stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liekkikalat
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat liekkikalafossiilit on ajoitettu myöhäiselle eoseenikaudelle. Heimo voidaan jakaa kahteen alaheimoon Cepolinae ja Owstoninae, joissa kummassakin on kaksi sukua. Lajeja heimossa on lähteestä riippuen 7–20, muun muassa intianliekkikala (Acanthocephala indica), liekkikala (Cepola macrophthalma) ja punanuolipyrstö (Owstonia grammodon). Liekkikalat ovat pääasiassa melko pieniä ja harva laji kasvaa yli 40 cm:n mittaiseksi. Suurin laji Cepola rubescens voi saavuttaa 70 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan liekkikalalajit ovat pitkulaisia ja kapenevat pyrstöä kohti. Selkäevä on hyvin pitkä ja melko korkea, ja on eräillä lajeilla yhtenäinen perä- ja pyrstöevän kanssa. Kuono kaloilla on lyhyt ja suu sekä silmät kookkaat. Väriltään liekkikalalajit ovat tyypillisesti keltaisia tai vaaleanpunaisia.
Levinneisyys

Liekkikaloja tavataan Atlantin Euroopan rannikolta, Välimerestä sekä indopasifiselta merialueelta ja Uuden-Seelannin rannikolta. Ne elävät tyypillisesti 30–475 metrin syvyydessä hiekka- tai mutapohjilla. Kalat kaivelevat pehmeään pohjaan käytäviä ja ovat usein kaivautuneena hiekkaan tai mutaan. Lajien ravintoa on eläinplankton. Paikoitellen liekkikaloja kalastetaan ravinnoksi, mutta kaupallisesti ne eivät ole erityisen merkittäviä.
Lauri Liedes

Lauri Kalervo Liedes (10. tammikuuta 1922 Kemi – 9. lokakuuta 2013) oli järjestöjohtaja, joka  sai ensimmäisenä Suomessa kalastusneuvoksen arvonimen, vuonna 1982.
Henkilöhistoria

Lauri Liedeksen vanhemmat olivat opettaja Jaakko Liedes ja Elin Maria Kylmäkoski ja puoliso vuodesta 1952 oopperalaulaja Anna Mutanen. Liedes tuli ylioppilaaksi 1942 ja valmistui agronomiksi 1951 ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1952. Hän oli maataloushallituksen tutkija 1952 ja  Suomen Kalastusyhdistyksen (vuodesta 1978 Kalatalouden Keskusliitto) toiminnanjohtaja 1953-1985. Suomen Kalastuslehden päätoimittaja Liedes oli vuodesta 1954. Hänellä oli myös lukuisia kalastusalan asiantuntija- ja luottamustehtäviä.
Julkaisuja

Lohi- ja maataloustulon suhteesta sekä lohenkalastusta harjoittavien maanviljelijöiden asemasta Simon kunnassa vv. 1945–1947, 1951 (pro gradu)
Aiheesta muualla

Lauri Liedes 60 vuotta huomenna. Olen virkistyksekseni kotitarvekalastaja. Helsingin Sanomat, 9.1.1982, s. 16.
Nora Liikanen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | 2004 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | 2008 | jääkiekko |  |
Nora Liikanen (o.s. Tallus, s. 9. helmikuuta 1981 Kerava) on suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän pelasi kauden 2007–2008 Venäjällä Nižni Novgorodin SKIF-joukkueessa.
Tallus on pelannut Torinon 2006 talviolympialaisissa sekä neljissä MM-kilpailuissa. MM-pronssia hän on saavuttanut vuosina 2004 ja 2008.
Kotimaassaan Tallus edusti Itä-Helsingin Kiekkoa. Hän on pelannut myös Yhdysvalloissa University of Minnesota-Duluthin joukkueessa. Syksyllä 2007 hän siirtyi kolmen muun suomalaispelaajan kanssa Venäjälle Nižni Novgorodin SKIF:iin.
Ami Ayalon

Ami Ayalon vuonna 1998.
Amihai "Ami" Ayalon (hepr. ‏עמיחי איילון‎, s. 27. kesäkuuta 1945 Tiberias, Israel) on israelilainen poliitikko ja entinen Työväenpuolueen edustaja knessetissä. Hän oli Israelin laivaston komentaja 1992–1996 ja Israelin keskustiedustelupalvelun johtaja 1996–2000. Hän on naimisissa ja hänellä on kolme lasta. Hän on valmistunut Bar Ilanin ja Harvardin yliopistoista.
Vuonna 2006 hänet valittiin knessetiin. Seuraavana vuonna hän oli ehdokkaana työväenpuolueen puheenjohtajaksi, mutta hävisi Ehud Barakille. 2007 hänet nimitettiin salkuttomaksi ministeriksi ja hallituksen turvallisuusvaliokunnan jäseneksi. Hän menetti paikkansa 2009 parlamenttivaaleissa.
Liettua yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailuissa

| Sija |        |        |        | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 47. | 3 | 3 | 3 | 9 |
Liettua on osallistunut yleisurheilun ulkoratojen täyden ohjelman maailmanmestaruuskilpailuihin vuodesta 1993 alkaen. Se on saavuttanut yhteensä yhdeksän mitalia, joista kolme on kultaa, kolme hopeaa ja kolme pronssia. Ennen Liettuan itsenäistymistä maan urheilijat edustivat MM-kilpailuissa Neuvostoliittoa.
Liettuan menestynein yleisurheilija on kiekonheittäjä Virgilijus Alekna. Hän voitti MM-hopeaa Ateenassa 1997 ja Edmontonissa 2001 sekä kultaa Pariisissa 2003 ja Helsingissä 2005. Hän oli maansa paras myös Sevillassa 1999, Osakassa 2007 ja Berliinissä 2009 sijoittuessaan neljänneksi sekä Daegussa 2011 sijoittuessaan kuudenneksi. Mitaleille ovat Aleknan lisäksi yltäneet Andrius Gudžius, joka voitti kiekonheiton Lontoossa 2017 ja saavutti pronssia Eugenessa 2022, Virgilijus Aleknan poika Mykolas Alekna, joka saavutti hopeaa Eugenessa 2022 ja pronssia Budapestissä 2023, ja Remigija Nazarovienė, joka saavutti seitsenottelussa pronssia vuonna 1997. Toinen seitsenottelija Austra Skujytė on ollut 2000-luvulla Liettuan menestynein naisurheilija sijoittuessaan vuonna 2001 kuudenneksi, vuonna 2003 kymmenenneksi, vuonna 2005 neljänneksi, vuonna 2007 kuudenneksi ja vuonna 2011 seitsemänneksi. Berliinissä 2009 ja Daegussa 2011 Kristina Saltanovic sijoittui 20 kilometrin kävelyssä seitsemänneksi. Moskovassa 2013 Liettuan parhaiten sijoittunut urheilija oli Zinaida Sendriuté, joka oli kiekonheitossa yhdeksäs. Pekingissä 2015 pistesijoille pääsi vain 20 kilometrin kävelyssä seitsemänneksi sijoittunut Brigita Virbalyté. Lontoossa 2017 Gudžiusin kultamitalin lisäksi kahdeksan parhaan joukkoon sijoittui korkeushypyssä seitsemänneksi sijoittunut Airinė Palšytė. Dohassa 2019 parhaiten sijoittunut liettualainen oli 20 kilometrin kävelyssä 11:nneksi sijoittunut Marius Žiūkas.
Liettuan MM-mitalit kisoittain

| Kisavuosi ja -paikka>  | Miehet> Kulta | Miehet> Hopea | Miehet> Pronssi | Naiset> Kulta | Naiset> Hopea | Naiset> Pronssi | Yhteensä> Kulta | Yhteensä> Hopea | Yhteensä> Pronssi | Yhteensä | Yhteensä> Sijoitus mitalitilastossa |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1993 Stuttgart | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1995 Göteborg | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 1997 Ateena | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 1 | 2 | 29. |
| 1999 Sevilla | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2001 Edmonton | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 1 | 30. |
| 2003 Pariisi | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 14. |
| 2005 Helsinki | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 17. |
| 2007 Osaka | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2009 Berliini | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2011 Daegu | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2013 Moskova | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2015 Peking | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2017 Lontoo | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 1 | 23. |
| 2019 Doha | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | – |
| 2022 Eugene | 0 | 1 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 | 2 | 31. |
| 2023 Budapest | 0 | 0 | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 1 | 39. |
| Yhteensä | 3 | 3 | 2 | 0 | 0 | 1 | 3 | 3 | 3 | 9 | 47. |
Liettuan MM-mitaliurheilijat

| Urheilija | Kulta | Hopea | Pronssi | Yhteensä | Vuodet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Virgilijus Alekna | 2 | 2 | 0 | 4 | 1997–2005 |
| Andrius Gudžius | 1 | 0 | 1 | 2 | 2017–2022 |
| Mykolas Alekna | 0 | 1 | 1 | 2 | 2022–2023 |
| Remigija Nazarovienė | 0 | 0 | 1 | 1 | 1997 |
Raakel Lignell

Raakel Lignell Helsingin kirjamessuilla 2013.
Raakel Johanna Lignell (o.s. Honkanen; s. 13. joulukuuta 1966 Mikkeli) on suomalainen muusikko. Hän on toiminut viulistina, tuottajana, juontajana ja kirjailijana.
Lignell on opiskellut Sibelius-Akatemiassa ja Berliinin musiikkiakatemiassa. Hän on avioliitossa näyttelijä Nicke Lignellin kanssa. Heillä on viisi lasta, joista vanhin on Raakel Lignellin aiemmasta suhteesta. Yhteisistä lapsista tytär Greta (s. 1994) pääsi Teatterikorkeakouluun vuonna 2018 ja opiskelee näyttelijäksi.
Vuosina 2002–2003 Lignell juonsi MTV3-kanavan Levyraati-ohjelmaa. Hän osallistui vuonna 2007 Yle TV1:n esittämään, elämäntapojen kohentamiseen liittyvään televisio-ohjelmaan Elämä pelissä.
Lignell oli vuoden 2007 eduskuntavaaleissa kokoomuksen ehdokkaana.
Syksyllä 2013 Lignell osallistui Tanssii tähtien kanssa -ohjelman kahdeksannelle tuotantokaudelle tanssiparinaan tanssinopettaja Jani Rasimus. He putosivat semifinaalissa mutta pääsivät Harri Syrjäsen loukkaantumisen vuoksi finaaliin kisaamaan Manuela Boscoa ja Matti Puroa vastaan. Lignell ja Rasimus voittivat kisan ja saivat äänistä 51 prosenttia.
Lignell aloitti MTV3-kanavan Studio55-ohjelman juontajana vuonna 2014.
Lignell on julkaissut tieto- ja kaunokirjallisuutta, muun muassa omaelämäkerrallisen romaanin Älä sano että rakastat vuonna 2019 ja musiikkiaiheisen romaanin Kevätuhri vuonna 2022.
Kirjat

Lignell, Raakel – Holmala, Eija – Vanhanen, Arja: Raxun remppa: Rapakunnosta hyvään oloon.  Helsinki:  Sanoma Magazines Finland, 2013.  ISBN 978-951-32-3664-9
Lignell, Raakel – Borg, Patrik: Raxun rinnalla: Kohti pysyvää painonhallintaa.  Helsinki:  Sanoma, 2014.  ISBN 978-951-32-3887-2
Lignell, Raakel: Älä sano että rakastat.  Helsinki:  Siltala, 2019.  ISBN 978-952-234-620-9
Lignell, Raakel: Kevätuhri.  Helsinki:  Siltala, 2022.  ISBN 978-952-388-061-0
Liettuan vaakuna

Liettuan tasavallan vaakuna
Liettuan vaakuna on Liettuan tunnus lipun, moton ja hymnin ohella. Vaakunassa punaisella taustalla Vytis-niminen (suom. takaa-ajaja, jahtaaja) ritari ratsastaa hevosella ja pitää miekkaa kädessään. Ritarilla on lisäksi sininen kilpi, jossa on keltainen risti. Vaakuna on yksi Euroopan vanhimmista valtiovaakunoista.
Liettuan presidentin vaakuna
Seimasin vaakuna
Aikaisemmat vaakunat

Liettuan vaakuna 1400-luvulla.
Liettuan vaakuna vuodelta 1555.
Vilnan kuvernementin vaakuna vuodelta 1845.
Vilnan kuvernementin vaakuna. 1878
Vaakuna Liettuan tasavallan ulkomaisesta passista 1940.
Liettuan neuvostotasavallan vaakuna, joka oli käytössä 1940-90.
Liettuan vaakuna. 1990–1991.
Liettuan leima vuonna 1991 tasavallan tunnuksella
Samankaltaiset vaakunat

Liettuan suuriruhtinaskunnan vaakuna.
Puola-Liettuan vaakuna.
Valko-Venäjän vaakuna (1991-1995)
Vilnan läänin vaakuna.
Liberianmangusti

| Liberianmangusti> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Feliformia
Heimo::  Mangustit Herpestidae
Suku::  Liberiictis  (Hayman, 1958)
Laji::  kuhni
Kaksiosainen nimi
 Liberiictis kuhni  (Hayman, 1958) 
 Liberianmangustin levinneisyys
Katso myös
   Liberianmangusti Wikispeciesissä   Liberianmangusti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Liberianmangusti (Liberiictis kuhni) on Länsi-Afrikassa elävä harvinainen mangustilaji. Laji tunnistettiin omakseen vasta vuonna 1958, jolloin Liberiasta saatujen näytekallojen huomattiin eroavan muista mangusteista. Kallon huomattiin olevan tunnettuja mangustilajeja suurempi ja kapeampi ja hampaiden olevan suhteessa pienemmät ja heikommat. Lajin ulkomuoto selvisi vasta vuonna 1974, jolloin kerättiin ensimmäiset kuolleet yksilöt.
Liberianmangusti on saanut lajinimensä saksalaisen eläintieteilijän Hans-Jürg Kuhnin mukaan. Se on sukunsa ainoa laji. Yhden lähteen mukaan liberianmangustin lähin sukulaislaji on seepramangusti, toisen lähteen mukaan Crossarchus-suku. Biologit ovat jonkin verran keskusteleet siitä, pitäisikö liberianmangusti sijoittaa Crossarchus-sukuun.
Koko ja ulkonäkö

Liberianmangusti on mangustiksi keskikokoinen. Naaraiden ruumiin pituus on noin 42,3 senttimetriä ja hännän pituus noin 20,5 senttimetriä. Koirailla ruumiin pituus on noin 47,8 senttimetriä ja hännän pituus noin 19,7 senttimetriä. Painoa on noin 2,3 kiloa. Koiraat ja naaraat ovat muutoin samannäköiset. Turkki on pääosin tummanruskea, mutta kurkku on vaalea. Kaulassa kulkee mustanruskea juova, joka ulottuu korvista hartioille. Juovaa reunustavat molemmin puolin kaksi vaaleanharmaata juovaa. Kuono on pitkä. Polkuanturat ovat mustat ja karvattomat ja jalat tummat Häntä on hieman muuta ruumista vaaleampi, ja se on tuuhea ja kapenee kärkeä kohti. Liberianmangustin kynnet ovat pitkät ja vahvat, etenkin eturaajoissa, joita se käyttää hiekan kaivamiseen ravintoa etsiessään. Eturaajojen kolmannen ja neljännen varpaan kynnen pituus on eturaajoissa noin 1,8 senttimetriä, mutta takaraajojen 1,3 senttimetriä.
Liberianmangusti on sukulaislajejaan suurempi, pitkäkorvaisempi ja kapeakuonoisempi. Hampaita on 40, kun taas lähisukulaisilla niitä on vain 36. Sillä on lähisukuisia Crossarchus-suvun mangusteja rotevampi vartalo ja kallo, pienemmät hampaat ja pidemmät korvat. Crossarchus-suvun mangusteilta puuttuvat myös liberianmangustille tyypilliset kaulajuovat. Liberianmangustilla on myös enemmän välihampaita molemmissa leuoissa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Liberianmangusti elää varmuudella vain Koillis-Liberiassa ja Norsunluurannikon länsiosissa. Mahdollisesti se elää myös Guinean eteläosissa. Lajia tavataan tiheistä trooppisista metsistä ja suometsistä, joissa on runsaasti puroja. Puron uomien syvästä hiekkaisesta maassa on runsaasti sen ravintona käyttämiä lieroja. Sen elinympäristö saattaakin rajoittua alueisiin, joissa maaperä on hiekkaista ja syvää. Liberianmangusti pystyy elämään sekä vanhoissa metsissä että uudismetsissä. Pesäpaikkojen puute saattaa kuitenkin rajoittaa sen esiintymistä uudismetsissä. Kannan suuruutta ei tunneta, mutta Taïn kansallispuistossa tiheydeksi on arvioitu 1,5 yksilöä neliökilometriä kohden.
Elintavat

Liberianmangustin elintavat tunnetaan varsin huonosti. Ensimmäistä elävää yksilöä päästiin tutkimaan vasta vuonna 1989, jolloin Liberiasta saatiin pyydystettyä yksi koiras, joka vietiin Toronton eläintarhaan. Myöhemmän kenttätutkimuksen esti Liberian sisällissota. Paikallisten mukaan laji on päiväaktiivinen. He ovat kertoneet sen liikkuvan 3–5 yksilön ryhminä, mutta jopa 15 eläimen joukoista on kerrottu. Ne viettävät paljon aikaansa ruokaa etsien. Pesäkolo sijaitsee puunjuuren kolossa tai termiittikeon läheisyydessä. Ansoihin jääneiden yksilöiden kerrotaan käyttäytyvän häijysti. Liberianmangustin sosiaalinen elämä vaikuttaa olevan samanlaista kuin muilla pienillä mangustilajeilla, kuten mangolla ja kääpiömangustilla.
Etujalkojen pitkät kynnet, pitkä liikkuva kuono ja heikko hampaisto viittaavat maassa liikkuvaan hyönteissyöjään. Se kaivelee kynsillään maan alta ja kuolleiden palmujen latvaosista matoja ja muita selkärangattomia. Sen ravintoon kuuluvat myös munat ja pienet selkärankaiset. Vankeudessa sitä on ruokittu myös jauhelihalla, koiranruoalla, kananpojilla ja kalalla.
Lisääntymistavat tunnetaan huonosti. Poikashavainnot heinä- ja elokuussa viittaavat siihen, että liberianmangustit lisääntyvät sadekaudella toukokuusta syyskuuhun, jolloin ravintoa on runsaiten.
Uhat ja suojelu

Liberianmangusti luokitellaan vaarantuneeksi lajiksi. Vuonna 2008 valmistuneen arvion mukaan laji taantui edellisten 15 vuoden aikana 30 prosenttia. Lajin elinympäristöä uhkaavat maatalous, hakkuut ja kaivostoiminta. Lisäksi metsäplantaaseilla käytetyt torjunta-aineet voivat kerääntyä lieroihin, joita liberianmangusti käyttää ravintonaan. Satunnaisesti se ryövää myös pieniä kotieläimiä, kuten kanoja, joiden takia sitä metsästetään tuhoeläimenä. Paikalliset metsästävät lajia myös ruoaksi. Sitä metsästetään ansoilla, tuliaseilla ja koirilla. Alueella käydyt sisällissodat ovat myös saattaneet häiritä lajia. Mitään erityisiä toimia liberianmangustin suojelemiseksi ei ole tehty. Sen tiedetään kuitenkin elävän ainakin Taïn ja Sapon kansallispuistoissa Liberiassa.
Libyan kuningaskunta

Libyan kuningaskunta (vuoteen 1963 Libyan yhdistynyt kuningaskunta) itsenäistyi 24. joulukuuta 1951 päämiehenään kuningas Idris I. Kuningaskuntaa leimasivat sisäpoliittiset ja taloudelliset ongelmat. Sen loppukaudella Libyasta löydettiin öljyä, mutta sen tuomia varoja ei saatu jaettua kansalle tehokkaasti. Kuningaskunnan loppu tuli eversti Muammar Gaddafin johtamassa verettömässä vallankaappauksessa 1. syyskuuta 1969, jonka jälkeen kuningas Idris I:n jäi maanpakoon Egyptiin ja Libya jatkoi Libyan arabitasavaltana Gaddafin johdolla.
Nykypäivä

Libyan ainoaksi kuninkaaksi jäänyt Idris I kuoli Kairossa vuonna 1983. Kuninkaan muisto on kuitenkin elänyt Libyassa kuningaskunnan kaatumisenkin jälkeen. Gaddafin kukistuttua Libyan sisällissodassa vuonna 2011 kuningaskunnan kannattajat ovat ehdottaneet kuninkaan nostamista takaisin valtaistuimelleen vähintään väliaikaisesti jakaantuneen maan yhdistämiseksi johtohahmon taakse. Ajatuksen vastustajat ovat kuitenkin pitäneet sitä taantumuksellisena. Libyan nykyinen kruununprinssi Mohammed el-Senussi lähti maanpakoon 1980-luvulla ja on huonosti tunnettu hahmo. Kuningaskunnan kannattajien määrästä ei ole luotettavia tietoja.
Talous ja öljy

Ennen öljyn löytymistä Libya kuului maailman köyhimpiin valtioihin. Beduiinien karjalaumat olivat hävitetty Italian vallan aikana ja paikalliselle väestölle ei ollut tarjottu juurikaan opiskelumahdollisuuksia, terveydenhoidon ja sosiaalisten palveluiden ohella siirtomaavallan aikana. Vuoden 1954 väestönlaskennan mukaan 83 % väestöstä oli lukutaidottomia ja bruttokansantuote henkilöä kohden oli vain 35 dollaria. Vuonna 1962 bruttokansantuote henkilöä kohden oli kahdeksankertaistunut, mutta edelleen alle 270 dollaria. Maan suurin tulonlähde oli pitkään Britannialle ja Yhdysvalloille vuokratut sotilastukikohdat. Öljystä alettiin saada huomattavia tuloja vasta vuonna 1965. Vielä vuonna 1961 öljytulojen määrä oli vain 3 miljoonaa dollaria, mutta vuoteen 1969 mennessä öljytulojen määrä oli noussut jo 1 175 miljoonaan dollariin. öljytulojen jakamisessa oli omat ongelmansa suurimman osan tuotoista valuessa ulkomaisille öljy-yhtiöille. Samaan aikaan ongelmana oli nopeasti kasvava inflaatio. Monista kuningaskunnan aikana aloitetuista projekteista peräisin olevat hyödyt alkoivat näkyä vasta Gaddafin johtaman vallankumouksen jälkeisellä ajalla.
Libyan miehitysalueet liittoutuneiden vallattua maan Italialta.
Kuningas Idris I.
Mies Bengasissa kuningas Idris I:n kuvan kanssa vuonna 2011.
Līgatnen kunta

| Līgatne Līgatnes novads |
| --- | --- |
 Līgatnen rautatieasema
 Līgatne
 Koordinaatit: 57°14′N, 25°02′E 
Valtio:  Latvia
maakunta (historiallinen):  Vidzeme
kunta:  2009
Hallinto:  
 – pormestari:  Ainārs Šteins
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  167,7 km²
Väkiluku (2014):  3 743
 – Väestötiheys:  22 as./km²
 
 www.ligatne.lv 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Līgatne on paperiteollisuuden varassa kasvanut yhdyskunta Gaujajoen varressa Latvian keskiosassa. Vuoden 2009 hallintouudistuksessa siitä muodostettiin itsenäinen kunta. Nykyisin Līgatne tarkoittaa siis sekä kuntaa että sen keskustaa. Paikkakunnan paperitehdas perustettiin vuonna 1815 ja silloin sai alkunsa myös alueen asutus. Tehdas työllistää nykyisin noin 140 henkeä.
Neuvostoaikainen bunkkeri

Līgatnen kuntoutuskeskuksen alla on aikanaan salainen 2 000 neliömetrin kokoinen bunkkeri. Se oli tehty kylmän sodan aikana Latvian neuvostotasavallan johtohenkilöiden turvaksi sodan varalta. Bunkkeriin järjestetään turistikierroksia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kunnan sivut.(latviaksi)
Bunkkerin sivut. Padomju slepenais bunkurs.(englanniksi)
| n k Latvian kaupungit |
| --- | --- |
Tasavallan kaupungit: Daugavpils ·  Jēkabpils ·  Jelgava ·  Jūrmala ·  Liepāja ·  Ogre ·  Rēzekne ·  Riika (latv. Riga) ·  Valmiera ·  Ventspils
Kunnalliset kaupungit: Ādaži ·  Ainaži ·  Aizkraukle ·  Aizpute ·  Aknīste ·  Aloja ·  Alūksne ·  Ape ·  Auce ·  Baldone ·  Baloži ·  Balvi ·  Bauska ·  Brocēni ·  Cēsis ·  Cesvaine ·  Dagda ·  Dobele ·  Durbe ·  Grobiņa ·  Gulbene ·  Iecava ·  Ikšķile ·  Ilūkste ·  Jaunjelgava ·  Kandava ·  Kārsava ·  Ķegums ·  Ķekava ·  Koknese ·  Krāslava ·  Kuldīga ·  Lielvārde ·  Līgatne ·  Limbaži ·  Līvāni ·  Lubāna ·  Ludza ·  Madona ·  Mārupe ·  Mazsalaca ·  Olaine ·  Pāvilosta ·  Piltene ·  Pļaviņas ·  Preiļi ·  Priekule ·  Rūjiena ·  Sabile ·  Salacgrīva ·  Salaspils ·  Saldus ·  Saulkrasti ·  Seda ·  Sigulda ·  Skrunda ·  Smiltene ·  Staicele ·  Stende ·  Strenči ·  Subate ·  Talsi ·  Tukums ·  Valdemārpils ·  Valka ·  Vangaži ·  Varakļāni ·  Viesīte ·  Viļaka ·  Viļāni ·  Zilupe
Liekkipääkardinaali

| Liekkipääkardinaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Punapääkardinaalit Paroaria
Laji::  coronata
Kaksiosainen nimi
 Paroaria coronata  (J. F. Miller, 1776) 
Katso myös
   Liekkipääkardinaali Wikispeciesissä   Liekkipääkardinaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Liekkipääkardinaali (Paroaria coronata) on Etelä-Amerikassa ja Havaijilla tavattava varpuslintu. Suomenkielisestä nimestään huolimatta laji kuuluu tangarojen eikä kardinaalien heimoon.
Koko ja ulkonäkö

Liekkipääkardinaali on kooltaan noin 19 cm. Lajin sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin selkä ja siivet ovat väritykseltään tumman harmaat. Päälaen töyhtö, naama ja kurkku ovat väriltään kirkkaan punaiset. Nokka on valkoinen. Linnun vatsa ja niska ovat valkoiset. Nuori liekkipääkardinaali on päästään ja nokastaan ruskea.
Levinneisyys ja elinympäristö

Liekkipääkardinaalia tavataan Etelä-Amerikassa Bolivian itäosissa, Brasilian kaakkoisosissa, Paraguayssa, Uruguayssa sekä Argentiinassa. Havaijille laji siirrettiin vuoden 1930 tienoilla ja siellä sitä esiintyy Oahun, Kauain, Lanain, Mauin ja Molokain saarilla. Liekkipääkardinaalin elinympäristöä ovat puoliavoimet ympäristöt, joissa kasvaa pensaikkoa ja jotka sijaitsevat usein vesistöjen läheisyydessä. Havaijilla lajia tavataan erityisesti puistoissa, ruohikoissa ja kuivissa tiheiköissä.
Ravinto

Liekkipääkardinaalin ravinto koostuu pääasiassa siemenistä. Lisäksi lintu syö hedelmiä ja hyönteisiä. Ravintoaan laji etsii pareittain tai parvissa maasta ja pensaikosta.
Elintavat

Pesimäajan ulkopuolella liekkipääkardinaalit muodostavat suuria parvia. Lajin pesimäaika kestää lokakuusta marraskuulle. Laji on yksiavioinen. Koiras rakentaa kuppimaisen pesän tikuista, ruohoista, sammalista ja höyhenistä. Koiras voi rakentaa pesiä useaan paikkaan ja naaras valitsee mihin pesään munii. Naaras munii kahdesta neljään valkoista munaa, joissa on oliivinruskeita tai harmaita pilkkuja ja viiruja.
Mikropiiri

Metallikoteloitu mikropiiri vuodelta 1984 (kotelo avattu)

Mikropiiri eli integroitu piiri (engl. integrated circuit, IC) on elektroniikan puolijohdekomponentti, jossa useita elektronisia komponentteja on integroitu yhdeksi komponentiksi, integroiduksi piiriksi. Tyypillisesti eri komponentit on toteutettu yhdelle puolijohdepalalle optisen litografian menetelmin. Samaan mikropiiriin voidaan yhdistellä erilaisia aktiivisia (transistorit, diodit) ja usein myös passiivisia (vastus, kondensaattori) elektronisia komponentteja.
Tyypillisiä mikropiirejä ovat erilaiset vahvistimet, digitaalipiirit (mm. suorittimet ja mikroprosessorit), elektroniset muistit, ja sovelluskohtaiset mikropiirit (ASIC), jotka on suunniteltu tiettyyn tarkoitukseen yhden laitevalmistajan tarpeisiin, esimerkiksi kännykän keskeiseksi osaksi.