stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Adrian Miilakangas

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 5. helmikuuta 1915
Kuolinaika: 2. lokakuuta 1973 (58 vuotta)
Pelipaikka: maalivahti
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1936–1944 | HIFK | 32 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Adrian Miilakangas (ent. Michalewicz, 5. helmikuuta 1915 – 2. lokakuuta 1973) oli suomalainen jalkapalloilija, joka päätti pelaajauransa kauden 1943–1944 jälkeen. Pelipaikaltaan hän oli maalivahti.
Michalewicz pelasi HIFK:n ykkösmaalivahtina kaudet 1937–1938. Hän voitti Suomen mestaruuden HIFK:n riveissä kaudella 1937.
Lestikalat

| Lestikalat |
| --- | --- |
 Jäälestikala (Macrourus berglax)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Turskakalat Gadiformes
Heimo::  Lestikalat Macrouridae  Gilbert & Hubbs, 1916
Alaheimot
 Bathygadinae  Macrourinae  Macrouroidinae  Trachyrincinae 
Katso myös
   Lestikalat Wikispeciesissä   Lestikalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lestikalat (Macrouridae) on turskakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan syvistä vesistä kaikista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat lestikalojen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu eoseenikaudelle. Heimo jaetaan 4 alaheimoon ja lähteestä riippuen sukuja on 27–32 ja lajeja noin 350–400. Ruumiinrakenteeltaan heimon kalat ovat suuripäisiä, pitkänomaisia ja ruumis suippenee voimakkaasti pyrstöä kohden ja pyrstö on useilla lajeilla siimamainen. Kooltaan lestikalalajit ovat tyypillisimmin 20–80 cm pitkiä, mutta suurin laji Albatrossia pectoralis voi kasvaa yli 150 cm pitkäksi. Tyypillisiä piirteitä ovat suuret silmät, 1 tai 2 selkäevää, joista etumainen on korkea ja kolmionmuotoinen ja taaempi pitkä, matala ja yhtynyt pyrstöevän ja pitkän peräevän kanssa. Macrouroidinae-alaheimon lajeilla ei ole vatsaeviä. Lestikalojen suomut ovat pienikokoiset ja väritykseltään kalat ovat harmaita, ruskeita tai mustia. Eräillä lajeilla on vatsassaan elimiä, joissa elää symbioottisia valoatuottavia bioluminoivia bakteereja.
Levinneisyys ja elintavat

Lestikalalajeja tavataan kaikista valtameristä Eteläiseltä jäämereltä aina Jäämerelle saakka. Heimon kalat elävät syvissä vesissä tyypillisesti 250–6 000 metrin syvyydessä. Lestikalojen ravintoa ovat toiset kala, äyriäiset, piikkinahkaiset ja nilviäiset. Ne voivat syödä myös muiden eläinten jättämiä haaskoja. Lestikalojen lisääntymisestä tiedetään vain vähän. Ne kutevat lähelle pohjaa, ja munat kelluvat vapaasti vedessä.
Monien lestikalojen lihaa pidetään mauttomana ja vetisenä ja niitä saadaan lähinnä sivusaaliina muiden kalojen troolauksen mukana ja käytetään eläinten rehuna. Eräät kookkaat kylmien vesien lestikalalajit ovat kuitenkin tärkeitä kaupallisenkin kalastuksen kohteita.
Levopimaarihappo

| Levopimaarihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (1R,4aR,4bS,10aR)-1,4a-dimetyyli-7-propan-2-yyli-2,3,4,4b,5,9,10,10a-oktahydrofenantreeni-1-karboksyylihappo
CAS-numero:  79-54-9
PubChem CID:  221062
SMILES:  CC(C)C1=CCC2C(=C1)CCC3C2(CCCC3(C)C(=O)O)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C20H30O2
Moolimassa:  302,45 g/mol
Sulamispiste:  150–152 °C
Kiehumispiste:  429,4 °C (760 mmHg)
Tiheys:  1,06 g/cm3
Liukoisuus veteen:  2,54 mg/l
Levopimaarihappo on rakenteeltaan trisyklinen diterpenoidi, jota esiintyy esimerkiksi pihkassa ja mäntyöljyssä. Yhdiste kuuluu havupuissa esiintyviin hartsihappoihin, tarkemmin abietaaneihin.
Levopimaarihapon kemiallinen kaava on C20H30O2 ja moolimassa 302,45 g/mol, tiheys 1,06 g/cm3, sulamispiste 150–152 °C, kiehumispiste 429,4 °C (760 mmHg), leimahduspiste 204,6 °C, taitekerroin 1,541 ja CAS-numero 79-54-9. Se liukenee heikosti veteen eli 2,54 mg/l.
Levopimaarihappo muuttuu helposti lämmön tai happojen vaikutuksesta lähes täydellisesti abietiinihapoksi.
Aiheesta muualla

Raimo Alén: Kokoelma orgaanisia yhdisteitä, s. 403.  Consalen Consulting, 2009.  ISBN 978-952-92-5627-3
PubChem: Levopimaric acid (englanniksi)
ChemNet: Levopimaric acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG):  Levopimaric acid (englanniksi)
Organic Syntheses: Levopimaric acid (englanniksi)
Michel Le Tellier

Michel Le Tellier
Michel Le Tellier (19. huhtikuuta 1603 Pariisi, Ranska – 30. lokakuuta 1685) oli ranskalainen valtiomies.
Le Tellier toimi Ranskan sotaministerinä vuosina 1643–77 ja oli Ranskan kansleri 1677–85. Hän oli Ranskan vakinaisen armeijan perustaja. Hän oli François Michel Louvoisin isä, ja toimi yhdessä poikansa kanssa sotaministeriön johdossa vuodesta 1662.
Levašovon lentotukikohta

Levašovon lentotukikohta Pietarin kaupungin kartalla. Lentotukikohta sijaitsee Pietarin kaupungin pohjoisosassa, Levassovan taajamasta 1-2 km etelään ja lounaaseen.
Levašovon lentotukikohta (ven. Военный аэродром Левашово, Vojennyi aerodrom Levašovo, Levašovon sotilaslentoasema; myös Levašovo-2), tai rakenteilla olevan yhteistoimintakentän toteutuessa Levašovon lentoasema tai Pietari-Levašovo, on Pietarin kaupungin pohjoisosassa toimiva lentotukikohta. Se sijaitsee 1-2 kilometriä Pietarin Viipurin piirin Levassovan (ven. Левашово) taajaman asuinalueen etelä- ja lounaispuolella. Tukikohdalla on 2,7 kilometrin kiitotie.
Lokakuussa 2021 ilmoitettiin, että sotilaslentokenttä uudistetaan ja varustetaan Gazpromin ehdotuksesta ja kustannuksella myös siviili-ilmailulle sopivaksi yhteistoiminnalliseksi lentokentäksi vuoteen 2023 mennessä.
Tukikohdassa toimii 33. yhdistetty lentorykmentti (33 OTSAP; yksikkö 49719), jolla on kaksi kuljetuslentuetta - yksi Levašovossa Pietarissa ja toinen Vladimirin alueen Vladimirin Semjazinon lentotukikohdissa Moskovan itäpuolella. Tukikohdan lentokalusto sisältää kuljetuslentokoneita ja -helikoptereita: Antonov An-12BK, Antonov An-26, Antonov An-30, Antonov An-72, Antonov An-148, Iljušin Il-22, Let L-410UVP-E20, Mi-8MT/MTV-2 ja Mil Mi-8PP/SMV-PG, Mil Mi-26T ja Tupolev Tu-134.
Vuonna 2018 tukikohdassa avattiin ilmailumuseo. Se kertoo muun muassa vuonna 1948 Moskovan alueella perustetun, nykyään Pietariin sijoitetun ilmakuljetusrykmentin historiasta ja ilmavoimien toiminnasta Pietarin piirityksen aikana. Museoon pääsee tutustumaan tilauksesta, tukikohdan avoimien ovien päivinä ja sotilaallis-nationalististen tapahtumien aikana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Levašovon lentotukikohta Wikimedia Commonsissa
Aerodrom Levašovo: Den VVS - poletnaja programma (mm. kuvia, 2015) (venäjäksi) (livejournal.com)
Venäjän lentotukikohdat Euroopassa
Kartta esittää Venäjän ilmavoimien lentopaikkojen ohella merivoimien ja maavoimien keskeisimmät lentotukikohdat ja -asemat. (Huom! Sisältö täydentyy, kesken.)
Letškhumi

Letškhumin sijainti Georgian kartalla
Khvamlin vuorijono Letškhumissa
Letškhumi (georg. ლეჩხუმი) on historiallinen vuoristoalue Georgian luoteisosassa. Siihen kuuluvat Rioni- ja Tskhenistsqalijokien keskijuoksujen alueet sekä Ladžanurin jokilaakso. Alue kuuluu nykyään hallinnollisesti Ratša-Letškhumi ja Kvemo Svanetin alueeseen ja vastaa suurin piirtein Tsagerin piirikuntaa. Siihen kuuluu myös osia Tsqaltubon ja Ambrolaurin piirikunnista. Letškhumi rajautuu lännessä Samegreloon, pohjoisessa Svanetiaan, idässä Ratšaan ja etelässä Imeretiin.
Letškhumin asutus on keskittynyt Rionijoen varrelle. Alueen asukkaat (letškhumeli) puhuvat länsigeorgialaista murretta, joka on läheistä sukua Imeretin alueella puhutulle georgialle. Historiallisesti Letškhumissa on puhuttu svania, joka on kuitenkin joutunut väistymään georgian tieltä. Esimerkiksi alueen nimeen kuuluva le- on tavallinen svanin kielessä käytetty prefiksi.
Historia

Alue on ollut asuttuna neoliittiselta kivikaudelta lähtien. Ensimmäiset muistiin kirjatut tapahtumat alueen historiasta ovat varhaiskeskiajalta. Aikalaislähteet kutsuivat aluetta nimellä Takveri, jonka Letškhumi vähitellen korvasi. Provinssi liitetään yleensä Scymniaan, jonka Prokopios mainitsi 500-luvulla Lazican kuningaskunnan vasallivaltioksi. Yhdistyneessä Georgian kuningaskunnassa 1000–1400-luvuilla Letškhumi oli Svanetian ja Ratšan ruhtinaiden (eristavi) hallinnassa. Kuningaskunnan hajottua provinssi tuli Imeretin hallintaan vuonna 1455. Jatkuvien feodaalisotien jälkeen voittajaksi selviytyi Tšikovanin suku, josta tuli puoli-itsenäisen Letškhumin hallitsijadynastia. Vuonna 1714 Bežan Tšikovanista tuli Samegrelon ruhtinas ja hän otti käyttöönsä Dadiani-dynastian nimen. Siten Letškhumi ja Samegrelo yhdistyivät Samegrelon ruhtinaiden hallintoon.lähde?
Imeretin kuningas Solomon II (hallitsi 1792–1810) yritti useita kertoja saada Letškhumin takaisin Imeretin hallintaan. Venäjän keisarikunnan väliintulo johti Solomonin kuningaskunnan kaatumiseen ja Samegrelon liittämiseen Venäjään autonomisena alueena. Vuonna 1857 Venäjän viranomaiset lakkauttivat Samegrelon ruhtinaskunnan ja Letškhumista tuli sen mukana osa Kutaisin kuvernementtia. Yhdessä Svanetian kanssa Letškhumi muodosti Letškhumin mazran vuodesta 1867 vuoteen 1930, jolloin Tsagerin piirikunta luotiin.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Letškhumi Wikimedia Commonsissa
Mezzogiorno

Mezzogiorno
Mezzogiorno ([ˌmɛddzoˈdʒorno], suom. keskipäivä) on Etelä-Italiasta käytetty nimitys. Alue ja sen väestö muodostavat oman sosiokulttuurisen kokonaisuutensa osana Italiaa ja italialaisia. Alueena se kattaa suunnilleen Molempain Sisiliain kuningaskunnan alueen eli Apulian, Basilicatan, Calabrian, Campanian, Molisen, Abruzzon ja Sisilian sekä Sardinian hallintoalueet.
Alue eli kukoistuskauttaan idän ja lännen kohtauspaikkana foinikialaisten, kreikkalaisten ja roomalaisten ansiosta. Tämän jälkeen se vaipui köyhyyteen, mistä se ei ole vieläkään päässyt irti.
1800-luvun puolivälissä Etelä- ja Pohjois-Italia alkoivat lähentyä, mutta niiden välillä oleva kuilu on vieläkin olemassa. 1950-luvulla Italia alkoi kehittää aluetta aloittamalla maauudistuksen, perustamalla teollisuutta ja rakentamalla teitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mezzogiorno Wikimedia Commonsissa
Leukamakrilli

| Leukamakrilli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Makrillikalat Scombriformes
Heimo::  Leukamakrillit Scombrolabracidae
Suku::  Scombrolabrax  Roule, 1921
Laji::  heterolepis
Kaksiosainen nimi
 Scombrolabrax heterolepis  Roule, 1921 
Katso myös
   Leukamakrilli Wikispeciesissä   Leukamakrilli Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Leukamakrilli (Scombrolabrax heterolepis) eli makrilliahven  on ahvenkaloihin kuuluva kalalaji. Sitä tavataan kaikista lämpimistä valtameristä syvistä vesistä. Leukamakrilli on leukamakrillien (Scombrolabracidae) heimon ainoa laji.
Ulkonäkö

Kooltaan leukamakrilli kasvaa korkeintaan noin 30 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan se on melko pitkulainen ja suuripäinen kala. Myös silmät ovat kookkaat. Leukamakrillilla on kaksi selkäevää, joista etummainen on piikikäs. Kalan rintaevät ovat suurikokoiset ja ulottuvat lähes peräevään asti. Makrilliahvenen suu on suuri ja hampaat pienehköt ja terävät. Leukamakrillin uimarakon seinämät ovat poikkeuksellisen paksut ja joustavat. Väriltään laji on yksivärisen tumman ruskea.
Levinneisyys

Leukamakrilli on laajalle levinnyt laji. Sitä tavataan trooppisista ja subtrooppisita vesistä Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Leukamakrilli elää syvissä vesissä tyypillisimmin 100–900 metrin syvyydessä ja sen elintavat ovat suurelta osin tuntemattomat.
Miao-jao-kielet

Miao-jao-kielten esiintymisalue Kaakkois-Aasiassa: miao punaisella ja jao-kielet vihreällä.
Miao-jao-kielet tai hmong-mien-kielet on pieni kielikunta, johon kuuluvia kieliä puhutaan Etelä-Kiinassa ja Kaakkois-Aasiassa. Kieliryhmän tutkimus on ollut vähäistä ja niiden luokitus siksi epätarkka.
Luokittelu

miao (hmong), noin 5 miljoonaa puhujaa (miaot ja hmongit)
jao-kielet
mien, noin 900 000 puhujaa
biao-mien
iu-mien
mun
pa-heng
še, noin 1000 puhujaa, ei välttämättä kuulu miao-jao-kieliin
MG 151

MG 151/20E -konetykit (numero 9) Focke-Wulf Fw 190A -hävittäjässä.
MG 151 eli Maschinengewehr 151 on Mauserin suunnittelema saksalainen lentokonekonekivääri ja -konetykki, kaliiperista riippuen. Asetta valmistettiin kahdessa eri kaliiperissa, 15 mm ja 20 mm. Ensimmäinen 15 mm versio oli mallimerkinnältään MG 151/15 ja tyypiltään raskas lentokonekonekivääri. Seuraava versio, MG 151/20, oli konetykki.
Tykistä oli kaksi versiota. Ensiksi kehitetyssä oli tavanomainen iskuri patruunan sytyttämiseksi. Toisessa versiossa patruuna sytytettiin sähköisesti, mikä mahdollisti aseen synkronoinnin ampumaan potkurikehän läpi. Sekaannuksien välttämiseksi Me 109 -koneissa käytettiin yksinomaan mekaanista versiota. Fw 190 -hävittäjissä käytettiin sähköistä versiota synkronoituna.
Ase eri versioineen oli käytössä lukuisissa saksalaisissa sotilaslentokoneissa toisen maailmansodan aikana korvaten 20 mm MG FF -konetykin saksalaiskoneissa suureksi osaksi. MG FF säilyi lisä- ja erikoisasennuksina erityisesti yöhävittäjissä. MG 151 -asetta käyttivät myös Italian sekä jossakin määrin Japanin armeijan ilmavoimat
MG 151/15 tuli käyttöön Messerschmitt Bf 109F-2 -hävittäjässä vuonna 1940. Pian kuitenkin havaittiin, että 20 mm tykin räjähtävä ammus oli suuren lähtönopeuden 15 mm konekiväärin luotia tehokkaampi. 20 mm kranaatti liitettiin 15×96 mm ammukseen sen suuta levittämällä ja hylsyä lyhentämällä (20 mm × 82), jolloin muutostyön saattoi tehdä vain aseen piipun vaihtamalla ja muilla suhteellisen pienillä muutoksilla. Haittapuolena oli ammuksen lähtönopeuden aleneminen 850 m/s:ssa 700 m/s:iin panssarinläpäisevillä ammuksilla ruutimäärän pysyessä samana. Ongelmaa ei pidetty suurena, sillä ammuksen tuhovaikutusta pidettiin tärkeämpänä kriteerinä. Aseelle otettiin käyttöön tehokas ohennettuseinämäinen Minengeschoß-ammus, joka sisälsi 18,6 g PETN-räjähdysainetta ja panssariammuksia kevyemmän painon vuoksi sen lähtönopeus oli 805 m/s. 20 mm ase tuli vakiovarusteeksi Bf 109F-4 -hävittäjässä moottorilohkojen väliin sijoitettuna (Motorkanone).
Aiheesta muualla

Pitkänen, Mika & Simpanen, Timo: 20 mm Suomessa - Aseet ja ampumatarvikkeet ennen vuotta 1945.  Apali Oy, 2007.  ISBN 978-952-5026-59-7
Mežgorje

| Mežgorje Межгорье |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Mežgorje
 Koordinaatit: 54.2413°N, 57.9726°E 
Valtio:   Venäjä
Tasavalta:   Baškortostan
ISO 3166-2 -tunnus:  RU-BA
Perustettu:  1979
kaupungiksi:  1995
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kaupunkipiiri
 – Kaupunginjohtaja:  Boris Kazejev
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  219 km²
Korkeus:  560 m
Väkiluku (2010):  17 352
Postinumero:  453570, 453571
Suuntanumero(t):  +7 34727
 
 http://mezhgorie.ru/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mežgorje (ven. Межгорье) on suljettu kaupunki Baškortostanin tasavallassa Uralvuoriston eteläosassa Venäjällä.
 Asukkaita kaupungissa oli väestönlaskennan mukaan 17 352 (2010).
Kaupunki sijaitsee noin 140 km tasavallan pääkaupungista Ufasta kaakkoon ja 40 km Beloretskin länsipuolella. Se on jakautunut kahteen osaan ja sijaitsee Etelä-Uralin luonnonpuiston alueella lähellä Jamantau-vuorta. Kaupunkia ei löydä omalla nimellään aina uusiltakaan maantiekartoilta. Kartoille on sen sijaan merkitty kaupungin kaksi toisistaan maanteitse noin 28 kilometrin etäisyydellä sijaitsevaa kaupunginosaa: eteläisempi Tatly (ven. Татлы, 54.060°N, 57.828°E) ja pohjoisempi Solnetšnyi (Солнечный, ent. Kuzjelga / Кузъелга; koordinaatit kaupungin tietolaatikossa). Esimerkiksi kaupunginjohdon toimitilat ja kulttuuritalo sijaitsevat näistä jälkimmäisessä.
Paikkakunta perustettiin 1979. Neuvostoliiton aikana se tunnettiin alkuun peitenimillä Ufa-105 ja Belorezk-16. Kaupungin (Solnetšyi) arveltiin liittyvän vuoren sisään rakennettuihin jättimäisiin puolustusjärjestelmiin. Mežgorje-nimen ja kaupungin statuksen se sai 1995.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mežgorje Wikimedia Commonsissa
Kaupunginhallinnon sivut (venäjäksi)
Mežgorje mojgorod.ru (venäjäksi)
Yamantau globalsecurity.org (englanniksi)
Baškortostanin tasavallan kaupungit
Pääkaupunki: Ufa

Agidel | 
Baimak | 
Belebei | 
Beloretsk |
Birsk |
Blagoveštšensk |
Davlekanovo |
Djurtjuli |
Išimbai | 
Janaul |
Kumertau | 
Meleuz |
Mežgorje |
Neftekamsk |
Oktjabrski |
Salavat |
Sibai |
Sterlitamak |
Tuimazy |
Utšaly
Abzelilovo • 
Agidel • 
Alšejevsk • 
Arhangel • 
Askino • 
Aurgazy • 
Baimak • 
Bakaly • 
Baltatševo • 
Belebei • 
Belokatai • 
Beloretsk • 
Birsk • 
Bižbuljak • 
Blagovar • 
Blagoveštšensk • 
Burajevo • 
Burzjansk • 
Buzdjak • 
Davlekanovo • 
Djurtjul • 
Duvan • 
Fjodorovka • 
Gafur • 
Haibullino • 
Iglino • 
Iliševo • 
Išimbai • 
Janaul • 
Kaltasy • 
Karaidel • 
Karmaskaly • 
Kig • 
Krasnokamsk • 
Kugartš • 
Kujurgasy • 
Kumertau • 
Kušnarenkovo • 
Jermekejevo • 
Meleuz • 
Metšetlino • 
Mežgorje • 
Mijak • 
Miškino • 
Neftekamsk • 
Nurimanov • 
Oktjabrski • 
Salavat • 
Salavat • 
Šaran • 
Sibai • 
Sterlibaševo • 
Sterlitamak • 
Sterlitamak • 
Tatyšly • 
Tšekmaruš • 
Tšišmy • 
Tuimazy • 
Ufa • 
Ufa • 
Utšaly • 
Zialiar • 
Ziantšur
HMS Leviathan (1790)

| HMS Leviathan |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chathamin telakka
Kölinlasku:  toukokuu 1782
Laskettu vesille:  9. lokakuuta 1790
Palveluskäyttöön:  lokakuu 1790
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1848
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 707 85/94 bm
Pituus:  52,5 m (tykkikansi) 42,77 m (köli)
Leveys:  14,58 m
Syväys:  6,32 m
Koneteho:  purjeet
Aseistus
Aseistus:  74 tykkiä
HMS Leviathan oli Britannian Kuninkaallisen laivaston vuonna 1790 vesillelaskettu  Carnatic-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva.
Valmistus

Alus tilattiin 9. joulukuuta 1779 Chathamin telakalta, jossa sen rakennustöistä vastasi heinäkuuhun 1790 saakka Nicholas Phillips ja sen jälkeen John Nelson. Köli laskettiin toukokuussa 1782 ja alus laskettiin vesille 9. lokakuuta 1790. Alus valmistui 27. elokuuta 1791 vain osittain varustettuna. Aluksen valmistuskustannukset olivat 40 810 puntaa 19 shillinkiä ja kahdeksan pennyä, minkä lisäksi varustaminen Chathamissa maksoi 2 064 puntaa 16 shillinkiä ja viisi pennyä.
Palvelus

Trafalgarin taistelussa aluksen päällikkönä oli Henry William Bayntun ja se kuului Nelsonin johtamaan tuulenpuoleiseen jonoon. Taistelussa alus valtasi Espanjan laivaston San Agustínin.
Napoleonin sotien päätyttyä alus muutettiin vuonna 1816 vankilaivaksi ja se myytiin romutettavaksi vuonna 1848.
Miass

| Miass Миа́сс |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Tšeljabinskin alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Miass
 Koordinaatit: 55.0500°N, 60.1085°E 
Valtio:   Venäjä
Subjekti:  Tšeljabinskin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  111,9 km²
Väkiluku (2010):  152 055
 – Väestötiheys:  1 359 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+5 (MSK+2)
 
 www.miass.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Miass (ven. Миа́сс) on kaupunki Tšeljabinskin alueella Venäjällä.
Miass sijaitsee Miassjoen varrella 96 kilometriä Tšeljabinskista lounaaseen. Kaupungin kautta kulkee Ufan ja Tšeljabinskin välinen rautatie. Asukkaita kaupungissa on 152 055 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Vuonna 1754 paikkakunnalta löydettiin kupariesiintymä, jonka yhteyteen rakennettiin vuonna 1773 kuparinsulattamo. 1700-luvun lopulla alettiin hyödyntää seudun rikkaita kultaesiintymiä. Vuonna 1925 Miassista tuli kaupunki, jonne toisen maailmansodan aikana siirrettiin Moskovan autotehdas. Nykyään kaupungissa on muun muassa Uralin autotehdas sekä kone-, laite- ja kaivosteollisuutta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Miass Wikimedia Commonsissa
Miassin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Tšeljabinskin alueen kaupungit
Leukotrieenit

LTA4 on ensimmäisenä leukotrieenien biosynteeseissä muodostuva leukotrieeni
LTB4
LTC4 kuuluu kysteinyylileukotrieeneihin
LTD4
LTE4
Leukotrieenit ovat eikosanoideihin kuuluvia lipidejä. Leukotrieenejä muodostuu eliöissä rasvahapoista ja eläimissä ne ovat tärkeitä välittäjäaineita tulehdustiloissa esimerkiksi astmassa ja allergisissa reaktioissa.
Biosynteesi

Leukotrieenien biosynteesin lähtöaineita ovat tyydyttymättömät rasvahapot. Tyypillisin on arakidonihappo eli eikosatetraeenihappo. Leukotrieenejä voi muodostua myös Meadin haposta eli eikosatrieenihaposta tai eikosapentaeenihaposta. Leukotrieenien rakenteessa on kolme konjugoitunutta kaksoissidosta. Arakidonihaposta muodostuneissa leukotrieeneissä on myös neljäs kaksoissidos, joka on konjugoitumaton kolmen muun kaksoissidoksen kanssa. Meadin haposta muodostuneissa leukotrieeneissä ei tätä kaksoissidosta ole ja eikosapentaeenihaposta muodostuneissa leukotrieeneissä niitä on kaksi. Leukotrieenien biosynteesi on aktiivista valkosoluissa ja erityisesti jyvässoluissa, syöttösoluissa ja makrofageissa.
Leukotrieenin biosynteesin ensimmäisessä vaiheessa rasvahappo, esimerkiksi arakidonihappo, hapettuu lipoksigenaasientsyymin vaikutuksesta epoksidirenkaan sisältäväksi LTA4:ksi. Tämä yhdiste on hyvin reaktiivinen ja reagoi veden kanssa leukotrieeni-A4-hydrolaasin katalysoimana LTB4:ksi. Tämä leukotrieeni on rakenteeltaan tyydyttymätön dihydroksikarboksyylihappo. LTB4 toimii esiasteena niin kutsuttujen kysteinyylileukotrieenien eli LTC4:n, LTD4:n ja LTE4:n muodostumiselle. LTC4:ää muodostuu, kun glutationi-S-transferaasi liittää glutationin LTB4:ään. LTD4:ä ja LTE4:ä muodostuvat LTC4:stä peptidaasientsyymien vaikutuksesta.
Biologinen vaikutus

Leukotrieenit sitoutuvat niille erikoistuneisiin reseptoreihin soluissa. LTB4 on tärkeä tulehduksen välittäjäaine. Se muun muassa aktivoi T-imusoluja ja jyvässoluja, ohjaa näitä kohti tulehduspesäkkeitä soluissa ja aktivoi eräiden entsyymien ja välittäjäaineiden vapautumista. Kysteinyylileukotrieenien tärkein vaikutusmekanismi on lihasten supistuksen aikaansaaminen. Allergisen reaktion ja erityisesti astman yhteydessä kysteinyylileukotrieenien tuotanto on suurta ja tämä aiheuttaa keuhkoputken ahtautumista ja hengitysoireita. Leukotrieenien synteesiä estäviä ja leukotrieenireseptoreihin vaikuttavia yhdisteitä käytetään astmalääkkeinä. Tällaisia ovat esimerkiksi montelukasti ja tsafirlukasti.
Miekkailun maailmanmestaruuskilpailut

Miekkailun maailmanmestaruuskilpailut ovat Kansainvälisen miekkailuliiton järjestämät mestaruuskilpailut, joissa kilpaillaan kalvalla, säilällä ja floretilla. Mestaruuskilpailut aloitettiin Euroopan-mestaruuskilpailuina vuonna 1921, ja vuodeksi 1936 niiden arvo korotettiin maailmanmestaruuskilpailuiksi.
Leros (kaupunki)

| Leros> Λέρος |
| --- | --- |
 Leroksen Artemis Parthenoksen temppelin rauniot.
Sijainti
 Leros
Koordinaatit:  37°09′25″N, 26°51′33″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Agía Marína, Léros, Etelä-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Eteläiset Sporadit
Infobox OKNimi-testi OK: 
Leros (m.kreik. Λέρος) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) samannimisellä saarella (nyk. Léros) Kreikassa. Se kuului Miletoksen alaisuuteen. Leroksen kaupunkikeskus sijoitetaan lähelle nykyistä Agía Marínan kaupunkia.
Maantiede

Leroksen poliksen kaupunkikeskus sijoitetaan yleensä saaren itärannikolle nykyisen Álindanlahden kaakkoisrannalle, nykyisen Agía Marínan kaupungin paikalle tai lähistölle. Tarkasta sijainnista on kuitenkin ollut erimielisyyttä. Joskus kaupunkikeskus on sijoitettu myös nykyiseen Parthéniin saaren pohjoisrannikolle.
Leroksen kaupunkivaltion alue käsitti koko samannimisen saaren, eikä sillä ollut muita poliksia. Saari luettiin antiikin aikana Sporadeihin, ja nykyisin Dodekanesiaan eli Eteläisiin Sporadeihin. Se sijaitsi antiikin nimistöllä Patmoksen ja Kalymnan saarten välissä, noin 40 kilometriä länteen Kaarian rannikosta.