stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristinusko Etelä-Carolinassa
Tunnustuskunnat

Väestötutkimuksen mukaan suurin kristinuskon suuntaus on protestantismi: evankelista protestantismia tunnustaa 35 prosenttia väestöstä. Päälinjan protestantismia tunnustaa 16 prosenttia väestöstä. Mustaan kirkkoon kuuluu 15 prosenttia väestöstä.
Katoliseen kirkkoon kuuluu 10 prosenttia väestöstä.
Yhdysvalloissa kristillisiin kirkkoihin lasketaan kuuluvaksi myös mormonit ja Jehovan todistajat. Näihin liikkeisiin kuuluu molempiin noin prosentti väestöstä.
| Yhteisö | Perinne | Perhe | Seurakunnat | Kannattajat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Eteläinen baptistikonventio | Evankelikalismi | Baptismi | 2 109 | 816 405 |
| Tunnustuskuntiin kuulumattomat seurakunnat | Evankelikalismi | Muut | 1 141 | 454 063 |
| Katolinen kirkko Yhdysvalloissa | Katolinen kirkko | Katoliset kirkot | 120 | 407 840 |
| Yhdistynyt metodistikirkko | Päälinja | Metodismi | 976 | 242 467 |
| African Methodist Episcopal Church | Musta protestantismi | Metodismi | 449 | 108 516 |
| Presbyterian Church (USA) | Päälinja | Reformoidut kirkot | 282 | 63 370 |
Historia > Siirtokunta-kausi (1663–1729)

Kuningas Kaarle II lahjoitti Carolinan siirtokunnan englantilaisille magnaateille. Nämä toivat siirtokuntaansa sekä Englannin kirkon, että suvaitsevaisuuden kannustaakseen kauppaa ja maan asuttamista. Siirtokunnan perustuslaissa (1669) määrätttiin, että seitsemän henkeä voi anoa lupaa seurakunnan perustamiseen.
Boorihappo

| Boorihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  10043-35-3
PubChem CID:  7628
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  H3BO3
Moolimassa:  61,83 g/mol
Ulkomuoto:  Valkoisia kiteitä
Sulamispiste:  169 °C (hajoaa)
Kiehumispiste:  -
Tiheys:  1,435 g/cm3
Liukoisuus veteen:  5,7 g / 100 ml (25 °C)
  
Boorihappo on veteen liukeneva heikko happo. Boorihappo esiintyy huoneenlämmössä kiinteässä muodossa, värittöminä kiteinä tai valkoisena jauheena. Sen kemiallinen kaava on H3BO3, moolimassa 61,83 g/mol, tiheys 1,435 g/cm³, sulamispiste 169 °C ja CAS-numero 10043-35-3. Boorihappoa käytetään esimerkiksi antiseptisenä aineena, hyönteismyrkkynä, palonestoaineena, ydinvoimaloissa fissioreaktion hätäsammutukseen, painevesireaktoreissa tehon säätöön sekä muiden kemiallisten yhdisteiden lähtöaineena.
Boorihaposta käytetään myös nimeä ortoboorihappo. Boorihapon suolat ovat boraatteja. Mineraalina boorihappo tunnetaan nimellä sassoliini.
Boorihapon anatomis-terapeuttis-kemiallinen lääkeluokitus eli ATC-luokitus on S02AA03. Sen kemiallinen kaava on B(OH)3 ja sen CAS-numero on 10043-35-3. Sen sulamispiste on 169°C ja moolimassa on 61,83g/mol. Sopiva säilytyslämpötila on huoneenlämpö.
Käyttö

Boorihappoa voidaan käyttää sammen mädin eli aidon kaviaarin säilöntäaineena. Boorihapon E-koodi on E284 ja sen ADI-arvo eli hyväksyttävä päivittäinen enimmäissaanti yhdessä natriumtetraboraatin E285 kanssa on yhteismäärälle 0,16 mg/kg/vrk.
Boorihappoa käytetään jauheena kasvien lannoitteena. Sitä käytetään myös sokeriliuoksessa muurahaisten torjunta-aineena.
Boorihappoa käytetään tanssipaikoissa lattiapintojen hoitoon. Tällöin aine saattaa pölytä ja silloin se voi olla terveydelle haitallista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kansainvälinen kemikaalikortti: Boorihappo
Ruokavirasto: E284 - Boorihappo
Boorihapon käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 26.12.2014.
PubChem: Boric acid (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Boric acid (englanniksi)
DrugBank: Boric acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Boric acid (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Boric acid (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical – boric acid (englanniksi)
Borgå Nya Tidning

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Borgå Nya Tidning oli Porvoossa vuosina 1892–1901 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Lehti perustettiin uneliaana ja puolueellisena pidetyn Borgåbladetin kilpailijaksi. Linjaltaan maltillisen ruotsinmielisenä se korosti paikallisuuttaan ja ajoi erityisesti kansansivistyksen ja maaseutuväestön asiaa. Kenraalikuvernööri Bobrikov lakkautti avoimen perustuslailliseksi asettuneen lehden syyskuussa 1901.
Aluksi kolmesti ja vuodesta 1896 lähtien kahdesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 550 kappaletta vuonna 1900. Päätoimittajina työskentelivät Karl Alexander Björkstén (1892–1895 ja 1897–1901) ja Konrad Björkstén (1896–1897) ja vastaavana toimittajana Edvard Rindell (1893–1901).
Aiheesta muualla

Borgå Nya Tidning digitoituna kansalliskirjastossa
Daniel Borimirov

Daniel Borimirov (bulg. Даниел Боримиров, s. 15. tammikuuta 1970 Vidin, Bulgaria) on bulgarialainen jalkapalloilija, joka edusti pitkään Levski Sofiaa sekä vuodet 1995–2003 saksalaista TSV 1860 Müncheniä. Saksan Bundesliigassa hän pelasi 214 ottelua. Hänen pelipaikkansa oli hyökkääjä.
Bulgarian maajoukkueessa Borimirov pelasi 67 ottelua ja teki niissä viisi maalia vuosina 1993–2005. Borimirov edusti maataan muun muassa MM-kilpailuissa 1994 ja 1998 sekä EM-kilpailuissa 1996 ja 2004.
Aiheesta muualla

Borimirov Yahoo! Sportin tietokannassa (italiaksi)
Profiili LevskiSofia.info -sivustolla (englanniksi)
Eugène Ionesco

Eugène Ionesco vuonna 1993.
Eugène Ionesco (synt. Eugen Ionescu; 26. marraskuuta 1909 Slatina, Romania – 29. maaliskuuta 1994 Pariisi, Ranska) oli romanialaissyntyinen näytelmäkirjailija. Ionesco luetaan niin sanotun absurdin teatterin tärkeimpiin nimiin.  Hän tarkasteli näytelmissään inhimillistä vuorovaikutusta ja rajoituksia, joita kieli sille asettaa.
Ionesco asui suurimman osan elämästään Ranskassa. Hän myös kirjoitti lähes koko tuotantonsa ranskaksi. Hän aloitti näytelmien kirjoittamisen 30-vuotiaana. Ensimmäiset kymmenen vuotta kului pienen pariisilaisen avantgarde-teatterin näytelmäntekijänä, ennen kuin Ionesco alkoi saada tunnustusta suurilla näyttämöillä.
Ionescon ensimmäisten näytelmien keskiössä on usein pariskunta, joiden ympärillä tapahtuu burleskeja asioita. Ionesco kuvaa maailman epätodellisuutta huumorin keinoin. Hän ei kuitenkaan käsittele teemaa abstraktioilla vaan konkreettisilla kuvilla, esimerkiksi näyttämön esineiden nopealla lisääntymisellä. Vuodesta 1957 alkaen Ionescon näytelmissä alkoi esiintyä Bérenger-niminen pelokas pieni mies. Tämän hahmon kautta Ionesco kuvaa esimerkiksi totalitarismin syntyä Sarvikuonot-näytelmässä (1959).
Ionescon tunnetuimpia näytelmiä ovat Kalju laulajatar, Oppitunti, Sarvikuonot ja Tuolit. Niitä kaikkia on esitetty myös Suomessa. Vuonna 1955 Ionescon näytelmä Uusi vuokralainen sai maailmanensi-iltansa helsinkiläisessä Lilla Teaternissa.
Painettuja suomennoksia

Kuningas kuolee, 1964.
Erakko, 1976.
Kalju laulajatar, 1995.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eugène Ionesco Wikimedia Commonsissa
Sitaatteja aiheesta Eugène Ionesco Wikisitaateissa
Eugene Ionesco – absurdin teatterin toteuttaja. Ylen Elävä arkisto.
Eugene Ionesco Home Page (Arkistoitu – Internet Archive).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea 2  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  SNAC  IdRef
Borisovka

| Borisovka Борисовка |
| --- | --- |
 lippu:  Borisovkan piirin vaakuna
 Belgorodin alueen sijainti
 Borisovka
 Koordinaatit: 50.6086°N, 36.0122°E 
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Belgorodin alue
Piiri:  Borisovkan piiri
Väkiluku (2010):  13 896
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Borisovka (ven. Борисовка) on kaupunkityyppinen taajama Belgorodin alueella Venäjällä. Se on etelästä Ukrainan Harkovan alueeseen rajoittuvan Borisovkan piirin hallintokeskus. Taajamassa asui 13 896 ja koko piirissä 26 252 henkeä (vuonna 2010).
Borisovkasta johtaa paikallistieyhteys lounaaseen Graivoroniin ja sieltä edelleen Ukrainan rajalle, jonka toisella puolella on Sumyn alueen Oh’tyrkan piirin (Velyka Pysarivkan rajanylityspaikka).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Borisovka Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat
Alkio (joukko-oppi)

Alkio (myös elementti tai jäsen) on joukko-opissa joukon sisältämä objekti.
Joukko-oppi ja alkiot

Joukossa A = {1, 2, 3, 4} on neljä alkiota: 1, 2, 3 ja 4. Näiden muodostamat ryhmät, esimerkiksi {1, 2} ja {3}, ovat A:n osajoukkoja.
Joukon alkiot voivat olla mitä tahansa olioita. Esimerkiksi joukossa C = {Kasper, Jesper, Joonatan} on kolme alkiota: Kasper, Jesper ja Joonatan. Joukon alkiot voivat olla myös joukkoja. Esimerkiksi joukon B = {1, 2, {3, 4} } alkiot eivät ole 1, 2, 3 ja 4, vaan joukossa on kolme alkiota: luvut 1 ja 2 sekä joukko {3, 4}.
Merkitseminen

Relaatiota "kuuluu joukkoon" merkitään merkillä ∈. Esimerkiksi x ∈ A tarkoittaa, että x on joukon A alkio. Voidaan myös sanoa, että "x on joukossa A" tai "A sisältää x:n". Jos x ei kuulu joukkoon A, se merkitään x ∉ A.
Tyhjä joukko on joukko, jossa ei ole yhtään alkiota. Tyhjää joukkoa merkitään  \varnothing :lla tai  \{\}:lla.
Joukkojen mahtavuus

Joukon alkioiden lukumäärää kutsutaan mahtavuudeksi. Esimerkiksi edellä määritellyn joukon A mahtavuus on 4, joukkojen B ja C taas 3. Joukon mahtavuus voi olla myös ääretön. Tällainen joukko on esimerkiksi luonnollisten lukujen joukko.
Esimerkkejä

Yllä olevien joukkojen mukaisesti:
2 ∈ A
{3, 4} ∈ B
{3, 4} on joukon B alkio
3 ∉ B
Joukon D = {2, 4, 6, 8, 10, 12} mahtavuus on 6.
Joukon P = {2, 3, 5, 7, 11, 13, ...} (alkuluvut) mahtavuus on ääretön.
Kirjallisuutta

Rikkonen, Harri: Matematiikan pitkä peruskurssi II: Reaalimuuttujan funktioiden differentiaalilasku.  Helsinki:  Otakustantamo, 1969.  ISBN 951-671-022-0
Pitkäranta, Juhani: Calculus Fennicus.  Helsinki:  Avoimet oppimateriaalit ry, 2015.  ISBN 978-952-7010-12-9
Lipschutz, Seymour: Set Theory and Related Topics.  McGraw-Hill, 1964.  ISBN 0-07-037986-6
Bomarsund

Bomarsundin raunioita
Tietokoneella piirretty havainnekuva Bomarsundin päälinnoituksesta ennen sen tuhoamista.
Linnoituksen sijainti Ahvenanmaan kartalla.
Bomarsundin linnoitus on Ahvenanmaalla Sundin kunnassa Bomarsundin kylässä sijaitseva rauniolinna. Sen päälinna oli Ahvenanmaan kaikkien aikojen suurin rakennus. Linnoitus tuhottiin Oolannin sodan Bomarsundin taistelussa vuonna 1854.
Historia > Rakentaminen

Kun Venäjä oli saanut Suomen vuoden 1808 Suomen sodassa, se halusi vahvistaa uuden länsirajansa puolustusta. Bomarsundin linnoituksesta piti tehdä tarpeeksi iso, jotta se kestäisi pitkää piiritystä. Rakennustöitä valmisteltiin jo 1810–1819, jolloin tehtiin ensimmäiset piirustukset, mutta suunnitelmat hylättiin vuonna 1820. Vuonna 1828 keisari Nikolai I tilasi uudet piirustukset. Linnoitusta alettiin rakentaa vuonna 1832. Päälinnake rakennettiin vuosina 1832–1844 ja otettiin käyttöön jo vuonna 1839. Prästön suojatornia alettiin rakentaa vuonna 1842, Notvikin tornia vuonna 1844 ja Brännklintin tornia vuonna 1852. Muut osat linnoituksesta olivat edelleen kesken Bomarsundin taistelun alkaessa vuonna 1854.
Linnoituksen viereen syntyi pientä varuskuntakaupunkia muistuttanut taajama Skarpans, jossa asui sotilaita, sotilaiden perheitä ja muita siviilejä.
Historia > Oolannin sota

Vuonna 1853 alkanut Krimin sota laajeni vuonna 1854 Itämerelle Oolannin sodaksi. Tuolloin Bomarsundin linnoitus oli vasta puolivalmis.
Brittiläiset ja ranskalaiset joukot hyökkäsivät linnoitukseen 8. elokuuta 1854 noin 12 000 miehellä. Samaan aikaan noin 40 Itämeren laivaston alusta asettui puolikaareen Lumparnille linnoituksen edustalle. Puolustajia linnoituksessa oli noin 2 200, joukossa suomalaisia tarkka-ampujia, ja hyökkääjiä oli noin 12 000. Neljän päivän taisteluiden jälkeen linnoitus antautui.
Noin kaksituhatta sotavankia vietiin Ranskaan ja Englantiin. Myöhemmin linnoitus tuhottiin, koska brittiläisten etujen mukaista oli estää venäläisten sotilaallinen toiminta saarilla. Krimin sodan vuonna 1856 päättäneeseen Pariisin rauhansopimukseen otettiin määräys, ettei Ahvenanmaata saa linnoittaa.
Linnan rakenne > Suunnitelmat ja toteutus

Bomarsundin 1810-luvulla laadittu ensimmäinen linnoitussuunnitelma perustui bastioneihin. Kun tykit ja tuliaseet yleistyivät, bastionijärjestelmä jäi vanhanaikaiseksi. Uudet piirustukset noudattivat ranskalaisen markiisi Marc René de Montalembertin mallia, jossa tykkien suojaksi rakennettiin pomminkestävät tiilimuurit.
Päälinnake rakennettiin tiilistä, graniitista ja rautapellistä. Rakennustöihin osallistui sotilaita, insinöörejä ja vankeja. Puolustuslinnoituksen lisäksi rakennuksesta tuli kommendantin virka-asunto ja Venäjän vallan symboli. Linnakkeessa oli myös ortodoksinen kirkko ja muiden uskontokuntien kappelit. Suunnitelman mukaan päälinnakkeen länsipuolelle oli tarkoitus rakentaa vielä suurempi linnoitus, joka olisi ollut halkaisijaltaan yli kilometrin levyinen valtava ympyrä. Ympärysmuuriin olisivat kytkeytyneet alkuperäinen päälinnake, linnoitettu makasiini ja sairaala, viisi puolustustornia (A, B, C, D ja F), joukko barbetteja sekä tykkipatteri (E). Tästä kokonaisuudesta valmistui vain C-torni eli Brännklintin torni. Sairaalaa, makasiinia ja neljää muuta tornia alettiin rakentaa, mutta ne eivät ehtineet valmistua ennen sotaa. Suuri ulkomuuri jäi kokonaan rakentamatta. C-tornissa ei ollut tykkien ampuma-aukkoja idän puolella, koska tornin takasivu olisi päämuurin valmistuttua jäänyt linnoituksen sisäpihalle.
Kaikkiaan Bomarsundin alueelle oli tarkoitus tulla kaksitoista puolustustornia, joista edellä mainitun läntisen C-tornin ohella valmistuivat linnakkeen pohjoispuolisella niemellä sijainnut Notvikin torni (U-torni) ja idässä viereisellä Prästön saarella sijainnut Z-torni, joiden oli tarkoitus suojata satamaa ja linnoitusta pohjoiselta merenselältä tulevalta hyökkäykseltä. Prästön tornin korkeus oli 14 metriä ja halkaisija 42 metriä. Puolet tornin tiloista oli sotilaiden ja tykkien sijoituspaikkana, toinen puoli toimisto- ja huoltotiloina.
Bomarsundin suunnitelmat perustuivat oletukseen, että vihollinen hyökkäisi pohjoisesta, joten kiinteiden varustusten rakentaminen keskittyi linnoituksen pohjoispuolelle. Linnoituksen länsi- tai kaakkoispuolelta Lumparnin selältä tulevaan hyökkäykseen ei uskottu, koska Lumparnille idästä johtavan Ängösundin salmen oletettiin olevan liian kapea isoille purjelaivoille ja lisäksi se voitaisiin tarvittaessa suojata tykkiveneillä. Tämä osoittautui virheeksi, sillä Bomarsundin taistelussa vihollislaivasto saapui juuri suojattoman Ängösundin kautta.
Linnan rakenne > Nykytila

Linnan rauniot ovat matkailukohde. Muinaismuistoalueen pinta-ala on 870 hehtaaria. Päälinnasta on jäljellä joitakin graniittisia muurinpätkiä. Lisäksi raunioina on neljä linnantornia. Päälinnan vieressä ja joskus alueen keskellä laiduntavat lampaat, mutta alueella pystyy silti ihmisetkin liikkumaan vapaasti.
Vanhassa luotsituvassa Prästön saarella toimi pitkään Bomarsundin museo, joka oli avoinna kesäkuukausina. Vuonna 2022 päälinnoituksen välittömään läheisyyteen valmistui uusi vierailukeskus, joka sittemmin on ajanut vanhan suljetun museon virkaa esitellen mm. alueelta löydettyjä tykinkuulia sekä sotilailta jäänyttä esineistöä. Vanha Prästön luotsitupa on nykyään tyhjillään vasta uusitun bomarsundinsillan itäpuolella. Alueen vieressä sijaitsee leirintäalue sekä uimaranta.
Kirjallisuutta

Graham Robins ym.: Bomarsund – det ryska imperiets utpost i väster
Isela Valve: Det flög en kråka över Bomarsund
Gardberg, C.J.: Kivestä ja puusta. Suomen linnoja, kartanoita ja kirkkoja.  Helsinki:  Otava, 2002.  ISBN 978-951-1-17423-3
Suhonen, V.P.: Suomalaiset linnoitukset 1720-luvulta 1850-luvulle.  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 2011.  ISBN 978-952-222-275-6
Sampo Ahto: Suomenlahden rauniolinnat.  Helsinki:  Sotasokeat ry (Kauppakirjapaino Oy), 1977.  Sivut 7–47.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomalaiset linnoitukset: Bomarsund (kuvia) (Arkistoitu – Internet Archive)
Historien om Bomarsund (Arkistoitu – Internet Archive) Ålands museumin sivulla (ruotsiksi)
Suunnitellut (sininen), toteutetut (musta) ja aloitetut (oranssi) rakennelmat.
Vuodelta 1830 oleva kartta Bomarsundin suunnitelmasta, suunnitellun ulkomuurin sisällä Skarpansin asutus.
Pacuvius

Marcus Pacuvius (220 eaa., Brundisium – n. 130 eaa., Tarentum) oli roomalainen tragediakirjailija. Hän oli myös taidemaalari ja säveltäjä. Hänen tuotantoaan on säilynyt vain fragmentaarisesti.
The Boogeyman osa 2: Tappajan paluu

| The Boogeyman osa 2: Tappajan paluu> Boogeyman II |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Bruce Starr Ulli Lommel (poistettu tekijäluettelosta)
Käsikirjoittaja:  Ulli Lommel Suzanna Love Bruce Starr
Tuottaja:  Mark Balsam Ulli Lommel Bruce Starr
Säveltäjä:  Tim Krog
Kuvaaja:  Philippe Carr-Forster David Sperling
Pääosat:  Suzanna Love Ulli Lommel Shannah Hall Rhonda Aldrich
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  New West Films
Ensi-ilta:  1983
Kesto:  79 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:  The Boogeyman – sakset kurkulla
Seuraaja:  Return of the Boogeyman
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Boogeyman osa 2: Tappajan paluu tai Tappajan paluu (Boogeyman II, Revenge of the Boogeyman) on vuonna 1981 valmistunut mutta vuonna 1983 ensi-iltaan tuotu kauhuelokuva, joka on jatkoa elokuvalle The Boogeyman – sakset kurkulla. Elokuvan ohjaajaksi on merkitty Bruce Starr, mutta mukana on ollut myös ensimmäisen osan ohjannut ja tässä pääosaa näyttelevä Ulli Lommel.
Ensimmäisen osan menestyksen myötä Paramount Pictures halusi tuottaa isomman budjetin jatko-osan, mutta Ulli Lommel ei halunnut työskennellä isommalle studiolle vaan päätti tehdä elokuvan itsenäisesti tuotettuna. Elokuva ei ollut ensimmäisen elokuvan tavoin menestys, eikä sitä levitetty muuten kuin videoitse.
Vähäisen budjetin takia elokuvan kokonaiskestosta noin 40 minuuttia koostuu pääasiassa takaumakohtauksista, joihin on käytetty ensimmäisen osan kuvamateriaalia. Tämä ratkaisu on usein saanut kritiikkiä arvostelijoilta.
Näyttelijät

Suzanna Love – Lacey
Ulli Lommel – Mickey Lombard
Shannah Hall – Bonnie Lombard
Shoto von Douglas – Joseph
Bob Rosenfarb – Bernie
Rhonda Aldrich – Cynthia
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa heikoksi kauhisteluksi ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Aiheesta muualla

The Boogeyman osa 2: Tappajan paluu Elonet.
The Boogeyman osa 2: Tappajan paluu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Jean-Christophe Rufin

Jean-Christophe Rufin, 2013.
Jean-Christophe Rufin (s. 28. kesäkuuta 1952 Bourges) on ranskalainen kirjailija. Hän on koulutukseltaan lääkäri. Hän on Lääkärit ilman rajoja -järjestön entinen varapuheenjohtaja ja osallistuu Action Against Hunger -järjestöjen toimintaan. Hän oli Ranskan suurlähettiläs Senegalissa ja Gambiassa 2007–2010. Vuonna 2008 hänet valittiin jäseneksi Ranskan akatemiaan.
Hän on julkaissut romaaneja ja esseitä sekä yhdessä muiden tekijöiden kanssa tietoteoksia. Rufinin romaani Globalia (2004) oli kotimaassaan myyntimenestys.
Rufin on saanut teoksistaan monia arvostettuja palkintoja. Historiallinen romaani Rouge Bresil sai  Goncourt-palkinnon vuonna 2001. Esikoisteos  L'Abyssin sai Goncourtin esikoisteospalkinnon 1997.
Suomennettuja teoksia

Globalia.  ((Globalia, 2004.) Suom. Erkki Kirjalainen)  Tammi, 2006.  ISBN 951-31-3214-5
Vaellus – Santiago de Compostelan kulkijat.  (alkuteos Immortelle randonnée – Compostelle malgré moi)  Suomentanut Marja Luoma. Gummerus, 2015.  ISBN 9789512097456
Aiheesta muualla

Marjatta Ripsaluoma: Ilmastoitu painajainen.
Markku Soikkeli: Vanhusten utopiassa identiteetti on julkeutta ja tupakointi urheilua. Satakunnan kansa 2006.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Egeria (pyhiinvaeltaja)

| Egeria> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 300-luku jaa.
Kuollut: 300/400-luku jaa.
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: latina
Aikakausi:  myöhäisantiikki
Pääteokset:  Matka Pyhälle maalle
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Egeria (300-luku) oli antiikin roomalainen nainen, joka tunnetaan Pyhään maahan suuntautunutta pyhiinvaellustaan kuvaavasta matkakertomuksesta Matka Pyhälle maalle (Itinerarium Egeriae).
Egerian arvellaan olleen kotoisin joko Etelä-Galliasta tai Hispanian Gallaeciasta. Hänen on täytynyt olla koulutettu ja suhteellisen varakas, mutta hän ei ole ollut varsinaista ylhäisöä. Joskus on arveltu, että hän olisi saattanut olla jonkun luostarin abbedissa. Toisaalta hän on voinut olla myös maallikko, jonka ympärillä on ollut kristittyjen naisten piiri. Aiemmin Egeriasta käytettiin myös virheellistä nimimuotoa Aetheria.
Egeria teki yhdessä pienen seurueensa kanssa pyhiinvaellusmatkan Pyhälle maalle vuosina 381–384. Matka kulki Egyptin, Palestiinan, Syyrian ja Mesopotamian kautta Konstantinopoliin. Jerusalemissa seurue viipyi pitkän aikaa, ilmeisesti useita vuosia. Egeria kirjoitti matkalla näkemästään tarkkoja muistiinpanoja. Syntynyt matkapäiväkirja, joka nykyisin tunnetaan nimellä Itinerarium Egeriae ja on suomennettu nimellä Matka Pyhälle maalle, oli osoitettu hänen naispuolisille ystävilleen kotimaassa.
Egerian teos on harvinaislaatuinen dokumentti omalta ajaltaan ja ylipäätään yksi harvoja tuon aikaisia naisten kirjoittamia kirjoja. Se on nykyisinkin hyödyllinen lähde muun muassa 300-luvun itäisen Rooman valtakunnan maantieteen, pyhiinvaelluskohteiden ja Jerusalemin tuolloisen jumalanpalveluselämän tuntemisen kannalta, ja arvokas paitsi matka- ja ajankuvauksena myös aikansa kansanlatinan dokumenttina.
Kirjallisuutta

Egeria: Matka Pyhälle maalle.  (Studia Patristica Fennica 12)  Suomentanut Anni Maria Laato. Turku:  Suomen patristinen seura ry, 2021.  ISBN 978-952-69567-1-8
Columella

Columellan patsas. Plaza de las Flores, Cádiz.
Lucius Junius Moderatus Columella (4 jaa. Gades, Hispania Baetica – noin 70 jaa.) oli hispanialaissyntyinen roomalainen kirjailija. Tarantosta löydetyn piirtokirjoituksen mukaan Columella palveli tribuunina legio VI Ferratassa, joka oli sijoitettu Syyriaan.
Armeijauransa jälkeen Columella ryhtyi maanviljelijäksi. Hän omisti suuria maa-alueita Italiassa. Hänen 12-osainen teoksensa Res rustica ('Maataloudesta') on säilynyt kokonaan, ja se on nykyisin tärkein roomalaisen maatalouden lähde yhdessä Cato vanhemman ja Varron teosten kanssa, joita hän toisinaan siteeraa. Teoksessa hän valitti, että Italian suurmaatiloja hoidettiin huonosti, eivätkä italialaiset maataloustuotteet siksi kyenneet kilpailemaan laadussa provinssien tuotteiden kanssa. Teossarjan kymmenes osa oli alun perin tarkoitettu sen viimeiseksi, ja sen Columella kirjoitti Vergiliuksen kunniaksi heksametrilla. Hänen toinen pienempi, puita käsittelevä teoksensa (De arboribus) on myös säilynyt.
Aiheesta muualla

Latinankielinen teksti, The Latin Library
Kirjat I–IV englanninkielisenä käännöksenä, LacusCurtius
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Columella
Käännös suomeksi