stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alexandra Frosterus-Såltin
Tuotanto > Alttarimaalaukset

Ensimmäisen alttaritaulutilauksen Alexandra Frosterus-Såltin sai Seinäjoen seurakunnasta, jonne hän teki maalauksen Jeesus Getsemanessa (1877) Törnävän kirkkoon.
Frosterus-Såltin keskittyi piirustuksenopettajan työhön ja maalaaminen jäi vähemmälle. Opetustyönsä ohessa hän maalasi kuitenkin yhteensä lähes 70 alttaritaulua, joista on jäljellä viitisenkymmentä. Seinäjoen lähiseurakunnissa hänen töitään on Ilmajoen, Peräseinäjoen ja Jalasjärven kirkoissa.
Kälviän kirkossa on Frosterus-Såltinin maalaama kirkastusvuoritapahtumaa esittävä alttaritaulu vuodelta 1912. Harjavallan vanhassa kirkossa on Frosterus-Såltinin maalaama Kristus ja kanaanilainen nainen vuodelta 1878. Punkalaitumen kirkon alttaritaulu Kristuksen kirkastuminen valmistui 1888.
Alexandra Frosterus-Såltin maalasi viimeisen alttaritaulunsa Ristiinnaulittu vuonna 1915 Ruokolahden kirkkoon. Hän oli maalannut Pariisissa vuonna 1863 alttaritaulun kopioimalla Louvressa Jean-Baptiste Regnault'n maalauksen Jeesuksen hautaanlaskeminen, joka hankittiin vuonna 1864 Mustasaaren uuteen kirkkoon.
Tuotanto > Muu tuotanto

Koululaisten raittiusopetuksessa aikoinaan käytetty Turmiolan Tommin elämäkerta (1858) on Frosterus-Såltinin kuvittama.
Hänen maalauksistaan on myös painettu postikortteja, joita ovat kustantaneet ainakin helsinkiläiset  O.Y. Launis ja Kuultokuva.
Kuvia teoksista

Lapsi ja kuvastin, noin 1875.
Jalasjärven kirkon alttaritaulu, 1906.
Karjalohjan kirkon alttaritaulu.
Palkinnot ja tunnustukset

I palkinto dukaattikilpailussa 1859
Aiheesta muualla

Alexandra Frosterus-Såltin Kansallisgallerian kokoelmissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alexandra Frosterus-Såltin Wikimedia Commonsissa
Tikanojantaidekoti (Arkistoitu – Internet Archive)
Hieta, Raimo: Törnävän kirkon alttaritaulu 125-vuotias, taiteilijan ensimmäinen tilaustyö. Lakeuden Risti, 2002, nro 2, s. 6–7.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  Musée d'Orsay 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Luettelo Savukosken julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Savukosken julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Savukosken kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Birutė Galdikas

Birutė Galdikas (s. 10. toukokuuta 1948 Wiesbaden) on biologi, joka on tunnettu orankien asiantuntija. Hän on Saksassa syntynyt liettualaisten vanhempien lapsi, joka kasvoi Kanadassa kaksivuotiaasta asti ja on asunut ja työskennellyt Kalimantanissa, Borneon saaren Indonesialle kuuluvassa osassa vuodesta 1971.
Galdikas opiskeli psykologiaa Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa, ja valmistui vuonna 1966. Hän tutustui Louis Leakeyhin, joka auttoi rahoituksen hankkimisessa samantyyppiseen orankiprojektiin, kuin mitä Jane Goodall oli toteuttanut simpanssien ja Dian Fossey gorilloiden kanssa.
Julkaisuja

Reflections of Eden : My Years with the Orangutans of Borneo ISBN 9780316301862
Great Ape Odyssey ISBN 9780810955752
Orangutan Odyssey ISBN 9780810936942
Frans Mikael Franzén

| Frans Mikael Franzén |
| --- | --- |
 Franz Mikael Franzén Johan Gustaf Sandbergin maalauksessa vuonna 1828.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. helmikuuta 1772 – 14. elokuuta 1847) Oulu
Kuollut: 14. elokuuta 1847 (75 vuotta) Härnösandin lähellä, Ruotsi
Vanhemmat:  kauppias Zachris Franzén (aiemmin Franseen) ja Helena Schulin
Puoliso:  1. puoliso 1799 Margaretha Elisabeth (Lilly) Roos (1779–1806), 2. puoliso 1807 Sophia Christina Wester (1780-1829), 3. puoliso 1831 Christina Elisabeth Arwidsson (1783–1859)
Lapset:  13
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Frans Mikael Franzén (9. helmikuuta 1772 Oulu – 14. elokuuta 1847 Härnösandin lähellä, Ruotsi) oli suomalainen runoilija, kirkonmies, Härnösandin piispa, professori ja akateemikko.
Suku ja koulutus

Franzén syntyi oululaiseen kauppiasperheeseen. Hänen vanhempansa olivat kauppias Zachris Franzén (aiemmin Franseen) varakkaasta kauppiassuvusta ja Helena Schulin. Jo hyvin nuorena hänet huomattiin kirjallisesti lahjakkaaksi, ja hänestä tuli aikansa lapsitähti. Hän kirjoitti ylioppilaaksi jo 13-vuotiaana, 17-vuotiaana hänestä tuli maisteri ja 20-vuotiaana dosentti. Tulevaisuuden kannalta ratkaisevan tärkeää oli sijoittuminen H. G. Porthanin luokse täysihoitoon ja yksityisopetukseen. Franzén itse korosti myös salaseuraksi järjestäytyneen pohjalaistoveripiirin suurta vaikutusta persoonallisuutensa kehitykseen.
Jo yliopistoon tuloaan seuraavana vuonna Franzén puolusti vastaajana julkisesti Porthanin De Bircarlis I -väitöskirjaa ja väitteli vuonna 1789 pro gradu saman teoksen toisella osalla; väittelijän taitavuus herätti suurta huomiota niin, että yleisesti luultiin hänen itse kirjoittaneen teoksen. Maisteriksi Franzén promovoitiin 17-vuotiaana 1789. Edellisen vuoden hän oli ollut Oulussa ja Tukholmassa. Isän kuolema  vuonna 1787 oli pakottanut ratkaisemaan lopullisesti kysymyksen elämänurasta, siis luopumaan kaupallisesta maailmasta akateemis-papillisen hyväksi.
Opiskeltuaan välillä Uppsalassa Franzén väitteli vuonna 1791 Turussa dosentuuria varten ajalleen tyypillisellä ihmisen puheen historiaa koskevalla teoksella Historiola orationis humanae, quattuor aetatibus descriptae, jonka toinen osa ilmestyi vuonna 1795. Teos heijastelee ajan uusia näkemyksiä ja Johann Gottfried von Herderin vaikutusta.
Tieteellinen ura

Franzén teki 1790-luvun puolivälissä matkan Pariisiin. Kotimaahan palattuaan hän toimi Turun akatemian kirjastonhoitajana ja otti vuonna 1798 hoitaakseen kirjallisuudenhistorian professorin viran. Franzén vihittiin papiksi vuonna 1803 ja hänelle annettiin Paimion seurakunta prebendaksi. Vuonna 1811 hän muutti Ruotsiin ja toimi siellä muun muassa Kumlan seurakunnan ja Tukholman Stːa Klaran seurakunnan kirkkoherrana ja vuosina 1834–1847 Härnösandin piispana. Franzén oli Ruotsin akatemian jäsen, johon hänet oli valittu jo vuonna 1808, ja hän toimi akatemian sihteerinä vuodesta 1824. 1790-luvulla Franzén oli kenties suosituin suomalainen runoilija. Hänen parhaimpia teoksiaan lienee runoelma Människans anlete.
Franzénin filosofianhistoriallinen avaintyö on Kantin filosofian harrastamisen vakiinnuttaminen Suomeen. Uppsalassa ruotsalaisten kantilaisten, Boëthiuksen ja Höijerin, johdolla opiskellut Franzén oli nuorempana taipuvainen radikalismiin ja uskonnollisen tapakulttuurin kyseenalaistamiseen.
Franzén oli myös jonkin aikaa Åbo tidningar -julkaisun päätoimittajana.
Parhaiten hänet kuitenkin tunnettiin runoilijana, joka vaikutti merkittävästi Runebergiin ja Topeliukseen. Hän sepitti myös virsiä rationalistisessa hengessä. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on neljä hänen virttään sekä yksi virsi, joka on kirjoitettu hänen virtensä pohjalta. Ruotsin kirkon virsikirjassa on 11 hänen kirjoittamaansa virttä, ja Ruotsissa hänet tunnetaan ennen muuta virsirunoilijana.
Kun Ruotsissa uudistettiin virsikirjaa 1800-luvun alussa, oli Franzén yksi keskeisiä henkilöitä tässä työssä. Hän oli virsikirjatyötä johtaneen Johan Olof Wallinin läheinen työtoveri, ja he julkaisivat yhdessä useita virsikirjaehdotuksia, muiden muassa ehdotukset Prof-Psalmer 1812 sekä Prof-Psalmer, andra häftet 1813. Useimmat Franzénin parhaista virsistä julkaistiin niissä. Lisäksi hän kirjoitti juomalaulun "Glädjens ögonblick".
Vuonna 1840 Franzén palasi ainoan kerran Suomeen ja ensimmäistä kertaa Helsinkiin, yliopiston 200-vuotisjuhliin, joiden aikana hänet seppelöitiin riemumaisteriksi; hänen tyttärentyttärensä Rosina Lavonius, tuolloin vielä von Haartman, oli juhlittuna yleisenä seppeleensitojattarena.
Perhe

Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Margareta Elisabet Roos (1779–1806). Heidän vanhin lapsensa Maria Helena Rosina Franzén (1800–1840) oli naimisissa lääketieteilijä ja lääkintöhallituksen ylijohtaja Carl Daniel von Haartmanin kanssa. Toinen puoliso Sophia Christina Wester (1780-1829) kuoli kun perheen kuopus oli vasta seitsenvuotias. Franzén avioitui runsas vuosi myöhemmin kolmannen kerran tullitarkastaja Clas Arvidsonin lesken Christina Elisabeth Arwidssonin (1783–1859) kanssa. Koska sulhanen oli 59- ja morsian 48-vuotias, heille ei syntynyt enää lapsia.
Franzénilla oli paljon lapsia, yhteensä kolmetoista, myös näiden jälkeläisiä on paljon, vaikka osa kuoli nuorena joko ennen avioitumistaan tai pian sen jälkeen. Kaksi tytärtä solmi avioliiton lankonsa kanssa. Osa Franzénin pojista lähti virkauralle ja osa palasi porvareiksi.
Perhe > Lapset

Maria Helena Rosina (1800–1840), puoliso Carl Daniel von Haartman
Fransisca Wilhelmina (1802–1830), puoliso Johan Carl Julius Vult von Steijern
Henriette Elisabet (1803–1833), puoliso Anders Abraham Grafström
Frans (1804–1861)
Carl Wilhelm (1808–1844)
Ernst Erik Edvard (1810–1810), kuoli sylilapsena
Nils Choraeus (1811–1856)
Helena Sofia (1813–1891), puoliso Anders Abraham Grafström
Sem Johan (1815–1857)
Seth Michael (1816–1897)
Frosten Edvard (1818–1819), kuoli sylilapsena
Anna Fransisca (1820–1848), puoliso Johan Karl Kristofer Kempe
Charlotta Christina Elisabet (1822–1874), puoliso Johan Karl Kristofer Kempe
Perintö

Franz Mikael Franzénin muistopatsas sijaitsee Oulun tuomiokirkon vieressä Franzénin puistossa, ja sen kipsinen kopio Helsingin yliopiston päärakennuksen portaikossa. Helsingin Kalliossa on Franzéninkatu. Franzénin muistoksi on Helsingissä nimetty yliopiston rakennus Franzénia.
Franzénin kirjoittamia virsiä virsikirjoissa > Ruotsin kirkon virsikirjassa

35 Valtasi, Jeesus, ulottuu (Suom. Per Boreman 1942, Oskari H. Jussila 1944, uud. suom. Pekka Kivekäs 1995)
70 Oi Jeesus, juhlaan taivaan (Suom. Per Boreman 1940, uud. suom. Pekka Kivekäs 1995)
103 Te laaksot, notkot nouskaa (Suom. Lauri Pohjanpää 1923, uud. Anna-Maija Raittila ja Suomen virsikirjakomitea 1984, virsikirjatyöryhmä 1997)
146 On aurinko noussut (Suom. Per Boreman 1942, Oskari H. Jussila 1944,  uud. suom. Anna-Maija Raittila 1970-luvulla)
157 Oi, miksi tiellä Herrani (Suom. 1894, uud. suom. Niilo Rauhala 1984, 1998)
379 Jeesus, lasten ystävä (Suom. William Snell 1966, Sakari Vapaasalo 1968, uud. suom. Anna-Mari Kaskinen 1996)
402 Nyt vielä armon päivä koittaa (Suom. Per Boreman 1946, uud. suom. Niilo Rauhala 1996)
449 Jeesus, tuskan hetkelläsi (Suom. William Snell 1966, muk. Anna-Maija Raittila 1968, uud. suom. Anna-Maija Raittila 1999
505 Kun päivä mailleen vaipuu (Suom. Elias Lönnrot 1865, uud. Niilo Rauhala 1984)
506 Pois päivä käy, et sinä, et (Suom. Minna Krohn 1903, uud. suom. Pekka Kivekäs 1997)
535 Jo herää! Huuto kaikuu (Suom. Per Boreman 1946, uud. suom. Niilo Rauhala 1998)
Franzénin kirjoittamia virsiä virsikirjoissa > Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa

5 Te laaksot, notkot, nouskaa (Suom. Martti Ruuth 1903, Lauri Pohjanpää 1923, uud. komitea 1984)
234 Jeesus, saavun kutsustasi (Suom. Bengt Jakob Ignatius 1824, Elias Lönnrot 1867, uud. komitea 1937, Niilo Rauhala 1984)
392 Oi, miksi tiellä Herrani (Suom. Rauhansäveliä 1894, uud. 1900, Lauri Pohjanpää 1938, uud. Niilo Rauhala 1984)
562 Kun päivä mailleen vaipuu (Suom. Elias Lönnrot 1865, uud. Niilo Rauhala 1984)
588 Rauhan Herra, maailmaasi (Franzénin virren pohjalta virsikirjakomitea 1984)
Kirjallisuutta

En skrift om Frans Michael Franzén, julk. Irma Sorvali. Oulun yliopisto, 1984. ISBN 951-42-1883-3 Sarja: Meddelanden från Institutionen för nordisk filologi vid Uleåborgs universitet. Serie B, 0357-9816; nr 7 Sisältää bibliografian: s. 35–37: Tryckta arbeten av Frans Michael Franzén, ja s. 39–42: Litteratur om Frans Michael Franzén, koonnut Marja-Leena Kokkonen.
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Franz Mikael Franzénin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Franzénin laatima promootioruno Digi.fi:ssä
Matti Klinge: Franzén, Frans Michael (1772–1847) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu 4.5.2001. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Ylen radiojuttu Franzénista ja hänen mukaansa nimetystä kadusta (8 min) (Arkistoitu – Internet Archive)
Frans Mikael Franzén 375 humanistia -sivustolla 18.5.2015. Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Sigri Mitra Gaïni

| Sigri Gaini> Sigri Mitra Gaïni.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. joulukuuta 1975 (ikä 49) Oslo, Norja
Ammatti:  kirjailija, näyttelijä
Kirjailija
Äidinkieli: fääri
Palkinnot
 Färsaarten kirjallisuuspalkinto 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Sigri Mitra Gaïni (persian kieli: سیگری میترا قائنی) (s. 15. joulukuuta 1975 Oslo, Norja) on färsaarelainen kirjailija ja näyttelijä.
Sigri Mitra Gaïnin äiti Lív Joensen on färsaarelainen ja isä iranilainen. Hänen sisarensa on sosiaaliantropologi Firouz Gaïni ja hänen isovanhempiaan ovat poliitikko Sigurð Joensen ja feministi Sigrið av Skarði ja täti Turið Sigurðardóttir.
Sigri on syntynyt Norjassa mutta viettänyt lapsuutensa sekä Norjassa että Färsaarilla. Hän on opiskellut elokuvakoulussa Ebeltoftissa 1995–1996 ja valmistui näyttelijäksi. Sen jälkeen hän jatkoi opiskelua Lontoon Academy of Live and Recording Artsissa. Hän on näytellyt elokuvissa Bye bye bluebird ja Polle Fiction. Hän on opiskellut filosofiaa Kööpenhaminan yliopistossa.
Hän on julkaissut neljä runokokoelmaa fäärin kielellä, ja vuonna 2004 hän sai Färsaarten kirjallisuuspalkinnon.
Teokset

Orð og andlit, Tórshavn: Forlagið Fannir, 1997 ISBN 99918-49-13-0
Soflúgv - og øvugt, Tórshavn: Forlagið Fannir, 1998 ISBN 99918-49-21-1
2002 nætur, Tórshavn: Mentunargrunnur Studentafelagsins, 2004 ISBN 99918-43-46-9
Vaknandi, Tórshavn: Mentunargrunnur Studentafelagsins 2010
Aiheesta muualla

Scope.dk
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Elonet
Luettelo Lappeenrannan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Lappeenrannan julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Lappeenrannan kaupungissa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Lappeenrantaan on liitetty Lauritsalan kauppala ja Lappeen kunta vuonna 1967, Nuijamaan kunta 1989, Joutsenon kaupunki 2009 ja Ylämaan kunta 2010.
Muistomerkit ja julkinen taide

Lappeenrannassa on runsaasti kaupungin omistamia patsaita ja muistomerkkejä, joiden lisäksi on vielä esimerkiksi seurakuntien muistomerkkejä. Sodan kauhut ja kärsimykset leimaavat kaupungin patsaita. Lappeenrannan muistomerkeistä ja muistolaatoista yhteensä lähes puolet liittyy sotiin tai sotilaselämään.
Kaupungin julkiset taideteokset ja muistomerkit kuvaavat monilla tavoilla kaupungin historiaa ja asukkaita. Aiheita ovat muun muassa karjalaisuus, työläis- ja teollisuuskaupungin rooli, varuskunnan merkitys ja  asuminen raja-alueella linnoituskaupungissa.
Katukuvaan pitkään kuuluneet rakuunat saivat Pentti Papinahon veistämän muistomerkin, Rakuunapatsaan vuonna 1982 Vanhaan puistoon, jota kutsutaan myös Pusupuistoksi. Sen lähellä on Lappeenrannan kaupungin puolustustaistelun muistomerkki, joka pystytettiin muistuttamaan taistelusta, joka käytiin muistomerkin ympäristössä 23. elokuuta 1741. Tässä taistelussa valta siirtyi ruotsalaisilta venäläisille, jolloin alkoi Lappeenrannan historian venäläinen kausi. Vuonna 1818 pystytettyä muistomerkkiä on uudistettu vuosina 1924 ja 1949.
Myös lentäjät ja ilmailu ovat saaneet useita muistomerkkejä Lappeenrannassa.
Lappeenrannassa on tutkittu luonnonkiven käyttöä rakennetun ympäristön ja kuvanveiston materiaalina. Esimerkkejä Lappeenrannan pääosin kiveen veistetyistä taideteoksista ovat:
Valkoisten kaatuneiden sankaripatsas (Ilmari Wirkkala, 1920, Tanin punaista tasarakeista rapakivigraniittia)
Verryttelevät pojat (Terho Sakki, 1959, Hyvinkään mustaa graniittia, gabroa)
Purje (Veikko Jalava, 1974, Kotkan punaista pyterliittistä rapakivigraniittia, Eagle Red, jalusta Viitasaaren Huopanan kylän musta graniitti, gabro, Blazing Black)
Punavankimuistomerkki (Erkki Kannosto, 1980, Taivassalon punaista rapakivigraniittia, Balmoral Red cg)
Saimaan kanava 150-vuotta – keisarien kivet (Tapio Rönkönharju, 2006, Taivassalon punaista rapakivigraniittia, Balmoral Red cg)
Yliopistonkadun varrella, Skinnarilassa on kahdeksan Baltic Stone Symposiumin tuloksenaa syntynyttä kiviveistosta.
Jouko Toiviaisen Muuttolinnut (1983) on suurikokoinen pronssiveistos kaupungintalon monumentaalisella aukiolla. Lappeenrannan kuuluisa veistos on 170 cm korkea Kauko Räsäsen suunnittelema hautamuistomerkki, Enkeli (1960). Veistoksen siirto pois hautausmaalta nostatti kuvakiistan, jossa teos sai kansan kasteen nimellä "Reikäenkeli". Teos on Lauritsalan modernistisen kirkon edustalla olevassa puistossa.
Muistomerkit ja julkinen taide > Tarinaranta-teoskokonaisuus

Eeva-Mari Haikalan teosten sarja Tarinaranta vuodelta 2024 koostuu teksteistä 11 kyltissä eri puolilla kaupunkia - esimerkiksi pylväissä, aidoissa ja penkeissä. Teoksia on muun muassa keskustassa, Lappeenrannan lentoasemalla, Kisapuistossa, Fazerin tehtaan edustalla ja Linnoituksessa.
Luettelo julkisesta taiteesta ja muistomerkeistä

Tämä luettelo on osa valtakunnallista Suomen julkisten taideteosten ja muistomerkkien luettelointia. Luettelossa on pysyvästi julkisilla paikoilla olevia taideteoksia, muistomerkkejä ja muistolaattoja sekä hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita. Luettelossa ei mainita rakennusten sisällä ja suljetuilla sisäpihoilla olevia julkisia teoksia eikä yksittäisten hautojen veistoksia. Teokset ovat luettelossa nimensä mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Sijaintipaikka on puiston, aukion, rakennuksen tai muun vastaavan nimi ja/tai katuosoite. Alue tarkoittaa kaupunginosaa/kunnanosaa, taajamaa, kylää, osa-aluetta tai asuinaluetta. Karttalinkki osoittaa teoksen sijaintipaikan kymmenien metrien tarkkuudella. Paljastusvuosi on teoksen julkistuksen tai paljastuksen vuosi sijaintipaikalla (suluissa on mainittu valmistumisvuosi, jos se poikkeaa huomattavasti paljastusvuodesta). Luettelossa on mukaan lukien muistolaatat 265 kohdetta. Näistä on kuvattu 232 (18.8.2024).
Julkisilta paikoilta poistetut ja tuhoutuneet teokset

| Teos | Aiempi sijainti | Nykyinen sijainti | Tekijä | Paljastettu | Poistettu/ tuhoutunut | Syy | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Hirvi ja karhu vaakunakahvilla | Tapanaisen talo, Kirkkokatu 9, Keskus  | Muraali tuhoutunut. | Hakanen, JukkaJukka Hakanen | 2012 | 2014 | Muraali tuhoutunut talon purkamisen yhteydessä tammi-huhtikuussa 2014. |  |  |
| Kurjet (suihkukaivoveistos) | Tiurun sairaalan piha, Tiuruniementie 250, Joutseno | Veistos on tuhottu. | Hutri, ArmasArmas Hutri | 1964 | 2023 | Teos varastettu, paloiteltu, silputtu ja myyty romuksi. |  |  |
| Sten Suvion muistokivi | Radan varrella, Kesolantie 32 |  |  |  |  | Piha aidattu. |  |  |
| Tiuruniemen 43. sotasairaalan muistolaatta | Tiurun sairaala, Tiuruniementie 250 |  |  |  |  | Hylätty rakennus, laattaa ei löydy. |  |  |
| Tiuruniemen kenttäsairaalan muistolaatta | Tiurun sairaala, Tiuruniementie 250 |  |  |  |  | Hylätty rakennus, laattaa ei löydy. |  |  |
Carlo Emilio Gadda

Carlo Emilio Gadda 1921.
Carlo Emilio Gadda (14. marraskuuta 1893 Milano – 21. marraskuuta 1973 Rooma) oli italialainen kirjailija ja runoilija. Häntä pidetään kielellisenä kokeilijana, joka on 1900-luvun italialaisen kirjallisuuden älyllisimpiä ja vaikeaselkoisimpia kirjailijoita. Hän käytti kielessään murteita, tekniikan kieltä ja sanaleikkejä.
Kirjailijakuva

Gadda kuvaili itseään romantikoksi. Hänen mukaansa lapsuus, unelmat ja toiveet sekä harhakuvien menetys tekivät hänestä romantikon. Hän kutsui itseään kohtalon ja todellisuuden potkimaksi romantikoksi. Hän vaati romaanilta, draamalta ja jopa rikosuutisilta salaperäisyyttä ja tunteiden lataamaa mielten ja tapojen kuvausta.
Gaddan on mainittu olleen viimeinen suuri italialainen modernistikirjailija. Häntä on verrattu Luigi Pirandelloon ja Italo Svevoon. Kaikki kolme kuvaavat ihmisen sisäistä maailmaa, joskin omalla tavallaan. Gaddaa kiinnosti kielen ja kielenkäytön tutkiminen ja kirjallisuuden mahdollisuudet kuvailla erilaisia ihmistyyppejä ja todellisuutta niiden kautta. Gadda eteni tutkimuksissaan pitkälle ja tutki sisäisen ja ulkoisen maailman limittäistä olemessaoloa tai niiden limittämättömyyttä. Hän pyrki nostamaan esiin tilanteita ja esineitä, kunnes niiden rakenne murtuisi tuottaen kaaoksen, mikä hänen mukaansa oli ainoa oikea tapa kuvata maailmaa realistisesti. Pier Paolo Pasolinin mielestä Gadda oli suuri mestari.
Lukijalla oli Gaddan mielestä oikeus saada lukemastaan hupia. Hän mielestään monet kirjailijat kirjoittivat liian pitkästyttävästi. Hänen mielestään oli kirjoitettava huikeaa seikkailua, sillä sitä arki hänen mielestään parhaimmillaan on. Gaddaa pidetään surumielisenä modernistina, jonka tuotantoa luonnehditaan barokkimaiseksi.
Gaddaa kutsuttiin teostensa johdosta naisvihaajaksi, ja hän tiedosti syytteen itsekin. Monissa kirjoituksissaan hän pyyteli sitä nolostellen anteeksi. Miesten ja naisten suhteet eivät hänen teoksissaan juuri koskaan toimi, vaan ovat kärsimystä tuottavia tyhjänpäiväisiä tapahtumia. Nuoret naiset ovat ahnaita, alkuvoimaista ja moraalitonta elinvoimaa edustavia olentoja. Vanhemmat naiset kuvataan lähestulkoon siipiään räpytteleviksi kanoiksi. Miehet ovat roistomaisia oman etunsa tavoittelijoita tai liian romanttisia etäisiä ihailijoita, jotka ovat koomisen kyvyttömiä solmimaan kestäviä ihmissuhteita.
Teokset

La madonna dei filosofi (1931)
Il castello di Udine (1934)
Le meraviglie d'Italia (1939)
Gli anni (1943)
L'Adalgisa (1944, novelleja)
Il primo libro delle favole (1952)
Novelle dal ducato in fiamme (1953, novelleja)
I sogni e la folgore (1955)
Giornale di guerra e di prigionia (1955)
Quer pasticciaccio brutto de via Merulana (1957), Via Merulanan sotkuinen tapaus, suom. (2010)
I viaggi e la morte (1958)
Verso la Certosa (1961)
Accoppiamenti giudiziosi (1963)
La cognizione del dolore (1963)
I Luigi di Francia (1964)
Eros e Priapo (1967)
La meccanica (1970, novelleja)
Novella seconda (1971)
Meditazione milanese (1974)
Le bizze del capitano in congedo (1981)
Il palazzo degli ori (1983)
Racconto italiano di ignoto del novecento (1983)
Azoto e altri scritti di divulgazione scientifica (1986)
Taccuino di Caporetto (1991)
Opere (1988-93)
Aiheesta muualla

The Edinburgh Journal of Gadda Studies (Arkistoitu – Internet Archive)
Carlo Emilio Gadda (italiaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef