Bruno Schulz
Teemat

Schulzin teksteissä juonen osuus on vähäinen. Tapani Kärkkäisen mukaan Schulzin kertomukset eivät ole varsinaisesti novelleja tai erillisiä tarinoita, vaan ”ikään kuin kohtauksia samasta maailmasta, kaleidoskoopin kuvan kaltaisia välähdyksiä tai unikuvia saman perheen ja kaupungin maailmasta”. Kertomusten värikkyyttä ja arvaamattomuutta voi verrata Marc Chagallin taiteeseen.
Schulz kirjoitti Kanelipuodeista tekemässään esittelytekstissä: ”Tässä kirjassa pyritään tuomaan päivänvaloon erään perheen, erään provinsiaalisen kodin tarina – mutta ei sen todellisista aineksista, tapahtumista, hahmoista tai kohtaloista käsin, vaan etsimällä niiden yläpuolelta sen myyttistä sisältöä, sen tarinan syvempää merkitystä” (suom. Tapani Kärkkäinen). Myyttejä käsittelevässä esseessään Schulz kirjoittaa todellisuuden perimmäisestä ykseydestä, joka on peräisin myyttisestä Sanasta. Sanojen ja todellisuuden monimuotoisuuden takana on alkuperäinen ykseys, jota kohti voidaan edetä runouden kautta. Myyttiset yhteydet voivat tällöin taas yhdistää sanat toisiinsa ja kaiken takana olevaan Sanaan. Schulzin kertomukset ovat tällaista rakennustyötä, joka tapahtuu varsinkin kielikuvien kautta. Kirja-aihe ilmentää Schulzin kertomuksissa alkuperäistä ykseyttä ja totuutta: on yksi aito Kirja, jonka pystyy erottamaan jäljitelmistä vain lapsuudessa. Kirja on myös kehotus alkuperäisen merkityksen etsimiseen ja todellisuuden sekasorron järjestämiseen. Schulz pyrki sanojensa mukaan todellisuuden uudistamiseen ”ihmetyksen avulla”.
Schulz luo kertomuksissaan oman taruston, joka sijoittuu hänen kotikaupunkiinsa. Kertomuksissa on viittauksia juutalaisiin, babylonialaisiin, kreikkalaisiin ja roomalaisiin myytteihin. ”Matka Kuolinilmoituksen sanatorioon” rinnastuu eri taruissa kuvattuihin matkoihin manalaan. Tarujen sankarit kuvataan kuitenkin arkisina hahmoina, ja kaiken läpäisee lopulta ironia. Schulzin kertomuksissa esiintyvät tyhjenemisen ja vetäytymisen aihelmat on rinnastettu juutalaisen mystikon Isak Lurijan kabbalistiseen luomisoppiin. Kertomuksissa esiintyvät viittaukset kirkkauteen tuntuvat viittaavan kabbalan perusteokseen Zohariin, suomeksi Kirkkauden kirjaan.
Kertomusten keskuspaikkana on Józef-nimisen pojan ja hänen Jakub-isänsä kotitalo. Siitä poispäin lähdettäessä todellisuus muuttuu hämärämmäksi, värittömämmäksi ja merkityksiltään epämääräisemmäksi. Kaupunki ja unen maailma muuttuvat usein eksyttäviksi sokkeloiksi. Retket talosta pois ovat jännittäviä, siirtymäriitin omaisia rajojen ylityksiä. Hämmentäviin ja turmeltuneisuutta huokuviin tapahtumiin liittyy myös eroottinen pohjavire. Schulz tunsi Sigmund Freudin näkemyksiä, mutta hänen ajattelunsa on mahdollisesti lähempänä Carl Gustav Jungia. Uni vie ihmiskunnan peruskuvastoon eli arkkityyppisten tarujen maailmaan.
Yksi siirtymistä koskee taiteen maailman löytämistä. Luovuus kuuluu Schulzin suuriin teemoihin. Etenkin ”Traktaatti mallinukeista” -kertomuksissaan Schulz käsittelee luovuuden vaarallista kiehtovuutta. Ihmisen luovuuden tulokset ovat lopulta vain olemassa olevien muotojen jäljitelmiä. Samanlaisia ovat mallinuket, vajavaisia heijastuksia esikuvistaan. Schulzilla oli ilmeisesti tietoa 1900-luvun alkupuolen lääketieteellisistä kokeista, kuten elinsiirroista. ”Pyrstötähti”-kertomuksessa luodaan nykynäkökulmasta katsoen eräänlainen kyborgi.
Schulzin kuvissa on nähty vaikutteita kubismista ja ekspressionismista, myös ekspressionististen elokuvien lavastekuvista. Schulzin naiskuvissa on sadomasokistinen vivahde. Hänen kuvaamansa naiset ovat ylivoimaisia, ruumiiltaan täydellisiä olentoja. Toinen kuvien keskeinen piirre on groteski, joka ilmenee myös hänen kertomuksissaan. Schulz on kiinnostunut rujosta, eläimellisestä, muotoaan muuttavasta, olemassaolon tilojen rajalla olemisesta. Toisin kuin Franz Kafkalla, Schulzin hahmojen muodonmuutokset vaikuttavat olevan enemmänkin kielikuvia mielentilasta tai henkisestä kehityksestä kuin yhtäkkisiä muutoksia. Toisen maailmansodan jälkeen Schulzia on tulkittu myös surrealismin lähtökohdista.