stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Berylli

Erilaisia beryllejä: 1. kultaberylli, 2. heliodori, 3. smaragdi, 4. akvamariini, 5. morganiitti.
Smaragdikide.
Berylli muodostaa kuusikulmaisia kiteitä; myös kuvassa oleva akvamariini on berylli.
Berylli on silikaatteihin kuuluva alumiinia ja berylliumia sisältävä mineraali, jonka kemiallinen koostumus on Al2Be3(SiO3)6. Sen kidejärjestelmä on heksagoninen ja se muodostaa tavallisesti kuusikulmaisen prisman muotoisia kiteitä. Beryllin kovuus Mohsin asteikolla on 7,5–8  ja ominaispaino 2,63–2,80. Puhdas berylli on väritöntä, mutta mineraali sisältää usein epäpuhtauksia, jotka aiheuttavat siinä vihreän, vaaleansinisen, punaisen, keltaisen tai valkoisen värin. Läpinäkyvänä beryllin värimuunnokset ovat arvokkaita jalokiviä, joista tunnetuimmat ovat vihreä smaragdi, vaaleansininen akvamariini ja vaaleanpunainen morganiitti.
Berylliä esiintyy lähinnä graniittisissa pegmatiiteissa, joissa beryllikiteet voivat epäjaloina kasvaa hyvin suurikokoisiksi: suurimmat löydetyt ovat olleet kuuden metrin mittaisia ja noin sadan tonnin painoisia. Pegmatiittien onteloista, kidesykeröistä ja sivukivistä tavataan pienempiä, läpinäkyviä kiteitä, jotka nekin voivat suurimmillaan olla puolen metrin mittaisia. Uralvuorilta on löydetty berylliä myös kiilleliuskeesta. Berylliä esiintyy muun muassa Saksassa, Itävallassa, Irlannissa, Madagaskarissa, Kolumbiassa, Brasiliassa ja Yhdysvalloissa. Suomesta Luumäeltä on löydetty jalokivilaatuista berylliä, missä sitä louhii Karelia Beryl. Massiivinen berylli on berylliumin pääasiallinen lähde.
Muunnokset

Beryllillä on useita värimuunnoksia, jotka ovat saaneet omat nimensä ja joita käytetään jalokivinä. Arvokkain niistä on smaragdi, jolle kromi on antanut voimakkaan vihreän värin. Smaragdissa on lähes aina runsaasti sulkeumia eli kiven sisään kiteytyneitä muita mineraaleja. Vaalean merensininen akvamariini on toinen suosittu berylli. Keltainen berylli on nimeltään kultaberylli eli heliodori. Gosheniitti on väritön muunnos, ja morganiitti on saanut vaaleanpunaisen värinsä mangaanista. Bixbiitti on harvinainen voimakkaanpunainen muunnos, jota on löydetty pieninä kiteinä vain muutamasta paikasta Yhdysvalloista. Pezzottaiitti on kirkkaan punainen silikaattimineraali joka aiemmin luokiteltiin berylliksi mutta todettiin vuonna 2003 aiemmin tuntemattomaksi myös cesiumia ja litiumia sisältäväksi mineraaliksi kemialliselta koostumukseltaan Cs(Be2Li)Al2Si6O18.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Berylli Wikimedia Commonsissa
Mindat: Beryl (englanniksi)
Webmineral: Beryl Mineral Data (englanniksi)
Biķernieki

Biķerniekin metsän sijainti Riian alueella
Biķerniekin metsäaluetta
Biķernieki on metsäalue Riian lähellä Latviassa. Natsimiehityksen aikana vuosina 1941–1944 metsässä surmattiin 35 000–46 000 ihmistä, pääasiassa juutalaisia. Surmattujen tarkkaa määrää ei tiedetä. Uhrit joutuivat kaivamaan itse joukkohaudat, joihin heidät ammuttiin. Murhat toteutti Einsatzgruppe A johtajanaan SS-poliisijohtaja Friedrich Jeckeln. Apureina heillä oli latvialaisen aktivistiryhmän Arājn Kommandon jäseniä.
Aloysius Bertrand

| Aloysius Bertrand> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Louis-Jacques-Napoléon Bertrand
Syntynyt: 20. huhtikuuta 1807 Ceva, Piemonte
Kuollut: 29. huhtikuuta 1841 (34 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: ranska
Pääteokset:  Gaspard de la Nuit (1842, Yön Kaspar)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Aloysius Bertrand, myös Louis tai Ludovic Bertrand, koko nimi Louis-Jacques-Napoléon Bertrand (20. huhtikuuta 1807 Ceva, Piemonte – 29. huhtikuuta 1841 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija. Hänen teostaan Gaspard de la nuit (1842, Yön Kaspar) pidetään klassikkona ja ensimmäisenä proosarunoteoksena.
Bertrand muutti perheensä mukana Dijoniin 1815 ja kiinnostui kaupungista niin, että liittyi paikalliseen Société d’Études -seuraan ja kokosi historiallista aineistoa, jota hän hyödynsi omassa tuotannossaankin runokokoelmassa Volupté. Hän julkaisi johtamassaan paikallislehdessä omia kirjoituksiaan, joita arvostivat jopa Victor Hugo ja Charles Augustin Sainte-Beuve. Yritys löytää töitä Pariisista tuotti pettymyksen, joten hän palasi Dijoniin. Hän kirjoitti liberaaliin sanomalehteen, jonka Kaarle X kuitenkin lakkautti, mikä herätti suurta paheksuntaa ja heinäkuun vallankumouksen 1830. Sen jälkeen hän oli kolme vuotta Le Patriote de la Côte-d’Orin päätoimittaja.
Bertrand myi 1836 Gaspard de la nuit’n käsikirjoituksen kustantajalle, joka ei kuitenkaan julkaissut sitä, koska se ei hänen mielestään sopinut aikakauden klassismin henkeen. Bertrand kuoli tuberkuloosiin, ja teos julkaistiin vasta hänen kuoltuaan.
Suomennetut teokset

Yön Kaspar (1842, Gaspard de la nuit), suom. Tommi Nuopponen ja Aki Salmela. Savukeidas 2013 ISBN 978-952-268-094-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aloysius Bertrand Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Biblia pauperum

Biblia pauperum noin vuodelta 1470
Biblia pauperum (latinaa, ’köyhien Raamattu’) oli keskiajalla köyhille, lukutaidottomille ihmisille tarkoitettu kokoelma raamatullisia kuvia.
Ajatus raamatullisten kuvien kokoelmasta syntyi todennäköisesti 1200-luvun benediktiiniluostareissa, ja aluksi kirjat olivat käsin maalattuja. Alkuperäinen nimi olikin biblia picta eli kuvaraamattu. Varsinaiseksi köyhän kansan raamatuksi kirjatyyppi tuli vasta 1400-luvun alussa, kun Kaukoidässä kehitetty puupiirrosten painotekniikka opittiin myös Euroopassa. Laattamenetelmällä kuvia voitiin monistaa tehokkaasti suuria määriä. Köyhäinraamattujen täydennykseksi levitettiin myös kuvitettuja hartauskirjoja.
Köyhäinraamatut olivat yleisiä keskiajalla. Niiden sisältö ryhmiteltiin pedagogisin perustein yhdistelemällä Vanhan ja Uuden testamentin tapahtumia. Usein Vanhan testamentin kuvia liitettiin rinnastuksina Uuden testamentin kohtauksiin, molempien testamenttien vertailua kutsutaan typologiaksi. Nimitystä on käytetty myös keskiaikaisten kirkkojen seinien Raamatun kertomuksia esittävistä kalkkimaalauksista, 1400-luvun puupiirrokset olivat usein esikuvia varsinkin pohjoiseurooppalaisten kirkkojen kalkkimaalauksille.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Internet Biblia Pauperum
Catholic Encyclopedia: Biblia pauperum
Silpa Bhirasri

Kävelevä Buddha Putthamonthonin puistossa Nakhon Pathomissa.
Rama I:n patsas Memorial Bridge -sillalla Bangkokissa.
Thao Suranareen patsas Nakhon Ratchasimassa.
Silpa Bhirasri (thaiksi ศิลป์ พีระศร, syntymänimeltään Corrado Feroci, 15. syyskuuta 1892 – 14. toukokuuta 1962 Bangkok) oli italialainen professori ja kuvanveistäjä, jonka kuningas Rama VI kutsui 1923 Thaimaahan opettamaan kuvanveistoa kuninkaallisen palatsin asioiden ministeriön kuvataiteiden osastolle, josta 1943 tuli Silpakornin yliopisto. Silpa Bhirasrista tehtiin yliopiston ensimmäinen dekaani, ja hän oli opiskelijoiden ja kollegoiden keskuudessa hyvin arvostettu.
Toisen maailmansodan japanilaismiehityksen aikana 1944 hän muutti nimensä thaimaalaiseksi ja otti Thaimaan kansalaisuuden välttääkseen pidätyksen.
Thaimaassa julkaistiin juhlapostimerkki hänen 100-vuotissyntymäpäivänsä kunniaksi 1992. Thaimaassa vietetään vuosittain 15. syyskuuta Silpa Bhirasrin muistopäivää.
Hän teki elinaikanaan Thaimaahan 18 merkittävää muistomerkkiä, joista yhdeksän sijaitsee Bangkokissa. Merkittävimpiä hänen töistään ovat Bangkokin Voiton muistomerkki, Demokratian muistomerkki, Rama VI:n patsas Lumpini-puiston edustalla, Rama I:n patsas Phra Phutta Yodfan sillalla (Memorial Bridge -silta) sekä Nakhon Pathomin Buddhan patsas, Suphanburin kuningas Naresuanin muistomerkki ja Nakhon Ratchasiman Thao Suranareen patsas.
Aiheesta muualla

Silpakornin yliopisto: professori Silpa Bhirasri. Web Archive 8.3.2010.
Thai artists: Silpa Bhirasri. rama9art.org.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani 
Muut:  Europeana  IdRef
Skins – liekeissä

| Skins – liekeissä> Skins |
| --- | --- |
 Sarjan logo.
Tyyli:  Draamakomedia
Kestoaika:  n. 47 min
Pääosissa:  Kolmas sukupolvi:  Dakota Blue Richards  Alex Arnold  Freya Mavor  Laya Lewis  Sean Teale  Sebastian De Souza  Will Merrick  Jessica Sula Toinen sukupolvi: Kaya Scodelario Luke Pasqualino Lisa Backwell Jack O'Connell Ollie Barbieri Lily Loveless Kathryn Prescott Megan Prescott Merveille Lukeba Ensimmäinen sukupolvi: Nicholas Hoult Mike Bailey Mitch Hewer Joseph Dempsie April Pearson Hannah Murray Larissa Wilson Dev Patel
Alkuperämaa:   Iso-Britannia
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   E4  Sub
Esitetty:  25. tammikuuta 2007 (Isossa-Britanniassa) – 5. elokuuta 2013
Tuotantokausia:  7
Jaksoja:  61
Ikäraja:  
Sisältömerkintä:  
Palkinnot
Voitetut:  BAFTA
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Skins – liekeissä on Company Pictures -tuotantoyhtiön BAFTAn voittanut brittiläinen teinidraamasarja. Sarja sai ensi-iltansa 25. tammikuuta 2007 E4-kanavalla. Skins on E4:n tärkeimpiä sarjoja, joiden avulla kanava yrittää näyttää enemmän brittiläistä tuotantoa. Channel 4 näytti sarjan ensimmäisen tuotantokauden uusintana 21. elokuuta 2007 alkaen. Sarjan toinen kausi, jossa on 10 jaksoa, alkoi E4:lla 11. helmikuuta 2008 ja Channel 4:lla 14. helmikuuta 2008. Kolmas kausi alkoi E4-kanavalla 22. tammikuuta 2009 ja neljäs kausi alkoi 28. tammikuuta 2010.
Juoni

Skins kertoo 16–19-vuotiaista koostuvasta bristolilaisesta kaveriporukasta. Eräät Skinsin luojat, Dawsonin veljekset, sanovat sarjan esittävän nuorten jokapäiväistä elämää. Tosin näyttelijä Nicholas Hoult, joka näyttelee Tonya, on sanonut, että sarja ei välttämättä kuvaa jokaisen teinin elämää, jatkaen ”Sitä on ehkä tehostettu viihteeksi, mutta kaikki on uskottavaa”. Sarjan hahmot käyvät kuvitteellista Roundview’n lukiota Bristolissa. Jokainen jakso keskittyy jokaiseen sarjan tärkeimpään hahmoon, mutta jaksojen välillä on monia muitakin juonikaaria.
Yksi ohjelman luojista, Bryan Elsley, on sanonut, että koska 2. kausi päättyi hahmojen lähtiessä yliopistoon, ei ole mahdollista jatkaa heidän seuraamistaan tulevaisuudessa, joten sarja jatkaa kahden vuoden kaarina uusin roolein.
DVD-julkaisu

Ensimmäinen tuotantokausi julkaistiin DVD:nä Britanniassa 24. syyskuuta 2007. Moni suosittu musiikkikappale, joita käytettiin alkuperäisissä jaksoissa, ei löydy DVD:n jaksoista, mutta ne ovat kuitenkin sarjan soundtrackillä. Toinen kausi julkaistiin DVD:nä 5. toukokuuta 2008, josta tälläkin kertaa puuttuu osa alkuperäisestä musiikista.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto
Skins – liekeissä Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ekspressiivinen taideterapia

Ekspressiivinen taideterapia on monitaiteellinen taideterapian laji jossa yhdistellään useita eri ilmaisumuotoja esimerkiksi musiikkia, teatteria, runoutta, tanssia tai muuta taidelajia. Taideterapiassa käytetään yleensä vain yhtä taidelajia. Ekspressiivistä taideterapiaa käytetään ryhmä- tai yksilöterapiassa. Siinä käytetään luovaa prosessia ongelmien analysointiin ja ratkaisemiseen. Hyötyäkseen terapiasta ei tarvitse olla taiteellista taustaa tai koulutusta.
Historia

Ekspressiivinen taideterapia sai alkunsa USA:ssa Lesley Universityssa, Bostonissa 1970-luvulla ryhmä taiteilijoita ja terapeutteja joihin kuuluivat myös Paolo Knill ja Shaun McNiff.
Historia > Teoreettinen viitekehys

Ekspressiivinen taideterapia ei nojaa mihinkään psykoterapeuttiseen viitekehykseen vaan on fenomenologinen (ilmiöpohjainen) menetelmä. Terapeutti ei tulkitse asiakkaan/potilaan tekemiä teoksia, vaan asiakas/potilas itse tekee tulkinnat ja merkityksen annot. Terapeutti auttaa prosessia kysymyksillä, jotka auttavat havainnoimaan prosessia ja kehollisia ja tunneaistimuksia. Työskentely kehollisesti ja aistisesti pelkän tunteista ja kokemuksista puhumisen sijaan antaa tilaa työstää kokemuksia ja tunteita ilman järkeistämistä ja logiikkaa. Luovuudelle on tilaa, jolloin tekijän kokemukseksi voi nousta asioita, joihin järkeilyllä ja logiikalla ei pääse. Tämä tunnetaan ekspressiivisessä taideterapiassa ns. poieettisena tietona, eli tekemällä saavutettavana tietona.
Historia > Kehittäjät

Keskeisimpiä nimiä ekspressiivisessä taideterapiassa ovat Paolo Knill, Shaun McNiff, Steven K. Levine, Ellen G. Levine, Margo Fuchs, Marcus Scott-Alexander.
Historia > Keskeisiä käsitteitä

Low skill -high sensitivity
Art as a way of knowing
Trust the process
Play space -leikin tila
Poieettinen tieto
Historia > Opiskelu

EGS
Muurlan opisto
Inartes Instituutti
Aiheesta muualla

Klammer, Shelley: Expressive Art Inspirations Expressive Art Workshops. Viitattu 24.12.2019. (englanniksi)
Cathy Malchiodi: Expressive Arts Therapy: A Creative Career Path Psychology Today. 29.7.2014. Viitattu 24.12.2019. (englanniksi)
Nikolai Aleksandrovitš

| Nikolai Aleksandrovitš |
| --- | --- |
 tsarevitš ja Venäjän suuriruhtinas
 Ivan Tjurinin Helsingin yliopistolle maalaama postuumi muotokuva suuriruhtinas Nikolai Aleksandrovitšistä vuodelta 1878.
Syntynyt:  20. syyskuuta 1843 juliaaninen kalenteri: 8. syyskuuta 1843 Katariinan palatsi, Tsarskoje Selo, Venäjä
Kuollut:  24. huhtikuuta 1865 (21 vuotta) juliaaninen kalenteri: 12. huhtikuuta 1865 Villa Bermond, Nizza, Ranska
Hautapaikka:  Pietari-Paavalin katedraali, Pietari
Suku:  Romanov
Isä:  Aleksanteri II
Äiti:  Maria Aleksandrovna
Uskonto:  Venäjän ortodoksisuus
Nikolai Aleksandrovitš Romanov, Venäjän tsarevitš n. 1860-1865
Nikolai ja nuorempi veli Aleksandr 1864
Nikolai Aleksandrovitš (ven. Николай Александрович) ; (20. syyskuuta (J: 8. syyskuuta) 1843 Katariinan palatsi, Tsarskoje Selo, Venäjän keisarikunta – 24. huhtikuuta (J: 12. huhtikuuta) 1865 Nizza, Ranskan toinen keisarikunta) oli venäläinen suuriruhtinas, keisari Aleksanteri II:n vanhin poika ja Venäjän keisarikunnan kruununperillinen eli tsarevitš vuodesta 1855 aina ennenaikaiseen kuolemaansa saakka.
Hänen kuoltuaan kruununperijäksi tuli hänen nuorempi veljensä Aleksandr Aleksandrovitš, josta myöhemmin tuli keisari Aleksanteri III.
Suku ja koulutus

Nikolai Aleksandrovitš oli vanhin keisari Aleksanteri II:n ja tämän ensimmäinen puolison, keisarinna Maria Aleksandrovnan kuudesta pojasta ja toiseksi vanhin lapsi. Häntä kasvatettiin tulevaksi hallitsijaksi huolellisella koulutuksella ja matkoilla valtakunnan eri osiin. Hän oli äitinsä suosikki, joka osoitti Nikolaille enemmän huomiota kuin muille pojilleen.
Hänen isoisänsä keisari Nikolai I oli niin liikuttunut pojanpoikansa syntymästä että tytär suuriruhtinatar Olga Nikolajevnan mukaan käski omien nuorimpien poikiensa, teini-ikäisten suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitšin, Nikolai Nikolajevitšin ja Mihail Nikolajevitšin polvistumaan vastasyntyneen Nikolai Aleksandrovitšin kehdon eteen ja vannomaan tälle uskollisuudenvalan.
Nikolai vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Katariinan palatsissa. Hän leikki veljineen Lastensaarella tai Katariina II:n yksityispuutarhassa, jossa he istuttivat kukkia ja vihanneksia, kiipeilivät tikkailla ja köysillä verkossa, hyökkäsivät ja puolustivat vuorotellen leikkilinnoitusta. Vuonna 1848 koko keisariperhe vietti kesän keskeytyksettä Tsarskoje Selossa välttääkseen Pietarissa riehuneen koleraepidemian.
Isänsä noustua valtaistuimelle vuonna 1855 Nikolai Aleksandrovitš nimitettiin 12-vuotiaana tämän tilalle Helsingin yliopiston kansleriksi, missä tehtävässä hän nimellisesti oli kuolemaansa asti, tosin käytännössä virkaa hoiti entiseen tapaan Suomen ministerivaltiosihteeri Alexander Armfelt. Nikolai Aleksandrovitš nimettiin myös kasakkajoukkojen atamaaniksi. Suomessa hän kävi ainoan kerran kesällä 1858 ollessaan 14-vuotias ja samalla vieraili myös Narvassa sekä Tallinnassa. Hän vietti useita kesiä Itämeren rannikolla, etenkin Haapsalussa.
Hänen opettajinaan toimivat muun muassa kielitieteilijä Jakov Grot, Konstantin Pobedonostsev, historioitsija Sergei Solovjov; lakioppinut, hegeliläisen filofian kannattaja Boris Tšitšerin ja taloustieteilijä Nikolai Bunge. Myös taloustieteilijä ja historioitsija Ivan Babst, lakioppinut Ivan Andrejevitš, historioitsija Mihail Stasjulevitš, venäjän kielen ja kirjallisuuden professori Fjodor Buslajev sekä kenraalit Aleksandr Platov ja Mihail Dragomirov olivat hänen opettajinaan. Vuosina 1861–1863 hän matkusti ympäri Venäjää entisen opintojensa ohjaajan, arkeologi kreivi Sergei Grigorijevitš Stroganovin (1794–1882) johdolla ja kenraali Otto Richterin kanssa, joka kirjoitti matkoista kertomuksen.
Nikolai oli erittäin hyvin koulutettu ja älykäs. Hänen setänsä suuriruhtinas Konstantin Nikolajevitš kutsui häntä "täydellisyyden kruunuksi." Hänen historian opettajansa sanoi: "Jos onnistuisin muokkaamaan Nikolai Aleksandrovitšin vertaisen opiskelijan kerran kymmenessä vuodessa, luulisin täyttäneeni velvollisuudet."
Nikolailla oli läheinen suhde nuorempaan veljeensä, suuriruhtinas Aleksandriin. Hän kutsui tätä "Mopsiksi". Kuolinvuoteellaan hän sanoi isälleen: "Isä, pidä huolta Sašasta, hän on niin rehellinen, hyvä mies."
Kihlaus

Nikolai Aleksandrovitš kihlautui 21-syntymäpäivänään 20. syyskuuta 1864 Tanskan prinsessa Dagmarin kanssa, mutta he eivät ehtineet solmia avioliittoa. Tämä oli Tanskan kuningas Kristian IX:n ja kuningatar Louisen toiseksi vanhin tytär.
Nikolai oli ihastunut Dagmariin nähtyään valokuvan hänestä. Hän kirjoitti 3. elokuuta 1863 äidilleen keisarinna Maria Aleksandrovnalle: "En ole rakastunut keneenkään pitkään aikaan ... Saatat nauraa, mutta tärkein syy tähän on Dagmar, johon rakastuin kauan sitten häntä edes näkemättä. Ajattelen vain häntä.” Nikolai oli valtavan onnellinen kosittuaan Dagmaria tämän kotimaassa Tanskassa: ”Kuinka voin olla olematta onnellinen, kun sydämeni sanoo, että rakastan häntä, rakastan häntä suuresti? Kuinka voin kuvailla häntä? Kaunis, suora, älykäs, vilkas mutta kaino.”
Lähtiessään Tanskasta syyskuun lopussa jatkamaan Euroopan-kiertuettaan hän kirjoitti rakkauskirjeitä Dagmarille joka päivä. Myös Dagmar oli rakastunut Nikolaihin.
Perintö

Nikolai Aleksandrovitš haudattiin Pietari-Paavalin katedraaliin Pietariin.
Vuonna 1867 aloitettiin arkkitehti David Grimmin suunnitelmien mukaan hänen kunniakseen nimetyn kappelin (ransk. Chapelle du tsarévitch Nicolas Alexandrovitch) rakentaminen Nizzassa, täsmälleen siihen paikkaan, jossa Nikolain sanottiin kuolleen. Vuonna 1868 kappeli vihittiin käyttöön Aleksandr Aleksandrovitšin ja hänen puolisonsa Maria Fjodorovnan (ent. prinsessa Dagmar) läsnäollessa. Sen viereen rakennettiin vuosina 1903-1912 arkkitehti Mihail Preobrajenskin suunnittelema Pyhän Nikolain katedraali. Kirkko on ensimmäinen Länsi-Eurooppaan rakennettu venäläistyylinen ortodoksinen kirkko. Niille johtava kuja on omistettu tsarevitš Nikolai Aleksandrovitšin muistolle nimellä boulevard du Tzaréwitch.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nikolai Aleksandrovitš Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Nikolai ja prinsessa Dagmar 1864, Georg E. Hansen
Tsarevitš Nikolai Aleksandrovitšin muistokappeli lähellä Pyhän Nikolain katedraalia Nizzassa, arkkitehti David Grimm 1867-1868
Pyhän Nikolain katedraali Nizzassa, arkkitehti Mihail Preobajenski 1903-1912
Käännös suomeksi
Ann-Luise Bertell

Ann-Luise Maria Bertell (aik. Gammelgård; s. 25. lokakuuta 1971 Oravainen) on suomenruotsalainen näyttelijä, kirjailija ja ohjaaja. Vöyrillä asuva Bertell toimi Wasa Teaterin johtajana vuosina 2010–2015 ja uudelleen vuodesta 2020.
Bertell on ammatiltaan näyttelijä, mutta on aina pitänyt myös kirjoittamista tärkeänä. Hän sijoittui toiseksi Svenska folkskolans vännerin Arvid Mörne -kilpailussa 1996.lähde? Seuraavana vuonna hän julkaisi esikoiskokoelmansa Rus av Gul. Hän on kirjoittanut myös näytelmiä ja revyitä.
Elämä ja ura

Bertell varttui Oravaisten Kimossa kyläkauppiaan tyttärenä. Hän menestyi koulussa erinomaisesti, joten vanhemmat toivoivat hänestä juristia tai ekonomia. Hän opiskelikin vuoden Turun Hankenissa, mutta näyttelijänä toimiminen harrastajateatterissa sai hänet hakeutumaan Helsinkiin Teatterikorkeakoulun pääsykokeisiin, ja siitä alasta kehkeytyi ammatti. Vuonna 1995 Bertell valmistui Teatterikorkeakoulusta, minkä lisäksi hän on opiskellut myös taloustiedettä, psykologiaa ja luovaa kirjoittamista.
Bertell on työskennellyt näyttelijänä Unga Teaternissa ja Wasa Teaternissa, useassa teatterissa vapaana ohjaajana sekä dramaturgina Svenska Teaternissa. Kun hänen ensimmäinen kautensa teatterinjohtajana päättyi 2015, Bertell päätti kirjoittaa runokokoelmien jälkeen proosaa. Tarinan muodon esikuva löytyi hänen työstään teatterin dramaturgina. Bertellille valkeni, että romaanissakin voi olla kohtauksia. Niinpä siirtolaisuustarina Vänd om min längtan (suom. Ikävän jälkeen) etenee kohtauksesta toiseen, näkökulmaa vaihtaen. Esikoisromaanissaan Bertell käyttää äidinpuoleisen sukunsa tarinoita. Toinen romaani Heiman (suom. Oma maa) hyödyntää hänen isänisänsä elämää ja kokemuksia.
Vuonna 2017 Bertell sai Olof ja Siri Granholmin säätiön Michael Choraeuksen mukaan nimetyn kirjallisuuspalkinnon. Romaani Heiman oli 2020 yksi kuudesta ehdokkaasta kaunokirjallisuuden Finlandia-palkinnon saajaksi.
Teokset

Rus av Gul (nimellä  Gammelgård, Ann-Louise), Söderströms, 1997
Hur jag blev en fluga, dikter, Söderströms 2002
Tro, hopp och pizza, Söderströms 2006
Vem är rädd för... Berättelser om vargen, Söderströms 2008, usean kirjailijan yhteiskokoelma
Flyg Gonza, flyg!, Söderström 2009 (lastenkirja)
Ängland, Labbet 2010 (näytelmä)
Gustava, du drömmer!: en pjäs, Labbet 2010 (näytelmä)
Vänd om min längtan, Förlaget 2016 (romaani)
Heiman, Söderströms 2020 (romaani)
Teokset > Botnia-trilogia

Ikävän jälkeen.  (Vänd om min längtan, 2016)  Suomentanut Vappu Orlov. Tammi, 2022.  ISBN 978-952-04-3565-3
Oma maa.  (Heiman, 2020)  Suomentanut Vappu Orlov. Tammi, 2021.  ISBN 978-952-04-3126-6
Ikuinen kaipuu.  (Glöm bort din saknad, 2022)  Suomentanut Vappu Orlov. Tammi, 2022.  ISBN 978-952-04-4322-1
Luettelo suomalaisista pakinoitsijoista

Pakinoitsijat on järjestetty nimimerkin mukaan. Suluissa on pakinoitsijan oikea nimi ja lehtiä, joissa hän on pakinoinut.
Katso myös: pakina.
A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z Å Ä Ö
A

Aapeli (Simo Puupponen; Pohjois-Savo, Savon Sanomat)
Aapelus (Martti Haavio; Ylioppilaslehti)
Aaretti (Veikko Pirilä; Ilkka)
Agent provocateur (?; Ylioppilaslehti)
Albus (Martti Valkonen; Ylioppilaslehti)
Aleksandrovitsh (Erkki Susi; Tiedonantaja)
Aleksis K. (Jukka Ukkola; Kaleva)
Antipas, Antipas Lausaarelainen (Urpo Ahola; Turunmaa, Maakansa, Suomenmaa)
Antti (Antti Aalto; Kaleva)
Antti Suomenpoika (Arne Somersalo, Ajan Suunta)
Apex (Niilo Kärki; Ylioppilaslehti)
Arijoutsi (Heikki Marttila; Helsingin Sanomat)
Asiapentti (?; Ylioppilaslehti)
Asikainen Jarmo   (Erälehti)
Asser (Kersti Bergroth)
Avain (Pekka Korvenheimo; Ylioppilaslehti)
B

Bagheera (Erkki Kivijärvi; Suomen Kuvalehti)
Bisquit (Seppo Ahti; Ilta-Sanomat, Ylioppilaslehti)
Brummel & Co. (Georg Henrik Theslöf)
Brutus (?; Ylioppilaslehti)
D

Don Q (myös Don Quijote) (Lauri Aho; Ylioppilaslehti)
E

Eero (Lassi Hiekkala; Helsingin Sanomat)
Erkki (Niilo Kärki; Ylioppilaslehti)
Erkkuli (Eino Lipponen; Kaleva)
Eskonen (Sulo Kivinen; Päivän Sanomat)