stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bzipi

| Bzipi |
| --- | --- |

Alkulähde:  Kaukasus
Laskupaikka:  Mustameri
Maat:  Georgia
Pituus:  112 km
Alkulähteen korkeus:  2 300 m
Virtaama:  96 m³/s
Bzipi tai Bzyb(abhaasiksi Бзыҧ, Bzəph, georg. ბზიფი, Bzipi, historiallisesti კაპოეტისწყალი, Kapoetistsqali) on joki Georgiaan kuuluvassa, mutta de facto itsenäisessä Abhasian tasavallassa. Se saa alkunsa Kaukasuksen etelärinteiltä ja laskee Mustaanmereen Pitsundan lähellä. Bzipi on Abhasian pisin joki. Sen pituus on 112 kilometriä ja sadealueen laajuus 1 510 neliökilometriä. Suuresta sademäärästä johtuen se on hyvin runsasvetinen. Sivujoen Jupšaran yläjuoksulla sijaitsee vuoristojärvi Ritsa. Bzipi on koskenlaskijoiden suosima matkailukohde.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bzipi Wikimedia Commonsissa
Cabernet Franc

Cabernet Franc -rypäleitä
Cabernet Franc on tumma viinirypälelajike, josta tehdään punaviiniä. Cabernet Francia viljellään paljon Bordeaux'ssa, ja sitä käytetään enemmän tai vähemmän lähes kaikissa bordeauxviineissä. Loiren laaksossa se on merkittävin tumma lajike. Sitä viljellään myös Italiassa, etenkin Friulissa ja Toscanassa, missä se tunnetaan myös nimellä bordo. Cabernet Franc kukkii ja kypsyy melko aikaisin. Cabernet franc -viini on väriltään ohuen punaista. Sen tanniinit ovat usein melko kepeitä ja viinin maku on runsaan marjainen. Tunnetumpi Cabernet Sauvignon on Cabernet Francin ja Sauvignon Blancin risteytys.
Sambor Prei Kuk

| Sambor Prei Kuk> khmeriksi សំបូរព្រៃគុហ៍, Sâmbor Prey Kŭh |
| --- | --- |

Maailmanperintökohde
Sijainti:  Kâmpóng Thum Kambodža  12°52′21″N, 105°2′35″E
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  (ii)(iii)(vi)
Tunnusnumero:  1532
Valintahistoria
Valintavuosi:  2017
 
Sambor Prei Kuk (khmeriksi សំបូរព្រៃគុហ៍, Sâmbor Prey Kŭh) on arkeologinen alue Kambodžassa. Khmerien kielellä sen nimi tarkoittaa ’temppeli metsän rikkaudessa’. Tutkimusten mukaan se on ollut Chenlan kuningaskunnan pääkaupunki Ishanapura, joka kukoisti 500-luvun lopulla ja 600-luvun alussa. Alueella on yli sata temppeliä, joista kymmenen on kahdeksankulmaisia. Paikan koristellut hiekkakivielementit ovat tyypillisiä Angkorin arkkitehtuuria vanhemmalle rakennustyylille, joka tunnetaan Sambor Prei Kuk -tyylinä. Alueella kehitettyä taidetta ja arkkitehtuuria jäljiteltiin alueella laajasti, ja se loi pohjan Angkor-kauden ainutlaatuiselle Khmerien valtakunnan rakennustyylille.
Armas Lindgren

| Armas Lindgren |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 28. marraskuuta 1874 Hämeenlinna
Kuollut: 3. lokakuuta 1929 (55 vuotta) Kööpenhamina
Suomen kansallismuseo, Gesellius-Lindgren-Saarinen
Lindgrenin, Saarisen ja Geselliuksen koti Hvitträsk.
Unioninkatu 26
Helsingin uusi ylioppilastalo
Sammatintie 6-8 Helsingin Vallilassa.
Armas Eliel Lindgren (28. marraskuuta 1874 Hämeenlinna – 3. lokakuuta 1929 Kööpenhamina) oli suomalainen arkkitehti ja rakennustaiteen professori. Hän oli osakkaana arkkitehtitoimisto Gesellius-Lindgren-Saarisessa vuosina 1897–1905 ja piti omaa toimistoaan vuosina 1905–1929. Lindgrenin kiinnostus suuntautui muun muassa rakennussuojeluun, ja hän otti voimakkaasti kantaa esimerkiksi Vanhan Rauman säilyttämisen puolesta. Vuonna 1902 hänestä tuli Taideteollisuuskeskuskoulun ensimmäinen taiteellinen johtaja. Alvar Aalto opiskeli Lindgrenin suojattina vuodesta 1916 ja työskenteli myös hänen toimistossaan.
Lindgrenin puoliso oli vuodesta 1898 opettaja Irene Olivia Hellstén (1878–1929). Armas Lindgren on haudattu Helsinkiin Kulosaaren hautausmaalle. Kulosaaressa on Armas Lindgrenin tie (entinen Södra Strandvägen).
Töitä > Arkkitehtitoimisto Gesellius-Lindgren-Saarinen

Suomen paviljonki Pariisin maailmannäyttelyssä (1900)
Vakuutusosakeyhtiö Pohjolan talo, Helsinki, ulkoarkkitehtuuri ja sisustus (1901)
Hvitträsk, Kirkkonummi (1901–1903)
Suomen kansallismuseo, Helsinki (1902)
Huvila Hvittorp, Kirkkonummi (1902)
Suur-Merijoen kartanon päärakennus, Viipurin maalaiskunta (1903, tuhoutui jatkosodan aikana)
Tampereen Säästöpankin talo (1903)
Pohjoismaiden Osakepankki, Helsinki (1904)
Kirjolan kartanon päärakennus, Johannes (1907–1908, tuhoutui talvisodassa 1940)
Töitä > Oma toimisto

Håkansbölen kartano, Vantaa (1905)
Vanemuine-teatteri, Tartto, Viro (1906, tuhoutui 1944)
Valtiopäivätalosuunnitelma ”Vox Populi” (1908) yhdessä Herman Geselliuksen kanssa
Hämeenlinnan toripuisto ja puistopaviljongit (1910)
Uusi ylioppilastalo, Helsinki (1910) yhdessä Wivi Lönnin kanssa
Korporaatio Sakala, Tartto, Viro (1910) yhdessä Wivi Lönnin kanssa
Henkivakuutusyhtiö Suomen talo, Helsinki (1911)
Helsingin Vanhankaupunginlahden järjestelyehdotus suursatamineen M. Björklundin kanssa (1912)
Estonia-teatteri Tallinnassa (1913) yhdessä Wivi Lönnin kanssa
Vakuutusyhtiö Kalevan talo, Helsinki (1911–1914)
Haikon kartano, Porvoo (1914)
Kulosaaren kasino, Helsinki (1915)
Ribbingshof (myöh. Ribbinginhovi), Helsinki (1916–1917)
Työväen asuntoja Outokumpuun (1919)
Työväen asuntoja Helsingin Vallilaan, mm. As Oy Sammatti (1917–1927)
Täktomin kappeli Hangossa yhdessä Bertel Liljequistin kanssa (1919–1920, uudelleen 1943) tiilestä
Kemiön kirkon muutostyöt ja hautausmaasuunnitelma (1922)
Suomen Pankin sisustus (1922)
Topeliuksenkatu 11, Töölö, naisten asuintalo, jossa keskuskeittiö (1922)
Ehdotus Eduskuntatalon arkkitehtuurikilpailussa yhdessä B. Liljequistin ja H.Lindénin kanssa (1924)
Turun tuomiokirkon entistyssuunnitelma (1923–1929)
Säynätsalon ja Valkealan kirkot (1926) yhdessä Bertel Liljequistin kanssa
Ehdotus Suodenniemen uuden hautausmaan siunauskappeliksi (1926)
Kulosaaren hautausmaan kappeli, Helsinki (1927)
Ruskeasannan kappeli, Vantaa (1927)
Kuusankosken kirkko (1929)
Käkisalmen luterilainen kirkko (1929–1930)
Wäinö Aaltosen ateljeerakennus (1929, purettu 1979)
Käkisalmen, Noormarkun, Kuusankosken sekä Espoon kirkon entistyssuunnitelmat (1929)
Helsingin yliopiston odontologian ja serologis-bakteriologian laitos (1931)
Noormarkun kirkko (1931–1932)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Armas Lindgren Wikimedia Commonsissa
Armas Lindgrenin historiikki Taideteollisen korkeakoulun sivustolla (Internet Archivessa, tallennettu 15.5.2007)
Armas Lindgren Estofilia.  2018. Tallinna:  Suomen suurlähetystö. Viitattu 4.5.2018. (viroksi) (suomeksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia 
Taiteenala:  KulturNav  Musée d'Orsay  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  EUTA  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Alfred Wilhelm Stenfors

Muistolaatta A. W. Stenforsin suunnitteleman Vaasan kauppahallin seinällä.
Alfred Wilhelm Stenfors, myös lyhennettynä A. W. Stenfors, (26. lokakuuta 1866 Hollola – 22. toukokuuta 1952 Vaasa) oli suomalainen arkkitehti ja Yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtaja.
Stenfors valmistui arkkitehdiksi Suomen polyteknillisestä opistosta vuonna 1890. Hänet nimitettiin yleisten rakennusten ylihallituksen ylimääräiseksi arkkitehdiksi samana vuonna. Stenfors muutti Vaasaan, jossa toimi piirustuksen opettajana Vaasan reaalilyseossa vuosina 1894–1911. Opettajan toimen ohella Stenfors työskenteli myös Vaasan lääninrakennuskonttorin apulaisarkkitehdin ja vt. esimiehen eli niin sanotun lääninarkkitehdin tehtävissä.
Stenfors nimitettiin Yleisten rakennusten ylihallituksen ylijohtajaksi vuonna 1921. Stenforsin ylijohtajakausi sattui aikaan, jolloin Helsingissä vallitsi asuntopula. Hänen kiusallisiin tehtäviinsä kuului huoneistojen järjestäminen valtion virastoille ja asuntojen järjestäminen virastojen virkamiehille. Stenfors jatkoi edeltäjänsä Onni Tarjanteen tavoin ylihallituksen suomalaistamista.
Stenforsin ylijohtajakausi jäi hyvin lyhyeksi ja hän siirtyi takaisin Vaasaan jo syksyllä 1922, kun hänet nimitettiin Vaasan lääninrakennuskonttorin esimieheksi. Vaasan lääninarkkitehtina Stenfors toimi vuoteen 1934 asti. Hän piti myös yksityistä arkkitehtitoimistoa. Stenfors kuoli Vaasassa vuonna 1952.
Luettelo Stenforsin töistä Vaasassa

Vaasan kauppahalli, 1902 (alahalli) ja 1927 (ylähalli)
Vaasan villatavaratehdas (kulmatalo) , Asemakatu 10, 1904–1909
Vaasan kaupunginteatteri ent. Vaasan Työväenyhdistys, Pitkäkatu 53, 1906–1907
Kipinän talo, Hovioikeudenpuistikko 5, 1907
Kirvesmiehenkatu 2 (puutalo), 1907
Kirkkopuistikon yläaste ja lukio ent. Tyttölyseo, Kirkkopuistikko 27, 1906–1909
Palosaaren kirkko, Kapteeninkatu 18, 1908–1910
Myntin talo, Koulukatu 18, 1910
As. Oy Vaasanpuistikko 4, Koulukatu 30, 1911
Kirvesmiehenkatu 2 (kivitalo), 1912
Lennart Backmannin talo, Rantakatu 3, 1912
Kosken talo, Pitkäkatu 66, 1917
Wärtsilän vanha tehdas ent. Onkilahden Konepaja, 1913
Halli Oy, Vaasanpuistikko 18, 1914
Ent. Poliisilaitos, Raastuvankatu 30, 1914
Koulukatu 60 (kaksi puutaloa, sittemmin purettu)
Pitkänlahdenkatu 4–6 (neljä puutaloa, 18 asuntoa). Alun perin Työväen Asunto-Osuuskunta, nykyisin Asunto-Osuuskunta Omakoti. Suomen vanhimpia asunto-osuuskuntia.
Vöyrinkatu 17 (kaksi puutaloa, 16 asuntoa).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alfred Wilhelm Stenfors Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Bülach

| Bülach |
| --- | --- |

 vaakuna

 Koordinaatit: 47°31′N, 8°32′E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Zürich
Hallintoalue (Bezirk):  Bülach
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  16,06 km²
Korkeus:  386–597 m
Väkiluku (31.12.2015):  19 393
 – Väestötiheys:  1 208 as./km²
 
 www.buelach.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bülach on kaupunki Zürichin kantonissa Bülachin hallintoalueella Koillis-Sveitsissä. Kaupungin asukasluku on vajaat 20 000 ja pinta-ala on 19,33 neliökilometriä.
Maantiede

Bülach sijaitsee kumpuilevassa Mittellandissa Glatt- ja Tössjokien välissä, Reinin eteläpuolella.
Liikenne

Bülachista on moottoritieyhteys etelään, Klotenin kautta Zürichiin. SBB:n rautatie Zürich–Schaffhausen kulkee Bülachin kautta. Kaupungista on rautatieyhteys myös itään, Winterthuriin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bülach Wikimedia Commonsissa
Hanimann, Thomas: Bülach (Gemeinde) (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan web-sivut) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  1.9.2004. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
| n k Zürichin kantonin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Bezirk) ja kunnat (162 kpl, 1.1.2019–)
 Affoltern: Aeugst am Albis • Affoltern am Albis • Bonstetten • Hausen am Albis • Hedingen • Kappel am Albis • Knonau • Maschwanden • Mettmenstetten • Obfelden • Ottenbach • Rifferswil • Stallikon • Wettswil-am-Albis
 Andelfingen: Adlikon • Andelfingen • Benken • Berg am Irchel • Buch am Irchel • Dachsen • Dorf • Feuerthalen  • Flaach • Flurlingen • Henggart • Humlikon • Kleinandelfingen • Laufen-Uhwiesen • Marthalen • Ossingen •  Rheinau • Stammheim • Thalheim an der Thur • Trüllikon • Truttikon • Volken
 Bülach: Bachenbülach • Bassersdorf • Bülach • Dietlikon • Eglisau • Embrach • Freienstein-Teufen • Glattfelden • Hochfelden • Höri • Hüntwangen • Kloten • Lufingen • Nürensdorf • Oberembrach • Opfikon • Rafz • Rorbas • Wallisellen • Wasterkingen •  Wil • Winkel
 Dielsdorf: Bachs • Boppelsen •  Buchs • Dällikon • Dänikon • Dielsdorf • Hüttikon • Neerach • Niederglatt • Niederhasli • Niederweningen • Oberglatt • Oberweningen • Otelfingen • Regensberg • Regensdorf • Rümlang • Schleinikon • Schöfflisdorf • Stadel  • Steinmaur • Weiach
 Dietikon: Aesch • Birmensdorf • Dietikon • Geroldswil • Oberengstringen • Oetwil an der Limmat • Schlieren • Uitikon • Unterengstringen • Urdorf • Weiningen
 Hinwil: Bäretswil • Bubikon • Dürnten • Fischenthal • Gossau • Grüningen • Hinwil • Rüti • Seegräben • Wald • Wetzikon
 Horgen: Adliswil • Horgen •  Kilchberg • Langnau am Albis • Oberrieden • Richterswil • Rüschlikon • Thalwil • Wädenswil
 Meilen: Erlenbach • Herrliberg • Hombrechtikon • Küsnacht • Männedorf • Meilen • Oetwil am See • Stäfa • Uetikon am See • Zollikon • Zumikon
 Pfäffikon: Bauma • Fehraltorf • Hittnau • Illnau-Effretikon •  Lindau • Pfäffikon • Russikon • Weisslingen • Wila • Wildberg
 Uster: Dübendorf •  Egg • Fällanden • Greifensee • Maur • Mönchaltorf • Schwerzenbach • Uster • Volketswil • Wangen-Brüttisellen
 Winterthur: Altikon • Brütten • Dägerlen • Dättlikon • Dinhard • Elgg • Ellikon an der Thur • Elsau • Hagenbuch • Hettlingen • Hofstetten • Neftenbach • Pfungen • Rickenbach • Schlatt • Seuzach • Turbenthal • Wiesendangen • Winterthur • Zell
 Zürich: Zürich
John Byrne

John Byrne San Diego Comic Book Expossa vuonna 1992.
John Byrne (s. 6. heinäkuuta 1950 Walsall, Englanti) on sarjakuvapiirtäjä, joka on työskennellyt pääasiassa Marvelin ja DC Comicsin sarjakuvien parissa.
John Byrne syntyi Englannissa, josta muutti vanhempiensa mukana Kanadaan kahdeksanvuotiaana. 1970-luvun alussa hän opiskeli Calgaryssä, josta siirtyi vapaan taiteilijan uralle. Byrne on 1970-luvulta lähtien piirtänyt monia eri supersankarihahmoja ja -joukkoja. Aikaa myöten hän päätyi Marvelin palvelukseen, missä hän pian alkoi työskennellä muun muassa Chris Claremontin käsikirjoittaman Ryhmä-X:n sekä Kostajien ja myös itse kehittelemänsä Alfa-lentueen parissa.
Vuonna 1986 Byrne siirtyi DC:n palvelukseen tehtävänään uudistaa Teräsmies. Hänen minisarjansa The Man of Steel olikin vahva aloitus ja puhalsi uutta virtaa vuosikymmeniä vanhaan hahmoon – Metropolis siirtyi viimein nykyaikaan. Vuonna 1989 Byrne kuitenkin palasi Marvelin leipiin.
Byrneä suomeksi

John Byrnen tarinoita julkaistiin Suomessa huomattavan paljon 1980-luvulla. Hän on piirtänyt tarinoita ainakin seuraaviin lehtiin:
Marvel
Kostajat
Ihmeneloset
Indiana Jones (ensimmäinen numero)
Teräsmies
Kokoomateos

Byrne, John: Ihmeneloset.  (Tekijänä John Byrne. Suomennos: Mail-Man. Toimittanut: Jouko Ruokosenmäki)  Tampere:  Egmont, 2005.  ISBN 952-469-359-3
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Byrne Robotics – virallinen kotisivu. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Jouko Järvisalo

Jouko Järvisalo (s. 18. maaliskuuta 1950 Varkaus) on suomalainen sisustusarkkitehti ja muotoilija.
Järvisalo on valmistunut sisustusarkkitehdiksi Taideteollisesta korkeakoulusta 1977. Oman toimiston hän perusti 1986, ja vuodesta 2000 hän on toiminut Mobelin taiteellisena johtajana.
Järvisalo on toiminut opettajana Taideteollisessa korkeakoulussa, ensin assistenttina 1977–1978 ja kalustesuunnittelun opettajana vuodesta 1985 ja professorina Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulussa 2011-2016.
Järvisalon töitä on palkittu lukuisissa kalustesuunnittelukilpailuissa Suomessa ja ulkomailla ja hän on saanut taideteollisuuden valtionpalkinnon 1991, Vuoden kalustesuunnittelija -palkinnon 1983 ja 1994 sekä Pro Finnish Design -palkinnon Mobelin suunnittelijana vuonna 1999.
Järvisalon suunnittelutöitä on kokoelmissa Designmuseossa Helsingissä, Athenaeumissa Chicagossa, Stedelijk Museumissa Amsterdamissa, The Icelandic Museum of Design and Applied Art -museossa Reykjavikissa.
Aiheesta muualla

Jouko Järvisalon töitä Architonic-tietokannassa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Taiteenala:  KulturNav
Maija Rautamäki

| Maija Rautamäki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. heinäkuuta 1951 Helsinki
Kuollut: 13. maaliskuuta 2024 (72 vuotta) Salo
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  maisema-arkkitehtuurin professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu (DI/arkkitehti 1978, tekn.lis. 1982)
Instituutti:  Aalto-yliopisto
Maija Laila Rautamäki (ent. Rautamäki-Paunila, 21. heinäkuuta 1951 Helsinki – 13. maaliskuuta 2024 Salo) oli Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun maisema-arkkitehtuurin professori.
Rautamäki valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1978. Opinnoissaan Rautamäki keskittyi maisemasuunnitteluun, ja opiskeli samalla Helsingin yliopistossa kasvimaantiedettä, metsätieteitä ja geomorfologiaa. Hänen diplomityönsä aiheena oli Espoo – Kauklahti : osayleiskaavatasoinen maisemaselvitys-maisemasuunnitelma. Lisensiaatintyönä syntyi 1982 maastoon ja eri maakuntiin sovellettu viheraluemalli, jossa tutkimusmateriaalina oli 174 maaseututaajamaa. Teos oli otsikoitu Maisemamaakunnat : maakunnallinen viheraluejärjestelmä.
Maisemasuunnittelun professoriksi Rautamäki nimitettiin vuonna 1996. Erityisaloikseen hän mainitsi erityisesti ekologisen maisemasuunnittelun, maisemanhoidon ja maisemansuojelun.
Julkaisuja

Heikki Kukkonen, Maija Rautamäki. Suomalainen maaseututaajama 1970-luvun lopussa. Teknillinen korkeakoulu 1980.
Heikki Kukkonen, Mirja Lievonen, Maija Rautamäki. Näkökohtia maaseututaajamien suunnitteluun. Teknillinen korkeakoulu 1982.
Maija Rautamäki-Paunila. Maisemamaakunnat: Maakunnallinen viheraluejärjestelmä. Teknillinen korkeakoulu. Arkkitehtiosasto. Maisemalaboratorio. Otakustantamo, 1983.
Heikki Kukkonen, Mirja Lievonen, Maija Rautamäki. Asutuksen kehitys Satakunnassa 1800-luvun jälkipuoliskolta 1980-luvun alkuun. Satakunnan seutukaavaliitto 1983.
Maija Rautamäki. Maakunnallinen maisemaselvitys: Varsinais-Suomi. Varsinais-Suomen seutukaavaliitto 1990.
Burjaatin kieli

| Burjaatti |
| --- | --- |
 Burjaatin puhuma-alue
Oma nimi:  буряад хэлэн
Tiedot
Alue:  Burjatia, Irkutskin alue (ml. Ust-Ordynskin Burjatia), Taka-Baikalian aluepiiri (ml. Agan Burjatia), Mongolia, Kiina
Virallinen kieli:   Burjatia
Puhujia:  440 000
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  kyrillinen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  mongolilaiset kielet
Kieliryhmä:  itämongolilaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-2:  bua
ISO 639-3:  bua
 Ohje 
Burjaatin kieli (burjaatiksi буряад хэлэн, burjaad helen) on burjaattien puhuma mongolilainen kieli. Sillä on virallisen kielen asema Burjatian tasavallassa Venäjällä.
Levinneisyys ja puhujamäärä

Burjaattia puhutaan Venäjällä lähinnä Burjatiassa, Irkutskin alueella (Ust-Ordynskin Burjatia, Nižneudinskin piiri, Ziman piiri) sekä Taka-Baikalian aluepiirissä (Agan Burjatia, Akšan piiri, Kyran piiri, Karymskojen piiri, Šilkan piiri). Mongoliassa burjaatteja asuu Dornodin ja Selengen aimakeissa ja Kiinassa Sisä-Mongolian Hulunbuirin alueella.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan burjaatin puhujia oli Venäjällä 375 900 henkeä, joista 229 800 Burjatiassa, 45 900 tuolloisessa Ust-Ordynskin Burjatian ja 42 500 Agan Burjatian autonomisessa piirikunnassa. Burjaattien autonomioissa asui 84,7 puhujien kokonaismäärästä. Mongoliassa puhujia arvioitiin olevan noin 45 000 ja Kiinassa 6 000 henkeä.
Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan burjaattia puhui Venäjällä 368 800 henkeä, joista 231 400 Burjatiassa, 46 000 Ust-Ordynskin ja 44 900 Agan Burjatian autonomisessa piirikunnassa (lukuihin sisältyvät myös burjaattia toisena tai vieraana kielenä puhuvat).
Vuonna 1989 Venäjän burjaateista 86,6 % puhui burjaattia äidinkielenään ja 2,5 % toisena kielenä. Vuonna 2002 79,3 % burjaateista osasi burjaattia. Kansallisuudeltaan burjaateista 96,3 % osaa venäjää (85,7 % vuonna 1989).
Burjatiassa burjaattia osaa 23,6 %, Ust-Ordynskin Burjatiassa 34,0 % ja Agan Burjatiassa 62,2 % koko väestöstä. Venäjää koko väestöstä osaa Burjatiassa 98,6 %, Ust-Ordynskin Burjatiassa 98,4 % ja Agan Burjatiassa 94,9 %.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 218 600 burjaatin puhujaa.
Fonologia > Vokaalit

|  | Etinen | Keskinen | Takainen |
| --- | --- | --- | --- |
| Suppea | i | y | ʉ | u |
| Puolisuppea | e |  |  |
| Puoliväljä | ɛ | œ |  | ɔ |
| Väljä | a |  |  |
Vokaalit voivat esiintyä sekä pitkinä että lyhyinä. |-viivalla on erotettu pyöreys: oikealla pyöreä ja vasemmalla lavea.
Fonologia > Konsonantit

|  |  | Bilabiaali> tavallinen | Bilabiaali> palat. | Alveolaari> tavallinen | Alveolaari> palat. | Palataali | Velaari> tavallinen | Velaari> palat. | Glottaali |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Klusiili | asp. |  |  | tʰ | tʲʰ |  |  |  |  |
| Klusiili | soinn. | b | bʲ | d | dʲ |  | g | ɡʲ |  |
| Frikatiivi | Frikatiivi |  |  | s | z |  | ʃ | ʒ | x | xʲ | h |
| Nasaali | Nasaali | m | mʲ | n | nʲ |  | (ŋ) |  |  |
| Lateraali | Lateraali |  |  | l | lʲ |  |  |  |  |
| Tremulantti | Tremulantti |  |  | r | rʲ |  |  |  |  |
| Approksimantti | Approksimantti |  |  |  |  | j |  |  |  |
Sanaloppuiset soinnilliset konsonantit äännetään soinnittomina: esim. [b] -> [p]. Äng-äänne esiintyy burjaatissa vain kirjainyhdistelmissä ⟨нг⟩ ja⟨хг⟩. |-viivalla on erottettu sointi: oikealla soinnillinen ja vasemmalla soinniton.
Historia ja murteet

Burjaattien esi-isiä ovat Baikalin ympäristöön 900–1000-luvuilla asettuneet mongoliheimot. Yhtenäinen mongolin kieli alkoi eriytyä eri kieliksi 1200–1300-luvuilla mongolivaltakunnan hajottua. Burjaatin kielen syntyyn vaikutti puhujien maantieteellinen eristyneisyys sekä seudun alkuperäisten asukkaiden, evenkien ja turkkilaisten heimojen kielistä omaksutut piirteet. Burjaattien ja venäläisten kontaktit alkoivat 1600-luvulla, mutta voimakas venäläisvaikutus syntyi vasta neuvostoaikana. Kielikontaktit ovat vaikuttaneet varsinkin burjaatin fonetiikkaan ja sanastoon.
Kieli jakautuu 16 murteeseen, jotka kuuluvat läntiseen, itäiseen ja eteläiseen ryhmään. Murrejako heijastaa vanhaa heimojakoa. Siihen ovat vaikuttaneet myös taloudelliset ja uskonnolliset eroavaisuudet. Länsimurteissa on enemmän venäläisiä lainasanoja, itä- ja etelämurteissa uskontoon liittyviä kiinalaisia ja tiibettiläisiä lainoja. Nykyään murre-erot ovat tasoittumassa.
Kirjakieli

Burjaatit käyttivät 1900-luvulle saakka yhteistä mongolin kirjakieltä, joka perustui uiguureilta lainattuun kirjaimistoon. Kirjakieltä käytettiin hallinnossa, lainsäädännössä ja kirjeenvaihdossa sekä uskonnollisissa ja maallisissa teoksissa. 1600-luvulla buddhalaisluostareissa alettiin painaa kirjoja ksylografian avulla. 1700–1800-luvuilla laadittiin burjaattiheimojen kronikoita, julkaistiin oppikirjoja, käännöskirjallisuutta ja suullisen kansanperinteen teoksia. Läntisiä burjaatteja varten julkaistiin 1700-luvulta lähtien kyrillisellä kirjaimistolla kristillistä kirjallisuutta ja myöhemmin myös oppikirjoja ja kaunokirjallisuutta.
Burjaattien ja halhamongolien yhteisen kirjakielen käyttöä jatkettiin 1920-luvulla. Mongolien kieli- ja kulttuuriyhteyttä korostaneita kielitieteilijöitä alettiin kuitenkin pian syyttää panmongolismista ja porvarillisesta nationalismista. Vuonna 1931 otettiin käyttöön latinalainen kirjaimisto ja alettiin kehittää erillistä burjaatin kirjakieltä. Vuonna 1939 siirryttiin venäläiseen kirjaimistoon, johon liitettiin kolme burjaatin äänteitä osoittavaa lisämerkkiä: ө, ү ja һ. Kirjakielen normien perustaksi määriteltiin itämurteisiin kuuluva Horin murre. Samalla pyrittiin karsimaan mongolismeja ja neologismeja, jotka korvattiin venäläisillä ja kansainvälisillä sanoilla.
Burjaatin kirjaimisto
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Б б | В в | Г г | Д д | Е е | Ё ё | Ж ж |
| З з | И и | Й й | К к | Л л | М м | Н н | О о |
| Ө ө | П п | Р р | С с | Т т | У у | Ү ү | Ф ф |
| Х х | Һ һ | Ц ц | Ч ч | Ш ш | Щ щ | Ъ ъ | Ы ы |
| Ь ь | Э э | Ю ю | Я я |  |  |  |  |
Burjaatin kirjakielen käyttöala oli laajimmillaan 1920–1930-luvuilla, jolloin esim. kouluopetus tapahtui kokonaan oppilaiden äidinkielellä. Toisen maailmansodan jälkeen kielen käyttö alkoi kuitenkin vähentyä. Syynä tähän oli mm. burjaattisivistyneistön tuhoaminen Stalinin ajan vainoissa sekä venäjän kielen taidon leviäminen. Viranomaisten kieleksi tuli venäjä ja burjaatinkielinen kouluopetus lopetettiin 1970-luvun alussa. Samalla supistui myös burjaatin käyttö tiedotusvälineissä ja kirjallisuudessa. Burjaatti palautettiin koulujen alaluokkien opetusvälineeksi vasta vuonna 1986.