stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luxemburgin historia toisen maailmansodan aikana
Kansan suhtautuminen > Yhteistyö

Yhteistyö miehittäjien kanssa on jotain, mistä ei paljoa puhuta Luxemburgissa. Yhteistyön harjoittajat olivat usein Volkdeutschen Bewegungin riveissä, järjestön, joka tuki natsivaltaa ja osallistui Luxemburgin valtion lakkauttamiseen. Kaikkein uskollisimpien jäsenten lisäksi liittyneitä olivat sellaiset yksilöt, jotka olivat paineen murtamana luopuneet toivosta. Monet historioitsijat arvelevat yhteistyöjärjestelmän olevan suunnilleen yhtä suuri kuin vastarinnan. 2 000 yhteistyöjärjestelmän jäsentä tuomittiin maanpetoksesta sodan lopussa, sisältäen seitsemän teloitettua. Loput heistä armahdettiin 1950-luvulla.
Kansan suhtautuminen > Enemmistö

Enemmistö kansasta piti päänsä maassa välttääkseen konflikteja viranomaisten kanssa. Kuitenkin, he eivät pitäneet asenteitaan ja mielipiteitään täysin piilossa. Tämä asenne tulee selväksi seuraavista toimenpiteistä:
Saksalaisten poliisien paraatin aikana 6. elokuuta 1940 Luxemburgin kaupungissa katselijat pitivät pinssiä, jossa oli Luxemburgin valtion vaakuna. Seurauksena oli viranomaisten väkivaltatoimenpiteitä.
21. lokakuuta 1940 kansallismonumentti Gëlle Fra, muisto vapaaehtoisille luxemburgilaissotilaille, jotka palvelivat ensimmäisessä maailmansodassa ranskalaisten rinnalla, purettiin. Satoja ihmisiä liittyivät mielenosoituksiin, mutta Gestapo hajotti mielenilmaisut. 13 ihmistä pidätettiin.
10. lokakuuta 1941 saksalaiset olettivat, että heidän propagandakampanjansa oli sen verran menestyksekäs, että he voisivat järjestää väestönlaskennan, jossa he kysyivät viattoman oloisia kysymyksiä kansallisuudesta, äidinkielestä ja etnisestä taustasta. Vastarintajärjestöt tajusivat, että tämä oli naamioitu yritys sulattaa Luxemburg Saksan valtakuntaan, ja järjestivät massiivisen kampanjan tiedottamaan kansaa asiasta. Dräimol Lëtzebuergesch, ”Kolminkertainen luxemburgilainen”, joka muutti väestönlaskennan kansanäänestykseksi. 97 % ilmoitti olevansa etnisesti luxemburgilaisia, ja kirjoittivat usein Mir wëlle bleiwen wat mir sin, (”Haluamme pysyä minä olemme”) kyselylomakkeisiin. Kun vallanpitäjät tulivat tietoisiksi fiaskosta, kysely lopetettiin. Alistetulle kansalle tämä oli suunnaton moraalivoitto.
30. elokuuta 1942 Reichsarbeitsdienst ja asevelvollisuus tuli voimaan sellaisten henkilöiden kohdalla, jotka olivat syntyneet vuosien 1920 ja 1927 välillä. Wehrmachtiin kutsunnat aiheuttivat yleislakon miehittäjiä vastaan, joka alkoi Wiltzistä 31. elokuuta 1942 ja levisi pian koko maahan. Tämä toimenpide kukistettiin väkivaltaisesti: 21 lakkoilijaa teloitettiin ja satoja lähetettiin keskitysleireille. Pienen valtion rauhanomainen kansannousu suurvaltaa vastaan tuli laajalti tunnetuksi ulkomailla.
Arviolta 40 % Wehrmachtiin kutsutuista kieltäytyi ja pakeni miehittäjien silmistä, puolet maan sisälle. Ne, jotka pakenivat Isoon-Britanniaan, liittyivät liittoutuneiden puolelle, ja ottivat osaa Normandian maihinnousuun osana Ensimmäistä Belgialaisprikaatia eli Piron-prikaatia.
Kauhun valtakausi

Jouduttuaan kasvokkain kansan vastarinnan kanssa saksalaiset päättivät ottaa brutaalit keinot käyttöön mitä tahansa vastarinnan muotoa vastaan. Yleislakon jälkeen Gustav Simon julisti hätätilan. Tuhansia pidätettiin ja kidutettiin. Sadat kuolivat keskitysleireillä. Kokonaisia perheitä passitettiin Itä-Saksaan, ja heitä korvattiin saksalaisperheillä. Gestapon päämaja, Villa Pauly, tuli fasistien terrorin tunnuskuvaksi.
Vapautus

Syyskuussa 1944 Yhdysvallat vapautti Luxemburgin. He marssivat Luxemburgin kaupunkiin 10. syyskuuta 1944. Saksalaiset perääntyivät ilman taistelua. Ardennien taistelun aikana pohjoisosat uudelleenmiehitettiin. Maaliskuussa 1945 liittoutuneet vapauttivat maan jo toisen kerran. Sodan aaltoliikemäisestä luonteesta johtuen maa raunioitui.
Kuolonuhrit ja vahingot

Sodan aikana kuoli kaikkiaan 5 703 ihmistä. Tämä oli arviolta 1,8 % maan väestöstä, joka oli tuohon aikaan arviolta 209 000 henkilöä.
10 211 kutsuttiin Wehrmachtiin. 2 848 (28 %) menehtyi. 96 julistettiin kadonneeksi.
Arviolta 600 siviiliä kuoli sotatoimien aikana
3 963 lähetettiin keskitysleireille ja vankiloihin, joilla 791 kuoli.
4 186 passitettiin maasta pois, heistä 154 kuoli.
57 aktiivisen vastarinnan jäsenistä kuoli.
71 % Luxemburgin 3 800 juutalaisesta kuoli.
640 ihmistä menetti työnsä poliittisista syistä.
Schuster-linja.
Wehrmacht-offenssiivi alkaa 9. toukokuuta 1940.
Wehrmachtin eteneminen Luxemburgin halki.
SS-upseereja kierroksella Hinzertin keskitysleirissä.
SS:n johtaja Heinrich Himmler saapuu vierailulle Luxemburgiin 1940.
Pongal

Toimisto Tamil Nadussa koristeltu pongal-juhlaa varten.
Pongal on tamilien tammikuinen sadonkorjuujuhla, jonka aikana lehmille syötetään juuri korjattua riisiä. Juhlassa järjestetään härkätaistelun muunnos, jossa nuoret mieshenkilöt koittavat poimia rupian seteleitä raivostuneen härän sarvista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pongal Wikimedia Commonsissa
Strömmer

Strömmer on muun muassa seuraavien henkilöiden sukunimi:
Aarno Strömmer (1927–2021), suomalainen ministeri, professori, kaupunginjohtaja ja Suomen Sotaveteraaniliiton puheenjohtaja
Arne O. Strömmer (1887–1977), suomalainen diplomi-insinööri ja kirjailija
Bertel Strömmer (1890–1962), suomalainen arkkitehti
Goony Strömmer (1914–2006), suomalainen arkkitehti ja jazzpianisti
Gunnar Strömmer (s. 1972), ruotsalainen poliitikko ja ministeri
Mia Strömmer (s. 1974), suomalainen moukarinheittäjä
Mikko Strömmer (1896–1948), suomalainen tilastoasiantuntija ja virkamies, kanslianeuvos
Rita Strömmer (s. 1968), suomalainen televisiotoimittaja ja kuvaaja
Tellervo Strömmer (1926–2017), suomalainen tekstiilitaiteilija ja kuvataiteen opettaja
Werner Strömmer (1847–1901), suomalainen juristi ja Uudenkaarlepyyn pormestari.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Henry John Elwes

| Henry John Elwes |
| --- | --- |
 Henry John Elwes arviolta vuonna 1868.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. toukokuuta 1846 Colesborne, Gloucestershire
Kuollut: 26. marraskuuta 1922 (76 vuotta) Colesborne, Gloucestershire
Kansalaisuus:  Englanti
Koulutus ja ura
Oppilaat:  Mary De la Beche Nicholl
Tutkimusalue:  kasvi- ja eläintiede
Palkinnot:  Royal Horticultural Societyn Victoria Medal, 1881
Henry John Elwes (16. toukokuuta 1846 Colesborne, Gloucestershire – 26. marraskuuta 1922 Colesborne, Gloucestershire) oli englantilainen kasvi- ja eläintieteilijä.
Elwesin vanhemmat olivat John Henry Elwes ja Mary Bromley. Hän opiskeli Eton Collegessa.
Elwes matkusteli laajalti ja kävi Intiassa useita kertoja. Hän matkusteli myös Nepalissa. Hän keräsi 30 000 perhosen kokoelman, jonka hän jätti Natural History Museumille.
Elwes vastaanotti Royal Horticultural Societyn Victoria Medalin 1897. Samana vuonna hänet valittiin Royal Societyn jäseneksi.
Elwes nimesi ja kuvaili linnuista muun muassa tiibetinfasaanin (Crossoptilon harmani) 1881. Hän nimeämiensä eliöiden tieteellisessä nimessä käytetään sen jälkeen liitettävää auktorilyhennettä Elwes.
Teoksia ja artikkeleita

Monograph on the Genus Lilium (1880)
On the butterflies of Amurlan, North China, and Japan, 1881, LV–LIX: 856–916
On the Lepidopteren of the Altai Mountains, 1899, sivut 295–367, pl. XI–XIV
Trees of Great Britain and Ireland, yhdessä Augustine Henryn kanssa
Memoirs of Travel, Sport, and Natural History. Postuumisti toimittanut E. G. Hawke. Benn, Lontoo 1930.
Henry Augustus Rowland

| Henry Rowland |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Henry Augustus Rowland
Syntynyt: 1848 Yhdysvallat
Kuollut: 1901 Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Hermann von Helmholtz
Tutkimusalue:  fysiikka, etenkin optiikka, spektroskopia ja magnetismi
 Nimikirjoitus
Henry Augustus Rowland (1848–1901) oli yhdysvaltalainen fyysikko.
17-vuotiaana Rowland lähetettiin opiskelemaan Rensselaerin Teknilliseen Instituuttiin. Vuonna 1870 Rowland valmistui insinööriksi, mutta hän ei saanut töitä, joten kaksi vuotta myöhemmin hän palasi Rensselaerin Teknilliseen Instituuttiin luonnonfilosofian opettajaksi. Kaiken opetustehtävistä jääneen vapaa-aikansa Rowland käytti magneettisen permeabiliteetin tutkimukseen. Rowlandin tutkimuksistaan kirjoittamaa artikkelia ei hyväksytty American Journal of Science -lehteen, joten Rowland lähetti työnsä Britanniaan James Maxwellille, joka vaikuttui Rowlandin työstä ja julkaisi työn Philosophical Magazine -lehdessä. Yhdysvalloissa vain muutamat huomioivat Rowlandin artikkelin.
Rowland joutui epäsuosioon Rensselaerin Teknillisessä Instituutissa ja joutui etsimään uuden paikan, jossa tehdä tutkimustyötä. Rowlandin uuden työpaikan etsintä päättyi yllättäen vuonna 1875, kun hän tapasi Daniel Coit Gilmanin. Gilman oli luomassa tiedekuntaa uudelleen luotuun Johns Hopkinsin yliopistoon, josta oli tarkoitus tulla Yhdysvaltojen ensimmäinen todellinen tutkimusinstituutti saksalaisen mallin mukaisesti. Rowland liittyi mukaan luomaan uutta tiedekuntaa ja hänet lähetettiin Eurooppaan tutkimaan laboratoriojärjestelyjä sekä ostamaan välineitä. Berliinissä Helmholtzin laboratoriossa Rowland viipyi hieman pidempään ja siellä hän suoritti erään perustavanlaatuisen kokeen, jota hän oli suunnitellut jo aiemmin, mutta jota hänellä ei ollut aiemmin mahdollisuutta toteuttaa. Rowlandin koe oli ensimmäinen kokeellinen osoitus siitä, että liikkeessä oleva varattu kappale tuottaa magneettikentän. Koe oli vaikea toteuttaa käytännössä, mutta Rowland onnistui siinä ja sai työstään paljon huomiota. Tuohon aikaan tiedekentässä keskusteltiin paljon Maxwellin yhtälöistä.
Euroopasta Rowland palasi takaisin Johns Hopkinsin yliopistoon mukanaan laaja kokoelma erilaisia tutkimusvälineitä. Yliopistossa Rowland vietti aikansa 1870- ja 1880-luvuilla pääasiassa laboratoriossa tutkimustensa parissa ja hoiti opetustyötä sekä hallinnollisia tehtäviä niin vähän kuin mahdollista. Rowland oli hyvä matemaatikko ja työskenteli jonkin verran elektromagneettisen teorian parissa, mutta ensisijaisesti hän oli kokeellisten töiden tekijä. Rowland määritti tarkkoja arvoja erilaisille asioille, ja yksi Rowlandin ohjaamista opiskelijoista löysi Rowlandin ohjaamien kokeiden myötä Hallin ilmiön. Rowlandin merkittävin panos tieteelle oli kuitenkin erilaisten hilojen rakentaminen, jonka hän aloitti vuonna 1882. Rowlandin hilat olivat suurempia ja tarkempia kuin mitkään aiemmin käytössä olleet.
Vuonna 1890 Rowland avioitui, mutta varsin pian avioitumisensa jälkeen Rowland kuoli diabetekseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henry Augustus Rowland Wikimedia Commonsissa
Biographical memoir of Henry Augustus Rowland (1848–1901) (Arkistoitu – Internet Archive) (pdf) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Taiteenala:  Musée d'Orsay 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef
Heikjärvi (Jämsä, Hassi)

| Heikjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi, Pirkanmaa
Kunnat:  Jämsä, Kuhmoinen
Koordinaatit:  61°45′22″N, 25°06′18″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Arvajanjoen valuma-alue (14.26)
Laskuoja:  oja Salmijärveen 
Järvinumero:  14.264.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  98,1 m  
Pituus:  1,1 km  
Leveys:  430 m  
Rantaviiva:  3,196 km  
Pinta-ala:  23,486 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiHeikjärvi 
Heikjärvi on Keski-Suomessa Jämsässä ja Pirkanmaalla Kuhmoisissa Hassin kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 23 hehtaaria, se on 1,1 kilometriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 3,2 kilometriä. Järven rannat ovat pääosin peltoa ja sen ympäristössä on asutusta. Järvellä on yli kymmenen taloa tai vapaa-ajan asuntoa. Jämsän ja Kuhmoisten välinen kunnanraja kulkee järven halki siten, että järven lounaispää kuuluu Kuhmoisiin. Suurin osa järvestä kuuluu Jämsään.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Virtalanojan valuma-alueeseen (14.264) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 98,1 metriä mpy. Siihen laskevat Murtonen, Pahujärvi ja Kotajärvi. Järven laskuoja lähtee sen kaakkoispäästä ja laskee 150 metrin päässä Salmijärveen. Laskuojan pudotus on 0,4 metriä.
Historiaa

Vuoden 1966 peruskartassa järven rannat olivat suurimmaksi osaksi peltoa, mutta järvellä oli vain kolme taloa. 1980-luvulle tultaessa järvelle oli rakennettu muutama talo lisää.
Antonio Rinaldi

Fedot Šubinin Antonio Rinaldia esittävä kohokuva Hatsinan palatsissa vuodelta 1782.
Antonio Rinaldi (n. 1710 – 10. huhtikuuta 1794 Rooma) oli Venäjällä työskennellyt italialainen arkkitehti. Hänen työnsä edustavat barokkia, rokokoota ja varhaista uusklassismia.
Rinaldi opiskeli Luigi Vanvitellin johdolla. Venäjälle hän saapui vuonna 1751.
Vuosina 1756–1790 hän toimi keisarillisen hovin arkkitehtina. Rinaldin tärkeimpiä töitä ovat Oranienbaumin palatsialueella sijaitsevat Pietari III:n palatsi (1758–1762), Kiinalainen palatsi (1762–1768) ja Liukumäkipaviljonki (1762–1774), Hatsinan palatsi (1766–1781, myöhemmin uudelleenrakennettu) sekä Pietarin Marmoripalatsi (1768–1785).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antonio Rinaldi Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  EUTA  Structurae 
Muut:  IdRef
Caldwell-luokka

| Caldwell-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 020 t (standardi) 1 125 t (kuormattu)
Pituus:  94 m (vesiraja) 96,16 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,53 m
Syväys:  2,4 m
Koneteho:  DD69-71 ja 74: 20 000 shp DD-72 ja 73: 18 500 hv
Nopeus:  DD69-71 ja 74: 32 solmua DD-72 ja 73: 30 solmua
Miehistöä:  146
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 4"/50 tykkiä 2 × 1 naulan ilmatorjuntatykki 12 × 21" torpedoputkea
Caldwell-luokka oli Yhdysvaltain laivaston kuuden hävittäjän muodostama alusluokka, joka valmistettiin ensimmäisen maailmansodan aikana ja hieman sen jälkeen. Aluksista neljä oli sodan lopulla saattuepalveluksessa Atlantilla ja kaksi valmistui vasta sotatoimien päätyttyä. Aluksista kaksi romutettiin 1930-luvulla ja loput neljä osallistuivat toiseen maailmansotaan. Kolme aluksista luovutettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle hävittäjiä tukikohdista  -sopimuksen mukaisesti ja neljäs oli nopeana kuljetusaluksena.
Alukset

Luokan alusten hankinta vahvistettiin 3. maaliskuuta 1915. Vain Connerin ja Stoctonin propulsiojärjestelmät vastasivat aiempia, mutta loput poikkesivat aiemmista. Niissä oli kaksi potkuria. Caldwellissa oli General Electricin valmistamat Curtis-turbiinimoottorit ja erilliset risteilymoottorit. Lopuissa oli Parsonsin valmistamat turbiinimoottorit.
Alusten aseistusta täydensivät kaksi yhden naulan ilmatorjuntatykkiä, joista toinen oli komentosillan ja tykkitornin No 1 välissä ja toinen takakannen kansirakenteen katolla. Toisen maailmansodan aikana tykit vaihdettiin kolmen tuuman 23 pituuskaliiperin tykeillä.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| USS Caldwell | Mare Islandin laivastontelakka | 9. joulukuuta 1916 | 10.heinäkuuta 1917 | 1. joulukuuta 1917 | poistettu palveluksesta 27. kesäkuuta 1922 laivastoluettelosta 7. kesäkuuta 1936 romutettu 1936 |
| USS Craven | Norfolkin laivastontelakka | 20. marraskuuta 1917 | 29. kesäkuuta 1918 | 19. lokakuuta 1918 | poistettu palveluksesta 15. kesäkuuta 1922 palautettu palvelukseen 9. elokuuta 1940 luovutettu 23. lokakuuta 1940 Britannian kuninkaalliselle laivastolle HMS Lewes miehistönsä upottama toukokuussa 1946 |
| USS Gwin | Seattle Dry Dock Company | 21. kesäkuuta 1917 | 22. joulukuuta 1917 | 18. maaliskuuta 1920 | poistettu palveluksesta 28. kesäkuuta 1922 alusluettelosta 25. tammikuuta 1937 myyty maaliskuussa 1939 |
| USS Conner | William Cramp and Sons | 16. lokakuuta 1916 | 21. elokuuta 1917 | 12. tammikuuta 1918 | poistettu palveluksesta 21. kesäkuuta 1922 palautettu palvelukseen 23. elokuuta 1940 luovutettu 23. lokakuuta 1940 Britannian kuninkaalliselle laivastolle HMS Leeds myyty romutettavaksi maaliskuussa 1947 |
| USS Stockton | William Cramp and Sons | 16. lokakuuta 1916 | 17. heinäkuuta 1917 | 26. marraskuuta 1917 | poistettu palveluksesta 26. kesäkuuta 1922 palautettu palvelukseen 16. elokuuta 1940 luovutettu 23. lokakuuta 1940 Britannian kuninkaalliselle laivastolle HMS Ludlow palautettu kesäkuussa 1945 Yhdysvalloille myyty romutettavaksi toukokuussa 1945 |
| USS Manley | Bath Iron Works | 22. elokuuta 1916 | 23. elokuuta 1917 | 15. lokakuuta 1917 | poistettu palveluksesta 14. kesäkuuta 1922 palautettu palvelukseen 1. toukokuuta 1930 luokiteltu 28. marraskuuta 1938 kuljetusalukseksi runkonumerolla AG-28  luokiteltu 2. elokuuta 1940 APD-1 alusluettelosta 5. joulukuuta 1945 romutettu 1946 |
Helena Roerich

| Helena Roerich |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. helmikuuta 1879 Pietari, Venäjä
Kuollut: 5. lokakuuta 1955 (76 vuotta) Kalimpong, Intia
Koulutus ja ura
Koulukunta:  Elävä Etiikka, Agni-jooga
Vaikutusalueet:  Swami Vivekananda, Ramakrishna, Rabindranath Tagore, Helena Blavatsky
Tunnetut työt:  Leaves of Morya's Garden I–II
Helena Ivanovna Roerich (s. Sapošnikova; ven. Елéна Ивáновна Рéрих,Jelena Ivanovna Rerih; 12. helmikuuta 1879 – 5. lokakuuta 1955) oli venäläinen teosofi, kirjailija ja julkisuuden henkilö. Hän loi 1900-luvun alussa yhteistyössä kiistanalaisen Masters of the Ancient Wisdom -ryhmän kanssa filosofisen opin Elävä etiikka (Agni-jooga). Hän järjesti kulttuuritoimintaa Yhdysvalloissa miehensä Nikolai Roerichin kanssa. Yhdessä he osallistuivat tutkimusmatkoille vaikeapääsyisille ja vähän tutkituille alueille Keski-Aasiassa. Hän oli Intiassa sijaitsevan Institute of Himalayan Studies Urusvatin kunniapuheenjohtaja-perustaja ja yksi International Treaty for Protection of Artistic and Scientific Institutions and Historical Monuments -sopimuksen (Roerich-sopimuksen) laatijoista. Hän käänsi kaksi osaa H. P. Blavatskyn Salaisesta opista sekä valittuja Mahatmakirjeitä (Cup of the East) englannista venäjäksi.
Elämä > Nuoruusvaiheet

Roerich syntyi tunnetun pietarilaisen arkkitehdin Ivan Ivanovitš Sapošnikovin perheeseen.lähde?
Roerichin äiti Jekaterina Vasilijevna Saposnikova kuului vanhaan Goleništšev-Kutuzov-sukuun, joka juontaa juurensa 1200-luvun Novgorodiin. Tämän suvun merkittäviä jäseniä ovat sotamarsalkka Mihail Kutuzov, tunnettu 1800-luvun lopun runoilija Arseni Arkadievitš Goleništšev-Kutuzov ja säveltäjä Modest Musorgski.
Roerich kasvoi ja koulutettiin perheensä perinteikkäässä kulttuuriympäristössä. Hän oli lapsesta saakka utelias ja itsenäinen. Hän oli lahjakas monella alalla, soitti pianoa ja osasi lukea ja kirjoittaa kolmea kieltä seitsemänvuotiaana. Hän alkoi jo hyvin varhain lukea kirjoja, jotka käsittelivät taidetta, historiaa, uskontoa ja filosofiaa.lähde?
Roerich valmistui 1895 Pietarin Mariinski-kimnaasista ja sai menestyksekkäistä opinnoistaan tunnustuksena kultamitalin. Vaikka koulutus oli korkeatasoista, Roerich usein opiskeli itsenäisesti. Hän opetteli maalaustaidetta, oli perehtynyt venäläiseen ja eurooppalaiseen kirjallisuuteen, opiskeli uskontohistoriaa ja filosofiaa ja kiinnostui intialaisista filosofeista Ramakrishnasta, Vivekanandasta ja Tagoresta.
Päätettyään opintonsa kimnaasissa Roerich aloitti Pietarin yksityisessä musiikkiopistossa. Koulun johtaja I. A. Borovka oli pääkaupunkiseudun konservatorion seniori ja pianonsoiton professori. Hän oli merkittävä hahmo sen aikaisessa Pietarin musiikkikulttuurissa ja ohjasi Roerichiä henkilökohtaisesti.lähde?
Valmistumisensa jälkeen, jonka tarkoituksena oli poimia lahjakkaimmat oppilaat korkeampaa musiikkikoulutusta varten,selvennä Roerichin oli tarkoitus jatkaa opintoja Pietarin konservatoriossa. Hänen sukulaisensa kuitenkin estivät häneltä pääsyn konservatorioon pelätessään hänen kiinnostuvan vallankumouksellisista ajatuksista, joita opiskelijoiden keskuudessa esiintyi. Näin ollen Roerich jatkoi opiskelua kotona, jossa hän täydensi vieraiden kielten taitojaan ja luki laajasti.lähde?
Elämä > Avioliitto ja perhe

Roerich ja hänen äitinsä viettivät kesää usein Bologojessa Novgorodn alueella yhdessä tätinsä E. V. Putjatinan kanssa tämän miehen prinssi P. A. Putjatinin tilalla. Vuonna 1899 hän tapasi Bologojessa taidemaalari ja arkeologi Nikolai Konstantinovits Roerichin. He rakastuivat, ja huolimatta sukulaisten vastusteluista hän ja Nikolai avioituivat vuonna 1901 Pietarissa.lähde?
Sille paikalle Bologojeen, jossa he tapasivat ensimmäisen kerran, pystytettiin vuonna 2001 muistomerkki Rakkauden monumentti. Se sisältää lainauksen Nikolai Roerichin esseestä Yliopisto: "Tapasin Ladan, elämänkumppanini ja innoittajani Bologojessa prinssi P. A. Putyatinin tilalla. Iloa!". Tämä oli kahden toisiaan rakastavan ihmisen vahva liitto. Heitä yhdisti syvä keskinäinen tunne ja yhteiset näkemykset. Nikolai Roerich kirjoitti avioliitosta vanhoilla päivillään: "Ohitimme sovinnollisesti kaikki esteet. Ja esteet muuttuivat mahdollisuuksiksi. Omistin kirjani Helenalle, vaimolleni, ystävälleni, kumppanilleni ja innoittajalleni". Monet Roerichin maalaukset olivat heidän yhteisen luomistyönsä tulosta. Nikolai kutsui häntä kirjoissaan nimellä "Hän, joka johtaa" ja väitti, että moniin maalauksiin kuuluisi kirjoittaa kaksi signeerausta: hänen omansa ja Roerichin. "Olemme luoneet yhdessä, ja perustellusti voidaan sanoa, että teoksissa täytyy olla kaksi nimeä, naisen ja miehen."lähde?
Nikolailla ja Roerichillä oli kaksi lasta. Elokuussa 1902 syntyi heidän vanhempi poikansa George. Hänestä tuli myöhemmin tutkija ja orientalisti. Heidän nuorempi poikansa Svetoslav syntyi lokakuussa 1904. Hänestä tuli taidemaalari.lähde?
Roerich osallistui kaikkiin miehensä aloitteisiin ja paneutui hänen tutkimusaiheisiinsa. Vuosina 1903–1904 he matkustivat yhdessä 40 venäläisen kaupungin halki etsimässä Venäjän historian ja taiteen lähteitä. Matkoilla Roerich otti valokuvia kirkoista, arkkitehtonisista monumenteista, maalauksista ja ornamenteista. Hän hallitsi myös restauroinnin, ja yhdessä miehensä kanssa he löysivät maalikerrosten alta mestariteoksia sellaisilta taiteilijoilta kuin Rubens, Brueghel, van Dyck ja van Orley. Roerich myös keräsi taidetta ja antiikkia. Pariskunta keräsi yli 300 esineen yksityiskokoelman, jonka he myöhemmin lahjoittivat Eremitaašille. Roerich perehtyi myös arkeologiaan. Hän kävi miehensä kanssa usein kaivauksilla Novgorodissa ja Tverissä, ja he osallistuivat arkeologiseen työhön.lähde?
Roerichin perhe piti häntä hengellisenä johtajanaan ja perheen perustana. Vuonna 1916 perhe muutti lääkärin suosituksesta vakavan keuhkosairauden takia Sortavalaan Laatokan rannalle. Kun Suomi itsenäistyi vuonna 1918, rajat Venäjälle sulkeutuivat. Vuonna 1919 perhe muutti Englantiin ja asettui asumaan Lontooseen.lähde?
Vuonna 1920 Roerich aloitti työskentelyn Elävän etiikan (Agni-joogan) parissa yhdessä nimettömien ajattelijoiden ja idän filosofien ryhmän kanssa, joka Intian hengellisen perinteen mukaisesti kutsui itseään nimellä Suuret opettajat (mahatmat).lähde?