stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiskonjoki (Salo)
Luontoarvoja > Kala-, rapu- ja simpukkalajeja

Kiskonjoesta on aina kalastettu lohta, mutta vaellusesteiden rakentaminen jokeen katkaisi niiden nousureitit kutujärviin. Tällöin alkuperäinen lohi kuoli sukupuuttoon, mutta nyt joessa esiintyy taas lohta. Kiskonjokeen nousee merestä Latokartanonkoskelle saakka ainakin taimen, vimpa, vaellussiika, nahkiainen ja joskus myös lohi. Ankeriasta on istutettu järviin ja sitä esiintyy myös joessa. Pohjapato on joillekin kalalajeille este, mutta esimerkiksi taimen ja lohi ovat onnistuneet ohittamaan padon yläjuoksulle noustessa.
Joen eläimistöön kuuluvat myös jokirapu ja täplärapu. Simpukkaselvityksessä löydettiin vuollejokisimpukkaa, sysijokisimpukkaa, soukkojokisimpukkaa, pikkujärvisimpukkaa ja litteäjärvisimpukkaa. Tärkein vuollejokisimpukan esiintymä sijaitsee Latokartanonkoskessa, josta se leviää yläjuoksulle päin.
Saarenjärvessä elää ainakin ahven, särki, hauki, made, sorva, lahna, ruutana ja suutari. Järvessä esiintyy myös edellä luetellut vaelluskalat. Saarenjärven kalastusseura on istuttanut Saarenjärveen haukea, lahnaa, nieriää, suutaria, ankeriasta, karppia ja rapuja.
Luontoarvoja > Natura-alue

Kiskonjoesta ja Perniönjoen alajuoksusta on muodostettu Natura 2000 -hankkeen piirissä suojelualue (309 hehtaaria, FI0200083 ), johon kuuluu Kiskonjoki Kirkkojärvestä alaspäin, Saarenjärvi, Vähäjärvi, joen alajuoksu merelle ja siellä Laukanlahti.
Suojelualueella merkittävimpiä kohteita ovat Saarenjärven ja Vähäjärven rannat, jossa vesilinnut viihtyvät hyvin ja joiden vesikasvillisuus on rehevää. Latokartanonkosken ympäristön lietteet ylläpitävät erityisen luontokokonaisuuden, jossa lehtokasvillisuus poikkeaa ympäristön kasvillisuudesta selkeästi. Kolmas alue Laukanlahti on veden korkeiden ravinnepitoisuuksien vuoksi myös rehevöitynyt vesistöalue. Sen kasvillisuus uhkaa kasvaa umpeen ja alue vaatii kunnostusta säilyäkseen tulevaisuudessa samanlaisena. Alueiden luonnontilasta on käytettävissä monia selvityksiä, joilla lajikirjo ja runsaussuhteita voi verrata vuosikymmenten ajalta.
Historiaa

Joen luonnontilaan on vaikuttanut monet ihmistoiminnan tapahtumat. Latokartanon ympäristössä Muntolannokalla on asuttu pronssikaudelta asti ja seudulla on vielä nähtävissä keskiaikaisen kylän jäänteitä. Näsen kartanoa edelsi 1500–1600-luvulla kuninkaankartano ja paikallinen markkinapaikka. Latokartanonkoskeen rakennettiin 1700-luvulla kankirautavasara, joka toimi koskessa noin 150 vuotta.
Kosken ruukkialue aloitti toimintansa 1600-luvulla ja siellä harjoitettu raudan ja kuparin jalostustoiminta jatkui 1800-luvun lopulle asti. Sen toiminta samensi joen vettä. Tuotantorakennukset joen varresta ovat hävinneet kahta työrakennusta ja kaksi hiiliuunin sisältänyttä rakennusta. Parin kilometrin päässä ruukista Kiskonjoen yläjuoksulla sijaitsee 1826 valmistunut Kosken sulku.
Latokartanonkosken yläsosaan Hammarkoskeen rakennettiin vuonna 1834 säännöstelypato auttamaan kankirautavasaran toimintaa (huomaa, että myös Perniönjoessa on Hamarinkoski). Kiskonjokea perattiin ruoppaamalla sen pohjaa joen suistosta alkaen ja edeten sieltä aluksi ylös Näsen tehtaalle, jatkuen myöhemmin Kosken ruukille, ja lopulta vuonna 1845 päättyen Vihiniemelle. Perattua joenuomaa käytettiin esimerkiksi puutavaran kuljetuksessa ja henkilöliikenteessä, kun höyrylaiva Elsa nousi Kirkkojärvelle asti.
Hamarinkosken säännöstelypadoa ei käytetty alkuperäiseen tarkoitukseensa enää vuoden 1910 jälkeen. Koskenkoskeen rakennettiin vuosina 1908–1909 sähköä tuottava vesivoimalaitos, mylly ja saha. Voimalaitos toimii edelleen. Kun padon kunnostustyöt valmistuivat 1940-luvulla, käytettiin sitä Aijalan kuparikaivoksen malminkuljetukseen ja Saarenjärven vedenpinnan alentamiseen keskimäärin 0,77 metriä. Samalla Saarenjärven ja Hamarinkosken välinen jokiosuus perattiin toistamiseen. Järven säännöstelyllä laajennettiin maatalouden tarvitsemaa maa-alaa.
Latokartanonkosken myllyn toiminta päättyi vuonna 1962 ja padon luukut jätettiin pysyvästi auki. Joessa ja järvessä olivat vedenpinnan korkeusvaihtelut vuosittain 1,5–2,0 metriä. Vuonna 2012 muutettiin Hamarinkosken pato kiinteäksi pohjapadoksi ja sen yhteyteen rakennettiin vaelluskaloille kalatie. Talvella 2011–2012 rakennettiin Saarenjärven luusuaan toinen pohjapato, jolla vaikutetaan Saarenjärven vedenpinnan kesä- ja talvikorkeuksiin.
Voimalatoksen rakennukset Koskella
Latokartanonkoskea
Kiskonjoen valuma-alue > Yleistä

Kiskonjoki kuuluu Kiskonjoen–Perniönjoen vesistöalueeseen (pinta-ala 1 046 neliökilometriä), jota määrittää kaksi lähdes yhtä suurta jokea. Kiskonjoen valuma-alueen pinta-ala on 630 ja Perniönjoen 417 neliökilometriä. Perniönjoki kuuluu läntiseen ja Kiskonjoki itäiseen valuma-alueen osaan. Joet kohtaavat Perniön eteläpuolella matalalla peltoalueella, jossa joki virtaa alle kolmen metrin korkeudella merenpinnasta. Valuma-alueen pääuomasta ei ole tässä lähdetietoa, mutta sen kulkua on esitelty vesistöalueen artikkelissa. Kiskonjoki muodostaa lyhyen osuuden pääuoman alajuoksusta.
Kiskonjoen valuma-alue > Sivu-uomia

Kapealla Kiskonjoen valuma-alueella on joitakin lyhyitä ojia, joista suurimmat on kerätty alla olevaan taulukkoon. Taulukon lähteet on lueteltu taulukon alla ja niitä on eritelty sivuojittain taulukon oikeaan sarakkeeseen.
| Sivujoen nimi     | Etäisyys merestä (km) | Uoman kohta   | Pituus (km)   | Virtaama (MQ m³/s)   | Valuma-alue (km²)   | Lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Joki yhtyy Perniönjokeen Kuuston Pruukilla 6 km merestä.
| Svartbäck | 8 | alajuoksu | 2 |  |  | 2,2,2,2,–,– |  |
| Kuustonoja | 9 | alajuoksu | 3 |  | 16 | 2,2,2,2,–,3 |  |
| Tuulijärvenoja | 18 | Saarenjärvi | 1 |  | 15 | 4,2,2,2,–,3 |  |
| Vähäjärven oja | 25 | Slussinkoski | 4 |  | 14 | 2,2,2,4,–,3 |  |
Joki alkaa Kiskon Kirkkojärvestä.

Lähteet: 1 = luettu Wikipedian suomenkielisestä artikkelista, 2 = katsottu tai mitattu Karttapaikka- verkkopalvelusta, 3 = määritetty VALUE- verkkopalvelun avulla , 4 = Vanhat painetut kartat- karttapalvelu
Kiskonjoen valuma-alue > Järviä

Kiskonjoen alueen savipellot ovat vähäjärvisiä, mutta valuma-alueen kalliomäkisellä osalla esiintyy paljon pieniä järviä. Erityisen merkittäviä ovat eri sivuhaarojen läpivirtausjärvet, joka on joen pääuomassa Saarenjärvi. Kiskonjoen alueella on pieniä järviä, joiden lasku-uoma laskee Saarenjärveen tai yhtyy Kiskonjokeen. Sellainen on Kollarinjärvi, jonka laskuoja yhtyy heti yläjuoksulla Kiskonjokeen. Slussinkosken yläpuolelle yhtyvän ojan valuma-alueella sijaitsevat Vähäjärvi ja Isojärvi. Myös Saarenjärveen laskee oja, joka alkaa lasketusta Vähäjärvestä. Saarenjärven itäpään rantaan laskee Tuulijärvenoja. Sen valuma-alueella sijaitsee Tuulijärvi, Munttusjärvi, Sågträsk ja Notträsk. Myös Munajärvi näyttää kuuluvan tähän valuma-alueeseen. Alajuoksulla yhtyvän Kuustonojan valuma-alueella on useita järviä. Suurimmat niistä ovat Sahajärvi ja Leviäjärvi. Kuustonoja alkaa Hamarjärvestä, johon laskee lännestä Mustajärvi ja Vähäjärvi sekä Kolmoisjärvien kautta Liljajärvi ja Krailan Pitkäjärvi. Lisäksi Hamarjärven eteläpäähän laskee vielä Pitkäjärvi, Kaitajärvi ja Malarijärvi.
Aiheesta muualla

Kiskonjoki #96, Suomen 100 jokihelmeä
Dikloraani

| Dikloraani |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2,6-dikloori-4-nitroaniliini
CAS-numero:  99-30-9
PubChem CID:  7430
SMILES:  C1=C(C=C(C(=C1Cl)N)Cl)[N+](=O)[O-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H4Cl2N2O2
Moolimassa:  207,012 g/mol
Sulamispiste:  192-194 °C
Tiheys:  1,57 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Dikloraani eli 2,6-dikloori-4-nitroaniliini eli DCNA (C6H4Cl2N2O2) on aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään väriaineiden valmistamiseen ja fungisidina eli siententorjunta-aineena. Dikloraanin käyttö fungisidina kiellettiin Euroopan unionin alueella Euroopan komission päätöksellä kesäkuussa 2011.
Ominaisuudet

Dikloraani on huoneenlämpötilassa keltaista kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee paremmin orgaanisiin liuotiimiin kuten metanoliin, asetoniin ja kloroformiin. Dikloraanin sienten kasvua estävä ominaisuus perustuu siihen, että yhdiste estää ribosomin ja RNA:n välisen kompleksin muodostumisen ja sitä kautta myös proteiinisynteesi estyy. Se on tehokas muun muassa Botrytis-, Monilinia-, Rhizopus-, Sclerotina- ja Sclerotium-sukujen homeita vastaan.
Valmistus ja käyttö

Dikloraania valmistetaan klooramalla joko p-nitroaniliinia tai 4-nitroaniliini-2-sulfonihappoa vesiliuoksessa. Ensimmäisessä vaiheessa muodostuu monokloorattu tuote.
Dikloraania käytetään fungisidina hedelmä- ja kasvisviljelmillä muun muassa salaatti-, peruna-, raparperi, kirsikka- ja persikkaviljelmillä. Yhdisteestä valmistettavaa diatsoniumsuolaa käytetään keltaisten, oranssien ja ruskeiden atsovärien valmistuksessa.
Aiheesta muualla

Dikloraanin kansainvälinen kemikaalikortti
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Dichloran (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Dichloran (englanniksi)
ChemBlink: 2,6-Dichloro-4-nitroaniline (englanniksi)
Dimetyyliglutaraatti

| Dimetyyliglutaraatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Dimetyylipentaanidioaatti
CAS-numero:  1119-40-0
PubChem CID:  14242
SMILES:  COC(=O)CCCC(=O)OC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H12O4
Moolimassa:  160,166 g/mol
Sulamispiste:  -42,5 °C
Kiehumispiste:  216 °C
Tiheys:  1,0876 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 59 g/l (25 °C)
Dimetyyliglutaraatti (C7H12O4) on alifaattisiin estereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Rakenteeltaan se on metanolin ja glutaarihapon esteri. Yhdistettä voidaan käyttää liuottimena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa dimetyyliglutaraatti on väritöntä nestettä, jolla on makea tuoksu. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja kloroformiin.
Dimetyyliglutaraattia valmistetaan esteröimällä metanolilla seosta, joka sisältää glutaarihapon lisäksi meripihkahappoa ja adipiinihappoa. Tuotteena muodostuu niin sanottujen kaksiemäksisten happojen estereiden seos, joka sisältää dimetyyliglutaraatin lisäksi dimetyylisukkinaattia ja dimetyyliadipaattia. Nämä esterit voidaan erottaa toisistaan tislaamalla. Dimetyyliglutaraattia voidaan käyttää joko yksinään tai seoksena dimetyyliadipaatin ja dimetyylisukkinaatin kanssa. Sitä käytetään liuottimena muun muassa maalinpoistoaineissa, kynsilakanpoistoaineissa, teollisissa puhdistusaineissa, polyesterien ja epoksidien liuottimena sekä hartsien liuottimena. Runsaasti sitä käytetään muun muassa autoteollisuudessa.
Dikobolttioktakarbonyyli

| Dikobolttioktakarbonyyli |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10210-68-1
PubChem CID:  2724943
SMILES:  [CH-]=O.[CH-]=O.[C-]#[O+].[C-]#[O+].[C-]#[O+].[C-]#[O+].[C-]#[O+].[C-]#[O+].[Co].[Co+2]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Co2(CO)8
Moolimassa:  341,94 g/mol
Sulamispiste:  51 °C
Kiehumispiste:  52 °C (hajoaa)
Tiheys:  1,73 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Ei liukene veteen
Dikobolttioktakarbonyyli tai kobolttikarbonyyli tai oktakarbonyylikoboltti (Co2(CO)8) on metallikarbonyyleihin kuuluva koboltin organometalliyhdiste. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian teollisuudessa muun muassa hydroformylointireaktioiden katalyyttinä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dikobolttioktakarbonyyli on oranssinkeltaista kiteistä ainetta. Yhdiste ei liukene veteen, mutta liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin. Kiinteässä olomuodossa yhdisteen rakenteessa kumpaakin kobolttiatomia ympäröi viisi karbonyyliligandia. Näistä ligandeista kaksi on sitoutunut kumpaankin kobolttiatomiin muodostaen niin kutsutun siltarakenteen. Liuoksissa yhdisteen rakenne on tasapainossa toisen rakenteen kanssa. Tässä rakenteessa kumpikin kobolttiatomeista on sitoutunut neljään karbonyyliligandiin ja myös kobolttiatomien välillä on sidos. Dikobolttioktakarbonyyli voidaan pelkistää vedyttämällä kobolttitetrakarbonyylihydridiksi. Yhdiste reagoi helposti ilman hapen kanssa.
Valmistus ja käyttö

Dikobolttioktakarbonyyliä voidaan valmistaa kuumentamalla hienoksi jauhettua kobolttimetallia tai kobolttikarbonaattia 250–300 °C:n lämpötilaan hiilimonoksidi-ilmakehässä 200–300 bar paineessa. Toinen usein käytetty tapa on kobolttiasetaatin kuumentaminen vedyn ja hiilimonoksidin läsnä ollessa 160 °C:n lämpötilaan sykloheksaaniliuoksessa.
Dikobolttioktakarbonyyliä käytetään usein lähtöaineena valmistettaessa muita orgaanisia kobolttiyhdisteitä. Tärkein yhdisteen käyttökohde on kuitenkin käyttö katalyyttinä esimerkiksi hydroformyloinneissa ja Pauson–Khand-reaktioissa.
Aiheesta muualla

Dikobolttioktakarbonyylin kansainvälinen kemikaalikortti
Dikobolttioktakarbonyylin isomeerit liuoksessa
Digitaalinen suodatus

Digitaalinen suodatin käsittelee signaalia pelkästään laskutoimitusten avulla toisin kuin analoginen suodatin, joka käsittelee signaalia lineaaristen elektronisten komponenttien kuten operaatiovahvistimien, vastusten, kelojen ja kondensaattorien avulla.
On mahdollista toteuttaa kaikki digitaaliset suodattimet, jotka on kuvattavissa matemaattisen algoritmin avulla. Suodattimen ominaisuuksia rajoittaa käytetyn prosessorin laskentateho ja toteutuskustannukset. Mikropiirien integrointiasteen kasvun ja hintojen laskun vuoksi digitaaliset suodattimet ovat yleistyneet tavallisissa käyttöesineissä kuten matkapuhelimissa ja radiovastaanottimissa.
Tavallisia digitaalisia suodattimia

Digitaalisista suodatintyypeistä yleisimmin käytetään lineaarisia suodattimia. Lineaarisen suodattimen ominaisuuksia kuvataan impulssivasteella, jonka yleinen muoto on konvoluutio
y(n)=\sum _{m=0}^{M}b_{m}x(n-m)-\sum _{k=1}^{K}a_{k}y(n-k),
missä x(n) on suodatettava signaali ja y(n) on suodatustulos. Suodattimen ominaisuudet määräytyvät sen kertoimien  b_{0},b_{1},\ldots ,b_{M} ja  a_{1},a_{2},\ldots ,a_{K} kautta. Tärkeä erikoistapaus on se, jossa kertoimet  a_{1},a_{2},\ldots ,a_{K} ovat nollia. Tällöin suodatinta kutsutaan FIR-suodattimeksi (engl. finite impulse response), ja sen impulssivaste (ulostulo, kun sisään menee yksittäinen impulssi) on äärellisen mittainen (kestoltaan M näytettä). Lineaaristen suodatinten impulssivaste voi olla myös äärettömän pitkä vaimeneva värähtely. Tällöin kertoimet  a_{1},a_{2},\ldots ,a_{K} eivät ole nollia, ja suodattimesta käytetään nimeä IIR-suodatin (engl. infinite impulse response).
Suodattimien analyysi ja synteesi tapahtuvat z-muunnoksen avulla. Yllä olevan suodattimen z-muunnos on
H(z)={\frac {Y(z)}{X(z)}}={\frac {b_{0}+b_{1}z^{-1}+b_{2}z^{-2}+\ldots +b_{M}z^{-M}}{1+a_{1}z^{-1}+a_{2}z^{-2}+\ldots a_{K}z^{-K}}},
jossa suurempi luvuista K ja M on suodattimen aste. Funktiota  H(z) kutsutaan siirtofunktioksi, ja se on samalla suodattimen impulssivasteen z-muunnos.
Toinen tapa kuvata digitaalista suodatinta on tila-avaruusmalli. Paljon käytetty tila-avaruussuodatin on Kalman-suodin.
Kirjallisuutta

Oppenheim, Alan V.; Schafer, Roland W.: Digital Signal Processing.  Prentice-Hall, Inc., 1975.  ISBN 0-13-214635-5
Rabiner, Lawrence R.; Gold, Bernard: Theory and Application of Digital Signal Processing.  Prentice-Hall, Inc., 1975.  ISBN 0-13-914101-4
Aiheesta muualla

Ilmainen suodattimen suunnitteluohjelma
Digitaalisia suodattimia esittelevä Java-sovelma
Suomenkielinen opetusmoniste
Dimetoksimetaani

| Dimetoksimetaani |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  109-87-5
PubChem CID:  8020
SMILES:  COCOC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C3H8O2
Moolimassa:  76,094 g/mol
Sulamispiste:  -104,8 °C
Kiehumispiste:  42,3 °C
Tiheys:  0,859 g/cm3
Liukoisuus veteen:  330 g/l (20 °C)
Dimetoksimetaani eli metylaali tai formaldehydin dimetyyliasetaali (C3H8O2) on asetaaleihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa liuottimena ja reagenssina orgaanisen kemian synteeseissä.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa dimetoksimetaani on väritöntä ja helposti haihtuvaa nestettä, jolla on makea haju, joka muistuttaa kloroformin hajua. Yhdiste liukenee veteen ja useisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin, kloroformiin ja bentseeniin.
Dimetoksimetaanilla on kolme eri konformaatiota, niin kutsutut anti-anti-, anti-gauche- ja gauche-gauche-konformaatiot. Näistä gauche-gauche konformaatio on energiatilaltaan edullisin niin kutsutun anomeerisen efektin vuoksi ja siinä kahden hapen vapaat elektroniparit asettuvat toisiinsa nähden C-O-sidoksen hajottavan σ*-orbitaalin suuntaisiksi.
Valmistus ja käyttö

Dimetoksimetaania valmistetaan formaldehydistä ja metanolista happaman katalyytin läsnä ollessa.
Dimetoksimetaani kykenee liuottamaan useita polymeerejä kuten polystyreeniä, polyvinyylikloridia, polyvinyyliasetaattia, akrylaatteja, metakrylaatteja sekä useita synteettisiä että luonnollisia hartseja. Yhdistettä käytetään liuottimena muun muassa maaleissa ja lakoissa sekä eteeristen öljyn uutossa kasveista. Sitä käytetään myös kemiallisten reaktioissa reaktioiden liuottimena muun muassa valmistettaessa Grignard-reagensseja ja organolitiumyhdisteitä. Orgaanisen kemian synteeseissä sitä voidaan käyttää alkoholien ja fenolien suojaamiseen metoksimetyylieetterinä.
Dimetoksimetaanin gauche-gauche-konformaatio
Dimetoksimetaanin anti-anti-konformaatio
Dimetyylisukkinaatti

| Dimetyylisukkinaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Dimetyylibutaanidioaatti
CAS-numero:  106-65-0
PubChem CID:  7820
SMILES:  COC(=O)CCC(=O)OC
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C6H10O4
Moolimassa:  146,14 g/mol
Sulamispiste:  -42,5 °C
Kiehumispiste:  196,4 °C
Tiheys:  1,12 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 25 g/l (25 °C)
Dimetyylisukkinaatti (C6H10O4) on alifaattisiin estereihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Rakenteeltaan se on metanolin ja meripihkahapon esteri. Yhdistettä voidaan käyttää muun muassa liuottimena ja aromiaineena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Dimetyylisukkinaatti on huoneenlämpötilassa väritöntä nestettä ja sillä on hedelmäinen makea tuoksu. Aine liukenee kohtalaisesti veteen ja hyvin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi asetoniin.
Dimetyylisukkinaattia voidaan valmistaa esteröimällä metanolia meripihkahapon kanssa happaman katalyytin läsnä ollessa, meripihkahappoanhydridin ja metanolin välisellä reaktiolla tai pelkistämällä dimetyylifumaraattia vedyttämällä. Sitä voidaan myös eristää niin sanottujen kaksiemäksisten happojen estereiden seoksesta, joka sisältää dimetyylisukkinaatin lisäksi dimetyyliglutaraattia ja dimetyyliadipaattia. Dimetyylisukkinaattia voidaan käyttää aromiaineena muun muassa makeisissa, polymeerien esimerkiksi polyalkeenien stabilointiaineena ja liuottimena. Dimetyylisukkinaatin, dimetyyliglutaraatin ja dimetyyliadipaatin seosta käytetään liuottimena muun muassa maalinpoistoaineissa, teollisissa liuottimissa, autoteollisuudessa ja kynsilakanpoistoaineissa.
Afganistanin kuningaskunta

Afganistanin ensimmäinen kuningas Aman Allah Khan.
Afganistanin kuningaskunta (pašt. ‏د افغانستان واکمنان‎, Də Afġānistān wākmanān, dariksi ‏پادشاهی افغانستان‎, Pādešāhī-ye Afġānistān) oli vuosina 1926–1973 olemassa ollut perustuslaillinen monarkia, joka perustettiin toisen Afganistanin emiraatin (1842–1926) seuraajavaltiona. Sen julisti perustetuksi ensimmäinen kuningas Aman Allah Khan seitsemän vuotta valtaantulonsa jälkeen. Sitä ennen hän hallitsi emiirinä onnistuttuaan isänsä kuoleman jälkeen nousemaan valtaistuimelle.
Kuningas poisti naisilta pakon käyttää burkaa ja avasi koulujen ovet myös tytöille. Uudistukset johtivat sisällissotaan, missä kuningas ajettiin maanpakoon. Seuraaja Nadir Shah peruutti uudistukset, mutta murhattiin neljä vuotta valtaannousun jälkeen. Hänen poikansa Zahir Shah oli vallassa 40 vuotta, joiden kuluessa kuningas vakautti ja uudisti maata. Vuoden 1964 perustuslain nojalla Afganistanista tuli moderni demokratia, jossa myös naisilla oli tasa-arvoinen asema. Ulkopolitiikassa kuningas tasapainoili Neuvostoliiton ja USA:n välillä. Vuonna 1973 kuninkaan serkku Mohammed Daud Khan kaappasi vallan kuninkaan ollessa ulkomailla. Siitä alkoi Afganistanissa sekasorto, joka on jatkunut 2000-luvun puolelle.
Kolmas afgaanisota ja itsenäisyys 1919

Emiiri Habib Allah Khanin tultua murhatuksi vuonna 1919 vahvin seuraajaehdokas oli hänen veljensä Nasr Allah, jolla oli paštuheimojen ja konservatiivisten uskonoppineiden tuki. Surmatun emiirin poika Aman Allah Khan oli Kabulin kuvernööri, ja tässä asemassa hän pystyi ostamaan armeijan tuen puolelleen. Aman Allah nostettiin emiiriksi, ja Nasr Allah pantiin vankilaan, jossa hän pian kuoli.
Emiiriksi noussut Aman Allah halusi luoda Afganistanista nykyaikaisen ja täysivaltaisen valtion. Hän vaati brittejä poistamaan maan itsenäiselle ulkopolitiikalle annetut rajoitukset. Kun britit eivät suostuneet, emiiri aloitti sodan Brittiläistä imperiumia vastaan vain muutaman kuukauden kuluttua valtaannousustaan. Näin kolmas afgaanisota sai alkunsa toukokuussa 1919.
Britannian sotilaalliset resurssit olivat paljon Afganistania suuremmat, mutta briteillä ei juuri ollut halua ryhtyä sotaan. Ensimmäinen maailmansota oli juuri päättynyt,  brittiarmeija oli kyllästynyt sotimiseen, eivätkä kaikki brittiläis-intialaiset joukot olleet vielä palanneet Euroopan rintamalta Intiaan. Lisäksi Intian itsenäisyysliike aiheutti levottomuuksia Intiassa, ja sotilaita tarvittiin sodan jälkeen muuallakin. Aman Allahilla oli tukena myös Venäjällä valtaan nousseet bolševikit, jotka kannattivat Afganistanin itsenäistymistä. Brittiläis-intialainen armeija tyytyi passiiviseen puolustussotaan verrattain heikkoa emiraatin armeijaa vastaan. Britannian kuninkaalliset ilmavoimat tekivät iskuja rintamalinjojen taakse pommittaen Jalalabadia ja Kabulia.
Kolmas afgaanisota jäi lyhyeksi, sillä kumpikaan osapuoli ei edennyt. Aselepo solmittiin kesäkuussa 1919, ja rauhansopimus allekirjoitettiin Rawalpindissä 19. elokuuta 1919. Päivää juhlitaan nykyisin Afganistanin itsenäisyyspäivänä. Britit sanelivat pitkälti sopimuksen ehdot, mutta myöntyivät emiirin vaatimukseen itsenäisestä ulkopolitiikasta.
Afganistanin ja Britannian välit pysyivät viileinä koko Aman Allahin hallintokauden ajan. Britit pelkäsivät bolševikkien vallan kasvua Keski-Aasiassa ja Afganistanin liittoutumista Neuvostoliiton kanssa. Pian kävi ilmi, että vaikka Venäjän vallankumouksen jälkeen Keski-Aasian emiraatit olivat julistautuneet itsenäiseksi, ei neuvostohallinnolla ollut aikomusta luopua niistä. Päästyään voitolle sisällissodassa puna-armeija hyökkäsi Keski-Aasiaan ja ajoi suuret joukot turkmeeneja, tadžikkeja ja uzbekkeja pakolaisiksi Afganistaniin.