stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gary Moore
Albumit > Sooloalbumit

Grinding Stone, 1973
Back on the Streets, 1978
G-Force, 1980
Corridors of Power, 1982
Live at the Marquee, 1983
Victims of the Future, 1983
Dirty Fingers, 1984
We Want Moore, 1984
Run for Cover, 1985
Rockin' Every Night – Live In Japan, 1986
Wild Frontier, 1987
After the War, 1989
Still Got the Blues, 1990
After Hours, 1992
Blues From a Gun – Live In Europe, 1992
Blues Alive, 1993
Walkways, 1994
Ballads & Blues 1982–1994, 1994
Blues For Greeny, 1995
Dark Days in Paradise, 1997
Out in the Fields – The Very Best of Part 1, 1998
Blood of Emeralds – The Very Best of Part 2, 1999
A Different Beat, 1999
Back to the Blues, 2001
Scars, 2002
Have Some Moore – The Best Of 2002
Power of the Blues, 2004
Old New Ballads Blues, 2006
Close as You Get, 2007
Bad For You Baby, 2008
How Blue Can You Get, 2021
Albumit > Muut albumit

Skid, 1970 (Skid Row)
34 hours, 1971 (Skid Row)
Night Life, 1974 (Thin Lizzy)
Strange New Flesh, 1976 (Colosseum II)
Electric Savage, 1977 (Colosseum II)
War Dance, 1978 (Colosseum II)
Black Rose, 1979 (Thin Lizzy)
Continuing Saga, 1979 (Thin Lizzy)
The Adventures of Thin Lizzy, 1981 (Thin Lizzy)
Life, 1983 (Thin Lizzy)
Gary Moore/Brush Shiels/Noel Bridgeman (1971), 1990 (Skid Row)
Dedication, 1991 (Thin Lizzy)
Around The Next Dream, 1993 (Bruce – Baker – Moore)
Remembering Part 1, 1998 (Thin Lizzy)
Live And On Song – BBC Live in Concert (1969–71), 2006 (Skid Row)
Albumit > Singlet

Parisienne Walkways
Out in the Fields
Empty Rooms
Still Got the Blues
One Day
Esiintymiset Suomessa

Turun konserttitalo, Turku (30. syyskuuta, 1975) ja Tavastia, Helsinki (2. lokakuuta, 1975) (Colosseum II)
Lepakko, Helsinki, (14. toukokuuta, 1983) (Gary Moore & Band)
Oulun urheilutalo, (15. toukokuuta, 1983 ja 10. maaliskuuta, 1984) (Gary Moore & Band)
Kulttuuritalo, Helsinki (11. maaliskuuta, 1984) (Gary Moore & Band)
Ruisrock, Turku (2. elokuuta, 1986) (Gary Moore & Band)
UKK-halli, Messukeskus, Helsinki (27. huhtikuuta, 1987) (Gary Moore & Band)
Helsingin jäähalli, (10. huhtikuuta, 1989) (Gary Moore & Band)
Provinssirock, Seinäjoki (3. kesäkuuta, 1990) (Gary Moore and the Midnight Blues Band)
Pori Jazz (18. heinäkuuta, 1997) (Gary Moore & Band)
Puistoblues, Järvenpää (29. kesäkuuta, 2002) (Gary Moore & Band)
Hartwall Areena, Helsinki (1. lokakuuta, 2002) (Scars)
Helsingin jäähalli (16. kesäkuuta, 2006) (Gary Moore & Band)
Seinäjoen Vauhtiajot (29. heinäkuuta, 2006) (Gary Moore & Band)
The Tall Ships' Races & Kotkan meripäivät, Kotka (21. heinäkuuta, 2007) (Gary Moore & Band)
Riihivuori Rock (22. heinäkuuta, 2007) (Gary Moore & Band)
The Tall Ships' Races, Turku (24. heinäkuuta, 2009) (Gary Moore & Band)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Gary Moore Wikimedia Commonsissa
Gary Mooren muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Great Dutch Gary Moore Website with great videofootage
Gary-moore.com
Ylen Elävä arkisto: Kitaralegenda Gary Moore
| n k Thin Lizzy |
| --- | --- |
 Brian Downey  Darren Wharton  Scott Gorham  Marco Mendoza  Ricky Warwick  Damon Johnson   Phil Lynott  Eric Bell  Eric Wrixon  Gary Moore  Andy Gee  John Cann  Brian Robertson  Midge Ure  Dave Flett  Snowy White  John Sykes  Tommy Aldridge  Randy Gregg  Michael Lee  Francesco DiCosmo  Vivian Campbell 
Studioalbumit:  Thin Lizzy  Shades of a Blue Orphanage  Vagabonds of the Western World  Nightlife  Fighting  Jailbreak  Johnny the Fox  Bad Reputation  Black Rose: A Rock Legend  Chinatown  Renegade  Thunder and Lightning 
Livealbumit:  Live and Dangerous  Life  BBC Radio One Live in Concert  The Peel Sessions  Boys Are Back in Town: Live in Australia  One Night Only  UK Tour '75  Still Dangerous 
Kokoelmat:  Remembering - Part 1  The Continuing Saga of the Ageing Orphans  The Adventures of Thin Lizzy  Dedication: The Very Best of Thin Lizzy  Wild One: The Very Best of Thin Lizzy  Vagabonds, Kings, Warriors, Angels  Thin Lizzy Greatest Hits  The Definitive Collection 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Irlanti  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Moore esiintymässä vuonna 1983
Moore vuonna 2009
Gary Mooren hauta
Gibson Gary Moore BFG Les Paul -sähkökitara
Louhijärvi

| Louhijärvi Лоухское, Louhskoje |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Louhen piiri
Paikkakunta:  Plotina, Malinavaara
Koordinaatit:  66°10′27″N, 33°21′07″E
Valuma-alue:  Kierettijoki
Laskujoki:  Louhijoki (d) 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  54 m
Pituus:  21,7 km
Leveys:  5,9 km
Rantaviiva:  124 km
Pinta-ala:  57,9 km²
Tilavuus:  0,22 km³
Keskisyvyys:  3,8 m
Valuma-alue:  548 km²
 fiLouhijärvi 
Louhijärvi (aiemmin Luovuskajärvi, ven. Ло́ухское, Louhskoje) on Kierettijoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Louhen piirin Plotinan ja Malinavaaran kunnissa Venäjällä. Sen pinta-ala on 57,9 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 548 neliökilometriä ja keskisyvyys 3,8 metriä.
Louhijärvi laskee Louhijoen (ven. Louksa) kautta Kierettijokeen. Sen kalalajeja ovat siika, muikku, kuore, hauki, lahna, särki, made, ahven ja kiiski. Plotinan taajama ottaa järvestä käyttövetensä.
Lotta ystäväni

Lotta ystäväni (engl. Charlotte’s Web) on E. B. Whiten vuonna 1952 kirjoittama lastenromaani. Kirja kertoo Vilppu-porsaasta ja Lotta-hämähäkistä. Romaanista on tehty animaatioelokuva Laulava porsas ja vuonna 2006 elokuva Lotta ystäväni, jonka pääosassa on Dakota Fanning.
Suomennokset

Lotta ystäväni.  Suomentanut Leena Härmä. WSOY, 1954.  Sarja: Lasten toivekirjasto 3
Lotta ystäväni.  Suomentanut Tarja Kontro. Helsinki:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-21695-7
Lounojärvi

| Lounojärvi Озеро Ловно |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä
Paikkakunta:  Ylä-Tuuloma
Koordinaatit:  68°30′14″N, 30°00′06″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Lounojoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  131 m
 fiLounojärvi 
Lounojärvi (myös Lounjärvi, ven. Озеро Ловно, Ozero Lovno) on Tuulomajoen vesistöön kuuluva järvi Kuolan piirin länsiosassa Murmanskin alueella Venäjällä. Järvi sijaitsee Raja-Joosepin raja-asemalta Ylä-Tuulomaan vievän tien eteläpuolella. Järven eteläpuolella sijaitsee Lounotunturi. Järven pinta on 131 metriä merenpinnan yläpuolella. Lounojärven laskee järven pohjoispäästä alkavaa Lounojokea myöten Luttojokeen. Lounojärvi kuuluu Suomen Neuvostoliitolle luovuttamaan entiseen Petsamon kuntaan. Järvi sijaitsi Petsamon eteläosassa aivan Suomen silloisen itärajan tuntumassa.
Look Wot You Dun

| ”Look Wot You Dun” Slade |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 B-puoli: ”Candidate”
 Julkaistu: 28. tammikuuta 1972
 Formaatti: 7" single
 Tekijä(t): Noddy Holder, Jim Lea, Don Powell
 Tuottaja(t): Chas Chandler
 Tyylilaji: glam rock, pop rock
 Kesto: 02.54
 Levy-yhtiö: Polydor Records
Listasijoitukset
  Britannia: 4.
Sladen muut singlet
| ”Coz I Luv You” 1971 | ”Look Wot You Dun” 1972 | ”Take Me Bak ’Ome” 1972 |
Look Wot You Dun on brittiläisen Slade-yhtyeen singlenä julkaistu kappale vuodelta 1972. Sen kirjoittivat Noddy Holder, Jim Lea ja Don Powell. Kappale ylsi Britannian listan neljänneksi.
Slade kuvasi myöhemmin kappaletta pienimuotoiseksi välityöksi, joka sävellettiin nopeasti pianolla. Yhtyeen mielestä se oli pop-kappale eikä edustanut Sladen todellista linjaa. Musiikillisesti ”Look Wot You Dun” muistuttaa yhtyeen edellistä ”Coz I Luv You” -hittiä, sillä se omaa esimerkiksi samankaltaisen sointurakenteen. Jim Lea on myöhemmin kertonut sisällyttäneensä kappaleeseen tiedostamattaan The Beatles- ja John Lennon -vaikutteita. Ensisijaisesti yhtyeen basistina toiminut Lea soittaa kappaleessa pianoa.
B-puolen kappale ”Candidate” on itse A-puolta raskaampi esitys. Sen kirjoittivat yhteistyössä Jim Lea ja Don Powell.
Julkaisu ja vastaanotto

Single ilmestyi 28. tammikuuta 1972. ”Look Wot You Dun” nousi Britannian singlelistalla sijalle 4 ja säilyi listalla kaikkiaan 10 viikkoa. Alankomaissa kappale ylsi listakakkoseksi ja Irlannissa kuudenneksi.
Julkaisu ja vastaanotto > Listasijoitukset

| Valtio | Korkein sijoitus | Listaviikot | Nousu listalle | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  Alankomaat | 2. | 10 | 19.2.1972 |  |
|  Britannia | 4. | 10 | 5.2.1972 |  |
|  Irlanti | 6. | 4 | 12.2.1972 |  |
|  Belgia (Flanderi) | 12. | 9 | 11.3.1972 |  |
|  Länsi-Saksa | 14. |  |  |  |
|  Ranska | 23. | 11 | 30.3.1972 |  |
Muut versiot

Markku Aro levytti kappaleesta suomenkielisen version ”Täyttä totta”, joka julkaistiin tämän albumilla Oo – mikä nainen vuonna 1972. Sanoituksen kirjoitti Vexi Salmi. Ruotsalainen tyttöyhtye NQB julkaisi oman coverinsa Two Sides of the NQB -albumilleen niin ikään vuonna 1972.
Lordi Elgin

Lordi Elgin.
Thomas Bruce, Elginin 7. jaarli ja Kincardinen 11. jaarli (tunnetaan paremmin nimellä Lordi Elgin; 20. heinäkuuta 1766 Fife – 14. marraskuuta 1841 Pariisi) oli skotlantilainen aatelismies ja diplomaatti, joka tunnetaan erityisesti Parthenon-temppelin marmoriveistosten (ns. Elginin marmorit) ryöstämisestä ja viemisestä Ateenasta Lontooseen. Hänen mukaansa kutsutaan elginismiksi kulttuurivandalismia, jossa kulttuuriarvoltaan merkityksellistä omaisuutta ryöstetään pois alkuperäisestä kulttuuriyhteydestään yksityiskokoelmiin tai muunmaalaisiin museoihin. Elginismi-termiä käytti ensimmäisenä englantilainen runoilija lordi Byron, joka syvästi paheksui Elginin tekoa.
Thomas Bruce kuului skotlantilaislähtöiseen Brucen klaaniin. Hän syntyi Charles Brucen, 5. Elginin jaarlin, kolmantena poikana perien jaarlin arvonsa isoveljeltään vuonna 1771, viisivuotiaana. Hänet nimettiin vuonna 1799 Britannian suurlähettilääksi Konstantinopoliin. Hän toimi  tehtävässä vuoteen 1803 saakka. Tuona aikana Elgin myös hankki kiistanalaiset marmoriveistokset. Matkalla kotiin Konstantinopolista Elgin jäi 1803 Italiassa vangiksi Napoleonin joukoille, jotka kävivät sotaa Britanniaa vastaan. Hän vietti vuodet 1803–1806 sotavankina Ranskassa.
Kun Elgin pääsi palaamaan Englantiin, oli maine hänen muinaisesineiden hankinnastaan jo kantautunut maahan. Elgin sai osakseen paheksuntaa kreikkalaisen kulttuuriperinnön ryöstämisestä, vaikka hän itse perusteli tekoaan nimenomaan brittiläisen kulttuurin rikastamisella. Rahavaikeuksiin ajauduttuaan Elgin joutui myymään marmorikokoelmansa British Museumille, joka pitkien neuvottelujen jälkeen lunasti veistokset itselleen 35 000 punnalla vuonna 1816.
Elginin poika oli Kanadan kenraalikuvernöörinä ja Intian varakuninkaana toiminut lordi Elgin ja pojanpoika Intian varakuningas lordi Elgin.
Kirjallisuutta

Smith, A.H.: Lord Elgin and his Collection. Journal of Hellenic Studies, 1916, nro 36, s. 163-372.
St. Clair, W.: Lord Elgin and the Marbles.  Oxford University Press, 1967.  ISBN 0-19-288053-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lordi Elgin Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Loisnokkelit

| Loisnokkelit |
| --- | --- |
 Loisnokkeli (Buphagus erythrorhynchus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Loisnokkelit Buphagidae
Suku::  Loisnokkelit Buphagus  Brisson, 1760
Lajit
 Isoloisnokkeli (Buphagus africanus)  Loisnokkeli (Buphagus erythrorhynchus) 
Katso myös
   Loisnokkelit Wikispeciesissä   Loisnokkelit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Loisnokkelit (Buphagidae; vanhoja suomalaisia nimiä matonokkelit ja syöpäläisnokkelit) on varpuslintuihin kuuluva heimo. Loisnokkeleiden heimoon kuuluu yksi suku  (Buphagus) ja kaksi lajia. Aiemmin loisnokkelit luettiin kuuluvaksi kottaraisten heimoon, mutta ne on erotettu omaksi heimokseen molekyylifylogeneettisten tutkimuksien perusteella. Loisnokkeleita elää vain Afrikassa. Niiden jalkojen ja nokan muoto sekä elintavat eroavat jyrkästi lähes kaikista muista varpuslinnuista. Ne ovat suurten nisäkkäiden seuralaisia, jotka saavat kaiken ravintonsa isäntäeläimiltään.
Koko ja ulkonäkö

Loisnokkelit ovat hieman yli 20 sentin pituisia solakkaruumiisia lintuja. Nokka on leveä ja vankka, tyviosasta pyöristynyt, ylempää litteähkö ja kärjestä vähän kaareva. Jalat ovat lyhyet. Lajit erottaa parhaiten nokan väristä: loisnokkelin nokka on kokonaan punainen, isoloisnokkelin taas punaista kärkeä lukuun ottamatta keltainen. Isoloisnokkelin tunnistaa lennossa vaaleasta alaperästä. Molemmat lajit ovat muutoin lähes ruskeita. Niille on myös tyypillistä pitkä pyrstö.
Levinneisyys

Loisnokkeleita tavataan laajalti Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Isoloisnokkelin levinneisyys ulottuu Senegalista itään Etiopiaan ja sieltä etelään Etelä-Afrikkaan saakka. Loisnokkeli elää mantereen itäosissa. Lajien levinneisyys menee osittain päällekkäin, ja joskus samalla alueella voi olla molemman lajin edustajia. Kahden näin lähisukuisen ja elintavoiltaan samanlaisen lajin eläminen niin lähekkäin on hyvin harvinaista. Loisnokkelit ovat vähentyneet suurten nisäkkäiden vähenemisen ja tuholaismyrkkyjen käytön vuoksi, ja paikoin ne ovat hävinneet kokonaan. Karjan pesuun käytetyt aineet tappaa ilmeisesti punkkien lisäksi myös niitä syöviä lintuja. Loisnokkeleista on karjalle hyötyä loisten hävittäjinä ja korvatulosten ehkäisijänä, mutta karjankasvattajat eivät usein pidä niistä, koska ne ärsyttävät nautojen nahkaa ja pitävät haavoja auki syömällä arpikudoksen ja ruven pois. Loisnokkeleiden on myös väitetty levittävän tauteja, kuten karjaruttoa, mutta tämä ei pidä paikkaansa. Loisnokkelit hävittävät sen sijaan verta imeviä kärpäsiä, jotka levittävät tauteja. Tämän vuoksi esimerkiksi Kenian maasait ja Gambian fulanit suosivat niitä.
Elintavat

Loisnokkelit ovat äänekkäitä lintuja, jotka viettävät pääosan elämästään isojen nisäkkäiden iholla. Yhdessä eläimessä voi liikkua tusinan verran nokkeleita. Terävien kynsien ansiosta ne eivät putoa, vaikka isäntäeläin juoksisi. Lisäksi jäykkä, tikkamainen pyrstö tukee lintua pystysuoralla pinnalla, kuten isännän kyljellä. Ne voivat kavuta sen vatsapuolelle sekä ylös että alas ja kiivetä jalkoja pitkin yhtä ketterästi kuin tikat puunrungolla.
Loisnokkelien isännät sietävät yleensä lintuja, mutta etenkin jos niillä on avohaavoja, ne yrittävät häätää nokkelit kimpustaan hännällään huiskien tai kieriskelemällä maassa. Loisnokkelit eivät valitse isäntäeläintä sattumanvaraisesti eivätkä tule punkkisimman eläimen selkään, vaan palaavat toistuvasti saman eläimen luokse, joskus jopa silloinkin kun isäntäeläin on jo kuollut. Ne suosivat tiettyjä eläinlajeja, etenkin sarvikuonoja, puhveleita ja kirahveja. Suosikkilajit vaihtelevat kuitenkin alueittain. Loisnokkeleita on harvoin norsuilla, ilmeisesti sen vuoksi, että norsut eivät siedä niitä.
Elintavat > Ravinto

Loisnokkelien pääravintoa ovat isäntäeläinten iholla pesivät ja ympärillä lentävät hyönteiset. Ne syövät etenkin punkkeja ja kärpäsiä, mutta myös täitä. Syöpäläisten imemä veri on kuitenkin tärkeämpää kuin loinen itse. Loisnokkelit repivät eläinten haavoista kärpäsentoukkien lisäksi myös lihaa ja juovat niistä verta. Ne pitävät haavat avoimina nokkimalla arpikudoksen ja ruven. Nokkelit ovat mieltyneet myös eläinten korvavahaan. Loisnokkelilajien nokan muoto on erilainen, ja ne poistavat loisia eri tavoin. Loisnokkelin nokka on ohuempi ja litteämpi kuin sukulaislajilla, joten se ”saksii” loiset pois isäntäeläimestä. Tanakkanokkaisempi isoloisnokkeli sen sijaan kiskaisee syöpäläisen pois.
Elintavat > Lisääntyminen

Loisnokkelit pariutuvat sadeaikana. Ne parittelevat isäntäeläimensä päällä. Loisnokkelipari rakentaa pesänsä kuivasta ruohosta puun- tai kallionkoloon, joskus räystäisiin tai olkikattoihinkin. Nokkelit vuoraavat pesän isäntäeläimestä nypityillä karvoilla. Naaras munii pesään 3–5 munaa.
Aiheesta muualla

ITIS: Buphagus (englanniksi)
ZipcodeZoo: Buphagus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q644442  Wikispecies: Buphagus  BOLD: 119684  CoL: 62HY4  EoL: 45514681  EPPO: 1BPHGG  GBIF: 2489051  iNaturalist: 46  ITIS: 557461  NCBI: 245047  Open Tree of Life: 968672 
Loisnokkeli
Isoloisnokkeliparvi kafferipuhvelin selässä Keniassa.
Loru

Loru on luettava tai laulettava nokkelasanainen hokema. Lorut ovat usein lastenloruja ja liittyvät lasten leikkeihin tai peleihin. Lorulle on ominaista helposti tarttuva nopea rytmi, ja siinä on usein alkusoinnullisuutta. Loru voi olla esimerkiksi kysymys- ja vastausketju, kuten itäsuomalaisessa traditiossa.
Lorut opettavat lapsille sanastoa ja laskutaitoa. Moniin loruihin liittyy myös tansseja, liikkeitä ja leikkejä.
Vanhimpia suomalaisia lastenloruja ovat Kantelettaren lastenlorut. Eri maissa tunnetuimpia lastenlorujen kokoelmia ovat olleet monet Hanhiemon nimen alla kulkevat kirjat.
Tunnetuimpia suomalaisia loruja ovat esimerkiksi ”Oli ennen onnimanni” ja ”Entten tentten teelikamentten”. Suomenkielisiä lastenlorujen tekijöitä ovat muun muassa Kirsi Kunnas, Marjatta Kurenniemi, Kaarina Helakisa ja Eppu Nuotio.
Englantilaisen Agatha Christien dekkari Eikä yksikään pelastunut perustuu tunnettuun anglosaksiseen lastenloruun. Loruja on hyödynnetty myös nonsenserunoudessa.
Kirjallisuutta

Helakisa, Kaarina (toim.): Pikku Pegasos: 400 kauneinta lastenrunoa.  Helsingissä:  Otava, 1980 (19. painos 2005).  ISBN 951-1-05618-2
Helakisa, Kaarina (toim.): Suomen lasten runotar.  Helsingissä:  Otava, 1994 (9. painos 2005).  ISBN 951-1-12659-8
Koski, Mervi (toim.): Västäräkki vääräsääri ja yli 600 muuta suomalaista lastenlorua, kansanrunoa ja hokemaa.  Hämeenlinna:  Karisto, 2004 (5. painos 2008).  ISBN 951-23-4564-1
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lisää luettavaa aiheesta Loru on Wikiaineistossa
Lopputyö

Lopputyö, opinnäytetyö tai muu vastaava tutkielma on oppilaitoksen tutkintovaatimuksiin kuuluvan työn yleisnimi. Yliopistoissa lopputyö on pro gradu ja yliopistojen teknillisillä aloilla diplomityö. Ammattikorkeakouluissa lopputyöstä käytetään nimitystä opinnäytetyö.
Lukioissa ei vastaavaa ole, sillä siellä opinnäyte annetaan ylioppilaskirjoituksissa. Poikkeuksena tästä on IB-tutkinto, jonka tutkintovaatimuksiin kuuluu Extended Essay -lopputyö.
Lopputyö on usein luonteeltaan tutkielma. Taidekorkeakouluissa lopputyö voi olla taiteellinen suoritus, johon liittyy kirjallinen työ. Ammattikorkeakouluissa opinnäytteet tehdään lähes aina tilaustyönä yritykselle tai yhteisölle. Yliopistossa toimeksiannosta tehtävien opinnäytteiden määrä vaihtelee paljon aloittain.
Historia

Käytännön ammattiin valmistuminen on ennen tapahtunut mestarin opissa. Oppilaan oli annettava kisällinnäyte päästäkseen kisälliksi ja mestarinnäyte valmistuakseen itsenäiseksi ammattilaiseksi, mestariksi.
Kirjallisuutta

Eco, Umberto: Oppineisuuden osoittaminen eli miten tutkielma tehdään.  ((Come si fa una tesi di laurea, 1977.) Suomentanut Pia Mänttäri)  Tampere:  Vastapaino, 1989.  ISBN 951-9066-29-2
Gothóni, René: Oletko neuvoton. Lohdutuksen sanoja opinnäytteen laatijalle.  (Suomentanut Elise Miettinen)  Helsinki:  Yliopistopaino, 1991.  ISBN 951-570-099-X
Hakala, Juha T.: Opinnäyte ja sen ohjaaminen. Johdatus tutkimusprosessin hallintaan.  Helsinki:  Gaudeamus, 1996.  ISBN 951-662-650-5
Hakala, Juha T.: Opinnäyte luovasti. Kehittämis- ja tutkimustyön opas.  Helsinki:  Gaudeamus, 1998.  ISBN 951-662-731-5
Hirsjärvi, Sirkka & Remes, Pirkko & Sajavaara, Paula: Tutki ja kirjoita.  (15. uudistettu painos)  Helsinki:  Tammi, 2009.  ISBN 978-951-31-4836-2
Kinnunen, Merja & Löytty, Olli: Tieteellinen kirjoittaminen.  Tampere:  Vastapaino, 2002.  ISBN 951-768-110-0
Kniivilä, Sonja & Lindblom-Ylänne, Sari & Mäntynen, Anne: Tiede ja teksti. Tehoa ja taitoa tutkielman kirjoittamiseen.  Porvoo Helsinki:  WSOY Oppimateriaalit, 2007.  ISBN 978-951-0-30060-2
Lonka, Irma: Taitava kirjoittaja.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1996.  ISBN 951-570-646-7
Mäkinen, Olli: Tieteellisen kirjoittamisen ABC.  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-26-5390-7
Raunio, Kyösti: radun hyvät käytännöt. Johdatus gradun tekemiseen.  Tampere:  Tampereen yliopisto, sosiologia, 2011.  ISBN 978-951-44-8434-6  Päivitettävä verkkojulkaisu. Päivitetty 31.5.2013 (PDF).[vanhentunut linkki]
Uusitalo, Hannu: Tiede, tutkimus ja tutkielma. Johdatus tutkielman maailmaan.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17457-2
Aiheesta muualla

Vesa Korhonen ym.: Tuumasta tekstiksi: Perusopas seminaari- ja opinnäytetyön tekijälle  1999. Tampere:  Tampereen yliopisto, Hoitotieteen laitos.
Millaisia korkeakoulujen opinnäytteet ovat? (Arkistoitu – Internet Archive) korkeakouluosaajat.fi
Loistokaapuyökkönen

| Loistokaapuyökkönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Aitoyökköset Noctuidae
Alaheimo::  Kaapuyökköset Cuculliinae
Suku::  Kaapuyökköset Cucullia
Laji::  argentea
Kaksiosainen nimi
 Cucullia argentea  (Hufnagel, 1766) 
Katso myös
   Loistokaapuyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Loistokaapuyökkönen (Cucullia argentea) on kaapuyökkösiin  sukuun kuuluva, keskikokoinen yöperhoslaji. Se on elinympäristönsä osalta hyvin vaatelias ja luokiteltu Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 vaarantuneeksi (VU).
Koko ja ulkonäkö

Loistokaapuyökkönen eroaa ulkonäöltään suuresti Cucullia-suvun harmaankirjavasta joukosta, eikä sitä voi sekoittaa mihinkään muuhun perhoslajiin. Etusiivet ovat tummanvihreät, kauttaaltaan metallinkiiltoiset ja niissä on laajoja hopeanvalkoisia laikkuja sekä hopeanvalkoinen ulkosyrjä. Aivan siiven keskiosassa on tumma pitkittäisviiru. Takasiivet ovat valkeat, ulkoreunastaan harmahtavat tai vihertävät. Siipiväli 41–45 mm.
Levinneisyys ja lentoaika

Loistokaapuyökköstä tavataan Espanjan pohjoisosista Keski-Euroopan poikki Skandinavian eteläosiin ja idässä Keski-Aasian vuoristoihin, missä lajilla on useita erillisiä esiintymisalueita Japaniin saakka. Tanskassa sitä tavataan etenkin Jyllannin niemimaalla ja Virossa, kuten muuallakin Baltiassa laji on verraten yleinen. Sen sijaan Ruotsissa lajilla uskotaan olevan kanta enää Skånessa, mutta tuoreita havaintoja ei sieltäkään ole. Suomessa se on levinneisyydeltään lähinnä kaakkoinen useimpien havaintojen ollessa Etelä-Karjalasta ja itäiseltä Uudeltamaalta. Toisaalta siitä on havaintoja pitkin etelärannikkoa, lännessä aina Utöstä saakka. Lisäksi tunnetaan muutama esiintymä eteläisen Suomen sisämaasta. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinäkuun alusta elokuun puoliväliin.
Elinympäristö ja elintavat

Toukan ravintokasvi, ketomaruna, rajaa loistokaapuyökkösen elinympäristön tiukasti lämpimille ja hiekkapohjaisille paikoille. Perinteisesti merenrannikolle, mutta myös rautateiden varsilta voi löytyä sopivaa ympäristöä. Ainakin Ruotsista on toukkahavaintoja ratapihalta. Aikuisia perhosia tavataan luonnossa harvoin ja suurin osa havainnoista koskee joko toukkia tai harrastajien toukista kasvattamia yksilöitä. Perhoset käyvät kukilla, joille ne sukulaisistaan poiketen laskeutuvat ruokailemaan, ja tulevat jonkin verran myös kirkkaiden valojen luokse. Päivisin yksilöitä saattaa lepäillä kasveilla näkyvästi. Toukat ovat aikuisista poiketen päiväaktiivisia ja elävät kukinnoissa, joihin ne sulautuvat värityksensä osalta äärimmäisen hyvin. Toukkia voi löytää kukintoja ravistelemalla. Munivat naaraat suosivat kookkaita kasviyksilöitä. Kotelo talvehtii maaperässä tiiviin hiekansekaisen kotelokopan suojaamana.
Suomessa laji on luokiteltu vaarantuneeksi, Ruotsissa se on äärimmäisen uhanalainen.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasvi on ketomaruna (Artemisia campestre).