stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jaakko Paasivirta
Ura > Rakennekemia

Rakennekemian tutkijana hän oli erikoistunut NMR-spektroskopian soveltamiseen aineiden rakenteen tutkimuksessa. Hän oli alan pioneereja Suomessa. Paasivirran ansiosta NMR-spektroskopia menetelmänä vakiintui olennaiseksi osaksi fysiikan ja kemian tutkimusta.  Hänen mukanaan Jyväskylän yliopiston kemian laitokselle tuli alan tuntemusta ja laitoksella kehittyi hänen virkakaudellaan vahva osaaminen. Laitoksesta kehittyi yksi NMR-spektroskopian koulutusta tarjoavista yksiköistä Suomessa. Paasivirta teki yhtenä ensimmäisistä suomalaisista kemisteistä NMR-spektroskopiaa hyödyntäen tutkimusta isotoopeilla 1H, 19F ja 13C. Hän tutki aineiden rakennetta myös massaspektrometrillä ja infrapunaspektometrillä.
Ura > Ympäristökemian tutkija

Ympäristökemian tutkijana Paasivirran tutkimuskohteena oli myrkkyjen kulkeutuminen ravintoketjussa. Hän aloitti Päijänteellä ravintoketjututkimuksen 1970. Tutkimusala oli vielä niin uusi Suomessa, että lehdistökin käsitti asian väärin ja lehdissä kirjoitettiin erheellisesti "Päijänteen ravintolaketjututkimuksesta". Tutkimus laajeni myöhemmin koskemaan myrkkyjen erityisemmin ja varsinkin myrkkyjen kertymisen, leviämisen ja muuntumisen mekanismeja koskevaksi tutkimukseksi.
Paasivirta oli huolissaan esimerkiksi jääkarhujen elinoloista, ja ilmakehään päässeiden kemikaalien vaikutuksesta luontoon hän oli huolissaan ympäristön kannalta, ihmiselle ei niistä hänen mukaansa ole välitöntä vaaraa.
Opettajana Paasivirta pyrki havainnollistamaan käsiteltäviä aihealueita. Hän laati kemian opetusta varten lukuisan määrän opintomonisteita. Luentomateriaalissaan hän käytti värejä ja toisinaan hän piirsi oppimateraaliin kuvia kreikkalaisesta mytologiasta. Sillä tavoin hän sai vaikeatkin aiheet jäämään paremmin opiskelijoiden mieleen. Hän kirjoitti myös oppikirjat mm. kemiallisen ekotoksikologian alalta ja kestävistä halogeeniyhdisteistä. Paasivirta ohjasi uransa aikana lähes 30 väitöskirjaa.
Paasivirta jäi virallisesti kemian laitokselta eläkkeelle 1996, mutta jatkoi tutkimustyötä vielä emerituksena. Hänellä oli kuolemaansa asti oma työhuone Jyväskylän yliopistolla. Hänen viimeinen artikkelinsa ilmestyi lokakuussa 2010 ruotsalaisessa Ecotoxicology and Environmental Safety-lehdessä. Tutkimusuran viimeisinä vuosina häntä kiinnostivat kemikaalien ominaisuudet ja niiden ekotoksikologisten riskien arviointi.
Paasivirta julkaisi urallaan 300 tieteellistä artikkelia. Hän kirjoitti yhden artikkelin jopa A. I. Virtasen kanssa. ISI-instituutin listalla siteeratuimmista tieteentekijöistä Paasivirta oli vuonna 2004 yksi yhdeksästä suomalaisesta.
Paasivirta sai tieteellisistä ansioistaan lukuisia tunnustuksia mm. Suomalaisten kemistien seuralta, Suomen Kemian Seuralta, Suomen Kemistiliitolta ja Kemiralta.
Jyväskylän yliopiston Ylistönrinteellä luentosali YK305 on nimetty Jaakko Paasivirta -saliksi. Salissa on nähtävillä jotakin Paasivirran maalauksia ja taiteellisia luentokalvoja.
Kirjallinen tuotanto

Jaakko Paasivirta oli tuottelias kirjailija. Hän kirjoitti useita teoksia ympäristökemian alalta.
Paasivirta Jaakko: Kemiallisen sodankäynnin agenssien analytiikasta (1973). Helsinki: Maanpuolustuksen tieteellinen neuvottelukunta.
Paasivirta Jaakko: Päijänteen ravintoketjujen myrkkyjäämätutkimus (1975). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Paasivirta, Jaakko: Kemia XII: Torjunta-ainekemia: orgaanisen kemian laudatur-erikoiskurssi (1975). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Paasivirta Jaakko: Ympäristömyrkkytutkimus Jyväskylän yliopistossa (1978). Jyväskylä: Jyväskylän yliopistoyhdistys.
Paasivirta Jaakko: Torjunta-ainejäämien rakennekemia 1975-1977 - loppuraportti Suomen Akatemialle (1978). Jyväskylä: Jyväskylän yliopiston kemian laitos.
Paasivirta Jaakko: Ympäristökemikaalien rakennetutkimus ja analytiikka: tutkimuksen loppuraportti 1977-1980 (1981). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto. Kemian laitos.
Paasivirta Jaakko : Torjunta-ainekemia (1980). Espoo: Otakustantamo.
Teoksen 2. tarkistettu painos 1981, 3. tarkistettu painos 1987
Paasivirta Jaakko: Kemia XIII: lääkeaineiden orgaaninen kemia : orgaanisen kemian laudatur-erikoiskurssi : kemian syventävät opinnot KEM 361 (1984). Jyväskylä: Jyväskylän yliopiston kemian laitos.
Paasivirta Jaakko: Kloorifenolit lumessa: tutkimus Pohjoisnavan, Palin ja Keski-Suomen näytteistä (1985) Jyväskylä: Keski-Suomen vesipiirin toimisto.
Paasivirta Jaakko: Kemia X: NMR-spektrien analyysi ja tulkinta (1985). 3. uudistettu painos, Jyväskylän yliopisto.
Paasivirta Jaakko: Kemia XVI: luonnonainekemia : orgaanisen kemian laudatur-erikoiskurssi : kemian syventävät opinnot KEM 369 (1986). Jyväskylä: Jyväskylän yliopiston kemian laitos.
Paasivirta, Jaakko: Ligniinin ja orgaanisten klooriyhdisteiden leviämistutkimus (1986). Helsinki: Vesihallitus.
Paasivirta Jaakko: Structures of organic environmental chemicals (1988). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Paasivirta Jaakko: Veden orgaanisen kloorin määritysmenetelmä (loppuraportti tutkimuksista 1986-88) (1988). Helsinki: Vesi- ja ympäristöhallitus.
Paasivirta Jaakko & Paukku Raija: Näytekoon optimointi ympäristömyrkkyjen seurantatutkimuksissa (1989). Helsinki: Vesi- ja ympäristöhallitus.
Paasivirta Jaakko: Kemia 5: Orgaaninen kvalitatiivinen analyysi (1991). 3. painos, (2. painos 1973). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Paasivirta Jaakko: Kemia 18: Ympäristökemian perusteet (1991). (2. tarkastettu laitos 1995) Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Paasivirta Jaakko: Kemia 12: Torjunta-ainekemia (1994). Jyväskylä: Jyväskylän yliopisto.
Paasivirta Jaakko: Organoklooriyhdisteet Kymijoella 1990-luvulla (1996). Helsinki: Suomen ympäristökeskus.
Czech Film Orchestra

Czech Film Orchestra (CFO) on tšekkiläinen orkesteri, jonka kotipaikka on Prahassa. Se on yksi maailman tunnetuimmista elokuvamusiikkia tekevistä orkestereista. Orkesterin soittamaa musiikkia on käytetty muun muassa useissa Sony Picturesin, Disneyn, Warner Brothersin, Universal Studiosin ja BBC:n elokuvissa ja televisiosarjoissa.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu (englanniksi)
Dani Guillén

Daniel "Dani" Guillén Ruiz (s. 1. lokakuuta 1984 Plasencia, Cáceresin maakunta, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän pelaa vasempana laitapuolustajana Real Madridin reservijoukkueessa Castillassa.
Guillén debytoi Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Segunda Divisiónissa 27. tammikuuta 2007 ottelussa Castellónia vastaan ja pelasi kaudella 2006–2007 yhteensä 17 ottelua.
Aiheesta muualla

Realmadrid.com
DNA-kasaus

DNA-kasaus (engl. DNA assembly) on molekyylibiologian työmenetelmä, jossa voidaan yhdistellä useita eri lähteistä peräisin olevian geenijaksoja samanaikaisesti. Perinteisessä yhdistelmä-DNA-tekniikassa käytetään restriktio- ja ligaasientsyymejä uusien DNA-yhdistelmien rakentamiseen. Perinteiset menetelmät soveltuvat huonosti usean DNA-osan samanaikaiseen yhdistämiseen. Uudemmissa DNA:n kasausmenetelmissä, kuten esimerkiksi Gibson assembly , ei käytetä restriktioentsyymejä ja ne voidaan automatisoida. DNA:n kasausmenetelmiä käytetäänkin synteettisessä biologiassa tehostamaan uusien biologisten laitteiden rakentamista.
DM 702

| DM 702 |
| --- | --- |

Aseen tyyppi:  155 mm tykin kuorma-ammus
Alkuperämaa:  Saksa
Palvelushistoria
Valmistushistoria
Valmistajat:  Rheinmetall Waffe Munition GmbH
Tekniset tiedot
DM 702 (englanniksi koko nimeltään 155 mm DM 702 SMArt Projectile) on saksalainen Rheinmetall Waffe Munition GmbH:n valmistama kuorma-ammus 155 mm:n tykeille.
Datsun 280ZX

| Datsun 280ZX |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani
Valmistaja:  Nissan
Valmistusvuodet:  1978–1983
Muut nimet:  Nissan Fairlady Z
Korimalli:  3-ovinen fastback
Luokka:  S-segmentti
Edeltäjä:  Datsun 260Z/280Z
Seuraaja:  Nissan 300ZX
Tekniset tiedot
Moottori:  R6
Iskutilavuus:  2,0–2,8 l
Polttoaine:  bensiini
Vetotapa:  takaveto
Vaihteisto:  4-vaihteinen manuaali 5-vaihteinen manuaali 3-vaihteinen automaatti
Datsun 280ZX on Nissanin vuosina 1978–1983 valmistama urheiluautomalli, joka korvasi edeltäneet 260Z/280Z-mallit. Japanissa autoa myytiin nimellä Nissan Fairlady Z. Datsun 280ZX:n seuraajaksi tuli Nissan 300ZX.
Datsun 280Z oli saatavana sekä 2,0- että 2,8-litraisella kuusisylinterisellä rivimoottorilla varustettuna, joista pienempi oli tarjolla vain Japanissa. Kumpikin moottori oli valittavana vapaasti hengittävänä tai turboahdettuna versiona. Kuten edeltäjänsä 260Z, myös 280ZX oli saatavana kaksipaikkaisen lisäksi myös tilavampana 2+2-paikkaisena mallina.
Suomessa Datsun 280ZX:n hinta vuonna 1982 oli 145 480 markkaa, automaattivaihteistolla varustettuna 151 480 markkaa. Maahantuojana oli Aro-Yhtymä Oy.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Datsun 280ZX Wikimedia Commonsissa
Isosaari

Isosaari kuvattuna pohjoisesta.
Isosaari (ruots. Mjölö) on noin 76 hehtaarin kokoinen saari Helsingin edustalla Suomenlahdessa. Se oli puolustusvoimien linnakkeena vuoteen 2014 saakka. Vuodesta 2017 alkaen se on ollut rajoitetusti avoinna yleisölle.
Maantiede

Muodoltaan kolmiomainen Isosaari sijaitsee 3,8 kilometriä Santahaminasta etelään ja on noin yhdeksän kilometrin päässä Helsingin Kauppatorilta. Sen pohjoinen ja kaakkoinen sivu ovat noin kahden kilometrin ja läntinen sivu noin yhden kilometrin mittaiset. Lauttamatka Kauppatorilta kestää noin 50 minuuttia.
Saari on yksi Helsingin seudun uloimmista ja kulttuurihistoriallisesti merkittävä kohde. Sen nähtävyydet ja luonto ovat ainutlaatuisia.[lähde? ]
Helsingin alueellisessa jaossa Isosaari kuuluu Ulkosaarten kaupunginosan Itäsaarten osa-alueeseen.[lähde? ]
Historia

Ensimmäiset merkinnät Isosaaren historiasta ovat 1600-luvulta, jolloin saaressa toimi pieni kalastajayhteisö. Vuoden 1654 valtiopäivillä kuningasta pyydettiin rauhoittamaan saaren metsä hakkuilta, jotta saaren ulkonäkö ei muuttuisi ja sitä voitaisiin yhä käyttää kiintopisteenä merellä. Rakennuksia saaressa on ollut viimeistään 1700-luvulta lähtien, ja ensimmäiset vakituiset asukkaansa muuttivat todennäköisesti 1800-luvulla. Linnoitustyöt saarella aloitettiin osana Krepost Sveaborgia vuonna 1913. Valtaosa nykyisistä teistä, suojarakennelmista ja osa asuinrakennuksista rakennettiin vuosina 1913–1917.
Suomen sisällissodan jälkeen saarella oli Isosaaren vankileiri, jonne valkoiset sijoittivat erityisesti "poliittisesti erittäin vaarallisina" pidettyjä punavankeja. Leiri oli Suomenlinnan vankileirin alaisuudessa, ja siellä kuoli yhteensä yli 300 henkilöä. Kuolleista suurin osa haudattiin Santahaminaan, mutta osa myös Isosaareen. Kuolleiden muistoksi saarelle pystytettiin muistomerkki vuonna 1955.
Sodan jälkeen Isosaari vakiintui linnakkeeksi. Sen infrastruktuuri ja yleinen kehitys seurasivat Suomen rannikkotykistön tarpeita. Saaressa oli rauhan aikana noin 300 varusmiestä, 50 vakituista työpaikkaa ja 70 vakituista asukasta.
Isosaari oli puolustusvoimien aktiivikäytössä 9. tammikuuta 2012 asti, jolloin varusmieskoulutus siellä lakkasi ja saari jäi puolustusvoimien harjoitusalueeksi ja vartiolinnakkeeksi. Kun koulutus Isosaaressa päättyi, Suomenlinnan rannikkorykmentin tykkimiesten koulutus siirtyi Upinniemeen. Saari siirtyi puolustusvoimilta Senaatti-kiinteistöjen käyttöön vuonna 2014.
Senaatti vuokrasi maa-alueet ja rakennukset keväällä 2017 Suomen Saaristokuljetus Oy:lle ympärivuotisen matkailutoiminnan kehittämiseksi. Saari avattiin yleisölle lauantaina 10. kesäkuuta 2017.
Linnake

Isosaaren linnake sai alkunsa huhtikuussa 1918, kun Suomen valtio otti haltuunsa Helsingin maa- ja merilinnoituksen sekä kaiken siihen kuuluneen Venäjän valtion kiinteän omaisuuden. Toukokuussa perustettu joukko-osasto sai nimen Viaporin linnoitustykistö. Isosaareen ensimmäinen 15 miehen vartiokunta komennettiin tehtävään 2. syyskuuta 1918. Sen toimi kuitenkin vain lyhyen aikaa, ja saaren vartiointi päätettiin aluksi hoitaa Kuivasaaresta käsin. Lopulta saari sai ensimmäiset omat miehensä 28. lokakuuta 1918 ja ensimmäiset omat alokkaansa keväällä 1919. Isosaaren ensimmäiset harjoitusammunnat ammuttiin heinäkuussa 1919 ja ensimmäinen siellä koulutettu aliupseerikurssi aloitti vuonna 1925.
Toisen maailmansodan aikana linnake toimi tykistön tukikohtana, ja siellä oli sekä järeitä että raskaita pattereita. Suurimmillaan syksyllä 1939 saaren vahvuus oli yhteensä 800 miestä. Saaren edustalla ei talvi- tai jatkosodan aikana tapahtunut juurikaan vihollisten merisotatoimia, mutta Isosaaren ilmatorjunta sen sijaan joutui jatkuvasti puolustamaan Helsinkiä.
Jatkosodan päätyttyä Valvontakomissio määräsi purettavaksi kaikki Hankoniemen itäpuoliset yli 120-millimetriset tykit. Tämä vaikutti merkittävästi myös Isosaaressa: linnakkeen henkilöstöä jouduttiin vähentämään useiden tykkien purkamisen johdosta. Moskovan välirauhan mukaisten vuokra-alueiden aikana 1944–1956 Isosaareen kuitenkin keskittyi runsaasti koulutustoimintaa ja erityisesti patteriston koulutustoiminta jatkui 1960-luvulle saakka vahvana saarella, sillä venäläisten lähdettyä Mäkiluodolta vuonna 1956 he olivat räjäyttäneet saaren tykkiasemat käyttökelvottomiksi.
Linnake oli sotien jälkeen pääosin koulutuskäytössä, ja se kuului Suomenlinnan rannikkorykmenttiin. Sillä koulutettiin vuosittain noin 300 varusmiestä muun muassa sotilaspoliiseiksi sekä tuliasemamiehiksi ja -aliupseereiksi. Linnake vastasi itse valmiustehtävistään ja miehistön suhteellisen vähäisyyden johdosta myös varusmiehet saivat keskimääräistä vähemmän viikonloppuvapaita, eikä saaresta iltavapailla päässyt mantereelle. Valmiustehtäviin kuului saaren vartiointi, merivalvonnan tilannekohtainen vahvistaminen sekä valmius ampua yhdellä saaren neljästä 130 millimetrin tornikanuunoista varoitustulta. Tämän lisäksi linnakkeen miehistö vastasi myös Merisotakoulun vartioinnista.[lähde? ]
Peruskoulutus linnakkeella loppui vuoden 2012 alusta, mutta erilaiset erityiskoulutukset ja -kurssit jatkuvat. Erityis- ja joukkokoulutuskaudella saarella koulutettiin eri aikoina mm. rannikkotykistön tuliasemamiehiä, rannikkojalkaväkimiehiä, merivalvojia, linnakeheitinmiehiä ja sotilaspoliiseja. Näiden lisäksi koulutettiin tuliasemalinjan aliupseereja ja myös yksittäisiä henkilöitä huoltotehtäviin, kuten kirjureiksi, esikuntaläheteiksi tai asesepiksi.[lähde? ]
Rakennuksia

Isosaaren rakennuskanta koostuu pääosin vanhoista, puolustusvoimien käytössä olleista 1900-luvulla rakennetuista rakennuksista. Pääosa vanhoista rakennuksista on tyhjillään, kuten saarella sijaitsevat vanhat kasarmirakennukset, kasematit, Lauttasaaresta siirretty koulurakennus ja henkilökunnan asuinkäytössä olleet 1960-luvulla rakennetut rivitalot. Vanha upseerikerho ja kasarmin ruokala on otettu ravintolakäyttöön, ja saarella sijaitsevat kaksi rantasaunaa ovat virkistyskäytössä. Saaressa sijaitseva linnake on yhä suljettua sotilasaluetta.
Saarella sijaitsee myös saarella työskennelleen sähköasentaja Sauli Ketosen golfharrastuksesta 1980-luvun lopulla alkunsa saanut yhdeksänreikäinen par 3 -golfkenttä. Kenttää laajennettiin pääasiassa 1990-luvulla mutta hieman vielä 2000-luvun alussakin. Kenttää on kuvattu ainutlaatuiseksi, ja siihen kuuluu muun muassa puita ja hiekkaesteitä huomattavasti tavallisia golfkenttiä enemmän.
Saarella sijaitsee lisäksi 1930-luvulla rakennettu vanha torpedokoeasema, johon vierailijoilla on nykyisin pääsy ainoastaan oppaan kanssa. Koeasemaa ei ole käytetty 1940-luvun jälkeen, ja se lakkautettiin virallisesti vuonna 1956 kun torpedokoetoiminta siirtyi Helsingin Laivastoasemalle Upinniemeen. Torpedokoeaseman rakennuksessa on myöhemmin sijainnut Teknillisen korkeakoulun (myöhemmin Aalto-yliopiston) ulkokorroosiolaboratorio, jossa on voitu tehdä ulkorasitustestejä todellisissa meriolosuhteissa sekä upotuskokeita merivedessä.
Isosaaren merivalvonta-asema eteläniemessä tunnetaan nimellä "Rikama" eversti Johan Rikaman kunniaksi. Rikama ei aikanaan vaikuttanut millään tavoin merivalvonta-aseman rakentamiseen, mutta oli aktiivinen rannikkopuolustuksen ja erityisesti rannikkotykistön tulenjohdon kehittäjä. Hänen tuhkansa laskettiin Isosaaren eteläpuolelle ja eteläkalliolle nostettiin kivipaasi vuonna 1955 hänen muistokseen. Kivipaadessa on eversti Rikaman muistolaatan lisäksi merivoimien komentajan kenraaliluutnantti Eino Järvisen muistolaatta, joka lisättiin paateen vuonna 1958. Järvinen kuoli muistopatsaan vihkimisen yhteydessä.
Rakennuksia > Sääasema

Isosaaressa oli toiminut sääasema jo aiemmin, joka siirrettiin vuonna 1953 Katajaluotoon, kunnes vuonna 1984 se siirrettiin takaisin Isosaareen. Puolustusvoimien ylläpitämältä sääasemalta tehtiin säähavaintoja Ilmatieteen laitokselle. Havainnontekijöinä toimivat varusmiehet jotka koulutettiin Tykistöprikaatissa Niinisalossa. Sääasema lähetti kolmen tunnin välein SYNOP-sääsähkeen, josta kävivät ilmi muun muassa ilman lämpötila ja suhteellinen kosteus, tuulen suunta ja nopeus, pilvien laatu ja alaraja sekä kokonaismäärä, ilmanpaine, näkyvyys ja sääilmiöt. Sääasema lopetti toimintansa 24-vuotispäivänään 1. lokakuuta 2008.[lähde? ]
Rakennuksia > George Quinnellin hauta

Isosaaressa sijaitsee englantilaisen ylimatruusi George Quinnellin hauta. Quinnell osallistui vuonna 1855 Oolannin sodan sotatoimiin höyryfregatti HMS Amphionin ylimatruusina johtaen sen tykkitulta. Amphion pyrki luotaamaan väylää kohti Viipurinväylää. Louesaaren vesillä alus joutui sekä Santahaminasta että Laajasalon Matosaaresta tulleen tulituksen kohteeksi. Sitä kohti ampuivat lisäksi viisi suomalaista tykkivenettä. Eräs Santahaminasta tullut tykinammus osui George Quinnelliä päähän. Tykinkuula ja pää jatkoivat matkaansa kohti merenpohjaa, ja ruumis tunnistettiin ylimatruusin arvomerkeistä. Tämä oli yksi englantilaisten harvoista tappioista heidän operaatiossaan Helsingin vesillä. Ruumis haudattiin Isosaareen, sillä vainajia ei tuohon aikaan voitu kuljettaa ilman vakavia hygieniaongelmia. Quinnell oli kuollessaan 35-vuotias.
Haudalle asetettiin puinen risti, jossa luki: “Sacred to the memory of George Quinnell. I. H. S.” 1800-luvun lopulla eräs suomalaisen kauppiaan englantilainen vaimo pystytti haudalle pysyvämmän muistomerkin, johon tuo teksti kopioitiin. Britannian kuninkaallinen laivasto ja Britannian Suomen suurlähettiläspari ovat käyneet laskemassa haudalle seppeleen taistelun 100- ja 150-vuotispäivinä. Heinäkuussa 2019 Helsingissä vierailleen HMS Albionin päällystö laski kukkatervehdyksen haudalle yhdessä Rannikkoprikaatin edustajien kanssa. Perimätieto kertoo, että Quinnellin leski kummittelisi haudalla, josta on nykyisin tullut turistinähtävyys.
Aiheesta muualla

Isosaaren kotisivut
Punavankeja Isosaaren vankileirillä vuonna 1918.
Isosaaren linnoitustöitä vuonna 1941
Kasematti Isosaaressa vuonna 2019
Vanha kasarmirakennus
Vanhoja henkilökunnan rivitaloja
Isosaaren merivalvonta-asema Rikama syyskuussa 2013
George Quinnellin hauta
Christian Pulisic

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Christian Mate Pulišić
Syntymäaika: 18. syyskuuta 1998 (ikä 26)
Syntymäpaikka: Hershey, Pennsylvania, Yhdysvallat
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja
Pituus: 173 cm
Seura
Seura: AC Milan
Junioriseurat
2011–2015: PA Classics
2015–2016: Borussia Dortmund
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2016–2019 | Borussia Dortmund | 81 | (10) |
| 2019–2023 | Chelsea | 98 | (20) |
| 2019 | → Borussia Dortmund | 9 | (3) |
| 2023– | AC Milan | 10 | (4) |
Maajoukkue
| 2013–2015 | Yhdysvallat U17 | 34 | (20) |
| 2016– | Yhdysvallat | 64 | (28) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 18. marraskuuta 2023.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 18. marraskuuta 2023.
Christian Mate Pulišić (s. 18. syyskuuta 1998 Hershey, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, joka edustaa Italian Serie A:ssa pelaavaa AC Milania. Oikeajalkainen Pulisic on pelipaikaltaan hyökkäävä keskikenttäpelaaja. Hän kuuluu myös Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueeseen.
Seurajoukkueura

Pulisic siirtyi vuonna 2015 kotimaansa PA Classicsista Borussia Dortmundin juniorijoukkueeseen. Bundesliigassa Pulisic teki debyyttinsä tammikuussa 2016 Ingolstadtia vastaan. Avausmaalinsa Bundesliigassa hän teki huhtikuussa 2016 Hamburger SV:tä vastaan, ja samalla hänestä tuli historian nuorin ulkomaalainen maalintekijä Saksan pääsarjatasolla. Seuraavalla viikolla hänestä tuli nuorin Bundesliiga-pelaaja, joka onnistuu tekemään enemmän kuin yhden maalin. Debyyttikaudellaan Pulisic pelasi yhdeksässä ottelussa ja teki niissä kaksi maalia. Hän voitti Saksan cupin 2017.
Tammikuussa 2019 englantilaisseura Chelsea osti Pulisicin Dortmundista 64 miljoonalla eurolla. Hänet lainattiin takaisin Dortmundiin loppukaudeksi 2018–2019. Kaikkiaan hän pelasi Dortmundissa 90 Bundesliiga-ottelua, joissa teki 13 ja syötti 18 maalia.
Kaudella 2019–2020 Pulisic teki lokakuun lopulla hattutempun Valioliiga-ottelussa Burnleyä vastaan ja yhden maalin myös kahdessa seuraavassa liigaottelussa, joissa vastustajina olivat Watford ja Crystal Palace. Koko kaudella hän teki yhdeksän maalia.
Kaudella 2020–2021 Pulisic pelasi 27 Valioliiga-ottelua, joissa teki neljä maalia. Mestarien liigassa hän pelasi kymmenen ottelua ja teki maalin alkulohkopelissä FK Krasnodaria ja välierässä Real Madridia vastaan. Voitokkaassa loppuottelussa Manchester Cityä vastaan hän tuli vaihdosta kentälle. FA Cupissa hän pelasi kaikissa otteluissa, myös tappiollisessa finaalissa.
Pulisic pelasi kaudella 2021–2022 kaikkiaan 22 Valioliiga-ottelua, joista kolmessatoista hän oli avauskokoonpanossa, ja teki kuusi maalia. Mestarien liigan seitsemässä ottelussa hän viimeisteli kaksi maalia. Hän oli voittamassa UEFA Super Cupia ja seurajoukkueiden maailmanmestaruutta. Hän pelasi tappiollisissa FA Cupin ja liigacupin loppuotteluissa.
Kaudella 2022–2023 Pulisic pelasi 24 liigaottelussa, mutta oli vain kahdeksan kertaa avauksessa. Maaleja hän teki yhden. Mestarien liigassa hän pelasi viidessä ottelussa, näistä yhden avauskokoonpanossa.
Maajoukkueura

Pulisic pelasi Yhdysvaltain alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa vuosina 2013–2015 34 ottelua ja teki 20 maalia. Hän oli mukana ikäluokan MM-kilpailuissa 2015. Yhdysvaltain jalkapallomaajoukkueessa hän debytoi maaliskuussa 2016 MM-karsintaottelussa Guatemalaa vastaan. Pulisic valittiin Yhdysvaltain joukkueeseen kesän 2016 Copa América Centenarioon, jossa hän pelasi kolme ottelua. Hän pelasi kaikki ottelut Yhdysvaltain hopeajoukkueessa Gold Cupissa 2019. Hän oli avauskokoonpanossa Yhdysvaltojen kaikissa neljässä ottelussa MM-kilpailuissa 2022, ja teki maalin alkulohkopelissä Irania vastaan. Hän on pelannut kaikkiaan 64 maaottelua ja tehnyt niissä 28 maalia.
Coldness

| Coldness Kotipelto |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Beyond Abilities-, ELK- ja Finnvox-studios 2003
 Julkaistu: 21. huhtikuuta 2004
 Tuottaja(t): Timo Kotipelto
 Tyylilaji: metal
 Kesto: 42.25
 Levy-yhtiö: High and Loud
Listasijoitukset
  4.
Kotipellon muut julkaisut
| Waiting for the Dawn 2002 | Coldness 2004 | Serenity 2007 |
Coldness on Kotipelto-yhtyeen toinen sooloalbumi. Se julkaistiin Suomessa vuonna 2004 Kotipellon oman High and Loud -levy-yhtiön kautta ja sijoittui Suomen albumilistalla parhaimmillaan sijalle neljä. Muualla maailmassa albumin julkaisi Century Media lukuun ottamatta Japania, jossa julkaisija oli Avalon. Japanin-painos sisältää bonuskappaleen "Beyond Dreams".
Kappaleista "Reasons" ja "Take Me Away" julkaistiin single, ja ensin mainitusta kuvattiin myös musiikkivideo, jonka ohjasi Mikko Riikonen.
Kappaleet

Seeds of Sorrow – 4.08
Reasons – 3.47
Around – 5.23
Can You Hear the Sound – 3.21
Snowbound – 4.34
Journey Back – 3.40
Evening's Fall – 3.56
Coldness of My Mind – 3.37
Take Me Away – 3.21
Here We Are – 6.23
Beyond Dreams – 3.36  ¹
¹ Vain Japanin-painoksella.
Kokoonpano

Jari Kainulainen – basso
Timo Kotipelto – laulu
Juhani Malmberg – kitara kappaleissa 5, 9 ja 10
Mirka Rantanen – rummut
Michael Romeo – kitara kappaleissa 1-4 ja 6-8
Antti Wirman – soolokitara kappaleissa 9 ja 10
Janne Wirman – kosketinsoittimet
Arvostelut

Imperiumi: 7+/10
Soundi:
Aiheesta muualla

Coldness Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Coldness Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)