stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Önningebyn taiteilijasiirtokunta
Taiteilijasiirtokunnan vaiheita > Aktiiviset alkuvuodet

Westerholm kutsui siirtokuntaan vieraita heti kesällä 1886. Ensimmäisiä tulijoita olivat muun muassa Elin Danielson, Alex Federley, Hanna Rönnberg sekä Fredrik ja Nina Ahlstedt. Myös ruotsalainen J. A. G. Acke tuli mukaan jo ensimmäisenä kesänä. Toisena kesänä mukaan liittyivät Eva Topelius ja ruotsalainen Edvard Westman.
Siirtokunta toimi aktiivisimmin kuutena ensimmäisenä vuotenaan eli 1892 asti. Muiden muassa Elin Danielson ja Acke maalasivat tuolloin joka kesä Önningebyssä. Siellä järjestettiin juhlia, naamiaisia ja retkiä saaristoon, sekä maalattiin ulkoilmassa Pariisin ja Skagenin inspiroimina.
Tässä vaiheessa lehdet seurasivat tapahtumia tiiviisti. Tieto levisi nopeasti, ja uusia tulokkaita ilmaantui tätäkin kautta. Runsas näkyvyys etenkin Turun lehdissä teki Önningebystä muodikkaan kohteen.
Hanna Rönnberg oli Önningebyn ensimmäisiä vieraita, ja hän palasi sinne uskollisimmin yhä uudestaan. Rönnbergin maalaukset kuvasivat onnellisia maalaisihmisiä, ja hänen parhaat maalauksensa ovat Önningebystä 1890-luvulta. Hänen ensimmäisen kirjansa julkaisemisen 1899 jälkeen kirjailijan ura alkoi syrjäyttää maalausta. Hän kirjoitti Ahvenanmaalla kuulemastaan perinteestä ja kokemuksistaan Önningebyssä.
Myös Elin Danielson maalasi paljon ihmisiä ja kylänäkymiä, joissa oli kyläläisiä. Westerholm taas maalasi enemmänkin puhtaita maisemia tai muotokuvia. Siirtokunnan ensimmäinen ruotsalainen taiteilija J. A. G. Acke maalasi myös parhaat maalauksensa Ahvenanmaalla. Hän käytti malleina kyläläisiä, kuten kalaa perkaavaa vanhaa naista ja maalaisia elonkorjuussa. Hän teki monumentaalisia talviaiheisia maalauksia muun muassa pilkkijöistä.
Taiteilijasiirtokunnan vaiheita > Noor-eestiläiset Önningebyssä

Vuosina 1906–1913 Noor-Eestiksi kutsuttu joukko virolaisia maalareita ja kirjailijoita oleskeli Önningebyssä ja muuallakin Ahvenanmaalla. Mukana olivat ainakin Friedebert Tuglas (1907, 1909, 1910 ja 1913) Konrad Mägi (1906), Anton Starkopf (1913), Aleksander Tassa (1906 ja 1913), Rudolf Tassa ja Nikolai Triik (1906). Virolaisilla ja muilla Önningebyn taiteilijoilla oli yhteisiä näyttelyitä. Noor-eestiläisten Ahvenanmaalla vierailun satavuotismuistoksi Virossa järjestettiin kuvanveistokilpailu vuonna 2005. Önningebyhyn sijoitetun teoksen kilpailun voitti kuvanveistäjä Jüri Ojaver ehdotuksellaan Penkki.
Virolaisten Ahvenanmaalle matkustamisen taustalla oli Venäjän kiristynyt poliittinen tilanne. Monet virolaiset opiskelivat Pietarissa Stieglitzin taidekoulussa. Verisunnuntain levottomuuksiin 1905 osallistui virolaisia taideopiskelijoita, minkä seurauksena heidän opiskelunsa keskeytyivät. Radikaaleimmat, kuten Jaan Koort, Mägi, Triik ja Tassa erotettiin koulusta. Taantumuksen kiristyessä he päättivät lähteä Venäjältä ja pakotie kulki Suomen kautta. Triik ja Mägi opiskelivat jonkin aikaa Helsingissä, mutta parhaiten he viihtyivät Ahvenanmaalla, vaikka heidän lopullinen päämääränsä oli Pariisi. Myös kirjailija Friedebert Tuglas oleskeli vuodesta 1906 alkaen Suomessa ja myöhemmin Pariisissa poliittisena pakolaisena osallistuttuaan Venäjän vallankumousyritykseen ja kärsittyään vankilatuomion.
Nuorille virolaisille taiteilijoille Ahvenanmaan luonto oli innostava kokemus, joka ilmenee heidän tuotannostaan ja säilyneestä kirjeenvaihdostaan. Friedebert Tuglasin kirjoitusten kautta Ahvenanmaan kesistä tuli suorastaan kulttuurihistoriallinen legenda.
Taiteilijasiirtokunnan vaiheita > Siirtokunnan loppuvaihe

Siirtokunta toimi kolmenkymmenen vuoden ajan, mutta se alkoi hiljentyä jo kuuden ensimmäisen vuoden jälkeen. Westman ja Rönnberg suuntautuivat tuolloin enemmän Skagenin kuin Ahvenanmaan suuntaan ja J. A. G. Acken vierailut harvenivat. Acke oli tehnyt Pariisin salonkia varten monumentaalista talviaiheista maalausta. Hän oletti talvisen ulkoilmamaalauksen saavan menestystä jo eksoottisuutensa ja vaativuutensa takia, mutta maalausta ei hyväksytty edes näyttelyyn mukaan. Tapaus vähensi hänen kiinnostustaan Ahvenanmaahan.
Lopulta ensimmäisen maailmansodan puhkeaminen katkaisi siirtokunnan toiminnan. Muut kuin vakituiset asukkaat eivät saaneet oleskella Ahvenanmaalla, joten Tomteby pysyi tyhjänä koko sodan ajan.
Westerholm palasi sodan päätyttyä 1918 ja maalasi innokkaasti, mutta hän sairastui ja kuoli vuonna 1919. Samana vuonna kuolivat myös Elin Danielson ja Ellen Favorin. Westman oli kuollut jo pari vuotta aiemmin. Hanna Rönnberg ja Anna Wengberg tulivat Önningebyhyn vielä tämänkin jälkeen, mutta siirtokunnan hengestä ei ollut enää mitään jäljellä.
Önningebyhyn yhdistettyjä taiteilijoita

J. A. G. Acke (1859–1924), ruotsalainen taiteilija
Eva Topelius myöh. Acke (1855–1929) suomalainen taiteilija
Fredrik Ahlstedt (1839–1901), suomalainen taiteilija
Nina Ahlstedt (1853–1907), suomalainen taiteilija
Elin Danielson-Gambogi (1861–1919), suomalainen taiteilija
Ellen Favorin (1853–1919), suomalainen taiteilija
Alex Federley (1865–1932), suomalainen taiteilija
Raffaello Gambogi (1874–1943), italialainen taiteilija
Ida Gisiko-Spärck (1859-1940), ruotsalainen taiteilija
Amélie Lundahl (1850–1914), suomalainen taiteilija
Elias Muukka (1853–1938), suomalainen taiteilija
Konrad Mägi (1878–1925), virolainen taidemaalari
Elin Alfhild Nordlund (1861–1941), suomalainen taiteilija
Hanna Rönnberg (1862–1946), suomalainen taiteilija
Helmi Sjöstrand (1865–1950) suomalainen taiteilija, asui sittemmin Ruotsissa
Nikolai Triik (1884–1940), virolainen taiteilija
Friedebert Tuglas (1886 – 1971), virolainen kirjailija
Dora Wahlroos (1870–1947), suomalainen taiteilija
Anna Wengberg (1865–1936), ruotsalainen taiteilija
Victor Westerholm (1860–1919), suomalainen taiteilija
Edvard Westman (1865–1917), ruotsalainen taiteilija
Ali Munsterhjelm (1873-1944), suomalainen taiteilija
Önningebyn taiteilijasiirtokunta museoissa

Önningebyssä on taide- ja kulttuurihistoriallinen museo, jossa on esillä taidetta sekä esineitä ja kuvia Önningebyn taiteilijoiden ajalta. Museon johtajana toimii etnologi Kjell Ekström, joka on kirjoittanut monia kirjoja niin Önningebyn yhteisöstä kuin muustakin ahvenanmaalaisesta taiteesta. Museossa on tehty aiheesta pääosin arkistokuvista koostuva dokumenttifilmi Bland kor, björkar och paletter, jonka musiikin sävelsi Arvo Pärt. Yhteistyössä virolaisten kanssa järjestetään Tallinnassa Viron kansallismuseossa 2011 näyttely Önningebyn naismaalareista. Museossa on ollut myös Noor-Eestiläisten Önningebyssä työskennelleiden taiteilijoiden näyttely.
Önningebyn museon kokoelmat karttuvat hankintojen ohella lahjoitusten kautta. Muun muassa Hanna Rönnbergin sisarentytär on testamentannut museolle useita Elin Danielsonin ja Rönnbergin maalauksia sekä yhden Ilja Repiniltä.
Museo on suunnitellut taiteilijaresidenssiä, jolloin siirtokuntatoiminta saisi jatkoa nykyajassa.
Myös Ahvenanmaan taidemuseon perusnäyttelyyn Maarianhaminassa kuuluu Önningebyn taiteilijasiirtokuntaa esittelevä osio. Kokoelma önningebyläisten maalauksia on lisäksi Andersuddessa, joka on Anders Wiklöfin perustama yksityinen museo Etelä-Ahvenanmaalla.
Tammisaaressa sijaitsevassa Chappessa esitellään Önningebyn taiteilijasiirtokunnan maalauksia näyttelyssä "Onnen saari – Önningebyn taiteilijasiirtokunta" 9.5.-7.9.2025.
Maalauksia Önningebyn taiteilijasiirtolasta

Elin Danielson-Gambogi, Tomtebon silta Lemströmin kanavalla.
Edvard Westman, Rantamaisema.
Elias Muukka, Yö Önningebyssä, 1888.
Anna Wengberg, J.A.G Acke, 1888.
Kirjallisuutta

Ekström, Kjell: Önningebyn taiteilijat: Viktor Westerholm ja Ahvenanmaan taiteilijasiirtokunta 1886–1914. Amos Andersonin Taidemuseo 2007. ISBN 978-952-95-3168-4
Ekström, Kjell ym.: Önningebykolonin 100 år: En Jubileumsbok. Önningeby hembygdsförening, Jomala 1986. ISBN 951-99745-5-5
Rönnberg, Hanna: Konstnärskolonien på Åland. Helsinki 1938. (Uusi painos, johon sisältyy Konstnärsliv, 1993.)
Koll, Kerstin: Noor-Eesti ja Noor-Eestin kuvataiteilijoiden matkat Ahvenanmaalle 1906–1913.[vanhentunut linkki] Tuglas-seura 2006.
Aiheesta muualla

Önningebykolonin hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Victor Westerholm: Lehmiä koivumetsässä, 1886.
Victor Westerholm: Näköala Ahvenanmaalta 1896. (Knutsbodan laelta.)
Elias Muukka: Piharakennus Övre Knapanilla, 1888.
Victor Westerholm: Rantamaisema Ahvenanmaalta, 1893.
Ruusujuuret

| Ruusujuuret |
| --- | --- |
 Lännenruusujuuri (Rhodiola rhodantha)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Saxifragales
Heimo::  Maksaruohokasvit Crassulaceae
Suku::  Ruusujuuret Rhodiola  L.
Katso myös
   Ruusujuuret Wikispeciesissä   Ruusujuuret Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruusujuuret (Rhodiola) on kasvisuku, joka kuuluu maksaruohokasvien heimoon. Suvussa on lähes 70 lajia, joita esiintyy laajalla alueella Euraasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Useita ruusujuurilajeja viljellään perennana, joitain myös lääkekasvina. Yksi laji, pohjanruusujuuri eli ruusujuuri kasvaa luonnonvaraisena Suomessa.
Lajeja

Rhodiola heterodonta – tiibetinruusujuuri
Rhodiola integrifolia – rönsyruusujuuri
Rhodiola kirilowii – idänruusujuuri
Rhodiola rhodantha – lännenruusujuuri
Rhodiola rosea – pohjanruusujuuri
Rhodiola semenovii – tähkäruusujuuri
Rhodiola wallichiana – himalajanruusujuuri
Tiibetinruusujuuri.
Rönsyruusujuuri.
Pohjanruusujuuri.
Pohjanruusujuuri.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Ruusujuuret (Rhodiola)
Suomen Lajitietokeskus: Ruusujuuret (Rhodiola)
Den virtuella floran: Rhodiola (ruotsiksi)
ITIS: Rhodiola (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Rhodiola (englanniksi)
Flora of China: Rhodiola (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q133592  Wikispecies: Rhodiola  BOLD: 263428  CoL: 642BV  EoL: 38023  EPPO: 1RDOG  FNA: 128370  FoC: 128370  GBIF: 2985687  GRIN: 10399  iNaturalist: 72334  IPNI: 12229-1  IRMNG: 1348764  ITIS: 564893  NCBI: 202994  Open Tree of Life: 526587  PLANTS: RHODI  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30061153-2  Tropicos: 40024862  VASCAN: 1619  WFO: wfo-4000033013
Rendaino

Rendaino ry on turkulainen kendoseura ja Suomen vanhimpia kendoseuroja. Rendaino ry:n perusti Henrik Snellman (kendo 5. dan) 1986. Virallinen rekisteröinti yhdistysrekisteriin tapahtui 13. huhtikuuta 1988.
Kendoseura Rendainossa harjoitellaan kahta japanilaisen miekkailun osa-aluetta, kendōa ja jōdōa. Aktiivisia harjoittelijoita Rendainolla on noin 20 (jäsenmäärä vuonna 2005 oli 23, vuonna 2012 se oli 27).
Seuran kilpailutuloksia > Asko Pitkänen

ZNKR jōdōn Suomenmestaruus, yudansha-sarja
Kultaa vuosina 2007, 2008, 2009, 2010 ja 2012
Hopeaa vuonna 2011
Seuran kilpailutuloksia > Johanna Pitkänen

Kendon Euroopanmestaruus, naistenjoukkue
Joukkuekultaa 2001
Joukkuepronssia 2008, 2004
FS-palkinto Kendon Euroopanmestaruuskisat 2008, 2007
Kendon yksilö Suomenmestaruus (avoin sarja eli miehet ja naiset yhdessä)
Yksilöpronssia 2003
ZNKR jōdōn Suomenmestaruus, mudan-sarja
Yksilöpronssia 2012
Fighting spirit 2012
Seuran kilpailutuloksia > Jussi Aro

ZNKR jōdōn Suomenmestaruus, mudan-sarja
Fighting spirit 2008
Seuran kilpailutuloksia > Teppo Haapala

ZNKR jōdōn Suomenmestaruus, mudan-sarja
Yksilöpronssia 2011
Seuran kilpailutuloksia > Janne Kahela

ZNKR jōdōn Suomenmestaruus, mudan-sarja
Yksilökultaa 2013
Seuran kilpailutuloksia > Markku Mähönen

ZNKR jōdōn Suomenmestaruus, mudan-sarja
Yksilöpronssia vuosina 2012, 2013 ja 2014
Seuran kilpailutuloksia > Muut mitalit

Kendon Kyu-cup joukkuekisoissa hopeaa 2008. Mukana Rendainosta Eetu Demasör, Janina Rannikko ja Jussi Välimäki.
Aiheesta muualla

Yhdistyksen kotisivut
| n k Nykyaikana harjoiteltavat budōlajit |
| --- | --- |
 Aikido  Atarashii naginata  Iaidō  ZNKR jōdō  Judo  Jūkendō  Karatedō  Kendō  Kyūdō  Shōrinji kenpō  Taidō  Tankendō
Ruostehappomarja

| Ruostehappomarja |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Happomarjakasvit Berberidaceae
Suku::  Happomarjat Berberis
Laji::  vulgaris
Kaksiosainen nimi
 Berberis vulgaris  L. 
Katso myös
   Ruostehappomarja Wikispeciesissä   Ruostehappomarja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruostehappomarja (Berberis vulgaris) on happomarjakasveihin kuuluva keltakukkainen ja piikikäs pensas. Lajia tavataan Euroopassa laajasti Pohjoismaiden eteläosia myöten sekä ihmisen levittämänä myös Pohjois-Amerikassa. Se on vanha hyötykasvi, jota on käytetty niin rohdoksi, ruoaksi kuin koristepensaanakin.
Ulkonäkö ja koko

Ruostehappomarja kasvaa piikikkääksi, pystyksi 1–2 metriä korkeaksi pensaaksi. Edellisen kesän kasvaimen kuori on harmaa, kuluvan kesän kasvainranka on kalju. Lehdet ovat oksissa kierteisesti. Lehtilapa on 2–3 cm pitkä, soikea, suippotyvinen, nirhalaitainen ja alta tiheään korko- ja verkkosuoninen. Haaroissa sijaitsevat oralehdet ovat kolmepiikkisiä. Kukinto on riippuva, 10–30-kukkainen pitkä terttu. Keltaiset kukat ovat kaksineuvoisia. Kehälehtiä on yhdeksän kappaletta, joista sisimmät kuusi ovat terälehtimäisiä. Mesilehtiä ja heteitä on tavallisesti kuusi kappaletta, emejä on yksi. Ruostehappomarja kukkii touko–kesäkuussa, Suomessa kesä-heinäkuussa. Sen happamat marjat ovat punaisia, pitkulaisia ja kaksisiemenisiä.
Levinneisyys

Ruostehappomarjaa kasvaa suurimmassa osassa Eurooppaa. Sen levinneisyysalue ulottuu Pyreneiden niemimaalta Britteinsaarille, Fennoskandian keskiosiin, Baltiaan, Länsi-Venäjälle, Ukrainaan ja Kaukasuksen alueelle. Lisäksi se on levinnyt myös Turkkiin ja Iraniin. Laji on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikan keski- ja itäosiin. Pohjoismaissa, varsinkin eteläosissa, ruostehappomarja on melko yleinen etenkin rannikonläheisillä seuduilla kasvava vanha tulokaslaji. Suomessa ruostehappomarjaa tavataan paikoitellen luonnonvaraisena vakiintuneena uustulokkaana Etelä- ja Itä-Suomessa.
Elinympäristö

Ruostehappomarjalle tyypillisiä kasvupaikkoja ovat kuivat, aurinkoiset mäet ja metsänreunat, pensaikot ja valoisat metsät. Laji on Suomessa vanha viljelykasvi, joka esiintyy luonnossa viljelyjäänteenä ja -karkulaisena. Pohjoismaissa se suosii jonkin verran kalkkipitoisia kasvupaikkoja.
Käyttö

Ruostehappomarja on vanha ruoka- ja rohdoskasvi, jota käytettiin muun muassa maksa- ja sappitauteihin sekä keripukin torjumiseen ennen sitrushedelmien tuloa Pohjois-Eurooppaan. Kypsiä marjoja lukuun ottamatta koko kasvi, erityisesti juuret, ovat myrkyllisiä. Runsaasti C-vitamiinia sisältävät marjat ovat hapokkaita, ja niistä tehtyä mehua on käytetty myös etikan korvikkeena. Marjojen korkean pektiinipitoisuuden vuoksi ne soveltuvat hyvin hyytelöiden raaka-aineeksi.
Kasvin kuoresta on valmistettu keltaista väriä kankaiden värjäämiseen, ja puutavaraa on käytetty vanerointiin.
Useiden muiden happomarjalajien tapaan myös ruostehappomarjaa on pitkään käytetty vapaasti kasvavana koristepensaana tai aitakasvina. Suomessa se menestyy viljeltynä mainiosti Oulun korkeudella saakka. Kasvista on jalostettu useita viljelylajikkeita, muun muassa 'Atropurpurea' eli verihappomarja, jonka lehtilavat ovat tummanpunavihreitä. Koska ruostehappomarja ja sen lajikkeet voivat toimia viljaa vahingoittavan mustaruosteen väli-isäntinä, niiden viljely myyntiin on Suomessa ja Ahvenanmaalla ollut kielletty lailla vuodesta 1986 alkaen.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Ruostehappomarja (Berberis vulgaris)
Kasviatlas 2018: Ruostehappomarjan (Berberis vulgaris) levinneisyys Suomessa
Luontoportti: Ruostehappomarja (Berberis vulgaris)
Den virtuella floran: Ruostehappomarja (Berberis vulgaris) (ruotsiksi)
ITIS: Berberis vulgaris (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Berberis vulgaris (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Berberis vulgaris (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The Plant List: Berberis vulgaris (englanniksi)
PheroBase: Floral volatiles of Berberis vulgaris (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q158563  Wikispecies: Berberis vulgaris  APDB: 132239  APNI: 114184  BioLib: 38422  BOLD: 126478  Calflora: 10510  CoL: LKBJ  Ecocrop: 3696  EoL: 596556  EPPO: BEBVU  EUNIS: 161672  FEIS: bervul  FNA: 233500244  FoAO2: Berberis vulgaris  GBIF: 3033894  GRIN: 6992  iNaturalist: 75758  IPA: 5181  IPNI: 328527-2  IRMNG: 10587773  ITIS: 18837  MichiganFlora: 542  NatureServe: 2.138856  NBN: NBNSYS0000002752  NCBI: 258209  NSWFlora: Berberis~vulgaris  NZOR: 9f1baf5d-fafb-445d-8784-42c040efaadf  NZPCN: 3511  Observation.org: 6461  Open Tree of Life: 996604  PalDat: Berberis_vulgaris  PfaF: Berberis vulgaris  PFI: 1215  Plant List: kew-2674612  PLANTS: BEVU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:328527-2  RHS: 2194  Tropicos: 3500015  VASCAN: 3667  WisFlora: 2730  WFO: wfo-0000564027  WoRMS: 426091  Laji.fi: MX.37853 
Ruostehappomarjan kukkia
Ruostehappomarjan marjoja
Ruth Illman

Ruth Gunhild Illman (s. 10. lokakuuta 1976 Turku) on suomalainen uskontotieteilijä, joka työskentelee vuodesta 2024 alkaen Svenska litteratursällskapet i Finlandin tutkimuspäällikkönä.
Lapsuus ja nuoruus

Illman valmistui ylioppilaaksi Turun Katedralskolanista 1995 ja filosofian maisteriksi Åbo Akademista 2000. Opiskelujensa aikana hän on myös ollut vierailevana tutkijana yliopistoissa Ruotsissa, Sveitsissä, Israelissa ja Yhdysvalloissa.
Ruth Illman toimi turkulaisen Donner-instituutin johtajana vuosina 2013–2024. Vuonna 1959 perustetun yksityisen tutkimuslaitoksen tehtävänä on edistää uskontotieteellistä ja kulttuurihistoriallista tutkimusta. Instituutti toimii Åbo Akademin yhteydessä ja Stiftelsen för Åbo Akademi -säätiön alaisuudessa.
Illman on yksi Åbo Akademin harvoista kaksoistohtoreista: hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 2003 ja teologian tohtoriksi vuonna 2018. Yliopiston historiassa kahdesti väitellyistä tohtoreista hän on järjestyksessä seitsemäs. Illman on myös Åbo Akademin vertailevan uskontotieteen sekä Uppsalan yliopiston uskontohistorian dosentti.
Illmanin tutkimuskohteita ovat olleet nykyajan juutalaisuus, uskontodialogi sekä taiteen suhde uskontoon. Teologian tohtoriksi hän väitteli lontoolaisten edistyksellisten juutalaisten käyttämästä uskonnollisesta musiikista. Vuodesta 2016 Illman on toiminut myös Nordisk judaistik – Scandinavian Jewish Studies -aikakauskirjan päätoimittajana yhdessä Lundin yliopiston suomalaissyntyisen tutkijan Svante Lundgrenin kanssa.
Yksityiselämä

Ruth Illman syntyi Turussa suomenruotsalaiseen akateemiseen perheeseen. Hänen isänsä Karl-Johan Illman (1936–2002) oli Åbo Akademin Vanhan testamentin eksegetiikan professori. Myös hänen äitinsä Siv Illman (1941–2011) oli uskontotieteilijä ja tohtori. Valtakunnansyyttäjänä toiminut ja sananvapauskysymyksiin erikoistunut juristi Mika Illman on Ruth Illmanin veli.
Illmanin aviomies on tenorilaulaja Mats Lillhannus (s. 1972). Perheessä on kolme lasta.
Julkaisuja

Music and Religious Change among Progressive Jews in London: Being Liberal and Doing Traditional. Lexington Books, Lanham MD, Yhdysvallat 2018
Theology and the Arts: Engaging Faith. Routledge, New York 2013 (yhdessä W. Alan Smith)
Art and Belief: Artists Engaged in Interreligious Dialogue. Routledge, New York 2012
Ett annorlunda Du: Reflektioner kring religionsdialog. Sarjassa Studier i interreligiösa relationer (toimittajat David Westerlund ja Ingmar Svanberg). Makadam, Göteborg 2006
Kultur, människa, möte. Ett humanistiskt perspektiv. Studentlitteratur, Lund 2002, 2. painos 2017 (yhdessä Peter Nynäs)
Gränser och gränsöverskridanden: Skildrade erfarenheter av kulturella möten i internationellt projektarbete. Vertailevan uskontotieteen väitöskirja. Åbo Akademis förlag, Turku 2004
Kulturer i allmänhet: Stereotypin som verktyg i kulturmöten. Sarjassa "Meddelanden från Ekonomisk-statsvetenskapliga fakulteten vid Åbo Akademi", Turku 2000.
Ruskomerietana

| Ruskomerietana |
| --- | --- |
 Ruskomerietana 20. kesäkuuta 2011 Töölönlahdella.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Kotilot Gastropoda
Alaluokka::  Takakiduskotilot Opisthobranchia
Lahko::  Pussikielikotilot Sacoglossa
Yläheimo::  Limapontioidea
Heimo::  Limapontiidae
Suku::  Alderia
Laji::  modesta
Kaksiosainen nimi
 Alderia modesta  (Loven, 1844) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruskomerietana (Alderia modesta) on merivedessä elävä, melko pienikokoinen kuoreton kotilolaji.
Koko ja ulkonäkö

Ruskomerietana on litteä, jopa yli 10 mm:n pituiseksi kasvava merietana. Ruumiin väritys on tumma ja levottoman kirjava, sillä läpikuultavaa pintaa kirjovat vihertävät tai ruskehtavat, joskus vaaleat laikut. Ruumiin ensimmäistä kolmannesta lukuun ottamatta selkäpuolella on runsaasti sormimaisia ulokkeita, joita voi olla yksilöstä riippuen jopa yli 30 kappaletta. Lisäksi pään sivuilla saattaa olla siipimäiset ulokkeet. Ruuansulatuskanavan voi nähdä ulokkeiden tai eläimen vatsapuolen läpi. Vatsapuolen jalka on selvästi varsinaista ruumista leveämpi. Eläimen selkäpuolen ulokkeiden rytmikkäällä liikkeellä on merkitystä ruumiinnesteen liikkeeseen, sillä Alderia-suvun merietanoilla ei ole erillistä sydäntä. Peräaukko on selkäpuolella eläimen takaosassa.
Levinneisyys

Lajia tavataan Pohjois-Atlantin rannikolla Norjasta Ranskaan saakka sekä Itämeressä. Lisäksi se esiintyy Pohjois-Amerikan Tyynenmeren puoleisella rannikolla. Suomessa lajia tavataan ainoastaan hiekkapohjaisilla merialueilla.
Elinympäristö ja elintavat

Ruskomerietana on täysin sidoksissa letkulevien (Vaucheria) suvun keltaleviin. Se vaatii yli viiden promillen suolapitoisuutta. Lajin levinneisyyttä Suomessa ei tunneta kovin hyvin, mutta sitä tavataan harvakseltaan ainakin etelärannikolla. Kotiloille tyypilliseen tapaan laji on hermafrodiitti. Parittelussa kumpikin osapuoli laskee sukusolunsa sukuelimen kärjessä olevalla piikillä toisen osapuolen ihon läpi ruumiinonteloon.
Aiheesta muualla

WoRMS (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3804979  BOLD: 80145  CoL: BLCY  EUNIS: 61555  GBIF: 5192097  iNaturalist: 50022  IRMNG: 10229879  ITIS: 78104  NBN: NBNSYS0000173677  NCBI: 369574  Observation.org: 19848  OBIS: 141555  Open Tree of Life: 239304  SeaLifeBase: 8462  WoRMS: 141555  Laji.fi: MX.212457
Äärioikeisto Suomessa

IKL:n johtajat vastaanottavat Italian valtuuskunnalta Mussolinin rintakuvan vuonna 1933.
Äärioikeisto Suomessa on ollut vahvimmillaan 1920–1940-luvuilla, järjestöinä muun muassa Akateeminen Karjala-Seura, Lapuan liike, Isänmaallinen kansanliike ja Vientirauha-järjestö. Äärioikeistoksi sanotaan totalitaarisiin päämääriin pyrkiviä radikaaleja, poliittisia oikeistoliikkeitä, ja siitä käytetään myös nimitystä oikeistoradikalismi. Äärioikeistolainen Sinimusta liike sai vuoden 2019 eduskuntavaaleissa 2307 ääntä ja jäi vaille paikkaa eduskunnassa.