stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyörökaktukset
Lajit

Kansainvälisen tutkijaryhmän mukaan (the International Cactaceae Systematics Group) pyörökaktuksia on 41 lajia:
Rebutia albiflora
Rebutia albopectinata
Rebutia arenacea
Rebutia aureiflora
Rebutia brunescens
Rebutia caineana
Rebutia canigueralii
Rebutia cardenasiana
Rebutia cylindrica
Rebutia deminuta
Rebutia einsteinii
Rebutia fabrisii
Rebutia fidaiana
Rebutia fiebrigii
Rebutia flavistyla
Rebutia fulviseta
Rebutia gonjianii
Rebutia heliosa
Rebutia huasiensis
Rebutia leucanthema
Rebutia marsoneri
Rebutia mentosa
Rebutia minuscula – muorinrebutia
Rebutia narvaecensis
Rebutia neocumingii
Rebutia neumanniana
Rebutia nigricans
Rebutia oligacantha
Rebutia padcayensis
Rebutia perplexa
Rebutia pseudodeminuta
Rebutia pulvinosa
Rebutia pygmaea
Rebutia ritteri
Rebutia simoniana
Rebutia spegazziniana
Rebutia spinosissima
Rebutia steinbachii
Rebutia steinmannii
Rebutia wessneriana
Rebutia xanthocarpa
Lajin vaarinpyörökaktus (Rebutia senilis) asema on epävarma.
Aiheesta muualla

Rebutia CactiGuide.comissa
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q310441  Wikispecies: Rebutia  BioLib: 105626  CoL: 77DF  EPPO: 1REBG  FNA: 128051  GBIF: 7280933  GRIN: 10283  iNaturalist: 367089  IPNI: 295618-2  IRMNG: 1346516  ITIS: 906986  NCBI: 432459  Open Tree of Life: 668180  PLANTS: REBUT  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:295618-2  Tropicos: 40023192  WFO: wfo-4000032648
Koivulovimittari

| Koivulovimittari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Mittarimaiset Geometroidea
Heimo::  Mittarit Geometridae
Alaheimo::  Lovimittarit Ennominae
Suku::  Ennomos
Laji::  autumnarius
Kaksiosainen nimi
 Ennomos autumnarius  (Werneburg, 1859) 
Synonyymit
 Ennomos autumnaria 
Katso myös
   Koivulovimittari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koivulovimittari (Ennomos autumnarius) on melko yleinen loppukesän ja alkusyksyn mittariperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Etusiivet ovat pienten tummien pisteiden kirjomat, kellanruskeat ja ulkoreunaltaan selvästi tummemmat. Siipien poikki kulkee kaksi pienistä, osin yhteensulautuneista pisteistä muodostuvaa tummaa poikkijuovaa. Juovien väliin jäävä alue kapenee huomattavasti siiven takaosaa kohti. Poikkiviirujen välissä on tummanruskea, rengasmainen täplä. Takasiivissä ei ole yläpinnalla huomattavaa kuviointia, mutta ulkoreunan tuntumasta ne ovat usein tiheäpisteiset. Siipien ulkoreuna on sukulaislajien tapaan mutkitteleva. Koivulovimittari on Ennomos-suvun melko samannäköisistä perhoslajeista selvästi suurin, sillä siipiväli on 41–54 mm.
Samannäköisiä lajeja ovat etenkin leppälovimittari (Ennomos alniarius) ja tammilovimittari (Ennomos erosarius).
Levinneisyys ja lentoaika

Esiintymisalue ulottuu Keski-Euroopasta Aasian poikki Japaniin. Koivulovimittari on Suomessa etelään painottunut sisämaalaji. Sitä tavataan silti Etelä-Lappiin saakka, joskin levinneisyys on pohjoisessa painottunut länteen. Perhonen lentää elokuun alusta syyskuun lopulle.
Elinympäristö ja elintavat

Lehti- ja sekametsissä viihtyvä perhonen, jonka voi tavata myös puistoista ja puutarhoista. Perhoset alkavat lentää hämärän laskeuduttua ja naaraita tulee valojen luokse jo illalla. Koiraat kiinnostuvat valoista yleensä vasta aamuyön tunteina. Päivisin perhonen lepää siivet yläviistossa teeskennellen kuollutta lehteä. Munat talvehtivat.
Ravintokasvi

Toukka elää useilla eri lehtipuilla, etenkin koivuilla (Betula).
Matti Kokko

| Matti Kokko |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. lokakuuta 1893 Paavola
Kuollut: 3. huhtikuuta 1918 (24 vuotta) Tampere
Sotilashenkilö
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota Suomen sisällissota 
Sotilasarvo:  Jääkärivääpeli
Joukko-osasto:  Jääkäripataljoona 27 1. jääkäripataljoona 
Matti Leonard Kokko (23. lokakuuta 1893 Paavola – 3. huhtikuuta 1918 Tampere) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Kokko ja Maria Sorvo.
Opinnot

Kokko  kirjoitti ylioppilaaksi Oulun reaalilyseosta vuonna 1913 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1913–1914 ja Teknillisen korkeakoulun maanmittausosastolla vuonna 1915.
Jääkärikausi

Kokko liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 9. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui Polangenissa vuonna 1917 järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Kokko saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonaan, josta hänet siirrettiin 24. maaliskuuta 1918 komppanianvääpeliksi 2. Jääkärirykmentin 6. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla ja Tampereella, missä hän kaatui taistelussa 3. huhtikuuta 1918 takaapäin ammuttuun räjähtävään luotiin. Kokko oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Paavolassa. Hänet haudattiin Paavolan sankarihautaan.
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Kimmo Pyykkö

Urho Kekkonen, Niin on jos siltä näyttää, 1975.
Kimmo Tapani Pyykkö (s. 20. joulukuuta 1940 Lahti) on suomalainen kuvanveistäjä. Hän teki aluksi veistoksia romuista, mutta 1970-luvulla mukaan tulivat suuret surrealistiset alumiiniveistokset. Myöhemmin hän teki figuuriveistoksia ja luontoaiheisia puureliefejä.
Pyykkö opiskeli Taideteollisessa oppilaitoksessa vuosina 1963–1968 ja Helsingin yliopiston piirustussalissa vuonna 1963.
Vuonna 1975 tasavallan presidentti Urho Kekkonen teki Pyykön teknisellä avustuksella Niin on jos siltä näyttää -nimisen teoksen. Sekatekniikalla valmistettu naisfiguuri oli myöhemmin esillä Helsingin Taidehallissa amatööritaiteilijoiden näyttelyssä. Se myytiin huutokaupassa 26 000 markalla. Kekkonen teki Pyykön työhuoneessa myös tunnetun omakuvansa, jonka päänä oli vanha leipälapio. Pyykön mukaan Urho Kekkosen naisystävänä tunnettu rouva Anita Hallama pahoitti mielensä Niin on jos siltä näyttää -teoksesta, vaikka se ei esittänytkään ketään tiettyä naishenkilöä.
Kangasala-talossa on Pyykön mukaan nimetty taidemuseo ja hänen teostensa pysyvä näyttely.
Vuonna 1981 ilmestyneessä Tamminiemen pesänjakajat -kirjassa Pyykköä luonnehdittiin ”SDP:n kuvanveistäjäksi”, koska SDP:n puoluetoimiston julkisivussa oli Pyykön muotoilema reliefi. Pyykön sommittelemia Manu – linjanvetäjä -reliefejä myytiin vuoden 1982 presidentinvaalin edellä Mauno Koiviston kampanjan tukemiseksi.
Yksityiselämä

Pyykkö asui nuorena kaksivuotiaasta lähtien Kangasalla. Pyykkö oli vuosina 1969–1992 naimisissa toimittaja Mirja Pyykön kanssa. Avioliitosta on kaksi lasta.
Tunnettuja teoksia

Dialogi, pronssiveistos Kangasala-talon sisäänkäynnillä
Suuri yksinäinen, metalliveistos vuodelta 1975
Jokin meissä, metalliveistos vuodelta 1975
Idoli, metalliveistos vuodelta 1977
Julkisia teoksia

Kolmoiskosket, suihkukaivoveistos, 1969–1971, Kuusankoski
Vuorovaikutus, reliefi, 1978, SDP:n puoluetoimiston ulkoseinä, Helsinki
Rinnakkaiselo, reliefi, 1981, entisen STS-pankin pääkonttorin ulkoseinä, Helsinki
Elämänkaari, Kalevi Sorsan hautamuistomerkki, 2005, Hietaniemen hautausmaa, Helsinki
Matkalla, 2005, Kotka
Kari Tapion hautaveistos, 2011
Kuvia julkisista teoksista

Kolmoiskosket, 1971, Kuusaankoski.
Vuorovaikutus, 1978, Helsinki.
Rinnakkaiselo, 1981, Helsinki.
Matkalla, 2005, Kotka.
Elämänkaari, Kalevi Sorsan hautamuistomerkki, 2005, Helsinki.
Palkintoja ja tunnustuksia

Kuvataiteen valtionpalkinto 1966, 1967, 1969, 1974
Monacon kansainvälinen taidekilpailu, Unescon palkinto 1968
Kritiikin kannukset 1968
Suomen Taideakatemian 3-vuotisnäyttelyn palkinto 1968
Suomen Kuvanveistäjäliiton Sculptor-näyttelyn palkinto 1970
Mäntän kuvataideviikot, yleisöpalkinto 1999
Professorin arvonimi 1996
Pro Finlandia -mitali 2008
Suomen Leijonan Komentajamerkki 2020
Kirjallisuutta ja elokuvia

Aartomaa, Ulla ym.: Kimmo Pyykkö: kuvanveistäjä. 2001. ISBN 952-91-3143-7
Kimmo Pyykkö – seitsemän kuvaa veistäjästä. Ohjaus Harri Seren. Lyhyt dokumentti. 1994.
Aiheesta muualla

Kimmo Pyykön kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive).
Kimmo Pyykkö Kuvataiteilijamatrikkelissa.
Kimmo Pyykkö Valtion taidemuseon kokoelmissa[vanhentunut linkki].
Vieraana kuvanveistäjä Kimmo Pyykkö; Yle Areena (Arkistoitu – Internet Archive).
| n k Kritiikin Kannusten saajat |
| --- | --- |
1960-luku:  1962 Jorma Panula  1963 Ralf Långbacka  1964 Kari Rydman  1965 Eino Säisä  1966 Risto Jarva  1967 Kalle Holmberg & Kari Liila  1968 Kimmo Pyykkö  1969 Timo Bergholm 
1970-luku:  1970 Jouko Turkka  1971 Iso mies ja keijukainen -levytyöryhmä  1972 Lasse Naukkarinen  1973 Ilpo Saastamoinen  1974 Riitta Nelimarkka  1975 Pekka Milonoff  1976 Ulrika Hallberg  1977 Timo Linnasalo  1978 Arto af Hällström  1979 Eurooppalainen Odysseia -kuunnelmatyöryhmä 
1980-luku:  1980  Pentti Sammallahti  1981 Marjatta Tapiola  1982 Jouni Kaipainen  1983 Kari Väänänen  1984 Olli Jalonen  1985 Maaria Wirkkala  1986 Kari Kriikku  1987 Juhani Liimatainen  1988 Mox Mäkelä  1989 Sami Toivonen 
1990-luku:  1990 Rahkonen-radioteostyöryhmä  1991 Marjatta Oja  1992 Julia Vuori  1993 tanssiryhmä Suomussalmi  1994 Martti Suosalo  1995 Juha Lehtola  1996 Susanna Helke &  Virpi Suutari  1997 Jukka-Pekka Pajunen  1998 Håkan Wikman  1999 Tuomas Kantelinen 
2000-luku:  2000 Sándor Vály  2001 Johanna Venho  2002 Salla Tykkä  2003 U-Street All Stars  2004 Ville Tietäväinen  2005 Taito Hoffrén  2006 Anna Krogerus  2007 Pauliina Feodoroff  2008 Eeva Muilu  2009 Jukka-Pekka Valkeapää 
2010-luku:  2010 Timo Harju  2011 Merja Pöyhönen  2012 Selina Anttinen & Vesa Oiva  2013 Linda Fredriksson  2014 Elina Pirinen  2015 Ima Iduozee  2016 Suohpanterror  2017 Maija Kauhanen  2018 Honkasalo–Niemi–Virtanen  2019 Ilja Lehtinen 
2020-luku:  2020 Juliana Hyrri  2021 Emilia Hoving  2022 Hanna Bergholm & Ilja Rautsi  2023 Jonnakaisa Risto 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Koiviston kirkko

Koiviston kirkko kesällä 2000.
Koiviston kirkko talvella 2015
Koiviston kirkko sijaitsee entisen Koiviston kauppalan alueella Kirkkoniemessä Neuvostoliitolle luovutetulla alueella. Koiviston maalaiskunta ja kauppala muodostivat yhteisen luterilaisen seurakunnan, jonka pääpyhäkkö Koiviston kirkko oli.
Suunnittelu ja rakentaminen

Koiviston edellisen puukirkon käytyä huonokuntoiseksi 1800-luvun lopulla, päädyttiin Koivistolla uuden kirkon rakentamiseen vanhan korjaamisen sijasta. Uuden kirkon suunnitteli arkkitehti Josef Stenbäck. Piirustukset valmistuivat vuonna 1901 ja kirkko rakennettiin Virolahden punaisesta graniitista vuosina 1902-1904. Kirkko vihittiin käyttöön 18. joulukuuta 1904.
Ulkoasu

Koiviston kirkko muistuttaa varsin paljon Stenbäckin suunnittelemaa Kuolemajärven kirkkoa. Tyyliltään Koiviston kirkko edustaa kansallisromantiikkaa.
Malliltaan kirkko on ristinmuotoinen. Varsinainen kirkko ilman eteisiä on 37 metriä pitkä ja 28 metriä leveä. Kirkon länsipäässä kuorin ja sen viereisen ristivarren välissä on nelikulmainen korkea kellotorni, joka kapenee suoraviivaisesti kohti huippua, jossa oli risti. Kirkon runko-osassa on jyrkkä satulakatto, jonka ristikeskuksessa on pieni torni, joka on samanmuotoinen kuin kellotornikin. Kirkon katto oli alkuperäisen suunnitelman mukaan tarkoitus tehdä punaisesta tiilistä, mutta merellisen ilmaston vuoksi katto tehtiin pellistä.
Kirkon massiiviset seinät ovat punaisesta graniitista ja niitä kehystävät harmaagraniitista tehdyt listoitukset. Kirkkosalin korkeiden ikkunoiden holvauksissa on kansallisromanttisia piirteitä keskiajalta. Alttariseinällä oli myös suuri, 40 m² kokoinen, ikkuna, johon alttarimaalaus tehtiin. Ristivarsien korkeiden päätyjen yläosassa on pienet ikkunaryhmät.
Sisätilat

Kirkkosali oli varsin suuri, istumapaikkoja oli 1 800. Kirkkosalin katto holvattiin kivestä ja rapattiin valkoiseksi. Katon kaaria koristivat nauhamaiset maalaukset. Saarnastuolia koristi koivistolaisen kuvanveistäjän Mikko Hovin tekemä Hyvä paimen -aiheinen puuveistos.
Alttarin takana olevalla seinällä oli 40 m² kokoinen ikkuna, johon taiteilija Lennart Segerstråle maalasi vuonna 1928 lasimaalauksen. Lasimaalaus oli aikanaan Suomen suurin. Maalauksessa oli Kristus ja joukko häntä palvelevia enkeleitä. Hieman myöhemmin taiteilija Lauri Välke maalasi sivuikkunoihin lasimaalaukset, jotka esittivät apostoli Pietaria ja Paavalia.
Koiviston kirkon 31-äänikertaisia urkuja sanottiin keisarinuruiksi, sillä varat niiden hankintaan oli keisari Nikolai II lahjoittanut vuonna 1905, kiitokseksi metsästysretkestään. Urut tilattiin Kangasalan urkutehtaalta ja ne valmistettiin tammesta ja kuparista. Kupariosiin tuli Stenbäckin suunnittelema metsäaiheinen kuvio.
Kirkossa oli myös Ruotsin kuninkaan Kustaa III:n vuonna 1777 Koiviston seurakunnalle lahjoittama kultainen ehtoolliskalkki. Koiviston mereisyydestä kertoi 1700-luvulta peräisin oleva votiivilaiva. Kirkkosalia valaisivat suuret kattokruunut.
Sota-aika

Koiviston kirkko säästyi talvisodasta ilman suuria vaurioita. Sodan loppuvaiheessa, kun Koivisto oli jo Neuvostojoukkojen hallussa, käyttivät neuvostoliittolaiset kirkkoa sidontapaikkana. Välirauhan aikana kirkko toimi hevostallina ja elokuvateatterina.
Kun Suomi valtasi Koiviston takaisin jatkosodan alussa 1941, huomattiin kirkon sisustan kärsineen pahoja vaurioita. Venäläiset olivat tervanneet alttarin suuren lasimaalauksen, numeroineet penkit ja purkaneet urut, joiden tilalle oli asennettu konehuone. Urkujen osia löytyi sittemmin eripuolilta kauppalaa. Lisäksi takaisinvaltauksen yhteydessä neuvostoliittolainen suorasuuntaustykki tuhosi kirkon sisustusta. Jatkosodan aikana kotiseudulleen palanneet koivistolaiset korjasivat kirkkonsa, mutta 1944 kirkko oli taas jätettävä Neuvostoliitolle. Kirkon vieressä ollut vanhan kirkon kellotapuli paloi vuonna 1944.
Esineistön kohtalo

Osa kirkon esineistöstä saatiin evakuoitua ja se on nykyisin sijoitettuna eri puolille Suomea. Komea, 1700-luvulta peräisin oleva kirkkolaiva on nykyisin Haminan kirkossa, kattokruunut lahjoitettiin Pornaisten ja Imatran seurakunnille sekä Korpiselän rajaseutuyhdistykselle, kynttiläkruunu lahjoitettiin Mäntsälän kirkkoon, arvokas ehtoollisvälineistö sijaitsee Kansallismuseossa. Kirkon kellot evakuoitiin talvisodassa, mutta jäivät kirkon torniin toisen evakuoinnin yhteydessä 1944.
Nykytilanne

Jatkosodan jälkeen venäläiset tekivät kirkosta kulttuuritalon. Kirkkosali on jaettu väliseinillä elokuvateatteriksi sekä pienemmiksi kerho- ja kokoustiloiksi. Alttari-ikkuna on muurattu umpeen. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen on Koivistolle perustettu Inkerin kirkon alaisen Viipurin seurakunnan alainen kappeliseurakunta. Tämä Koiviston kappeliseurakunta pitää jumalanpalveluksiaan ja muita kokoontumisiaan kirkon toisessa kerroksessa olevassa huoneessa.
Entiset koivistolaiset pystyttivät kirkon vierelle taiteilija Aila Salon suunnitteleman Risti ja purje nimisen sankarivainajien muistomerkin vuonna 1992. Vuonna 1994 entiset koivistolaiset pitivät kirkkonsa 90-vuotisjuhlan kirkonmäellä.
Aiemmat kirkot

Koiviston ensimmäinen kirkko on rakennettu 1500-luvun puolivälissä, jolloin Koivistosta tuli Viipurin kappeliseurakunta, mutta tämän kirkon paikasta ei ole tarkempaa tietoa. Isonvihan aikana Koivistoa hävitettiin ja silloinen kirkko paloi vuonna 1706. Tästä kirkosta saatiin pelastettua vain yksi kello. Tämä kirkko sijaitsi todennäköisesti Kirkkosaaressa. Uutta kirkkoa alettiin rakentaa heti edellisen tuhoutumisen jälkeen ja se rakennettiin mantereelle. Vaikka kirkko oli tarkoitettu väliaikaiseksi, palveli se seurakuntaa aina vuoteen 1763 asti, jolloin rakennettiin uusi kirkko. Tämä kirkko jäi käyttämättömäksi Koiviston nykyisen kirkon valmistuttua 1904 ja se myytiin Viipurin sisälähetysseuralle, joka siirsi sen Viipuriin, jossa se tunnettiin Mikaelin kirkkona.
Aiheesta muualla

Приморск - Койвисто (mm. paljon vanhoja ja uusia kuvia) (venäjäksi)
Памятник архитектуры - лютеранская церковь www.primorsk.ru (venäjäksi)
Финский Koivisto — русский Приморск. Один город — два лика. (Arkistoitu – Internet Archive) Ekumena. asema.1gb.ru (mm. kuvia) (venäjäksi)
Кирха - Приморск Koiviston kirkko Glebytševon epävirallisella sivustolla (mm. kuvia) (venäjäksi)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Koiviston kirkon 31-äänikertaiset keisarinurut.
Koiviston kirkon alttari ja alttaritauluna ollut lasimaalaus.
Koiviston kirkko ja vanhan kirkon kellotapuli ennen sotia. Kellotapuli tuhoutui vuonna 1944.
Kolatselkä

Sortavalasta Petroskoihin johtava johtava R21-tie ylittää Kolatselässä Kollasjoen.
Kolatselkä (karjalaksi Kolatselgy, ven. Колатсельга, Kolatselga) on Vieljärven maalaiskuntaan kuuluva kylä ja entinen erillinen kylähallintoalue Prääsän piirin länsiosassa Karjalan tasavallassa Venäjällä noin 100 kilometriä Prääsästä länteen Petroskoi-Värtsilä-tien (R21) varrella. Tie tunnetaan myös kansainvälisenä matkailutienä, ns. Sinisenä tienä, joka johtaa Norjasta Ruotsin ja Suomen kautta aina Puudožiin saakka.
Kylä

Kolatselän kylä sijaitsee Tulemajärven länsirannalla. Kolatselän kylä kuuluu nykyisin Vieljärven maalaiskuntaan, mutta vuoteen 2005 se oli Kolatselän kylähallintoalueen keskuskylä. Aikoinaan Venäjän keisarikunnassa se oli  Aunuksen kuvernementtiin kuuluneen Tulemajärven kunnan keskuskylä.
Alueen elinkeinoja ovat maa- ja metsätalous sekä kaivosteollisuus. 1800-luvulla alueelle perustettiin rautavalimo, mikä edisti kylän kasvua. Tästä on jäljellä enää rauniot. Alueella on myös sotilaiden hautauspaikka.
Kylähallintoalue

Vuonna 2006 lakkautettu Kolatselän kylähallintoalue sijaitsi Prääsän piirin länsiosassa Pitkärannan ja Suojärven piirien rajoilla. Se rajoittui idässä Pultsoilan ja Vieljärven kylähallintoalueisiin. Alueella oli 206 asukasta (1996). Kylähallintoalueeseen kuului myös alueita entisestä Suomen Salmin kunnasta (muun muassa Käsnäselkä): Suomen ja Venäjän entinen raja kulki kylähallintoalueen läpi.
Kylähallintoalueen kyliä olivat Kolatselkä (keskuskylä), Gilkoža, Kohtuselkä, Käsnäselkä (4 asukasta vuonna 1996), Lahti, Mandera ja Palalahti.
Mauno Koivuneva

Mauno Koivuneva (9. maaliskuuta 1904 Viipuri – 7. heinäkuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen vanhoillislestadiolainen pappi, Päivämiehen pakinoitsija Paimenpoika 1955–1978 ja Koiviston Viesti -lehden perustaja ja päätoimittaja.
Toiminta kristillisessä urheilutyössä

Mauno Koivuneva syntyi herännäishenkiseen kotiin Viipurissa. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Viipurin Suomalaisesta Lyseosta keväällä 1926 hän aloitti teologian opinnot Helsingin yliopistossa. Pappisopiskelujen loppuunsaattaminen viivästyi, koska Koivunevasta tuli SNLK:n poikatyön matkasihteeri vuonna 1929 ja SNMKY:n urheiluliiton sihteeri vuonna 1930. Tähän työhön hän sai vaikutteita kansainvälisestä NMKY:n toiminnasta, vierailtuaan mm. Tanskassa, Saksassa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa 1920–1930-lukujen vaihteessa. Vaikka Koivuneva erosi tehtävistään jo 1930-luvun alussa, aikakirjoihin jäivät hänen omat urheilusaavutuksensa NMKY:ssä eli mestaruudet 1 500, 5 000 ja 10 000 metrin juoksuissa vuosina 1929 ja 1930. Nyt hän sai lisäksi aikaa saattaa loppuun teologian opintonsa.
Pappisuran alkuvaiheet Viipurin hiippakunnassa

Erotutkinnon Helsingin yliopiston teologisesta tiedekunnasta hän suoritti joulukuussa 1933, ja papiksi hänet vihittiin Viipurissa 3. tammikuuta 1934. Uransa aluksi Koivuneva hoiti lyhytaikaisia tehtäviä Viipurin hiippakunnassa. Vuonna 1936 hän siirtyi Viipuriin nuorisopapiksi, myöhemmin samana vuonna Säyneisen seurakunnan vt. kirkkoherraksi. Koivunevan ensimmäisiä töitä Säyneisissä oli kirkon rakennusrahaston kokoaminen. Kirkon rakennustyö alkoi toukokuussa 1939 ja jo saman kuun loppupuolella muurattiin peruskivi. Ensimmäinen jumalanpalvelus kirkossa pidettiin marraskuussa 1939, mutta samassa kuussa alkanut talvisota siirsi kirkon vihkimisen seuraavan vuoden elokuulle. Talvisodassa Koivuneva oli ensin rintamapappina, mutta haavoituttuaan hän palasi seurakuntatyöhön Säyneisiin. Hän kuitenkin hävisi Arvo Nivalle papin vaalissa syyskuussa 1942 ja joutui jättämään seurakunnan.
Koivistolta Pohjois-Pohjanmaalle

Säyneisistä Koivuneva siirtyi Koivistolle Suomenlahden pohjukkaan keväällä 1943. Rauhan tultua hän toimi niin sanottuna evakkopappina vuodesta 1945 vuoteen 1951 ja teki kiertomatkoja Koiviston evakkojen parissa. Hän oli myös perustamansa Koiviston Viesti -lehden päätoimittaja. Koivistolta Koivuneva siirtyi Pohjanmaalle Haapavedelle viralliseksi apulaiseksi vuosiksi 1951 ja 1952 ja sieltä edelleen Utajärven kirkkoherraksi vuonna 1953. Tästä tehtävästä hän jäi eläkkeelle vasta vuonna 1971. Kirkkoherran työn ohella Koivuneva toimi vanhoillislestadiolaisen herätysliikkeen saarnamiehenä. Hän oli myös tunnettu poronhoitoharrastuksestaan ja toiminnastaan metsätyömiesten parissa savotoilla. Ehkä parhaiten hänet kuitenkin muistetaan Päivämies-lehteen Paimenpoika-nimimerkillä kirjoittaneena pakinoitsijana vuodesta 1955 alkaen vuoteen 1978 saakka.
Yksityiselämä

Mauno Koivunevan puoliso oli vuodesta 1936 lähtien sairaanhoitaja Toini Tellervo Aarne. Heille syntyi kaikkiaan viisi lasta vuosina 1936–1944.
Jäätyään eläkkeelle Koivuneva siirtyi ensin Oulunsaloon vuosiksi 1971–1979, sitten Nurmijärvelle 1979–1985 ja lopuksi Helsinkiin 1985–1989. Hän kuoli Helsingissä heinäkuussa 1989.
Aiheesta muualla

Juhani Karanta: Mauno Koivuneva (Arkistoitu – Internet Archive). Kirjastovirma, 2003 (viitattu 9.3.2009)
Suomen Koivisto-Seura ry: Koiviston Viesti -lehti (Arkistoitu – Internet Archive) (viitattu 9.3.2009)
Seppänen, V. 2008. Paimenpojan kintereillä: Savotoilta seurapirtteihin 1955-1963. Omakustanne. Painopaikka: Oulun yliopistopaino. 451 s. ISBN 978-952-92-3723-4
Seppänen, V. 2009. Paimenpojan kintereillä: Marttiselta maailmalle 1964-1967. Omakustanne. Painopaikka: Oulun yliopistopaino. 492 s. ISBN 978-952-67163-0-5
Seppänen, V. 2010. Paimenpojan kintereillä: Täältä meiltä muualle 1968-1971. Omakustanne. Painopaikka: Oulun yliopistopaino. 495 s. ISBN 978-952-67163-1-2
Seppänen, V. 2011. Paimenpojan kintereillä: Rannoilta rajaseuduille 1972-1975. Omakustanne. Painopaikka: Uniprint Oy, Oulu. 501 s. ISBN 978-952-67163-2-9
Seppänen, V. 2012. Paimenpojan kintereillä: Viimeiset kierrokset 1976-1989. Omakustanne. Painopaikka: Uniprint Oy, Oulu. 197 s. ISBN 978-952-67163-3-6
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)