stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mustekalat

| Mustekalat |
| --- | --- |
 Meritursas (Octopus vulgaris)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Pääjalkaiset Cephalopoda
Alaluokka::  Mustekalat Coleoidea  Bather, 1888
Ylälahkot ja lahkot
 Kymmenlonkeroiset Decapodiformes Postitorvi (mustekala) Spirulida  Pikkuseepiat Sepiolida  Seepiat Sepiida  Kalmarit Teuthida  Kahdeksanlonkeroiset Octopodiformes Tursaat Octopoda  Vampyyritursaat Vampyromorphida 
Katso myös
   Mustekalat Wikispeciesissä   Mustekalat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mustekalat (Coleoidea) ovat merten nilviäisiä, joilla on suuri pää ja hyvin kehittyneet silmät, ja joiden suuta ympäröi joko kahdeksan tai kymmenen imukupein varustettua lonkeroa.
Mustekalat on toinen nilviäisiin kuuluvan pääjalkaisten luokan (Cephalopoda) kahdesta nykyisin elävästä alaluokasta. Siitä käytetään myös nimeä kaksikiduksiset pääjalkaiset. Toinen alaluokka on helmiveneet (Nautiloidea) eli nelikiduksiset pääjalkaiset.
Mustekaloja esiintyy lähes kaikissa merissä ja niiden kaikissa syvyysvyöhykkeissä. Osa lajeista on pelagisia, osa taas meren pohjalla eläviä. Sisävesissä ei mustekaloja tavata ja vain harvat lajit selviävät murtovedessä. Itämeren sisäosissakaan ei mustekaloja esiinny.
Kaikki mustekalat ovat aktiivisia petoja, jotka syövät muun muassa äyriäisiä, kaloja ja muita nilviäisiä.
Seepia (Sepia officinalis).
Pikkuseepia  (Sepiola atlantica).
Kalmari (Loligo vulgaris).
Mustekalojen anatomiaa

Mustekalojen koko vaihtelee suuresti. Niihin kuuluvat suurimmat nykyään elävät selkärangattomat eläimet, jättiläis- ja kolossikalmarit, jotka ovat enimmillään yli 13 metriä pitkiä ja 500 kg:n painoisia. Pienimmät lajit ovat senttimetrin kokoluokkaa.
Mustekalan pääosia ovat pää, siihen suoraan liittyvät lihaksikkaat lonkerot sekä lihaksikkaan vaipan muodostama pään takana oleva vaippaontelo. Lonkeroita on joko 8 tai 10 ja niissä on vaihteleva määrä imukuppeja. Lonkeroita käytetään sekä saalistukseen että liikkumiseen. Lonkeroita yhdistää toisiinsa tyvikalvo, jonka leveys vaihtelee eri mustekalaryhmissä. Lonkeroiden keskellä olevassa suussa on kaksi papukaijannokkaa muistuttavaa vahvaa kitiinileukaa sekä raastinkieli eli radula.
Pussimaisen vaippaontelon sisällä mustekaloilla on kaksi kidusta. Vaippaontelosta johtaa ulos kartiomainen lihaksikas suppilo (sifoni), joka anatomisesti vastannee muiden nilviäisten jalkaa. Mustekalat voivat liikkua reaktiovoimalla, so. puristamalla vaippaonteloon otetun veden suppilon kautta ulos eteenpäin niin että vesisuihku työntää eläintä taaksepäin. Tämä liikkumistapa on energeettisesti varsin raskas, ja monet lajit voivat myös uida eväreunuksen avulla tai käyttää lonkeroitaan liikkumiseen.
Mustekalat kuuluvat kaikkein pisimmälle kehittyneisiin selkärangattomiin varsinkin hermostonsa puolesta. Vaipan hermosolut ovat poikkeuksellisen paksuja ja rustokuoren suojaamat aivot ovat suhteellisesti suuremmat kuin muilla nilviäisillä; oppimiskykyä mittaavien kokeiden perusteella tursaiden älykkyyttä on verrattu matelijoihin.
Mustekalojen silmät ovat suuret ja poikkeuksellisen monimutkaiset. Niiden rakenne muistuttaa paljon selkärankaisten kamerasilmää, vaikka on täysin riippumattomasti kehittynyt (konvergentti evoluutio). Mustekalan silmän linssin polttopiste kuitenkin säätyy kameran tapaan muuttamalla linssin ja verkkokalvon etäisyyttä eikä linssin muotoa, ja verkkokalvon solut ovat suuntautuneet valonlähteeseen päin, toisin kuin esimerkiksi ihmisellä. Koska hermotus on verkkokalvon ulkopuolella, ei silmässä myöskään ole nk. sokeaa pistettä. Useimmilla mustekaloilla ei ilmeisesti ole värinäköä, mutta ne pystyvät aistimaan valon polarisaatiotason.
Mustekaloilla on kaksi erikoista piiloutumiseen liittyvää mekanismia. Toinen on niiden musterauhanen, josta ne voivat ruiskuttaa eteensä vihollista harhauttavan väripilven. Toinen on mustekalojen erityisiin värisoluihin (kromatoforit) ja niiden kokoa sääteleviin lihaksiin perustuva kyky muuntaa väritystään erittäin nopeasti.
Mustekalojen verenkierto on suljettu, toisin kuin muilla nilviäisillä, ja niillä on pääsydämen lisäksi kaksi kidussydäntä, jotka pumppaavat verta kiduksiin.
Lisääntyminen on aina suvullista ja sukupuolet ovat erilliset. Hedelmöitys on sisäinen, koiras siirtää siittiöpakkauksen naaraan vaippaonteloon yhdellä tähän tehtävään erikoistuneella parittelulonkerolla (heterokotylus). Munat ovat suurikokoisia, ja useimmiten ne asetetaan merenpohjaan kehittymään erityisessä munakotelossa, jossa on yksi tai useampia munia. Seepianaaraat kuolevat munat laskettuaan.
Monimuotoisuus ja systematiikka

Mustekaloihin kuuluu noin 99 % nykyisin elävistä pääjalkaisista. Mustekalojen kehityslinja on eronnut varhaisista helmiveneistä jo noin 400 miljoonaa vuotta sitten. Nykymustekalojen linja (Neocoleoidea) taas polveutuu varhaisempien mustekalojen sukupuuttoon kuolleesta belemniittien (Belemnoidea) ryhmästä.
Nykymustekalat jaetaan kahteen ylälahkoon, kahdeksanlonkeroisiin ja kymmenlonkeroisiin. Ne käsittävät yhteensä noin 46 heimoa ja yli 700 lajia.
Monimuotoisuus ja systematiikka > Kahdeksanlonkeroiset

Tähän ylälahkoon kuuluvat tursaat, jotka ovat säkkimäisiä pohjaeläimiä, joiden kahdeksassa symmetrisessä lonkerossa on kaksi imukuppiriviä. Samaan ryhmään kuuluvat myös pelagiset paperiveneet ja vampyyritursaat. Kahdeksanlonkeroisilla ei ole sisäistä tukirankaa.
Monimuotoisuus ja systematiikka > Kymmenlonkeroiset

Kymmenlonkeroisilla mustekaloilla on kahdeksan peruslonkeron lisäksi kaksi muita lonkeroita pidempää pyyntilonkeroa, joissa on pitkä ja sileä varsi ja levymäinen tai nuijamainen imukupein varustettu pää. Kymmenlonkeroisiin kuuluvat sulavalinjaiset pelagiset kalmarit, suuret jättiläiskalmarit sekä seepiat, pikkuseepiat ja postitorvi. Näillä ryhmillä on nilviäisen kuoresta jäänteenä sisäinen kalkki- tai sarveiskuori, joka seepioilla ja postitorvella toimii myös kellukkeena.
Piispan istuin (liturgia)

Piispan istuin (cathedra) on eräissä kirkoissa piispalle tarkoitettu istuin tuomiokirkossa. Läntisissä kirkoissa piispa johtaa jumalanpalvelusta istuen istuimellaan.
Alkuaan istuin sijaitsi keskellä apsista, kirkkorakennuksen kuorin itäpäädyssä alttarin takana olleessa puolipyöreässä ulkonemassa  ympärillään palveluksessa avustavien pappien istuimet. Alkukirkon aikana oli tavallista, että piispa johti  palveluksen ja piti saarnan katedralta käsin.
Katolinen ja anglikaaninen kirkko

Roomalaiskatolisella ja anglikaanisella kirkolla on käytössä piispan istuin. Hiippakunnan pääkirkossa, tuomiokirkossa on yksinomaan piispan käytössä oleva istuin, joka on alttarin takana tai kirkon kuorissa, kirkon pääalttarin läheillä ja sitä yleensä virassaolevan piispan vaakuna. Kun piispanvirka on täyttämättä, istuimella ei istu kukaan (Ns. sedisvakanssi, aika jolloin paavin tai piispan istuin on vailla haltijaa eli sede vacante).   Kun uusi piispa vihitään virkaansa, hänet saatetaan silloin ensimmäistä kertaa istumaan istumeillaan
Helsingin Pyhän Henrikin katedraalin piispanistuimessa on Suomen apostolisen vikaarikunnan eli nykyisen hiippakunnan edeltäjän ensimmäisen piispan Michael Buckxin vaakuna.
Ortodoksinen kirkko

Ortodoksisessa kirkossa fyysinen piispanistuin eli katedra (lat. cathedra, käsinojallinen tuoli) eli "korkea paikka" symboloi piispan valtaa. Katedra siirtyi keisareilta piispoille 400-luvulla.  Siitä tulee sana katedraali eli tuomiokirkko, piispan ja hiippakunnan pääkirkko, jossa on katedra. Istuin on alttarin itäreunan puoliympyrää muistuttavassa ulkonemassa (apsis). Tuomiokirkossa on toinenkin fyysinen piispanistuin, kreikkalaisilla eteläseinustalla ja slaavilaisessa käytännössä keskiosassa. Luostarin johtajan istuin voi olla samantapainen.
Alttarin perällä, alttari-ikonin alla oleva Korkea Istuin on myös joissain tavallisissa kirkoissa ja joissakin tsasounissa. Sillä piispa istuu epistolaa luettaessa. Istumisen ajaksi piispa riisuu omoforinsa.
Kirkkosalissa olevaa toista, aidattua korkeaa istuinta, jollainen on mm. Kuopion katedraalissa, käytetään lähinnä silloin, kun piispa on läsnä palveluksessa, mutta ei osallistu sen toimittamiseen. Tällä istuimella käytetään myös, Korkeasta Istuimesta poiketen, omoforia.
Palvelusta toimittaessaan piispa yleensä seisoo keskellä kirkkoa olevalla erillisellä korokkeella.
Luterilaiset kirkot

Luterilaisissa kirkoissa ei yleensä ole käytetty piispanistuinta, vaan kyseessä on eräänlainen menneisyyttä kunnioittamaan pyrkivä nimike (piispanistiuin), joka tarkoittaa että kyseinen kirkko tai kaupunki on hiippakunnan piispan kotipaikka.
Viime vuosien kuluessa on joihinkin luterilaisiin tuomiokirkkoihin hankittu piispanistuin. Esimerkiksi Ruotsin kirkossa on piispanistuin nykyään Tukholman, Luulajan, Strängnäsin, Göteborgin ja Linköpingin tuomiokirkoissa. Linköpingin piispanistuin on vuodelta 1999 ja sen on suunnitellut huonekaluarkkitehti Mats Thiselius. Puisen istuimen sivuilla on kaiverrettu teksti Episcopus linkopiensis.
Joissakin vanhoissa luterilaisissa kirkoissa on niin sanottuja piispantuoleja eli kuoriin tai varsinaisten penkkirivien eteen sijoitettuja istuimia, jotka on tarkoitettu vierailevan piispan ja hänen puolisonsa tai piispanperheen paikoiksi silloin, kun he ovat läsnä vain osallistumassa palvelukseen. Tosin monet piispojen puolisot eivät ole käyttäneet niitä jos ovat jääneet yksin istumaan tällaiseen vaan vetäytyneet kaikessa hiljaisuudessa kirkkokansan joukkoon.
Saksalaisen Görlitzin tuomiokirkon kuori, jossa alttarin vasemmalla puolella piispan istuin. Sen selkänojassa on virassa olevan piispan vaakuna
Paderbornin katolisen tuomiokirkon (Hoher Dom zu Paderborn) pääalttari ja sen takana piispanistuin, katedra (valkoinen istuin keskellä alttarin takana)
Piispan istuin, niin sanottu Korkea Istuin, Helsingin Uspenskin katedraalissa
Tallinnan tuomiokirkon Viron arkkipiispan istuin kirkon kuorissa
Göteborgin tuomiokirkon vanha piispan ja hänen perheensä penkki.
Jim Abrahams

Jim Abrahams vuonna 2015.
Jim Abrahams (10. toukokuuta 1944 Shorewood, Wisconsin – 26. marraskuuta 2024 Santa Monica) oli yhdysvaltalainen komediaelokuvien ohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hän on luonut osana niin sanottua ZAZ-ryhmää eli yhdessä ystäviensä David Zuckerin ja Jerry Zuckerin kanssa suosittuja parodiaelokuvia, kuten Hei, me lennetään! (1980) ja Top Secret – huippusalaista (1984), sekä televisiosarjan Hei, me pamputetaan! (1982), johon Abrahamsin käsikirjoittama Mies ja alaston ase -elokuvasarja perustuu.
1990-luvun alussa Abrahams alkoi tehdä elokuvia ilman Zuckerin veljeksiä. Ensimmäisenä valmistui Welcome Homy, Roxy Carmichael, jonka Abrahams ohjasi. Parodiaelokuva Hot Shots! – kaikkien elokuvien äiti vuodelta 1991 oli hänen ohjaamansa ja käsikirjoittamansa, kuten myös elokuvan jatko-osa Hot Shots 2 – kaikkien jatko-osien äiti vuodelta 1993.
Vakavampaa elokuvaa on hänen ohjaamansa televisioelokuva Kamppailu elämästä, joka pohjautuu tositarinaan vaihtoehtoisesta lääketieteestä hoitokeinona epilepsiaan.
Vuonna 1980 Abrahams voitti Yhdysvaltain käsikirjoittajainliittojen palkinnon parhaasta komediakäsikirjoituksesta elokuvasta Hei, me lennetään! Käsikirjoittajana hän jatkoi myös ohjaajauran hiljennyttyä. Vuonna 2004 ilmestynyt Scary Movie 4 on hänen kirjoittamansa.
Viimeinen Abrahamsin ohjaama teatterielokuva on vuodelta 1998.
Aiheesta muualla

Jim Abrahams Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Kahden vuoden loma-aika

Kahden vuoden loma-aika (ransk. Deux ans de vacances) on Jules Vernen kirjoittama nuortenromaani. Se julkaistiin ensimmäisen kerran Ranskassa vuonna 1888.
Juoni

Viisitoista 6–15-vuotiasta, pääosin englantilaissyntyistä uusiseelantilaista koulupoikaa, joiden joukossa on kaksi ranskalaista, yksi amerikkalainen ja afrikkalaissyntyinen, pääsevät mukaan purjehdukselle Uuden-Seelannin ympäri pienellä kuunarilla. Kovenevan sään vuoksi alus jää kuitenkin laituriin, ja vakituinen miehistö menee kapakoihin. Lähdön on määrä tapahtua seuraavana aamuna. Poikien ollessa nukkumassa yksi heistä, kujeisiin taipuva kymmenvuotias ranskalaispoika Paul Martinet, irrottaa kiinnitysköydet ja alus ajautuu myrskyn mukana avomerelle.
Pitkän kamppailun jälkeen alus haaksirikkoutuu tuntemattomalle saarelle, jossa alkaa kova taistelu selviämisestä. Vanhimpien poikien, ensin amerikkalaisen Gordonin ja myöhemmin ranskalaisen Henri Martinet’n, johdolla pojat selviävät saaren ankarista talvista. Toisaalta johtajat eivät välty vastustukselta englantilaisvoittoisessa joukossa, mutta lopulta kansallisuuksista johtuvat erimielisyydet saadaan sovittua.
Myöhemmin kuvaan tulee mukaan amerikkalainen kotiopettajatar Kitty Reddy. Hän oli ollut matkustajana Severn-nimisessä kauppalaivassa, jonka miehistö nousi kapinaan ja tappoi kapteenin, perämiehen ja matkustajat. Toinen perämies onnistui pelastamaan Kittyn hengen. Hän uhkasi, ettei ohjaa laivaa, jos Kitty tapetaan, ja navigointitaidottomat rosvot myöntyivät. Tulipalon vuoksi alus oli pakko hylätä pian, ja joukko pääsi pelastusveneellä samalle saarelle kuin pojat.
Kitty ja perämies Evans pääsivät rosvoilta pakoon, ja alkoi ankara taistelu, joka loppui vasta viimeisenkin rosvon kuoltua.
Evans tietää kertoa pojille, missä he ovat: syrjäisellä saarella nimeltä Uusi Hannover, noin viikon matkan päässä Punta Arenasista, Chilen rannikolta. Pelastusvene korjataan ja saarelaiset pääsevät kotimatkalle. Jo toisena päivänä he kohtaavat kauppalaivan, joka on menossa Uuteen-Seelantiin ja vie kaikki kotiin.
Anime-elokuva

Japanilainen Toei Animation on tehnyt kirjan pohjalta anime-elokuvan vuonna 1982. Elokuvan on ohjannut Masayuki Akihi. Elokuva poikkeaa melko paljon kirjan tarinasta.lähde?
TV-sarja

Ranskan TV tuotti vuonna 1974 yhteistyössä muutamien muiden eurooppalaisten tv-kanavien kanssa Vernen kirjan pohjalta kuusiosaisen televisiosarjan Deux ans de vacances, joka esitettiin Suomen ykköskanavalla Mainostelevision ohjelmistossa alkusyksystä 1977. TV-sarjan ohjasi Gilles Grangier.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kahden vuoden loma-aika Wikimedia Commonsissa
Teoksen eri laitosten kansikuvia
Saaren kartta
Autolautta

Viking Line -varustamon entinen autolautta M/S Mariella.
Autolautta on alus, joka kykenee kuljettamaan autoja ja muita ajoneuvoja vesistön yli. Autolautat ovat tyypillisesti ro-ro-aluksia, joihin ajoneuvojen lastaus aluksen autokannelle ja sieltä pois tapahtuu aluksessa olevien porttien kautta. Portit sijaitsevat tyypillisesti aluksen keulassa ja perässä, jolloin alus on siis läpiajettava. Kaikki alukset eivät kuitenkaan ole läpiajettavia, lisäksi joissain on myös sivuportit aluksen kyljessä. Porteissa on rampit, joita pitkin ajoneuvot ajetaan autokannelle. Pientä autolauttaa, joka liikennöi kahden päätepisteen väliä lyhyellä reitillä, kutsutaan lossiksi.
Autolautta Estonian uppoamisen 1994 jälkeen ryhdyttiin tarkastamaan keulaportillisia autolauttoja säännöllisesti. Aluksen uppoamisen syynä oli keulavisiirin rikkoutuminen ja irtoaminen, jolloin vesi pääsi tulvimaan autokannelle kaataen ja upottaen aluksen.
M/S Color Magic, maailman suurin autolautta.
Ensimmäisissä käyttöönotetuissa autolautoissa matkustajia ja raskaan kaluston kuljettajia varten aluksissa oli hyttipaikkoja ja makuusalonkeja, joissa saattoi levähtää matkan ajan. Viihdykkeitä ei ruokaravintolaa ja baaria lukuun ottamatta juuri ollut.
Nykypäivän autolautat muistuttavat usein risteilyaluksia, ja ajoneuvojen siirto meren yli on muuttunut vain yhdeksi aluksen tehtävistä. Lauttaristeilyille lähdetään nykyään huvittelemaan, ja niissä on muun muassa useita ravintoloita ja baareja, uima-allasosasto saunoineen, pelikasino, lapsimatkustajille omat leikkihuoneensa, sekä verovapaa myymälä. Tämän johdosta varustamot puhuvat mieluummin ”risteilylautoista”.
EU-sisäliikenteessä Suomen ja Ruotsin välisessä liikenteessä verovapaus on säilytetty Ahvenanmaata koskevan tullivapauden avulla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Autolautta Wikimedia Commonsissa
Tietoa laivaliikenteestä Ruotsiin, Viroon, Saksaan sekä rannikko- saaristo- ja jokiristeilyt (Arkistoitu – Internet Archive)
Reitinsuunnittelu Itämeren autolautoille (Arkistoitu – Internet Archive)
Reijo Ruotsalainen

| Reijo Ruotsalainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. huhtikuuta 1960 (ikä 64) Oulu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Reksa
Pelipaikka:  Puolustaja
Maila:  Oikea
Pituus:  173 cm
Paino:  80 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1977–1996
Seurat:  Oulun Kärpät (SML, I-Div.) Tappara (SML) KalPa (SML) New York Rangers (NHL) Edmonton Oilers (NHL) New Jersey Devils (NHL) HV71 (SEL) SC Bern (NLA) Zürcher SC (NLA)
NHL-varaus:  119. varaus, 1980 New York Rangers
Valmennusura
Vuodet:  1998-2014, 2019
Seurat:  Miami Matadors New Orleans Brass Kärpät Jukurit EC Salzburg Kölner Haie Kiekko-Vantaa
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | Edmonton Oilers | 1987  |
|  | Edmonton Oilers | 1990  |
Reijo Juhani Ruotsalainen (s. 1. huhtikuuta 1960 Oulu) on uransa päättänyt suomalainen jääkiekkoilija. Hän voitti kahdesti Stanley Cupin. Mittavan uran NHL:ssä tehnyt Ruotsalainen on voittanut mestaruuksia pelaajauransa aikana kolmessa eri maassa, ja häntä pidetään yhtenä kaikkien aikojen parhaista suomalaisista puolustajista. Hän on tehnyt NHL:ssä keskimäärin enemmän pisteitä ottelua kohden kuin kukaan muu suomalaispuolustaja, 0,77. Vuoden 2022 tammikuussa hän oli kaikkien NHL-puolustajien joukossa tässä tilastossa 36. sijalla, mutta jos huomioon otetaan vain yli 4 ottelua pelanneet pelaajat hän oli 18. sijalla. Lisäksi hän on tehnyt NHL:ssä keskimäärin enemmän maaleja ottelua kohden kuin kukaan muu suomalaispuolustaja, 0,24. Vuoden 2022 tammikuussa hän oli kaikkien NHL-puolustajien joukossa tässä tilastossa 37. sijalla, mutta jos huomioon otetaan vain yli 8 ottelua pelanneet pelaajat hän oli 18. sijalla. Ruotsalainen muistetaan erityisesti hänen poikkeuksellisesta luistelutaidostaan. Hän oli erityisen nopea luistelemaan myös takaperin.lähde?
Ruotsalainen on Oulun Kärppien kasvatti. Hän edusti Kärppiä I-divisioonassa, ja oli mukana nostamassa seuraa jääkiekon SM-liigaan keväällä 1977. Ruotsalainen voitti Kärpissä SM-liigan pronssia ja yhden Suomen mestaruuden. Kärpät on jäädyttänyt Ruotsalaisen pelinumeron 10. 1990-luvulla hän edusti SM-liigassa myös Tampereen Tapparaa ja KalPaa. NHL-urallaan Ruotsalainen pelasi Rangersin ohella New Jersey Devilsissä ja Edmonton Oilersissa, jossa hän saavutti kaksi Stanley Cup -mestaruutta vuosina 1987 ja 1990. Seitsemän NHL-kauden aikana hän pelasi 446 runkosarjaottelua tehopistein 107+237=344, ja pelasi NHL:n tähdistöottelussa vuonna 1986. Sveitsin NLA-liigassa Ruotsalainen edusti SC Berniä ja Zürcher SC:tä yhteensä seitsemän kautta ja voitti kolme Sveitsin mestaruutta. Ruotsin Elitserienissä hän pelasi yhden kauden HV71:n joukkueessa.
Ruotsalainen voitti Suomen jääkiekkomaajoukkueessa aikuisten tasolla olympiahopeaa Calgarysta 1988 ja EM-pronssia vuonna 1985. Ruotsalainen aateloitiin vuonna 2002 Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 122. Ammattilaisuransa jälkeen Ruotsalainen on toiminut jääkiekkovalmentajana.
Ura > Pelivuodet Suomessa

Nuorena Ruotsalainen oli lahjakas useassa urheilulajissa, erityisesti jääkiekossa ja jalkapallossa. Hän aloitti jääkiekkoilun viisivuotiaana Oulun Kärpissä. Jo nuorena hän oli ikätovereitaan parempi luistelija. Kärppien D-junioreissa Ruotsalainen oli ylivoimainen puolustaja ja joukkueelleen tärkeä. Kärpät saavutti vuonna 1973 D-junioreiden SM-hopeaa ja vuotta myöhemmin mestaruuden.
Ruotsalainen nostettiin Kärppien edustusjoukkueeseen 15-vuotiaana. Nuorta puolustajaa oli kyselty joukkueeseen jo vuotta aiemmin, mutta tuolloin Ruotsalainen oli ollut omien sanojensa mukaan ”liian ujo lähtemään isojen miesten peleihin”. Kärpät sai Ruotsalaisesta keulakuvan moneksi vuodeksi. Kärppien noustessa SM-liigaan Ruotsalainen oli 17-vuotias ja sai jo tuolloin ensimmäisen ammattilaistarjouksen WHA-liigassa pelanneelta Edmonton Oilersilta. Hän kuitenkin kieltäytyi, sillä halusi kehittyä Suomessa vielä jonkin aikaa ennen Pohjois-Amerikkaan siirtymistä.
Ruotsalainen pelasi SM-liigassa neljä kautta. Sekä joukkue että Ruotsalainen menestyivät: Kärpät saavutti SM-pronssia vuonna 1980 ja Suomen mestaruuden 1981. SM-liigan tulokaskaudellaan 1977–1978 Ruotsalainen teki 30 ottelussa 23 tehopistettä, ja viimeisellä kaudellaan 1980–1981 hän teki 51 tehopistettä 34 ottelussa. Hänet valittiin vuosina 1980 ja 1981 SM-liigan tähdistökentälliseen.
Ura > NHL-uran alku New York Rangersissa

New York Rangers varasi Ruotsalaisen NHL:ään vuoden 1980 varaustilaisuudessa kuudennella varauskierroksella numerolla 119. Ruotsalainen siirtyi SM-kullan jälkeen Rangersiin yhdessä Kärpistä tutun seuratoverin Mikko Leinosen kanssa. Ruotsalainen pelasi Rangersissa tulokaskaudellaan 1981–1982 78 ottelua tehopistein 18+38=56. Hänelle annettiin paljon vastuuta, ja hänestä tuli nopeasti joukkueensa puolustuksen tukiranka. Rangersin valmentaja Herb Brooks piti Ruotsalaista NHL:n parhaana luistelijana. Nuorta puolustajaa suitsutettiin myös siitä, että tämä luisteli takaperin nopeammin kuin moni muu eteenpäin. Kaudella 1982–1983 Ruotsalainen pelasi 77 ottelua ja teki niissä 69 tehopistettä. Rangers oli toistamiseen mukana pudotuspeleissä, mutta hävisi toisella kierroksella. Ruotsalainen pelasi Rangersissa vielä kolme kautta. Hän oli kausilla 1984–1985 ja 1985–1986 joukkueensa paras pistemies, mutta joukkue ei menestynyt. Lisäksi rahakiistat keskeyttivät puolustajan NHL-uran hetkellisesti kaudella 1985–1986, sillä Rangersin silloinen toimitusjohtaja Phil Esposito kieltäytyi maksamasta Ruotsalaiselle 10 000 dollarin palkankorotusta. Kaudella 1984–1985 Ruotsalainen teki enemmän pisteitä kuin yksikään suomalaispuolustaja, ja 73 pisteen ennätys on edelleen voimassa.
Viimeisellä kaudellaan Rangersissa Ruotsalainen valittiin NHL:n tähdistöotteluun. Ruotsalainen pelasi Rangersissa yhteensä viisi kautta. Niiden aikana syntyivät tehopisteet 99 maalia ja 217 syöttöä, yhteensä 316 pistettä 389 ottelussa. Hän on Rangersin kaikkien aikojen puolustajien tehotilastossa kuudentena ja pudotuspelitilastossa yhdeksäntenä.
Viiden NHL-kauden jälkeen Ruotsalainen siirtyi yllättäen Pohjois-Amerikasta takaisin Eurooppaan, Sveitsin SC Berniin. Euroopassa hän pelasi kuitenkin vain vuoden, sillä jo keväällä 1987 Sveitsin sarjan päättymisen jälkeen Ruotsalainen allekirjoitti NHL-sopimuksen Edmonton Oilersin kanssa.