Islannin kieli
Islannin murteet

Islannissa ei ole murteita siinä mielessä kuin käsite ymmärretään esimerkiksi suomen kielen yhteydessä. Maan eri osien aksentissa ja sanavarastossa on jonkin verran eroja, mutta ainoa merkittävä alueellinen ääntämistapa, itäislantilainen ns. flámæli, jossa ö ja u sekä toisaalta i ja e äännettiin samalla tavalla, on käytännössä kuollut sukupuuttoon, koska sitä pidettiin rappeutuneena kielenä ja velttona ääntämisenä, ja se pyrittiin koulujen islanninopetuksessa kitkemään. Se on kuitenkin yhä tavallinen ilmiö Kanadan siirtolaisten islannissa, koska maastamuutto Kanadaan oli voimakkainta juuri flámæli-alueilta.
Eräitä alueellisia ääntämyseroja ovat:
harðmæli Pohjois-Islannissa erityisesti Eyjafjörðurin ja Þingeyn alueilla: konsonanttien k, p ja t ääntyminen aspiroituneina sanan keskellä tai lopussa; gapa, sækja, óp, þak ääntyvät siis [kaːpʰa saiːcʰa ouːpʰ θaːkʰ] eivätkä [kaːpa saiːca ouːp θaːk]
raddaður framburður Koillis-Islannissa Eyjafjörðurin, Þingeyn ja Norður-Múlasýslan alueilla: konsonantit m, n, l ääntyvät ennen klusiileja k, p tai t soinnillisina, ja klusiili ääntyy aspiroituneena; sama koskee yhdistelmää ðk; hampur, henta, bolti, blaðka ääntyvät siis [hampʰʏr hɛntʰa pɔltʰɪ plaðkʰa] eivätkä [ham̥pʏr hɛn̥ta pɔl̥tɪ plaθka]
hv-framburður Etelä-Islannissa Árnes-, Rangárvalla- og Skaftafellssýslan alueilla: yhdistelmä hv esimerkiksi sanassa hvar ääntyy [xaːr], [xvaːr] tai [xʷaːr] eikä [kvaːr].
bð-, gð-framburður Pohjois-Islannin itäosissa: frikatiivit ääntyvät vastaavina klusiileina ennen [ð]-äännettä, ja sananloppuinen ð ääntyy soinnittomana. Sanat hafði, sagði, dreigð ja byggð ääntyvät siis [hapðɪ sakðɪ treipθ pɪkθ] eivätkä [havðɪ saɣðɪ treivð pɪɣð].
ngl-framburður Pohjois-Islannissa erityisesti Fljótissa, Siglufjörðurissä, Ólafsfjörðurissä, Dalvíkissä ja Svarfaðardalurissä: yhdistelmä ngl esimerkiksi sanoissa kringla, dingla, England ääntyy [kʰriŋkla tiŋkla eiŋklant] eikä [kʰriŋla tiŋla eiŋlant].
rn-, rl-framburður Kaakkois-Islannissa Austur-Skaftafellssýslan alueella: yhdistelmät rn ja rl äännetään ilman väli-[t]:tä. Sanat barnið, karlinn ääntyvät siis [parnɪð kʰarlɪn] eivätkä [pa(r)tnɪð kʰa(r)tlɪn]
vestfirskur einhljóðaframburður Länsivuonoilla: vokaalit ennen [ŋ]-äännettä ääntyvät sellaisinaan eivätkä kuten aksentilliset vastineensa. Sanat hanga, lengur, töng, þyngri, ungur ääntyvät siis [haŋka lɛŋkʏr tʰœŋk θɪŋkrɪ ʏŋkʏr] eivätkä [hauŋka leiŋkʏr tʰœiŋk θiŋkrɪ uŋkʏr].
skaftfellskur einhljóðaframburður Skaftafellin alueella: pitkä vokaali ennen [jɪ]:nä ääntyvää yhdistelmää gi ääntyy sellaisenaan eikä [i]-liukuisena diftongina. Sanat snagi, hugi, bogi, lögin ääntyvät siis [stnaːjɪ hʏːjɪ pɔːjɪ lœːjɪn] eivätkä [stnaijɪ hʏijɪ poijɪ lœijɪn]. Yhdistelmää egi tämä ei kuitenkaan koske: esimerkiksi veginn ääntyy aina [veijɪn] eikä *[vɛːjɪn].
Muita, ei-alueellisia ääntämyseroja ovat:
höggmæli: klusiilin ääntyminen glottaaliklusiilina tai sen kera. Sanat Bjarni, einnig, fótbolti ääntyvät siis [pjaʔ(t)nɪ eiʔ(t)nɪɣ fouʔpɔl̥tɪ].
k:n ääntäminen ennen s:ää klusiilina eikä frikatiivina. Sanat buxur, kex, vaxa, bakstur ääntyvät siis [pʏksʏr cʰɛks vaksa pakstʏr] eivätkä [pʏxsʏr cʰɛxs vaxsa paxstʏr]. Valtaosa vuoden 1960 jälkeen syntyneistä ääntää klusiilin, valtaosa ennen vuotta 1960 syntyneistä frikatiivin.
tvinnhljóðun: yhdistelmien tj ja dj ääntyminen affrikaattana. Sanat tjald, djöfull ääntyvät siis t͡sʰjalt tsjœːfʏtl̥] eivätkä tʰjalt tjœːfʏtl̥]. Tätä esiintyy enemmän nuorten ja eteläislantilaisten puheessa.