stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Holy Island (Wales)

| --- | --- |
Muut nimet:  Ynys Gybi
Sijainti:  Anglesey, Wales Yhdistynyt kuningaskunta
Merialue:  Atlantti
Korkein kohta:  Mynydd Twr, 220 m
Pinta-ala:  39,4 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  13 659
Suurin kaupunki:  Holyhead
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Holy Island (kymriksi Ynys Gybi) on saari Luoteis-Walesissa. Saari on Walesin toiseksi suurin ja siellä sijaitsee Angleseyn kreivikunnan suurin kaupunki ja hallinnollinen keskus Holyhead.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Holy Island (Wales) Wikimedia Commonsissa
Kuopion Hippakunnan Sanomia

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Kuopion Hippakunnan Sanomia oli Kuopiossa vuosina 1859–1860 ilmestynyt sanomalehti.
Lehtori ja kirjanpainaja Petter Adolf Aschan ja tuomiorovasti A. G. Borg perustivat Kuopion Hippakunnan (sic) Sanomat sen jälkeen kun Fredrik Ahlqvistin julkaisema Ilmoitus-Lehti oli kannattamattomana lopetettu. Lehti oli hyvin uskonnollissävyinen ja keskittyi uutisissaan ja artikkeleissaan kirkollisiin ja kouluasioihin.
Kerran viikossa ilmestyneen lehden toimittajina työskentelivät A. G. Borg (1859–1860) ja K. E. Roos (1860). Sen postilevikki oli ensimmäisenä vuotena 621 ja toisena 265 vuosikertaa.
Aiheesta muualla

Kuopion Hippakunnan Sanomia digitoituna kansalliskirjastossa
Timo Salmela: Kuopion Hippakunnan Sanomia 1859–1860
Homo cepranensis

| Homo cepranensis |
| --- | --- |

 Pleistoseeni 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Yläheimo::  Ihmisapinat Hominoidea
Heimo::  Isot ihmisapinat Hominidae
Suku::  Ihmiset Homo
Laji::  cepranensis
Kaksiosainen nimi
 Homo cepranensis  Mallegni et al., 2003 
Katso myös
   Homo cepranensis Wikispeciesissä   Homo cepranensis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Homo cepranensis on hominidilaji, jonka päälaki löydettiin vuonna 1994 Italian Cepranosta. Fossiili on iältään 800 000–900 000 vuotta, eli se on Homo antecessorin aikalainen, mutta luultavasti sitä primitiivisempi laji. Se näyttää pystyihmiseltä: sillä on voimakas, hyllymäinen kulmaharjanne, jyrkästi taakse viettävä otsa ja erittäin paksut kallonseinämät. Sen aivotilavuus on 1 057 kuutiosenttimetriä.
Kuolansaamelaiset

Kuolan saamelaiset ovat Kuolan niemimaalla Venäjällä asuvia saamelaisia. Kuolan saamelaiset ovat niin sanottuja itäsaamelaisia, joihin luetaan myös koltat, joita ei katsota yleensä kuuluviksi Kuolan saamelaisiin. Ero on kuitenkin tapahtunut vasta viime vuosikymmeninä. Kuolansaamelaiset jakautuvat kiltinänsaamelaisiin, turjansaamelaisiin ja akkalansaamelaisiin. He puhuvat kiltinänsaamea ja turjansaamea sekä valta­kieltä venäjää, aikaisemmin osa heistä myös akkalansaamea. Vuonna 1989 Kuolan saamelaisia oli 1 890 ja heistä 42 % puhui saamea.lähde? Suurin osa Kuolan saamelaisista asuu Lovozeron piirissä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Murmanskin alueella asui yhteensä 1 599 saamelaista, mikä vastasi 0,2 prosentin väestöosuutta alueella. Koko Venäjän federaatiossa saamelaisia oli tällöin yhteensä 1 771 eli 0,0013 prosenttia väestöstä.
Tutkimus

Vuonna 1856 D. E. D. Europaeus keräsi kieli- ja kansa­tieteellistä aineistoa Kuolan niemimaalta. Tarkempi tutkimus alkoi kuitenkin vasta 1800-luvun lopussa. Arvid Genetz käänsi osan Matteuksen evankeliumista kiltinänsaameksi. Hänen työnsä oli ensimmäinen kyrillisin kirjaimin kirjoitettu kiltinän­saamelainen teos. Genetz julkaisi myös sanakirjan Kuolan lapin murteiden sanakirja ynnä kielen näytteitä vuonna 1891. Ensimmäisen kieliopin Oroz-lapp nyelvtani vazlat julkaisi J. Halasz vuonna 1883. Toisen maailmansodan jälkeen G. Kert julkaisi monografin Kuolan saamelaisten murteista. 1980-luvulta eteenpäin Kuolan saamelaisten tutkimus on herättänyt uudestaan mielenkiintoa tutkijoiden parissa.
Asuma-alueet

Kuolan niemimaalla on sijainnut 21 saamelaissiitaa. Siita sai nimensä alueen mukaan, kuten esimerkiksi Luujärven siita. Perinteiset siidat olivat muodostuneet selvästi maantieteellisiksi, vesistöjen rajaamiksi alueiksi. Nämä siidat jakautuivat neljään eri ryhmään: kiltinän-, koltan-, akkalan- ja turjansaamelaisiin, jotka kuuluvat itäsaamelaisiin. Läntisin ryhmä ovat kolttasaamelaiset, jotka aiemmin asuttivat myös Petsamon ja Suonikylän alueita. Toisen maailmansodan jälkeen osa heistä muutti Suomen puolelle. Entisen Neuvostoliiton alueella kolttia asui Nuortijoen varrella ja Hirvasjärvellä. Suurin osa heistä ei enää asu entisillä kotiseuduillaan, sillä Tuuloman tekojärvi hukutti nuortijärveläisten alueet, ja hirvasjärveläiset siirrettiin jo 1930-luvulla Juonnin kylään. Eri murteiden väliset erot ovat niin suuria, että esimerkiksi kiltinän- ja turjansaamen puhujat eivät välttämättä ymmärrä toisiaan, vaan käyttävät venäjää lingua francana.
Kuolisma

Kuolisma (ven. Колежма, Koležma) on kylä ja entinen kunta Sorokan piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä.
Kuolisman kylä

Kuolisman kylä sijaitsee Kuolismajoen suussa Vienanmeren Äänislahden rannalla noin 30 kilometriä Sumasta itään. Kuolisman kylä kuuluu Suman kylähallintoalueeseen. Kuolisman kylä on perustettu 1600-luvulla. Kylässä on pieni kalastussatama ja kalastus onkin kylän tärkein elinkeino. Vuonna 1996 kylässä oli 260 asukasta, joista suurin osa pomorien jälkeläisiä.lähde? Koležman rautatieasemalähde?  sijaitsee kylän eteläpuolella sisämaassa 79 kilometriä Sorokasta itään.
Kuolisman kunta

Kuolisman kunta sijaitsi Vienan Karjalan itäosassa. Se rajoittui pohjoisessa Vienanmereen, idässä Njuhtsan kuntaan, etelässä Petrovo Jamin kuntaan sekä lännessä Laapinan ja Suman kuntiin. Kuntaan kuului myös muutama pieni saari Vienanmerestä, kuten Mäkisaari. Vuonna 1907 kunnassa oli 1 034 asukasta. Kunnan väestö oli venäläistä. Kuolisman kunnan kyliä olivat Kuolisma, Perttijärvi, Ruiga ja Virantojärvi.
Kuolisman kunta lakkautettiin 1920-luvulla ja liitettiin Sorokan piiriin kyläneuvostona. Kuolisman kyläneuvoston alueella oli 1 168 asukasta vuonna 1926, joista oli venäläisiä 1 167 ja karjalaisia yksi.
Larry Holmes

| Larry Holmes Maailman raskaansarjan maailmanmestari |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Larry Holmes
Syntynyt: 3. marraskuuta 1949 (ikä 75) Cuthbert, Georgia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Nyrkkeilijä
Lempinimi:  The Easton Assassin
Pituus:  191 cm
Paino:  115 kg
Painoluokka:  Raskassarja
Kätisyys:  Oikeakätinen, eli nyrkkeilytermein orthodox
Valmentaja:  Eddie Futch
Ammattilaistilastot
Ottelut:  75
Voitot:  69
– tyrmäysvoitot:  44
Tappiot:  6
Ratkaisemattomat:  0
Aiheesta muualla
www.larryholmes.com
Larry Holmes (s. 3. marraskuuta 1949 Cuthbert, Georgia) on yhdysvaltalainen ammattilaisnyrkkeilijä ja raskaansarjan maailmanmestari, joka tunnettiin lempinimellä The Easton Assassin kotipaikkakuntansa Pennsylvanian Eastonin mukaan. Hän hallitsi uransa aikana WBC:n ja IBF:n maailmanmestaruuksia, ja otteli voittamattomana peräti 48 ottelua (yhden vähemmän kuin ainoa voittamaton raskaansarjan maailmanmestari Rocky Marciano). Holmesilla on hallussaan 21 menestyksekästä tittelinpuolustusta raskaassa sarjassa, toiseksi eniten Joe Louisin jälkeen (25).
Ura > Nousu WBC:n maailmanmestariksi

Amatööriurallaan Holmes otteli 22 ottelua ja saavutti 19 voittoa. Hän toimi raskaansarjan maailmanmestari Muhammad Alin harjoituskumppanina ennen siirtymistään ammattilaiseksi vuonna 1973. Voitettuaan 27:nnessä ammattilaisottelussaan Las Vegasissa 25. maaliskuuta vuonna 1978 Earnie Shaversin 12-eräisessä kamppailussa kaikin tuomariäänin hän pääsi haastamaan maailmanmestari Ken Nortonin WBC-liiton raskaansarjan mestaruudesta.
Holmes lähti 9. kesäkuuta 1978 Las Vegasissa käytyyn kamppailuun altavastaajana ja voitti mestaruuden 15-eräisen kamppailun jälkeen jaetuin tuomariäänin 2–1. Holmesin ja Nortonin välistä ottelua pidetään tasoltaan yhtenä vuosikymmenen parhaimmista mestaruusotteluista.
Ura > Aika WBC:n maailmanmestarina

Holmes puolusti WBC-mestaruuttaan ensimmäistä kertaa Alfredo Evangelistaa vastaan. Tämän jälkeen hän voitti haastajansa Ossie Ocasion, Mike Weaverin, Earnie Shaversin, Lorenzo Zanonin, Leroy Jonesin ja Scott LeDoux'n, jonka jälkeen hän kohtasi paluun tehneen Muhammad Alin lokakuussa 1980.
Kaksi vuotta viimeisimmän ottelunsa jälkeen Ali harjoitteli kovasti ja laihdutti kertyneitä kiloja päästäkseen ottelukuntoon. Kun ottelu alkoi, paljastui 30-vuotias Holmes kuitenkin nopeammaksi kuin 38-vuotias Ali, joka joutui luovuttamaan ottelun ennen 11. erän alkua silmäkulmiensa auettua. Ensimmäistä kertaa urallaan Muhammad Ali ei kyennyt jatkamaan ottelua loppuun asti. Ottelun tuomari, Alin valmentaja ja jopa Holmes ovat myöhemmin sanoneet toivoneensa ottelun loppuvan jo aiemmin. Ottelun jälkeen Holmes meni Alin pukuhuoneeseen tapaamaan häntä ja kertoi olevansa todella pahoillaan hänen hakkaamisestaan ja rakastavansa tätä. Voitostaan huolimatta Holmes oli masentunut ja hän on myöhemmin sanonut olevansa ylpeämpi ”nuoren Alin kanssa sparraamisesta kuin vanhan Alin voittamisesta”.
Alin jälkeen Holmes puolusti mestaruuttaan menestyksekkäästi vielä Trevor Berbickiä, Leon Spinksiä, Renaldo Snipesia, Gerry Cooneya, Randall ”Tex” Cobbia, Lucien Rodriguezia, Tim Witherspoonia ja Scott Frankia vastaan.
Ura > Aika IBF:n maailmanmestarina

Holmes luopui voittamattomana WBC-liiton mestaruusvyöstään jouduttuaan erimielisyyksiin promoottori Don Kingin kanssa. Hänet kuitenkin tunnustettiin uuden IBF-liiton mestariksi, ja tätä titteliään hän puolusti vielä James Smithiä, David Beytä ja Carl Williamsia vastaan, kunnes menetti mestaruutensa 21. syyskuuta vuonna 1985 Las Vegasissa haastaja Michael Spinksille. Hävitessään ensimmäistä kertaa oli Holmes ehtinyt otella 48 kertaa ammattilaisena voittamattomana. Ring Magazine nimesi ottelun vuoden yllätykseksi. Holmes kohtasi Spinksin uudelleen 19. huhtikuuta 1986 Las Vegasin Hilton Hotelissa, jolloin voitto meni tuomariäänin 2–1 Spinksille. Tappion jälkeen hän ilmoitti lopettavansa uransa.
Ura > Paluuyritykset

Oltuaan 1,5 vuoden ajan eläkkeellä Holmes palasi kehiin Mike Tysonia vastaan otteluun haastajana WBC-, IBF- ja WBA-liittojen maailmanmestaruudesta. Ottelu päättyi jo neljännessä erässä Tysonin voittoon teknisellä tyrmäyksellä Holmesin käytyä erän aikana kolmesti kanveesissa. Jälleen kerran Holmes ehti lopettaa uransa, mutta palasi vielä vuonna 1991 takaisin. Voitettuaan kuusi ottelua, joukossa muun muassa entinen WBO-liiton raskaansarjan maailmanmestari Ray Mercer, hän otteli 19. kesäkuuta vuonna 1992 Caesars Palacessa Evander Holyfieldiä vastaan WBC:n, WBA:n ja IBF:n mestaruudesta. Ottelu kesti täydet 12 erää, mutta voitto meni kaikin tuomariäänin Holyfieldille. 8. huhtikuuta 1995 Holmes otteli Oliver McCallia vastaan WBC-liiton maailmanmestaruudesta, mutta tälläkin kertaa hävisi tuomariäänin 3–0. Vielä 24. tammikuuta vuonna 1997 hän otteli uuden IBO-liiton mestaruudesta Brian Nelseniä vastaan Kööpenhaminassa, mutta hävisi myös tällä kertaa.
18. kesäkuuta 1999 Holmes sai nimiinsä Legends of Boxing Heavyweight -tittelin voitettuaan James Smithin kahdeksannen erän teknisellä tyrmäyksellä. Tätä titteliään hän puolusti seuraavan vuoden marraskuussa Mike Weaveriä vastaan. Hän palasi nyrkkeilykehään vielä heinäkuussa 2002 ja voitti 10-eräisessä kamppailussa Eric Eschin 3–0.
Kuoleman joki

| Kuoleman joki> River of Death |
| --- | --- |
 Elokuvan kansikuva
Ohjaaja:  Steve Carver
Käsikirjoittaja:  Andrew Deutsch, Edward Simpson
Tuottaja:  Harry Alan Towers, Avi Lerner
Säveltäjä:  Sasha Matson
Leikkaaja:  Ken Bornstein
Pääosat:  Michael Dudikoff Robert Vaughn Donald Pleasence
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Cannon Video
Ensi-ilta:  1989
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuoleman joki (River of Death) on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintaelokuva, jonka pääosassa esiintyy Michael Dudikoff.
Juoni

Juuri ennen Kolmannen valtakunnan lopullista luhistumista, keskitysleirivangeilla kokeita tehnyt saksalainen lääkäri Manteuffel (Robert Vaughn) onnistuu pakenemaan Etelä-Amerikan viidakoihin. Vuosia myöhemmin viidakossa puhkeaa outo epidemia. Kovaotteinen opas John Hamilton (Dudikoff) palkataan opastamaan retkikunta epidemian lähteille, muinaisten inkojen pyhään kaupunkiin.
Manteuffel on perustanut sen raunioille uuden "tutkimuslaitoksen" josta käsin hän uusnatsiarmeijan ja kehittelemiensä virusten avulla aikoo valloittaa maailman ja perustaa "Neljännen valtakunnan"...
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michael Dudikoff  | … |  John Hamilton   |
|  Robert Vaughn  | … |  Wolfgang Manteuffel   |
|  Donald Pleasence  | … |  Heinrich Spaatz   |
|  Herbert Lom  | … |  eversti Ricardo Diaz   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano piti elokuvaa sekavana ja antoi sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Veijo-Lassi Holopainen

Veijo-Lassi Aukusti Holopainen (26. kesäkuuta 1921 Kuopio – 8. tammikuuta 2006 Pori) oli suomalainen maahockeypelaaja, pesäpalloilija ja urheilutoimittaja.
Holopainen pelasi Suomen maahockeymaajoukkueen maalivahtina vuosina 1950–1954 ja edusti Suomea Helsingin 1952 olympialaisissa. Torpan Poikien joukkueessa hän saavutti maahockeyn SM-hopeaa vuosina 1951 ja 1952.
Pesäpallon SM-sarjassa Holopainen pelasi vuosina 1946–1957 ja saavutti Jyväskylän Kirin joukkueessa SM-hopeaa vuonna 1949. Itä–Länsi-otteluun hänet valittiin vuonna 1956. Hän kilpaili myös keilailussa ja golfissa.
Nimimerkkiä ”Veho” käyttänyt Holopainen teki pitkän työuran urheilutoimittajana. Hän aloitti jyväskyläläisen Sisä-Suomen palkkalistoilla vuonna 1945, ja Urheilun, Ilta-Sanomien, Helsingin Sanomien ja Urheilun Valokeilan kautta hän päätyi Satakunnan Kansaan, jonka urheiluosaston päällikkö hän oli vuodet 1956–1986. Hän oli Porin Urheilutoimittajien Kerhon perustajajäsen sekä ensimmäinen puheenjohtaja vuosina 1964–1967 ja 1970–1971.
Heinäkuussa 1953 Holopainen päätyi itse lehtijuttujen aiheeksi, kun hän toimittajaystävänsä Jussi Suomalaisen kanssa ui Porkkalan vuokra-alueelle ja joutui neuvostoliittolaisten vangitsemaksi. Heidät vapautettiin vasta neljä päivää myöhemmin.
Saavutukset > Pelaajana

2 Itä-Länsi-ottelua: 1949, 1956
Julkaisuja

Rosenlewin Urheilijat -38:n 25-vuotishistoriikki (1963)
Porin Golfkerhon 50-vuotishistoriikki (1989)
Porin Narukerän 30-vuotishistoriikki (1995)
Meklari Elias (1989)
Enkä ollut vakooja (1995)
Urheilutoimittaja – kirotun viehättävä ammatti (2001)
Hollannin Itä-Intian taistelut

| n k Hollannin Itä-Intian sotaretki (1941–1942) |
| --- | --- |
 Borneo  Manado  Tarakan  Celebes  Balikpapan  Ambon  Palembang  Makassarinsalmi  Badungsalmi  Jaavanmeri  Sundasalmi  Jaava  Timor 
Hollannin Itä-Intian taistelut oli toisessa maailmansodassa Japanin ja liittoutuneiden välinen sarja taisteluita, joilla Japani valtasi Alankomaiden Itä-Intian (nyk. Indonesia).
Sotatilanne alkoi 8. joulukuuta 1941 ja päättyi japanilaisten voittoon 9. maaliskuuta 1942. Japanilaiset miehittivät Borneon, Jaavan, Sumatran, Sulawesin, Sundasaaret, Tarakanin, Molukit ja Timorin saaret sekä läntisen Uuden-Guinean alueen.
Japanilaiset epäonnistuivat Papua-Uuden-Guinean valloittamisessa. Myöhemmin käyty Korallimeren taistelu päättyi ratkaisemattomana, mutta liittoutuneet pystyivät estämään japanilaisten maihinnousun Australiaan.
Japani onnistui pitämään Jaavan, Sumatran, Timorin ja Balin saaret sodan loppuun saakka, siihen asti kunnes saarella olevat japanilaisjoukot antautuivat liittoutuneille vuonna 1945.
Tausta

Hollannin Itä-Intiassa ja Borneon pohjoisosissa sijainneiden, Britannian hallitsemien Brunein, Pohjois-Borneon ja Sarawakin kuningaskunnan alueilla oli rikkaat luonnonvarat, ja alueilta saatiin öljyä ja kumipuuviljelmiltä raakakumia. Luonnonvarojen vuoksi alueen ajateltiin olevan Japanin ykköskohde mahdollisen sodan syttyessä. Erityisesti japanilaiset havittelivat alueelta saatavaa öljyä. Öljy teki Malaijien saaristosta erittäin tärkeän Japanin kannalta, koska Japanissa ei ole luonnollista öljyn lähdettä. Lisäksi Japani menetti 93 prosenttia öljystään, kun Yhdysvaltain presidentin Franklin D. Rooseveltin käskystä kaikki öljynkuljetukset Japaniin lakkautettiin. Saariston sijainnilla oli myös strategista arvoa, koska alue oli Itä-Aasian, Australian ja Intian välissä. Ilmasodan kannalta Borneon saari tarjosi Japanille myös lyhyen etäisyyden Malaijaan ja Singaporeen.
Sotatapahtumat > Borneon taistelut

Alankomaat julisti sodan Japanille 8. joulukuuta, hieman ennen kuin tieto Pearl Harborin iskuista oli saavuttanut Alankomaiden viranomaiset Lontoossa.
Varsinaiset sotatoimet alkoivat 15. joulukuuta. 17. joulukuuta japanilaisjoukot laskeutuivat onnistuneesti Miriin, pohjoiseen Sarawakiin, jossa sijaitsi öljyntuotantokeskus. Kahden päivän taistelun jälkeen alueella sijainnut pieni hollantilainen varuskunta oli kukistettu. Mirin jälkeen japanilaiset etenivät Kuchingiin 24. joulukuuta, josta britit olivat jo paenneet ja tuhonneet lähtiessään kaupungin lentokentän.
Japanilaiset tekivät ilmaiskuja brittien ja hollantilaisten strategisesti tärkeille alueille ja kehittivät ilmaherruuden. Japanilaisjoukkoja pudotettiin Mirin ja Kuchingin lisäksi myös Seriaan, Jesseltoniin ja Sandakaniin. Iskujen tarkoituksena oli saada Hollannin Itä-Intian ja Britannian öljyntuotanto japanilaisten haltuun.
Joulukuun loppuun mennessä suurin osa Hollannin ja Britannian joukoista oli paennut hollannin hallitsemaan Singkawangin kaupunkiin. Borneon saaren pohjoisimmat alueet olivat täysin japanilaisten hallussa, kun japanilaisjoukot laskeutuivat Bruneinlahdelle 6. tammikuuta 1942.
Yhdysvaltalaiset, britit, alankomaalaiset ja australialaiset yhdistivät kaikki saatavilla olevat maa- ja merijoukot 15. joulukuuta koordinoidakseen taistelua Japania vastaan. Vaikka liittoutuneet yhdistivät voimansa ja joukkonsa, oli eri osapuolilla eri päämäärät. Alankomaat piti Hollannin Itä-Intiaa ja britit Singaporea tärkeimpänä puolustuskohteena. Liittoutuneet eivät kuitenkaan pystyneet pysäyttämään, tai edes hidastamaan japanilaisia suuresta mies- ja kalustoylivoimasta johtuen. Japani valtasi lento- ja öljykentät hiljalleen, kunnes liittoutuneiden yhteinen komentoryhmä hajosi 25. helmikuuta.
Sotatapahtumat > Tarakanin ja Balikpapanin taistelut

Borneon saaren pohjoisimmat Britannian hallitsemat osat vallattuaan Japani jatkoi tammikuussa 1942 etenemistään Borneon hollantilaisten hallitsemille alueille. 11. tammikuuta japanilaisjoukot laskeutuivat Borneon koillispuolella olevalle Tarakanin saarelle, tavoitteenaan vallata saaren 700 öljylähdettä, öljynjalostamo ja lentokenttä. Japanilaisilla oli huomattava miesylivoima hollantilaisiin nähden, ja hollantilainen everstiluutnantti S. de Waal päätti tuhota saaren öljykentät jotta japanilaiset eivät saisi niitä haltuunsa. Vain pienen vastustuksen jälkeen japanilaiset murtautuivat hollantilaisten puolustuksen läpi ja hollantilaisjoukot joutuivat antautumaan 12. tammikuuta. Kostoksi öljykenttien tuhoamisesta japanilaiset teloittivat antautuneet hollantilaisjoukot.
Borneon itärannikolla sijaitseva Balikpapan oli keskeinen öljyteollisuuskaupunki. Japani hyökkäsi Balikpapaniin 23. tammikuuta. Kaupungin turvana oli Yhdysvaltain laivaston sukellusvene, mutta se onnistui torpedoimaan vain yhden japanin sota-aluksista ja liittoutuneiden joukot onnistuivat vain viivyttämään japanilaisten maihinnousua. Balikpapan oli siirtynyt japanilaisten hallintaan 24. tammikuuta.
Sotatapahtumat > Japani etenee Jaavanmerelle ja Sumatralle

Japanilaiset jatkoivat samanaikaisesti sotatoimiaan Malaijalla ja Singaporessa ja Kaakkois-Aasia oli siirtymässä kokonaisuudessaan japanilaisvallan alle. Helmikuun 15. Japani hyökkäsi valloittamiltaan Malakan niemimaan ja Borneon suunnalta Sumatralla sijaitsevaan Palembangiin, saadakseen myös sen öljykentät haltuunsa. Maaliskuun loppuun mennessä Japani oli miehittänyt Sumatran.
Helmikuun 19. japanilaiset saivat haltuunsa Balin lentokentän ja hyökkäsivät Jaavalle. Jaavan ilmatilassa käytiin suuri ilmataistelu, jossa 75 liittoutuneiden konetta tuhottiin. Liittoutuneiden tappio tarkoitti sitä että liittoutuneet eivät enää pystyneet antamaan ilmasuojaa maajoukoilleen Tyynenmeren sodassa.
27. helmikuuta käytiin Jaavanmeren taistelu, jossa liittoutuneet yrittivät estää japanilaisia valloittamasta Jaavaa. Hollanti, Australia, Britannia ja Yhdysvallat menettivät taistelussa yhteensä 14 laivaa, kun japanilaiset eivät menettäneet yhtään alusta. Japanin maihinnousu Jaavalle viivästyi lopulta vain vuorokaudella.
8. maaliskuuta Hollannin Itä-Intian hallitus päätti antautua japanilaisille valloittajille ehdoitta. Japanilaiset jatkoivat Hollannin Itä-Intian valloituksen jälkeen hyökkäystä Kaakkois-Aasiassa Filippiineille ja Burmaan.
Jälkiseuraamukset

Liittoutuneet eivät yrittäneet vallata takaisin menetettyjä saaria myöhemmin sodan aikana. Japanilaisjoukot saarilla luovuttivat Japanin vetäytyessä sodasta toisen maailmansodan päätteeksi. Suurin osa joukoista palasi Japaniin, mutta osa jäi saarille elämään. Jotkut sotilaista auttoivat singaporelaisia Indonesian vallankumouksessa.
Japanin hyökkäykset Hollannin Itä-Intiaan, Sarawakiin, Pohjois-Borneoon, Bruneihin ja Portugalin Timoriin.
Kuoreveden alue

Kuoreveden alue (vesistöaluetunnus 35.61) on Keuruun reitin valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen alue, jonka pinta-ala on 233,84 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 13,45 %. 
Vesistön alueen alarajana on Vilppulankoski, jonka yläpuolisen valuma-alueen pinta-ala on 2027,52 neliökilometriä ja sen järvisyys on 11,45 %. Reitin vedet laskevat seuraavaksi Ruoveden alueeseen (35.33).
Kolmannen jakovaiheen alueita ovat seuraavat viisi aluetta tai valuma-aluetta :
Kuoreveden lähialue (35.611)
Vuohijoen valuma-alue (35.612)
Suinujoen valuma-alue (35.613)
Tervajärven valuma-alue (35.614)
Lahnajoen valuma-alue (35.615)
Homborivuoret

Hombori Tondo.
Fatiman käsi.
Homborivuoret (ransk. monts Hombori) ovat vuorijono Moptin alueen Douentzan piirin Homborin kunnassa Malissa. Ne sijaitsevat Bandiagaran–Homborin ylängön koillisreunalla ja rajoittuvat Gourman tasankoon.
Pystyreunaisista ja tasalakisista vuorista suurin on 1155 metriä korkea Homborivuori eli Hombori Tondo, joka on Malin korkein kohta. Toinen kuuluisa kalliomuodostelma on ylös kohotettua kättä muistuttava Main de Fatma eli ”Fatiman käsi”.
Pinnanmuodostuksensa ansiosta Homborivuoret ovat säästyneet maanviljelyn ja karjanhoidon vaikutuksilta, ja niiden kasvi- ja eläinlajisto on poikkeuksellisen runsas. Vuoret ja niitä ympäröivät dogoni-, songhai- ja fulbekylät ovat suosittu matkailu- ja vuorikiipeilykohde. Matkailun lisääntymisen on pelätty vaarantavan alueen ympäristö- ja kulttuuriarvot.
Aiheesta muualla

Project Hombori (englanniksi), (ranskaksi)
Salvador Campillo: Main de Fatma (ranskaksi), (katalaaniksi), (espanjaksi)
Holm (kaupunki)

| Holm Холм |
| --- | --- |
 vaakuna
 Holm
 Koordinaatit: 57°9′N, 31°11′E 
Valtio:  Venäjä
Alue:  Novgorodin alue
Piiri:  Holmin piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  kaupunkikunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8,65 km²
Väkiluku (2010):  3 800
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lovat- ja Kunjajokien yhtymäpaikka.
Saksalaisia sotilaita Holmin raunioissa vuonna 1942.
Holm (ven. Холм) on kaupunki, kaupunkikunta ja Holmin piirin hallinnollinen keskus Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Lovatjoen varrella 201 kilometriä Novgorodista etelään. Kaupungissa on 3 800 asukasta (vuonna 2010).