stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Accept
Historia > Ensimmäinen paluu (1992–1996)

Yhteen palannut Accept julkaisi vuonna 1993 albumin Objection Overruled. Yhtyeeseen kuuluivat tuolloin Udo Dirkschneider, Wolf Hoffmann, Peter Baltes ja Stefan Kaufman. Yhtye harjoitteli kiertuetta varten alankomaalaisen kitaristin Arjen Lucassenin kanssa, mutta hän vetäytyi kiertueelta, koska halusi keskittyä omiin projekteihinsa. Tämän jälkeen Accept päätti jatkaa ilman toista kitaristia. Levyä seurannut kiertue kuljetti yhtyeen Yhdysvaltoihin, Japaniin, Etelä-Amerikkaan, Venäjälle ja eri puolille Eurooppaa.
Vuonna 1994 Accept julkaisi levyn Death Row, jonka tekovaiheessa rumpalin Stefan Kaufmannin vanha selkävaiva palasi ja hänet korvasi aiemmin U.D.O:ssa ja Running Wildissa soittanut Stefan Schwarzmann. Hänen kanssaan nauhoitettiin albumin loput kappaleet, ja yhtye teki menestyksekkään maailmankiertueen. Levy muutti Acceptin tyyliä aikakaudelle tyypillisesti groove metalin suuntaan. Death Row’ta pidetäänkin yhtenä Acceptin aggressiivisimmista ja synkimmistä albumeista. Levy on myös ensimmäinen, jossa yhtye sävelsi kappaleita yhdelle kitaristille.
Vuonna 1996 julkaistiin albumi Predator, joka on toistaiseksi viimeinen albumi Dirkschneiderin kanssa. Rumpuja soittaa Damn Yankees -yhtyeen Michael Cartellone. Albumin nauhoitusten aikana syntyneet erimielisyydet ja vuokrarumpalin käyttö johtivat toistamiseen yhtyeen lopettamiseen. Accept teki Predator-albumin myötä vielä maailmankiertueen, joka päättyi Tokioon heinäkuussa 1996.
Historia > Toinen tauko ja vuoden 2005 keikkakiertue (1996–2008)

Accept teki kesällä 2005 joitakin festivaalikonsertteja, mutta muuten yhtye ei ollut aktiivinen vuosina 1997–2008. Yhtye esiintyi vuonna 2005 Suomessakin Tuska-festivaalin sunnuntain pääesiintyjänä. Kiertueella olivat mukana Udo Dirkschneider, Wolf Hoffmann, Peter Baltes, Herman Frank ja Stefan Schwarzmann.
Historia > Symphonic Terror -kiertue, Too Mean to Die ja Humanoid (2019–)

Peter Baltesin jätettyä yhtyeen, Danny Silvestri soitti bassoa 70000 Tons of Metal -risteilyllä 31. tammikuuta – 4. helmikuuta 2019. Yhtye sai lukuisia yhteydenottoja avoimesta basistin paikasta, ja huhtikuussa 2019 se ilmoitti Martin Motnikin liittymisestä yhtyeeseen.
Accept julkaisi uuden kappaleen ”Life’s a Bitch” vinyylisinglenä yhtyeen Saksasta 20. huhtikuuta 2019 käynnistyneen Symphonic Terror -kiertueen aattona. Kiertueella oli mukana sinfoniaorkesteri sekä sooloviulisti Rebekah Rahman. Kiertueella Accept esitti sinfoniaorkesterin kanssa yhtyeen tunnettuja hittejä, harvemmin konserteissa kuultuja kappaleita sekä Wolf Hoffmannin soololevyjen materiaalia.  Marraskuussa yhtye kasvoi kuusihenkiseksi kokoonpanoksi, kun kitaristi Philip Shousesta tuli yhtyeen kolmas kitaristi ja pysyvä jäsen. Shouse oli aiemmin Symphonic Terror kiertueella sijaistanut Uwe Lulista.
Yhtye aloitti uuden levyn nauhoitukset maaliskuussa 2020. Koronasulkujen takia työ jouduttiin keskeyttämään keväällä hetkeksi, kunnes sitä jatkettiin etäyhtyeksien avulla. Yhtye julkaisi uudelta albumilta Too Mean To Die ensimmäisen kappaleen, "The Undertaker" ja tähän tehdyn videon lokakuussa 2020.  Albumi julkaistiin 29. tammikuuta 2021. Kiertuetta jouduttiin siirtämään pandemian takia kaksi kerta kunnes tammikuussa 2023 yhtye aloitti Too Mean to Die -kiertueen Euroopasta.
Accept teki uuden levytyssopimuksen Napalm Records levy-yhtiön kanssa helmikuussa 2022. Kesällä kitaristi Hoffmann kertoi yhtyeen aloittaneen keräämään ideoita uutta levyä varten, ja albumin kappaleet sävellettiin Too Mean to Die kiertueen jälkeen.  Humanoid, yhtyeen seitsemästoista studioalbumi, julkaistiin 26. huhtikuuta 2024. Yhtye aloitti Humanoid-kiertueen toukokuussa Etelä-Amerikasta. Joel Hoekstra (Whitesnake) sijaisti Philip Shousea yhtyeen Etelä-Amerikan-kiertueella ja Euroopan kesäfestivaaleila vuonna 2024.
Musiikki ja sanoitukset > Musiikkityyli

Musiikkinäytteet
-albumin ”Fast as a Shark” osoittautui merkittäväksi esikuvaksi speed- ja thrash metalille.
albumi oli yhtyeen läpimurto, ja sen nimikkokappale on yhtyeen tunnetuimpia kappaleita.
yhtye lainasi ensimmäistä kertaa otteita klassisesta musiikista kuten nimikkokappaleen soolossa käytetty otos Beethovenin pianoteoksesta Für Elise.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Aluksi Accept soitti Deep Purplen, AC/DC:n ja myöhemmin Judas Priestin innoittamaa hard rockia. Judas Priestin vaikutuksesta Acceptin musiikkityyli muuttui 1980-luvun alussa vähitellen radikaalimmaksi ja raskaammaksi. Breaker-albumin myötä vuonna 1981 yhtyeen musiikki muuttui lopulta heavy metaliksi, ja yhtye alkoi keskittyä riffeihin ja melodioihin, aggressiiviseen lauluun sekä taustalauluihin, kuten kappaleessa ”Balls to the Wall”. Tuohon aikaan Acceptin musiikki kehittyi yhä aggressiivisempaan suuntaan, mutta yhtye on pitänyt kiinni siitä, ettei musiikki rajoitu ainoastaan siihen. Joidenkin kappaleiden tummasta ja synkästä luonteesta huolimatta yhtye ei ole halunnut tulla rinnastetuksi Venomin kaltaisiin satanistisiin yhtyeisiin. Kitaristi Wolf Hoffmann on kommentoinut, että yhtyeelle melodia on aina merkityksellinen.
Eräs Acceptin musiikin piirteistä on sävellysten sovitus kahdelle kitaralle tavalla, jolla nämä täydentävät toisiaan – esimerkiksi käyttämällä erilaisia sointukappaleita tai harmonisoitua melodiaa. Helsingin yliopiston musiikkitieteen dosentti Esa Lilja on huomauttanut, että monet 1970-luvun yhtyeet soittivat yhdellä kitaralla ja kahden kitaran kokoonpanoista tuli standardi vasta 1980-luvulla esimerkiksi Acceptin, Iron Maidenin ja Judas Priestin myötä. Accept hyödynsi kahden kitaran ja kitaristin käyttöä myös konserteissa sekä visuaalisesti levyn kansissa.
1980-luvun lopulla Accept kevensi musiikkiaan ja pyrki siirtymään kohti helpommin lähestyttävää ja siihen aikaan suosittua glam metalia. 1990-luvun puolivälissä Nirvanan, Rage Against the Machinen ja Panteran kaltaisten yhtyeiden menestys vaikutti myös Acceptin musiikkiin. 2000-luvulla yhtye on palannut musiikissa juurilleen ja tyyliin, joka nosti sen 1980-luvulla menestykseen. Acceptin tuotannossa on ollut monia viittauksia klassisen musiikin säveltäjien, kuten Beethovenin, Tšaikovskin, Hatšaturjanin, Elgarin, Griegin, Bizet’n ja Ravelin teoksiin. Kitaristi ja pääsäveltäjä Wolf Hoffmann onkin tunnustanut olevansa klassisen musiikin ihailija.
Musiikki ja sanoitukset > Sanoitukset

Yhtyeen alkuvuosina kukaan sen jäsenistä ei osannut hyvin englantia. Ensimmäisissä konserteissa esitetyissä kappaleissa sanat eivät välttämättä olleet edes englantia vaan jotakin, mikä laulaja Dirkschneiderin mielestä kuulosti englannilta. Ensimmäisiä albumeitansa tehdessään yhtye etsi sopivia sanoja saksa–englanti-sanakirjasta. Neljän ensimmäisen albumin kappaleet kertoivat tyypillisistä rock-teemoista kuten rakkaudesta, rockista ja kapinasta. Kun Gaby Hauke aloitti yhtyeen managerina, hän järjesti yhdysvaltalaisen R. A. Smith-Dieselin auttamaan yhtyettä Restless and Wild -albumin sanoituksissa. Hauke osallistui myös itse, salanimellä Deaffy, sanoittamiseen muutamassa albumin kappaleissa.
Yhtyeen sanoitusten teemat muuttuivat, kun Hauke otti niiden tekemisestä vastuun Balls to the Wall (1983) -albumista alkaen. Hänen sanoituksensa käsittelivät metallimusiikissa epätyypillisiä aiheita kuten kylmän sodan jännitteitä, sodan manipuloivaa politiikkaa, uskonnollisten instituutioiden tekopyhyyttä, eutanasian moraalista dilemmaa ja seksuaalista hämmennystä. Ideat sanoituksiin tulivat yhtyeen yhteisistä keskusteluista, televisio-ohjelmista, sanomalehdistä ja todellisista historiallisista tapahtumista.
Toisinaan Hauken sanoitukset aiheuttivat väärinymmärryksiä. Balls to the Wall -albumi nostatti kohun homoseksuaalisuusaiheisiksi tulkituista sanoituksista, vaikka albumin teemana oli yleisemmin sorrettujen asema eikä niinkään homoseksuaalisuus. Homoseksuaalisuus oli vain yksi sanoitusten aiheista, kuten laulussa ”Love Child”, jonka sanat kertovat henkilöstä, joka on epävarma omasta seksuaalisuudestaan. Kappale ”London Leatherboys” oli yleisesti väärinymmärretty. Kappale kertoo Lontoon motoristeista, mutta sitä tulkittiin kappaleeksi homoseksuaaleista. Myös Russian Roulette -albumi aiheutti väärinkäsityksiä. Sanoitukset oli tarkoitettu sodanvastaisiksi, mutta jotkut toimittajat kritisoivat yhtyettä sotaa kannattavista sanoituksista.
Hauke teki kaikki sanoitukset aina albumiin Death Row (1994) saakka, ja Predatorilla hänet on merkitty sanoittajaksi osassa kappaleista. Vuoden 2010 paluun jälkeen Acceptin uusi laulaja Mark Tornillo on vastannut teksteistä jatkaen sanoituksissa yhtyeen tutulla linjalla.
Merkitys metallimusiikille ja artisteille

Acceptin on todettu vaikuttaneen thrash metalin, speed metalin ja power metalin syntyyn. Etenkin kappaleet ”Fast as a Shark” – jota on pidetty yhtenä ensimmäisistä speed metal -kappaleista ja thrash metallin esiasteena – ja ”Balls to the Wall” ovat vaikuttaneet useiden artistien ja yhtyeiden, kuten Guns N’ Rosesin, Mötley Crüen, Metallican, Megadethin, Slayerin, Anthraxin, Exodusin, Testamentin, Overkillin, Helloweenin, Metal Churchin, Panteran, Skid Row’n, Soundgardenin, Alice in Chainsin, Celtic Frostin, Kreatorin, Sodomin, Destructionin, Blind Guardianin, Iced Earthin, Grave Diggerin, Doron, HammerFallin ja Gamma Rayn musiikkiin.
Albumilla Restless and Wild julkaistu ”Fast as a Shark” toimi esikuvana uusille rumpaleille, ja se edusti aikanaan standardia tuplabasarin soittamisessa. Anthraxin rumpali Charlie Benante on kertonut haastattelussa, että ”Fast as a Shark” oli nopeinta, mitä oli kuullut, ja hän halusi tehdä samaa.
Kitaristeista Testamentin Alex Skolnick on kertonut, että nimenomaan ”Fast as a Shark” sai hänet soittamaan thrash metalia. HammerFallin kitaristin Oscar Dronjakin mukaan Accept on määritellyt sitä, millaiseksi heavy metal muodostui, ja että se on ollut HammerFallin suurimpia vaikuttajia. Suomalaisista kitaristeista Accept on vaikuttanut muun muassa Amorphis-kitaristi Tomi Koivusaareen, jonka ensimmäisiä yhtyeitä oli Accelerate, nimiväännös Acceptista. Panteran kitaristi Dimebag Darrell on nostanut Balls to the Wallin kymmenen suosikkilevynsä joukkoon.
Acceptia on pidetty yhtenä Saksan parhaista metalliyhtyeistä Scorpionsin, Rammsteinin, Helloweenin ja Kreatorin ohella.  Yhtyeelle on julkaistu kaksi tribuuttialbumia: A Tribute to Accept I (1999) ja II (2001). Levyillä omat versionsa Acceptin kappaleista esittävät muun muassa Tarot, Therion, Dimmu Borgir, Hammerfall, Atrocity, Sodom, Darkseed ja U.D.O.
Jäsenet > Klassinen kokoonpano (1979–1987)

Wolf Hoffmann – kitara
Peter Baltes – basso
Udo Dirkschneider – laulu
Jörg Fischer – kitara (1979–1981, 1983–1987)
Herman Frank – kitara (1982–1983)
Stefan Kaufmann – rummut
Jäsenet > Ensimmäinen comeback (1992–1996)

Wolf Hoffmann – kitara
Peter Baltes – basso
Udo Dirkschneider – laulu
Stefan Kaufmann – rummut (1992–1994)
Stefan Schwarzmann – rummut (1994–1995)
Michael Cartellone – rummut (1995–1996)
Jäsenet > Kiertuekokoonpano (2004–2005)

Wolf Hoffmann – kitara
Peter Baltes – basso
Udo Dirkschneider – laulu
Herman Frank – kitara
Stefan Schwarzmann – rummut
Jäsenet > Toinen comeback (2009)

Wolf Hoffmann – kitara
Peter Baltes (2009 – 27.11.2018) – basso
Mark Tornillo – laulu
Herman Frank (2009 – 28.12 2014) – kitara
Stefan Schwarzmann (2009 – 28.12 2014) – rummut
Jäsenet > Nykyinen kokoonpano

Wolf Hoffmann – kitara
Mark Tornillo – laulu
Uwe Lulis – kitara
Christopher Williams – rummut
Martin Motnik – basso
Philip Shouse – kitara
Jäsenet > Muita jäseniä

Mark Kelser – laulu (1983)
Rob Armitage – laulu (1987–1988)
Michael White – laulu (1988)
David Reece – laulu (1988–1989)
Michael Wagener – kitara (1968–1971)
Jan Koemmet – kitara (1982)
Hansi Heitzer – kitara (1972–1975)
Gerhard Wahl – kitara (1972–1977)
Jim Stacey – kitara (1989)
Arjen Anthony Lucassen – kitara (1993)
Joel Hoekstra - kitara (2024 kiertue)
Danny Silvestri – basso (2019, 70000 Tons of Metal - risteily)
Dieter Rubach – basso (–1976)
Frank Friedrich – rummut (1972–1979)
Ken Mary – rummut (1989)
Francesco Jovino – rummut (2004)
Diskografia > Studioalbumit

Accept (1979,  Brain Records)
I’m a Rebel (1980,  Brain Records)
Breaker (1981,  Brain Records, Reprise Records)
Restless and Wild (1982,  Brain Records, Portrait Records)
Balls to the Wall (1983,  Lark Records, Portrait Records)
Metal Heart (1985,  Portrait Records)
Russian Roulette (1986,  Polydor Records)
Eat the Heat (1989,  RCA Records)
Objection Overruled (1993,  RCA Records)
Death Row (1994,  RCA Records)
Predator (1996,  RCA Records)
Blood of the Nations (2010,  Nuclear Blast)
Stalingrad (2012,  Nuclear Blast)
Blind Rage (2014,  Nuclear Blast)
The Rise of Chaos (2017,  Nuclear Blast)
Too Mean to Die (2021,  Nuclear Blast)
Humanoid (2024,  Napalm Records)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Accept Wikimedia Commonsissa
Acceptin virallinen kotisivu (englanniksi)
Acceptin levy-yhtiön Nuclear Blastin sivut (englanniksi)
Suomenkieliset UDO- ja Accept-fanisivut
| n k Accept |
| --- | --- |
 Wolf Hoffmann  Mark Tornillo  Uwe Lulis  Christopher Williams  Martin Motnik  Philip Shouse   Udo Dirkschneider  David Reece  Peter Baltes  Stefan Kaufmann  Stefan Schwarzmann  Herman Frank  Jörg Fischer 
Studioalbumit:  Accept  I’m a Rebel  Breaker  Restless and Wild  Balls to the Wall  Metal Heart  Russian Roulette  Eat the Heat  Objection Overruled  Death Row  Predator  Blood of the Nations  Stalingrad  Blind Rage  The Rise of Chaos  Too Mean to Die  Humanoid 
Livetallenteet:  Kaizoku-Ban  Staying a Life  All Areas – Worldwide  Restless And Live (Blind Rage - Live In Europe 2015)  Symphonic Terror - Live At Wacken 2017 
Muuta:  Acceptin diskografia  Luettelo Acceptin kappaleista 
Kitaristi Wolf Hoffmann konsertissa vuonna 1993.
Accept Wacken Open Air -festivaalilla 2005. Kuvassa vasemmalta Herman Frank, Wolf Hoffmann ja Udo Dirkschneider.
Mark Tornillo (keskellä) korvasi Udo Dirkschneiderin, kun Accept teki paluun vuonna 2009.
Accept fanitapaamisessa South Parkissa vuonna 2018. Kuvassa vasemmalta basisti Peter Baltes, laulaja Mark Tornillo, rumpali Christopher Williams, kitaristit Uwe Lulis ja Wolf Hoffmann.
Accept Kuopiossa kesäkuussa 2022. Kuvassa vasemmalta kitaristit Uwe Lulis, Wolf Hoffmann ja Philip Shouse.
Vuoden 1998 talviolympialaisten mitalitaulukko

Kisojen mitalit.
Vuoden 1998 talviolympialaisissa oli mukana urheilijoita 72 eri maasta, jotka kilpailivat 68 olympiatapahtumassa. Mitalitaulukon ykkössijan saavutti Saksa.
Mitalitaulukko

| Vuoden 1998 talviolympialaisten mitalitaulukko> Sija | Vuoden 1998 talviolympialaisten mitalitaulukko> Maa | Vuoden 1998 talviolympialaisten mitalitaulukko> Kultaa | Vuoden 1998 talviolympialaisten mitalitaulukko> Hopeaa | Vuoden 1998 talviolympialaisten mitalitaulukko> Pronssia | Vuoden 1998 talviolympialaisten mitalitaulukko> Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Saksa | 12 | 9 | 8 | 29 |
| 2 |  Norja | 10 | 10 | 5 | 25 |
| 3 |  Venäjä | 9 | 6 | 3 | 18 |
| 4 |  Kanada | 6 | 5 | 4 | 15 |
| 5 |  Yhdysvallat | 6 | 3 | 4 | 13 |
| 6 |  Alankomaat | 5 | 4 | 2 | 11 |
| 7 |  Japani | 5 | 1 | 4 | 10 |
| 8 |  Itävalta | 3 | 5 | 9 | 17 |
| 9 |  Etelä-Korea | 3 | 1 | 2 | 6 |
| 10 |  Italia | 2 | 6 | 2 | 10 |
| 11 |  Suomi | 2 | 4 | 6 | 12 |
| 12 |  Sveitsi | 2 | 2 | 3 | 7 |
| 13 |  Ranska | 2 | 1 | 5 | 8 |
| 14 |  Tšekki | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 15 |  Bulgaria | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 16 |  Kiina | 0 | 6 | 2 | 8 |
| 17 |  Ruotsi | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 18 |  Ukraina | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 19 |  Tanska | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 20 |  Valko-Venäjä | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 20 |  Kazakstan | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 22 |  Iso-Britannia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 22 |  Australia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 22 |  Belgia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Yhteensä | Yhteensä | 69 | 68 | 68 | 205 |
Lähde: Nagano 1998 olympic.it. Viitattu 24.1.2016. (englanniksi)
POSIX

POSIX (engl. Portable Operating System Interface) on käyttöjärjestelmille kehitetty standardi-/määrittelykokonaisuus. Standardin IEEE-versio on IEEE 1003.1-2001, jonka kansainvälinen ISO-standardi on ISO/IEC 9945-1.
Nimeä "POSIX" on käytetty aluksi vain IEEE-standardin IEEE Std 1003.1-1988 synonyyminä, jonka jälkeen ilmeni suositellumpi termi POSIX.1. IEEE POSIX 1003.2 (POSIX.2) on ollut erillinen standardi, joka on sittemmin liitetty POSIX 1003.1 -standardiin.
Standardi ratifioitiin vuonna 1988 ja laajennettiin vuonna 1990 kansainväliseksi ISO-standardiksi. Yhdysvaltalaisella NIST:llä oli myös FIPS Pub 151-1 -määrittely.
POSIX sai alkunsa noin vuonna 1985 alkaneesta projektista, jossa tarkoituksena oli yhtenäistää Unix-käyttöjärjestelmiä ja niiden ohjelmistoja käyttäjien ja ohjelmoijien kannalta helpompaan suuntaan.
Standardi määrittää Unix-yhteensopivan käyttöjärjestelmän järjestelmäkutsujen rajanpinnan ja lisäksi mm. käyttäjätason ohjelmia ja niiden toimintaa. Nimen POSIX ehdotti Richard Stallman.
Single UNIX Specification perustuu POSIX-määrittelyyn mutta laajentaa ja päivittää sitä.
Yhteensopivuus

Vaikka POSIXia käytetään lähinnä Unix-johdannaisissa ja Unixin kaltaisissa käyttöjärjestelmissä, myös muut käyttöjärjestelmät voivat toteuttaa standardin.
QNX:ssä on POSIX-tuki. Linux-jakeluille tarkoitettu Linux Standard Base -standardi sisältää POSIX-tuen. OS X on POSIX-yhteensopiva.
z/OS sisältää POSIX-yhteensopivan tilan.
OpenVMS-järjestelmässä on POSIX-alijärjestelmä.
VxWorks on POSIX 1003.13-2003 -standardin mukainen.
Windows NT toteutti standardista käyttöjärjestelmän rajapinnan Windows 2000:een saakka: POSIX-tuki poistettiin Windows XP:ssä ja Windows Server 2003:ssa. Haiku sisältää POSIX-yhteensopivuuskerroksen.
Useita ohjelmistoja on kehitetty POSIX- tai Unix-yhteensopivuuden tuomiseen erilaisille alustoille:
Cygwin-ohjelmisto Windowsille.
emx+gcc-ohjelmisto DOSille ja OS/2:lle.
Amigalle tehty ixemul-kirjasto toteuttaa BSD-yhteensopivan ytimen Amigan käyttöjärjestelmän päälle.
Osat

Ennen vuotta 2001 standardi koostui useista osista:
POSIX.1: Core Services (sisältää standardin ANSI C) (IEEE Std 1003.1-1988)
IEEE Std 1003.1b-1993 Realtime Extension
IEEE Std 1003.1c-1995 Threads
IEEE Std 1003.1d-1999 Additional Realtime Extensions
IEEE Std 1003.1j-2000 Advanced Realtime Extensions
IEEE Std 1003.1q-2000 Tracing
POSIX.2: Shell and Utilities (IEEE Std 1003.2-1992)
Useat osat on myöhemmin liitetty osaksi IEEE Std 1003.1-2001 standardia.
Standardia on myöhemmin päivitetty ISO C -standardin mukaiseksi, IPv6-tuelle ja muita muutoksia.
POSIX.1-2017 (IEEE Std 1003.1-2017) on viimeisin päivitetty versio standardista.
Aiheesta muualla

IEEE, POSIX-standardi
POSIX.1-2017 The Open Group -sivustolla (englanniksi)
The Use of POSIX in Real-time Systems, Assessing its Effectiveness and Performance (PDF) (englanniksi)
Vastavalistus

Romantiikka
Caspar David Friedrich, , 1818.
Pääsuunnat
Romantiikka | Kansallisromantiikka
Muut virtaukset
Düsseldorfin koulukunta | Hudson River -koulukunta |  Goottikulttuuri | Karelianismi
Aiheet
Vastavalistus | Romantiikan musiikki | Pittoreski | Subliimi | Yhtenäistaideteos | Boheemi | Ossianin laulut | Maailmantuska
Teokset
Medusan lautta | Vapaus johtaa kansaa
Tekijät
Ivan Aivazovski | Albert Bierstadt | William Blake | John Constable | Eugène Delacroix | Robert Wilhelm Ekman | Caspar David Friedrich | Henry Fuseli | Théodore Géricault | Francisco de Goya | Aleksander Lauréus | Friedrich Overbeck | Vasili Tropinin | William Turner
Vastavalistus tarkoittaa 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa muodostuneita vastareaktioita valistukselle.
Valistusaika korosti järkeä, tiedettä, empiiristä tutkimusta, tasa-arvoa, vapautta ja liberalismia, vastavalistus puolestaan antirationalismia, relativismia ja vitalismia. Isaiah Berlin assosioi vastavalistuksen saksalaiseen romantiikkaan.
Jean-Jacques Rousseau

Arthur M. Melzerin mukaan Jean-Jacques Rousseau teki ensimmäiset merkittävät hyökkäykset valistusta vastaan, uskonnollisin motiivein.
Graeme Garrard on samoilla linjoilla teoksissaan Rousseau's Counter-Enlightenment (2003) ja Counter-Enlightenments (2006). Hänen mukaansa Ranskan vallankumous on hämärtänyt Rousseaun ja valistusfilosofien eroa. Valistusfilosofit asettivat järjen ja kirjoitetun lain etusijalle ja kyseenalaistivat uskomukset, kun taas Rousseau vetosi vaistoihin ja "hyveen" mielivaltaan.
Useimmat kirjoittajat ovatkin pitäneet Rousseauta vastavalistuksen liikkeellepanevana voimana, mutta Berlin esittelee vähemmän tunnettujen Giambattista Vicon ja Johann Gottfried Herderin valistusvastaisia näkemyksiä sekä sanoo lopulta vastavalistuksen lähteneen kunnolla liikkeelle vasta saksalaisten halusta hyökätä valistusajan universalismia ja ranskalaista kulttuuria vastaan romantiikan keinoin. Liikkeen kummisetänä ja oppimestarina hän piti Johann Georg Hamannia. Rousseauta Berlin piti pikemminkin harhautuneena valistusfilosofina.
Ranskan vallankumous

Kuningasvaltaa suosineet konservatiivit syyttivät valistusta siitä, että sen ajatusten ansiosta Ranskan suuressa vallankumouksessa kaadettiin kuningasvalta, mikä vallankumouksen valistushenkisen liberaalin alkuvaiheen (1789-92) jälkeen johti terrorikauteen (1793-94), kun äärivasemmistolainen Vuoripuolue (Georges Danton, Maximilien Robespierre, Louis de Saint-Just) tuli valtaan vuosina 1792-93. Vaikka terrorikautta johtanut Robespierre ja Saint-Just olivat nimenomaan Rousseaun seuraajia ja oikeuttivat totalitarisminsa Rousseau-henkisillä ajatuksilla, konservatiivien mielestä ilman valistusta ja vallankumousta myös heidän valtaantuloltaan olisi vältytty.
Tämän konservatiivisen kritiikin vaikutus levisi laajalle, ja moni yhdisti valistuksen ja terrorikauden toisiinsa. Esimerkiksi Joseph de Maistren mukaan vallankumous oli Jumalan rangaistus valistuksen synneistä. Useimmat valistusfilosofit olivat tosin tieteellisen maailmankuvan omaavia deistejä eivätkä ateisteja, vaikka kritisoivatkin voimakkaasti uskontoa ja papistoa, mutta romantikot kammoksuivat tätäkin uskontovastaisuutta.
Postmodernismi

Garrardin mukaan vastavalistus ei kuitenkaan ollut yhtenäinen aate vaan rykelmä hyökkäyksiä valistusaikaa vastaan, johon hän laskee myös marxilaisuuteen pohjautuvan "kriittisen teorian", feminismin marxilaisimmat haarat ja postmodernismin. Garrardin mukaan valistuksen eri vastustajat vasemmalta äärioikealle kuvaavat valistuksen keskenään ristiriitaisin tavoin.
Richard Wolin (The Seduction of Unreason, 2004) katsoo postmodernismin universalisminvastaisuuden periytyvän vastavalistukselta.
Natsismi

Historioitsija Zeev Sternhellin mukaan natsismi on vastavalistuksen suora perillinen.
Sallan–Kuusamon alue

Suomen Neuvostoliitolle 1940 ja 1944 luovuttamat alueet, Sallan–Kuusamon alue on merkitty karttaan nimellä Salla.
Kartta Sallan–Kuusamon alueesta
Sallan–Kuusamon alue on yksi niistä luovutetuista alueista, jotka Suomi menetti Neuvostoliitolle talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940. Alue käsitti Kuusamon ja Sallan kuntien silloiset itäosat. Jatkosodassa Pohjois-Suomessa toimineet, Saksan armeijan alaisuudessa olleet suomalaisjoukot valtasivat 1941 takaisin alueen, josta ne kuitenkin joutuivat vetäytymään Moskovan välirauhansopimuksen mukaan 1944.
Kuusamon luovutettu osa

Kuusamosta luovutetun osan maapinta-ala oli 1 653 km² ja asukkaita oli noin 2 100. Tämä oli vajaa neljäsosa Kuusamon pinta-alasta ja runsas kymmenesosa Kuusamon väestöstä. Kun koko Kuusamon väkiluku vuonna 1939 oli ollut noin 14 200, oli luovutetulla alueella asunut noin 2 100 henkilöä.
Alueen kyliä olivat Enojärvi, Kenttikylä, Paanajärvi, Pukari, Tavajärvi ja Vatajärvi. Näistä Paanajärvi oli silloisen Kuusamon merkittävimpiä kyliä. Luovutetulla alueella sijainnut Paanajärvi ympäristöineen oli jo 1800-luvulla myös tunnettu luonnonkauneudestaan ja monipuolisista luonnonarvoistaan, ja siellä liikkui muiden muassa Akseli Gallen-Kallela.
Sallan luovutettu osa

Sallasta luovutetun osan maapinta-ala oli 5 834 km².. Luovutettu alue käsitti noin puolet Sallan pinta-alasta. Koko Sallan kunnan väkiluku vuonna 1939 oli ollut noin 8 300 henkilöä ja luovutettujen kylien väkimäärä oli ollut noin 3 700.
Alueella sijaitsivat Sallan kirkonkylänä toiminut Sallansuu sekä Alakurtin, Korjan, Kuolajärven, Lampelan, Sovajärven, Tuutijärven, Vuorijärven, Vuosnajärven ja Yläkurtin kylät. Alueella oli myös Kutsan luonnonpuisto sekä muun muassa Leipätunturi ja vanhat Sallatunturit.