stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anna von Wendt

Anna von Wendt (s. 1985) on suomalainen kouluratsastaja, maanviljelijä ja yrittäjä. Von Wendt on osallistunut GP-tason kisoihin vuodesta 2015 saakka. Hän on voittanut kouluratsastuksen SM-kultaa vuosina 2016 ja 2020. Von Wendt kilpailee myös kansainvälisellä tasolla ja kuuluu Suomen senioreiden A-maajoukkueeseen. Von Wendt asuu Kemiönsaarella, missä hän toimii hevos- ja matkailuyrittäjänä. Lisäksi hän valmentaa muita ratsukoita.
Koulutukseltaan von Wendt on kauppatieteiden kandidaatti.
Aleksandr Raskatov

Aleksandr Mihailovitš Raskatov (Алекса́ндр Миха́йлович Раска́тов; s. 9. maaliskuuta 1953) on venäläinen säveltäjä.
Elämä

Aleksandr Raskatov oli johtava toimittaja Krokodil-lehdessä ja opiskeli sävellystä Albert Lemanin ja Tihon Hrennikovin oppilaan Moskovan konservatoriossa. Raskatov oli jäsen Neuvostoliiton säveltäjien unionissa. Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen hän on kuulunut Venäjän säveltäjien unioniin. 1990-luvun alussa hän muutti Saksaan ja vuonna 2004 Ranskaan.
Musiikki

Raskatovin musiikki on saanut vaikutteita muun muassa Modest Mussorgskilta ja Anton Weberniltä. Monet hänen töistään perustuvat venäläisten runoilijoiden kuten Aleksandr Blokin tai Joseph Brodskyn teksteihin. Hänen alttoviulukonserttonsa 'Path-Put-Chemin-Weg' oli tilaustyö Juri Bašmetin ja Valeri Gergijevin 50-vuotissyntymäpäiville ja ensiesitettiin Le Chatelet'ssä tammikuussa 2003. Dokumenttifilmi esityksestä esitettiin Hollannin kansallisella TV-kanavalla (NTR).
Irina Schnittke, säveltäjä Alfred Schnittken leski antoi Raskatoville luottotehtävän rekonstruoida Schnittken yhdeksäs sinfonia, joka valmistui vuonna 2007.
Vuonna 201 hänen oopperansa ”Koiran sydän” ensiesitettiin Hollannin kansallisoopperan toimesta Amsterdamissa yhteistyössä Englannin kansallisoopperan kanssa, missä se esitettiin lokakuussa 2010. Simon McBurneyn tuotanto esitettiin myös Milanon La Scalassa vuonna 2013 Opéra National de Lyon'issa vuonna 2014.
Eräs hänen viimeaikaisista teoksistaan 'A White Nights Dream' ensiesitettiin Royal Festival Hallissa Lontoossa syyskuussa 2011. Tämä johti toiseen tilausteokseen ”Green Mass”, joka ensiesitettiin niin ikään Vladimir Jurowskin johtaman Lontoon filharmonisen orkesterin ja Cambridgen Clare Collgen kuoron esittämänä vuonna 2016.
Anders Israel Cajander

Anders Israel Cajander (24. helmikuuta 1811 Leppävirta – 18. joulukuuta 1901 Viipuri) oli suomalainen juristi ja valtiopäivämies.
Cajanderin vanhemmat olivat kruununvouti Zachris Johan Cajander ja Gustava Karolina Neiglick ja puoliso vuodesta 1841 Fredrika Emelie Schildt (k. 1892). Cajander tuli ylioppilaaksi 1830 ja suoritti tuomarintutkinnon 1833, varatuomarin arvon hän sai 1837, kihlakunnantuomarin arvon 1847, hovioikeudenasessorin arvon 1868 ja laamannin arvon 1870. Cajander oli Äyräpään tuomiokunnan tuomari 1857, Jääsken tuomiokunnan tuomari 1870 ja Rannan tuomiokunnan tuomari 1877–1891. Hän oli porvarissäädyssä   Viipurin kaupungin edustaja valtiopäivillä 1872, toimien säätynsä varapuheenjohtajana.
Anders Israel Cajanderin veli oli agronomi, tietokirjailija Zacharias Cajander.
Alone in Heaven

| ”Alone in Heaven” Sonata Arctica |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Stones Grow Her Name
 Julkaistu: 30. elokuuta 2013
 Formaatti: CDS
 Tyylilaji: power metal progressiivinen metalli
 Kesto: 04.31
 Levy-yhtiö: Nuclear Blast
Sonata Arctican muut singlet
| ”Shitload of Money” 2012 | ”Alone in Heaven” 2013 | ”The Wolves Die Young” 2014 |
Alone in Heaven on Sonata Arctican kappale ja kolmas single yhtyeen seitsemänneltä studioalbumilta Stones Grow Her Name. Se julkaistiin 30. elokuuta 2013.
Singlestä julkaistiin yhtyeen jäsenten nimikirjoituksilla varustettu 500:n kappaleen painos, jota myytiin yhtyeen nettisivuilla.
Kappaleet

Alone in Heaven – 4.31
Somewhere Close to You – 3.28 (Acoustic Reprise)
Anders J. Dahlin

Anders J. Dahlin (s. 1975) on ruotsalainen tenori. Hän opiskeli Ruotsissa, Norjan musiikkiakatemiassa Oslossa ja Tanskan kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa Kööpenhaminassa.
Dahlin teki vuonna 1998 oopperadebyyttinsä Norjan kansallisoopperassa Tom Wingfieldinä Antonio Bibalon oopperassa Die Glasmenagerie (Tennessee Williamsin Lasisen eläintarhan mukaan). Hän on noussut yhdeksi varhaisen ranskalaisen barokkimusiikin johtavista tulkeista. Dahlin on saanut Jussi Björling -palkinnon vuonna 2014.
Flugabwehrraketengeschwader 1

| Flugabwehrraketengeschwader 1 (FlaRakG 1) |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1. kesäkuuta 1959 -
Valtio:   Saksa
Puolustushaarat:  ilmavoimat
Aselajit:  ilmavoimat
Rooli:  ilmatorjunta
Osa joukkoa:  Luftwaffentruppenkommando
Tukikohta:  Stadum ja Husum
Kalusto:  MIM-104 Patriot
Komentajat
Nykyinen komentaja:  eversti Andreas Noeske
Flugabwehrraketengeschwader 1 "Schleswig-Holstein" (FlaRakG 1) on Saksan ilmavoimien joukko-osasto, joka on sijoitettu Pohjois-Saksaan Stadumiin ja Husumiin. Yksikön kalustona on MIM-104 Patriot -ilmatorjuntaohjukset.
Historia

Joukko-osasto perustettiin 1. kesäkuuta 1959 Essenissä nimellä Flugabwehrregiment 3, jolloin sen kalustona oli Boforsin 40 millimetrin ilmatorjuntakanuunat. Vielä samana vuonna yksikkö siirrettiin Bocholtiin. Vuonna 1960 yksikkö siirrettiin Osnabrückiin. MIM-23 Hawk -ilmatorjuntaohjukset otettiin käyttöön 1965, jolloin yksikön nimeksi tuli Flugabwehrraketenregiment 3 "Krummenort" ja se siirrettiin lähelle Rendsburgia. Vuonna 1967 yksikkö siirrettiin Heideen.
Rykmentti nimettiin 1. lokakuuta 1989 Flugabwehrraketenkommando 1:ksi ja se uudelleen luokiteltiin tammikuussa 1993 Flugabwehrraketengeschwader 1:ksi. Vuoden 1994 alusta lennosto siirrettiin nykyisiin tukikohtiinsa. Hawk järjestelmä poistettiin käytöstä vuonna 2001.
Flugabwehrraketengeschwader 1 vastaanotti 1.  tammikuuta 2011 virallisesti vastuun lyhyen kantaman omasuojajärjestelmästä MANTIS. Järjestelmän käyttämiseksi ilmavoimat perusti lisää ilmatorjuntaryhmiä Husumiin 1. huhtikuuta 2011. Vuonna 1989 lennosto sai kunnianimen "Schleswig-Holstein" ja se on osa ilmavoimien 4. lentodivisioonaa.
Saksan ja Alankomaiden välisen vuonna 2013 allekirjoitetun sopimuksen mukaisesti lennosto on liitetty osaksi Alankomaiden maastatehtävän ilmapuolustuksen järjestelmään osana vuonna 2016 alkanutta maiden puolustusyhteistyön tiivistämistä.
Tehtävät

Ilmatorjuntaohjuslennosto 1 käyttää Patriot-ilmapuolustusohjusjärjestelmää torjuakseen lentokoneiden ja ballististen ohjusten aiheuttaman uhan.
Organisaatio

Lennostoon kuuluu neljä ryhmää:
Ilmatorjuntaohjusryhmä 21 (Flugabwehrraketengruppe 21), Sanitz
Ilmatorjuntaohjusryhmä 24 (Flugabwehrraketengruppe 24), Bad Sülze
Ilmatorjuntaohjusryhmä 26 (Flugabwehrraketengruppe 26), Husum
Taktische Aus- und Weiterbildungszentrum Flugabwehrraketen USA
Komentajat

Lennoston ja sen edeltäjien komentajina ovat olleet:
everstiluutnantti Gerhard Wösler 1959-1961
everstiluutnantti Hans-Joachim Krause 1961-1963
eversti Wolfganf Klose 1963-1967
eversti Gustav Reecmann 1968-1969
eversti Otto Frank 1969-1971
eversti Hans-Joachim Willert 1971-1975
eversti Adolf Ebener 1975-1976
eversti Karl Sasse 1976-1979
eversti Georg Kresser 1979-1981
eversti Harald Köster 1981-1988
eversti Michael Vollstedt 1988-1990
eversti Bernhard Müller 1990-1993
eversti Wilhelm von Spreckelsen 1993-1996
eversti Gerald Grimmer 1996-2002
eversti Anton Mages 2002-2004
eversti Axel Schmidt 2004-2007
eversti Bernhardt Schlaak 2007-2008
eversti Tilo Maedler 2008 -
Aiheesta muualla

Flugabwehrraketengeschwader 1 (Arkistoitu – Internet Archive)
Evankelinen lähetysyhdistys

| Evankelinen lähetysyhdistys |
| --- | --- |

Perustettu:  2008
Tyyppi:  herätysliike
Toimiala:  Evankelinen herätysliike
Kotipaikka:  Karstula
Toiminta-alue:   Suomi  Venäjä  Viro 
Toiminnanjohtaja:  Antero Rasilainen
Puheenjohtaja:  Jani Latva-Nikkola
Jäsenlehti:  Elysanomat
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Evankelinen lähetysyhdistys (ELY) on Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa toimiva sisä- ja ulkolähetysjärjestö, jonka juuret ovat evankelisessa herätysliikkeessä. Järjestön perusti joukko Suomen Luterilaisesta Evankeliumiyhdistyksestä (SLEY) keväällä 2008 eronneita pappeja ja maallikkoja. Välirikon taustalla olivat erilaiset näkemykset naisten pätevyydestä pappisvirkaan.
ELYn toiminnanjohtajana on Antero Rasilainen ja hallituksen puheenjohtajana toimii Pekka Kiviranta.
Taustaa

SLEY:n johto oli yhä selkeämmin profiloitunut perinteisen virkakannan kannattajaksi eli vastustamaan papin viran 1980-luvulla tapahtunutta avaamista naisille. SLEY:n jäsenet ja muut evankelisuuteen samastuvat olivat kuitenkin jakaantuneet virkakannassaan kahteen leiriin. Molempien kantojen edustajat olivat kokeneet virkakiistan vievän ikävästi huomiota pois yhdistyksen varsinaisesta tehtävästä, evankeliumin julistamisesta. Kiistan kärjistyessä kypsyi pikku hiljaa ajatus erillisen, naispappeuden hyväksyvän evankelisen yhdistyksen perustamisesta.
Evankelinen lähetysyhdistys merkittiin yhdistysrekisteriin 2008. ELYn perustamisella pyrittiin rauhoittamaan tilannetta ja tarjoamaan hengellinen koti ja toimintaympäristö niille evankelisille, jotka eivät virkakiistan kärjistymisen vuoksi koe samastuvansa SLEY:hin.
Toiminta-alueet

Yhdistyksen kotipaikka on Tampere. Pääkaupunkiseudulla toimii kahdeksanjäseninen Helsinki-työryhmä. Se järjestää ELYn tilaisuuksia yhdessä helsinkiläisten seurakuntien kanssa. Toimintaa yhteistyössä paikallisseurakuntien kanssa on myös muualla eteläisessä Suomessa, erityisesti Kanta-Hämeessä ja Pirkanmaalla. ELYn vahvaa kanta-aluetta ovat Pohjanmaan perinteiset evankeliset alueet. Toiminta-alueet koko maassa ovat Espoo, Hauho, Hattula, Hyvinkää, Kalvola, Karstula, Kurikka, Lammi, Pälkäne, Renko ja Seinäjoki.
Kesäjuhlat

ELY piti ensimmäiset kesäjuhlansa ja vuosikokouksensa Ilmajoella vuonna 2008. Kesäjuhlilla oli kävijöitä reilusti yli odotusten, noin 1 300 henkilöä.
Evankeliset kesäjuhlat on pidetty sen jälkeen seuraavasti:
2009 Kauhajoki
2010 Hyvinkää
2011 Tampere
2012 Kurikka
2013 Kouvola
2014 Alavus
2015 Salo
2016 Lapua
2017 Elimäki
2018 Seinäjoki, tunnuslause Armo kuljettaa
2019 Tampere, tunnuslause Elämän aarteita
2020 Koronaviruspandemian takia ELY järjesti Riihimäen keskuskirkossa evankeliset seurat, jotka radioitiin YLE1-kanavalla
2021 Riihimäki
2022 Jämsä
2023 Ilmajoki
Lapsityö

ELY järjestää lapsille ja heidän vanhemmilleen sekä muille seurakuntalaisille Laula kanssani -tilaisuuksia. Ne ovat seurakunnissa järjestettäviä yhteislaulutilaisuuksia, joissa lauletaan vanhoja, tuttuja lastenlauluja ja opitaan uusia. Tilaisuuksiin liittyy lähetystyöstä kertominen ja lahjan antaminen lähetyskohteen hyväksi.
ELY on tuottanut yhteistyössä IRR-TV:n kanssa kristillistä Aarrearkku-lastenohjelmaa. Ohjelmaa on esitetty BC-TV ja Taivas TV7 -kanavilla vuonna 2013.
Lähetystyö

ELY tekee ulkolähetystyötä seuraavissa maissa:
Viro: ELY tukee Virossa tapahtuvaa Kiteen Evankelisen Opiston ja virolaisen Alu Rahva -opiston kristillistä kasvatustyötä.
Venäjä: ELY tekee diakonia- ja lapsityötä Venäjän Karjalassa Vienan Kemissä.
Angola: Angolan kirkon tukeminen yhteistyössä Suomen Lähetysseuran kanssa.
Malawi: ELY tukee Malawin kirkon työntekijöiden koulutusta sekä tekee naistyötä yhteistyössä Suomen Lähetysseuran kanssa.
Sambia: ELY on tukenut Kiteen Evankelisen opiston TEDITE-hanketta Sambiassa.
Tansania: ELY on tukenut maasai-työtä Tansaniassa vuodesta 2010 lähtien.
ELY:llä on nimikkolähettejä Israelissa, Itävallassa, Venäjällä ja Japanissa. Lisäksi se on tukenut vapaaehtoistyötä Senegalissa. ELY tukee Medialähetys Sanansaattajien kautta farsinkielisiä lasten TV-ohjelmia ja Japaniin suuntautuvaa Keikon kirjelaatikko -nimistä radio-ohjelmaa.
Logo

ELYn logo on Rousonara Tastulan luoma ja Joona Kallion edelleen kehittämä. Logo on kirjainten E, L ja Y muodostama risti ja kehä, jossa risti symboloi yhdistyksen perustaa ja kehä sen ympärillä jäsenten muodostamaa piiriä, sekä maailmaa, jonne ilosanomaa tulee viedä.
Risti muodostuu suorista ja jämäköistä elementeistä, kuvastaen sanoman ja periaatteiden järkkymätöntä ydintä. Kehässä on pyöreitä ja pehmeitä muotoja kuvastaen joustavuutta ja inhimillisyyttä. Kevään vihreä väri kuvastaa nuorta yhdistystä, joka kasvaa ja kehittyy Sanan äärellä kuin kasvi auringon valossa.
Historia

Evankelinen herätysliike
Aiheesta muualla

Evankelisen lähetysyhdistyksen kotisivut
Anastasia Mannerheim

Anastasia Mannerheim vuonna 1896.
Anastasia Nikolajevna Mannerheim (ven. Анастасия Николаевна Маннергейм, Anastasija Nikolajevna Mannerheim) o.s. Arapova (Арапова); 9. tammikuuta 1872 Moskova – 31. joulukuuta 1936 Pariisi) oli Carl Gustaf Emil Mannerheimin aviopuoliso ja vapaaherratar vuosina 1892–1919. Anastasija Nikolajevna oli venäläistä aatelissukua. Hänen vanhempansa olivat Moskovan ylipoliisimestari, sivusadjutantti kenraalimajuri Nikolai Ustinovitš Arapov ja tämän toinen vaimo Vera Aleksandrovna Kazakova.
Anastasija Arapova avioitui viisi vuotta vanhemman, Pietarissa Venäjän armeijan chevalierkaartissa palvelleen Mannerheimin kanssa 20-vuotiaana 2. toukokuuta 1892. Arapova oli ortodoksi ja Mannerheim luterilainen, joina he pysyivätkin. Anastasian molemmat vanhemmat olivat kuolleet, isä 1873 ja äiti 1890. Tutustuminen oli tapahtunut Mannerheimin palvelustoverin, Anastasijan serkun kautta. Avioliitto rikkaan kenraalin tyttären kanssa päätti rahavaikeuksista aiemmin kärsineen Mannerheimin taloudelliset ongelmat. Mannerheimien kotikieli oli ranska.
Pietarissa asuneeseen perheeseen syntyi kaksi tytärtä, Anastasie 1893 ja Sophie 1895. Kesällä 1894 syntyi lisäksi kuolleena poika.
Pojan kuolema oli avioliittoa vaurioittava tekijä. Äiti sulkeutui suruunsa, ja isä pakeni työhön. Liitto ei muutenkaan muodostunut onnelliseksi, sillä Mannerheim ei ollut uskollinen aviomies. Puolisoiden välit alkoivat heiketä jo vuoden 1896 tienoilla. Avioliitto päättyi käytännössä jo vuonna 1902 epäviralliseen asumuseroon. Anastasia Mannerheim oli 1900-luvun alussa puolitoista vuotta sotasairaanhoitajana Punaisen Ristin palveluksessa Venäjän kaukoidässä, jonka jälkeen hän jätti miehensä ja muutti tyttäriensä kanssa Ranskaan ja vuonna 1903 Kiinan kautta Yhdysvaltoihin vieden molemmat lapset mukanaan. Virallisesti kenraali Mannerheim erosi vaimostaan kuitenkin vasta vuonna 1919 Hangon raastuvanoikeuden päätöksellä. Muistelmateoksessaan marsalkka Mannerheim omisti avioliitolleen ja vaimolleen ainoastaan yhden lauseen.
Mannerheimien tyttäret Anastasie ja Sophie elivät vanhempiensa avioeron jälkeen Britanniassa ja Ranskassa, jonne myös äiti Anastasia oli muuttanut. He pysyivät koko ikänsä naimattomina. Anastasia Mannerheim kuoli 1936 Pariisissa.
Aiheesta muualla

Mannerheimin perhe
/ Mannerheim, Anastasie (1872–1936). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ellen Svinhufvud | Suomen valtionhoitajan puoliso 1918–1919 | Seuraaja: – |
Ali Farka Touré

Ali Farka Touré
Ali Ibrahim "Ali Farka" Touré (31. lokakuuta 1939 Timbuktu – 7. maaliskuuta 2006 Bamako) oli malilainen muusikko. Hän aloitti kitaran soiton nähtyään guinealaisen kitaristin Keita Fodeban esiintyvän Bamakossa vuonna 1956. Touré lopetti esiintymisen 1990-luvulla voidakseen keskittyä maanviljelyyn. Hän sairastui luusyöpään loppuvuodesta 2005 ja menehtyi sairauteensa maaliskuussa 2006.
Diskografia

1987: Ali Touré Farka
1989: The River
1992: The Source
1994: Talking Timbuktu (featuring Ry Cooder)
1996: Radio Mali (rec: 1970 – 1978)
1999: Niafunké
1999: Afel Bocoum: Alkibar (2 tracks 'Leadguitar')
2002: Boubacar Traoré: Je Chanterai Pour Toi (3 Stücke mit Ali Farka Toure)
2004: Red & Green ('Red' (1984)/'Green' (1988))
2005: In the Heart of the Moon (Toumani Diabatén kanssa)
2006: Savane
2010: Ali and Toumani (Toumani Diabatén kanssa, äänitetty 2005/2006)
Aiheesta muualla

Ali Farka Tourén muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Analog Heart

| Analog Heart David Cook |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Powerstudio ja Rosewater Studios (Tulsa, Oklahoma) Yellow Dog Studios (Austin, Texas)
 Julkaistu: 6. toukokuuta 2006
 Tuottaja(t): David Cook
 Tyylilaji: alternative rock, post-grunge
 Kesto: 41.00
 Levy-yhtiö: omakustanne
David Cookin muut julkaisut
|   | Analog Heart 2006 | David Cook 2008 |
Analog Heart on yhdysvaltalaisen rockmuusikon David Cookin vuonna 2006 julkaistu soolodebyytti. David Cook tuotti albumin täysin itse. Laulamisen lisäksi hän soittaa albumin suurimmat kitaraosuudet ja piano-osuudet. Tyyliltään albumi edustaa popvaikutteista vaihtoehtorockia post-grunge vaikutteilla.
Vaikka albumi olikin alun perin independent-julkaisu, sen myynti nousi heti Cookin ollessa American Idol kisassa sen 7. tuotantokaudella. Suosion myötä Amazon-sivusto laittoi sivulleen albumin myyntiin ja se oli sivuston ykkössijalla kategoriassa "Today's Top MP3 albums". Albumi poistettiin sivustolta Cookin omasta pyynnöstään.[lähde? ]
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut David Cook.
Straight Ahead – 4.14
Don't Say a Word – 4.38
Fall Back Into Me – 3.36
The Truth – 4.48
Searchlights – 4.29
Porcelain – 3.38
Stitches – 4.04
Let Go – 3.20
Makeover – 3.38
Silver – 4.22
Kokoonpano

David Cook – laulu, kitara, piano
Josh Center – rummut
Neil Teimann – kitara (kappaleet 4–5 ja 8)
DTMB – bassokitara (kappaleet 3–5, 8 ja 10)
Ben Hosterman – bassokitara (kappaleet 2 ja 7)
Andy Skib – lisälaulu (kappale "Silver")
Alone in the Dark (elokuva)

| Alone in the Dark |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Uwe Boll
Käsikirjoittaja:   Elan Mastai  Michael Roesch  Peter Scheerer 
Tuottaja:  Shawn Williamson
Säveltäjä:   Bernd Wendlandt  Oliver Lieb  Peter Zweier  Reinhard Besser 
Kuvaaja:  Mathias Neumann
Leikkaaja:  Richard Schwadel
Pääosat:   Stephen Dorff  Tara Reid  Christian Slater 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Kanada Saksa Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Boll Kino Beteiligungs GMBH & Co  Brightlight Pictures Inc. 
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  2005
Kesto:  96 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Seuraaja:  Alone in the Dark II
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Alone in the Dark on 28. tammikuuta 2005 ensi-iltansa saanut Uwe Bollin ohjaama elokuva. Se perustuu Alone in the Dark -pelisarjaan. Elokuva on saanut huonot arvostelut ja se on Internet Movie Databasen Bottom 100 -listalla. Elokuvan pääosassa ovat  Christian Slater, Tara Reid ja Stephen Dorff. Alone in the Dark sai vuonna 2008 jatko-osan Alone in the Dark II.
Näyttelijöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Christian Slater  | … |  Edward Carnby   |
|  Tara Reid  | … |  Aline Cedrac   |
|  Stephen Dorff  | … |  Richard Burke   |
|  Frank C. Turner  | … |  Sam   |
|  Matthew Walker  | … |  professori Hudgens   |
|  Will Sanderson  | … |  agentti Miles   |
|  Mark Acheson  | … |  Chernick   |
|  Darren Shahlavi  | … |  John Dillon   |
|  Karin Konoval  | … |  sisar Clara   |
Andri Stadnik

| Mitalit> Maa:   Ukraina.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ukraina.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ukraina.Miesten vapaapaini. Olympialaiset  | Maa:   Ukraina> Miesten vapaapaini. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Peking 2008 | 66 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Guangzhou 2006 | 66 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Vilna 2009 | 66 kg |  |
|  Pronssia | Varna 2005 | 66 kg |  |
Andri Volodymyrovytš Stadnik (ukr. Андрій Володимирович Стаднік, s. 15. huhtikuuta 1982 Hmelnytskyi, Ukrainan SNT) on ukrainalainen vapaapainija, olympiamitalisti ja Euroopan mestari.
Stadnik saavutti sarjan 66 kg olympiahopeaa Pekingistä 2008. Loppuottelussa hän hävisi turkkilaiselle Ramazan Şahinille. MM-tasolta Stadnik on voittanut yhden pronssimitalin. Euroopan mestaruuden hän on voittanut Vilnassa 2009, minkä lisäksi hänellä on yksi EM-pronssi.
Stadnik on naimisissa ukrainalaissyntyisen, Azerbaidžania edustavan olympiamitalistin, maailman- ja euroopanmestarin Mariya Stadnikin kanssa. Stadnikin sisko Yana Stadnik edustaa nykyisin Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja on saavuttanut EM-hopeamitalin.
Fredrik Josef Pipping

Fredrik Josef Pipping (15. toukokuuta 1823 Turku – 24. helmikuuta 1885 Pau, Ranska) oli suomalainen laki- ja valtiopäivämies.
Pippingin vanhemmat olivat senaattori Fredrik Wilhelm Pipping ja Engla Christina Florin. Lääkäri, professorin arvonimen saanut Joachim Wilhelm Pipping (1818–1858) oli hänen veljensä. Pipping kuoli naimattomana. Pipping tuli hovioikeuden auskultantiksi 1844 ja palveli vuodesta 1846 senaatissa, missä hänet nimitettiin kansliatoimikunnan protokollasihteeriksi. 1865 hän kuitenkin erosi tehtävästä keskittyäkseen kokonaan asianajajan toimeen. Pipping oli aatelissäädyssä edustajana valtiopäivillä 1863–1864, 1867, 1872, 1877–1878 ja 1882. Vuonna 1872 hän toimi merilakivaliokunnan ja 1877 talousvaliokunnan puheenjohtajana. Pipping valittiin 1875 Helsingin kaupunginvaltuuston ensimmäiseksi puheenjohtajaksi, mutta hän kieltäytyi tehtävästä.
Ambrose Mandvulo Dlamini

| Ambrose Mandvulo Dlamini |
| --- | --- |

Swazimaan pääministeri
 27. lokakuuta 2018 – 13. joulukuuta 2020  
Monarkki:  Mswati III
Edeltäjä:  Vincent Mhlanga (virkaatekevä)
Seuraaja:  Themba Masuku (virkaatekevä)
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. maaliskuuta 1968
Kuollut: 13. joulukuuta 2020 (52 vuotta)
Ambrose Mandvulo Dlamini (5. maaliskuuta 1968 – 13. joulukuuta 2020 Etelä-Afrikka) oli Swazimaan pääministerinä lokakuusta 2018 kuolemaansa asti. Ennen nimitystään hän työskenteli televiestintä- ja pankkialalla Nedbankin toimitusjohtajana ja MTN Eswatinin toimitusjohtajana.
Kuolema

Dlamini testattiin covid-19-positiiviseksi 15. marraskuuta 2020, ja hänet toimitettiin sairaalaan kahdeksan päivää myöhemmin lievien oireiden kehittymisen jälkeen. Hän kuoli siellä 13. joulukuuta 52-vuotiaana.
Andri Skvaruk

| Mitalit> Maa:   Ukraina.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ukraina.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ukraina.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Ukraina> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Ateena 1997 | moukarinheitto |  |
Andri Bohdanovytš Skvaruk (ukr. Андрій Богданович Скварук, s. 9. maaliskuuta 1967 Šnyriv, Lvivin alue, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen kilpauransa päättänyt moukarinheittäjä.
Ennätyksensä 82,62 metriä vuonna 2002 heittänyt Skvaruk saavutti MM-hopeaa Ateenassa 1997 tuloksella 81,46 metriä. Atlantan kesäolympialaisissa 1996 hän sijoittui neljänneksi ja Sydneyn kesäolympialaisissa 2000 kymmenenneksi. Vuosien 1999 ja 2001 MM-kilpailuissa hän oli viides ja vuoden 2003 MM-kilpailuissa neljäs. EM-kilpailuissa Skvaruk sijoittui parhaimmillaan viidenneksi vuonna 2002.