stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ahmad
Kuvitteellisia Ahmedeja

Ahmed, päähenkilö Lotte Reinigerin animaatioelokuvassa Prinssi Ahmedin seikkailut vuodelta 1926
Ahmed, päähenkilö Dardennen veljesten ohjaamassa elokuvassa Le Jeune Ahmed vuodelta 2019
Ahmed Ahne, sarjakuvahahmo
Nimen muita merkityksiä

Ahmad Tea, englantilainen teenvalmistajayritys
BTR-82

BTR-82A (kuva vuodelta 2011).
Kazakstanin asevoimien BTR-82А Astrahanissa 7. toukokuuta 2015.
Ukrainan asevoimien tuhoama tai oleellisesti vaurioittama venäläisen maahantunkeutujan BTR-82 Ukrainassa.
BTR-82 on rynnäkköpanssariajoneuvo, joka on kehitetty laajalti käytössä olevasta BTR-80-kuljetuspanssariajoneuvon versiosta BTR-80A. Venäjän asevoimat hyväksyi BTR-82:n palveluskäyttöön vuonna 2011. Näitä ehdittiin valmistamaan rajoitettu määrä ennen uudemman BTR-82A-version esittelyä. BTR-82A tuli palveluskäyttöön vuonna 2013.
Panssariajoneuvo on venäläisvalmisteinen ja varustettu edeltäjäänsä voimakkaammalla moottorilla (KamAZ 740.14-300 turboahdettu dieselmoottori, teho 300 hv). Aseistukselle on stabilisointijärjestelmä ja  yhdistetty päivä-yö-tähtäin. Myös voimansiirtoa on parannettu. Pääaseistuksena BTR-82A:ssa ovat 30 mm 2A72-automaattikanuuna ja 7,62 mm PKTM-konekivääri. BTR-82:ssa on kanuunan sijasta 14,5 mm raskas konekivääri. Ajoneuvo painaa 16 000 kg. Siihen mahtuu 10 henkeä: 3 miehistön jäsentä ja 7 aseistettua sotilasta.
Hyökkäyssodassa Ukrainaan 2022 ukrainalaisjoukot tuhosivat, vaurioittivat tai ottivat haltuunsa suuren määrän venäläisjoukkojen BTR-82/82A-ajoneuvoja. Oryx-sivuston dokumentoimat, kiistattomasti osoitetut lähes 430 tapausta (9. toukokuuta heinäkuuta 2022 mennessä) ja lisäksi 44 tunnistamatonta BTR-80/82A tapausta ovat osa huomattavasti suuremmasta Oryx-sivuston kirjaamista tuhotuista tai haltuunotetuista kuljetuspanssarivaunuista. Tämä on puolestaan vain osa Ukrainan asevoimien ilmoittamasta venäläisjoukkojen panssaroitujen miehistönkuljetusvaunujen tappioista tässä asetyypissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta BTR-82 Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:БТР-82
Käännös suomeksi
BT Group

| BT Group |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  pörssiyhtiö
Osake:  LSE: BT.A   NYSE: BT
ISIN:  GB0030913577
Perustettu:  1981
Toimitusjohtaja:  Philip Jansen
Kotipaikka:  Lontoo, Yhdistynyt kuningaskunta
Toimiala:  telekommunikaatio
Liikevaihto:  20,845 mrd. £ (2022)
Liikevoitto:  3,172 mrd. £ (2022)
Nettotulos:  1,274 mrd. £ (2022)
Kotisivu:  www.bt.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
BT Group on  brittiläinen televiestintäkonserni ja yksi maailman suurimmista televiestintäyrityksistä. British Telecom -brändi otettiin käyttöön vuonna 1980 ja eriytettiin tällä nimellä itsenäiseksi postitoimistosta vuonna 1981, ja hallitus myi loput osakkeet jatkomyyntiä varten vuosina 1991 ja 1993. Se on yksi FTSE 100 -indeksin yrityksistä ja tarjoaa puhelin-, laajakaista- ja tilaustelevisiopalveluita noin 18 miljoonalle asiakkaalle Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta BT Group Wikimedia Commonsissa
BT Group (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| n k  FTSE 100 |
| --- | --- |
 3i  Admiral Group  Airtel Africa  Anglo American  Antofagasta  Ashtead Group  Associated British Foods  Astra Zeneca  Auto Traders Group  Aviva  B&M European Value Retail  BAE Systems  Barclays  Barratt Developments  Beazley  Berkeley Group  BP  British American Tobacco  BT Group  Bunzl  Burberry Group  CNA Centrica  Coca-Cola HBC  Compass Group  ConvaTec Group  Croda International  DCC  Dechra Pharmaceuticals  Diageo  Diploma plc  Endeavour Mining  Entain  Experian  F&C Investment Trust  Flutter Entertainment  Frasers Group  Fresnillo  Glencore  GSK  Haleon  Halma  Hikma Pharmaceuticals  Howdens Joinery  HSBC  IMI  Imperial Brands Group  Informa  InterContinental Hotels Group  Intermediate Capital Group  Intertek  International Consolidated Airlines Group  JD Sports Fashion  Kingfisher  Land Securities Group  Legal & General  Lloyds TSB  London Stock Exchange Group  M&G  Marks & Spencer  Melrose Industries  Mondi  National Grid  NatWest Group  Next  Ocado  Pearson  Pershing Square  Phoenix Group  Prudential  Reckitt Benckiser  RELX  Rentokil Initial  Right Move  Rio Tinto Group  Rolls-Royce  RS Group  Sage Group  J Sainsbury  Schroders  Scottish Mortgage Investment Trust  Segro  Severn Trent  Shell  Smith & Nephew  Smith  Smiths Group  Smurfit Kappa Group  Spirax-Sarco Engineering  SSE  St. James's Place  Standard Chartered  Taylor Wimpey  Tesco  Unilever  Unite Group  United Utilities  Vodafone  Weir Group  Whitbread  WPP 
Päivitetty: 4. tammikuuta 2024
Rikhard Cornwallilainen

Rikhard Cornwallilainen, piirros 1300-luvun alusta.
Rikhard, Cornwallin jaarli, Poitoun kreivi (engl. Richard of Cornwall); (6. tammikuuta 1209 Winchester – 2. huhtikuuta 1272 Berkhamsted, Englannin kuningaskunta) oli Englannin kuningasperheen jäsen, joka oli nimellinen Saksan kuningas vuodesta 1257 kuolemaansa asti.
Hänet valittiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijaksi, mutta hän ei onnistunut saamaan pysyvää valtaa Saksassa eikä häntä kruunattu keisariksi. Rikhard oli myös yksi niin sanotun paronien ristiretken johtajista ja osallistui Englannin sisäiseen valtataisteluun veljensä Henrik III:n ollessa kuninkaana.
Suku

Rikhardin vanhemmat olivat Englannin kuningas Juhana Maaton ja tämän toinen puoliso Angoulêmen kreivitär Isabelle d'Angoulême. Rikhard oli toiseksi vanhin poika ja kuningas Henrik III:n nuorempi veli. Hänellä oli lisäksi kolme sisarta: Joan (1210–1238), joka avioitui Skotlannin kuningas Alexander II:n kanssa; Isabella (1214–1241), joka avioitui keisari Fredrik II:n kanssa ja Pembroken sekä Leicesterin kreivitär Eleanor (1215–1275) sekä ainakin kuusi aviotonta sisaruspuolta. Isänsä Juhana Maattoman kuoleman jälkeen Rikhardin äiti Isabelle avioitui vuonna 1220 uudelleen La Marchen kreivi Hugues X de Lusignanin kanssa ja synnytti yhdeksän lasta.
Rikhardin vaadittua osuuttaan isänsä perinnöstä Henrik III antoi hänelle toukokuussa 1227 Cornwallin jaarlin arvon. Rikhard asettui useasti veljeään vastustaneiden paroneiden puolelle, mutta ei ryhtynyt avoimeen kapinaan, ja pani veljensä toistuvasti maksamaan sovinnon palauttamisesta.
Ristiretkeläinen

Rikhard antoi vuonna 1236 ristiretkilupauksen ja johti vuosina 1240–1242 pientä englantilaista sotajoukkoa Pyhälle maalle suuntautuneella retkellä. Rikhardin ristiretken saavutuksia olivat Askalonin kaupungin uudelleenlinnoittaminen ja edullinen aseleposopimus Egyptin sulttaanin kanssa.
Vuonna 1242 Rikhard auttoi veljeään tämän huono-onnisella sotaretkellä Ranskan Poitoussa. Rikhardin harkittu perääntyminen Saintesiin ja neuvottelutaidot pelastivat Henrik III:n joutumiselta ranskalaisten vangiksi tappiollisen Taillebourgin taistelun yhteydessä. Tämän jälkeen Rikhard tuki uskollisesti Henrikiä. Rikhard tunnettiin eräänä Euroopan rikkaimmista ruhtinaista, ja hän rahoitti Englannin vuoden 1247 kolikkouudistuksen. Paavi Innocentius IV tarjosi Rikhardille vuonna 1252 Sisilian kuninkuutta, mutta Rikhard kieltäytyi. Hän toimi Englannin sijaishallitsijana vuosina 1253–1254 Henrik III:n ollessa Gascognessa.
Vuonna 1256 Rikhard ilmaisi haluavansa Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsijaksi. Hänet valittiin roomalaisten kuninkaaksi 13. tammikuuta 1257 pidetyssä vaalissa neljällä äänellä seitsemästä hänen lahjottuaan Kölnin, Mainzin ja Pfalzin vaaliruhtinaat. Hänet kruunattiin kuninkaaksi Aachenissa 17. toukokuuta 1257. Lahjonnalla hän onnistui saamaan kuninkuudelleen tukea Reininmaalla, mutta ei muualla keisarikunnan alueella. Rikhard palasi Englantiin tammikuussa 1259 ja asui siellä pääosan loppuiästään. Hän vieraili nimellisesti hallitsemassaan Saksassa vielä kolmesti, vuosina 1260, 1262 ja 1268–1269, mutta joutui lopulta hyväksymään, ettei hänestä tulisi valtakunnan todellista hallitsijaa.
Rikhard tuki veljeään Henrikiä toisen paronisodan alussa, mutta jäi kapinallisten paronien vangiksi Lewesin taistelussa toukokuussa 1264 ja oli sen jälkeen vankina Wallingfordissa ja Kenilworthissa. Hän vapautui, kun Simon V de Montfort kuoli elokuussa 1265. Sen jälkeen Rikhard pyrki edistämään sisällissodan sovinnollista päättämistä. Hän kuoli Berkhamstedin linnassa vuonna 1272. Hänet haudattiin Gloucestershiressa sijainneeseen Hailesin luostariin, jonka hän oli perustanut.
Avioliitot ja jälkeläiset

Rikhard oli kolmesti naimisissa. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli vuodesta 1231 Isabel Marshal (1200–1240), Pembroken jaarli William Marshalin ja Pembroken kreivitär Isabel de Claren tytär. Hän oli Hertfordin ja Gloucesterin jaarli Gilbert de Claren leski, jonka kanssa hänellä oli kuusi lasta, joista ainakin viisi eli aikuiseksi asti.
Rikhardille ja Isabelille syntyi neljä lasta, joista aikuiseksi eli vain yksi, Henry of Almain.
John of Cornwall (31. tammikuuta 1232 – 22. syyskuuta 1233), kuoli puolitoistavuotiaana
Isabella of Cornwall (9. syyskuuta 1233 – 10. lokakuuta 1234), kuoli vuoden ikäisenä
Henry of Almain (2. marraskuuta 1235 – 13. maaliskuuta 1271), kuoli serkkujensa Guy ja Simon de Montfort'n murhaamana
Nicholas of Cornwall (s. ja k. 17. tammikuuta 1240 Berkhamstedin linna), kuoli pian syntymän jälkeen, haudattu Beaulieun luostariin äitinsä kanssa
Isabel kuoli 39-vuotiaana maksan toimintahäiriöön synnytyksen yhteydessä.
Isabelin kuoltua Rikhardin toinen puoliso vuodesta 1243 oli ranskalainen Sancha de Provence (n. 1225–1261), joka oli Provencen kreivi Raimond Bérenger V:n ja Beatrice de Savoien tytär. Tästä liitosta syntyi kaksi poikaa, joista Edmund peri isänsä jaarlinarvon.
nimetön poika (heinäkuu 1246 – 15. elokuuta 1246), kuoli alle kaksikuisena
Edmund of Almain, Cornwallin jaarli (26. joulukuuta 1249 – ennen 25. syyskuuta 1300), avioitui Margaret de Claren (1250–1312) kanssa, joka oli Gloucesterin jaarli Richard de Claren tytär, liitto oli lapseton
Kolmas puoliso vuodesta 1269 oli 15-vuotias saksalainen Beatrix von Falkenburg (Falkenstein) (n. 1254–1277), joka oli Falkenburgin kreivi Teodoric II:n ja Berta von Limburgin tytär. 60-vuotias Rikhard rakastui kauneudestaan kuuluun Beatrixiin taistellessaan hänen isänsä kanssa samoissa joukoissa. Avioliitto jäi ilman periliisiä ja Beatrix kuoli 23-vuotiaana vain kolme vuotta Rikhardin jälkeen.
Lisäksi Rikhardilla oli ainakin neljä aviotonta lasta suhteesta Joan de Vautortin tai jonkun muun nimeltän tuntemattoman rakastajattaren kanssa.
Philip of Cornwall, pappi
Sir Richard of Cornwall (k. 1296), sai rahasumman velipuoleltaan Edmundilta, Cornwallin jaarlilta testamentissa, jossa häntä kutsuttiin "veljeksi". avioitui Joanin, John FitzAlan III:n tyttären kanssa, heille syntyi neljä lasta.
Sir Walter of Cornwall, sai Brannelin kuninkaallisen kartanon velipuoleltaan Edmundilta, Cornwallin jaarlilta testamentissa, jossa häntä kutsuttiin "veljeksi".
Joan of Cornwall, Joan de Vautortin tytär, sai vuonna 1283 rahasumman velipuoleltaan Edmundilta, Cornwallin jaarlilta testamentissa, jossa häntä kutsuttiin "sisareksi". Avioitui (1) Richard de Champernounin, heillä oli poika ja (2) Sir Peter de Fishacre of Combe Fishacre ja Coleton Fishacre Devon, ei jälkeläisiä.
Tintagelin linna

Rikhard hankki itselleen vuonna 1233 maa-alueen Tintagelista Cornwallin pohjoisrannikolta ja rakennutti sinne Tintagelin linnan. Syrjäisen ja epäkäytännöllisen sijaintinsa vuoksi linnalla ei ollut juuri mitään järkevää käyttöä. Rakentamisen pääsyynä lienee ollut Rikhardin halu rakentaa uudelleen samanniminen tarulinna, jossa legendaarinen kuningas Arthur oli siitetty kronikoitsija Geoffrey Monmouthilaisen teoksen Historia Regum Britanniae mukaan.
Aiheesta lisää

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rikhard Cornwallilainen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Rikhard Cornwallilaisen sinetti.
Libreville

| Libreville |
| --- | --- |
 Näkymä Librevilleen.
 lippu:  vaakuna
 Libreville
 Koordinaatit: 0°23′24″N, 9°27′0″E 
Valtio:   Gabon
Provinssi:  Estuaire
Väkiluku (2013):  703 939
Aikavyöhyke:  UTC+1
Motto::  Libertas ex amicitia nascitur   Vapaus saa alkunsa ystävyydestä
 
 www.libreville.ga 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Libreville on Gabonin pääkaupunki. Se on satamakaupunki Gabonjoen rannalla, lähellä Guineanlahtea, Estuairen provinssissa. Sen asukasluku vuonna 2013 oli 703 940 henkeä.
Historia

Nykyisen Librevillen alueen alkuperäisasukkaita ovat alueen 1500-luvulla asuttaneet mpongwet. Libreville sai alkunsa Édouard Bouët-Willaumez vuonna 1843 perustaman Comptoir du Gabonin rakennuttamasta kylästä. Comptoir du Gabonin tarkoituksena oli toimi orjakauppaa vastaan ja sen tukikohta perustettiin Gabonin estuaariin paikalle, jonka Bouët-Willaumez oli saanut paikalliselta kuninkaalta nimeltä Denis Rapontchombo vuonna 1839. Ranskalaiset levittivät täältä käsin vaikutusvaltaansa uusilla sopimuksilla eri paikallisten päällikköjen kanssa. Vuonna 1849 yhteensä viisikymmentä Elizia tai Ilizia-nimiseltä laivalta vapautettua orjaa tuotiin Gaboniin Senegalista ja heidät asutettiin nimen Libreville (suom. vapaakaupunki) saaneeseen kylään. Nimen antoi Bouët-Willaumez ja se oli viittaus Freetownin kaupunkiin Sierra Leonessa, jonne britit olivat samaan tapaan asuttaneet vapautettuja orjia jo aikaisemmin. Vuonna 1850 Fort d’Aumale päätettiin siirtää meren rannikolta Okolon ylängölle Librevillen lähelle ja vuonna 1865 paikalle rakennettiin myös hallinnollinen rakennus, sairaala ja sotilaiden rakennuksia. Kun Ranskan Kongon siirtomaa perustettiin vuonna 1888 oli laajentunut käsittämään myös lähialueen kyliä ja vuosisadan loppuun saakka se oli alueen ainoa kaupunki, sekä ranskalaisen hallinnon keskus alueella. Se menetti asemansa kun Ranskan päiväntasaajan Afrikka perustettiin vuonna 1910 ja pääkaupunki siirtyi Brazzavilleen.
Gabonin siirtomaata alettiin kehittää toden teolla vasta 1900-luvun alussa ja Libreville hyötyi kehityksestä paikallsiena hallinnon keskuksena. Gabonpuun hyödyntäminen toi mukanaan taloudellisen kasvun ennen ensimmäisen maailmansodan syttymistä ja Gabonissa siiryttiin omavaraistaloudesta markkinatalouteen. Paikallisia luonnonvaroja hyödyntävät yhtiöt perustivat konttorinsa Librevilleen, mikä loi työpaikkoja ja niiden tarpeisiin kehitettiin infrastruktuuria, kuten satamia ja iemäröintiä. Vuonna 1940 kaupunki liitettiin teillä Owendoon, Kangoon ja Lambarénén. Kaupunkiin saapui asukkaita muualta Gabonista ja Länsi-Afrikassa, missä he sekoittuivat paikallisten mpongwejen kanssa. Gabonin itsenäistyttyä muuttoliike kaupunkiin lisääntyi etenkin öljyn löytymisen tuoman taloudellisen kasvun takia. Monet uusista asuinalueista muodostuivat slummeiksi. Nykyaikaisemman kaupunkikuvan Libreville sai vuonna 1977, jolloin rakennettiin uusia rakennuskia ja teitä kaupungissa järjestettyä Afrikan yhtenäisyysjärjestön kokousta varten. Vuonna 1990 kaupungissa oli laajoja poliittisia levottomuuksia. Väkivaltaisuuksia kaupungissa syttyi myös presidentti Ali Bongo Ondimban uudelleenvalinnan yhteydessä vuonna 2016.
Talous

Puu on ollut pitkään Gabonin tärkeimpiä vientituotteita. Gabonpuun lisäksi maasta viedään eebenpuuta, pähkinäpuuta ja mahonkia. Muihin vientituotteisiin lukeutuvat esimerkiksi kaakao ja kumi. Puuhun liittyen Librevillessä toimii sahoja ja vaneritehtaita, joiden lisäksi on esimerkiksi elintarvike- ja laivanrakennusteollisuutta. Kaupunki on hyötynyt Gabonista löydetyitä öljyvaroista, mutta suurimmat öljykentät sijaitsevat Port-Gentilin alueella.
Väestö

Vuoden 2013 väestönlaskennan mukaan Librevillen asukasluku oli noin 703 900. Alueen alkuperäisasukkaita ovat mpongwet. Sittemmin kaupunkiin on muuttanut asukkaita muualta Gabonin maaseudulta ja siirtomaa-aikana myös Länsi-Afrikasta. Kaupungin uudet asukkaat ovat keskittyneet esimerkiksi Nombakelen ja Derrière la prisonin tai Derrière l’hopitalin kaupunginosiin. Kamerunista lähtöisin olevat fangit asettuivat etenkin Lalalan kaupunginosaan.
Koulutus

Libreville on Gabonin koulutuksen keskus ja kaupungissa toimii vuonna 1970 toimintansa aloittanut Omar Bongon yliopisto.
Liikenne

Kaupungin pohjoispuolella sijaitsee Léon-Mban kansainvälinen lentoasema (LBV), joka toimii myös lentoyhtiö Air Gabonin pääpaikkana. Lentoasema on nimetty Aéroport international Léon Mbaksi maan ensimmäisen presidentin Léon Mban mukaan. Sieltä on lentoja yli 74 kohteeseen: Frankfurtiin, Pariisiin ja useihin Afrikan maihin. Kaupungin tieyhteydet sisämaahan ovat parantuneet ajan myötä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Libreville Wikimedia Commonsissa
| n k Afrikan pääkaupungit |
| --- | --- |
Pääkaupungit:  Abuja, Nigeria  Accra, Ghana  Addis Abeba, Etiopia  Alger, Algeria  Antananarivo, Madagaskar  Asmara, Eritrea  Bamako, Mali  Bangui, Keski-Afrikan tasavalta  Banjul, Gambia  Bissau, Guinea-Bissau  Brazzaville, Kongon tasavalta  Conakry, Guinea  Dakar, Senegal  Djibouti, Djibouti  Dodoma, Tansania  Freetown, Sierra Leone  Gaborone, Botswana  Gitega, Burundi  Harare, Zimbabwe  Jamestown, Saint Helena  Juba, Etelä-Sudan  Kairo, Egypti  Kampala, Uganda  Khartum, Sudan  Kigali, Ruanda  Kinshasa, Kongon demokraattinen tasavalta  Libreville, Gabon  Lilongwe, Malawi  Lobamba, Swazimaa  Lomé, Togo  Luanda, Angola  Lusaka, Sambia  Malabo, Päiväntasaajan Guinea  Mamoudzou, Mayotte  Maputo, Mosambik  Maseru, Lesotho  Mbabane, Swazimaa  Mogadishu, Somalia  Monrovia, Liberia  Moroni, Komorit  Nairobi, Kenia  N’Djamena, Tšad  Niamey, Niger  Nouakchott, Mauritania  Ouagadougou, Burkina Faso  Port Louis, Mauritius  Porto-Novo, Benin  Praia, Kap Verde  Pretoria, Etelä-Afrikka Bloemfontein  Kapkaupunki  Rabat, Marokko  Saint-Denis, Réunion  São Tomé, São Tomé ja Príncipe  Tripoli, Libya  Tunis, Tunisia  Victoria, Seychellit  Windhoek, Namibia  Yaoundé, Kamerun  Yamoussoukro, Norsunluurannikko 
Librevilleä valokuvassa vuodelta 1899.
Rakennuksia Librevillessä.
Hidasta elämää

| Hidasta elämää |
| --- | --- |
Verkkosivusto:  https://hidastaelamaa.fi
Tyyppi:  hyvivointiverkkomedia blogi
Kielet:  suomi
Omistaja:  Sanna Wikström Pekka Nieminen
Avattu:  2007
Hidasta elämää on suomalainen hyvinvointiaiheinen verkkojulkaisu ja blogiyhteisö, jonka kirjoittajina toimii bloggareita ja hyvinvoinnin eri osa-alueiden asiantuntijoita. Se aloitti toimintansa Facebookissa vuonna 2007.  Hidasta elämää on Suomen seuratuin yhteisö ja seuratuin elämäntyyliaiheinen julkaisija sosiaalisessa mediassa. Sivustolla vierailee keskimäärin 150 000 eri käyttäjää viikossa.
Sivuston omistavat Pequ Nieminen ja Sanna Wikström. Se sai alkunsa Niemisen vuonna 2007 perustamasta Facebook-ryhmästä, jossa käytiin keskustelua hyvinvoinnista ja oman elämänrytmin hidastamisesta. Lokakuussa 2010 Nieminen perusti ryhmän yhteyteen verkkosivuston, johon hänen ex-puolisonsa Wikström tuli kirjoittamaan artikkeleita. Julkaisun suosio kasvoi nopeasti, ja pian he alkoivat saada yhteydenottoja muilta samasta aihepiiristä kiinnostuneilta kirjoittajilta.
Otavan kustantamassa Hidasta elämää -kirjasarjassa julkaistaan sivuston sisällöntuottajien tekemiä kirjoja. Henkiseen kasvuun ja hyvinvointiin suuntautuneita kirjoja on julkaistu vuoden 2022 loppuun mennessä 62 kirjaa. Kirjasarjan menestynein kirja on vuonna 2017 julkaistu Unelmakarttakirja (Sanna Wikström, Otava), jota on myyty 24 000 kpl. Sarjan kirjamyynti ylitti neljännesmiljoonan tammikuussa 2021. Hidasta elämää tekee yhteistyötä myös äänikirjapalvelu Storytelin kanssa, jossa julkaistaan sivuston suosituimpia artikkeleita ja blogikirjoituksia äänimuodossa sekä ohjattuja meditaatioita.
Aiheesta muualla

Hidasta elämää
Jaan Anvelt

Viron työkansan kommuunin hallituksen johtaja Jaan Aanvelt.
Jaan Anvelt (18. huhtikuuta 1884 Viljandi – 11. joulukuuta 1937 Neuvostoliitto) oli virolainen bolševikki, Viron työkansan kommuunin hallituksen johtaja  marraskuusta 1918 helmikuuhun 1919. Jo sitä ennen vuotta aiemmin Aanvelt oli Viron neuvostojen toimeenpanevan komitean puheenjohtajana bolševikkien pitäessä valtaa Virossa. Hän käytti myös nimiä Eessaare Aadu, Jaan Holm, Jaan Hulmu, Kaarel Maatamees, Onkel Kaak. Hän kuoli Stalinin vainojen uhrina Neuvostoliitossa joulukuussa 1937.
Nuoruus

Anvelt syntyi porvarilliseen tilanomistajaperheeseen Viljandimaan Oorgussa silloisessa Liivinmaan kuvernementissa. Hän toimi opettajana ensin Itä-Vironmaalla vuosina 1905–1907 ja sen jälkeen Pietarissa, missä hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen bolševikkisiipeen (lyh. VSDTP(b)). Vallankumouksellisen toimintansa rinnalla hän opiskeli vuosina 1907–1912 Pietarin yliopistossa lakia. Vuonna 1912 hän siirtyi Narvaan ja toimi siellä asianajajana.
Vallankumousaktivistina ja Viron bolševikkihallituksen johtajana

Tsaarinvallan kaataneen helmikuun vallankumouksen jälkeen Venäjällä korkeinta valtaa käytti Venäjän väliaikainen hallitus. Se oli maaliskuussa 1917 muodostanut nykyisen Viron alueista Viron autonomisen kuvernementin, jota johti Jaan Poska. Itsehallinnon korkeimmaksi elimeksi määrättiin yleisillä vaaleilla valittava maaneuvosto eli maapäivät, jonka vaalit käynnistyivät toukokuun lopulla 1917. Niissä Jaan Anveltista tuli Viron maapäivien jäsen VSDTP(b):n edustajana.
Viron itsehallinnon rinnalle bolševikit muodostivat omia organisaatioitaan vahvistuvan valtansa tueksi. Jaan Anvelt valittiin yhden tällaisen elimen, Narvan työläisten ja sotilaiden neuvoston puheenjohtajaksi. Kesällä 1917 hänet valittiin Pietarin Yleisvenäläisen neuvostokongressin toimeenpanevan komitean jäseneksi. Samoihin aikoihin Virossa perustettiin VSDTP(b):n Vironmaan järjestö ja sen byroo, jonka puhemieheksi hänet valittiin.
27. lokakuuta 1917, eli samaan aikaan Venäjällä käynnistyneen lokakuun vallankumouksen kanssa, Virossa toimivat virolaiset ja venäläiset bolševikit syöksivät kuvernementtikomissaari Jaan Poskan vallasta ja ottivat Vironmaan sotilaallisen vallankumouskomitean ja Viron neuvostojen toimeenpanevan komitean nimissä vallan haltuunsa. Kaappausta johtivat Anvelt ja Viktor Kingissepp, ja sitä tukivat venäläiset bolševikkisotilaat. Bolševikkivaltaa kesti kolme kuukautta aina helmikuun 1918 lopulle.
Keisarillisen Saksan sotavoimat miehittivät Viron helmikuun lopulla 1918. Saksalaisten miehitysaikaa kesti ensimmäisen maailmansodan päättymiseen eli aselepoon 11. marraskuuta 1918 asti. Sen jälkeen valta Virossa alkoi siirtyä tasavallan julistaneille porvarillisille voimille.  Taistelu vallasta eli Viron vapaussota puhkesi marraskuussa 1918 Virossa. Siinä vastakkain olivat Viron tasavallan kannattajat ja Venäjän bolševikkien tukemat virolaiset kommunistit. Puna-armeijan tukemina kommunistit hyökkäsivät Viroon ja julistivat valloittamassaan Narvassa 28.11.1918 Viron työkansan kommuunin, jonka neuvoston eli hallituksen puheenjohtajaksi Anvelt valittiin. Sota kääntyi punaisten tappioksi, ja lopulta heinäkuussa 1919 Kingissepp ilmoitti Viron työkansan kommuunin lopullisesti lakanneen olemasta.