stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Idänkyläpöllönen

| Idänkyläpöllönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Pöllöset Otus
Laji::  sunia
Kaksiosainen nimi
 Otus sunia  Hodgson, 1836 
Katso myös
   Idänkyläpöllönen Wikispeciesissä   Idänkyläpöllönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Idänkyläpöllönen (Otus sunia) on pöllöihin kuuluva lintu. Sitä tavataan Etelä-Aasiassa Bangladeshissa, Kambodžassa, Kiinassa, Intiassa, Indonesiassa, Japanissa, Etelä-Koreassa, Pohjois-Koreassa, Laosissa, Malesiassa, Myanmarissa, Nepalissa, Pakistanissa, Venäjällä, Singaporessa, Sri Lankassa, Taiwanssa, Taimaassa ja Vietnamissa. Sen elinpiiriä ovat kuivat lehtimetsät. Useimmiten ne havaitaan erikoisen ääntelynsä perusteella. Alaskassa on kirjattu kaksi pöllön esiintymistä.
Sen elinpiiriä ovat lauhkeat, subtrooppiset ja trooppiset pensaikot, boreaaliset metsät, ja sitä tavataan myös asutuilla alueilla kaupungeissa ja viljelyksillä ja puutarhoissa.
Aiheesta muualla

Idänkyläpöllönen (Otus sunia) BirdLife International Data Zone. (englanniksi)
Idänmansikkapuu

| Idänmansikkapuu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophyta
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ericales
Heimo::  Kanervakasvit Ericaceae
Alaheimo::  Arbutoideae
Suku::  Mansikkapuut Arbutus
Laji::  andrachne
Kaksiosainen nimi
 Arbutus andrachne  L. 
Katso myös
   Idänmansikkapuu Wikispeciesissä   Idänmansikkapuu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Idänmansikkapuu (Arbutus andrachne) on kanervakasvien heimoon ja mansikkapuiden sukuun kuuluva kasvilaji. Se on ainavihanta puu, jonka hedelmät muistuttavat mansikoita. Idänmansikkapuu kasvaa yleensä noin 12 metrin korkuiseksi.[lähde? ] Idänmansikkapuu kukkii keväällä ja kukat ovat valkoisia tai kellanvihreitä. Puu tuottaa hedelmiä syksyllä.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Idänmansikkapuu (Arbutus andrachne)
The Plant List: Arbutus andrachne (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Arbutus andrachne
Käännös suomeksi
Hulda Keskinen

Hulda Maria Keskinen (7. toukokuuta 1893 Tampere – 23. elokuuta 1955) oli suomalainen näyttelijä. Hän esiintyi puhenäytelmien lisäksi useissa opereteissa.
Elämä ja ura

Hulda Keskisen vanhemmat olivat puuseppä Abraham Keskinen ja Maria Kaisa Tjäder. Teatteriuransa alussa hän työskenteli näyttelijänä Apollo-operettiteatterissa Helsingissä (1915) ja Casino-operettiteatterissa Turussa (1916). Vuosina 1916–1920 hänellä oli kiinnitys Oulun Työväen Teatteriin. Keskisen työtovereita Oulussa olivat muun muassa Hugo Hytönen ja Eine Laine. Hänen näyttämöuransa jatkui Viipurin Työväen Teatterissa 1920–1926, jonka lisäksi Keskinen teki vierailuja Oulun Työväen Teatteriin, joka eli loistonsa aikaa 1920-luvulla. Viipurista hän siirtyi Helsinkiin, jossa Keskinen työskenteli vuosina 1926–1940 Koiton Näyttämöllä ja Helsingin Kansanteatterissa.
Keskisen näyttämötaiteellisia tehtäviä olivat muun muassa Raimunda (kappaleessa Väärä rakkaus), Pohjolan emäntä (Kullervo) ja Maiju (Viisas neitsyt). Hänellä oli myös useita operettitehtäviä. Vuonna 1935 Keskinen näytteli rouva Lampaanpäätä Valentin Vaalan elokuvassa Kun isä tahtoo.... Lisäksi hänellä oli pieniä sivurooleja kahdeksassa muussa elokuvassa vuosina 1934–1944.
Keskisen aviopuoliso oli näyttelijä Aatu Talanne vuodesta 1926.
Filmografia

Minä ja ministeri (1934)
Kun isä tahtoo... (1935)
Elinan surma (1938)
Lapatossu ja Vinski Olympia-kuumeessa (1939)
Hätävara (1939)
Tavaratalo Lapatossu & Vinski (1940)
SF-paraati (1940)
Täysosuma (1941)
Erehtyneet sydämet (1944)
Lähteet ja viitteet

Teatterin maailma - maamme teatterit ja niiden taiteilijat 1950, Kustannusosakeyhtiö Tammi, 1950
Elonet
Aiheesta muualla

Kaleva.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Otn.fi[vanhentunut linkki]
Hulda Keskinen Elonetissä.
Sähkökemia

Sähkökemia on fysikaalisen kemian osa-alue, joka tutkii niitä hapettumis-pelkistymisilmiöitä, joissa kuluu tai syntyy sähköenergiaa. Toisiinsa kytketyt, mutta toisistaan erillään tapahtuvat hapettumis- ja pelkistysreaktiot muodostavat usein lämpöenergian sijaan sähköenergiaa. Sähköenergian määrää voidaan laskea jännitteestä, jota on mitattu sähköpiiriin kytketyllä galvanometrillä. Virtapiiriä, jossa sähkökemiallisia reaktioita tapahtuu, kutsutaan sähkökemialliseksi kennoksi. Sähkökemiallinen kenno muodostaa suljetun virtapiirin, jonka pääosat ovat elektrodit, elektrolyytti ja ulkoinen virtapiiri.
Sähkökemiallisia reaktioita apuna käyttäviä laitteita ovat autot, taskulaskimet ja matkapuhelimet sekä myös monet muut paristojen tai akkujen avulla toimivia laitteita. Näiden lisäksi esimerkiksi raudan ruostuminen on sähkökemiallinen ilmiö ja useat teolliset prosessit, kuten alumiinin valmistus, perustuvat sähkökemiaan.
Historia

Sähköä alettiin ymmärtämään 1500-luvulla. Ensimmäisten joukossa sähköä kokeilemassa oli englantilainen lääkäri ja fyysikko William Gilbert, joka tunnettiin 18 vuoden aikana tehdystä magneettikokeestaan. Gilbert tutki lukuisia menetelmiä sähkön tuottamiseksi ja voimistamiseksi. Hän esimerkiksi teki systemaattisia kokeita hankaussähköllä. Vuonna 1600 Gilbert julkaisi teoksessa De Magnete, magnetismin ja sähkön alalla tekemiensä tutkimusten tulokset. Gilbertin teos antoi alkusysäyksen hankaussähkön tutkimiselle.
Seuraava sähkötutkimusta suuresti edistävä fyysikko oli saksalainen Otto von Guericke. Guericke teki merkittäviä fysikaalisia kokeita tyhjiön aikaansaamiseksi. Vuonna 1663 hän rakensi ensimmäisen sähkögeneraattorin, joka synnytti staattista sähköä suuren rikkipallon ja tyynyn välisestä kitkasta.
1700-luvun puoliväliin mennessä ranskalainen kemisti Charles Francois de Cisternay Dufay totesi, että kaikkia aineita voitiin sähköistää hankaamalla, lukuun ottamatta metalleja ja sellaisia aineita, jotka olivat liian pehmeitä hangattavaksi. Dufay osoitti myös, että kaikki aineet voitiin sähköistää koskettamalla niitä sähköistetyllä kappaleella. Vuonna 1773 hän päätyi hypoteesiin kahden sähkövarauksen, positiivisen ja negatiivisen varauksen, olemassaolosta.
Staattinen sähkö oli 1700-luvun loppupuolen suosittu tutkimusaihe. Vuonna 1790 italialainen lääkäri ja anatomi Luigi Galvani alotti kolmen kokeen koesarjan, joka johti lopulta sähkövirran lähteen eli galvaanisen kennon keksimiseen. Galvani teki sähkökokeita sammakon lihaksilla, kun hän oli lukenut kokeista, jotka käsittelivät sähkön vaikutusta lihaksiin ja hermoihin. Vuonna 1791 Galvani julkaisi esseen De Viribus Electricitatis in Motu Musculari Commentarius, jossa hän ehdotti animaalista sähköä uudeksi sähkön muodoksi salaman tuottaman luonnollisen sähkön ja kitkan tuottaman keinotekoisen staattisen sähkön lisäksi. Alessandro Volta osoitti vuonna 1793, että eläinkudos ei ollut välttämätön virran generointiin. Volta ehdotti, että lähteenä olisi erilaisten metallien välinen kosketus. Näin tuotettua sähköä Volta kutsui metallisähköksi.
Historia > 1900-luku

Vuonna 1910 Robert Andrews Millikan ja Harvey Fletcher määrittivät yhden elektronin varauksen ja todistivat alkeisvarauksen olemassaolon öljypisarakokeella. Kokeessa öljypisaroita suihkutettiin homogeeniseen sähkökenttään. Fletcher onnistui yhden päivän aikana mittaamaan elektronin varauksen usean desimaalin tarkkuudella.
Vuonna 1923 Johannes Nicolaus Bronsted ja Thomas Martin Lowry esittivät saman teorian happojen ja emästen käyttäytymisestä sähkökemiallisesti. Heidän mukaansa happo oli yhdiste, jolla oli taipumus luovuttaa protoni, kun taas emäs vastaanottaa protonin.
Sähkökemian perusteet > Hapetus-pelkistysreaktiot

Termi hapetus-pelkistysreaktio, eli redox-reaktio, viittaa sähkökemialliseen reaktioon, jossa yksi tai useampi elektroni siirtyy aineelta toiselle, muuttaen atomin tai ionin hapetuslukua. Reaktio voi tapahtua spontaanisti vapauttamalla kemiallista sähköenergiaa tai keinotekoisesti käyttämällä ulkoista jännitettä (kts. elektrolyysi). Hapettuminen ja pelkistyminen kuvaavat hapetustilan muutosta, joka tapahtuu reaktioon osallistuvissa atomeissa tai ioneissa. Hapettuva aine luovuttaa elektronin/elektroneja, ja pelkistyvä aine vastaanottaa elektronin/elektroneja. Hapettuvan aineen hapetusluku kasvaa, kun taas pelkistyvän aineen hapetusluku pienenee. Hapetusluvun muutos kertoo, kuinka monta elektronia aine on reaktiossa luovuttanut tai vastaanottanut.
Esimerkkinä hapettumisesta voidaan käyttää litiumin hapettumista:
{\ce {Li -> Li^+ + e^-}}
Litiumatomi hapettuu luovuttaen elektronin ja muodostaen litiumionin. Vastaavasti pelkistymisestä yksinkertainen esimerkki on kalsiumin pelkistyminen:
{\ce {Ca^2+ + 2e^- -> Ca}}
Kalsiumioni pelkistyy vastaanottaen kaksi elektronia, jolloin muodostuu kalsiumatomi.
Metallin taipumusta osallistua hapetus-pelkistysreaktioon toisen metallin kanssa, voidaan ennustaa esimerkiksi metallien sähkökemiallisella jännitesarjalla.
Sähkökemialliset kennot

Sähkökemialliset kennot ovat laitteita, jotka muuntavat kemiallista energiaa sähköksi hapetus-pelkistysreaktioiden avulla. Sähkökemiallisia kennoja ovat mm. galvaaniset kennot.
Sähkökemialliset kennot > Galvaaninen kenno

Galvaaninen kenno on keksijänsä Luigi Galvanin mukaan nimetty tunnetuin sähkökemiallinen kenno, joka tuottaa sähköenergiaa spontaaneista hapetus-pelkistysreaktioista.
Yksinkertaisessa galvaanisessa kennossa on kaksi elektrolyyttiliuokseen upotettua elektrodia, anodi ja katodi, jotka ovat yhdistetty toisiinsa ulkoisella sähköjohtimella. Kennot ovat yhteydessä toisiinsa joko suolasillan tai puoliläpäisevän kalvon avulla, jotka mahdollistavat sähkövarausten siirtymisen astioiden välillä ionien välityksellä. Elektrodien välinen jännite-ero saa aikaan elektronien virtauksen sähköjohdinta pitkin anodilta katodille. Jännite-ero, eli kennon kennopotentiaali, saadaan laskettua Nernstin yhtälön avulla. Galvaanista kennoa voidaan myös kutsua sähkökemialliseksi pariksi.
Sähkökemialliset kennot > Galvaaninen kenno > Kennokaavio

Sähkökemiallista kennoa voidaan myös kuvata kennokaaviolla.
Kennokaavion muodostaminen:
- Anodi kirjoitetaan vasemmalle, katodi oikealle.
- Elektrodeja erottavaa suolasiltaa tai puoliläpäisevää kalvoa merkitään kaksoisviivoilla ||
- Faasirajat erotetaan yksinkertaisella viivalla |
Esimerkki sinkin ja kuparin muodostamasta kennokaaviosta:
{\ce {Zn(s)|ZnSO_4(aq)||CuSO_4(aq)|Cu(s)}}
Sähkökemialliset kennot > Galvaaninen kenno > Hapetus-pelkistysreaktion spontaanisuus

Kun elektroneja siirtyy anodilta sähköjohtimen kautta katodille, tehdään työtä, W. Työn yksikkö on joule [J]. Työ riippuu elektronien aiheuttamasta sähkömotorisesta voimasta eli virtapiirin kahden pisteen välisestä jännitteestä E, jonka yksikkö on voltti [V]. Jännitettä voidaan mitata esimerkiksi volttimittarilla. Jännite voidaan määritellä seuraavan kaavan mukaan: (Kaavat numeroitu selkeyden vuoksi.)
{\ce {(1)\qquad \qquad \qquad S{\ddot {a}}hk{\ddot {o}}motorinen\;voima\;=\;potentiaaliero\;(V)\;=\;{\frac {ty{\ddot {o}}\;(J)}{varaus\;(C)}}}}
Yhtälössä varaus, q, on kennossa siirtyvien elektronien ainemäärää kerrottuna Faradayan vakiolla F kaavan
{\ce {(2)\qquad \qquad \qquad q\;=\;nF}}
mukaisesti. Faradayn vakio kertoo yhden elektronimoolin varauksen coulombeina, C. Vakion arvo on 96485 C/mol.
Koska systeemistä poistuva työ on negatiivista, voidaan kennon tekemä työ määritellä yhtälön
{\ce {(3)\qquad \qquad \qquad -w\;=\;qE}}
avulla. Yhtälön mukaan kennon tekemä maksimityö siis saavutetaan, kun kennon potentiaali on suurin mahdollinen. Laskennallisesti saatavaa maksimityötä ei kuitenkaan kennosta onnistuta hyödyntämään, sillä aina osa työstä kuluu muun muassa lämpöön, joka aiheutuu elektronien kulkiessa johtimessa tai vastuksessa.
Prosessi on spontaani, kun se tapahtuu itsestään ilman ulkopuolista vaikutusta. Prosessin spontaanisuutta voidaan tarkastella Gibbsin energian, G, avulla. Sen yksikkö on joule (J). Gibbsin energian muutos on yhtä suuri kuin maksimityö sellaisessa prosessissa, joka tapahtuu vakiolämpötilassa ja -paineessa. Näin yllä oleva yhtälö (3) saa muodon
{\ce {(4)\qquad \qquad \qquad W_{max}\;=\;-qE_{max}\;=\;\Delta G}}
josta edelleen
{\ce {(5)\qquad \qquad \qquad \Delta G\;=\;-qE_{max}\;=\;-nFE_{max}}}
Yleensä käsitellään maksimipotentiaaleja, jolloin yhtälö voidaan kirjoittaa muotoon
{\ce {(6)\qquad \qquad \qquad \Delta G\;=\;-nFE}}
Kun  {\ce {\Delta G}} on negatiivinen, reaktio on spontaani ja silloin kennopotentiaali on positiivinen. Kennoreaktio tapahtuu aina spontaanisti siihen suuntaan, joka tuottaa positiivisen potentiaalin.
Sähkökemialliset kennot > Galvaaninen kenno > Elektrodipotentiaali

Elektrodeja on useita erilaisia. Yksi niistä on normaalivetyelektrodi(SHE), jonka jännitteeksi on sovittu kaikissa lämpötiloissa tasan 0,00 V. Normaalivetyelektrodi koostuu lasiputken sisään rakennetusta platinalankaan kiinnitetystä platinalevystä. Levy upotetaan happoliuokseen, jonka  {\ce {H_3O^+}}-ionien pituisuus on 1,0  {\ce {mol/dm^3}}. Levyn ohi kuplitetaan kaasua, jonka paine on 101,325 kPa tai 1 bar standarditilan määrittelystä riippuen. Platina katalysoi vetykaasun ja ionien välistä reaktiota sekä toimii elektronien kuljettajana. Vetyelektrodilla tapahtuva reaktio on
{\ce {2H^+ (aq) +2e^- -> H_2 (g)}}
Normaalivetyelektrodi voi toimia kennossa joko anodina tai katodina. Teoreettisesti hapetus-pelkistysreaktioita voidaan tarkastella erikseen jakamalla hapetus-pelkistysreaktiot erillisiksi osareaktioiksi eli puolireaktioiksi; hapetusreaktioksi ja pelkistysreaktioksi. Galvaanisen kennon potentiaali voidaan mitata, mutta puolireaktioiden potentiaaleja ei voida suoraan mitata. Koska tiedetään, että normaalivetyelektrodin potentiaali on nolla, voidaan määrittää kaikkien muiden puolireaktioiden potentiaalit seuraavan yhtälön mukaan
{\ce {E_{kenno}^{\circ }\quad =\quad E_{anodi}^{\circ }\quad +\quad E_{katodi}^{\circ }}}
Mittauksessa saatuja potentiaaleja sanotaan normaalipotentiaaleiksi,  {\ce {E^{\circ }}}. Normaalipotentiaalin yksikkö on voltti (V). Normaalipotentiaaliarvoja on taulukoitu. Taulukossa potentiaalit ovat pelkistyspotentiaaleja, joten kennon potentiaalia laskettaessa on toinen puolireaktio käännettävä, jotta saadaan hapetusreaktion potentiaali. Elektroneja on luovutettava yhtä monta kuin niitä vastaanotetaan, joten puolireaktioita voi joutua kertomaan, jotta saadaan elektronit tasapainotettua. Kun puolireaktioita kerrotaan elektronien tasapainottamiseksi, normaalipotentiaalin arvoa ei kerrota, koska se on intensiivisuure eli riippuu vain siitä, mitä reaktioita tapahtuu. Aineen hapettumis-/pelkistymiskyky voidaan selvittää normaalipotentiaalien avulla. Mitä suurempi normaalipotentiaali on normaalipotentiaalitaulukossa, sitä paremmin reaktio etenee pelkistyvään suuntaan. Negatiivisimmat normaalipotentiaalit ovat yleensä jaksollisessa järjestelmässä vasemmassa laidassa ja positiivisimmat oikeassa laidassa.
Elektrolyysi

Elektrolyysi on prosessi, jossa aineita hajotetaan kemiallisesti sähkövirtaa käyttäen elektrolyyteiksi. Tätä prosessia voidaan hyödyntää muun muassa metallien pinnoittamisessa tai puhdistamisessa. Elektrolyysiä voidaan käyttää myös vedyn valmistukseen.
Elektrolyysissä sähkövirtaa käytetään sähkökemiallisen reaktion aikaansaamiseksi. Tätä varten elektrolyysilaite sisältää elektrolyyttiä, joka voi olla esimerkiksi emäksinen, hapan, suolasulatteen tai suolaliuoksen muodossa. Elektrolyysikennossa positiivinen napa tunnetaan anodina ja negatiivinen napa katodina.
Elektrolyysi > Veden elektrolyysi

Veden elektrolyysissa käytetään sähkövirtaa veden hajottamiseksi vety- ja happimolekyyleiksi. Elektrolyysia kuvataan usein puhtaimpana tapana tuottaa vetyä, kunhan tuotantoon käytettävä sähkö saadaan uusiutuvista energianlähteistä.
Sähkökemiallisesti veden hajottaminen voidaan esittää seuraavasti:
{\ce {H_2O (l) ->[2 F] H_2 (g) + 1/2 O_2 (g)}}
Kaavassa F tarkoittaa 1 moolia sähkövarausta, joka on määritelty Faradayn vakiolla F = NAe. Tässä NA = 6,022 x 1023 on Avogradon vakio ja e = 1,602 x 10-19 C on alkeisvaraus.
Sovellukset > Korroosio

Korroosio on sähkökemiaan kuuluva prosessi, jossa materiaali joko reagoi ympäristönsä kanssa tai sen eri osat reagoivat keskenään ja sen seurauksena materiaali alkaa tuhoutua. Tämä voi näkyä ulospäin muun muassa ruosteena (raudan korroosio) tai tummumisena erilaisissa metalleissa. Korroosiota voi myös esiintyä polymeereissä ja keraamissa, mutta metallit ovat alttiimpia sen vaikutukselle. Korroosioon voi vaikuttaa erilaiset ympäristötekijät, kuten veden ja hapen reagoimisesta.
Sovellukset > Akku > Lyijyakku

Lyijyakkua käytetään autoissa ja monissa muissa kulkuneuvoissa. Se on merkittävä sähkökemian sovellus, sillä sen käyttölämpötila on laaja ja se toimii useita vuosia. Anodina toimii metallinen lyijy ja katodina lyijyoksidilla peitetty lyijy. Anodi ja katodi ovat rikkihappoliuoksessa. Lyijyakun purkautuessa elektrodin pinnalle muodostuu lyijysulfaattia.
Lyijyakussa tapahtuvat puolireaktiot:
{\ce {Anodi: Pb + HSO_4^- -> PbSO_4 + H^+ +2 e^-}}
{\ce {Katodi: PbO_2 + HSO_4^- + 3H^+ +2e^- -> PbSO_4 + 2H_2 O}}
Kennoreaktio:
{\ce {Pb(s) + PbO_2 + 2H^+ (aq) + 2HSO_4^- -> 2 PbSO_4 (s) + 2H_2 O (l)}}
Akku voidaan ladata pakottamalla virta kulkemaan normaalista vastakkaiseen suuntaan, jolloin lyijysulfaatti reagoi takaisin lyijyksi ja lyijyoksidiksi. Rikkihappoa kuluu akun varauksen purkautuessa. Näin myös elektrolyyttiliuoksen tiheys pienenee ja akun kuntoa voidaankin tarkkailla seuraamalla elektrolyyttiliuoksen tiheyttä.
Sovellukset > Akku > Litiumioniakku

Litiumioniakku, eli Li-ion-akku, on tehokas ja laajasti käytössä oleva akkutyyppi. Ensimmäiset kaupalliset versiot tulivat markkinoille 1991. Litiumioniakuissa on suuri energiatiheys, ne ovat kevyitä ja niillä on pitkä käyttöikä. Niitä on muun muassa matkapuhelimissa, kannettavissa tietokoneissa ja sähkökäyttöisissä työkoneissa. Sähköpolkupyörissä ja tasapainoskoottereissa käytetään myös usean kilon painoisia litiumioniakkuja. Myös sähköautoissa käytetään Li-ion-akkuja.
Litiumioniakuissa on samankaltainen rakenne kuin muissakin akuissa. Siinä on positiivinen ja negatiivinen elektrodi. Elektrodit pitää erillään niiden välissä oleva erotinkalvo ja elektrodien välissä on myös litiumioneja johtava elektrolyyttiliuos.
Esimerkki litiumioniakussa tapahtuvista puolireaktioista akun purkautuessa:
{\ce {Anodi:\; c\; + \; x \, Li^{x}\; + \; x \, e^- \; <=> \; Li_{x}\, C}}
{\ce {Katodi:\;LiCoO_{2}\;<=>\;Li_{(}1-x)CoO_{2}\;+\;x\,Li^{+}\;+x\;e^{-}}}
Kokonaisreaktio:
{\ce {LiCoO_{2}\;+\;C\;<=>\;Li_{x}C\;+\;Li_{(}1-x)CoO_{2}}}
Elektronit virtaavat anodilta katodille varauksen purkautuessa ja litiumionit kulkeutuvat elektrolyytin kautta katodille. Kun akkua ladataan, ovat kulkusuunnat päinvastaiset.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus TV: Sähkökemia
International Electrotechnical Commission (IEC): Electrochemistry
Galvanin ensimmäinen koe
Ritterin vesielektrolyysi
Galvaaninen kenno (Daniellin pari)
Normaalipotentiaalitaulukko
Esimerkki metallin korroosiosta. Kuvassa raudan korroosio, eli ruostuminen.
Ichthyostega

| Ichthyostega |
| --- | --- |
 taiteilijan näkemys
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Sammakkoeläimet Amphibia
Alaluokka::  Labyrintodontit Labyrinthodontia
Lahko::  Kalasammakot Ichthyostegalia
Heimo::  Ichthyostegidae
Suku::  †Ichthyostega  Säve-Söderbergh, 1932
Lajit
 †Ichthyostega stensioei  †Ichthyostega watsoni  †Ichthyostega eigili  †Ichthyostega kochi 
Katso myös
   Ichthyostega Wikispeciesissä   Ichthyostega Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ichthyostega oli alkusammakkoeläinsuku, joka sijoittuu evoluutiossa kalojen ja sammakkoeläinten väliin. Ichthyostega eli myöhäisdevonikaudella 367–362,5 miljoonaa vuotta sitten ja oli luultavasti hieman sitä muistuttavaa Acanthostegaa paremmin sopeutunut maaelämään.
Ichthyostegoideja eli kalasammakoita seurasivat temnospondylit ja anthracosaurit, kuten esimerkiksi Eryops, joka oli oikea maalla liikkuva sammakkoeläin. Molempien sammakkoeläinten ja kalojen välissä on 20–30 miljoonan vuoden mittainen fossiiliton aukko, Romerin aukko (engl. Romer’s Gap). Vuonna 2002 löydettiin Romerin aukon keskivaiheille sijoittuva 350 miljoonaa vuotta vanha fossiili, Pederpes finneyae.
Aiheesta muualla

Excellent site on early tetrapods
Course site (Arkistoitu – Internet Archive)
Palaeos Vertebrates: Temnospondyli
Iiro Nurminen

| Iiro Nurminen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 8. marraskuuta 1990 (ikä 33) Suomi
Salibandyn pelaaja
Lempinimi:  Iikka
Pelipaikka:  hyökkääjä
Seura:  Steelers
Pelinumero:  87
| Urheilijan ura> Junioriseurat |
| --- | --- | --- | --- |
 2008–2010: RuRu Trackers
Seurat
| Vuodet | Seura | Ottelut (M+S=P) | Ottelut (M+S=P) |
| 2010–2011   2011– | Trackers   Steelers | 24 (15+11=26)   113 (86+105=191) | 24 (15+11=26)   113 (86+105=191) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Iiro Nurminen (s. 8. marraskuuta 1990) on suomalainen salibandyn pelaaja. Hyökkääjänä pelaava Nurminen edustaa Salibandyliigassa pelaavaa Steelersiä.
Nurminen on edustanut junioritasolla RuRua ja Trackersia.
Huh hellettä!

| Huh hellettä! |
| --- | --- |
 Sarjan logo
Tyyli:  komedia
Kestoaika:  24 min / jakso
Luoja(t):  Pertsa Reponen (käsikirjoitus)   Vesa Nuotio (ohjaus)
Pääosissa:  Jukka Puotila   Maija-Leena Soinne
Alkuperämaa:   Suomi
Verkko:  MTV
Esitetty:  1986
Jaksoja:  8
Aiheesta muualla
IMDb 
Huh hellettä! on vuonna 1985 valmistunut ja 1986 MTV:llä lähetetty suomalainen komediasarja. Sarjan käsikirjoitti Pertti Reponen ja ohjasi Vesa Nuotio.
Huh hellettä! julkaistiin DVD:nä 18. huhtikuuta 2007.
Näyttelijät > Pääosissa

Jukka Puotila - Paavo Pöytälä
Maija-Leena Soinne - Maija Nurmi
Pedro Ahumada - Manuel
Näyttelijät > Vierailijat

Lena Meriläinen - Terhi Aholampi
Olli Tola -Terho Mela
Helge Herala - Erkki Huttunen
Tom Pöysti - Urpo Lehtonen
Marjukka Halttunen - Kastehelmi
Pekka Autiovuori - Keijo
Olavi Ahonen - Aulis Kauranen
Veijo Pasanen - Kyösti Kauranen
Heikki Nousiainen - Kai Suhonen
Eija Nousiainen - Gunilla Suhonen
Mai-Brit Heljo
Kalle Juurela
Heidi Herala
Seppo Maijala
Marita Nordberg
Gustav Wiklund
Petri Hohenthal
Aiheesta muualla

Pan Vision: Huh hellettä! DVD (Arkistoitu – Internet Archive)
Häämaalari

| Häämaalari |
| --- | --- |
 Thetiin ja Peleuksen häät. Häämaalarille nimen antanut punakuviotekniikalla maalattu pyksis, n. 460–450 eaa. Louvre.
Henkilötiedot
Syntynyt: 500/400-luku eaa.
Kuollut: 400-luku eaa.
Ammatti:  vaasimaalari
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 480–460 eaa.
Taidesuuntaus:  punakuviokeramiikka
Häämaalari oli antiikin kreikkalainen vaasimaalari, joka maalasi attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa klassisella kaudella noin vuosina 480–460 eaa. Maalarin oikeaa nimeä ei tunneta. Tutkimuksessa käytetty nimitys perustuu erääseen hänen maalaamaansa, nykyisin Louvressa olevaan pyksikseen, jonka koristelu esittää Thetiin ja Peleuksen häitä.
Häämaalaria tule sekoittaa myöhempään niin kutsuttuun Hääkulkuemaalariin.
Teoksia

Mies ja hetaira. Kyliksin tondo, n. 480–470 eaa.
Afroditen syntymä. Yksi­tyiskohta pyksiksestä, n. 460–450 eaa.
Historian Opiskelijain Liitto

Historian Opiskelijain Liiton logo
Historian Opiskelijain Liitto (Hol ry, ruots. Historiestuderandenas Förbund rf) on valtakunnallinen historian opiskelijoiden edunvalvontaan keskittynyt kattojärjestö. Poliittisesti sitoutumattomaan liittoon kuuluu 11 historia-alan ainejärjestöä seitsemästä eri yliopistosta. Historian opiskelijoiden edunvalvomisen lisäksi liiton tavoitteena on edistää ainejärjestöjen välistä yhteistyötä ja tiedonvälitystä sekä tarjota mahdollisuus valtakunnalliseen ajatustenvaihtoon alan opiskelijoiden kesken.