stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Archie San Romani

Archie Joseph San Romani (17. syyskuuta 1912 Frontenac, Kansas – 7. marraskuuta 1994 Auberry, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen keskipitkien matkojen juoksija, joka juoksi Suomessa ollessaan 2 000 metrin maailmanennätyksen.
Archie San Romani oli italialaistaustaisen perheen lapsi Kansasista. Hän kärsi lapsuudessaan kuorma-auton töytäisemänä jalkavamman, joka olisi saattaanut aiheuttaa jalan amputoinnin. Samanikäisellä, tulevalla kilpakumppanilla Glenn Cunninghamilla, joka oli myös kotoisin Kansasista, oli myös lapsuudessa jalkavaivoja, jotka olivat syntyneet puolestaan amerikkalaisesta jalkapallosta. Molemmat, tulevat kilpakumppanit, selvisivät näistä vaivoista ja aikanaan heistä tuli kovia, kansainvälisesti menestyneitä kilpakumppaneita 1930-luvun alussa.
Romani opiskeli Kansasin Emporiassa paikallisessa State Universityssä saaden musiikin alalta Bachelor-tutkinnon. Vuonna 1935 Emporia State Universityn edustajana hän voitti NCAA:n yleisurheilun mestaruuskisoissa mailinjuoksun. Seuraavan vuoden NCAA:n mestaruuskisoissa hän uusi mestaruuden matkan ollessa 1 500 metriä ja aika oma ennätys 3.53,0. Yhdysvaltain yleisurheilun olympiakarsinnoissa New Yorkissa San Romani taisteli voitosta Glenn Cunninghamin kanssa häviten niukasti - molemmilla kuitenkin sama aika 3.49,9. Toinen sija takasi San Romanille olympiamatkan Berliiniin. Kolmanneksi karsinnoissa sijoittui Gene Venzke, joka lähti myös olympiamatkalle.
Berliin olympialaisissa San Romani selvitti karsintaerän päästen loppukilpailuun, jossa hän jäi neljänneksi ajalla 3.50,0 Uuden-Seelannin Jack Lovelockin voittaessa Cunninghamin ottaessa hopeaa ja Italian Luigi Beccalin ottaessa olympiapronssia. Olympialaisten jälkeen lokakuussa 1936 Princetonissa järjestetyissä mailin kilpailuissa hän voitti olympiamitalistit Lovelockin ja Cunninghamin.
Vuonna 1937 hänestä tuli sisäkilpailujen Yhdysvaltojen mestari 1 500 metrillä. Kesällä 1938 hän kilpaili Euroopassa ja saavutti Helsingissä Eläintarhan kentällä elokuussa uuden 2 000 metrin maailmanennätyksen parantaen ruotsalaisen Henry Jonssonin aiempaa ennätystä. Samassa juoksussa Suomen Taisto Mäki sijoittuessaan toiseksi alitti myös Jonssonin entisen ennätyksen. San Romanin ennätys kesti lähes viisi vuotta, kunnes Ruotsin Gunder Hägg paransi sitä vuonna 1942.
San Romani kärsi talvella 1938–1939 terveysongelmista. Niinpä hän ei enää parantanut ennätyksiään. Vuoden 1938 hän sijoittui Yhdysvaltain mestaruuskisoissa vielä kolmanneksi. Urheilu-uransa hän päätti 1940. Syttyneen maailmansodan vuoksi vuoden 1940 olympiakisat jäivät pitämättä, mikä perusteli uran lopettamista. Sodan aikana hän työskenteli Portlandissa laivatelakkayhtiön palveluksessa ja siirtyi 1945 Wichitaan lentokonetehtaalle. Sen jälkeen hänestä siirtyi koulutuksensa mukaisesti musiikinopettajaksi Kalifornian Anaheimiin.
San Romanilla viisi lasta, joista Archie San Romani Jr. menestyi myös yleisurheilussa ja sijoittui 1960-luvun alussa NCAA:n mestaruuskilpailuissa kuuden parhaan joukkoon ja oli vuoden 1964 olympiakarsintojen 1 500 metrin viides kolmen saadessa olympiapaikan.
Parhaat tulokset

1500 m: 3.49,9, (12. heinäkuuta 1936, New York)
Maili: 4.07.2, (19. kesäkuuta 1937), Princeton
2000 m: 5.16,8 (26. elokuuta 1937), Helsinki
Charlie Green (muusikko)

Charlie Green (1900 Omaha, Nebraska – 1936 New York) oli yhdysvaltalainen jazzpasunisti. Hän oli eräs 1920-luvun hienoimpia pasunisteja. Parhaiten hänet muistetaan Fletcher Hendersonin orkesterista, jossa hän soitti ensin vuosina 1924-1926 ja uudelleen 1928-1929. Green oli ensimmäinen pasunisti, joka yhdisti muhkeaan soitantaansa swingiä ja improvisointia.
Elämä

Charlie Greenin elämään liittyy paljon mystiikkaa. Esimerkiksi Greenin tarkka syntymäaika ei ole tiedossa. Yleisimmän tiedon mukaan hän syntyi suunnilleen vuonna 1900 Omahassa, Nebraskan osavaltiossa.  Hänen syntymävuodekseen on annettu vaihtoehtoisesti myös 1895.  Green varttui Omahassa ja hän oppi nuorena soittamaan pasuunaa. Soittajan uransa hän aloitti paikallisissa torvisoittokunnissa vuosina 1920-1923 esiintyen Omahassa ja sen lähiympäristössä. Hän soitti esimerkiksi Red Perkinsin orkesterissa.
Elämä > Fletcher Hendersonin orkesterissa

Green muutti New Yorkiin ja liittyi heinäkuussa 1924 Fletcher Hendersonin orkesteriin.   Piakkoin hän jo osoitti kykynsä loistavana improvisoijana. Levytykset kappaleista ”Hard Hearted Hanna”, “The Gouge of Armour Avenue” ja “A New Kind of Man” ovat esimerkkejä Greenin tulkinnasta tuohon aikaan.  Kahdessa jälkimmäisessä kappaleessa Green osoittaa hallitsevansa sordiinon käytön. 
Hendersonin orkesterin profiili nousi entisestään, kun Louis Armstrong liittyi sen jäseneksi lokakuussa 1924. Green sai kuitenkin edelleen soitettavakseen soolo-osuuksia. Levytykset “He’s The Hottest Man In Town” ja “Shanghai Shuffle” ovat esimerkkejä Greenin sooloista siltä ajalta, kun Armstrong oli jo liittynyt orkesteriin.
Fletcher Henderson organisoi monia levytystilaisuuksia 1920-luvun blueslaulajille. Henderson kokosi usein orkesterinsa soittajista pienen yhtyeen säestämään laulajia ja soitti itse pianoa näissä levytyksissä. Tunnetuin näistä laulajista oli Bessie Smith. Pasunisti Green teki ensimmäisen levytyksensä Smithin kanssa vuonna 1924.  Bluesin tulkitsijana Green olikin erikoisen taitava. Ajoittain säestäjänä soitti Hendersonin ja Greenin lisäksi kornettia Joe Smith. Myös Louis Armstrong teki Smithin säestäjänä joitakin levytyksiä Greenin ja Hendersonin kanssa.
1920-luvun puolivälissä pasunisti Jimmy Harrison muutti New Yorkin Harlemiin. Green haastoi tämän usein soittokilpailuun. Ennen pitkää Harrisonista kehittyi New Yorkin ykköspasunisti ja sittemmin hän korvasi Greenin Hendersonin orkesterissa. Green kuitenkin säilytti oman merkittävän paikkansa New Yorkin musiikkipiireissä. Erityisesti blueslaulajat (mm. Smith) pyysivät häntä usein säestäjäkseen.
Green jätti Hendersonin orkesterin huhtikuussa 1926.  Tämän jälkeen hän soitti useissa kokoonpanoissa. Seuraavien kahden vuoden aikana hän työskenteli monen ajan huippumuusikon kanssa. Green soitti esimerkiksi James P. Johnsonin, Louis Armstrongin, June Clarkin ja Fats Wallerin yhtyeissä.  Hän jatkoi edelleen myös levyttämistä blueslaulajien kanssa. Bessie Smith levytti hänen kunniakseen kappaleen ”Trombone Cholly” maaliskuussa 1927.  Myös Green soittaa kyseisellä levyllä.
Vuonna 1928 Green työskenteli muusikkona orkesterissa musiikillisessa revyyssä nimeltä ”Keep Shufflin’”.  Orkesterissa soittivat lisäksi mm. pianistit Fats Waller ja James P. Johnson. Revyyn olivat myös säveltäneet Waller ja Johnson.
Loppuvuodesta 1928 Green liittyi uudelleen Hendersonin orkesteriin, koska pasunisti Benny Morton oli jättänyt yhtyeen.  Tällä jälkimmäisellä kaudellaan Hendersonin orkesterissa Green soitti yhdessä Jimmy Harrisonin kanssa. Green jätti orkesterin uudelleen jo vajaan vuoden jälkeen keväällä 1929.
Elämä > Viimeiset vuodet

Vuonna 1929 Green soitti aluksi rumpali Zutty Singletonin bändissä.  Sen ohessa hän edelleen levytti Bessie Smithin kanssa. Vuonna 1929 hänet kiinnitettiin Benny Carterin yhtyeeseen, jossa hän soitti vuoteen 1931 asti.  Tämän ohella hän soitti mm. Elmer Snowdenin, Charlie Johnsonin yhtyeissä.   Vuonna 1931 hän soitti Jimmie Noonen  yhtyeessä.  Vuonna 1932 hän työskenteli jonkin aikaa Don Redmanin johtamassa kokoonpanossa.
Vuonna 1932 Green kiinnitettiin vakituisesti Chick Webbin orkesteriin. Edellinen pasunisti Jimmy Harrison oli kuollut ennenaikaisesti mahasyöpään heinäkuussa 1931, mutta hänen seuraajansa löytäminen oli venynyt. Green oli jo soittanut Webbin orkesterissa ajoittain vuodesta 1930 lähtien. Joulukuussa 1932 Webbin orkesteri levytti solistinaan Louis Armstrong. Näiden levytysten joukossa ovat kappaleet “Hobo, You Can’t Ride” ja “You’ll Wish You’d Never Been Born”, joissa esittämissään sooloissa Green osoittaa kypsempää tulkintaa kuin hänen aiemmissa levytyksissään.  Nämä jäivät Greenin viimeisiksi levytyksiksi. Hän jatkoi kuitenkin soittamista Webbin orkesterissa vuoteen 1934 asti.
Vuonna 1933 Green työskenteli Webbin orkesterin ohella toistamiseen Benny Carterin orkesterissa.  Lisäksi hän soitti trumpetisti Louis Metcalfin yhtyeessä.  Näihin aikoihin Greenin terveys alkoi heikentyä. Hän kärsi aktiiviuransa aikana alkoholiongelmasta, joka vielä entisestään pahensi hänen terveysongelmiaan. Viimeisinä vuosinaan hän sairasti lisäksi tuberkuloosia. Green työskenteli vielä vuonna 1935  Kaiser Marshallin yhtyeessä.
Green kuoli New Yorkissa 1936. Jazzhistorioitsija John Chiltonin mukaan Green oli helmikuisena iltana palaamassa kotiinsa Harlemissa, kun hän tuberkuloosin komplikaatioiden vuoksi tuupertui lumiseen maahan kotiovellaan ja paleltui kuoliaaksi. Lääketieteen tohtori Frederick J. Spencer on kuitenkin kiistänyt tämän tarinan teoksessaan ’’Jazz and Death, Medical Profiles of Jazz Greats’’.
Kuten Greenin syntymäaika, myös hänen kuolinpäivänsä on ollut kauan hämärän peitossa. Alex W. Rodriguezin mukaan Green olisi kuollut jo marraskuussa 1935, mutta kyseistä tietoa on pidettävä vääränä, koska muut lähteet (ennen kaikkea Chiltonin kirja) antavat vuodeksi 1936.
Heikki Laaksonen

Heikki Laaksonen (s. 21. marraskuuta1955 Kotka) on suomalainen puutarhaneuvos ja Kotkan kaupungin palkittu kaupunginpuutarhuri. Hän on suunnitellut Kotkan maineikkaat puistot. Laaksonen jäi eläkkeelle vuonna 2020, mutta toimii edelleen luennoitsijana, oppaana ja suunnittelijana.
Opinnot ja ura

Laaksonen halusi nuorena arkkitehdiksi, mutta se unelma romuttui, kun lukion opinto-ohjaaja väitti, että arkkitehdiksi ei olisi asiaa lyhyellä matematiikalla. Laaksonen alkoi pohtia elämälleen uutta suuntaa ja löysi sen lehdestä, jossa oli kaupunginpuutarhurin haastattelu. "Silloin koin herätyksen", hän kertoo.
Lukion jälkeen Laaksonen opiskeli puutarha-alan perustutkinnon Lepaan puutarhaopistossa. Hän kouluttautui maisemasuunnitteluhortonomiksi (AMK). Sen jälkeen hän suoritti maisema-arkkitehtuurin opintoja Yhdysvalloissa Länsi-Virginian yliopistossa ja teki samalla töitä. Hän rakensi pihoja rikkaille amerikkalaisille kartanonomistajille. Kun Laaksonen ihmetteli työmailla, miksi mainiota graniittia käytettiin rakennusmateriaalina niin harvoin, työkaverit nauroivat, että graniittiin oli varaa vain miljonääreillä. Myöhemmin Laaksonen hakeutui Osloon jatkamaan maisema-arkkitehtuurin opintojaan ja työskentelemään.
Laaksonen suunnitteli jatkavansa uraansa Euroopassa, mutta kun hänen kotikaupunkinsa Kotkan kaupunginpuutarhurin virka tuli hakuun vuonna 1983, Laaksonen jätti hakemuksen ja tuli valituksi 28-vuotiaana Suomen nuorimmaksi kaupunginpuutarhuriksi. Tuohon aikaan Kotka käytti viherrakentamiseen alle kymmenen markkaa asukasta kohti, kun 50 markkaa oli maan keskiarvo. Laaksosen oli tarkoitus viipyä kaupunginpuutarhurina vain pari vuotta. Hän arveli, että pesti olisi meriitti omalle suunnittelutoimistolle, jonka hän ajatteli perustaa Helsinkiin. Hän kuitenkin näki Kotkan kaupungissa valtavaa potentiaalia. Lopulta pesti venähti elämäntyöksi.
Laaksonen aloitti työnsä pienesti kirjaston edustalta, jossa kuoppainen nurmikko korvattiin näyttävillä istutuksilla. Pienillä, myönteistä palautetta saaneilla teoilla puistotoimi alkoi saada huomiota, ja sitä mukaa resurssit kasvoivat. Käänne tapahtui Sapokan vesipuiston kohdalla.
Sapokan vesipuisto

Sapokanlahti oli ruma, saastunut, melkein umpeenkasvanut, haiseva lietelampi kaupungin ydinkeskustassa. Vesi oli niin huonossa kunnossa, että kemistin mukaan sen käymistila oli lähellä.
Siellä turistit saivat leikkiä veneillä Ruotsinsalmen meritaistelua ja ampua toisiaan tennispalloilla. Alueelle suunniteltiin vielä merirosvohenkistä puuhamaata. Mutta Laaksosen mielestä upeaan kallioon ei saanut louhia merirosvoluolaa. Hän alkoi kiireesti suunnitella paikkaan vesipuistoa. Hän laati Sapokan vesipuiston yleissuunnitelman vuonna 1987, ja sai puuhamiehet luopumaan omasta hankkeestaan.
Noihin aikoihin kaupungissa oli totuttu ylläpitämään puistoja alle 100 000 markalla. Laaksosen hankkeeseen rahaa vaadittiin 20 kertaa enemmän, kaksi miljoonaa markkaa neljänä vuonna peräkkäin. Hän puhui rahoitusta vuosien ajan, ja lopulta se onnistui. Aloitusrahoitus saatiin vuonna 1990.
Ensimmäisellä kahdella miljoonalla ruopattiin, siirrettiin putkia ja rantoja paalutettiin. Sapokasta imettiin pois yli sata rekallista saastunutta pohjamutaa. Rekat kuskasivat puistoon lähes kilometrin verran vanhasta puutalo-Kotkasta talteen otettua sokkelikiveä eli purettujen rakennusten kivijalkoja – juuri sitä graniittia, joka Yhdysvalloissa oli ollut niin kallista. Kotimaassa sama tavara oli puoli-ilmaista. Lahden vedenpintaa nostettiin patoamalla 30 senttiä. Laaksonen kaivautti maan alta esiin Pookinmäen kallion. Sen päälle alkoi muotoutua 20-metrinen vesiputous. Kotkalaiset olivat hankkeesta kauhuissaan: jos Sapokka olikin ruma ennen Laaksosta, niin kaivettuna se oli vielä rumempi.
Kesken rakennustöiden iski lama. Kaupunkilaisilla ei riittänyt ymmärrystä sille, että laman keskellä rakennettiin Suomen kalleinta puistoa. Paikallislehden mielipidepalstoilla kyseltiin, miksi hullun puutarhurin annettiin mellastaa. "Olin kaupungin vihatuin mies", Laaksonen kertoo. Puiston budjetista vietiin puolet pois. Silloin Laaksonen pyysi palomiehiä tuomaan kalustonsa paikalle ja laskemaan vettä putoukseen, jotta putouksen vesimäärä voitaisiin mitoittaa oikein. Samalla hän pyysi median paikalle seuraamaan koetta. Seuraavan päivän lehdessä oli komea kuva tulevasta putouksesta ja teksti: ”Tällainen se voisi olla”. Sen jälkeen kaupunginjohtaja palautti rahat budjettiin.
Vesipuistosta tuli lopulta suuri menestys, ja se muutti kaupungin suhtautumisen viheralueisiin. Nykyään Sapokan vesipuisto on Suomen palkituin viheralue. Se ja Kotkan muut puistot ovat kaupungin ylpeydenaihe ja turistien vetonaula. Jopa Kotkan ympäristökunnat pitävät puistoja matkailuvalttinaan.
Muut puistot

Heti Sapokan urakan valmistuttua edessä oli Keskuskadun eli Sibeliuksenpuiston muutos. Sibeliuksenpuisto oli rahallisessa mielessä suurin piirtein yhtä suuri urakka kuin Sapokka, mutta siihen saatiin huomattava EU-tuki.
Katariinan meripuisto rakennettiin entisen öljysataman paikalle. 1930-luvulla Katariinanniemeen alettiin rakentaa öljysatamaa, jossa varastoitiin öljyä ja bensiiniä. 1950-luvulla Oy Shell Ab laajensi öljysäiliöitään 1700-luvun loppupuolella rakennetun Fort Katarinan linnoitusraunion alueelle, jolloin osa vanhoista muureista ja valleista purettiin säiliöiden alta. Maisemointityö alkoi vuonna 2004. Satamarakenteiden purkamisen ja maamassan puhdistamisen kustannukset nousivat kymmeneen miljoonaan euroon, mutta itse puiston rakentaminen maksoi vain kaksi miljoonaa euroa. Kun maa oli puhdistettu, Laaksonen palautti ympäristön entiselleen: kalliot, linnoitusvallit, niitty ja kivikkoinen ranta kaivettiin esiin. Lisäksi tehtiin suuri nurmialue. Paikalle rakennettiin piknikpaikkoja, labyrintti ja Muumitalo. Puistossa on graniittinen pöytä, jonka ääreen mahtuu 50 henkilöä sekä pienoismajakoita, keinu, skeittiramppi ja lampaita.
Karhulan Jokipuiston lummelampeen Laaksonen sai idean kävellessään taidemaalari Claude Monet'n puutarhassa. Jokipuisto otettiin käyttöön Kotka-päivänä 17.5.2013.
Vuonna 2017 Hamina pestasi Laaksosen palvelukseensa. Hän suunnitteli Haminaan Oolanninpuiston yhdessä maisema-arkkitehti Kairi Meosin kanssa. Puisto valmistui vuonna 2021.
Vuonna 2020 Kotkaan valmistui Koskipuisto.
Yksityiselämä

Laaksonen harrastaa öljyvärimaalausta ja mökkeilyä, ja seuraa muotoilun, arkkitehtuurin ja kuvanveiston aloja. Kesämökillään hänellä on oma arboretum eli puulajipuisto, jossa kasvaa magnoliaa ja japanilaista vaahteraa.
Palkinnot

Vuoden hortonomi 1989
Kymenlaakson luonnonsuojelupiirin ympäristöpalkinto 2007
Viherympäristöliitto ry:n Elämäntyö-stipendi 2020.
Vuoden ympäristörakenne-kohteen pääsuunnittelijana neljä kertaa:
Sapokan Vesipuisto
Keskuskadun Lehmusesplanadi
Katariinan Meripuisto
Karhulan Jokipuisto
Kirjallisuutta

Anttila, Eija, Pekka Vainio, Otto Vakkari, ja Hannu Hakala. Puistopääkaupunki Kotka: The Capital of Parks in Finland. [Kotka]: Kymenlaakson Pressipalvelu Oy, 2023. ISBN 978-952-94-7370-0
Aiheesta muualla

Heikki Laaksonen Puoli seitsemän -ohjelman vieraana 2023
Erskine Caldwell

Erskine Caldwell
Erskine Preston Caldwell (17. joulukuuta 1903 – 11. huhtikuuta 1987) oli yhdysvaltalainen työväenhenkinen kirjailija. Hän oli papin poika, joka auttoi nuorena isänsä kanssa Georgian itäosan epätoivoisia köyhiä ihmisiä ja kirjoitti sitten romaaneja näiden elämästä.
Caldwell julkaisi kaikkiaan 25 romaania, 12 tietokirjaa ja lähes 250 novellia. Parhaat kaunokirjalliset teoksensa hän kirjoitti 1930-luvulla, ja toisen maailmansodan jälkeen niitä julkaistiin pehmeäkantisina painoksina mikä tuotti Caldwellille hyvät tulot. Hän julkaisi romaaneita vielä 1970-luvulla, mutta niitä pidetään usein puolipornografisina. Muutamasta Caldwellin teoksesta on sovitettu elokuva (Luojan oma maatilkku, 1958) ja näytelmä (Tupakkatie 1930-luvulla).
Caldwell oli naimisissa neljä kertaa. Hänen toinen vaimonsa Margaret Bourke-White oli aikansa tunnetuimpia valokuvaajia. Pariskunta teki yhdessä kuvateoksia köyhien elämästä Yhdysvaltojen eteläosassa ja Tšekkoslovakiassa.
Suomennettuja teoksia

Tupakkatie (Tobacco Road, 1932)
suom. Niilo Teerimäki. Helsinki: Pohjolan kirja 1947 (myös näytelmä TSL [i.a.]
suom. Mikko Ukkonen. Helsinki: Tammi 1963 Sarja:	Kurki-sarja, 23
Luojan oma maatilkku (God's little acre, 1933) suom. Matti Rossi. Jyväskylä: Gummerus 1966
Georgian poika (Georgia Boy, 1943) Suom. V. Vankkoja. Turku: Kirjokansi 1946
Köyhän pojan kaupunki (Tragic Ground, 1944) Suom. Panu Pekkanen. Helsinki: WSOY 1970
Oikeus ja kohtuus (The Sure Hand of God: A Novel, 1947) Suom. Katri Puumalainen. Helsinki: Artis 1958
Tämä maa (This Very Earth, 1948), suom. Matti Rossi. Jyväskylä: Gummerus 1967
Hamrickin jääkarhu ja muita kertomuksia , toim. Rolando Pieraccini, suom. Timothy Binham. Helsinki: Eurographica 1985 ISBN 951-95915-3-2
Se yö kun äijä tuli kotiin (The night my old man came home)
Heikko päivä (A small day)
Hamrickin jääkarhu (Hamrick's polar bear)
Muminaa yhdeksällä dollarilla (Nine dollars' worth of mumble)
Lämmin virta, novelli, antologiassa: Mies, nainen ja rakkaus: maailmankirjallisuudesta valikoituja rakkausnovelleja, toim. Kaarlo Marjanen, Ensio Rislakki. Helsinki: Mantere 1947
Seutu vilisee ruotsalaisia, novelli, suom. Jouko Linturi, antologiassa: Amerikkalaisia kertojia: valikoima Yhdysvaltain kirjallisuutta, toim. Jarl Hellemann Helsinki: Tammi 1959
Isäpapan poliittinen toimi, novelli, antologiassa: Huumoria ympäri maailman, toim. Jarl Hellemann, suom. Esa Adrian ym., Helsinki: Tammi 1962 – 3. p Helsinki: Tammi 1974 Sarja: Kurki-kirja ISBN 951-30-3007-5
Kun tuomari Prize ammuttiin, novelli, antologiassa: Kaikkien aikojen rakkaus, suom. Esa Adrian. Helsinki: Tammi 1963
Meidän äijä paalitti paperia, novelli, antologiassa: Ratavartijan näky ja muita kuuluisia kertomuksia, toim. Kerttu Manninen, Helsinki: WSOY 1965
Busbetzky

Busbetzki, Busbetzky eli Busbetzkÿ oli vironsaksalainen muusikkosuku, jonka jäsenet toimivat 1600-luvulla ja 1700-luvun alkupuolella pääasiassa Narvassa ja Tallinnassa kaupunginmuusikkoina ja urkureina.
Borhyaena

| Borhyaena |
| --- | --- |

 Mioseeni 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Pussieläimet Marsupialia
Lahko::  †Sparassodonta
Heimo::  †Borhyaenidae
Suku::  †Borhyaena  Ameghino, 1887
Lajit
 †B. tuberata  †B. macrodonta 
Katso myös
   Borhyaena Wikispeciesissä   Borhyaena Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Borhyaena oli Etelä-Amerikassa elänyt pussieläinten suku. Borhyena kuului heimoon Borhyaenidae, johon kuului monia samankaltaisia, mutta pienempiä lihaa syöneitä pussieläimiä.
Piirteet

Borhyaena oli nykyistä sutta muistuttanut eläin. Se asutti Etelä-Amerikkaa 28–5 miljoonaa vuotta sitten. Se oli noin 1,5 metriä korkea ja painoi luultavasti noin 100 kiloa. Borhyenan kallo oli noin 23 senttiä pitkä ja sillä oli luiden murskaamiseen erikoistunut hampaisto. Raskaan rakenteensa vuoksi Borhyena ei luultavasti kyennyt juoksemaan kovin nopeasti ja tästä syystä sen uskotaan metsästäneen väijymällä. Borhyaena oli viimeinen suurista borhyaenidae-heimon petoeläimistä. Boryenan uskotaan kuolleen sukupuuttoon sen hävittyä kilpailulle Pohjois-Amerikasta tulleille istukkanisäkkäille, erityisesti koiraeläimille, jotka olivat pidemmälle kehittyneitä ja täyttivät borhyenan ekologisen lokeron.
Fossiilit

Borhyaenan fossiileja on löydetty Argentiinan Patagoniasta Santa Cruzin liuskakivikerrostumista. Ensimmäiset löydöt teki argentiinalainen Florentino Ameghino 1880-luvulla.
The Jerusalem Post

| The Jerusalem Post |
| --- | --- |

Lehtityyppi:  sanomalehti
Julkaisija:  Mirkaei Tikshoret
ISSN:  ISSN 0792-822X
Perustettu:  1932
Päätoimittaja:  Steve Linde
Kotikunta:  Jerusalem
Kotimaa:   Israel
Sivukoko:  tabloid
Ilmestymistiheys:  päivittäin
Kieli:  ranska, englanti
Aiheesta muualla
www.jpost.com
The Jerusalem Post on israelilainen englannin- ja ranskankielinen tabloid-sanomalehti. Lehden perusti Gershon Agron 1. joulukuuta 1932 nimellä The Palestine Post. Vaikka The Jerusalem Post tavoittaa päivittäin kymmeniätuhansia lukijoita, lukijamäärät eivät silti ole yhtä suuria kuin isommilla hepreankielisillä sanomalehdillä. The Jerusalem Postin lukijakunta koostuu kuitenkin paljolti erilaisista lukijoista, kuten israelilaisista poliitikoista, ulkomaisista journalisteista ja turisteista. Lehteä toimitetaankin ympäri maailman.
Historia

Nykyinen The Jerusalem Post perustettiin alkujaan nimellä The Palestine Post. Perustaja Gershon Agron oli yhdysvaltalainen journalisti sekä lehtitoimittaja, joka asui Palestiinan mandaatissa. Alkujaan lehti kannatti juutalaisten valtion syntyä Palestiinaan sekä avoimesta vastusti Ison-Britannian yrityksiä vastustaa juutalaisten maahanmuuttoa mandaatin aikana.
Aikaisemmin The Jerusalem Post kannatti Israelin työväenpuoluetta ja lehden poliittinen näkemys olikin liberaali tai keskusta-vasemmistolainen. Vuonna 1989 Hollinger Inc. osti The Jerusalem Postin. Kanadalaisen konservatiivisen lehden, ja sen johtajan Condrad Blackin hallinnon alaisena The Jerusalem Postin poliittinen kanta siirtyi keskusta-oikeistolaiseksi ja lehti rupesi kannattamaan Likudia.
Nykyisyys

Tällä hetkellä The Jerusalem Postin katsotaan kallistuvan maltilliseen oikeistoon poliittisessa kannassaan, vaikkakin vasemmistomyönteisiä kolumneja esiintyykin toimituksen sivuilla. The Jerusalem Post kannattaa talouspolitiikkaa, joka lähentelee neoliberalismia.
Muiden israelilaisten lehtien tapaan The Jerusalem Post ilmestyy sunnuntaista perjantaihin. Lehti ei ilmesty lauantaisin sapatin takia.