stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luotettava ohikulkija

| Luotettava ohikulkija |
| --- | --- |

Kirjailija:  Maarit Verronen
Kansitaiteilija:  Markko Taina
Kieli:  suomi
Genre:  novellikokoelma
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2002
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  137
ISBN:  951-31-2470-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Luotettava ohikulkija on Maarit Verrosen vuonna 2002 ilmestynyt novellikokoelma.
Novellit

Sitominen
Kapina
Jonkun lapsi
Takaa-ajettu
Hyönteiset
Kissat ja koirat
Seiväshyppääjä
Uintipäivä
Kahvilaystävä
Linnoitus
Matkatoverit
No smoking
Haaksirikko
Surut
Pienet saaret
Laivojen hautausmaa
Kaveri, joka oli ollut vankilassa
Trimaraani
Viikonloppuseminaari
Luotettava ohikulkija
Aiheesta muualla

Maarit Piipponen: Vapaus on suuri vankila vailla kaltereita[vanhentunut linkki]. Helsingin sanomat 28.8.2002.
Juhana Vähänen: Salaperäinen kaleidoskooppi. Kiiltomato.net 11.9.2002.
Luettelo vepsäläisistä kyläyhteisöistä

Tämä artikkeli on luettelo vepsäläisistä kyläyhteisöistä. Vepsäläisiä kyliä on Karjalan tasavallassa, Leningradin alueella ja Vologdan alueella Venäjällä. Luettelon lopussa on myös joitakin sellaisia vepsänkielisiä paikannimiä, jotka eivät ole kylien nimiä.
Vepsäläiset ovat jakaantuneet kolmeen ryhmään, jotka ovat äänisvepsäläiset, ojatti- eli keskivepsäläiset ja etelävepsäläiset.
Äänisvepsäläiset asuvat Äänisen rannalla Syvärin pohjoispuolella Karjalan tasavallan Vepsän kansallisessa volostissa ja Koskenalan piirissä Leningradin alueella. Vepsän kansallisessa volostissa asuu noin 2 000 henkeä ja Petroskoissa asuu vepsäläisiä 4 000 henkeä.lähde?
Ojatti- eli keskivepsäläiset voidaan jakaa itäisiin ja läntisiin keskivepsäläisiin .
Itäiset keskivepsäläiset asuvat Vologdan alueella Babajevon ja Vytegran piireissä. Heitä yhteensä oli 1989 väestölaskennan mukaan 700 henkeä.lähde? Oštan ja Vytegran seudun asutuksiin ja kyliin muutti huomattava määrä keskivepsäläisiä 1950-luvulla, kun vepsäläiskyliä lakkautettiin. Lakkautettuihin kyliin kuului muun muassa Šimozeron kyläryhmä, jossa eli noin 5 000 asukasta 1950-luvulla.lähde?
Läntiset keskivepsäläiset asuvat Leningradin alueella Koskenalan, Tihvinän ja Lotinapellon piireissä.lähde? Yhteensä vepsäläisiä asuu Leningradin alueella noin 6 000 henkeä.lähde tarkemmin?
Etelävepsäläiset asuvat Leningradin alueella Boksitogorskin piirissä.lähde?
Luettelossa vepsäläiskylät on jaoteltu sen mukaan, mihin piiriin ne kuuluvat.
Karjalan tasavalta > Vepsän kansallinen volosti

selvennä
Kalajoki (ven. Рыбрека, Rybreka, vepsäksi Kal’eig)
Kaskesoja (ven. Каскесручей, Kaskesrutšei, vepsäksi Kaskez)
Matvejanselkä (ven. Матвеева Сельга, Matvejeva Selga, vepsäksi Matvejansel’g)
Metsäntaka (ven. Залесье, vepsäksi Mecantagalähde?)
Šokšu (ven. Шокша, Šokša, vepsäksi Šokš)
Soutjärvi (ven. Шелтозеро, Šeltozero, vepsäksi Šoutar’v)
Vehkoja (ven. Вехручей, Vehrutšei, vepsäksi Vehkoilähde?)
Karjalan tasavalta > Äänisenrannan piiri

Puujoki (ven. Деревянное, Derevjannoje, vepsäksi Pujeg)selvennä
Leningradin alue > Boksitogorskin piiri

Abramova Gora (ven. Абрамова Гора, vepsäksi Kaivon pagast)
Arskaht (ven. Радогощь, vepsäksi Ar’s’kaht’ tai Arskah’t’)
Belaja (ven. Белая, vepsäksi Vaagedjär’v tai Vaag’är)
Beljatšiha (ven. Белячиха, vepsäksi Belä Mägi)
Bobrozero (ven. Боброзеро, vepsäksi Maigar’ tai Majgar’)
Botševo (ven. Бочево, vepsäksi Bočoo)
Tšaigino (ven. Чайгино, vepsäksi Čäigii tai Čaigl)
Tšidovo (ven. Чидово, vepsäksi Čidoi)
Tšubovo (ven. Чубово, vepsäksi Nem’)
Kilkinitši Belyje (ven. Килькиничи Белые, vepsäksi Vouged Kil’kil)
Kilkinitši Tšernyjeselvennä (ven. Килькиничи Черные, vepsäksi Must Kil’kil)
Koiguši (ven. Койгуши, vepsäksi Danil)
Kortaly-Usadištše (ven. Корталы-Усадище, vepsäksi Kortlaht)
Korvala (ven. Корвала, vepsäksi Korvoil’)
Krasnyi Bor (ven. Красный Бор, vepsäksi Bor)
Krutoi Rutšei (ven. Крутой Ручей, vepsäksi Krupen’)
Lahta (ven. Лахта, vepsäksi Laht)
Noidala (ven. Нойдала, vepsäksi Noidal tai Noidl)
Okulovo (ven. Окулово, vepsäksi Košk)
Ostrov (ven. Остров, vepsäksi Sar’)
Ozeraselvennä (ven. Озера, vepsäksi Järved)
Panšino (ven. Паншино, vepsäksi Toštan tai Paašin)
Petšnaja Niva (ven. Печная Нива, vepsäksi Päčmägi)
Pjoluši (ven. Пёлуши, vepsäksi Pöloo)
Petrovo (ven. Петрово, vepsäksi Bušak)
Pjatino (ven. Пятино, vepsäksi P’ätin)
Pjatnitskaja (ven. Пятницкая, vepsäksi Lepoe)
Požarištše (ven. Пожарище, vepsäksi Požariš tai Požariš’)
Prokuševo (ven. Прокушево, vepsäksi Šidjär’v tai Šid’järv)
Radjoniha (ven. Радёниха, vepsäksi Radionih tai Radimpust)
Rjabov Konets (ven. Рябов Конец, vepsäksi Rebagj tai Reb Agj)
Sankov Bor (ven. Саньков Бор, vepsäksi Timoo tai Timoine)
Sidorovo (ven. Сидорово, vepsäksi Sodjär’v tai Sod’järv)
Staškovo (ven. Сташково, vepsäksi Tutuk)
Tedrovo (ven. Тедрово, vepsäksi Tedroo)
Leningradin alue > Koskenalan piiri

Averkievskaja (ven. Аверкиевская, vepsäksi Čikol)
Himjoki (ven. Гимрека, Gimreka, vepsäksi Himd’ög)
Jaroslavitši (ven. Ярославичи, vepsäksi Vil’hal)
Kallio (ven. Щелейки, Štšeleiki,, vepsäksi Kal’l’olähde?)
Kallionalainen (ven. Подщелье, Podštšelje, vepsäksi Kallalain’elähde?)
Karginitši (ven. Каргиничи, vepsäksi Karhil)
Kurba (ven. Курба)selvennä
Ladva (ven. Ладва, vepsäksi Ladv)
Minitskaja (ven. Миницкая, vepsäksi Mägär’v)
Mutnozero (ven. Мутнозеро, vepsäksi Mudar’v)
Nemža (ven. Немжа, vepsäksi Nemž)
Ozjora (ven. Озера, vepsäksi Järved)
Pelduši (ven. Пелдуши, vepsäksi Pecoil’)
Vinnitsy (ven. Винницы, vepsäksi Vingl tai Vidl)
Voznesenje (ven. Вознесенье, vepsäksi Süvär’)
Leningradin alue > Lotinapellon piiri

Hmelezero (ven. Хмелезеро, vepsäksi Humar’v)
Nadporožje (ven. Надпорожье, vepsäksi Koskemp’ä)
Russkonitsy (ven. Руссконицы, vepsäksi Rusttal)
Sotski (ven. Соцкий, vepsäksi Sadoveh)
Tervenitši (ven. Тервеничи, vepsäksi T’erl)
Varbenitši (ven. Варбеничи, vepsäksi Varbal)
Vonozero (ven. Вонозеро, vepsäksi Enar’v)
Leningradin alue > Tihvinän piiri

Ivanono (ven. Иваново, vepsäksi Časl)
Korbenitši (ven. Корбеничи, vepsäksi Korbal)
Pašozero (ven. Пашозеро, vepsäksi Paks’jär’'v)
Šeikino (ven. Шейкино, vepsäksi Šigoil’ tai Šigoil)
Šugozero (ven. Шугозеро, vepsäksi Šugar’v)
Sjargozero (ven. Сяргозеро, vepsäksi Särgjärv)
Vologdan alue > Babajevon piiri

Kijno eli Kuja (ven. Кийно, vepsäksi Kuja)selvennä
Kološma (ven. Колошма, vepsäksi Kalažma)
Nažmozero (ven. Нажмозеро, vepsäksi Nažamjär’v)
Klenozero (ven. Кленозеро, vepsäksi Vahtar’)
Pjažozero (ven. Пяжозеро, vepsäksi Päžar’ tai Päžarv)
Pondala (ven. Пондала, vepsäksi Pondal)
Turžino (ven. Туржино, vepsäksi Turžin)
Voilohta (ven. Войлохта, vepsäksi Vyilaht)
Vologdan alue > Vytegran piiri

Agafonovskaja (ven. Агафоновская, vepsäksi Surotannas)
Isajevo (ven. Исаево, vepsäksi Isar’v)
Krivozero (ven. Кривозеро, vepsäksi Väräsär’)
Kuštozero (ven. Куштозеро, vepsäksi Kuštk’är’v)
Oštinski Pogost (ven. Оштинский Погост, vepsäksi Šušt)selvennä
Paltoga (ven. Палтога, vepsäksi Paltog)lähde?
Pankratovo (ven. Панкратово, vepsäksi Prangat’)
Rakovskaja (ven. Раковская, vepsäksi Čoga)
Šatozero (ven. Шатозеро, vepsäksi Šatar’)
Šimozero (ven. Шимозеро, vepsäksi Šimg’är’)
Sjargozero (ven. Сяргозеро, vepsäksi Sär’gg’är’v)
Torosozero (ven. Торосозеро, vepsäksi Torazjär’)
Undozero (ven. Ундозеро, vepsäksi Undg’är’v)
Muita vepsänkielisiä paikannimiä

Vepsäläisten asuttamaa aluetta kutsutaan vepsän kielessä nimellä Bepsanma tai Vepsänma, suomeksi se on Vepsä ja venäjäksi Земля вепсов (Zemlja vepsov). Kaupungeista Lotinapellon (ven. Лодейное Поле, Lodeinoje Pole) nimi on vepsäksi Püud ja Petroskoin (ven. Петрозаводск, Petrozavodsk) joko Zavodad tai Lidn.
Seuraavilla järvillä on vepsänkieliset nimet:
Kovžskoje (ven. Ковжское, vepsäksi Koušar’)
Valgetjärvi (ven. Белое озеро, Beloje ozero, vepsäksi Vaugedjärv)
Ääninen (ven. Онежское озеро, Onežskoje ozero, vepsäksi Änin’e tai Änižd’är’v)
Seuraavilla joilla on vepsänkieliset nimet:
Kapša (ven. Капша, vepsäksi Kapšjogi)
Kološma (ven. Колошма, vepsäksi Kalažjogi)
Kolp (ven. Колпь, vepsäksi Koupjogi)
Kovža (ven. Ковжа, vepsäksi Kouš)
Ojatti (ven. Оять, Ojat, vepsäksi Ajät’)
Paksujoki (ven. Паша, Paša, vepsäksi Paks’jogi)
Syväri (ven. Свирь, Svir, vepsäksi Süvär’)
Säsjoki (ven. Сясь, Sjas, vepsäksi Sääs)
Lutikkarousku

| Lutikkarousku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 {{{status}}} 
Suomessa::  Silmälläpidettävä
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Rouskut Lactarius
Laji::  serifluus
Kaksiosainen nimi
 Lactarius serifluus  (DC.) Fr. 
Katso myös
   Lutikkarousku Wikispeciesissä   Lutikkarousku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lutikkarousku (Lactarius serifluus) on kupera tai laakealakkinen tummanruskea rousku. Heltat ovat oranssinkeltaiset. Jalka on vaaleampi kuin lakki. Sienen malto on okranvärinen. Maitiaisneste on valkoista. Sieni tuoksuu kuivuneena metsäluteelta. Se on Suomessa harvinainen ja esiintyy vain Turun seudulla tammien seurassa.
Lutikkarousku on Suomessa silmälläpidettävä laji.
Luoteismaakunta (Etelä-Afrikka)

| Luoteismaakunta North West Bokone Bophirima Noordwes |
| --- | --- |

 Luoteismaakunta Etelä-Afrikan kartalla
Valtio:  Etelä-Afrikka
Perustettu:  1994
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Mahikeng
 – suurin kaupunki:  Rustenburg
 – Pääministeri:  Supra Mahumapelo (ANC)
Pinta-ala:  104 882 km²
Väkiluku (2016):  3 748 435
 – väestötiheys:  35,7 as./km²
 
Provinssin internetsivut
Luoteismaakunta (engl. North West, tswanaksi Bokone Bophirima, afrikaansiksi Noordwes) on Etelä-Afrikan provinssi. Se sijaitsee maan pohjoisosassa ja rajautuu Botswanaan. Provinssin pääkaupunki on Mahikeng. Luoteismaakunnassa on arviolta 3 748 435 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 104 882 neliökilometriä.
Luoteismaakunta  muodostettiin apartheidin loputtua vuonna 1994, ja siihen liitettiin osia silloisesta Transvaalin provinssista, Kapmaan provinssista ja suurin osa entisen Bophuthatswanan bantustanista. Provinssissa on viime aikoina ollut poliittista väkivaltaa erityisesti Khutsongissa. Provinssin puhutuin kieli on tswana.
Luoteismaakunnan pohjoisosassa sijaitsee Sun City.
Hallinnollinen jako

Luoteismaakunta on jaettu hallinnollisesti neljään piirikuntaan, jotka jakautuvat yhteensä 20 kuntaan.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  Bojanala Platinum Kgetlengrivier  Madibeng  Moretele  Moses Kotane  Rustenburg  |  Dr Kenneth Kaunda Greater Taung  Kagisano-Molopo  Lekwa-Teemane  Mamusa  Naledi  |  Dr Ruth Segomotsi Mompati Ditsobotla  Mahikeng  Ramotshere  Ratlou  Tswaing  |  Ngaka Modiri Molema Matlosana  Maquassi Hills  Tlokwe  Ventersdorp  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luoteismaakunta‎ Wikimedia Commonsissa
Provinssin internetsivut
Etelä-Afrikan provinssit
Itä-Kap
Vapaavaltio
Gauteng
KwaZulu-Natal
Mpumalanga
Limpopo
Pohjois-Kap
Luoteismaakunta
Länsi-Kap
Manuela Lutze

| Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Saksa.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Saksa> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Sydney 2000 | pariaironelonen |  |
|  Kultaa | Ateena 2004 | pariaironelonen |  |
|  Pronssia | Peking 2008 | pariaironelonen |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Aiguebelette 1997 | pariaironelonen |  |
|  Kultaa | Köln 1998 | pariaironelonen |  |
|  Kultaa | St. Catharines 1999 | pariaironelonen |  |
|  Kultaa | Luzern 2001 | pariaironelonen |  |
|  Kultaa | Sevilla 2002 | pariaironelonen |  |
|  Hopeaa | München 2007 | pariaironelonen |  |
|  Pronssia | Milano 2003 | pariaironelonen |  |
Manuela Lutze (s. 20. maaliskuuta 1974) on saksalainen soutaja. Hän voitti pariaironelosessa olympiakultaa Sydneyssä 2000 ja Ateenassa 2004. Hän saavutti pariaironelosessa pronssia Pekingin olympialaisissa 2008 ja sijoittui pariairokaksikossa viidenneksi Atlantan olympialaisissa 1996.
Lutze voitti pariaironelosessa viisi maailmanmestaruutta: Aiguebelettessa 1997, Kölnissä 1998, St. Catharinesissa 1999, Luzernissa 2001 ja Sevillassa 2002. Saksan venekunnan voittoputki katkesi Milanossa 2003, jossa Lutze kumppaneineen saavutti pronssia. Vielä Münchenin MM-kilpailuissa 2007 Lutze saavutti pariaironelosessa hopeaa.
Eero Lupari

| Eero Lupari |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. kesäkuuta 1949 (ikä 75)
Muusikko
Yhtyeet:  Topmost The Needles Apollo The Islanders Ilokaasu Rotox The Boys New Strangers
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Eero Rainer Johan Lupari (s. 8. kesäkuuta 1949 Helsinki) on suomalainen kitaristi, jota pidetään suomalaisen rautalankakitaran asiantuntijana. Hän on soittanut useissa eri yhtyeissä sekä toiminut freelance-muusikkona ja studiomuusikkona. Lupari on opettanut kitaransoittoa Oulunkylän pop & jazz -opistossa ja Teatterikorkeakoulussa. Hän toimi Elvis ry:n varapuheenjohtajana vuodesta 1991 alkaen ja hänellä on yhdistyksen kunniajäsenyys. Lupari on myös säveltänyt laulelmia sekä lastenmusiikkia. Myös hänen poikansa Pekka on muusikko.
Eero Lupari osallistui Suomen Eurovision laulukarsintoihin vuonna 1979 sävellyksellään ja sanoituksellaan Aikuiset anteeksi antaa, jonka esittivät Kirka, Anna ja Muska Babitzin.
Diskografia

Uniystävä - 1975
Kokoelmat, joissa Lupari on vaikuttanut laulajana
Lokki kivellä 1971
Aiheesta muualla

Eero Luparin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Eero Luparin sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Eero Luparin sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Eero Luparin sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Peter Lupus

Peter Lupus vuonna 1967.
Peter Lupus (s. 17. kesäkuuta 1932 Indianapolis, Indiana) on yhdysvaltalainen kehonrakentaja ja näyttelijä.
Kehonrakennusta harrastanut Lupus tuli Yhdysvalloissa tunnetuksi roolistaan elokuvassa Seksiä ja muskeleita (Muscle Beach Party, 1964). 1960-luvun alussa hän näytteli pääosia kolmessa italialaisessa peplum-filmissä sekä yhdessä perinteisemmässä seikkailuelokuvassa taiteilijanimellä Rock Stevens. Palattuaan Yhdysvaltoihin Lupus työskenteli suositussa tv-sarjassa Vaarallinen tehtävä. Myöhemmin hän esiintyi toisinaan elokuvien ja tv-sarjojen sivurooleissa.
Elokuvia

Ercole contro i tiranni di Babilonia, 1964
Golia alla conquista di Bagdad, 1965
Il gladiatore che sfidò l’impero, 1965
Aiheesta muualla

Elonet: Peter Lupus
Internet Movie Database: Peter Lupus (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Michele Lupo

Michele Lupo (4. joulukuuta 1932 Corleone – 27. kesäkuuta 1989 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja.
Lupo työskenteli aluksi kuvaussihteerinä ja myöhemmin Camillo Mastrocinquen ja muiden ohjaajien apuohjaajana. Hänen ensimmäinen itsenäinen ohjaustyönsä oli Maciste, il gladiatore più forte del mondo vuonna 1962. Sen jälkeen Lupo teki muun muassa teknisesti taitavia jännityselokuvia kuten Colpo maestro al servizio di Sua Maestà Britannica (1967) ja Miljoonan dollarin mies (Un Uomo da rispettare, 1972), italowesternin California – mies ilman lakia (California, 1977) sekä Bud Spencerin tähdittämiä suosittuja seikkailuelokuvia.
Elokuvia

Maciste, il gladiatore più forte del mondo, 1962
La vendetta di Spartacus, 1964
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Michele Lupo (englanniksi)
Elonet: Michele Lupo
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet
Roldano Lupi

Roldano Lupi ja Evi Maltagliati elokuvassa Sissignora.
Roldano Lupi (oikealta nimeltään Rolando Squassoni-Lupi, 8. helmikuuta 1909 Milano – 13. elokuuta 1989 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Kirjanpitäjäksi opiskellut Lupi ryhtyi ammattinäyttelijäksi vuonna 1938 ja teki huomattavan teatteriuran. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Ferdinando Maria Poggiolin ohjaama Sissignora vuonna 1941. Poggiolin Gelosian (1942) myötä Lupista tuli yksi aikansa elokuvatähdistä, mutta myöhemmin hän joutui tyytymään etupäässä viihde-elokuvien luonnenäyttelijän rooleihin. Lupi työskenteli paljon myös televisiossa. Hänen vaimonsa oli näyttelijä Pina Bertoncello.
Elokuvia

Il gigante di Metropolis, 1961
Il Colosso di Roma, 1964
Voittamaton, 1964
La vendetta dei gladiatori, 1964
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Roldano Lupi (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  IdRef
Jānis Lūsis

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jānis Lūsis |  Jānis Lūsis |  Jānis Lūsis |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Mexico 1968 | keihäänheitto |  |
|  Hopeaa | München 1972 | keihäänheitto |  |
|  Pronssia | Tokio 1964 | keihäänheitto |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Belgrad 1962 | keihäänheitto |  |
|  Kultaa | Budapest 1966 | keihäänheitto |  |
|  Kultaa | Ateena 1969 | keihäänheitto |  |
|  Kultaa | Helsinki 1971 | keihäänheitto |  |
Jānis Lūsis (19. toukokuuta 1939 Jelgava, Latvia – 29. huhtikuuta 2020) oli latvialainen keihäänheittäjä ja olympiavoittaja. Hän oli ensimmäinen neljä Euroopan-mestaruutta yhdessä lajissa voittanut yleisurheilija.
Lūsis edusti Neuvostoliittoa neljissä kesäolympialaisissa. Vuonna 1964 Tokiossa hän heitti pronssia tuloksella 80,57 m. Kultaa hän voitti Méxicossa 1968 tuloksella 90,10 m ja hopeaa Münchenissä 1972 tuloksella 90,46 m häviten Klaus Wolfermannille kahden senttimetrin erolla. Montréalissa 1976 hän sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 80,26 m.
Euroopan mestaruuksia Lūsis voitti neljä kappaletta. Belgradissa 1962 hänen voittotuloksensa oli 82,04 m ja eroa hopeamitalisti Viktor Tsybulenkoon, hallitsevaan olympiavoittajaan jäi 4,12 metriä. Budapestissa 1966 voittotulos oli 84,48 m ja eroa hopeamitalisti Władysław Nikiciukiin 2,72 metriä. Ateenassa 1969 Lūsis heitti tuloksen 91,52 m ja voitti Pauli Nevalan 1,94 metrillä. Neljäs mestaruus tuli Helsingistä 1971 tuloksella 90,68 m ja 5,38 metrin erolla maanmies Jānis Doninsiin. Vielä Rooman EM-kilpailuissa 1974 Lūsis sijoittui kuudenneksi tuloksella 83,06 m, pronssimitalisti Terje Thorslundille 0,62 metriä hävinneenä.
Lūsis heitti urallaan kaksi keihään maailmanennätystä: 91,98 metriä Saarijärvellä kesäkuussa 1968 sekä 93,80 metriä Tukholmassa heinäkuussa 1972.
Lūsis oli siinä mielessä poikkeuksellinen tapaus huippukeihäänheittäjäksi, ettei hän koskaan kärsinyt leikkaushoitoa vaativista loukkaantumisista.
Urheilu-uransa jälkeen Lūsis toimi valmentajana. Hän oli naimisissa vuoden 1960 naisten keihään olympiavoittajan Elvīra Ozoliņan kanssa. Heidän poikansa Voldemārs Lūsis on myös keihäänheittäjä ja kilpaillut muun muassa 2000 ja 2004 olympialaisissa.
Lūsis kuoli 29. huhtikuuta 2020, 80-vuotiaana.
Pisimmät heitot

93,80 (1) Tukholma 6. heinäkuuta 1972
91,98 (1) Saarijärvi 23. kesäkuuta 1968
91,52 (1) Ateena 19. syyskuuta 1969
91,38 (1) Podolsk 24. elokuuta 1972
91,32 (1) Leningrad 16. kesäkuuta 1973
91,10 (1) Leninakan 16. elokuuta 1968
91,06 (1) Riika 4. syyskuuta 1968
90,98 (1) Odessa 7. syyskuuta 1967
90,98 (1) Odessa 9. lokakuuta 1972
90,92 (1) Tampere 19. kesäkuuta 1968
90,76 (1) Oslo 3. heinäkuuta 1972
90,68 (1) Helsinki 11. elokuuta 1971 (EM-kisat)
90,56 (1) Tartto 25. elokuuta 1968
90,46 (2) München 3. syyskuuta 1972 (Olympiakisat)
90,32 (1) Riika 29. elokuuta 1968
90,10 (1) México 16. lokakuuta 1968 (Olympiakisat)
Alberto Lupo

Alberto Lupo vuonna 1972.
Alberto Lupo (oikealta nimeltään Alberto Zoboli, 19. joulukuuta 1924 Genova – 13. elokuuta 1984 San Felice Circeo) oli italialainen näyttelijä.
Lupo opiskeli näyttelemistä ja oikeustiedettä ja teki huomattavan uran teatterinäyttelijänä. Hän työskenteli paljon televisiossa ja esiintyi myös laulajana. Lupo palkittiin Nastro d’argentolla vuonna 1961 roolistaan Damiano Damianin elokuvassa Il sicario, mutta hän näytteli myös monissa viihde-elokuvissa.
Elokuvia

Odysseus, 1954
Marathonin sankari, 1959
Voittamaton soturi, 1960
Ursus leijonien laaksossa, 1961
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Alberto Lupo (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Italia  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Maria Luukka

Maria Luukka (myös Luukkainen; 1849 tai 1850 Kaipaala, kuolinaika tuntematon) oli inkerinsuomalainen runonlaulaja.
Narvusinsuomalaista kansanperinnealuetta edustavan Maria Luukan henkilöhistoria on jäänyt varsin tuntemattomaksi, koska 1800-luvun runonkerääjät eivät juurikaan merkinneet muistiin runonlaulajien henkilötietoja. Kaipaalan valtasukuun Luukkiin kuulunut Maria meni naimisiin enintään 18-vuotiaana miehen kanssa, joka katosi Turkin sodassa vuosina 1877–1878. Liitosta syntyi Kaipaalassa asunut poika. Viimeistään vuonna 1883 Maria siirtyi Vyötermaalle itseään huomattavasti vanhemman koivistolaissyntyisen Tuomas Tuulen vaimoksi. Tuuli oli merimiehenä oltuaan tullut Vyötermaalle kotivävyksi, ja hänellä oli edellisestä avioliitosta syntynyt poika. Luukan ja Tuulen liitosta syntyi ainakin yksi tytär. Vyötermaalla perhettä ahdistivat miehen ensimmäisen vaimon sukulaiset, jotka olivat ottaneet perinnökseen muun muassa talon kaikki lehmät. Luukka oli naapurikylissäkin tunnettu parantaja.
Maria Luukan laulurunoja ja loitsuja ovat merkinneet muistiin Vyötermaalla käyneet runonkerääjät Volmari Porkka vuonna 1883, Vihtori Alava vuonna 1892 sekä viimeisenä ja kaikkein perusteellisimmin J. F. Ruotsalainen vuonna 1900. Vyötermaalla vuonna 1909 käynyt Jussi Lukkarinen ei häntä enää tavannut. Kerääjät saivat Luukalta noin 6 000 runosäettä, enemmän kuin keltään muulta narvusinsuomalaiselta laulaja-tietäjältä. Maria Luukan valikoituminen alueen parhaaksi runonlaulajaksi on kuitenkin osittain sattumaa, koska kerääjät eivät kiinnittäneet enemmän huomiota hänen oppimestariinsa, kaipaalaiseen Porisan Anniin.
Narvusin suomalaisperinnettä tutkineen Matti Kuusen mukaan Maria Luukka on ”erittäin itsenäinen, merkitykseensä nähden kohtuuttoman tuntematon runonlaulaja”. Hänen taitamistaan noin 4 000 säkeestä valtaosa on aitoja suomalaisrunoja ja noin viidesosa inkerikoilta lainattua perinnettä. Luukan runorepertuaarin yksilöllisiä piirteitä ovat Kuusen havaintojen mukaan äidin ja pojan, äidin ja tyttären, oman ja vieraan kodin aihepiirien keskeisyys, lapsuudenkodin laulumyönteisyys, mielenkiinto tekstiilejä, koruja ja värejä kohtaan, kirkollisuus, naisellinen itsetunto ja valmius sosiaalliseen protestiin, uskollisuus arkaaisenkin runon välittäjänä ja itsenäisyys runon päätännön persoonallisessa muotoilussa.
Lukios (Lukianos)

| Lukios eli Aasi> Λούκιος ἢ Ὄνος |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Lukianos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  satiiri
Julkaistu:  100-luku
Suomennos
Suomentaja:  Aapo Junkola
Julkaistu:  2003
ISBN:  952-91-5732-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Lukios eli Aasi (m.kreik. Λούκιος ἢ Ὄνος, Loukios ē Onos; lat. Asinus) on Lukianoksen nimiin laitettu satiiri, joka kertoo aasiksi muuttuvasta miehestä ja tämän kokemuksista eläimenä.
Historia

Teos pannaan usein Lukianoksen nimiin, mutta sen aitous on myös kyseenalaistettu. Säilynyt versio saattaa olla jonkun muun kirjoittama lyhennetty versio Lukianoksen alkuperäisestä tekstistä. Sama kertomus esiintyy pidempänä ja yksityiskohtaisempana, osin juoneltaan poikkeavana, Apuleiuksen teoksessa Kultainen aasi, joka perustuu kreikkalaiseen tekstiin.