Kaksikamarisuus (psykologia)
Teorian sisältö > Kaksikamarisuuden luhistuminen

Jaynesin mukaan vasta kaksikamarisuuden luhistuminen merkitsi introspektion ja tietoisuuden alkua sellaisina kuin ne nykyisin tunnetaan. Hänen mukaansa kaksikamarinen ihmismieli alkoi toimia huonosti tai ”luhistua” toisella vuosituhannella ennen ajanlaskumme alkua, sillä se ei enää sopeutunut muuttuneisiin olosuhteisiin. Hän arveli, että muinaiset kaksikamariseen mieleen perustuvat yhteiskunnat olivat luonnostaan epävakaita ja niillä oli taipumus romahtaa tietyin väliajoin, kun ympäristön muutokset järkyttivät liiaksi kaksikamarisen mielen sosiokulttuurista tasapainoa: esimerkkinä tästä ovat muinaisen Egyptin välikaudet ja mayojen kaupunkien ajoittaiset tuhoutumiset. Toisella vuosituhannella ennen ajanlaskumme alkua tapahtunut pronssikautisten kulttuurien romahdus johti suuriin kansainvaelluksiin ja aiheutti odottamattomia tilanteita ja jännityksiä siinä määrin, että selviytyäkseen ihmismielen oli tultava entistä joustavammaksi ja luovemmaksi. Itsetajunta ja tietoisuus olisivat olleet kulttuurisesti kehittyneitä ratkaisuja tähän ongelmaan. Tarve kertoa koetuista tapahtumista julkisesti henkilöiden välillä, joilla ei ollut yhteistä kieltä tai kulttuuriperintöä, rohkaisi yhteisöjä tulemaan tietoisiksi itsestään selviytyäkseen uudessa ympäristössä. Täten tietoisuus, samoin kuin aikaisemmin kaksikamarisuus, kehittyi neurologisena sopeutumana muuttuvan maailman monimutkaisiin yhteiskunnallisiin oloihin.
Jaynesin mukaan muutos oli siis pitkälti kulttuurinen ja aikakauden runous vaikutti siihen suuresti, mutta siihen saattoivat osaltaan vaikuttaa ihmisten geneettisetkin taipumukset. Luonnonvalinta olisi hänen mukaansa saattanut vaikuttaa tällaisten geenien yleistymiseen nopeastikin, koska noina mullistusten aikoina suuri osa väestöstä sai surmansa ja väkiluku väheni, jolloin geneettisistä syistä mieleltään joustavammilla yksilöillä oli suurempi mahdollisuus säilyä hengissä.
Jaynes väitti edelleen, että divinaatio, rukous ja oraakkelit saivat alkunsa tänä romahduskautena yrityksenä saada ”jumalilta” ohjeita, joita ei enää kyetty kuulemaan. Tämän puutteen korvaamiseksi alettiin kysyä neuvoja niiltä harvoilta yksilöiltä, joilla edelleen oli kaksikamarinen mieli, tai uskottiin, että jumalien tahto saataisiin selville esimerkiksi arpaa heittämällä. Tätä siirtymäkautta kuvaa Jaynesin mukaan esimerkiksi Raamatun Ensimmäinen Samuelin kirja, jonka kolmesta päähenkilöstä profeetta Samuel on vielä lähellä ”kaksikamarisuutta”, jota vastoin Saulilla hänen mukaansa on jo selvästi nykyaikaisen kaltainen tietoisuus, kun taas Daavidin hän katsoi edustavan jonkinlaista väliastetta. Vielä pitkään jotkut lapset ”kuulivat ääniä”, joiden uskottiin olevan peräisin jumalilta, mutta kun muuttunut kieli ja yhteiskunta vaikutti heidänkin neurologiaansa, he menettivät tämän kyvyn. Jaynes jopa arveli eräisiin Raamatun kohtiin viitaten, että tietyssä vaiheessa viimeiset ihmiset, joilla vielä oli kaksikamarinen mieli, saatettiin tappaa.
Vastaava kehitys tapahtui Jaynesin mukaan suunnilleen samoihin aikoihin myös Intiassa ja Kiinassa, joskin kirjallinen todistusaineisto on puutteellista. Kiinassa Kungfutsen opit edellyttävät selvästi subjektiivisen tietoista mielenlaatua, mutta varhaisempaa kirjallisuutta, josta voitaisiin tehdä päätelmiä, ei juuri ole. Intiassa taas Veda-kirjat osoittavat hänen mukaansa vielä kaksikamarista, niitä nuoremmat Upanishadit sen sijaan jo korostetun selvästi subjektiivisesti tietoista mielenlaatua, mutta niiden väliseltä ajalta, jolloin itse muutos tapahtui, ei ole säilynyt kirjallisia lähteitä.  Sitä vastoin Inkavaltakunnassa vallitsi Jaynesin mukaan vielä Pizarron saapuessa jonkinlainen kaksikamarisen ja kehityksen alkuasteilla olevan subjetiivisesti tietoisen mielen yhdistelmä, mikä hänen mukaansa osaltaan selittääkin, miksi inkahallitsija ei odottamattoman vihollisen saapuessa kyennyt reagoimaan asianmukaisella tavalla.
Kaksikamarisen mielen nykyaikaan säilyneinä jäänteinä Jayes pitää uskontoa, hypnoosia, hurmostiloja ja skitsofreniaa sekä yleisesti koettua tarvetta saada päätöksentekoon apua ulkoiselta auktoriteetilta. Jaynesin mukaan kirjalliset todisteet viittaavat siihen, että tämä kehitys tapahtui ensimmäiseksi Mesopotamiassa, sielläkin ilmeisesti vasta Hammurabin ajan (noin 1700 eaa.) jälkeen mutta ennen Tukultin aikaa (noin 1230 eaa.).