stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hoitokokous (lestadiolaisuus)
Henkioppi > Kuiva henki, hempeä henki ja kososlaisuus

Kuivalla hengellä tarkoitettiin lainomaisen tiukkaa normikristillisyyttä ja hempeällä hengellä suvaitsevaa suhtautumista nimeltä mainittuihin synteihin. Kososlaisuus oli Voitto Savelan mukaan henkivalta. Siitä oli keskusteltu joillakin paikkakunnilla jo pian 1960-luvun taitteen hajaannuksen jälkeen. 1977-luvun lopulla ja erityisesti 1978 mainitaan hoitokokousten pöytäkirjoissa "kososlaisuus". Kososlaisuuteen liittyvät hoitokokoukset levisivät laajalle koko Suomeen mutta myös ulkomaille Ruotsiin, Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. "Kososlaisuuden henkivallan" tuntomerkeistä pidettiin monia alustuksia ja käytiin keskusteluja. "Kososlaisuuden henki" orjuutti ja vaivasi Savelan mukaan monissa siioneissa pitkään. Hänen mukaansa kososlaisuus näkyi seurakunnan sisälle muodostuneina sisärenkaina, jotka vaikeuttivat toiminnan "raittiutta".
Henkioppi > Ekumeenisuuden harha

Ekumenia oli 1970-luvulla SRK:n mukaan voimakkaasti esiin tunkeva "eksytys". Ekumeenisuuden harha oli siinä, että se salli "totuuden monioppisuuden". Jokainen sai ymmärtää "Jumalan sanan" "oman mielensä mukaan". Ruokasen mukaan vuonna 1957 järjestettiin maallikkosaarnaajain veljeskokous, josta annetussa julkilausumassa varoitettiin "allianssihengen vaarasta", jossa oli vaikutteita SRK:n ulkopuolelta. Silloin ei vielä ollut yleisesti tiedossa käsite ekumenia.
Henkioppi > Eriseuran henki

1979 Päivämiehen n:o 5 mukaan "ekumeenisen uskonnollisuuden" ohella "Jumalan valtakuntaa" oli jo vanhastaan vaivannut "eriseuran henki". Viimeisimmän hajaannuksen aiheuttaneen "eriseuran" vanhoillislestadiolaisuus koki Päivämiehen mukaan 1960-luvun "pappiseriseurassa". Eriseuran hengessä saarnattu evankeliumi "ei pelastanut", koska silloin oltiin Päivämiehen mukaan "väärässä sydämen tilassa". Ruokasen mukaan "eriseuran henkeen" mennyt joutui voimakkaiden sosiaalisten sanktioiden kohteeksi. Esimerkiksi Aimo Hautamäen mielestä (Siionin lähetyslehti 7/1979) "eriseuraan" mennyttä ei enää tervehditty "Jumalan lasten rauhan tervehdyksellä" (Jumalan terve / Jumalan rauhaan), vaan "eriseuraista" pidettiin "pakanana ja publikaanina". Einari Lepistön mukaan "eriseuraisia" tuli kartella, ettei tulisi osalliseksi heidän "synneistään". Ruokasen mukaan vuoden 1960 Puhujain ja seurakuntavanhinten kokouksessa Oulussa Heikki Saari epäsi Erkki Jokelalta anteeksiantamuksen, koska tämä teki parannusta vain "hedelmistä", jotka "eriseuran henki" oli vaikuttanut.
Henkioppi > SRK:n kanta henkioppiin 2011

SRK on avoimesti sanoutunut irti hoitokokousajan "henkiopista" syksyn 2011 kannanilmaisussaan. Siinä asia mainittiin yhtenä hoitokokousajan oppiharhoista, johon kuului parannuksen vaatiminen erinimisistä hengistä, kuten kuivasta, hempeästä tai kososlaisesta hengestä. Samassa kannanilmaisussa pahoitellaan väärinkäytöksiä, jotka liittyivät julkiseen ripittäytymiseen ja parannuksen vaatimiseen sanelun mukaan. Myös käsitys SRK:sta tai rauhanyhdistyksen johtokunnasta "Jumalan huoneen hallituksena" torjuttiin vääränä. Lausunnossa korostettiin kuitenkin sitä, että seurakunta ei erehtynyt hoitokokoustenkaan yhteydessä. Kyse oli joidenkin yksityisten henkilöiden erehtymisestä. "Kun yksittäiset kristityt erehtyvät, vika ei ole seurakunnan”.
Piirteet

Erkki Reinikaisen mukaan 70-luvun hoitokokouksista on eriteltävissä neljä erityispiirrettä:
1. Rauhanyhdistysten johtokunnista muodostui jonkinlaisia Jumalan huoneen hallituksia, joiden tehtäväksi sysättiin ja jonka täytyi ottaa hoidettavakseen sielunhoidollisia ratkaisuja.
2. Julkirippi eli syntien tunnustaminen seurakunnan edessä korostui suhteettomasti
3. Joissakin keskustelutilaisuuksissa erilaisten henkien asema syntien aiheuttajana korostui niin vahvasti, että yksittäiset synnit katsottiin aina jonkin hengen aiheuttamiksi.
4. Esiintyi pyrkimystä sysätä kilvoittelusta vastuu uskonyhteisölle, joka ilmeni siten, että vaadittiin parannusta, koska "seurakunta sairasti" ja "väärästä hengestä" tehtiin parannusta koska muutkin niin tekivät.
Hoitokokoukset kulkivat Erkki Reinikaisen mukaan vuosikymmenen ajan laajoina aaltoina läpi koko vanhoillislestadiolaisen kristillisyyden. Se merkitsi karkeasti arvioiden sitä, että valtaosa liikkeen jäsenistä teki 1970-luvulla 'parannuksen' jostakin 'väärästä hengestä'. 1980-luvulle tultaessa hoitokokoukset vähenivät.
Arvostelu

Kokouksia pidettiin toistuvasti, vuosien ajan rauhanyhdistyksissä eri puolilla maata. Kaikkiaan niihin osallistui kymmeniä tuhansia vanhoillislestadiolaisia uskovaisia. Kokousta vetäneet saarnaajat velvoittivat ihmiset kertomaan yksityisestä elämästään seurakunnan edessä mikrofoniin ja tunnustamaan hyvin monenlaisia syntejä. Arvostelijoiden mukaan sielunhoidollisten keskustelujen salassapitovelvoite ei hoitokokouksissa toteutunut. He katsovat, että hoitokokouksissa harjoitettiin hengellistä painostusta ja väkivaltaa, menettelyjä, joita evankelis-luterilaisen kirkon sielunhoidon ohjeet eivät tunne.lähde tarkemmin?
1970-luvun kriisi lestadiolaisuudessa herätti kiivasta keskustelua. Lehtien mielipidepalstoilla hoitokokouksista käytettiin mm. nimityksiä selvityskokous, uskonterrori, terrori, henkinen väkivalta, lestadiolaiskuri ja ryhmäkuri. SRK:n vuoden 1979 työvaliokunnan mukaan väärinkäytökset oli tuotava esiin ja tutkittava, jos niitä löytyi.
Vanhoillislestadiolaisuuden 1970-luvun hoitokokousten tutkimisesta keskusteltiin julkisuudessa 1980-luvulta lähtien. Monet liikkeestä erotetut kaipasivat riippumatonta selvitystä tapahtumista. Kokonaisselvitystä kaivattiin myös kirkon ja yliopistotutkijoiden taholla. Piispa Mikko Heikka, Oulun yliopiston historian professori Jouko Vahtola ja Helsingin kirkkohistorian professori Jouko Talonen pitivät kattavan tutkimuksen tekemistä hoitokokousvuosista tarpeellisena.
Vuonna 2012 julkaistiin YTT, dosentti Aini Linjakummun yhteiskuntatieteellisesti orientoitunut tutkimus Lapin yliopistossa. Tutkimuksessa tarkasteltiin hoitokokousten menettelytapoja ja sitä, millä tavoin tavalliset uskovaiset olivat kokeneet tapahtumat ja niiden seuraamukset. Hoitokokouksia on tutkittu lisäksi yksittäisten paikkakuntien tapahtumien kannalta.
Uskontotieteilijä Ilkka Pyysiäisen mukaan väärinkäytösten tutkiminen ja ehkäisy uskonnollisessa liikkeessä on vaikeaa, koska ihmiset katsovat toimivansa jumalallisella valtuutuksella.
Arvostelu > Hoitokokousten mielivalta

1980 vanhoillislestadiolaisuudesta kirjoittaneen Miikka Ruokasen mukaan SRK käytti hoitokokouksissa evankeliumia mielivallan välineenä ja avuttomia ihmisiä oli kiristetty suljetuissa kokouksissa. Hänen mukaansa SRK antoi vääristellyn kuvan asioiden tilasta. Lauri Pietilän mukaan väärästä hengestä on syytetty esimerkiksi sen perusteella, että on käyty kirkossa. Hannu Karpon mukaan 1970-luvulla hoitokokouksissa hoidettavia on kiristetty, painostettu ja niitä on käytetty seurakuntien jäsenten hallintakeinona. SRK ei toimittajan erillisestä pyynnöstä huolimatta osallistunut Hannu Karpon ohjelmaan.
Arvostelu > Hoitokokousten nimittäminen sielunhoidoksi

Miikka Ruokasen mukaan hoitokokouksissa oli kysymys pikemminkin painostuksesta, kuin sielunhoidosta. Kirkollisessa sanastossa sielunhoidolla tarkoitetaan kahdenkeskistä, vapaaehtoista keskustelua, jossa sielunhoitajaa sitoo ehdoton vaitiolovelvollisuus. SRK:n hoitokokoukset eivät täytä yhtäkään kolmesta sielunhoidon periaatteesta: vapaaehtoisuutta, kahdenkeskisyyttä eivätkä luottamuksellisuutta.,
Reino Hartikaisen mukaan kaikkien paikkakunnan vanhoillislestadiolaisten velvollisuus oli osallistua kokouksiin. Tästä velvoitteesta oli erikseen maininta Päivämiehessä julkaistussa kutsussa.
Miikka Ruokasen mukaan oman hoidon karttelun katsottiin johtuvan autuuden vievästä "hempeyden hengestä", josta oli saatava "parannuksen armo". Kokouksissa ihmisiä vaadittiin tekemään julkirippiä koko seurakunnan edessä, useimmiten mikrofonia käyttäen jotta kaikki paikallaolijat kuulivat tunnustukset ja saattoivat seurata "sielunhoitotilanteen" tapahtumia. Puhutteluissa kaivettiin usein esiin aikaisemmin anteeksiannettuja syntejä siitä huolimatta, että SRK:n virallisen kannan mukaan rippisalaisuus on ehdoton. SRK:n johdon mukaan rippisalaisuuden rikkoja tulee itse osalliseksi synneistä.
SRK:n vastaukset arvosteluun

Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistys (SRK) on torjunut syytökset. Se on julkaissut aiheeseen liittyen kaksi traktaattia: Kantamme ajankohtaisiin asioihin (1970) ja SRK vastaa ajankohtaisiin arvosteluihin (1979). SRK piti tiedotustilaisuuden aiheesta 11. joulukuuta 1979. Se antoi myös laajoja haastatteluja. Aiheesta kirjoitettiin SRK:n julkaisuissa, esimerkiksi vuosi- ja historian kirjoissa. Asiaa on käsitelty myös puhujainkokouksissa.
SRK:n vastaukset arvosteluun > SRK:n suhtautuminen hoitokokousten tutkimiseen

SRK:n johdossa kattavan tutkimuksen tekemistä hoitokokouksista ei pidetä suotavana, vaan sitä vastustetaan vedoten riittämättömään ajalliseen etäisyyteen ja siihen, että kokouksissa käsitellyt asiat olivat sielunhoidollisia ja siksi salaisia. SRK:n kustannuspäällikkö Ari-Pekka Palola sekä pääsihteeri Aimo Hautamäki eivät pidä mahdollisena, että hoitokokouksiin liittyvät asiakirjat olisivat vapaasti tutkijoiden käytettävissä. Palola pelkää myös, että omista kokemuksistaan olisivat valmiita puhumaan lähinnä ne, joille tapahtumat olivat traumaattisia, mikä tekisi hänen mukaansa aineistosta yksipuolisen. Hänen mielestään ne joiden mielestä asiat päättyivät hyvään lopputulokseen eivät enää halua muistella niitä.
SRK:n vastaukset arvosteluun > Einari Lepistön muistelmia Henkien taistelusta

Lestadiolaisen maallikkosaarnaajan Einari Lepistön mukaan 1970-luvun "henkien taistelussa" kristityt kävivät taistelua maallistumisen mukanaan tuomia syntimuotoja vastaan. Hän kertoo sielunvihollisen saaneen taistelussa murheellisia voittoja. Hänen mukaansa rauhanyhdistyksiltä saapui SRK:lle pyyntöjä tulla avuksi hoitamaan yhdistysten sisäisiä vaikeuksia. Hän kertoo olleensa mukana kolmessa-neljässäkin keskustelutilaisuudessa viikossa ja olleensa ainakin pyhien ajat menossa. Hänen mukaansa keskusteluissa koettiin todeksi Raamatun opetus, että evankeliumin kokonaisuuteen kuuluvat myös nuhteen, opetuksen ja neuvon sanat. Lepistön mukaan hoitokokoukset kestivät usein myöhään yöhön, koska ihmiset halusivat keskustella. Hän kertoo palanneensa niistä usein väsyneenä. Hän kertoo tarvinneensa myös itse evankeliumin armohoitoa.
Lepistön mukaan jotkut uskosta luopuneet syyttivät, että heidät oli potkaistu pois ja syyttelivät tästä myös SRK:n hallintoa. Hänen mielestään kysymyksessä oli kuitenkin pohjimmiltaan eri henki, koska Pyhä Henki ei lähde taistelemaan Jumalan seurakuntaa vastaan. Lepistön mukaan Jumalan valtakunnasta lähteneitä ei voitu tervehtiä Jumalan terveellä.
SRK:n vastaukset arvosteluun > Einari Lepistön muistelmia tiedotustoiminnasta ja julkisuudesta

Lepistö kertoo, että lehtien toimittajat soittelivat usein hänelle. Hän antoi muutamia haastatteluja, mutta kertoo vastausten olleen usein lehdissä muunneltuina. SRK:n johdossa murehdittiin tätä ja päätettiin olla antamatta haastatteluja varovaisuussyistä, koska lopputulos oli tuollainen. Hänen mukaansa vanhoillislestadiolaisuudesta kerrottu tieto lehdissä oli usein oikeaa, mutta aika-ajoin joillakin toimittajilla näytti olleen halua lähteä parjauksen tielle. Hänen mukaansa koko 1960–1970-lukujen ajan esiintyi eri tiedotusvälineissä toistuvaa arvostelua vanhoillislestadiolaisuutta ja SRK:ta vastaan. Lepistö katsoo sen johtuneen Jumalan sanaan perustuvasta uskosta ja elämänvaelluksesta. Arvostelu kohdistui erityisesti perhe-elämään, opetukseen, mielenterveysasioihin sekä suhteeseen kansankirkkoon ja sen tunnustukseen. Hänen mukaansa paine saavutti ennen kokemattomat mitat 1979, jolloin lehtien palstat olivat kirjavanaan repäiseviä otsikoita.
Lepistön mukaan vakavimmat syytöksen koskivat 1970-luvun "sielunhoidollisia keskustelutilaisuuksia". Hänen mukaansa lehdissä esiintyi tällöin termejä, kuten "painostus" ja "henkinen terrori". Hänen mielestään ne osoittivat, kuinka vaikeaa ulkopuolisten oli ymmärtää sielunhoidollisten keskustelujen syvyyttä. Hänen mukaansa kielteisten uutisten vuoksi evankeliumin työ vaikeutui. SRK:n johto ryhtyi antamaan avoimesti haastatteluja ja luomaan toimittajiin henkilökohtaisia kontakteja. Lehdissä olleet kummalliset väitteet SRK:sta oikaistiin. Hänen mukaansa periaatteena oli, ettei lehdistössä lähdetä kamppailemaan opillisista kysymyksistä. Jumalan valtakuntaa sai kuitenkin puolustaa aiheettomia syytöksiä vastaan.
SRK:n vastaukset arvosteluun > SRK:n johdon vastauksia Kurvisen kirjassa Raportti lestadiolaisuudesta

Jorma Kurvisen haastattelemien viiden SRK:n johtomiehen mukaan mitään kyttäämistä ei ole ollut, koska Jumalan valtakunnassa ei kytätä. Kyttääminen kuului heidän mukaansa kososlaisuuteen. Hoitoon kutsujina toimivat rauhanyhdistysten johtokunnat. Työvaliokunnat eivät heidän mukaansa johtaneet hoitokokouksia. Miehet myös kiistivät sen, että vanhuksia olisi sidottu siten, etteivät lapset käy heitä enää tapaamassa. Heidän mukaansa maallinen yhteys toimi edelleen, vaikka hengellinen oli katkennut. SRK:n miesten mukaan Kuusamon kuohunnan aiheutti kirkkoherra Karvonen, joka pettyi siihen, etteivät kaikki tulleet häntä kuuntelemaan. Heidän mukaansa Karvonen kaipasi sitä, että hänet tunnustettaisiin uskovaiseksi.
Muita vastauksia arvosteluun

Vanhoillislestadiolaisuuden suhdetta julkisuuteen tutkinut Jani Alatalo ei pidä Karpon ohjelmaa Syntisin silmin tasapuolisena tilanteen kuvauksena. Hänen mukaansa tietyistä kohden ohjelmaa saattoi saada jopa vääränlaisen käsityksen. Ohjelman mukaan lehtikirjoittelu oli vähentynyt, mutta lestadiolaisongelma ei ollut kadonnut mihinkään, sillä esimerkiksi yöllisiä kokouksia pidettiin edelleen. Todennäköisesti joitakin hoitokokouksia edelleen pidettiin, mutta tutkimusten mukaan hoitokokousten määrä oli kuitenkin merkittävästi vähentynyt jo vuodesta 1979.
Vastauksia SRK:n puolusteluihin

Kalevan pääkirjoituksen mukaan hoitokokousten sielunhoidollisuus ei ole riittävä perustelu vastustaa kattavan tutkimuksen tekemistä hoitokokouksista, koska hoitokokouksissa kuulijoina saattoi olla suurikin joukko rauhanyhdistyksen jäseniä, ja näin ollen keskustelut eivät olleet salaisia kuten sielunhoito yleensä. Hienotunteisuuden ja intimiteettisuojan normaalit vaatimukset pitää kuitenkin muistaa tutkimusta tehtäessä. Myöskään riittämätön ajallinen etäisyys hoitokokouksista ei ole pätevä syy vastustaa tutkimusta; jos poikkeuksellisen ilmiön syntyyn, leviämiseen ja seurauksiin halutaan päästä kiinni, tutkimus pitää tehdä nimenomaan nyt kun kokouksissa mukana olleita ihmisiä on vielä elossa.
Lapin yliopisto käynnisti hoitokokouksia koskevan tutkimushankkeen keväällä 2010. Tutkimus on osa Lapin yliopiston kolmivuotista tutkimuskokonaisuutta Lestadionismi: poliittinen teologia ja kansalaisuskonto maallistuvassa Suomessa, jonka päärahoittaja on Suomen akatemia.. Dosentti Aini Linjakummun julkaisu Haavoittunut yhteisö – Hoitokokoukset vanhoillislestadiolaisuudessa ilmestyi huhtikuussa 2012.
Kotimaa-lehti julkaisi 31.5.2012 vanhoillislestadiolaisuuden hoitokokousmenettelystä perusteellisen raportin, jossa haastateltiin tämän päivän hoitokokousten uhreja. Haastatellut kertoivat, että yhteisön sisällä julkista painostamista ja pakotettua "sielunhoitoa" tapahtuu rauhanyhdistysten piirissä yhä edelleen samoilla kurinpitomenetelmillä kuin aiemminkin. Tavallisesti kokoontumiset ovat vain aiempaa pienimuotoisempia. Yksi haastateltavista oli kokenut niin syvää painostusta julkisessa hoitokokouksessa rauhanyhdistyksellä, että hän ajautui itsemurhayritykseen ja sairaalahoitoon. Toisen haastateltavan mukaan hoitokokousmenettelyllä tapahtuvaa painostamista on esiintynyt myös liikkeen sisällä paljastuneen hyväksikäyttöskandaalin yhteydessä.,
Painostavia puhutteluja kohdistetaan nykyisin erityisesti niitä vanhoillislestadiolaisia riviuskovaisia sekä puhujia ja pappeja vastaan, jotka hyväksyvät luterilaisen kirkon virkakäsityksen, eli sen, että sekä nainen että mies voi toimia seurakunnassa papin virassa.. SRK:n mukaan vanhoillislestadiolaisuuden kanta on, että lestadiolaiset miespapit saavat työskennellä yhdessä naispuolisten kollegoidensa kanssa ev.lut.-seurakunnassa, mutta vanhoillislestadiolaisella naisteologilla ei ole lupaa ottaa vastaan pappisvihkimystä eikä toimia seurakuntavirassa.,
Aiheesta muualla

KOETELKAA HENGET: Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistyksen julkaiseman Päivämies-lehden henkiä ja henkivaltoja koskeva opetus vuosina 1976-1979 sekä sen teologianhistoriallinen tausta
Synteihin sidotut: Hoitokokousten opillinen perusta 1960-70-lukujen vanhoillislestadiolaisuudessa
Kirjallisuutta

Aini Linjakumpu: Haavoittunut yhteisö.  (Hoitokokoukset vanhoillislestadiolaisuudessa)  Vastapaino, 2012.  ISBN 978-951-768-390-6
Kirjallisuutta > SRK:n julkaisut

Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistys: Muutoksen keskellä, s. 54–65.  (SRK:n vuosikirja 2007)  Oulu:  SRK, 2007.  ISBN 978-951-843-090-5
Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistys: Taistelusta rauhaan.  (SRK:n vuosikirja 1990)  Oulu:  SRK, 1991.  ISBN 951-8940-16-9
Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistys: SRK vastaa ajankohtaisiin arvosteluihin.  (traktaatti: Työvaliokunta vastaa muun muassa Kurvisen kirjassa esitettyihin arvosteluihin)  Oulu:  SRK, 1979.
Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistys: Kantamme ajankohtaisiin asioihin.  (traktaatti)  Oulu:  SRK, 1970.
Einari Lepistö; Määttä, Toivo: Jumalan sanan perustalla, s. 193-196, 205-207.  (Einari Lepistö muistelee elämäänsä ja työtään)  Oulu:  Suomen Rauhanyhdistysten Keskusyhdistys ry., 2001.  ISBN 951-843-022-5
Kirjallisuutta

Linjakumpu, Aini: Haavoittunut yhteisö: Hoitokokoukset vanhoillislestadiolaisuudessa.  Tampere:  Vastapaino, 2012.  ISBN 978-951-768-390-6
Matias Haukkala: Vanhoillislestadiolaisuuden modernisaatioprosessi: näkökulmia yhteiskunnan muutokseen ja yksilöllisyyden käsittelyyn Alajärven vanhoillislestadiolaisuuden kautta. Historian pro gradu –tutkielma. Helsingin yliopisto 2010. Verkkolinkki[vanhentunut linkki]
Aiheesta muualla

Hoitokokouksista ei anteeksipyyntöä, Jussi Rytkönen, Kotimaa 4.7.2006 (Arkistoitu – Internet Archive)
Hannu Karpon reportaasi -Syntisin silmin, 1980
Jani Alatalon pro gradu tutkielma s. 56-62
Vanhoillislestadiolaisten piiristä erotetut kertovat – Matkalippu helvettiin -ohjelma
Kahdeksan hoitokokousvuotta Haapajärven ry:llä, referaatti osasta Tuomas Lohen pro gradu -tutkimusta
Pekka Mikkola: Anteeksipyyntö on vaikeaa hengellisille yhteisöillekin[vanhentunut linkki]. Kaleva 12.7.2008.
Järkyttävintä toimittajan uralla: kollektiivin pelko mursi perhesiteet. Hannu Karpon haastattelu, Helsingin Sanomat 23.5.2007.
SRK:n tie 1960-luvulta hoitokokouksiin
Pauliina Grönholm: Vanhoillislestadiolaiset kertovat painostuksesta hoitokokouksissa. Helsingin Sanomat 17.7.2011.
Nestori: Vanhoillislestadiolaiset kertovat hoitokokousten painostuksesta Referaatti Helsingin Sanomien painetussa lehdessä julkaistusta reportaasista 17.7.2011.
STT–HS: Lestadiolaiset: 70-luvun hoitokokouksissa tehtiin hengellistä väkivaltaa. Helsingin Sanomat 10.10.2011.
Johannes Ijäs: Hoitokokouksia tutkiva: Anteeksipyynnössä hyvää ja huonoa (Arkistoitu – Internet Archive). Kotimaa24 11.10.2011.
Vanhoillislestadiolaiset pitävät Raamattua uskon ja elämän korkeimpana ohjeena. Myös hoitokokouksia on perusteltu Raamatun opetuksilla.
Sielunhoidolliset asiat Haapajärven rauhanyhdistyksen johtokunnassa 1974–1982.
Monomyytti

Sankarin matka -monomyytti voidaan kuvata myös ympyränä.
Monomyytti tai sankarin (myyttinen) matka/taival on kertomustyyppi, jossa sankari lähtee seikkailuun ja palaa sieltä paitsi voittajana, myös muuttuneena ja viisastuneena ihmisenä. Monomyytin juonirakenne esiintyy samankaltaisena eri kansojen mytologioissa ja tarustoissa. Nykyisin monomyytin juonirakennetta käytetään tietoisesti erityisesti elokuvien käsikirjoituksissa.
Käsitteen historia

Ensimmäisenä juonirakenteen havaitsi Vladimir Propp, joka tutki venäläisiä kansansatuja ja totesi, että samat juonikuviot toistuvat sadusta toiseen.
Vuonna 1949 amerikkalainen antropologi Joseph Campbell julkaisi kirjansa The Hero With a Thousand Faces, joka julkaistiin 1992 suomeksi nimellä Sankarin tuhannet kasvot. Campbell oli perehtynyt Proppin tutkimuksiin ja löysi samankaltaisia myyttisestä sankarista kertovia tarinoita primitiivisistä kulttuureista eri puolilta maailmaa.
Hollywoodin käsikirjoituskonsulttina toiminut Christopher Vogler havaitsi puolestaan 1990-luvun alussa, että myös valtaosasta menestyselokuvia on löydettävissä samankaltainen sankarimyytin peruskaava.
Sankarin matkan vaiheet

Campbellin, Voglerin ja muiden tutkijoiden perusteella sankarin matkan vaiheet voidaan jaotella esimerkiksi seuraavasti:
Tavallinen elämä. Sankari elää normaalissa ympäristössään, mutta on usein elämäänsä tyytymätön ja ahtaisiin ympyröihinsä jumiutunut
Kutsu seikkailuun. Sankari joutuu haasteen tai ongelman eteen, eikä voi enää elää elämäänsä entiseen tapaan.
Epäröinti. Seikkailukutsua seuraa tyypillisesti kieltäytyminen kutsusta tai ainakin epäröinti seikkailuun lähtemisen suhteen. Yleisinhimilliseen tapaan sankari epäröi ja pelkää ottaa riskin, joka mullistaisi hänen maailmansa. Usein sankari kieltäytyy ottamasta haastetta vastaan ja yrittää palata turvalliseen, tylsään elämäänsä.
Ensimmäinen kynnys tarkoittaa tapahtumaa, jonka jälkeen sankarilla ei ole enää paluuta tavalliseen elämään, vaan hänen on pakko ottaa haaste vastaan. Elokuvassa Tähtien sota päähenkilö Luke Skywalker ensin kieltäytyy Obi Wan Kenobin haasteesta taisteluun pahaa Imperiumia vastaan. Luken palatessa setänsä maatilalle hän löytää perheensä Imperiumin joukkojen surmaamana. Kaiken entisen menettäneenä Luke on pakotettu ottamaan haasteen vastaan.
Mentorin kohtaaminen. Sankari kohtaa viisaan hahmon, usein vanhan miehen, joka motivoi ja valmentaa sankaria henkisesti ja fyysisesti seikkailuun.
Toinen kynnys. Sankari on nyt valmis ottamaan haasteen vastaan ja lähtemään matkaan. Mukanaan hänellä on auttaja tai jokin auttajalta saatu taito tai väline.
Testit, liittolaiset ja viholliset. Sankaria koetellaan, ja hän oppii paitsi omista vahvuuksistaan, myös vastapuolesta ja omista liittolaisistaan.
Kohti syvintä luolaa. Syvin luola on tarinan maailman pelottavin paikka, jonne sankarin on uskallettava mennä.
Äärimmäinen tulikoe. Sankari joutuu kohtaamaan pahimmat painajaisensa suorittaakseen tehtävänsä ja pelastaakseen rakkaansa.
Palkinto.Tehtävän suorittaminen onnistuu, ja sankari palkitaan.
Toinen äärimmäinen tulikoe. Ennen kuin sankari pääsee takaisin kotiin, hänen on kohdattava vielä rajumpi koettelemus, jossa on kysymys elämästä ja kuolemasta. Ratkaisevalla hetkellä sankari hyödyntää jotakin oppimaansa tietoa tai taitoa.
Paluu eliksiirin kanssa. Sankari palaa tavalliseen elämäänsä viisastuneena, ja saa yhteisön arvostuksen osakseen.
Kirjallisuutta

Campbell, Joseph 1992. Sankarin tuhannet kasvot.
Hiltunen, Ari 1999. Aristoteles Hollywoodissa. Menestystarinan anatomia. Helsinki: Gaudeamus. ISBN 9516627528,
Nikkinen, Are & Vacklin, Anders: ”Sankarin matka”, Television runousoppia, s. 37–41.  Like, 2012.  ISBN 978-952-01-0588-4
Vacklin, Anders & Rosenvall, Janne & Nikkinen, Are 2007. Elokuvan runousoppia. Käsikirjoittamisen syventävät tiedot. Like. ISBN 978-952-471-957-5.
Aiheesta muualla

Sankarin matka, Elokuvapolku-sivusto, Kavi
MonoMyth.org (Arkistoitu – Internet Archive)
The Monomyth Cycle
Examples of Each Stage of a Heros Journey in Star Wars and The Matrix