stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ryūkyū-kuningaskunta
Luettelo ryūkyūlaisista kuninkaista

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

| Nimi | Kanji | Hallitsi | Kausi/Dynastia |
| Shunten | 舜天 | 1187–1237 |  |
| Shunbajunki | 舜馬順熈 | 1238–1248 |  |
| Gihon | 義本 | 1249–1259 |  |
| Eiso | 英祖 | 1260–1299 |  |
| Taisei | 大成 | 1300–1308 |  |
| Eiji | 英慈 | 1309–1313 |  |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Tamagusuku | 玉城 | 1314–1336 | Eiso |
| Seii | 西威 | 1337–1354 | Eiso |
| Satto | 察度 | 1355–1397 | - |
| Bunei | 武寧 | 1398–1406 | - |
| Shō Shishō | 尚思紹 | 1407–1421 | Ensimmäinen Shō-dynastia |
| Shō Hashi | 尚巴志 | 1422–1429 | Ensimmäinen Shō-dynastia |
| Nimi | Kanji | Hallitsi | Kausi/Dynastia | Huomioita |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Shō Hashi | 尚巴志 | 1429–1439 | Ensimmäinen Shō-dynastia |  |
| Shō Chū | 尚忠 | 1440–1442 | Ensimmäinen Shō-dynastia |  |
| Shō Shitatsu | 尚思達 | 1443–1449 | Ensimmäinen Shō-dynastia |  |
| Shō Kinpuku | 尚金福 | 1450–1453 | Ensimmäinen Shō-dynastia |  |
| Shō Taikyū | 尚泰久 | 1454–1460 | Ensimmäinen Shō-dynastia |  |
| Shō Toku | 尚徳 | 1461–1469 | Ensimmäinen Shō-dynastia |  |
| Shō En | 尚円 | 1470–1476 | Toinen Shō-dynastia | toiselta nimeltään Kanamaru Uchima |
| Shō Sen'i | 尚宣威 | 1477 | Toinen Shō-dynastia |  |
| Shō Shin | 尚真 | 1477–1526 | Toinen Shō-dynastia |  |
| Shō Sei | 尚清 | 1527–1555 | Toinen Shō-dynastia |  |
| Shō Gen | 尚元 | 1556–1572 | Toinen Shō-dynastia |  |
| Shō Ei | 尚永 | 1573–1586 | Toinen Shō-dynastia |  |
| Shō Nei | 尚寧 | 1587–1620 | Toinen Shō-dynastia | hallitsi Satsuman invaasion aikana; ensimmäinen kuningas Satsuman vasallina |
| Shō Hō | 尚豊 | 1621–1640 | Toinen Shō-dynastia |  |
| Shō Ken | 尚賢 | 1641–1647 | Toinen Shō-dynastia |  |
| Shō Shitsu | 尚質 | 1648–1668 | Toinen Shō-dynastia |  |
| Shō Shōken | 向象賢 | 1666–1673 | Sessei (pääministeri) | Ensimmäinen ryūkyūlainen historioitsija; eli 1617–1675 |
| Shō Tei | 尚貞 | 1669–1709 | Toinen Shō-dynastia | toiselta nimeltään Shang Jing; eli 1645–1709 |
| Shō Eki | 尚益 | 1710–1712 | Toinen Shō-dynastia | toiselta nimeltään Shang Ben; eli 1678–1712 |
| Shō Kei | 尚敬 | 1713–1751 | Toinen Shō-dynastia | toiselta nimeltään Shang Jing; eli 1700–1751 |
| Sai On | 蔡温 | 1711–1752 | Valtionhoitaja | merkittävä ryūkyūlainen tiedemies ja historioitsija; eli 1682–1761 |
| Shō Boku | 尚穆 | 1752–1795 | Toinen Shō-dynastia | toiselta nimeltään Shang Mu; eli 1739–1795 |
| Shō On | 尚温 | 1796–1802 | Toinen Shō-dynastia | toiselta nimeltään Shang Wen; eli 1784–1802 |
| Shō Sei | 尚成 | 1803 | Toinen Shō-dynastia | toiselta nimeltään Shang Cheng; eli 1800–1803 |
| Shō Kō | 尚灝 | 1804–1828 | Toinen Shō-dynastia | toiselta nimeltään Shang Hao; eli 1787–1839 |
| Shō Iku | 尚育 | 1829–1847 | Toinen Shō-dynastia | toiselta nimeltään Shang Yu; eli 1813–1847 |
| Shō Tai | 尚泰 | 1848 – 11. maaliskuuta 1879 | Toinen Shō-dynastia | toiselta nimeltään Shang Tai; eli 1843–1901; viimeinen ryūkyūlainen kuningas |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ryūkyū-kuningaskunta Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Ryukyu Kingdom
Shō Hashin rakennuttama Shurin linna toimi Ryūkyūn kuningaskunnan palatsina.
Ryūkyū-kuningaskunnan vuoden 1832 lähetystö Edoon.
Käännös suomeksi
Räisälän kirkko

Räisälän kirkko lokakuussa 2016.
Räisälän kirkko elokuussa 2009.
Räisälän kirkko sijaitsee entisessä Räisälän kunnassa Karjalankannaksella Suomen luovuttamalla alueella.
Rakentaminen ja ulkoasu

Räisälän edellisen kirkon tuhouduttua salaman sytyttämänä vuonna 1910 tilattiin uuden kirkon piirustukset Josef Stenbäckiltä. Uusi ristin muotoinen kirkko valmistui 1912. Kirkon alttariosassa on puolipyöreä aspis ja kuoriosan vieressä on kellotorni, joka kohoaa 37 metrin korkeuteen. Kellotornin alaosassa on urkuparvi, joka avautuu kirkkosaliin alttarin vasemmalla puolella. Kirkon seinät tehtiin Räisälän alueen omasta punaisesta graniitista ja ristivarsien päätykolmiot puolestaan tiilestä. Tyyliltään kirkko edustaa suomalaista kansallisromanttista jugendia, jossa on vaikutteita keskiaikaisista kivikirkoista.
Irtaimisto

Kirkossa oli noin tuhat istumapaikkaa. Kirkon alttaritaulu oli Robert Wilhelm Ekmanin vuonna 1872 maalaama ja sen aiheena oli ”Jeesus siunaa lapsia”. Alttaritaulun kirkkoon lahjoitti Räisälän rouvasväenyhdistys. Kirkon tornissa oli kaksi kelloa. Kirkon urut olivat 25-äänikertaiset.
Sota-aika

Räisälän alueella ei käyty talvisodassa taisteluita, mutta Moskovan rauhan jälkeen oli Räisälä kuitenkin jätettävä. Kirkon irtaimisto evakuoitiin supistuneen Suomen alueelle. Jatkosodan alussa Räisälä vallattiin takaisin, jonka yhteydessä kirkko sai kranaattiosuman. Kranaatin aiheuttama vaurio kuitenkin korjattiin jatkosodan aikana. Vuonna 1944 Räisälä ja sen kirkko oli taas luovutettava Neuvostoliitolle.
Nykytila

Neuvostoliitossa kirkko oli monessa käyttötarkoituksessa, jopa hevostallina. Nykyisin kirkko toimii venäläisten kulttuuritalona ja siellä on myös toimistoja. Kirkon ympärillä olleen hautausmaan venäläiset ovat tuhonneet täysin. Entiset räisäläiset ovat kuitenkin päässeet viettämään kirkossaan jumalanpalveluksia. Tuhotun sankaripatsaan tilalle pystytettiin uusi muistomerkki vuonna 1992.
Irtaimiston kohtalo

Räisälän kirkon irtaimistoa, muun muassa alttaritaulu, lahjoitettiin Kokemäen seurakunnalle, sillä kunta oli yksi räisäläläisten sijoituspaikoista. Kirkon pieni kello oli pitkään Koomankankaan hautausmaan kappelissa, kunnes se elokuussa 2014 siirrettiin Köyliön Kepolassa sijaitsevaan Räisälä-keskukseen, jota ylläpitää Räisäläisten Säätiö.
Aiemmat kirkot

Räisälän nykyinen kirkko on Räisälän seurakunnan neljäs kirkko. Ensimmäinen maininta Räisälän kirkosta on vuodelta 1635, jolloin seurakuntakin muodostettiin. Tämän Räisälän ensimmäisen kirkon polttivat venäläiset vuonna 1656. Seuraavan kirkon rakentamiseen on pyydetty lupaa vasta 1663. Tämä kirkko puolestaan korvattiin uudella vuonna 1763. Tämä Räisälän kolmas kirkko ja erillinen kellotorni paloivat salaman sytyttäminä vuonna 1910.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Räisälän kirkko on Wikiaineistossa
Kuva Räisälän kirkosta ennen sotia[vanhentunut linkki].
Sankarihautajaiset Räisälässä 1943.
Seppo Saario (taitolentäjä)

Taitolentäjä Seppo Saario ja hänen rakentamansa Pitts S-1 Special OH-XPA.
Seppo Saario  (12. helmikuuta 1929 Hollola – 31. joulukuuta 2021 Tuusula) oli tunnetuimpia suomalaisia taitolentäjiä. Hän aloitti 1950-luvulla Pilvien Huimapäät -esitysryhmän taitolentäjänä ja työskenteli vuosina 1954–1981 liikennelentäjänä Aero Oy:llä/Finnairilla, jossa yleni aina DC-9-lentotoimintaryhmän päälliköksi asti.1960-luvun lopulla Saario lensi tšekkiläistä Zlin 226 Trener -taitolentokonetta.. 1970-luvun alussa Saario rakensi Pitts Special -taitolentokoneen, ja samoihin aikoihin hän perusti poikansa Pekka Saarion sekä Raimo Turusen kanssa osastotaitolentoryhmä Red Birdsin, joka esiintyi lentonäytöksissä Suomessa ja ulkomailla. Red Birds -ryhmän jälkeen 1980-luvun puolivälissä Saario jatkoi taitolentokouluttajana ja oli mukana kehittämässä suomalaista urheilutaitolentotoimintaa. Seppo Saarion 1970-luvun Pitts Special (OH-XPA), jonka piirustukset hän hankki Kaliforniasta vuonna 1970 osallistuttuaan siellä Finnairin ensimmäisten lentäjien joukossa DC-9-tyyppikurssille,on edelleen mukana taitolentotoiminnassa, ja se lentää nykyään Arctic Eagles -taitolentoryhmän johtokoneena. Saario oli vuonna 1983 perustetun Suomen Urheilutai­tolentäjät –yhdistyksen ensimmäinen puheenjohtaja.
Yksityiselämä

Saario avioitui heinäkuussa 1955 Maija Maltamon kanssa. Heille syntyi kolme lasta: pojat Jukka ja Pekka sekä tytär Sari. Molemmista pojista tuli ammattilentäjiä.
Aiheesta muualla

Yle Elävä Arkisto: Pilvien huimapäät temppuilivat taivaalla niin että heikkopäistä hirvitti (TV-dokumentissa Seppo Saario muistelee taitolentonäytösten historiaa)
Mustonen, Harri: Kahleista maan - Ilma-akrobaatteja ja pilvien huimapäitä. Helsinki: Koala-kustannus 2020. ISBN 978-952-229-211-7.
Seppo Saarion muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Lezgit

| Lezgit Лезгияр Лекьер |
| --- | --- |
Väkiluku:  600 000
Asuinalueet:  Dagestan (Venäjä), Azerbaidžan
Kielet:  lezgi
Uskonnot:  sunnalaisuus, šiialaisuus
Lezgit (Лезгияр/Лекьер, Lezgijar/Lekjer) ovat kaukasialainen kansa Etelä-Dagestanissa ja Pohjois-Azerbaidžanissa. Lezgit puhuvat lezgin kieltä, joka kuuluu dagestanilaisten kielten lezgiläiseen ryhmään. Lezgit ovat uskonnoltaan pääosin sunnalaisia, mutta heidän joukossaan on myös huomattava šiialaisten vähemmistöryhmä.
| Maa | Lezgejä | Tieto vuodelta | Osuus väestöstä | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Dagestan | 291 148 | 2002 | 11,3 % |  |
| Muu Venäjä | 120 852 | 2002 |  |  |
| Azerbaidžan | 178 000 | 1999 |  |  |
| Kazakstan | 4 616 | 1999 |  |  |
| Ukraina | 4 349 | 2001 |  |  |
Pieniä lezgivähemmistöjä asuu myös Kirgisiassa, Georgiassa, Turkmenistanissa, Turkissa ja Uzbekistanissa.
Historia

Lezgit taistelivat Venäjän valloitusta vastaan yli 50 vuotta 1800-luvulla. Neuvostoliiton hajottua lezgit ovat alkaneet vaatia omaa tasavaltaa muodostettavaksi Dagestanin eteläosaan. Myös täydellisestä itsenäisyydestä haaveillaan.lähde?
Lezgien asuinalue (pun.) Kaukasiassa.
Nicken Rönngren

Rönngren 1930-luvun alussa.
Nicken Rönngren (James Nikolai Rönngren; 2. marraskuuta 1880 Maarianhamina – 26. huhtikuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen teatterinjohtaja ja lausuntataiteilija. Hän johti Helsingin Ruotsalaista teatteria vuodesta 1919 vuoteen 1954. Rönngren piti teatteria kulttuuri-instituutiona, kun se perinteisesti oli koettu yksittäisistä näyttelijöistä koostuvaksi laitokseksi. Vuosikymmenien kuluessa hän kohensi suomenruotsin asemaa teatterikielenä, rakkaus kieleen oli hänen johtotähtensä. Euroopan suurissa teatterimaissa opiskellut Rönngren loi ja ylläpiti laajoja kulttuuriyhteyksiä Pohjoismaihin. Hänelle myönnettiin professorin arvo vuonna 1947.
Ahvenanmaalta suureen maailmaan

Nicken Rönngren syntyi Ruotsin kansalaiseksi Ahvenanmaalla. Hänen vanhempansa olivat laivameklari Algot Valfrid Rönngren ja Isabella Conradson. Rönngrenin vanhempi veli oli merikapteeni Harry Rönngren. Ylioppilaaksi Rönngren valmistui vuonna 1901 ja kohtasi vanhan ongelman "scenen eller pulpeten?" ("näyttämö vai toimistonpöytä"). Hän päätyi jälkimmäiseen ja aloitti työn konttoristina, joka tuohon aikaan oli teatteria varmempi valinta. Hän toimi kirjeenvaihtajana Englannissa ja oppi maan kielen. Samalla heräsi kiinnostus suulliseen ilmaisuun. Palattuaan Suomeen Rönngren opetti englannin kieltä ja suullista ilmaisua. Vuonna 1903 hän opiskeli Tukholmassa, jossa hän sai esiintymistunteja itseltään August Strindbergiltä. Samalla hän teki tuttavuutta Ruotsin armeijan kanssa. Muutettuaan Helsinkiin Rönngren sai Suomen kansalaisuuden. Hän jatkoi opintojaan vuonna 1908 Berliinissä ja Dresdenissä sekä kaksi vuotta myöhemmin Lontoossa ja Pariisissa.
Tie teatterinjohtajaksi

Suomessa Rönngren antoi lausuntailtoja Helsingissä, Turussa ja myös maaseudulla. Näin hän vähitellen tuli tunnetuksi eri puolilla maata. Erityisesti häntä kiehtoivat ruotsalaisen Gustav Frödingin runot. Vuonna 1908 Rönngren aloitti opettajana Ruotsalaisen teatterin yhteydessä toimineessa teatterikoulussa. Koulun esimies hänestä tuli 1910; hänen järjestelykykynsä oli tarpeen epäjärjestelmällisessä ympäristössä. Teatterin johtokunnan sihteerinä hän aloitti 1916 ja eteni urallaan teatterin toiminnanjohtajaksi - käytännössä teatterinjohtajaksi - vuonna 1919.
Vuonna 1913 Nicken Rönngren valittiin Svenska teaterföreningen i Finland -yhdistyksen valtuuskunnan jäseneksi ja sen draamallisen jaoston johtoon. Yhdistyksen vaaleissa 1915 suomenmaalaiset voimat jyräsivät ja Rönngren pääsi yhdistyksen sihteeriksi sekä kielikomitean jäseneksi.
Vahva teatteripersoona

Ruotsalaisen teatterin näyttelijät kuin myös teatterinjohtaja ja näyttelijätyön opettaja olivat olleet 1860-luvulta alkaen enimmäkseen riikinruotsalaisia. Rönngren kantoi huolta suomenruotsin asemasta teatterikielenä. Hänen päämääränään oli suomenruotsin aseman vakiinnuttaminen näyttämöllä. Kansallistumisen ohella Rönngren korosti ammattipätevyyden merkitystä. Rönngrenin auktoriteetti kasvoi vähitellen ja hän alkoi saada hyväksyntää. Hänen ansioitaan kerrattiin lukuisissa juhlapuheissa. Ester-Margaret von Frenckellin kerrotaan todenneen: "När Nicken hyllas, kommer hela den nordiska teatervärlden i rörelse". Rönngrenillä oli hyvät suhteet myös Helsingin suomenkielisiin teattereihin. Teatterinjohtajat Eino Kalima ja Mia Backman olivat hänen hyviä ystäviään. Myös näyttelijä Erik Lindström lukeutui hänen läheisiin ystäviinsä.
Vahvatahtoisella Rönngrenillä oli myös vaikeutensa alaistensa kanssa; vuonna 1933 näyttelijät tekivät hänestä virallisen valituksen. Myöhemmin hänellä meni sukset ristiin muun muassa Åke Lindmanin kanssa, jonka hän pani valitsemaan teatterin ja jalkapallon väliltä. Johtajuudessaan Rönngren keskittyi ennen kaikkea hallintoon, hänen taiteellinen vaikutuksensa näkyi lähinnä ohjelmiston valinnoissa sekä kiinnityspolitiikassa. Sekä taiteellisen puolen että talousasioiden hyvä hahmottaminen teki hänestä merkittävän teatterinjohtajan. Vuodesta 1945 eläkkeelle jäämiseensä saakka häntä avusti teatterin johtamisessa ensin Leo Golowin, myöhemmin Runar Schauman. Johtamistyön ohessa Rönngren opetti Helsingin yliopistossa ja kursseilla puhetekniikkaa sekä ruotsalaista kaunolukua vuodesta 1911 aina 1950-luvulle saakka. Hänen oppilaitaan oli muun muassa Kyllikki Forssell, jonka Rönngren johdatti näyttämötaiteiden pariin.
Muu teatteriura

Omasta mielestään Rönngren oli näyttelijäksi "liian suuri ja ruma". Hän oli kookas ja hallitseva sekä äänekäs. Toisaalta hän oli myös herkkä ja ujo. Hän koetti uransa alussa siipiään myös teatteriohjaajana. Ohjaajan työssä hänen merkittävin taiteellinen voittonsa oli Bertolt Brechtin Tiggaroperan vuonna 1929. Siitä tuli vuoden teatteritapaus. Rönngrenin onnistumisen taustalla oli tarkka paneutuminen näytelmän tekniikkaan.
Aiheesta muualla

Kansallisbiografia.fi
Kulttuurinlaajakaista.fi[vanhentunut linkki]
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Jan Söderlund

| Jan Söderlund> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. lokakuuta 1937 Helsinki
Kuollut: 24. helmikuuta 2025 (87 vuotta)
Kansalaisuus:  Suomalainen
Arkkitehti
Merkittävät työt:  Sanomatalo
Jan-Henrik Göran Söderlund (24. lokakuuta 1937 Helsinki – 24. helmikuuta 2025) oli suomalainen arkkitehti. Hän hoiti Helsingin Teknillisen korkeakoulun rakennusopin professuuria vuodesta 1995, hänet nimitettiin professoriksi 1998, jota virkaa hän hoiti vuoteen 2002.
Söderlund syntyi Helsingissä, mutta hänen ollessaan 2-vuotias perhe muutti Paraisille. Siellä umpiruotsinkielisellä alueella hän kävi koulunsa ja joutui myöhemmin opettelemaan suomen kielen, koska Suomessa ei voinut opiskella arkkitehdiksi ruotsin kielellä. Myöhemmin aikuisiälläkin hän tunsi itsensä paraislaiseksi, vaikka suunnitteli perheelleen omakotitalon Helsingin Laajasaloon.
Söderlund kirjoitti ylioppilaaksi 1957 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1965. Työuransa hän aloitti Arkkitehtitoimisto Söderlund – Valovirran osakkaana 1967–1981. Seuraava suunnittelutoimisto oli nimeltään Jan Söderlund & Co, jonka toiminnassa hän oli mukana 1981–1996 ja Arkkitehtitoimisto Sarcin osakkaana Söderlund oli vuodesta 1996 lähtien. Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosaston palveluksessa Söderlund oli aluksi tutkimusassistenttina 1967–1969 ja rakennusopin professorina 1998–2002. Suunnittelutyön hän lopetti 2000-luvun alkupuolella niin, että viimeiseksi suureksi työksi jäi Ravintolakoulu Perhon laajennus Helsingin Etu-Töölössä.
Söderlundin merkittäviin töihin kuuluu hänen yhdessä arkkitehti Erkki Valovirran kanssa suunnittelemansa Turun ylioppilaskylän vanhin eli läntinen osa, joka perustuu heidän vuonna 1967 voittamaansa arkkitehtikilpailuun. Söderlund ja Valovirta suunnittelivat yhdessä myös Poriin Yyteriin Rantasipi-ketjulle hotelli Rantasipi Yyterin, joka edusti kaikin tavoin aikansa huipputasoa. Söderlund ja arkkitehti Antti-Matti Siikala suunnittelivat yhdessä Helsingin keskustaan Sanomatalon, joka valmistui 1999.
Söderlundin suunnittelema Länsi-Pasilan asuntoalueen koerakentamiskortteli voitti Vuoden betonirakenne -kilpailun vuonna 1987.
Kuvia suunnittelutöistä

Sanomatalo, yhdessä Antti-Matti Siikalan kanssa.
Yyterin hotelli, yhdessä Erkki Valovirran kanssa.
Turun läntinen ylioppilaskylä, yhdessä Erkki Valovirran kanssa.
Länsi-Pasilan koerakentamiskortteli.
Liikanen

Liikanen tarkoittaa seuraavia:
Liikanen, Oulun kaupunginosa
Sukunimi

Helena Allahwerdi (o.s. Liikanen, s. 1938), filosofian tohtori, kansainvälisyyskasvattaja
Ali Liikanen (s. 1996), jääkiekkoilija
Elina Liikanen (s. 1959), taidemaalari
Erkki Liikanen (s. 1950), poliitikko, Suomen Pankin pääjohtaja 2004–2018
Erkki Liikanen (s. 1943), laulaja, lauluntekijä ja näyttelijä
Herman Liikanen (1835–1926), suomalainen vapaustaistelija
Ilkka Liikanen, elokuva- ja teatteriohjaaja
Ilkka Liikanen (s. 1955), historiantutkija, professori
Minna Liikanen (s. 1985), suomalainen kuvataiteilija, johtamisen asiantuntija ja kasvatustieteilijä
Nora Liikanen (o.s. Tallus, s. 1981), jääkiekkoilija
Pirkko Liikanen (s. 1938), kasvatustieteilijä, professori, Helena Allahwerdin kaksossisar
Saana Liikanen, laulaja, Idols-finalisti
Veli Liikanen (s. 1979), nuorisotutkija ja Vihreiden puoluesihteeri
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Liikanen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Mathilda Lagermarck

Mathilda Lagermarck 1880-luvulla.
Hedvig Eva Mathilda Lagermarck (10. toukokuuta 1853 Turku – 28. marraskuuta 1931 Helsinki) oli suomalainen laulaja (altto). Hän käytti taiteilijanimeä Mathilde Lagrini.
Mathilda Lagermarck opiskeli laulua eri puolilla Eurooppaa 1870–1880-luvulla, ja hänen opettajiaan olivat Tukholmassa O. Arnoldson, Milanossa Francesco Lamperti ja Silvia della Valle, Pariisissa Pauline Viardot-García ja Dresdenissä Eugen Hildach. Lagermarck esiintyi paitsi Suomessa myös Euroopassa. Hän oli kiinnitettynä 1878–1879 Suomalaiseen Oopperaan, 1880–1881 Göteborgin Suureen teatteriin ja 1881–1884 Tukholman Kuninkaalliseen teatteriin, ja hän teki laajoja kiertueita kotimaassaan ja ulkomailla.
Lagermarckin ääni oli laaja-alainen, ja hän saattoi laulaa niin draamallisia alttorooleja kuin koloratuuriosiakin.
Lagermarck lopetti laulajanuransa avioiduttuaan vuonna 1888.
Takapihan sankarit

| Takapihan sankarit |
| --- | --- |
 Elokuvan dvd-julkaisun kansi
Ohjaaja:  Panu Pohjola
Käsikirjoittaja:  Panu Pohjola Antti Hietala
Perustuu:  Kaarlo Merimaan romaaneihin
Tuottaja:  Petra Tarjanne
Säveltäjä:  Mikko Mattila
Kuvaaja:  Antti Hellstedt
Leikkaaja:  Tuuli Kuittinen
Lavastaja:  Matti Halonen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Reppufilmi
Ensi-ilta:  12.12.1992
Kesto:  60 min
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Takapihan sankarit on suomalainen puolipitkä lastenelokuva vuodelta 1992. Se
perustuu Kaarlo Merimaan romaaneihin Takapihan sankareita (1931, tekijän uudistama laitos 1962) ja Kräki-Kalle ja Limperi (1961). Käsikirjoituksen laativat Antti Hietala ja Panu Pohjola, joka myös ohjasi elokuvan.
Esitetekstin mukaan Takapihan sankarit on ”impressio siitä hetkestä, kun lapsi tajuaa, että lapsuus on ohimenevää”. Käsikirjoittajat yhdistelivät elokuvaan episodeja Merimaan molemmista teoksista ja sijoittivat tapahtumat nimeltä mainitsemattomaan kaupunkiin sotien jälkeen. Puvustus ja lavastus viittaavat 1940- ja 1950-lukujen vaihteen puutalokaupunkiin. Kuvauspaikkoina olivat muun muassa Suomenlinna ja Ruiskumestarin talo Helsingin Kruununhaassa. Takapihan sankarit kuvattiin 16 millimetrin filmille alun perin televisioelokuvaksi, mutta otettiin myös teatterilevitykseen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tuomas Petelius  | … |  Jopi Mäki   |
|  Antti Rimminen  | … |  Pelle Hellstedt   |
|  Margareta Brummer  | … |  Lispe   |
|  Akseli Kajanto  | … |  Fabrizius Grönholm, Fabe   |
|  Teemu Kröger  | … |  Arto Valonen, Tuikku   |
|  Konsta Väänänen  | … |  Perä-Eemeli   |
|  Jarmo Tulonen  | … |  Kilju-Limperi, talonmies   |
|  Vesa Vierikko  | … |  Jopin isä   |
|  Inkeri Kivimäki  | … |  Jopin äiti   |
|  Hanna Jokinen  | … |  Lehtoska   |
|  Sanna Fransman  | … |  Perä-Eemelin äiti   |
|  Abdeslam Chellaf  | … |  jäätelökauppias   |
|  Mikko Reitala  | … |  poikakoulun opettaja   |
|  Pertti Sveholm  | … |  poikakoulun rehtori   |
|  Heidi Krohn  | … |  Naima, tyttökoulun rehtori   |
|  Matti Oravisto  | … |  yliopiston vahtimestari   |
|  Pekka Huotari  | … |  tyttökoulun opettaja   |
|  Riikka Merimaa  | … |  Kaarina   |
|  Kauko Laalo  | … |  satamajätkä   |
Vastaanotto

Takapihan sankarit sai ensi-iltansa Oulun kansainvälisen lasten- ja nuortenelokuvien festivaalin ohjelmistossa marraskuussa 1992 ja teatteriensi-iltansa Helsingin K13:ssa joulukuussa. Televisiossa se ensiesitettiin seuraavan vuoden helmikuussa Yle TV1 -kanavalla. Elokuvan ensi-ilta-arvioissa harmiteltiin, ettei episodimainen rakenne aivan tahdo pysyä esikoiselokuvaansa ohjaavan Pohjolan käsissä. Myös lapsinäyttelijöiden henkilöohjaus jätti monen mielestä toivomisen varaa. Katso-lehden Antti Lindqvist ja Helsingin Sanomien Petri Kemppinen mainitsivat parhaina näyttelijäsuorituksina Antti Rimmisen ja Mikko Reitalan roolityöt.
Röyttä

| Röyttä |
| --- | --- |
 Röyttä sijaitsee aivan Tornion kaupungin eteläpäässä.
 Röyttä
 Koordinaatit: 65°45.6′N, 24°09.3′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Lappi
Kunta:  Tornio
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  teollinen alue, entinen kylä
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Röyttä on saari, satama ja teollisuusalue Tornion kaupungin edustalla Tornionjoen suulla Perämerellä. Saareen on sekä maantie- että rautatieyhteys. Röytässä sijaitsevat muun muassa Tornion satama, tulli sekä Outokumpu Oyj:n Tornion terästehdas. Aiemmin alueella toimi 1800-luvun loppupuoliskolta lähtien saha. Sahaustoimintaa alueella oli aina vuoteen 1986.
Sahaustoiminta Röytässä

Torniolaiset P. Govenius ja C. W. Berg sekä oululaiset J. W. Snellman ja F. Granberg perustivat sahan vuonna 1862 Tornion Höyrysaha Oy:n Röyttään. Enimmillään sahalla oli töissä 500 henkeä vuonna 1905. Tältä Röytän asutuksen "kulta-ajalta" on peräisin Röytän Jymyä ja Suomea edustaneen Ville Pörhölän olympiakultamitali kuulantyönnössä Antwerpenistä vuodelta 1920. Sahan toiminta loppui ankaraan tulipaloon vuonna 1928, jolloin saha ja asunnot tuhoutuivat. Tällöin 700–800 röyttäläistä jäi asunnottomaksi ja työttömäksi. Asukkaat muuttivatkin suurimmaksi osaksi pois Röytästä niin, että vuonna 1930 Röytässä asui ainoastaan 26 perhettä eli asukkaita oli noin 200. Toisen maailmansodan loppuvaiheessa vuonna 1944 sota pyyhkäisi Röytän yli Röytän maihinnousun muodossa.
Pietarsaarelaiset veljekset Ingvar ja Karl Nars perustivat uuden sahan yritysnimellä Oy Nars Ab Röyttään vasta vuonna 1951. Sahalle rakennettiin pistoraide, maantie kunnostettiin ja satamaa ruopattiin. Henkilöjunaliikenne alkoi vuonna 1954. Rauma-Repola osti Röytän sahan vuonna 1962, jolloin siitä tuli Suomen suurin vientisaha ja se teki tuotantoennätyksensä vuonna 1982. Röyttään kehittyi tänä aikana asukasyhdyskunta kauppoineen ja kouluineen. Saha lakkautettiin vuonna 1985.