stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antiikin Epeiros
Maantiede

Epeirokseen kuului Joonianmeren ja Pindos-vuoriston välinen alue Ambrakianlahden pohjoispuolella. Sen eteläpuolella sijaitsivat Akarnania ja Aitolia, itäpuolella Thessalia ja pohjoispuolella Illyria.
Epeiroksen nimi tarkoittaa ”mannermaata”. Nimellä viitattiin alun perin koko Kreikan länsirannikkoon Korkyran ja Kefallenian saaria vastapäätä, ja se oli peräisin korkyralaisilta. Tässä laajassa merkityksessä nimi esiintyy paitsi Homeroksella myös vielä 400-luvun eaa. lopulla peloponnesolaissodan aikaan. Myöhemmin nimen merkitys rajautui käsittämään hieman pienemmän alueen.
Epeiroksen pääalueet olivat Khaonia, Thesprotia ja Molossia (Molossis). Pohjoisosassa sijaitsivat Atintania ja Parauaia. Itäosassa sijaitsi Athamania, joka luettiin usein osaksi Thessaliaa. Koillisosan Tymfaia luettiin puolestaan usein osaksi Makedoniaa.
Epeiroslaiset asuivat pitkään pääosin kylissä. Kaupunkeja rakennettiin alueelle enemmän vasta suhteellisen myöhään. Niistä merkittävimmät olivat muun muassa Ambrakia, Dodona ja Kassope, ja myöhemmin roomalaisella kaudella Nikopolis.
Maantiede > Luonnonmaantiede

Epeiros on vuoristoista seutua, ja vuoristo eristi sen pitkään muista Kreikan alueista. Merkittävin tasanko sijaitsi lähellä Dodonaa nykyisen Ioánninan kaupungin lähellä. Alue ei kuitenkaan koskaan ole ollut merkittävää viljelyaluetta, ja myös antiikin aikana sen elannon tuotti ennemmin karjanhoito. Alue tunnettiin häristään, hevosistaan sekä molossikoiristaan.
Pindos-vuoriston lisäksi Epeiroksen vuorista tunnetaan Dodonan lähellä sijainneen vuoren antiikin aikainen nimi, Tomaros eli Tmaros. Alueen merkittävimmät joet olivat Arakhthos (nyk. Árachthos), joka laski Ambrakianlahteen; Kelydnos, joka laski Joonianmereen ja toimi Epeiroksen pohjoisrajana; sekä Thyamis (nyk. Kalamás ja Thýamis), Akheron (nyk. Achérontas) ja Kharadros, jotka laskivat Joonianmereen etelämpänä.
Maantiede > Polikset

Epeiroksen polikset eli kaupunkivaltiot olivat:
Ambrakia
Argethia
Artikhia
Batiai
Berenike
Bukhetion
Buthroton
Dodona
Efyra eli Kikhyros
Elateia
Elea
Eurymenai
Fanote
Foinike
Gitana
Horraon
Kassope
Nikaia
Olympa
Pandosia
Passaron
Poionos
Tekmon
Torone
Zmaratha
Maantiede > Muut kaupungit

Epeiroksen muita kaupunkeja tai asutuksia olivat muun muassa:
Euroia
Fylake
Helikranon
Issoria
Kestria eli Ilion
Khalkis
Kheimerion
Khimaira
Nikopolis (roomalainen)
Onkhesmos
Palaiste
Sybota
Historia > Esihistoria ja mytologia

Epeiroksen alkuperäisinä asukkaina pidettiin antiikin aikana pelasgeja. Muun muassa Epeiroksen vanha oraakkelinpaikka Dodona Thesprotiassa esiintyy pelasgien oraakkelina. Myös Khaoniaa kutsutaan pelasgilaiseksi. Varhaisilla Epeiroksen asukkailla oli mahdollisesti etninen yhteys vastapäisen eteläisen Italian rannikon asukkaisiin, mikä näkyy sekä heimojen nimissä että paikannimistössä.
Aristoteleen mukaan Dodona olisi ollut alkuperäistä, koko maalle nimensä antanutta Hellasta ja Graikoi-nimisen heimon kotiseutua, jolloin Epeiros olisi ollut kreikkalaisten alkuperäistä asuma-aluetta. Yleensä kreikkalaisessa perinteessä alkuperäinen Hellas on kuitenkin sijoitettu Thessaliaan. On kuitenkin mahdollista, että Epeiroksessa olisi ollut Graikoi-niminen heimo, joka olisi asuttanut myös eteläistä Italiaa, mikä selittäisi roomalaisten Kreikasta ja kaikista helleeneistä myöhemmin käyttämän nimimuodon alkuperän.
Pronssikaudella mykeneläisten kreikkalaisten on arveltu tulleen Kreikan alueelle Epeiroksen kautta. Alue oli kuitenkin muutoin tuolloinkin syrjäseutua. Mykeneläisen kauden löytöjä Epeiroksesta on tehty lähinnä Dodonasta sekä Nekromanteionista eli kuolleiden oraakkelinpaikalta Akheron-joelta.
Kreikkalaisen mytologian mukaan Neoptolemos tai Pyrrhos, Akhilleuksen poika, asettui Epeirokseen yhdessä Priamoksen pojan Helenoksen kanssa palattuaan Troijan sodasta. Hänen poikansa oli puolestaan Molossos, josta sai alkunsa molossien heimo. Thessalian valloittaneita thessalialaisia pidettiin epeiroslaisena heimona, joka oli lähtenyt Thesprotiasta.
Mykeneläisen kauden ja rautakauden taitteessa Epeiros oli mahdollisesti niin kutsuttujen doorilaisvaellusten reitillä. Epeiroksen pääheimojen khaonien, thesprotien ja molossien ajatellaan saapuneen alueelle tuolloin.
Historia > Arkaainen ja klassinen kausi

Antiikin aikana Epeiroksen merkittävin kaupunki oli Ambrakia, joka oli Korintin siirtokunnakseen 600-luvulla eaa. perustama. Epeiroksen siirtokuntia ei poikkeuksellisesti perustettu rannikolle sen vuoristoisuuden vuoksi, siinä missä korinttilaiset samaan aikaan perustivat lukuisia siirtokuntia etelämmäksi Akarnanian rannikolle, ja Epidamnoksen ja Apollonian pohjoisemmaksi Illyrian rannikolle. Epeirosta asutettiin vielä 400–300-luvuilla eaa., jolloin elisläiset perustivat Thesprotiaan Bukhetionin, Elean ja Pandosian siirtokunnat.
Varhaisilla ajoilla Epeiroksen johtava heimo olivat thesprotit, joiden hallussa oli Dodonan oraakkeli. Dodona säilyi Kreikan merkittävimpänä oraakkelinpaikkana, kunnes Delfoi ja Delfoin oraakkeli myöhemmin pitkälti syrjäyttivät sen. Peloponnesolaissodan aikana 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla alueen johtoasema oli khaoneilla, mistä saattaa johtua myös se, että Strabon sanoo näiden jossain vaiheessa hallinneen koko Epeirosta. Todellisuudessa khaonit tuskin ovat hallinneet muita heimoja täysin.
Persialaissotien aikaan molosseja johti kuningas Admetos. Tämän poika tai pojanpoika oli Tharrhypas (myös Tharyps, Arrhybas), joka oli vielä nuori peloponnesolaissodan alkaessa, ja sai koulutuksensa Ateenassa. Hänen sanotaan ensimmäisenä saattaneen kansansa helleenisen sivistyksen piiriin. Molossien kuninkaan valta oli ilmeisesti suhteellisen vähäinen. Kuninkaan ja kansan kerrotaan kokoontuneen Passaronissa, heimon vanhassa pääkaupungissa, jossa nämä vannoivat uskollisuuttaan laeille. Khaonien ja thesprotien parissa kuninkuus oli sen sijaan hylätty peloponnesolaissodan aikaan tultaessa. Khaonit valitsivat johtohenkilönsä tietystä suvusta.
Peloponnesolaissodan jälkeen molossien valta Epeiroksen alueella kasvoi. Molossit laajensivat alueitaan ja liittivät siihen kilpailevia heimoja. Molossien kuningas Arybbas solmi liiton Makedonian Filippos II:n kanssa, ja Filippos nai Arybbaan tyttären Olympiaan. Seuraavaksi valtaistuimelle nousi Aleksanteri, joka oli Olympiaan veli, ja näin ollen Aleksanteri Suuren eno. Hän sai lähes kaikki Epeiroksen heimot valtansa alle, ja otti ensimmäisenä arvonimen Epeiroksen kuningas. Tämän jälkeen Epeiros kehittyi merkittäväksi tekijäksi kreikkalaisessa politiikassa.
Aleksanteri nai Filippoksen ja Olympiaan tyttären Kleopatran, oman sisarentyttärensä. Hän teki sotaretken Italian Suur-Kreikkaan alueen kreikkalaisia auttaakseen, mutta sai taistelussa surmansa. Hänen kuollessaan noin 331/330 eaa. valtaistuimelle nousi Aiakides. Hän otti osaa Makedonian valtataisteluun tätinsä Olympiaan puolella.
Historia > Hellenistinen ja roomalainen kausi

Aiakidesta seurasi kuninkaana Alketas II ja tätä hänen poikansa Pyrrhos vuonna 306 eaa. Pyrrhos nousi Epeiroksen kuninkaista maineikkaimmaksi ja nosti valtakunnan suurimpaan kukoistukseensa. Hän siirsi valtakunnan pääkaupungin Passaronista Ambrakiaan, joka liitettiin ensimmäistä kertaa Epeiroksen kuninkaiden vallan alle. Pyrrhos avusti Italian kreikkalaisia tekemällä sotaretken Suur-Kreikkaan ja Sisiliaan roomalaisia ja karthagolaisia vastaan, mutta joutui lopulta vetäytymään. Pyrrhosta seurasi kuninkaana tämän poika Aleksanteri II vuonna 272 eaa. ja tätä hänen poikansa Pyrrhos II ja Ptolemaios. Laajimillaan Epeiroksen valtaan kuului alue nykyisen Albanian keskiosista Akarnaniaan saakka.
Pian Ptolemaioksen kuoltua noin vuonna 234 eaa. Pyrrhoksen suku päättyi. Tämän jälkeen valtiomuoto muutettiin tasavaltaiseksi, ja muodostettiin Epeiroksen heimojen yhteinen Epeiroksen liitto, jolla oli oma kansankokous (synedrion). Liitto yritti tasapainotella Rooman ja Makedonian välissä makedonialaissotien aikaan. Kolmannessa makedonialaissodassa 171–168 eaa. liitto jakaantui kahtia molossien tukiessa Makedoniaa ja khaonien ja thesprotien Roomaa.
Roomalaiset voittivat ja valloittivat Makedonian vuonna 168 eaa. Koska epeiroslaisia ja varsinkin molosseja syytettiin Makedonian viimeisen kuninkaan Perseuksen tukemisesta, Rooman senaatti määräsi kaikki Molossian kaupungit tuhottaviksi ja asukkaat myytäviksi orjiksi. Aemilius Paullus laittoi määräyksen täytäntöön. Hän oli jo aiemmin perustanut varuskunnat 70 kaupunkiin, ja hänen kerrotaan tuhonneen kaikki kaupungit yhdessä päivässä ja vieneen 150 000 epeiroslaista orjiksi.
Roomalaisella kaudella Epeiros oli ensin osa Macedonia et Achaean provinssia vuoteen 27 eaa. ja tämän jälkeen osa Macedonian provinssia. Tämän jälkeen siitä tuli oma Epiruksen provinssinsa. Sen ja Achaean provinssin rajana toimi Akheloos-joki. Epeiros ei koskaan antiikin aikana toipunut roomalaisten aiheuttamasta tuhosta, ja Strabonin aikana se oli paljolti autiona ja raunioina. Keisarikaudella alueen keskus oli Nikopoliin (Nicopolis) kaupunki, jonka Augustus perusti Aktionin taistelussa vuonna 31 eaa. saamansa voiton kunniaksi. Sinne siirrätettiin suuri osa lähiseudun jäljellä olleiden kaupunkien asukkaista. Nikopoliin lisäksi myös Buthroton (Buthrotum) toimi roomalaisena koloniana.
Historia > Myöhäisantiikista keskiajalle

Myöhemmän antiikin aikana Epeiroksen alueella oli kaksi provinssia, Epirus vetus ja Epirus nova. Bysanttilaisella kaudella pitkälti aution Epeiroksen alueen asuttivat illyrialaiset sekä albaanit, joita on usein pidetty illyrialaisten jälkeläisinä. Epeiros oli osa Bysantin valtakuntaa aina vuoteen 1204, jolloin neljännen ristiretken sotajoukot valtasivat Konstantinopolin. Bysantin valtakunta hajosi pienempiin valtioihin ja Mikael I Dukas perusti Epeiroksen despotaatin, joka säilyi vuoteen 1359. Silloin se liitettiin takaisin keisarikuntaan (ks. Nikaian keisarikunta).
Yhteiskunta > Heimot

Epeirosta asuttivat lukuisat eri heimot, joista tärkeimmät olivat khaonit (Khaones), thesprotit (Thesprotoi) ja molossit (Molossoi). Nämä heimot puhuivat kreikkaa. Epeiroslaisista yhdessä käytettiin etnonyymiä Epeirōtēs (Ἠπειρώτης), latinaksi Epirotes.
Theopompoksen mukaan epeiroslaisia heimoja oli yhteensä 14. Strabonin mukaan näihin kuuluivat edellämainitun kolmen heimon lisäksi kassopit (Kassopaioi), amfilokhit (Amfilokhoi), athamaanit (Athamanes), aithikit (Aithikes), tymfait (Tymfaioi), parauait (Parauaioi), talarit (Talares), atintanit (Atintanes), orestait (Orestai), pelagonit (Pelagones) ja elimiootit (Elimioitai). Näistä orestit, pelagonit ja elimiootit asuttivat Pindos-vuoriston itäpuolisia alueita, jotka liitettiin myöhemmin osaksi Makedoniaa, ja siksi niitä pidetään yleensä Makedonian heimoina. Pindos-vuoristoa asuttaneiden athamaanien, aithikien ja talarien alueet puolestaan liitettiin Thessaliaan. Varsinaisesta Epeiroksesta erotetaan yleensä myös Illyrian rajalla asuneiden atintanien ja parauaiden alueet.
Kreikkalaiset itse eivät pitäneet epeiroslaisia heimoja helleenisinä. Tästä syystä Epeirosta ei myöskään luettu ainakaan suurimmalta osaltaan osaksi Hellasta, jonka katsottiin ulottuneen Epeiroksen suunnalla Ambrakiaan saakka. Monet Epeiroksen heimoista olivat kuitenkin läheistä sukua kreikkalaisille, eivätkä olleet näille yhtä vieraita kuin esimerkiksi traakialaiset ja illyrialaiset. Siksi epeiroslaiset voidaan nähdä puoli-kreikkalaisina. Muun muassa Herodotos sijoitti Thesprotian Hellaaseen, kun taas Thukydides piti molosseja ja thesproteja barbaareina. Kreikkalaisina pidettiin vain molossien kuningassukua eli Aiakidai-sukua, joka katsoi periytyvänsä Akhilleuksesta. On luultavaa, että Epeiroksen eteläosissa kansa sekoittui kreikkalaisiin ja pohjoisosissa enemmän illyrialaisiin ja makedonialaisiin.
Epeiroksen heimot olivat itsenäisiä, joskin joku heimoista saavutti aina ajoittain hallitsevan aseman pienemmässä tai suuremmassa määrin. Kunkin heimon johdossa oli alun perin kuningas. Strabonin mukaan pohjoisen Epeiroksen heimot, jotka asuttivat Korkyran ja Makedonian välistä aluetta, muistuttivat kulttuuriltaan monin tavoin makedonialaisia. Hän myös mainitsee eräiden heimoista käyttäneen kahta eri kieltä.
Khaonit, joiden sanottiin jossain vaiheessa olleen heimoista vahvin, asuttivat heimosta nimensä saanutta Khaoniaa. Se ulottui Keraunian vuorilta Thyamis-joelle, joka erotti nämä thesproteista. Thesprotit asuttivat puolestaan Thesprotiaa, joka alkoi Thyamis-joelta ja ulottui etelässä Kassopaian rajalle ja sisämaassa Dodonan alueeseen eli Dodonaiaan saakka. Kassopien asuttama Kassopaia, joka joskus luetaan Epeirokseen, sijaitsi rannikolla ja ulottui Ambrakianlahdelle saakka. Molossit, joista tuli lopulta koko Epeiroksen hallitsijoita, asuttivat alun perin kapeaa aluetta, joka ulottui Ambrakianlahdelta Kassopian ja Ambrakian välistä sekä Thesprotian ja Athamanian välistä pohjoiseen päin Dodonaiaan saakka. Myöhemmin molossit valtasivat myös Kassopaian ja Dodonaian, jolloin heidän alueensa eli Molossia ulottui Aoos-joelta Ambrakianlahdelle.
Yhteiskunta > Luettelo Epeiroksen kuninkaista

Epeiroksen molossikuninkaat olivat:
Admetos (ennen 470–430 eaa.)
Tharrhypas (Tharyps, 430–392 eaa.)
Alketas I (390–370 eaa.)
Neoptolemos I (370–357 eaa.)
Arybbas (373–343 eaa.)
Aleksanteri I (342–331 eaa.)
Aiakides (331–317 eaa.)
Neoptolemos II (317–313 eaa.)
Aiakides (313  eaa.) (toisen kerran)
Alketas II (313–306 eaa.)
Pyrrhos (307–302 eaa.)
Neoptolemos II (302–297 eaa.) (toisen kerran)
Pyrrhos (297–272 eaa.) (toisen kerran)
Aleksanteri II (272–255 eaa.)
Olympias (255 eaa.) (sijaishallitsijana pojilleen)
Pyrrhos II (255–237 eaa.)
Ptolemaios (237–234 eaa.)
Pyrrhus III (234 eaa.)
Deidamia II (234–233 eaa.)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta antiikin Epeiros Wikimedia Commonsissa
Dodonan oraakkelinpaikka.
Molossien lyömä raha, n. 360–325 eaa.
Aleksanteri I:n lyöttämä raha, 333–330 eaa.
Pyrrhoksen Dodonaan rakennuttama Dodonan teatteri.
Nikopoliin raunioita.
Antiikin Epeiroksen heimot ja alueet.
Marcel Fabre

Marcel Fabre vuonna 1910.
Marcel Fabre (oikealta nimeltään Marcel Fernández Peréz, 1886–1929 Los Angeles) oli espanjalaissyntyinen näyttelijä ja elokuvaohjaaja.
Sirkusklovnina toimineen Fabren elokuvaura alkoi Ranskassa Pathén ja Éclairin komedioissa. Vuonna 1910 hän siirtyi Ambrosio Filmille Torinoon. Siellä hän teki 150 komediaa, joiden päähenkilönä toimi Robinet-niminen hahmo. Cinesin Tontolinin ja Itala Filmin Cretinettin kanssa kilpaillut Robinet oli pitkä ja kömpelö vapaa-ajattelija, joka usein joutui villeihin ja tuhoisiin takaa-ajoihin. Hänen kumppaninaan toimi Nilde Baracchin esittämä Robinette.
Vuonna 1913 Fabre ohjasi Ambrosiolle Albert Robidan romaaniin perustuvan seikkailuelokuvan Le avventure straordinarissime di Saturnino Farandola ja seuraavana vuonna futuristishenkisen Amor pedestren. Myöhemmin Fabre muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän jatkoi komedioiden tekemistä ja ohjasi Pete Morrisonin kanssa myös muutaman westernin. Menetettyään jalkansa työtapaturmassa Fabre työskenteli Universalin käsikirjoittajana.
Elokuvia

Robinettin automobiili, 1911
Le avventure straordinarissime di Saturnino Farandola, 1913
Amor pedestre, 1914
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Marcel Fabre (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska 2  3  4  BnF data 2  3  4  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Fairey Firefly

| Fairey Firefly |
| --- | --- |
 Laivaston ilmavoimien Fairey Firefly FR.1 toisen maailmansodan lopun väreissä
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Yhdistynyt kuningaskunta
Valmistaja:  Fairey Aviation Company
Ensilento:  22. joulukuuta 1941
Esitelty:  1943
Poistettu käytöstä:  1956
Tila:  Ei käytössä
Pääkäyttäjät:  Fleet Air Arm
Valmistusmäärä:  1702 
Valmistusvuodet:  1941–1955
Fairey Firefly oli Britannian Kuninkaallisen laivaston tukialushävittäjä, jonka käyttäjän oli Fleet Air Arm toisessa maailmansodassa. Konetta valmistettiin Fairey Aviation Companyn Stockportin tehtaalla 1941–1955.
Kone oli edeltäjäänsä Fairey Fulmaria suoritukykyisempi, ja sen tulivoima oli suurempi, mutta se saatiin palveluskäyttöön vasta sodan loppupuolella. Kone oli suunniteltu laivaston vaatimusten mukaisesti kaksipaikkaiseksi ja siten tiedustelukäyttöön soveltuvaksi. Sen rakenne oli kestävä, toimintasäde pitkä ja muutenkin soveltuva tukialuskoneeksi, mutta rajoittavana tekijänä oli heikohko voimanlähde raskaalle rungolle.
Se palveli sodan päätyttyä rynnäkkökoneena sekä sukellusveneentorjuntatehtävissä, joissa kone palveli aina 1950-luvun puoleenväliin saakka. Sekä Kuninkaallisen laivaston että Australian laivaston Fireflyt palvelivat Korean sodassa tukialuksilta. Muualla kone palveli Kanadassa, Intiassa ja Alankomaissa, jonka koneet osallistuivat Hollannin Uuden-Guinean taisteluihin 1962.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fairey Firefly Wikimedia Commonsissa
Aldo Fabrizi

Aldo Fabrizi vuonna 1952.
Aldo Fabrizi (1. marraskuuta 1905 Rooma – 2. huhtikuuta 1990 Rooma) oli italialainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Vaatimattomiin oloihin syntynyt Fabrizi keskeytti koulunsa, työskenteli eri ammateissa ja alkoi 1930-luvulla esittää roomalaisissa varieteeteattereissa omiin teksteihinsä perustuvia hahmoja. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Mario Bonnardin ohjaama Avanti c’è posto (1942), jota seurasivat Campo de’ Fiori (1943) ja Mario Mattolin L’ultima carrozzella (1943). Kansainvälistä tunnustusta Fabrizi sai isä Pietron roolista Roberto Rossellinin elokuvassa Rooma – avoin kaupunki (1945).
Toisen maailmansodan jälkeen Fabrizi esitti pääosia useissa neorealistisissa elokuvissa kuten Renato Castellanin Mio figlio professore (1946) ja Luigi Zampan Rakas vihollinen (Vivere in pace, 1947). Vuonna 1951 hän sai parhaan näyttelijän Nastro d’argento -palkinnon roolistaan Alessandro Blasettin elokuvassa Prima comunione (1950). Myöhemmin Fabrizi esiintyi lukuisissa komedioissa muun muassa Totòn, Peppino De Filippon ja Alberto Sordin rinnalla. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Argentiinassa kuvattu Emigrantes (1949). Fabrizin viimeisiä elokuvia olivat Luigi Magnin La Tosca (1973) ja Ettore Scolan Mehän rakastimme toisiamme niin paljon (C’eravamo tanto amati, 1974), josta hän sai Nastro d’argenton parhaasta sivuosasta. Vuonna 1988 Fabrizille myönnettiin hänen elämäntyöstään David di Donatello -palkinto.
Elokuvia

Campo de’ Fiori, 1943
Rooma – avoin kaupunki, 1945
Punainen enkeli, 1960
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aldo Fabrizi Wikimedia Commonsissa
Aldo Fabrizi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Aldo Fabrizi Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Elonet
Face Value

| Face Value Phil Collins |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 9. helmikuuta 1981
 Tuottaja(t): Phil Collins & Hugh Padgham
 Tyylilaji: rock, pop
 Levy-yhtiö: Virgin Records (UK, Irl) Atlantic
Phil Collinsin muut julkaisut
|   | Face Value 1981 | Hello, I Must Be Going! 1982 |
Singlet albumilta Face Value
 ”In the Air Tonight” Julkaistu: 5. tammikuuta 1981  ”I Missed Again” Julkaistu: 7. maaliskuuta 1981  ”If Leaving Me is East” Julkaistu: toukokuu 1981  ”Thunder and Lightning” Julkaistu: marraskuu 1981
Face Value on Phil Collinsin ensimmäinen sooloalbumi vuodelta 1981. Kahta poikkeusta lukuun ottamatta albumin kappaleet ovat kokonaan Collinsin itse kirjoittamia ja säveltämiä.
Levy on äänitetty The Town House -studiolla Lontoossa 1979–1981. Levytykseen osallistui muun muassa Eric Clapton, joka soittaa kitaraa kappaleissa ”The Roof Is Leaking” ja ”If Leaving Me Is Easy”. Se oli listaykkönen vuonna 1981 muun muassa Britanniassa, Kanadassa ja Ruotsissa. Albumilta julkaistiin singlenä neljä kappaletta, joista ”In the Air Tonight” nousi singleykköseksi usean maan listoilla. Suomessa albumi ja single jäivät ilman listamenestystä.
Kappaleet

In the Air Tonight (5’32)
This Must Be Love (3’55)
Behind the Lines – Banks, Collins, Rutherford – (3’53)
The Roof Is Leaking (3’16)
Droned (2’55)
Hand in Hand (5’12)
I Missed Again (3’41)
You Know What I Mean (2’33)
Thunder and Lightning (4’12)
I’m Not Moving (2’33)
If Leaving Me Is Easy (4’54)
Tomorrow Never Knows – Lennon & McCartney – (4’46)
Muusikot

Phil Collins – laulu, rummut, piano, syntetisaattori, rumpukone
Daryl Stuermer – kitarat; banjo raita 4
Eric Clapton – kitara raidat 4 & 11
Joe Partridge – slide-kitara raita 4
J. Peter Robinson – Prophet-syntetisaattori raita 3
John Giblin – basso raidat 1, 9, 10, 12
Alphonso Johnson – basso raidat 2, 3, 6, 7, 11
L. Shankar – viulu raidat 1, 5, 6; tamburiini raita 5, "äänirummut" raita 5
Arif Mardin – viulut raidat 8 and 11
EWF Horns :
Don Myrick – saksofonit raita 11
Louis Satterfield – pasuuna
Rahmlee Michael Davis ja Michael Harris – trumpetti & flyygelitorvi raita 11
Ronnie Scott – tenorisaksofoni raita 7
Stephen Bishop – taustalaulu raita 2
Taustalaulu raidoilla 6 ja 12 useita lapsikuoroja Los Angelesista
EZLN

EZLN:n lippu
Ejército Zapatista de Liberación Nacional (EZLN) eli Zapatistinen kansallisen vapautuksen armeija on meksikolainen sissiliike, joka toimii pääosin etelässä, etenkin Oaxacan, Campechen, Veracruzin, Tabascon ja Chiapasin osavaltioissa, sekä Guatemalassa ja Belizessä. Zapatistit puolustavat alueen alkuperäisväestöä sekä ylläpitävät antikapitalistista ideologiaa. Järjestön nimi tulee Meksikon vallankumouksen kapinallisjohtaja Emiliano Zapatalta. EZLN:n keulakuva on Subcomandante Marcos, jonka asemaa liikkeen johdossa ei tunneta. Varsinaiset päätökset tekee liikkeen ajaman käytännön demokratian mukaisesti EZLN:n hallitseman alueen intiaaniyhteisöt.
Historiaa

Vaikka EZLN:n alkujuuret ajoittuvat vuoteen 1983 asti, aloitti se aktiivisen toiminnan vasta 1. tammikuuta 1994 Meksikon liityttyä Pohjois-Amerikan vapaakauppa-alueeseen NAFTA:an. Järjestö valloitti San Cristobal de las Casasin ja muita Chiapasin kaupunkeja. Aluksi se julisti marssivansa Meksikon pääkaupunkiin, mutta vetäytyi pian takaisin tukialueilleen Lacandónin viidakkoon. Taistelut kestivät 12 päivää ja niissä kuoli noin 150 ihmistä. Aselevon jälkeen EZLN:sta on tullut poliittinen liike, joka on kerännyt paljon kansainvälistä suosiota ja julkisuutta. Mm. Punk-yhtye Anti-Flag ja Rock-yhtye Rage Against The Machine ovat ilmaisseet suurta tukea EZLN:n kampanjaa kohtaan.
EZLN on hallinnut alueita Chiapasissa soveltaen suoran demokratian ihanteitaan. Järjestön ideologiassa anarkismi ja vasemmistolibertarismi kietoutuvat yhteen mayojen perinteiden kanssa. Sittemmin järjestö on siirtynyt rauhanomaisten vaikuttamiskeinojen tielle. Kesäkuussa 2005 zapatistit antoivat Kuudennen julistuksen Lacandónin viidakosta, jossa rauhanomaiset periaatteet sinetöitiin. Tavoitteena on uudistaa Meksikon politiikka liittoutumalla opiskelijoiden, työläisten ja maanviljelijöiden kanssa. Vuoden 2006 presidentinvaalien alla zapatistit pitivät oman kampanjansa (La otra campaña) ja protestoivat suuria puolueita vastaan, koska he eivät uskoneet niiden tuovan muutosta maan köyhien tilanteeseen.
Kirjallisuutta

Marcos: ¡Viva Zapata!.  (Suomentanut ja koonnut Sarri Vuorisalo-Tiitinen. Pystykorvakirja)  Helsinki:  Like, 2009.  ISBN 978-952-01-0389-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Globalization and the Political: in the Borderlands with the Zapatista Movement
Jouni Pirttijärvi: Zapatistit - uudenlainen kapinaliike?
Katja Ahlfors & Annastiina Salonen: Zapatisteilla vaihtoehtokampanja ennen heinäkuun vaaleja[vanhentunut linkki]
Sixth Declaration of the Selva Lacandona Anarkismo.net
Zapatistas celebrate anniversary Al Jazeera
Fabbrico

Via Roma katu Fabbricossa
Fabbrico on 6627 asukkaan pohjois-italialainen kunta Reggio Emilian maakunnassa Emilia-Romagnassa. Kunta sijaitsee noin 23,5 km koilliseen Reggio nell'Emiliasta ja rajoittuu suoraan Modenan maakuntaan.