stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nate Diaz
Vapaaottelu-ura > UFC > Välisarja

Diaz pääsi seuraavassa ottelussa päätapahtumaan UFC 111:sta. Hän voitti ensimmäisen välisarjaottelunsa Rory Markhamia vastaan teknisellä tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Diaz jatkoi voittokulkuaan elokuussa UFC 118 -tapahtumassa, jossa hän voitti Marcus Davisin giljotiinikuristuksella kolmannessa erässä. Ottelu palkittiin Illan kamppailu bonuksella.
Diazin voittoputki kuitenkin päättyi tammikuussa 2011, UFC 125 -tapahtumassa, jossa hän hävisi Dong Hyun Kimille tuomariäänin. Myöhemmin huhtikuussa Diaz kohtasi UFC 129 -tapahtumassa Rory MacDonaldin, jolle hän myös hävisi tuomariäänin.
Vapaaottelu-ura > UFC > Paluu kevytsarjaan ja haastaminen mestaruudesta

Diaz palasi neljän välisarjaottelun jälkeen takaisin kevytsarjaan syyskuussa 2011, jolloin hän kohtasi Takanori Gomin UFC 135 -tapahtumassa. Diaz voitti kamppailun ensimmäisessä erässä käsilukolla, joka palkittiin myös Illan luovutus bonuksella. Joulukuussa 2011 Diaz kohtasi Donald Cerronen UFC 141 -tapahtumassa, jossa hän voitti kamppailun tuomariäänin. Voitto oli Diazin uran toinen voitto tuomariäänin. Ottelu palkittiin Illan kamppailu bonuksella.
2012 Diaz jatkoi voittokulkuaan Jim Milleriä vastaan UFC on Fox: Diaz vs. Miller -tapahtumassa. Kamppailu oli kevytsarjan ykköshaastajan paikasta ja se päättyi Diazin voittoon giljotiinikuristuksella toisessa erässä.
Voitettuaan Millerin Diaz pääsi ottelemaan UFC:n kevytsarjan mestaruudesta Benson Hendersonia vastaan. Kamppailu käytiin 8. joulukuuta 2012 UFC on Fox: Henderson vs. Diaz -tapahtumassa. Viisieräinen mestaruuskamppailu päättyi Diazin tappioon tuomariäänin.
Mestaruuskamppailun jälkeen Diaz otteli Josh Thomsonia vastaan huhtikuussa 2013. Hän kärsi ensimmäisen tappionsa teknisellä tyrmäyksellä. Ottelu kesti aina toiseen erään saakka. Marraskuussa Diaz sai vastaansa Gray Maynardin, jolle hän oli hävinnyt hajaäänin kaksikon edellisessä kamppailussa 2010. Tällä kertaa Diaz voitti ottelun tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Diazin voitto palkittiin myös Illan tyrmäys bonuksella.
2014 Diaz otteli vain yhden ottelun. Hän sai vastaansa Rafael dos Anjosin, joka oli edellisessä ottelussaan voittanut aiemmin Diazin kohtaaman Benson Hendersonin tyrmäyksellä. Diaz hävisi dos Anjosille tuomariäänin. Seuraavan kerran Diaz otteli joulukuussa 2015, joka jäi kyseisen vuoden ainoaksi otteluksi. Hän kohtasi UFC on Fox: dos Anjos vs. Cerrone 2 -tapahtumassa Michael Johnsonin, jonka hän voitti tuomariäänin. Ottelu palkittiin Illan kamppailu bonuksella.
Vapaaottelu-ura > UFC > Diaz vs. McGregor I-II

Diaz otti vastaan lyhyen ajan sisällä haasteen otella höyhensarjan mestaria Conor McGregoria vastaan. McGregorin oli määrä otella kevytsarjan mestaria Rafael dos Anjosia vastaan UFC 196:ssa, joka jättäytyi ottelusta loukkaantumisen vuoksi. 6. maaliskuuta 2016 käyty välisarjan ottelu päättyi Diazin voittoon kuristuksella. Lisäksi ottelu huomioitiin Illan kamppailu bonuksella. McGregor halusi uusintaottelun heti perään ja sen oli määrä järjestää UFC 200 -tapahtumassa heinäkuussa 2016, mutta McGregorin kieltäydyttyä tekemästä määrättyä lehdistökiertuetta kamppailu siirrettiin elokuulle, UFC 202 -tapahtumaan. Diaz hävisi viisieräisen kamppailun tuomariäänin. Ottelu palkittiin Illan kamppailu bonuksella.
Vapaaottelu-ura > UFC > Paluu tauolta ja BMF-mestaruuden haastaminen

Diaz ei otellut McGregor otteluiden jälkeen kahteen vuoteen, kunnes elokuussa 2018 hänen ilmoitettiin kohtaavaan marraskuussa kevytsarjan ottelussa Dustin Poirierin. Ottelu kuitenkin peruttiin, kun Poirier loukkaantui ennen ottelua.
Lopulta elokuussa 2019 Diaz teki paluun oteltuaan UFC 241 -tapahtumassa entistä kevytsarjan mestaria Anthony Pettista vastaan välisarjan ottelussa. Diaz voitti kamppailun tuomariäänin (30–27, 30–27, 29–28). Marraskuussa Diaz otteli Jorge Masvidalia vastaan UFC 244 -tapahtumassa symbolisesta BMF ("baddest motherfucker") mestaruusvyöstä. Diaz hävisi kamppailun kolmannen erän jälkeen lääkärin määräyksestä saatuaan oikean silmänsä yläpuolelle paikkaamattoman vekin.
Ottelutyyli

Diaz aloitti kamppailujien parissa harjoittelemalla aluksi 14-vuotiaana brasilialaista jujutsua, josta hän saavutti mustan vyön huhtikuussa 2012 Cesar Gracien myöntämänä. Myöhemmin Diaz alkoi harjoittelemaan myös nyrkkeilyä Richard Perezin opastuksella.
Saavutukset

UFC
The Ultimate Fighter 5 -turnauksen voittaja
Illan kamppailu (kahdeksan kertaa)
Illan luovutusvoitto (viisi kertaa)
Illan tyrmäys (kerran)
Illan suoritus (kerran)
Eniten bonusvoittoja (15)
Eniten Illan kamppailu bonuksia (8)
Toiseksi eniten luovutusvoittoja (9)
David Shulkin

| David Shulkin |
| --- | --- |

Yhdysvaltain 9. veteraaniasiainministeri
 28. huhtikuuta 2017 – 28. maaliskuuta 2018  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  Robert A. McDonald
Seuraaja:  Robert Wilkie (virkaatekevä)
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1959 (ikä 65) Fort Sheridan, Illinois, Yhdysvallat
Puoliso:  Merle Bari
Aiheesta muualla
www.drshulkin.com
David Jonathon Shulkin (s. 22. kesäkuuta 1959) on yhdysvaltalainen lääkäri ja maansa entinen veteraaniasiainministeri. Donald Trump valitsi Shulkinin ehdokkaakseen veteraaniasiainministeriksi 11. tammikuuta 2017 ja 13. helmikuuta senaatti hyväksyi nimityksen yksimielisesti äänin 100-0. Shulkin on ainut Trumpin hallituksessa ministerinä toiminut, jonka senaatti on hyväksynyt yksimielisesti ja kautta aikojen ensimmäinen veteraaniasiainministeri, joka ei itse ole veteraani. Hän toimi jo Barack Obaman hallituksessa samassa ministeriössä veteraanien terveydenhuollosta vastaavana apulaisministerinä. 28. maaliskuuta 2018 Trump ilmoitti erottaneensa Shulkinin tehtävästään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Shulkin Wikimedia Commonsissa
| n k  Yhdysvaltain veteraaniasiainministerit |
| --- | --- | --- |
|  Derwinski  Brown  West  Principi  Nicholson  Peake  Shinseki  McDonald  Shulkin  Wilkie  McDonough  |  Derwinski  Brown  West  Principi  Nicholson  Peake  Shinseki  McDonald  Shulkin  Wilkie  McDonough  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
David Bernhardt (virkamies)

| David Bernhardt |
| --- | --- |

Yhdysvaltain sisäministeri
 11. huhtikuuta 2019 – 20. tammikuuta 2021  vt: 2. tammikuuta 2019 – 11. huhtikuuta 2019  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  Ryan Zinke
Seuraaja:  Deb Haaland
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. elokuuta 1969 (ikä 55)
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Aiheesta muualla
www.doi.gov/whoweare/asbernhardt ja davidlbernhardt.com
David Bernhardt (s. 1969) on yhdysvaltalainen juristi, lobbaaja ja virkamies, joka toimi Yhdysvaltain sisäministerinä 11. huhtikuuta 2019 – 20. tammikuuta 2021.
Bernhardt aloitti uransa republikaanikansanedustaja Scott McInnisin avustajana. Sen jälkeen hän siirtyi lobbausyhtiöön. Hän työskenteli jonkun aikaa sisäministeriössä George W. Bushin kaudella, mutta palasi lobbauksen pariin.
Bernhardt on lakimiehen urallaan edustanut muun muassa öljy-yhtiöitä ja maatalousalan yrityksiä. Siksi hänen nimittämisensä sisäministeriön apulaisvaltiosihteeriksi eli varaministeriksi vuonna 2017 herätti epäilyitä mahdollisista jääviyskysymyksistä.
Sisäministeri Ryan Zinken erottua joulukuussa 2018 Bernhardt nousi virkaatekeväksi sisäministeriksi. Hänen nimitetyksensä vakinaistettiin 11. huhtikuuta 2019.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Bernhardt (virkamies) Wikimedia Commonsissa
| n k  Yhdysvaltain sisäministerit |
| --- | --- | --- |
|  Ewing  McKennan  Stuart  McClelland  Thompson  C. Smith  Usher  Harlan  Browning  Cox  Delano  Chandler  Schurz  Kirkwood  Teller  Lamar  Vilas  Noble  H. Smith  Francis  Bliss  Hitchcock  Garfield  Ballinger  Fisher  Lane  Payne  Fall  Work  West  Wilbur  Ickes  Krug  Chapman  McKay  Seaton  Udall  Hickel  Morton  Hathaway  Kleppe  Andrus  Watt  Clark  Hodel  Lujan  Babbitt  Norton  Kempthorne  Salazar  Jewell  Zinke  Bernhardt  Haaland  |  Ewing  McKennan  Stuart  McClelland  Thompson  C. Smith  Usher  Harlan  Browning  Cox  Delano  Chandler  Schurz  Kirkwood  Teller  Lamar  Vilas  Noble  H. Smith  Francis  Bliss  Hitchcock  Garfield  Ballinger  Fisher  Lane  Payne  Fall  Work  West  Wilbur  Ickes  Krug  Chapman  McKay  Seaton  Udall  Hickel  Morton  Hathaway  Kleppe  Andrus  Watt  Clark  Hodel  Lujan  Babbitt  Norton  Kempthorne  Salazar  Jewell  Zinke  Bernhardt  Haaland  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Mick Mulvaney

| Mick Mulvaney |
| --- | --- |

Valkoisen talon kansliapäällikkö
 2. tammikuuta 2019 – 31. maaliskuuta 2020  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  John F. Kelly
Seuraaja:  Mark Meadows
Valkoisen talon hallinto- ja budjettipäällikkö
 16. helmikuuta 2017 – 31. maaliskuuta 2020  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  Shaun Donovan
Seuraaja:  Russell Vought
Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen Etelä-Carolinan 5. vaalipiiristä
 3. tammikuuta 2011 – 16. helmikuuta 2017  
Edeltäjä:  John Spratt
Seuraaja:  Ralph Norman
Henkilötiedot
Koko nimi:  John Michael Mulvaney
Syntynyt: 21. heinäkuuta 1967 (ikä 57) Alexandria, Virginia, Yhdysvallat
Puoliso:  Pamela West
Tiedot
Puolue:  republikaanit
Koulutus:  juristi
Tutkinnot:  Pohjois-Carolinan yliopisto Chapel Hillissä
Aiheesta muualla
mulvaney.house.gov
John Michael "Mick" Mulvaney [mʌlˈveɪni] (s. 21. heinäkuuta 1967) on yhdysvaltalainen republikaanipuolueen poliitikko. Hän toimi Valkoisen talon kansliapäällikkönä vuosina 2019–2020 sekä hallinto- ja budjettipäällikkönä (engl. Director of the Office of Management and Budget) vuosina 2017–2020. Vuosina 2011–2017 hän oli Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsen.
Mulvaney on suorittanut oikeustieteen tutkinnon Pohjois-Carolinan yliopistossa, Chapel Hillissä vuonna 1992. Hänellä oli oma yritys 1997–2000, minkä jälkeen hän työskenteli perheensä kiinteistöyrityksessä. Hän aloitti poliittisen uransa osavaltiovaaleissa vuonna 2006. Vuoden 2010 vaaleissa hänet valittiin Teekutsuliikkeen tuella liittovaltion kongressiin Etelä-Carolinan osavaltiosta.
Mulvaneya pidetään kovan linjan konservatiivina. Joulukuussa 2018 ilmoitettiin, että hänestä tulee vuoden 2019 alusta John F. Kellyn seuraaja Valkoisen talon kansliapäällikkönä. Hän oli nimityshetkellä kaksi vuotta kestäneen Trumpin presidenttikauden aikana kolmas kansliapäällikkö.
Jakob Heerbrand

Jakob Heerbrand (1521–1600), oli saksalainen luterilainen pappi ja teologi. Häntä on kutsuttu yhdeksi luterilaisen ortodoksian perustajista.
Heerbrand opiskeli Wittenbergissä, jolloin sekä Martti Luther että Philipp Melanchthon toimivat hänen opettajinaan. Valmistuttuaan hän toimi pääasiassa professorina Tübingenin yliopistossa. Hän otti osaa luterilaisena delegaattina Trenton kirkolliskokoukseen vuonna 1552. Tübingenin teologien Konstantinopolin patriarkaatin kanssa käymien keskustelujen hedelmänä syntynyt Heerbrandin tärkein teos Compendium Theologiae julkaistiin 1582 kaksikielisenä (kreikkalais-latinalaisena) laitoksena.
Ensio Pihkala

Ensio Samuli Pihkala, sukunimi aik. Gummerus (26. toukokuuta 1915 Iisalmi – 6. elokuuta 1941 Smila, Ukraina) oli suomalainen pastori, filosofian kandidaatti ja SS-vapaaehtoinen. Hän toimi SS-divisioona Wikingin suomalaisvapaaehtoisten kenttäpappina.
Pihkalan vanhemmat olivat rovasti, kansanedustaja Leo Benedikt Gummerus (1885–1956) ja Karin Lydia Noponen (k. 1925). Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin klassillisesta lyseosta 1933. Pihkala suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon ja hänet vihittiin papiksi 1937. Hän suoritti vielä kasvatusopin tutkinnon 1937 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1939. Pihkala toimi Lappeen kirkkoherran apulaisena ja hän oli myös kirkon stipendiaattina Berliinissä.
Pihkala oli talvisodan aikana joukkueenjohtajana ja sotilaspappina Jääkäripataljoona 1:ssa. Hänestä tuli vänrikki 1940. Vuonna 1941 Pihkala lähti SS-vapaaehtoiseksi Saksaan. Hän oli SS-joukoissa sotilasarvoltaan Untersturmführer ja toimi suomalaisten kenttäpappina. Pihkala kaatui elokuun alussa 1941 Ukrainassa ja hänen jälkeensä kenttäpapin tehtäviä hoiti Kalervo Kurkiala. Pihkala haudattiin kentälle kaatumispaikassaan Smilassa.
Pihkalan päiväkirja sisältää suorasukaisia arvioita SS-joukkojen toiminnasta. Hän totesi suomalaisten ihailevan näitä nykypäivän germaaniritareita, SS joukkoja. Lvivissä Pihkala joutui todistamaan Neuvostoliiton salaisen poliisin GPU:n vankilan puhdistusta tuhansista ruumiista, jotka NKVD:n joukot olivat surmanneet ja sitten paenneet saksalaisia.
Juha Hämäläinen (basisti)

Juha Pekka ”Jesu” Hämäläinen on suomalainen basisti. Hämäläinen perusti vuonna 1978 Bolin-nimisen yhtyeen yhdessä Matti Fagerholmin, eli Mike Monroen ja Antti (Andy McCoy) Hulkon kanssa. Tämän jälkeen hän soitti bassoa Pelle Miljoona Oy -yhtyeen neljännessä kokoonpanossa 1982–1983 sekä Yö-yhtyeessä vuosina 1990–1999. Muita bändejä ovat olleet Twiggy Oliver, Stressi, Musta Paraati, Lunta, The Voice Of Mengele ja Suspenders.
Hämäläinen on koulutukseltaan Hum. Kand, FM sekä filosofian lisensiaatti Helsingin yliopistosta pääaineenaan yleinen historia. Hän on tutkinut erityisesti suomalaista 1960- ja 1970-lukujen vastakulttuuria. Hämäläinen työskenteli työelämänsä viimeiset 19 vuotta peruskoulun yläasteen ja lukion historian ja yhteiskuntaopin lehtorina Helsingin yhteislyseossa, josta jäi eläkkeelle alkusyksystä vuonna 2024. Eläkkeellä Jesu Hämäläinen on työskennellyt sijaisena Pohjois-Haagan Yhteiskoulussa ja kevätlukukauden 2025 Käpylän peruskoulussa. historian, yhteiskuntaopin ja elämänkatsomustiedon lehtorina.
Diskografia > Pelle Miljoona Oy

Radio Kebab (1982)
Diskografia > Pelle Miljoona

Jos... (1984)
Diskografia > Musta Paraati

Käärmeet (1984)
Diskografia > The Voice Of M.

I Can't Sleep In Hell (1987/2007)
Diskografia > Yö

Antaa soittaa (1991)
Tänä yönä (1992)
Kymmenes kevät (1993)
Hyviä vuosia (1994)
Satelliitti (1996)
Pirstaleet (1997)
13. yö (1999)
Charles Leclerc

| Charles Leclerc |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Charles Marc Hervé Perceval Leclerc
Syntynyt: 16. lokakuuta 1997 (ikä 27) Monaco
Kansalaisuus:   Monaco
Formula 1 -ura
Auton numero:  16
Nykyinen talli:  Ferrari (2019–)
Entiset tallit:  Sauber (2018)
Kilpailuja:  149 (147 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  8
Palkintosijoja:  43
Paalupaikkoja:  26
Nopeimpia kierroksia:  10
MM-pisteitä:  1 430
Ensimmäinen kilpailu:  Australian GP 2018
Ensimmäinen voitto:  Belgian GP 2019
Viimeisin voitto:  Yhdysvaltain GP 2024
Sijoitus kaudella 2024:  3. (356 p.)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.charles-leclerc.com
Charles Marc Hervé Perceval Leclerc (s. 16. lokakuuta 1997 Monte Carlo, Monaco) on monacolainen rata-autoilija.
Leclerc on ajanut kaudesta 2019 lähtien Scuderia Ferrari -tallissa Formula 1 -sarjassa ja hän solmi joulukuussa 2019 jatkosopimuksen Ferrarille vuosille 2020–2024. Leclerc kuului Ferrarin nuorten kuljettajien ohjelmaan. Hän on menestynein monacolainen Formula 1 -kuljettaja, koska hän on ainoa osakilpailuvoittaja (Louis Chiron sijoittui osakilpailuissa parhaimmillaan kolmanneksi ja Olivier Beretta ei kerännyt urallaan yhtään MM-pistettä)..
Ura

Leclerc aloitti uransa karting-sarjoissa jo 4-vuotiaana. Ensimmäisen voittonsa hän saavutti Ranskan PACA Championship -luokassa vuonna 2005, ja voitti samalla myös sarjan mestaruuden. Hän voitti sarjan mestaruuden myös vuosina 2006 ja 2008. Vuonna 2010 Leclerc siirtyi KF3-luokkaan ja voitti Junior Monaco Kart Cup -luokan mestaruuden. Sen ovat voittaneet F1-kuljettajista muun muassa Sebastian Vettel, Carlos Sainz ja Robert Kubica.lähde? Leclerc siirtyi KF2-luokkaan vuonna 2012 voittaen WSK Euro Series -luokan mestaruuden. Samana vuonna hän sijoittui CIK-FIA European KF2 Championship -luokassa toiseksi. Vuonna 2013 hän sijoittui KZ-maailmanmestaruusluokan loppupisteissä toiseksi häviten mestaruuden nykyiselle F1-kuljettajalle Max Verstappenille.
Vuonna 2014 Leclerc aloitti kilpauransa Formula Renault Alps -sarjassa saavuttaen kaksi voittoa, yhden paalupaikan ja seitsemän palkintosijaa, sijoittuen sarjan toiseksi. Samana vuonna hän kilpaili Eurocup Formula Renault -sarjassa vierailevana kuljettajana saavuttaen kolme palkintosijaa. Vuonna 2015 Leclerc siirtyi kilpailemaan Euroopan Formula 3 -sarjaan. Hän saavutti kauden aikana neljä voittoa ja kolme paalupaikkaa sijoittuen sarjan neljänneksi.
Vuonna 2016 Leclerc siirtyi GP3-sarjaan ART Grand Prix -tallin kuljettajaksi. Kauden aikana hän saavutti 202 pistettä, neljä paalupaikkaa ja kolme voittoa. Hän voitti sarjan mestaruuden. Leclerc valittiin saman vuoden maaliskuussa Ferrarin nuorten kuljettajien ohjelmaan.
Vuonna 2017 Leclerc kilpaili Formula 2 -sarjassa ajaen Prema Racing -tallissa. Leclerc voitti sarjan mestaruuden ajaen kauden aikana seitsemän kertaa kilpailun voittoon ja kahdeksan kertaa paalupaikalle.
Formula 1 -ura

Leclerc valittiin vuoden 2015 lopussa Ferrarin nuorten kuljettajien akatemiaan. Leclercin managerina toimii (2015) FIA:n puheenjohtajan Jean Todtin poika Nicolas Todt.
Maaliskuussa 2016 Leclerc nimitettiin Haas-tallin kehityskuljettajaksi. Britannian GP:ssä hän pääsi ajamaan tallin toista autoa perjantain ensimmäisessä vapaissa harjoituksissa.
Formula 1 -ura > Sauber (2018)

Kaudeksi 2018 Leclerc sai kilpakuljettajan paikan Sauber-talliin. Kauden avausosakilpailussa hän sijoittui 13:nneksi taisteltuaan sijoituksesta Williamsin Lance Strollia vastaan. Hän saavutti F1-uran ensimmäiset pisteensä Azerbaidžanin GP:ssä ollen kuudes. Leclerc keräsi kauden aikana 39 pistettä sijoittuen sarjan 13:nneksi.
Formula 1 -ura > Tulokset kilpailuittain

Lihavointi tarkoittaa paalupaikkaa, kursivointi kilpailun nopeinta kierrosta. Muut selitteet löytyvät täältä.
| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | Haas | AUS   | BHR   | CHN   | RUS   | ESP   | MON   | CAN   | EUR   | AUT   | GBR TD | HUN TD | GER TD | BEL   | ITA   | SIN   | MAL   | JPN   | USA   | MEX   | BRA TD | ABU   |  |  |  | – | – |
| 2017 | Sauber | AUS   | CHN   | BHR   | RUS   | ESP   | MON   | CAN   | AZE   | AUT   | GBR   | HUN   | BEL   | ITA   | SIN   | MAL TD | JPN   | USA TD | MEX TD | BRA TD | ABU   |  |  |  |  | – | – |
| 2018 | Sauber | AUS 13 | BHR 12 | CHN 19 | AZE 6 | ESP 10 | MON 18† | CAN 10 | FRA 10 | AUT 9 | GBR Kesk. | GER 15 | HUN Kesk. | BEL Kesk. | ITA 11 | SIN 9 | RUS 7 | JPN Kesk. | USA Kesk. | MEX 7 | BRA 7 | ABU 7 |  |  |  | 39 | 13. |
| 2019 | Ferrari | AUS 5 | BHR 3 | CHN 5 | AZE 5 | ESP 5 | MON Kesk. | CAN 3 | FRA 3 | AUT 2 | GBR 3 | GER Kesk. | HUN 4 | BEL 1 | ITA 1 | SIN 2 | RUS 3 | JPN 6 | MEX 4 | USA 4 | BRA 18† | ABU 3 |  |  |  | 264 | 4. |
| 2020 | Ferrari | AUS C | AUT 2 | STY Kesk. | HUN 11 | GBR 3 | ANI 4 | ESP Kesk. | BEL 14 | ITA Kesk. | TUS 8 | RUS 6 | EIF 7 | POR 4 | EMI 5 | TUR 4 | BHR 10 | SKR Kesk. | ABU 13 |  |  |  |  |  |  | 98 | 8. |
| 2021 | Ferrari | BHR 6 | EMI 4 | POR 6 | ESP 4 | MON DNS | AZE 4 | FRA 16 | STY 7 | AUT 8 | GBR 2 | HUN Kesk. | BEL 8 | NED 5 | ITA 4 | RUS 15 | TUR 4 | USA 4 | MXC 5 | SÃP 5 | QAT 8 | SAU 7 | ABU 10 |  |  | 159 | 7. |
| 2022 | Ferrari | BHR 1 | SAU 2 | AUS 1 | EMI 62 | MIA 2 | ESP Kesk. | MON 4 | AZE Kesk. | CAN 5 | GBR 4 | AUT 12 | FRA Kesk. | HUN 6 | BEL 6 | NED 3 | ITA 2 | SIN 2 | JPN 3 | USA 3 | MXC 6 | SÃP 46 | ABU 2 |  |  | 308 | 2. |
| 2023 | Ferrari | BHR Kesk. | SAU 7 | AUS Kesk. | AZE 32 | MIA 7 | EMI C | MON 6 | ESP 11 | CAN 4 | AUT 2 | GBR 9 | HUN 7 | BEL 35 | NED Kesk. | ITA 4 | SIN 4 | JPN 4 | QAT 5 | USA DSQ3 | MXC 3 | SÃP DNS5 | LVG 2 | ABU 2 |  | 206 | 5. |
| 2024 | Ferrari | BHR 4 | SAU 3 | AUS 2 | JPN 4 | CHN 44 | MIA 32 | EMI 3 | MON 1 | CAN Kesk. | ESP 5 | AUT 117 | GBR 14 | HUN 4 | BEL 3 | NED 3 | ITA 1 | AZE 2 | SIN 5 | USA 14 | MXC 3 | SÃP 53 | LVG 4 | QAT 25 | ABU 3 | 356 | 3. |
| 2025 | Ferrari | AUS   | CHN   | JPN   | BHR   | SAU   | MIA   | EMI   | MON   | ESP   | CAN   | AUT   | GBR   | BEL   | HUN   | NED   | ITA   | AZE   | SIN   | USA   | MXC   | SÃP   | LVG   | QAT   | ABU   | - | - |
Formula 1 -ura > Kaudet numeroina

| Kausi | Talli | Sijoitus | Kilpailut | Pisteet | Voitot | Palkinto- pallisijat | Paalu- paikat | Nopeimmat kierrokset |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018 | Sauber-Ferrari | 13. | 21 | 39 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 2019 | Ferrari | 4. | 21 | 264 | 2 | 10 | 7 | 4 |
| 2020 | Ferrari | 8. | 17 | 98 | 0 | 2 | 0 | 0 |
| 2021 | Ferrari | 7. | 22 (21 starttia) | 159 | 0 | 1 | 2 | 0 |
| 2022 | Ferrari | 2. | 22 | 308 | 3 | 11 | 9 | 3 |
| 2023 | Ferrari | 5. | 22 (21 starttia) | 206 | 0 | 6 | 5 | 0 |
| 2024 | Ferrari | 3. | 24 | 356 | 3 | 13 | 3 | 3 |
| Yhteensä (7 kautta) | Yhteensä (7 kautta) | Yhteensä (7 kautta) | 149 (147 starttia) | 1 430 | 8 | 43 | 26 | 10 |
Formula 1 -ura > Merkkipaalut

| Nro | Merkkipaalu | GP:t | Osakilpailu |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Ensimmäinen kilpailu | 1 | Australian GP 2018 |
| 2 | Ensimmäiset MM-pisteet | 4 | Azerbaidžanin GP 2018 |
| 3 | Ensimmäinen paalupaikka | 23 | Bahrainin GP 2019 |
| 4 | Ensimmäinen palkintosija | 23 | Bahrainin GP 2019 |
| 5 | Ensimmäinen nopein kierros | 23 | Bahrainin GP 2019 |
| 6 | 100 MM-pistettä | 28 | Kanadan GP 2019 |
| 7 | Ensimmäinen voitto | 34 | Belgian GP 2019 |
| 8 | 200 MM-pistettä | 35 | Italian GP 2019 |
| 9 | 10 palkintosijaa | 42 | Abu Dhabin GP 2019 |
| 10 | 300 MM-pistettä | 42 | Abu Dhabin GP 2019 |
| 11 | 400 MM-pistettä | 56 | Turkin GP 2020 |
| 12 | 500 MM-pistettä | 73 | Italian GP 2021 |
| 13 | 10 paalupaikkaa | 82 | Bahrainin GP 2022 |
| 14 | 600 MM-pistettä | 83 | Saudi-Arabian GP 2022 |
| 15 | 1. Grand Slam | 84 | Australian GP 2022 |
| 16 | 700 MM-pistettä | 92 | Itävallan GP 2022 |
| 17 | 20 palkintosijaa | 97 | Italian GP 2022 |
| 18 | 800 MM-pistettä | 99 | Japanin GP 2022 |
| 19 | 100 kilpailua | 100 | Meksikon GP 2022 |
| 20 | 900 MM-pistettä | 108 | Miamin GP 2023 |
| 21 | 20 paalupaikkaa | 115 | Belgian GP 2023 |
| 22 | 1 000 MM-pistettä | 119 | Japanin GP 2023 |
| 23 | 30 palkintosijaa | 125 | Abu Dhabin GP 2023 |
| 24 | 1 100 MM-pistettä | 127 | Saudi-Arabian GP 2024 |
| 25 | 1 200 MM-pistettä | 133 | Monacon GP 2024 |
| 26 | 1 300 MM-pistettä | 142 | Azerbaidžanin GP 2024 |
| 27 | 40 palkintosijaa | 144 | Yhdysvaltain GP 2024 |
| 28 | 10 nopeinta kierrosta | 145 | Meksikon GP 2024 |
| 29 | 1 400 MM-pistettä | 148 | Qatarin GP 2024 |
GP3-tulokset

| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016 | ART Grand Prix | ESPFEA 1 | ESPSPR 9 | AUTFEA 1 | AUTSPR Kesk. | GBRFEA 2 | GBRSPR 3 | HUNFEA 6 | HUNSPR 3 | GERFEA 5 | GERSPR 3 | BELFEA 1 | BELSPR 6 | ITAFEA 4 | ITASPR Kesk. | MALFEA 3 | MALSPR 5 | ABUFEA Kesk. | ABUSPR 9 | 202 | 1. |
Formula 2 -tulokset

| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2017 | Prema Racing | BHRFEA 3 | BHRSPR 1 | ESPFEA 1 | ESPSPR 4 | MONFEA Kesk. | MONSPR Kesk. | AZEFEA 1 | AZESPR 2 | AUTFEA 1 | AUTSPR Kesk. | GBRFEA 1 | GBRSPR 5 | HUNFEA 4 | HUNSPR 4 | BELFEA DSQ | BELSPR 5 | ITAFEA 17 | ITASPR 9 | JERFEA 1 | JERSPR 7 | ABUFEA 2 | ABUSPR 1 | 282 | 1. |
Yksityiselämä

Charles Leclercin isä oli Hervé Leclerc, joka kuoli vain 54-vuotiaana 20. kesäkuuta 2017. Leclercillä on kaksi veljeä, Arthur ja Lorenzo, joista Arthur kilpailee myös rata-autoilussa F2-sarjassa. Leclercin läheisimpiä ystäviä ja hänen oppi-isänsä karting-vuosinaan oli F1-kuljettaja Jules Bianchi, joka kuoli Japanin GP:ssä 2014 saamiinsa vammoihin. Jules Bianchi oli myös Charlesin kummisetä.