stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lauantaiseura (täsmennyssivu)

Lauantaiseura voi tarkoittaa:
Lauantaiseura, 1830-luvulla Helsingissä toiminut opiskelijoiden perustama kulttuuriseura.
Lauantaiseura, Helsingin Sanomien politiikan toimituksen toimittajien salanimellä toiminut ryhmä, joka kirjoitti vuonna 1981 teoksen Tamminiemen pesänjakajat.
Lauantaiseura (televisio-ohjelma), suomalainen television ajankohtaisohjelma.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Lauantaiseura”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Laavatunneli

Thurstonin laavatunneli Havaijilla.
Laavapilari on harvinainen laavatunnelimuoto. Kuva Manjanggul laavapilarista, joka sijaitsee Manjanggul laavatunnelissa Jeju-saarella, Koreassa.
Laavatunneli (myös laavaputki) on nopeasti virtaavan laavan synnyttämä tunneli. Laavatunneleita syntyy pinnanalaisissa laavan virtauksissa ja silloin, kun laava virtaa pinnalla niin sanotussa laavakanavassa. Itse asiassa laavavirrassa ulompana oleva laava jähmettyy nopeammin kuin sisempänä oleva laava. Näin ollen sisempi laava virtaa ulompaa laavaa nopeammin. Tästä taas seuraa se, että uloimman laavan jähmetyttyä kiinteäksi sisempi laava virtaa sen sisältä ulos ja näin syntyy laavatunneli.
Japanilaisen Kaguya-luotaimen Kuusta ottamissa kuvissa havaitun 65-metrisen reiän arvellaan olevan laavatunnelin suu.
Kuwa (1918)

| Kuwa / 桑 |
| --- | --- |
 Kuwa

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Kuren laivastoarsenaali
Kölinlasku:  5. marraskuuta 1917
Laskettu vesille:  23. helmikuuta 1918
Palveluskäyttöön:  31. maaliskuuta 1918
Poistui palveluskäytöstä:  1. huhtikuuta 1934
Tekniset tiedot
Uppouma:  850 t (normaali) 1 100 t (kuormattu)
Pituus:  85,8 m (vesiraja)
Leveys:  7,7 m
Syväys:  2,3 m
Koneteho:  17 500 shp
Nopeus:  31,5 solmua
Miehistöä:  110
Aseistus
Aseistus:  3 × 120 mm/45 -tykkiä 2 × 7,7 mm konekivääriä 6 × 452 mm torpedoputkea
Kuwa (jap. 桑) oli keisarillisen Japanin laivaston vuonna 1918 valmistunut Enoki-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin vuoden 1917 hankinnoissa Kuren laivastontelakalta, missä köli laskettiin 5. marraskuuta 1917. Alus laskettiin vesille 23. helmikuuta 1918 ja valmistui kuukautta myöhemmin 31. maaliskuuta.
Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1934.
Lahnajärvi (Pello, Lankojärvi)

| Lahnajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Pello
Koordinaatit:  66°42′10″N, 24°15′51″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Luomalanjoki 
Järvinumero:  67.934.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  146,8 m  
Rantaviiva:  3,537 km  
Pinta-ala:  43,968 ha  
Keskisyvyys:  2,71 m  
Suurin syvyys:  4,7 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiLahnajärvi 
Lahnajärvi  on Lapissa Pellossa Lankojärven kylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 44 hehtaaria, se on 1,5 kilometriä pitkä ja 550 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 3,5 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Miekojärven alueella (67.93), jonka Luomalanjoen valuma-alueeseen (67.934) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 146,8 metriä mpy.
Lampedusan lentoasema

Lampedusan lentoasema (ital. Aeroporto di Lampedusa) (IATA: LMP, ICAO: LICD) sijaitsee Lampedusan saarella Italiassa. Se sijaitsee muutaman sadan metrin päässä kaupungin keskustasta. Vilkkaimmillaan lentoaseman liikenne on kesäkuukausina.
Lentoyhtiöt

Meridiana
MyAir
Kolmiokaupan keskiosuus

Myytävät tavarat lähetettiin Euroopasta Afrikkaan myytäväksi ja kaupattiin orjuutettuja afrikkalaisia vastaan. Afrikkalaiset vietiin vuorostaan sinisellä kuvatuille alueille, joista tuli tunnetuksi sana "läpikulku" (Middle Passage). Orjuutetut afrikkalaiset myytiin sitten raaka-aineita vastaan, jotka palautettiin Eurooppaan " Kolmiokaupan " toteuttamiseksi.
Kolmiokaupan keskiosuus (engl. Middle Passage) oli kolmiokaupan vaihe, jossa miljoonia afrikkalaisia kuljetettiin pakottamalla Uuteen maailmaan osana Atlantin orjakauppaa. Alukset lähtivät Euroopasta Afrikan markkinoille lastattuina teollisuustuotteilla, joiden avulla käytiin kauppaa ostetuista tai siepatuista afrikkalaisista, jotka kuljetettiin Atlantin yli orjina. Tässä kolmiokaupan keskimmäisessä osuudessa orjuutetut afrikkalaiset myytiin tai heillä käytettiin kauppaa raaka-aineista, jotka kuljetettiin takaisin Eurooppaan matkan loppuunsaattamiseksi.
Keskiosuuden ensimmäinen etappi oli vangittujen (orjien) kuljettaminen Afrikan satamiin, kuten Elminaan, missä heidät lastattiin aluksiin. Viimeinen etappi oli matka maihinnoususatamasta, kuten Charlestonista, plantaasille tai muuhun määränpäähän, jossa heidät pantiin töihin. Keskimmäinen etappi Atlantin yli liittyi näihin kahteen. Keskimmäisen etapin matkat olivat suuria rahoitushankkeita, joita yleensä järjestivät yritykset tai sijoittajaryhmät pikemminkin kuin yksityishenkilöt.
"Keskiosuutta" pidettiin välivaiheena niille jotka kaupattiin Afrikasta Amerikkaan. Aluksen miehistön tekemät ahtaat tilat ja tarkoituksellisen tiukka jako afrikkalaisiin yhteisöihin motivoi vangittuja afrikkalaisia luomaan ystävyyssuhteita, jotka myöhemmin muodostivat pakotettuja transatlanttisia yhteisöjä.
Osallistujat

Amerikkalaiset ja Karibialaiset kauppiaat ottivat vastaan orjuutetut afrikkalaiset. Tähän kaupankäyntiin osallistui eurooppalaisia valtioita, kuten Portugali, Iso-Britannia, Espanja, Ranska, Alankomaat, Tanska – Norja, Ruotsi, Kuurinmaa ja Brandenburg, sekä myös kauppiaita Brasiliasta ja Pohjois-Amerikasta. Orjuutetut afrikkalaiset tulivat enimmäkseen kahdeksalta alueelta: Senegambiasta, Ylä-Guineasta, Norsunluurannikolta, Kultarannikolta, Benininlahdelta Biafranlahdelta, Läntisestä Keski-Afrikasta ja Kaakkois-Afrikasta.
Kaikki orjakauppa ei ollut kolmiokauppaa. Transatlanttisesta orjakaupasta tehdyn tietokannan mukaan lähes 80 prosenttia orjuutetuista afrikkalaisista saapui Amerikkoihin aluksilla, jotka purjehtivat Uuden maailman satamista suoraan Afrikkaan. Toisin sanoen lähes 40 prosenttia koko orjakaupasta oli bilateraalista, eikä kolmiokauppaa. Suurin bilateraalista kauppaa harjoittanut maa oli Brasilia, jonne vietiin lähes puolet Afrikasta Atlantin yli kuljetetuista afrikkalaisista. Brasiliassa olevat kauppiaat alkoivat kaupankäynnin tosissaan 1630-luvulla.
Purjehdustekniikat

Pyrkimys voittoihin 1800-luvun Atlantin markkinataloudessa muutti laivojen suunnittelua ja ihmislastin hallintaa, johon kuuluivat orjuutetut afrikkalaiset ja enimmäkseen valkoiset miehistön jäsenet. Alusten tuuletuksen parantaminen auttoi vähentämään kuolleiden määrää, josta nämä alukset olivat tunnettuja 1500- ja 1600-luvuilla. Uusi muotoilu antoi laivoille mahdollisuuden suunnistaa nopeammin varsinkin jokisuiden suuntaan, joka takasi pääsyn Länsi-Afrikan rannikon moniin uusiin orjapaikkoihin. Orjuutetun afrikkalaisen rahallinen arvo millä tahansa amerikkalaisella huutokauppapaikalla 1700-luvun puolivälissä oli 800 – 1200 dollaria, mikä vastaa nykyisin 32 000 – 48 000 dollaria. Siksi alusten päälliköt ja sijoittajat etsivät tekniikoita, jotka suojelivat heidän ihmislastiaan.
Koko Atlantin orjakaupan ajan (1570–1808) orjalaivat olivat yleensä pienempiä kuin perinteiset lastialukset, ja useimpien orjalaivojen paino oli 150 – 250 tonnia. Tämä vastasi noin 350 - 450 orjuutettua afrikkalaista jokaisella orja-aluksella tai 1,5 - 2,4 henkeä tonnia kohti. Ajan englantilaiset alukset olivat yleensä tätä suurempia ja ranskalaiset pienempiä. Alukset, jotka oli tarkoituksellisesti suunniteltu pienemmiksi ja paremmin ohjattaviksi, oli tarkoitettu purjehtimaan Afrikan rannikon jokia pitkin kauemmaksi sisävesisatamiin, jonka takia nämä alukset lisäsivät orjakaupan vaikutusta Afrikkaan. Lisäksi alusten koot kasvoivat hieman 1700-luvun aikana, mutta orjuutettujen afrikkalaisten lukumäärä alusta kohti pysyi kuitenkin samana. Orjuutettujen afrikkalaisten suhde laivojen vetoisuuteen oli vähäisempi, ja tämän tarkoituksena oli lisätä tilaa ihmistä kohti ja siten parantaa kaikkien aluksella olevien henkilöiden selviytymismahdollisuuksia. Näissä laivoissa oli myös väliaikaisia varastokansia, jotka erotettiin avoimella ristikko- tai kalteriraudoilla. Laivojen päälliköt käyttivät näitä kammioita luultavasti orjuutettujen afrikkalaisten jakamiseen, joka auttaisi torjumaan kapinoita. Joissakin 1700-luvun lopulla kehitetyissä aluksissa oli rakennettu jopa tuuletusaukkoja aseporttien sivuihin ja väliin (ja niihin luukkuja huonon sään varalle). Nämä kannen rakenteet lisäsivät ilmavirtausta ja auttoivat siten parantamaan selviytymistä ja vähentämään mahdollisia investointitappioita.
Toinen merkittävä tekijä "lastin suojauksessa" oli tiedon lisääntyminen sairauksista ja lääkkeistä (kuten erilaisten lääkkeiden tuominen aluksille). Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian alus huomasi ensimmäisenä 1700-luvulla ja sitä seurasivat eräät muut maat ja yritykset 1700-luvun lopulla ja 1800-luvun alussa, että kirurgien ja muiden lääkäreiden mukaan ottaminen laivoihin osoittautui liian kalliiksi verrattuna hyötyihin. Lääkintähenkilökunnan sijaan he varustivat aluksia erilaisilla lääkkeillä. Vaikka tämä oli parempi kuin se, että oltiin kokonaan ilman lääkkeitä, ja ottaen huomioon sen, että monilla miehistön jäsenillä oli ainakin jonkinlainen käsitys taudin leviämisestä, ilman lääketieteellistä henkilöstöä kuolleisuus oli edelleen erittäin korkea 1800-luvulla.
Orjien käsittely ja heidän vastarintansa

Orjien kohtelu oli kauhistuttavaa, koska vangittujen afrikkalaisten miesten ja naisten katsottiin olevan ihmistä vähäisempiä. He olivat "rahtia" tai "tavaroita" ja heitä käsiteltiin sellaisena ja heitä kuljetettiin heidän markkinointiaan varten. Naiset lasten kanssa eivät olleet toivottavia, koska he veivät liikaa tilaa, eikä pikkulapsia haluttu mukaan päivittäisen ylläpidon takia. Esimerkiksi brittiläinen orjalaiva Zong otti liian monta orjaa matkalle Uuteen maailmaan vuonna 1781. Ylitäyttö, aliravitsemus ja taudit tappoivat useita miehistön jäseniä ja noin 60 orjaa. Huono sää hidastutti Zongin matkaa ja juomaveden puute tuli huolestuttavaksi. Miehistö päätti hukuttaa joitakin orjia mereen vettä säästääkseen ja antaakseen omistajille mahdollisuuden kerätä vakuutuksia kadonneesta lastista. Noin 130 orjaa tapettiin, ja useat heistä päättivät tappaa itsensä hyppäämällä mereen vapaaehtoisesti. Zongin- tapaus yllytti abolitionistien liikettä ja se sai aikaan suuren oikeudenkäynnin, kun vakuutusyhtiö kieltäytyi korvaamasta menetystä.
Yleensä orjia ruokittiin ja heille annettiin juomaa, koska terveet orjat olivat arvokkaampia. Jos resurssit loppuivat pitkillä, vaikeasti ennakoitavissa olevilla matkoilla, miehistö sai etusijan kohtelussa. Orjien rankaiseminen ja kidutus oli hyvin tavallista, koska matkalla miehistön oli muutettava itsenäiset ihmiset tottelevaisiksi orjiksi. Raskaana olevilla naisilla, jotka synnyttivät lapsensa aluksilla oli vaarana, että heidän lapsensa tapetaan, jotta äidit saataisiin myytyä. Pahimmat rangaistukset annettiin kapinoinnista. Kerran kapteeni rankaisi epäonnistuneesta kapinasta tappamalla yhden mukana olleen orjan välittömästi, ja pakotti kaksi muuta orjaa syömään hänen sydämensä ja maksansa.
Tauteja ja itsemurhayrityksiä torjuakseen miehistö pakotti orjat aluksen kannelle liikuntaa varten. Se johti yleensä lyönteihin, koska orjat eivät halunneet tanssia tai olla heidän kanssaan vuorovaikutuksessa. Nämä pahoinpitelyt olivat usein vakavia ja ne saattoivat johtaa orjan kuolemaan tai saattaa heidät alttiimmaksi taudeille.
Orjien käsittely ja heidän vastarintansa > Itsemurhat

Orjat tekivät vastarintaa monin tavoin. Kaksi yleisintä vastustuskeinoa oli kieltäytyminen syömästä ja itsemurha. Itsemurhia tapahtui usein, kieltäydyttiin ruoan syömisestä tai lääkkeistä, tai hypättiin yli laidan, tai myös monilla muilla opportunistisilla keinoilla. Jos orja hyppäsi yli laidan, hänet jätettiin usein hukkumaan tai ammuttiin laivasta. Vuosisatojen kuluessa joidenkin afrikkalaisten kansojen, kuten Kruiden, käsitettiin pitävän orjuutta huonona ihmisarvona. He tulivat tunnetuksi ylpeydestään ja yrittivät itsemurhaa heti menetettyään vapautensa.
Orjuuttajat yrittivät estää itsemurhia ja nälkäkuolemia niin paljon kuin mahdollista. Usein orjia pakkosyötettiin tai kidutettiin, kunnes he suostuivat syömään. Vaikka jotkut pystyivät näännyttämään itsensä nälkään, orjia eristettiin itsemurhan menetelmistä kansien sivuosissa, joissa oli usein verkkoja. Silti orjat onnistuivat varsinkin hyppäämään yli laidan. Usein kapinan epäonnistuttua kapinoitsijat hyppäsivät joukolla mereen. Orjat uskoivat yleensä, että jos he hyppäävät yli laidan, heidät palautetaan perheensä ja ystäviensä kylään tai esi-isiensä pariin kuolemansa jälkeen.
Itsemurha hyppäämällä yli laidan oli niin suuri ongelma, että kapteenien oli monissa tapauksissa puututtava siihen itse. He käyttivät laivoja seuranneita haita pelottelemiseen. Eräs kapteeni, jonka aluksella oli sarja itsemurhia, otti erään naisen ja laski hänet veteen köyden avulla ja veti hänet alas hyvin nopeasti. Kun hän tuli näkyviin, hait olivat jo tappaneet hänet - ja purreet pois hänen ruumiinsa alaosan.
Orjien käsittely ja heidän vastarintansa > Identiteetti ja viestintä

Pystyäkseen viestimään keskenään matkalla orjat loivat eurooppalaisille tuntemattoman viestintäjärjestelmän. He kokosivat käytäville kuoroja, jotka käyttivät ääntään, ruumistaan ja itse alusta. Alusten ontto rakenne antoi orjille mahdollisuuden käyttää niitä lyömäsoittimina ja vahvistaa laulujensa ääntä. Tämä "instrumenttien" yhdistelmä oli sekä orjien tapa viestiä, että myös keino luoda uusi identiteetti, vaikka orjakauppiaat yrittivät ehkäistä heitä siitä. Vaikka suurin osa orjista oli Afrikan eri alueilta, heidän tilanteensa ansiosta he saattoivat kehittää yhteisyyttä ja luoda uutta kulttuuria ja identiteettiä aluksilla yhteisen kielen ja viestintätavan avulla:
... kutsun ja vastauksen äänet sallivat eri kieliä puhuvien miesten ja naisten kommunikoida vankeutumisensa olosuhteista. Itse asiassa Hubridas-aluksella siitä, mikä alkoi murinasta ja muuntautui lauluksi, tuli ennen pitkää koordinoidun kapinan huutoja ja kiljahduksia.
Viestintä pyrki kumoamaan eurooppalaisten auktoriteetin ja antoi orjille mahdollisuuden muodostaa sellaista voimaa ja identiteettiä, joka oli muuten kielletty. Lisäksi tällainen organisointi ja yhdistäminen mahdollisti kapinoiden ja kansannousujen koordinoinnin ja joskus onnistumisenkin.
Orjien käsittely ja heidän vastarintansa > Vastarinta

Laivoilla vangitut eivät aina olleet halukkaita noudattamaan käskyjä. Joskus he reagoivat väkivaltaan. Orjalaivat suunniteltiin ja niitä käytettiin estämään orjia kapinoimasta. Orjien vastarinta yleensä epäonnistui ja kapinaan osallistuneita rangaistiin ankarasti. Jonkinlaista kapinointia oli noin yhdessä kymmenestä aluksesta.
Ottobah Cugoano, joka otettiin lapsena orjaksi Afrikasta, kuvasi myöhemmin kapinaa aluksella, jolla hänet kuljetettiin Länsi-Intiaan:
Kun meidät vihdoin vietiin pois, kuolema oli elämää toivotumpi, ja teimme keskuudessamme suunnitelman, jonka mukaan voimme polttaa ja räjäyttää laivan ja menehtyä kaikki yhdessä liekeissä.
Kapinallisten lukumäärä vaihteli suuresti. Usein kapina päättyi muutamien orjien ja miehistön kuolemaan. Selviytyneitä kapinallisia rangaistiin tai heidät teloitettiin esimerkkinä muille aluksella oleville orjille.
Orjien käsittely ja heidän vastarintansa > Afrikkalainen uskonto

Orjat vastustivat myös heidän uskontojensa ja mytologiansa tiettyjen ilmentymien kautta. He vetosivat jumaliensa suojeluun ja kostoon vangitsijoilleen ja yrittävät myös kirota tai muuten vahingoittaa miehistöä epäjumalien ja fetissien avulla. Eräs miehistö löysi fetissejä vesivarastostaan, jonka orjat asettivat uskoen sen tappavan kaikki siitä juoneet.
Merimiehet ja miehistö

Orjalaivojen omistajat ja kapteenit saattoivat odottaa suuria voittoja, mutta tavallisille merimiehille maksettiin usein huonosti palkkaa ja heillä oli julma kuri. Merimiesten piti usein elää ja nukkua ilman suojaa avoimella kannella koko Atlantin matkan ajan, koska kannen alapuolella olevan tilan täyttivät orjuutetut ihmiset.
Miehistön kuolleisuuden odotettiin olevan matkan aikana noin 20 prosenttia. Merimiehet kuolivat sairauksiin (erityisesti malariaan ja keltakuumeeseen), ruoskinnan tai orjijen kapinoinnin seurauksena. Miehistön korkea kuolleisuus paluumatkalla oli edullista kapteenille, koska se vähensi niiden merimiesten määrää, joille oli maksettava kotisatamaan saavuttua. Selviytyneiltä miehistön jäseniltä huijattiin usein heidän palkkaansa.
Merimiehiä palkattiin usein pakottamalla, koska he yleensä tunsivat ja vihasivat orjakauppaa. Satamakaupungeissa rekrytoijat ja majatalojen omistajat houkuttelivat merimiehiä humalaan (ja velkaantumiseen) ja tarjosivat sitten vapautumista veloista, jos he allekirjoittavat sopimuksen orja-alusten kanssa. Jos he kieltäytyisivät, heidät vangittaisiin. Vankilassa olleiden merimiesten oli vaikea saada työpaikkoja muualta kuin orjalaivateollisuudesta, koska suurin osa merialasta ei palkannut "vankilalintuja", joten heidät pakotettiin joka tapauksessa menemään orjalaivoihin.
Aiheesta muualla

Mustakeem, Sowande M (2016). Slavery at Sea: Terror, Sex, and Sickness in the Middle Passage. University of Illinois Press.
"Last Voyage of the Slave Ship Henrietta Marie" (Arkistoitu – Internet Archive), National Geographic
A Slave Ship Speaks (PDF)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Middle Passage
Pohjakaavio Atlantin orjakaupan orjalaivasta. (Peräisin dokumentista "Selvitys todisteista alahuoneen komitealle vuosina 1790 ja 1791".)
Kuvaus Brookesista, brittiläisestä orja-aluksesta, 1787.
Orjalaivan läpileikkaus.
Brasilialaisen orjalaivan poikkileikkaus, 1830.
Orjia laivan alakannella.
Willian Turner, Orjalaiva, (Orjakauppiaat heittävät yli laidan kuolleita ja kuolevia), 1840. Turner sai aiheen maalaukseensa orjalaiva Zongin verilöylystä.
Käännös suomeksi
Lahnajärvi (Petäjävesi)

| Lahnajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Petäjävesi
Koordinaatit:  62°21′49″N, 25°07′46″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Pengerjoen valuma-alue (14.54)
Laskujoki:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  14.548.1.009
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  138,4 m  
Pituus:  520 m  
Leveys:  220 m  
Rantaviiva:  1,594 km  
Pinta-ala:  5,769 ha  
Tilavuus:  0.000042 km³ 
Keskisyvyys:  0,72 m  
Suurin syvyys:  1,7 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiLahnajärvi 
Lahnajärvi  on Keski-Suomessa Petäjävedellä Louhimon lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 520 metriä pitkä, 220 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 5,8 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 41 700 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 0,7 metriä ja suurin syvyys on 1,7 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Jämsän reitin valuma-alueen (14.5) Pengerjoen valuma-alueella (14.54), jonka Ohrajoen valuma-alueeseen (14.548) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 138,4 metriä mpy.
Lajos Zilahy

| Lajos Zilahy |
| --- | --- |
 Lajos Zilahy
Henkilötiedot
Syntynyt: 1891 Nagyszalonta, Unkari (nyk. Salonta, Romania)
Kuollut: 1974 (82–83 vuotta) Novi Sad, Jugoslavia (nyk. Serbia)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: unkari
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Lajos Zilahy (1891 Nagyszalonta, Unkari (nyk. Salonta, Romania) – 1974 Novi Sad, Jugoslavia (nyk. Serbia)) oli unkarilainen kirjailija ja kulttuuripoliitikko. Hän asui vuodesta 1947 Yhdysvalloissa.
Suomennetut teokset

Surmaava kevät (Halálos tavasz), suom. Kaarlo Kariniemi (Kaarlo Nieminen?), Hämeenlinna: Karisto 1939
Kaksi vankia 1–2 (Két fogoly), suom. V. Hiekkanen, Turku: Aura 1944
Kultainen silta (Die goldene Brücke), suom. V. Rekola, Jyväskylä: Gummerus 1950 (suomennettu saksankielisestä käännöksestä?)
Nuori kreivitär (The Dukays), suom. Laura Tala, Jyväskylä: Gummerus 1951 (suomennettu englanninkielisestä käännöksestä, suomennoksesta on jätetty pois teoksen keskimmäinen osa "Kristina ja kuningas")
Jotakin ajelehtii vedessä (Valamit kisz a viz), suom. V. Rekola, Jyväskylä: Gummerus 1953 (suomennettu saksankielisestä käännöksestä)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lajos Zilahy Wikimedia Commonsissa
Lappdal

Lappdal on kylä Kemiönsaaren kunnassa. Kylä sijaitsee Kemiön pohjoislaidalla meren rannalla.
Lappdal on muodostunut Lappdalin yksinäistalon ympäristöön pieneen laaksoon meren rannalle. Lappdalin naapurikylät ovat Viksgård, Gesterby ja Albrektsböle. Valtaosa Lappdalin kyläalueesta on metsää ja korkeita kallioita. Kylän itälaidalla Telegrafberget kohoaa 60 metrin korkeuteen. Lappdalin kantatilan lisäksi kylässä on vain kesäasutusta, jota on rakennettu rannoille runsaasti.
Varhaisin maininta Lappdalista on vuodelta 1540. Lappdal on kuulkunut Gesterbyn jakokuntaan ja kylään on kuulunut ainoastaan Lappdalin tila 1900-luvun alkuun saakka. Tuolloin kylään syntyi yksi palstatila. Taiteilija Axel Haartman omisti palstatilan ja kylässä on nykyään hänen nimeään kantava tie. Kemiön ja Sauvon yhdistänyt Rajalahden lossi toimi Lappdalissa vuoteen 1972 asti. Vanha lossitupa ja palstatila ovat nykyään kesämökkejä. 1970-luvusta lähtien kylän rannoille on rakennettu kesäasutusta.
Lappasen seisake

Lappasen seisake on lakkautettu henkilöliikenteen rautatieliikennepaikka Pattijoella Raahessa Raahen radalla. Se avattiin 1. helmikuuta 1950. Henkilöliikenne lakkautettiin 25. syyskuuta 1966 ja koko liikennepaikka 28. toukokuuta 1972.
Laura Puska

Laura Puska (s. 1986 Joensuu) on suomalainen kuvataiteilija. Hän on suorittanut opintoja Suomessa, Espanjassa, Alankomaissa ja Kiinassa. Hänellä on ollut yksityisnäyttelyitä Suomessa, Kiinassa ja Islannissa; lisäksi hän on ollut edustettuna näyttelyissä Yhdysvalloissa, Iranissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Alankomaissa ja Espanjassa. Hänellä on ollut useita residenssejä.
Kääpiöpallokala

| Kääpiöpallokala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Jäykkäleukakalat Tetraodontiformes
Heimo::  Pallokalat Tetraodontidae
Suku::  Carinotetraodon
Laji::  travancoricus
Kaksiosainen nimi
 Carinotetraodon travancoricus  (Hora & Nair, 1941) 
Katso myös
   Kääpiöpallokala Wikispeciesissä   Kääpiöpallokala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kääpiöpallokala (Carinotetraodon travancoricus)  on pienikokoinen makean veden pallokalalaji. Sitä on aiemmin kutsuttu suomeksi myös sinipallokalaksi.
Koko ja ulkonäkö

Kääpiöpallokala jää alle kaksi ja puoli senttiä pitkäksi; se on pallokalalajeista pienikokoisin. Lajin pohjaväri on kellertävä, ja kylkiä ja selkää kuvioivat tummanvihreät läikät. Aikuisella koiraalla on silmien ympärillä juovia, ikään kuin huoliryppyjä. Koiraan vatsassa kulkee tumma viiva leuasta pyrstöön. Stressaantuneilla tai nuorilla yksilöillä näiden värituntomerkkien erottaminen on tavallistakin vaikeampaa.
Alkuperä

Kääpiöpallokala on endeeminen laji Intiassa Pamba-joessa Keralan osavaltiossa. Toisin kuin useimmat pallokalalajit, se ei elä meri- eikä murtovedessä.