stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tammi (täsmennyssivu)
Henkilöt > Etunimenä

Tammi Patterson (s. 1990), australialainen tennispelaaja
Tammi Terrell (1945–1970), yhdysvaltalainen rhythm and blues- ja pop-laulaja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Tammi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Uefan vuoden miespelaaja

| Uefan vuoden miespelaaja |
| --- | --- |
 Cristiano Ronaldon Uefan vuoden miespelaajan palkinto esillä Museu CR7 -museossa.
Palkitaan:  Euroopan kauden paras miespelaaja seura- ja maajoukkuetason mukaan.
Palkinnon antaja:  Uefa, European Sports Media
Maa:  kansainvälinen
Ensimmäinen palkinto:  2012
Useimmin palkittu:  Cristiano Ronaldo (3 palkintoa)
Viimeisin palkittu:  Erling Braut Haaland
Uefan vuoden miespelaaja (tunnettu ennen nimellä Uefan Euroopan vuoden pelaaja) on jalkapallopalkinto, joka myönnetään Euroopan kauden parhaalle miespelaajalle seura- ja maajoukkuetason mukaan. Uefa aloitti sen jakamisen kaudella 2010–2011 yhdessä European Sports Median kanssa.
Palkitut

| Kausi> Uefan Euroopan vuoden pelaaja | Voittaja> Uefan Euroopan vuoden pelaaja | Seura> Uefan Euroopan vuoden pelaaja | Viite |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010–2011 | Lionel Messi  | Barcelona  |  |
| 2011–2012 | Andrés Iniesta  | Barcelona  |  |
| 2012–2013 | Franck Ribéry  | Bayern München  |  |
| 2013–2014 | Cristiano Ronaldo  | Real Madrid  |  |
| 2014–2015 | Lionel Messi  | Barcelona  |  |
| 2015–2016 | Cristiano Ronaldo  | Real Madrid  |  |
Uefan vuoden miespelaaja
| 2016–2017 | Cristiano Ronaldo  | Real Madrid  |  |
| 2017–2018 | Luka Modrić  | Real Madrid  |  |
| 2018–2019 | Virgil van Dijk  | Liverpool  |  |
| 2019–2020 | Robert Lewandowski  | Bayern München  |  |
| 2020–2021 | Jorginho  | Chelsea  |  |
| 2021–2022 | Karim Benzema  | Real Madrid |  |
| 2022–2023 | Erling Braut Haaland  | Manchester City |  |
Kuvia

Cristiano Ronaldo on voittanut palkinnon ennätyksellisesti kolmesti.
Lionel Messi on palkinnon ainoa voittaja, jonka kansalaisuus on Euroopan ulkopuolinen. Hän on lisäksi toinen pelaaja, joka on voittanut palkinnon useammin kuin kerran.
Viimeisin voittaja Erling Braut Haaland.
Rustam Minnihanov

| Rustam Minnihanov> Рустам Минниханов Рөстәм Миңнеханов |
| --- | --- |
 Minnihanov, 2014.
Tatarstanin 2. johtaja
 25. maaliskuuta 2010 –  
Edeltäjä:  Mintimer Šaimijev
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. maaliskuuta 1957 (ikä 67)  Yaña Arış, Tatarstanin ASNT, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto (nykyään Tatarstan, Venäjä)
Puoliso:  Gulsina Minnihanova (Gölsinə Miñnexanova)
Tiedot
Puolue:  Yhtenäinen Venäjä
Uskonto:  sunnalainen islam
Aiheesta muualla
Kotisivu
Rustam Nurgalijevitš Minnihanov (ven. Руста́м Нургали́евич Минниха́нов, tat. Рөстәм Нургали улы Миңнеханов, Röstəm Nurğali ulı Miñnexanov; s. 1. maaliskuuta 1957) on tataaritaustainen venäläinen poliitikko, joka on toiminut Tatarstanin johtajana vuodesta 2010. Aikaisemmin, vuoden 2023 helmikuuhun nimike oli Tatarstanin presidentti. Ennen kyseistä virkaa Minnihanov toimi Tatarstanin pääministerinä. Hän on myös toiminut muun muassa öljy- ja kaasuyhtiö Tatneftin hallituksen puheenjohtajana sekä lentokonesuunnittelutoimisto ja -valmistaja Tupolevin johtokunnan puheenjohtajana. Minnihanov on vieraillut Suomen tataariyhteisön keskuudessa Helsingissä vuosina 2011 ja 2015.
Henkilöhistoria

Minnihanov syntyi 1. maaliskuuta 1957 Yaña Arış -nimisessä kylässä Rybnoslobodskin piirikunnassa silloisessa Tatarstanin autonomisessa sosialistisessa neuvostotasavallassa.
Minnihanov on valmistunut Kazanin maatalousinstituutista koneinsinööriksi. Hän on myös taloustieteiden tohtori.
Vuonna 1978 Minnihanov alkoi työskennellä suunnittelutehtävissä Sabinskin piirikunnassa. Siellä hän yleni "vanhemmaksi" suunnittelijaksi. Hän työskenteli myös pääsuunnittelijana valtion metsäteollisuusyrityksessä.
Vuosina 1985–1993 hän työskenteli erilaisissa tehtävissä Arskin piirikunnassa. Vuonna 1993 hänet nimitettiin Visokogorskin piirikunnan johtajaksi. Vuonna 1996 hän siirtyi työskentelemään Tatarstanin talousministeriöön. Tatarstanin pääministerinä hän työskenteli 10. heinäkuuta 1998 lähtien.
Tatarstanin pitkäaikainen presidentti Mintimer Šaimijev ilmoitti alkuvuodesta 2010 jättävänsä asemansa ja toivoi Minnihanovia seuraajakseen, johon asemaan presidentti Medvedev asetti hänet ehdolle. Minnihanov otti virallisesti aseman 25. maaliskuuta 2010. Minnihanov voitti vuoden 2010 vaalit 83.3% äänillä ja vuonna 2015 luku oli 94.4%.
Minnihanovin poika Irek (s. 1990) sai surmansa 17. marraskuuta 2013 sattuneessa lento-onnettomuudessa, jossa Tatarstan Airlinesin lentokone putosi laskeutuessaan Kazanin lentoasemalle.
Rustem Minnihanovin vaimo on Gulsina Minnihanova (Gölsinä Miñnexanova), joka omistaa kauneushoitoloita, kylpylöitä ja muita yrityksiä Kazanissa. Hän oli vuonna 2021 sijalla 14 Forbesin ”20 rikkaimpien virkamiesten puolisoiden” listalla. Rustamin veljet Rifkat ja Rais ovat molemmat myös poliitikkoja.
Virka

Vuonna 2023 "Tatarstanin presidentti" -tittelistä luovuttiin ja sen korvasi "johtaja" (tat. Рәисе, Rəise << arabian raʾīs, رئيس), mikä on yleinen titteli monissa arabimaissa. Muutosprosessi sai alkunsa vuonna 2017, kun Moskovan ja Kazanin välinen vuoden 1994 autonominen sopimus umpeutui. Valtioduuman lakialoitteen mukaan presidentin titteliä käyttäisi jatkossa vain Venäjän federaation presidentti. Minnihanov allekirjoitti lakimuutoksen 26. tammikuuta 2023 ja se astui voimaan helmikuun kuudentena.
Joulukuussa 2022 Minnihanov oli kertonut tukevansa päätöstä todeten, että sen vastustaminen "heikentäisi Venäjän federaation yhtenäisyyttä, etenkin nyt sodan aikaan".
Sanktiot

26. tammikuuta 2023 Minnihanov joutui Yhdysvaltojen pakotteiden alaisiksi, koska hän on "strategisia pommikoneita Venäjän asevoimille valmistavan" OAK:n hallituksen puheenjohtaja. Myös hänen vaimonsa Gulsina sisältyy sanktioihin.
11. huhtikuuta 2023 Minnihanov ja hänen vaimonsa sisällytettiin Kanadan "Putinin sotaan osallistuvien talouseliittien" sanktiolistalle. Myös hänen vaimonsa Luciano-yhtiö sai sanktiot.
Omien sanojensa mukaan Minnihanov julistettiin "ei-toivotuksi henkilöksi" Moldovassa ja täten 17. huhtikuuta 2023 hänen ollessa matkalla Gaugazian "Kansojen ystävyys" -kongressiin Minnihanov ei saanut poistua koneesta laskeuduttuaan Chișinăun lentokentälle.
Galleria

Rustam Minnihanov (2020).
Rustam Minnihanov, Mintimer Šaimijev, Ilsur Metšin (2011).
Minnihanov Uzbekistanssa (2019).
Rustam Minnihanov, Kasym-Žomart Tokajev (2022).
Qohir Rasulzoda, Rustam Minnihanov (2021).
Minnihanov vierailemassa tataariluokassa (2021).
Kazan, 2018.
Minnihanov laskee kukkia Gabdulla Tukai -monumentille (2023).
Minnihanov, Maija Plisetskaja (2009).
Rustam Minnihanov ja Vladimir Putin (2010).
Rustam Minnihanov, Has-Magomed Kadyrov (2022).
Tatarstanin muslimien kongressi (2013).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rustam Minnihanov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Vladimir Putin ja Rustam Minnihanov. (Kreml, 2023).
Hyökkäys Pearl Harboriin

Hyökkäys Pearl Harboriin oli keisarillisen Japanin laivaston ilmavoimien isku Yhdysvaltain Tyynenmeren laivastoa vastaan Pearl Harborissa, Havaijin Oahun saarella sunnuntaiaamuna 7. joulukuuta 1941. Hyökkäys tapahtui ilman muodollista sodanjulistusta, eikä Yhdysvaltain Tyynenmeren laivasto ollut valmistautunut siihen. Lentotukialuksilta toimineiden japanilaisten lentokoneiden kaksi hyökkäysaaltoa aiheuttivat suurta tuhoa, ja Tyynenmeren laivasto menetti muun muassa kaikki kahdeksan taistelulaivaansa.
Japanin ja Yhdysvaltain välit olivat olleet kireät jo vuosia ennen Pearl Harborin hyökkäystä. Japani kävi valloitussotaa Kiinassa ja Indokiinassa, minkä seurauksena Yhdysvallat oli asettanut Japanin kauppasaartoon. Japanin talous oli riippuvainen meriteitse tuoduista raaka-aineista ja teollisuustuotteista, ja maan valuuttavarannot olivat hupenemassa. Japanilaiset päättivät lamauttaa Yhdysvaltain laivaston voimakkaalla yllätyshyökkäyksellä ja valloittaa Kaakkois-Aasian ja läntisen Tyynenmeren saaret ennen kuin liittoutuneilla oli aikaa organisoida tehokasta puolustusta tai suunnitella vastaiskua. Näin taattaisiin talouden kannalta välttämättömien raaka-aineiden saanti ja luotaisiin koko läntisen Tyynenmeren ympäröivä puolustusvyöhyke, jonka toivottiin hidastavan Yhdysvaltain vastahyökkäyksiä niin, että sota voisi lopulta päättyä Japanille edulliseen neuvottelurauhaan.
Hyökkäys Pearl Harboriin osoitti lentotukialusten ratkaisevan merkityksen nykyaikaisessa merisodankäynnissä. Operaatio oli logistisesti vaikea, mutta se onnistui huolellisen harjoittelun ja taitavasti toteutetun salauksen ansiosta. Yllätyshyökkäys herätti Yhdysvalloissa sekä järkytystä että raivoa. Japanin sotasuunnitelmista oli saatu useita ennakkovaroituksia, mutta niihin ei ollut reagoitu ja Japanin asevoimien kyvyt oli pahoin aliarvioitu. Hyökkäyksen jälkeisenä päivänä Yhdysvallat julisti sodan Japanille, ja presidentti Franklin D. Roosevelt piti kuuluisan puheen, jossa julisti joulukuun 7. olevan ”päivämäärä, joka jäisi elämään häpeässä”. Neljä päivää myöhemmin Japanin liittolaiset Saksa ja Italia julistivat sodan Yhdysvalloille.
Hyökkäystä seuranneina viikkoina Japanin valta laajeni koko läntiselle Tyynellemerelle. Pitkällä aikavälillä se kuitenkin johti Japanin siirtomaaimperiumin kukistumiseen, sillä se veti Yhdysvallat mukaan toiseen maailmansotaan. Japanin sotatalous ei kyennyt kilpailemaan Yhdysvaltain teollisuusmahdin kanssa, ja sota päättyi liittoutuneiden voittoon.
Osapuolet > Yhdysvallat

Tyynenmeren laivaston lähes sata alusta oli sijoitettu Pearl Harboriin Havaijille. Laivoista kahdeksan oli taistelulaivoja. Alueella oli myös suuria ilmavoimia. Yhdysvallat ei kuitenkaan vielä vuonna 1941 ollut valmis sotaan Japania vastaan, mikä tiedostettiin maan korkeimmassa johdossa.
Pearl Harborin tukikohtaa komensivat amiraali Husband E. Kimmel ja kenraaliluutnantti Walter C. Short. Loka–marraskuussa 1941 heitä toistuvasti kehotettiin varautumaan mahdolliseen hyökkäykseen. Kimmelin ja Shortin varotoimet eivät olleet tarkoituksenmukaisia, sillä he eivät uskoneet japanilaisten hyökkävään suoraan tukikohtaa vastaan. Short varautui sabotaasiin ja siirsi hävittäjälentokoneensa sisämaahan. Kimmel ei määrännyt tiedusteluretkiä luoteeseen, vaikka japanilaisten saattoi olettaa hyökkäävän juuri siitä suunnasta. Pearl Harborissa olleiden laivojen sallittiin ankkuroitua ja osa miehistöstä jopa päästettiin maihin viettämään vapaa-aikaa. Tutka-asemat asetettiin valmiuteen, mutta vain vaarallisimpana pidettynä aikana aamuneljän ja -seitsemän välillä, eikä niiden miehistöjä ollut koulutettu kunnolla. Washingtonissakaan ei marraskuun lopulla tai joulukuun alussa ryhdytty merkittäviin toimiin sodan varalta.
Kimmelin toimintaa rajoitti hänen laivastonsa kaksijakoinen luonne. Se koostui hitaista taistelulaivoista ja niiden saattajista sekä nopeista lentotukialuksista. Lentotukialukset eivät japanilaisten hyökätessä tosin edes olleet Pearl Harborissa. USS Lexington oli kuljettamassa lentokoneita Midwaylle ja USS Enterprise Wakensaarelle. Kolmas lentotukialus USS Saratoga oli San Diegossa noutamassa uusia lentokoneita. Kimmeliä oli myös kielletty poistumasta Havaijin vesiltä, eikä hänen sallittu lähettää taistelulaivojaan San Pedroon tai San Diegoon, mikä olisi suuresti helpottanut Tyynenmeren laivaston öljyhuoltoa.
Yhdysvalloissa tiedettiin japanilaisten suunnittelevan Siaminlahdelle kohdistuvaa sotaretkeä, ja heidän epäiltiin havittelevan Yhdistyneen kuningaskunnan ja Alankomaiden siirtomaaomistuksia. Japanin ei uskottu hyökkäävän samanaikaisesti sekä läntisellä että itäisellä Tyynellämerellä. Yhdysvaltalaiset sotatieteilijät olivat pohtineet Pearl Harboriin kohdistuvan hyökkäyksen mahdollisuutta, mutta sitä ei pidetty todennäköisenä, sillä avoin hyökkäys johtaisi Yhdysvaltain ja Japanin väliseen sotaan. Jos japanilaiset olisivat tyytyneet valloittamaan eurooppalaisille siirtomaavalloille kuuluvia alueita, Yhdysvallat ei ainakaan heti olisi liittynyt sotaan. Yhdysvaltalaiset kuitenkin aliarvioivat japanilaisten uhkarohkeuden ja sotilaallisen kyvykkyyden.
Neuvostoliitto oli Richard Sorgen kautta saanut tiedustelutietoa siitä, että japanilaiset suunnittelivat yllätyshyökkäystä Tyynellämerellä. Josif Stalin ei varoittanut Yhdysvaltoja, vaikka se avusti Neuvostoliittoa sodassa Saksaa vastaan. Stalinin motiiveista on esitetty monia spekulaatioita.
Taistelun kulku > Hyökkäys alkaa

Japanilaiset lentokoneet nousivat lentotukialusten kansilta 7. joulukuuta 1941 kello 6.05. Hyökkäyksen ajankohdaksi oli valittu sunnuntaiaamu, koska yhdysvaltalaisten uskottiin olevan silloin kaikkein huonoimmin valmistautuneita. Japanin lentotukialukset sijaitsivat noin 330 kilometriä Oahusta pohjoiseen. Huonosta säästä huolimatta ensimmäisen hyökkäysaallon lähes 200 lentokonetta nousivat ilmaan 15 minuutissa, ja vain kaksi konetta tuhoutui nousun aikana. Puolentoista tunnin kuluttua ne saivat näkyviinsä Oahun saaren pohjoisrannan. Sää oli pilvinen mutta paranemaan päin. Jo aamuyöstä Pearl Harboriin oli lähetetty pienoissukellusveneitä, mutta niiden ohjaaminen oli miehistöille vaikeaa, eivätkä ne saaneet paljoakaan aikaiseksi.
Samana aamuna Yhdysvaltain tiedustelu kaappasi japanilaisen viestin, josta ilmeni hyökkäyksen olevan alkamaisillaan. Salakielen purkamiseen meni useita tunteja, ja kun se lopulta saatiin käännetyksi, yleisesikunnan päällikkö kenraali George C. Marshall sattui olemaan ratsastamassa. Kun viesti useiden viivästyksien jälkeen saatiin kenraalikunnan tietoon, ei laivaston esikunnan päällikkö amiraali Harold Stark pitänyt erillistä varoitusta tarpeellisena, sillä Kimmelille oli jo kymmenen päivää aiemmin kerrottu sodan alkavan pian. Tiedustelun kaappaamista viesteistä ei myöskään ilmennyt, että japanilaiset aikoivat hyökätä nimenomaan Pearl Harboriin. Marshall päätti silti lähettää varoituksen, mutta hän ei turvallisuussyistä käyttänyt puhelinta vaan lähetti sähkeen, joka inhimillisten viivytysten vuoksi saavutti Havaijin vasta hyökkäyksen alettua.
Myös Pearl Harborissa havaittiin sunnuntaiaamuna epäilyttävää toimintaa, kun miinanraivaaja USS Condorin miehistö havaitsi japanilaisen sukellusveneen. Kaksi ja puoli tuntia myöhemmin hävittäjä USS Ward ilmoitti taistelleensa Pearl Harborin lähettyvillä liikkunutta sukellusvenettä vastaan, mutta Kimmel ei reagoinut heti vaan yritti ensin saada varmistuksen siitä, että alueella tosiaan liikkui vihamielisiä aluksia. Tutka-aseman miehistöön kuulunut sotamies George Elliott harjoitteli virallisen valmiusajan jälkeen ja havaitsi suuren määrän lentokoneita, mutta hänen esimiehensä uskoivat niiden olevan omia B-17-pommikoneita, joita odotettiin saapuvaksi mantereelta. Vaikka varoitusmerkkeihin olisikin reagoitu välittömästi, hyökkäyksen torjumiseksi ei enää tässä vaiheessa olisi voinut tehdä paljoakaan.
Hyökkäys Pearl Harboriin tapahtui ilman muodollista sodanjulistusta. Yamamoton aikomuksena oli ajoittaa hyökkäys niin, että se alkaisi puoli tuntia Yhdysvalloille toimitettavan tiedonannon jälkeen. Tiedonannossa olisi annettu virallinen ilmoitus rauhanneuvottelujen päättymisestä, mutta Japanin Yhdysvaltain-suurlähetystöllä meni 5 000 sanaa pitkän viestin purkamiseen ja toimittamiseen niin kauan, että hyökkäys ehti sillä välin alkaa. Kun suurlähettiläs lopulta toimitti viestin, Yhdysvaltain tiedustelu oli jo kaapannut ja kääntänyt sen.
Taistelun kulku > Ensimmäinen aalto

Hyökkäävien lentokoneiden ensimmäinen aalto saapui Pearl Harboriin 7.49 paikallista aikaa. Siihen kuului 191 konetta: 40 torpedopommittajaa, 49 vaakapommituskonetta, 51 syöksypommittajaa ja 51 hävittäjää. Pommikonelaivueen komentaja Mitsuo Fuchida määräsi lentäjänsä hyökkäykseen ja lähetti radioviestin ”Tora, tora, tora!” (suom. tiikeri) merkiksi siitä, että vihollinen oli yllätetty. Laivojen lähes 800 ilmatorjuntatykistä kolme neljännestä oli hyökkäyksen alkaessa miehittämättä. Maalla sijainneista 31 ilmatorjuntatykkipatterista vain neljä oli toimintavalmiudessa.
Hyökkääjien pääkohde olivat Yhdysvaltain Tyynenmeren laivaston kahdeksan taistelulaivaa, jotka oli ankkuroitu siistiin riviin. Japanilaiset torpedokoneet kävivät taistelulaivojen kimppuun samalla, kun syöksypommittajat hyökkäsivät lentokentille. Sabotaasin estämiseksi yhdysvaltalaiset koneet oli varastoitu hyvin lähelle toisiaan, ja ensimmäinen hyökkäysaalto tuhosi kentille lähes sata viholliskonetta. Satamaan ankkuroidut laivat olivat helppoja maaleja. Suurimmat tuhot syntyivät ensimmäisen puolen tunnin aikana, jolloin aluksia ei ollut vielä kunnolla miehitetty.
Ensimmäisenä osuman sai taistelulaiva USS Oklahoma, joka kääntyi neljän torpedon osumasta ympäri. Laiva vajosi niin nopeasti, että osa japanilaisten torpedoista osui panssarivyön yläpuolelle. Satoja merimiehiä jäi ansaan uppoavaan laivaan ja hukkui. Lippulaiva USS Californiaan osui kaksi torpedoa ja USS West Virginiaan kuusi, jotka repivät sen satamanpuoleisen kyljen auki. Kaksi panssaria lävistävää lentopommia iskeytyi USS Arizonan kannen läpi räjäyttäen aluksen ammusvaraston. Räjähdyksessä sai välittömästi surmansa yli tuhat miestä. USS Tennesseen kannelle putosi kaksi lentopommia, joista toinen lävisti panssarin, mutta räjähdykset aiheuttivat suhteellisen pieniä vaurioita. USS Nevadan kannella soittokunta oli juuri soittamassa kansallislaulua, kun japanilaiset alkoivat tulittaa laivaa. Oden McMillanin johtama soittokunta soitti kansallislaulun loppuun, ennen kuin miehet syöksyivät turvaan. Puoli yhdeksään mennessä taistelulaivojen rivi oli sekasorron vallassa.
Japanilaiset hyökkäsivät myös muiden kuin riviin ankkuroitujen alusten kimppuun. Taistelulaiva USS Utah oli vanha alus, jota käytettiin harjoitusmaalina ja josta aseet oli poistettu. Japanilaiset upottivat sen kahdella torpedolla. Kevyeen risteilijään USS Raleigh’hin osui yksi torpedo. Ford Islanille ankkuroituun kevyeen risteilijään USS Helenaan osui samoin torpedo, jonka räjähdys vahingoitti myös viereistä miinanraivaajaa USS Oglalaa. Japanilainen pienoissukellusvene yritti torpedoida vesilentokoneiden tukialuksen USS Curtissin, mutta joutui hävittäjä USS Monaghanin syvyyspommien kohteeksi. Pienoissukellusveneiden toiminta oli tehotonta, ja japanilaiset menettivät kaikki operaatioon osallistuneet pienoisveneet.
Ilmatorjunnan nopea reagointi yllätti japanilaiset, mutta se ei kyennyt vakavasti uhkaamaan hyökkääjiä. Vain kuusi yhdysvaltalaista lentokonetta pääsi ilmaan ajoissa ensimmäistä hyökkäysaaltoa vastaan.
Taistelun kulku > Toinen aalto

Toinen aalto saapui Pearl Harboriin kello 8.50. Sekin aiheutti suuria, joskaan ei ensimmäisen aallon veroisia tuhoja. Palavan öljyn nostattama paksu savu vaikeutti tähtäämistä, ja ilmatorjuntatuli oli jo tehokkaampaa. Laivat yrittivät torjua hyökkäystä jopa suurilla tykeillään, ja yksittäisiä ammuksia lensi Honoluluun saakka. Japanilaiset kärsivät suurimman osan tappioistaan taistelun tässä vaiheessa.
Syöksypommittajat pommittivat USS Pennsylvaniaa, joka syttyi tuleen. Pennsylvanian lähelle ankkuroidut hävittäjät tuhoutuivat täysin. Hävittäjä USS Shaw katkesi räjähdyksen voimasta. Taistelulaivat USS Maryland ja Tennessee olivat muiden laivojen takana torpedoilta suojassa, mutta niihin osui lentopommeja, ja tuli levisi Arizonalta Tennesseelle. Marylandin kärsimät vauriot jäivät vähäisiksi. Ensimmäisessä aallossa vaurioitunut Nevada yritti paeta Pearl Harborista, mutta syöksypommittajat hyökkäsivät sen kimppuun. Laivaan osui 7–8 pommia ja miehistö ohjasi sen karille.
Hävittäjäalusten polttoainetankit alkoivat vuotaa, ja valtava tulipalo levittäytyi kuivatelakalle. Myös vaurioitunut kuivatelakka itsessään vuosi, ja vedenpinnan noustessa palava öljy kohosi yhä korkeammalle. Syöksypommittajien ja torpedojen vahingoittama California olisi todennäköisesti ollut pelastettavissa, mutta miehistö sai määräyksen paeta juuri, kun he olivat käynnistämässä pumppuja, sillä Arizonasta ja West Virginiasta vuotanut palava öljy oli leviämässä Californian ympärille. Miehistön hylättyä aluksen se upposi hitaasti matalaan veteen.
Kello 9:n jälkeen japanilaiset vetäytyivät ja tukialuslaivasto kääntyi paluumatkalle.
Taistelun kulku > Kolmas aalto

Tukialuksille palaavat japanilaislentäjät kannustivat Nagumoa lähettämään kolmannenkin hyökkäysaallon, jolla tuhottaisiin Pearl Harborin telakat, konepajat ja öljyvarastot. Nagumo oli kuitenkin huolissaan siitä, ettei Yhdysvaltain lentotukialuksista Lexingtonista ja Enterprisesta ollut saatu havaintoja, ja pelkäsi joutuvansa niiden yllättämäksi. Pahimmassa tapauksessa Nagumon ilmavoimat olisivat olleet sidottuina Oahuun juuri, kun tärkein kohde – vihollisen lentotukialukset – aloittaisivat vastahyökkäyksen. Japanilaiset olivat menettäneet vain vähän lentokoneita, mutta useat niistä olivat kärsineet vähäisempiä vaurioita ja ehjiä koneita saatettaisiin tarvita paluumatkalla. Todellisuudessa Yhdysvaltain lentotukialukset olivat kaukana Pearl Harborista, mutta japanilaiset eivät tienneet siitä. Nagumo kielsi kolmannen hyökkäyksen ja aloitti perääntymisen. Samaan aikaan Havaijilla pelättiin japanilaisten täysimittaista maihinnousua.
Lopputulos > Tappiot

Pearl Harborin hyökkäyksessä tuhoutui tai vahingoittui kahdeksan taistelulaivaa. Arizona ja Oklahoma upposivat, Nevada, West Virginia ja California vaurioituivat pahoin, ja Tennessee, Maryland ja Pennsylvania kärsivät vähäisempiä vaurioita. Suurin osa taistelulaivoista saatiin myöhemmin korjattua, ja vain kaksi poistui vahvuudesta pysyvästi. Lukuisat pienemmät alukset kärsivät vaihtelevan suuruisia vaurioita. Hävittäjät Cassin ja Downes upposivat, samoin maalilaivaksi muunnettu vanhentunut taistelulaiva Utah. Risteilijät Helena, Honolulu ja Raleigh vaurioituivat. Miinalaiva Oglala vahingoittui pahoin. Myös satamarakennukset olivat vaurioituneet, ja tulipalojen sammuttamiseen meni kaksi viikkoa.
Lentokoneita tuhoutui 188, joista 96 kuului maavoimien ja 92 laivaston ilmavoimille. Vaurioituneita koneita oli 159, joista 128 oli maavoimien ja 31 laivaston. Hyökkäyksen jälkeen Pearl Harborissa oli vain joitakin kymmeniä toimintakykyisiä koneita. Taistelun jälkiseurauksena viisi lentotukialus Enterprisen konetta tuhoutui omien tulituksessa, jolloin 3 lentäjää kuoli.
Yhdysvaltain asevoimien henkilöstötappiot olivat 2 335 kuollutta ja 1 143 haavoittunutta. Merivoimien tappiot olivat raskaimmat: 2 008 kuollutta ja 710 haavoittunutta. Maavoimat menetti 218 sotilasta kuolleina ja 364 haavoittuneinta, merijalkaväki 109 kuolleina ja 69 haavoittuneina. Siviilejä kuoli 68 ja haavoittui 35. Monet veden varaan joutuneet sotilaat saivat vammoja mereen vuotaneesta öljystä. Pearl Harborin korkea-arvoisin uhri kontra-amiraali Isaac C. Kidd oli Yhdysvaltain laivaston historian ensimmäinen amiraalitason upseeri, joka kuoli vihollisen toiminnan seurauksena.
Japanilaiset menettivät 29 lentokonetta: 9 hävittäjää, 15 syöksypommittajaa ja 5 torpedokonetta. Koneista 20 menetettiin toisessa aallossa, ja niistä 15 kuului lentotukialus Kagan kalustoon. Lentäjiä kuoli 55. Kaikki 5 operaatioon osallistunutta pienoissukellusvenettä menetettiin, samoin 9 niiden miehistöön kuulunutta merimiestä. Lisäksi japanilaiset menettivät yhden tavanomaisen sukellusveneen ja sen 65-henkisen miehistön. Miestappiot olivat yhteensä 129 kuollutta.