stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kirkupöllö

| Kirkupöllö |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pöllölinnut Strigiformes
Heimo::  Pöllöt Strigidae
Suku::  Sceloglaux  Kaup, 1848
Laji::  albifacies
Kaksiosainen nimi
 Sceloglaux albifacies  (G.R.Gray, 1844) 
Alalajit
 Sceloglaux albifacies albifacies  Sceloglaux albifacies rufifacies 
Katso myös
   Kirkupöllö Wikispeciesissä   Kirkupöllö Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kirkupöllö (Sceloglaux albifacies) on Uudessa-Seelannissa esiintynyt, nyttemmin sukupuuttoon kuollut endeeminen pöllölaji. Laji oli runsaslukuinen vielä eurooppalaisten uudisasukkaiden saapuessa Uuteen-Seelantiin vuonna 1840. Muutamia kirkupöllöjä lähetettiin tuolloin British Museumiin, jossa raportit niistä julkaistiin vuonna 1845.
Vuonna 1880 laji alkoi harvinaistua, ja viimeinen tiedetty kirkupöllö löydettiin kuolleena Uuden-Seelannin Canterburysta vuonna 1914. Myöhemmin lajista on tehty vahvistamattomia näköhavaintoja. Muun muassa Brian Parkinson kuvailee kirjassaan The Wandering Naturalist havaintojaan kirkupöllöstä Pakahissa, lähellä Opotikin kaupunkia 1940-luvulla. Kirkupöllön munien jäännöksiä löydettiin todennäköisesti Canterburyssä vielä vuonna 1960.
Lajin sukupuuttoon kuolemisen aiheuttivat metsästys, maankäytön muutokset ja istutetut saalistajat kuten kissat ja kärpät. Istutetut saalistajat myös kilpailivat kirkupöllön saalislajeista, kuten polynesianrotasta, joka oli pöllön suosikkiravintoa.
Ulkonäkö

Kirkupöllön höyhenet olivat kellanruskeita ja niissä oli tummanruskeita viiruja. Hartioilla oli valkoisia liuskoja ja toisinaan myös niskassa. Yläselän höyhenet olivat reunoiltaan valkoisia. Siivissä ja pyrstössä oli vaaleanruskeita poikkijuovia. Alavatsassa oli kellertäviä ja kellanruskeita höyheniä. Pöllön naamakiehkura oli valkoinen. Väri muuttui harmaammaksi ja ruskeajuovaiseksi pään päällä ja sivuilla. Silmät olivat väriltään tummanoranssit. Kirkupöllön pituus oli 35,5–40 senttimetriä ja paino noin 600 grammaa.
Ääntely

Kirkupöllön ääntä on kuvailtu äänekkääksi, ankeasävytteiseksi kirkaisuksi, joka koostuu useista toistuvista sarjoista. Kirkupöllö saikin juuri ääntelystään nimensä. Sen ääntelyä on kuvailtu myös seuraavasti: ”Erikoislaatuinen, haukkuva ääni... aivan kuten nuoren koiran haukuntaa” ja ”murheellinen, huutava sävel”. Vangitut kirkupöllöt päästivät myös useita viheltäviä, hykerteleviä ja naukuvia ääniä.
Elinympäristö ja ravinto

Kirkupöllön yleisimpiä elinpaikkoja olivat kiviset, alavat ja sateiset alueet. Lajia tavattiin myös Uuden-Seelannin Pohjoissaaren metsistä. Kirkupöllö saalisti pikkulintuja, kuoriaisia, matelijoita ja lepakkoja. Myöhemmin se käytti ravinnokseen myös maahan tulleita rottia ja hiiriä. Kirkupöllöt olivat ilmeisesti maastasyöjiä, pyydystäen saaliinsa jaloillaan. Tiedot niiden ruokavaliosta ja ruokavalion muutoksista ajan kuluessa on saatu selville muun muassa oksennuspalloista.
Lisääntyminen

Kirkupöllöjen lisääntyminen alkoi joko syys- tai lokakuussa. Pesät koostuivat kuivasta ruohosta ja ne sijaitsivat paljaalla maalla, kivisillä paikoilla, halkeamilla tai kivenjärkäleiden alla. Pesässä oli kaksi valkoista munaa, kooltaan noin 44–51 × 38–44 millimetriä. Haudonta kesti 25 vuorokautta, koiraan ruokkiessa naarasta pesässä.
Levinneisyys

Uuden-Seelannin Pohjoissaarelta on löydetty suuria määriä oletettuja kirkupöllöjen luita. Jotkut tahot ovat kuitenkin kyseenalaistaneet pöllöjen olemassalon saarella, sillä niiden historiasta siellä on olemassa vain epätarkkoja tietoja. Varmuudella kirkupöllöt ovat esiintyneet Eteläsaarella, jossa ne asuttivat matalia ja sateisia alueita, kuten Nelsonia, Canterburyä ja Otagoa. Niitä myös löydettiin Eteläsaaren keskiosien vuorilta, ja mahdollisesti Fiordlandista. Kirkupöllöt koottiin Stewart Islandilta vuonna 1880.
Alalajit

Sceloglaux albifacies albifacies – Eteläsaari, Stewart Island
Sceloglaux albifacies rufifacies – Pohjoissaari
Aiheesta muualla

Naturalis (sisältää kolmiulotteisia valokuvia täytetyistä yksilöistä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q844773  ADW: Sceloglaux_albifacies  Avibase: 1F14F0A8F84432B2  BirdLife: 22689496  BOLD: 858928  BOW: lauowl1  CoL: 4V55W  eBird: lauowl1  EoL: 45517863  GBIF: 2497899  iNaturalist: 20187  IRMNG: 10858996  ITIS: 555494  IUCN: 22689496  NCBI: 1911056  NZBO: laughing-owl  NZOR: ed21bdc8-bc29-4a4b-a651-fb8b218c8d5f  Open Tree of Life: 3595768  Paleobiology Database: 143819  Paleobiology Database: 143819  Xeno-canto: Sceloglaux-albifacies
Punalurit

| Punalurit |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Punalurit Eos  Wagler, 1832
Katso myös
   Punalurit Wikispeciesissä   Punalurit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punalurit (Eos) on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku.
Punalurit elävät metsissä Indonesian kaakkois- ja itäosan saarilla. Ne ovat keskikokoisia, noin 30 cm pituisia melko pitkäpyrstöisiä ja hyvin värikkäitä papukaijoja. Pääväri on punainen, sininen sekä musta muodostavat erimuotoisia läikkiä ja kuvioita. Niiden nokka on kapeahko ja kielen päässä on eräänlainen harja, jolla ne nuolevat siitepölyä kukista. Muu ravinto koostuu medestä, kukista, hedelmistä ja hyönteisistä.
Monet punalurilajit ovat kärsineet ihmisen toimenpiteistä. Pahin ongelma on aikuisten ja poikasten pyydystäminen lemmikkieläinkaupan tarpeisiin. Metsien hakkuut ja raivaukset viljelymaiksi ovat vähentäneet lajeille sopivia elinympäristöjä.
Punalurit pesivät korkealla puiden koloissa. Niiden pesimäbiologia on huonosti tunnettu.
Punalurilajit

Luettelo perustuu Bird Life Suomen maailman lintujen suomenkieliseen nimistöön..
Kaulusluri Eos squamata
Mustasiipiluri Eos cyanogenia
Punaluri Eos bornea
Seraminluri Eos semilarvata
Sinipunaluri Eos histrio
Tanimbarinluri Eos reticulata
Kirovin alue

| Kirovin alue Кировская область |
| --- | --- |
 Vjatkajokea Kirovin lähistöllä
 Lippu:  Vaakuna
 Alueen sijainti Venäjällä
 Koordinaatit: 58°36′N, 49°39′E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiopiiri:  Volga
Piiritasoisia kaupunkeja:  19
Piirejä:  39
Perustettu:  1934
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Kirov
 – kuvernööri:  Nikita Belyh
Pinta-ala:  120 800 km²
Väkiluku (2010):  1 341 312
Lyhenteet:  
 – ISO 3166:  RU-KIR
 
Kirovin alueen internetsivut
 Aikavyöhyke UTC+3 (MSK) 
Kirovin alue (ven. Ки́ровская о́бласть, Kirovskaja oblast) on hallintoalue Venäjällä Koillis-Euroopassa. Se rajoittuu pohjoisessa Arkangelin alueeseen ja Komiin, idässä Permin aluepiiriin ja Udmurtiaan, etelässä Tatarstaniin ja Mari Eliin sekä lännessä Nižni Novgorodin, Kostroman ja Vologdan alueisiin.
Maantiede

Kirovin alue sijaitsee Itä-Euroopan tasangon itäosassa. Alueen itäosa kuuluu Kaman ylänköön. Alueen merkittävimmät joet ovat Volgaan sivuhaara Kama (joen yläjuoksua) sekä Kamaan alajuoksulla liittyvä Vjatka.
Kirovin alueen kartta
Kirovin alueen luonnonsuojelualueista keskeisimpiin lukeutuu Vjatkan varrelle joen meanderoituessa muodostuneeseen kosteikkoon perustettu Nurgušin luonnonpuisto.
Historia

Kirovin alue on vanhaa udmurttien ja muiden suomalais-ugrilaisten kansojen asuma-aluetta. Novgorodilaiset kauppiaat perustivat udmurttien asuinalueelle Hlynovin kaupungin vuonna 1174. Kaupungin ympärille muodostui itsenäinen Vjatkan tasavalta, joka liitettiin Venäjään 1489. Venäjän keisarikuntaan kuuluessaan alue kuului Vjatkan kuvermenttiin.
Väestö

Kirovin alueen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 1 341 312. Kaupunkilaisten osuus oli 74,0 prosenttia (993 176 henkeä) ja maaseutuväestön 26,0 prosenttia.
Alueen suurin kaupunki on Kirov, jossa asui tuolloin 473 695 asukasta. Keskikokoisia kaupunkeja ovat vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Kirovo-Tšepetsk (Кирово-Чепецк, 80 921 as.), Vjatskije Poljany (35 162 as.) ja Slobodskoi (33 981 as.). Pienempiä kaupunkeja ovat Kotelnitš (24 979 as.), Omutninsk (Омутнинск, 23 615 as.), Jaransk (17 253 as.), Sovetsk (16 598 as.), Sosnovka (Сосновка, 11 960 as.), Luza (11 260 as.), Belaja Holunitsa (11 232 as.), Zujevka (11 198 as.), Kirs (10 420 as.) ja Uržum (10 213 as.). Lisäksi kaupunkiväestöä asuu alueen alle 10 tuhannen asukkaan pikkukaupungeissa ja kaupunkimaisissa taajamissa.
Ehdoton enemmistö asukkaista on viimeisimmän väestönlaskennan mukaan (2010) venäläisiä (91,9 %), mutta alueella asuu myös tataareja (2,8 %), mareja (2,3 %), udmurtteja (1,0%) ja ukrainalaisia (0,6 %).
Hallinto

Kirovin alue on yksi Venäjän federaation alue (subjekti) ja sen pääkaupunki on Kirov (nimenä 1174–1781 Hlynov ja 1782–1932 Vjatka). Alue on jaettu hallinnollisesti 39 piiriin ja 19 kaupunkialueeseen. Paikallishallinnosta vastaavat kuvernööri ja alueduuma.
Alueen kuvernööriksi nimitettiin 14. joulukuuta 2008 Nikita Belyh, Nikolai Šakleinin kauden loputtua. Belyh erotettiin heinäkuussa 2016 kun hän oli pidätettynä lahjusten otosta. Alueen väliaikaiseksi kuvernööriksi tuli Igor Vladimirovitš Vasilev, jonka asema vakinaistettiin syyskuussa 2017.
Talous

Tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, metalli-, kemian-, metsä-, puunjalostus-, elintarvike- ja kevytteollisuutta. Lisäksi fosfaattien tuotantoa. Alueen maatalous on keskittynyt karjanhoitoon sekä viljan, pellavan ja vihannesten viljelyyn.
Kirov on alueen rautatieverkon keskus ja siellä on myös tärkeä lentokenttä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kirovin alue Wikimedia Commonsissa
Kirovin alueen Nurgušin luonnonpuisto (venäjäksi) (nurgush.org)
| n k Volgan federaatiopiiri |
| --- | --- | --- |
Hallinnollinen keskus: Nižni Novgorod
|  Baškortostan  Kirov  Nižni Novgorod  Mari  Mordva  Orenburg  Penza  Perm  Samara  Saratov  Tatarstan  Udmurtia  Uljanovsk  Tšuvassia  |  Baškortostan  Kirov  Nižni Novgorod  Mari  Mordva  Orenburg  Penza  Perm  Samara  Saratov  Tatarstan  Udmurtia  Uljanovsk  Tšuvassia  |  |
| n k Venäjän aluejako |
| --- | --- | --- |
Federaatiosubjektit
| Tasavallat |  Adygeia  Altai  Baškortostan  Burjatia  Dagestan  Hakassia  Ingušia  Kabardi-Balkaria  Kalmukia  Karatšai-Tšerkessia  Karjala  Komi  Krim1  Mari  Mordva  Pohjois-Ossetia-Alania  Saha  Tatarstan  Tšetšenia  Tšuvassia  Tuva  Udmurtia  |  |
| Aluepiirit |  Altai  Habarovsk  Kamtšatka  Krasnodar  Krasnojarsk  Perm  Primorje  Stavropol  Taka-Baikalia  |  |
| Alueet |  Amur  Arkangeli  Astrahan  Belgorod  Brjansk  Irkutsk  Ivanovo  Jaroslavl  Kaliningrad  Kaluga  Kemerovo  Kirov  Kostroma  Kurgan  Kursk  Leningrad  Lipetsk  Magadan  Moskova  Murmansk  Nižni Novgorod  Novgorod  Novosibirsk  Omsk  Orenburg  Orjol  Penza  Pihkova  Rjazan  Rostov  Sahalin  Samara  Saratov  Smolensk  Sverdlovsk  Tambov  Tjumen  Tomsk  Tšeljabinsk  Tula  Tver  Uljanovsk  Vladimir  Volgograd  Vologda  Voronež  |  |
| Liittovaltiokaupungit |  Moskova  Pietari  Sevastopol2  |  |
| Autonominen alue | Juutalainen |  |
| Autonomiset piirikunnat |  Hanti-Mansia  Jamalin Nenetsia  Nenetsia  Tšukotka  |  |
| Lisää aiheesta |  Federaatiopiirit  Talousalueet  |  |
1de jure: Ukrainaan kuuluva autonominen tasavalta 2de jure: Ukrainaan kuuluva tasavallan alainen kaupunkipiiri
Trifonovin luostarialue Kirovissa kuuluu Venäjän kulttuurihistoriallisesti suojeltuihin kohteisiin.
Punaisenlähteentori

Punaisenlähteentori vuonna 2011.
Punaisenlähteentori 1900-luvun talussa
Punaisenlähteentori (ven. Krasnaja ploštšad, Punainen tori) on Viipurissa sijaitseva aukio. Se oli aikoinaan kaupungin suurin ja vilkkain tori, mutta nykyään sillä järjestetään tilaisuuksia vain erilaisten juhlapäivien yhteydessä. Torin pohjoislaidalla on vuonna 1957 pystytetty Leninin patsas, jonka on tehnyt kuvanveistäjä Shota Mikotadze.
Historia

Punaisenlähteentori syntyi Repolan kaupunginosaan 1860-luvun jälkeen, kun sen pohjoisnurkkaan ulottunutta Salakkalahtea alettiin täyttämään. Nimensä se sai tulevan torialueen nurkassa sijainneesta yleisestä kaivosta, jota kutsuttiin Punaiseksi lähteeksi sen suojarakennelman punamultavärityksen vuoksi. Alueen läpi virtasi myös Pantsarlahden suunnasta tullut pieni puro. Ensimmäiset puurakennukset valmistuivat torin reunoille 1870-luvun lopulla ja nykyisen muotonsa se sai 1880-luvun asemakaavassa. Samalla myös ympäristössä sijainneet vanhat puurakennukset purettiin. Ensimmäinen kivirakennus oli Punaisenlähteentorin apteekki, joka valmistui Torkkelin- ja Vaasankatujen kulmaan vuonna 1887. Viipurin kirjasto toimi Punaisenlähteentorin varrella 1890-luvun puolivälistä aina uuden kirjastotalon vihkimiseen 1935 saakka.
Torilla myivät tuotteitaan lähinnä maaseudulta tulleet kauppiaat. Elintarvikkeita lukuun ottamatta kaiken muun tavaran myynti oli sallittua. Punaisenlähteentorilla oli paljon rihkama- ja kangaskauppiaita sekä erilaisten tarve-esineiden myyjiä. Myös eläimiä, kuten porsaita ja lampaita, oli kaupan. Keväisin ja syksyisin torilla pidettiin suuret markkinat, jotka keräsivät väkeä ympäri Karjalan kannasta. Torin pohjoislaidassa sijaitsi vaakahuone, joka oli tarkoitus purkaa jo 1940. Lopulta se säilyi myös Neuvostoliiton aikana aina joulukuuhun 1957 saakka, jolloin rakennuksen tilalle pystytettiin Lenin-patsas.
Torin ympäristön rakennuksia

Punaisenlähteentori on etelälaidan Torkkelinpuistoa lukuun ottamatta kolmelta suunnalta rakennusten ympäröimä. Torin pohjoispuolella Severnaja ulitsan (ent. Pohjolankatu) varrella on arkkitehti Jalmari Lankisen suunnittelema Viipurin maalaiskunnan talo, joka valmistui vuonna 1932. Se oli alun perin Viipurin maalaiskunnan hallinto- ja virastotalo, jossa sijaitsivat muun muassa kunnanhallituksen kokoustilat, käräjien istuntosali sekä Viipurin maaseurakunnan kirkkoherranvirasto. Lisäksi rakennuksessa toimi vuokralla useita liikeyrityksiä, ravintola ja yksityinen sairaala. Torin itälaidalla on Brynolf Blomqvistin piirtämä niin sanottu Anniskeluyhtiön rakennus, joka valmistui 1890. Viipurin kirjasto toimi talossa vuodet 1898–1935 ja Viipurin siirryttyä Neuvostoliitolle, oli tiloissa vuonna 1949 avattu pioneerien kerhotalo. Myös Viipurin kaupunginteatteri on toiminut rakennuksessa lyhyen aikaa.
Vuonna 1888 valmistui Vaasan- ja Torkkelinkatujen (nyk. Prospekt Suvorova ja Prospekt Lenina) kulmaan arkkitehti Fredrik Thesleffin suunnittelema kolmekerroksinen uusrenessanssityylinen asuin- ja liikerakennus, joka on edelleen alkuperäisessä käytössään apteekkina. Muita merkittäviä rakennuksia Punaisenlähteentorilla ovat Paavo Uotilan suunnittelemat kauppias Moskvinin talo (1907) ja Viljelyksen talo (1928), Allan Schulmanin ja Emil Gustafssonin suunnittelema Arinan talo (1903) sekä Oiva Kallion asuin- ja liiketalo Punaisenlähteenkadun (nyk. Ulitsa Ushakova) varrella (1937). Kallion suunnittelemassa rakennuksessa toimi Neuvostoliiton aikana vuodesta 1947 lähtien kulttuurikeskus, jossa järjestettiin teatteri-, elokuva- ja musiikkiesityksiä sekä muun muassa erilaisia luentoja. Sen vieressä on Punaisenlähteentorin ainoa 2000-luvulla valmistunut moderni liikerakennus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Punaisenlähteentori Wikimedia Commonsissa
Leninin patsas takanaan Viipurin maalaiskunnan talo (1932).
Kauppias Moskvinin talo (1907).
Väinö Kirstinä

| Väinö Kirstinä |
| --- | --- |
 Kirstinä vastaanottaa valtion kirjallisuus­palkinnon 1964. Taustalla Lassi Nummi.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. tammikuuta 1936 Tyrnävä
Kuollut: 23. syyskuuta 2007 (71 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  prosaisti, runoilija, kääntäjä
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Esikoisteos:  Lakeus (1961)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Väinö Antero Kirstinä (29. tammikuuta 1936 Tyrnävä – 23. syyskuuta 2007 Helsinki) oli suomalainen prosaisti ja runoilija.
Ura

Kirstinä kirjoitti ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1956 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1963. Kirstinä on tunnettu lähinnä modernista runoudestaan, mutta hän oli myös merkittävä esseisti ja suomentaja.lähde?
Uransa alussa Kirstinä oli taitava luonnonlyyrikko. Ensimmäisen teoksen Lakeus (1961) julkaisi WSOY, mutta välit menivät uutta luovan teoksen Hitaat auringot ilmestyttyä vuonna 1963, ja Kirstinä siirtyi Tammelle. Luonnonlyriikkaa ja surrealismia yhdistelevän, dadaismia lähenevän runotuotantonsa lisäksi hän kirjoitti esseitä.
Kirstinän vanhemmat olivat Pauli Jaakko Kirstinä ja Martta Elisabet (o.s. Matinolli), puolisot kirjailija Eila Kostamo 1960–1966 ja professori Leena Kirstinä (o.s. Horppu) 1966 lähtien. Väinö Kirstinän lapset ovat toimittaja Kati Kirstinä (s. 1962) ja kuvataiteilija Anna Kirstinä (s. 1969).lähde?
Teokset

Lakeus, 1961
Hitaat auringot, 1963
Puhetta, Tammi, 1963
Luonnollinen tanssi, Tammi, 1965 – näköispainos: ntamo, 2016
Pitkän tähtäyksen LSD-suunnitelma, Tammi, 1967
Talo maalla, Tammi, 1969 (päiväkirja)
Runo ja lukija, Weilin + Göös, 1971 (oppikirja)
Säännöstelty eutanasia, Tammi, 1973
Elämä ilman sijaista, Tammi, 1977 951-30-4218-9
Kirjarovioiden valot, Tammi, 1977 951-30-3268-X (esseitä)
Runoja 1958–1977, Tammi, 1979 ISBN 951-30-4786-5 (Sisältää runokokoelmat Lakeus, Hitaat auringot, Puhetta, Luonnollinen tanssi, Pitkän tähtäyksen LSD-suunnitelma, Talo maalle, Säännöstelty eutanasia ja Elämä ilman sijaista sekä runoja kokoelmien ulkopuolelta)
Hiljaisuudesta, Tammi, 1984 ISBN 951-30-6030-6
Yötä, päivää, Tammi, 1986 ISBN 951-30-6354-2
Vieroitusoireita, Tammi, 1994 ISBN 951-30-8978-9
O niin kuin omena, aapinen, Runogalleria, 1997 ISBN 951-787-045-0 Sara: Documenta poetica -sarja
Puutarhassa, Tammi, 2003 (esseitä) ISBN 951-31-2684-6
Kirjailijan tiet, Tammi, 2005 (esseitä) ISBN 951-31-3234-X
Näköpiirissä: Runoja vuosilta 1961–1994, Tammi, 2006 ISBN 951-31-3538-1 (Runoja kokoelmista Lakeus, Hitaat auringot, Puhetta, Luonnollinen tanssi, Pitkän tähtäyksen LSD-suunnitelma, Talo maalla, Säännöstelty eutanasia, Elämä ilman sijaista, Hiljaisuudesta, Yötä, päivää, Vieroitusoireita.)
Toimittajana

Kirjoittajan työt, Karisto, 1968.
Ryhmä 65, toimituskunta: Väinö Kirstinä ym. Tammi, 1965
Ryhmä 78, toimituskunta: Väinö Kirstinä ym. Tammi, 1978 ISBN 951-30-2294-3
Suomennokset

Guillaume Apollinaire, Hirveä Hospodar ja Nuoren Don Juanin urotyöt
Charles Baudelaire, Pariisin ikävä (yhdessä Eila Kostamon kanssa) Karisto, 1963 – 2. tark. p. Karisto, 1982 Sarja: Ranskalaisen kirjallisuuden helmiä. ISBN 951-23-1897-0
André Breton, Surrealismin manifesti: ensimmäinen manifesti
Olle Länsberg, Rakas John (Käre John) Tammi, 1965.
Stig Dagerman, Käärme (romaani) Weilin + Göös, 1968
Gunnar Ekelöf, Runoja Valikoineet ja suom. Väinö Kirstinä ja Tarmo Manelius. Karisto, 1968
Terry Southern, Sininen elokuva (Blue movie),  Weilin & Göös, 1971
Anders Bodelsen, Jäätymisen aika (Fyspunkten), Tammi, 1974 951-30-2958-1 nidottu, 951-30-2959-X sidottu
Anders Bodelsen, Loukussa (Fryepunkten). Tammi, 1975 951-30-2907-7 nidottu, 951-30-2908-5 sidottu
Nalle Valtiala, Aikaa ei ole: kuunnelma, Yleisradio, 1978
André Malraux, Toivo, Tammi, 1983 Keltainen kirjasto 181. ISBN 951-30-4072-0
R. D. Wingfield, Myytävänä talo meren rannalla: kuunnelma. Yleisradio, 1985
Gunilla Hemming, Haudanhäpäisy : mustamaalaus (Gravskändning), suom. Väinö Kirstinä, Yleisradio, 1989
Diana Webster, Kuoleminen ja eläminen: kuunnelmaessee, suomentanut Väinö Kirstinä. Yleisradio, 1995
Palkinnot ja tunnustukset

Kalevi Jäntin palkinto 1962
Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran palkinto 1962
Valtion kirjallisuuspalkinto 1964
Parnasson esseepalkinto 1965
Hämeen läänin taidetoimikunnan palkinto 1974
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1974 ja 1977
Kansanvalistusseuran palkinto 1978
Suuren Suomalaisen Kirjakerhon palkinto 1979
Eino Leinon palkinto 1981
Väinö Linnan palkinto 1987
Pro Finlandia -mitali 1992
Eeva-Liisa Manner -palkinto 2005
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Väinö Kirstinä Wikisitaateissa
Kirstinä Pirkanmaan kirjailijoiden sivuilla. Archive.org.
Väinö Kirstinä. Kirjasampo.
Kirstinän 70-vuotishaastattelu Helsingin Sanomissa. Archive.org.
Muistot: Väinö Kirstinä HS.fi. 23.9.2007.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Oona Kivelä

Oona Kivelä (s. 1983) on suomalainen ammattitanssija, viisinkertainen tankotanssin maailmanmestari ja tanssivalmentaja.
Kivelä aloitti voimistelun yhdeksänvuotiaana. Hän osallistui kilpavoimisteluun 24-vuotiaaksi saakka. 24-vuotiaana, vuonna 2008, Kivelä kokeili tankotanssia ensimmäisen kerran New Yorkissa luettuaan sitä käsittelevän artikkelin aiemmin. Vuonna 2009 Kivelä voitti kovatasoisen Pole Art -kilpailun. Ensimmäisen suomenmestaruutensa hän voitti vuonna 2010 ja ensimmäisen maailmanmestaruutensa vuonna 2011.
Kivelä suunnittelee koreografian esityksiinsä itse. Hän osallistui keväällä 2016 esitettyyn Fitnesspäiväkirjat-televisiosarjan toiseen tuotantokauteen ja syksyllä 2018 esitettyyn Fort Boyard -seikkailusarjaan.
Kivelä on myös vuoden 2014 street workoutin naisten maailmanmestari.
Kivelä on kirjoittanut lastenkirjan Kukkumuu, joka sisältää eriteemaisia tarinallisia jumppia. Kirjan on kuvittanut Heidi Elokoski.
Merkittäviä saavutuksia

Voittaja – International Pole Art Competition, 2009
Voittaja – Pole Dance North-European Championships, 2009
Voittaja – Finnish Pole Dance Championships, 2010
Voittaja – Pole World Cup, 2011
Voittaja – International Pole Art Competition, 2011
Voittaja – Pole Art, 2012
Voittaja – International Pole Championship, 2012
Voittaja – International Pole Championship, 2013
Voittaja – International Pole Sports Federation, 2014
Voittaja – International Pole Championship, 2015
Voittaja – Finnish Pole Dance Championships, 2016
Teokset

Kukkumuu. Tammi, 2022. ISBN 978-952-043-580-6.
Aiheesta muualla

Oona Kivelä (Arkistoitu – Internet Archive) – Oona Kivelän virallinen sivusto.
IPDFA/IPC – International Pole Championship (Arkistoitu – Internet Archive) – ”Ultimate Pole Champion”.