Venäläinen kirjallisuus
Historia > Stalinin aika 1930–1960

1930-luvulla kirjallisuuden julkaisemisen kontrolli ulottui jo kaikkialle. Erotuksena tsaarin Venäjän sensuurihallinnosta Neuvostoliiton sensuuri ei ollut lailla säädeltyä. Koska sensuuriorganisaatiota ja sen asettamia kieltoja ja rajoituksia ei ollut kirjattu lakiin tai asetuksiin, sensuurin toiminta oli ennakoimatonta. Näkyvin organisatorinen muutos oli Kirjailijaliiton perustaminen vuonna 1932 ja sen järjestämä ensimmäinen yleisliittolainen eli koko Neuvostoliiton käsittävä kirjailijakongressi vuonna 1934. Kirjailijaliiton perustamisen yhteydessä lakkautettiin maassa toimineet kymmenet kirjalliset ryhmittymät. Myös proletaarikirjailijoiden liittymä RAPP sai väistyä. Kustantamoita suljettiin ja kirjallisuuslehtiä lopetettiin, ja niiden tilalle perustettiin uusia. Uudet valtiolliset lehdet ja kustantamot vakiinnuttivat valtansa kirjallisuuselämässä.
Kirjailijoita alettiin kouluttaa Moskovaan perustetussa Gorki-instituutissa. Uusi neuvostoliittolainen kirjallisuuseliitti muodostui: sen takasi tukijärjestelmä, joka tarjosi valtion omistamia huviloita, datšoja työskentelykäyttöön. Käsitystä korkeakulttuurista ei enää kyseenalaistettu, länsimaista kirjallisuutta ja antiikin klassikoita käännettiin ja niiden tuntemus kuului yleissivistykseen.
Venäjän kielen asema Neuvostoliitossa niin sanottuna kieliperheen vanhimpana veljenä vahvistui 1930-luvulla ja vuoden 1937 jälkeen siirryttiin pääasiassa kyrilliseen kirjaimistoon. Samalla venäjän kielen asema muun muassa kouluopetuksessa vahvistui. Venäjän kielen asemaa perusteltiin sillä, että se oli "kansojen perheen" yhteinen viestintäkieli. Koko Neuvostoliiton olemassaolon ajan venäjän kieli oli korkeimman opetuksen ja sivistyksen kieli. Venäjän kielen jatkuvasta vahvistumisesta kertoo muun muassa se, että 1960-luvulla lähes kaikki kouluopetus oli jo venäjänkielistä.
Stalinin noustessa valtaan 1930-luvulla sosialistisesta realismista tuli Andrei Ždanovin johdolla ainoa virallisesti hyväksytty suuntaus. Sen toteutumista valvoi Neuvostoliiton kirjailijaliitto. Maksim Gorkia pidettiin sosialistisen realismin arkkityyppinä. Hänen lisäkseen Nobel-palkittu Mihail Šolohov, Aleksei Tolstoi ja Vladimir Majakovski nousivat neuvostokirjallisuudessa suuriksi nimiksi. Sosialistisen realismin malliesimerkki oli Nikolai Ostrovskin romaani Kuinka teräs karaistui (Kak zakaljalas stal, 1932-1934, suom. 1974). Toinen sosialistisen realismin esimerkkiteoksia oli Aleksandr Fadejevin romaani Tuho (Razgom, 1925-1926, suom. 1977) ja hän toimi Kirjailijaliiton johdossa aina kuolemaansa asti. Tuotantoromaanin esikuvana voidaan pitää Fjodor Gladkovin teosta Sementti (Tsement, 1925, suom. 1928) ja Anna Karavajevan Lesozavod (Sahalaitos, 1928) on varhainen kuvaus maaseudun teollistamisesta. Varsinaisen tuotantoromaanin kultakauden aloitti Marietta Šaginjanin Gidrotsentral (Vesivoimala, 1931).
Kirjallisuutta julkaistiin etenkin niin sanotuissa "paksuissa lehdissä" (tolstyje žurnaly) Novyi Mir ja Literaturnaja gazeta. Ensyklopedisista aikakauslehdistä poiketen ne pitivät 1800-luvulla poliittisen suuntansa avoimesti esillä. "Paksuuden" määre tarkoitti siten myös sanoman "painavuutta."
Jotkut kirjailijat, kuten Mihail Bulgakov, Boris Pasternak, Andrei Platonov, noudattivat perinteistä venäläistä kirjallisuustraditiota ja kirjoittivat ”pöytälaatikkoon” vailla toivoa teostensa julkaisemista elinaikanaan. Heitä on kutsuttu myös suuriksi ulkopuolisiksi. Pasternak jopa painostettiin luopumaan Nobelin kirjallisuuspalkinnosta vuonna 1958. Venäläisiä emigranttikirjailijoita ulkomailla edustivat muun muassa ensimmäisenä venäläisenä kirjailijana Nobel-palkittu Ivan Bunin, Vladimir Nabokov ja G. I. Gurdjieff. Ensimmäisen aallon emigranttikirjailijoita olivat myös Ivan Šmeljov, Boris Zaitsev, Vladislav Hodasevitš, Georgi Ivanov, proosakirjailija Nadežda Teffi (Butšinskaja), Mark Aldanov, Nina Berberova ja Irina Odojevtseva. Toisen maailmansodan jälkeen sotakokemukset ja sotakirjallisuus nousivat suosituiksi, esimerkiksi Viktor Nekrasovin, Aleksandr Fadejevin ja Boris Vasiljevin kertomina.
Stalinin jälkeinen käännekohta oli, kun Aleksandr Solženitsynin vankileirikokemuksista kertova Ivan Denisovitšin päivä ilmestyi Nikita Hruštšovin suojasään aikaan vuonna 1962. Hän sai Nobelin kirjallisuuspalkinnon vuonna 1970. Suojasää (ottepel) sai nimensä Ilja Ehrenburgin romaanista. Solženitsyn joutui myöhemmin mielipiteidensä vuoksi vaikeuksiin, ja hänet vangittiin ja karkotettiin vuonna 1974 sen jälkeen, kun hänen teoksensa Gulag: Vankileirien saaristo oli julkaistu Pariisissa. Hän palasi juhlittuna sankarina vuonna 1994. Vuodesta 2009 lähtien teos on ollut pakollista koululukemistoa.  Suojasäiden aikaan arvostettiin Mihail Prišvinin luontoa ja menneisyyden perinnettä sisältävää tuotantoa, Konstantin Paustovskin elämää romantisoivia teoksia ja Leonid Leonovin metsänsuojelullisia teemoja.
Neuvostoliitossa oli vilkas tieteiskirjallisuusperinne, johon aluksi saatiin vaikutteita anglosaksisen maailman ja myöhemmin maan omasta avaruusohjelmasta. Scifiä kirjoittivat esimerkiksi Aleksandr Beljajev (Amfibi), Aleksei N. Tolstoi (Aelita, 1923, suom. 1961), Ivan Jefremov (Andromedean tähtisumu, 1957, suom. 1984) ja Aleksandr Kazantsevin Pylajuštšyi ostrov (1940) .