stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juustilanjoen vesistö

| Juustilanjoen vesistö  (Suomen päävesistö: 05) |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä, Suomi
Alue:  Leningradin alue
Maakunnat:  Etelä-Karjala 
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Juustilanjoen vesistö (05)
Vesistöjako:  Mustajoen alue (05.001), Mustajoen alue (ven.) (05.001R), Kärkjärven valuma−alue (05.002), Kärkjärven valuma-alue (ven.) (05.002R), Saimaan kanavan alue (05.003), Saimaan kanavan alue (ven.) (05.003R)
Laskujoki:  Juustilanjoki
Pääuoman jatke:  ←Mustajoki
Laskupaikka:  Viipuri, Juustilanselkä, Suomenlahti
Koordinaatit:  60°48′14″N, 28°44′10″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  296,13 km²  
Järvisyys:  7,2 % 
Alueen pituus:  45 km
Alueen leveys:  20 km  
Pääuoma:  37,9 km  
 fiJoki laskee Juustilanselkään, josta on salmiyhteys Viipurinlahteen. 
Juustilanjoen vesistö (vesistöaluetunnus 05) on Suomen päävesistöalue, joka laskujoki Juustilanjoki laskee Suomenlahteen Juustilanselälle. Vesistöalue jakautuu Suomen ja Venäjän puolelle.
Yleistä > Vesistöalueen sijainti

Juustilanjoen vesistöalue sijaitsee Kaakkois-Suomessa. Sen pinta-ala on 296,13 neliökilometriä, josta noin 178 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja 118 neliökilometriä Venäjälle. Valuma-alueen järvisyys on 7,20 %. Vesistöalueen pohjoisreuna sijaitsee Ensimmäisellä Salpausselällä Etelä-Karjalan Lappeenrannassa, jonka takana aukeaa laaja Etelä-Saimaa. Saimaa kuuluu laajaan Vuoksen vesistöön (04), jota sijaitsee myös Juustilanjoen vesistön itäpuolella. Siellä Vuoksi laskee Laatokkaan. Itse Juustilanjoen vesistöalue viettää Viipurinlahdelle päin, jonka suuntaan myös Juustilanjoki laskee. Vesistöalueen alajuoksu kuuluu Leningradin alueen Viipurin piiriille. Juustilanjoen lounaispuolella Hounijoen vesistö (07).
Yleistä > Pääuoman määritys ja pituus

Juustilanjoen vesistöalueen pääuoman kulusta ei ole kirjallisia lähteitä. Pääuoma voidaan kuitenkin määrittää seuraamalla alajuoksulta alkaen sitä jokihaaraa, jossa on suurin virtaama. Virtaamatietojen puuttuessa voidaan käyttää määrittelyyn sivuhaarojen valuma-alueiden pinta-aloja, jotka ovat pienialaisilla vesistöillä suoraan verrannolliset virtaamien kanssa. Kärkkäisenojan valuma-alue on 33 neliökilometriä, joka on pienempi kuin Mustajoen 133 neliökilometriä. Mustajokeen yhtyy pohjoisesta tuleva Soskuanjoki, jonka valuma-alueen pinta-ala on 47 neliökilometriä. Se on pienempi kuin Mustajoen yläjuoksun valuma-alue, joka on 57 neliökilometriä. Mustajoki saa alkunsa Karhusjärvestä, jonka vedenpinta on 59,3 metriä mpy. Jos hyväksytään karjalaisalueen vanhoista peruskartoista tieto, että Juustilanjoki on alkanut Karhulan kylässä, tulee joen pituudeksi 18,4 kilometriä. Pääuoman pituudeksi saadaan vesistöviranomaisten tietoja yhdistelemällä 37,9 kilometriä.
Yleistä > Vesistöalueen jako

Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa on seuraavat alueet tai valuma-alueet. Sisennys tarkoittaa luettelossa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Mustajoen alue (Venäjän puolella) (05.001R)
Saimaan kanavan alue (Venäjän puolella) (05.003R)
Saimaan kanavan alue (05.003)
Kärkjärven valuma-alue (Venäjän puolella) (05.002R)
Kärkjärven valuma-alue (05.002)
Mustajoen alue (05.001)
Yleistä > Vesistöalueen maankäyttö

Vesistöalueen maankäyttö voidaan tiivistää seuraavasti. Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 68,3 %, maatalousalueita 21,9 %, kosteikkoja ja soita on 2,6 % ja rakennettuja alueita on 4,9 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 2,4 %. Tässä ei ole tietoa, sisältyykö lukuihin myös Venäjänpuoleiset osat valuma-aluetta.
Vesistöalueen muita vesistöjä

Alueen poikki on rakennettu Saimaan kanava, joka alkaa Saimaalta ja kulkee kaakkoon päin Nuijamaanjärven läpi. Valuma-alueen pääuoman sivujoki Soskuanjoki seuraa kanavaa varsin läheltä ja välillä se on johdettu kanavan ali tunnelia tai putkea myöten.
Aiheesta muualla

VIPSU-hanke, Saimaan vesiensuojeluyhdistys
Jännevirran vanha silta

| Jännevirran silta 1951–2018 |
| --- | --- |
 Jännevirran entinen silta vuonna 2003.
Ajokaistoja:  2
Ylittää:  Jännevirta
Sijainti:  Kuopio, Siilinjärvi
Ylläpitäjä:  Liikennevirasto
Siltatyyppi:  teräksinen langerpalkkisilta, teräksiset palkkisillat ja teräksinen kääntösilta
Pisin jänneväli:  100 m
Pituus:  226 m
Leveys:  8,4 m
Alituskorkeus:  1,4 m
Avattu liikenteelle:  1951
Suljettu:  2018
Purettu:  2019
Koordinaatit:  62°58′17″N, 027°49′49″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Jännevirran vanha silta oli Kuopion ja Siilinjärven rajalla oleva valtatie 9:n silta, joka ylitti Saimaan syväväylän Jännevirran kylän kohdalla. Silta valmistui vuonna 1951. Se oli alun perin seitsenaukkoinen ja yhdessä aukossa oli Suomen ensimmäinen teräksinen langerpalkkisilta. Sillassa oli myös kääntösiltaosa.
Vanha silta tuli 2000-luvulla käyttöikänsä päähän ja se oli liian kapea. Huhtikuun 2015 lopussa sillan langerpalkkiosuudessa havaittiin vaurio, jonka johdosta sillan käyttöön tuli rajoituksia. Se korvattiin uudella kiinteällä sillalla, jonka rakentaminen alkoi vuoden 2016 aikana ja se valmistui syyskuussa 2018.
Rakentaminen

Jännevirran ensimmäisen sillan suunnitteli diplomi-insinööri Bruno Kivisalo. Salmen yli kuljettiin aiemmin moottorilossilla. Sillan suunnittelu aloitettiin 1936 ja rakentaminen 1938, mutta sota keskeytti rakennustyöt. Ne jatkuivat vasta 1940-luvun lopulla.
100 metriä pitkä 315 tonnia painava pääkaari tilattiin heinäkuussa 1949 Itävallasta silta valmistui 1951. Silta oli aikomus liittää yhteen rantapenkereellä ja työntää virran yli siten että toinen pää lepää rannalla olevien rullavaunujen päällä ja toinen proomussa.
Sillan pohjoispuolella salmen Siilinjärven puoleisella rannalla oli vanha lossilaituri ja aivan valtatien vieressä, tien eteläpuolella lossikuskien asuinrakennus ja siltavahdin talo piharakennuksineen.
Rakentaminen > Sillan rakenne ja mitat

Sillan kokonaispituus oli 226 metriä ja se oli alkujaan seitsemänaukkoinen. Sillan hyödyllinen leveys oli 8,4 metriä. Sillan keskellä oli Suomen ensimmäinen langerpalkkisilta, sen jännemitta oli alun perin 100 metriä. Valmistuessaan sillassa oli Suomen toiseksi pisin holvi- tai kaarisillan aukko Färjsundin sillan betoniholvin jälkeen. Sijoitus muuttui kolmanneksi vuonna 1993, kun Ison-Pörrin silta valmistui. Vuonna 1990 Jännevirran langerpalkkisiltaan lisättiin 2 välitukea, joka paransi osuuden kantavuutta. Sillan muita rakenteita korjattiin 1995. Sillan kaaren korkeus on 15 metriä.
Langerpalkkisillan lisätuennan jälkeen 100 metrin aukosta tuli kolme aukkoa, joista keskimmäinen on 53,9 metriä ja reuna-aukot 23,1 metriä kumpikin. Sillan kiinteällä osuudella Siilinjärven puoleisessa päässä oli kaksi teräspalkkisiltaa, joiden molempien jännemitat ovat 20,25 metriä. Avattava silta oli Kuopion puoleisessa päässä. Rannasta lukien kaksi ensimmäistä aukkoa olivat 20 ja 19,5 metriä pitkät. Näiden jälkeen tuli kääntösiltaosuus ja liitos langerpalkkisiltaan, yhteiseltä jännemitaltaan noin 39,7 metriä. Sillan alikulkukorkeus oli 1,4 metriä. Silta avattiin vain pyynnöstä.
Liikenne

Sillan keskimääräinen vuorokausiliikenne oli vuonna 2013 6 860 ajoneuvoa vuorokaudessa. Nostosilta avattiiin noin 400–500 kertaa vuodessa.
Sillan rakennevaurio

Vanhasta sillasta katkesi huhtikuun 2015 lopussa jänneteräs, ja sillan liikennettä jouduttiin rajoittamaan sulkemalla vaurion puoleinen kaista käytöstä. Katkennut vetoteräs ei kuulunut sillan alkuperäiseen rakenteeseen, vaan langerpalkkisiltaan oli vuonna 1980 lisätty neljä jänneterästä jäykistyspalkkien vierelle, kaksi kummallekin puolen siltaa. Terästen halkaisija oli 38 millimetriä. Tiesuola oli ruostuttanut poikki yhden teräksistä. Sillan toinen kaista pysyi suljettuna kunnes sen kantokyky oli varmistettu ja tarvittavat korjaukset tehty. Sillan vauriotutkimuksessa toukokuun 2015 alussa paljastui lisäksi, että sillan betonisten tukirakenteiden ja terässillan liitoskohdassa oli betonivauroita, jotka korjattiin myöhemmin kesällä 2015. Jänneteräs uusittiin, korjauksen arvioitiin vievän kolme viikkoa ja sen jälkeen sillan molemmat kaistat voitiin ottaa käyttöön. Sillalle jäi kuitenkin nopeusrajoitus 40 kilometriä tunnissa. Sillan liikennettä ohjaavat tilapäiset liikennevalot eivät ottaneet huomioon liikennemäärien vaihtelua, ja 9-tielle muodostuikin etenkin viikonlopun ruuhkaliikenteessä pitkiä jonoja. Perjantaisin sillan ylittinoin 10 000 autoa, iltapäivän vilkkaimpaan ruuhka-aikaan klo 16 ja 18 välillä noin 1 000 autoa tunnissa. Pohjois-Savon Ely-keskuksen mukaan oli mahdollista, että sillalle jää vaurioiden korjauksesta huolimatta painorajoitus, jonka estäisi raskaiden ajoneuvoyhdistelmien sillanylityksen. Painorajoituksen tarkoituksena oli turvata sillan käyttökelpoisuus siihen saakka, kunnes uusi silta valmistuu.
Liikennettä vanhalla sillalla syyskuussa 2018.
Veijo Kaakinen

Veijo Armas Kaakinen (10. joulukuuta 1907 Oulu – 19. marraskuuta 1976 Lempäälä) oli suomalainen ampuja. Hän osallistui Lontoon olympialaisissa 1948 pienoiskivääriammunnan makuukilpailuun ja sijoittui 14:nneksi. Hän kilpaili Suomi-Viro-maaottelussa vuonna 1938 ja saavutti SM-pronssia vuonna 1939.
Jäähdytyselementti

Erilaisia jäähdytyslevyjä
Tuulettimella varustettu jäähdytyssiili henkilökohtaisen tietokoneen suorittimen päällä. Oikealla näkyvä pienempi siili kuuluu emolevyllä olevalle piirisarjalle.
Jäähdytyselementti (jäähdytyslevy, jäähdytysripa, jäähdytysprofiili, jäähdytyssiili; engl. heat sink) on "lämpönielu", alumiinista tai muusta lämpöä hyvin johtavasta metallista valmistettu passiivinen komponentti, jolla johdetaan lämpöä pois sähköisestä komponentista ympäröivään ilmaan.
Vastaavanlaista rakennetta käytetään myös ilmajäähdytteisten sähkö- ja polttomoottoreiden sekä muiden kuumenevien koneenosien jäähdytyksessä. Tällöin pinta-alaa lisäävistä muodoista käytetään usein nimitystä jäähdytysrivat.
Rakenne ja käyttö

Jäähdytyselementin ideana on lisätä laitteen tai komponentin pinta-alaa, jolloin lämmön johtuminen ympäröivään ilmaan tehostuu. Useimmiten jäähdytyselementti koostuu litteästä levystä, jossa on lukuisia ulokemaisia osia. Jäähdytyselementti kiinnitetään komponenttiin lämpöä johtavalla liimalla tai puristetaan tiukasti komponenttia vasten esimerkiksi ruuvin tai jousen avulla. Usein väliin laitetaan ohut kerros pehmeää lämpöä johtavaa levyä tai lämpöä johtavaa tahnaa, jotta lämmön siirtyminen komponentista jäähdytyselementtiin olisi mahdollisimman tehokasta.
Yleisimpiä valmistusaineita ovat alumiini ja kupari. Kuparia käytettäessä myös elementin massa voi muodostua ongelmaksi rasittaen komponentteja fyysisellä kuormalla.
Usein jäähdytystä tehostetaan lisäämällä ilman virtausta jäähdytyselementin läpi esimerkiksi tuulettimen avulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jäähdytyselementti Wikimedia Commonsissa
Merkinnän syy: Jäähdytyksen mitoitus ja laskelmat. Käyttö tehoelektroniikassa. Sähköinen eristys jäähdytyslevyjen yhteydessä.
Esko Järvinen

Esko Järvinen tutkimassa suksia Järvisen suksitehtaalla vuonna 1940.
Kauko Esko Järvinen (15. joulukuuta 1907 Lahti – 7. maaliskuuta 1976 Lahti) oli suomalainen kauppaneuvos ja yhdistetyn hiihtäjä. Järvisen hiihtovälineyrityksellä oli merkittävä asema maailman suksimarkkinoilla erityisesti puusuksien aikakautena.
Lahden Hiihtoseuraa edustanut Järvinen kilpaili yhdistetyssä 1920- ja 1930-luvuilla. Lahden MM-kisoissa 1926 hän sijoittui kuudenneksi ja St. Moritzin olympialaisissa 1928 viidenneksi. St. Moritzissa hän osallistui myös mäkihyppyyn ja sotilaspartiohiihtoon, johon hänet valittiin sairastuneen urheilijan tilalle, ja jossa hän saavutti hopeaa (laji tosin oli epävirallinen). Järvinen toimi St. Moritzissa myös Suomen joukkueen lipunkantajana avajaisissa. Zakopanen MM-kisoissa 1929 hän voitti Suomen ensimmäisen yhdistetyn MM-mitalin saavuttaessaan pronssia.
Aktiiviuransa jälkeen Järvinen toimi Saksan hiihto- ja mäkivalmentajana vuosina 1930–1932 ja suomalaisen alppihiihdon pioneerina. Hän voitti syöksylaskun SM-hopeaa vuonna 1937.
Yritystoiminta

Vuonna 1932 Järvinen perusti urheiluvälineliike Lahden Urheilukeskus Oy:n muutamien lahtelaisten liikemiesten kanssa. Yritykselle valmistettiin suksia Orimattilassa ja niitä alettiin tilata myös ulkomailta. Vuonna 1937 Järvinen kävi vienninedistämismatkalla Yhdysvalloissa.
Yritys siirtyi vuonna 1939 Järviselle ja sen nimeksi muutettiin Esko Järvinen Oy. Kesäkuussa 1939 alettiin rakentaa Lahden Sopenkorpeen yrityksen omaa suksitehdasta, jonka tuotanto aloitettiin ennen talvisotaa. Sodan aikana yritys määrättiin tuottamaan varusteita rintamalle, mikä nopeutti suuriin valmistuseriin siirtymistä.
Vuonna 1948 yritys osti patentin sälesuksiin, joista tuli sen tavaramerkki. Niitä valmistettiin vuoteen 1975 saakka. Vuonna 1951 hiihdettiin ensimmäiset suomenmestaruudet Järvisen suksilla, ja Oslon talviolympialaisissa 1952 jo kymmenen Suomen mitalia 12:sta hiihdettiin yrityksen valmistamilla suksilla. Falunin MM-kisoissa 1954 kaikki suomalaisten mitalit hiihdettiin Järvisen suksilla ja seuraavan kahden vuosikymmenen aikana yrityksen sukset olivat suomalaisten kilpahiihtäjien keskuudessa lähes monopoliasemassa. Lisäksi Veikko Kankkonen voitti Järvisen mäkisuksilla kultaa ja hopeaa Innsbruckin olympialaisissa 1964. Mäkisuksien valmistus lopetettiin vuonna 1968.
1950-luvun lopulla Järvisen yritys valmisti 100 000 suksiparia vuodessa ja 1960-luvun lopulla jo 250 000 paria vuodessa. Suurin osa tuotannosta myytiin kotimaassa, mutta vientiä oli myös Yhdysvaltoihin, Kanadaan, Keski-Eurooppaan ja Neuvostoliittoon. Yritys työllisti 1960-luvun puolivälissä noin 200 henkeä. Vuonna 1962 Järviselle myönnettiin kauppaneuvoksen arvonimi.
Vuonna 1970 valmistui uusi tehdas Hollolan Soramäelle, jonne tuotanto siirtyi kokonaisuudessaan vuonna 1972. Vuonna 1974 aloitettiin lasikuitusuksien valmistus, mikä muutti suksienvalmistuksen perusteellisesti. Vuonna 1976 Järvisen yritys valmisti lasikuitusuksia jo 322 300 paria.
Esko Järvisen kuoltua vuonna 1976 yrityksen johtoon siirtyi hänen poikansa Tuomo Järvinen. Suksialan kilpailu oli kiristynyt ja 1980-luvulla yrityksellä oli rahoitusvaikeuksia. 1990-luvun lama heikensi tilannetta entisestään ja Esko Järvinen Oy ajautui konkurssiin vuonna 1991. Järvisen konkurssin myötä tie aukesi kuitenkin monille muille suksivalmistajille, kuten Peltoselle. Syksyllä 2014 Järvisen suksia alettiin valmistaa Harri Kirvesniemen KFS Sportin tehtaalla Kiteellä.
Sukulaiset

Esko Järvisen veli Erkki Järvinen oli kolmiloikan olympiaedustaja ja mäkihypyn Suomen mestari. Hänen poikansa Risto Järvinen on saavuttanut skeetammunnan joukkuekilpailussa EM-pronssia vuonna 1966.
Aiheesta muualla

Esko Järvinen Kansainvälinen hiihtoliitto (FIS). (englanniksi)
Esko Järvinen Oy:n historiaa (porssitieto.fi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Sulo Jääskeläinen

Jääskeläinen Chamonix’n talviolympialaisissa 1924.
Sulo Einar Jääskeläinen (myöh. taiteilijanimi Sulo Usa, 19. joulukuuta 1890 Pihtipudas, Suomen suuriruhtinaskunta – 12. tammikuuta 1942 Kotka) oli suomalainen mäkihyppääjä ja yhdistetyn hiihtäjä. Hän edusti muun muassa Lahden Hiihtoseuraa.
Elämä ja ura

Jääskeläinen kilpaili historian ensimmäisissä talviolympialaisissa Chamonix'ssa 1924 sekä mäkihypyssä että yhdistetyssä. Mäkihypyssä hän oli 11:s ja yhdistetyssä 16:s. Lahdessa vuonna 1926 järjestetyissä MM-kilpailuissa Jääskeläinen sijoittui mäkihypyssä kahdeksanneksi ja yhdistetyssä 18:nneksi. Mäkihypyn SM-kilpailuissa Jääskeläinen voitti kultaa vuosina 1914, 1921, 1923 ja 1929 ja hopeaa vuosina 1915, 1917, 1919, 1920 ja 1925. Vuonna 1926 hän oli neljäs. Lisäksi Jääskeläinen voitti pohjoismaisten kisojen mäkihyppykilpailun Helsingissä vuonna 1919, ensimmäisenä suomalaishyppääjänä kilpailun ulkomailla Södertäljessä vuonna 1920 ja Salpausselän Kisoissa vuosina 1923 ja 1924. Vuonna 1924 hän voitti Salpausselällä myös yhdistetyn kilpailun. Voittojensa myötä Jääskeläiselle myönnettiin Salpausselkä-mitali nro 2 vuonna 1924. Vuonna 1923 hän hyppäsi Lahdessa epävirallisen pituus-SE:n 39 metriä. Kuollessaan vuonna 1942 Jääskeläinen oli kirjoilla Viipurissa, mutta hänet haudattiin Kotkaan.
Jääkärinkatu

Jääkärinkatua talvella.
Jääkärinkatu (ruots. Jägaregatan) on noin 250 metriä pitkä itä–länsisuuntainen katu Helsingin Ullanlinnassa. Se alkaa itäpäässään Korkea­vuoren­kadulta ja päättyy länsipäässään Laivurin­kadun ylemmälle sivuhaaralle hieman Viiskulmasta etelään. Jääkärinkadun ajorata on koko pituudeltaan yksisuuntainen.
Jääkärinkatu 4:ssä sijaitsivat G.W. Sohlbergin tehdas- ja konttorirakennukset vuosina 1885–1975. Nykyään Jääkärinkadun varrella on etupäässä asuinkerrostaloja, joiden alakerroissa on  kivi­jalka­kauppoja. Kadun varrella on myös kultasepänliike ja kebab-ravintola.
Nimen alkuperä

Jääkärinkatu on saanut nimensä sen länsipään tienoilla, nykyisen Tehtaanpuiston paikalla 1800-luvun alkupuolella sijainneen vuokra-alueen nimestä Jägersdorff. Alue oli vuonna 1834 vuokrattu Suomen kaartin käyttöön ampumarata-alueeksi..
Nimi vahvistettiin alun perin vuonna 1842 ruotsin­kielisessä muodossa Jägare Gatan. Suomenkielisenä vastineena esiintyi vuonna 1866 Jääkerikatu. Kun ruotsin sana jägare kuitenkin tarkoittaa, paitsi sotilasta, jääkäriä, myös metsästäjää, kadusta käytettiin 1880-luvulta lähtien myös nimeä Metsästäjän­katu, joka vuonna 1909 vahvistettiin viralliseksi.  Nykyinen suomennos vahvistettiin vuonna 1928 kaupunginvaltuuston asettaman, kadunnimistön yleistä tarkistamista käsitelleen komitean esityksestä, sillä sanan oletettiin tässä yhteydessä tarkoittavan sotilasta. Kun asia tuli käsittelyyn valtuustossa, sitä kuitenkin vastustivat eräät vasemmistolaiset valtuutetut.
Galleria

Jääkärinkatu tammikuussa 2016.
Jääkärinkatu 6:n sisäpiha, jossa sijaitsee yksi Ullanlinnan harvoista puutaloista.
Jännite

Elektroniikka
Mittaustekniikka
Sähkövoimatekniikka
Säätötekniikka
Kolmivaihevirta
Tasavirta
Vaihtovirta
Virtapiiri
Pätöteho
Näennäisteho
Loisteho
Jännite
Resistanssi
Sähkövirta
näytä
keskustele
Sähköinen jännite (tunnus U, lat. urgere), eli kahden pisteen välinen sähköinen potentiaaliero (ΔV, joskus etenkin amerikkalaisessa tekstissä lyhyesti V), määritellään varatun hiukkasen, näiden pisteiden välillä vallitsevan potentiaalienergiaeron ja hiukkasen varauksen suhteena.
Yhtäpitävästi kahden pisteen välinen potentiaaliero voidaan määritellä staattisen sähkökentän voimakkuuden integraaliksi näiden pisteiden välillä vastakkaismerkkisenä.lähde?
SI-järjestelmässä jännitteen yksikkö on voltti, jonka symboli on V.  Voltti on johdannaisyksikkö, joka voidaan esittää myös muodossa J/C, missä J on energian yksikkö joule ja C varauksen yksikkö coulombi. Toinen muoto voltille on W/A, missä W on tehon yksikkö watti ja A virran yksikkö ampeeri. Yhden voltin jännite aiheuttaa yhden ampeerin virran yhden ohmin vastuksen läpi. Tämä riippuvuus tunnetaan Ohmin lakina.
Tasa- ja vaihtojännite

Tasajännite on vakiona pysyvä jännite, kun taas vaihtojännitteessä jännite vaihtelee positiivisen ja negatiivisen huippuarvon välillä. Positiivinen ja negatiivinen huippuarvo eivät välttämättä ole itseisarvoiltaan yhtäsuuret eli niiden keskikohta ei välttämättä osu nollaan volttiin.
Vaihtojännitteenä käytetään yleensä siniaaltoa. Muita vaihtojännitteitä ovat kantti- ja kolmioaalto. Vaihtojännitteen tehollisarvolla tarkoitetaan tasajännitettä, joka antaisi kuormaan saman tehon kuin kyseinen vaihtojännite. Tehollisarvo lasketaan vaihtojännitteestä RMS-keskiarvostamalla. Sinimuotoisen vaihtojännitteen tehollisarvo on jännitteen huippuarvo jaettuna kahden neliöjuurella.
Kotitaloussähkö on sinimuotoista kolmivaihevaihtovirtaa, jonka tehollisarvo on nykyään 230 V vaiheen ja nollan välillä. Pääjännite on 400 V (jännite kahden vaiheen välillä). Ennen jännitemuutoksia kyseessä olevat jännitteet olivat 220 V ja 380 V.
Paristojen jännitteet ovat tasajännitteitä ja arvoltaan yleensä välillä 1,5–9 V. Pariston napojen välinen jännite pysyy käytännöllisesti katsoen vakiona, niin kauan kuin sen sähkökemialliset reaktiot jatkuvat eli paristo ei ole lopussa. Ajoneuvojen akkujen jännitteet ovat yleensä joko 12 V (henkilöautot) tai sarjaan kytkettyjen akkujen jännite 24 V (raskaat ajoneuvot). Paristojen ja akkujen miinus- ja plusnavan välillä olevan jännitteen ansiosta virta alkaa kulkea, kun paristo kytketään laitteeseen tai virtapiiriin. Tällöin elektronit pyrkivät tasoittamaan napojen välisen potentiaalieron.
Yleensä alle 50 V jännitteet ovat ihmiselle vaarattomia suoraan kosketeltaessa (pienoisjännitelaitteet). Siitä huolimatta matalammatkin jännitteet voivat oikosulkutilanteessa aiheuttaa suuren virran ja tätä kautta välillisesti kuumenevista komponenteista palovammariskin (esimerkkinä auton akun oikosulkeminen jakoavaimella).
Jännitteen mittaaminen

Jännitettä voidaan mitata muun muassa yleismittarilla. Kiertokäämimittarissa virta kulkee käämin läpi ja aiheuttaa kestomagneetin kentässä voiman, joka kääntää mittarin osoitinta. Digitaalimittarissa mitattava jännite muutetaan analogia-digitaalimuuntimella numeroiksi, jotka näytetään näyttölaitteella. Suurin osa yleismittareista soveltuu sekä tasajännitteen että 50 Hz vaihtojännitteen mittaamiseen. Vaihtojännitteitä mitattaessa yleismittarilla saadaan mitatuksi jännitteen tehollisarvo tai huippuarvo riippuen mittarista.
Ajan funktiona jännitettä voidaan mitata oskilloskoopilla tai jännitteen vaihetta piirianalysaattorilla. Tällöin saadaan mitattua myös vaihtojännitteitä ja niiden muutos ajan funktiona nähdään oskilloskoopin näytöllä.
Kohteita, joissa voi olla noin 35 V jännite tai yli, saa mitata vain asiantunteva henkilö tällaisiin mittauksiin sopivin mittalaittein ja mittajohdoin, koska suuremmat jännitteet voivat aiheuttaa hengenvaarallisen virran kehon läpi.
Laskennallinen tarkastelu

Jännite lasketaan potentiaalierona kahden pisteen  a\,\! ja  b\,\! välillä. Jos pisteiden välillä vallitseva sähkökenttä  \mathbf {E}  tunnetaan, saadaan jännite laskettua viivaintegraalina sähkökentän yli:
Sähkökentän ollessa vakio ja pisteiden välisen paikkavektorin suuntainen, saadaan kaava yksinkertaistettua muotoon
missä  E on sähkökentän suuruus ja  d pisteiden välinen etäisyys.
Kirjallisuutta

Lindell, Ismo; Sihvola, Ari: Sähkömagneettinen kenttäteoria 1. Staattiset kentät.  Helsinki:  Otatieto, 2013.  ISBN 978-951-672-354-2
Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jännite Wikimedia Commonsissa
Oiva Jääskeläinen

Oiva Toivo Jääskeläinen (9. syyskuuta 1884 Hämeenlinna – 1. elokuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen agronomi, joka toimi muun muassa Pellervo-Seuran toimitusjohtajana. Nuoruudessaan hänet tunnettiin myös lahjakkaana urheilijana.
Hänen vanhempansa olivat kansakoulunopettaja Heikki Jääskeläinen ja Sandra Nordling. Jääskeläinen kirjoitti ylioppilaaksi 1904 ja valmistui agronomiksi 1911. Vuonna 1931 hän suoritti vielä maatalous- ja metsätieteiden kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa. Vuodesta 1916 lähtien Jääskeläinen toimi maanviljelijänä Ilmajoella ja hoiti myös useita alaan liittyviä tehtäviä eri järjestöjen palveluksessa. Vuonna 1927 hän aloitti Suomen laidunyhdistyksen toiminnanjohtajana ja siirtyi 1937 Pellervo-Seuran toimitusjohtajaksi. Jääskeläinen työskenteli samalla myös Pellervon, Nuorten Pellervon ja Suomen Osuustoimintalehden päätoimittajana. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1936.
Vuonna 1907 Jääskeläinen voitti Suomen mestaruuden keihäänheiton yhteistuloksessa tuloksella 83,12. Hänen paremman kätensä heitto kantoi 44,25. Jääskeläinen sijoittui 100 metrillä Suomen mestaruuskilpailuissa samana vuonna pronssille ajalla 11,5.