stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Myöhäispaleoliittinen kausi
Asuminen

Ihmiset liikkuivat yleensä pieninä ryhminä. He asuivat majoissa. Majan pohja oli yleensä pyöreä ja läpimitaltaan noin 5 metriä. Asumuksissa oli tulisija. Jotkut löydetyt asumukset ovat olleet noin 40 metriä pitkiä majamaisia taloja. Puuttomalla arolla majan rakentamiseen käytettiin yleensä mammutinluuta, mutta tukirakennepuut saatettiin kuljettaa kaukaakin, ehkä jopa kesytetyn peuran vetämässä ahkiossa. Majat oli toisinaan järjestetty riviin tai kehään.. Asuttiin toisinaan myös luolissa. Luolan edusta kivettiin ja maaperä tasoitettiin ja irtokivistä tehtiin matalia väliseiniä. Varhaisin harjakatto oli 19 000 BP Ohalo II:ssa Israelissa.
Kulkuvälineet

Kun Australia asutettiin n. 60000–40000 BP oli jääkausi, ja merenpinta oli alempana. Piti ylittää 90 km:ä leveä, syvä vesi. Käytössä täytyi olla kelluva kulkuväline joko vene, lautta tai muu. On väitetty, että Indonesiassa olisi käytety venettä jo 880 000–781 000 vuotta sitten.
Uskonto

Kivikauden ihminen lienee uskonut johonkin korkeimpaan olentoon sekä kuolemanjälkeiseen tuonpuoleiseen elämään. Sanotaan joidenkin paleoliittisten kuvien liittyvän šamanismiin. Lintupäinen hahmo on šamaani, joka käy tuonpuoleisessa hurmostilassa. Šamaanilla oli sarvikruunu ja eläinten kuvilla ja eläimen päällä koristeltu sauva. Jotkut linnut olivat shamaanin suojelushenkiä.  Myöhäispaleoliittisen ihmisen uskonto lienee ollut laajalti totemistinen, eli uskottiin, että ihmisen ja eläimen välillä on kiinteä yhteys. Uskottiin, että heimon kantaisä oli eläin, harvemmin kasvi.
On löydetty joitakin hautoja, jotka on peitetty kivillä. Tšekin alueelta Predmostista on löydetty hauta kivikehän sisältä. Monista haudoista on löydetty punaokraväriä. Joihinkin hautoihin on pantu karhun kallo tai jonkin eläimen sarvet, jotka osoittavatselvennä aina tiettyyn ilmansuuntaan.
Veistokset ja luolamaalaukset

Miehet koristelivat itseään enemmän kuin naiset. Miehen asema oli ehkä naisen asemaa parempi, koska mies oli metsästäjänä tärkeä. Länsi-Euroopassa tehtiin luolamaalauksia, idässä pienoisveistoksia ja geometrista ornamentiikkaa. Ei tiedetä kuvien, veistosten ja luolamaalausten tekemisen syitä, arvailut vaikuttimista perustuvat tietoihin eräiden myöhemmin eläneiden, metsästystä harjoittaneiden kansojen kulttuurista.
Myöhäispaleoliittisella kaudella kehittyi luolataide, kun kokoontumispaikkoina ajoittain käytettyjen luolien seiniin maalattiin riistaeläinten, harvemmin petoeläinten kuvia. Ihmisen kuvat ovat harvinaisempia. Niissä on melko yleinen aihe naisen sukupuolisuus. Joissain maalauksissa on eläimen turkkiin pukeutunut ihminen, ehkä šamaani, joka kutsuttiin apuun, kun oli sairaus tai riista oli vähissä.
Luolamaalauksissa on kuvattu useimmiten yksittäinen eläin. Yhteistä toimintaa ei kuvattu. Uusi maalaus tehtiin vanhojen päälle. Maalaukset tehtiin luolan perälle vaikeapääsyisiin paikkoihin, ja luola saatettiin tukkia irtokivillä. Tutkijoiden mielestä luolamaalauksilla uskottiin saatavan metsästysonnea. Kyse on kuitenkin ehkä animalismista, ajatuksesta että ihmisellä on yhteys eläimeen. Eläin käsitettiin suojelijaksi tai toiseksi minäksi. Joidenkin luonnonkansojen parissa eläinkuvat liitetään riitteihin, joita pidetään pojan tullessa aikuiseksi. Silloin yliluonnolliset olennot, riistan- ja metsänhenget ovat mukana menoissa. Ne voivat esiintyä ihmisinä, eläiminä ja molempien välimuotoina. Eläimen henki täytyi karkottaa pois ihmisestä esimerkiksi kävelemällä takaperin sitä esittävän kuvan luota. Niinpä eläimen henki on saatettu sulkea luolaan. Luolakuvia on voitu tehdä moneen tarkoitukseen. Alueilla, joilla luolamaalauksia ei tehty, eläinten kuvia maalattiin puu- ja luulevyihin. Niiden tarkoitus oli ehkä sama kuin luolamaalausten. Ihmisen-eläimen kuvien ajatellaan esittävän eläinten herraa tai riistan- tai metsänhaltijaa.
Naista esittävät pienoisveistokset, olivat ehkä auttavien henkien asuinpaikkoja, suvun kantaäitejä, metsästysonnen tuojia tai naisjumalattaria. Käden silpominen katkomalla sormia liittyi ehkä suvun jäsenen sairauteen ja kuolemaan. Tästä on merkkejä luolista löytyneissä painalluksissa, jotka on tehty kädellä. Monet myöhäispaleoliittiset löydöt liittyvät karhuun. Joidenkin Siperian ja Pohjois-Amerikan heimojen keskuudessa syötiin kaadettu karhu juhla-ateriana. Luut tai vain pääkallo kaivettiin maahan uskoen, että karhu herää henkiin. Myös peuran ruho upotettiin maahan uhrina, luultavasti ensimmäisenä metsästysretkellä kaadettu peura.
Myöhäispaleoliittisia kulttuureja vastaavia uudempia kulttuureja

Muun muassa Kanadassa ja Alaskassa elävien eskimojen, aleuttien ja metsästyksellä elävien Kanadan subarktisen alueen athabasca-ryhmän intiaanien elämäntapa oli ennen eurooppalaisten tuloa käytännössä myöhäispaleoliittinen Myöhäispaleoliittista traditiota edustivat myös Itä-Siperian alkuperäiskansat, tšuktšit, ostjakit ja evenkit ennen poronhoitoa sekä Suomen metsäsaamelaiset. Uskonto oli totemistinen. Uskottiin heimon polveutuvan kantaisästä, eläimestä. Muita myöhäispaleoliittista muistuttavia alkuperäiskansoja ovat Australian aboriginaalit, Afrikan bushmannit ja pygmit ilman eurooppalaisvaikutusta sekä saarilla Indonesiasta itään asuvat tasadait.
Nykyihmisen saapuminen Eurooppaan

Nykyihminen levittäytyi Eurooppaan välillä 45 000–40 000 vuotta sitten, tuoden kivisäleistä isketyt työkalut ja luolataiteen. Nykyihmisen levittäytyminen synnytti Neandertalin ihmisten joukossa sekakulttuureja, joissa nämä käyttivät myös nykyihmiseltä omaksuttuja työkaluja. Muutamassa tuhannessa vuodessa nykyihminen syrjäytti Neandertalin ihmisen Moustierin kulttuurin ehkä hävittämällä näitä suoraan, tartuttamalla näihin tappavia tauteja, viemällä näiden riistan, tai sulauttamalla heidät geneettisesti itseensä.
L'Arbredan luolassa näkyy melko nopea Neandertalin ihmisen häviäminen ja korvautuminen nykyihmisillä noin 40 500–38 500 vuotta sitten, mikä viittaa siihen, että nykyihmiset joko tappoivat luolan neandertalilaiset tai ajoivat heidät pois.. Samoin näyttää käyneen Abric Romanin kallionjyrkänteellä, mutta El Castillon luolassa Neandertalin ihmisen ja nykyihmisen asutuskerrostumien välillä on metrin paksuinen kerrostuma. Tämä viittaa Neandertalin ihmisten hävinneen ensin, ja nykyihmisen asettuneen luolaan vasta melko pitkän ajan kuluttua.
Joillakin alueilla nykyihminen ja Neandertalin ihminen näyttävät eläneen pitkään rinnakkain . Nykyihmisen saapuminen Eurooppaan oli asteittaista, ja asutus oli alussa melko harvaa. Nykyihmisen vaikutus Neandertalin ihmisiin synnytti Chatelperronin kulttuurin, joka vastasi Aurignacin kulttuuria edeltänyttä esi-Aurignacin kulttuuria. Eri alueilla syntyi monia muita niin sanotun siirtymävaiheen kulttuureja. Samaan aikaan kukoisti Keski-Euroopassa nykyihmisen Szeletan kulttuuri. Nykyihmisen saapumisajan arviointi on vaikeaa radiohiiliajoitusten perusteella, koska hyvin vanhoissa näytteissä syntyy helposti suuria ajoitusvirheitä.
Ilmasto myöhäispaleoliittisella kaudella

Kauden alussa oli Euroopassa melko lauhaa, noin 43 000–40 000 vallitsi lämmin Hengelon interstadiaali. Tämän jälkeen ilmasto aaltoili vuosituhansien aikana rajusti. Noin 30 000 vuotta sitten jää saattoi peittää koko Suomen, Keski-Euroopassa kasvoi tiheitä metsiä ja Pohjois-Ranskassa ja Englannissa arotundraa.. Ihminen saattoi asua Venäjällä Moskovan lähellä vielä Tursac-kaudella 26 000–24 200, jolloin jäätikkö oli alkanut kasvaa.
Pakkanen alkoi kiristyä 30 000 vuotta sitten ja todella kylmää tuli 25 000 vuotta sitten, jolloin viimeistään mannerjäätikkö laajeni Suomen yli ja n. 24 000 vs esim. Sungirin asuinpaikka Moskovan lähellä hylättiin. Ilmaston kylmeneminen harvensi huomattavasti Tšekin Määrin seudun asutusta. Noin 20 000–18 000 vuotta sitten Solutrén kulttuurin aikoihin mannerjäätikkö oli laajimmillaan ja oli hyvin kylmää. Suomessa oli jäätöntä Pohjanlahdella ainakin osan ajasta välillä 52 000–26 000 vuotta sitten. Hengelo-interstadiaalina jäätikkö oli vetäytynyt pois Suomesta. Mammutin luita on löydetty Suomesta ajalta 40 000–24 000 vs.
Ehkä noin 40 000 vuotta sitten koettiin melko kylmä jääkauden vaihe. Noin 35 000 vuotta sitten mammutteja vaelteli Suomessa. Noin 30 000 vuotta sitten oli melko lauhaa, pakkanen oli kiristynyt 25 000 vuotta sitten, jolloin mannerjäätikkö oli peittänyt Suomenkin. Kaikkein kylmintä oli 24 000–18 000 vuotta sitten jääkauden maksimin aikaan. 20 000 vuotta sitten Solutrén kulttuurin aikoihin elettiin jääkauden kylmintä vaihetta. Sen jälkeen tulivat lämpimät Laugerien ja Lascauxin interstadiaalit, ja kylmä Pommeri-stadiaali. Nykyihmisen ilmaannuttua Eurooppaan alkoi suurriista harventua 10 000–15 000 vuoden sisään.
Ilmasto myöhäispaleoliittisella kaudella > Euroopan asuinpaikkoja

Jääkauden huippukaudella kolmasosa Euroopasta oli asuttu. Esimerkiksi Englannin jäättömät alueet autioituivat kylmimpänä kautena.
Muualla Euroopassa kuin Ranskassa Luxemburgin seudulla asuttiin myös. Saksassa oli asutusta Frankfurt am Mainin seuduilla, ja Pohjois-Tšekissä Ostravan seuduilla, ja Pohjois-Unkarissa tai itäisessä Etelä-Slovakiassa Miskolcin seuduilla, ja Pohjois-Romaniassa. Asutusta ei liene ollut Karpaattien pohjoispuolella. Juuri Karpaattien pohjoispuolisten Etelä-Puolan Deszczowan ja Mamutovan luolien asutuksen ajoitus ei ole 100-prosenttisen varma. Englanti autioitui jo noin 28 000–27 000 vuotta sitten, samoin Pohjois-Ranska ja myös Alppien ympäristö. Pohjoisia Keski-Euroopan jääkauden maksimin löytöpaikkoja ovat mm. Willendorf II, Grubgraben, Balla Cave, Ságvár, Dolní Věstonice, K lna, Milovice ja Moravany Lopata II.. Moldovan pohjoisrajalla asuttiin Cosati I:ssa ja Ciuntussa.
Jääkauden kylmältä ajalta on uudemmissa tutkimuksissa löydetty monia asuinpaikkoja Keski-Euroopasta ajalta 23 000–15 000 BP (rcbp??), joka on jääkauden kylmin, mutta ilmastoltaan hyvin vaihteleva. Näitä paikkoja ovat muun muassa Ságvár Unkarissa, Stránská Skalá IV (18 200–17 700 BP) ja Milovice Tšekissä lauhalta ajalta 19 000–18 000 BP. Spadzista Etelä-Puolassa Krakovan lähellä juuri Karpaattien pohjoispuolelta oli ajalta noin 21 800 BP. Ilmasto lämpeni taas noin 18 000–17 500 rc?BP
Ilmasto myöhäispaleoliittisella kaudella > Ilmasto alkaa lauhtua

Noin 20 000 vuotta sitten, viimeistään noin 18 000 vuotta sitten alkoi ilmasto lauhtua. Ensiasutus saapui koivuvaltaiselle metsävyöhykkeelle, ja vakinainen asutus mäntyvyöhykkeelle. Noin 17 000 vuotta sitten alettiin luoda erittäin värikästä luolataidetta Ranskassa ja Pyreneillä. Syntyi Madeleinen kulttuuri, johon liittyi myös taitavasti tehtyjä luisia keihäänheittimiä ja väkäsharppuunoita. Peuroja metsästettiin, kun ne olivat vaeltamassa talven alavilta mailta kesän yläville mailla viileään, jäätiköiden lähelle.
16 000 vuotta sitten, kun jää oli alkanut vetäytyä, Pyreneiden alueen ihmiset siirtyivät Keski-Ranskaan aron ja riistan mukana ikiroudan rajan siirtyessä pohjoiseen perustaen Hollannin ja Tanskan seuduille Hampurin kulttuurin, joka eli pääosin peuranpyynnillä. Aluksi alueen asutus oli kesäasutusta, myöhemmin vakinaisempaa. Idässä Ukrainan ja Etelä-Venäjän mammutinmetsästyskulttuuri alkoi kuihtua idästä alkaen häviten noin 12 500 vuotta sitten. Viimeisenä hävisi Moldovan seudun mammutinmetsästys.
Aivan paleoliittisen kauden lopussa n. 11 000–10 000 vuotta sitten oli Pohjois-Puolasta, Liettuan eteläosista Valko-Venäjän pohjoisosien ja Jaroslavin seuduille ulottuvalle vyöhykkeelle syntynyt peuranmetsästäjäkulttuureja: Swidryn, Desnan ja Kundan kulttuurit. Näiden pohjoispuolella oli Baltian jääjärvi ja Skandinavian jääkilpi Salpausselkien seudulla. Pohjois-Norjassa oli Komsan kulttuuri, joka ehkä jäi kylmällä dryaskaudella eristykseen.
Myöhäispaleoliittisen kauden jako

Myöhäispaleoliittisen kauden perusjako on tämä: (vs vuotta sitten)
Varhainen n. 43 000–30 000
Moustierin kulttuuri -35 000/34 000 /28 000 neandertalinihmisten kulttuuri
Périgordin kulttuuri n. 35 000 vuotta sitten
Angaran kulttuuri 30 000–10 000 vuotta sitten Siperiassa
Aurignacin kulttuuri, (42 000/38 000–24 000)
Châtelperron 33 000 vuotta sitten (35 000–30 000)
Streletskajan kulttuuri 37 000–32 000 vuotta sitten Itä-Euroopassa
Kostjonkin kulttuuri 37 000–29 000 vuotta sitten Ukrainassa
Szeletan kulttuuri 36 000–30 000 vuotta sitten Unkarissa
Keskinen n. 30 000–17 000
Ennen jääkauden huippukautta
Pavlovin kulttuuri 29 000–19 000 vuotta sitten Venäjällä ja/tai Ukrainassa
Gravette 27 000 vuotta sitten  (26 000–19 000)
Jääkauden huippukaudella 22 000–17 000 vuotta sitten
Solutré 21 000 vuotta sitten (20 000–17 000 vuotta sitten)
Madeleine (Magdalenen kulttuuri)
Tardigravette
Szagvár
Modłow
Mezin, Kostienki, Sungir
Imeretian
Kebaran
Myöhäinen n. 17 000–10 000
Myöhäisen jääkauden alkuvaihe 17 000–15 000 vuotta sitten
Madeleine (Magdalene) 17 000–10 000 vuotta sitten
Hampurin kulttuuri 15 000–10 000 vuotta sitten
Tardigravette
Szagvár
Modłow
Mezin, Kostienki
Imeret
Geometrinen Kebara
Alleröd-lämmin kausi n. 15 000–13 000 vuotta sitten
Romanellin kulttuuri 15 000–10 000 vuotta sitten (Italia)
Azilin kulttuuri
Myöhäis-Madeleine
Creswell Englannissa (Madeleine-johdannainen)
Lyngby
Federmesserin kulttuuri
Romanellian
Tardigravette
Imeret
Natuf-kulttuuri Palestiinassa
Ibero-Maurusian (Ibero-Mauretanian) kulttuuri
Preboreaalinen 11 000–10 000, Yoldiameri
Maglemosen kulttuuri Tanskassa
Azilin kulttuuri 10 000–7 800 vuotta sitten
Myöhäinen Romanelli
Ibero-Maurusia (Ibero-Mauretania)
Tardigravette
Swidryn kulttuuri Puolassa
Desnan kulttuuri
Ylä-Volga
Jangelska
Shan Koba
Myöhäispaleoliittisen kauden aluejako

Franco-Cantabria (Ranskan ja Espanjan alue)
33 000–27 000 eaa. Châtelperronin kulttuuri
32 000–21 000 eaa. Aurignacin kulttuuri
26 000–22 000 eaa. Gravetten kulttuuri
19 000–150 00 eaa. Solutrén kulttuuri
16 000–8 000 eaa. Madeleinen kulttuuri
Keski- ja Itä-Eurooppa
30 000 eaa., Szeletan kulttuuri
20 000 eaa., Pavlovin kulttuuri, Aurignacin kulttuurit
10 000 eaa., Épigravetten kulttuuri
9 000 eaa., Gravetten kulttuuri
Pohjois-Eurooppa
Hampurin kulttuuri 17 000–12 000 vuotta sitten
Pohjoinen ja läntinen Afrikka ja Sahara
30 000 eaa., Aterin kulttuuri
10 000 eaa., Ibero-Maurusian (Ibero-Mauretanian), Sebilian kulttuurit
8 000 eaa., Capsan kulttuuri
Keskinen, eteläinen ja itäinen Afrikka (ihmisen alkukoti)
50 000 eaa., Fauresmithin kulttuuri
30 000 eaa., Stillbayn kulttuuri
10 000 eaa., Lupemban kulttuuri
9 000 eaa., Magosin kulttuuri
7 000 eaa., Wiltonin kulttuuri
3 000 eaa., varhaisin tunnettu metsästäjien ja keräilijöiden taide Etelä-Afrikassa
Länsi-Aasia (Lähi-itä mukaan lukien):
50 000 eaa., Jabroudian kulttuuri
40 000 eaa., Amoudian kulttuuri
30 000 eaa., Emirian kulttuuri
20 000 eaa., Aurignacin kulttuuri
10 000 eaa., Kebaran, Athlitian kulttuuri
9 000 eaa., Natufin kulttuuri
Eteläinen ja keskinen Aasia
50 000 eaa., Soanian kulttuuri
30 000 eaa., Angaran kulttuuri
9 000 eaa., Khandivilin kulttuuri
Itäinen ja kaakkoinen Aasia
80 000 eaa., Ordoksen kulttuuri
50 000 eaa., Ngandongin kulttuuri
30 000 eaa., Sen-Dokin kulttuuri
10 000 eaa., Varhais-Jomonin keraaminen kulttuuri
8 000 eaa., Hoabinhian kulttuuri
4 000 eaa., Myöhäinen Jomon kausi
8 000 eaa., Jeulmunin keraaminen kulttuuri
Varhaisia nykyihmisen löytöpaikkoja Euroopassa

Batšo Kiro ja Temnata (Bulgaria)
Grotta de Fumane (Italia)
El Castillo (Espanja)
Lähi-idän myöhäispaleoliittisia kulttuureja

Emire
Baradost
Antel
Anthlit
Icebar
Natuf (Palestiinassa)
Itä-Afrikassa oli myöhäispaleoliittisella ajalla Stillbay, Pohjois-Afrikassa merkittävä Aterin kulttuuri, Kiinassa myöhäispaleoliittisen kauden alussa Fen ja myöhemmin Ordos. Angaran kulttuuri Siperiassa oli merkittävä.
Myöhäispaleoliittisia löytöpaikkoja

Cro-Magnon
Hannöfersand
Saint Cesaire
Grimaldi
Willendorf – Venuspatsas, Gravetten kulttuuri
Dolní Věstonice
Kostjonki
Sungir
La Madeleine
Solutré
Mezirits
Meiendorf – Hampurin kulttuuri
Kirjallisuutta

Richard Leakey, Ihmisyyden synty
Ihmisen suku, Kivikauden ihmiset
Jelinek, Jan: Primitive Hunters, Hamlyn 1989, ISBN 0 600 552950
Prehistoric Europe, Timothy Champion, Clive Gamble, Stephen Shennan, Alasdair Whittle, Academic Press London 1984, ISBN 0-12-167550-5, ISBN 0-12-167552-1 Pbk.
Aiheesta muualla

Paleolitico superiore
Footprints of horse people
THE UPPER PALEOLITHIC REVOLUTION
Euroopan myöhäispaleoliittisia löytöpaikkoja
Pohjois-Espanjan ja lounaisen Ranskan ns. Ibero-Cantabrian alue on tunnettu paleoliittisista löydöistään. Punaiset pisteet ovat varhaisia kivikautisia löytöpaikkoja.
Nykyihmisen levittäytyminen maapallolle.
Noin 20 000 vuoden takaiset kulttuurit Euroopassa, lännessä Solutrén, idässä Epi-Gravetten kulttuuri.
Ranskan ja Englannin alueen kasvillisuusvyöhykkeet jääkauden huippukaudella
Jääkauden aikaisen Euroopan taiteen alueita. Ohut sininen viiva on jääkauden aikainen ranta jään ollessa laajimmillaan, ja merenpinnan ollessa alimmillaan. Paksu vaaleansininen viiva on jäätikön suurin laajuus. Vihreä alue ja pisteet, liikkuvaa taidetta. Oranssi alue ja punaiset pisteet, kalliotaidetta.
Alma Fohström

Koloratuurisopraano Alma Fohström-von Rode.
Alma Evelina Fohström-von Rode (2. tammikuuta 1856 Helsinki – 20. helmikuuta 1936 Helsinki) oli kansainvälisesti tunnettu suomalainen laulaja (koloratuurisopraano), joka esiintyi Euroopan oopperalavoilla sekä Etelä- ja Pohjois-Amerikassa ja Aasiassa.
Tausta

Fohström syntyi kauppias ja saippuatehtailija August Fridolf Fohströmin ja Henriette Sofia o.s. Stenqvistin perheeseen. Hän solmi avioliiton vuonna 1889 kenraali Wilhelm von Roden kanssa.
Fohströmin sisar oli laulaja Elin Fohström alias Elina Vandár (1866–1949), joka avioitui professori Hjalmar Tallqvistin kanssa, ja veli sellotaiteilija ja kapellimestari Ossian Fohström (1870–1952).
Atelier Apollo valmisti vuonna 1908 elokuvan "Alma Fohström-Rode suomalaisessa saaristossa luonnonihanalla Pentalan saarella". Elokuva on kadonnut.
Opinnot

Fohström opiskeli Henriette Nissen-Salomonin johdolla Pietarissa vuosina 1873–1877 ja Milanossa Francesco Lampertin oppilaana vuosina 1878–1879.
Fohström piti ensikonserttinsa Helsingissä vuonna 1876 ja debytoi vuonna 1878 Suomalaisessa oopperassa Gounod'n Faustin Margareetan roolissa.
Ura

Fohströmin ura jatkui uudella opintomatkalla Italiaan vuosina 1880–1881. Matkansa aikana hän opiskeli F. Varesin johdolla laulua ja lauloi Reggio nell'Emilian teatterissa Giuseppe Verdin oopperan Rigoletton naispääroolin Gildan osan. Esityksessä oli läsnä itse maestro Verdi.
Italian esityksestä alkoi Alma Fohströmin hurjan nousun kokenut kansainvälinen ura, ja häntä pyydettiin esiintymään eri puolille maailmaa. Aluksi hän esiintyi Suomen lähialueilla Varsovassa, Riiassa, Venäjän kaikissa keskeisissä kaupungeissa ja pian myös Romaniassa, Itävallassa ja uudelleen Italiassa.
Vuosina 1883–1884 Fohström lauloi laajalla Etelä-Amerikan kiertueella eri maiden pääkaupungeissa. Tämän jälkeen hän oli kiinnitettynä Krollin oopperaan Berliiniin ja vieraili Yhdysvaltojen tärkeimmissä kaupungeissa. Vuosina 1886–1887 hän lauloi Lontoon Covent Gardenissa ja Irlannissa.
Seuraavaksi olivat vuorossa Sveitsi, uudelleen Saksa sekä Riika. Hän suuntasi matkansa Amerikkaan jälleen vuosina 1888–1889, jolloin hän lauloi ensimmäisenä suomalaisena New Yorkin Metropolitan-oopperassa. Häntä verrattiin Jenny Lindiin ja Adelina Pattiin.
Seuraavan esityskauden aikana matka vei Venäjälle, Suomeen ja Puolaan, ja tämän kiertueen aikana hän avioitui kenraali Paul Gottlieb Wilhelm von Roden kanssa.
Vuosina 1890–1899 Fohström oli kiinnitettynä Moskovan keisarilliseen oopperaan tähtisolistina, ja sitä seurasi pitkä kiertue eri puolille Aasiaa. Palattuaan takaisin Suomeen Fohström piti jäähyväiskonserttinsa Helsingissä vuonna 1904. Tämän jälkeen hän toimi erityisesti laulupedagogina, ensin Pietarin keisarillisen konservatorion yksinlaulun professorina vuosina 1909–1918. Tämän jälkeen vuodet 1920–1928 hän toimi Berliinissä Sternin konservatorion professorina ja sitten kuolemaansa asti Helsingin kansankonservatorion opettajana.
Tarton yliopiston historiassa Fohström on ensimmäinen henkilö, joka käytti viron kieltä yliopiston juhlasalissa marraskuussa 1884. Samalla se oli tiettävästi ensimmäinen kerta, kun kansainvälinen oopperatähti lauloi viroksi.
Alma Fohströmille myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 1926.
Fohström on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle vanhan alueen 25. kortteliin.
Kirjallisuutta

Ervé, Paul: Alma Fohström.  (Tekijän käsikirjoituksesta suomentanut Toivo Haapanen)  Helsinki:  Otava, 1920.
Frenckell, Ester-Margaret von: Alma Fohström: Världsstjärna och gudabenådad näktergal.  (Särtryck ur Hufvudstadsbladet den 31 december 1955)  Helsingfors:  s.n., 1956.
Hirvensalo, Eeva: ”Fohström-von Rode, Alma (1856–1936)”, Suomen kansallisbiografia, osa 2, s. 841–842.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2003.  ISBN 951-746-443-6  / Teoksen verkkoversio.
Klemetti, Heikki: Alma Fohström-Rode. Kansallinen elämäkerrasto 2, s. 105–106. 1929.
Otavan iso musiikkitietosanakirja 2, s. 283. Otava. Helsinki. 1977.
Toivakka, Svetlana: Alma Fohström: Kansainvälinen primadonna.  (Väitöskirja. Acta Musicologica Fennica 31)  Helsinki:  Suomen Musiikkitieteellinen Seura, 2015.  ISSN 0587-2448  ISBN 978-951-51-0826-5  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Fohström, Alma hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Ada Norna : Alma Fohströmin täyttäessä 70 vuotta, Suomen Kuvalehti, 02.01.1926, nro 1, s. 40, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Alma Fohström, Suomen suurin kolaratuuritähti, Helsingin Sanomat, 10.03.1935, nro 67, s. 26, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Helsingin yliopiston ylioppilaskunta

| Helsingin yliopiston ylioppilaskunta  Studentkåren vid Helsingfors universitet> Suomen ylioppilaskunta |
| --- | --- |
  
Perustettu:  1868
Pääsihteeri:  Mikko Kymäläinen
Ylioppilaskunnan puheenjohtaja:  Risto Karinkanta
Hallituksen puheenjohtaja:  Antti Kaijansinkko
Jäseniä:  27 000
Osoite:  Mannerheimintie 5 A–B, 2. krs 00100 Helsinki
Kotisivut:  hyy.fi
Helsingin yliopiston ylioppilaskuntaan (HYY, ruots. Studentkåren vid Helsingfors universitet, HUS) kuuluvat kaikki Helsingin yliopistossa alempaa tai ylempää korkeakoulututkintoa suorittavat opiskelijat. Ylioppilaskunta voi hyväksyä jäsenikseen myös muita yliopiston opiskelijoita. Nykyään Helsingin yliopiston ylioppilaskunnalla on noin 27 000 jäsentä.