stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kari Hanska

Kari Juhani Hanska (s. 23. maaliskuuta 1949 Porvoon maalaiskunta) on suomalainen soudun olympiaedustaja ja Suomen-mestari.
Hanska sijoittui Montrealin olympialaisissa 1976 parinsa Leo Ahosen kanssa perämiehettömässä kaksikossa B-finaalissa toiseksi eli kokonaistuloksissa kahdeksanneksi. MM-kilpailuissa Hanska sijoittui neljänneksi perämiehettömässä kaksikossa 1975 ja osallistui heikommalla menestyksellä vuosien 1977 ja 1979 MM-kilpailuihin. EM-kilpailuissa hän kilpaili yksikössä vuonna 1971 mutta karsiutui loppukilpailuista. Pohjoismaiden-mestaruuden Hanska voitti perämiehettömässä kaksikossa vuonna 1975.
Kari Hanska voitti eri luokissa yhteensä 26 Suomen-mestaruutta vuosina 1969–1981, muun muassa yksikössä vuonna 1971, pariairokaksikossa 1971, perämiehettömässä kaksikossa 1973–1976 ja 1978–1979 sekä perämiehellisessä kaksikossa 1973–1975 ja 1979. Hän edusti Nesteen Soutajia.
Kolositsa

| Kolositsa Каложицы, Kaložitsy |
| --- | --- |
 Kolositsan pyhän Katariinan kirkko.
 Kolositsa
 Koordinaatit: 59°25′23″N, 29°2′42″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Volossovan piiri
Kunta:  Suuri-Ruuta
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
Väkiluku (2017):  800
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kolositsa (ven. Кало́жицы, Kaložitsy) on kylä, samanniminen taajama ja entinen maalaiskunta Leningradin alueen Volossovan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin länsiosassa Pietarin ja Narvan välisen maantien varrella, Hatsina–Iivananlinna-radan pohjoispuolella. Taajamassa on 800 ja kylässä 48 asukasta (vuonna 2017).
Kolositsan kunta liitettiin Suuren-Ruutan kuntaan vuonna 2019. Kolositsan kylän ja taajaman lisäksi siihen kuuluivat Hottentsan eli Hotinitsan (ven. Hotynitsy), Kutrinan (Kudrino), Moloskovitsan (Moloskovitsy), Rievitsän (Hrevitsy), Sakoritsan (Zagoritsy), Suuren-Osertsan eli Oseritsan (Bolšije Ozertitsy) ja Usevitsan (Uševitsy) kylät sekä Moloskovitsan taajama. Vuonna 2017 kunnassa oli 1 800 asukasta.
Ennen toista maailmansotaa sedulla asui venäläisten lisäksi virolaisia ja inkerinsuomalaisia, jotka kuuluivat Moloskovitsan luterilaiseen seurakuntaan. Paikallisia nähtävyyksiä ovat Kolositsan ortodoksinen ja raunioitunut Moloskovitsan luterilainen kirkko.
Kolonos Agoraios

Kolonos Agoraioksen kukkula ja Hefaistoksen temppeli.
| --- | --- |
Tyyppi:  mäki, arkeologinen kohde (en) 
Sijainti:  Agora, Ateena, Attika, Kreikka
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Kolonos Agoraios (m.kreik. Κολωνός Ἀγοραῖος, Kolōnos Agoraios, kreik. Αγοραίος Κολωνός, Agoraíos Kolonós) on matala kukkula Ateenan antiikin aikaisen Agoran länsilaidalla Kreikassa. Sitä kutsuttiin ”Agoran Kolonokseksi” erotukseksi Kolonos Hippeioksesta eli ”Hevosten Kolonoksesta”.
Kukkulalla sijaitsee Hefaistoksen temppeli, joka on Ateenan ja koko Kreikan parhaiten säilynyt antiikin aikainen temppeli. Antiikin aikana kukkulan itälaidalla sijaitsivat muun muassa Zeuksen stoa, Apollon Patrooksen temppeli, Buleuterion, Tholos ja Strategeion. Pohjoisrinteessä sijaitsivat muun muassa Arsenaali ja Afrodite Uranian temppeli.
Nykyisin kukkula on puistomainen osa Agoran arkeologista aluetta.
Hannulan silta

| Hannulan silta |
| --- | --- |

Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Tornionjoen
Sijainti:  Tornio
Siltatyyppi:  nivelpalkkiristikkosilta
Pisin jänneväli:  108 m
Pituus:  252 m
Avattu liikenteelle:  9. heinäkuuta 1939
Koordinaatit:  65°50′48.5″N, 024°09′24″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Hannulan silta on  Tornionjoen ylittävä maantiesilta Torniossa. Sillasta on käytetty myös nimeä Tornion silta. Silta rakennettiin vuosina 1935–1939. Rakentajana oli Kone ja Silta Oy. Se oli aikanaan Suomen suurin maantiesiltahanke.
Sillan suunnittelivat sillanrakennuksen professori Herman Ossian Hannelius ja insinööri Emil Holmberg. Rakennustyöt aloitettiin 4. helmikuuta 1935. Silta vihittiin käyttöön 9. heinäkuuta 1939. Silta sai nimensä siltahanketta ajaneen maaherra Uuno Hannulan mukaan. Sillan avajaisissa maaherra Hannula piti puheen ja hänen vaimonsa Elli Hannula avasi sillan.
Silta on yksi harvoista Lapin sodassa säästyneistä silloista. Jalkakäytäviä rakennettaessa 16. huhtikuuta 1962 kolmasosa sillan kansirakenteista paloi räjähdysmäisessä tulipalossa. Sammutustöiden aikana paloauto putosi Tornionjoen jäälle ja sen kuljettaja kuoli, kun kaupungin puoleinen teräsristikko romahti. Myös useita palomiehiä ja rakennustyöntekijöitä loukkaantui, yhteensä 24 joutui sairaalaan. Joki oli vielä jäässä, ja jää kesti. Liikenne ohjattiin jäätielle, jolla oli kuitenkin railoja ja runsaasti vettä. Myös puhelin- ja sähkölinjat katkesivat.
Hannulan sillan Suensaaren puoleinen pää tuhoutui huhtikuussa 1962 tulipalossa, joka syttyi sillan kannen korjauksen yhteydessä. Suomen armeijan pioneerit rakensivat kesäksi 1962 väliaikaisen ponttoonisillan mantereen ja Suensaaren välille. Taustalla oikealla Hannulan sillan Suensaaren puoleinen romahtanut pää, jonka viereen rakennettiin kevyttä liikennettä varten erillinen puinen silta .
Kasvavan liikenteen tarpeeseen rakennettiin rinnakkainen Tornionjoen silta 1979.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hannulan silta Wikimedia Commonsissa
Tornio on nyt "liitetty" muun Suomen yhteyteen. Tornionjoen yli johtava maantiesilta vihitään tänään, Helsingin Sanomat, 09.07.1939, nro 180, s. 5, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kolovo

Kolovo (ven. Ко́лово) on taajama ja samanniminen kylä Karjalan tasavallassa Puudožin kaupungin alueella Venäjällä. Taajama sijaitsee Vodlajoen rannalla 18 kilometriä Puudožista itään. Asukkaita on 546 henkeä (vuonna 2008).
Kolovon kylä mainitaan ensimmäisen kerran 1500-luvulla. Toisen maailmansodan jälkeen seudulla oli sotavankileiri. 1950-luvulla perustettiin Kolovon metsäteollisuuspiiri, josta nykyinen taajama on saanut alkunsa. Tärkein elinkeino on puunhankinta. Palveluihin kuuluvat koulu, ensiapuasema ja kerhotalo.
Kolme väriä: Valkoinen

| Kolme väriä: Valkoinen> Trzy kolory. Biały |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Krzysztof Kieślowski
Käsikirjoittaja:  Krzysztof Kieślowski Krzysztof Piesiewicz Agnieszka Holland
Tuottaja:  Marin Karmitz
Säveltäjä:  Zbigniew Preisner
Kuvaaja:  Edward Klosinski
Leikkaaja:  Urszula Lesiak
Tuotantosuunnittelija:  Halina Dobrowolska
Pääosat:  Julie Delpy Zbigniew Zamachowski
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Puola Ranska Sveitsi
Tuotantoyhtiö:  France 3 Canal+
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  26. tammikuuta 1994 21. lokakuuta 1994 (Suomi)
Kesto:  91 minuuttia
Alkuperäiskieli:  puola ranska venäjä
Edeltäjä:  Kolme väriä: Sininen
Seuraaja:  Kolme väriä: Punainen
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kolme väriä: Valkoinen (puol. Trzy kolory. Biały, ransk. Trois couleurs: Blanc) on vuonna 1994 valmistunut puolalainen elokuva, jonka on ohjannut, tuottanut ja osittain kirjoittanut Krzysztof Kieślowski. Valkoinen on toinen osa niin sanotusta kolme väriä -trilogiasta, jonka osat käsittelevät Ranskan vallankumouksen ihanteiden toteutumista 1900-luvun lopun Euroopassa. Sitä edelsi Kolme väriä: Sininen ja seurasi Kolme väriä: Punainen.
Tarina

Trilogian keskimmäinen osa on musta komedia surkeaan jamaan ajautuneesta puolalaisesta parturi-kampaajasta Karol Karolista Pariisissa. Upea vaimo on jättänyt impotentin miehen jo kuuden kuukauden jälkeen ja vienyt tämän rahat ja passinkin mennessään. Mies palaa kotiseudulleen Puolaan salamatkustajana, yrittää kerätä vaurauttaan takaisin kovalla kampaamotyöllä ja alkaa hautoa erikoista kostoa ex-vaimolleen.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Zbigniew Zamachowski  | … |  Karol Karol   |
|  Julie Delpy  | … |  Dominique Vidal   |
|  Janusz Gajos  | … |  Mikołaj   |
|  Jerzy Stuhr  | … |  Jurek   |
Aiheesta muualla

Kolme väriä: Valkoinen Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Kologriv

| Kologriv Кологрив |
| --- | --- |
 vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Kostroman alue
Piiri:  Kologriv
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  6 km²
Korkeus:  140 m
Väkiluku (2010):  3 419
 – Väestötiheys:  570 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kologriv (ven. Кологри́в) on kaupunki Kostroman alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgaan laskevan Unžajoen rannalla 339 kilometriä Kostromasta koilliseen. Kaupunki on Kologrivin piirin keskus. Asukkaita on 3 400 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Kaupunki on saanut alkunsa Kitšinin kylästä, joka vuonna 1778 sai kaupunginoikeudet ja nimen Kologriv. Nykyään siellä toimii meijeri, puunjalostuslaitos ja teräsbetonitehdas. Kaupungissa on kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Kologrivin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Kologriville omistettu sivusto (venäjäksi)
Kostroman alueen kaupungit
Hallinnollinen keskus: Kostroma

Bui | Galitš | Kologriv | Makarjev | Manturovo | Neja | Nerehta |  Šarja | Soligalitš | Tšuhloma | Volgoretšensk
Kolp

Kolp Joki , Toropovo.
Kolp (ven. Колпь) on Rybinskin tekojärveen laskevan Sudan sivujoki Leningradin ja Vologdan alueilla Venäjällä. Sen pituus on 254 kilometriä, valuma-alueen laajuus 3 730 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaus alajuoksulla Verhni Dvorin kylän luona 24,4 kuutiometriä sekunnissa.
Joki saa alkunsa Leningradin alueelta Jekšezerosta ja virtaa aluksi Vepsän ylängöllä enintään 20 metriä syvässä, osin jyrkkäreunaisessa laaksossa. Alajuoksulla Mologan-Šeksnan alangolla rannat ovat matalat. Vanhaan joenuomaan on muodostunut useita järviä. Tärkeimmät sivujoet ovat Vešarka, Šužba ja Siutš. Kolpin varrella sijaitsee Babajevon kaupunki. Aikaisemmin sitä käytettiin puutavaran uittamiseen.
Kolmipyrstö

| Kolmipyrstö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Kolmipyrstöt Lobotidae
Suku::  Lobotes
Laji::  surinamensis
Kaksiosainen nimi
 Lobotes surinamensis  (Bloch, 1790) 
Katso myös
   Kolmipyrstö Wikispeciesissä   Kolmipyrstö Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Kolmipyrstö (Lobotes surinamensis) on kolmipyrstöihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan laajalta alueelta lämpimistä valtameristä.
Koko ja ulkonäkö

Kolmipyrstö voi kasvaa suurimmillaan noin 110 cm pitkäksi ja tyypillinen pituus on 50–90 cm. Laji on ruumiinrakenteeltaan korkea ja suorakulmainen. Selkäevä on pitkä ja takaosastaan pyöreä, myös perä- ja pyrstöevät ovat pyöreäpäiset. Kolmipyrstön suu on kookas ja silmät pienet. Kalan suomut ovat pienet ja väriltään vaihtelevasti harmaan-, vihreän- tai ruskeankirjavat. Nuoret kolmipyrstöt ovat oranssinkeltaisia ruskein kuvioin.
Levinneisyys ja elintavat

Kolmipyrstön levinneisyysalue on hyvin laaja ja sitä tavataan subtrooppisista vesistä Atlantista, Välimerestä, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Laji liikkuu usein yksin, mutta voi muodostaa myös parvia. Se elää lähellä pintaa vedessä kelluvan tavaran seassa ja erityisesti nuoret kalat kelluvat kyljellään muistuttaen kuolleita lehtiä. Kolmipyrstön ravintoa ovat kalat ja äyriäiset. Kolmipyrstön kutuaika on kesäkuusta elokuulle.
Kolmipyrstö on erittäin hyvä ruokakala ja sitä kalastetaan kaupallisesti. Se on myös vapaa-ajankalastuksen kohde.
Tatjana Kolpakova

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Moskova 1980 | pituus |  |
Tatjana Kolpakova (s. 18. lokakuuta 1959 Frunze, Kirgisia) on kirgisialainen, Neuvostoliittoa edustanut pituushyppääjä, joka voitti olympiakultaa Moskovassa 1980.
Kolpakova paransi vuonna 1980 ennen olympialaisia pituushypyn ennätystään 663 cm:stä 683 cm:iin. Moskovan olympialaisten loppukilpailussa hän oli ennen viimeistä hyppyään neljäntenä ennätyksellään 687 cm mutta paransi vielä 706 cm:iin ja voitti kultaa kahden senttimetrin erolla Brigitte Wujakiin. Vuonna 1981 hän voitti universiadien pituushypyn tuloksella 683 cm.
Tatjana Kolpakova avioitui kolmiloikan sisäratojen Euroopan-mestarin Šamil Abbjasovin kanssa.
Hapan suola

Happamat suolat eli vetysuolat ovat ioniyhdisteitä eli suoloja, joissa oleva anioni sisältää yhden tai useamman vetyatomin ja voi toimia happona, toisin sanoen se voi luovuttaa protonin.  Tällaisia anioneja ovat esimerkiksi:
vetysulfaatti-ioni, HSO4-
vetykarbonaatti-ioni, HCO3-
monovetyfosfaatti-ioni, HPO42-
divetyfosfaatti-ioni, H2PO4-
Nämä anionit ovat luonteeltaan amfo­lyyttejä, joten ne voivat reagoida sekä happojen että emästen kanssa.
Happamia suoloja syntyy kaksi- tai useampi­arvoisten happojen reagoidessa emästen kanssa, mikäli emästä on vähemmän kuin tarvitaan hapon neutraloitumiseen.  Jos esimerkiksi yksi mooli rikkihappoa reagoi kahden moolin kanssa natriumhydroksidia, syntyy natriumsulfaattia:
H2SO4 + 2 NaOH → Na2SO4 + 2 H2O,
mutta jos kumpaakin ainetta on vain yksi mooli, syntyy natriumvetysulfaattia:
H2SO4 + NaOH → NaHSO4 + H2O.
Vastaavasti fosfori­hapon (H3PO4) reagoidessa natrium­hydroksidin kanssa syntyy näiden aineiden määrien suhteesta riippuen joko natriumfosfaattia (Na3PO4), natriumdivetyfosfaattia (NaH2PO4) tai natriumvetyfosfaattia (Na2HPO4)
Haplotaxodon

| Haplotaxodon |
| --- | --- |
 Petosuuhautoja (Haplotaxodon microlepis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Haplotaxodon  Boulenger, 1906
Katso myös
   Haplotaxodon Wikispeciesissä   Haplotaxodon Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Haplotaxodon on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalasuku. Siihen kuuluu kaksi lajia, joita tavataan Afrikasta:
Haplotaxodon microlepis Boulenger, 1906 – Petosuuhautoja
Haplotaxodon trifasciatus Takahashi & Nakaya, 1999
Hanasaari

| Hanasaari> Hanaholmen |
| --- | --- |
 Näkymä Vilhonvuoresta Hanasaareen päin syksyllä 2018. Etualalla  Sörnäisten rantatie.
Kaupunki:  Helsinki
Suurpiiri:  Keskinen suurpiiri
Kaupunginosa nro:  10 (osa-alue 104)
Pinta-ala:  0,26 km² 
Väkiluku:  0
Väestötiheys:  0 as./km²
Osa-alueet:  osa Sörnäisiä
Postinumero(t):  00540
Lähialueet:  Vilhonvuori ja Merihaka, Sompasaari, Suvilahti (Kalasatama)
Hanasaari (ruots. Hanaholmen) on Helsingin Sörnäisten kaupungin­osaan kuuluva osa-alue Vilhonvuoren, Kalasataman ja Sompasaaren alueiden välissä lähellä Merihakaa. Nimi on peräisin alueella sijainneesta täyttömaan alle jääneestä saaresta. Hanasaari on suurimmaksi osaksi voima­laitos­aluetta, johon kuuluvat Hanasaaren voimalaitos ja sen kivihiilivarasto, polttoainevarastot, hiililaivanpurkulaituri ja muita energiahuoltoon liittyviä toimintoja. Voimala suljettiin keväällä 2023, ja asuinalueeksi Hanasaaren on tarkoitus rakentua 2030-luvulla.
Hanasaaren erottaa Vilhonvuoresta Sörnäisten rantatie ja Kalasatamasta Vilhonvuorenkatu. Hanasaareen kuuluu myös Sörnäisten rantapromenadiksi kutsuttu alue, jonka varrella sijaitsee muun muassa liikuntapalveluita.
Historia > Nimen etymologia

Saari esiintyi jo vuoden 1639 Helsingin kartassa nimellä Haneholmen, jossa määriteosa hane tarkoittaa suomeksi kukkoa. Nimi liittyi saaren vieressä olleeseen pienempään Hönan (suom. 'kana') -nimiseen saareen ja muodosti sen kanssa saarten nimistössä tavallisen nimiparin. Vuonna 1909 käytössä olivat ruotsin- ja suomenkieliset nimet Hanaholmen – Hanaholma. Nykyinen suomenkielinen nimi Hanasaari vahvistettiin vuonna 1928, mutta se oli käytössä jo 1880-luvulla.
Historia > Voimalaitos

Ensimmäinen voimalaitos rakennettiin vuonna 1909 Suvilahden puolelle. Hanasaaren A-voimalan rakentaminen alkoi vuonna 1957, ja se valmistui 1960. A-voimalaitos toimi vuoteen 2000 asti ja sen jälkeen varavoimalana. Vuonna 2006 tehtiin päätös sen purkamisesta, ja laitos purettiin vuonna 2008. Hanasaaren B-voimalaitoksen suunnittelutyöt aloitettiin 1962, ja laitos aloitti toimintansa 1974. B-voimala suljettiin vuonna 2023.
Hanasaaren voimalaitokset vuonna 2008. Ylempänä B-voimala ja alempana sittemmin purettu A-voimala.
B-voimala vuonna 2021.
Asuinalueeksi

Voimalaitoksen toiminta päättyy 1. huhtikuuta 2023, ja Hanasaareen rakentuu noin 4 500 asukkaan uusi asuinalue 2030-luvulla. Alueelle on suunniteltu 6–7-kerroksisia umpikortteleita, kanavaa ja muun muassa kylpylää. Suojelemattomaksi jääneen voimalarakennuksen kohtalo asuinalueella on epäselvä, eikä purkupäätöstä ole tehty. Rakentaminen Hanasaareen edellyttää maaperän puhdistustoimenpiteitä, sillä B-voimalaitoksen lähellä havaittiin vuonna 2006 syanidipitoisuuksia. Puhdistus voi viedä useita vuosia. Tarkempia maaperätutkimuksia on tarkoitus tehdä voimalan sulkemisen jälkeen.
Alueelle on suunniteltu myös 17 000 hengen monitoimiareenaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hanasaaren voimalaitos Helen. Arkistoitu 2.4.2023. Viitattu 27.11.2020.
Etusivu. Pelasta Hanasaari A. Arkistoitu 20.5.2007. Viitattu 20.05.2007.
Hanasaari A: Ruma on kaunista. Voima -lehti.  8.1.2007. Arkistoitu 11.3.2009. Viitattu 27.11.2020.
| n k Helsingin kaupunginosat  ja niiden osa-alueet suurpiireittäin |
| --- | --- | --- |
| Eteläinensuurpiiri |  1. Kruununhaka  2. Kluuvi  3. Kaartinkaupunki  4. Kamppi  5. Punavuori  6. Eira  7. Ullanlinna  8. Katajanokka  9. Kaivopuisto  13. Etu-Töölö  14. Taka-Töölö  20. Länsisatama Hernesaari  Jätkäsaari  Lapinlahti  Ruoholahti  31. Lauttasaari Koivusaari  Kotkavuori  Myllykallio  Vattuniemi  52. Suomenlinna  |  |
| Läntinensuurpiiri |  15. Meilahti  16. Ruskeasuo Pikku Huopalahti  Vanha Ruskeasuo  18. Laakso  29. Haaga Etelä-Haaga  Kivihaka  Lassila  Pohjois-Haaga  30. Munkkiniemi Kuusisaari  Lehtisaari  Munkkivuori  Niemenmäki  Talinranta  Vanha Munkkiniemi  32. Konala  33. Kaarela Hakuninmaa  Honkasuo  Kannelmäki  Kuninkaantammi  Malminkartano  Maununneva  46. Pitäjänmäki Marttila  Pajamäki  Pitäjänmäen yritysalue  Reimarla  Tali  |  |
| Keskinensuurpiiri |  10. Sörnäinen Hanasaari  Kalasatama  Sompasaari  Vilhonvuori  11. Kallio Linjat  Siltasaari  Torkkelinmäki  12. Alppiharju Alppila  Harju  17. Pasila Itä-Pasila  Keski-Pasila  Länsi-Pasila  Pohjois-Pasila  21. Hermanni Hermanninmäki  Hermanninranta  Kyläsaari  22. Vallila  23. Toukola Arabianranta  Toukola  24. Kumpula  25. Käpylä  26. Koskela  27. Vanhakaupunki  |  |
| Pohjoinensuurpiiri |  28. Oulunkylä Maunula  Maunulanpuisto  Metsälä  Patola  Pirkkola  Veräjälaakso  Veräjämäki  34. Pakila Itä-Pakila  Länsi-Pakila  35. Tuomarinkylä Haltiala  Paloheinä  Torpparinmäki  Tuomarinkartano  |  |
| Koillinensuurpiiri |  36. Viikki Latokartano  Viikinmäki  Viikinranta  Viikin tiedepuisto  37. Pukinmäki  38. Malmi Ala-Malmi  Malmin lentokenttä  Pihlajamäki  Pihlajisto  Tattariharju  Ylä-Malmi  39. Tapaninkylä Tapanila  Tapaninvainio  40. Suutarila Siltamäki  Tapulikaupunki  Töyrynummi  41. Suurmetsä Alppikylä  Heikinlaakso  Jakomäki  Puistola  Tattarisuo  |  |
| Kaakkoinensuurpiiri |  19. Mustikkamaa-Korkeasaari  42. Kulosaari  43. Herttoniemi Herttoniemenranta  Herttoniemen yritysalue  Länsi-Herttoniemi  Roihuvuori  44. Tammisalo  48. Vartiosaari  49. Laajasalo Hevossalmi  Jollas  Kruunuvuorenranta  Tullisaari  Yliskylä  50. Villinki  51. Santahamina  53. Ulkosaaret Itäsaaret  Länsisaaret  Aluemeri  |  |
| Itäinensuurpiiri |  45. Vartiokylä Itäkeskus  Marjaniemi  Myllypuro  Puotila  Puotinharju  Roihupelto  Vartioharju  47. Mellunkylä Kontula  Kivikko  Kurkimäki  Mellunmäki  Vesala  54. Vuosaari Aurinkolahti  Kallahti  Keski-Vuosaari  Meri-Rastila  Mustavuori  Niinisaari  Nordsjön kartano  Rastila  Uutela  |  |
| Östersundominsuurpiiri |  55. Östersundom  56. Salmenkallio  57. Talosaari  58. Karhusaari  59. Ultuna Landbo  Puroniitty  |  |
Helsingin alueellinen jako
Hanasaari, Oscar Kleinehin maalaus vuodelta 1873.
Voimalaitoksen hiilinostureita Merihaan rannasta kuvattuna.
Jaakko Kolppanen

Jaakko Kolppanen
Jaakko Kolppasen muistokivi Veteraanipuistossa Kannuksessa.
Jaakko Jalmari Kolppanen (8. toukokuuta 1902 Lohtaja – 2. kesäkuuta 1975 Kannus) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari. Sotilasarvoltaan hän oli kersantti.
Kolppanen palveli talvisodassa Jalkaväkirykmentti 64:ssä, osallistuen taisteluihin pioneeriryhmän johtajana muun muassa Suomussalmella. Jatkosodan alettua Kolppanen palveli keskipohjalaisista muodostetussa Jalkaväkirykmentti 29:ssä joukkueen varajohtajana. Mannerheim-ristin ritariksi Kolppanen nimitettiin 19. toukokuuta 1942 numerolla 64. Nimitysperusteluissa mainitaan muun muassa Kolppasen henkilökohtainen rohkeus sekä useat esimerkilliset teot. Kolppanen kotiutettiin ikänsä perusteella keväällä 1944. Siviilissä hän toimi perustamansa sementtivalimon toimitusjohtajana. 25. lokakuuta 2009 Kolppanen sai muistomerkin Kannukseen.
Happotähde

Happotähde eli happojäännös on ioni tai atomi­ryhmä, joka jää jäljelle jostakin haposta, kun siitä poistetaan vetyatomit positiivisina ioneina.
Yhden­arvoisilla eli mono­proottisilla hapoilla happo­tähde on sama kuin siitä Brøn­stedin happo-emäs­teorian mukaan vastaava konjugaattiemäs. Esi­merkiksi vetykloridin (suola­hapon, HCl) happo­tähde on kloridi-ioni (Cl-) ja typpi­hapon happo­tähde nitraatti-ioni (NO3-).  Tällaisten vahvojen happojen happo­tähteet ovat kuitenkin emäksinä niin heikkoja, ettei niitä tavallisesti sanota emäksiksi.
Monen­arvoisten eli poly­proottisten happojen happo­tähde saadaan, kun niistä poistetaan kaikki vety­atomit ioneina. ­Esi­merkiksi rikkihappoa (H2SO4) vastaava konjugoitu emäs on vetysulfaatti-ioni (HSO4-), mutta sen happo­tähde on sulfaatti-ioni (SO42-).
Orgaanisissa karboksyyli­hapoissa ionisoituvat ainoastaan karboksyyli­ryhmässä olevat vety­atomit. Tämän vuoksi esi­merkiksi etikka­hapon (CH3COOH) happo­tähteenä pidetään asetaatti-ionia (CH3COO-).
Hantzschin pyridiinisynteesi

Esimerkki Hantzschin pyridiinisynteesistä
Hantzschin pyridiinisynteesi on kemiallinen reaktio, jolla voidaan valmistaa pyridiinijohdannaisia. Reaktiossa β-dikarbonyyliyhdiste esimerkiksi diketoni tai ketoesteri reagoi aldehydien ja ammoniakin tai ammoniakin lähteen kanssa muodostaen dihydropyridiinin, joka voidaan hapettaa pyridiinijohdannaiseksi. Reaktion raportoi ensimmäisen kerran saksalainen kemisti Arthur Hantzsch vuonna 1882 ja se on nimetty hänen mukaansa.
Reagenssit ja mekanismi

Hantzschin pyridiinisynteesissä dikarbonyyliyhdisteenä käytetään tyypillisesti ketoestereitä kuten asetoetikkahapon estereitä tai diketoneja. Reaktion mekanismille esitetään yleisesti kaksi toisistaan hieman poikkeavaa mekanismia. Molemmille yhteistä on, että ensimmäisessä vaiheessa tapahtuu Knoevenagel-kondensaatio. Ketoesteristä muodostuu emäksisissä olosuhteissa enolaatti, joka reagoi aldoliadditiolla elektrofiilisen aldehydin kanssa. Tätä vaihetta seuraa aldolikondensaatio, jonka tuotteena on tyydyttymätön ketoesteri. Reaktiossa muodostuva tyydyttymätön ketoesteri reagoi tämän jälkeen Michael-additiolla eli konjugaattiadditiolla. Nukleofiilina tässä reaktiossa on joko ketoesterin enolaatti tai ketoesterin ja ammoniakin tai ammoniumasetaatin muodostama enamiini. Tässä vaiheessa muodostunut välituote syklisoituu dihydropyridiiniksi, joka voidaan hapettaa pyridiiniksi. Hantzschin pyridiinisynteesin huonona puolena on se, että sillä voidaan valmistaa ainoastaa symmetrisiä pyridiinijohdannaisia.