stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Patsy Cline

| Patsy Cline |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 8. syyskuuta 1932
Kuollut: 5. maaliskuuta 1963 (30 vuotta)
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä
Muusikko
Aktiivisena:  1947–63
Tyylilajit:  country, rockabilly, honky tonk, swing, gospel
Soittimet:  laulu, piano
Yhtyeet:  Kitty Wells, Jean Shepard, Jimmy Dean, Jim Reeves, Eddy Arnold, Skeeter Davis, Brenda Lee, Loretta Lynn, Jan Howard, Dottie West
Levy-yhtiöt:  Four Star Records  (1955–1960)    Decca Records  (1960–1963) 
Aiheesta muualla
www.patsymuseum.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Patsy Cline (oikealta nimeltään Virginia Patterson Hensley, 8. syyskuuta 1932 – 5. maaliskuuta 1963) oli yhdysvaltalainen countrymuusikko ja yksi 1960-luvun kuuluisimmista laulajista. Hän kuoli lento-onnettomuudessa vuonna 1963 vain 30-vuotiaana juuri läpimurtonsa kynnyksellä. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famellä.
Vuonna 1985 valmistui Karel Reiszin ohjaama elämäkertaelokuva Sweet Dreams, jossa pääosaa esitti Jessica Lange.
Hänen levytystuotannostaan on julkaistu muun muassa kokoelma-albumi The Country Hall of Fame (1979).
Aiheesta muualla

719870 Patsy Cline Discogsissa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef
Johannes Karhapää

| Johannes Karhapää |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. heinäkuuta 1884 Ilomantsi
Kuollut: 7. maaliskuuta 1918 (33 vuotta) Joensuu
Ammatti:  kiertävä uskonnonopettaja, katekeetta, lähetystyöntekijä
Puoliso:  Katri Iljantytär Timola (-1910)   Anna Ivanintytär Toroskainen (1896-1974)
Lapset:  Sergei Karhapää   Aleksi Karhapää
Muut tiedot
Järjestö:  Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunta
Johannes Vasilinpoika Karhapää (synt. Ivan Vasilievitš Karhapää, kanonisoituna Johannes Sonkajanrantalainen, 13. heinäkuuta 1884 Ilomantsi – 7. maaliskuuta 1918 Joensuu) oli suomalainen uskonnonopettaja ja ortodoksinen lähetystyöntekijä. Hän oli kotipaikkakunnallaan merkittävä sivistystyön edistäjä, jonka ”ryssänuskon”, eli ortodoksisuuden levittämisenä pidetty toiminta kuitenkin herätti vihaa suomalaissa nationalisteissa. Lopulta valkoiset teloittivat Karhapään Suomen sisällissodan aikana keväällä 1918.
Vuonna 2018, sata vuotta kuolemansa jälkeen, Karhapää kanonisoitiin ortodoksisen kirkon pyhien joukkoon nimellä Pyhä marttyyri ja tunnustaja Johannes Ilomantsilainen. Keväällä 2019 kanonisointia täsmennettiin niin, että Karhapään nimeksi tuli Johannes Sonkajanrantalainen.
Elämä > Tausta

Karhapää syntyi Ilomantsin Sonkajanrannan kylässä Nissisen tilalla. Hänen vanhempansa olivat Vasili ja Anastasia Karhapää. Hänellä oli nuorempi veli Jaakko sekä kaksi velipuolta, Feodor ja Ilja. Hän avioitui Katri Timolan kanssa ja sai kaksi poikaa, Sergein, joka kuoli alle vuoden ikäisenä, sekä Aleksin. Vaimo kuitenkin kuoli vuonna 1910, ja Johannes avioitui toistamiseen, nyt Anna Ivanintytär Toroskaisen kanssa, joka meni Johanneksen kuoleman jälkeen naimisiin Ivan Palviaisen kanssa.
Elämä > Toiminta kansanvalistajana

Karhapää oli aktiivinen koulumies, ortodoksi ja koulujen perustaja, joka myös löysi hankkeilleen taloudellista ja poliittista tukea. Hän oli omaksunut jo lapsena vahvan ortodoksisen uskon ja oli mukana Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunnan paikallisen nuorisoyhdistyksen toiminnassa.
Karhapää huolestui kotiseudulleen leviävästä luterilaisesta lähetystyöstä ja lähestyi vuonna 1906 arkkipiispa Sergeitä kirjeellä. Hän pyysi tältä apua ortodoksisuuden vahvistamiseen ja muun muassa toivoi Sonkajanrantaan omaa alkeiskansakoulua. Karhapään aloitteesta Sonkajanrantaan perustettiin Oikeauskoiskirkollinen seura, joka toimi Pyhän Sergein ja Hermanin Veljeskunnan alaosastona muodollisesti. Arkkipiispa antoi hänelle luvan perustaa suomenkielisen alkeiskoulun suurmarttyyri Georgioksen Karjalan Veljeskunnan alaisuuteen. Vuonna 1908 Sonkajanrantaan rakennettiin veljeskunnan varoilla vuonna 1908 alkeiskoulu, jossa opetuskielenä oli suomi.
Karhapää toimi myös kirkon palveluksessa Pyhäin Sergein ja Hermanin veljeskunnan nimissä Ilomantsissa Karjalan Veljeskunnan alaisuudessa. Hän kierteli Valamon luostarin pappismunkki Isaakin kanssa myymässä painokuvia ja kirjallisuutta sekä pitämässä suosittuja hengellisiä tilaisuuksia. Vuonna 1914 Viipurin hengellinen konsistorio nimitti itseoppineen Karhapään valtion kustantamaan uskonnonopettajan virkaan, jossa hänen toimialueenaan oli koko silloisen Kuopion läänin alue. Karhapää työskenteli Venäjän kansanvalistusministeriön nimeämän koulutarkastaja Grigori Svetlovskin (Terijoen kirkkoherra) alaisuudessa. Karhapään toiminta oli aktiivisimmillaan ensimmäisen maailmansodan alkamisen jälkeen vuodesta 1914 lähtien. Samalla vihamiesten määrä kuitenkin lisääntyi, ja hänet leimattiin tsaarivallan kätyriksi ja mm. Venäjän salaisen poliisin vakoojaksi.
Karhapään osuus koulu- ja kirkkohankkeissa oli merkittävä, ja hänelle myönnettiin esimerkillisen kirkollisen ja sivistyksellisen toimintansa vuoksi lukuisia huomionosoituksia, kuten Karjalan veljeskunnan ansiomerkki. Hänestä kuitenkin myös levitettiin uusia ilkeämielisiä huhuja, ja paikallisten fennomaanien keskuudessa hänen toimintansa herätti vihaa, kun Karhapäätä pidettiin ”ryssän uskon” levittäjänä. Erityistä närää herätti se, että hän oli vuonna 1912 vastaanottanut kotonaan yksityisesti kenraalikuvernööri Frans Seynin. Vierailun yhteydessä Seyn oli kehottanut Karhapäätä anomaan valtiovallalta varoja kunnollisen tien rakentamiseksi kylälle. Venäjän vallankumouksen jälkeen 1917 venäläistämiskouluina pidetyt Veljeskunnan ja kansanvalistusministeriön (ortodokseilla ei koskaan ollut kouluja, ks.viitteet 5-11)  koulut suljettiin ja Karhapäätä alettiin yhä kiivaammin nimitellä sekä tsaarivallan kätyriksi ja nuuskijaksi että bolševikiksi. Väitettiinpä hänen vaikutusvaltansa ulottuvan jopa ortodoksisten pappien nimityksiin. Lisäksi Karhapää oli tsaarinvallan kannattaja.
Elämä > Vaikeuksissa 1910-luvulla

Karhapäätä oli solvattu ja paneteltu monin tavoin vuodesta 1910 alkaen. Tuolloin Kemissä ilmestynyt Perä-Pohjolainen väitti, että Karhapää ja hänen isänsä kannattivat Venäjän Suomen-vastaista politiikkaa ja nimitti heitä ”surkeiksi olennoiksi suomalaisiksi”. Laatokka-lehdessä oli jo aikaisemmin kirjoiteltu Karhapään ja muiden "kreikkalaisvenäläisten" (aikalaistermi) toiminnasta leimaavaan sävyyn.
Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen Karhapään panettelu kiihtyi entisestään. Pohjois-Karjalan kansallismielisissä lehdissä, muun muassa Karjalan Sanomissa, häntä kutsuttiin muun muassa ”erääksi Pohjois-Karjalan pimeistä voimista”, ja myös hänen herätys- ja lähetysmatkoja sekä hänelle myönnettyjä huomionosoituksia pilkattiin. Hänen väitettiin kylväneen vihaa ja erimielisyyttä Karjalan väestöön, joka ei väitteiden mukaan ollut selvillä uskonnostaan ja kansallisuudestaan. Lisäksi häntä nimiteltiin venäläistämistyön tiukaksi ja häikäilemättömäksi edistäjäksi, joka väitteiden mukaan tahtoi johtaa suomalaiset Venäjän alaisuuteen. Hänen väitettiin myös pitäneen itseään marttyyrina, herättäneen pelkoa paikallisessa väestössä, pilkkaavan uskoa ja pyhiä asioita ja petkuttavan yksinkertaisia ihmisiä. Myös hänen isäänsä ja veljeään syyteltiin samalla tavoin. Karhapää kuitenkin itse vaikeni eikä vastannut syytöksiin tai herjauksiin. Kirkkohistorian professori Kauko Pirisen mukaan arvostelu oli kuitenkin kohtuutonta, sillä Karhapään toimintaa ohjasi vain hänen syvä uskonnollinen vakaumuksensa.
Lopulta myös ortodoksien keskuudessa alkoi esiintyä vastustusta Karhapäätä kohtaan. Pääsiäisen alla 1917 Ilomantsin ortodoksisen seurakunnan kokous tuomitsi Karhapään ja Sonkajanrannan koulun toiminnan epäkansalliseksi sorroksi, johon sekoittui uskonnollisuutta. Kokouksessa vaadittiin Karhapään erottamista luottamustehtävistä ja kirkkoneuvoston jäsenyydestä. Syksyllä 1917 hän menetti myös hallinnollisiin vaikeuksiin ajautuneen arkkipiispa Serafimin tuen, ja hänet erotettiin opettajan virastaan.
Sonkajanrannan koulu kunnallistettiin, ja syksyllä 1917 sen opettajaksi tuli kiihkoisänmaallinen koverolainen jääkäri. Karhapäästä tuli vuoden 1918 sisällissodan melskeissä käytännössä lainsuojaton, kuten useista muistakin venäläistämistoimintaan julkisuudessa liitetyistä suomalaisista.
Elämä > Vangitseminen ja kuolema

Maaliskuussa 1918 Karhapää ja hänen veljensä Jaakko määrättiin valkoisen armeijan kutsuntoihin Tuupovaaran kansakoululle. Siellä heidät pidätettiin ilmiannon perusteella. Raskauttavaa oli muun muassa Karhapään takin taskusta löytynyt, kouluopetukseen tarkoitettu matkaikoni. Karhapään sallittiin käydä kotonaan hyvästelemässä kotiväkensä, mutta sitten häntä lähdettiin kuljettamaan Joensuuhun, aseen piippu niskassa. Eräässä lähitalossa käydessä Karhapää totesi talon emännälle elinpäiviensä olevan luetut. Joensuussa Karhapää ja hänen veljensä suljettiin kaupungintalon kellariin muiden vankien joukkoon.
Kerrotaan, että Karhapää ei kuollut heti, vaan jouduttiin ampumaan uusi yhteislaukaus. Kuolinpäiväksi on hautakivessä merkitty elokuun 8. päivä.
Suomen sotasurmat -tietokantaan Karhapään kuolinpäiväksi on merkitty 7. maaliskuuta SDP:n arkiston mukaan. Joidenkin tietojen mukaan hänet olisi kuitenkin teloitettu kolme viikkoa myöhemmin pääsiäisenä, vaikka maaliskuussa Joensuussa ei toimeenpantu joukkoteloituksia, ja joidenkin taas vasta 14. huhtikuuta yhdessä 99 Raudun taistelun jälkeen vangitun venäläisen kanssa..
Karhapään vaimo yritti saada haltuunsa miehensä ruumiin, mutta tämä onnistui vasta useiden kuukausien päästä. Ruumis tunnistettiin villasukkien raitojen perusteella. Karhapää haudattiin Ilomantsin Kokonniemen hautausmaalle suuren saattojoukon todistamana, joukossa sekä ortodokseja ja luterilaisia.
Herjaavat puheet ja kirjoitukset jatkuivat vielä kuoleman jälkeenkin, ja myös Karhapään hautakivi heitettiin kahdesti järveen. Lopulta se valettiin sementtijalustaan.
Vuonna 1958 Karhapään veljen Jaakon luo tuli vanha mies, sarkatakkiin pukeutunut. Hän kertoi olleensa yksi ampujista. Vanhan ja sairaan miehen omatunto soimasi häntä teostaan. Jaakko Karhapää keskusteli miehen kanssa ja salli hänen yöpyä luonaan.
Kanonisoiminen

Johannes Karhapään nimi nousi esille, kun Suomen ortodoksisen kirkon piispainkokous ehdotti pyhiksi kanonisoitavia suomalaisia. 29. marraskuuta 2018 ekumeenisen patriarkaatin pyhä synodi julisti Johannes Karhapään kuuluvan ortodoksisen kirkon pyhien joukkoon nimellä Pyhä marttyyri ja tunnustaja Johannes Ilomantsilainen. Kanonisointia täsmennettiin toukokuussa 2019 niin, että Karhapään nimeksi tuli Johannes Sonkajanrantalainen.
Karhapään pyhien joukkoon liittämisen jumalanpalvelukset toimitettiin Sonkajanrannan Pyhän profeetta Hannan kirkossa 12.–13 heinäkuuta 2019.
Muuta

Vuonna 2008 valmistui Karhapäästä kertova Mikko Keinosen ohjaama dokumenttielokuva Oikeauskoisen nousu ja tuho, jonka Yle esitti samana keväänä. Samana vuonna piti myös ilmestyä Liisa Pajukaarteen kirjoittama  Karhapään elämäkerta, mutta teosta ei lopulta julkaistu.
Sonkajanrannan koulu paloi 1950-luvulla, jolloin tuhoutui paljon Karhapäälle ja Karjalan Veljeskunnalle kuulunutta esineistöä.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 2003

Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 2003 olivat kautta aikain 23. jääpallon MM-kilpailut ja ne järjestettiin Arkangelissa Venäjällä. Vuodesta 2003 lähtien MM-turnausta alettiin järjestää joka vuosi, aiemman joka toisen vuoden sijasta. Turnaus oli alun perin määrä järjestää Norjassa, mutta maa päätti luopua kisajärjestelyistä suuren taloudellisen riskin takia.
Osallistuneita maita oli yhdeksän: Norja, Ruotsi, Venäjä, Suomi, Kazakstan, Yhdysvallat, Valko-Venäjä, Alankomaat ja ensikertalainen Viro.
Joukkueet pelasivat lohkoissaan yksinkertaisen sarjan, jossa voitosta sai kaksi, tasapelistä yhden ja tappiosta nolla pistettä. A-lohkon neljä parasta selvisi mitaliotteluihin. Viides pelasi sijoitusottelussa B-lohkon voittajan kanssa.
MM-kultaa voitti Ruotsi, se voitti loppuottelussa Venäjän maalein 5-4. Pronssia sai Kazakstan, joka voitti Suomen pronssiottelussa. Mitalisija oli Kazakstanille ensimmäinen jääpallon MM-turnauksissa.
A-lohko

|  #  |  Joukkue   |  O |  V |  T |  H |  TM  |  PM  |  ME  |  P  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  Ruotsi | 4 | 4 | 0 | 0 | 27 | 9  | +18 | 8 |
| 2 |  Venäjä | 4 | 3 | 0 | 1 | 27 | 11 | +16 | 6 |
| 3 |  Suomi | 4 | 2 | 0 | 2 | 14 | 17 | -3 | 4 |
| 4 |  Kazakstan | 4 | 1 | 0 | 3 | 12 | 27 | -15 | 2 |
| 5 |  Norja | 4 | 0 | 0 | 4 |  9 | 25 | -16 | 0 |
B-lohko

|  #  |  Joukkue   |  O |  V |  T |  H |  TM  |  PM  |  ME  |  P  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 |  Valko-Venäjä | 3 | 3 | 0 | 0 | 36 | 9  | +27 | 6 |
| 7 |  Yhdysvallat | 3 | 2 | 0 | 1 | 37 | 6  | +31 | 4 |
| 8 |  Viro | 3 | 1 | 0 | 2 | 11 | 39 | -28 | 2 |
| 9 |  Alankomaat | 3 | 0 | 0 | 3 |  7 | 34 | -27 | 0 |
Parhaat pelaajat

| --- | --- |
Paras maalivahti::  Andreas Bergwall
Paras puolustaja::  Pär Gustafsson
Paras keskikenttäpelaaja::  Aleksandr Tjukavin
Paras hyökkääjä::  Sergei Obuhov
Mitalistijoukkueet

| --- | --- |
Kultaa::  Ruotsi  Andreas Bergwall, Daniel Kjörling,  Marcus Bergwall,  Daniel Eriksson,  Per Gustafsson, Göran Rosendahl, Anders Östling,  Per Fosshaug, Stefan Söderholm, Michael Carlsson, Henrik Hagberg, Andreas Lindström, Magnus Muhrén,  Stefan Erixon,  Patrik Södergren, Patrik Nilsson
Hopeaa::  Venäjä  Vjatšeslav Rjabov,  Aleksandr Jevtin, Andrei Zolotarjov, Oleg Haidarov, Mihail Svešnikov, Aleksandr Tjukavin, Nikolai Kadakin, Juri Pogrebnoi, Sergei Obuhov, Aleksei Štšeglov, Ivan Maksimov, Sergei Lomanov,   Oleg Tšubinski, Pavel Frants, Valeri Gratšov, Rinat Šamsutov, Nikolai Jarovitš
Pronssia::  Kazakstan  Mihail Paškin,  Aleksandr Kosyntšuk, Andrei Timušev,  Aleksei Zolotarjov,  Aleksandr Zinkevitš, Aleksandr Kiprijanov,  Denis In-Fa-Lin,  Aleksandr Drjagin, Andrei Marjašin, Aleksandr Brattsev, Aleksei Žerebkov, Vladislav Novožilov,  Juri Loginov, Aleksei Baženov, Aleksei Zagarskih,  Denis Slautin
M/S Victoria I

| M/S Victoria I |
| --- | --- |
 M/S Victoria I Tallinnassa 2024.
Tyyppi:  matkustaja-autolautta
Nykyinen reitti:  Helsinki – Tallinna
Lippuvaltio:   Viro
Kotipaikka:  Tallinna
IMO-numero:  9281281
MMSI-numero:  276519000
Tunnuskirjaimet:  ESRP
Operaattori:  As Tallink Grupp
Omistaja:  Tallink
Rakennustelakka:   Aker Finnyards, Rauman telakka, Suomi
Rakennusnumero:  434
Tilattu:  15. lokakuuta 2002
Kölinlasku:  11. maaliskuuta 2003
Vesillelasku:  16. lokakuuta 2003
Luovutettu:  9. maaliskuuta 2004
Tekniset tiedot
Kansien määrä:  11
Pituus:  192,9 m
Leveys:  29 m
Syväys:  6,5 m
Bruttovetoisuus (GT):  40 975
Koneisto:  4 × Wärtsilä 16W32 -dieselmoottoria
Koneteho:  26 240 kW
Jääluokitus:  1A Super
Nopeus:  22 kn
Hyttipaikkoja:  2 254
Hyttejä:  739
Lastikapasiteetti:  1 000 m
Autokapasiteetti:  400 henkilöautoa
Sisaralukset:  M/S Romantika
Lähteet:  
M/S Victoria I on Virolaisen Tallink Gruppin omistama matkustaja-autolautta, joka valmistui vuonna 2004 Aker Finnyardsin telakalta. Victoria liikennöi Helsinki-Tallinna linjalla Tallink-brändin alla, tehden 22 tunnin risteilyitä, sekä reittimatkoja välillä. Alus on liputettu Viroon, ja sen kotisatama on Tallinna. Victorian sisaralus on vuonna 2002 valmistunut M/S Romantika.
Victoria palasi kesä-elokuun 2024 ajaksi vanhalle linjalleen, Tallinnasta Maarianhaminan kautta Tukholmaan. Alus teki myös kesäsesongin aikana yhteensä kahdeksan erikoisristeilyä Helsingistä Tallinnan kautta Visbyyseen. Tallink palautti Victorian kuitenkin Helsingin ja Tallinnan välille elokuun 2024 lopulla, ja siinä Victorian on tarkoitus pysyä ainakin toukokuun 2025 loppuun saakka.
Alus tarjosi vuosina 2022, ja 2023 majoituspalveluita Skotlannissa Venäjän hyökkäyssodan pakolaisille. Aluksen vuokrasi Skotlannin hallitus, ja yhteensä Victoria oli Skotlannissa 11 kuukautta.
Laivan palvelut > Ravintolat, kahvilat, sekä baarit

Grande Buffet, buffet-ravintola, kansi 7.
The Chef’s Kitchen, å la carte -tyylinen ravintola, kansi 7.
Fast Food 25H, pikaruokaa, jälkiruokia ja välipaloja tarjoileva ravintola. Kansi 6.
Grill House, erilaisia grilliruokia tarjoileva à la carte -tyylinen ravintola. Kansi 7.
Coffee & Co, toasteja, salaatteja ja jälkiruokia tarjoileva kahvila. Kansi 7.
Sea Pub, erilaisia alkoholijuomia ja naposteltavia tarjoava baari. Kansi 7.
Piano Bar, aperitiiveja tarjoileva baari. Kansi 7.
Starlight Cabaret, showbaari, jossa mm. viihdettä, ja musiikkia. Tarjolla erilaisia juomia. Kannet 6, ja 7.
Aluminium Bar, yökerho. Kansi 7.
Laivan palvelut > Myymälät

Tax Free, verovapaa myymälä (ei Helsinki-Tallinna linjalla), josta löytyy alkoholijuomia, makeisia, leluja ja tupakkatuotteita. Kansi 6.
Perfume & Fashion, vaatteita, asusteita, sekä erilaista kosmetiikkaa, ja hajusteita tarjoava myymälä. Kansi 6.
Laivan palvelut > Muuta

Saunaosasto, neljä saunaa, sekä yksi poreallas. Kansi 9.
Lotte Village, lasten leikkihuone. Kansi 7
Hyttiluokat

Suite: aluksen suurimmat hytit, kansilla 8 ja 9. Parivuode, WC, suihku, TV, sohvaryhmä.
DeLuxe: ikkunallisia, mutta A- ja B-hyttejä paremmin varusteltuja hyttejä kansilla 8 ja 9. WC, suihku, TV, parivuode, hiustenkuivain.
A-hytti: ikkunallisia hyttejä kannella 5. WC, suihku, TV
A Premium: parisängyllisiä ikkunahyttejä kansilla 5 ja 8. Parivuode, WC, suihku ja TV.
B-hytti: ikkunattomia hyttejä 1–4 hengelle kansilla 5, 8 ja 9. WC, suihku ja TV.
Kansikuvaus

Kansi 11: helikopterikansi
Kansi 10: komentosilta ja aurinkokansi
Kansi 9: hyttejä, kokoustiloja, aurinkokansi, saunaosasto
Kansi 8: hyttejä
Kansi 7: Ravintolat,- sekä baarit.
Kansi 6: Myymälät, info, kokouskeskus, sekä pikaruokala.
Kansi 5: hyttejä
Kansi 4: autokansi (nostettava henkilöautokansi)
Kansi 3: autokansi
Kansi 2: konehuoneiden ylätasot ja muita teknisiä tiloja
Kansi 1: pää- ja apukonehuoneet, teknisiä tiloja
Käyttöhistoria > 2002-2004, rakennusvaihe

M/S Victoria I tilattiin vuonna 2002, kun Tallink oli juuri vastaanottanut M/S Romantikan. Myöhemmin näiden alusten pohjalta kehitettiin myös kolmikko M/S Galaxy, M/S Baltic Princess ja M/S Baltic Queen. Tilaus tehtiin 15. lokakuuta 2002, ja alusta alettiin rakentaa Aker Finnyardsin (nyk. Meyer Turku) Rauman telakalla. Laivan kölinlasku tapahtui 11. maaliskuuta 2003, ja noin seitsemän kuukauden jälkeen aluksen kastoi Ilon Wikland. Koeajoille päästiin helmikuussa 2004, ja Victoria I luovutettiin AS Tallink Gruppille 9. maaliskuuta 2004. Aluksen nimen perään jouduttiin lisäämään järjestysnumero I, koska Viron kauppa-alusrekisterissä ei saa olla kahta samannimistä laivaa, ja siellä oli jo aiemmin ollut Victoria-niminen rahtialus.
19. maaliskuuta 2004 Victoria I saapui Tallinnaan. Seuraavana päivänä alusta esiteltiin Helsingissä. 21. maaliskuuta 2004 alus esiteltiin myös Tukholmassa, ja samana päivänä se aloitti normaalin liikenteen Tukholman ja Tallinnan välillä. 1. toukokuuta 2004 Victoria I alkoi poiketa matkalla myös Maarianhaminassa, kun Viro liittyi Euroopan unioniin ja tax-free-myynti olisi loppunut, mikäli käyntejä Maarianhaminassa ei enää tehtäisi.
Käyttöhistoria > 2005-2020

18.–19. marraskuuta 2005 Victoria I teki pikkujouluristeilyn Helsingin ja Tallinnan välillä. Heti perään, 19.–20. marraskuuta 2005 se teki myös kampanjaristeilyn presidentinvaaleihin valmistautuneelle Tarja Haloselle. Suomen Merimies-Unioni kritisoi Viron lipun alla seilaavan aluksen valintaa tarkoitukseen.
Ajalla 7.–11. kesäkuuta 2007 Victoria I oli konferenssilaivana Pietarissa. Useana uutenavuotena Victoria I on ajanut Pietarista Helsinkiin, Tukholmaan ja Tallinnaan suuntautuvia risteilyjä erään sikäläisen matkatoimiston rahtaamana.
Vuosina 2009, 2010, 2011, ja 2012 Venäläinen Expo Tour- vuokrasi Victoriaa risteilyilleen Pietarista.
Victorian tutka-antenni irtosi, ja rikkoi kaksi ikkunaa alukselta kovassa myrskyssä 4. joulukuuta 2015. Alus oli matkalla kohti Tukholmaa, ja kääntyi takaisin Tallinnaan. Aluksen ikkunat korjattiin, ja alus pääsi jatkamaan liikennettä 6. joulukuuta 2015.
Tallink aloitti vuonna 2017 tutkinnan mahdollisesta viasta Romantika, ja Victoria- laivoissa, joka aiheutti tukien, tai antennien irtoamisen myrskyssä. Romantikalla kävi vastaava onnettomuus myrskyn vuoksi 12. tammikuuta 2017.
Käyttöhistoria > 2020-2022, koronapandemia

M/S Victoria I tuurasi M/S Silja Europaa 9.–18. helmikuuta 2020 reitillä Helsinki–Tallinna Silja Europan joutuessa olemaan telakalla aiottua pidempään.
Koronapandemian alettua Victorian liikenne Tallinna-Maarianhamina-Tukholma linjalla päättyi. Alus makuutettiin Tallinnaan.
M/S Victoria I, joka normaalisti liikennöi Tallinnasta Tukholmaan, teki kesäkaudella 2020 11 tunnin päiväristeilyjä Helsingistä Tallinnaan 31. elokuuta 2020 asti koronaviruspandemian aiheuttamien matkustusrajoituksien vuoksi.
M/S Victoria I korvasi 25. syyskuuta 2020-31. joulukuuta 2020 M/S Silja Europan 22 tunnin risteilyillä Helsingistä Tallinnaan koronaviruspandemian aiheuttaman matkustajamäärien romahtamisen vuoksi.
Kesäkuussa 2021 Tallink ilmoitti aikarahdanneensa M/S Romantikan sekä M/S Victoria I:n välimerelle Ranskan sekä Marokon ja Italian välille lokakuun 2021 alkuun asti.
Vuonna 2022 Tallink ilmoitti, ettei ota Victoriaa toiseksi laivaksi Tallinnan ja Tukholman välille, ja jatkaa liikennöintiä yhdellä laivalla ainakin 2022 loppuun saakka. Sitä ennen alus liikennöi Helsingin ja Tallinnan välillä.
Käyttöhistoria > 2022-2023 heinäkuu, vuokraus Skotlantiin

Heinäkuussa 2022 Tallink ilmoitti vuokranneensa M/S Victoria I:n Skotlannin hallitukselle majoituslaivaksi puoleksi vuodeksi. Aluksen vuokraus alkoi 8. heinäkuuta 2022, ja se kesti kokonaisuudessaan vuoden. Vuokraaja käytti option kolmelle lisäkuukaudelle. Victoria tarjosi majoituspalveluja Ukrainan sodan pakolaisille
Victorian vuokraus Skotlannissa päättyi kesäkuussa 2023. Alus telakoitiin A&P Tyne telakalla ennen sen paluumatkaa Tallinnaan.
Victoria saapui Tallinnaan 31. heinäkuuta 2023. Alus asetettiin liikennöintitauolle, ja se makuutetiin Tallinnaan.
Käyttöhistoria > 2023 lokakuu-2024 toukokuu, 22h-risteilyt Helsingistä Tallinnaan

Syyskuussa 2023 Tallink ilmoitti M/S Victoria I:n aloittavan uudelleen Helsingin ja Tallinnan väliset 22 tunnin risteilyt, jotka olivat olleet tauolla elokuusta 2022 Silja Europan vuokrauksesta johtuen. Risteilyt aloitettiin 12. lokakuuta 2023 Tallinnasta.
Tammikuussa 2024 Tallink ilmoitti M/S Victoria I:n palaavan Tukholman ja Tallinnan väliseen liikenteeseen 31.5.-31.8.2024 väliseksi ajaksi M/S Baltic Queenin pariksi. Samalla ilmoitetiin, että Helsingin ja Tallinnan väliset 22h-risteilyt lopetetaan kesän 2024 ajaksi.
Helmikuussa 2024 Tallink ilmoitti, että yhtiön Victoria-laiva tekee yhteensä kahdeksan erikoisristeilyä Helsingistä, ja Tallinnasta Visbyyn. Risteilyt toteutetaan Tallinna-Tukholma linjan ohella, ja aikataulu on sopeutettu linjan aikatauluun.
Victoria teki viimeisen lähdön Helsinki-Tallinna linjalla 29. toukokuuta 2024.
Käyttöhistoria > 2024 kesäkuu-, paluu Tallinna-Ahvenanmaa-Tukholma linjalle

Victoria I palasi Tallinna-Ahvenanmaa-Tukholma linjalle lähes neljän vuoden liikennöintitauon jälkeen, kun se lähti 31. toukokuuta 2024 Tallinnasta Tukholmaan. Victoria lopetti liikennöinnin aiemmin linjalla vuonna 2020 johtuen koronaviruspandemiasta. Alus liikennöi linjalla vilkkaimpien kesäkuukausien ajan M/S Baltic Queenin lisäksi, ja palaa Helsinki-Tallinna linjalle jälleen 31.elokuuta 2024.
Victoria teki ensimmäisen Visbyn erikoisristeilyn 28. kesäkuuta 2024. Yhteensä se tekee kahdeksan erikoisristeilyä Visbyyn kesällä 2024.