stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Thomas Ball Barratt
Ura ja palvelutehtävä > Yhdysvalloissa

Syksyllä 1905 Barratt lähetettiin Yhdysvaltoihin varainkeräysmatkalle kaupunkilähetyksen toimitaloa varten. Barrattilla oli mukanaan seitsemäntoista metodistikirkon piispan sekä Norjan kuningas Haakon VII:n suositukset. Yli vuoden kestänyt matka ei kuitenkaan sujunut varojen keräyksen näkökulmasta toivotusti. Matkallaan Barratt tuli tietoiseksi Azusa-kadun herätyksestä ja kävi kirjeenvaihtoa William J. Seymourin ryhmän kanssa. Barrattin vierailu Los Angelesiin ei vielä järjestynyt, mutta Barratt vieraili New Yorkissa kokoontuneen helluntairyhmän tilaisuudessa. Marraskuussa 1906 Barratt koki hengellisen uudistumisensa.
Ura ja palvelutehtävä > Pohjolan helluntaiapostolina

Barratt kirjoitti henkikasteestaan Byposten-lehteen ja palasi Norjaan joulukuussa 1906. Barrattin aloittamissa kokouksissa alkoi esiintyä voimakasta uskonnollista heräämistä, jota verrattiin Azusa-kadun herätyksiin. Sanomalehdet kirjoittivat "Barrattilaisherätyksestä" etusivun uutisia, sekä tarkastelivat ilmiötä myönteisesti ja kielteisesti. Anglikaaninen pappi Alexander Boddy vieraili vuonna 1907 Barrattin tilaisuudessa. Vaikuttuneena Boddy kutsui Barrattin Englantiin julistusmatkalle. Matkan vaikutuksesta ryhdyttiin Sunderlandissa järjestämään vuotuisia helluntaikonferensseja ja herätys levisi nopeasti.
Oslossa vierailivat myös saksalaiset luterilaiset papit Jonathan Paul ja E. Meyer, jotka veivät helluntaisanomaa Saksaan. Norjasta helluntaiherätys levisi nopeasti Ruotsiin. Metodistipastori Ågren tutustui seurakunnan toimintaan. Samoin nuori baptistipastori Lewi Pethrus vieraili Oslossa 1907 ja ystävystyi Barrattin kanssa. Barrattin toiminnasta tuli kansainvälistä. Vuonna 1908 Barratt vieraili Intiassa. Helluntaisanoma levisi myös Byposten-lehden välityksellä, jolle vuonna 1910 annettiin uusi nimi Korsets Seier (suom. Ristin Voitto).
Karismaattisten ilmiöiden vuoksi Barrattille ja metodistikirkolle tuli välirikko. Myöhemmin Barratt myös muutti mielensä lapsikastetta vastaan ja otti kasteen 1913 Tukholmassa Lewi Pethruksen johtamassa Filadelfia-seurakunnassa.lähde? Hän on merkinnyt Norjan helluntailaisuudelle samaa kuin Lewi Pethrus Ruotsin helluntailaisuudelle.
Ura ja palvelutehtävä > Virsi- ja laulurunoilijana

Barrat on kirjoittanut useita hengellisiä lauluja ja virsiä sekä kääntänyt niitä jo 18-vuotiaana. Hänen kokoelmansa Evangeliske Sanger ilmestyi 1887 ja kokoelma Maran ata 1911. Sen myöhemmässä laitoksessa oli 100 Barratin kirjoittamaa ja yli 130 kääntämää laulua. Hänen laulunsa uudistivat pohjoismaista herätyslaulujen muotoa siten, että hän anglosaksiseen tapaa liitti lauluihin kertosäkeen, joka kertautuu jokaisessa säkeistössä.
Barratin kirjoittamia lauluja on myös suomenkielisissä virsi- ja laulukirjoissa:
Hengellinen laulukirja
130 Jeesus, Sä nostit ja pelastit (säv. Silas J. Vail)
141 Sulle, Herra, kiitosmielin (säv. Elevine Heede)
231 Jeesuksen luokse (säv. William J. Kirkpatrick)
354 Kuin kastehen haihdutti (säv. tuntematon)
640 Siion oi suloinen (säv. Charlotte A. Barnard)
Seurakunta laulaa
196 Jeesus, sä nostit ja pelastit mun (säv. SIlas J. Vail)
Ruotsin kirkon virsikirja
312 Siion, voit kaupuuni poistaa (Her fra mit Sion jag skuer, 1904, suom. Anna-Mari Kaskinen 1999, säv. Charlotte A. Barnard)
Aleksandr Barkašov

Aleksandr Barkašov vuonna 2008.
Aleksandr Petrovitš Barkašov (ven. лекса́ндр Петро́вич Баркашо́в, s. 6. lokakuuta 1953) on venäläinen
uusnatsijohtaja. Barkašov liittyi 1980-luvulla fasistiseen Pamjat-järjestöön. Erottuaan Pamjatista 
Barkašov perusti ”Yhtenäisyys”-ryhmän, jonka motto oli ”Venäjä venäläisille”. Barkašov on ollut pidätettynä ainakin pariin otteeseen.
Varhainen elämä

Alexandr Barkašov on kotoisin Moskovan seudulta. Hänen taustansa oli työväenluokkainen: isä oli sähkömies ja äiti sairaanhoitaja. Barkašovin isoisä oli osallistui Stalinin juutalaisvastaiseen kampanjaan. Barkašov ilmeisesti omaksui tältä jyrkän antisemitismin. Armeijan Barkašov kävi 1972–1974 joidenkin tietojen mukaan erikoisjoukoissa Egyptissä maata auttamassa, vaimon ilmoituksen mukaan kersantiksi Valko-Venäjällä ja Baltiassa. Nuori Barkašov toimi armeijan jälkeen kymmenisen vuotta voimalaitoksella sähkömiehenä, mutta iltaisin hän opiskeli karatea ja alkoi opettaa sitä muille. Häntä kiinnostivat myös Aleksanteri Suuren tyyppisten suurten valloittajien elämäntarinat. Barkašov teki itse tikareita ja muita teräaseita.
Pamjat

Barkašov liittyi karateoppilaineen vuonna 1985 äärikansallismieliseen Pamjat-järjestöön, jossa hän yleni nopeasti, vuonna 1987 keskusneuvostoon. Barkašovista tuli neljässä vuodessa Pamjatin johtajan varamies. Hänen vastuullaan oli turvallisuus, ideologinen työ ja nuorisokoulutus. Barkašov piti Pamjatin johtajan ja monien muiden järjestöläisten toimintaa pelkkänä tyhjän puhumisena. Niinpä hän jätti järjestön äkkiä lokakuussa 1990.
Yhtenäisyys ”Barkašovtsy”

Barkašov harkitsi muiden Pamjatista eronneiden kanssa johonkin muuhun järjestöön liittymistä, mutta miehet päättivät perustaa oman järjestönsä.
Niinpä Barkašov perusti vuonna oman 1990 uusnatsistisen, puolisotilaallisen ryhmittymän nimeltä Venäjän kansallinen yhtenäisyys. Järjestön tarkoitus oli taistella venäläisten vaarallisiksi vihollisiksi koettuja vastaan. Tämä järjestö tunnettiin myös nimillä Barkašovtsy tai Jedinstvo (’yhtenäisyys’). Tämä äärikansallismielinen, uusnatsilainen järjestö ajoi muun muassa juutalaisten ja kaukasialaisten ajamista ulos Venäjältä. ”Barkašoviittien” tunnuslause oli ”Venäjä venäläisille”. Järjestö laajeni nopeasti 1990–1993, jolloin Venäjän talous syöksyi alas ja epäjärjestys lisääntyi maassa. Vuonna 1992 Barkašov oli perustamassa Venäjän kansallista kokousta, jonka johtajana toimi eläkkeellä ollut venäläinen kenraali Alexander Sterligov. Barkašov kertoi vuonna 1994, että KGB:n 5. osasto (poliittinen) oli ollut mukana perustamassa tätä järjestöä.
Barkašov miehineen tuki vallan kaapannutta parlamenttia vuoden 1993 perustuslaillisessa kriisissä. Toinen vallankaappauksen johtajista, Rutskoi, hyväksyi Barkašovin miehet puolustamaan Valkoista taloa. Barkašov selvisi pois saartorenkaasta, koska hänen nimensä ei aluksi ollut pidätettävien listalla. Hän piiloutui, mutta haavoittui melko vakavasti. Luultavasti joku hänen lukuisista vihollisistaan ampui häntä, ehkä rikollinen, tai ehkä hän ampui vahingossa itseään humalassa. Sairaanhoitaja tunnisti hänet.
Barkašov vangittiin, mutta hän sai duumalta armahduksen 1994. Vuonna 1994 Barkašov julkaisi ”venäläisen nationalistin aapisen”.
Barkašovin ryhmä oli suosionsa huipulla vuoden 1999 tienoilla.
”Barkašoviittien” hiipuminen

2000-luvulla Barkašovin Yhtenäisyys-järjestö kutistui. Järjestössä tapahtui monia jakautumisia ja jäseniä erosi.
Barkašov pidätettiin 2005. Barkašov perusti ”Venäjän puolustajien liiton” vuonna 1993.
Barkašovin järjestön jäseniä osallistui Itä-Ukrainan sotaan.
Kirjallisuutta

Stephen D. Shenfield: Russian Fascism: Traditions, Tendencies, Movements. M. E. Sharpe, 2001. ISBN 0-7656-0634-8 ja ISBN 0-7656-0635-6.
Aiheesta muualla

Barkašovin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef 
Venäjän kansallinen yhtenäisyys -puolueen tunnus.
Marja-Terttu Kivirinta

Elina Marja-Terttu Kivirinta (18. lokakuuta 1948 Jyväskylä – 14. marraskuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen taidekriitikko ja filosofian tohtori. Hän toimi Helsingin Sanomissa kulttuuritoimittajana vuodesta 1981 vuoteen 2008, jolloin hän jäi eläkkeelle. Hän oli toiminut freelance-kriitikkona jo vuodesta 1976 lähtien ja avusti Helsingin Sanomia vielä eläköitymisensä jälkeenkin. Kivirinta väitteli vuonna 2014 Helsingin yliopistosta taidehistorian alalta.
Palkinnot ja tunnustukset

E. J. Vehmaksen palkinto 2000
SARV kunniajäsen 2023
Julkaisut

Galerie Pelin 10 v., teksti ja kuvamateriaali: Marja-Terttu Kivirinta Galerie Pelin, 1991 ISBN 952-90-3188-2.
Koko hajanainen kuva: Suomalaisen taiteen 80-luku, teksti Marja-Terttu Kivirinta & Leena-Maija Rossi, WSOY, 1991 ISBN 951-0-16570-0.
Yhdeksän taiteilijaa, Marja-Terttu Kivirinta. WSOY, 2007 ISBN 978-951-0-32435-6.
Luontoa ja luonnotonta: (Un)naturally: miestaidetta uusin silmin, Marja-Terttu Kivirinta & Leena-Maija Rossi. Like 2009 ISBN 978-952-01-0296-8.
Leena Luostarinen: tiikerinpiirtäjä, toim.: Otso Kantokorpi, Päivi Karttunen, Pirkko Tuukkanen, tekstit: Otso Kantokorpi, Marja-Terttu Kivirinta, Lasse Saarinen. Suomen taideyhdistys, 2013 ISBN 978-952-99260-6-0.
Kaarina Kaikkonen, kirjoittajat: Marina Dacci, Marja-Terttu Kivirinta, Julia P. Herzberg, toimitus: Kiira Miesmaa. Parvs, 2014 ISBN 978-952-5654-61-5.
Vieraita vaikutteita karsimassa: Helene Schjerfbeck ja Juho Rissanen: sukupuoli, luokka ja Suomen taiteen rakentuminen 1910–20 -luvulla, Marja-Terttu Kivirinta. Helsingin yliopisto, 2014 ISBN 978-952-10-9741-6. - Väitöskirja 2014. – Julkaistu myös verkkoaineistona ISBN 978-952-10-9742-3
Väri vapautuu: Suomen taiteen uudistajia 1908–1914, Didrichsenin taidemuseo, 2015 - (Didrichsenin taidemuseon julkaisu 56, ISSN 2242-850X). ISBN 978-952-5567-43-4.
Kriitikon katse – Melankolian monet kasvot, Parvs , 2023, Marja-Terttu Kivirinta
Aiheesta muualla

Sisko-Tuulikki Toijonen, Kunniajäsen luo katseen kuvaan – Marja-Terttu Kivirinnan haastattelu, Kritiikin Uutiset 30.5.2024
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Hans Georg Klamroth

Johannes ”Hans” Georg Klamroth (12. lokakuuta 1898, Halberstadt – 26. elokuuta 1944) oli tietoinen kaukaisen sukulaisensa ja vävynsä everstiluutnantti Bernhard Klamrothin kautta Adolf Hitlerin salamurhayrityksestä.
Kun pommi Wolfsschanzessa Itä-Preussissa 20. heinäkuuta 1944 ei surmannut Hitleriä, Klamroth pidätettiin ja Volksgerichtshofissa 15. elokuuta järjestetyn näytösoikeudenkäynnin jälkeen hänet tuomittiin kuolemaan, koska hän ei ollut paljastanut salajuonta. Hänet surmattiin Plötzenseen vankilassa Berliinissä 26. elokuuta.
Liikemies Klamroth oli alkujaan kansallissosialismin kannattaja ja kansallissosialistisen puolueen ja SS:n jäsen. Hän palveli myös majurina reservissä Wehrmachtin tiedustelu-upseerina.
Hänen tyttärensä, televisiotoimittaja Wibke Bruhns (s. 1938) on julkaissut isänsä elämäkerran 2004. Kirja, Meines Vaters Land (suom. Isäni maa, Siltala, 2010) herätti paljon keskustelua.
Kirjallisuutta

Wibke Bruhns: Isäni maa: saksalaisen perheen tarina. Siltala, 2010, ISBN 978-952-234-032-0
Aiheesta muualla

Oikeudenkäyntiasiakirjat, Gedenkstätte Plötzensee (Arkistoitu – Internet Archive)
Lyhyt elämäkerta, (saksaksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hans Georg Klamroth
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Matti Klemettilä

Matti Klemettilä (20. lokakuuta 1875 – 23. elokuuta 1964) oli suomalainen monarkisti, joka päätti vuonna 1937 pyrkiä Suomen kuninkaaksi nimellä Matti I. Hän suunnitteli kuninkaana menevänsä naimisiin joko jonkun amerikkalaisen miljoonaperijättären kanssa tai sitten Englannin prinsessa Margaretin kanssa. Uusi kuninkaanlinna oli tarkoitus rakentaa Helsingin Tähtitorninmäelle.
Klemettilä oli 1900-luvun alussa menestyvä vaasalainen kauppias, joka oli mukana perustamassa Maalaisliittoa ja sanomalehti Ilkkaa. Hän menetti kuitenkin omaisuutensa konkurssissa ensimmäisen maailmansodan aikana. Tämän jälkeen Klemettilä työskenteli muun muassa renkinä, ja näihin aikoihin myös hänen kuningassuunnitelmansa syntyivät.
1950-luvulla Klemettilä vieraili säännöllisesti eduskuntatalossa, ja hänestä tuli eräänlainen talon epävirallinen maskotti. Hän lähetti kirjelmiä kansanedustajille ja tarjosi muun muassa omaa ministerilistaansa jokaiseen uuteen hallitukseen. Kun Klemettilä täytti vuonna 1950 75 vuotta, kutsui hän koko eduskunnan kotiinsa Kirkkonummelle syntymäpäiväkahveille. Kukaan kutsutuista ei ilmestynyt paikalle, mutta Klemettilä sai lukuisia onnittelusähkeitä. Myös 1955 Klemettilän täyttäessä 80 vuotta muun muassa silloinen pääministeri Urho Kekkonen lähetti hänelle onnittelusähkeen.
Eräänä päivänä vuonna 1960 Klemettilä marssi Yleisradion studioon pyytäen lupaa antaa hallitsijavakuutuksensa radiossa. Paikalla ollut toimittaja Niilo Ihamäki mietti asiaa hetken, ja lopulta hallitsijavakuutus tallennettiinkin ääninauhalle.
Kirjallisuutta

Klemettilä, Sinikka : Matti I Suuri : Matti Klemettilän ihmeellinen elämä. Kirjapaja 2009 ISBN 9789516079816
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Klinkkeritiili

Klinkkeritiiliä arkkitehti Fritz Högerin suunnittelemassa Hampurin Reemtsman tupakkatehtaan julkisivussa.
Klinkkeritiilet (holl. klinken ”soida”) ovat erityisen kestäviä, kovaksi poltettuja savitiiliä tai laattoja. Korkeassa lämpötilassa poltetut klinkkeritiilet ovat sulaneet tiiviiksi massaksi, ja ne kestävät hyvin lämpötilan vaihteluja ja ilmaston vaikutusta.
Klinkkeritiilet ovat saaneet nimensä tunnusomaisesta helähtävästä äänestä, joka syntyy, kun tiiliä kopauttaa yhteen. Klinkkeritiilet poltetaan kovassa kuumuudessa, lähellä tulta. Kuumuus synnyttää erityisen kovia ja kestäviä tiiliä, ja saa aikaan sekä tiilten karkean rakenteen että rikkaat värisävyt, jotka vaihtelevat punaisista, keltaisista ja oransseista sävyistä aina ruskeaan, violettiin ja mustaan. Jokainen klinkkeritiili on erilainen.
Alun perin klinkkeritiilet olivat hylkytavaraa, koska ne olivat epätasaisesti värjäytyneitä ja epämuodostuneita. Niistä tuli kuitenkin suosittuja 1900-luvun alussa, kun uudistusmieliset arkkitehdit alkoivat rakentaa taloja klinkkeritiilistä juuri sen vuoksi, että rouheat tiilet olivat niin omintakeisia.
Mihail Bakunin

| Mihail Bakunin |
| --- | --- |
 Félix Nadarin ottama muotokuva.
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. toukokuuta 1814 Prjamuhino, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 1. heinäkuuta 1876 (62 vuotta) Bern, Sveitsi
Koulutus ja ura
Koulukunta:  anarkismi
Vaikutusalueet:  vallankumous, luokkataistelu
Tunnetut työt:  Étatisme et anarchie, Jumala ja valtio
 Nimikirjoitus
Mihail Aleksandrovitš Bakunin (ven. Михаи́л Алекса́ндрович Баку́нин, 30. toukokuuta 1814 Prjamuhino – 1. heinäkuuta 1876 Bern) oli venäläinen vallankumouksellinen, jota ranskalaisen Pierre-Joseph Proudhonin ohella pidetään nykyisen anarkismin oppi-isänä ja myös sen merkittävimpänä vaikuttajana.
Bakunin matkusteli koko elämänsä ajan eri puolilla Eurooppaa tutustuen lukuisiin aikakauden merkittäviin vaikuttajiin. Lisäksi hän harjoitti vallankumouksellista toimintaa myös käytännön tasolla, muun muassa osallistumalla kansannousuihin. Aktivisminsa vuoksi Bakunin vangittiin ja karkotettiin Siperiaan, josta hän kuitenkin onnistui pakenemaan. Myöhempinä elinvuosinaan Bakunin siirtyi ajattelussaan kohti anarkismia ja oli mukana kansainvälisen työväenliikkeen ensimmäisessä internationaalissa, joka lopulta hajosi Bakuninin ja Karl Marxin välisiin erimielisyyksiin. Hajaannus näkyy edelleen työväenliikkeen jakaantumisessa marxilaisiin sosialisteihin ja anarkisteihin. Bakuninin keskeinen Marxista poikkeava näkemys oli, että "työläisten valtion" perustamisen sijasta valtio ja kaikki muut sortojärjestelmät pitää vallankumouksen yhteydessä tuhota.
Elämä > Varhaiset vuodet

Tverin kuvernementissa syntynyt Bakunin kuului varakkaaseen aatelissukuun. Hänen diplomaattina toiminut isänsä omisti tiettävästi 500 maaorjaa, mutta oli kuitenkin ajatusmaailmaltaan liberaali osallistuen muun muassa vuoden 1825 dekabristikapinaan. Täytettyään 14 vuotta Bakunin aloitti opiskelun pietarilaisessa sotilasakatemiassa, josta hänet erotettiin kuuden vuoden opiskelujen jälkeen 1834 huonojen arvosanojen vuoksi. Sen jälkeen Bakunin palveli Venäjän keisarillisessa kaartissa kahden vuoden ajan. Hän erosi palveluksesta, koska ei pystynyt hyväksymään näkemäänsä puolalaisten kohtelua.
Luovuttuaan sotilasurastaan 21-vuotiaana Bakunin muutti Moskovaan, jossa hän opiskeli filosofiaa. Nikolai Stankevitšin johtamassa ryhmässä Bakunin tutustui muun muassa Kantin, Schellingin, Fichten ja Hegelin ajatuksiin. Hän perusti myös oman opintopiirin ja käänsi venäjäksi joitakin Fichten teoksia. Lisäksi Bakunin tapasi panslavismiin kannattajia, kuten Konstantin Aksakov, Pjotr Tšaadajev ja Aleksandr Herzen.
Elämä > Vallankumouksellinen aktivismi

Vuonna 1840 Bakunin matkusti Berliiniin, jossa hän pian liittyi kaupungissa vaikuttaneeseen sosialistiseen opiskelijaliikkeeseen. Kolme vuotta myöhemmin Bakunin muutti Dresdeniin ja luopui samalla lopullisesti akateemisesta urasta keskittyen jatkossa vallankumoukselliseen toimintaan. Venäjän hallitus oli koko ajan tietoinen Bakuninin aikeista tsaarinvallan kumoamiseksi ja määräsikin hänet palaamaan kotimaahansa. Bakunin matkusti kuitenkin Zürichiin, jossa hän oleskeli puolen vuoden ajan viettäen paljon aikaa radikaalin sosialistin Wilhelm Weitlingin seurassa. Hänen pidätyksensä jälkeen Venäjän Bernin lähettiläs määräsi Bakuninin jälleen palaamaan kotiin, mutta tämä päätti seuraavaksi suunnata Brysseliin. Bakunin tapasi kaupungissa muun muassa puolalaisia itsenäisyysaktivisteja. Heidän joukossaan oli myös Karl Marxin ja Friedrich Engelsin tuttavapiiriin lukeutunut Joachim Lelewel.
Vuonna 1844 Bakunin muutti Brysselistä Pariisiin, jossa hän ensimmäistä kertaa tapasi Marxin ja Pierre-Joseph Proudhonin. Joulukuussa keisari Nikolai I otti Bakuninilta pois kaikki aatelisuuteen perustuvat etuoikeudet, takavarikoi maat sekä määräsi elinikäiseen karkotukseen Siperiaan. Bakunin vastasi Nikolaille La Réforme -lehdessä julkaisemallaan pitkällä kirjeellä, jossa hän kutsui keisaria despootiksi ja vaati Venäjälle ja Puolaan demokratiaa. Euroopan hullun vuoden 1848 aikana Bakunin matkusteli eri puolilla Saksaa ja osallistui myös Ranskan toisen tasavallan väliaikaishallituksen sosialistien taloudelliseen tukemiseen. Berliinistä hän yritti päästä Preussin hallitsemaan Poznańiin, jossa oli juuri käynnissä puolalaisten kansannousu, mutta poliisi esti matkan. Tämän jälkeen Bakunin matkusti Leipzigin ja Wrocławin kautta Prahaan osallistuen kaupungissa pidettyyn ensimmäiseen panslavistiseen kongressiin. Kokouksen päätyttyä hän oli mukana kaupungissa puhjenneessa Itävallan keisarikunnan vastaisessa kansannousussa, joka kuitenkin tukahdutettiin väkivalloin. Syksyllä 1848 Bakunin julkaisi pamflettinsa L’Appel aux slaves, jossa hän kehotti slaavivallankumouksellisia yhdistämään voimansa Unkarin, Italian sekä Saksan vallankumouksellisten kanssa ja syöksemään vallasta Venäjän, Itävalta-Unkarin ja Preussin kuningashuoneet.
Elämä > Dresdenin kansannousu ja karkotus Siperiaan

Toukokuussa 1849 Bakunin oli Dresdenin kansannousun johtohahmo. Mukana olivat hänen lisäkseen myös muun muassa myöhemmin säveltäjänä maailmanmaineeseen noussut Richard Wagner sekä arkkitehti Gottfried Semper. Epäonnistuneen kansannousun jälkeen Bakunin vangittiin Chemnitzissä ja tuomittiin yli vuoden vankeuden jälkeen kuolemaan. Tuomio kuitenkin muutettiin elinkautiseksi, jotta Bakunin olisi voitu viedä oikeuden eteen myös Itävalta-Unkarissa ja Venäjällä. Heinäkuussa 1850 hänet luovutettiin Itävallan viranomaisille, jotka 11 kuukauden vankeuden jälkeen langettivat Bakuninille toisen kuolemantuomion. Tämäkin muutettiin elinkautiseksi, ja toukokuussa 1851 hänet luovutettiin Venäjälle. Bakunin oli vangittuna aluksi Pietarissa sijaitsevassa Pietari-Paavalin linnoituksessa, josta hänet kolmen vuoden kuluttua siirrettiin Laatokan rannalle Pähkinälinnaan. Bakuninilla olisi ollut mahdollisuus vapautua allekirjoittamalla keisari Nikolai I:n vaatima tunnustus, mutta hän ei kuitenkaan suostunut siihen. Nikolain kuoltua vuonna 1855 keisariksi noussut Aleksanteri II suostui lopulta armahtamaan Bakuninin helmikuussa 1857 tämän äidin anomusten vuoksi. Vapauttamisen jälkeen Bakunin karkotettiin siperialaiseen Tomskin kaupunkiin, jossa hän vuoden kuluttua solmi avioliiton puolalaisen kauppiaan tyttären Antonia Kwiatkowskan kanssa. Vuonna 1859 Bakunin sai työpaikan kauppakomppaniasta Venäjän Kaukoidän kuvernöörinä toimineen serkkunsa Nikolai Muravjov-Amurskin ansiosta ja pääsi muuttamaan Itä-Siperian pääkaupunkiin Irkutskiin. Se puolestaan mahdollisti vallankumouksellisen aktivismin jatkamisen, koska Bakunin pystyi nyt muun muassa harjoittamaan kirjeenvaihtoa.
Elämä > Pako, aktivismin jatkuminen ja kirje ”suomalaisille isänmaanystäville”

Kesäkuussa 1861 Bakunin matkusti työmatkaa tekosyynä käyttäen Nikolajevsk-na-Amuren kaupunkiin Tyynenmeren rannalle, josta hän onnistui laivalla pakenemaan Hokkaidon saarelle Japaniin. Jokohamasta Bakunin matkusti laivalla San Franciscoon ja sieltä edelleen Panaman kautta New Yorkiin, koska rautatieyhteyttä mantereen halki ei vielä ollut. Yhdysvalloissa Bakunin tapasi useita maahan paenneita Euroopan hullun vuoden kansannousujen veteraaneja sekä myös amerikkalaisia poliitikkoja, kuten kenraali George B. McClellanin ja radikaaleihin republikaaneihin lukeutuneen senaattori Charles Sumnerin. Lisäksi Bakunin kohtasi vanhan tuttavansa Louis Agassizin, jonka hän esitteli runoilija Henry Wadsworth Longfellowille. Vietettyään muutaman viikon Yhdysvalloissa Bakunin astui Bostonissa Liverpoolin matkalla olevaan laivaan. Liverpooliin alus saapui joulukuussa 1861.
Bakunin asettui Marxin tavoin Lontooseen ja kävi kirjeenvaihtoa muun muassa italialaisen kenraalin Giuseppe Garibaldin kanssa. Hänen oli myös tarkoitus matkustaa Italiaan, jossa Garibaldi suunnitteli maan hajanaisten ruhtinaskuntien yhdistämistä. Takaiskujen vuoksi Bakunin ei kuitenkaan päässyt Pariisia pidemmälle. Vuonna 1863 Tammikuun kansannousun alettua Puola-Liettuassa Bakunin matkusti laivalla Kööpenhaminaan, jossa hänen tarkoituksensa oli liittyä puolalaisiin joukkoihin ja purjehtia Itämeren yli Puolaan. Sekin yritys epäonnistui, jonka jälkeen Bakunin ennen Lontooseen palaamistaan onnistui tapaamaan Venäjältä tulleen vaimonsa Tukholmassa.
25. huhtikuuta vuonna 1863 Bakunin lähetti Tukholmasta kirjeen "suomalaisille isänmaanystäville", jossa hän kehotti suomalaisia järjestäytymään kaavailemansa salaisen vallankumouksellisen organisaation ja Puolan kansallisen hallituksen liittolaiseksi yhdessä Venäjän keisarikuntaa vastaan. Liittymisen vastineeksi, Bakunin oli vannonut tekevänsä kaikkensa mahdollistaakseen Suomen itsenäisyyden ja lupasi sen saavan liittyä mihin tahansa poliittiseen järjestelmään Suomi haluaisi. Paria kuukautta kirjeen päiväyksen jälkeen, J.V. Snellman julkaisi pitkän sanomalehtikirjoituksensa Sota vai rauha Suomelle, jossa hän Bakuninia mainitsematta, tuomitsee reaalipolitiikan hengessä kapinoinnin keisaria vastaan Suomen kohtalolle arvaamattomana hankkeena.
Tammikuussa 1864 hän lopulta pääsi matkustamaan Italiaan, jossa Bakunin ensimmäistä kertaa alkoi pohtimaan anarkistista filosofiaansa. Hän muodosti vallankumouksellisen organisaation, johon liittyi italialaisten ja slaavien lisäksi ranskalaisia ja skandinaaveja. Kahden vuoden kuluttua Bakuninin Vallankumouksellisten sosialistien liitoksi nimeämässä ryhmässä oli jäseniä ainakin Pohjoismaista, Englannista, Belgiasta, Ranskasta, Espanjasta, Italiasta, Puolasta ja Venäjältä.