stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ranskan siirtomaat
Tausta

Ranska aloitti siirtomaiden perustamisen Pohjois-Amerikkaan, Länsi-Intiaan ja Intiaan löytöretkien ajan Espanjan ja Portugalin menestyksen innostamana valtakilpailussa Britannian kanssa. Se tapahtui 1600-luvun alkupuolella, kun kardinaali Armand de Richelieu vastasi kuningaskunnan asioiden hoidosta. Ennen muita normandialaiset olivat ensimmäisiä siirtomaiden asuttajia. Pohjois-Amerikasta Ranska valloitti pääosan Kanadaa sekä Louisianan alueen Mississippin varrelta (katso Uusi-Ranska). Suurimman osan näistä alueista Ranska kuitenkin menetti Isolle-Britannialle vuosien 1755–1763 suuressa siirtomaasodassa. Myöhemmin Ranska sai Louisianan takaisin, mutta myi sen Yhdysvalloille vuonna 1803. Jotkut historioitsijat nimittävät tätä vaihetta Ranskan ”ensimmäiseksi siirtomaa-ajaksi”.
1800-luvulla Ranska perusti uusia siirtomaita Afrikkaan ja Kaakkois-Aasiaan. Ensimmäisenä Afrikasta valloitettiin Algeria vuonna 1830. Vuosisadan lopulla Ranskan siirtomaita laajennettiin huomattavasti, ja lopulta Ranskan Länsi-Afrikka ja Ranskan päiväntasaajan Afrikka muodostivat yhdessä Algerian kanssa useiden miljoonien neliökilometrien laajuisen yhtenäisen alueen. Ranskan alaisuuteen joutui vuonna 1881 myös Tunisia ja vuonna 1912 Marokko, mutta muista alusmaista poiketen ne säilyttivät laajan autonomian.
Aasiassa Ranskalla oli vanhastaan muutamia alueita Intian rannikolla, muun muassa Mahé. 1800-luvun lopulla Ranska valloitti Indokiinan.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen eräät Saksan siirtomaat ja Osmanien valtakunnalle kuuluneet alueet, kuten Syyria ja Kamerun, siirtyivät Ranskan hallintaan Kansainliiton mandaattialueina.
Kun Ranska joutui toisen maailmansodan aikana vuonna 1940 antautumaan natsi-Saksalle ja suuri osa maasta joutui miehitetyksi, siirtomaat jäivät Vichyn Ranskan hallintaan. Japani miehitti kuitenkin pian Indokiinan, eikä Ranska onnistunut enää sodan jälkeen valtaamaan sitä takaisin, vaan Kambodža, Laos sekä Etelä- ja Pohjois-Vietnam itsenäistyivät.
Vuonna 1946 Ranska ja sen siirtomaat yhdistettiin Ranskan unioniksi, johon varsinaisen Ranskan lisäksi kuului merentakaisia departementteja ja siirtomaita. Vuonna 1958 sen tilalle perustettiin Ranskan yhteisö. Useimmat Ranskan entiset afrikkalaiset siirtomaat itsenäistyivät vuonna 1960, jolloin Ranskan Länsi-Afrikka ja Ranskan Keski-Afrikka jakautuivat muutamassa viikossa joukoksi itsenäisiä valtioita. Marokko ja Tunisia olivat itsenäistyneet rauhanomaisesti jo vuonna 1956, mutta Algeriassa käytiin useita vuosia kestänyt vapaussota, jonka päätteeksi myös se itsenäistyi vuonna 1962.
Siirtomaavallan päätyttyä

Ranskalla on edelleen 2000-luvulla vahvat suhteet entisiin afrikkalaisiin siirtomaihinsa. Näihin suhteisiin liittyy termi Françafrique, joka oli alun perin myönteinen, mutta myöhemmin se on liitetty ahneuden ja kähminnän verkostoon Ranskan ja entisten siirtomaiden eliitin välillä. Tämän verkoston perustajiin luetaan Charles de Gaulle, joka maiden itsenäistyessä halusi pitää siellä kiinni Ranskan vahvasta poliittisesta ja taloudellisesta asemasta. Hänen jälkeensä Ranskan poliittinen johto oli pitkään samalla linjalla. Suhteista on ollut hyötyä muun muassa Yhdistyneiden kansakuntien (YK) äänestyksissä, joissa entisiltä siirtomailta on tullut tukea. Nykyisin verkoston merkityksen arvioidaan olevan väistymässä.
Osa vuonna 1960 itsenäistyneistä Ranskan entisistä siirtomaista jäi edelleen jäseniksi Ranskan yhteisöön, joka kuitenkin on myöhemmin lakkautettu.
Sotilaallisesti Ranska on vetäytynyt alueilta lukuun ottamatta Djiboutia ja Gabonia, joissa sillä on tukikohdat. Erityisen tärkeä Ranskalle on ollut Gabon siellä olevan öljyn ja uraanin vuoksi.
Freedom House on luokitellut useimmat Ranskan entiset siirtomaat diktatuureiksi. Ainoastaan Benin ja Mali ovat olleet vapaita ennen vuotta 2011, jolloin Tunisiassa ja Norsun­luu­rannikolla tapahtui vallanvaihdos.
Ranskan merentakaiset alueet nykyään

Ranskan hallinnassa on edelleen muutamia pienehköjä merentakaisia alueita, etupäässä saaria, mutta niitä ei enää pidetä siirtomaina vaan merentakaisina departementteina (ransk. Départements d’outre-mer), territorioina (ransk. Territoires d’outre-mer) tai paikallishallintoalueina (ransk. Collectivités d’outre-mer). Merentakaisia departementteja ovat Ranskan Guayana, Guadeloupe, Martinique, Réunion ja Mayotte, paikallishallintoalueita Saint-Barthélemy, Saint-Martin, Saint-Pierre ja Miquelon, Wallis ja Futuna sekä Ranskan Polynesia. Hallinnollisesti erikois­asemassa on Uusi-Kaledonia. Niiden yhteenlaskettu asukasmäärä on noin 2 650 000.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ranskan siirtomaat Wikimedia Commonsissa
Siirtomaavallat
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   Alankomaat   Belgia  |   Britannia   Espanja  |   Italia   Japani  |   Kuurinmaa   Ranska  |   Ruotsi   Saksa  |   Tanska   Portugali  |   Venäjä   Yhdysvallat  |
Ranskan alueet maailmalla nykyään.
Robert Engle

| Robert Engle |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 10. marraskuuta 1942 (ikä 81)
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Cornell University
Väitöstyön ohjaaja:  Liu Ta-Chung
Tutkimusalue:  Taloustiede
Palkinnot:   Nobelin taloustieteen palkinto
Robert Franklin Engle III (s. 10. marraskuuta 1942, Syracuse, New York) on yhdysvaltalainen vuonna 2003 Nobelin taloustieteen palkinnon saanut ekonomisti.  Engle tunnetaan erityisesti aikasarja-aineistojen tilastollisen tutkimuksen menetelmien kehittämisestä.
Engle suoritti perustutkintonsa Williams Collegessa fysiikassa.  Myöhemmin Engle suoritti jatkotutkinnon fysiikassa vuonna 1966 ja tohtorintutkinnon taloustieteessä vuonna 1969 Cornell Universityssa.  Urallaan Engle on toiminut Massachusetts Institute of Technologyn, University of California, San Diegon sekä nykyisin New Yorkin yliopiston Stern School of Businessin taloustieteen professorina.
Englen merkittävin tutkimustyö liittyy aikasarja-aineistojen tutkimukseen: Engle on erityisesti kehittänyt menetelmiä odottamattomien hintavaihteluiden tutkimiseen rahoitusmarkkinoilla.  Kyky arvioida ja ennustaa näitä hintavaihteluita on tärkeää sijoitussalkkujen riskinhallinnassa, erityisesti monien arvopaperi- ja korkojohdannaisten osalta.  Engle kehitti tilastollisia menetelmiä, joilla pystytään analysoimaan aineistoa, jossa volatiliteetti vaihtelee ehdollisesti.
Käytännössä tunnettuja Englen kehittämiä ekonometrian konsepteja ovat ehdolliseen volatiliteettiin liittyvä tutkimus ((G)ARCH-mallit) sekä mm. menetelmät, joilla voidaan tutkia sisältääkö aikasarja ehdollisia volatiliteetin muutoksia (test for ARCH effects) sekä ovatko nämä ilmiöt epäsymmetrisiä (Engle-Ng test for sign and size asymmetricity). Lisäksi hänellä on tärkeä asema uusien Multivariate GARCH -spesifikaatioiden kehittämisessä. Ensimmäisen sukupolven malleista VECH - spesifikaatio (Bollerslev, Engle & ? 1988), sekä toisen sukupolven malleista hänen versionsa DCC -spesifikaatioksi (2002) ovat yleisesti käytössä.
Merkittävimmät teokset

Autoregressive Conditional Heteroskedasticity With Estimates of the Variance of UK Inflation Econometrica 50 (1982): 987–1008.
Estimation of Time Varying Risk Premia in the Term Structure: the ARCH-M Model (David Lilienin ja Russell Robinsin kanssa), Econometrica 55 (1987): 391–407.
Co-integration and Error Correction: Representation, Estimation and Testing (Clive Grangerin kanssa), Econometrica 55 (1987): 251–276.
Semi-parametric estimates of the relation between weather and electricity demand (C. Grangerin, J. Ricen and A. Weissin kanssa), Journal of American Statistical Association 81 (1986): 310–320.
Exogeneity (David Hendryn ja Jean-Francois Richardin kanssa), Econometrica 51 (1983): 277–304.
Dynamic Conditional Correlation - A Simple Class of Multivariate GARCH Models  Journal of Business and Economic Statistics (July 2002)
Aiheesta muualla

Englen verkkosivut Stern School of Business -koulun sivuilla (englanniksi)
Engle Nobel-säätiön sivuilla (englanniksi)
Ruotsin keskuspankin taloustieteen palkinnon saajat
| --- | --- |
 1969: Frisch, Tinbergen  1970: Samuelson  1971: Kuznets  1972: Hicks, Arrow  1973: Leontief  1974: Myrdal, Hayek  1975: Kantorovitš, Koopmans  1976: Friedman  1977: Ohlin, Meade  1978: Simon  1979: Schultz, Lewis  1980: Klein  1981: Tobin  1982: Stigler  1983: Debreu  1984: Stone  1985: Modigliani  1986: Buchanan  1987: Solow  1988: Allais  1989: Haavelmo  1990: Markowitz, Miller, Sharpe  1991: Coase  1992: Becker  1993: Fogel, North  1994: Harsanyi, Nash, Selten  1995: Lucas  1996: Mirrlees, Vickrey  1997: Merton, Scholes  1998: Sen  1999: Mundell  2000: Heckman, McFadden  2001: Akerlof, Spence, Stiglitz  2002: Kahneman, Smith  2003: Engle, Granger  2004: Kydland, Prescott  2005: Aumann, Schelling 2006: Phelps 2007: Hurwicz, Maskin, Myerson 2008: Krugman 2009: Ostrom, Williamson 2010: Diamond, Mortensen, Pissarides 2011: Sargent, Sims 2012: Roth, Shapley 2013: Fama, Hansen, Shiller 2014: Tirole 2015: Deaton 2016: Hart, Holmström 2017: Thaler 2018: Nordhaus, Romer 2019: Banerjee, Duflo, Kremer 2020: Milgrom, Wilson 2021: Card, Angrist, Imbens  2022: Bernanke, Diamond, Dybvig  2023: Goldin
Robert Emmet

Robert Emmetiä esittävä painokuva vuodelta 1874.
Robert Emmet (1778 Dublin – 20. syyskuuta 1803 Dublin) oli irlantilainen vallankumouksellinen nationalisti, joka yritti heinäkuussa 1803 huonolla menestyksellä nostattaa brittien vastaisen kapinan Dublinissa. Irlannin nationalistit ovat muistaneet häntä traagisena kansallissankarina.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert Emmet Wikimedia Commonsissa
Princess Charlotte -luokka

| Princess Charlotte |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  2 446 bm (suunniteltu)
Pituus:  60,22 m (tykkikansi)
Leveys:  16,10 m
Syväys:  6,86 m
Koneteho:  täystakiloitu purjealus
Miehistöä:  738
Aseistus
Meritorjunta:  tykkikansi: 28 × 32 ja 2 × 68 naulan karronadia keskikansi:32 × 32 naulan tykkiä ylempi tykkikansi: 32 × 24 naulan tykkiä puolikansi: 2 × 18 naulan ja 12 × 32 naulan karronadia etukansi:2 × 18 naulan ja 2 × 32 naulan karronadia
Princess Charlotte -luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kahden 104-tykkisen ensimmäisen luokan linjalaivan muodostama alusluokka. Luokka tilattiin alun perin 98-tykkisinä toisen luokan aluksina, mutta ne luokiteltiin uudelleen 104-tykkisiksi ensimmäisen luokan aluksiksi tammikuussa 1817 eli ennen alusten kölinlaskua.
Suunnittelu

Luokka oli alun perin suurennettu versio vuoden 1801 Boyne-luokasta ja siten edelleen kehitetty Sladen HMS Victorystä. Suunnitelmaan lisättiin 19. kesäkuuta 1813 pyöristetty keula. Rakennustöiden aikana aluksia levennettiin 17 tuumalla, jotta lisätty aseistus kyettiin hallitsemaan. Keskilaivaan lisättiin 3,53 metrin jatkokappale, jotta purjehdusominaisuudet säilyisivät leventämisen jälkeen.
Alusten aseistuksena oli tilattaessa alakannella 26 kappaletta 56 cwt:n tykkiä ja kaksi 8 tuuman 68 naulan 65 cwt:n tykkiä. Keskimmäisellä tykkikannella oli kaksi 32 naulan tykkiä enemmän, mutta ne olivat 48 cwt:n tykkejä. Yläkannella oli jälleen kaksi 32 naulan tykkiä enemmän, ja ne olivat 32 cwt:n tykkejä. Lisäksi yläkannella ei ollut 68 naulan tykkejä. Puolikannella oli kaksi kappaletta 12:n ja 12 kappaletta 32 naulan 17 cwt:n karronadia. Etukannella oli kaksi 32 naulan 17 cwt:n karronadia. Lisätyn pituuden seurauksena aluksille asennettiin vielä kullekin tykkikannelle lisättiin pari 32 naulan tykkiä, jolloin alusten aseistus kasvoi 110 tykkiin.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Princess Charlotte | Portsmouthin telakka | marraskuu 1818 | 14. syyskuuta 1825 |  | myyty 1875 |
| HMS Royal Adelaide (ex- HMS London) | Plymouthin telakka | toukokuu 1819 | 28. heinäkuuta 1828 |  | myyty 1905 |
Punalinnaorneero

| Punalinnaorneero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Orneerot Furnariidae
Suku::  Linnaorneerot Pseudoseisura
Laji::  cristata
Kaksiosainen nimi
 Pseudoseisura cristata  (Spix, 1824) 
Katso myös
   Punalinnaorneero Wikispeciesissä   Punalinnaorneero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punalinnaorneero, aikaisemmalta nimeltään harjakatsalotti (Pseudoseisura cristata) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Punalinnaorneeroa tavataan laajalla alueella Brasilian itäosissa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja se on runsastumassa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Robert P. Griffin

Robert Paul Griffin
Robert Paul Griffin (6. marraskuuta 1923 – 17. huhtikuuta 2015) oli yhdysvaltalainen republikaanisen puolueen poliitikko. Hän syntyi Detroitissa, Michiganissa.
Lakimieheksi valmistunut Griffin istui Michiganista Yhdysvaltain edustajainhuoneessa vuosina 1957–1966 ja senaatissa 1966–1979. Hän oli senaatin avustavana vähemmistöjohtajana (Senate Minority Whip) vuosina 1969–1977.
Griffin hävisi uuden senaattoriehdokkuutensa vuoden 1978 vaaleissa, ja vuonna 1979 hänen paikkansa otti Carl Levin. Senaattoriaikansa jälkeen hän toimi muun muassa Michiganin korkeimman oikeuden tuomarina vuosina 1987–1994.
Robert P. Prys-Jones

Robert P. Prys-Jones on brittiläinen lintutieteilijä.
Prys-Jones valmistui eläintieteen kandidaatiksi Nottinghamin yliopistosta 1970 ja väitteli filosofian tohtoriksi lintujen biologiasta Oxfordin yliopiston Linacre Collegesta 1977. Vuosina 1974–1978 hän toimi Royal Societyn tutkimusavustajana Seychellien Aldabran tutkimusasemalla. 1979–1980 Prys-Jones työskenteli tutkijana Queenslandin yliopiston eläintieteen laitoksella Australiassa. 1980–1982 hän oli tutkijana Stirlingin yliopiston biologian laitoksella Britanniassa, 1982–1987 lehtorina Kapkaupungin yliopiston eläintieteen laitoksen Percy Fitzpatrick Institute of African Ornithology -tutkimusinstituutissa, 1987–1992 The British Trust for Ornithologyn suistoyksikön (Estuaries Unit) johtajana Thetfordissa, ja vuodesta 1992 alkaen Natural History Museumin eläintieteen osaston lintukokoelmien hoitajana.
Vuonna 2003 Prys-Jones tutki perusteellisesti Richard Meinertzhagenin lintukokoelman Natural History Museum at Tringissä yhdessä Pamela C. Rasmussenin kanssa. He havaitsivat Meinertzhagenin väärentäneen ja varastaneen osan kokoelmansa näytteistä.
Prospekt Veteranovin metroasema

Prospekt Veteranov (ven. Проспе́кт Ветера́нов) on yksi Pietarin metron asemista. Se avattiin 5. lokakuuta 1977.
Rishi Kapoor

| Rishi Kapoor |
| --- | --- |
 Rishi Kapoor vuonna 2016.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. syyskuuta 1952 Bombay, Maharashtra, Intia
Kuollut: 30. huhtikuuta 2020 (67 vuotta) Mumbai, Maharashtra, Intia
Ammatti:  elokuvanäyttelijä, elokuvatuottaja, elokuvaohjaaja
Puoliso:  Neetu Singh  (vih. 1980; k. 2020)
Lapset:  2; mukaan lukien Ranbir Kapoor
Sukulaiset:  Kapoorin perhe
Näyttelijä
Aktiivisena:  1970–2020
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Rishi Raj Kapoor (hindiksi ऋषि राज कपूर, Ṛṣi Rāj Kapūr; 4. syyskuuta 1952 Bombay – 30. huhtikuuta 2020 Mumbai) oli intialainen elokuvanäyttelijä, -tuottaja ja -ohjaaja. Hän näytteli Bollywood-elokuvissa 1970-luvun alusta kuolemaansa asti. Hän voitti useita palkintoja, mukaan lukien National Film Awards -palkinto ja neljä Filmfare Awards -palkintoa.
Hän syntyi tunnettuun Kapoorin perheeseen ja teki debyyttinsä nuorena isänsä Raj Kapoorin elokuvassa Mera Naam Joker (1970), josta hän voitti parhaan lapsinäyttelijän National Film Awards -palkinnon. Hänen ensimmäinen pääroolinsa aikuisena oli Dimple Kapadian vastanäyttelijänä teiniromanssissa Bobby (1973), josta hän voitti parhaan miespääosan Filmfare Awards -palkinnon. Vuosina 1973–2000 Kapoor näytteli romanttista pääosaa 92 ​​elokuvassa. Joitakin hänen merkittävistä elokuvistaan ​​tänä aikana olivat Khel Khel Mein (1975), Kabhi Kabhie (1976), Sargam (1979), Karz (1980) ja Chandni (1989).
2000-luvulta lähtien Kapoor näytteli luonnerooleja ja sai kriitikoiden suosiota elokuvista kuten Luck by Chance (2009), Love Aaj Kal (2009), Do Dooni Chaar (2010), Agneepath (2012), 102 Not Out (2018) ja Mulk (2018). Roolisuorituksestaan Do Dooni Chaarissa (2010) hän voitti parhaan miesnäyttelijän Filmfare Awards -kriitikkopalkinnon, ja roolistaan elokuvassa Kapoor & Sons (2016) hän voitti parhaan miessivuosan Filmfare Awards -palkinnon. Hänet palkittiin Filmfaren elämäntyöpalkinnolla vuonna 2008. Hänen viimeinen elokuvaesiintymisensä tapahtui trillerissä The Body (2019).
Kapoor kuoli leukemiaan 67-vuotiaana 30. huhtikuuta 2020.
Yksityiselämä

Rishi Kapoor oli näyttelijä-elokuvantekijä Raj Kapoorin ja Krishna Kapoorin (o.s. Malhotra) toiseksi vanhin poika. Hänen veljensä Randhir Kapoor ja Rajiv Kapoor sekä setänsä Shashi Kapoor ja Shammi Kapoor olivat myös näyttelijöitä.
Kapoor meni naimisiin näyttelijä Neetu Singhin kanssa vuonna 1980. Heillä oli kaksi lasta: näyttelijä Ranbir Kapoor ja muotisuunnittelija Riddhima Kapoor Sahni.
Palkinnot

Apsara Film & Television Producers Guild Awards
2010: Paras miessivuosa – Love Aaj Kal
Bengal Film Journalists’ Association Awards
1970: Erikoispalkinto – Mera Naam Joker
Filmfare Awards
1974: Paras miespääosa – Bobby
2008: Elämäntyöpalkinto
2011: Paras miesnäyttelijä (kriitikkopalkinto) – Do Dooni Chaar
2017: Paras miessivuosa – Kapoor & Sons
International Indian Film Academy Awards
2013: Paras suoritus negatiivisessa roolissa – Agneepath
National Film Awards
1971: Paras lapsinäyttelijä – Mera Naam Joker
Screen Awards
2010: Paras miessivuosa – Luck by Chance
2014: Paras suoritus negatiivisessa roolissa – D-Day
2016: Elämäntyöpalkinto
2017: Paras miessivuosa – Kapoor & Sons
Stardust Awards
2011: Paras miespääosa – Do Dooni Chaar
Zee Cine Awards
2006: Elämäntyöpalkinto
2013: Paras näyttelijä negatiivisessa roolissa – Agneepath
2017: Paras miessivuosa – Kapoor & Sons
2017: Paras koominen rooli – Kapoor & Sons
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rishi Kapoor Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Rishi Kapoor Allmoviessa (englanniksi)
Nurminen, Jussi: Intian kuuluisimpiin Bollywood-tähtiin lukeutunut Rishi Kapoor on kuollut Yle Uutiset.  30.4.2020. Viitattu 30.4.2020.
Reetta Räty

Reetta Räty (s. 1974 Kuusamo) on suomalainen toimittaja.
Räty valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1999 pääaineenaan valtio-oppi. Toimittajana hän aloitti Koillissanomat-paikallislehdessä. Räty toimi myös Ylioppilaslehden toimittajana. Vuonna 1995 hän aloitti Helsingin Sanomien kaupunkitoimituksessa. Vuosina 1997–2003 Räty oli Nyt-liitteen toimittaja ja toimitussihteeri sekä vuosina 2004–2007 esimies.
Räty työskenteli Helsingin Sanomien toimituspäällikkönä, kunnes irtisanoutui tehtävästä heinäkuussa 2013 yhdessä Ville Blåfieldin ja Paula Salovaaran kanssa. Irtisanoutumiseen ei toimittajien mukaan liittynyt dramatiikkaa. He perustivat samana kesänä yrityksen Räty–Salovaara–Blåfield. Tammikuussa 2019 Räty aloitti Uutisvuodon kapteenina.
Helmikuussa 2015 julkaistiin Rädyn ja Ville Blåfieldin teos Kuka hullu haluaa poliitikoksi?.
Räty valittiin vuoden 2018 aikakauslehtitoimittajaksi. Hänet valittiin myös Tampereen yliopiston journalistiikan työelämäprofessoriksi kaudelle 2020–2021.
Räty asuu Helsingin Kalliossa, ja hänellä on kaksi lasta.
Aiheesta muualla

Reetta Räty Twitterissä
Rony Smolar

Rony Wulf Smolar (s. 1944) on suomalainen toimittaja, kirjailija ja yrittäjä.
Smolar työskenteli 22 vuoden ajan, vuodesta 1980 vuoteen 2002, toimittajana Lähi-idän alueella. Hän toimi monien suomalaisviestinten, muun muassa Turun Sanomien ja Yleisradion, kirjeenvaihtajana. Hän on myös kirjoittanut yhden kirjan. Vuonna 2003 julkaistu, Tammen kustantama Setä Stiller : Valpon ja Gestapon välissä kertoo muun muassa suomenjuutalaisesta Abraham Stilleristä ja hänen toiminnastaan Suomen juutalaisyhteisön ja Suomeen tulleiden juutalaispakolaisten hyväksi 1930- ja 1940-luvuilla.
Rony Smolar toimi vuosina 2007–2010 Helsingin juutalaisen seurakunnan ja Suomen juutalaisten seurakuntien keskusneuvoston puheenjohtajana. Häntä edelsi Gideon Bolotowsky, joka toimi seurakunnan johdossa 18 vuoden ajan, ja seurasi Yaron Nadbornik. Smolar on myös vuonna 1995 perustetun, hoiva- ja hoitoalan tuotteita ja palveluita tuottavan Oy Domino Systems Ab:n toimitusjohtaja.
Rony Smolarin serkku oli klarinetisti Koppel Smolar (1935–1977).[lähde? ]
Julkaisut

Setä Stiller: Valpon ja Gestapon välissä.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2594-7.
& Adiel Hirschovits: Makkabi – Helsingin juutalaisen urheiluseuran historia.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2016.  ISBN 978-952-222-705-8.
Täällä Rony Smolar, Jerusalem.  Aikamedia, 2017.  ISBN 978-952-252-288-7.
Punaliitu

Peter van Bloemen (1657-1720): Maalaisryhmä - kaksi paimenta, joista toinen ratsailla sekä karjaa ja lampaita. Punaliitu ja muste paperille.
Punaliitu eli punakivi on väriltään lämpimän ruskeanpunaista liitumaista ainetta, rautaoksidia, jossa seassa on savea. Se on paksua ja öljyistä. Se peittää hyvin ja on kestävää, ja sitä käytetään kaikenlaisissa maalausmenetelmissä.
Punaliitua on käytetty paitsi väriaineena myös astianvalmistukseen. Sitä on käytetty myös lääkeaineena käärmeenpuremaan ja ajoksiin ja paiseisiin.
Taiteilijoiden käyttöön punaliitu tuli 1400-luvulta alkaen, ja sitä on käyttänyt muun muassa luonnospiirustuksissa, mutta esimerkiksi Leonardo da Vincin ja Vittore Carpaccion töitä pidetään tunnustettuna taiteena. Myöhemmin sitä käytettiin myös öljymaalausten värillisessä pohjustamisessa, ja luonnosten teossa sen syrjäytti lyijykynä, mutta sitä käytetään edelleen piirustusvälineenä. Piirustuksiin käytetään yleensä viimeistelynä fiksatiivia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Punaliitu Wikimedia Commonsissa
Pohjankärppämaki

| Pohjankärppämaki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Heimo::  Kärppämakit Lepilemuridae
Suku::  Lepilemur
Laji::  septentrionalis
Kaksiosainen nimi
 Lepilemur septentrionalis  Rumpler & Albignac, 1975 
 Levinneisyyskartta
Katso myös
   Pohjankärppämaki Wikispeciesissä   Pohjankärppämaki Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Pohjankärppämaki  eli Pohjanhoikkamaki (Lepilemur septentrionalis) on  Madagaskarin saaren pohjoisosassa tavattava Lepilemur-suvun maki. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto eli IUCN on määritellyt sen äärimmäisen uhanalaiseksi lajiksi.
Pohjankärppämakit elävät Montagne des Français -vuoren jäljellä olevilla metsäalueilla. Metsien hakkuut ovat pienentäneet sen elinaluetta rajusti.