The Alan Parsons Project
Jälkimaine

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | He halusivat tehdä konseptialbumeja roboteista ja Edgar Allan Poesta; he halusivat imeä rockmusiikista viimeisenkin pisaran inhimillisyyttä ja elinvoimaa luodakseen jotain, jolla olisi kestävää musiikillista arvoa. Valitettavasti he ymmärsivät rock and rollin väärin... monta musiikillista syntiä voi saada anteeksi, intohimon puutetta ei milloinkaan. | ” |
– Tim O’Neil, 2007.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | On ehkä totta, että I Robotia ei voi arvostaa, ellei rakasta joko sci-fiä tai taiderockia. Totta on kuitenkin myös se, että tieteis-taiderock ei tästä paremmaksi muutu. | ” |
– Stephen Thomas Erlewine
The Alan Parsons Project oli aikanaan erittäin suosittu yhtye, ja 2000-luvun alussa julkaistun lehdistötiedotteen mukaan yhtyeen albumeja olisi myyty yhteensä 43 miljoonaa kappaletta. Sen jälkimaine on kuitenkin ollut melko kielteinen: ”alaviite niiden taiderock-yhtyeiden historiassa, jotka eivät koskaan luoneet mitään omaperäistä”. Yhtyeen musiikin on usein katsottu jäljittelevän Pink Floydiä, mutta jäävän esikuvaansa heikommaksi. BBC:n Tim Nelson kirjoittaa vuonna 2007 julkaistussa retrospektiivissä The Alan Parsons Projectin tuotannon olevan ”pöhöttyneen suurellinen” näyte progressiivisesta rockista pahimmillaan ja muistutus siitä, mihin punkia tarvittiin. Nelsonin mukaan Parsonsin albumeja käytettiin 80-luvulla lähinnä hifi-laitteistojen testaamiseen, eivätkä ne juuri muuhun sovellukaan. Samansuuntaisia ajatuksia oli esittänyt Rolling Stonen Stephen Holden jo vuonna 1979.
Steve Lampiris huomauttaa vuonna 2017 julkaistussa retrospektiivissä, että mahtipontisuus ja naurettavuus olivat progressiivisen rockin tunnusmerkkejä. The Alan Parsons Project vei kuitenkin nämä elementit äärimmilleen heti ensimmäisellä albumillaan, mikä näkyi esimerkiksi ”täysin kajahtaneessa” ”The Tell-Tale Heartissa” sekä pitkissä ja ylitunteellisissa orkesteriosuuksissa. Vahvuutena olivat korkeat tuotantoarvot: ”Läpi uransa Parsons tuotti koneiden avulla inhimillisiä luomuksia.” Sputnikmusic-sivustolla julkaistussa arvostelussa huomautetaan The Alan Parsons Projectin olleen progeyhtyeistä kaupallisimpia, minkä vuoksi yhtyeen musiikki on monelle lajityypin harrastajalle ”salainen pahe” (”guilty pleasure”).
Nykyisin The Alan Parsons Project albumit muistetaan ennen kaikkea niiden hiotusta äänimaailmasta ja korkeista tuotantoarvoista. Yleensä yhtyeen elektronisten instrumentaalien arvioidaan kestäneen aikaa laulettuja osuuksia paremmin. 2000-luvulla yhtye saikin uutta suosiota house-, tekno-, disko- ja hip hop -DJ:den parissa. Varsinkin Eye in the Sky -albumin ”Sirius” ja ”Mammagamma” ovat olleet sämpläämisen ja jäljittelyn kohteena. Esimerkiksi P. Diddyn menestysalbumi The Saga Continuesin nimikappale rakentui suurelta osin ”Siriuksen” varaan. Muita APP:tä sämplänneitä yhtyeitä ovat esimerkiksi Daft Punk, Jay-Z ja Kendrick Lamar. ”Eye in the Skyn” unimaisissa, huolellisesti tuotetuissa äänimaisemissa on yhtäläisyyksiä myöhempään skandinaaviseen dream popiin. ”Eye in the Sky” -vaikutteita on nähty myös Lady Antebellumin country pop -hitissä ”Need You Now” (2010).
The Alan Parsons Projectin parhaina albumeina pidetään yleisesti kahta ensimmäistä, mutta myös The Turn of a Friendly Card ja Eye in the Sky ovat suosittuja. Huonoimmiksi arvioidaan yleensä 1980-luvun puolivälissä ilmestyneet Vulture Culture ja Stereotomy. 1970-luvun APP-albumeista huonoimpana pidetään usein Eveä.