stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neuvostoliiton talousongelmat
Yleistä

Neuvostoliiton taloutta luonnehtivat maanpuolustuksen suuri rooli sekä valtion teollistamismalli. Neuvostoliitto käytti noin 15-17 prosenttia bruttokansantuotteesta asevarusteluun ja asevoimien ylläpitoon. Toisen maailmansodan aikaan yli puolet bruttokansantuotteesta käytettiin sotaponnistukseen. Neuvostoliitto panosti aseiden lisäksi energiaan, raaka-aineiden jalostukseen ja etenkin teollisuudessa käytettäviin tuotantohyödykkeisiin. Kulutustavaroista, kuten vessapaperista, oli pulaa ja kulutustavaroita oli saatavilla ajoittain. Moskovassa kulutustavaroiden saatavuus oli parempaa kuin syrjäseuduilla. Neuvostoliitossa myös koettiin maatalouden kollektivisoinnista ja suunnitelmatalouden kankeudesta johtuvia paikallisia nälänhätiä, joista suurin oli Holodomor. Toisaalta 1980-luvulla Neuvostoliitto tuotti 80 % enemmän terästä, 78 % enemmän sementtiä ja 42 % enemmän öljyä kuin Yhdysvallat.
Leonid Brežnev sanoi, että vuosien 1981-1985 viisivuotissuunnitelmassa taloudellisesti ja poliittisesti keskeisin asia oli ruoan tuotanto. Vuosi 1981 oli kolmas peräkkäinen vuosi kun viljan sadonkorjuu epäonnistui ja tuotantomäärä oli 170 miljoonaa tonnia, mikä oli 66 miljoonaa tonnia tuotantotavoitteen alapuolella. Neuvostoliitto oli ostamassa 43 miljoonaa tonnia ulkomailta. Vuosi 1982 oli neljäs peräkkäinen vuosi kun saatiin huono sato.
Vaikeaksi Neuvostoliitossa osoittautui omien teknologioiden kehittäminen ja innovatiivisten tuotantomenetelmien käyttöönotto. Tietokoneiden käyttöönotossa Neuvostoliitto jäi pahasti lännestä jälkeen. Neuvostoliitto oli riippuvainen länsimaisen teknologian siirrosta ja 1980-luvulla lännen etumatka informaatiovallankumouksessa oli selvä.
Neuvostoliitto myös kävi kalliin sodan Afganistanissa 1979-1989 ja pyrki vastaamaan Yhdysvaltojen SDI-ohjuspuolustushankkeeseen. Valtion budjetin negatiivisuus johti velkaantumiseen erityisesti 1986-1991. Velkaantumiseen vaikutti se että Neuvostoliitto oli ruoan nettotuoja ja toi viljaa ulkomailta. Budjettivajeet ja ulkomaille velkaantuminen vaikuttivat osaltaan Neuvostoliiton lakkauttamiseen 21. joulukuuta 1991. Neuvostoliiton lakkauttamiseen oli myös muita kuin taloudellisia syitä.
Laatu

Neuvostoliittolaiset tuotteet kärsivät jatkuvista laatuongelmista, jota pahensi kilpailun puute. Kuluttajilla oli usein mahdollisuus ostaa vain yhden tehtaan huonekaluja, televisioita, autoja, ym., ja vaikka vaihtoehtoja olisikin ollut, ei tuotteiden suosio kuluttajien parissa ollut menestyksen mittari, vaan ainoastaan tuotantokiintiöiden saavuttaminen ja ylittäminen. Näin ollen valmistajilla ei juurikaan ollut motivaatiota kehittää laatua, ja useimmat kulutustavarat hävisivät länsivaihtoehdoille suunnittelussa ja laadussa, joskus jopa vaarallisesti. Vuonna 1987 moskovalainen sanomalehti raportoi, että kaupungissa vuonna 1986 sattuneesta 28 056 tulipalosta peräti 40 % johtui vioittuneista televisioista. Eräs kuibyševiläinen televisiotehdas puolestaan ehti tuottaa 49 000 viallisen televisiovastaanottimen sarjan ennen kuin kukaan puuttui asiaan.
Toisaalta prioriteettiasemassa olleet raskas konepajateollisuus, aseteollisuus, ilmailuteollisuus ja avaruusohjelma kykenivät valmistamaan maailmanluokan tuotteita. Esimerkiksi Suomessa edelleen käytössä olevat neuvostovalmisteiset sähköveturit ja ydinreaktorit osoittautuivat kilpailukykyisiksi ja kestäviksi.
Tuotekehitys

Neuvostoliitto jäi jälkeen modernisaatioprosessissa, vaikka valtiolla oli suuri into tieteelliseen tutkimukseen ja teknologioihin. 1980-luvulla Neuvostoliitolla oli enemmän tiedemiehiä ja insinöörejä suhteessa maailman väkilukuun kuin millään muulla maalla. Neuvostoliitolla ei ollut minkäänlaista resurssin puutetta kyetäkseen samantasoiseen teknologiaan Yhdysvaltojen kanssa.
Tuotekehitys > Byrokraattinen kankeus ja riskin karttaminen

Uusien tieteellisten löytöjen vieminen käyttöönotettaviksi tuotteiksi tai käyttöönotettavina prosesseiksi ei ollut ongelmatonta Neuvostoliitossa. Tieteellinen pohja oli vahva, mutta se tuotti suhteellisen heikosti innovaatioita. Suuri osa teknologisista innovaatioista liittyi aseteollisuuteen, kun taas kuluttajatuotteissa innovaatioiden käyttöönotto takkusi. Tehtaanjohtajille oli vähän kannusteita ottaa käyttöön uusia tuotantoprosesseja tai esitellä uusia tuotteita. Uudet innovatiiviset tuotteet ja uudet innovatiiviset prosessit olisi myös pitänyt hyväksyttää suunnitelmatalouteen liittyvällä valtion suunnitteluvirastolla. Tehtaanjohtajat keskittyivät toteuttamaan ylhäältäpäin vaaditut tuotantotavoitteet niillä tuotteilla ja prosesseilla jotka oli käytössä. Tuotannossa kiinnitettiin huomiota tuotteiden tuotantomäärään ja uuden tuotteen lanseeraaminen tai uuden tuotantoprosessin käyttöönotto nähtiin potentiaalisesti aiheuttavan tuotannon hidastumisen, mikä vaarantaisi tuotantotavoitteen täyttämisen. Innovaatioiden omaksumiseksi tehtaanjohtajan olisi pitänyt vaihtaa varma onnistuminen epävarmaan onnistumiseen, mutta potentiaalisesti suurempaan tuotantokykyyn, josta ei ollut takeita. Innovaatioiden omaksumiseksi tuotteen hintaa olisi myös pitänyt korottaa, jotta saadaan kompensoitua korkeampaa tuotantokustannusta (ainakin aluksi) ja epäonnistumisen riskiä.
Tuotekehitys > Informaatioyhteiskunnaksi siirtymisen ohimeno

Raskaaseen teollisuuteen panostaminen valtion teollistumismallilla jätti Neuvostoliiton syrjään informaatioyhteiskunnaksi siirtymisestä. Neuvostoliitto jäi Yhdysvalloista pahasti jälkeen informaatiovallankumouksessa, joka tarkoittaa tietokoneita. 1980-luvun lopulla Neuvostoliitto oli noin 20 vuotta Yhdysvaltoja jäljessä tietokoneiden käyttöönotossa. Vuonna 1986 Yhdysvalloissa oli 1,3 miljoonaa minitietokonetta kun taas Neuvostoliitossa oli 10 000. Neuvostoliiton supertietokoneiden laskentateho oli vuonna 1991 vain sadasosa yhdysvaltalaisista Cray-supertietokoneista. 1980-luvulla lännen teknologinen etumatka oli tullut jo mahdottomaksi olla huomaamatta. Neuvostoliitossa keskityttiin saavuttamaan tuotantotavoitteet, kun länsimaissa harjoitettiin tuotannontekijöiden optimoitia informaation avulla.
Tuotekehitys > Aseteknologioiden salaaminen

Suuri osa innovaatioista tehtiin aseteknologioissa, mutta nämä valtion käyttöön tarkoitetut teknologiat luokiteltiin salaisiksi, eivätkä ne siten siirtyneet laajemmin yhteiskunnassa hyödynnettäviksi. Salaisiksi luokitelluille aseteknologioille ei siis etsitty siviilisovelluskohteita.
Riippuvuus teknologian siirrosta

1950- ja 1960-luvuilla Neuvostoliitto oli riippuvainen suomalaisista ja Suomen kautta tuoduista länsimaisista teknologioista.
Nokia Oyj valmisti 1980-luvulla robotteja Unimation Inc.:in lisenssillä. Robottityyppi oli Unimation Puma 560 ja niitä valmistettiin noin 1500 kpl Neuvostoliiton markkinoille..
Neuvostoliitto jäi lopulta teknologian siirrosta riippuvaiseksi. Neuvostoliittolaiset insinöörit käyttöönottivat länsimaista teknologiaa, mutta eivät menestyneet omien teknologioiden kehittämisessä.
Maatalous

Maatalous oli yksi neuvostotalouden painopisteistä, sillä maa painiskeli pitkään jatkuvan alituotannon kanssa. Huolimatta siitä että jopa kolmasosa työvoimasta työskenteli maanviljelyssä, Neuvostoliitto joutui tuomaan suuria määriä viljaa ja muita elintarvikkeita ulkomailta, myös Yhdysvalloista, joka puolestaan tarvitsi kipeästi ostajia massiiviselle ylituotannolleen. Neuvostoliiton maatalous tuotti vain 80 % Yhdysvaltojen tuotannosta, vaikka Neuvostoliiton maatalous työllisti kahdeksan kertaa suuremman työvoiman ja vastaanotti neljäsosan maan kaikista pääomainvestoinneista eli viisi kertaa enemmän kuin Yhdysvalloissa. Berkeleyn neuvostotalouden asiantuntija Gregory Grossman arvioi vuonna 1980 Neuvostoliiton maataloutta seuraavasti: ”Organisaatio on väärin, hinnat ovat väärät, työkalut ovat vääriä. Oikeastaan kaikki on väärin.” Erityisesti tehottomuus vaivasi maan suunnatonta kollektivisoitua maatalousteollisuutta. Pieni yksityinen viljelys oli olosuhteet huomioon ottaen hyvinkin tehokasta: 2–3 % Neuvostoliiton viljelyalasta oli yksityisen pienviljelyn käytössä, mutta riitti tuottamaan 25 % koko maan maataloustuotteista, lähinnä vihanneksia, hedelmiä, lihaa ja maitoa..
Gorbatšov perusti maatalouteen keskittyneen Gosagropromin yhdistämällä viisi ministeriötä ja kaksi valtion komiteaa. Gorbatšov lakkautti Gosagropromin vuonna 1989.
Neuvostoliitto oli ruoan nettotuoja.
Gorbatšovin alkoholin vastainen kampanja

Valtio menetti alkoholista saatavia tuloja.
Ympäristötuhot

Neuvostoliitto oli maailman toiseksi suurin saastuttaja. Vuonna 1988 Neuvostoliiton päästöt olivat 79 % Yhdysvaltain päästöistä. Vaikka Neuvostoliiton väkiluku oli suurempi, sen talous oli 1988 vain 54 % Yhdysvaltain bruttokansantuotteesta. Näin Neuvostoliitto tuotti puolitoista kertaa ennemmän saasteita taloustuotantoa kohden, vaikka vähemmän henkeä kohden. Teollisuuden päästöt eivät olleet saaneet juurikaan huomiota ennen 1980-luvun loppua.
1990-luvun alussa ilmansaasteet saivat suurta huomiota. Toimet olivat kuitenkin hitaita.
Pahimpia ympäristöongelmia ovat Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden seuraukset, Murmanskin arktisen alueen ydinkäyttöisen laivaston romu, Tšeljabinskin ydinjätteiden loppusijoitukseen liittyvät laiminlyönnit, Novaja Zemljan arktisen alueen ydinasekokeiden jälkiseuraukset, Norilskin ja Petsamon nikkelintuotanto arktisella alueella, maaöljyn ja maakaasun poraukseen ja kuljetukseen liittyvät ongelmat esimerkiksi Komin tasavallassa ja Kaspianmeren alueella, Araljärven kuivuminen siihen laskevien jokien veden keinokasteluun siirtämisen vuoksi, puuvillankasvatusalueilla Keski-Aasiassa käytetyt kasvimyrkyt, ja yleisesti ottaen sotateknologiaan käytetyt resurssit sekä energian hinnan alhaisuus.
Velkaantuminen

Neuvostoliitolla oli 1991 noin 70 miljardin dollarin ulkomaanvelat, joista suurin osa oli kertynyt vuosina 1986–1991. Neuvostoliiton hajotessa velka siirtyi Venäjälle. Venäjä keskeytti velan maksun talouskriisissä 1998, mutta jatkoi lyhennyksiä presidentti Vladimir Putinin aikana 2000-luvulla. Venäjä sai velan maksettua lopullisesti vuonna 2017.
Kirjallisuutta

Gaidar, Jegor: Imperiumin tuho. Oppitunti tämän päivän Venäjälle.  Suomentanut Jukka Mallinen. Verbatum Oy, 2014.  ISBN 978-952-93-4495-6
Sutela, Pekka: Neuvostotalouden vaikeat vuodet. Tie Gorbatshovin talouspolitiikkaan.  Tutkijaliitto, 1986.
Aiheesta muualla

The New York Times: Soviet Borrows Heavily as Oil And Dollar Fall 3. joulukuuta 1987 (englanniksi)
Neuvostovalmisteinen sähköveturi Sr1 vuosimallia 1981. Neuvostoliiton raskaan teollisuuden tuotteet olivat usein kilpailukykyisiä maailmanmarkkinoilla, toisin kuin kulutustavarat.
Septuagesima

Septuagesima on useiden läntisten kirkkokuntien vanhastaan käyttämä nimi kirkkovuoden sunnuntaille, joka on kaksi viikkoa ennen laskiaissunnuntaita ja yhdeksän viikkoa ennen pääsiäistä. Nimi on edelleen käytössä muun muassa Ruotsin luterilaisessa kirkossa, mutta ei enää katolisessa eikä anglikaanisessa. Suomen evankelis-luterilaisessa kirkossa nimitys on edelleen käytössä; kirkkokäsikirjoihin kuuluvassa evankeliumikirjassa se on rinnakkaisnimitys 3. sunnuntaille ennen paastonaikaa.
Septuagesima voi olla aikaisimmillaan 18. tammikuuta ja myöhäisimmillään 22. helmikuuta. Vuonna 2021 se on 31. tammikuuta.
Nimi septuagesima on latinalainen järjestyslukusana, joka tarkoittaa seitsemäskymmenes. Kahdesta seuraavasta sunnuntaista on käytetty latinalaisia nimiä sexagesima (=kuudeskymmenes, Suomessa nimi on kirjoitettu myös seksagesima) ja quinquagesima (=viideskymmenes, sama kuin laskiaissunnuntai). Nimi quinquagesima johtuu siitä, että tämä päivä on 49. päivä ennen pääsiäistä (tai 50:s, jos pääsiäispäivä lasketaan mukaan.) Tämän vuoksi jo keskiajalla on analogisesti, tarkoin laskematta päiviä, annettu kahdelle edelliselle sunnuntaille nimet sexagesima (=60:s), ja septuagesima (70:s), vaikka ne itse asiassa ovat 56. ja 63. päivä ennen pääsiäistä. Toisaalta nimeä on selitetty myös niin, että se viittaisi juutalaisten 70 vuotta kestäneeseen Baabelin vankeuteen, jonka päättymistä olisi pidetty Jeesuksen ylösnousemukseen verrattavana vapautuksena.
Aika septuagesimasta laskiaistiistaihin muodostaa kirkkovuodessa joulun jälkeisestä ajasta paastonaikaan johtavan siirtymäajan, jota on myös sanottu esipaaston ajaksi.
Vuonna 1970 katolinen kirkko poisti kalenteristaan esipaaston ja sen mukana myös septuagesiman ja sexagesiman. Kuusi vuotta myöhemmin myös anglikaaninen kirkko luopui näistä termeistä ja alkoi nimittää niitä yksinkertaisesti kolmanneksi ja toiseksi sunnuntaiksi ennen paastoaikaa. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokous hyväksyi uuden Evankeliumikirjan 1999, jäi siitä pois nimitys esipaasto, ja sen tilalla on "Paastonaikaa edeltävät sunnuntait". Siten vuodesta 2001 lähtien näitä vanhoja nimiä ei enää ole suomalaisissakaan almanakoissa, vaan niiden niminä ovat Suomessakin kolmas ja toinen sunnuntai ennen paastonaikaa. Sitä vastoin kirkkokäsikirjoihin kuuluvassa Evankeliumikirjassa nimitykset septuagesima ja seksagesima ovat edelleen näkyvissä. Monina vuosina jompikumpi niistä kuitenkin sattuu samaksi päiväksi kynttilänpäivän kanssa, jolloin vain viimeksi mainittu nimi esiintyy päivän kohdalla almanakassa.
Ruotsin kirkon evankeliumikirjassa vuodelta 2002 kyseisten kirkkovuoden päivien nimet ovat edelleen septuagesima ja seksagesima, jolla Ruotsin kirkossa on myös uskonpuhdistuksen päivä.
Anne Seppälä

Anne Seppälä (s. 19. toukokuuta 1939 Tampere) on suomalainen kirjailija. Hän on kirjoittanut idylliseen maalaiskylään sijoittuvan Katajamäki-viihderomaanisarjan kirjailijanimellä Anneli Kivelä. Omalla nimellään Seppälä on kirjoittanut muun muassa nuorille suunnatun Koirakaverit-sarjan.
Seppälä opiskeli Tampereen yliopistossa tiedotusoppia ja kirjallisuutta. Työurallaan hän toimi pitkään kustannustoimittajana. Seppälä on työskennellyt myös toimittajana Vaasa-lehdessä ja Hämeen Sanomissa.
Seppälä on eläkkeellä ja asuu Hattulassa.
Teokset

Kotiin Katajamäelle.  Hämeenlinna:  Karisto, 2007.  ISBN 978-951-23-4840-4
Onnenkauppaa Katajamäellä.  Hämeenlinna:  Karisto, 2007.  ISBN 978-951-23-4893-0
Uusia tuulia Katajamäellä.  Hämeenlinna:  Karisto, 2008.  ISBN 978-951-23-4950-0
Katajamäellä kuohuu.  Hämeenlinna:  Karisto, 2009.  ISBN 978-951-23-5080-3
Salaisuuksia Katajamäellä.  Hämeenlinna:  Karisto, 2010.  ISBN 978-951-23-5241-8
Katajamäki yllättyy.  Hämeenlinna:  Karisto, 2011.  ISBN 978-951-23-5386-6
Köydenvetoa Katajamäellä.  Hämeenlinna:  Karisto, 2012.  ISBN 978-951-23-5558-7
Outo lintu Katajamäellä.  Hämeenlinna:  Karisto, 2013.  ISBN 978-951-23-5699-7
Valoa ja varjoa Katajamäellä.  Hämeenlinna:  Karisto, 2014.  ISBN 978-951-23-5798-7
Taikatemppuja Katajamäellä.  Hämeenlinna:  Karisto, 2015.  ISBN 978-951-23-5964-6
Katajamäki kahden vaiheilla.  Hämeenlinna:  Karisto, 2016.  ISBN 978-951-23-6123-6
Katajamäellä kaikki hyvin. Hämeenlinna: Karisto, 2017. ISBN 978-951-23-6338-4.
Kasvukipuja Katajamäellä. Hämeenlinna: Karisto, 2018. ISBN 978-951-23-6442-8 .
Tasaista tahtia Katajamäellä. Hämeenlinna: Karisto, 2019. ISBN 978-951-23-6649-1.
Arkea ja juhlaa Katajamäellä. Hämeenlinna: Karisto, 2020. ISBN 978-951-23-6807-5.
Katajamäki kukoistaa. Hämeenlinna: Karisto, 2022. ISBN 978-951-1-42858-9.
Topi saa uuden kodin.  Hämeenlinna:  Karisto, 2009.  ISBN 978-951-23-5105-3
Topi löytöretkellä.  Hämeenlinna:  Karisto, 2009.  ISBN 978-951-23-5152-7
Topin talvipuuhia.  Hämeenlinna:  Karisto, 2010.  ISBN 978-951-23-5242-5
Topi karkuteillä.  Hämeenlinna:  Karisto, 2011.  ISBN 978-951-23-5358-3
Topi ja Rasseli.  Hämeenlinna:  Karisto, 2012.  ISBN 978-951-23-5575-4
SASKY koulutuskuntayhtymä

SASKY koulutuskuntayhtymä (Sasky) toimii usean kunnan alueella Pirkanmaalla ja Satakunnassa. Perussopimuksen mukaan Saskyn tehtävä on järjestää, ylläpitää ja kehittää peruskoulutuksen jälkeen annettavaa toisen asteen ammatillista koulutusta sekä yleissivistävää koulutusta.
Perustutkintojen lisäksi Saskyn koulutustarjontaan kuuluvat ammattitutkinnot, erikoisammattitutkinnot ja oppisopimuskoulutus.
Opiskelijoita Saskyssa on yhteensä n. 7 850. Tavoitteellinen opiskelijavuosimäärä (ammatillinen koulutus) vuodelle 2024 on 3 876. Henkilöstöä Saskyssa on n. 530, joista 65 % opetushenkilöstöä.
Sasky tarjoaa kokonaisvaltaisia koulutuspalveluita opiskelijoille ja työelämälle. Saskylla on ammatillisten tutkintojen ja koulutusten järjestämislupa, joka sisältää myös laajennetun oppisopimuskoulutuksen, työvoimakoulutuksen ja vankilaopetuksen koulutustehtävät.
Oppilaitokset

Sasky Ammatti-instituutti Iisakki (Hämeenkyrö, Osara, Parkano)
Sasky Huittisten ja Kokemäen oppilaitos (Kokemäki ja Huittinen)
Sasky Ikaalisten kauppaoppilaitos (Ikaalinen)
Sasky Ikaalisten käsi- ja taideteollisuusoppilaitos – Ikata (Ikaalinen)
Sasky Ikaalisten lukio (Ikaalinen)
Sasky Karkun kotitalous- ja sosiaalialan oppilaitos (Sastamala)
Sasky Mäntän seudun koulutuskeskus (Mänttä-Vilppula)
Sasky Petäjä-opisto (Parkano ja Kankaanpää)
Sasky Pirkanmaan aikuislukio (Parkano)
Sasky Ruoveden lukio (Ruovesi)
Sasky Tampereen palvelualan ammattiopisto (Tampere)
Sasky Tyrvään käsi- ja taideteollisuusoppilaitos (Sastamala)
Sasky Vammalan ammattikoulu (Sastamala)
Sasky Ylä-Satakunnan musiikkiopisto (Parkano)
Koulutuskuntayhtymän jäsenkunnat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Keski-Suomi Keuruu  Multia  |  Pirkanmaa Hämeenkyrö  Ikaalinen  Juupajoki  Kihniö  Mänttä-Vilppula  Parkano  Punkalaidun  Ruovesi  Sastamala  |  Satakunta Huittinen  Kokemäki  |
Sanni Seppo

Sanni Seppo (s. 1960) on suomalainen valokuvataiteilija.
Yhdessä työparinsa Ritva Kovalaisen kanssa Seppo on valokuvannut ja kirjoittanut kolmiosaisen sarjan Puiden kansa (1997) , Metsänhoidollisia toimenpiteitä (2009) ja Pohjoistuulen metsä (2023). Sarjan kolmas osa pääsi Tietokirjallisuuden Finlandia -ehdokkaaksi.
Seppo on valmistunut taiteen maisteriksi Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1993.
Hänet ja Kovalainen palkittiin valtion valokuvataidetoimikunnan Suomi-palkinnolla Puiden kansa -projektistaan vuonna 1997.
Teoksia

Kovalainen, Ritva & Seppo, Sanni: Puiden kansa. Oulu ; [Espoo]: Pohjoinen : Periferia Publications, 1997. ISBN 951-749-300-2
Kovalainen, Ritva & Seppo, Sanni: Metsänhoidollisia toimenpiteitä. [Kemiö] : [Helsinki]: Hiilinielu ; Miellotar, 2009. ISBN 978-952-99113-4-9
Kanninen, Jaana & Seppo, Sanni & Ijäs, Hannu & Hänninen, Siiri & Pentikäinen, Seela: Huuto kaupunkiluonnon puolesta. Tampere: Vastapaino, 2022. ISBN 978-952-397-000-7
Kovalainen, Ritva & Seppo, Sanni:  Pohjoistuulen metsä: Kuvauksia viimeisistä luonnonmetsistä. Mark : Helsinki: Hiilinielu Tuotanto, 2023. ISBN 978-952-99113-9-4
Aiheesta muualla

https://sanniseppo.com
Pyhä. Paha. Metsä. Suomen valokuvataiteen museon video. 17 min.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Ritva
Jarmo Selin

| Jarmo Ilmari Selin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. kesäkuuta 1923 Helsinki
Kuollut: 12. joulukuuta 1973 (50 vuotta) Helsinki
Ammatti:  muusikko, mainostaiteilija
Muusikko
Tyylilajit:  iskelmä jazz
Soittimet:  kontrabasso, kitara
Yhtyeet:  Arvo Ukkolan yhtye Pirkko Jaakkolan yhtye Erkki Ahon orkesteri
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jarmo Ilmari Selin (19. kesäkuuta 1923 Helsinki – 12. joulukuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen muusikko. Hän oli Pohjois- ja Etelä-Savossa sekä Pohjois-Karjalan länsiosissa vaikuttaneen Arvo Ukkolan yhtyeen kontrabasisti. Jarmo Selin esiintyi myös Pirkko Jaakkolan yhtyeessä 50-luvulla säestäen tätä kitaralla Valto Nikulaisen ja Arvo Ukkolan kanssa. Näiden lisäksi Jarmo Selin esiintyi myös Erkki Ahon johtamassa orkesterissa.
Yksityiselämä

Jarmo Selin syntyi Martti Ilmari Selinin ja Eine Maria Vanhasen kolmantena poikana. Nuoruudessaan hän vaikutti Varkaudessa sekä Helsingissä. Hän palveli varusmiehenä sodan aikana ajalla 26.6.1941-27.11.1944. Palvelusajan lopussa oli runsaan kahden kuukauden mittainen upseerikoulutus. Selin ylennettiin vuonna 1968 reservin luutnantiksi.
Jarmo Selin avioitui 1945 Alli Kyllikki o.s. Kervisen kanssa ja 1963 avioitui uudelleen Marja Kaarina o.s. Levälahden kanssa. Selinillä on neljä lasta. Selin toimi sodan jälkeen kuolemaansa saakka omassa yrityksessään mainostaiteilijana ja teki myös patenttihakemuksia keksimilleen graafisille työmenetelmille. Hän toimi myös soitinrakentajana Varkauden Saahkarlahdessa sijainneessa kitarapajassaan valmistaen käsityönä useita kitaroita, kuten kaksi kitaraa Kari Tuomisaarelle.
Musiikillinen tausta

Jarmo Selin varttui muusikkosuvun ilmapiirissä ja harjaantui säestämään lauluaan kitaralla sekä opetteli soittamaan myöhemmin myös kontrabassoa. Hänen isänsä insinööri Martti Selinin veljet viulutaiteilija Eero Selin sekä sellisti Yrjö Selin musisoivat kotiorkesterissa viulisti-isän Johan David Selinin sekä pianoa soittavan äitinsä Hanna Cecilia Cannelinin johdolla.
Jarmo Selin muusikkona

Vuonna 1948 Arvo Ukkola perusti yhtyeen, jossa soittivat Esa Pakarinen (haitari), Erkki Loiva (klarinetti) ja Pia Grönlund (piano). Esa Pakarisen valloitettua suomalaisten sydämet Pekka Puupäänä Arvo Ukkolan yhtye sai uuden kokoonpanon, jossa soittivat Onni Bovellan (trumpetti), Valto Nikulainen (haitari), Jarmo "Jarkka" Selin (basso) ja Pauli "Pami" Immonen (rummut) sekä Arvo Ukkola (kitara ja laulu). Aluksi yhtye soitti Varkauden klubeilla ja kerhoilla sekä tanssilavoilla ja seurojen taloilla kauppalan lähiympäristössä. 1950- ja 1960-luvuilla tieolosuhteet olivat varsin huonot. Orkesteri liikkui junalla, ja esiintymispaikkakunnat valittiin sen mukaan. Tyypillisiä esiintymispaikkoja olivat Sulkava, Puumala, Juva, Joroinen, Heinävesi, Vihtari, Sarvikumpu, Viinijärvi ja Ylämylly, joissa oli paljon yleisöä ja hyvin suositut tanssipaikat. Tieyhteyksien parannuttua autonkuljettajat kuljettivat yhtyettä tanssipaikalta toiselle.
Jarmo Selin esiintyi myös kitaralla säestäen laulusolisti Pirkko Jaakkolan taustayhtyeessä 1950-luvulla haitaristi Valto Nikulaisen ja kontrabassoa tässä kokoonpanossa soittaneen Arvo Ukkolan kanssa. Yhtye kiersi kotimaassa esittäen aikansa suosittuja iskelmiä, kuten "Teksasin keltaruusu".
Kapellimestari Erkki Ahon johtama (linkki kuvaan:)  Erkki Ahon orkesteri , joka esiintyi talvikautena 1956–1957 Helsingin Uuden Ylioppilastalon silloisessa Hungaria-ravintolassa. Esiintymisiä oli kahdeksan kertaa viikossa. Ohjelmistona esitettiin jazzvaikutteista tanssimusiikkia yhtyeen ruotsalaisen naissolistin kanssa. Taustakvintetin muodostivat kapellimestari Erkki Aho (trumpetti ja viulu), Pauli Vaitoja (piano) , Jarmo Selin (kontrabasso), Matti Kallio (tenorisaksofoni ja klarinetti) sekä Tapio Heinonen (rummut).
Aiheesta muualla

Äänitearkisto − Pirkko Jaakkola[vanhentunut linkki]
Äänitearkisto − Arvo Ukkola[vanhentunut linkki]
SEPECAT Jaguar

| SEPECAT Jaguar |
| --- | --- |

Tyyppi:  rynnäkkökone
Miehistö:  1
Käyttöönottovuosi:  1973
Mitat
Pituus:  16,83 m
Korkeus:  4,92 m
Siipipinta-ala:  24 m²
Nopeus:  1 593 km/h
Tyhjäpaino:  7 000 / 7 700 (Jaguar A / Jaguar S) kg
Voimanlähde
Koneisto:  2 × Rolls-Royce/Turbomeca RT712 suihkuturbiinia
Teho:  32,5 / 35,8 kN (Mk 102 / Mk 104)
Aseistus
Aseistus:  2 kpl 30 mm ADEN- tai DEFA-tykkiä  pommit 5 ripustinta - 4 536 kg  ohjukset 2 kpl AIM-9 Sidewinder  raketit LAU-5003B/A CRV-7 kaseteissa  Tiedustelukasetit
SEPECAT Jaguar on englantilais-ranskalainen rynnäkkökone, jota käyttää RAF ja Ranskan Armée de l'Air ja mm. Intian ilmavoimat. Jaguar-ohjelma alkoi 1960-luvun alussa. Se korvasi RAF:n Hawker Hunterit ja Armee de l'Airin F-100 Super Sabret. Koneen 8 prototyyppiä lensivät 8. syyskuuta 1968.
SEPECAT (Société Européenne de Production de l'Avion d'Ecole de Combat et d'Appui Tactique-eurooppayhtiö) yhteistyön muodosti 1966 ranskalainen Bréguet (joka johti suunnittelua) ja englantilainen British Aircraft Corporation eli BAC.
Tekniikkaa

Jaguar on yksipaikkainen kaksimoottorinen rynnäkkökone, jonka lentoonlähtöpaino on noin 15 tonnia. Koneen huippunopeus on Mach 1,6. (1,1 merenpinnan tasolla).