Robert Bresson
Elokuvaura > Ensimmäiset työt

Bresson kiinnostui elokuvasta vuoden 1930 tienoilla. Hän ihaili Charlie Chaplinia. 1930-luvulla Bresson kirjoitti muutamia käsikirjoituksia, ja vuonna 1934 hän teki lyhytelokuvan Les affaires publiques. Sen kesto oli puolisen tuntia, ja Bresson sai rahoitusta sen tekemiseen surrealistitaiteilijoiden yhteistyökumppanilta Roland Penroselta. Les affaires publiques oli farssi, ja sen luultiin kadonneen, mutta vuonna 1987 siitä löytyi Cinémathèque françaisesta lähes täydellinen kappale.
1930-luvulla Bresson teki Les affaires publiquesin lisäksi muitakin samantyylisiä käsikirjoituksia, mutta ne eivät herättäneet kiinnostusta. Bresson on itse sanonut, ettei hänelle tarjottu töitä kuuteen seitsemään vuoteen. Tiedot hänen töistään ovatkin huomattavan ristiriitaisia, mutta ilmeisesti hän työskenteli jonkun verran käsikirjoituksiin liittyvissä tehtävissä. Bressonin on mainittu tehneen elokuvasovituksia ja kirjoittaneen vuorosanoja, mutta hän on itse kiistänyt olleensa koskaan käsikirjoittaja tai vuorosanojen kirjoittaja. Lisäksi Bressonin sanotaan olleen René Clairin toisen maailmansodan syttymisen takia kesken jääneen Air purin apulaisohjaaja. Senkin Bresson on kieltänyt ja kertonut olleensa elokuvan kanssa tekemisissä vain ”kahtena iltapäivänä”.
Bressonin orastava ura katkesi sotaan. Vuonna 1939 hän liittyi Ranskan asevoimiin ja joutui kesäkuussa 1940 saksalaisten vangiksi. Bresson lähetettiin työleirille, ja hän oli kymmenen kuukautta sotavankina. Muutaman vangin sairastuttua Bresson tekeytyi sairaaksi, ja saksalaiset vapauttivat hänet.
Bresson palasi Pariisiin, missä Ranskan elokuvateollisuus oli käynnistymässä uudelleen. Tekijöitä oli vähän, joten hän sai mahdollisuuden osoittaa kykynsä. Hänen ensimmäinen pitkä ohjaustyönsä Synnin enkelit valmistui 1943. Se kertoi dominikaaninunnista, joista yksi käyttää äärimmäisiä keinoja naisrikollisen sielun pelastamiseksi. Elokuva ei tyyliltään ollut aivan yhtä koruton kuin Bressonin myöhemmät elokuvat, sillä hän esimerkiksi käytti siinä ammattinäyttelijöitä. Elokuvan ansiosta Bressonin kyvyt kuitenkin tunnustettiin, ja elokuva menestyi myös taloudellisesti. Bressonin toinen elokuva, melodraama Naisen kosto, valmistui vuonna 1945. Se perustui Denis Diderot’n romaaniin Jaakko fatalisti ja hänen isäntänsä, ja Bressonin apuna elokuvan dialogia oli kirjoittamassa Jean Cocteau. Elokuva ei saanut paljon katsojia, eivätkä kriitikot arvostaneet sitä. Vuonna 1947 Bresson matkusti Roomaan valmistelemaan käsikirjoitusta Ignatius Loyolasta, mutta suunnitelmat eivät lopulta toteutuneet.
Bresson kuului vuodet 1948–1949 tunnettuun elokuvakerhoon Objectif ’49:ään, johon kuuluivat lisäksi muun muassa elokuvateoreetikko André Bazin, kirjailija Raymond Queneau ja Cocteau. Vuonna 1949 Objectif ’49 järjesti Festival du film maudit -nimisen elokuvajuhlan (”Kirotun elokuvan festivaali”), jossa esitettiin kunnianhimoisia mutta kaupallisesti menestymättömiä elokuvia. Bresson oli festivaalien tuomaristossa, ja elokuvajuhlassa esitettiin hänen elokuvansa Naisen kosto. Kerhon toiminta hiipui pian, mutta se oli edistämässä Bazinin ja Jacques Doniol-Valcrozen perustaman Cahiers du cinéma -lehden syntymistä.