stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leningrad Cowboys
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yhtyeen arkistoidut kotisivut (Archive.org). (englanniksi)
Leningrad Cowboys Meteli.netissä
Leningrad Cowboysin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| n k Leningrad Cowboys |
| --- | --- |
 Ville Tuomi  Sakke Järvenpää  Tume Uusitalo  Varre Vartiainen  Pauli Hauta-aho  Sami Järvinen  Timo Tolonen  Okke Komulainen  Pemo Ojala  Pope Puolitaival  Jay Kortehisto  Anna Sainila  Hanna Moisala   Mato Valtonen  Nicky Tesco  Silu Seppälä  Mauri Sumén  Puka Oinonen  Pimme Korhonen  Sakari Kuosmanen  Pekka Virtanen  Ben Granfelt  Esa Niiva  Teijo "Twist Twist" Erkinharju  Jore Marjaranta  Tokela  Vesa Kääpä  Mari Hatakka  Tiina Isohanni  Tatu Kemppainen  Veeti Kallio  Tipe Johnson  Ykä Putkinen  Antti Snellman  Marzi Nyman  Juuso Hannukainen 
Albumit:  1917 - 1987  Leningrad cowboys go America  We Cum from Brooklyn  Total Balalaika Show - Helsinki Concert  Live in Prowinzz  Happy Together  Go Space  Mongolian Barbeque  Thank You Very Many - Greatest Hits And Rarities  Terzo Mondo  Go Wild  Global Balalaika Show  Zombie's Paradise  'Those Were the Days – The Best of Leningrad Cowboys  'Buena Vodka Social Club 
Singlet:  '”Those Were The Days CD-Single”  '”Those Were The Days CD-Single”  ”Thru The Wire CD-Single”  ”Jupiter Calling CD-Single”  ”Where's The Moon CD-Single”  ”Be Worry Don't Happy CD-Promo Single”  ”Happy Being Miserable CD-Single” 
Elokuvat:  Rocky VI  Thru The Wire  L.A. Woman  Leningrad Cowboys Go America  Those Were The Days  These Boots  Total Balalaika Show  Leningrad Cowboys Meet Moses  LA Without a Map 
Musiikkivideot:  Jupiter Calling  Leningrad  Where`s The Moon  Happy Being Miserable  You`re My Heart, You`re My Soul  All We Need is Love  Gimme Your Sushi  Buena Vodka Social Club 
Leningrad Cowboys -yhtyeen ja Puna-armeijan kuoron konsertti Total Balalaika Show Senaatintorilla Helsinki-päivänä 1993.
Leijona

| Leijona |
| --- | --- |
 Urosleijona.
Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Feliformia
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Alaheimo::  Isot kissat Pantherinae
Suku::  Panthera
Laji::  leo
Kaksiosainen nimi
 Panthera leo  (Linnaeus, 1758) 
 Leijonan levinneisyys vanhalla ajalla punaisella, nykyaikana sinisellä.
Alalajit
 Panthera leo leo  Panthera leo melanochaita 
Katso myös
   Leijona Wikispeciesissä   Leijona Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Leijona (Panthera leo) on suurikokoinen kissaeläin, joka elää villinä Afrikan savanneilla ja pienenä populaationa Intiassa. Leijonat ovat petoeläimiä, jotka saalistavat ja elävät ryhminä. Leijonalaumaa johtaa uros, mutta yleensä naaraat hoitavat kevytrakenteisempina metsästyksen. Leijonan ruumis voi olla kahden ja puolen metrin mittainen, sen säkäkorkeus 120 senttimetriä, ja häntä metrin mittainen. Leijonauroksella on näyttävä harja. Leijonan levinneisyysalue ja kanta ovat supistuneet voimakkaasti, ja laji on nykyisin vaarantunut.
Leijona on kautta historian ollut suosittu taiteen ja mytologian aihe, ja se on rohkeuden symboli.
Taksonomia ja evoluutio

Leijonan lähimmät sukulaiset ovat muut Panthera-suvun lajit tiikeri, jaguaari ja leopardi. Panthera leo kehittyi Itä-Afrikassa plioseenilla. Pleistoseenin keski- ja loppuvaiheella leijonat levittäytyivät suurimpaan osaan Euraasiaa, Pohjois-Amerikkaan ja sieltä etelään mahdollisesti aina Peruun asti. Fossiililöytöjen perusteella Panthera leo fossilis -alalajia esiintyi ensimmäisen kerran 700 000 vuotta sitten Iserniassa Italiassa. Tästä leijonasta polveutui myöhemmin luolaleijona (Panthera leo spelaea), jota alkoi esiintyä noin 300 000 vuotta sitten. Leijonat hävisivät pohjoisesta Euraasiasta viimeisimmän jääkauden lopussa noin 10 000 vuotta sitten.
Alalajit

Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto on vuodesta 2017 alkaen jakanut leijonat taksonomisten tutkimusten pohjalta kahteen alalajiin, Panthera leo leo, johon kuuluvat Pohjois-Afrikan ja Aasian leijonapopulaatiot, ja Panthera leo melanochaita, johon kuuluvat itäisen ja eteläisen Afrikan populaatiot.
Vanhemman luokittelun mukaan leijonat jaetaan 11 alalajiin:
Aasianleijona (Panthera leo persica)
Angolanleijona eli katanganleijona (Panthera leo bleyenberghi)
Barbarileijona eli atlaksenleijona (Panthera leo leo) (†)
Kapinleijona (Panthera leo melanochaita) †
Koilliskongonleijonalähde? (Panthera leo azandica)
Kongonleijonalähde? (Panthera leo hollisteri)
Masaileijona (Panthera leo massaica)
Senegalinleijona (Panthera leo senegalensis)
Transvaalinleijona (Panthera leo krugeri)
Panthera leo kamptzi
Panthera leo nyanzae
Levinneisyys ja elinympäristö > Levinneisyys entisaikaan

Leijona oli aikanaan maailman yleisimpiä suuria nisäkkäitä. Antiikin Kreikassa leijona eli vielä 300-luvulla eaa. ja sitä ennen se oli yleinen suurimmassa osassa Eurooppaa. Pleistoseenikaudella noin 2,68 miljoonaa – 11 500 vuotta sitten leijonia tavattiin Afrikan ja Euraasian lisäksi myös Pohjois-Amerikassa. Leijonat kuitenkin kuolivat siellä sukupuuttoon viimeisimmän jääkauden jälkeen, koska metsät alkoivat levittäytyä pienentäen kylmään sopeutuneiden leijonien elinympäristöjä ja mahdollisesti myös koska ihminen alkoi yhä tehokkaammin metsästää leijonan saaliseläimiä, jolloin saatavilla olevan ravinnon määrä väheni.
Leijonat vähenivät myös Vanhasta maailmasta. Leijonaa on metsästetty monesta syystä, kuten huvin vuoksi ja itsepuolustukseksi. Antiikin roomalaiset metsästivät leijonia näytöksiinsä laajalti Pohjois-Afrikasta. Lähi-idästä leijona metsästettiin sukupuuttoon 1900-luvun alkuun mennessä.
Levinneisyys ja elinympäristö > Levinneisyys nykypäivänä

Nykyään leijonia elää enimmäkseen enää Saharan autiomaan eteläpuolisessa Afrikassa savannialueilla Kenian, Tansanian ja eteläisen Afrikan suurissa kansallispuistoissa. Maailman leijonakannan koko lienee noin 20 000 yksilöä. Eräiden arvioiden mukaan kanta olisi tätäkin pienempi, ehkä vain 16 000 yksilöä. Tansanian leijonamäärä vaihtelee välillä 7 000–8 000, ja Keniassa tavataan noin 3 500 yksilöä. Afrikan ulkopuolella leijonia elää luonnonvaraisina ainoastaan Intian Girmetsän pienellä suojelualueella, missä kanta vuonna 2002 oli 250 yksilöä. Ennen lajin rauhoittamista 1900-luvun alussa Intian leijonien kanta käsitti vain 100 luonnonvaraista yksilöä.
Levinneisyys ja elinympäristö > Elinympäristöt

Leijonan elinympäristöä ovat savannien heinikkomaat, avoimet metsäseudut, aavikoiden reuna-alueet sekä pensaistot. Suurin osa leijonista elää laumoissa, joilla on pysyvät reviirit. Noin viidesosa Afrikan leijonista vaeltaa pieninä laumoina suurella alueella antilooppi- ja seepralaumoja seuraten.
Tuntomerkit

Leijonan painosta jopa 58,8% on lihaksia, mikä on enemmän kuin millään muulla nisäkkäällä.
Tuntomerkit > Koko

Leijonan ruumis on 140–250 senttimetriä ja häntä 70–105 senttimetriä. Sen säkäkorkeus on 100–123 senttimetriä. Leijona painaa 120–250 kilogrammaa. Urosleijonat ovat naaraita kookkaampia, enintään puolitoistakertaisesti.
Tuntomerkit > Väritys

Leijonan turkki on vaalean kellanruskea, mutta vatsan ja raajojen sisäpuolella se on valkoinen. Leijonan korvantaustat ovat mustat. Transvaalinleijonalla esiintyy harvinaisena albinismia.
Tuntomerkit > Uroksen harja

Leijonasukupuolten erinäköisyys on suurille kissapedoille poikkeuksellista. Urosleijonan ja naarasleijonan ulkonäön huomattavin poikkeama on uroksen harja, joka ulottuu päälaelta ja poskilta selkään ja hartioille. Sen väri vaihtelee yksilöstä toiseen: mahdollisia värejä ovat vaaleanruskea, ruskea, punainen tai musta. Harja alkaa kasvaa uroksen ollessa kahdesta kolmeen vuotta vanha. Viisivuotiaana harja on saavuttanut noin 25 senttimetrin mitan ja alkaa tummua takaapäin leijonan vanhetessa. Harjan tärkein tehtävä lienee toimia pelotteena ja osoittaa hallitsevan uroksen asemaa, mutta sen on todettu myös suojaavan kaulanseutua urosleijonien välisissä nahisteluissa. Tuuhea ja tumma harja myös osoittaa uroksen olevan terve ja pariutumiskykyinen. Tämän vuoksi suuriharjaisimmat urokset usein hallitsevat laumaa ja pariutuvat naaraiden kanssa. Joiltakin uroksilta harja puuttuu kokonaan.
Tuntomerkit > Aasianleijona

Aasianleijonat ovat pienempiä kuin afrikkalaiset leijonat. Aasianleijonauroksen harja on pienempi niin että korvat ovat jatkuvasti näkyvissä. Sillä on vatsan alla ihopoimu, joka afrikkalaiselta leijonalta puuttuu.
Tuntomerkit > Häntä

Leijonan hännässä on muista kissaeläimistä poiketen tupsu, jota se käyttää esimerkiksi johdattaakseen muita leijonia korkeassa ruohikossa. Leijona käyttää häntäänsä myös huonotuulisuuden tai ärtymyksen ilmaisuun.
Elintavat > Lauma

Leijona on ainoa iso kissaeläin, joka elää ryhmissä. Leijona onkin kissaeläimistä sosiaalisin. Yhteen ryhmään kuuluu yleensä 4–12 naarasta pentuineen ja 1–6 urosta. Lauman naaraat ovat yleensä keskenään sukulaisia, usein serkuksia, ja urokset keskenään velipuolia. Uroksen tehtävä laumassa on puolustaa naaraita ja pentuja muilta urosleijonilta. Naaraat hoitavat saalistuksen.
Lauman sisäinen hierarkia ei ole kovinkaan tarkka, mutta siitä huolimatta laumaa johtaa yksi dominoiva uros, jolla on oikeus syödä ja paritella ensimmäisenä. Leijonalauma pysyy koossa useita sukupolvia. Mikäli lauma uhkaa kasvaa liian suureksi, häädetään nuoret (noin 2,5–3,5-vuotiaat) naaraat pois. Lauma omaa tietyn reviirin, jonka alueelta se ajaa tunkeilijat tiehensä. Yleensä pelkkä johtavan uroksen karjuminen ja aggressiivinen käytös riittää ajamaan yksinäiset tunkeilijat tiehensä, mutta välillä joudutaan myös yhteenottoihin. Leijonat merkitsevät reviirinsä virtsallaan. Merkitsemistä tekevät ennen kaikkea urokset, jonkun verran myös naaraat.
Laumasta sen kasvamisen vuoksi erkaantuneet naaraat tai karkotetut nuoret urokset pyrkivät perustamaan itselleen oman lauman. Nuoret urokset voivat ottaa uuden lauman haltuunsa häätämällä sen entiset urokset pois tai tappamalla ne.
Elintavat > Ääntely

Leijonien ääntely on monivivahteista ja yleensä leijonat tehostavat ääntelyään ruumiinkielellään. Leijonat murisevat lempeästi tervehtiessään toisiaan, kun taas erilaiset murinat ja ärinät ovat varoittavia ääniä. Pentujen ääntely koostuu yleensä nau’unnasta, joka saattaa vaihdella lyhyistä ja kiihtyvyyttä osoittavista vinkaisuista tuskaiseen ulvontaan. Kaikista tunnetuin leijonien ääntelytavoista on kuitenkin karjunta, jonka urokset oppivat ollessaan noin vuoden ikäisiä ja naaraat hiukan myöhemmin. Leijonan karjunta voi parhaimmillaan kuulua jopa kahdeksan kilometrin päähän, sillä sen tarkoitus on ilmoittaa reviirin rajat ja pelotella vihollisia. Kuorossa karjuminen myös vahvistaa lauman sosiaalisia siteitä. Karjumisen mahdollistaa joustavasta rustosta muodostuva kieliluu. Uroksen karjunta on kuuluvampi ja matalampi kuin naaraan.
Elintavat > Ravinto

Leijonien pääasialliseen ravintoon kuuluvat suuret nisäkkäät kuten antiloopit, gasellit, pahkasiat, gnuuantiloopit ja seeprat. Ne syövät myös pienempiä eläimiä, kuten pikkunisäkkäitä, liskoja ja lintuja. Urokset syövät lihaa noin seitsemän kiloa päivässä ja naaraat viisi kiloa. Kolme neljäsosaa leijonien syömistä eläimistä on hyeenoilta varastettua.
Laajat tutkimukset osoittavat, että naarasleijonat saalistavat tavallisesti nisäkkäitä, jotka painavat keskimäärin 126 kg, kun taas urosleijonien tappamat saaliit painavat keskimäärin 399 kg.
Leijonalaumat erikoistuvat yleensä saalistamaan juuri tietynlaisia saaliseläimiä. Mikäli pentu kasvaa ympäristössä, jossa lauma saalistaa esimerkiksi suuria kasvinsyöjiä, erikoistuu pentu mitä todennäköisimmin täysikasvuisena samanlaisen ravinnon metsästämiseen. Yhtenä esimerkkinä tällaisesta tapauksesta oli muuan namibialainen leijonalauma, joka metsästi sukupolvi toisensa jälkeen hylkeitä, vaikka alueella esiintyi paljon muutakin riistaa.
Elintavat > Saalistus

Naaraat hoitavat tavallisesti saalistuksen laumassa ilman urosta. Urosleijonan vankka hartianseutu ja jykevä pää tekevät sen nopean liikkumisen vaikeaksi ja raskaaksi, vaikkakin myös urosten on todettu olevan pakon edessä riittävän hyviä saalistajia.
Leijonien saalistustapa perustuu väijymiseen, yllätykseen ja ryhmätyöhön. Käydessään hyökkäykseen naarasleijona voi saavuttaa 60 kilometrin tuntinopeuden. Leijona on usein saaliseläintään hitaampi, sillä useat sorkkaeläimet pystyvät aukealla tasangolla saavuttamaan 80 kilometrin tuntinopeuden. Leijona joutuu turvautumaan yllätyshyökkäykseen, jossa sen on päästävä saaliin huomaamatta mahdollisimman lähelle. Leijona hiipii lähes äänettömästi, sillä se on sopeutunut muiden kissaeläinten tapaan liikkumaan varpaillaan. Myös varpaiden alapinnan polkuanturat pitävät hiipimisestä syntyvän äänen vähäisenä. Aivan loppumatkan leijona suorastaan matelee ruohikossa jähmettyen saaliseläimen pienestäkin reagoinnista liikkumattomaksi. Onnistunut saalistus yleensä edellyttää, että leijonan onnistuu päästä huomaamattomasti noin 30 metrin päähän saaliistaan. Leijonien kehittyneestä saalistusmenetelmästä huolimatta vain osa hyökkäyksistä tuottaa tulosta. Serengetissä on laskettu, että 17 % yksittäisen leijonan ja 30 % leijonalauman hyökkäyksistä johtaa saaliin saamiseen.
Saalistava leijona voi hypätä todistettavasti 4,5 metrin korkeudelle. Uroksilla ja naarailla on sisäänvedettävät kynnet, jotka pysyvät terävinä ja pitkinä, kun ne ovat vedettyinä suojaan sisään. Saalistuksen aikana leijona työntää kynnet ulos ja iskee ne saaliiseen. Leijonilla on myös suuret ja tehokkaat hampaat, jotka muodostuvat lyhyistä etuhampaista, raateluhampaista sekä kulmahampaista. Leijonan vahvat leukalihakset antavat sille 560 kilogramman purentavoiman. Saadessaan tiukan otteen saaliistaan leijona puree sitä kurkkuun ja näin tappaa saaliin. Leijonan tehokas hampaisto sopii saaliin tappamisen lisäksi myös lihan repimiseen, mutta ne eivät voi pureskella ruokaansa vaan nieleskelevät sen suurina kappaleina.
Elintavat > Lisääntyminen

Leijonaurokset tappelevat harvoin samasta naaraasta. Ensimmäisenä naaraan tavoittanut uros saa paritella sen kanssa. Leijonien parittelu kestää alle puoli minuuttia, mutta se voi tapahtua 50 kertaa vuorokaudessa.
Leijonanaaras tulee sukukypsäksi noin 3–4 vuoden ikäisenä. Leijonan kantoaika on vain 100–119 vuorokautta. Naaras voi synnyttää kahdesta kuuteen pentua, mutta yleisimmin pentuja syntyy kolme tai neljä. Naaras synnyttää pentunsa lauman ulkopuolella ja tuo ne laumaan niiden ollessa 4-8-viikkoisia. Leijonilla on ympärivuotinen lisääntymiskausi.
Emon lisäksi myös muut naaraat osallistuvat pentujen hoitoon, imetykseen ja niiden kanssa leikkimiseen. Pentuja imetetään noin viisi kuukautta. Pysyvät hampaat pentu saa 9–12 kuukauden ikäisenä. Hampaiden puhkeaminen aiheuttaa pennuille kuumetta, ja osa niistä kuolee.
Kolme neljäsosaa pennuista kuolee nälkään ennen kahden vuoden ikää. Aterioiden aikana pennuilla ei ole mahdollisuuksia kilpailla urosten kanssa ravinnosta, eivätkä emotkaan välttämättä halua antaa suurta osaa saaliistaan pennuilleen, mikäli ravinnosta on pulaa. Neljännes kuolemantapauksista johtuu hyeenojen, puhvelien ja petolintujen hyökkäyksistä. Jos uusi uros ottaa vallan pentujen ollessa pieniä, se tappaa kaikki edellisen johtajauroksen siittämät pennut emojen vastustelusta huolimatta.
Urospennut viipyvät laumassaan korkeintaan kolmevuotiaiksi, jolloin ne karkotetaan.
Elintavat > Elinikä

Villinä leijona elää noin 15–20-vuotiaaksi, mutta eläintarhassa ne saattavat elää jopa 30 vuotta.
Elintavat > Sairaudet

Kissan immuunikatovirus eli FIV on Afrikan leijonilla yleisempi kuin millään muulla villillä kissaeläinlajilla; lähes kaikilla Afrikan leijonilla on FIV. Leijonat kantavat virusta mutta eivät näytä kuolevan siihen, sen sijaan kotikissoja kuolee tähän virukseen.
Elintavat > Viholliset

Leijonilla on vain kolme luontaista vihollista, ihmiset, hyeenat ja krokotiilit. Täplähyeena puolustaa saamaansa ruokaa naaraita ja nuoria leijonia vastaan, mutta väistyy yleensä suuren urosleijonan edessä. Hyeenat surmaavat leijonanpentuja sekä vanhoja ja sairaita leijonia. Yksin jätetyt pennut voivat joutua muidenkin suurten petojen surmaamiksi.
Risteymät

Leijonia ja tiikereitä on risteytetty vankeudessa. Urosleijonan ja naarastiikerin jälkeläisiä kutsutaan liikereiksi ja urostiikerin ja naarasleijonan jälkeläisiä tiikoneiksi. Naarasliikerit ja -tiikonit ovat lisääntymiskykyisiä, mutta urokset ovat steriilejä eli lisääntymiskyvyttömiä.
Liikerit ovat paljon suurempia kuin tavalliset leijonat, niiden pituus on tavallisesti noin 3,65 m ja paino jopa 500 kg.
Leijonat voivat lisääntyä myös jaguaarien ja leopardien kanssa, jolloin syntyy hybridikissoja.
Leijona ja ihmiset > Metsästys

Ihminen on kautta historian metsästänyt leijonaa eri syistä, kuten urheuden osoituksena. Nykyisin Afrikan leijonien metsästystä valvotaan tiukasti. Ihminen uhkaa leijonaa myös raivaamalla niiden elinalueita pelloiksi tai ampumalla niitä karjaa suojellakseen.
Leijona ja ihmiset > Ihmissyöjäleijonat

Suurina petoeläiminä leijoniin saatetaan joskus yhdistää pelko ihmissyönnistä, vaikkei ihminen leijonan pääasialliseen ruokavalioon kuulukaan. Kuitenkin tunnetaan joitain tapauksia, joissa ihmissyöjäleijonat ovat tappaneet useita ihmisiä ja syöneet nämä. Esimerkiksi Gir-metsässä asuvat aasialaiset leijonat tappoivat ennen vuoden 1987 kuivuutta keskimäärin 7,3 ihmistä vuodessa. Vuosien 1987–1991 kuivuuden aikana leijonan surmaamien ihmisten määrä alueella kasvoi 40 prosentilla, ja samalla leijonat alkoivat syödä tappamiaan ihmisiä. Vuosina 2002–2004 tansanialainen leijona tappoi yhteensä 35 ihmistä. Yleensä ihmisiä tappavat leijonat ovat vanhoja tai sairaita, mikä tekee niistä kykenemättömiä metsästämään tavanomaisia saaliseläimiään. Joskus saaliin väheneminen ihmisen toiminnan seurauksena ajaa leijonat saalistamaan ihmistä. Toisaalta leijonat ovat opportunisteja, ja jos ihmislihaa on helposti saatavana, ne voivat oppia hyödyntämään sitä. Orjia ja norsunluuta kuljettaneet karavaanit jättivät aikoinaan jälkeensä matkan varrelle lyyhistyneiden orjien ja kantajien ruumiita, ja näiden raatojen syömisen on arveltu johdattaneen 1800-luvun lopun kuuluisat Tsavon ihmissyöjäleijonat ihmislihan makuun.
Leijonat kulttuurissa

Leijona esiintyy monissa vanhoissa tarinoissa ja myyteissä. Leijonaa on pidetty voiman ja rohkeuden vertauskuvina, minkä vuoksi joillekin suurille kuninkaille on annettu lisänimeksi ”leijona”, esimerkiksi Rikhard I Leijonamieli.
Vaakunaeläimenä leijona symboloi voimaa. Muun muassa Suomen, Norjan, Ruotsin ja Viron vaakunoissa esiintyy leijona. Suomen jääkiekkomaajoukkueen lempinimi on Leijonat sen pelipaidoissa olevan Suomen jääkiekkoliiton tunnuksen Suomen vaakunaleijonan mukaan.
Leijona on taiteessa suosittu aihe. Gizan sfinksin ruumis on leijonan ja pää ihmisen. Leijonakoirat tai kiinalaiset leijonat ovat suosittuja aiheita kiinalaisessa taiteessa ja arkkitehtuurissa.
Arkkitehtuurissa leijona kuvataan yleensä alustalla makaavana patsaana, joka vartioi jotain tiettyä muistomerkkiä tai rakennusta.
Populaarikulttuurissa tunnettuja leijonatarinoita ovat esimerkiksi The Walt Disney Companyn Leijonakuningas, C. S. Lewisin Narnia-sarjan Aslan ja Ihmemaa Oz -kirjojen pelokas leijona.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leijona Wikimedia Commonsissa
Laji.fi: Leijona (Panthera leo)
University of Minnesota: Lion Research Center Tutkijoiden artikkeleita leijonasta (englanniksi)
Asiatic Lion information Centre Tietoa aasianleijonasta (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Panthera leo, the Lion (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Panthera leo:  Wikidata: Q140  Wikispecies: Panthera leo  ADW: Panthera_leo  BioLib: 2004  CoL: 4CGXP  CMS: panthera-leo  EoL: 328672  EPPO: PNTHLE  EUNIS: 17292  GBIF: 5219404  iNaturalist: 41964  IRMNG: 10196306  ISC: 70719  ITIS: 183803  IUCN: 15951  MDD: 1006020  MSW: 14000228  NCBI: 9689  Observation.org: 79432  Open Tree of Life: 563151  Paleobiology Database: 46521  Paleobiology Database: 49734  Species+: 6353  Tree of Life: 123566  TSA: 12799  Xeno-canto: Panthera-leo 
Felis leo:  Wikidata: Q15294488  Wikispecies: Felis leo  EoL: 4443790  GBIF: 7630906  ZooBank: DB265300-FB04-4DBA-B843-8DD236484EE4 
Naarasleijona. Urosten johtamissa laumoissa saalistus jää naaraille, minkä vuoksi naaraiden ruumiinrakenne on paljon kehittyneempi metsästykseen kuin uroksien.
Urosleijona ja poikanen syömässä kafferipuhvelia (Syncerus caffer).
Rotterdamin eläintarhassa syntynyt pentu.
Leijonapatsas vartioimassa walesilaista siltaa.
Sukupuuttoon kuollut kapinleijona Rembrandtin piirroksessa.
Egyptin 6. dynastia

Egyptin 6. dynastia hallitsi maata vanhan valtakunnan loppupuolella. Tähän hallitsijasukuun kuului myös Pepi II, joka oli Egyptin historian pisimpään hallinnut faarao. Taulukossa olevat hallitusvuodet eivät ole täsmällisiä ja niistä on vaihtelevia tietoja eri lähteissä.
| Nimi | Huomautus | Päiväys |
| --- | --- | --- |
| Teti | - | 2345 eaa. – 2333 eaa. |
| Userkare | - | 2333 eaa. – 2332 eaa. |
| Pepi I Meryre | - | 2332 eaa. – 2283 eaa. |
| Merenra | - | 2283 eaa. – 2278 eaa. |
| Pepi II | - | 2278 eaa. – 2184 eaa. |
| Merenre Nemtyemsaf II | - | 2184 eaa. |
| Nitokris, (Nitiqret, Nitogris) | - | 2184 eaa. – 2183 eaa. |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Egyptin 6. dynastia Wikimedia Commonsissa
Arvo Eerikäinen

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
   HJK:n mestarijoukkue 1911. Arvo Eerikäinen ylärivissä toinen vasemmalta.
Henkilötiedot
Syntymäaika: 11. tammikuuta 1888
Kuolinaika: 4. marraskuuta 1943 (55 vuotta)
Pelipaikka: puolustaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1908–1909 | PUS | 5 | (–) |
| 1911 | HJK | 6 | (–) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Arvo Ilmari Eerikäinen (11. tammikuuta 1888 Viipuri – 4. marraskuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija ja jalkapalloerotuomari. Hän edusti urallaan Polyteknikkojen Urheiluseuraa sekä Helsingin Jalkapalloklubia. Suomen mestaruuden Eerikäinen voitti kahdesti, vuonna 1909 PUS:n ja 1911 HJK:n joukkueessa. Lisäksi hän saavutti hopeaa vuonna 1908, jolloin jalkapallon Suomen mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa.
Erotuomarina

Suomen Palloliiton hallitukseen Eerikäinen valittiin maaliskuussa 1910. Liittohallituksen entisen jäsenen ominaisuudessa hänet nimettiin lokakuussa 1911 erotuomariksi Suomen jalkapallomaajoukkueen kaikkien aikojen ensimmäiseen otteluun, kun maajoukkue kohtasi Ruotsin Helsingissä Eläintarhan kentällä. Suomen Urheilulehden raportin mukaan Eerikäinen tuomitsi tasapuolisesti.
Saavutukset

Suomen mestaruus: 1909, 1911
SM-hopeaa: 1908
Pertti Ehrnrooth

Pertti Oskar Ehrnrooth (25. huhtikuuta 1934 Kurkijoki – 5. syyskuuta 2023) oli suomalainen opettaja ja kirjailija.
Ehrnroothin vanhemmat olivat Eino Ehrnrooth ja Sylvi Ehrnrooth o.s. Äikäs. Hän joutui perheineen talvisodan aikana evakkoon ja vietti sitten lapsuus- ja nuoruusvuotensa Riihimäellä ja kävi siellä oppikoulun. Hän valmistui 1957 opettajaksi Heinolan opettajaseminaarista ja toimi luokanopettajana Ilomantsin Kivilahden koululla 36 vuoden ajan aina eläkkeelle siirtymiseensä saakka vuonna 1994. Sittemmin Ehrnrooth asui Joensuussa.
Ehrnrooth on harrastanut kalastusta, metsästystä ja kanoottimelontaa. Hän on kirjoittanut romaaneja, novelleja, pakinoita, lastennäytelmiä, kirjallisuusarvosteluja, satuja sekä erä-, kalastus-ja matkakertomuksia joita on julkaistu lehdissä, antologioissa (muun muassa Erämaailma), ja hänen näytelmiään on esitetty radiossa ja televisiossa. Hän voitti 1973 Nuoren Voiman Liiton valtakunnallisen novellikilpailun.
Ehrnrooth oli naimisissa Katriina Suvannon kanssa, ja hänellä on kaksi lasta. Kirjailija ja tutkija Jari Ehrnrooth on hänen edellisestä avioliitostaan.