stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anton Collin
Aiheesta muualla

Heikki Klemola: / Collin, Anton (1891 – 1973) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 4.3.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Hal Clement

| Hal Clement |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 30. toukokuuta 1922 Massachusetts, Yhdysvallat
Kuollut: 29. lokakuuta 2003 (81 vuotta) Massachusetts, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Harry Clement Stubbs (30. toukokuuta 1922 Somerville, Massachusetts, Yhdysvallat – 29. lokakuuta 2003 Milton, Massachusetts, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen tieteiskirjailija. Hänet on nimetty yhdeksi tieteiskirjallisuuden Grand Mastereista.
Clementin tunnetuimmassa teoksessa Painovoima 700 (1954) on hyvin nopeasti pyörivä, kivestä ja jäästä koostuva planeetta Mesklin, joka on litistynyt keskipakoisvoiman ansiosta huomattavasti. Clement kirjoitti tieteiskertomuksia jo 1940-luvulla, ja julkaisi ensimmäisen merkkiteoksensa Needle, joka on ilmestynyt myös nimellä From Outer Space ensin jatkokertomuksena 1949, ja sitten kirjana 1950.
Clement opiskeli tähtitiedettä ja kemiaa, ja osallistui pommituslentäjänä toiseen maailmansotaan. Clement toimi lukion opettajana 1947-1987.. Clament maalasi myös parisataa tähtitieteellistä taulua. Clement edusti niin sanottua kovaa scifiä, jossa tieteistarinalle pyritään luomaan vankka luonnontieteellinen pohja. Usein tieteen etenevä kehitys syö monelta "kovalta" tieteiskirjalta tämän "tieteellisen arvon" pian pois.
Clementin kirjoissa on kuvattu outoja maailmoja, jotka perustuvat kuitenkin tieteeseen, ja joiden asukeilla on inhimillisiä piirteitä. Clementin kirjoissa on vahva tapahtumaympäristön kuvaus ja mielikuvitusta kiihottavaa tieteellistä spekulaatiota, mutta juoni ja henkilöhahmot ovat hatarampia..
Suomennettu romaani

Painovoima 700.  ((Mission of gravity, 1953.) Suomentanut Veikko Rekunen. Esipuhe: Jari Koponen. Ursan science fiction -sarja 4)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 1983.  ISBN 951-9269-23-1
Suomentamattomat teokset

Needle (1950), ISBN 0-380-00635-9
Iceworld (1953), ISBN 0-345-25805-3
Mission of Gravity (1954), ISBN 0-345-31622-3
The Ranger Boys in Space (1956) (lastenkirja)
Cycle of Fire (1957), ISBN 0-345-24368-4
Close to Critical (1964), ISBN 0-345-24508-3
Star Light (1971), ISBN 0-345-02361-7(jatko-osa kirjalle Mission of Gravity)
Ocean on Top (1973), ISBN 1-4510-1057-5
Through the Eye of a Needle (1978), ISBN 0-345-25850-9 (jatko-osa kirjalle Needle)
The Nitrogen Fix (1980), ISBN 0-441-58116-1
Still River (1987), ISBN 0-345-32916-3
Fossil (1993), ISBN 0-88677-573-6
Half Life (1999), ISBN 0-312-86920-7
The Essential Hal Clement, Volume 1: Trio for Slide Rule and Typewriter (Arkistoitu – Internet Archive) (1999), ISBN 1-886778-06-X
Noise (2003), ISBN 0-7653-0857-6
The Essential Hal Clement, Volume 2: Music of Many Spheres (Arkistoitu – Internet Archive) (2000), ISBN 1-886778-07-8
The Essential Hal Clement, Volume 3: Variations on a Theme by Sir Isaac Newton (Arkistoitu – Internet Archive) (2000), ISBN 1-886778-08-6
Aiheesta muualla

Hal Clement Internet Speculative Fiction Database -sivustolla (englanniksi)
Juhani Hinkkanen: Hal Clement. Aikakone.
Tapani Ronni: Hal Clement puhuu. Aikakone.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Commer

Commer-linja-auto (1909)
Commer oli brittiläinen ensisijaisesti kuorma- ja pakettiautojen valmistaja, joka oli liitetty Rootes-yhtymään vuonna 1934. Commerin pienimmät Commer Cob -pakettiautot olivat tekniikaltaan Hillmaneja, joskin varustukseltaan karumpia kuin henkilöautot. Commerin tehdas sijaitsi Lutonin kaupungissa Englannissa.
Yhdysvaltalainen Chrysler Corporation otti Rootes-yhtymän haltuunsa vuonna 1967, minkä jälkeen Commer-tavara-autot muuttuivat vähitellen Dodge-merkkisiksi. Commer-nimi jäi lopullisesti pois käytöstä vuonna 1976. Vuonna 1978 Chrysler myi kaikki Euroopan toimintonsa, mukaan lukien Britannian tehtaansa, ranskalaiselle PSA-yhtymälle. Uudella omistajalla ei ollut erityisempää kiinnostusta kuorma-autoalaa kohtaan, ja niinpä tehdas siirtyi edelleen vuonna 1981 Renaultille. Viimeiset entisellä Commerin tehtaalla tehdyt, alun perin Dodgen nimellä markkinoidut kuorma-autot valmistuivat lokakuussa 1989 Renault-Dodge -nimisinä.
Käyttö Suomessa

Autola Oy solmi maahantuontisopimuksen Commerin kanssa vuonna 1937, mutta yhtäkään Commer-autoa ei tullut Suomeen ennen toista maailmansotaa. Ensimmäiset Commer-autot saatiin Suomeen vasta sodan jälkeen vuonna 1948. Autola Oy siirtyi Wihuri-yhtymän omistukseen vuonna 1961.
Sotien jälkeisinä vuosina Commer tuli Suomessa tutuksi hyötyajoneuvoina. Commer-linja-autoja, jotka näyttävät olleen kestävämpiä kuin muut tuonaikaiset englantilaiset linja-autot, oli vuonna 1956 rekisterissä 40 kappaletta (Bussiammattilainen 4/2007). Vuonna 1954 Commerin moottoriksi tuli rakenteeltaan erikoinen kaksitahtinen dieselmoottori, joka sopi mataluutensa ansiosta erityisen hyvin asennettavaksi ohjaamon alle, mutta käytössä se ei kuitenkaan ollut kovin kestävä. Wihuri-yhtymän toinen tytäryhtiö Teijon Tehtaat Oy kehitti Commerin suurimpiin kuorma-automalleihin omaperäisen teliakseliston; vastaavaa rakennetta käytettiin Vanaja-autoissa ja myöhemmin myös Sisuissa.
Henkilöautoiksi rekisteröityjä Commer-autoja oli Suomen ajoneuvorekisterissä 1960-luvun alussa noin 40 kappaletta. Henkilöautojen tuontisäännöstelyn vuoksi henkilöautomaiset pakettiautot olivat vuonna 1960 niin kysyttyjä, ettei autoja maahantuonut Wihuri Oy Autola saanut niitä tarpeeksi myyntiin. Loppuvuodesta myyntiin tuli paranneltuja 51 hevosvoiman versioita. Autoja käytettiin myös pakettiautona, mm. Helsingin Puhelinyhdistys oli niiden suurkäyttäjä.lähde?
Commer-kuorma-autoja myytiin 1970-luvulle saakka.lähde?
Pertti Duncker kertoo kirjassaan Purjevene nimeltään Merivuokkolähde tarkemmin? irroittaneensa itse suunnittelemansa ja toteuttamansa purjeveneen alkuperäisen apumoottorin juuri romutettavasta Commer-autosta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Commer Wikimedia Commonsissa
Carolus Clusius

| Carolus Clusius |
| --- | --- |
 Carolus Clusius
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jules Charles de l'Écluse tai Carolus Clusius
Syntynyt: 19. helmikuuta 1526 Arras, Ranska
Kuollut: 4. huhtikuuta 1609 (83 vuotta) Leiden, Alankomaat
Kansalaisuus:  Flaami
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  kasvi- ja eläintiede
Jules Charles de l'Écluse tai Carolus Clusius (19. helmikuuta 1526 Arras – 4. huhtikuuta 1609 Leiden) oli flaamilainen kasvi- ja eläintieteilijä, jota usein kutsutaan tropiikin eläintieteen isäksi.
Clusius opiskeli lääketiedettä Montpellier’ssa kuuluisan Guillaume Rondeletin johdolla. Hän ei kuitenkaan koskaan harjoittanut lääkärin ammattia. 1573 Maksimilian II nimitti hänet Wienin keisarillisen lääkekasvipuutarhan prefektiksi. 1580-luvun loppupuolella hän muutti Frankfurt am Mainiin, kunnes hänet lokakuussa 1593 nimitettiin Leidenin yliopiston professoriksi. Hän oli luomassa Hortus Academicusta, erästä varhaisimmista eurooppalaisista kasvitieteellisistä puutarhoista, Leideniin, ja hänen tarkkojen muistiinpanojensa perusteella puutarha on rekonstruoitu lähes alkuperäiseksi.
Clusius perehtyi etenkin Alppien kasvistoon, ja hänen kunniakseen on nimetty kasveja ja kasvisuku Clusia.
Kirjassaan Exoticorum libri decem Clusius kuvaili lukuisia eksoottisia kasveja ja eläimiä, joita laivat toivat Hollannin satamiin. Linnuista hän kuvaili ensi kerran kypäräkasuaarin, patagonianpingviinin, isoparatiisilinnun, prinsessaparatiisilinnun, rubiinijousipyrstön, haukka-aratin, lörppölurin ja rubiini-iibiksen. Teoksessa hän kuvailee myös sittemmin sukupuuttoon kuolleita lajeja, kuten siivetönruokin ja Maskareenien Aphanapteryxin.
Clusius nimeämien kasvien tieteellisissä nimissä käytetään sen jälkeen liitettävää auktorilyhennettä Clus..
Teokset

1557: Rembert Dodoens: Histoire des plantes (käännös ransakasta flaamiksi)
1567: Garcia de Orta: Aromatum et simplicium aliquot medicamentorum apud Indios nascentium historia (käännös portugalista latinaksi)
1574: Nicolás Monardes: De simplicibus medicamentis ex occidentali India delatis quorum in medicina usus est (käännös espanjasta latinaksi)
1579: Uusintapainos edellisestä teoksesta: Simplicium medicamentorum ex novo orbe delatorum, quorum in medicina usus est, historia
1576: Rariorum aliquot stirpium per Hispanias observatarum historia
1582: Suppea yhteenveto Garcia de Ortan ja Nicolás Monardesin käännöksistä, lisättynä poiminnoilla Cristóvão da Costalta: Tractado de las drogas y medicinas de las Indias orientales
1593: Uusintapainos edellisestä
1583: Rariorum stirpium per Pannonias observatorum Historiae
1601: Rariorum plantarum historia
1605: Exoticorum libri decem, sisältäen lopulliset versiot Garcia de Ortan, Nicolás Monardesin ja Cristóvão da Costan käännöksistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Carolus Clusius Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  International Plant Names Index 
Taiteenala:  Scientific illustrators  RKD Artists 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef 
Nymphaea (lumme) teoksesta Rariorum plantarum historia.
Colonel Bogey March

Näyte
Marssi Yhdysvaltain rannikkovartioston soittokunnan esittämänä.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Colonel Bogey March on Britannian armeijan musiikkiluutnantti F. J. Rickettsin vuonna 1914 säveltämä marssi. Sävelmä oli jo ilmestyessään menestys ja siihen on tehty useita epävirallisia sanoituksia, joista kuuluisin on toisen maailmansodan aikana laulettu ”Hitler Has Only Got One Ball”. Sävelmä on tunnettu myös elokuvasta Kwai-joen silta, jossa sitä viheltävät japanilaisten vartijoidensa armoilla olevat brittiläiset sotavangit.
Suomenkieliset lauletut versiot

Kwai-joen sillan menestyksen jälkeen iskelmälaulaja Olavi Virta kirjoitti sävelmään suomenkieliset sanat salanimellä Pauli Ström. Hän myös haastoi toisen suositun laulajan Veikko Tuomen ”kaksintaisteluun”, jossa kumpikin levytti laulun nähdäkseen, kumman levytys myisi paremmin. Molemmat versiot julkaistiin lokakuussa 1958 peräkkäisillä levynumeroilla Philips-merkillä, ilmeisesti tekijänoikeuksia rikkoen. Virran levytyksessä on orkesteritaustana elokuvassa käytetty levy, jota ei ollut tarkoitettu solistin pohjaäänitystä varten. Kumpikaan levytys ei menestynyt mainittavasti, mutta Reino Helismaan sanoittama kuorolevytys samasta laulusta menestyi. Tapauksen seurauksena Virta sai potkut Levytukku-yhtiön tuotantopäällikön paikalta ja myös Tuomen levytykset Levytukussa päättyivät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Colonel Bogey March Wikimedia Commonsissa
Corde della mia chitarra

|  Corde della mia chitarra> Kappaleen tiedot |
| --- | --- |
Esittäjä(t):  Nunzio Gallo
Säveltäjä(t):  Mario Ruccione
Sanoittaja(t):  Giuseppe Fiorelli
Euroviisutiedot
Vuosi:  1957
Maa:  Italia
Kieli:  italia
Sijoitus:  6.
Pisteet:  7
Sanat:  sanoitus
Muuta:  Kapellimestarina Armando Trovajoli
Corde della mia chitarra on Nunzio Gallon esittämä kappale, joka edusti Italiaa vuoden 1957 Eurovision laulukilpailussa Saksan Frankfurt am Mainissa.
Kappale on pisin Euroviisuissa esitetty kappale yli 5 minuutin kestollaan. Kappale sijoittui Euroviisuissa kuudenneksi 7 pisteellä.
Laulutasku

| Laulutasku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Oenanthe
Laji::  moesta
Kaksiosainen nimi
 Oenanthe moesta  (Lichtenstein, 1823) 
Katso myös
   Laulutasku Wikispeciesissä   Laulutasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Laulutasku (Oenanthe moesta) on pohjoisafrikkalainen kivitaskun sukulainen.
Tuntomerkit

Linnun pituus on noin 16 cm ja siipien kärkiväli 25–29 cm. Keväinen juhlapukuinen koiras on selästä, kurkusta, naamasta, siivistä ja pyrstökärjestä musta, vatsasta ja rinnasta valkoinen, päälaelta ja niskasta harmaa, sekä ala- ja yläperästä ja pyrstön tyvestä oranssi. Naaras on enimmäkseen hiekanruskea, pyrstön kärkiosa on yhtenäisen musta.
Esiintyminen

Laulutaskun nimialalaji moesta elää Pohjois-Afrikassa Mauritanian pohjoisrajalta aina Egyptiin lähelle Niilin suistoa. Levinneisyys ei ulotu kovinkaan pitkälle sisämaahan. Lähi-idässä elää alalaji brooksbanki laikuittain siellä täällä Jordaniassa, Syyriassa, Irakissa ja Saudi-Arabiassa. Lajin elinympäristön ala on 100 000–1 000 000 neliökilometriä. Laji on enimmäkseen paikkalintu, eikä sitä ei ole tavattu Suomessa.
Lisääntyminen

Laulutasku tekee pesänsä maakoloon tai rakennuksen onkaloon, usein vanhaan jyrsijän koloon, joskus jopa kaksi metriä pitkän käytävän perälle. Naaras munii neljä tai viisi munaa. Molemmat emot ruokkivat ja hoitavat poikasia. Pesii kahdesti, joskus kolmasti kesän aikana. Pesintä tunnetaan puutteellisesti.
Ravinto

Pääasiassa hyönteissyöjä, jolle kelpaavat myös muut selkärangattomat, toisinaan myös vihreät kasvinosat.
Aiheesta muualla

Kuvia (tomlindroos)[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1584260  Wikispecies: Oenanthe moesta  BirdLife: 22710299  BOLD: 105360  BOW: rerwhe1  CoL: 48X98  eBird: rerwhe1  EURING: 11510  GBIF: 5231247  iNaturalist: 12820  IRMNG: 10591959  ITIS: 561657  IUCN: 22710299  NCBI: 391711  Observation.org: 76319  Open Tree of Life: 936538  Xeno-canto: Oenanthe-moesta
Laihia

| Laihia Laihela |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 

Sijainti:  62°58′35″N, 022°00′40″E
Maakunta:  Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Vaasan seutukunta
Kuntanumero:  399
Hallinnollinen keskus:  Laihian kirkonkylä
Perustettu:  1576
Kokonaispinta-ala:  508,44 km² 218:nneksi suurin 2022 
– maa:  505,15 km²
– sisävesi:  3,29 km²
Väkiluku:  7 657 123:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  15,16 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  19,8 %
– 15–64-v.:  56,7 %
– yli 64-v.:  23,5 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  97,1 %
– ruotsinkielisiä:  1,1 %
– muut:  1,8 %
Kunnallisvero:  9,6 % 53:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Jari Rantala
Kunnanvaltuusto:  27 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • Kok.   •  PS   • SDP   • Vas.:   10 7 6 3 1
laihia.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Laihia (ruots. Laihela) on Suomen kunta Pohjanmaan maakunnassa Laihianjoen yläjuoksulla. Asukkaita Laihialla on lähes 7 700. Kunnan halki kulkee valtatie 3, johon risteää keskustassa valtatie 18. Laihian rautatieasema on Seinäjoen–Vaasan rataosalla 23 kilometriä Vaasasta ja 51 kilometriä Seinäjoelta. Asemalta on kirkolle noin kaksi kilometriä.
Laihian naapurikunnat ovat Ilmajoki, Isokyrö, Kurikka, Maalahti, Mustasaari ja Vaasa. Laihia ja vuonna 2013 lakkautettu Vähäkyrö käynnistivät terveydenhuollon yhteistyön Vaasan kanssa vuonna 2007. Laihia kuului ennen Kyrönmaan seutukuntaan, kunnes sen lakkautushetkellä ainoana toisena kuntana ollut Isokyrö siirtyi osaksi Etelä-Pohjanmaan maakuntaa vuonna 2021.
Historia > Esihistoria

Kivikauden alkupuolella vajaa 10 000 vuotta sitten Laihia oli viimeisimmän jääkauden jäljiltä vielä täysin veden peitossa. Noin 7000 vuotta sitten alueen korkeimmat kohdat alkoivat maankohoamisen vaikutuksesta nousta luotoina Litorinamerestä. Kivikauden lopusta pronssikauden halki rautakaudelle saakka Laihia oli rannikkoa ja saaristoa. Varhaisimmat kivikautiset löydöt asutuksesta ovat kampakeraamisesta kulttuurista kunnan kaakkoisosasta ajalta noin 3400 eaa. Pyyntiin ja keräilyyn perustunut asutus on seurannut rantaviivaa.
Pronssikaudella 1500–500 eaa. etenkin Laihian keski- ja länsiosat muodostuivat saaristosta ja sen suojaamasta rannikosta. Myös asutus näyttää keskittyneen tälle alueelle. Tärkeimmät elinkeinot ovat edelleen olleet pyyntivaltaisia, mutta myös pienimuotoista karjanhoitoa ja maanviljelyä on saatettu harjoittaa. Ajanlaskun alun tienoilla varhaisen metallikauden loppupuolella maanviljely alkoi vakiintua Laihianjoen varressa. Laihialta on löydetty tuhansia röykkiöhautoja, ja kunta on Suomen muinaisjäännöstiheimpiä alueita. Röykkiöistä suurin osa ajoittuu pronssikaudelle ja varhaiselle rautakaudelle, loput ovat myöhäiseltä rautakaudelta.
600-luvun rautakauden keskivaiheille saakka asutus siirtyi edelleen rantaviivan mukana. 300–700-luvun keskirautakaudella pääosin Laihianjokilaaksossa eläneen 10–15 asutusyksikön yhteisön väkimäärän on arveltu olleen noin 60–180 henkeä. Merovingiajan kuluessa pohjalainen asutus kuitenkin vähitellen supistui, ja 800–1200-luvun myöhäisrautakaudella alue muodostui pääasiallisesti todennäköisesti Kokemäenjoen asutuksen nautinta-alueeksi. Tältä seudulta Etelä-Pohjanmaa lienee saanut myös ensimmäiset historiallisen ajan asukkaat.
Historia > Keskiaika

Osittain Kyrönjokilaaksosta lähtöisin oleva Ylilaihian eli nykyisen Kirkonkylän eteläpuolisen jokivarren asutus on syntynyt viimeistään 1200-luvun puolivälissä. Alalaihian asutus puolestaan muodostui 1300-luvun vaihteen ruotsalaisen muuttoliikkeen vaikutuksesta. Asuttamisesta lähtien ensimmäiset lähes kolme vuosisataa Ylilaihia kuului Kyrön kirkkopitäjään ja Alalaihia puolestaan Mustasaaren kirkkopitäjään. Kirkkopitäjien välisen rajan tienoille muodostui myös vastaavien hallintopitäjien raja.
Keskiajan kuluessa maatalous voimistui vähitellen, ja tämän seurauksena myös väkiluku alkoi kasvaa voimakkaasti. Viimeistään 1400-luvulla Laihian kylien pääelinkeinoksi pyynnin tilalle tuli maanviljelys ja karjanhoito. Viljaa kasvatettiin jokivarteen raivatulla hyvällä peltomaalla.
Historia > Pitäjän perustaminen

Vuonna 1508 perustettiin Laihian kappeliseurakunta ja paikkakunnan ensimmäinen kirkko vihittiin käyttöön. Kirkon tiedetään sijainneen Mustasaaren puolella, mutta tarkasta paikasta ei ole varmuutta. Tapahtuma oli yhteydessä Mustasaaren ja Kyrön suurpitäjien alkavaan hajoamisprosessiin. Vuonna 1576 Laihia erotettiin Kyröstä ja Mustasaaresta omaksi kirkkopitäjäksi ja 1606 myös hallintopitäjäksi. Tarkemmat pitäjän rajat muodostuivat näiden tapahtumien jälkeen vasta vähitellen. Tuohon aikaan Laihiaan kuului suurin piirtein kunnan nykyisen alueen lisäksi myöhemmin itsenäistynyt Jurva. Pitäjän ensimmäinen kirkko oli käytössä lähes puolitoista vuosisataa, kunnes Laihian toinen kirkko valmistui vuonna 1642 Kirkonkylään nykyisen Napuen puiston kohdalle. Pitäjähallinnon tavanomaista kulkua häiritsi jossain määrin 1600-luvulla läänityslaitos. Vuonna 1614 Laihia ja Maalahti annettiin virkalääniksi kansleri Axel Oxenstiernalle. Tämä peruuntui vuonna 1651, jolloin kuningatar Kristiina lahjoitti Laihian vapaaherrakunnaksi valtaneuvos Karl Bondelle. Vapaaherrakunta periytyi Bonden suvun omistuksessa kunnes se vuonna 1674 peruutettiin takaisin kruunulle.
1500-luvun puolivälistä 1700-luvun puoliväliin saakka Laihian taloluku pysyi suhteellisen vakaana, vajaassa 150 talossa. Kylissä oli keskimäärin yhdeksän taloa. 1500-luvun lopulla pitkään kestänyt Venäjän sota sekä nuijasota aiheuttivat talojen autioitumista. Ankara sotaväenotto rajoitti edelleen väkiluvun kasvua 1600-luvulla. Lisäksi 1600-luvun lopun suuret kuolonvuodet ja seuraavan vuosisadan Suuri Pohjan sota sekä siitä jatkunut isoviha aiheuttivat kummatkin väliaikaisesti noin 300 hengen loven väestöön. Napuen taistelussa kuoli 120 laihialaista – eli lähes 60 % paikkakunnan täysi-ikäisestä henkikirjaan merkitystä miesväestöstä.
1600-luvulla tervanpoltto nousi maatalouden rinnalle tärkeäksi elinkeinoksi  ja tervasta kehittyi nopeasti laihialaisten tärkein kauppatavara. Tätä edesauttoi lyhyt kulkuyhteys vuonna 1606 perustettuun Vaasan kaupunkiin, joka toimi kaupan keskuksena.
Historia > Kasvun aikaa

Maataloudessa 1700-luvulla tapahtunut tärkeä uudistus isojako aloitettiin vuosisadan puolivälissä Pohjanmaalta. Laihian pitäjä oli ensimmäinen kohde, ja kuten muuallakin myös Laihialla toimeenpano kohtasi vastustusta. Toimenpiteen yhteydessä myös pitäjän siihen saakka epämääräisiä rajoja selvennettiin. 1700-luvun loppupuolella ja 1800-luvun alkupuolella Laihia kuului maan tärkeimpiin salpietarin valmistuksen seutuihin ja parhaimpina aikoina oli jokaisessa talossa ainakin yksi salpietarin valmistukseen tarkoitettu lato.
Laihian väestö alkoi 1700-luvun puolivälin jälkeen lisääntyä voimakkaasti ja kasvu jatkui vahvana seuraavallakin vuosisadalla. Myös Jurvan väkiluku oli kasvanut nopeasti.
1700-luvun kuluessa Jurvaan muodostui aluksi Laihian seurakuntaan kuuluva rukoushuone- ja myöhemmin kappeliseurakunta, jonka ensimmäinen kirkko valmistui vuonna 1764. Laihialla vaikutti 1700-luvun puolivälissä myös Jaakko Kärimäen johtama separatistinen lahko. Vuosisadan loppuvuosina ylipääläiset hakivat kuninkaalta lupaa useaan otteeseen aluksi oman kirkon rakentamiseen ja myöhemmin seurakunnan jakamiseen kahtia Yli- ja Alapäähän, mutta hankkeet raukesivat kielteiseen vastaukseen. Laihian kolmas, nykyinen kirkko valmistui vuonna 1805.
Historia > 1800-luvulta nykypäivään

Väkimäärän lisääntymisestä huolimatta Jurvan kappeliseurakunta jatkoi Laihian seurakunnan alaisuudessa vielä 1800-luvun alkupuoliskon. Vuoden 1859 syksyllä senaatti hyväksyi anomuksen Jurvan itsenäistymisestä ja ero toteutettiin vuonna 1863. Tuohon aikaan Jurvassa oli noin kolmetuhatta asukasta. Pitäjien väliset rajat säilyivät kuitenkin pitkälle 1900-luvun puolelle saakka varsin epäselvinä.
1860-luvun jälkipuoliskon suurina nälkävuosina Laihian väestö pieneni noin 550 hengellä. Muuten väkiluku jatkoi vahvaa kasvusuuntausta vuosisadan loppuun saakka.
Laihian ensimmäinen, yksityinen kansakoulu avattiin vuoden 1867 syksyllä ja se oli toiminnassa kaksi vuotta. Ensimmäinen kunnan kansakoulu, nykyinen Isonkylän koulu, avattiin vuoden 1870 syksyllä. Nuorisoseuratoiminta samoin kuin muu yhdistystoiminta oli Laihialla vilkasta jo 1880-luvulta lähtien. Laihialaiset Juho Hietanen ja Santeri Alkio olivat 1880-luvulla mukana nuorisoseuraliikkeen alullepanemisessa, ja Alkiota pidetäänkin liikkeen aatteellisena oppi-isänä. Pari vuotta toiminut Laihian Nuorisoyhdistys perustettiin vuonna 1883 ja varsinainen Laihian nuorisoseura vuonna 1892.
Vuosina 1890–1909 toimitettiin kunnassa isojaonjärjestely, jossa ympäriinsä pieninä palstoina olleita maatilojen viljelyksiä yhtenäistettiin. Tuloksena maatalouden tuotto moninkertaistui. Suomen sisällissodan alussa Laihialla käytiin Hulmin taistelu, jossa laihialaiset sekä isokyröläiset suojeluskuntalaiset valtasivat venäläisten varuskunnan. Tätä taistelua pidetään Pohjanmaalla jopa koko sodan alkuna.
Historia > Nimen etymologia

Nykyisten nimitysten Laihia ja Laihela lisäksi paikkakunnasta on käytetty asiakirjoissa mm. nimiä Laia, Laya, Laiha, Laihala ja Laihiala. On arveltu, että todennäköisesti Laihia on alun perin ollut muinaissuomalainen henkilönimi. Muodosta Laihala on maininta vuodelta 1440 ja muotoa Laihia tai Laihiala esiintyi 1500-luvun veroluetteloissa. Alkuaan nimitys lienee viitannut selvästi nykyistä pienempään alueeseen. Vuonna 1508 kappelin vihkimisen yhteydessä on nimitys ilmeisesti tarkoittanut jo koko jokilaakson asutusta. Toisaalta nimiä Iso-Laihala ja Iso-Laihiala on vielä 1500-luvulla käytetty nykyisistä Isokylän ja Jakkulan alueista.
Maantiede

Asutuksesta suurin osa on keskittynyt Laihianjoen varrelle, josta maatalojen palstat ulottuvat pitkinä, kapeina suikaleina latvamaille. Kunnassa on kaikkiaan 469 maatilaa ja peltoalaa on noin 10 000 hehtaaria.
Keskeisiä maamerkkejä ovat kirkonkylän ja Yrjäälän halki virtaava joki, vanha vaaleasävyinen puukirkko sekä Vaasaan, Tampereelle ja Jyväskylään johtavat valtatiet.