stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
The Legend of Korra
Ääninäyttelijät > Alkuperäiset

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Janet Varney  | … |  Korra, sivuäänet   |
|  David Faustino  | … |  Mako   |
|  P. J. Byrne  | … |  Bolin   |
|  Seychelle Gabriel  | … |  Asami Sato   |
|  Dee Bradley Baker  | … |  Naga, Pabu, Oogi   |
|  J. K. Simmons  | … |  Tenzin   |
|  Mindy Sterling  | … |  Lin Beifong   |
Ääninäyttelijät > Suomenkieliset äänet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Hanna Mönkäre  | … |  Korra   |
|  Oskari Tamminen  | … |  Mako   |
|  Aksu Palmén  | … |  Bolin   |
|  Amy Burgess  | … |  Asami Sato   |
|  Markus Bäckman  | … |  Tenzin   |
Romaanit

Ensimmäisen kirjan tapahtumat on julkaistu kahtena erillisenä romaanina nimeltä Revolution ja Endgame.
Videopelit

Sarjaan perustuva Platinum Gamesin videopeli The Legend of Korra julkaistiin lokakuussa 2014. Se ilmestyi 21. lokakuuta PC:lle, PlayStation 3:lle ja PlayStation 4:lle ja seuraavana päivänä Xbox 360:lle ja Xbox Onelle. Pelin tapahtumat sijoittuvat toisen ja kolmannen kirjan välille. Lisäksi Nintendo 3DS:lle ilmestyi 28. elokuuta 2014 peli nimeltä The Legend of Korra: A New Age Begins.
Alec Issigonis

Issigonis Morris Minin ja Austin Minin välissä.
Alexander Arnold Constantine Issigonis CBE, FRS, RDI (18. marraskuuta 1906 Smyrna – 2. lokakuuta 1988 oli  kreikkalaissukuinen brittiläinen autosuunnittelija, joka muistetaan parhaiten monia uusia ratkaisuja sisältäneen pikkuauto Minin suunnittelijana 1950-luvun lopulta.
Elämä ja ura

Alec Issigonis syntyi Turkissa sijainneessa kreikkalaisyhdyskunnassa Smyrnassa (nyk. İzmir), jonne hänen isoisänsä oli muuttanut Paroksen saarelta Kreikasta rakentamaan brittiläisten kanssa rautatietä. Isoisä oli onnistunut sitä myötä saamaan Britannian kansalaisuuden, joka periytyi hänen jälkeläisilleenkin. Alec Issigonisin isä Constantine oli opiskellut Englannissa ja hänen äitinsä oli saksalaista sukua.
Issigonisin perhe pakeni Smyrnan suurta paloa Maltalle 1922. Samana vuonna isä Constantine kuoli, ja äiti lapsineen päätti muuttaa Britanniaan. Siellä Alec Issigonis opiskeli Lontoon Battersean polyteknisessä oppilaitoksessa ja suoritti myös Lontoon yliopiston kursseja.
Issigonis työskenteli 1930- ja 1940-luvuilla suunnittelijainsinöörinä Humber-autonvalmistajan palveluksessa ja ajoi samalla kilpaa menestyksellisesti.  Austin Seven -kilpa-autoonsa tekemän uudenlaisen etuakselirakenteen ansiosta hän pääsi työhön Austin Motor Companyyn, josta hän siirtyi pian Morris Motors -yhtiöön. Siellä ensimmäinen hänen pääsuunnitteluvastuulleen tullut automalli oli Morris Minor, jota valmistettiin vuodesta 1948 aina vuoteen 1971. Kun Austin ja Morris vuonna 1952 yhdistyivät British Motor Corporationiksi, Issigonis siirtyi Alvis-yhtiön palvelukseen. Siellä hän suunnitteli täysalumiinisella V8-moottorilla varustetun ja monia uudenlaisia ratkaisuja sisältäneen automallin, jonka tuotantoon viemiseen Alvis-yhtiöllä ei kuitenkaan ollut resursseja.
Vuoden 1955 lopulla BMC houkutteli Issigonisin takaisin palvelukseensa Austinin Longbridgen tehtaalle ja antoi hänelle tehtäväksi kolmen automallin suunnittelun. XC/9001:n oli määrä olla suuri ja mukava, XC/9002:n keskikokoinen perheauto ja XC/9003:n pieni kaupunkiauto. Issigonis aloitti työnsä suuremmista malleista, kunnes vuoden 1956 Suezin kriisi aiheutti polttoainepulaa ja hänen pyydettiin saattamaan pikkuautosuunnitelma tuotantoon niin pian kuin mahdollista. Elokuussa 1959 automalli esiteltiin nimillä Morris Mini Minor ja Austin Seven, joka pian vaihdettiin nimeksi Austin Mini. Siitä tuli kaikkien aikojen eniten myyty brittiläinen automalli, jota valmistettiin 5,3 miljoonaa kappaletta. Sen perusrakenne poikittain edessä sijaitsevine moottoreineen tuli muodostumaan pikkuautojen standardiratkaisuksi seuraavina vuosikymmeninä.
Vuonna 1961 Issigonis ylennettiin BMC:n tekniseksi johtajaksi ja hänen tehtäväksi saamistaan projekteista keskikokoinen auto eteni tuotantoon nimellä Morris 1100. Isosta autosta tuli vuonna 1964 esitelty Austin 1800 ja siitä edelleen Austin Maxi. Kun vuoden 1969 fuusiossa syntyi British Leyland -yhtiö, liian itsepäisenä ja kustannuksista piittaamattomana pidetty Issigonis joutui pois keskeisistä tehtävistä. Hän jäi virallisesti eläkkeelle 1971, mutta jatkoi autoalan kysymysten parissa kuolemaansa asti.
Kirjallisuutta

Bardsley, Gillian (2005). Issigonis: The Official Biography. Icon Books. ISBN 1-84046-687-1.
Wood, Jonathan (2005). Alec Issigonis: The Man Who Made the Mini. Breedon Books Publishing. ISBN 1-85983-449-3.
Nahum, Andrew (1988). Alec Issigonis. Modern European Designers Series, Hyperion Books. ISBN 0-85072-172-5.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Alankomaat 
Taiteenala:  ULAN 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Alec Issigonis
Käännös suomeksi
Montenegron kansalliskirjasto
Aiheesta muualla

IFLA World Report - Montenegro (The International Federation of Library Associations and Institutions) (englanniksi) (ifla-world-report.org)
National Library of Montenegro "Djurdje Crnojevic" - Facebook (englanniksi) (facebook.com)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:National Library of Montenegro
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Principality of Zeta
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki 2  3 
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Islanninlammaskoira

| Islanninlammaskoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Islanti
Määrä:  Suomessa rekisteröity 1 465
Rodun syntyaika:  800-luku
Alkuperäinen käyttö:  vahti- ja paimenkoira
Nykyinen käyttö:  seurakoira, vahti- ja paimenkoira
Elinikä:  noin 12–15 vuotta
Muita nimityksiä:  islantilainen, islikka, issikka, islis, íslenskur fjárhundur, Icelandic Sheepdog, Islandhund, islandi lambakoer
FCI-luokitus:  ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 3 Pohjoiset vahti- ja paimenkoirat #289
Ulkonäkö
Paino:  9–14 kg
Säkäkorkeus:  urokset 42–48 cm ja nartut 38–44 cm
Väritys:  kaikki värit sallittuja, päävärin tulee kuitenkin olla aina hallitseva. Hallitsevan värin lisäksi valkoista.
Islanninlammaskoira (isl. íslenskur fjárhundur) on vanha koirarotu, joka on viikinkien aikoinaan saarelle tuomista pohjoismaisista kantapystykorvista karaistunut ja valikoitunut Islannin oloihin.
Alkuperä

Viikingit purjehtivat koirineen Islantiin 800-luvulla. Viikinkien pohjoismaisista pystykorvista tuli eristäytyneellä saarella kehittyneen rodun perusta. Islanninlammaskoirista muokkautui aikojen saatossa sopiva Islannin ankariin oloihin ja koiralta vaadittuihin tehtäviin. Islanninlammaskoiraa on käytetty alkuajoista lähtien paimennuksessa sekä ilmoittavana vahtikoirana. Rodun edustajat ovat sinnikkäitä ja kestäviä työskentelijöitä.  Koska islanninlammaskoira käyttää haukkua paimennuksessa ja ilmoittaa edelleen reviirilleen tulijat haukkumalla, rotu on melkoisen haukkuherkkä. Rotu on kasvattanut suosiotaan myös seura- ja harrastekoirana.  Tieteelliseksi nimeksi on aikoinaan esitetty Canis islandicus.
Islanninlammaskoirien ensimmäinen rotumääritelmä laadittiin 1800-luvulla, mutta varsinainen ulkomuotojalostus alkoi 1960-luvulla. Tähän aikaan täysin puhdasrotuiset islanninlammaskoirat olivat harvassa, mutta Islannin syrjäisiltä seuduilta löytyi vielä muutamia puhdasrotuisia islanninlammaskoiria, joita alettiin määrätietoisesti jalostaa.  Virallinen rotumääritelmä on vuodelta 1987.
Tilanne Suomessa ja muualla

Islanninlammaskoiria tavataan nykyään lähinnä Pohjoismaissa, mutta myös esimerkiksi Saksassa ja Hollannissa. Pieniä kantoja on muodostunut myös Itävaltaan, Sveitsiin, Ranskaan, Portugaliin, Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Suomeen ensimmäinen yksilö tuli vuonna 1989 Tanskasta ja tällä hetkellä rodun edustajia on Suomessa jo runsaat 350 yksilöä. Suomessa pentueiden keskikoko on noin 4,3 pentua/pentue. 
Islannissa rekisteröityjen koirien määrä on nykyään noin 1800 koiraa ja vuosittain Islannissa rekisteröidään noin 100 koiraa. Islanninlammaskoirien maailmanlaajuisen kannan suuruus on noin 5 000 koiraa. Pienen suomalaisen kannan vuoksi koirien tuonti ulkomailta on yleistä.
Ulkonäkö

Islanninlammaskoirat ovat ulkonäöltään melko epäyhtenäisiä, koska eri puolilla Islantia oli hyvin erinäköisiä koiria. Turkki voi olla pitkä tai lyhyt, mutta se on aina säänkestävä ja helppohoitoinen. Islanninlammaskoirilla sallitaan myös useita eri värejä, mutta vallitsevan värin lisäksi tulisi aina olla valkoista. Valkoinen ei kuitenkaan saisi olla pääväri. Islanninlammaskoirilla on tavallisesti kaksoiskannukset ainakin takajaloissa. Islanninlammaskoira on tyypillisen pohjoismaisen pystykorvan näköinen pystyine korvineen ja selän päälle kaartuvien häntineen. Kooltaan koirat ovat noin 38–48 cm (ihannesäkäkorkeus uroksilla 46 cm ja nartuilla 42 cm). Rungoltaan koirat ovat korkeuttaan pidempiä. Islanninlammaskoiran ilme on iloinen ja ystävällinen.
Luonne ja käyttäytyminen

Islanninlammaskoirilla esiintyy hyvin erilaisia luonteita herkästä itsepäiseen. Tyypillinen koira on ihmisystävällinen, vilkas, nopea oppimaan ja reagoimaan ympäristöönsä. Islanninlammaskoirat sopivat hyvin aktiiviseksi seura-, perhe- tai harrastuskoiriksi, kunhan tapa- ja yksinolokasvatuksessa ollaan huolellisia ja pitkäjänteisiä. Koira tarvitsee melko paljon liikuntaa ja muita virikkeitä, koska rotu on edelleen sopeutunut työkäyttöön. Islanninlammaskoira hyväksyy yleensä laumaansa muita eläimiä ongelmitta. Aikuiset yksilöt eivät silti välttämättä hyväksy saman sukupuolen edustajia varsinkaan omalla reviirillään. Rodun metsästysvietti on pieni tai olematon, mutta paimennusvietti on säilynyt hyvänä. Pystykorville tyypillistä haukkuherkkyyttä esiintyy. Islanninlammaskoira ei sovellu pelkästään tarhakoiraksi, vaan sillä on voimakas tarve päästä osallistumaan  perheensä askareisiin.  Islanninlammaskoiria on myös luonnetestattu ahkerasti, sillä vuonna 2003 voimaan tulleen säännön mukaan islanninlammaskoira tarvitsee hyväksytyn luonnetestin FIN MVA -arvon saavuttamiseksi.
Harrastukset

Koska islanninlammaskoirat ovat säilyttäneet paimennusvaistonsa melko hyvin, voi monista yksilöistä kouluttaa paimenen lampaille tai karjalle. Rodun edustajat ovat saavuttaneet kilpailuissa jopa paimennuksen valioarvoja. Hyvän koulutettavuutensa ansiosta islanninlammaskoiria kilpailee myös esimerkiksi tokossa, rally-tokossa, agilityssä ja koiratanssissa. Rodulla on myös PK-oikeudet.
Terveystilanne

Islanninlammaskoiraa pidetään melko terveenä rotuna. Rotujärjestö on kuulunut PEVISAan vuodesta 2002. Jalostukseen käytettäviltä koirilta tarkastetaan lonkat ja silmät. Islanninlammaskoirilla tiedetään esiintyvän lonkkavikaa sekä harvinaisempina ongelmina silmäsairauksista kaihia ja distichiasista. Muita, yleensä koiran elämää haittaamattomia poikkeavuuksia ovat kivesvika ja hammaspuutokset.
Islanninlammaskoirat ovat pitkäikäisiä. Niiden voi odottaa elävän 12–15-vuotiaiksi. Myös yli 20-vuotiaita koiria on esiintynyt. Rodun keski-ikää laskee alttius onnettomuuksille, kuten auton alle jäämiselle.
Islanninlammaskoiran geenipohjaa on pyritty laajentamaan kartoittamalla ja suosimalla harvinaisempia sukulinjoja sekä yhä jatkuvalla rotuunotolla rodun kotimaassa Islannissa.  Rodun hyvä terveystilanne ja liioittelematon ulkomuoto on huomattu myös koirajalostusta koskevissa keskusteluissa. Norjassa on aloitettu roturisteytysprojekti, jossa lunnikoiran geenipohjaa ja terveyttä pyritään parantamaan risteyttämällä siihen muun muassa islanninlammaskoiraa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)
Rotuyhdistys
ODP: Islanninlammaskoira
Pitkäkarvainen islanninlammaskoira
Icelandic sheepdog, shorthair female, standing in snowy landscape
Isänmaan ja Lain Puolesta

Isänmaan ja Lain Puolesta (lyhenne ILP, latinaksi Pro Patria et Lege) oli 1931 laillisuusrintaman tueksi ja pelätyn vallankaappausyrityksen vastaorganisaatioksi perustettu järjestö, joka syntyi  Edistyspuolueen piirissä. Siinä oli mukana "laillisuusmiehiä" myös maalaisliitosta ja ruotsalaisista sekä joitakin kokoomuslaisiakin. Latinankielistä tunnusta oli käyttänyt aiemmin Tasavallan suojeluvartio -niminen salaseura. ILP perustettiin alun perin valvomaan K. J. Ståhlbergin turvallisuutta vuoden 1931 presidentinvaaleissa. Ståhlberg oli uhattu tappaa, jos hän voittaa vaalit.
Mäntsälän kapinan aikaan ILP palveli hallitusta raportoimalla mielialoista valtioneuvoston tiedotuskeskukseen. Toimintaa organisoi pääsihteerinä jääkärivärväri, majuri evp. Into Auer. "Päämaja" oli aluksi Auerin kotona Töölössä, osoitteessa Mechelininkatu 31, myöhemmin hotelli Tornissa.  Ilkka-lehden päätoimittaja Artturi Leinonen oli vahva vaikuttaja Vaasan seudulla, yhdessä ILP:n yhdeksästä piiristä. Mäntsälän kapinan jälkeen ILP:stä tuli aiempaa julkisempi. Muun muassa Eljas Erkko, Eero Rydman ja Urho Kekkonen olivat ILP:n johtohenkilöitä. Järjestön toimintaan osallistuivat edellä mainittujen henkilöiden lisäksi myös Urho Toivola, Kaarlo Hillilä sekä Suomenmaan päätoimittaja Johannes Tamminen.
Iltapäivälehti Ilta-Sanomat syntyi ILP:n organisoimana Mäntsälän kapinan aikaan.
Kirjallisuutta

Koivusalo, Esko: Laillisuusrintama lapualaisia vastassa. Hiidenkivi, 1996, nro 4, s. 30.
Uino, Ari: Pro patria et lege - isänmaan ja lain puolesta -järjestö. Historiallinen aikakauskirja, 1983, nro 3.
Neuvostojen talo (Kaliningrad)

Neuvostojen talo (ven. Дом советов Dom Sovetov) oli rakennus Kaliningradin kaupungissa Venäjällä. Rakennuksen suunnitteleminen aloitettiin 1950-luvun alkupuolella, mutta taloa alettiin rakentaa vasta vuonna 1970 Königsbergin linnan raunioiden kohdalle. Rakennus jäi vuosikymmeniksi kesken, kunnes se vuonna 2005 rakennettiin osittain valmiiksilähde?. Rakennus on melkein kokonaan valmistettu teräsbetonista. Rakennuksen suunnitteli D. Navalikhi. Rakennus purettiin vuosina 2023-2024.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neuvostojen talo (Kaliningrad) Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Дом советов (Калининград)
Käännös suomeksi
Isidore Isou

Isidore Isou, oik. Ioan-Isidor Goldstein, (29. tammikuuta 1925 Botoșani, Romania – 28. heinäkuuta 2007 Pariisi, Ranska) oli romanialaissyntyinen kirjailija ja elokuvantekijä. Hän perusti 17-vuotiaana lettrismiksi kutsutun taidesuuntauksen.
Lettristinen taidesuuntaus sai alkunsa Ranskassa vuonna 1947 Gallimard-kustannusyhtiön julkaistua Isoun 400-sivuisen manifestin Introduction à une Nouvelle Poésie et une Nouvelle Musique ('Johdanto uuteen runouteen ja musiikkiin'). Lettristit pyrkivät kokonaistaideteokseen, jossa sekoittuisivat eri taidelajit: runous, maalaustaide, musiikki ja elokuva. Esimerkiksi Isoun teos Les journaux des Dieux (1950, 'Jumalten päiväkirja') sisältää tekstiä, nuottikirjoitusta ja piirroksia.lähde?
Isou oli dadaismin perustajan Tristan Tzaran maanmies ja ystävä, joka halusi osaltaan jatkaa dadaismin ja surrealismin aloittamaa avantgardistista taidesuuntausta. Siinä missä dada tuhosi sanat, lettrismi kävi nimensä mukaisesti kirjainten kimppuun. Isou halusi korvata sanoihin perustuvan runouden kirjaimeen ja merkkiin pohjautuvalla estetiikalla.
Isou saavutti mainetta tammikuussa 1946 keskeyttämällä Michel Leirisin dada-luennon, joka pidettiin Tristan Tzaran La Fluite -näytelmän ensi-illan yhteydessä. Lettristit astuivat lavalle huutaen ”Riittää jo, tiedämme kaiken tämän! Haluamme jotain uutta, kertokaa meille lettrismistä!” Julistettuaan dadan kuolleeksi Isou alkoi lausua omia runojaan, joita juuri kukaan ei ymmärtänyt,. Vaikeaselkoisuus johtui paitsi Isoun romanialaisesta ääntämistavasta, myös siitä, että runot pohjautuivat varsinkin onomatopoeettisille äänteille. Isou keksi hypergrafiikan, jonka avulla taiteilijat saivat käyttää muitakin symbolijärjestelmiä kuin latinalaisia aakkosia. Hän nimitti rajattomaksi runoudeksi (poèsie infinitésimale) lettrismiä, joka pohjautui kielen vain kaikkein oleellisimpiin merkkeihin. Isou piti itseään nerona, hänen mielestään maailman runous huipentui häneen itseensä..
Cannesin elokuvafestivaaleilla esitettiin vuonna 1951 Isoun elokuva Traité de bave et d’éternité (Tutkimus pötypuheesta ja ikuisuudesta). Elokuvaa varten perustettiin varta vasten erillinen avantgarde-elokuvapalkinto, jonka se siis voitti. Isoun 4,5-tuntisesta elokuvasta esitettiin festivaaleilla ainoastaan ääninauha. .
Viimeisin Isoun julkinen esiintyminen oli vuonna 2000, jolloin hän osallistui Sorbonnen yliopistossa järjestettyyn Cité de la Réussite -tapahtumaan, jossa olivat mukana muun muassa Nobel-kirjailija Elie Wiesel ja YK:n pääsihteeri Boutros Boutros-Ghali.lähde?
Teos La Créatique ou la Novatique (2004) on yhteenveto Isoun ajattelusta, jota hän kutsuu kladologiaksi (kreik. klados tarkoittaa 'oksa'). Hän määrittelee tehtäväkseen ”oksan katkaiseminen ja siitä puun tekeminen”.lähde?
Useimmat kirjallisuudenhistoriat eivät mainitse Isou’ta eivätkä lettrismiä. Isoun teoksista on kuitenkin otettu uusintapainoksia.lähde?
Tuotantoa

Principes poétiques et musicaux du mouvement lettriste, 1946.
Introduction à une Nouvelle Poésie et une Nouvelle Musique, Paris, Gallimard, 1947.
Les Journaux des Dieux, 1950.
Introduction à une esthétique imaginaire, 1956.
Poèmes, 1958.
Initiation à la haute volupté, 1960
Chapitres et colonnes polyautomatiques lettristes, 1964
Les Champs de Force de la Peinture Lettriste, Avant-Garde, 1964.
Poèmes, 1964.
Histoire et rénovation de l'automatisme spirituel (1965–1967)
Dix improvisations lettristes, 1966.
Oeuvres aphonistiques, 1967.
Mes définitions sur l’œuvre de Jean Cocteau, 2000
Mes réflexions sur André Breton, 2000
Contre l’internationale situationiste, 2000
La Créatique ou à la Novatique (1941–1976), 2004
Kirjallisuutta

Sjöberg, Sami (2002) ”Kirjaimen tuolla puolen”. Kulttuurivihkot 2002:1, s. 30–33.
Sjöberg, Sami (2006) Nyt on hiljaisuus. Potentiaalinen merkintä Paul Kleen, Henri Michaux’n ja lettristien tuotannossa. Tampere: Tampereen yliopisto.
Aiheesta muualla

Isidore Isou, Thing.net
Ubu web
Isoun äänirunoja
Isidore Isou Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Ave verum corpus (Mozart)

Ave verum corpus -motetin käsikirjoitusta
Ave verum corpus D-duurissa (K. 618) on Wolfgang Amadeus Mozartin viimeinen motetti. Hän sävelsi sen kesällä 1791 ja käytti sen sanoituksena katolista Ave verum corpus -ehtoollisvirttä. Teos oli Mozartin ensimmäinen hengellinen sävellys sitten 1780-luvun alussa kesken jääneen c-mollimessun.
Ave verum corpus on sävelletty neliääniselle kuorolle, jousisoittimille ja uruille. Teos on 46 tahdin mittainen. Kyse on viimeiseksi Mozartin valmiiksi saamasta hengellisestä teoksesta, sillä hänen requieminsa jäi keskeneräiseksi. Ave verum corpus sävellettiin Badenissa kuoromestarina toiminutta Anton Stollia varten.
Aiheesta muualla

IMSLP: äänitteitä ja nuotteja
Iso Suolajärvi

| Iso Suolajärvi |
| --- | --- |
 Iso Suolajärvi satelliittikuvassa kesällä 2003, jolloin sen pinta viiden vuoden kuivuuden jäljiltä oli erityisen matalalla.
Valtiot:  Yhdysvallat 
Paikkakunta:  Utah
Koordinaatit:  41°10′00″N, 112°35′00″W
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  ei ole
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  keskim. 1 283 m
Pituus:  120  km
Leveys:  45  km 
Pinta-ala:  4 400 km²
Tilavuus:  18 920 000 000  m3 
Keskisyvyys:  4,3 m
Suurin syvyys:  10 m
Valuma-alue:  55 685 km2 
 fiIso Suolajärvi 
Iso Suolajärvi (engl. Great Salt Lake) on Yhdysvaltojen Utahissa sijaitseva Amerikan mantereen suurin suolajärvi ja samalla maailman neljänneksi suurin laskujoeton järvi. Sen pinta-ala on normaalisti noin 4 400 km², mutta sen pinnan korkeus ja samalla pinta-ala vaihtelevat valuma-alueen sademäärän mukaan. Vuonna 1963 sen pinta oli alimmillaan, jolloin veden peitossa oli vain 2 460 km², kun taas vuonna 1987 vesi nousi siinä määrin, että veden alla oli 8 547 km².
Järvi on jäänne aikoinaan paljon laajemmasta Bonnevillen järvestä, joka peitti suuren osan Utahin länsiosasta esihistoriallisena aikana, jolloin alueen sademäärä oli paljon nykyistä suurempi.
Veden suolapitoisuus on paljon suurempi kuin meriveden. Kolme suurinta siihen laskevaa jokea ovat Jordan, Weber ja Bear, jotka yhteensä tuovat siihen noin 1,1 miljoonaa tonnia mineraaleja vuosittain, minkä vuoksi järven suolapitoisuus on edelleen kasvussa. Koska laskujokea ei ole, vesi poistuu siitä vain haihtumalla, mutta suolat jäävät jäljelle. Suuren suolapitoisuutensa vuoksi myös veden tiheys on suurempi kuin useimpien muiden luonnonvesien, minkä vuoksi ihminen voi helposti kellua sen pinnalla, varsinkin järven pohjoisosassa Gunnisonin lahdella. Vaikka Isoa Suolajärveä on suuren suolapitoisuutensa vuoksi sanottu myös Amerikan Kuolleeksimereksi, siellä elää varsin runsaasti vesilintuja.
Alkuperä

Iso Suolajärvi on jäännös aikoinaan paljon laajemmasta Bonnevillen järvestä. Se oli suurimmillaan noin 32 000–14 000 vuotta sitten pleistoseenikaudella samaan aikaan, kun Pohjois-Amerikan pohjoisemmissa osissa ja Pohjois-Euroopassa oli jääkausi. Silloin järvi oli noin kymmenen kertaa nykyistä laajempi, suunnilleen Michiganjärven kokoinen, ja yli 300 metriä syvä. Se peitti suuren osan nykyisestä Utahista ja ulottui myös nykyisten Idahon ja Nevadan alueelle. Kun ilmasto muuttui, Pohjois-Amerikan sisäosissa sademäärä väheni ja järvi alkoi vähitellen kuivua. Nykyisen Ison suolajärven ohella siitä jäivät jäljelle pienemmät Utah-, Sevier- ja Rushjärvet sekä Pieni Suolajärvi.
Maantiede

Suurin Ison Suolajärven rannalla sijaitseva kaupunki on järven mukaan nimensä saanut Salt Lake City, jonka nimi alkujaan oli Great Salt Lake City. Ensimmäiset mormonit saapuivat nykyisen kaupungin alueelle Brigham Youngin johdolla 24. heinäkuuta 1847. Se sijaitsee esikaupunkeineen järven kaakkois- ja itärannalla, järven ja Wasatchvuorten välillä. Alue järven pohjois- ja länsipuolella on lähes asumatonta, ja siellä sijaitsee Bonnevillen suolatasanko. Järven eteläpuolella sijaitsevat Oquirrih- ja Stansburyvuoret.
Isoon Suolajärveen laskee kolme suurta jokea ja useita pienempiä. Kaikki kolme suurinta, Bear, Jordan ja Weber, lähtevät Utahin koillisosissa sijaitsevilta Uintavuorilta.
Järven poikki johtaa rautatielinjaus Lucin Cutoff, joka on osa koko Amerikan mantereen poikki kulkevaa rautatietä.
Koska järven pinnan korkeus vaihtelee, ei voida yksiselitteisesti sanoa, kuinka monta saarta järvessä on. Erään maantieteellisen tutkimuksen mukaan järvessä on kahdeksan saarta, jotka eivät ole kertaakaan historiallisena aikana jääneet veden alle, mutta matalan veden aikana nekin ovat kaikki olleet toisinaan yhteydessä mantereeseen. Toisen käsityksen mukaan siellä on 11 tunnettua saarta, joista seitsemän järven eteläisellä ja neljä pohjoisella puoliskolla.