stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Synty (mytologia)
Suomalaisen mytologian syntyjä > Käärmeen synty

Käärmeiden syntysanoja on lausuttu käärmeenpuremia hoidettaessa tai käärmeitä karkotettaessa. Erään loitsuperinteen mukaan käärmeiden on uskottu syntyneen soturi Istervon vääntyneistä aseista. (katso:Istervo) Käärmeiden on kerrottu myös syntyneen salamoista. Kumpikin kerrottu syntytapa selittää sekä käärmeiden muotoa, niiden metallinkiiltoa että vaarallisuutta. Käärme on voitu myös koota eri aineksista.
Eräässä loitsuperinteessä kerrotaan, että pahat olennot, kuten Lapalievo ja Syöjätär kuolaavat tai oksentavat veteen. Lima leviää lautaksi, joka ajelehtii rantaan. Maalla se saa hengen joltakin inhottavalta taholta, kuten hiiden hiilloksesta, ja niin syntyy käärme. (Esimerkiksi SKVR:1110)
Suomalaisen mytologian syntyjä > Pistoksen ja kuoleman synty

Pistos eli ampumatauti tarkoitti erilaisia sairauksia ja kohtauksia, joiden syyksi arveltiin noidan tai muun pahan olennon ampuma näkymätön nuoli, kuten noidannuoli tai pistosnuoli. Nuolen vaarallisuus riippui siitä, mihin ruumiinosaan se osui. Päähän tai sydämeen osunut pistosnuoli saattoi jopa tappaa. Pistoksen syntymän voidaan tulkita siis selittävän myös kuoleman alkuperän. Pistoksen syntyloitsua tarvittiin, kun haluttiin hoitaa pois ihmistä vaivaava pistos.
Loitsuissa ensimmäiset pistosnuolet tehtiin maailman alkuajan päätteeksi kaadetun ison tammen, maailmanpuun lastuista. Ison tammen kaato toi myös paljon hyvää. Taustalla saattoi olla myyttinen käsitys, että aseet tai sairaudet syntyivät samaan aikaan ja liittyvät samoihin kulttuurin edistysaskeliin kuin monet hyvää tuottavat asiat. Alussa oli ilmeisesti vallinnut monien uskontojen paratiisiin tai alkuaikaan verrattava rauhallinen ja onnellinen tila.
Loitsut kertovat, että kun tammi oli kaadettu kirveellä, sen lastut heitettiin tarkoituksella mereen, jottei niistä olisi tehty nuolia. Lastut kuitenkin ajelehtivat Pohjolaan, jossa jokin paha olento löysi ne rannasta. Olento vei lastut jollekulle, esimerkiksi seppojen pajalle, kavoksi sanotulle immelle tai pirulle. Lastuista tehtiin kolme nuolta. Nuolet annettiin kolmelle veljekselle, jotka olivat rujo, rampa ja perisokea. Olennot ampuivat yhden nuolen maaemään (maaperään), joka oli vähällä haljeta nuolen iskusta. Loitsija toteaa, että tätä nuolta ei kukaan kaipaisi takaisin. Toinen nuoli sinkosi taivaankanteen, joka oli vähällä romahtaa iskusta. Tätäkään nuolta ei loitsun mukaan perittäisi takaisin. Kolmas, kaikkein vihaisin nuoli osui rautaiseen, kallioiseen vuoreen. Siitä nuoli kimposi, ja osui sattumalta ihmisten alastomalle iholle. Siitä lähtien on maailmassa sinkoillut nuolia, jotka ovat toisinaan osuneet ihmisiin tappaen ja sairastuttaen. Pistokseen sairastunutta hoitava tietäjä haluaa periä tämän nuolen takaisin ja palauttaa sen lähettäjälleen. Hän muistuttaa, että ensimmäisiä pistosnuolia ei tarkoituksella suunnattu ihmisiin, ja satuttaessaan ihmisiä pistosnuolet toimivat tarkoitustaan vastaan.
Umpimähkään sinkoilevien nuolten voidaan katsoa olevan laajemminkin ihmisten satunnaisilta vaikuttavien kohtaloiden vertauskuva. Itse asiassa jokainen kuolee lopulta "kohtalon nuoleen". Rautainen vuori, joka loitsuissa kestää nuolen osumat jopa taivasta ja maata paremmin, on ilmeisesti maailman keskellä seisova mahtava maailmanvuori. Käsitys maailmanvuoresta on laajalle levinnyt, mutta suomalaisessa mytologiasta siitä on säilynyt suhteellisen vähän merkkejä, ja se on tavallaan ristiriidassa maailman keskellä sijaitsevan kuopan, Kinahmin kanssa.lähde?
(Esimerkiksi SKVR:I4, 813; 816, 836, 845, 854;II 1023)
Suomalaisen mytologian syntyjä > Oluen synty

Olut oli suomalaisten uskonnon kannalta merkittävä juoma. Sitä juotiin joissakin pyhissä toimituksissa, kuten Ukon vakoissa. Oluen syntysanat pyrkivät kohteensa hallintaan. Niiden avulla pyrittiin saamaan oluen teko onnistumaan.
Oluen syntysanojen mukaan Osmotar tai vastaavan niminen henkilö, ilmeisesti jumaluus, on luonut ensimmäisen oluen. Osmotar hieroi käsiään, jolloin syntyi eläimiä, kuten orava, kettu tai näätä. Osmotar lähetti eläimet hakemaan tarpeita olutta varten. Eläimet hakivat tarpeita, kuten palkoheinää, käpyjä tai mettä. Olut ei kuitenkaan alkanut käydä. Apuri-eläin toi sitten kuolaa, jota valui tappelevien eläinten suusta, ja sen avulla olut vihdoin alkoi käydä.
Martti Haavio pitää mahdollisena, että lueteltuja tarpeita tai niitä muistuttavia tarpeita on oikeasti käytetty oluen valmistukseen. Esimerkiksi Ruotsissa tiedetään pannun olutta, jossa on käytetty kuusen kerkkoja, joten ajatus kävyistä oluen tarpeena ei liene kovin kaukaa haettu. Palkoheinääkin tiedetään käytetyn Ruotsissa. Mettä tiedetään käytetyn oluessa monien kulttuurien piirissä. Sylkeä on joissain kulttuureissa käytetty alkoholijuomien käyteaineena. Haavion mukaan lueteltuja aineita ei kuitenkaan tiedetä käytetyn Suomessa, joten niiden esiintyminen syntysanoissa voi olla joko muistoa varhaisemmilta ajoilta tai vain sattumaa.
Jotkut ovat pitäneet oluen syntysanoja oluen valmistuksen rapistuneena kaavana. Säilyneiden syntysanojen avulla voi oppia enintään joitain oluen mausteita – itse oluen valmistusta sanat eivät opeta, ja tuskin niitä on siihen käytetty. Sanat on luettu oluen valmistuessa siksi, että niiden on ajateltu edesauttavan käymistä yliluonnollisesti.
Suomalaisen mytologian syntyjä > Pakkasen ja tuulen synty

Pakkasen ja tuulen syntykertomukset ovat samankaltaiset. Alku oli aineeton ja kurja. Pakkasta imetti mato ilman nännejä. Pakkasen isäksi mainitaan olento, josta tunnettiin runsaasti eri nimityksiä, kuten Pukuri, Näräpää tai Näsärvä.
Pakkasen syntyä lausuttiin, kun pakkasta haluttiin torjua esimerkiksi sadon turvaamiseksi tai paleltumien, kylmänvihojen tai tuulenvihojen hoidossa. Pakkasen alkuperän lisäksi pakkasta torjuvaan loitsuun saattoi kuulua käsky, että pakkasen pitäisi olla kylmämättä lämmintä ihmistä, vaan soita, maita ja kiviä, jotka ovat jo valmiiksi kylmiä.
Suomalaisen mytologian syntyjä > Raudan synty

Eräässä tarinassa Ukko ylijumala hieroo käsiään. Tästä syntyy kolme neitoa, jotka kerrotaan myös luonnottariksi. Rauta on syntynyt näiden neitojen rinnoissa. Yksi lypsi mustan maidon, toinen valkean, kolmas punaisen; näistä syntyivät erityyppiset raudat. Raudat valuivat maahan, mutta maan pinnalla tuli karkotti raudat suohon. Raudat säilyivät suossa kauan, kunnes karhu ja susi vaelsivat suolla. Niiden jalanjäljistä rautaruostetta nousi pintaan. Syntyi Seppo Ilmarinen, joka löysi raudan. Rautaa pelotti joutua taas tulen kanssa tekemisiin, mutta Ilmarinen tyynnytteli sitä ja sanoi, että se saa tulessa entistä upeamman muodon. Suo sotkettiin ja rauta nostettiin Ilmarisen pajalle. Rauta sulatettiin velliksi, mutta se alkoi rukoilla päästäkseen pois tulesta. Seppo Ilmarinen vaati rautaa vannomaan, ettei se koskaan vuodata verta, vaan syö vain kiveä ja puuta, jos tulesta pääsee. Rauta vannoi. Ilmarinen työsti raudan esineiksi. Lopuksi hän karkaisi raudan upottamalla sen lipeään. Katkerasta lipeäkylvystä rauta kuitenkin suuttui ja petti valansa ja on siitä lähtien vuodattanut verta.
Raudan aiheuttamia haavoja hoidettaessa on luettu raudan syntyä. Tällöin on pyritty muistuttamaan rautaa sen antamasta valasta ja siitä, että se on kaiken velkaa ihmiselle. Ihminen on nostanut sen suosta, jossa se oli pelkkää liejua. Rautaa on käsketty korjaamaan tekemänsä vahingon, sillä sillä ei ole ollut valtuuksia verenvuodatukseen.
Tunnettiin myös toinen loitsuperinne, jossa vamman aiheuttaneen raudan tai aseen tekijäksi mainitaan Vuolankoinen, Vuolainen tai Vuolahatar. Häntä vaaditaan korjaamaan poikansa tekemä paha. Kaarle Krohnin (1917) mukaan nämä nimet pohjautuvat Vuojola-paikannimeen. E. N. Setälän (1932) mukaan nämä nimet pohjautuvat voimakasta virtausta tarkoittavaan sanaan vuolas samaan tapaan, kuin Väinämöisen nimi pohjautuu tyventä vedenkohtaa tarkoittavaan sanaan väinä. Viimeisin sana on Martti Haavion (1967), jonka mukaan nimien alkuperänä on kristillisen Pyhän Olavin saamelainen nimitys, josta on eri muotoja, kuten Vuola, Vuollo ja Vuollabba. Pyhän Olavin kerrottiin olleen soturi, joka kuoli taistelussa, ja tästä syystä hänestä tuli keskiajalla suomalaisten sotilaiden pyhimys, jonka kuva oli sotalipussakin. Haavion mukaan Pyhän Olavin legendasta on seurannut kansanomainen käsitys, että tämä henkilö olisi synnyttänyt raudan tai teräaseet.
Raudasta on ollut paljon hyötyä, mutta toisinaan se on käynyt ihmistä vastaan. Crawfordin Kalevala-käännöksen kuvitusta.
Skånelaisen kirkon reliefissä Pyhä Olavi kuolee, ja enkeli ottaa hänen sielunsa kuten kapaloidun lapsen. Onko rahvas nähnyt tämänkaltaisissa kuvissa Olavin synnyttämässä?
Suomalaisen mytologian syntyjä > Sairauksien ja vaivojen syntyjä

Monien sairauksien ja vammojen ajateltiin aiheutuneen haltijoiden väen tartuttua ihmiseen ympäristöstä. Tällöin sairautta hoidettiin käskemällä väen palata sinne mistä se oli tullutkin. Jos tässä tapauksessa tarvittiin syntysanat, ne olivat usein väen oman elementin syntysanat. Esimerkiksi rautaesineen aiheuttamaa vammaa hoidettiin lukemalla raudan syntysanat.
Joillekin sairauksille, vammoille ja kivuille oli kuitenkin myös omat syntysanansa. Eräs melko yleinen loitsu kertoo useiden sairauksien synnyn. Syntyvien sairauksien määrä eri loitsuissa vaihtelee; yleinen määrä on yhdeksän. Ne on synnyttänyt paha eukko, Loveatar (josta on monia muitakin nimityksiä). Loveatar makaa alapää paljastettuna, ja tuuli tekee hänet raskaaksi. Hän synnyttää ja nimeää lapsensa jossain pahassa paikassa. Yleisimpiä nimiä ovat pistos, ähky, riisi, horkka, rutto, raani, ajos, ruusu ja luuvalo. Tällainen monen sairauden synnyn selittävä kertomus on kelvannut monien eri sairauksien hoitoon.
Samaan tapaan, pahasta eukosta, syntyivät myös kivut. Toisaalta kipujen kerrotaan aiheutuvan siitä, että kipu-tyttö, Tuonen neitsyt, vääntää ja jauhaa kipukiveä kipuvuorta vasten. Tämä ei välttämättä tapahdu myyttisenä alkuaikana vaan juuri silloin kun kipu tuntuu. Loitsussa kipu-tyttöä käsketään keräämään aiheuttamansa kivut, ja palauttamaan ne kiven sisään, sillä "ei kivi kipuja itke, paasi vaivoja valita".
Rutolle on myös omat syntysanansa, joiden mukaan rutto syntyi suurilla taistelukentillä verisissä vaatteissa. Loitsija kuitenkin kerskaa syntyneensä itse aiemmin ja verisemmissä vaatteissa, joten hän voi käskeä ruttoa vanhemman ominaisuudessa. (SKVR:II,913)
Suomalaisen mytologian syntyjä > Suden ja koiran synty

Suden syntyä on luettu varauduttaessa susien varalta. Susi on syntynyt naisesta, jonka hedelmöittää tuuli. Samaan tapaan syntyivät myös eräät taudit. Suden ja koiran sukulaisuus oli hyvin tiedossa, ja koiran syntykertomus oli samankaltainen kuin sudenkin. Suden ja koiran synnystä kerrottiin myös samassa kertomuksessa:
Kohussansa koiran kantoi,

Suven muissa suolissahan,

Penin alla pernohinsa...
Martti Haavion mukaan kertomuksen taustalla on kristilliseen pyhimykseen, pyhään Margaretaan liittyvä keskiaikainen eurooppalainen legenda. Margaretan legendan mukaan hänet yritettiin naittaa pakanalle. Margareta kieltäytyi ja joutui vankilaan. Lohikäärme tuli syömään Margaretan, mutta uskonsa avulla Margareta voitti pahan olennon. Toisaalta Margareta oli synnyttäjien suojelupyhimys. Näiden roolien, lohikäärmeen voittajan ja synnyttäjien suojelijan sekoittumisesta seurasi kansanomainen käsitys, että Margareta synnyttikin pahan olennon. Kirkkomaalausten katselu saattoi vahvistaa tätä käsitystä rahvaan keskuudessa. Kuvassa, joka oli tarkoitettu esittämään Margareta polkemassa kukistamaansa lohikäärmettä, saattoi rahvas nähdä pienen eläimen suojelevan äitihahmon jalkojen juuressa. Suomalaisessa käsityksessä lohikäärme muuttui sudeksi, kun sana lohikäärme oli tuntematon, ja kirkkomaalausten lohikäärmeet saattoivat tuoda mieleen suden.  (Lohikäärme saatettiin kyllä tuntea, mutta ei sillä nimellä. Lohikäärme oli esimerkiksi Uisko tai Lievo)
Suomalaisen mytologian syntyjä > Tulen synty

Tulen syntyä on selitetty siten, että jumalolento tai -olennot, kuten Ukko ylijumala, on iskenyt tulta aseellaan tai erilaisista esineistä. Esineet ovat voineet olla esimerkiksi Kokon sulkia. Eräässä tarinassa ukon iskemä tuli putoaa taivaasta kipunana Aluen järveen, maahan tai manalaan asti ja sytyttää metsiä palamaan. Kytevästä metsäpalosta on ihminen saanut ensimmäisen tulen. Tulen syntyä on luettu esimerkiksi palovammoja hoidettaessa.
| --- | --- |
Iski tulta Ilmarinen,  välähytti Väinämöinen,   päällä pystyn pilven reunan,   päällä kuuven kirjokannen,   päällä taivahan yhdeksän,   kolmella Kokon sulalla...   Tuiskahti tulisoronen,   läpi maan, läpi manuen,   pohjahan Aloen järven  (SKVR:XII1, 4487): Se varsin valehteloo,  joka tulta arveloo   Väinämöisen iskemäksi,  kun iski ite Jumala,  iski ilman ikkunoilla  (SKVR:1400)
Suomalaisen mytologian syntyjä > Veden synty

Usein mainitaan veden syntyneen vuoresta. Eräät yleiset säkeet kuuluvat tähän tapaan:
Vuoresta vetosen synty,

Tulen synty taivosesta,

Alku rauan ruostehesta,

Vasken kanta kalliosta... 
(Esimerkiksi Kalevala, kolmas runo; SKVR:VII4, 1762)
Käsitys veden synnystä vuoresta voi perustua yleiseen tietoon, että vesi virtaa ylemmiltä alueilta alemmille. Niinpä se on syntynyt korkeilla paikoilla. Käsitys voi myös etäisesti perustua käsitykseen maailmanvuoresta, joka oli ensimmäinen asia maan päällä. Vaikka vuori syntyi meren selälle, on tämä meri edeltänyt maailman syntymää, joten se ei oikeastaan ollut samaa kuin nykyinen vesi. Nykyisin tunnetun veden täytyi vielä syntyä. Perustavanlaatuisena elementtinä se syntyi ensimmäisten asioiden joukossa, ja kun juuri muutakaan ei vielä ollut, se syntyi vuoresta.
Usein kerrotaan myös, että vesi on vanhin voitehista, eli ensimmäinen ihmisten hoitoon, siunaamiseen tai puhdistukseen käytetty aine. Tästä on tullut myös yleinen sananlasku. Käsitys voi olla peräisin kristillisestä kertomuksesta, jossa Jeesus kastetaan, eli tehdään "ensimmäinen kaste". Tosin ihmisiä on kasteltu vedellä myös monissa pakanallisissa menoissa. Eräässä runossa kerrotaan:
Vesi on vanhin voitehista,

Kosken kuohu katsehista.

Vesi on tullut tunturista,

Tullut tunturin alaitse... 
(SKVR:XII2:5606)
Suomalaisen mytologian syntyjä > Veren synty

Veren synnyksi ovat jotkut tutkijat ja ilmeisesti kansanparantajatkin nimittäneet haavan ja parannuksen syntysanoja eli kertomusta Väinämöisen haavasta ja parannuksesta. Veristä haavaa parannettaessa käytettiin paitsi haavan ja parannuksen syntysanoja, myös haavan aiheuttaneen elementin, kuten raudan tai kiven syntysanoja. Vuotavalle verelle voitiin myös ilmoittaa, että sen oikea paikka on ihmisen ruumiissa. Näissä kertomuksissa ei kuitenkaan paljasteta, miten veri sai alkunsa tai tuli ihmiseen.
Veri on joka tapauksessa ihmisruumiin tärkeimpiä "osia", sillä se periytyy jopa sukupolvelta toiselle. Ihminen saattoi kokea oman verensä olevan peräisin paitsi vanhemmiltaan, myös sukunsa kantavanhemmilta, jopa myyttisiltä ensimmäisiltä ihmisiltä. Veressään ihminen kantoi sukunsa luonnetta, ominaisuuksia ja voimia. Sukua tai sukulaista voitiin runollisesti kutsua omaksi vereksi tai verelliseksi. (SKVRIII1 941, III3 3347, V2 927) Loitsija saattoi luetella erilaisia veriä, ja kerskailla oman verensä parhaaksi niistä. (esimerkiksi SKVR VII4 1743, VI1, 3464, VII3 3211, VII4 5183, VII5 3227)
Verettömyydeksi kutsuttiin voimat tai innon vieviä sairauksia, joiden uskottiin johtuvan veren vähenemisestä tai heikentymisestä. Toisinaan sairastuneen voitiin katsoa saaneen itseensä vierasta verta ympäristön haltijoilta. Oma ja vertauskuvallisesti oikean värinen veri pyydettiin loitsulla takaisin:
Ota pois omat ruskiet veres', 

Anna pois omat valkiet vereni!  
(SKVRI4 1053)
Erään loitsun mukaan veri ja vesi ovat veljekset ja vesi tietää siksi, missä veri kulkee. (SKVR I4 656) Veren alkuperästä mainitaan myös sivumennen eräässä kertomuksessa. Kesän tullen taruolento, Kesäpoika, tuo elämänvoimaa, joka herättää luonnon eloon. Samalla mainitaan syntyvän myös ihmisen veren, jossa uskottiin asuvan ihmisen elämänvoiman. Kasvillisuuden myyttistä kylväjää Sampsa Pellervoista vastaava Sämpsöi kiittää Kesäpoikaa avusta:
Hyvin teit sä tullessasi

vielä paremmin ollessasi:

puhuit puut lehellisiksi,

heinät helpehellisiksi,

naurihit navallisiksi,

neitoset verellisiksi. 
(SKVRIV3, 4036)
Suomalaisen mytologian syntyjä > Viljelyksen synty

Maanviljelyksen on kerrottu saaneen alkunsa särkyneen sammon sirpaleista, jotka ajelehtivat rantaan. Sampo on myyttinen, myllyä muistuttava esine, joka luo viljaa ja muuta hyvää. Alun perin sampo on ollut kosminen "rotaatiokone", maailmanpylväs, jonka varassa taivaankansi pyörii, aiheuttaen päivän- ja vuodenkierron. Vuodenkierto onkin merkittävässä osassa maanviljelyssä. Tavallaan kertomus sammosta on myös kertomus siitä, miten vuodenkierto sai alkunsa.
Kuuluisan runonlaulajan Ontrei Malisen pojanpoika Jyrkini Iivana kertoi kansanperinteen kerääjälle, että heidän suvullaan on ollut tapana kevätkylvöjen aikaan laulaa kylvösanat eli hedelmällisyyttä lisäävä loitsu, ja sen jälkeen kertomukset sammon taonnasta ja ryöstöstä. Tarinan lopuksi sampo luo maanviljelyn:
Tänne kyntö, tänne kylvö,

Tänne kasvu kaikenlainen.
Rukiin tai ohran vihneelle eli siikaselle oli aivan oma syntyloitsunsa. Sen mukaan herralta (Jumalalta tai Jeesukselta) putosi helmi maahan. Siitä kasvoi viljan taimi. Tätä loitsua tarvittiin vihneen aiheuttaman tulehduksen hoitoon.
Eliölajien kantavanhemmat

Varsinaisten syntykertomusten lisäksi monien muidenkin eläin- ja kasvilajien alkuperästä oli käsityksiä. Niiden mukaan lajilla oli kantavanhempanaan yliluonnollinen olento, emuu, jonka kautta lajiin saattoi vaikuttaa. Esimerkiksi pahaa eläintä saatettiin käskeä palaamaan vanhempiensa luokse, tai uhattiin, että jos eläin tekee pahaa, tästä kannellaan sen vanhemmille. Riista- ja turkiseläinten ja kalojen emuita taas lepytettiin, jotta nämä olisivat antaneet jälkeläisiään ihmisille.
Lastensatujen selitykset

Lastensaduissa, muun muassa eläinsaduissa, kerrotaan usein eläinten tai ilmiöiden tai niiden joidenkin ominaisuuksien alkuperä. Esimerkiksi jäniksen suu on haljennut, koska jänis nauroi suu ammollaan voitettuaan vedonlyönnin. Lastensatuihin ei kuitenkaan uskottu samalla tavalla kuin myyttisiin taruihin. Niillä ei myöskään ollut myyttistä tai rituaalista merkitystä, eikä niillä pyritty vaikuttamaan yliluonnolliseen.
Muuta aihetta sivuavaa > Syy

Syntykertomusten yhteyteen liittyy toisinaan sana syy, jonka merkitys tässä yhteydessä on epävarma. Sana merkitsee sekä aiheuttajaa että säiettä, tässä tapauksessa siis joko asian alkuunpanijaa tai jonkinlaista elämänlankaa. Joskus harvoin syy on voitu jopa rinnastaa syntyyn.
Muuta aihetta sivuavaa > Synti

Sana synti on joskus käytössä syntykertomuksissa sanan synty tilalla. Synti on kuitenkin sanana ja merkityksenä aivan eri kantaa kuin synty, ja kyse lienee kansanomaisesta asioiden sekoittamisesta.
Muuta aihetta sivuavaa > Synnyn synty

Sanan synty on voitu käsittää tarkoittavan myös sukua, kuten nykyisinkin sana syntyperä. Loitsuissa kerrotaan usein juuri jonkun asian suvun alku. Jos sukua on kutsuttu synnyksi, on voitu puhua synnyn synnystä, siis suvun alkuperästä. Esimerkiksi:
Jopa syntyi rauan synty, jopa tuo suku sikisi. 
(SKVR:VII3 458 ks. myös I4 878, VII5 3662)
Kirjallisuutta

Suomen kansan muinaisia loitsurunoja. Esipuhe Elias Lönnroth. Helsinki. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1880.
Kalliopiirros pronssikautisesta nahkapohjaisesta veneestä Ruotsissa.
Crawfordin englanninkielisen Kalevala-käännöksen kuvitusta vuodelta 1888
Moni pohjoinen kansa palvoi karhua.
Karjaansa puolustava paimen torjuu käärmeitä keskisessä Suomessa Olaus Magnuksen Carta marinassa vuodelta 1536.
Pääskyläinen päivälintu, tuo ihana ilman lintu, etsi maata maataksensa, lehtoa levätäksensä...
Joutsen ja muna. Piirros karjalaisen kalliopiirroksen mukaan.
Kenpä siitä oksan otti, se otti ikuisen onnen, kenpä siitä latvan taittoi, se taittoi ikuisen taian, kenpä lehvän leikkaeli, se leikkoi ikuisen lemmen... Maailmanpuusta on peräisin myös paljon hyvää. Tammi oli pyhä muun muassa itämerensuomalaisille ja germaaneille.
Erityisen koristeelliset suomalaiset olutastiat eli kousat olivat niin kuuluisia, että Olaus Magnus piirsi sellaisen karttaansa.
Raudan synty, Joseph Alanen, 1910–1912
Jotkut tutkijat ovat arvelleet tarujen kipukivet kuppikiviksi.
Susi oli ainakin kristillisenä aikana vihatuin eläin. Se ei saanut kunnioitusta kuten muut petoeläimet.
Pyhä Margareeta ja lohikäärme Nürnbergin kronikan kuvituksessa.
Sampo, josta on lähtöisin paljon, taottiin jo maailman alkuaikana. Akseli Gallen-Kallela: Sammon taonta
Kuumet ennen kuun kehitti, kavet kuun kehästä päästi, riihen rautaisen sisästä. Martti Haavio selittää kuun kehät haloilmiöiksi.
Salama nähtiin kertomuksissa tulen synnyttäjänä.
Vedellä paitsi kastettiin kristilliseen uskoon, myös tarinoiden mukaan pestiin kaste pois. Näin kerrotaan Katumajärvien saaneen nimensä.
Akseli Gallen-Kallela: Velisurmaaja
Ilmeisesti saamelaisten esivanhempien tekemiä kalliopiirroksia Norjassa.
Kala Altan kalliopiirroksessa.
Säyvö

| --- | --- |
Sijainti:  Jaaman piiri Venäjä
Korkein kohta:  2,5 m
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Säyvö eli Pien-Tytärsaari (ven. Малый Тютерс, Malyi Tjuters; vir. Väike Tütarsaar) on yksinäinen ja asumaton Suomenlahden ulkosaari Tytärsaaresta 15 kilometriä länsilounaaseen. Aikanaan Suomen Tytärsaaren ja sitä ennen Suursaaren kuntaan kuulunut saari kuuluu nykyään Venäjän Jaaman piiriin, mutta maantieteellisesti se sijaitsee lähinnä Viron rannikkoa, Venäjän maa-alueesta 55 kilometriä länteen. Säyvö on moreenisoran muodostama 2,5 kilometriä pitkä, kapea ja matala asumaton saari. Saaresta ulkonee kaakkoon noin 1,5 kilometrin mittainen, vain muutaman metrin levyinen hiekkasärkkä, Säyvön ”Sääri”. Virolaiset kutsuvat saarta myös Säyviksi. Nimi periytyy ehkä ruotsin sanasta säv ’kaisla’, vanhoissa kartoissa Säfwisholm (Kaislasaari)lähde?.
Pien-Tytärsaari ilmasta kuvattuna maaliskuussa 2012. Saaren katveessa, matalikolla, on vielä valkoisena aurinkoa heijastavaa ahtojäätä.
Säyvö, 2019.
Luonto

Säyvö on hyvin mereinen saari. Saaren valtalajina on kallioilla kasvava hirvenjäkälä. Rantaniityillä kasvaa ylisenä rantakauraa, merinätkelmää ja kangasajuruohoa. Saaren matalilla rantamailla kasvaa vain suolaisuutta sietäviä kasveja, mutta korkeammilla dyyniharjanteilla kasvaa kuivuutta kestäviä varpuja ja ruohoja sekä mäntyjäkin. Saarella on myös muutamia suolattoman veden lampia kuten Laurinkarinlampi.
Säyvössä kerrottiin kasvavan oma ruusulaji eli Säyvön ruusu, saaristossa ja rannikoilla yleisten kurtturuusun ja okaruusun lisäksi, mutta siitä ei löydy mainintaa tieteellisistä kasvioista.
Säyvön korkein kohta oli 2,5 metriä korkea ja 7–8 metriä leveä kiviraunio eli ”kumpeli”.
Säyvön merkitys tytärsaarelaisille

Säyvöstä kerättiin merinätkelmää ja jopa jäkälää rehuksi Tytärsaaren talojen karjalle. Merinätkelmää pidettiin arvossa, koska se kasvoi lähes pelkällä hietikolla ja sitä jopa levitettiin tarkoituksella.
Tytärsaarelaistarinoiden mukaan saaren korkeimmalla kohdalla sijaitsevassa kivirauniossa asui ”kumpelin vanha mies”, joka oli saaren haltia.
Säyvö nykyään

Säyvö oli osa kauan vireillä ollutta Inkerinmaan luonnonpuisto -hanketta, joka tähtäsi tiukasti rauhoitetun, useita ulkosaaria käsittävän luonnonsuojelualueen perustamiseen. Luonnopuisto perustettiin lopulta joulukuussa 2017 nimellä Itäisen Suomenlahden luonnonpuisto.