stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Busby Berkeley

| Busby Berkeley |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Busby Berkeley William Enos
Syntynyt: 29. marraskuuta 1895 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Kuollut: 14. maaliskuuta 1976 (80 vuotta)
Ammatti:  elokuvaohjaaja, koreografi
Ohjaaja
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Busby Berkeley, alkujaan Busby Berkeley William Enos (29. marraskuuta 1895 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat – 14. maaliskuuta 1976) oli merkittävä Hollywoodin elokuvaohjaaja ja musikaalien koreografi. Musikaalituotannoissa on hänelle tunnusomaisia monimutkaisia geometrisia kuvioita.
Berkeley syntyi teatteriperheeseen. Kun isä kuoli, äiti ei perunut esitystä vaan lausui: "Show must go on". Äidin vaikutus oli hyvin vahva tämän kuolemaan asti, ja Berkeleyn monet avioliitot jäivät lyhyiksi. Vielä äidin kuoltuakin ura meni aina puolison edelle.
Hänen elokuviensa ilmeen sanotaan juontuneen ajasta, jolloin hän suunnitteli Yhdysvaltojen ja Ranskan armeijoille paraatiharjoituksia. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen hän aloitti työn teatterinäyttelijänä mutta siirtyi pian ohjaajaksi ja koreografiksi. Samuel Goldwyn kutsui hänet Hollywoodiin 1930 tanssikohtausten ohjaajaksi. Hän työskenteli 1933–1939 Warner Brosille ja teki tuolloin aikakauden Hollywood-tuotantojen parhaita tanssinumeroita. Hänelle ominaista oli luoda liike pikemminkin elokuvallisin kuin koreografisin keinoin. Hän palasi MGM:lle 1939, mutta parhaan tuotantonsa hän oli jo tehnyt. Vielä 1971 hän palasi Broadwaylle ja ohjasi 1920-luvun menestysnäytelmän No, No, Nanette, jossa pääosassa oli jo pitkään eläkkeellä ollut hänen 1930-luvun elokuviensa tähti Ruby Keeler.
Filmografia

She Had to Say Yes 1933
Ne naiset! Ne naiset! 1934 (musiikkijaksot)
Gold Diggers of 1935 1935
Bright Lights 1935
I Live for Love 1935
The Singing Kid 1936 (kreditoimaton)
Stage Struck 1936
The Go Getter 1937
Hollywood hotelli 1937
Men Are Such Fools 1938
Garden of the Moon 1938
Rautaristikko 1938
Minusta tuli rikollinen 1939
Me hurmurit 1939
Suinpäin 1939
Forty Little Mothers 1940
Me jazzikuninkaat 1940
Blonde Inspiration 1941
Revyytyttö 1941 (musiikkijaksot)
Erotaan siis 1941 (kreditoimaton)
Me tähdet 1941
Sittenkin sankari 1942
Tupa taivaassa 1943 (ohjaus jaksossa "Shine", kreditoimaton)
Me villissä lännessä 1943 ("I Got Rhythm" -jakso)
Tutti frutti 1943
Cinderella Jones 1946
Valtameren romanssi 1948 (musiikkijaksot)
Neiti Johtaja 1949
Annie mestariampuja 1950 (materiaalia ei käytetty vaan tehtiin uudestaan, kreditoimaton)
Sininen huntu 1951 (kreditoimaton)
Aiheesta muualla

Busby Berkeley Allmoviessa (englanniksi)
Hooray for Hollywood: Busby Berkeley
Busby Berkeley at Classic Movie Favorites Tribute site: galleries, bio, filmography and more.
bio & pics on Busby Berkeley
Charles Ferdinand Wimar

Charles Ferdinal Wimarin  maalaus vuodelta 1854 siouxeista ja heidän vangitsemastaan sotaratsusta.
Charles Ferdinand Wimar (1828–1862) oli Saksassa Siegenburgissa syntynyt taidemaalari, joka erikoistui villiä länttä ja eritoten tasankointiaanien kulttuuria kuvaaviin maalauksiin. Hän muutti 15-vuotiaana  perheensä mukana St Louisiin Yhdysvaltoihin.
Ranskalaissyntyisen Leon de Pomareden oppipoikana Wimar sai kosketuksen taiteeseen, ja pääsi avustamaan mestaria suurten panoraamakuvien teossa. Pomareden antama oppi ja turkiskaupan keskuksena toimineen St. Louisin kiivas syke vaikuttivat voimakkaasti nuoreen Wimariin ja edistivät hänen päätöstään löytää taiteensa oikea suunta. 1850-luvulla Wimar matkusti Saksaan opiskelemaan Düsseldorfin taideakatemiassa. Düsseldorf oli tuon ajan tärkeimpiä amerikkalaisten taiteilijoiden suosimia taidekeskuksia Euroopassa. Palattuaan vuonna 1856 takaisin St. Louisiin hän matkasi Yellowstoneen ja suurille tasangoille tutustumaan siihen alkuperäiseen amerikkalaiseen kulttuuriin, jota oli kuvannut maalauksissaan vuosien ajan.
Wimarin näkyvimmiksi  ja samalla myös viimeisiksi töiksi jäivät hänen tekemänsä useat seinämaalaukset St. Louisin kaupungintalossa. Vuonna 1862 hän kuoli tuberkuloosiin.
Carolina Morace

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Carolina Morace
Syntymäaika: 5. helmikuuta 1964 (ikä 60)
Syntymäpaikka: Venetsia, Italia
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1978–1979 | AC Belluno 1905 |  |  |
| 1979–1982 | Bardolino |  |  |
| 1982–1984 | Trani |  |  |
| 1984–1985 | Lazio |  |  |
| 1985–1986 | Trani |  |  |
| 1986–1989 | Lazio |  |  |
| 1989–1991 | Reggiana | 52 | (67) |
| 1991–1993 | AC Milan | 55 | (64) |
| 1993–1994 | Torres | 30 | (33) |
| 1994–1995 | Agliana | 24 | (31) |
| 1995–1996 | Verona | 20 | (39) |
| 1996–1998 | Modena | 54 | (88) |
Maajoukkue
| 1978–1997 | Italia | 153 | (105) |
Valmennusura
1998–1999: Lazio
1999: Viterbese
2000–2005: Italia
2009–2011: Kanada
2016–2017: Trinidad ja Tobago
2018–2019: AC Milan
2021–: Lazio
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 5. helmikuuta 2021.
Carolina Morace (s. 5. helmikuuta 1964 Venetsia) on italialainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja.
Morace pelasi urallaan hyökkääjänä useissa naisten Serie A:n joukkueissa. Hän voitti yhteensä 12 mestaruutta ja oli myös sarjan paras maalintekijä 12 kaudella. Maajoukkueessa Morace pelasi 153 ottelua, joissa hän teki 105 maalia, muun muassa ensimmäisen naisten MM-kisoissa tehdyn hattutempun 1991.
Pelaajauran päätyttyä 1998 Morace siirtyi Lazion päävalmentajaksi. Vuonna 1999 hänestä tuli ensimmäinen miesten ammattilaisjoukkueen naispäävalmentaja, kun hänet valittiin Serie C1:ssä pelaavan Viterbesen johtoon. Viterbesen jälkeen Morace valmensi Italiaa, Kanadaa ja Trinidad ja Tobagoa. Vuonna 2018 hän palasi Italiaan AC Milanin päävalmentajaksi. Nykyään Morace toimii Lazion päävalmentajana.
Vuonna 2014 Morace valittiin ensimmäisenä naisena Italian jalkapallon Hall of Fameen.
Charles F. Brush

Charles F. Brush.
Charles F. Brush (17. maaliskuuta 1849 – 15. kesäkuuta 1929) oli yhdysvaltalainen keksijä ja tiedemies. Brushin kaarilamppuja käytettiin usean yhdysvaltalaisen kaupungin valaisemiseen[lähde? ]. Hän osasi hyödyntää myös tuulen luomaa energiaaselvennä[lähde? ].
Brushin takapihalleen rakentama tuulivoimala (1888)
Carolina Herrera

Carolina Herrera 2007.
Carolina Herrera (alk. María Carolina Josefina Pacanins y Niño, 8. tammikuuta 1939 Caracas, Venezuela), markiisitar, on venezuelalainen muotisuunnittelija. Hänet on valittu useita kertoja maailman parhaimmin pukeutuvaksi naiseksi.
Yhdysvalloissa vuodesta 1981 asunut Herrera on suunnitellut vaatteita vuodesta 1980 lähtien. Hän suunnittelee ilta- ja hääpukuja sekä rennompia asuja. Hänen tyylilleen pidetään ominaisena virheetöntä ja kantajaansa imartelevaa räätälöintiä. Hän on suunnitellut vaatteita muun muassa Jacqueline Kennedylle, ja siitä alkoi hänen menestyksensä. Muita julkisuuden henkilöitä hänen asiakkainaan ovat Nicole Kidman, Shakira, Salma Hayek ja Renée Zellweger.
Hän on naimisissa Vanity Fairin toimittajan Reinaldo Herreran kanssa. Heillä on kaksi tytärtä, ja hänellä on aiemmasta avioliitostaan kaksi tytärtä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Carolina Herrera -sivusto
Borys Tarasjuk

Borys Tarasjuk (oikealla) ja Condoleezza Rice.
Borys Ivanovytš Tarasjuk (ukr. Борис Іванович Тарасюк, s. 1. tammikuuta 1949) oli Ukrainan ulkoministeri huhtikuusta 1998 vuoteen 2000 ja uudelleen 4. helmikuuta 2005 – 1. joulukuuta 2006.
Tarasjuk opiskeli kansainvälistä oikeutta ja kansainvälisiä suhteita Kiovan Taras Ševtšenkon yliopistossa.
Ukrainan ulkoministerin nimittää tasavallan presidentti ilman radan esitystä. Tarasjukia pidettiin Ukrainan länsi-integraation edistäjänä hallituksessa. 1. joulukuuta 2006 Verhovna Rada päätti erottaa Tarasjukin asemastaan. Presidentti Juštšenko ei hyväksynyt tätä ja väitti ministerin erottamisen olevan presidentin vastuulla. Hallitus esti Tarasjukia osallistumasta kokouksiinsa, jonka jälkeen Tarasjuk haastoi Alueiden puolueen edustajat oikeuteen huliganismista. Ševtšenkon piirinoikeus kumosi Verhovna Radan päätöksen, mutta parlamentin mukaan alioikeuden päätös ei voi muuttaa sen päätöksiä.
Tarasjukin jälkeen ulkoasiainministerinä jatkoi entinen talousministeri Arseni Jatsenjuk.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Elämäkerta hallituksen sivuilla (englanniksi)
Ukrainan ulkoministerit
Anatoli Slenko | Hennadi Udovenko | Borys Tarasjuk | Anatoly Slenko |
Kostiantyn Hryšenko | Borys Tarasjuk | virkaa tekevä Volodymyr Ohrysko | Arseni Jatsenjuk | Volodymyr Ohrysko | virkaa tekevä Volodymyr H’andohiy | Petro Porošenko | Kostjantyn Hrištšenko
Borys Hrintšenko

| Borys Hrintšenko> Борис Дмитрович Грінченко |
| --- | --- |
 Borys Hrintšenko
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. joulukuuta 1863 Vilh’ovyi Jar, Harkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 6. toukokuuta 1910 (46 vuotta) Ospedaletti, Italia
Ammatti:  kirjailija, kielitieteilijä, kansatieteilijä
Kirjailija
Tuotannon kieli: ukraina
Aiheesta muualla
hrinchenko.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Borys Dmitrovytš Hrintšenko (ukr. Борис Дмитрович Грінченко; 9. joulukuuta 1863 Vilh’ovyi Jar, Harkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 6. toukokuuta 1910 Ospedaletti, Italia) oli ukrainalainen kirjailija, folkloristi ja kielitieteilijä. Hän käytti kirjoittaessaan vaihdellen eri salanimiä P. Vartovyi, V. Tšaitšenko, B. Vilh’ivskyi ja L. Javorenko. Hrintšenkon aktiivisuus osui aikaan, jolloin yhteiskunta alkoi 1900-luvun alussa vapautua ja kehittyä.
Hrintšenko toimi alkuun opettajana kouluissa ja pyrki käyttämään opetuksessa ukrainan kieltä. Hän kirjoitti ukrainankielisiä oppikirjoja. Hrintšenko kuului 1891 Taras-veljeskunnan perustajiin. Hän asettui Tšernihiviin ja perusti sinne kustannusliikkeen, jonka onnistui ankarasta sensuurista huolimatta julkaista 50 tietokirjaa. Muutettuaan 1902 Kiovaan hän sai tehtäväksi ukrainan kielen sanakirjan laatimisen. Vuonna 1906 hän aloitti kahden lehden, sanomalehden Hromadska dumka ja kuukausilehden Nova hromada toimittajana. Hän perusti Kyiv Prosvita -seuran ja oli 1906–1909 sen ensimmäinen puheenjohtaja. Hän osallistui 1904 kahden puolueen, Ukrainan radikaalipuolueen (Kiova) ja Ukrainan demokraattisen puolueen perustamiseen, jotka 1905 yhdistyivät uudeksi puolueeksi Ukrainan demokraattinen radikaalipuolue. Hän kirjoitti puolueen ohjelman omien ajatustensa pohjalta.
Hrintšenkon lehtityöhön liittyi kiinteästi hänen kirjailijantyönsä. Novelleissaan ja pienoisromaaneissaan hän kuvaa ukrainalaista talonpoikaiselämää ja nostaa esiin yhteiskunnallisia kysymyksiä. Hän kirjoitti myös runoja ja näytelmiä. Näytelmien aiheina on historia ja myös arkielämän käytännön kysymykset. Teokset olivat aikanaan suosittuja. Hän käänsi länsieurooppalaisten kirjailijoiden teoksia ukrainaksi.
Hrintšenko oli myös merkittävä etnografi. Hän julkaisi kokoelman etnografista aineistoa ja kokoelman ukrainalaisia kansantarinoita. Hän kokosi aineistoa ukrainan kielen sanakirjaan, joka ilmestyi 1907–1909. Siihen sisältyy myös muiden aiemmin kokoamaa aineistoa. Hän vaikutti näkemyksillään myös ukrainan kirjakielen kehitykseen.
Hrintšenko kuoli tuberkuloosiin, ja hänet on haudattu Kiovaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Borys Hrintšenko Wikimedia Commonsissa
Cendrillon

Cendrillon eli Tuhkimo on vuonna 1899 ensiesitetty ooppera, jonka on säveltänyt Jules Massenet. Libretto on Henri Cainin käsialaa, pohjana on Charles Perrault'n versio vanhasta Tuhkimo-tarinasta.
Hahmot

Hahmoja:
Cendrillon (Tuhkimo) - sopraano
Madame de la Haltière, äitipuoli
Noémie ja Dorothée, siskot
Pandolfe, isä
La Fée, haltijakummi
Le Prince Charmant
Aiheesta muualla

IMSLP: Cendrillon (Massenet, Jules)
Borys Ljatošynskyi

Boris Ljatošynskyi
Borys Mikolaiovitš Ljatošynskyi (ukr. Бори́с Миколáйович Лятоши́нський; 3. tammikuuta 1895 Žytomyr – 15. huhtikuuta 1968 Kiova) oli ukrainalainen säveltäjä.
Ljatošynskyi lähti vuonna 1914 Kiovaan opiskelemaan oikeustiedettä. Samalla hän otti sävellystunteja Reinhold Glièreltä. Hän valmistui oikeustieteen opintojensa päätteeksi 1918 ja sitten Kiovan konservatoriosta 1919. Ljatošynskyi liittyi valmistuttuaan Kiovan konservatorion henkilökuntaan, jonka jäsenenä palveli loppuelämänsä ajan. Hänestä tuli sittemmin professori. 1930-luvun loppupuolella ja 1940-luvun alkupuolella hän myös työskenteli kaksi jaksoa Moskovan konservatoriossa. Ljatošynskyi toimi Neuvostoliiton säveltäjäliiton johtokunnassa 1940-luvun loppupuolelta kuolemaansa saakka.
Ljatošynskyin varhaisimmat teokset edustivat romanttista ja lyyristä tyyliä, johon vaikuttivat etenkin Robert Schumann ja Aleksandr Borodin. Hänen valmistumisteoksensa oli hänen ensimmäinen sinfoniansa, joka osoitti jo Aleksandr Skrjabinilta saatuja vaikutteita; ensimmäinen pianosonaatti (1924) ilmensi traditiosta etääntymistä ja Keski- sekä Länsi-Euroopan atonaalisten tyylien lähenemistä. Sittemmin Ljatošynskyi yksinkertaisti teostensa harmonioita ukrainalaiskansallisten vaikutteiden pohjalta. Viittauksia kansanlauluihin esiintyi kasvavissa määrin. Ljatošynskyin toinen sinfonia (1935–1936, uusittu 1940) katsottiin sosialistisen realismin vastaiseksi, joten säveltäjä määrättiin laatimaan siitä uusittu versio. Muutokset eivät johtaneet teoksen viralliseen hyväksymiseen, joten se voitiin esittää vasta vuonna 1964. Ljatošynskyi joutui uudistamaan myös kolmannen sinfoniansa (1951, uusittu 1954) ja säveltämään siihen kokonaan uuden neljännen osan. Teoksen kantaesittivät vuonna 1955 Jevgeni Mravinskin johtamat Leningradin filharmonikot. Tämän kantaesityksen ja säveltäjän kuoleman väliset vuodet olivat hänen tuotteliaimpiaan ja menestyksekkäimpiään. Hän hyödynsi vaikutteita Ukrainasta, Venäjältä, Puolasta ja Bulgariasta muiden muassa pianokonsertossaan ("Slaavilainen", 1953) ja etenkin viidennessä sinfoniassaan ("Slaavilainen", 1965–1966). Ljatošynskyin neljäs sinfonia on vuodelta 1963.
Ljatošynskyi oli 1900-luvun uuden sukupolven johtavia ukrainalaissäveltäjiä. Hän saavutti maineen ukrainalaisen nykymusiikin "isänä". Viiden sinfonian ohella hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa sävelrunoja, vokaaliteoksia, kaksi oopperaa, kamarimusiikkia ja soolopianosävellyksiä.
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
Wasyl Wytwycky: Liatoshynsky, Borys Internet Encyclopedia of Ukraine.  2012. (englanniksi)
Bree Olson

| Bree Olson |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. lokakuuta 1986 (ikä 38)
Pornonäyttelijä
Taiteilijanimet:  Bree
Aktiivisena:  2006–
Seksuaalinen suuntaus:  Biseksuaali
Silmien väri:  ruskea
Hiusten väri:  vaalea
Mitat:  75E-71-86 cm
Pituus:  160 cm
Paino:  50 kg
Aiheesta muualla
Kotisivut
IMDb
Bree Olson (oik. Rachel Marie Oberlin, s. 7. lokakuuta 1986 Houston, Teksas), on yhdysvaltalainen näyttelijä, malli ja entinen aikuisviihdetähti. Olson varttui Woodburnissa, Indianassa. Hänellä on ukrainalaiset sukujuuret. Hän on toiminut myös Penthousen mallina ollen kuukauden Penthouse Pet maaliskuussa 2008.
Aikuisviihteessä Olson aloitti vuonna 2006, mistä lähtien hän esiintyi muun muassa Playboyn, Hustlerin ja Rockstarin aikuisviihdelehdissä. Vuosina 2007–2010 hän työskenteli tuotantoyhtiö Adam & Even mallina, minkä jälkeen hänen työskentelynsä oli enemmän freelancetoimintaa aikuisviihteessä.
Aikuisviihteen lisäksi Olson on esiintynyt televisio-ohjelmissa ”Kardashianit”, radiossa ”The Howard Stern Showssa” sekä artisti Flo Ridan musiikkivideolla.
Bree Olson Adult Entertainment Expossa 2012
Palkinnot

AVN Awards 2008: palkinto luokassa "Paras uusi tähtönen" (engl. The Best New Starlet).
AVN Awards 2009: palkinto luokassa "Paras uusi verkkotähtönen" (engl. The Best New Web Starlet).
Aiheesta muualla

Bree Olsonin kotisivut
Bree Olson MySpace-sivustolla
Bree Olson Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tšekkoslovakian pakolaishallitus

Tšekkoslovakian pakolaishallitus (virallisemmin: Tšekkoslovakian väliaikainen hallitus) oli toisen maailmansodan aikana maanpaossa toiminut natsi-Saksan miehittämän Tšekkoslovakian pakolaishallitus. Viralliselta nimeltään kansallisen vapautuksen komitea sai pakolaishallituksen epävirallisen nimen Ison-Britannian tunnustettua virallisesti sen aseman. Muut liittoutuneet valtiot alkoivat käyttää nimeä myös niiden tunnustettua hallituksen aseman. Komitean perusti alun perin Tšekkoslovakian entinen presidentti Edvard Beneš Pariisissa lokakuussa 1939. Komitea neuvotteli Ranskan kanssa diplomaattisen statuksen saamiseksi, mutta neuvottelujen epäonnistuttua komitean täytyi vetääntyä Lontooseen vuonna 1940. Lähtöä joudutti myös natsi-Saksan uhkaava Ranskan-miehitys. Vuonna 1941 komitea muutti Lontoosta edelleen Buckinghamshiressa sijaitsevaan Aston Abbotsin kylään, missä se pyrki suojautumaan natsi-Saksan jatkuvalta pommitukselta.
Pakolaishallitus oli Tšekkoslovakian laillinen hallitus toisen maailmansodan ajan. Hallitus oli voimakkaasti fasismin vastainen ja pyrki kumoamaan Münchenin sopimuksen sekä Saksan Tšekkoslovakian miehityksen, ja palaamaan Tšekkoslovakian tasavallan vuoden 1937 valtionrajoihin. Pakolaishallituksen tunnustaneet maat pitivät hallitusta ensimmäisen Tšekkoslovakian tasavallan (1918–1938) laillisena jatkumona.
Komiteasta hallitukseksi > Perustaminen

Edvard Beneš erosi presidentin tehtävästään viikko Münchenin sopimuksen luovutettua 
Sudeettialueet, Tšekkoslovakin erään pääosin saksalaisvähemmistön asuttaman osan Saksalle; Beneš näki tämän olevan väistämätön loppu Tšekkoslovakian tasavallan olemassaololle. Hän lähti Chicagon yliopistoon, missä Beneš oli poliittisen edeltäjänsä ja ystävänsä, Tomáš Masarykin, tavoin pakolaisena. Siellä ollessaan häntä kannustettiin palaamaan Eurooppaan muodostamaan Tšekkoslovakialle pakolaishallituksen. Beneš palasi Eurooppaan ja asettui asumaan Pariisiin monien muiden, edellisessä hallituksessa keskeisissä asemissa olleiden henkilöiden kanssa. Toisen 
maailmansodan virallisesti alettua Benešin johtamaa ryhmää alettiin kutsua Tšekin kansallisen vapautuksen komiteaksi, ja se pyrki heti saamaan kansainvälistä tunnustusta Tšekkoslovakian pakolaishallituksena. Vuoden 1939 loppuun mennessä Ranska ja Iso-Britannia olivat myöntäneet sille oikeuden solmia kansainvälisiä sopimuksia, mutta ne eivät silti pitäneet pakolaishallituksen tekemiä sopimuksia Tšekkoslovakian tasavallan solmimina.
Komiteasta hallitukseksi > Ranskan häilyvä tuki

Ranska oli suurin este komitean täyspainoisen pakolaishalituksen statuksen tiellä. Édouard Daladierin hallituksella oli ristiriitaisia ajatuksia komitean ajamien päämäärien ja Tšekkoslovakian tasavaltaa kohtaan. Vaikka Daladier oli julkisesti ilmoittanut Hitlerille usein suodun myöntyväisyyspolitiikkan olevan suora tie sotaan, hän päätyi kuitenkin lopulta puoltamaan Neville Chamberlainia, joka allekirjoitti Tšekkoslovakian luovuttamiseen johtaneen 
Münchenin sopimuksen. Sodan alkamisen jälkeen Daladier hallituksineen epäröi kahden suurvallan, 
Neuvostoliiton ja natsi-Saksan, puollon välillä. Daladierin ristiriitaisuus näkyi myös siinä, että vaikka Daladierin Ranska olikin myöntänyt Tšekkoslovakian pakolaishallitukselle ei-hallinnollisen elimen aseman, Ranska oli Benešiä itseään vastaan ja se näki sodan jälkeisessä Tšekkoslovakiasta monia sitä hyödyttäviä mahdollisuuksia. Yksi Ranskan päävarauksista Benešin hallituksen virallisen tunnustuksen antamisessa oli tällöin itsenäisen Slovakian epäselvä tilanne. Ranskan hallitus ei tällöin uskonut Benešin puhuvan kaikkien tšekkoslovakialaisten puolesta. Näin ollen Ranskan tuki Benešille oli vaihteleva, sillä Ranska ei halunnut antaa kuvaa tukevansa Benešin komitean halua palata ensimmäisen tasavallan tilaan. Beneš oli kuitenkin henkilö, jolla oli valta myöntää Ranskalle se, mitä se halusi: Tšekkoslovakian hyvin koulutetun armeijan tuki. Niinpä Ranska oli ensimmäinen maa, joka allekirjoitti sopimuksen Benešin johtaman pakolaishallituksen kanssa 2. lokakuuta 1939. Sopimuksen turvin Tšekkoslovakian armeija saatiin kasattua uudelleen Ranskan maaperällä.
Komiteasta hallitukseksi > Ison-Britannian tuki ja aseman lopullinen tunnustus

Sodan aikana tšekkiarmeijan ensimmäinen divisioona taisteli isäntämaansa rinnalla Ranskan 
taistelun loppuvaiheessa. Liittoutuneiden sotajoukkojen häviäminen tässä taistelussa auttoi Benešin komitean 
ajamille päämäärille saavuttamista. natsi-Saksan Ranskan miehityksen takia vastavalitun Winston Churchillin näkemykset voittivat heikentyvää kolmatta Ranskan tasavaltaa koskevat huolet. Churchill oli edeltäjäänsä selvempi Tšekkoslovakiaa koskevissa kannanotoissa ja hän tunnustikin pian Benešin aseman pakolaishallituksensa presidenttinä Ranskan miehityksen jälkeen. Komitea ei kuitenkaan ollut täysin varma tästä tunnustuksesta, sillä vaikka se selvästi nimesi Edvard Benešin presidentiksi, se ei kuitenkaan julkisesti yhdistänyt hallitusta Benešin aiempaan hallitukseen miehitystä edeltävässä Tšekkoslovakiassa. Tästä syystä Benešin pakolaishallitus painosti Isoa-Britanniaa selventämään kantaansa huhtikuussa 1941. 18. huhtikuuta Benešin hallitus lähetti Britannian hallitukselle kirjallisen pyynnön selventää sopimusta "Tšekkoslovakian tasavallan nimissä". Britannian ulkoministeri Anthony Eden selvensi kantaa pyynnön mukaisesti 18. heinäkuuta 1941. Myös Yhdysvaltojen ja Neuvostoliiton oli pakko tunnustaa Benešin hallituksen 
asema, sillä se julisti sodan molempia maita vastaan. Akselivaltojen hallituksen ollessa virallisesti vahvasti Bratislavassa, vuoden 1941 jälkipuoliskolla ainut tunnustettavissa oleva ystävällismielinen hallitus oli Benešin pakolaishallitus.
Viimeinen Benešin hallitusta koskeva laillisuuskysymys oli se, oliko hallitus ensimmäisen tasavallan jatkumo vai seuraaja, jolla ei ollut vankkaa perustuslaillista pohjaa. Selvyys saatiin keväällä 1942, kun kuuden kuukauden suunnittelun jälkeen Tšekin liittoutuneiden joukot haavoittivat kuollettavasti Reinhard Heydrichia, Böömin ja Määrin protektoraatin käskynhaltijaa. Operaatio Anthropoidin, kuten Heydrichin salamurhaa kutsuttiin, onnistuminen johti Ison-Britannian ja Ranskan julkiseen Münchenin sopimuksen kieltämiseen, mikä antoi Benešin hallitukselle laillisen aseman Tšekkoslovakian ensimmäisen tasavallan jatkona. Hallituksen tulevaisuuden asema riippui näin siis liittoutuneiden menestyksestä.
Pakolaishallituksen tulevaisuudensuunnitelmat

Sudeettisaksalaisten vihamielinen käytös joudutti Münchenin sopimuksen hyväksymistä. Tšekkoslovakia toimi tuolloin vahvasti länsimaisen ulkopolitiikan mukaan, minkä seurauksena Tšekkoslovakia luovutettiin Münchenin sopimuksella natsi-Saksalle. Sodan loppuvuosina Beneš pyrki ratkaisemaan saksalaisvähemmistön ongelman ja saikin liittoutuneilta hyväksynnän ratkaisulleen, joka perustui Sudeettialueen saksalaisasukkaiden karkottamiseen. Benešin päämääränä oli vahvistaa Tšekkoslovakian turvallisuutta tulevaa saksalaisvihamielisyyttä vastaan Neuvostoliiton ja Puolan liittolaisuuden avulla. Neuvostoliitto oli aluksi Tšekkoslovakia-Puola-Neuvostoliitto -kolmikantaa vastaan, mutta joulukuussa 1943 se solmi Benešin hallituksen kanssa sopimuksen.
Sodan jälkeinen aika

Beneš halusi välttää Neuvostoliiton puuttumisen maan asioihin, erityisesti kommunistisen vallankappaukseen, ja tämä motivoi Benešin kiinnostusta pitää yllä ystävällisiä suhteita Neuvostoliittoon. Hän pyrki saamaan Isoon-Britanniaan maanpakoon lähteneitä tšekkikommunisteja toimimaan yhteistyössä hänen hallituksensa kanssa ja Beneš tarjosi heille laajoja myönnytyksiä, muun muassa raskasteollisuuden kansallistamista ja paikallisten asukkaiden omien komiteoiden luomista sodan lopulla. Maaliskuussa 1945 Beneš nimitti keskeisiin kabinettivirkoihin Moskovaan paenneita tšekkiläisiä kommunisteja.
Tšekkoslovakian entinen presidentti ja pakolaishallituksen johtaja Edvard Beneš
Käännös suomeksi