stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mihail Bakunin
Elämä > Ensimmäinen internationaali

Vuonna 1864 perustetun kansainvälisen työväenliikkeen ensimmäisen internationaalin toiminnassa Bakunin oli merkittävässä roolissa vuoden 1866 Geneven kongressista lähtien. Tuolloin hänet muun muassa valittiin sen keskuskomiteaan. Syyskuussa 1867 ranskalainen professori Émile Acollas kutsui Bakuninin niin ikään Genevessä järjestettyyn kokoukseen, jossa perustettiin Ligue internationale de la paix et de la liberte eli Kansainvälinen rauhan ja vapauden liitto. Acollas’n ja Bakuninin lisäksi mukana olivat muun muassa John Stuart Mill ja Élisée Reclus. Järjestön kannattajiin kuului lisäksi lukuisia tunnettuja hahmoja, kuten Victor Hugo, Giuseppe Garibaldi ja Louis Blanc. Vuotta myöhemmin anarkistit jäivät liitossa vähemmistöön ja perustivat oman järjestönsä nimeltä L'Alliance internationale de la démocratie socialiste (Kansainvälinen demokraattisten sosialistien liitto). Se yritti liittyä myös ensimmäisen internationaalin jäseneksi, mutta sääntöjen mukaan siihen hyväksyttiin vain kansallisia työväenjärjestöjä.
Lokakuussa 1868 Bakunin lähetti kustannuksellaan italialaisen anarkistin Giuseppe Fanellin Barcelonaan tapaamaan espanjalaisia vallankumouksellisia. Matkan aikana Fanelli esitteli Bakuninin radikaaleja ajatuksia, joihin muun muassa lukeutui kaikkien auktoriteettien, kuten kirkon ja valtion hylkääminen. Hänen tarkoituksenaan oli myös pyytää espanjalaisia mukaan Bakuninin delegaatioon seuraavaan ensimmäisen internationaaliin kongressiin. Fanellin matkasta tuli menestys, se pohjusti Espanjaan ja varsinkin Kataloniaan Euroopan vahvimman anarkistisen liikkeen, jonka vaikutus tuntui aina maan sisällissotaan 1930-luvun lopulle saakka.
Elämä > Haagin kongressi ja internationaalin hajoaminen

Syyskuussa 1872 ensimmäinen internationaali järjesti Haagin kongressin, jossa internationaali ja samalla koko kansainvälinen työväenliike hajosi Marxin ja Bakuninin keskinäisiin erimielisyyksiin. Olennaisin ero heidän ajattelussaan oli suhtautuminen valtioon, jonka Bakunin halusi lakkauttaa kokonaan ja Marx puolestaan ottaa työläisten haltuun. Bakunin taas piti näin syntyvää ”proletariaatin diktatuuria” jopa kapitalismiakin pahempana. Hänen mukaansa työläisten ja talonpoikien pitää toimia keskenään vallankumouksellisessa liitossa ilman puolueita ja johtavaa eliittiä.
Varsinainen riita tuli kuitenkin Marxin pyrkimyksestä keskittää internationaalin toiminta kansainvälisen keskusneuvoston alaiseksi, kun taas Bakunin olisi halunnut pitää päätäntävallan paikallisella tasolla. Seurauksena oli Bakuninin, häntä kannattaneen James Guillaumen sekä muiden anarkistien ulosmarssi. Pari viikkoa myöhemmin he kokoontuivat sveitsiläisten kelloseppien muodostaman Juran federaation kutsumana Saint-Imierissä ja perustivat oman anarkistisen internationaalin. Terveydellisistä ongelmista kärsinyt Bakunin vetäytyi poliittisesta toiminnasta jo vuoden kuluttua ja kuoli Bernissä heinäkuussa 1876. Hänet on haudattu kaupungissa sijaitsevalle Bremgartenin hautausmaalle.lähde?
Teokset

Catéchisme révolutionnaire (’Vallankumouksellisen katekismus’, yhdessä Sergei Netšajevin kanssa, 1865)
Étatisme et anarchie (’Valtiojohtoisuus ja anarkia’, 1873)
Jumala ja valtio (Dieu et l’État 1882), suom. Jaana Seppänen. Savukeidas 2016 ISBN 978-952-268-173-7
Utopiasosialistit , toim. Ville-Juhani Sutinen, Turku: Savukeidas 2009 ISBN 978-952-5500-43-1
Valtioton sosialismi – anarkismi
Työläiset ja sfinksi
Kirjallisuutta

Kanerva, Jukka (toim.): Platonista Bakuniniin: Politiikan teorian klassikoita.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1992.  ISBN 951-570-103-1
Sutinen, Ville-Juhani (toim.): Utopiasosialistit.  (Suomennokset Timo Hännikäinen ym)  Turku:  Savukeidas, 2009.  ISBN 978-952-5500-43-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mihail Bakunin Wikimedia Commonsissa
Bakunin Archive. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat 2  Puola  Portugali 2  Venäjä  Vatikaani 2 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef 
Nuoren Bakuninin muotokuva.
Dresdenin kansannousun väliaikainen hallitus. Mihail Bakunin istumassa edessä.
Mihail Bakuninin hauta.
Klaani

Beduiineja leirissään.
Klaani on sukuyhteisö, joka katsoo polveutuvansa jostakin määrätystä kantavanhemmasta, yleensä isälinjoja pitkin (patrilineaarinen klaani), joissakin tapauksissa äitilinjoja pitkin (matrilineaarinen klaani). Kantavanhempi saattaa olla myös myyttinen olento, esimerkiksi jumala tai eläin. Klaaniin kuuluu yleensä useita rinnakkaisia sukulinjoja, joiden välillä saattaa vallita arvojärjestys. Puhekielessä termiä on joskus käytetty muunkinlaisista sukuyhteisöistä.
Klaaneja esiintyy paimentolaisten keskuudessa. Klaanijärjestelmä on keino, joka tarjoaa suojaa jäsenilleen yhteiskunnissa, jotka eivät tunne tai välttelevät valtiovaltaa. Klaanit saattavat muodostaa yhdessä laajemman etnisen kokonaisuuden, kuten heimon. Heimon ja klaanin keskinäissuhteille ei kuitenkaan ole saatu aikaan yhtenäistä määritelmää.
Käsitteen alkuperä

Sana klaani tulee englannin kautta iirin tai Skotlannin gaelin kielen sanasta clann, joka tarkoittaa jonkun lapsia tai jälkeläisiä. Irlannin ja Skotlannin ylämailla klaani käsitti yhden tai useampia päämiehen johtamia sukuja, jotka katsoivat polveutuvansa samasta yhteisestä kantaisästä. Klaani muodosti sukunimensä liittämällä kantaisänsä nimeen sana mac (poika) tai ua (pojanpoika, englanniksi o').
Kirjallisuutta

Salzman, Philip Carl: Culture and Conflict in the Middle East.  Humanity Books, 2008.  ISBN 978-1-59102-587-0  Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Klaani Wikimedia Commonsissa
Roland Barthes

| Roland Barthes |
| --- | --- |
 Roland Barthes vuonna 1969.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. marraskuuta 1915 Cherbourg, Ranska
Kuollut: 26. maaliskuuta 1980 (64 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Koulutus ja ura
Oppilaat:  Simón Suárez
Tutkimusalue:  kirjallisuuden tutkimus ja semiotiikka
 Nimikirjoitus
Roland Barthes (12. marraskuuta 1915 Cherbourg, Ranska – 26. maaliskuuta 1980 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjallisuudentutkija ja semiootikko. Strukturalisteihin ja myöhemmin jälkistrukturalisteihin lukeutunut Barthes oli Ferdinand de Saussuren seuraaja. Barthesin teorian ytimenä on ajatus merkityksellistämisen kahdesta tasosta, denotaatiosta ja konnotaatiosta.
Barthes tuli ensin tunnetuksi 1953 ilmestyneellä teoksella Le Degré zéro de l'écriture, jossa hän käsittelee kirjallisuuden kieltä ja tyyliä ja myös kirjallisuuden kielen suhdetta yhteiskuntaan. Hän vaikutti uuden romaanin kieleen.. Hänen kenties tunnetuin teoksensa on Mytologioita (1957). Se on eräs kulttuurintutkimuksen klassikoista. Kirja koostuu lyhyistä esseistä, joissa Barthes analysoi erilaisia nyky- ja populaarikulttuurisia ilmiöitä ja tekstejä. Mytologioita sisältää myös teoreettisen artikkelin Myytti tänään, jossa Barthes hahmottelee myytin käsitettä sekä esittelee myös niin sanotun ensimmäisen ja toisen asteen merkityksen. Barthesin myöhemmässä tuotannossa näitä vastaavat juuri denotaatio ja konnotaatio. Barthesin käsitys myytistä on hyvin lähellä ajatusta ideologiasta.
Elämä

Roland Barthesin isä oli meriupseeri, joka kuoli ensimmäisessä maailmansodassa, joten Barthes jäi puoliorvoksi yksivuotiaana. Barthes oli hyvin kiintynyt äitiinsä, jonka kanssa muutti Bayonneen ja sitten Pariisiin, jossa kävi koulunsa. Barthes sai klassisen sivistyksen Sorbonnen yliopistossa. Hän sairastui tuberkuloosiin 19-vuotiaana ja joutui viettämään useita vuosia keuhkotautiparantoloissa.
Barthes opetti kirjallisuutta eri oppilaitoksissa Biarritzissa (1939), Bayonnessa (1939−1940), Pariisissa (1942−1946) ja Bukarestissa (1948−1949), Aleksandrian yliopistossa (1949−1950) ja toimi erilaisissa kulttuurivaihdon tehtävissä vuosina 1950−1952. Seuraavaksi hän teki tieteellistä tutkimustyötä valtion tieteellisessä tutkimuskeskuksessa ja École pratique des hautes études -korkeakoulussa. Lukuvuoden 1967−1968 hän opetti Yhdysvalloissa Baltimoressa Johns Hopkins -yliopistossa.lähde? Palattuaan Ranskaan hän sai 1977 nimityksen Collège de Francen kirjallisuussemiologian professoriksi.
Barthes kuoli 26. maaliskuuta 1980 Pariisissa auto-onnettomuudessa. Hän oli juuri lounastanut Michel Foucault’n ja François Mitterrandin kanssa.
Tuotanto > Ranskaksi

Le degré zéro de l’écriture, 1953
Mythologies, 1957 (Mytologioita, suom. Panu Minkkinen, Helsinki: Gaudeamus, 1994)
Sur Racine, 1963
Essais critiques, 1964
Éléments de sémiologie, 1964
Critique et vérité, 1966
Système de la mode, 1967
S/Z, 1970
L’empire des signes, 1970
Sade, Fourier, Loyola, 1971
Le plaisir du texte, 1973 (Tekstin hurma, suomentanut Raija Sironen, jälkisanat Erkki Vainikkala. Tampere: Vastapaino, 1993)
Roland Barthes par Roland Barthes, 1975
Image-Music-Text, 1977 (Essays selected and translated by Stephen Heath)
Fragments d’un discours amoureux, 1977 (Rakastuneen kielellä. suom. Tarja Roinila. Jyväskylä: Gummerus, 2000)
Sollers, écrivain, 1979
La chambre claire, 1980 (Valoisa huone, suomentaneet Martti Lintunen, Esa Sironen ja Leevi Lehto, Kansankulttuuri, Suomen valokuvataiteen säätiö, 1985)
L’obvie et l’obtus, 1982 (postuumisti)
Le bruissement de la langue, 1984 (postuumisti)
L’aventure sémiologique, 1985 (postuumisti)
Incidents, 1987 (postuumisti)
Œuvres complètes, 1993−1995 (3 nidettä)
Tuotanto > Suomennetut teokset

Mytologioita.  (Mythologies, 1957.)  Suomentanut Panu Minkkinen. Eurooppalaisia ajattelijoita. Helsinki:  Gaudeamus, 1994.  ISBN 951-662-588-6
Tekstin hurma.  (Le plaisir du texte, 1973.)  Suomentanut Raija Sironen. Jälkisanat: Erkki Vainikkala. Littera. Tampere:  Vastapaino, 1993.  ISBN 951-9066-61-6
Tekijän kuolema, tekstin syntymä.  (Suomennoksen toimittanut Lea Rojola.)  Suomentanut Lea Rojola ja Pirjo Thorel. Tampere:  Vastapaino, 1993.  ISBN 951-9066-68-3
Rakastuneen kielellä.  (Fragments d’un discours amoureux, 1977.)  Suomentanut Tarja Roinila. Tunteiden filosofia. Helsinki:  Nemo, 2000.  ISBN 952-5180-03-4
Pariisin iltoja.  (Soirées de Paris, kirjoitettu 1979.)  Suomentanut Kari Lempinen. Helsinki:  Odessa, 1988.  ISBN 951-9178-34-1
Valoisa huone.  (La chambre claire: Note sur la photographie, 1980.)  Suomentanut Martti Lintunen, Esa Sironen ja Leevi Lehto. Helsinki:  Kansankulttuuri: Suomen valokuvataiteen museon säätiö, 1985.  ISBN 951-615-365-8
Sanoma valokuvassa. Julkaisussa: Kuvista sanoin: ajatuksia valokuvasta. 2, koonnut Martti Lintunen. Helsinki: Suomen valokuvataiteen museon säätiö 1984 ISBN 951-9086-23-4
Kirjallisuutta

Gil, Marie: Roland Barthes: Au lieu de la vie. Flammarion, Paris 2012. ISBN 978-2-0812-4443-6
Magazine littéraire -lehden Roland Barthes -erikoisnumero. No 314, Octobre 1993.
Lehtonen, Maija: "Roland Barthes". Parnasso 1984: 7, s. 426−434.
Lehtonen, Mikko: Kyklooppi ja kojootti: Subjekti 1600–1900-lukujen kulttuuri- ja kirjallisuusteorioissa.  (Väitöskirja. Tampereen yliopisto)  Tampere:  Vastapaino, 1994.  ISBN 951-9066-76-4
Aiheesta muualla

Roland Barthes (1915–1980). (englanniksi)
"Merkkien rakastaja" (Arkistoitu – Internet Archive) HS 7.7.2000.
"Rakastuneen kielellä" (Arkistoitu – Internet Archive). HS 31.7.2000.
"Tässä puhuu rakastunut ja sanoo..." (Arkistoitu – Internet Archive) HS 7.7.2000.
Hurman filosofia (Arkistoitu – Internet Archive), n&n 2/94
Nykyaikaiset filosofit
| --- | --- |
Analyyttiset filosofit:  William Alston  Simon Blackburn  Ned Block  J. Budziszewski  David Chalmers  Patricia Churchland  Paul Churchland  Donald Davidson  Daniel Dennett  Jerry Fodor  Susan Haack  Jaakko Hintikka  Jaegwon Kim  Saul Kripke  Thomas Kuhn  Bryan Magee  Ruth Barcan Marcus  Colin McGinn  Bradley Monton  Thomas Nagel  Robert Nozick  Martha Nussbaum  Alvin Plantinga  Karl Popper  Hilary Putnam  W. V. Quine  John Rawls  Richard Rorty  Roger Scruton  John Searle  Peter Singer  David Stove  Eleonore Stump  Charles Taylor  Nicholas Wolterstorff  Georg Henrik von Wright 
Mannermaiset filosofit:  Louis Althusser  Giorgio Agamben  Roland Barthes  Jean Baudrillard  Isaiah Berlin  Maurice Blanchot  Pierre Bourdieu  Hélène Cixous  Guy Debord  Gilles Deleuze  Jacques Derrida  Herman Dooyeweerd  Michel Foucault  Hans-Georg Gadamer  Jürgen Habermas  Werner Hamacher  Luce Irigaray  Julia Kristeva  Henri Lefebvre  Claude Lévi-Strauss  Emmanuel Lévinas  Jean-François Lyotard  Paul de Man  Jean-Luc Nancy  Antonio Negri  Paul Ricoeur  Michel Serres  Paul Virilio  Slavoj Žižek 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  ELMCIP  Europeana  SNAC  IdRef
Julian Barnes

| Julian Barnes |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 19. tammikuuta 1946 (ikä 79) Leicester
Kansalaisuus:  britti
Kirjailija
Salanimi: Dan Kavanagh (rikoskirjallisuus), Edward Pygge
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Esikoisteos:  Metroland (1980)
Palkinnot
 Prix Fémina Étranger, Booker-palkinto, 2011 
Aiheesta muualla
Julianbarnes.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Julian Barnes salanimi Dan Kavanagh, (s. 19. tammikuuta 1946 Leicester, Britannia) on englantilainen kirjailija. Hän kirjoittaa salapoliisiromaaneja salanimellä Dan Kavanagh.
Barnesin veli on filosofi Jonathan Barnes.lähde? Vuonna 2008 The Times asetti hänet 44. sijalle 50 parhaan sodanjälkeisen brittikirjailijan listassaan.
Ura

Barnes valmistui Magdalen Collegesta 1968. Työskenneltyään leksikografina Oxford English Dictionaryn parissa hän alkoi 1977 kirjoittaa arvosteluja New Statesman ja New Review -lehdille. Työskenneltyään toimittajana, televisio-ohjelmakriitikkona ja New Yorker -lehden Lontoon kirjeenvaihtajana hän ryhtyi 1995 päätoimiseksi kirjailijaksi.lähde?
Barnesille myönnettiin vuonna 2011 Booker-palkinto teoksesta The Sense of an Ending.
Palkinnot ja tunnustukset

Somerset Maugham -palkinto, 1981  (teoksesta: Metroland)
Geoffrey Faber Memorial Prize, 1985
E. M. Forster Award, 1986
Gutenberg Prize, 1987
Chevalier dans l'Ordre des Arts et des Lettres, 1988
Premio Grinzane Cavour, 1988
Prix Fémina Étranger, 1992 teoksesta Talking It Over
Shakespeare Prize, 1993
Officier de l'Ordre des Arts et des Lettres 1995
Commandeur de l'Ordre des Arts et des Lettres 2004
Itävallan valtionpalkinto eurooppalaiselle kirjallisuudelle, 2004
Booker-palkinto, 2011 teoksesta The Sense of an Ending
Teokset > Romaanit

Metroland, 1980
Before She Met Me, 1982
Flaubert's Parrot, 1984, Booker-palkinto-finalisti
Staring at the Sun, 1986
A History of the World in 10½ Chapters, 1989
Talking it Over, 1991
The Porcupine, 1992
England, England, 1998, Booker-palkinto-finalisti
Love, etc, 2000, teoksen Talking it Over jatko-osa
Arthur & George, 2005, Booker-palkinto-finalisti
The Sense of an Ending, 2011, Booker-palkinto
Teokset > Muut

Letters from London, Picador, London, 1995, journalism from The New Yorker, ISBN 0-330-34116-2
Cross Channel, 1996, kertomuksia
Something to Declare, 2002, esseitä
The Pedant in the Kitchen, 2003, kirjoituksia ruoanlaitosta
The Lemon Table, 2004, kertomuksia
Nothing to Be Frightened Of, 2008, muistelmat
Pulse, 2011, kertomuksia
Teokset > Suomennetut teokset

Flaubertin papukaija.  (Flaubert's Parrot, 1989.)  Suomentanut Kristiina Drews. WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14658-7
10 1/2 lukua maailmanhistoriaa.  (A History of the World in 10 1/2 Chapters, 1989.)  Suomentanut Kristiina Drews. WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16539-5
Puhumalla paras.  (alkuteos: Talking It Over, 1991)  Suomentanut Kristiina Drews. WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18339-3
Piikkisika.  (The Porcupine, 1989.)  Suomentanut Kristiina Drews. WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18963-4
Kuin jokin päättyisi.  (alkuteos: The Sense of an Ending, 2011)  Suomentanut Kersti Juva. WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-39111-2
Aiheesta muualla

Julian Barnesin kotisivut (englanniksi)
British Councilin ylläpitämä kirjailijasivu (Archive.org 2011) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Eeli Kivinen

Eeli Kivinen (3. maaliskuuta 1900 Vimpelin Lakaniemi – 26. maaliskuuta 1990 Vimpeli) eli ”Vimpelin Väinämöinen” oli suomalainen kanteleensoittaja, pelimanni sekä kansanlaulujen esittäjä ja säveltäjä. Kaustinen Folk Music Festival myönsi Kiviselle vuonna 1979 mestaripelimannin arvonimen. Vimpeli-seura julkaisi vuonna 2000 Kivisen satavuotissyntymäpäivän kunniaksi CD-levyn Vimpelin Väinämöinen. Kivinen esiintyi myös elokuvassa Etelä-Pohjanmaan soitto- ja laulujuhlat Lapualla (1945) yhdessä soittajaystävänsä Viljami Kalliokosken kanssa.
Mestaripelimannin arvon ohella (1979) Kiviselle myönnettiin myös Vuoden paras äänilevy -ansiomerkki 1972, Etelä-Pohjanmaan kulttuurirahaston tunnustuspalkinto 1973, Kalevala-seuran tunnustus, Väinämöisen Veljenpoika -arvonimi ja mitali 1973, osataiteilijaeläke sekä vapaussotien viiri ja kunniakirja 1980.
"Vimpelin Väinämöisen" taustaa

Eeli Kivinen syntyi musikaaliseen perheeseen ja oppi ensimmäiset laulut vanhemmiltaan. Oman kertomansa mukaan laulun lahjoihin vaikutti naapurissa asuneen Vekari-noidan (oikealta nimeltään Erkki Töyrä) antama ohje siitä että vastasyntynyt on pestävä paikallisen Helamajan puron vedellä. Kivisen äiti teki noidan ohjeen mukaan. Kasvaessaan Kivinen ystävystyi Vekarin kanssa ja sai tältä merkittäviä perinnevaikutteita.
Kivinen lähti Kanadaan töiden perässä vuonna 1927. Siellä hän teki erilaisia maa- ja metsä- ja rakennustöitä, sekä toimi muun muassa puolitoista vuotta teatteriseurueen jäsenenä. Kanadassa hän esiintyi myös laulajana ja viulupelimannina. Kanadassa oleilun aikana Kivinen loi vain kuusi laulua, mutta myöhemmin hän ammensi lauluissaan paljonkin Kanadan kokemuksistaan. Kivisen väinämöishahmoon samaistuminen alkoi jo Kanadassa. Esiintymisasuksi vakiintui tuolloin Kivisen suunnittelema hopeanvärinen "Kalevalaritarin asu" sekä "hopiapislaimiekka". Kotimaassaan hän esiintyi kansallispuvussa tai tavallisissa vaatteissaan.
Kivinen palasi vuonna 1933 synnyinseudulleen Vimpeliin ja jatkoi kotitilansa hoitoa 1960-luvun alkuun, jolloin poika Paavo jatkoi tilanpitoa. Hän sai vaimonsa kanssa ajan mittaan kahdeksan lasta. Suomessa hän myös vaihtoi viulunsoiton lopullisesti kanteleeseen tapaturman johdosta.
Suurimman osan tuotannostaan Eeli Kivinen loi Suomeen palattuaan. Inkeri Keravuoren keräämän aineiston perusteella omia kappaleita Kivisellä lienee noin 147. Säveltämättömiä runoja on noin sata.
Kivisen kappaleet ovat luonteeltaan romanttisia. Ne kertovat rakkaudesta, Pohjanmaasta, Amerikasta, tämän omista Kanadan-vuosien seikkailuista sekä erilaisista suurmiehistä (esim. Mahatma Gandhi, Haile Selassie, Kaarle XVI Kustaa, Edward VIII, Marsalkka Mannerheim). Hän myös sävelsi ja äänitti koko Raamatun Korkean Veisun 1970-luvulla. Vaikutteita Kivinen sai myös kansanperinteen ulkopuolelta: ahkerana kirjastossa kävijänä hän kävi läpi erilaisten lyyrikoiden tuotantoa. Kivisen tuotannossa voidaan kuulla kaikuja esimerkiksi tämän idolilta Rabindranath Tagorelta.
Kivisen esityksiä äänitettiin jo 1950-luvulla perinneaineiston osalta mutta hänet ja hänen itse luomansa materiaali "löydettiin" varsinaisesti 1960–1970-luvun vaihteen kansanmusiikkibuumin yhteydessä. Tämä johti radiohaastatteluihin, konserttikiertueisiin Ruotsia myöten, sekä kahden LP-levyn julkaisemiseen 1970-luvulla. Vuonna 2000 julkaistu juhlajulkaisu-CD on koostevalikoima näistä äänitteistä.
Kivisen soittotekniikka

Kivinen soitti 28-kielistä kannelta pisimmät kielet soittajan puolella. Hän väitti vedenhaltijan unessa opettaneen hänet soittamaan kanteletta näin päin. Kivinen soitti melodiat vasemmalla ja soinnut oikealla kädellä. Hänen soittotyylilleen oli ominaista improvisatorinen tahtilajien jatkuva vaihtelu. Itse hän piti tyyliään vaatimattomana: "Minä vaan laulan ja soitan ja romuutan, mutta kumminnii että oikeinpäin".
Omin sanoin

"..Se sanoo sillä lailla kun luet Pytakoraasta.. Seitsemän laneettaa soittaa alituiseen avaruuessa, tarttee vaan kuulla, tarttee vaan kyllin hiljaa olla. Ja se tavallisesti on kesäyö ja on tyyni yö, on käyny maininkeja, täytyy olla peilityyni ja leveä alue ku Lappajärvi.. Kun kuunteloo hiljaa, on itkun rajalla kauneuven eessä ja nöyrtyä ja hiljentyä, niin yht'äkkiä avautuu sielussa ja sitten se alakaa tulla."
"..Minä sain sitte sellasen rohkeuven niistä Otto Mannisen runoista, että ei se ookkaan sielun sairautta, se haaveileminen. Kun minä tuota itkin järven rannalla ja soitin viulia yöllä.. [...] Ja on niin tavattoman ihana vielä vanhanakin kuule, kun pääsee yksinäisyyden hämärään, kaivata, itkeä ja kaivata.."
"..Kun se tulee se hulluuven kuuro, niin sitten minä otan kanteleen ja soitan ja laulan.. Nuorena minä luulin että minä oon heikkomielinen. Ne kuurot on niin rajuja, minä kuulin kaikenlaista niin paljon.. Hulluuven kuuro, sitä toiset sanoo että se on innoitus."
"..Kun tulee vanhaksi, niin se ei enää Vellamo tule rantaan eikä laula. Vellamo tuli nuorena kanteleen kanssa, purjehti rantaan ja vetenneiot tulivat ja näyttivät itsensä ja sitten sävel, sävel, planeetat soitti, nuorena planeetat kaiku.." [...] En se ollut minä, joka loin musiikin, minä toistin vaan sen, minkä kuulin. Nuoruuden hulluudessa soitin takaisin avaruuteen sen, minkä sieltä sain."
Triviaa

Samoilta kyliltä kotoisin oleva runoilija Arto Melleri imitoi nuoruudessaan Kivisen levytyksiä puheineen laajalti. Teatterikorkeakouluvuosinaan hän esitti näitä parodisia imitaatioitaan myös koulun tilaisuuksissa. Melleri piti erityisesti Kivisen Amerikkaa koskevista lauluista ("Kolme kiitävi", "Rakkaani tule vuorille").
Äänityksiä (epätäydellinen diskografia)

Vimpelin Väinämöinen. LP, Love Records 1970 (LRLP53).
Korkea veisu. LP, Love Records 1977 (LRLP-187).
Vimpelin Väinämöinen. CD, Kansanmusiikki-instituutti 2000 (KICD70).