stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mia Farrow
Yksityiselämä

Farrow oli naimisissa Frank Sinatran kanssa kaksi vuotta 1966–1968. Tämän jälkeen hän avioitui André Previnin kanssa vuonna 1970. Ennen avioeroaan 1979 he ehtivät saada kolme yhteistä lasta ja kolme adoptiolasta. Vuonna 1987 Farrow sai lapsen Woody Allenin kanssa, jonka kanssa hän myös adoptoi kaksi lasta. Heidän eronsa jälkeen Farrow syytti televisiohaastattelussa Allenia adoptiolapsensa hyväksikäytöstä. Vuoteen 1994 mennessä Farrow’lla on 14 lasta, joista yhdeksän on adoptoitu.lähde?
Previnin ja Farrow’n Vietnamista vuonna 1973 adoptoima tytär Lark Previn kuoli 35-vuotiaana pitkään kestäneeseen sairauteen New Yorkissa 25. joulukuuta 2008. Lark Previnillä oli tuolloin 12- ja 13-vuotiaat tyttäret.lähde? Yksi Farrown adoptiolapsista, Thaddeus Farrow teki itsemurhan syyskuussa 2016.
Mia Farrow toimii aktiivisesti Unicefin toiminnassa ja Rotary-liikkeessä polion hävittämisen ja rokotuskampanjoiden puolesta.
Filmografia

Unusual Occupations: Film Tot Holiday (1947, lyhytelokuva)
Lippulaivan kapteeni (1959)
Batasin tykit (1964)
Mia and Roman (1968, lyhytelokuva)
Vakoilija jota kukaan ei halunnut (1968)
Rosemaryn painajainen (1968)
Salainen seremonia (1968)
John ja Mary (1969)
Sokea kauhu (1971)
Seuraa minua (1972)
Susiansa (1972)
Kultahattu (1974)
Noidankehä (1977)
Mitkä häät! (1978)
Lumivyöry (1978)
Kuolema Niilillä (1978)
Hurrikaani (1979)
Kesäyön seksikomedia (1982)
The Last Unicorn (1982, ääni)
Zelig (1983)
Broadway Danny Rose (1984)
Supertyttö (1984)
Kairon purppuraruusu (1985)
Hannah ja sisaret (1986)
Radio Days (1987)
Syyskuu (1987)
Toinen nainen (1988)
New York Stories (1989)
Rikoksia ja rikkomuksia (1989)
Alice (1990)
Varjoja ja sumua (1992)
Miehiä ja vaimoja (1992)
Widows' Peak (1994)
Miami Rhapsody (1995)
Reckless (1995)
Angela Mooney (1996)
Redux Riding Hood (1997, ääni, lyhytelokuva)
Howard Sternin intiimit osat (1997, cameo)
Junket Whore (1998, dokumentti)
Coming Soon (1999)
Dot.com – Dot.gone (2002)
Arthur ja minimoit (2006, live-ja animaatioelokuva)
The Last Unicorn (2006, ääni, esituotannossa)
The Omen (2006)
Be Kind Rewind (2008, live- ja animaatioelokuva)
Arthur ja Maltazard (2009, live- ja animaatioelokuva)
Arthur ja kaksi maailmaa  (2010, live- ja animaatioelokuva)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mia Farrow Wikimedia Commonsissa
Mia Farrow Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Photographers' Identities 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Sirio-luokka (torpedovene)

| Sirio-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  210 t
Pituus:  51,07 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,0 m
Syväys:  1,5 m
Koneteho:  3 000 ihp
Nopeus:  25 solmua
Miehistöä:  38
Aseistus
Meritorjunta:  3 × 47 mm/40 tykkiä 3 × 450 mm torpedoputkea
Sirio-luokka (tai Saffo-luokka) oli Italian kuninkaallisen laivaston kuuden Saksassa vuosina 1904–1906 valmistetun torpedoveneen muodostama alusluokka.
Suunnittelu

Alusten uppouma oli 210 tonnia. Niiden pituus oli 51,07-50,0 metriä ja leveys 6,0 metriä. Alusten syväys oli 1,6 metriä. Propulsiojärjestelmänä oli kaksiakselinen kolmivaihehöyrykoneet, jotka tuottivat 3 000 - 3 123 hevosvoimaa, mikä mahdollisti 25,3-25,7 solmun huippunopeuden. Alusten toimintamatkana oli huippunopeudella noin 500 merimailia. Alusten aseistuksena oli kaksi 47 millimetrin 50 pituuskaliiperin tykkiä, jotka vaihdettiin 1917-1919 kolmen tuuman 30 pituuskaliiperin ilmatorjuntatykeiksi. Lisäksi aluksilla oli kolme 17,7 tuuman torpedoputkea. Miehistöä aluksilla oli kolme upseeria ja 35 merimiestä.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| RN Sirio | Schichau Werke, Elbing | 27. joulukuuta 1904 | 13. toukokuuta 1905 | 29. syyskuuta 1905 | romutettu 4. maaliskuuta 1923 |
| RN Sagittario | Schichau Werke | 20. joulukuuta 1904 | 31. toukokuuta 1905 | 3. marraskuuta 1905 | romutettu 4. tammikuuta 1923 |
| RN Spica | Schichau Werke | 14. tammikuuta 1905 | 15. heinäkuuta 1905 | 22. marraskuuta 1905 | romutettu 4. maaliskuuta 1923 |
| RN Scorpione | Schichau Werke | 17. tammikuuta 1905 | 14. syyskuuta 1905 | 13. joulukuuta 1905 | uponnut 15. toukokuuta 1917 kolaroituaan Ranskan laivaston tykkiveneen Surveillanten kanssa |
| RN Serpente | Schichau Werke | 1905 | 30. lokakuuta 1905 | 12. helmikuuta 1906 | uponnut 28. kesäkuuta 1916 kolaroituaan italialaisen kauppa-aluksen Città di Barin kanssa |
| RN Saffo | Schichau Werke | 1905 | 30. marraskuuta 1905 | 1. maaliskuuta 1906 | tuhoutunut ajettuaan karille Scalanovanlahdella 2. huhtikuuta 1920 |
Raaseporin vaakuna

Raaseporin vaakuna
Raaseporin kunnanvaakuna on 15-henkisen Raaseporin järjestelytoimikunnan Raaseporin kaupungille kutsukilpailun perusteella valitsema vaakuna, joka on saanut aiheensa alueen lehtobiotoopista sekä yhdistyvään kuntaan alun perin kuuluneista kahdeksasta kunnasta. Nämä kehäkkäin sijoitettujen valkovuokkojen kuvaamat kunnat ovat Bromarv, Karjaa, Karjaan maalaiskunta, Pohja, Snappertuna, Tammisaaren maalaiskunta, Tammisaari ja Tenhola. Kilven päällä oleva muurikruunu viittaa seudun historiaan ja alueella olleisiin kolmeen linnoitukseen.
Vaakunan on suunnitellut graafikko Henrik Strömberg, ja se otettiin käyttöön 1. tammikuuta 2009 Karjaan, Pohjan ja Tammisaaren yhdistyessä Raaseporin kaupungiksi. Heraldisen lautakunnan korjaama vaakunan selitys on ”vihreällä kilvellä kahdeksan hopeista kultaemiöistä valkovuokonkukkaa renkaan tavoin”.
Raaseporin lippu
Raaseporin viiri
Vaakunan lisäksi Raaseporin kaupunki käyttää vaakunaan perustuvaa lippua ja viiriä. Viirissä vaakunan valkovuokot on asetettu keltaisen yläreunuksen ja valkoisen alareunuksen väliin.
Kritiikkiä

Vaakunassa on heraldisessa mielessä joitakin heikkouksia. Heraldisen tunnuksen suunnittelijan kymmenen käskyä  neuvoo, että metallia (heraldiset värit kulta ja hopea) ei saa laittaa toisen metallin päälle eikä viereen. Vaakunassa kultaiset emiöt ovat suoraan hopeisten terälehtien päällä.
Alkuperäisissä taiteilijan antamissa piirto-ohjeissa tarkasti määrätty kilven muoto puolestaan jätetään heraldiikan käytäntöjen mukaan blasonoinnissa määrittelemättä, jolloin minkä tahansa muotoinen kilpi täyttää vaakunakuvauksen ehdot. Tähän liittyen kilven päällä oleva muurikruunu voidaan piirtää eri lailla tai jättää kokonaan piirtämättä, ja pääsääntöisesti muurikruunu ulottuukin heraldiikassa kilven reunoihin saakka.
Quinton Flynn

| Quinton Flynn |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Quinton Joseph Flynn
Syntynyt: 10. lokakuuta 1964 (ikä 60)  Cleveland, Ohio
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Quintin Flynn
Aktiivisena:  1994–
Merkittävät roolit:  Liekki (Ihmeneloset) Timon (Timon ja Pumba) Jonny Quest (The Real Adventures of Jonny Quest) Raiden (Metal Gear -pelisarja) Kael'thas Sunstrider (World of Warcraft) Hämähäkkimies (Marvel: Ultimate Alliance) Venom (Spider-Man: Friend or Foe)
Aiheesta muualla
Viralliset kotisivut
IMDb 
Quinton Joseph Flynn (s. 10. lokakuuta 1964 Cleveland, Ohio) on  yhdysvaltalainen ääninäyttelijä ja laulaja-lauluntekijä, joka tunnetaan muun muassa Timonin (Timon ja Pumba) ja Jonny Questin (The Real Adventures of Jonny Quest) äänirooleista 1990-luvulla.
Syksyllä 2009 Top of the Limit -sivusto listasi Flynnin seitsemännelle sijalle laatimassaan kymmenen parhaan videopeliääninäyttelijän listassa.
Elämäkerta

Flynn opiskeli Bowling Greenin ja Kentin osavaltion yliopistoissa, joista jälkimmäisestä hän valmistui television, radion, elokuvan ja teatterin pariin. Ollessaan vielä Kentin osavaltion yliopistossa hän toimi käsikirjoittajana ja esiintyjänä sketsiohjelmassa Something/Anything, jota esitettiin WKSR-radiokanavalla, jossa Flynn toimi myös DJ:nä. High schoolin aikana Flynn toimi muusikkona perustamassaan The Stop -yhtyeessä. Flynn oli myös isäntänä 120-minuuttisessa The Alternate Beat -ohjelmassa MTV:llä.
Myöhemmin Flynn matkasi yhdessä serkkunsa kanssa Los Angelesiin, mistä hänen tiensä vei Hollywoodiin. Onni ei kuitenkaan ollut mukana, ja Flynn sai kokea köyhää elämää onnistuen kuitenkin saamaan rooleja teatterinäytelmissä. Samalla Flynn kokeili stand up -komiikkaa yökerhoissa ja onnistui saamaan esisopimuksen Saturday Night Liven ja Jimmy Kimmel Liven ohjelmiin tekemään omia sketsejä. Flynn alkoi myös luomaan omaa sketsikomediasarjaa yhdessä Emmy-palkitun käsikirjoittaja/tuottaja Jeff Nimoyn kanssa. Ohjelman nimeksi tuli In Like Flynn!.
Elämäkerta > Ääninäyttelijänä

Ääninäyttelemiseen Flynn päätyi 1990-luvulla, ja hän teki aluksi sivuääniä Aladdiniin ja saman tien päärooleja Katuhaihin sekä Ihmenelosiin, jossa hän korvasi toisella tuotantokaudella Liekkiä ääninäytelleen Brian Austin Greenin. Samoihin aikoihin vuonna 1995 Flynn sai ensimmäisen merkittävän ääniroolinsa, kun Leijonakuningas elokuvista tutut Timon ja Pumba saivat oman televisiosarjansa, jossa Flynn ääninäytteli Timonia.
Vuotta myöhemmin Flynn sai toisen merkittävän roolinsa sarjasta The Real Adventures of Jonny Quest, jossa Flynn ääninäytteli jälleen sarjan nimikkohahmoa. Sarjan päätyttyä Flynn teki useammin vierailevia rooleja eri animaatiosarjoissa, kuten Akun tehdas ja Jackie Chan seikkailee. 2000-luvulla Flynn alkoi tehdä äänirooleja videopeleihin sekä dubbauksia animesarjoihin.
Videopeleistä Flynn tunnetaan parhaiten Metal Gear -pelisarjasta tutun Raidenin äänenä. Dubbauksia Flynn on tehnyt muun muassa Narutoon, Bleachiin ja Blood+:aan. Nykyisin Flynn on enimmäkseen tehnyt äänirooleja videopeleihin, kuten Metal Gear Solid 2, Marvel: Ultimate Alliance, Spider-Man: Friend or Foe ja Crash of the Titans. Flynn toimi myös World of Warcraft roolipelin The Burning Crusade -lisäosassa prinssi Kael'thas Sunstriderin ääninäyttelijänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Quinton Flynn Wikimedia Commonsissa
Quinton Flynn Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Quinton Flynn Myspacessa (englanniksi)
TV.com (Arkistoitu – Internet Archive)
Anime News Network
Quinton Flynnin fanilista
CrystalAcids
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Taiteenala:  MusicBrainz
Dorothy Gish

| Dorothy Gish |
| --- | --- |
 Dorothy Gish vuonna 1916.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Dorothy Elizabeth de Guiche
Syntynyt: 11. maaliskuuta 1898 Massillon, Ohio, Yhdysvallat
Kuollut: 4. kesäkuuta 1968 (70 vuotta) Rapallo, Italia
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Peppy Polly (1919)
Dorothy Gish (oik. Dorothy Elizabeth de Guiche, 11. maaliskuuta 1898 Massillon, Ohio, Yhdysvallat – 4. kesäkuuta 1968 Rapallo, Italia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen äitinsä oli näyttelijä Mary Gish ja Dorothy aloitti näyttelemisen neljävuotiaana yhdessä sisarensa Lillianin kanssa. Perhe muutti New Yorkiin, jossa sisarukset näyttelivät muun muassa Mary Pickfordin kanssa. Pickford muutti Hollywoodiin 1909 ja sai D. W. Griffithin palkkaamaan myös Gishin sisarukset studionsa palvelukseen. Sisarusten ensimmäinen yhteinen lyhytelokuva, An Unseen Enemy, valmistui vuonna 1912. Tunnetuimpiin Gishin elokuviin kuuluu Griffithin ohjaama Orpolapset vuodelta 1921.
Gish keskittyi teatterinäyttelemiseen vuonna 1930 valmistuneen elokuvan Wolves jälkeen. Takaisin elokuvien pariin hän palasi vasta 1944, jolloin valmistui romanttinen komedia Our Hearts Were Young and Gay. Gishin viimeiseksi elokuvaksi jäi cameorooli Otto Premingerin ohjaamassa elokuvassa Kardinaali vuonna 1963. Gish kuoli 70-vuotiaana Rapallossa, Italiassa vuonna 1968. Hän on saanut tähden Hollywood Walk of Famelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dorothy Gish Wikimedia Commonsissa
Dorothy Gish Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Robert Goulet

Robert Goulet toukokuussa 1988.
Robert Gerard Goulet (26. marraskuuta 1933 Lawrence, Essex, Massachusetts – 30. lokakuuta 2007 Los Angeles, Kalifornia) oli kanadalais-amerikkalainen Grammy- ja Tony-palkittu näyttelijä. Hänen vanhempansa olivat ranskankielisiä kanadalaisia, ja hän vietti nuoruutensa Kanadassa. Läpimurtonsa hän teki vuonna 1960 musikaalissa Camelot.
Goulet’n pitkä ura laulajana ja näyttelijänä kattoi teatterin, radion, television ja elokuvat. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famellä.
Goulet sairastui idiopaattiseen keuhkofibroosiin syyskuussa 2007 ja kuoli  73-vuotiaana 30. lokakuuta 2007.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert Goulet Wikimedia Commonsissa
Robert Goulet Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Australia  Korea  Puola 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Patty Duke

Patty Duke vuonna 1975.
Anna Marie ”Patty” Duke (14. joulukuuta 1946 Elmhurst, New York – 29. maaliskuuta 2016 Coeur d’Alene, Idaho) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi New Yorkissa irlantilais-amerikkalaiselle isälle ja irlantilais-saksalaiselle äidille.
Ura

Duken poikkeukselliset lahjat huomattiin jo varhaisessa vaiheessa, ja hän tuli 1950-luvun loppua kohden tunnetuksi televisiosta. Hän esiintyi sekä Helen Kelleristä kertovassa näytelmässä Ihmeidentekijä että siitä tehdyssä samannimisessä elokuvassa; kyseisellä roolillaan Patty Duke voitti vuonna 1962 parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon. Muihin tunnettuihin elokuviin kuuluu Natalie (1969), joka toi näyttelijälle Golden Globen. Hän voitti lisäksi muun muassa kolme Emmy-palkintoa.
Duke toimi vuosina 1985–1988 Screen Actors Guildin puheenjohtajana. Idahossa asunut näyttelijä jatkoi uraansa viimeisiin elinvuosiinsa asti.
Dukella on ollut vuodesta 2004 oma tähti Hollywood Walk of Famella, ja hän loi 1960-luvulla myös menestyksekkään uran laulajana.
Palkinnot

Hollywood Walk of Fame -tähti
TV Land Award (2004)
Lifetime Achievement Award (2002)
People’s Choice Award (1983)
Emmy (1970, 1977, 1980)
Golden Globe (1963, 1970)
Bronze Wrangler (1968)
Oscar Paras naissivuosa (1963)
Golden Laurel (1963)
Ehdokkuudet

TV Land Award (2003)
Emmy (1964, 1978, 1981, 1984, 1999)
Daytime Emmy (1984)
Genie (1983)
Golden Laurel (1966, 1970)
Golden Globe (1963)
Yksityiselämä

Duken ohjaaja Harry Falkin kanssa 18-vuotiaana solmima ensimmäinen avioliitto päättyi eroon neljässä vuodessa. Näyttelijätär oli kaikkiaan neljästi aviossa; vuonna 1986 solmittu liitto Michael Pearcen kanssa kesti Duken kuolemaan saakka. Hänellä oli kolme lasta: kaksi John Astinin ja yksi Michael Pearcen kanssa.
Hän selviytyi 2000-luvun puolella sydänleikkauksesta.
Duken äiti Frances sairasti masennusta, ja hän itse kärsi lähes koko ikänsä kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä, minkä takia hän alkoi pitää yleisölle suunnattuja mielenterveysaiheisia esitelmiä.
Duke menehtyi 69-vuotiaana sisäelimen repeämän aiheuttamaan verenmyrkytykseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Patty Duke Wikimedia Commonsissa
Patty Duke Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Margaret Hamilton (näyttelijä)

Margaret Hamilton elokuvassa Ei mikään pyhää (1937).
Margaret Hamilton (9. joulukuuta 1902 Cleveland, Ohio – 16. toukokuuta 1985) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänen tunnetuin roolinsa on Lännen paha noita vuoden 1939 elokuvassa Ihmemaa Oz.
Ennen näyttelijänuraansa Hamilton toimi lastentarhanopettajana. Läpimurtonsa näyttelijänä hän teki vuonna 1932 Broadway-näytelmässä Another Language ja siitä tehdyssä elokuvaversiossa, jonka jälkeen Hamilton esiintyi useissa elokuvasivuosissa. Ihmemaa Ozin jälkeen hän esiintyi muun muassa elokuvissa Veijari Villissä lännessä, George White's Scandals, Ratkaisun edessä ja Poika joka halusi siivet.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Margaret Hamilton Wikimedia Commonsissa
Margaret Hamilton Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Korea  Portugali 
Muut:  SNAC  IdRef
Madonna ja huora

| Madonna ja huora |
| --- | --- |
Kirjailija:  Hannele Koivunen
Kieli:  suomi
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1995
Sivumäärä:  256 [16 kuvasivua]
ISBN:  951-1-13525-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Madonna ja huora on Hannele Koivusen kirjoittama, hänen väitöskirjaansa The Woman who understood completely (1994) pohjautuva tutkimus kristinuskon myyttisestä naiskuvasta. Kirjassa tarkasteltavia keskeisiä naishahmoja ovat Neitsyt Maria ja Magdalan Maria.
Naisen myyttinen olemus

Johdantoluvussa Naisen myyttinen olemus kirjoittaja piirtää länsimaisen kulttuurin kahtia jakautuneen myyttisen naiskuvan ääriviivat viitaten aluksi omakohtaiseen kokemukseensa, jossa miespuolinen opettaja toimii madonna ja huora -myytin uusintajana ja kirjoittaja itse pyrkii purkamaan tätä myyttiä.
Suuren jumalattaren perintö

Luku Suuren jumalattaren perintö tarkastelee syklisen aikakäsityksen yhteyttä luonnon palvontaan Äiti maana esihistoriallisissa yhteisöissä. Suuren jumalattaren palvonta oli ensisijaisesti elämän palvontaa, johon ei sisältynyt ajatusta taivaallisista vanhemmista, isä- ja äitijumaluudesta. Jumalattaren palvontaa esiintyi väkivallattoman gylanian sävyttämissä kulttuureissa. Metallurgiaan perustuvat aggressiiviset kulttuurit painoivat jumalatarkultin näkymättömiin edustamiensa miesjumaluuksien tieltä. Jumalattaret muuntuivat vähitellen miesjumalien puolisoiksi tai sisariksi Kreikan ja Rooman mytologioissa. Esimerkkeinä mainitaan Artemis, Afrodite ja Demeter sekä Diana, Venus, irlantilaisten palvoma Bridget, jonka nimi viittaa valtaan ja hyveeseen ja egyptiläinen Isis. Jumalattaren kultin piirteitä säilyi ja välittyi kansanrunoudessa ja naisten perimätiedon, kuten parantamistaidon, osana.
Neitsyyden magia

Luvussa Neitsyyden magia tarkastellaan siirtymää hedelmällisyyden palvonnasta naisen koskemattomuuteen ihanteena ja ongelmana. Neitseellisen sikiämisen mysteeri on yleismaailmallinen myytti, jonka kristinusko on omaksunut hellenistisessä perinteessä esiintyneistä neitsytjumalattarista, Isiksen, Artemiin, Demeterin, Afroditen sekä Dianan ja Venuksen kulteista. Nämä kultit olivat osa Jeesus Nasaretilaisen elinympäristöä esikristillisessä Roomassa. Neitseestä syntyminen oli tässä kulttuuripiirissä vakiintunut osa jumaluuden todistusta.
Maria-kultin rakentamisessa keskeinen merkitys oli apokryfisellä Jaakobin kirjalla, jossa kerrotaan kätilön lisäksi myös Salome-nimisen naisen todistaneen Marian neitsyyden Jeesuksen synnyttyä. Salomen epäilyä seuranneen ihmeen, hänen kätensä kuivumisen ja sitten paranemisen, katsottiin lisänneen todistuksen vakuuttavuutta. Kirkkoisille, kuten Origeneelle ja Epifaniukselle, oli tärkeää todistaa, ettei Jeesuksen sikiämiseen ja syntymään liittynyt mitään seksuaalista, siis epäpuhdasta. Jeesuksen sisarien ja veljien selitettiin olevan Joosefin aiempien, myös Maria-nimisten vaimojen, vieläpä Neitsyt Marian sisarpuolten, synnyttämiä.
Gnostilaisuus ja Metropator

Gnostilaisuuden suhde kristinuskoon ja siten myös Neitsyt Mariaan on ristiriitainen: perinteisesti gnostilaisuus on kirkkoisien kirjoitusten pohjalta käsitetty kristinuskonvastaiseksi harhaopiksi. Keskeistä suhteen kuvaamisessa on kysymys kristinuskoa (mahdollisesti) edeltäneestä gnostilaisuudesta ja sen vaikutteista muotoutuvaan kristinuskoon. Gnostilaisuuden mukaan kaiken alku on täydellinen olento, Äiti-Isä-jumaluus Metropator. Siitä syntyivät Henki ja Poika ja edelleen androgyynit, siis nais- ja miespuoliskon sisältävät, aionit. Tähän prosessiin liittyy seksuaalinen elementti sekä hengen ja aineen dualismi.
Gnostilaisuuden sisältämät seksuaaliset käsitteet tuottivat ongelmia mieskeskeisiksi ja seksuaalikielteisiksi muovautuneille juutalaisille ja kristillisille traditioille. Gnostilaisuudessa jumaluus kuvataan joko androgyynina tai pelkästään äitinä, jota luonnehditaan esimerkiksi hiljaisuudeksi, armoksi ja kohduksi. Jumaluudesta erottuva Henki kuvataan Isän viisautena, mutta voidaan personifioida naiseksi, naiseuden viisaudeksi eli Sofiaksi. Äitiys ja neitsyys voivat Hengessä yhdistyä. Naisten viisauden arvostus heijastui myös gnostilaisten yhteisöjen tasa-arvoisissa ja riippumattomissa naisissa. Kristityt kirkkoisät kiinnittivät kriittisen huomionsa morsiuskammiomysteeriksi kutsuttuun symboliseen yhdyntään, joka kuvastaa gnosiksen saavuttamista. Kirkkoisille se näyttäytyi orgioina.
Isiksen esikuva

Luvussa Isiksen esikuva tarkastellaan Isistä ja Hathoria Suuren jumalattaren ilmenemismuotoina Egyptissä. Isis ilmentää viisautta, on olemukseltaan androgyyni ja hallitsee ihmisten kohtaloita samalla kertaa Isänä ja Äitinä. Tunnetussa Isis lactans -kuva-aiheessa jumalataräiti Isis imettää poikaansa Horusta. Efeson kirkolliskokous tuomitsi Isiksen kultin, minkä Koivunen tulkitsee liittyneen kilpailuasetelmaan, Isiksen ja Neitsyt Marian hahmojen ja myyttien yhteisiin piirteisiin. Isiksestä on vaikutteita myös Sofiassa.
Nainen ja synti

Luvussa tarkastellaan naiseuden liittämistä ruumiillisuuteen ja siten syntiin, miehisyyden edustaessa henkisyyttä ja siten mahdollisuutta läheisempään jumalyhteyteen. Nämä ovat naisen vaarallisuutta korostavien myyttien rakennusaineita.
Naiseus viisautena

Jumalatarkulteissa korostuu salaisten mysteerien ja niihin liittyvän viisauden säilyttäminen. Viisauden synty kuvataan vaarallisena matkana, jonka kuluessa kertynyt kokemus tuottaa viisautta ihmisen suhteesta maailmankaikkeuteen ja pelastuksen mahdollisuutta. Filosofi Filon Aleksandrialaisen luoma käsite Hagia Sofia (Pyhä viisaus) kuvaa viisauden ”tiedon äidiksi”. Viisauden jumalattareen liittyvissä myyteissä esiintyy eräänlainen perusvoima, jossa viisaus yhdistyy seksuaalisuuden ja hedelmällisyyden kanssa eri uskontojen mytologioissa esimerkiksi pyhänä huorana, sellaisena kuin Maria Egyptiläinen. Juutalaisuus ja kristinusko erottavat nämä naiseuden ominaisuudet sekä neutralisoivat viisauden ja lopulta assosioivat sen mieheen.
Nainen joka tunsi kaikkeuden

Luku tarkastelee käsitystä Maria Magdaleenan (Magdalan Maria) asemasta kristinuskon tärkeimpänä naisena Uuden testamentin ja gnostilaisten tekstien heijastamana ja kirkkoisien kiistämänä. Maria Magdaleenan asema ylösnousemuksen ensimmäisenä todistajana ei soveltunut sellaisten kirkkoisien kuin Origenes ja Johannes Krysostomos hahmottelemaan ylösnousemuksen tapahtumien kuvaan. Hänet korvattiin Neitsyt Marialla vastaavalla tavalla kuin Neitsyt Maria korvattiin toisilla naisilla neitsyyden korostamiseksi Jeesuksen veljien tapauksessa.
Jeesuksen puoliso

Luvussa Jeesuksen puoliso pohditaan Maria Magdaleenan asemaa Jeesuksen läheisenä kumppanina. Tarkastelun keskeinen lähde on apokryfinen Filippuksen evankeliumi, jossa Maria Magdaleenasta käytetään hänen ja Jeesuksen suhteesta puhuttaessa kumppania, puolisoa tai seuralaista tarkoittavaa sanaa. Erityistä huomiota saavat myös Jeesuksen ja Marian keskinäiset suudelmat ja niihin liitetyt merkitykset.
Maria Magdaleenan ja Jeesuksen suhteeseen liittyy myös Graalin maljaa koskeva tulkinta, jonka mukaan malja on Marian kohdun symboli ja pyhä veri viittaa Jeesuksen ja Marian jälkeläisten sukulinjaan Ranskassa.