stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seppo Suhonen (ampumahiihtäjä)

Seppo Ilmari Suhonen (s. 26. huhtikuuta 1967 Lieksa) on entinen suomalainen ampumahiihtäjä.
Suhonen sijoittui Albertvillen 1992 olympialaisissa 20 kilometrillä 74:nneksi. Hän edusti seuratasolla Lieksan Hiihtoseuraa ja voitti 10 kilometrillä Suomen mestaruuden vuonna 1990 sekä joukkuekilpailussa vuonna 1994. Lisäksi hän saavutti SM-hopeaa viestissä vuonna 1992 sekä SM-pronssia viestissä vuonna 1991 ja 10 kilometrillä vuonna 1992.
William de St-Calais

William de St-Calais tai Carilef (k. 2. tammikuuta 1096) oli keskiaikainen normannimunkki ja Durhamin piispa. Hän sai opetusta Odo Bayeuxlaisen alaisuudessa ja hänestä tuli St Vincent-des-Présin luostarin apotti lähellä Le Mansia.
Varhainen elämä

Williamin isä, jonka nimeä ei tiedetä, tuli jossain vaiheessa munkiksi Saint-Calaisin luostariin. Hänen äitinsä nimi Ascelina tai Anselma tiedetään Durhamin arkistoista.
Kapina ja oikeudenkäynti

Kuningas Vilhelm Punaisen sedän Odo Bayeuxlaisen noustua kapinaan tätä vastaan, St-Calaisia pidettiin syyllisenä. Vilhelm asetti piispan syytteeseen maanpetoksesta. Oikeudenkäynnin pöytäkirja De Iniusta Vexacione Willelmi Episcopi Primi on varhaisin tallella oleva aikalaiskuvaus englantilaisesta valtiorikosoikeudenkäynnistä. Hänet karkotettiin maanpakoon vuonna 1088. Normandiassa hänestä tuli Robert II:n neuvonantaja.
Kuolema ja jälkimaine

St-Calais kuoli 2. tammikuuta 1096. Historioitsija Frank Barlow kuvailee häntä "hyväksi tutkijaksi ja moitteetonta elämää viettäneeksi munkiksi".
Phillis Wheatley

| Phillis Wheatley |
| --- | --- |
 Phillis Wheatley Scipio Moorheadin piirroksessa Poems on Various Subjects -runoteoksen kannessa.
Henkilötiedot
Syntynyt: noin 1753 Senegal tai Gambia
Kuollut: 5. joulukuuta 1784 (30–31 vuotta) Boston, Yhdysvallat
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Aikakausi:  1768–1784
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Phillis Wheatley (1753 – 5. joulukuuta 1784) oli ensimmäinen afroamerikkalainen nainen, jonka runoutta julkaistiin Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Hänen runonsa edesauttoivat afroamerikkalaisen kirjallisuuden genren syntyä. Wheatley oli syntynyt Senegambian alueella Afrikassa, jossa hän joutui kansainvälisen orjakaupan uhriksi noin seitsemän vuoden ikäisenä. Vuonna 1761 hänet myytiin Bostonissa varakkaalle paikalliselle perheelle, joka opetti hänet lukemaan ja kirjoittamaan.
Wheatleyn 1773 julkaisema runokokoelma Poems on Various Subjects, Religious and Moral nosti hänet julkisuuteen, ja monet tunnetut henkilöt, kuten George Washington, ylistivät hänen töitään. Runojensa saavuttaman menestyksen jälkeen Wheatley vapautui orjuudestaan. Myöhemmin hän avioitui vapaan mustan miehen kanssa, mutta avioliitto jäi lyhytaikaiseksi.
Wheatley kuoli köyhyydessä vuonna 1784 työstäessään toista runokokoelmaansa, joka on sittemmin kadonnut.
Henkilöhistoria > Varhaiset vuodet

Wheatley syntyi vuoden 1753 tienoilla alueella, joka kuuluu nykyiseen Senegaliin. Hänet siepattiin kotikylänsä lähettyviltä ja kuljetettiin Amerikkaan vuonna 1761 Phillis-nimisessä orjalaivassa (jonka mukaan hän sai etunimensä). Bostonissa varakas kauppias nimeltä John Wheatley osti hänet lahjaksi vaimolleen, joka halusi nuoren mustan tytön palvelijakseen.
Phillis saavutti nopeasti kauppiasperheen suosion, ja hänestä tuli rakastettu perheenjäsen. Wheatleyt suosivat tyttöä hänen kasvatuksessaan, ja perheen poika Nathaniel opetti Phillisiä englannissa, latinassa, historiassa, ja Raamatun tuntemuksessa. Wheatley kastettiin kristinuskoon Old South Meeting Housessa.
Henkilöhistoria > Palvelustytöstä runoilijaksi

Wheatley aloitti runojen kirjoittamisen vuonna 1765. Hänen ensimmäinen julkaistu runonsa uskotaan olleen ”On Messrs. Hussey and Coffin”, joka todennäköisesti julkaistiin joulukuussa 1767 newportilaisessa Mercury-lehdessä. Seuraavana vuonna Wheatley kirjoitti runon nimeltä ”To the Kings Most Excellent Majesty”, jossa hän ylisti Britannian Yrjö III:tta postimerkkilainsäädännön kumoamisesta. Vuonna 1770 Wheatley kirjoitti runomuotoisen kunnianosoituksen anglikaanisen kirkon papille George Whitefieldille. Kunnianosoitus saavutti laajalti suosiota.
Vuonna 1772 Wheatley puolusti kirjallista lahjakkuuttaan oikeussalissa, koska hänen aikakautensa ihmisillä oli vaikeuksia uskoa, että musta nainen olisi kyllin älykäs kirjoittamaan runoutta. Kuulustelijoiden joukossa oli ryhmä bostonilaisia merkkihenkilöitä, mukaan lukien pastori Charles Chauncey, vaikutusvaltainen poliitikko John Hancock ja Massachusettsin kuvernööri Thomas Hutchinson. Heidän loppupäätöksensä mukaan Wheatley oli kirjoittanut runonsa itse. Lopuksi he allekirjoittivat vahvistuksen, joka sisältyy Wheatleyn runokokoelman Poems on Various Subjects, Religious and Moral esipuheeseen. Kirja julkaistiin Lontoossa, koska bostonilaiset kustantajat kieltäytyivät julkaisemasta tekstiä. Wheatley ja hänen isäntänsä poika, Nathaniel Wheatley, matkustivat henkilökohtaisesti Lontooseen, missä Huntingdonin kreivitär ja Dartmouthin jaarli auttoivat kirjan julkaisemisessa. Wheatleyn menestys runoilijana Amerikassa ja Englannissa auttoi hänet vapaaksi orjuudestaan 18. lokakuuta 1773.
1770-luvulla alkanut Amerikan vallankumous sai Wheatleyn muuttamaan runouttaan enemmän siirtolaisten näkökulmasta käsitteleväksi. Vuonna 1775 hän kirjoitti yhden kuuluisimmista runoistaan ”To His Excellence, George Washington” ja lähetti kopion siirtokuntien armeijan ylipäällikölle Washingtonille. Joitakin kuukausia myöhemmin Washington lähetti kiitoksensa Wheatleylle ja pyysi tätä vierailemaan päämajassaan. Vaikka historioitsijat eivät ole löytäneet tapaamisesta virallisia merkintojä, sen uskotaan toteutuneen keväällä 1776.
Henkilöhistoria > Avioliitto ja kuolema

Entisen isäntäperheensä kuoleman jälkeen Wheatley avioitui orjuudesta vapautetun mustan kauppiaan John Petersin kanssa. Avioliitosta syntyi kolme lasta, joista kaksi kuoli hyvin pian syntymänsä jälkeen. Aviomiehen jouduttua velkavankeuteen Wheatley hankki elantonsa työskentelemällä palvelijana. Vuonna 1784 hän asui täysihoitolassa, jossa viimeisteli uutta runokokoelmaansa. Saman vuoden joulukuussa hän ja hänen ainoa eloon jäänyt lapsensa kuolivat ja heidät haudattiin nimettömään hautaan. Wheatley oli kuollessaan 31-vuotias. Hänen viimeistelemäänsä runoteosta ei ole löydetty.
Runot ja tyyli

Wheatleyn runous keskittyi kristillisten teemojen ympärille, ja monet hänen runoistaan on omistettu julkisuuden henkilöille. Yli kolmasosa hänen tuotannostaan koostuu elegioista ja loput liittyvät uskonnollisiin, klassisiin ja abstrakteihin aiheisiin, jotka käsittelevät muun muassa vapautta, inhimillisyyttä ja kuolemaa. Omasta elämästään hän kertoo runoissaan vain harvoin. Yksi harvoista hänen kirjoittamistaan orjuuteen viittaavista runoista on nimeltään ”On being brought from Africa to America”.
Wheatley kirjoitti aikakaudellaan suositussa mitallisessa runokaavassa, jossa säkeiden lopputavut sointuivat keskenään. Hänen tyylisuuntansa edusti klassismia. Hänen inspiraationsa suurin lähde oli auringon ja valon jumaluus, joka juontui hänen alkuperäisestä afrikkalaisesta kulttuuristaan.
Tunnustus ja perintö

Kun Wheatleyn kirja Poems on Various Subjects julkaistiin vuonna 1774, hänestä tuli ”maailman tunnetuin afrikkalainen, oman aikansa Oprah Winfrey.” Ranskalainen filosofi ja kirjailija Voltaire oli vaikuttunut Wheatleyn kirjallisista ansioista, jotka todistivat mustien ihmisten kykenevän runouden kirjoittamiseen. Yhdysvaltain vapaussodan merisankari John Paul Jones lähetti Wheatleylle omia runojaan arvioitavaksi. Kenraali George Washington puolestaan oli syvästi lumoutunut Wheatleyn runossa mainitusta myyttisestä Columbia-jumalattaresta, joka oli sekoitus Pallas Athenesta ja Apollosta, ja suojeli siirtokuntien armeijaa.
Vuonna 1778 afroamerikkalainen runoilija Jupiter Hammon kirjoitti oodin Wheatleylle. Hammon ei milloinkaan viittaa itseensä runoissaan, mutta valitessaan Wheatleyn runonsa aiheeksi hän oli tietoinen heidän yhteisestä taustastaan. Wheatleyn ainoan julkaistun runoteoksen uskotaan auttaneen afroamerikkalaisen kirjallisuusgenren syntymistä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Phillis Wheatley Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Poems on Various Subjects, Religious and Moral, 1773.
Columbia-jumalattaresta tuli myyttinen Yhdysvaltain tunnushahmo.
Reijo Wilenius

Reijo Wilenius vuonna 1990.
Reijo Valfrid Wilenius (22. huhtikuuta 1930 Helsinki – 26. lokakuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen filosofi, joka toimi Jyväskylän yliopiston filosofian professorina vuosina 1972–1992. Hän julkaisi useita teoksia etenkin kasvatusfilosofian alalta. Wilenius oli myös antroposofisen liikkeen ja steinerpedagogiikan keskeisiä edustajia Suomessa, kuten oli myös hänen vaimonsa Aijami Wilenius. Hän kuului Kriittisen korkeakoulun ja Snellman-korkeakoulun perustajiin.
Elämä

Wilenius kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1949 (Helsingin Suomalainen Yhteiskoulu). Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1952. Seuraavana vuonna hän meni naimisiin Olli Ant-Wuorisen tyttären Aijamin kanssa. Wilenius jatkoi koulutustaan ja vielä valmistui valtiotieteen lisensiaatiksi 1958 sekä väitteli tohtoriksi 1966 Helsingin yliopistossa.
Wilenius toimi Helsingin Suomalaisen Yhteiskoulun, Suomen Teatterikoulun ja Helsingin Työväenopiston tuntiopettajana 1953–1958, Helsingin Rudolf Steiner -koulun opettajana 1961–1976, Helsingin Kauppakorkeakoulun filosofian opettajana 1966–1967, Helsingin yliopiston käytännöllisen filosofian vt. professorina 1965–72 (kevätlukukaudet), käytännöllisen filosofian dosenttina 1967–1996, Jyväskylän yliopiston filosofian professorina ja filosofian laitoksen johtajana 1973–1992 sekä Snellman-korkeakoulun opettajana vuodesta 1980.
Lisäksi Wilenius toimi Suomen filosofisen yhdistyksen johtokunnan jäsenenä ja sihteerinä 1964–1968, Suomen kasvatusopillisen yhdistyksen johtokunnan jäsenenä 1964–1968, Suomen Teiniliiton kuraattorina 1966–1969, Suomen antroposofisen liiton puheenjohtajana 1966–96, Kulttuurikeskus – Kriittisen korkeakoulun johtokunnan puheenjohtajana 1968–1984, 1999–2001, kunniapuheenjohtajana vuodesta 1992, Valtion humanistisen toimikunnan puheenjohtajana, Suomen Akatemian tieteen keskustoimikunnan ja Nordisk samarbetsnämd för humanistisk forskningin jäsenenä 1975–1979, European Science Foundationin humanistisen toimikunnan jäsenenä 1978–1980, Ahtola-kulttuurisäätiön hallituksen puheenjohtajana 1980–2004, Suomen rauhanpuolustajien valtuuston puheenjohtajana 1982–1989, Suomi tulevaisuudessa –seminaarien toimikunnan puheenjohtajana 1983–1990, European Forum for Freedom in Educationin presidenttinä vuodesta 1997. Hän oli useiden valtion komiteoiden ja toimikuntien jäsen.
Wilenius toimi kulttuurilehti Katsauksen päätoimittajana vuosina 1957–1968 ja Takojan päätoimittajana vuosina 1980–1983.
Wilenius sai Valtion tiedonjulkistamispalkinnon 1976, Saima-mitalin 1984 ja Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkin 1989.
Teoksia

The Social and Political Theory of Francisco Suárez (väitöskirja), 1963
Koulu ja nyky-yhteiskunta: Mitä yhteiskunta koululta vaatii ja mitä se ei vaadi.  Helsinki:  Weilin + Göös, 1964.
Marx ennen Marxia: Marxin ajattelun ensimmäinen vaihe.  (Weilin + Göösin kirjasto 5)  Helsinki:  Weilin + Göös, 1966.
Filosofia ja politiikka: Poliittisen ja sosiaalisen ajattelun perusteiden kehityksestä.  (Filosofian kirjasto 4)  Helsinki:  Tammi, 1967.
Nuorison kapina ja aikamme suunnanmuutos, 1969
Tietoisuus ja yhteiskunta.  Jyväskylä:  Gummerus, 1972.  ISBN 951-20-0074-1
Kasvatuksen ehdot: Kasvatusfilosofian luonnos.  Jyväskylä:  Gummerus, 1975 (4. painos: Atena, 1987).  ISBN 951-20-1015-1
Ihmiskeskeiseen kulttuuriin, 1976 (uusi laitos Uuteen kulttuuriin 1990).
Ihminen, luonto ja tekniikka.  Jyväskylä:  Gummerus, 1978.  ISBN 951-9362-01-0
Snellmanin linja: Henkisen kasvun filosofia, 1978
Ihminen ja työ, 1981
Bildningens villkor: Ett utkast till fostrans filosofi, 1981
Ihminen ja sivistys, 1982
Aatteiden maailma: Johdatus aikamme aatevirtauksiin.  Jyväskylä:  Gummerus, 1982.  ISBN 951-20-2290-7
Snellmanin teokset 1–4 (toimitustyö ja elämäkerralliset johdannot), 1983
Tunkio ja taivas: Pohdintoja Suomesta, 1984
Kolme näkijää ja tekijää: Lönnrot, Runeberg, Snellman ja Suomen suunta, 1986
Sodan ja rauhan filosofiaa.  (Jyväskylän yliopisto. Filosofian laitos. Julkaisu 37)  Jyväskylä:  Jyväskylän yliopisto, 1988.  ISBN 951-679-938-8
Mihin maailma menee: Näkymä kriisien aikaan kehityksen mahdollisuuksiin.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17101-8
Tuntemattoman tutkija – Steinerin tie hengentieteeseen, 1997
Mitä on ihminen? Filosofiaa ihmisestä ja inhimillisestä kasvusta, 1999. (Uusi laajennettu laitos 2003.)
Miten käy lasten ja nuorten? Keskustelua ja filosofiaa kasvatuksesta, 2002.
Aiheesta muualla

Wilenius, Reijo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Sudanin liitto

Sudanin liitto (ransk. Union soudanaise – Rassemblement démocratique africain eli US–RDA) oli poliittinen puolue Malissa.
Mamadou Konatén ja Modibo Keïtan vuonna 1946 perustama Sudanin liitto oli osa Ranskan Länsi-Afrikassa ja Ranskan Keski-Afrikassa toiminutta Rassemblement démocratique africain -järjestöä. Vuoden 1956 vaaleissa Sudanin liitto löi kilpailijansa Sudanin edistyspuolueen, joka yhdistyi siihen vuonna 1959. Vuoden 1968 vallankaappaukseen saakka Sudanin liitto oli Malin ainoa puolue. Sen johtajana toimi maan presidentti Modibo Keïta. Vuoden 1962 puoluekokouksessa Sudanin liiton ideologiseksi perustaksi julistettiin tieteellinen sosialismi ja tavoitteeksi maan kehittäminen ei-kapitalistista tietä pitkin.
Sudanin liitto kiellettiin Moussa Traorén johtaman vallankaappauksen jälkeen. Puolueen veteraanit kuten Seydou Badian Kouyaté, Mamadou El Béchir Gologo ja Mamadou Madeira Keita perustivat sen uudelleen Traorén hallinnon kaaduttua vuonna 1991. Linjaltaan marksilainen puolue sai vuoden 1992 parlamenttivaaleissa kahdeksan edustajanpaikkaa. Tiéoulé Mamadou Konatén johtama siipi erosi Sudanin liitosta vuonna 1994 ja perusti uuden puolueen Bloc pour la démocratie et l’intégration africaine (BDIA). Vuoden 2007 parlamenttivaaleissa kumpikin puolue sai yhden edustajan. Vuosien 2002 ja 2007 presidentinvaaleissa Sudanin liitto tuki Amadou Toumani Touréa.
Sudanin liitto ja BDIA yhdistyivät jälleen vuonna 2010 muodostaen uuden puolueen Union malienne du rassemblement démocratique africain.
Stonewallin mellakat

Stonewall Inn prideviikolla vuonna 2016 päivä sen jälkeen kun presidentti Barack Obama oli julistanut rakennuksen kansallismonumentiksi.
Stonewallin mellakoiksi nimitetään spontaaneja ja väkivaltaisia mielenosoituksia poliisin ratsiaa vastaan varhain aamulla 28. kesäkuuta 1969 Stonewall Inn -ravintolan luona New Yorkin Greenwich Villagen kaupunginosassa. Niitä pidetään usein ensimmäisenä kertana Yhdysvaltain historiassa, kun homot ja lesbot nousivat taisteluun homoseksuaaleja vainoavaa järjestelmää vastaan. Mellakoista tuli ratkaiseva tapahtuma, joka käynnisti homojen oikeuksien liikkeen Yhdysvalloissa ja muualla maailmassa.
Yhdysvaltalaiset homot ja lesbot elivät 1950- ja 1960-luvuilla järjestelmässä, jonka lait olivat homovastaisempia kuin joissakin rautaesiripun takaisissa maissa. Varhaiset homofiiliryhmät yrittivät todistaa rauhanomaisen valistuksen kautta, että homot voisivat sopeutua yhteiskuntaan. 1960-luvun viimeisinä vuosina syntyi kuitenkin runsaasti levottomuutta lukuisten muiden sosiaalisten liikkeiden vaikutuksesta. Ne toimivat mellakoiden katalyytteinä yhdessä Greenwich Villagen liberaalin ympäristön kanssa.
Hyvin harvat ravintolat, useimmiten baarit, toivottivat avoimesti homot henkilöt tervetulleiksi 1950- ja 1960-luvuilla. Stonewall Innin omisti mafia. Sen kanta-asiakkaina oli erityyppisiä ihmisiä, mutta sen tiedettiin olevan suosittu homoyhteisön marginalisoituneimpien ryhmien eli transvestiittien, feminiinisten nuorten miesten, prostituoitujen ja kodittomien nuorten keskuudessa. Poliisien homobaareihin tekemät ratsiat olivat 1960-luvulla rutiinia, mutta Stonewall Innissä poliisit menettivät nopeasti tilanteen hallinnan ja tapahtumat houkuttelivat paikalle väkijoukon, joka aloitti mellakoinnin. Ne johtivat uusiin mielenosoituksiin seuraavana iltana ja jälleen muutaman päivän päästä.
Muutaman vuoden sisällä mellakoista homojen oikeuksia ajavia liikkeitä oli perustettu ympäri Yhdysvaltoja ja maailmaa. 28. kesäkuuta 1970 ensimmäiset gay pride -marssit pidettiin New Yorkissa ja Los Angelesissa mellakoiden vuosipäivän kunniaksi. Samantyyppisiä marsseja järjestettiin myös muissa kaupungeissa; nykyisin pride-tapahtumia pidetään vuosittain ympäri maailmaa kesäkuun lopun tienoilla Stonewallin mellakoiden kunniaksi.
Tausta > Homoseksuaalisuus 1900-luvulla

Toisen maailmansodan mullistusten jälkeen monilla oli Yhdysvalloissa kiivas halu ”palauttaa sotaa edeltänyt sosiaalinen järjestys ja pitää muutoksen voimat kurissa”, kuten historioitsija Barry Adam on asian ilmaissut. Laajalle levinneen antikommunismin innoittamana senaattori Joseph McCarthy järjesti kuulusteluja, joissa yritettiin paljastaa kommunisteja Yhdysvaltain hallituksesta, armeijasta ja muista valtion rahoittamista virastoista ja instituutioista. Ne johtivat maanlaajuiseen paranoiaan. Anarkisteja, kommunisteja ja muita ”epäamerikkalaisiksi” tai ”kumouksellisiksi” tuomittuja henkilöitä pidettiin turvallisuusuhkina. Homoseksuaalit otettiin tähän Yhdysvaltain ulkoministeriön luetteloon vuonna 1950, koska heitä pidettiin alttiina kiristykselle. Apulaisulkoministeri James E. Webb huomautti raportissaan: ”Yleisesti uskotaan, että avoimesti perversioitaan toteuttavat eivät ole normaalien ihmisten tavoin henkisesti vakaita.” Vuosien 1947 ja 1950 välillä 1 700 työhakemusta liittovaltion virkoihin hylättiin, 4 380 henkeä erotettiin asevoimista ja 420 henkeä erotettiin valtion palkkalistoilta epäillyn homoseksuaalisuuden vuoksi.
1950- ja 1960-lukujen ajan FBI ja paikallispoliisit pitivät luetteloita tunnetuista homoseksuaaleista, heidän suosimistaan ravintoloista ja heidän ystävistään; U.S. Postal Service piti vuorostaan kirjaa osoitteista, joihin lähetettiin homoseksuaalisuuteen liittyvää materiaalia. Osavaltiot ja paikallishallinnot seurasivat pian perässä: homoseksuaaleille tarjoilevia baareja suljettiin ja niiden asiakkaat pidätettiin ja paljastettiin sanomalehdissä. Kaupungit suorittivat ”pyyhkäisyjä” puhdistaakseen kaupunginosat, puistot, baarit ja rannat homoista. Ne kielsivät vastakkaisen sukupuolen vaatteiden käytön, ja yliopistot erottivat opettajia, joita epäiltiin homoseksuaaleiksi. Tuhannet homomiehet ja lesbot vangittiin, erotettiin tai suljettiin mielisairaaloihin. Monet elivät kaksoiselämää pitäen yksityiselämänsä erossa työelämästään.
Vuonna 1952 American Psychiatric Association lisäsi homoseksuaalisuuden Diagnostic and Statistical Manualiin sosiopaattisena persoonallisuuden häiriönä (engl. sociopathic personality disturbance). Kattava tutkimus homoseksuaalisuudesta vuonna 1962 oikeutti sen lisäämisen sairauksien joukkoon, sillä se katsottiin patologiseksi vastakkaisen sukupuolen peloksi, jonka aiheutti vanhemman ja lapsen traumaattinen suhde. Näkemyksellä oli huomattavasti vaikutusta lääkärien toimintaan. Kuitenkin vuonna 1956 Evelyn Hooker teki tutkimuksen, joka vertasi homoseksuaaleina itseään pitävien miesten onnellisuutta ja sopeutuvuutta heteroseksuaalisiin miehiin, eikä löytänyt näiden ryhmien väliltä eroja. Hänen tutkimuksensa hämmästytti lääkäriyhteisöä ja teki hänestä monien homomiesten ja lesbojen sankarin, mutta homoseksuaalisuus pidettiin DSM-tautiluokituksessa vuoteen 1973 saakka.
Tausta > Homofiiliaktivismi

Kaksi järjestöä muodostui toisistaan riippumatta vastaamaan tähän suuntaukseen, ajamaan homoseksuaalien asiaa ja luomaan homoille ja lesboille mahdollisuuksia seurustella ilman pelkoa pidätyksestä. Los Angelesin alueen homoseksuaalit loivat Mattachine Societyn vuonna 1951 kommunistiaktivisti Harry Hayn kotona. Heidän tavoitteinaan oli yhdistää homoseksuaalit, kouluttaa heitä, tarjota johtajuutta ja auttaa ”seksuaalisesti poikkeavia” lakiongelmissa. Mattachinen radikaali lähestymistapa kohtasi valtavaa vastustusta ja vuonna 1953 järjestö alkoi keskittyä assimilaation ja kunnioituksen edistämiseen. Sen jäsenet päättelivät, että he onnistuisivat muuttamaan useampien henkilöiden suhtautumista homoseksuaalisuuteen todistamalla, että homot ja lesbot olivat ”normaaleja” ihmisiä eivätkä eronneet heteroseksuaaleista. Pian Mattachinen perustamisen jälkeen useat naiset tapasivat San Franciscossa olohuoneissaan ja muodostivat lesbojen Daughters of Bilitis (DOB) -järjestön. Vaikka DOB:n luoneet kahdeksan naista kokoontuivat alun perin löytääkseen vain turvallisen paikan tanssia, järjestö kasvoi ja kehitti samantyyppisiä tavoitteita kuin Mattachine kehottaen jäseniään assimiloitumaan muuhun yhteiskuntaan.
Yksi ensimmäisistä haasteista valtion syrjintää vastaan tuli vuonna 1953. ONE-järjestö julkaisi ONE, Inc. -nimistä aikakauslehteä, jota posti ei suostunut jakelemaan. Lehden numero, joka lähetettiin tilaajille ruskealla paperilla peitettynä, käsitteli homoja heteroseksuaalisissa avioliitoissa; posti väitti sitä rivoksi. Juttu eteni lopulta korkeimpaan oikeuteen, joka päätti vuonna 1958, että One, Inc. sai lähettää aineistoaan U.S. Postal Servicen kautta.
Homofiiliset järjestöt, joiksi homojen ryhmittymiä kutsuttiin, lisääntyivät ja levittäytyivät itärannikolle. Vähitellen näiden järjestöjen jäsenet alkoivat toimia aiempaa rohkeammin. Franklin Kameny perusti Washingtonin Mattachinen. Hänet oli erotettu Yhdysvaltain armeijan karttapalvelusta homoseksuaalisuuden vuoksi, mutta hän voitti erottamistaan koskeneen oikeusjutun. Kameny kirjoitti, että homoseksuaalit eivät eronneet heteroseksuaaleista; nämä ponnistukset suunnattiin usein mielenterveysammattilaisille. Jotkut heistä osallistuivat Mattachinen ja DOB:n kokouksiin ja kertoivat järjestöjen jäsenille, että he olivat epänormaaleja.
Vuonna 1965 alkoivat homofiililiikkeen mielenosoitukset hallintorakennusten edessä. Ne kohdistuivat Red scareen kytkeytyneestä Lavender scaresta johtuvaa valtiollista syrjintää vastaan. Mielenosoitukset järkyttivät monia homoja ja suututtivat joitakin Mattachinen ja DOB:n johtohenkilöistä. Samaan aikaan kansalaisoikeusliikkeen, feministien ja Vietnamin sodan vastustajien mielenosoitukset lisääntyivät ja muuttuivat rajummiksi koko 1960-luvun ajan, samoin kuin yhteenotot poliisin kanssa.