Iranin historia
Islamilainen tasavalta > Iranin-Irakin sota

Saddam Husseinin johtamat Irakin joukot hyökkäsivät Iraniin syyskuussa 1980, aloittaen kahdeksan vuotta kestäneen sodan. Sodan päällimmäisistä syistä on esitetty eri teorioita. On esitetty että Saddam hyökkäsi Iraniin, koska hän näki vallankumouksen jälkeisen Iranin heikkona ja toivoi näin saavansa nopean voiton, ratkaisten näin Shatt al-Arabissa kyteneen rajariidan, sillä edellisellä vuosikymmenellä solmittu sopimus alueesta oli Irakille epäedullinen. Saddam saattoi myös nähdä Iranin šiialaisen vallankumouksen uhkana ja päätti toimia ennen kuin vallankumoukselliset aatteet leviäisivät Irakin šiiojen keskuuteen. Paremmin varustellut Irakin joukot saivat sodan alussa voitolle. Länsimaat olivat sodassa virallisesti puolueettomia, mutta lännestä lähetettiin kuitenkin Irakiin uusia aseita, kun taas iranilaisilla oli käytössään šaahin edellisenä vuosikymmenenä ostamat aseet. Irakilla oli myös kemiallisia aseita, joita se käytti sekä iranilaisia sotilaita, että kurdisiviileitä kohtaan. Yhdysvallat oli valmis tukemaan jopa Saddam Husseinia Iranin vastaisessa sodassa.
Iranissa presidentti Bani Sadrin ja pääministeri Mohammad-Ali Rajain johtaman hallituksen, ja tätä puolustaneen papiston, välillä kiisteltiin siitä miten Irakin hyökkäykseen reagoidaan. Bani Sadr halusi käyttää puolustautumiseen armeijaa, kun taas hallitus halusi että vetovastuun toimista ottaa Pasdaran-joukot. Bani Sadr syytti hallitusta sotatoimien estämisestä, ja pyysi Khomeinia erottamaan hallituksen ja itselleen presidenttinä laajat valtuudet hallita maata sodan aiheuttamassa kriisitilanteessa. Hallitus taas syytti Bani Sadria suunnitelmasta käyttää armeijaa vallankaappaukseen. Bani Sadria tukevia mielenosoituksia järjestettiin loppuvuonna 1980 maan suurissa kaupungeissa. Khomeini yritti toimia sovittelijana presidentin ja hallituksen välillä. Hän kehotti osapuolia jättämään sotatoimet armeijan tehtäväksi, ja määräsi papiston olemaan puuttumatta asioihin jotka eivät kuulu sen toimivaltaan. Iraniin perustettiin komitea ratkaisemaan presidentin ja hallituksen väliset erimielisyydet ja varmistamaan sen, että molemmat noudattavat Khomeinin ohjeita. Mutta koska Bani Sadr ei saanut taakseen hallituksen tukea, tilanteen hallinta ei ollut hänen käsissään. Lopulta Bani Sadr menetti myös Khomeinin tuen ja tämä erotti hänet kesäkuussa 1981. Bani Sadr pakeni Ranskaan, mistä hän sai poliittisen turvapaikan. Ranskasta käsin Bani Sadr suunnitteli Khomeinin hallinnon kaatamista ja puhui demokratian ja vähemmistöjen oikeuksien puolesta. Hän perusti Iranin vastarintaneuvoston (National Council of Resistance of Iran, NCR), joka sai tukea muun muassa kurdeilta. Bani Sadria tukeneet opposition kannattajat vaativat hallituksen kaatamista, mutta hallitus vastasi tukahduttamis- ja terroripolitiikalla. Khomeinin hallintoa vastustamaan oli noussut myös aluksi vallankumousta tukenut Kansan mujahedin -järjestö (MKO). Bani Sadrin syrjäyttämisen jälkeen MKO:n pommi-iskut IRP:n päämajaan surmasivat yli 70 Khomeinin lähintä kumppania, kesäkuussa 1981. Seurauksena yli tuhat MKO:n kannattajaa teloitettiin. Bani Sadria seurasi presidenttinä Mohammad-Ali Rajai, ja tätä taas seurasi pääministerinä Mohammad-Javad Bahonar. Molemmat heistä saivat surmansa pommi-iskussa elokuussa 1981. MKO jatkoi väkivaltaisia hyökkäyksiään, mutta hallitus onnistui kukistamaan kapinaliikkeet. Ajan myötä MKO kutistui puolisotilaalliseksi järjestöksi, joka teki yhteistyötä Irakin baath-hallinnon kanssa. Uudeksi presidentiksi surmatun Rajain tilalle valittiin lokakuussa 1981 Ali Khamenei. Uudeksi pääministeriksi majlis valitsi Mir-Hosein Musavin.
Maan sisäisen kuohunnan lisäksi maa kävi edelleen tuhoisaa sotaa Irakia vastaan. Irak aiheutti Iranille sodan alussa suuria tuhoja, mutta Iran teki suuren vastahyökkäyksen keväällä 1982, jolloin Saddamin joukot joutuivat perääntymään maiden rajalle. Sodankäynti maalla ajautui pattitilanteeseen ja Saddam alkoi pommittaa iranilaisia laivoja vuonna 1984, vahingoittaakseen Iranin öljynvientiä. Iran vastasi samalla mitalla ja maat ajautuivat niin kutsuttuun tankkerisotaan. Yhdysvallat ei osallistunut sotatoimiin, mutta se siirsi Persianlahdelle sota-aluksia suojellakseen kansainvälisillä vesillä liikkuvia laivoja. Heinäkuussa 1988 yhdysvaltalainen sotalaiva USS Vincennes ajoi takaa Iranin tykkiveneitä, ampuen samalla alas iranilaisen siviililentokoneen, surmaten 290 siviiliä. Tapaus oli Yhdysvalloille häpeällinen, eikä Ronald Reaganin hallinnon lausunnot osoittaneet oikeaa katumusta. Iranissa matkustajakoneen alasampuminen lisäsi vihaa Yhdysvaltoja kohtaan.
Sota jatkui edelleen pattitilanteessa. Molemmat pommittivat toistensa pääkaupunkeja risteilyohjuksilla ja lentokoneista pudotetuilla pommeilla. Sodan hinta oli kohonnut jo suunnattomasti ja yli miljoona ihmistä oli saanut surmansa. Rintama oli sodan lopussa lähes täsmälleen samassa paikassa, missä se oli ollut vuonna 1980. YK vaati päätöslauselmassaan sodan osapuolien välille aselepoa. Presidentti Khamenei hyväksyi aselevon Khomeinin suostumuksella heinäkuussa 1988.