Fushimi Inari-taisha
Historia > Japanin keskiajalta nykyaikaan

Vielä Heian-kaudella Fushimi Inari-taishassa palvottiin kolmea kamia, mutta 1100-luvun jälkeen tähän triadiin liitettiin jossakin vaiheessa kaksi muuta jumaluutta, Tanaka no ōkami ja Shi no ōkami. Ne lienevät olleet alun perin pyhäkön sivupyhäköissä (sessha) palvottuja kameja, mahdollisesti paikallisväestön palvomia omaa aluettaan suojelevia kameja (jinushigami). Inari-festivaaliin nämä kamit otettiin vuonna 1266. Nykyiselle paikalleen Inarivuoren juurelle pyhäkkö lienee rakennettu Ashikaga Yoshinorin käskystä vuonna 1438, mutta pyhäkön päähalliin kaikki viisi kamia pyhitettiin vasta vuosikymmeniä myöhemmin Ōnin-sodan jälkeen. Vuonna 1467 alkaneessa sodassa pyhäkkö tuhoutui pahoin lähes koko muun kaupungin tavoin, ja myös valtaosa sen omistamista historiallisista dokumenteista paloi tuhkaksi. Päähallin uudelleenrakennus aloitettiin taistelujen laannuttua vuonna 1492, ja viisi kamia halliin siirrettiin (sengū) vuonna 1499. Vuorella sijainneen keskimmäisen pyhäkön tiedetään tuhoutuneen taifuunissa vuonna 1488. Nykyisin onkin epävarmaa, missä ylemmät pyhäkkörakennukset alun perin tarkkaan ottaen sijaitsivat.
1500-luvun lopulla Japania hallinnut sotaherra Toyotomi Hideyoshi uskoi syvästi Inari-kamiin ja lahjoitti avokätisesti varoja Fushimi Inari-taishan rakennustöihin. Sanotaan, että Hideyoshin äiti Ōmandoro olisi parantunut vakavasta sairaudesta sen jälkeen, kun Hideyoshi rukoili pyhäköllä. Muun muassa pyhäkön suuri rōmon-portti on tältä aikakaudelta, ja pyhäkkö saavuttikin Hideyoshin lahjoitusten myötä lähes nykyisen mittakaavansa. Pyhäkköä lienee vilkastuttanut myös Hideyoshin sen lähistölle perustama Fushimin linna aluskaupunkeineen, jonne johtava tie kulki pyhäkön ohi.
Edo-kaudella 1600-luvulta lähtien Inarin kultti levisi vähitellen Kinain alueelta koko maahan, ja pyhäkkö nousi yhä suositummaksi pyhiinvaelluskohteeksi. Alun perin lähinnä maanviljelyyn liitetystä kamista kehittyi voimakas jumaluus, joka suojeli keisarihovin lisäksi muun muassa tuotantoa ja kauppaa. Fushimi Inari-taisha ja pyhäkköalueella sijainnut Aisen-jin buddhalainen temppeli jakoivat Inari-kamia maksusta osiin (bunrei), minkä myötä kami pyhitettiin lukuisiin muihin pyhäköihin, temppeleihin ja koteihin ympäri maata. Keisari Go-Toba oli antanut Fushimi Inari-taishalle tähän yksinoikeuden jo vuonna 1194. Edo-kaudella pyhäköllä varttui myös yksi maan tunnetuimmista kokugaku-oppineista, Kada no Azumamaro, joka syntyi pyhäkön pappissukuun vuonna 1669.
Vuoden 1869 Meiji-restauraation jälkeisissä myllerryksissä myös Fushimi Inari-taisha koki muutoksia. Uusi hallinto erotti toisistaan šintolaisuuden ja buddhalaisuuden (shinbutsu bunri), jotka olivat aiemmin sekoittuneet ja sulautuneet toisiinsa. Fushimi Inari-taishasta poistettiin buddhalaisia veistoksia, buddha-halli ja Aisen-jin temppeli. Vaikka vuonna 1871 Fushimi Inari-taishasta tehtiin yksi tärkeimmistä keisarillisista pyhäköistä (kanpei-taisha), noin kolme neljäsosaa sen omistamasta maa-alueesta takavarikoitiin, mikä aiheutti sille talousvaikeuksia. Pyhäkön suuri suosio mahdollisti kuitenkin monia uudistustöitä: päähalli restauroitiin vuonna 1882 ja Inarivuorelle johtavia kulkureittejä korjattiin vuonna 1911. Inarin palvonta ei Meiji-restauraation vuoksi juuri muuttunut, ja nykyisinkin siihen sisältyy lukuisia kansanuskon piirteitä.
Fushimi Inari-taishan päähalli nimitettiin kansallisaarteeksi vuonna 1909, mutta nykyisin se on osa maan tärkeän kulttuuriomaisuuden luetteloa. Koska Fushimi Inari-taisha ei toisen maailmansodan jälkeen hyväksynyt Japanin kansallisen pyhäkköorganisaation Jinja-honchōn tulkintaa Isen pyhäkössä palvotun kamin ylimmyydestä, se muodostaa nykyisin oman, itsenäisen organisaationsa. Näiden järjestöjen väliset suhteet ovat kuitenkin säilyneet lämpiminä. Pyhäkköä hallinnoiva uskonnollinen järjestö perustettiin vuonna 1946.