stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hotelli Belvedere
Rakentaminen

Hotelli Belvederen rakennutti viipurilainen liikemies Frans Ehrenburg. Hän oli jo vuodesta 1868 lähtien pitänyt Torkkelinpuistossa sijainnutta samannimistä hotelli-ravintolaa, joka tuhoutui tulipalossa vuonna 1887. Sen oli niin ikään suunnitellut F. A. Odenwall. Uudessa Belvederessä oli alun perin 38 huonetta, ja sitä pidettiin kaupungin tasokkaimpana hotellina. Sen tiloissa kokoontui muun muassa vuonna 1897 perustettu Viipurin Lauluveikot, joka järjesti paikassa konsertteja ja illanviettoja.
Venäjän duuma ja Lenin

Keisari Nikolai II:n hajotettua Venäjän duuman heinäkuussa vuonna 1906 piti osa duuman kapinallisiksi kutsutuista jäsenistä istunnon Hotelli Belvederessä. Myöhemmin vankilaan joutuneet osallistujat julkaisivat niin sanotun Viipurin manifestin, jossa he kehottivat Venäjän kansaa vastustamaan hallitusta passiivisella vastarinnalla. Samaan aikaan hotellissa majaili myös kaksoisagentti Jevno Azef, joka toimi sekä vallankumouksellisten että Venäjän hallituksen lukuun. Venäläinen kirjailija Aleksandr Solženitsyn kuvaa lyhyesti Belvederessä pidettyä duuman istuntoa vuonna 1983 ilmestyneessä suomentamattomassa romaanissaan Oktjabr 1916.
Myöhemmin saman vuoden elokuussa Vladimir Lenin asui Belvederessä parin viikon ajan yhdessä puolisonsa Nadežda Krupskajan kanssa. Hän toimitti hotellissa uutta Proletarija-nimistä lehteään, jonka ensimmäinen numero ilmestyi 21. elokuuta 1906. Rakennuksen seinässä on heidän vierailustaan kertova muistolaatta. Belvederen tunnettuihin vieraisiin kuului 1910-luvun alussa myös nuori runoilija Osip Mandelštam, joka kääntyi Viipurin metodistikirkossa juutalaisuudesta kristinuskoon.
Ensimmäisen maailmansota ja myöhemmät vuodet

Ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1917 hotellissa piti majaansa Suomeen sijoitetun Venäjän 42. erillisen armeijakunnan esikunta. Punaisten johdon siirryttyä Suomen sisällissodan loppuvaiheessa huhtikuussa 1918 Helsingistä noin kolmen ajaksi Viipuriin Belvederessä toimi Suomen kansanvaltuuskunnan sota-asiain osasto ja punakaartin intendenttilaitos.
Hotelli Belvedere lopetti toimintansa ilmeisesti 1920-luvun alkuun mennessä, jolloin rakennukseen tehtiin muutostöitä arkkitehti Uno Ullbergin piirustusten mukaan. 1930-luvun lopulla paikalla oli kuitenkin Uusi Belvedere -niminen matkustajakoti. Sotavuosina hotelli vaurioitui pahoin, ja rauhan tultua se muutettiin asunnoiksi. Nykyään rakennuksen ensimmäinen kerros on liiketiloina ja kaksi muuta asuinkäytössä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hotelli Belvedere Wikimedia Commonsissa
Liisa Ahtee

| Liisa Ahtee |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Liisa Marjatta Ahtee
Syntynyt: 2. lokakuuta 1937 Turku (ikä 87)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  farmakologian professori emerita
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  neurofarmakologia, erityisesti keskushermoston välittäjäaineet ja lääke- ja huumeriippuvuus
Palkinnot:  Albert Wuokon palkinto (1999), Tarton yliopiston kunniatohtori (2003)
Aiheesta muualla
Liisa Marjatta Ahtee (s. 2. lokakuuta 1937 Turku) on suomalainen farmakologian professori emerita. Hän toimi farmakologian ja lääkeaineiden biologisen standardisoinnin professorina Helsingin yliopistossa vuosina 1975–2002, kunnes jäi eläkkeelle.
Ahteen vanhemmat olivat lakitieteen tohtori Aaro Ahtee ja Lyyli Vartio. Professori emerita Maija Ahtee on hänen sisarensa. Liisa Ahtee tuli ylioppilaaksi Helsingin Uudesta yhteiskoulusta 1955 ja valmistui lääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1962. Ahtee väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi Helsingin yliopiston farmakologian laitoksesta vuonna 1967. Vuonna 1968 hänet nimitettiin farmakologian dosentiksi. Hän osallistui myös Lääkehuollon täydennyskoulutuskeskuksen hallituksen toimintaan 1981–1991.
Ahteen erikoisala on neurofarmakologia, ja hän on tutkinut erityisesti keskushermoston välittäjäaineita sekä lääke- ja huumeriippuvuutta. Hän on kansainvälisesti arvostetuimpia suomalaisia farmakologeja, ja hän on työskennellyt Helsingin yliopiston lisäksi ulkomailla Cambridgessä (1967–1969), Lontoossa (1970–1971), Göteborgissa (1977) ja Pariisissa (1980). Ahteen tieteelliseen tuotantoon kuuluu noin 150 alkuperäistutkimusta.
Vuonna 1999 Ahtee sai Albert Wuokon palkinnon, ja vuonna 2003 hänet kutsuttiin Tarton yliopiston kunniatohtoriksi.
Aiheesta muualla

Liisa Ahtee (Tuhat-tietokanta) Helsingin yliopisto.[vanhentunut linkki]
Liisa Ahtee Researchgate. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Alankomaat
Simultaanishakki

Boris Spasski, 1967
Simultaanishakki on shakkia, jossa yksi pelaaja pelaa useammalla laudalla samanaikaisesti useaa vastustajaa vastaan. Simultaanishakki on haastavampaa kuin normaali, koska siinä pitää miettiä useampaa peliä samalla. Sokkosimultaani on shakkia, jossa yksi vastustaja pelaa sokkona useaa vastustajaa vastaan.
Samuel Reshevsky, 1920
Simultaanissa samaa vastustajaa vastaan pelaavat joutuvat siirtämään heti kun vastustaja tulee laudan luokse tai on sanottava "ohi". Pelissä jokainen voi sanoa vain kolme kertaa ohi. Pelaaja voi taktikoida siirtämällä nappuloitaan nopeasti, jolloin hänen vastustajansa on tehtävä hätiköity siirto. Pelaaja ei saa tehdä siirtoaan ennen kuin useaa vastaan pelaava vastustaja on pöydän ääressä. Jossain netissä pelattavissa olevissa shakkisivustoissa on mahdollisuus pelata simultaanissa, esim. ICC:ssä (Internet Chess Club).
Simultaanin antajaa vastaan pelaavaan joukkoon kuuluu eritasoisia pelaajia. Kirjoittamaton etikettisääntö on, että mukaan ei ilmoittaudu sellaisia pelaajia, jotka olisivat yhtä hyviä kuin simultaanin antaja.
Viktor Kortšnoi, 2009
Garri Kasparov, 2009
Anatoli Karpov, 1976
Mihail Tal, 1959
1959
Kasparov, 1987
Salo Flohr, 1960
Christian Langeweg, 1968
1976
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Simultaanishakki Wikimedia Commonsissa
Akvaporiini

Akvaporiinin rakenne
Akvaporiinit ovat integraalisia kalvoproteiineja, joiden avustamana vesi kulkeutuu nopeammin solukalvon läpi.
Rakenne

Akvaporiini on tetrameeri eli se koostuu neljästä täysin samanlaisesta alayksiköstä, joissa kussakin on itsenäisesti toimiva vesikanavansa. Alayksiköt ovat vielä jakautuneet amino- ja karboksyyliterminaalisiin puoliskoihin, jotka sijaitsevat solukalvolla toisiinsa nähden vastakkaissuuntaisesti.
Akvaporiinien rakenteen selvittämisestä myönnettiin Nobelin kemianpalkinto Peter Agrelle vuonna 2003.
Toiminta

Akvaporiineja on useammanlaisia ja ne eroavat aminohappojärjestyksensä mukaan. Erot vaikuttavat kanavan kokoon ja siihen minkälaisia molekyylejä ne päästävät lävitseen.
Akvaporiini muodostaa positiivisesti varautuneiden aminohapposivuketjujen peittämän kanavan, joka selektiivisesti päästää vesimolekyylejä lävitseen jopa 3*109 molekyyliä sekunnissa. Se ei kuitenkaan lainkaan läpäise protoneja, mikä johtuu sivuketjujen positiivisesta varauksesta. Jotkin akvaporiinit voivat kuitenkin läpäistä sähköisesti neutraaleja molekyylejä, kuten glyserolia ja ureaa. Kanavan rakenne estää vetysidosten muodostumisen vesimolekyylien välille. Molekyylit eivät täten voi kiinnittyä toisiinsa vaan kulkeutuvat yksitellen kanavan läpi, jolloin liike on nopeampaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Akvaporiini Wikimedia Commonsissa
Tieteen termipankki: Akvaporiini
University of Illinois Urbana-Champaign (UIUC): Structure, Dynamics, and Function of Aquaporins (englanniksi)
Harald Hornborg

Birger Harald Hornborg
Birger Harald Hornborg (16. helmikuuta 1890 Helsinki – 10. kesäkuuta 1976) oli suomenruotsalainen kirjailija, jääkärikapteeni ja filosofian kandidaatti. Hänen vanhempansa olivat kamreeri Albrecht Hornborg ja Alma Maria Hornborg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Anna Irene Wiitasen kanssa, josta hän erosi vuonna 1937 ja avioitui toisen kerran vuonna 1937 Aino Tawastin (1893-1948) kanssa.
Opinnot

Hornborg kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin uudesta ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1909 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1909–1915 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1925 sekä filosofian maisterin tutkinnon vuonna 1927.
Jääkäriaika

Hornborg liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 2. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hänet 12. heinäkuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet siirrettiin Suomen toimiston kirjalliseksi avustajaksi Berliiniin. Hornborg joutui jäämään Berliiniin pataljoonan lähtiessä Suomeen hänen sairautensa johdosta ja hänet määrättiin parannuttuaan 15. maaliskuuta 1918 Suomen Berliinin-lähetystön kanslistiksi, mitä tehtävää hän hoiti koko Suomen sisällissodan ajan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hornborg nimitettiin 15. lokakuuta 1918 Saksaan attaseaksi, mistä hänet siirrettiin 11. marraskuuta 1920 ulkoasiainministeriön ylimääräiseksi virkamieheksi ja 20. tammikuuta 1922 alkaen toiseksi sihteeriksi sekä 31. tammikuuta 1923 jaostosihteeriksi. Hornborg sai lähetystösihteerin arvonimen 4. kesäkuuta 1920. Hän erosi ministeriön palveluksesta l. tammikuuta 1931 ja siirtyi Kustannusliike Holger Schildtin toiseksi johtajaksi. Tehtävässä hän toimi vuoteen 1934 saakka, jolloin siirtyi Suomen puunjalostusteollisuuden työnantajaliiton virkamieheksi, missä tehtävässä hän toimi vuoteen 1940 saakka.
Toiminta talvi- ja jatkosodan aikana

Hornborg toimi talvisodan aikana Helsingin suojeluskuntapiirin esikunnassa ja perusti muun muassa Helsingin rautatieasemarakennukseen Viestinkeräysaseman, jonka tarkoitus oli pitää yhteyttä päämajan ja hallituksen välillä. Tämän tehtävän jälkeen hän toimi suojeluskuntapiirin komentajan adjutanttina. Jatkosodan puhjettua hän jätti välirauhan aikana suorittamansa kirjailijan työt ja palasi Helsingin suojeluskuntapiirin komentajan adjutantiksi, josta hänet kotiutettiin vuonna 1942, jonka jälkeen hän jatkoi kirjailijan työtään.
Tuotanto

Herr von Loewenecks kamp, 1928.
Martin Türkheimer och huset Sonnenburgs hemligheter, 1929.
Madame d'Ébére, 1930.
Patron Illbergs ungdomsdårskap, 1931.
Hakenskiölds på Sveaborg, 1932.
Hakenskiölds på Illerstad, 1933.
Greve Alexeis son, 1934.
Hertigen revolterar, 1935.
Bühlingen i uppror, 1936.
Farväl Flüstringen, 1937.
Förgätna öden, 1937.
Ödemarksprästen, 1938.
Ödemarksjungfrun, 1939.
De glömda fäderna, 1940.
Flykten till ödemarken, 1940.
Den okände karolinen, 1942.
Det mörknar över Illerstad, 1943.
Syndafloden, 1944.
Bröderna Berghjelm, 1945.
Galne Berghjelmen, 1946.
Kammarjunkaren på Lintunen, 1947.
Den vita hästen, 1950.
Kattgrevinnan, 1951.
Joachim vid skijevägen, 1952.
Ensam herre, 1953.
Studenten som försvann, 1954.
Utanför arenan, 1959
De fann sin väg : pfadfindernas historia, 1965
Konspiratören Johann Reinhold Patkul (elämäkerta), 1945.
Lisäksi hän on julkaissut tutkielmia Suomen sukututkimusseuran vuosikirjassa ja ollut avustajana Kansallisessa elämäkerrastossa.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 5. marraskuuta 1915  Gruppenführer 11. tammikuuta 1916  Luutnantti 23. tammikuuta 1919  Kapteeni 1940 |      |  Vapaudenristi 4. lk. (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi   Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Tanskan Dannebrogin ritarikunnan 2. lk. kunniamerkki  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 4. lk. kunniamerkki  Ruotsin Waasa ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Hoofen taistelu

Hoofen taistelu (engl. Battle of Hoff, ven. Сражение при Гофe, ransk. Bataille de Hoff) oli venäläisten jälkijoukkojen viivytystaistelu, jotta puolustusasemat saataisiin valmistettua Eylaun taisteluun. Hoofen (puol. Dwórzno) kylä sijaitsee Warmia-Masurian voivodikunnassa Koillis-Puolassa Landsbergin (puol. Górowo Iławeckie) edustalla.
Taistelun yleistaustaa

Puola-Liettua jaettiin Puolan kolmannessa jaossa, ja pohjoisosat siirtyivät Preussin alaisuuteen. Preussi liittyi vuonna 1806 Napoleonin vastaiseen Neljänteen liittokuntaan. Samana vuonna Preussi luhistui sotilaallisesti ja moraalisesti Jenan–Auerstedtin taistelussa 14. lokakuuta (J: 2. lokakuuta). Napoleon eteni itään valloittaen Puolaa. Venäjä lähti taistelemaan Napoleonia vastaan, ja Preussin jäljellä oleva armeija tuki venäläisiä.
Pultuskin ja Golyminin taisteluiden jälkeen Napoleon pysäytti etenemisensä 28. joulukuuta (J: 16. joulukuuta) kadottaessaan yhteyden venäläisiin ja sijoitti armeijakuntansa pääosin talvileiriin Wkra-, Veiksel-, Bug- ja Narev-jokien väliselle alueelle. Ranskan marsalkka Bernadotten I armeijakunta sijoitettiin laajalle alueelle Napoleonin vasemmalle sivustalle. Päämaja oli Osterodessa (puol. Ostróda). Se oli levittäytynyt alueille Elbling (puol. Elbląg ) ja Marienwerder (puol. Kwidzyn), ja sen piti tarkkailla Veikselinhaffin ja Thornin (puol. Toruń) alueita.
Ratsuväen kenraali Levin August von Bennigsen nimitettiin 8. tammikuuta 1807 Venäjän armeijan komentajaksi, ja hän ryhtyi yllätykselliseen talvioperaatioon hyökkäämällä ranskalaisten vasempaan sivustaan. Mohrungenin taistelu taisteltiin 25. tammikuuta (J: 13. tammikuuta) 1807. Venäläiset etenivät taistelun jälkeen Jonkowon/Bergfriedin alueelle. Venäläisten onnistuttua kaappaamaan Napoleonin hyökkäyssuunnitelman  Bennigsen totesi joutuneensa ansaan ja antoi vetäytymiskäskyn.
Jonkowon taistelun jälkeen venäläiset vetäytyivät ranskalaisten seuratessa perässä. Matkalla Landsbergiin käytiin muutamia kahakoita, muun muassa kenraalimajuri Baggovutin ja Ranskan marsalkka Neyn välinen ratsuväkitaistelu Waltersmühlissa (puol. Konradowo).
Venäläisten puolustusjoukot

Venäläisten jälkijoukot Barclay de Tollyn johdolla olivat asettuneet asemiin Glandaun (puol.  Glady ) ja Hoofen alueelle noin viisi kilometriä Landsbergistä kaakkoon. Landsbergissä olivat venäläisten pääpuolustusasemat. Barclay de Tollyllä oli puolustukseen käytettävissä neljä jalkaväki-, kolme ratsuväki- ja kaksi kasakkarykmenttiä, yksi hevospatteri, yksi jääkäripataljoona sekä kaksi eskadroonaa tykkien tukemia husaareita.
Taistelumaasto

Hoofen ympäristössä peltomaasto on voimakkaasti kumpuilevaa, ja se suosii puolustajaa. Barclay de Tolly oli valinnut viisaasti rämeisen kohdan puolustuslinjakseen, ja tässä maastossa pienellä voimalla oli mahdollista pidätellä riittävän pitkään hyökkäävää Ranskan armeijaa.
Taistelu

Ranskalaiset etenivät useissa kolonnoissa. Venäläisten jälkijoukot olivat asemissa tiellä, jota lähestyivät Ranskan marsalkat Joachim Murat (Reserviratsuväkiarmeijakunta), Jean-de-Dieu Soult (IV armeijakunta) ja Pierre Augereau (VII armeijakunta).
Barclay de Tolly oli ryhmittänyt pääosan joukoistaan soistuneen virran taakse. Sillan luo hän sijoitti husaarirykmentin, jota takana tukivat kaksi jalkaväkirykmenttiä. Metsän suojaan oikealle sijoitettiin joitakin husaareja, ja vasemmalle sivustalle sijoitettiin toinen jääkärirykmentti.
Ranskalaiset hyökkäsivät aluksi tiraljöörein venäläisten vasempaan sivustaan. Ensimmäiset Muratin rakuunat ja niitä seuraavat kyrasieerit hyökkäsivät venäläisten linjaan noin 15.00. Venäläiset husaarit ja kasakat tekivät vastahyökkäyksen. Ratsuväkitaistelun tuloksena venäläiset työnnettiin takaisin, mutta ranskalaisia pidättivät venäläisen jalkaväen puolustusneliöt. Lopulta kyrasieerit onnistuivat työntämään venäläiset ja saivat saaliikseen kaksi standaaria ja neljä tykkiä.
Barclay de Tolly vetäytyi koilliseen kohti Hoofen kylää. Saatuaan vahvistuksia hän pystyi muodostamaan uuden puolustuslinjan kylän läheisyyteen. Ranskalaiset hyökkäsivät tämän linjan vasempaan sivustaan samalla kun hyökkäsivät kenraaliadjutantti Mihail Dolgorukovin johtamaan venäläisten keskustaan. Yön laskeduttua venäläiset vetäytyivät koilliseen ja asettuivat uudelleen puolustukseen purolinjalle Hoofen ja Landsbergin välille. Tästä muodostuivat armeijoiden etulinjat 6.–7. helmikuuta. Seuraavana päivänä venäläiset vetäytyivät Preussisch-Eylauhin (ven. Багратионовск, Bagrationovsk).
Jälkitapahtumat

Napoleon uskoi armeijoiden välisen ratkaisevan taistelun tapahtuvan Landsbergissa ja oli käskenyt Louis-Nicolas Davoutin marssia kaupunkiin. Venäläiset olivat vetäytyneet kaupungista ja jättäneet pienen jälkijoukon suojaamaan pääarmeijan vetäytymistä. Jälkijoukko seurasi 7. helmikuuta Landsbergissa tapahtuneen yhden tunnin taistelun jälkeen. Venäjän armeija siirtyi asemiin Preussisch-Eylaussa. Venäläiset olivat sijoittaneet Baggovutin etuiskujoukot vielä viivyttämään ja kuluttamaan ranskalaisia ennen kuin he pääsivät Preussisch-Eylaun kylään. Suuri ja verinen armeijoiden yhteenotto Eylaun taistelu taisteltiin samana päivänä.
Kirjallisuutta

Petre, F. Loraine: Napoleon's Campaign In Poland 1806–1807, s. 400. Määritä julkaisija! ISBN 9781853674419
Михайловский-Данилевский, Александр Иванович: Описание второй войны Императора Александра с Наполеоном в 1806 и 1807 годах, s. 455. Määritä julkaisija!
Smith, Digby: The Greenhill Napoleonic Wars Data Book: Actions and Losses in Personnel, Colours, Standards and ArtilleryActions and Losses in Personnel, Colours, Standards and Artillery, 1792–1815, s. 52. Määritä julkaisija! ISBN 1853672769
Aiheesta muualla

Hoofen taistelu (englanniksi)
http://www.battlefieldanomalies.com/more_eylau/03_combat_at_hoff.htm (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Hoofen kylä (puol. Dworzno ) vuonna 2014
Ranskalaisten hyökkäyssuunta De Tollyn puolustustuslinjaa kohti. Kuva v. 2014
Honkaniemen taistelu

Honkaniemen taistelu käytiin talvisodassa 26. helmikuuta 1940. Suomen sotahistoriaan mainittu taistelu on jäänyt lähinnä siitä syystä, että se oli ensimmäinen merkittävämpi vastahyökkäys, johon suomalaisten puolelta talvisodassa osallistui panssarijoukkoja. Taistelun lopputulos oli suomalaisten kannalta synkkä ja suomalaisten osalta panssarijoukkojen käyttö loppuikin käytännössä talvisodassa tähän taisteluun. Taistelun tuloksena Mannerheim kypsyi ajatukseen vetää suomalaiset joukot väliasemasta taaksepäin.
Alkutilanne

Mannerheim-linjan murruttua 11. helmikuuta oli päämaja antanut käskyn Kannaksen armeijalle vetäytyä ns. Väliasemaan Taipaleenjoen länsipuolisilla alueilla. Näykkijärven pohjoispuolinen alue kuului 23. divisioonan puolustusalueeseen, jossa taistelun alkuvaiheessa toimi myös 4. divisioonaan kuuluva JR 14:n toinen pataljoona.
25. helmikuuta 1940 eversti Vasili Kašuban komentamat puna-armeijan 84. Kaartindivisioona ja 120. Panssarirykmentti (58 kpl T-26, T-28 ja BT-sarjan vaunua) saivat aikaan murron suomalaisten linjoihin Näykkijärven pohjoispuolisella alueella. Heti murron tapahduttua 23. divisioonan uusi komentaja eversti Voldemar Oinonen siirsi alueelle komentamastaan divisioonasta I/JR 67:n, jonka lisäksi II Armeijakunnan komentaja Harald Öhquist alisti 23. divisioonalle JP 3:n ja Panssaripataljoonan neljännen komppanian (4./Pans.P), johon kuului 15 Vickers-hyökkäysvaunua. Mainitulla panssarikomppanialla ei ollut lainkaan taistelukokemusta. Viidestätoista panssarivaunusta ryhmitysalueelle pääsi vain kahdeksan, koska seitsemän panssarivaunun bensiinin joukkoon oli päässyt vettä. Ryhmittäytymisvaiheessa Jukkalaan oli alkujaan noin 0 C:n lämpötila laskenut miltei -20 °C:n pakkaseen. Kahdeksasta ryhmitysalueelle päässeestä panssarivaunusta kahdessa oli moottorivika, minkä vuoksi ne jätettiin sivustasuojaksi. Kuudesta taisteluun lähteneestä panssarivaunusta Vickers n:o 644 juuttui ojaan ja sen torni vaurioitui, minkä vuoksi hyökkäämään lähtemään pääsi vain viisi vaunua.
25. helmikuuta 1940 iltaan mennessä JR 14:n joukot vetäytyivät I/JR 67:n asemien läpi alueelta.
Suomalaisten suunnitelma

Eversti V. Oinosen päätöksen mukaan puna-armeijan joukot tuli lyödä Honkaniemen pysäkin - Näykkijärven alueella kuuden pataljoonan, kolmen patteriston ja panssarikomppanian voimin tehtävällä hyökkäyksellä.
Hyökkäyksen valmisteluilla oli kova kiire ja varsinaiseen hyökkäykseen pääsikin osallistumaan vain JP 3, 4./Pans.P ja osia I/JR 67:stä. Tykistönkään osalta yksi patteristo ei ennättänyt taistelualueelle ampumavalmiuteen.
Hyökkäys > Tykistöviivytys ja tykistökeskitys omia joukkoja vastaan

Helmikuun 25.–26. välisenä yönä JP 3 ja panssarikomppania alkoivat siirtyä hyökkäyksen lähtöasemiin saatuaan noin kello 22.15 käskyn vastahyökkäyksestä. Valmisteluilla oli kiire, sillä hyökkäys edellytti toiminnan aloittamista jo klo 6.15 seuraavana aamuna. Alun perin oli ollut tarkoituksena hyökätä kello 5 aamulla, mutta tykistöyhteyksiä ei oltu saatu kuntoon hyökkäyksen tukemiseksi ajoissa. Tykistökeskitys osui JP 3:n ryhmitysalueelle, minkä vuoksi jääkärien tuli pysyä matalana eivätkä he kyenneet seuraamaan panssarivaunuja. Tykistövalmistelussa kuoli tai haavoittui 30 sotilasta, minkä vuoksi lähtöhetkeä siirrettiin toisen kerran, kello 7.15 alkavaksi.
Hyökkäys > Kahden patteriston tulivalmistelu

Aamulla 26. helmikuuta 1940 klo 7.15 kaksi patteristoa keskitti kymmenen minuutin tulivalmistelun vihollisen asemiin Näykkijärvellä. Suomalaisten hyökkäyskäsky tuli hieman myöhässä, joten neuvostojoukot ehtivät siirtyä asemiinsa ja avasivat välittömästi tulen aiheuttaen suomalaisille raskaita tappioita. Yhden Vickers-vaunun tuhouduttua vihollisen tykkitulessa suomalaisten oli peräännyttävä takaisin.
Hyökkäys > Toinen hyökkäys

Kello 10 suomalaiset aloittivat uuden hyökkäyksen Pienmäen suunnalla. Ilman panssarivaunuja, jääkäreitä ja tulitukea suoritettu hyökkäys epäonnistui ja joukot vetäytyivät takaisin. Kello 13 lähtivät puolestaan Jukkalan suunnalla viisi Vickers-vaunua ja JP 3 hyökkäykseen. Lähitaisteluun asti johtaneessa hyökkäyksessä suomalaiset pääsivät etenemään panssareiden tukemina neuvostolinjojen läpi Rauhalan peltoaukealle asti vähäisin tappioin. Peltoaukion vastakkaiselta reunalta avasi tulen 20 vihollisen raskasta T-28-vaunua Seuranneen 40 minuutin panssaritaistelun aikana tuhoutui kahdeksan venäläistä vaunua ja neljä viidestä suomalaisvaunusta.
Lopputulos

Panssaripataljoonan 4. komppaniasta oli jäljellä enää seitsemän vaunua ja niistäkin neljä oli vaurioituneita, jonka vuoksi pataljoona siirrettiin Antrean alueelle reserviksi. Neuvostojoukot menettivät taistelussa yhdeksän panssaria ja kaatuneina 140 sotilasta. Tästä huolimatta suomalaisten vastaiskun voidaan katsoa epäonnistuneen, sillä alkuperäinen tarkoitus oli ollut työntää venäläisten asemia yli kilometrin verran taaksepäin.
Lisäksi suomalaisten panssarijoukkojen voidaan katsoa epäonnistuneen muutenkin sangen raskaasti, koska taisteluun lähetetyistä 15 panssarista vain kuusi pääsi aloittamaan varsinaisen hyökkäyksen muiden jäätyä muun muassa erilaisten vikojen vuoksi saapumatta hyökkäykseenlähtöalueelle. Varsinaiseen hyökkäykseen osallistuneista kuudesta vaunusta tuhoutui taistelussa viisi, yhden jäädessä kiinni syvään ojaan hyökkäyksessä.