stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siirappi
Siirappilajit > Ruokosokerisiirappi (siirappi)

Perinteinen siirappi on sokerista ja vedestä koostuva tumma väkevöitynyt sokeriliuos, joka on yleensä yli 80-prosenttista. Muscovadosiirappia tehdään Mauritiuksella kasvatetusta ruokosokerista. Siinä on hieman lakritsin kaltainen aromi ja se sopii jälkiruokiin. Ruoanlaitossa sitä käyteään muun muassa tummiin kastikkeisiin, marinadeihin, wokkeihin ja erilaisiin itämaisiin ruokiin.
Ruokosokerisiirappi sisältää sakkaroosia, glukoosia ja fruktoosia sekä kivennäis- ja hivenaineita, kuten kaliumia, suolaa ja kalsiumia.
Tummassa siirapissa väri, maku ja aromi tulevat pääasissa sokeriruo’on melassista. Vaaleissa siirapeissa on näitä vähemmän ja ne ovat sen vuoksi miedompia. Tummissa siirapeissa eri sokerilajien ja kivennäisaineiden yhdistelmä estää niiden kiteytymisen. Vaaleissa sokereissa näitä aineita on vähemmän ja sen vuoksi niihin lisätään tärkkelyssiirappia, jotteivät ne kiteytyisi.
Tumma siirappi on voimakkaan siirapinmakuista ja tummanväristä. Sitä käytetään yleensä leipomiseen esimerkiksi piparkakkuihin ja maustekakkuihin. Muussa ruoanlaitossa sitä käytetään muun muassa uunissa laitettavissa ruoissa, uuniomeniin, kaalikääryleisiin, pataruokiin ja joululaatikoihin. Laatikoihin sillä saadaan ruskea väri pintaan.
Vaalea siirappi valmistetaan eri sokerilajeista sokerista (sakkaroosista), rypälesokerista (glukoosista) ja hedelmäsokerista (fruktoosista), joiden lisäksi siihen lisätään pieni määrä tärkkelyssiirappia. Eri sokerilajien yhdistelmä estää kiteytymistä. Sen sokeripitoisuus on 80 prosenttia, minkä vuoksi se säilyy hyvin. Vaaleaa siirappia käytetään jälkiruokiin, kuten jäätelöön, ohukaisiin ja marjoihin. Vaalea siirappi on kullankeltainen melko juokseva neste, joka maistuu tummaa siirappia miedommalta.
Melassi on ruokopohjaista, sen olemus on siirappimainen ja siinä on noin 60 prosenttia sokeria, jonka lisäksi se sisältää vähän kaliumia, magnesiumia ja kalsiumia, vitamiineja sekä omega-6-rasvahappoja. Melassia syntyy sokerin tuotannossa sivutuotteena ja sitä käytetään rehun, hiivan ja alkoholin tuottamisessa sekä muun muassa lakritsin makeuttamisessa.
Cocktailien valmistukseen käytettävää siirappia kutsutaan ”sokerisiirapiksi”. Sokerisiirappi tehdään liuottamalla kidesokeria kuumaan veteen ja jäähdyttämällä seos, kun sokeri on täysin liuennut. Sekoitussuhde on tyypillisesti välillä 1:1–2:1. Kidesokeri ei sellaisenaan helposti liukene kylmiin juomiin, jotka kuuluvat joihinkin drinkkiresepteihin. Nestemäinen sokerisiirappi sekoittuu helposti toisten nesteiden kanssa, mikä tekee siitä käytännöllisen vaihtoehdon kidesokerille.
Makusiirappeja käytetään juomien, jälkiruokien, jäätelön, leivonnaisten, säilykkeiden, kastikkeiden ja kaikenlaisen ruuan valmistuksessa maustamiseen. Niitä saa valmiina, mutta niitä voi myös valmistaa itse. Alkuvalmistus on suunnilleen samanlaista kuin sokerisiirapin valmistus. Maku niihin saadaan hedelmistä, marjoista, mausteista ja yrteistä. Itse valmistetut siirapit on hyvä säilyttää jääkaapissa, kun ne ovat jäähtyneet.
Siirappilajit > Vaahterasiirappi

Vaahterasiirappi on vaahteroiden mahlasta saatavaa makeutusainetta. Sitä syödään useimmiten jälkiruokien, esimerkiksi ohukaisten, vohvelien ja jäätelön kanssa. Vaahterasiirappi kiteytyy helposti huoneenlämmössä ja se pitäisi säilyttää jääkaapissa. Vaahterasiirappia valmistetaan Kanadassa, jossa valmistettiin vuonna 2019 82,5 prosenttia maailman vaahterasiirapista, ja Yhdysvalloissa valmistettiin 6,3 prosenttia. Loput valmistettiin hieman yli kymmensessä Euroopan maassa.
Siirappilajit > Leipäsiirappi

Leipäsiirappi on sokerijuurikkaista ja mallasuutteesta valmistettua siirappia, jota käytetään yksinomaan leivontaan.
Siirappilajit > Tärkkelyssiirappi  (isoglukoosi, tärkkelyshydrolysaatti)

Tärkkelyssiirappi valmistetaan teollisesti esimerkiksi vehnätärkkelyksestä, ja sen hiilihydraatit koostuvat vain pieneksi osaksi sokereista. Tärkkelyssiirappeihin kuuluvia glukoosi–fruktoosi-siirappia ja fruktoosi–glukoosi-siirappia käytetään yhä enenevässä määrin korvaamaan sakkaroosia teollisesti valmistetuissa ruoissa ja juomissa. Tämä johtuu esimerkiksi niiden rakenteen paremmasta pysyvyydestä ja niiden  halvemmasta hinnasta.
Glukoosisiirappi on valmistettu vehnätärkkelyksestä tai maissista . Se on tavallista siirappia vähemmän makeaa ja kirkasta, väritöntä ja jähmeän paksua. Glukoosisiirappi sisältää tärkkelystä, glukoosia ja maltoosia eli mallassokeria. Sillä pystytään estämään suurien jääkiteiden muodostuminen jäädytetyissä jälkiruuissa, kuten sorbetti ja jäätelö. Sitä voi myös käyttää ruuanlaittoon kuten sokerisiirappeja.
Glukoosisiirapilla on poikkeuksellisen korkea glykemiaindeksi.
Muita tärkkelyssiirappeja ovat glukoosisiirapista valmistettu isoglukoosi eli glukoosi-fruktoosisiirappi ja fruktoosi-glukoosisiirappi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siirappi Wikimedia Commonsissa
Kotimaisen vaahterasiirapin valmistus Saukkolan Voima. Arkistoitu 17.2.2020. Viitattu 26.7.2020.
Vaahteran mahlaa valutetaan puusta keräysastiaan vaahterasiirapin valmistusta varten.
Epinephelus
Aiheesta muualla

FAO Species Catalogue Vol.16. Groupers of the world FAO.org (kaikki lajit linkitettynä lajin sivulle)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q284420  Wikispecies: Epinephelus  ADW: Epinephelus  AFD: Epinephelus  BOLD: 5958  CoL: 4D84  GBIF: 2335319  iNaturalist: 49497  IRMNG: 1012404  ITIS: 167694  NBN: NBNSYS0000181746  NCBI: 94231  NZOR: afe72444-6bab-49e7-b4d1-57a086949eb1  Open Tree of Life: 457801  Paleobiology Database: 36028  WoRMS: 126068
Tummaevämeriahven

| Tummaevämeriahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Tribus::  Epinephelini
Suku::  Epinephelus
Laji::  guttatus
Kaksiosainen nimi
 Epinephelus guttatus  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Perca guttata Linnaeus, 1758  Holocentrus punctatus Bloch, 1790  Lutjanus lunulatus Bloch & Schneider, 1801  Holocentrus pirapixanga Lacepède, 1802  Serranus maculosus Valenciennes in Cuvier & Valenciennes, 1828  Serranus catus Valenciennes in Cuvier & Valenciennes, 1828  Serranus arara Valenciennes in Cuvier & Valenciennes, 1828  Serranus pixanga Valenciennes in Cuvier & Valenciennes, 1828  Epinephelus cubanus Poey, 1865  Serranus stathouderi Vaillant & Bocourt, 1878 
Katso myös
   Tummaevämeriahven Wikispeciesissä   Tummaevämeriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tummaevämeriahven (Epinephelus guttatus) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Tummaevämeriahven saavuttaa tavallisesti noin 40 senttimetrin pituuden (TL) ja voi maksimissaan kasvaa lähes 80 senttimetrin mittaiseksi (TL). Se voi painaa maksimissaan noin kahdeksan kilogrammaa. Tummaevämeriahven on väritykseltään kellanruskea, vihertävän valkea tai vaalean punaruskea. Päässä ja ruumiissa on täpliä, joiden väri vaihtelee kirkkaan oranssinruskeasta tummanpunaiseen. Selkäevä, pyrstö ja peräevä ovat oliivinvärisiä. Rintaevät ovat vaalean oranssinpunaisia ja vatsaevät ruumiin värisiä. Tummaevämeriahvenella on kyljissään vaakasuuntaisella rivillä 92–104 suomua. Selkäevässään lajilla on 11 piikkiruotoa ja 15–16 nivelruotoa. Peräevässään tummaevämeriahvenella on kolme piikkiruotoa ja kahdeksan nivelruotoa ja rintaevissään 16–18 ruotoa.
Levinneisyys ja elintavat

Tummaevämeriahventa tavataan trooppisella läntisellä Atlantin valtamerellä alueella Pohjois-Carolinasta Venezuelaan. Se on Karibialla sukunsa Epinephelus yleisin laji. Lajin elinympäristöjä ovat koralliriutat ja kallioiset pohjat 2–100 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Laji on hermafrodiitti: naaraat saavuttavat sukukypsyyden 22–24 senttimetrin mittaisina ja vaihtavat sukupuolta 28 senttimetrin mittaisena (SL). Lisääntymisaika on Karibialla marraskuusta huhtikuuhun, Bermudalla toukokuusta heinäkuuhun ja Meksikonlahden eteläosassa tammikuusta huhtikuuhun. Tummaevämeriahvenen yleisintä ravintoa ovat ravut ja muut äyriäiset, mutta ne syövät myös kaloja ja mustekaloja.
Tummaevämeriahven Isla de la Juventudilla.
Purjemeriahven

| Purjemeriahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Tribus::  Epinephelini
Suku::  Epinephelus
Laji::  maculatus
Kaksiosainen nimi
 Epinephelus maculatus  (Bloch, 1790) 
Synonyymit
 Holocentrus maculatus Bloch, 1790  Holocentrus albofuscus Lacepède, 1802  Holocentrus bicolor Shaw, 1803  Serranus sebae Bleeker, 1854  Plectropoma kulas Thiollière in Montrouzier, 1857  Serranus medurensis Günther, 1873 
Katso myös
   Purjemeriahven Wikispeciesissä   Purjemeriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Purjemeriahven (Epinephelus maculatus) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Purjemeriahven saavuttaa tavallisesti 50 senttimetrin pituuden (SL). Se on väritykseltään vaalean ruskea tai harmaa, ja siinä on tiheään sen pupillin kokoluokkaa olevia tummia, kulmikkaita täpliä. Selkäpuolella on kaksi tummempaa läikkää ja kaksi valkoista läikkää, jotka ulottuvat myös selkäeviin. Nuorilla yksilöillä on ruumiissaan lisäksi valkoisia läikkiä. Purjemeriahvenella on kylkiviivallaan 48–51 suomua. Selkäevässään lajilla on yksitoista piikkiruotoa ja 15–17 nivelruotoa. Peräevässään purjemeriahvenella on kolme piikkiruotoa ja kahdeksan nivelruotoa. Rintaevissään sillä on 17–18 ruotoa.
Levinneisyys ja elintavat

Purjemeriahvenen levinneisyys ulottuu Tyynellämerellä Riukiusaarilta ja Ogasawarasaarilta etelään Malaijien saaristoon, Mikronesiaan, Isolle valliriutalle ja Lord Howen saarelle ja sieltä itään Uuteen-Kaledoniaan, Fidžille ja Samoalle. Intian valtameressä lajia tavataan Kookossaarilla. Laji elää koralliriutoilla 2–100 metrin syvyydessä merenpinnasta. Täysikasvuisia yksilöitä tavataan eritoten riuttojen ulkonevien huippujen lähettyvillä. Purjemeriahvenen ravintoa ovat pääasiassa ravut, tursaat ja pienet kalat. Chuukin alueella Mikronesiassa lajin naaraan on havaittu saavuttavan sukukypsyyden keskimäärin noin kolmivuotiaana ja koiraan noin nelivuotiaana. Siellä laji elää keskimäärin 13-vuotiaaksi.
Nuori yksilö Molukeilla.
Silttimeriahven

| Silttimeriahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Tribus::  Epinephelini
Suku::  Epinephelus
Laji::  corallicola
Kaksiosainen nimi
 Epinephelus corallicola  (Valenciennes, 1828) 
Synonyymit
 Serranus corallicola Valenciennes, 1828 
Katso myös
   Silttimeriahven Wikispeciesissä   Silttimeriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Silttimeriahven (Epinephelus corallicola) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva, läntisellä Tyynellämerellä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Silttimeriahven saavuttaa tavallisesti noin 50 senttimetrin pituuden (TL). Sen ruumis on väritykseltään ruskeanharmaa tai vihreänharmaa. Evissä, ruumiissa ja päässä on kauttaaltaan pieniä mustia täpliä. Selkäevän takaosan kannassa on lisäksi kolme tummaa läikkää, joista etummainen on suurin. Silttimeriahvenella on kylkiviivallaan 53–63 suomua. Selkäevässään lajilla on yksitoista piikkiruotoa ja 15–17 nivelruotoa. Peräevässään silttimeriahvenella on kolme piikkiruotoa ja kahdeksan nivelruotoa. Rintaevissään sillä on 17–20 ruotoa.
Levinneisyys ja elintavat

Silttimeriahventa tavataan Tyynellämerellä Malaijien saaristossa, Australiassa maan etelärannikkoa lukuun ottamatta, Salomonsaarilla, Siaminlahdessa, Hongkongissa, Taiwanissa, Palaulla sekä Mariaaneilla. Se on laajalle levinnyt eikä sen populaatioilla ole suuria häviämisuhkia, joten Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokittelee sen elinvoimaiseksi lajiksi. Silttimeriahvenen elinympäristöjä ovat pääasiassa silttipohjaiset matalan veden riutat korkeintaan 30 metrin syvyisessä vedessä. Laji elää yksin tai pienissä ryhmissä.
Silttimeriahven Indonesiassa.
Hiilimeriahven

| Hiilimeriahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Suku::  Epinephelus
Laji::  tukula
Kaksiosainen nimi
 Epinephelus tukula  Morgans, 1959 
Katso myös
   Hiilimeriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Hiilimeriahven (Epinephelus tukula) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Hiilimeriahven on yksi suurimmista meriahvenlajeista; sen pituus on tavanomaisesti vähintään 140–150 senttimetrin paikkeilla ja suurin tunnettu yksilö on ollut kahden metrin mittainen. Ruumis on pohjaväritykseltään vaalean ruskeanharmaa ja siinä on selvin välein tummia, suurehkoja ja epäsäännöllisen muotoisia läiskiä. Päässä on pienempiä mustia pilkkuja ja juovia. Evissä on myös tummia täpliä jotka ovat pienempiä evien kärjissä. Suurikokoiset aikuiset voivat olla väritykseltään lähes mustia. Hiilimeriahvenella on kylkiviivallaan 62–70 suomua. Selkäevässään lajilla on yksitoista piikkiruotoa ja 14–15 pehmeää ruotoa, peräevässään kolme piikkiruotoa ja 7–8 pehmeää ruotoa ja rintaevässään 18–20 pehmeää ruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Hiilimeriahventa tavataan Punaisessameressä ja Intian valtameren länsiosista sekä alueella Japanista Etelä-Kiinan merelle, Australian länsiosiin ja Korallimerelle. Lajin elinympäristöjä ovat pääasiassa koralliriutat. Nuoria yksilöitä voidaan tavata vuorovesialtaista. Se elää yleensä 10–150 metrin syvyydessä vedenpinnasta. Sukukypsyyden laji saavuttaa 90–99 senttimetrin mittaisena ja 16–18 kilogramman painoisena, milloin sillä on yleensä ikää noin 12 vuotta.
Kaksi puhdistajaa puhdistamassa hiilimeriahventa.
Rasvameriahven

| Rasvameriahven |
| --- | --- |
 Rasvameriahven Punaisessameressä
Uhanalaisuusluokitus
 Puutteellisesti tunnettu  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Tribus::  Epinephelini
Suku::  Epinephelus
Laji::  tauvina
Kaksiosainen nimi
 Epinephelus tauvina  (Forsskål, 1775) 
Synonyymit
 Perca tauvina Forsskål 1775  Holocentrus pantherinus Lacepède 1802  Serranus goldiei Macleay 1882  Epinephelus elongatus Schultz in Schultz et al., 1953  Epinephelus chewa Morgans 1966 
Katso myös
   Rasvameriahven Wikispeciesissä   Rasvameriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rasvameriahven eli idänmeriahven (Epinephelus tauvina) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Koko ja ulkonäkö

Rasvameriahven saavuttaa tavallisesti 75 senttimetrin pituuden (TL). Sen pää ja ruumis ovat vaalean harmaita tai ruskeita ja ne ovat väritykseltään punaoranssista ruskeaan vaihtelevien täplien peitossa. Selkäevän kannassa on usein yksi tai useampi tumma läikkä ja kyljillä on toisinaan viisi pystysuorahkoa tummaa juovaa. Rasvameriahvenella on kylkiviivallaan 63–74 suomua. Selkäevässään lajilla on 11 piikkiruotoa ja 14–16 nivelruotoa. Peräevässään rasvameriahvenella on kahdeksan ruotoa ja rintaevissään 18–20 nivelruotoa.
Levinneisyys ja elintavat

Rasvameriahvenen levinneisyys ulottuu Punaiseltamereltä ja Intian valtameren länsiosista Linesaarille, Tuamotulle ja Pitcairnsaarten Ducie Islandille. Pohjoisessa sen levinneisyysalue rajoittuu Riukiusaariin ja etelässä Lord Howen saareen. Rasvameriahvenen elinympäristöjä ovat koralliriutat kirkkaissa vesissä. Lajin lisääntymistavoista ja populaatiokoista on saatu vain niukasti tietoa, ja Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokitteleekin lajin puutteellisesti tunnetuksi. Rasvameriahven saavuttaa sukukypsyyden keskimäärin 61 senttimetrin mittaisena. Intian vesillä sen lisääntymisaika sijoittuu loka-helmikuun väliselle ajalle. Lajin ravintoa ovat pääasiassa kalat ja toisinaan myös äyriäiset.
Rasvameriahven Ranskan Polynesiassa.
Suomen ralli

|  Secto Rally Finland |
| --- | --- |
Sarja:  Rallin MM-sarja
Sijainti:  Jyväskylä, Suomi
Ensimmäinen tapahtuma:  1951
Viimeisin tapahtuma:  2024
Eniten voittoja
Kuljettajat:    Hannu Mikkola  Marcus Grönholm (7) 
Tallit:  Ford (13)
Viimeisin kilpailu (2024):
Voittaja:    Sébastien Ogier  Vincent Landais   (Toyota Gazoo Racing WRT)
Voittoaika:  2.25.41,9
Vuoden 2022 voittaja Ott Tänak
Suomen ralli on Jyväskylässä ajettava ralliautoilun MM-sarjan Suomen osakilpailu. Se on pidetty yhtäjaksoisesti vuodesta 1951 asti; poikkeuksena vuosi 2020, jolloin ei ajettu koronaviruspandemian takia. Vuodesta 2021 lähtien se on tunnettu pääsponsorinsa Secto Automotiven mukaan viralliselta nimeltään Secto Rally Finland.   Kilpailu on aiemmin tunnettu myös nimillä Jyväskylän Suurajot, Rally of the Thousand Lakes, 1000 Lakes Rally ja Neste Rally Finland. Tunnetuimpia erikoiskokeita ovat muun muassa Ouninpohja, Ruuhimäki ja Harju.
Historia > 1950–1972

Suomen Autoklubin urheilujohtajat kaavailivat 1950-luvun alussa parituhatta kilometriä pitkää rallia, jonka lähtö- ja maalipaikaksi ajateltiin Helsinkiä. Ajoreitin oli tarkoitus kiertää Itä- ja Keski-Suomen järviseuduilla. Rallin ajankohdaksi suunniteltiin heinäkuun alkua, jolloin valoisat yöt olisivat tarjonneet kilpailijoille mahdollisuuden "ympärivuorokautiseen maisemien ihailuun". Helsingissä ei kuitenkaan vielä ehditty ryhtyä sanoista tekoihin, kun Autoklubin Jyväskylän paikallisosasto otti aloitteen käsiinsä.
Jyväskylän Suurajot järjestettiin ensimmäisen kerran 1. syyskuuta 1951. Se järjestettiin karsintakilpailuksi Monte Carlo -ralliin. Kilpailussa oli vain kaksi erikoiskoetta ja kaikki 26 matkaan lähtenyttä autoa selvisivät maaliin. Reitti kulki Lappiin, jossa Rovaniemellä oli kääntöpiste. Paluu tehtiin Kajaanin ja Kuopion kautta, jossa oli ensimmäinen erikoiskoe. Toinen erikoiskoe oli Jyväskylässä kisan maalisuoralla Yliopistonkadulla, jossa järjestettiin 250 metrin kiihtyvyys- ja jarrutuskoe. Kilpailun voitti Arvo Karlsson Austin A90 Atlanticilla.
Vuonna 1952 järjestetyt toiset Jyväskylän Suurajot keräsi 44 osallistujaa ja seuraavana vuonna kilpailijoita oli jo 68. Vuonna 1954 kilpailu alkoi saada kansainvälisiä piirteitä, kun osallistujien joukossa oli kuusi ruotsalaista. Vuonna 1955 ralli rajattiin tapahtuvaksi kokonaan Keski-Suomen alueella. Jyväskylän Suurajojen ensimmäinen ulkomainen voittaja oli Saabilla ajanut ruotsalainen Erik Carlsson vuonna 1957. Tuolloin kymmenen parhaiten ajaneen kilpailijan joukossa oli peräti seitsemän ruotsalaista.
Suurajot sai ensimmäisen kerran EM-osakilpailun arvon vuonna 1959.
Carl-Otto Bremer ajamassa Saabia Harjun erikoiskokeella Jyväskylän Suurajoissa vuonna 1957.
Timo Mäkinen ja Pekka Keskitalo voitetun rallin jälkeen vuonna 1966.
Historia > 1973–1996

Valmistajien MM-sarja käynnistyi vuonna 1973 ja kuljettajien vuonna 1979. Suurajot on kuulunut molempiin paria poikkeusta lukuunottamatta: vuonna 1980 kilpailtiin vain kuljettajien MM-pisteistä ja MM-ralleissa sovelletun vuorottelujärjestelmän aikana Suomen ralli oli vuonna 1995 vain kaksilitraisten kaksivetoisten autojen MM-osakilpailu.
1980-luvulla rallin kansainvälinen nimi sai vähitellen lyhyemmän muodon 1000 Lakes Rally, joskin vanha pitkä versio Rally of the Thousand Lakes säilyi virallisessa logossa.
Vuonna 1990 Espanjan Carlos Sainz voitti Jyväskylän Suurajot ensimmäisenä ei-pohjoismaalaisena kuljettajana. Samaan suoritukseen ylsi Ranskan Didier Auriol vuonna 1992. Juha Kankkunen puolestaan onnistui voittamaan kilpailun vasta 11. yrittämällään vuonna 1991. Tommi Mäkinen puolestaan onnistui ensimmäisenä voittamaan kilpailun viidesti peräkkäin vuosina 1994-1998, vaikkakaan vuoden 1995 kilpailu ei ollut MM-arvoinen.
Ari Vatanen ja Ford Escort RS1800 vuonna 1978.
Carlos Sainz vuonna 1996
Historia > 1997–2019

Vuonna 1997 kilpailun järjestäminen siirtyi aivan uusiin puitteisiin, kun Autourheilun Kansallinen Keskusliitto AKK otti sen hoteisiinsa. Liiton markkinointiyhtiö AKK Sports sai vastuulleen järjestelytehtävät. AKK Sports otti päämääräkseen kehittää rallista selkeästi tunnistettava tuote. Suuri yleisö piti saada ymmärtämään, että kilpailun ympärillä oli tapahtunut perustavanlaatuinen muutos. Uusi organisaatio kohdisti huomiota varsinkin turvallisuuden ja tapahtuman markkinoinnin edistämiseen sekä ylipäänsä sen tason kohottamiseen entisestään.
Vuonna 1997 myös tapahtuman nimeksi muuttui Rally Finland. Ralli oli saanut ensimmäisen nimisponsorinsa jo vuonna 1994, jolloin perinteisen nimen eteen liitettiin Neste, ja tämän myötä rallin nimi kokonaisuudessaan vuodesta 1997 eteenpäin oli Neste Rally Finland. Vuonna 2005 pääsponsorin toiminimen muututtua Neste Oiliksi myös rallin etuliitettä muokattiin. Vuoden 2016 alussa rallin nimi vaihdettiin takaisin Neste Rally Finlandiksi, koska rallin pääsponsori Neste Oil vaihtoi nimensä takaisin Nesteeksi vuoden 2015 kesäkuussa.
Marcus Grönholm ja Timo Rautiainen juhlivat voittoaan vuonna 2004.
Jari-Matti Latvala Suomen rallin testierikoiskokeella vuonna 2010.
Norjalaiset Andreas Mikkelsen ja Ola Fløene Volkswagen Polo R WRC:llä vuonna 2014.
Jari-Matti Latvala ja Miikka Anttila voittivat vuoden 2015 rallin. Kuvassa myös Sébastien Ogier.
Vuoden 2017 voittaja Esapekka Lappi.
Historia > 2020–

Vuonna 2020 kilpailu peruttiin koronaviruspandemian vuoksi.  Seuraavana vuonna kilpailu ajettiin osittain samasta syystä vasta lokakuussa.  Samalla pääsponsori vaihtui Nesteestä Sectoon.
Elokuussa 2023 kilpailun avajaisseremonian yhteydessä kerrottiin kilpailun jatkosopimuksesta MM-kalenteriin vuosille 2024, 2025 ja 2026. Sopimuksen tekivät AKK Sports Oy, Jyväskylän kaupunki ja MM-sarjan promootioyhtiö WRC Promoter GmbH.
Jyväskylän ammattikorkeakoulun tekemän tutkimuksen mukaan vuonna 2023 tapahtuma toi 19 miljoonaa euroa Jyväskylän talouteen. Tästä 14,6 miljoonaa euroa käyttivät alueen ulkopuolelta tulleet vierailijat ja tämä oli 51 prosentin nousu turismin tuottoon verrattuna vastaavaan vuoden 2017 tutkimukseen. Tapahtuman aikana lähes 270 000 katsojaa seurasi erikoiskokeilta, huoltoalueelta, lähtö- ja palkintoseremoniaa, joka on 16 prosentin nousu edelliseen vuoteen.
Kalle Rovanperä Rannankylän testierikoiskokeella
Paviljongin huoltoalue
Tapahtuman hiilijalanjälki

Rallin tavoite on olla hiilineutraali vuoteen 2030 mennessä. Vuoden 2021 rallin järjestäjäorganisaation ja kilpa-autojen muodostama hiilijalanjälki kompensoidaan metsää istuttamalla. Seuraavina vuosina istutettavan metsän määrä kasvatetaan kattamaan koko tapahtuman aiheuttama hiilijalanjälki.