Vranitzky · 1996 kuningatar Beatrix · 1997 Roman Herzog · 1998 Bronisław Geremek · 1999 Tony Blair · 2000 Bill Clinton
2001–:  2001 György Konrád · 2002 Euro-valuutta     · 2003 Valéry Giscard d’Estaing · 2004 Pat Cox, paavi Johannes Paavali II (erikoispalkinto) · 2005 Carlo Azeglio Ciampi · 2006 Jean-Claude Juncker · 2007 Javier Solana · 2008 Angela Merkel · 2009 Andrea Riccardi · 2010 Donald Tusk · 2011 Jean-Claude Trichet · 2012 Wolfgang Schäuble · 2013 Dalia Grybauskaitė · 2014 Herman Van Rompuy · 2015 Martin Schulz · 2016 paavi Franciscus · 2017 Timothy Garton Ash · 2018 Emmanuel Macron · 2019 António Guterres · 2020 Klaus Johannis · 2022 Svjatlana Tsih’anouskaja, Maryja Kalesnikava, Veronika Tsapkala · 2023 Volodymyr Zelenskyi, Ukrainan kansa · 2024 Pinchas Goldschmidt ja Euroopan juutalaisyhteisöt
Pällilä (lahjoitusmaa)

Pällilä on entinen lahjoitus­maa­kartano Karjalankannaksella Viipurin läänissä Muolaan pitäjässä Pällilän kylässä. Ruotsin vallan aikana vuonna 1616 se lahjoitettiin ratsumestari Lindeved Klaunpoika Hästeskolle ja Venäjän vallan aikana eversti Grigori Tšernysheville. Alue oli suuren pohjan sodan aikana siirtynyt Venäjän hallintaan, jonka seurauksena lahjoitusmaakartanon omistajakin vaihtui ruotsalaisesta venäläiseksi.
Pällilä oli Viipurin läänissä ensimmäinen lahjoitusmaa, jonka Pietari Suuri lahjoitti 27. heinäkuuta 1710 Grigori Petrovitš Tšernysheville kaikkine asuttuine kylineen, autiokylineen, peltoineen, niittyineen ja metsineen. Se säilyi myös pisimpään samalla suvulla Karjalankannaksen lahjoitusmaista.
Lahjakirja ja sen sisältö

Alun perin lahjoitus esiteltiin toistaiseksi voimassa olevana, mutta myöhemmin tämä tulkinta muuttui ikuiseksi. Lahjoitus perustui kirjalliseen revisionimaakirjaan, jonka mukaan lahjoitus olisi myönnetty "allodiaalina" eli ikuisena, mutta tämä ei todennäköisesti todellisuudessa pitänyt paikkansa.
Lahjoitusalue

Maakirjan mukaan lahjoitus käsitti vuonna 1728 Muolan pitäjässä 158⅛ manttaalia, joilla oli yhteensä 320½ tilaa ja Valkjärvellä 77¾ manttaalia, 162 tilaa. Tšernyshev sai Muolaan pitäjästä 53 kylää eli lähes koko läntisen Muolaan ja Valkjärveltä puolestaan 39 kylää. Lahjoitus käsitti kaikkiaan 92 taloa, joiden verot Tšernyshev sai jatkossa kerätä itselleen. Lisäksi hän sai 5½ manttaalia autiomaata Yskjoen ja Muolajärven välistä, jonne hän siirsi vuonna 1723 Venäjällä omistamiltaan tiluksilta maaorjaperheitä, joista sai alkunsa alueen venäläisasutus. Viipurin–Käkisalmen tien läntisen puolen lahjoitukset peruutettiin, mutta vuonna 1720 lahjoitusmaa-aluetta jälleen laajennettiin.
Hallintokeskus

Pällilän talous- ja hallintokeskus sijaitsi alun perin Punnusniemessä, mutta ilmeisesti 1760-luvulla Tšernyshev siirsi sen Pällilään Yskjärven rannalle, tilalle numero 4, joka oli nimeltään Äkäpää.
Se oli toiminut Ruotsin vallan loppuaikoina nimismiehen puustellina. Paikka oli sama, jossa kruunun nimismiehen Muolaan kartano toimi vielä vuonna 1745. Hallintokeskusta alettiin kutsua hovileiriksi ja nimeksi vakiintui Pällilä, vaikka sitä aluksi kutsuttiin Äkätin hovileiriksi. Toisinaan sitä sanottiin myös Petrovskajan hovileiriksi tai vanhaan malliin Äkätinkartanoksi.
1850-luvulla kartanon välittömässä hallinnassa olevaa maa-aluetta kutsuttiin hovitilaksi (Pällilän hovi), joka koostui Pällilän, Pihkalan, Orolan ja Jääskelän kylistä.
Hallintokeskus > Rakennukset

Kartanon päärakennus rakennettiin punahongasta, jonka tukit toimitettiin Hotakan kylästä. Rakennus sijaitsi 2½ virstaa (6 km) Muolaan kirkolta ja oli hieman syrjässä maantieltä, siinä oli 11 huonetta. Viipurista oli matkaa 53 km ja Perkjärven asemalta 20 km.
1800-luvulla päärakennuksen molemmin puolin rakennettiin kaksikerroksiset huvilat, joiden maakellareissa oli tilavat ruoka-aitat. Hovissa oli laaja kasvitarha, jättimäinen navetta, iso riihi maantien toisella puolella sekä tuulimylly, jonka kivijalka oli neljä metriä korkea.
Äkätissä pidettiin vielä vuonna 1759 Muolaan–Valkjärven ja Kivennavan talvikäräjiä.
Venäläisten asuinalue

Tšernyshevin tuomien 200 maaorjan asuinalueeksi muodostui Parkkilan, Kyyrölän, Sudenojan ja Kangaspellon kylät, johon he Tšernyshevin johdolla muodostivat Kyyrölän seurakunnan.
Asuinrakennukset oli rakennettu täysin venäläiseen tyyliin talojen päädyt vieri viereen kohtisuoraan tielle päin. Yhteisö eli omaa suljettua elämäänsä eikä suhteita juuri syntynyt suomalaisten kanssa, kieli ja venäläinen kulttuuri säilyi. Slaavilaisuus säilytti leimansa heissä aina talvisotaan asti.
Omistajien asema

Tšernyshev edusti venäläistä ylimystöä ja hän ei juurikaan henkilökohtaisesti puuttunut käytännön toimintaan paikan päällä Pällilässä. Omistaja myös hyvin harvoin oleskeli omistamallaan lahjoitusmaalla. Tšernyshev omisti suuria lahjoitusmaita Karjalankannaksen lisäksi myös muuallakin Venäjällä.[lähde? ]
Käytännön asioita hoiti vouti, joka keräsi myös verot talonpojilta. Voudit vaihtuivat usein, eivätkä he useimmiten osanneet suomea. Heidän toimintansa oli useimmiten pelkkää oman edun tavoittelua ja hyötymistä sekä täysin mielivaltaista.[lähde? ]
Omistajat

eversti Grigori Petrovitš Tšernyshev 1710-1745
testamentilla edellisen poika, valtioneuvos, senaattori Peter Tšernyshev 1745–1773
edellisen leski Carharina Uschakov 1773–1780
perinnönjaossa tytär Natalia Galitzin (Tšsernyshev) 1780–1842
Vladimir Galitzin
Dmitri Galitzin
Boris Galitzin
Suomen valtio 1872–
Keinottelu ja lunastus valtiolle

Venäläiset kävivät vilkasta kauppaa Pällilän maa-alueilla, ennen kuin ne saatiin lunastettua Suomen valtiolle.
Pällilästä myytiin Kyyrölän lahjoitusmaa salaneuvos Bogojevskille vuonna 1801 ja Valkjärven kylät vuonna 1803 kauppaneuvos Mihail Blandoville ja sen jälkeen hänen veljelleen, joka myi ne edelleen vapaaherra Freederickszille vuonna 1842. Suomen valtio lunasti Valkjärven lahjoitusmaan vuonna 1875 ja Kyyrölän pakkohuutokaupasta vuonna 1878.
Ruhtinas Boris Galitzin tarjosi jäljelle jäänyttä maa-aluetta Suomen valtiolle ja kauppa syntyi vuonna 1872, jonka jälkeen se jaettiin perintötiloiksi talonpojille.
Hovi ja talonpoikien oikeudellinen asema

Lahjoitusvaiheen alussa talonpojille vakuuteltiin, ettei heidän oikeudellinen asemansa muutu vallan vaihdon seurauksena millään tavalla. Tšernyshev keskittyi aluksi lähinnä rauhoittamaan sodan raunioittamaa aluetta. Vanhan Suomen alueelle jäivät voimaan Ruotsin vallan aikainen hallinto ja oikeuslaitos. Ajan mittaan suhteet alkoivat kuitenkin kärjistyä ja asioita käräjöitiin usein. Venäläisten lahjoitusmaaherrojen oli vaikea käsittää talonpoikien oikeuksia ja vapauksia, jolloin alkoi syntyä kahnauksia. Donaarit ja voudit pykivät soveltamaan samoja pelisääntöjä kuin mihin he olivat tottuneet Venäjällä.
Eriäviä käsityksiä syntyi päivätöistä, veroista, omaisuudesta ja muuttamisesta. Lahjoitusmaaherrat käsittivät omistavansa kaiken omaisuuden lisäksi myös ihmiset ja voivansa siirtää heitä mielensä mukaan. Tämä ei taas sopinut talonpojille ja ongelma lopulta huipentui siihen, että Suomen valtio osti kaikki lahjoitusmaat ja luovutti ne perintötiloiksi talonpojille 1800-luvun loppupuolella. Talonpojat kävivät lähes 150 vuotta oikeustaistelua venäläistä lahjoitusmaajärjestelmää vastaan.