Viron itsenäisyysjulistus
Itsenäisyysjulistuksen taustaa

Lokakuun vallankumouksen jälkeen Viron neuvostojen toimeenpanevan komitean johtajana toiminut bolševikki Jaan Anvelt oli ilmoittanut 26. marraskuuta (juliaanisen kalenterin 13. marraskuuta) 1917, että Viron kuvernementin kansanedustuslaitos, Viron maapäivät (maanõukogu), hajotettaisiin kahden päivän kuluttua ja seuraavan vuoden alussa pidettäisiin Viron perustavan kokouksen vaalit. Maapäivät julistautuivat viimeisessä kokouksessaan 28. (15.) marraskuuta korkeimman vallan haltijaksi Virossa siihen saakka kunnes perustava kokous kokoontuisi. Koska maapäivät eivät vallitsevassa tilanteessa voineet kokoontua säännöllisesti, päättivät ne samalla luovuttaa valtansa väliaikaisesti puhemiehistölleen ja niin sanotulle vanhintenneuvostolle (vanematekogu), jonka puheenjohtajaksi tuli Konstantin Päts.
Tässä vaiheessa mikään Viron puolueista ei ollut vielä itsenäisyyden kannalla. Bolševikit saivat marraskuun lopulla Venäjän perustuslakia säätävän kansalliskokouksen vaaleissa Viron alueella peräti 40,2 prosenttia äänistä, vaikka koko Venäjän äänistä he saivat vain neljäsosan. Bolševikkien terrori sai koko ajan yhä suuremmat mittasuhteet. Lopulta virolaiset alkoivat kääntyä itsenäisyyden kannalle, koska bolševikit näyttivät olevan luopumassa ajatuksesta muuttaa Venäjä eri kansojen liittovaltioksi, jolloin Viro ei Venäjän yhteydessä saisi edes todellista itsehallintoa. Viron päätymistä Saksan alaisuuteen pidettiin vielä huonompana vaihtoehtona ja sitä haluttiin välttää kaikin tavoin.
Viron työpuolue otti ensimmäisenä virolaispuolueena itsenäisyyttä puoltavan kannan kokouksessaan 23.–24. (10.–11.) joulukuuta 1917. Lopulta joulu–tammikuun aikana kaikki Viron puolueet bolševikkeja lukuun ottamatta kääntyivät itsenäisyyden kannalle. Vanhintenneuvosto päätti, että Saksan miehittäessä Viron maa julistettaisiin itsenäiseksi. Tallinnan Estonia-teatterissa 13. tammikuuta (31. joulukuuta) kokoontunut vanhintenneuvoston ja kaikkien puolueiden paitsi bolševikkien yhteinen kokous teki ennakkopäätöksen Viron julistamisesta itsenäiseksi sopivalla hetkellä. Länsi-Eurooppaan Viroa edustamaan päätettiin lähettää kokeneista poliitikoista muodostettu ulkomaandelegaatio (Ants Piip, Kaarel R. Pusta, Jaan Tõnisson).
Viron perustavan kokouksen vaalit järjestettiin 3.–4. helmikuuta (21.–22. tammikuuta) 1918. Yli kaksi kuukautta Viroa hallussaan pitäneet bolševikit sallivat vaalien järjestämisen odottaen suurta voittoa. Vaaleissa bolševikit kuitenkin saivat vain 37,1 prosenttia äänistä, kun taas työpuolue sai 30,4 prosenttia ja kolmen liberaalipuolueen – demokraattisen puolueen, talonpoikaisliiton ja radikaalidemokraattien – muodostama demokraattinen blokki sai 22,7 prosenttia. Näin ollen itsenäisyyttä kannattavat puolueet saivat 53,1 prosenttia äänistä eli enemmistön. Vaaleja ei kuitenkaan ehditty toimittaa kaikkialla maaseudulla eikä esimerkiksi Tartossakaan, kun bolševikit määräsivät ne keskeytettäviksi 9. helmikuuta (27. tammikuuta) huomattuaan joutuvansa tappioasemaan.
Tilanne oli keskeytettyjen vaalien jälkeen Virossa kaoottinen. Baltiansaksalaiset lähettelivät samaan aikaan avunpyyntöjä Berliinin, jossa taas alettiin olla kyllästyneitä Venäjän kanssa käytyjen rauhanneuvotteluiden paikallaan junnaamiseen. Vironmaan ja Liivinmaan ritarikunnat julistautuivat itsenäisiksi, mikä sai bolševikit rankaisutoimiin aatelisia kohtaan. Bolševikit julkaisivat tammikuun lopulla esisuunnitelman Viron työväenkommuunista, joka olisi liitetty Venäjän neuvostotasavaltaan autonomisena alueena. Neuvostojohtaja Vladimir Lenin nimitti eräässä puheessaan Viroa sosialistiseksi tasavallaksi.
Saksa aloitti 18. helmikuuta suurhyökkäyksen Baltiaan. Seuraavana päivänä, 19. helmikuuta, pidätyksiä pelännyt vanhintenneuvosto luovutti korkeimman vallan maan alla toimivalle kolmihenkiselle Viron pelastuskomitealle (Eesti päästekomitee), jonka jäseniksi tulivat Konstantin Päts, Konstantin Konik ja Jüri Vilms. Venäläiset bolševikit alkoivat vetäytyä saksalaisten tieltä, jolloin Viroon syntyi sotilaallinen tyhjiö. Virolaisten omat joukot koostuivat neljä jalkaväkirykmenttiä ja yhden ratsurykmentin kattavasta ”kansallisesta divisioonasta”. Haapsalussa majailleet virolaisjoukot kuitenkin ilmoittivat pysyvänsä puolueettomina saksalais-venäläisessä sodassa.