stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsingin yliopiston Observatorio
Historia > Astrofysiikan tulo Suomeen

Astrofysiikasta tuli tähtitieteen valtavirta 1900-luvulla. Suomessa oli kuitenkin mahdotonta opiskella astrofysiikkaa. Niinpä opiskelija Jaakko Tuomisen oli mentävä ulkomaille alaa opiskelemaan. Tuominen palasi Suomeen 1950 ja hänet nimitettiin henkilökohtaiseksi ylimääräiseksi professoriksi tähtitieteeseen. Hänen aloitteestaan Helsingin yliopistoon perustettiin 1951 Radioastronominen asema. Sen nimi muutettiin Astrofysiikan laboratorioksi 1960-luvun lopulla.
Vuonna 1967 yliopistolle tehtiin esitys uuden tähtitornin rakentamisesta Metsähoviin astrofysikaalisten havaintojen tekoa varten. Esitys eteni nopeasti, ja 1971 Metsähoviin nousi tähtitorni, jossa on 60 senttimetrin Rithey-Chretien-peilikaukoputki.
Historia > Observatorion valtaus

Observatorio oli ollut esimiehen asuntona perustamisestaan lähtien. Vuonna 1969 professori Gustaf Järnefelt oli muuttanut sieltä pois. Uudeksi professoriksi oli nimitetty Paul Kustaanheimo, joka aikoi muuttaa observatorioon asumaan. Estääkseen tämän Astrofysiikan laboratorion väki tilasi muuttoauton 3. joulukuuta 1969 ja muutti observatorioon ilman yliopiston lupaa. Toimenpidettä tuki muun muassa joukko valtiotieteiden opiskelijoita. Opiskelijat vaativat, että observatorion tilat saataisiin tutkimus- ja opetuskäyttöön.
Yliopisto suhtautui valtaajiin hyvin ymmärtäväisesti, ja jo seuraavana päivänä yliopisto alkoi muuttaa entistä esimiehen asuntoa työtiloiksi. Valtauksen johdosta Kustaanheimo jäi virkavapaalle tähtitieteen professorin virasta. Hän erosi lopullisesti vuonna 1977 ja muutti Tanskaan. 1970-luvulta alkaen rakennuksen tutkimuskäyttö kuitenkin väheni, kun kaupungin kasvu alkoi haitata havaintojen tekoa.
Historia > Tähtitieteen laitos lopetetaan

Vuonna 2010 voimaan tulleen uuden yliopistolain myötä Helsingin yliopiston konsistori lakkautti tähtitieteen laitoksen. Tähtitieteen opetus päätettiin liittää osaksi fysiikan laitokselle perustettua geofysiikan ja tähtitieteen osastoa vuoden 2010 alusta.
Observatorio peruskorjattiin vuosina 2011–2012. Lokakuussa 2012 Observatoriolla avattiin Helsingin yliopistomuseoon eli nykyiseen Tiedemuseo Liekkiin kuuluva, avaruudesta sekä tähtitieteen historiasta ja tulevaisuudesta kertova yleisökeskus, joka on suunnattu erityisesti lapsille ja nuorille. Yleisökeskukseen kuuluu näyttelyiden lisäksi planetaario ja kahvila sekä vuokrattava luentosali, jossa voi järjestää erilaisia tilaisuuksia. Yliopiston almanakkatoimiston toimitilat pysyvät Observatoriolla. Myös Tähtitieteellinen yhdistys Ursa sai rakennuksesta tiloja.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helsingin yliopiston Observatorio Wikimedia Commonsissa
Helsingin observatorion kotisivu
Museoviraston suojelulausunto 2018
Historiakierros Helsingin keskustassa: Observatorio ja Tähtitorninmäki
Esitelmä observatorion historiasta
Observatorio pohjoisesta noin vuonna 1870. (Valokuva: Eugen Hoffers.)
Argelanderin refraktori.
Meridiaanisali
Helsingin hautausmaat

Helsingissä on useita eri uskontokuntien hautausmaita.
Nykyiset hautausmaat > Luterilaiset > Hietaniemen hautausmaa

Helsingin luterilaisista hautausmaista vanhin edelleen käytössä oleva on Hietaniemen hautausmaa, jonka perustamisesta päätti kaupungin maistraatti vuonna 1828. Kaupunki luovutti seurakunnalle käyttöoikeuden alueeseen, mutta omistaa maan edelleen. Hautausmaa vihittiin käyttöön 22. lokakuuta 1829, ja yksi ensimmäisiä sinne haudattuja oli entisen Suomen kenraalikuvernöörin Fabian Steinheilin puoliso Natalia Steinheil, joka kuoli muutama viikko avajaisten jälkeen. Alun perin hautausmaa käsitti nykyisen ns. Vanhan alueen ja se todettiin jo 1850-luvun puolivälissä liian ahtaaksi. Seurakunnan anomuksesta maistraatti päätti 1858 luovuttaa hautausmaan laajentamista varten Sanduddin ja Sandnäsin huviloista suuremman alueen, josta tuli hautausmaan nykyinen Uusi alue. Se vihittiin käyttöön 4. syyskuuta 1864, ja hautaaminen sinne alkoi keväällä 1866. Vanhalle alueelle rakennettiin Theodor Höijerin suunnittelema siunauskappeli vuonna 1872 ja portinpieleen vahtimestarin asunto 1900. Hautausmaata laajennettiin kolmannen kerran 1930-luvulla, kun uuden alueen pohjoispuolelle rakennettiin Hietaniemen alue entisen Sanduddin tapettitehtaan (toiminnassa 1886–1911) paikalle. Päätökseen hautausmaan laajentamisesta vaikutti tuolloin se, että viereiselle rannalle päätettiinkin alun perin suunnitellun öljysataman sijaan perustaa Hietaniemen uimaranta. Laajennusosan perustaksi jouduttiin ensin tuomaan 200 000 kuutiometriä meren pohjasta tuotua hiekkaa. Hietaniemen alue vihittiin käyttöön 26. elokuuta 1931 ja Albert Nybergin suunnittelema uusi siunauskappeli kesäkuussa 1933. Suuren osan Hietaniemen alueesta käsittää nykyisin sankarihauta-alue, ja siellä sijaitsee myös valtiollisten seremonioiden kohteena oleva Hietaniemen sankariristi.
Hietaniemenkadun toisella puolella on 1925 valmistunut ja seuraavana vuonna käyttöön otettu Bertel Liljequistin suunnittelema Hietaniemen krematorio, joka oli lajissaan Suomen ensimmäinen. Tontti 1889 perustetun ja 1907 rekisteröityneen Krematoriosäätiön ylläpitämälle krematoriolle oli luovutettu jo 1915. Krematorion viereen perustettiin kahden hehtaarin laajuinen Hietaniemen hautausmaan uurnalehto, joka vihittiin käyttöön 23. joulukuuta 1949.
Suomen Kaartin hautausmaa perustettiin 1833 ortodoksisen hautausmaan viereen Suomen kaartin ja 1. suomalaisen meriekipaasin käyttöön. Sitä laajennettiin 1851. Suomen Kaartin seurakunnan lakkauttamisen jälkeen hautausmaa siirtyi senaatin päätöksellä 1914 kaupungin evankelis-luterilaisen seurakunnan haltuun. Alueelle ei tehdä enää muuten uusia hautauksia, mutta perhehautoihin voidaan yhä haudata Kaartin seurakunnan jäsenten jälkeläisiä sekä Suomen valkoiseen kaartiin kuuluneita ja heidän omaisiaan.
Nykyiset hautausmaat > Luterilaiset > Malmin hautausmaa

1800-luvun lopulla Helsingin evankelis-luterilainen seurakunta osti 32 hehtaaria maata Helsingin pitäjän Malmin kylästä uutta suurta hautausmaata varten. Malmin hautausmaa vihittiin käyttöön 10. marraskuuta 1894 ja hautaaminen aloitettiin kolme kuukautta myöhemmin. Alueella sijaitsi jo valmiiksi vuonna 1892 perustettu yksityinen Åbergin hautausmaa, joka käsittää nykyisin hautausmaan korttelit 101–104. Se on edelleen yksityisessä omistuksessa, sen sijaan Malmin hautausmaan sisälle niin ikään jäänyt yksityinen Rundmanin hautausmaa on sittemmin siirtynyt seurakunnan omistukseen. Malmiin on liitetty myös entisen Oulunkylän kunnan hautausmaa sekä pieni venäläinen sotilashautausmaa, jonne haudattiin vuonna 1917 helmikuun vallankumouksen yhteydessä surmattuja upseereita. Malmin hautausmaa miellettiin aikoinaan vähävaraisten hautausmaaksi. Sinne kulki oma pistoraide ja vuodesta 1895 aina 1950-luvulle saakka vainajat tuotiin junalla Harjun ruumishuoneelta. Raiteet on myöhemmin purettu, mutta 1897 valmistunut hautausmaan asemarakennus on yhä jäljellä toimistokäytössä. Selim A. Lindqvistin suunnittelema siunauskappeli valmistui 1923 ja krematorio 1965. Hautausmaan aluetta on laajennettu useasti ja nykyisin se on 65 hehtaarin laajuinen. Toiminnallisesti se on Suomen suurin hautausmaa ja sinne on haudattu yli 200 000 helsinkiläistä.
Nykyiset hautausmaat > Luterilaiset > Muut

Kulosaaren hautausmaa Leposaaressa vihittiin käyttöön 8. marraskuuta 1925. Vaikka Kulosaaren kunta liitettiin Helsinkiin 1946 ja seurakunta Helsingin seurakuntayhtymään 1959, on hautausmaa edelleen vain kulosaarelaisten käytössä. Armas Lindgrenin suunnittelema siunauskappeli valmistui 1927.
Honkanummen hautausmaa Vantaalla on myös Helsingin seurakuntien käytössä. Alue ostettiin jo 1935 Helsingin kolmanneksi luterilaiseksi hautausmaaksi ja vihittiin käyttöön 10. marraskuuta 1951. Ensimmäinen hautaus tapahtui kuitenkin vasta 1957. Kaikkiaan 76 hehtaarin alue ei ole vielä kokonaan otettu käyttöön. Erik Bryggmanin suunnittelema kappeli vihittiin itsenäisyyspäivänä 1956 ja siihen liitettiin 1991 krematorio. Hautausmaan yhteyteen perustettiin 2007 Helsingin ja Vantaan yhteinen tunnustukseton hauta-alue. Lahdenväylän vastakkaisella puolella on Helsingin seurakuntayhtymän rakennuttama ja saksalaisen Volksbund Deutsche Kriegsgräberfürsorge -järjestön ylläpitämä Saksalaisten sotilaiden hautausmaa, johon on haudattu toisen maailmansodan aikana Suomessa kuolleita saksalaisia sotilaita. Vainajat siirrettiin paikalle eri puolilta eteläistä Suomea vuonna 1959 ja alue vihittiin 1963.
Maunulan uurnalehto Keskuspuistossa on vihitty käyttöön 29. tammikuuta 1966. Sinne on tehty jo noin 11 000 hautausta. Se oli aikanaan Suomen ensimmäinen pelkästään uurnahautauksille tarkoitettu hautausmaa. Käytössä olevaa aluetta on laajennettu säännöllisesti uusilla hautakortteleilla 1990- ja 2000-lukujen aikana. Kallion kirkkoon perustettiin 1991 uurnaholvi, jonne mahtuu noin 2 500 tuhkauurnaa. Uurnia säilytetään holvissa 25 vuoden ajan, minkä jälkeen tuhkat sirotellaan holvin alla olevaan kalliohautaan.
Lisäksi vuoden 2009 Sipoon alueliitoksen yhteydessä Helsingin alueelle siirtyi myös vanha Östersundomin kappelin hautausmaa. Sen perustamisajankohtaa ei tunneta, mutta se on ollut käytössä ainakin 1700-luvulta alkaen. Kappelista on kuitenkin mainintoja jo 1690-luvulta ja perimätiedon mukaan paikalle olisi haudattu läheisen saariston ja rannikon asukkaita ”ikimuistoisista ajoista saakka”. Alkuaan hyvin pientä hautausmaata laajennettiin vuonna 1855. Sitä uudistettiin vuonna 1933 ja laajennettiin uudelleen 1974.
Vuosaareen ollaan suunnittelemassa uutta luterilaista ja ortodoksista hautausmaata Nordsjön kartanonpuiston pohjois- ja eteläpuoliselle alueelle.
Nykyiset hautausmaat > Muiden kirkko- ja uskontokuntien hautausmaat

Helsingin vanhin yhtäjaksoisesti käytössä ollut hautausmaa on Lapinniemellä Hietaniemen hautausmaan vieressä sijaitseva Helsingin ortodoksinen hautausmaa, joka otettiin käyttöön vuonna 1815. Vainajat tuotiin sinne alun perin vesitse ja hautausmaan nykyinen keskikäytävä oli alkujaan kappelilta Ruoholahden rantaan johtanut kulkureitti. Hautausmaalla sijaitsee vuonna 1852 valmistunut Profeetta Pyhän Eliaan kappeli ja vuonna 1958 valmistunut Ivan Kudrjavzevin suunnittelema Profeetta Eliaan kirkko.
Ortodoksisen hautausmaan viereen perustettiin vuonna 1830 pieni hauta-alue Venäjän armeijan muslimisotilaita varten. Tämän lyhytikäiseksi jääneen hautausmaan alue luovutettiin vuonna 1870 kaupungin muslimiväestön käyttöön, ja sen kohdalla sijaitsee nykyisin Helsingin Islam-seurakunnan hallussa oleva Helsingin islamilainen hautausmaa, jota on myöhemmin laajennettu.
Vastaavasti oma hautausmaa oli perustettava myös Venäjän armeijan juutalaisille Helsingissä. Islamilaisen hautausmaan ja Suomen kaartin hautausmaan välissä sijaitseva pienikokoinen niin sanottu Vanha juutalainen hautausmaa perustettiin 1840-luvulla, nykyinen Helsingin juutalainen hautausmaa Hietaniemen hautausmaan pohjoispuolella vuonna 1895. Jälkimmäisellä sijaitsee 1940-luvulla rakennettu K. R. Lindgrenin suunnittelema kappeli.
Juutalaisen hautausmaan vieressä on vuonna 1938 perustettu pienikokoinen ortodoksisen Pyhän Nikolauksen seurakunnan hautausmaa, jonka alueella sijaitsee samana vuonna valmistunut Pyhän Nikolauksen kirkko.
Koska Helsinki oli pitkään ilman katolilaista hautausmaata, katolilaisen hiippakunnan jäseniä on haudattu sekä luterilaiselle että ortodoksiselle hautausmaalle. Vuonna 2018 Malmin hautausmaan kaakkoiskulmaan perustettiin katolinen hautakortteli (57K), joka on tarkoitettu Uudenmaan alueella toimivien Pyhän Henrikin katolisen katedraaliseurakunnan ja Pyhän Marian katolisen seurakunnan jäsenille. Piispa Teemu Sippo siunasi hautausmaan käyttöön 8. joulukuuta 2018..
Nykyiset hautausmaat > Muut

Keskuspuistossa lähellä Metsäläntietä on vuodesta 1947 sijainnut Helsingin eläinsuojeluyhdistyksen ylläpitämä eläinten hautausmaa, jossa on noin 3 000 hautapaikkaa.
Käytöstä poistuneet hautausmaat > Hietaniemen hautausmaata edeltäneet luterilaiset hautausmaat > Vanhat kirkkomaat

Helsingin kaupungin ensimmäinen hautausmaa sijaitsi kaupungin ensimmäisen, 1550-luvulla rakennetun kirkon ympärillä nykyisessä Vanhassakaupungissa. Arvokkaimmat vainajat haudattiin ajan tavan mukaisesti kirkon lattian alle. Kirkko ja hautausmaa jäivät pois käytöstä, kun Helsinki siirrettiin 1640-luvulla Vantaanjoen suulta Vironniemelle. Kirkon perustukset ja kirkkotarhan muuri ovat säilyneet nykypäivään saakka. Lisäksi paikalla on nykyään Robert Stigellin vuonna 1890 veistämä kopio kauppias Hans van Sandenin (k. 1590) hautakivestä, joka löydettiin 1800-luvulla. Kaupungin toinen hautausmaa sijaitsi 1640-luvulta alkaen uuden kirkon ympärillä, nykyisen Senaatintorin läntisessä päässä. Ahdas kirkkomaa alkoi tulla täyteen jo 1780-luvulla, ja sitä korotettiin useaan kertaan hiekalla, jotta vainajia voitiin haudata päällekkäin kolmeen kerrokseen. Vuonna 1789 kirkkoherra Fredrik Collin kieltäytyi hautaamasta enää sinne, mutta vanhoihin perhehautoihin haudattiin vielä tämän jälkeenkin. Vuonna 1827 Ulrika Eleonoran kirkko purettiin ja hautausmaa tasattiin uuden torin tieltä. Haudat ovat edelleen olemassa torin alla ja toria kaivettaessa tulee usein vastaan luita. Ainoastaan vuonna 1805 kuolleen kauppaneuvos Johan Sederholmin hauta siirrettiin uudelle Kampin hautausmaalle.
Käytöstä poistuneet hautausmaat > Hietaniemen hautausmaata edeltäneet luterilaiset hautausmaat > Kampin hautausmaa

Helsingin kolmas hautausmaa sijaitsi Kampissa nykyisen Vanhan kirkkopuiston alueella, alun perin kaupungin ulkopuolella. Jo suurten kuolonvuosien aikana 1695–1697 haudattiin vainajia tilapäiseen hautausmaahan Kamppiin, tosin eri paikkaan, nykyisen Bulevardin ja Fredrikinkadun risteyksen tienoille. Vuoden 1710 ruttoepidemian aikana kuolleita haudattiin edellä mainitun paikan viereen, nykyisen Annankadun tienoille. Samalle alueelle haudattiin myös Hattujen sodan aikana 1741 kuolleita Helsinkiin sijoitetun ruotsalaisen tykistörykmentin sotilaita. Lopulta paikalle perustettiin 1790 Kampin hautausmaa, mihin kirkolliskokous oli myöntänyt luvan neljä vuotta aikaisemmin. Nelisenkymmentä vuotta toiminut hautausmaa oli nykyistä kirkkopuistoa laajempi ja puistokorttelia ympäröivät kadut kulkevat osittain entisen hautausmaa-alueen päällä. Kaupungin kasvettua hautausmaan ympärille se poistettiin käytöstä 1829 Hietaniemen hautausmaan tultua käyttöön, joskin sinne haudattiin vielä 1918–1919 Suomen sisällissodassa kaatuneita valkoisia ja saksalaisia sekä Viron vapaussodassa kuolleita suomalaisia vapaaehtoisia. Carl Ludvig Engelin suunnittelema Helsingin Vanha kirkko valmistui kortteliin vuonna 1826, kolme vuotta ennen hautausmaan poistamista käytöstä. Alue on nykyään puistona, mutta 48 vanhaa hautakiveä vuosilta 1790–1829 sekä Engelin suunnittelema hautausmaan komea portti ovat säilyneet.
Aiheesta muualla

Helsingin hautausmaiden historia Helsingin seurakuntayhtymä.
Marja Pehkonen: Muistoja Helsingin hautausmailta (Arkistoitu – Internet Archive) Helsingin ortodoksinen seurakunta.
Hietaniemen hautausmaan aluetta; vasemmalla Albert Nybergin suunnittelema uusi siunauskappeli, oikealla sankarihaudat ja niiden päässä Sankariaukio.
Selim A. Lindqvistin suunnittelema Malmin hautausmaan siunauskappeli.
Suomenlahdella saksalaisten hävittäjien mukana hukkuneiden muistomerkki Saksalaisten sotilaiden hautausmaalla.
Hautakiviä Helsingin islamilaisella hautausmaalla.
Ehrensvärdin hauta Suomenlinnassa.
Pohjois-Haagan veljeshauta.
Marin tasavalta

| Marin tasavalta, Mari El, Marinmaa Марий Эл Республик, Республика Марий Эл |
| --- | --- |

 Lippu:  Vaakuna
 Mari Elin sijainti Venäjän federaatiossa
 Koordinaatit: 56.6312°N, 47.8860°E 
Valtio:  Venäjä
Perustettu:  aut. alue 4. marraskuuta 1920
ASNT:  5. joulukuuta 1936
Tasavalta:  22. joulukuuta 1990
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Joškar-Ola (248 782 as.)
 – suurin kaupunki:  Joškar-Ola
 – päämies:  Alexander Yevstifeyev
Pinta-ala  ():  23 200 km²
Väkiluku (2010)  ():  696 459
 – väestötiheys:  30,0 as./km²
Kielet:  niittymari, vuorimari
BKT (2010):  82 425,9 milj. RUB
 – asukasta kohti:  118 350 RUB,  noin 2 899 EUR
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Symbolit:  
 – lippu:  Marin tasavallan lippu
 – vaakuna:  Marin tasavallan vaakuna
 – kansallislaulu:  Marin tasavallan kansallishymni (1992)
Lyhenteet:  
 – rekisterikilven tunnus:  12
 – ISO 3166:  RU-ME
 
gov.mari.ru
Marin tasavalta, Mari El eli Mari (myös Marinmaa, niittymariksi Марий Эл Республик, Mari El Respublik eli Марий Эл, Mari El,  vuorimariksi Мары Эл Республик, Mary El Respublik eli Мары Эл, Mary El, ven. Респу́блика Мари́й Эл, Respublika Mari El eli Мари́й Эл, Mari El) on tasavalta Volgan rannalla Keski-Venäjällä Itä-Euroopassa. Mari on yksi Venäjän federaation pienimmistä subjekteista. Tasavallan vuonna 1992 hyväksytty virallinen nimi Mari El tarkoittaa Marinmaata (El, 'maa'). Sen pääkaupunki on Joškar-Ola, joka tarkoittaa 'Punainen kaupunki'. Marinmaa sijaitsee 825 kilometriä itään Venäjän pääkaupungista Moskovasta.
Historia

Ensimmäiset maininnat marikansasta ovat 400-luvulta. Mareilla oli omia itsenäisiä ruhtinaskuntia, jotka sittemmin joutuivat Bolgarian ja Kultaisen Ordan vallan alle. Marien asuinalueet tulivat kuulumaan 1440-luvulta lähtien Kazanin kaanikuntaan. Venäjä valloitti kaanikunnan ja myös marien asuinalueet vuonna 1552. Suurin osa Marista kuului vuosina 1708–1920 Venäjän keisarikunnan Kazanin kuvernementtiin.lähde?
Venäjän vuoden 1917 vallankumouksen jälkeen Marien asuinalueet tulivat kuulumaan Neuvostoliittoon. Marien ydinasuinalueesta muodostettiin Marien autonominen alue 4. marraskuuta 1920. Se muutettiin Marin autonomiseksi sosialistiseksi neuvostotasavallaksi 5. joulukuuta 1936. Marilainen sivistyneistö ja marien oman uskonnon shamaanit tuhottiin Stalinin aikana lähes kokonaan.lähde? Noin 40 000 ihmistä joutui Stalinin vainojen uhriksi Marinmaalla. Heistä noin 7 000 tapettiin.
Neuvostoliiton hajoamisprosessin alettua, Marin ASNT antoi suveneerisuusjulistuksen 22. joulukuuta 1990, mutta jäi kuitenkin Venäjän federaation yhteyteen. Presidentin virka perustettiin vuonna 1991. Vuonna 1992 otettiin käyttöön nimi Mari Elin tasavalta.
Maantiede

Marinmaa rajoittuu pohjoisessa Kirovin alueeseen, idässä ja kaakossa Tatarstaniin, etelässä Tšuvassiaan ja lännessä ja luoteessa Nižni Novgorodin alueeseen.
Mari on pääasiassa loivasti kumpuilevaa jokien halkomaa tasankoa. Marin alueella on yhteensä 476 jokea, yhteismitaltaan yli 7 000 kilometriä. Suurimmat joet ovat maan etelärajalla virtaava Volga sekä sen sivuhaarat Vetluga, Rutka, Bolšaja Kokšaga, Malaja Kokšaga, Ilet, Njomda, Buj ja Uržumka. Järviä alueella on yhteensä yli 200. Järvistä suurimmat ovat Kara, Kitšijer ja Jaltši. Suurin makean veden allas on Volgaan padottu Tšeboksaryn tekojärvi.
Marin tasavallan pinta-ala on 23 200 neliökilometriä. Tämä on runsas 1/15 (eli 6,9 %) Suomen pinta-alasta ja vastaa kutakuinkin Kymenlaakson ja Pohjois-Karjalan yhteispinta-alaa. Metsät peittävät alueesta 57 %, pellot 39 %, suot 1 % ja vesistöt 3 %. Maan länsiosassa sijaitsee soinen Marin syvänkö.
Marissa vallitsee mannerilmasto. Keskilämpötila on tammikuussa −13 °C ja heinäkuussa +19 °C. Vuotuinen sademäärä on noin 450–550 millimetriä.
Marin tasavallan luonnonsuojelualueista merkittävimpiin kuuluvat 1993 perustettu ja Volgan sivuhaaran mukaan nimetty Bolšaja Kokšagan luonnonpuisto Joškar-Olan länsipuolella sekä tasavallan eteläosissa sijaitseva, vuonna 1985 perustettu Mari Tšodran kansallispuisto, jonka läpi Ilet laskee.
Talous

Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Marimaan osuus Venäjän bruttokansantuotteesta oli vuonna 2010 yhteensä 82,426 miljardia ruplaa, joka oli vain 0,2 prosenttia koko maan kansantuotteesta. Asukasta kohti laskettu BKT oli tasavallassa vain 118 350 ruplaa eli vuoden 2010 lopun vaihtokurssilla 2 899 euroa, joka vastasi 45 prosenttia maan keskimääräisestä tasosta. Tällä talousmittarilla Marinmaa sijoittui vuonna 2010 Venäjän 20 vähiten tuottavimman federaatiosubjektin joukkoon.
Talous > Maatalous

Maataloudella on suuri merkitys tasavallan taloudessa. Maataloudessa tärkeällä sijalla on ollut karjankasvatus ja lihantuotanto. Lisäksi tuotetaan maitoa, kananmunia ja villaa. Tällä toimialalla tuotanto on merkittävää koko Volgan talousalueen tasolla. Peltopinta-alasta suuri osa viljalla, jonka ohella kasvatetaan pellavaa, perunoita ja vihanneksia. Metsät on keskeinen luonnonvara.
Talous > Teollisuus

Marin tasavallan tärkeimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus-, metsä-, puunjalostus-, paperi-, nahka- ja elintarviketeollisuus. Myös petrokemian ja farmasian alan tuotteita valmistetaan vientiin.
Väestö

Marin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennassa 696 459.
Kaupunkilaisten osuus oli tällöin 63,1% väestöstä ja maaseutuasukkaiden 36,9%. Suurin kaupunki on pääkaupunki Joškar-Ola, jossa on 248 782 asukasta (2010). Muista kaupungeista ja taajamista suurimpia ovat: Volžsk (55 659 as.), Kozmodemjansk (21 257 as.), Medvedevo (16 841 as.), Zvenigovo (11 946 as.), Sovetski (10 664 as.), Morki (9 914 as.) ja Sernur (8 686 as.).
Väestö > Etnisyys

Väestöstä on venäläisiä 47 %, mareja 44 %, tataareja 6 % ja muita 3 % (2010).
Marit ovat alueen alkuperäisväestöä. He puhuvat suomalais-ugrilaisten kielten volgalaiseen ryhmään kuuluvaa marin kieltä, jossa on kaksi päämurretta: vuorimari ja niittymari (itämari). Niittymarin puhujia on mareista 90 %, mutta vain 70 % kaikista mareista puhuu maria äidinkielenään. Marilaiset ovat saaneet paljon vaikutteita turkkilais-tataarilaisilta kansoilta ja venäläisiltä. Tataarienemmistöinen, vauras Tatarstan sijaitsee heti Mari Elin itäpuolella ja sen miljoonakaupunki Kazaniin on maanteitse vain 141 kilometrin matka Joškar-Olasta.
Väestön etnisen jakauman kehitys:
|  | 1926 | 1939 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2002 | 2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Marit | 247 979 (51,4%) | 273 332 (47,2%) | 279 450 (43,1%) | 299 179 (43,7%) | 306 627 (43,5%) | 324 349 (43,3%) | 312 178 (42,9%) | 290 863 (43,9%) |
| Venäläiset | 210 016 (43,6%) | 266 951 (46,1%) | 309 514 (47,8%) | 320 825 (46,9%) | 334 561 (47,5%) | 355 973 (47,5%) | 345 513 (47,5%) | 313 947 (47,4%) |
| Tataarit | 20 219 (4,2%) | 27 149 (4,7%) | 38 821 (6,0%) | 40 279 (5,9%) | 40 917 (5,8%) | 43 850 (5,9%) | 43 377 (6,0%) | 38 357 (5,8%) |
| Tšuvassit | 2 184 (0,5%) | 5 504 (0,9%) | 9 065 (1,4%) | 9 032 (1,3%) | 8 087 (1,1%) | 8 993 (1,2%) | 7 418 (1,0%) | 6 025 (0,9%) |
| Muut | 1 703 (0,4%) | 6 674 (1,2%) | 10 830 (1,7%) | 15 433 (2,3%) | 14 015 (2,0%) | 16 167 (2,2%) | 19 943 (2,7%) | 13 138 (2,0%) *) |
*) Prosenttiosuus on tässä suhteellinen osuus etnisen taustansa ilmoittaneista 662 330 asukkaasta (kaikkiaan Marin tasavallassa asui 2010 väestönlaskennan mukaan 696 459 henkeä)