stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juha Nurminen
Työelämä

Juha Nurminen on toiminut John Nurminen Oy:ssä useissa työtehtävissä 1969–1997. Hallituksen puheenjohtajaksi hän siirtyi yrityksen toimitusjohtajan työstä vuonna 1997. Nykyään hän on John Nurminen Oy:n hallituksen jäsen. Nurminen Logistics Oyj eriytettiin John Nurminen Oy:stä 2008. Juha Nurminen toimi uuden yrityksen hallituksen puheenjohtajana vuoteen 2010. Nykyään hän on hallituksen jäsen.
Luottamustoimet ja jäsenyydet > Luottamustoimet

1992– John Nurmisen Säätiön perustaja ja hallituksen puheenjohtaja.
1993–1998 Suomen Meripelastusseura ry, hallituksen jäsen.
1997–2002 Sinisen Reservin Säätiö, neuvottelukunnan jäsen.
1998– Suomen Meripelastusseura ry, neuvottelukunnan jäsen.
2002– Meripuolustussäätiö, valtuuskunnan jäsen.
Luottamustoimet ja jäsenyydet > Jäsenyydet

Suomen Meripelastusseura ry.
Merenkävijät ry
Helsingin Metsänkävijät ry
Merisukeltajat
John Nurmisen Säätiö

John Nurmisen Säätiö on perustettu vuonna 1992 Juha Nurmisen aloitteesta vaalimaan suomalaisen merenkulun ja merihistorian kulttuuriperintöä. Säätiö laajensi toimintaansa ympäristönsuojeluun 2004  Juha Nurmisen lahjoitusten turvin. Tällöin säätiö käynnisti toisena toimintalinjanaan ”Puhdas Itämeri” -hankkeet.
Itämeren suojeluprojektien rinnalla säätiö vaalii merikulttuuria julkaisemalla kirjoja, järjestämällä ja keskustelutilaisuuksia ja tuottamalla näyttelyitä sekä fyysisesti että virtuaalisesti Digimuseo-palvelussa. Säätiö on Itämeripäivän alullepanija.
Teokset

Juha Nurminen on 1990-luvulta alkaen päätoimittanut monia John Nurmisen Säätiön kustantamia merellistä kulttuuria ja historiaa käsitteleviä teoksia. Hän on myös itse kirjoittanut lukuisiin säätiön julkaisemiin suurelle yleisölle suunnattuihin korkealaatuisiin tietoteoksiin, jotka käsittelevät navigoinnin, merenkulun, meritaiteen ja kartografian historiaa. Monet Juha Nurmisen päätoimittamat teokset ovat olleet myynti- ja arvostelumenestyksiä ja niitä on käännetty useille kielille.
Nurminen, Juha: Freight conferences and their function in liner shipping.  Kyriiri Oy, 1972.
Ehrensvärd, Ulla / Kokkonen, Pellervo / Nurminen, Juha: Mare Balticum, 2000 vuotta Itämeren historiaa.  John Nurmisen Säätiö, 1995.  ISBN 951-1-13985-1  (suomeksi), (ruotsiksi), (englanniksi) ja (saksaksi).
Lainema, Matti ja  Nurminen, Juha: Ultima Thule, Pohjoiset löytöretket.  John Nurmisen Säätiö, 2001.  (suomeksi), (ruotsiksi) ja (englanniksi)}.
Johnson, Donald S. ja Nurminen, Juha (toim): Meritie – Navigoinnin historia.  John Nurmisen Säätiö, 2007.  (suomeksi), (ruotsiksi), (englanniksi), (saksaksi), (ranskaksi), (espanjaksi) ja (portugaliksi).
Juha Nurminen on ollut päätoimittajana seuraavissa teoksissa:
Meritie.
Koillisväylä.
Mare Balticum.
Ultima Thule.
Norsusta nautilukseen.
Juha Nurminen collection of world maps.
Nurminen, Marjo T: Maailma piirtyy kartalle: Tuhat vuotta maailmankartan kulttuurihistoriaa.  John Nurmisen Säätiö, 2015.  ISBN 978-952-9-74546-3  (suomeksi), (englanniksi), (ruotsiksi), (saksaksi) ja (venäjäksi).
Arvonimi ja kunniamerkit

Merenkulkuneuvos 2010
Suomen Leijonan komentajamerkki  1997
Sotilasansiomitali 2009
Kultainen Helsinki-mitali 2011
Pyhän Karitsan ritarikunnan komentajamerkki 1999
Sinisen reservin ansioristi 2005
Palkinnot ja tunnustukset

2017 Vuoden sykkiläinen.
2016 Royal Geographical Societyn Fordham Award -palkinto karttojen kulttuurihistoriaan liittyvästä tutkimus- ja kirjoitustyöstä.
2010 Vuoden Liikemies .
2009 Sukeltaja-Kilta ry:n kunniajäsen nro 2  .
2009 Pietarin kaupungin kunniadiplomi.
2008 Tiedonjulkistamisen elämäntyöpalkinto perusteena Itämeren historiaa, kulttuuria ja ympäristön tilaa koskevan tiedon merkittävänä lisääjänä .
2005 Vuoden maineteko.
Aiheesta muualla

Juha Nurmisen verkkosivusto juhanurminen.fi.
Juha Nurminen: Saaristomeri voitaisiin pelastaa pilkkahinnalla – ratkaisu on kipsikäsittely Helsingin Sanomat. 18.4.2015.
Juha Nurminen siirtyi yrittäjästä luonnonsuojelijaksi Helsingin Sanomat. 17.10.2013.
Tankkeriturvahanke johnnurmisensaatio.fi.
Itämeri haaste itamerihaaste.net.
Kuusi kuvaa Juha Nurmisen elämästä 13.07.2015. Yle.fi.
70-vuotishaastattelu Helsingin Sanomat. 28.4.2016.
Juha Nurminen pähkinänkuoressa Studio 55.fi. 21.04.2010. MTV.
Boistön luotsisaari Oy Boistö Ab.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Richard Bonneau

Richard Bonneau on yhdysvaltalainen tietokonebiologi, joka kehittää metodeja tutkia eri asioiden biologisia mekanismeja ja menetelmiä löytää proteiinien kolmiulotteisia malleja. Bonneau on apulaisprofessori (engl. assistant professor) New Yorkin yliopistossa. Bonneau työskentelee David Bakerin laboratoriossa Washingtonissa. Washingtonissa hänellä on merkittävä osuus Rosetta -nimisen proteiinien kolmiulotteiseen mallintamiseen pyrkivän ohjelman kehittämisessä. Bonneau on naimisissa ja hän asuu Greenwich Villagessa.
Sanity Obscure

| 'Sanity Obscure' Believer |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1990
 Julkaistu: 1990 (R.E.X.)   4. heinäkuuta 1991 (Roadrunner)
 Tuottaja(t): Doug Mann ja Paul Krueger
 Tyylilaji: tekninen thrash metal
 Kesto: 37.49
 Levy-yhtiö: Roadrunner Records   R.E.X. Records
Believerin muut julkaisut
| Extraction from Mortality 1989 | 'Sanity Obscure' 1990 | Dimensions 1993 |
Sanity Obscure on yhdysvaltalaisen teknisen thrash metal -yhtye Believerin toinen studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 1990. Albumin julkaisi ensin R.E.X. Records ja myöhemmin Roadrunner Records 4. heinäkuuta 1991. All Music Guiden mukaan "lukuisat valtavirran lehdet ylistivät albumia, vaikka siitä ei koskaan tullut todella suosittua". Heaven's Metal -fanzine nimesi Sanity Obscuren kaikkien aikojen kymmenenneksi parhaaksi kristilliseksi metallialbumiksi vuonna 2010.
Äänitys ja yleiskatsaus

Sanity Obscure äänitettiin ja miksattiin Morning Star Studiosissa Spring Housessa Pennsylvaniassa vuonna 1990 tuottajinaan Doug Mann ja Paul Krueger. Albumi masteroitiin The Hit Factoryssa New Yorkissa. Albumin kappaleet yhtä lukuun ottamatta ovat kvartetin Kurt Bachman, Joey Daub, David Baddorf ja Wyatt Robertson käsialaa. Heistä Wyatt Robertson tuli tälle albumille Howe Kraftin tilalle kokoonpanoon.
Sanity Obscure on teknisempi kuin yhtyeen esikoisalbumi, ja eräässä haastattelussa yhtye sanoi "pyrkineensä tekemään kokeellisempia kappaleita". Eräs arvostelija kuvailee, että albumilla "käytetään erilaisia tahtilajeja luomaan yhden ainutlaatuisimmista thrash metal -levyistä, joka on koskaan julkaistu.".
Sputnikmusicin haastattelussa Bachman sanoi, että albumin sanoitukset on tarkoitettu monitulkintaisiksi, ja että yhtye saa palautetta ihmisiltä, jotka kertovat soveltaneensa niitä omaan elämäntilanteeseensa.
Vuonna 2005 kanadalainen Retroactive Records otti Sanity Obscuresta tuhannen kappaleen uusintapainoksen, johon lisättiin The Return -demokasetilta instrumentaalikappaleen "I.Y.F.". Kurt Bachman ja Joey Daub ilmoittivat, etteivät olisi antaneet lupaa kyseiseen tekoon jos heiltä olisi kysytty. Heidän mielestään albumin kappalelistan olisi pitänyt pysyä koskemattomana.
Äänitys ja yleiskatsaus > Dies Irae (Day of Wrath)

Mean Deviation -kirjan Jeff Wagnerin ja Steve Wilsonin mukaan kappale Dies Irae "oli metallimusiikissa luova vedenjakaja, ja Mekong Deltaa lukuun ottamatta yksikään toinen extreme metal -yhtye ei ole yhdistänyt tyyliä klassiseen musiikkiin yhtä saumattomasti.". Kurt Bachmanin mukaan kappaleen innoitti Wolfgang Amadeus Mozartin Requiem. Dies Iraen orkesteriosuuden sovitti tuolloin säveltäjäksi opiskeleva Scott Laird, jonka Kurt Bachman oli tavannut lukiossa. Osuus käsittää jousisoittimia ja Scott Lairdin sisaren, Julianne Laird Hogen sopraanolaulua. Dies irae (suom. vihan päivä) on virsi, jossa lyyrinen minä pyytää armahdusta raamatullisen tuomiopäivän koittaessa. Kappaleen konseptin toteutti Doug Mann ja Believerin osuuden sävelsi Kurt Bachman. Dies irae -runon kirjoitti luultavasti alun perin 1200-luvulla elänyt italialainen fransiskaanimunkki Tuomas Celanolainen ja runoa käytetään pääasiassa katolisen kirkon requiem-messun sequentia-osassa.
Vastaanotto ja perintö

Allmusic-sivuston Bradley Torreanon mukaan "vähien odotusten saattelemana Believer julkaisi tämän raskaan levyllisen sulaa metallia" ja "monet valtavirran lehdet ylistivät Sanity Obscurea, vaikka siitä ei koskaan tullut todella suosittua." Torreano kuvailee, että nimikappale on "monipuolinen rykäys kiertäviä riffejä" ja että "'Stop the Madness' käsittelee huumevastaisuutta paljon mielenkiintoisemmin kuin useimmat yhtyeen kilpailijat ovat keksineet tehdä." Torreano nostaa kaksi kappaletta albumin selviksi kohokohdiksi: "Dies Irae" ja "Like a Song". "Dies Iraeta" hän kuvaa "ehdottoman eeppiseksi" teokseksi, jossa "oopperamaiset naislaulut ja orkestraatio ovat kauniita vasten raskaita metallikitaroita." "Like a Song" taas on hänen mielestään "intohimoinen, sydämellinen cover, joka tavoittaa alkuperäisen kappaleen voimakkuuden yrittämättä tehdä siitä raskasta." The Whipping Postin nimimerkin Garyn mukaan "Useimmiten kriitikot kirjoittivat Believerista, että vaikka he ovat kristittyjä, he osaavat revitellä soittimiaan taidokkaasti.".
Mean Deviation -kirjan mukaan Dies Irae "enteili tulevien metalliyhtyeiden kuten Therionin ja Nightwishin oopperamaista tyyliä."
Doomworld-keskusteluyhteisön käyttäjien mukaan videopelimuusikko Robert Prince teki nimikappale "Sanity Obscuresta" cover-version vuoden 1993 Doom-videopelin kentän E1M6 taustakappaleeseen "On the Hunt". Pelisuunnittelija John Romero oli antanut Princelle joitain ajan metallilevyjä, mukaan lukien Believerin Sanity Obscuren, ja käski hänen luoda jotain vastaavaa Doomiin. Kappale "Dies Irae (Day of Wrath)" on myös mukana KY-rullalautailuvideosarjan soundtrackilla.
Vuonna 2010 HM-lehti sijoitti Sanity Obscuren 42. sijalle 100 kaikkien aikojen parasta kristillistä rockalbumia -listallaan perusteenaan: "Kun kristityt tekevät taidetta, joka tekee vaikutuksen ihmisiin luovuudellaan, taidollaan ja erinomaisuudellaan - no, eikö näin pitäisikin olla, kun ihmisillä on suhde Luojaan? Sanity Obscure – hyvä esimerkki.” Elokuussa 2010 lehden kylkiäisessä, Heaven's Metal -fanzinessa Sanity Obscure sijoitettiin 10. sijalle 100 kaikkien aikojen parasta kristillistä metallialbumia -listalla. Toimittaja Beck kirjoitti, että "yksikään toinen albumi ei ole tasaväkisesti yhtä tekninen ja raaka kuin Sanity Obscure."
Kappaleet

"Sanity Obscure" (6:06)
"Wisdom's Call" (3:44)
"Nonpoint" (5:14)
"Idols of Ignorance" (4:39)
"Stop the Madness" (3:56)
"Dies Irae (Day of Wrath)" (5:41)
"Dust to Dust" (5:02)
"Like a Song" (3:27)
Muusikot > Yhtyeen kokoonpano albumilla

Kurt Bachman – kitara, laulu
Joey Daub – rummut
Wyatt Robertson – basso
David Baddorf – kitara
Muusikot > Muut muusikot

Scott Laird – "Dies Iraen" orkestraalinen sävellys
Julianne Laird Hoge – "Dies Iraen" sopraanolaulu
Arvostelut

All Music Guiden arvostelu:
Sputnik Music:
Aiheesta muualla

Sanity Obscure Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Sanity Obscure Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Markku Fredman

Markku Kalevi Fredman (s. 8. syyskuuta 1960 Helsinki) on suomalainen asianajaja.
Ura > Koulutus

Fredman valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1985. Hänen pro gradunsa käsitteli sananvapautta. Hän sai varatuomarin arvon vuonna 1986, ja hänet hyväksyttiin asianajajaksi vuonna 1989. Myöhemmin Fredman suoritti Helsingin yliopistossa oikeustieteen lisensiaatin tutkinnon vuonna 2011 ja Turun yliopistossa oikeustieteen tohtorin tutkinnon vuonna 2018. Hänen väitöskirjansa Puolustajan rooli: Rikoksesta epäillyn ja syytetyn avustajan roolin kehitys Suomessa 1980-luvulta nykypäivään käsitteli asianajajaoikeutta ja asianajajan roolia ja tehtäviä.
Ura > Asianajajaura

Fredman toiminut Asianajotoimisto Heikki Salon avustavana lakimiehenä vuosina 1987–1990 ja Asianajotoimisto Fredman & Månssonin osakkaana vuodesta 1991 lähtien. Hän on urallaan toiminut asianjajana yli 50 Suomen korkeimpien oikeuksien vuosikirjaratkaisussa, kymmenissä Euroopan ihmisioikeustuomioistuimen jutuissa ja kahdessa EU-tuomioistuimen jutussa.
Fredmania on kutsuttu yhdeksi Suomen ensimmäisistä ja tunnetuimmista ihmisoikeusjuristeista. Hän vei vuonna 1990 Suomesta ensimmäisen valituksen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen, jossa hän edusti Neuvostoliitosta lentokoneen Suomeen kaapannutta Oleg Kozlovia, joka oli päätetty luovuttaa takaisin Neuvostoliittoon. Fredman on edustanut oikeudessa myös mm. kettutarhaiskujen tekijää Mia Sallia vuonna 1996 ja Anneli Aueria tämän seksuaalirikostuomion purkamista koskevassa asiassa.
Ura > Muu toiminta

Fredman on osallistunut lainvalmisteluun tuomioistuinlaitoksen kehittämistoimikunnan jäsenenä vuosina 2001–2003, esitutkinta- ja pakkokeinotoimikunnan jäsenenä vuosina 2007–2009 ja todistelutoimikunnan jäsenenä vuosina 2011–2012. Fredman nimitettiin Helsingin yliopiston prosessioikeuden dosentiksi vuonna 2019 ja osa-aikaiseksi asianajajaoikeuden työelämäprofessoriksi kolmivuotiskaudeksi vuonna 2023. Fredman on myös toiminut Suomen Demokraattisten Lakimiesten puheenjohtajana vuonna 1988, Pakolaisneuvonta ry:n puheenjohtajana vuosina 1991–1992, Suomen Asianajajaliiton hallituksen jäsenenä vuosina 2005–2011 ja menettelytapavaliokunnan puheenjohtajana vuosina 2015–2021 sekä Asianajajaoikeuden killan kiltavanhimpana vuodesta 2017 alkaen.
Fredman on saanut Helsingin asianajajayhdistyksen Vuoden asianajaja -palkinnon vuonna 2003, Ihmisoikeusliiton Vuoden ihmisoikeuspuurtaja -palkinnon vuonna 2005, Suomen Asianajajaliiton Matti Ylöstalo -palkinnon vuonna 2009, Suomen Valkoisen Ruusun 1. luokan ritarimerkin vuonna 2012 ja Syyttäjälaitoksen syyttäjälaitosmitalin vuonna 2014.
Julkaisuja

Fredman, Markku – Kanerva, Janne – Tolvanen, Matti – Viitanen, Marko: Esitutkinta ja pakkokeinot.  Alma Talent Oy, 2020.  ISBN 978-952-14-3706-9
Rikosasianajajan käsikirja.  Alma Talent Oy, 2021.  ISBN 978-952-14-4336-7
Puolustajan rooli.  Alma Talent Oy, 2018.  ISBN 978-952-14-3351-1
Quirinalis

Rooman seitsemän kukkulaa
Collis Quirinalis (ital. Quirinale) on yksi Rooman alkuperäisistä seitsemästä kukkulasta. Nykyään nimi yhdistetään erityisesti alueella sijaitsevaan Palazzo del Quirinaleen, joka toimii Italian presidentin virka-asuntona ja on yksi Italian valtion symboleista.
Quirinalis sijaitsee Rooman koillisosassa ulottuen antiikin aikaiselta Porta Collinalta lounaaseen kohti Capitoliumia. Alun perin kukkula oli osa neljän kukkulan ryhmää, johon kuuluivat idässä sijainneen Quirinaliksen lisäksi etelässä Latiaris, keskellä Mucialis (tai Sanqualis) ja pohjoisessa Salutaris.
Palazzo del Quirinale Piranesin piirtämänä 1700-luvun puolivälissä.
Kukkulalla on jälkiä asutuksesta jo 700- ja 600-luvuilta eaa. ja tarun mukaan sen ensimmäisiä asuttajia olivat sabiinit. Kukkula onkin saanut nimensä sabiinien sodanjumalan Quirinuksen mukaan, ja kyseisellä jumalalla oli kukkulalla kulttipaikka, jonne rakennettiin temppeli vuonna 293 eaa. Kukkulalla palvottiin myös monia muita jumalia: Capitoliumin triadin kulttia harjoitettiin mahdollisesti Quirinaliksella ennen kuin kultti siirtyi Capitoliumille ja kukkulalla oli temppelit ainakin Floralle, Semo Sancukselle sekä Augustuksen ajalta lähtien myös Marsille.
Kukkulan pohjoisreunalla sijaitsi tasavallan ajan Rooman kuuluisin puutarha-alue, joka oli Sallustiuksen suvun omistuksessa. Trajanuksen aikana kukkulan länsiosista hakattiin pois iso osa maata Trajanuksen forumin tieltä, ja Konstantinus Suuren aikana Quirinalikselle rakennettiin Rooman viimeiset suuret kylpylät, thermae Constantini.
Trajanuksen kauppahallit, Torre delle Milizie ja Quirinalista.
Keskiajalla kukkulalla oli lähinnä aristokraattisten sukujen huviloita. Näkyvimpiä ajan monumentteja alueella on Trajanuksen kauppahallien taakse kohonnut Torre delle Milizie. Tuolloin kukkula tunnettiin nimellä Monte Cavallo Konstantinuksen kylpylöistä peräisin olevien suurten patsaiden mukaan, jotka kuvaavat dioskuureja hevosien kera. Patsaat ovat nykyään alueen tärkeimmällä aukiolla Piazza del Quirinalella, jolla sijaitsee myös pääsisäänkäynti Palazzo del Quirinaleen, josta Quirinalis nykyään parhaiten tunnetaan. Kyseinen palatsi oli aluksi paavin kesähuvila, myöhemmin Italian kuninkaan palatsi ja nykyään Italian presidentin virka-asunto. Palazzon rakentaminen sai alkunsa vuonna 1573, kun paavi Gregorius XIII vieraili Luigi d’Esten villassa Quirinaliksella ja päätti rakennuttaa alueelle oman kesähuvilansa. Palazzoa on laajennettu useita kertoja vuosisatojen kuluessa ja sen suunnittelussa ovat olleet mukana muiden muassa Domenico Fontana, Gian Lorenzo Bernini ja Piranesi. Palatsi oli paavien residenssi aina vuoteen 1870, jolloin siitä tuli Italian yhdistyneen kuningaskunnan kuninkaiden palatsi ja vuodesta 1946 Italian presidentin virka-asunto.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Palazzo del Quirinalen kotisivut
Ion Druță

| Ion Druță |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. syyskuuta 1928 Horodiște, Romania
Kuollut: 28. syyskuuta 2023 (95 vuotta) Moskova, Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: romania
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
    
Ion Druţă (3. syyskuuta 1928 Horodiște, Romania – 28. syyskuuta 2023 Moskova, Venäjä) oli moldovalainen kirjailija. Häneltä ilmestyi novelleja, romaaneja ja näytelmiä. Niissä hän kuvasi usein maaseudun ja vanhojen perinteiden yhteentörmäystä teollistumisen ja modernistumisen kanssa. Druţă joutui Neuvostoliiton virallisten tahojen arvostelun kohteeksi vanhoja aikoja ihannoivien kirjojensa vuoksi, mutta asetuttuaan asumaan Moskovaan ja alettuaan julkaista teoksiaan venäjäksi hän saavutti kirjallisuus- ja teatterikriitikoiden arvostuksen. Hän oli Romanian akatemian kunniajäsen vuodesta 1990.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ion Druță Wikimedia Commonsissa
Tupolev Tu-144

| Tupolev Tu-144 |
| --- | --- |

Tyyppi:  ylisooninen matkustajalentokone
Alkuperämaa:  Neuvostoliitto
Valmistaja:  Tupolev
Suunnittelija:  Aleksei Tupolev
Ensilento:  31. joulukuuta 1968
Esitelty:  26. joulukuuta 1975
Poistettu käytöstä:  14. huhtikuuta 1999
Tila:  poistettu käytöstä
Pääkäyttäjät:  Aeroflot
Valmistusmäärä:  16 
Valmistusvuodet:  1968–1983
Tupolev Tu-144 (ven. Туполев Ту-144, Nato-raportointinimi Charger) oli neuvostoliittolainen ääntä nopeampi matkustajalentokone, jonka suunnittelu käynnistyi 1960-luvun alussa. Konetyypin ensilento tehtiin 31. joulukuuta 1968, kaksi kuukautta ennen brittiläis-ranskalaista Concordea, mikä teki siitä ensimmäisen yliäänimatkustajakoneen maailmassa. Tyypin ensimmäinen reittilento oli rahtikuljetus Moskovasta Alma-Ataan 26. joulukuuta 1975, ja matkustajaliikenteeseen samalle reitille se tuli vasta 1. marraskuuta 1977.
Ensimmäinen sarjatuotantokone syöksyi maahan Pariisin ilmailunäyttelyssä 1973. Kun Tu-144:lle sattui toinen kuolemaan johtanut onnettomuus vuonna 1978, se päätettiin poistaa matkustajaliikenteestä. Rahtilennot jatkuivat vielä jonkin aikaa, mutta kaikkiaan Tu-144:llä lennettiin kaupallisia lentoja vain 102. Niistä 55 oli matkustajalentoja, joilla kuljetettiin yhteensä alle 3 300 matkustajaa. Kaupallisten lentojen lopettamiseen vaikuttivat osaltaan myös Neuvostoliiton taloudelliset ja yhteiskunnalliset olot. Tupolevilla oli vaikeuksia saada koneesta riittävän taloudellinen, luotettava ja mukava kaupalliseen liikenteeseen. Toisin kuin Tu-144, Concorde oli vakituisessa käytössä vielä 1990-luvulla. Länsimaissa oli matkustajia, joilla oli varaa maksaa tuhansia dollareita nopeasta yliäänilennosta, ja niinpä yliäänikoneilla voitiin lentää kannattavasti. Neuvostoliitossa vastaavaa varakkuutta ei ollut, eikä Tu-144 näin ollen voinut kilpailla laajarunkokoneiden kanssa.
Vuodesta 1981 Tu-144 oli vain koelento- ja tutkimuskäytössä. Sen tuotanto loppui virallisesti vuonna 1983, kun vain 16 konetta oli valmistettu. Tämän jälkeen konetyypillä tehtiin vielä 13 kansainvälisen ilmailuliiton hyväksymää nopeus- ja korkeusennätystä. 1980-luvulla Tu-144-koneilla lennettiin tutkimuslentoja ja koulutettiin kosmonautteja Buran-avaruussukkulaa varten. Vielä 1990-luvulla Tu-144 oli käytössä koealustana venäläis-amerikkalaisessa projektissa, jonka tavoitteena oli luoda uuden sukupolven yliäänimatkustajakone. Viimeisen kerran Tu-144 lensi 14. huhtikuuta 1999.
Kehitys ja koelennot > Tausta ja kehityksen alku

Neuvostoliitto oli 1960-luvulle tultaessa teknisen kehityksen kärkimaita. Se oli laukaissut vuonna 1957 avaruuteen ensimmäisen satelliitin, Sputnik 1:n, ja Vostok-ohjelman myötä se oli lähettänyt huhtikuussa 1961 avaruuteen ensimmäisen miehen (Juri Gagarin) ja kesäkuussa 1963 ensimmäisen naisen (Valentina Tereškova). Kehitys teknologiassa nähtiin maan johdossa eräänlaisena vastalääkkeenä yhteiskunnan ongelmille. Yhtenä tärkeänä kehityskohteena oli ääntä nopeampi matkustajalentokone, ja 1960-luvun alkupuolella sellaista kehittivät Yhdysvalloissa Boeing, Lockheed ja Douglas sekä Euroopassa Britannia ja Ranska yhteistyössä. Ääntä nopeampaa matkustamista pidettiin erityisen tärkeänä, sillä Neuvostoliitto kattoi kuudesosan kaikesta maailman maapinta-alasta.
Uuden yliäänikoneen suunnittelua Tupolevilla johti isänsä, tehtaan perustajan Andrei Tupolevin jälkeen pääsuunnittelijaksi noussut Aleksei Tupolev. Kylmän sodan aikana vakoilu oli yleistä, ja ääntä nopeampien matkustajakoneiden suunnitelmat ja piirrokset olivat halutuimpia tietoja. Neuvostoliittolaisilla oli jopa oma nimensä brittiläis-ranskalaisen Concorde-ohjelman vakoilutoimille: operaatio Brunnhilde. Operaation suurimpia voittoja oli se, kun venäläissyntyinen ranskalainen Sergei Fabiew välitti Concorden kaikki tekniset dokumentit mikrofilmillä Neuvostoliiton virtausdynamiikan keskusinstituutille (TsAGI). Mikrofilmit salakuljetettiin Neuvostoliittoon Oostende–Varsova-pikajunan ensimmäisen luokan käymälään rakennetussa salalokerossa ja Aeroflotin reittilennoilla. Britanniassa kaksi Kodakin työntekijää joutui helmikuussa 1965 oikeuteen vakoilusta syytettyinä. Samassa kuussa Aeroflotin Pariisin-johtaja Sergei Pavlov pidätettiin pariisilaisessa ravintolassa hallussaan lautasliina, joka sisälsi salaista tietoa laskutelineistä, jarruista ja metallurgiasta. Ranskan presidentti Charles de Gaulle oli tästä niin vihainen, että vaati saada henkilökohtaisesti allekirjoittaa Pavlovin karkotusmääräyksen.
Suunniteltu kone ei kuitenkaan ollut pelkkä kopio Concordesta. Neuvostoliiton lentokoneteollisuus oli niin edistynyttä, että se pystyi hyödyntämään vakoilulla kerättyjä tietoja. Suora kopio olisi ollut epäkäytännöllinen, sillä olosuhteet maassa olivat hyvin erilaiset kuin Länsi-Euroopassa ja Yhdysvalloissa. Kaikkea ei myöskään ollut mahdollista kopioida, sillä Neuvostoliiton erilaisten mineraalivarantojen vuoksi metallurgiassa oli eroja. Lisäksi Neuvostoliitossa tiedettiin, että Ranskasta vuotaneihin tietoihin oli tarkoituksella ujutettu virheitä, jottei niitä voisi käyttää. Yli sadan erilaisen mallin jälkeen Tupolev päätyi lopulta deltasiivellä varustettuun koneeseen. Siitä tuli Neuvostoliiton ensimmäinen lentokone, jossa ei ollut erillistä korkeusvakainta.