stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ants Laaneots
Lapsuus ja koulutus

Laaneots kyyditettiin vuoden ikäisenä yhdessä äitinsä ja enonsa kanssa neuvostohallinnon toteuttamissa vuoden 1949 maaliskuun kyydityksissä Siperiaan Temran kylään, joka sijaitsee Krasnojarskin aluepiirin Sarypovon piirissä. Syy perheen kyydittämiselle löytyi siitä, että lähes kaikki suvun miehet olivat lähteneet metsäveljiksi, myös Antsin isä Aleksander eli Sannu. Äiti kuoli Siperian-karkotuksen aikana vuonna 1952 verenmyrkytykseen. Samoin isä kuoli karkotuksessa. Laaneots aloitti koulutiensä sikäläisessä koulussa vuonna 1953. Viimein elokuussa 1958 pääsi hän enonsa kanssa takaisin Viroon Nikita Hruštšovin myöntämän armahduksen ansiosta. Ensimmäinen vuosi meni tädin luona Orajõella, mutta vuonna 1959 hän muutti takaisin syntymäkotiinsa yhdessä enonsa kanssa. Koulua hän kävi Kilingi-Nõmmella ja valmistui vuonna 1965 Killingi-Nõmmen lukiosta suorittaen yhden vuoden aikana lukion kaksi viimeistä luokkaa. Eno oli sairas, kesällä oli tienattava vaatteet ja muut tarvittavat kouluvuodeksi, joten taloudellisesti järkevintä oli käydä lukio mahdollisimman nopeasti loppuun. Sotilasuran valitsemiseen vaikutti mielenkiinnon lisäksi taloudelliset syyt, jotka sulkivat pois mahdollisuuden yliopisto-opintoihin. Laaneots oli jo 13–14-vuotiaana kiinnostunut sodankäynnistä ja sotatieteistä. Tuolloin hän oli Pärnussa Vojennaja Kniga (”Sotakirjoja”) -kirjakaupan kanta-asiakas. Erityisesti kiinnosti sotahistoria ja Laaneots suunnitteli lukion jälkeen mennä opiskelemaan yliopistoon historiaa, mutta oli lopulta miettinyt "millä eläisin".
Lukion jälkeen Laaneots työskenteli vuoden ajan Tallinnan Pääskülan rautatieaseman mekaanikon apulaisena. Vuonna 1966 Laaneots päätti lähteä sotakouluun. Aluksi häntä yritettiin saada Leningradiin merisotakouluun sukellusvenelinjalle, jonka vaativat kokeet Laaneots läpäisikin, mutta merillä kalastusaluksella ollut serkku suositteli jotakin muuta alaa. Näin ollen Laaneots mietti jalkaväkikoulun ja panssarikoulun välillä, josta valitsi jälkimmäisen arveltuaan omien sanojensa mukaan virheellisesti sen olevan vähemmän fyysinen. Vaihtoehdoiksi siis jäivät kaartin korkeakoulut Uljanovskissa tai Harkovassa, joista Laaneots valitsi jälkimmäisen ajattelen sen olevan eteläisen sijaintinsa takia ilmastollisesti parempi. Suku ja tyttöystävä vastustivat Venäjälle muuttoa.
Osmo Laakso

Osmo Laakso
Osmo Tapio Laakso (11. toukokuuta 1916 Hämeenlinna – 10. marraskuuta 2004 Hämeenlinna) oli Mannerheim-ristin ritari numero 61. Hän oli sotilasarvoltaan majuri ja koulutukseltaan varatuomari ja työskenteli vuosina 1976–1979 Hämeenlinnan raastuvanoikeuden pormestarina.
Elämä

Osmo Laakso kirjoitti vuonna 1935 ylioppilaaksi Hämeenlinnan  lyseosta, jonka oppilaista myös vänrikki Torsten Korkkinen ja luutnantti Esko Kausti saivat Mannerheim-ristin. Laakso oli liittynyt Hämeenlinnan suojeluskuntaan heti kun se oli iän puolesta mahdollista vuonna 1931.
Sodan jälkeen Laakso toimi yhtyneiden Paperitehtaiden sosiaalipäällikkönä Simpeleellä. Tämän jälkeen hän jatkoi oikeustieteen opintojaan Helsingin yliopistossa. Hämeen lääninhallituksen esittelijänä ja tarkastajana hän toimi suoritettuaan ylemmän oikeustutkinnon. Tämän jälkeen oli vuorossa ura Hämeenlinnan raastuvanoikeudessa, jossa hän toimi kaupunginviskaalina, oikeusneuvosmiehenä ja vuosina 1976―1979 pormestarina.
Varatuomari Osmo Laakso otti osaa myös kotikaupunkinsa yhteiskunnalliseen elämään toimien Hämeenlinnan kaupunginvaltuustossa Kansanpuolueen edustajana vuosina 1954-1969. Kirkkovaltuuston jäsen hän oli vuosina 1952–1961. Lisäksi hän toimi 30 vuoden ajan säästöpankin hallintoelimissä. Näistä tärkein tehtävä oli Kanta-Hämeen Aluesäästöpankin hallituksen puheenjohtajuus.
Sota

Talvisodassa Laakso taisteli Kenttätykistörykmentti 8:ssa Karjalankannaksella Sakkolassa Suvannon rannalla.
Jatkosodassa hän toimi tulenjohtajana ja patterin päällikkönä Raskas Patteristo 24:ssä.
Luutnanttina Laakso osallistui heinäkuussa 1941 Palaslahden taisteluun tykistön tulenjohtajana. Jalkaväkikärjen mukana liikkuessaan hän havaitsi selustaan jääneet viholliset, ja muutaman lähimmän miehensä kanssa hän tuhosi havaitsemansa uhan. Tämä taistelu oli keskeinen peruste Mannerheim-ristin myöntämiselle.
Syvärillä lokakuussa 1941 Osmo Laakso kävi vihollisen puolella. Vierailunsa aikana hän muutaman miehensä avustuksella tuhosi suorasuuntaustykin.
Säntämän kannaksella elokuussa 1941 Laakso haavoittui ensimmäisen kerran. Hän sai päähänsä kaksi luotia, kun satapäinen vihollisjoukko väijyi hänen autoaan. Puoliaan hän piti lopussa vain pistooliinsa turvautuen, kunnes tulenjohtue ehti paikalle ja löysi Laakson tajuttomana. Taistelupaikalle jäi 80 vihollisen ruumista.
Keväällä 1942 Laakso kunnostautui etulinjassa Syvärillä, kun vihollinen teki Shemenskin lohkolla rajun läpimurtoyrityksen. Laakso ylennettiin kapteeniksi 1942.
Osana Syvärin suurhyökkäystä 1944 neuvostomerijalkaväki nousi maihin Vitelen ja Tuuloksen välillä juhannusaaton aamuna 23. kesäkuuta 1944 katkaisten suomalaisten maan- ja rautatien. Tykistökapteeni Laakso kokosi oma-aloitteisesti taistelukykyisen vastahyökkäysosaston, joka rohkeasti aloitti vastahyökkäyksen maihinnousun muodostamaa sillanpääasemaa vastaan. Tuolloin Laakso haavoittui toisen kerran kranaatin räjähdyksen repiessä hänen kehoaan. Laakso kuitenkin vielä jatkoi mm. Tuulosjoella vastahyökkäyksiä ja hänet määrättiin patteristonkomentajaksi.
Laakso sai ansioistaan sodan aikana myös Saksan Rautaristin ja reservissä hänet 1954 ylennettiin majuriksi.
Varatuomari Laakso oli mm. kanta-Hämeen sotilaspoikien perinnekillan kunniajäsen.
Mannerheim-risti

Osmo Laakso oli ensimmäinen viidestä tykistön Mannerheim-ristin ritarista 19. toukokuuta 1942 ja järjestyksessä kaikkiaan 61. Mannerheim-ritari.  Laakson ritariuden perusteet löytyvät Pajalahden taistelusta 19. heinäkuuta 1941.
Siviilissä Laakso lakimiehenä kirjoitti Mannerheim-ristin ritarien säätiön säännöt, jotka velvoittavat jatkamaan Ritarisäätiön toimintaa vielä viimeisenkin ritarin kuoltua. Säätiössä hän toimi valtuuskunnan jäsenenä vuodesta 1954 lähtien ja oli sen varapuheenjohtaja vuodesta 1988.
Muista ritareista ja yleisestä perinteestä poiketen Laakso saavutuksistaan vaatimattomana halusi tulla haudatuksi ilman sotilaallisia kunnianosoituksia.
Osmo Laakso on haudattu Hämeenlinnaan Ahveniston hautausmaalle.
Aitokoit

| Aitokoit |
| --- | --- |
 Turkiskoi (Tinea pellionella)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Koimaiset Tineoidea
Heimo::  Aitokoit Tineidae  Latreille, 1810
Alaheimot
 Dryadaulinae  Erechthiinae  Euplocaminae  Hapsiferinae  Harmacloninae  Hieroxestinae  Jäkäläkoit Meessiinae  Kääpäkoit Scardiinae  Myrmecozelinae  Perissomasticinae  Setomorphinae  Sienikoit Nemapogoninae  Siloscinae  Stathmopolitinae  Teichobiinae  Tineinae 
Katso myös
   Aitokoit Wikispeciesissä   Aitokoit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aitokoit eli varsinaiset koiperhoset (Tineidae) on kohtalaisen suuri pikkuperhosten heimo. Heimoon kuuluu noin 3 000 tunnettua lajia. Useimmat lajit ovat kooltaan melko pieniä. Heimon tunnetuimpiin lajeihin kuuluvat vaate- ja turkiskoi, jotka kykenevät hyödyntämään ravinnokseen ihmisen valmistamia vaate- ja tekstiilikuituja.
Euroopassa aitokoilajeja tavataan 225 lajia, joista 54 tavataan Pohjoismaissa.
Tuntomerkit

Koiperhoset ovat kapeasiipisiä perhosia, joiden siivet ovat suippokärkisiä ja ripsireunaisia. Lajit ovat usein yksivärisiä ja vaatimattoman näköisiä. Lepoasennossaan siivet ovat joko kattolaskuiset tai vaipan tavoin ruumiin ympäri kääriytyneet. Heimon yhdistävinä tuntomerkkeinä ovat tuntosarven tunnusomainen suomurivi, hyvin kehittynyt siipisuonisto sekä toukkien erikoistuminen elämään kasviravinnon sijasta kuolleella tai pilaantuneella orgaanisella aineksella, sienillä tai jäkälillä. Aikuiset perhoset kykenevät juoksemaan alustalla.
Monien lajien levinneisyys on hyvin laaja ja lajeja liikkuu esimerkiksi hedelmäkuljetusten mukana pitkiäkin matkoja. Toukat rakentavat erittämästään seitistä ja ympäristönsä materiaaleista usein putkimaisen suojan, jota ne kuljettavat mukanaan.
Turkiskoilla (Tinea pellionella) on täysikasvuisena metallinhohtoiset, vaalean kullanruskeat etusiivet, joissa on pieni, lähes musta täplä. Takasiivet ovat puolestaan kiiltävän kellanharmaat. Vaatekoi (Tineola bisselliella) on ulkonäöltään hyvin samankaltainen kuin turkiskoi, mutta sen etusiivistä puuttuu tumma täplä. Vaate- ja turkiskoin toukat syövät ravinnokseen erityisesti turkis- ja villavaatteiden sekä -kankaiden kuituja, joista ne myös kehräävät putkimaisen suojaverhon ihonsa peitteeksi. Jotta toukat jaksaisivat kehrätä ympärilleen suojaputken, niiden on löydettävä runsaasti ravintoa heti munista kuoriuduttuaan. Toukat ovat myös hyvin valonarkoja, joten niiden parhaimpia kasvuympäristöjä ovat pimeät, suojaisat tilat, joissa on runsaasti syötävää kuitumateriaalia.
Eräs koiperhosten heimon erikoisimmista suvuista on Ceratophaga, johon kuuluvat lajit käyttävät ravinnokseen yksinomaan puhdasta keratiinia eli sarveisainetta, jota ne jyrsivät kuolleiden nisäkkäiden sarvista ja kilpikonnien kilvistä.
Aiheesta muualla

Hyönteismaailma (Arkistoitu – Internet Archive)
Funet: Varsinaiset koiperhoset (Tineidae)
BugGuide (englanniksi)
Australialaisia lajeja (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2473551  Wikispecies: Tineidae  AFD: Tineidae  BAMONA: Tineidae  BioLib: 17319  BOLD: 419  BugGuide: 24481  CoL: 62725  EoL: 909  EPPO: 1TINEF  Fauna Europaea: 458  Fauna Europaea (new): c9481754-bfce-4e99-ad7b-cfb1e6ce8670  GBIF: 9412  iNaturalist: 124262  IRMNG: 103420  ITIS: 118741  NBN: NBNSYS0000161168  NCBI: 41012  NZOR: 16861ba8-f7e4-4644-8769-7b3de0e77810  Open Tree of Life: 363582  Paleobiology Database: 134452  PPE: tineidae  WoRMS: 989100
Laakiobasaltit

Laakiobasaltit ovat valtavien laavapurkausten jäänteitä, jotka peittävät alleen hyvin suuria alueita sekä mantereilla että valtamerten pohjissa.
Columbia-joen rapautuneita laakiobasaltteja, Moses Coulee, Washington, Yhdysvallat.
Laakiobasalttimuodostumat lasketaan kuuluviksi suuriin magmaprovinsseihin (engl. LIP, large igneous province): niiden kattama pinta-ala on vähintään 100 000 km2, ja suurin osa kivisulien tilavuudesta on purkautunut maapallon pinnalle alle viidessä miljoonassa vuodessa, joka on geologisesti varsin lyhyt aika. Suurimmat laakiobasalttimuodostumat ovat alkuperäiseltä tilavuudeltaan jopa useita miljoonia kuutiokilometrejä.
Laakiobasalttien jäänteitä tunnetaan jo yli kahden miljardin vuoden takaa arkeeiselta ajalta, ja nuorimmat laakiobasalttimuodostumat löytyvät Yhdysvalloista (Columbia-joen laakiobasaltit, ikä n. 6–17 milj. vuotta). Varsinaisia laakiobasaltteja ei tunneta purkautuneen historiallisella ajalla: Islannin rakopurkaukset (esim. Laki vuosina 1783–1784) ovat purkausmekanismiltaan samankaltaisia mutta tilavuudeltaan ja purkaustiheydeltään verrattaen pienempiä.
Laakiobasalttien purkautumisella on ollut suuri vaikutus elämän ja ilmaston kehitykseen läpi maapallon historian, mutta niille ei ole olemassa yksittäistä hyväksyttyä syntymallia: laakiobasalttipurkausten on arveltu liittyvän mm. jättiläismantereen eristämän vaipan yläosan kuumenemiseen, impakteihin sekä vaipan pluumeihin. Muutamia suuria laakiobasalttipurkauksia on seurannut mannerlaatan repeäminen ja uuden valtameren muodostuminen.
Laakiobasaltit ja joukkosukupuutot

Monia suuria laakiobasalttipurkaksia on esitetty useiden esihistoriallisten maa- ja merieliöstöjen joukkosukupuuttojen aiheuttajiksi. Laakiobasalttien kanssa samanikäisistä sedimenttikivistä on löydetty fossiili-lajiston harventumisen lisäksi todisteita myös eloperäisen hiilen määrän vaihteluista, ilmastonmuutoksista sekä merien hapenpuutteesta. Näiden muutosten aiheuttajiksi on epäilty laakiobasalttipurkausten suurissa määrin ilmakehään vapauttamia kasvihuone- ja muita myrkyllisiä kaasuja.
Tunnetuimmat joukkosukupuuttoihin yhdistetyistä purkauksista ovat Siperian laakiobasalttipurkaukset, jotka olivat osallisena permi-triaskauden joukkosukupuutossa n. 250 milj. vuotta sitten. Emeishan-laakiobasalttipurkaukset nykyisen Kiinan alueella n. 260 milj. vuotta sitten aiheuttivat mahdollisesti hieman aiemmin permikaudella tapahtuneen Guadalupe-epookin joukkosukupuuton.
Muita merkittäviä joukkosukupuuttoihin yhdistettyjä laakiobasaltteja ovat mm. (1) Keski-Atlantin laakiobasaltit (triaskauden lopun joukkosukupuutto n. 200 milj. vuotta sitten), joiden purkautumista seurasi Atlantin valtameren avautuminen ja joiden jäänteitä löytyy neljältä eri mantereelta (Pohjois- ja Etelä-Amerikka, Eurooppa ja Afrikka), (2) Karoo-Ferrarin laakiobasaltit eteläisessä Afrikassa ja Etelämantereella (jurakauden Toarcian-joukkosukupuutto n. 180 milj. vuotta sitten), (3) Deccan-laakiobasaltit Intiassa (liitukauden lopun joukkosukupuutto n. 66 milj. vuotta sitten; sukupuuton pääsyyllinen kuitenkin todennäköisesti Jukatanin niemimaan asteroiditörmäys) sekä (4) Pohjois-Atlantin laakiobasaltit Britteinsaarilla ja Grönlannissa (paleoseenin lopun joukkosukupuutto n. 55 milj. vuotta sitten).
Laakiobasaltit ja joukkosukupuutot > Siperian laakiobasalttipurkaukset permikaudella

Fanerotsooisen eonin suurimmat mantereiset laakiobasaltit purkautuivat Siperiassa n. 251–249 milj. vuotta sitten. Purkauskeskukset sijaitsivat nykyisen Keski-Siperian tasangolla suurten Ob- ja Lenajokien välissä, maantieteellisen keskuksen sijaitessa noin 500 kilometriä Norilskin kaupungista etelään. Laavavirrat kattoivat kooltaan Euroopan pinta-alaa vastaavan alueen, n. 50–75° pohjoista leveyttä ja 60–120° itäistä pituutta, ja kivisulan kokonaistilavuuden on arveltu olleen kahdesta viiteen miljoonaan kuutiokilometriä, joka vastaa n. 100–200-kertaisesti Itämeren vesitilavuutta. Aktiiviseen vaiheeseen liittyi myös pyroklastisia räjähdyspurkauksia, jotka levittivät vulkaanista tuhkaa vielä laavavirtojakin laajemmalle alueelle. Aikojen saatossa vulkaaniset kerrostumat ovat rapautuneet ja kuluneet pois, ja alkuperäisistä muodostumista on jäljellä enää vain noin kolmasosa (2 milj. km2:n alueella).
Samaan ajanjaksoon ajoittuu myös monisoluisen elämän historian suurin joukkosukupuutto, jossa yli 90 % merieläinlajeista ja yli 70 % maaeläinlajeista hävisi maapallolta permikauden lopulla. Siperian laakiobasalttien oliviinikiteiden sisältämissä sulasulkeumissa on havaittu epätavallisen korkeita rikki-, kloori- ja fluoripitoisuuksia. Näiden alkuaineiden rikastumisen suliin on arveltu johtuneen siitä, että laakiobasalttien kantasulat tunkeutuivat myöhäis-proterotsooisiin/kambrikautisiin Tunguskan rikkipitoisiin sedimenttikiviin, joita löydetään laakiobasalttien alapuolelta niitä vanhemmista kerrostumista. Ilmakehään vapautunut hiilidioksidi lämmitti ilmastoa, rikkiyhdisteet muodostivat maaperän köyhdyttäneitä happosateita ja halogeeniyhdisteet ohensivat otsonikerrosta altistaen organismit auringon ultraviolettisäteilylle. Ilmaston voimakas lämpeneminen on voinut myös vapauttaa metaania syvänmeren metaanihydraattikerrostumista, joka olisi entisestään kiihdyttänyt kasvihuoneilmiötä.
Todennäköisimpänä selitysmallina Siperian laakiobasalttipurkauksille pidetään yleisesti epätavallisen kuumaa vaipan nousuvirtausta eli pluumia. Myös maapallon kivikehän romahtamista ja kosmista impaktia on ehdotettu purkausten käynnistäjäksi, joskaan vakuuttavasti todennettua törmäyskraatteria tältä aikakaudelta ei tunneta. Jos impakti tapahtui, se oli luonnollisesti osaltaan tehostamassa joukkosukupuuttoa.
Muutamia suuria laakiobasalttimuodostumia

Lueteltu laakiobasalttimuodostuman nimi, nykyinen esiintymisalue, päävaiheen ikä (Ma = milj. vuotta sitten) sekä purkautuneen kivisulan tilavuusarvio
Mantereiset:
Emeishan (eteläinen Kiina): 257–259 Ma, 0,3 milj. km3
Siperia (Venäjä): 249–251 Ma, 2–5 milj. km3
Keski-Atlantti (Portugali, Yhdysvaltojen itäosat, läntinen Afrikka, Etelä-Amerikan koillisosat): 202–200 Ma, 2–3 milj. km3
Karoo-Ferrar (eteläinen Afrikka, Etelämanner, Tasmania): 183–180 Ma, 2 milj. km3
Paraná-Etendeka (Brasilia ja Argentiina, Namibia ja Angola): 134–129 Ma, 2 milj. km3
Deccan (Intia): 66–65 Ma, 0,5 milj. km3
Pohjois-Atlantti (Grönlanti, Britteinsaaret): 62–58 ja 56–53 Ma, 2 milj. km3
Afro-Arabia (Etiopia): 31–29 Ma, 0,35 milj. km3
Columbia-joen tasanko (Yhdysvallat): 17–15 Ma, 0,2 milj. km3
Merelliset:
Shatskyn kohouma (Tyyni valtameri): 146–144 Ma, ~4 milj. km3
Ontong-Java-tasanko (Tyyni valtameri): ~120 Ma, ~60–100 milj. km3 (maapallon suurin tunnettu laakiobasalttimuodostuma)
Kirjallisuutta

Kalle Taipale: Levoton maapallo. Kirjayhtymä OY 1996. ISBN 951-26-4160-7
Juhani Kakkuri: Tulivuoret, matka vulkaanien maailmaan. WSOY 2005. ISBN 951-0-30084-5
Aiheesta muualla

Siberian Traps (Arkistoitu – Internet Archive) University of Bristol
Jussi Heinonen: Maailman suurimmat laavapurkaukset. geologia.fi
Eino Laakso

Eino Johannes Laakso (30. lokakuuta 1907 Tampere – 1981) oli suomalainen kommunisti, joka jatkosodan aikana oli mukana maanalaisessa vakoilu- ja sabotaasitoiminnassa. Hän oli yksi harvoista Neuvostoliiton lähettämistä desanteista, joka ei sodan aikana jäänyt kiinni. Laakso osallistui myös vuosina 1937–1939 Espanjan sisällissotaan.
Varhaiset vuodet

Pispalan kaupunginosasta kotoisin olleen Laakson isä oli sisällissodan aikana toiminut ajomiehenä punakaartissa ja kuollut Raahen vankileirillä toukokuussa 1918. Hänen pojistaan kaikki viisi olivat mukana SKP:n toiminnassa. Einon lisäksi tunnetuin oli Arvi Laakso, joka sodan jälkeen toimi muun muassa Hämeen Yhteistyön päätoimittajana.
Ammatiltaan Laakso oli jalkinetyöläinen. Hän oli liittynyt nahka- ja kumityöväen ammattiosaston jäseneksi helmikuussa 1924. Etsivän keskuspoliisin arkistoissa Laakso esiintyy ensimmäistä kertaa syyskuussa 1929 työväen opintopiirin jäsenenä. Ensimmäinen raportti hänestä oli laadittu tammikuussa 1932, jolloin Laakson kerrottiin osallistuneen Suomen kommunistisen nuorisoliiton kokoukseen. Vuosina 1934–1935 hän oli vankien hyväksi toimineen Punainen Apu -järjestön puheenjohtajana, minkä jälkeen Laakso matkusti Moskovaan opiskelemaan Lenin-kouluun. Hänet tunnettiin myös innokkaana urheilumiehenä, joka muun muassa pelasi jalkapalloa Tampereen Kisatovereiden joukkueessa.
Espanjan sisällissota

Huhtikuusta 1937 lähtien Laakso osallistui Espanjan sisällissotaan muiden Lenin-koulusta sotaan komennettujen oppilaiden joukossa. Salanimellä "Valter From" tunnettu Laakso sai aluksi luutnantin arvoisena komentoonsa sissiryhmän, joka suoritti tiedustelu- ja tuhoamistehtäviä kenraali Francon johtamien fasistien selustaan tuhoten siltoja, rautateitä ja voimalaitoksia. Laakso oli mukana ryhmässä, joka tuhosi muun muassa Turia-joen ylittävän sillan Albarracínin kaupungin lähistöllä. Sillan räjäyttäneeseen sissiryhmään kuului myös amerikansuomalainen runoilija William Aalto. Espanjassa sotakirjeenvaihtajana toimineen kirjailija Ernest Hemingwayn sanotaan käyttäneen uhkarohkeaa operaatiota esikuvana kuuluisalle romaanilleen Kenelle kellot soivat.
Sissitoiminnan jälkeen Laakso siirtyi Kansainvälisiin prikaateihin kuuluneen 129. prikaatin ilmatorjuntaan, kunnes sairastui malariaan. Myöhemmin hän toimi Espanjan kommunistisen puolueen palveluksessa tarkistaen ulkomaalaisten vapaaehtoisten poliittisia taustoja.
Paluu Suomeen

Laakso palasi Suomeen helmikuussa 1939. Hänet pidätettiin heti saapumistaan seuraavana päivänä "valtiopetoksen valmistelusta epäiltynä" ja toimitettiin Tampereelle kuulusteluihin. Valpo epäili Laakson olleen koulutettavana Moskovassa vuosina 1935–1937, mutta hän väitti kuulustelijoille olleensa tuon ajan maatöissä Ranskassa. Espanjan sisällissotaan osallistumisesta poliisi ei löytänyt aihetta syyttää Laaksoa maanpetoksesta, mutta sen sijaan syytelistaan kerättiin useita kohtia hänen poliittisesta toiminnastaan. Laakson todettiin olleen muun muassa jäsenenä Suomen Sosialistisessa Työväenpuolueessa, työväen opintoyhdistyksessä sekä nahka- ja kumityöväen ammattiosastossa. Lisäksi hän oli ollut mukana kahden viranomaisten lakkauttaman urheiluseuran toiminnassa. Raskaimpana rikkeenä pidettiin kuitenkin sitä, että Laakso oli helmikuussa 1933 järjestänyt hautajaiset Tammisaaren pakkotyölaitoksen nälkälakossa kuolleelle Pauli Tuomirannalle. Lainsäädäntö ei kuitenkaan niiden perusteella mahdollistanut oikeudessa pitäviä syytetoimia.
Jatkosodan aikainen toiminta

Talvisodan sytyttyä Laakso piileskeli maan alla. Jatkosodan liikekannallepanon yhteydessä hänet vangittiin turvasäilöön ja komennettiin vangeista koottuun Osasto Pärmiin, josta hän syyskuussa 1941 loikkasi Neuvostoliiton puolelle. Sorokassa sijainneelta vankileiriltä Laakso siirrettiin desanttikoulutukseen Moskovan seudulle ja pudotettiin 13. kesäkuuta 1942 laskuvarjolla Kuruun yhdessä amerikansuomalaisen Roy Mäkelän kanssa, joka toimi radistina. Laakso majaili aluksi muun muassa Raholassa sijainneessa talossa, jossa asui paikallisten metsäkaartilaisten tukija.
Laakso ja Mäkelä avustivat tamperelaisia kommunistinuoria sabotaaseissa. Valpo arveli Pellervo Takatalon johtaman ryhmittymän toiminnan aktivoitumisen johtuneen juuri Laakson vaikutuksesta. Merkittävimmät iskut he tekivät 29.9.1942, jolloin Tampereella ja ympäristössä kirjattiin yhden yön aikana 11 sabotaasia, muun muassa muuntoaseman ja rautatien räjäytyksiä. Iskuihin arveltiin osallistuneen 14 vastarintaliikkeeseen kuulunutta työläisnuorta. Laakso onnistui välttelemään kiinnijäämistä jatkosodan päättymiseen syyskuuhun 1944 saakka. Hän tuli kuitenkin esille vasta toukokuussa 1945, kun sota Euroopassa oli päättynyt ja natsi-Saksa antautunut.
Lähimpänä paljastumista Laakso oli huhtikuussa 1944, kun poliisi pysäytti hänet Tampereella Viinikan kaupunginosassa yhdessä Roy Mäkelän kanssa. Virkavalta etsi Pirkkalassa surmatun suutarin Anton Wilhelm Lehtisen murhaajaa pysäyttämällä kulkijoita tiesululla. Kun poliisipartio ryhtyi selvittämään Laakson ja Mäkelän henkilöllisyyttä, laittoi Mäkelä käden taskuun ja siellä olleella aseellaan ampui asetta ulos vetämättä taskun läpi konstaapeli Adolf Vaittisen. Poliisin tutkiman suutarin ryöstömurhan kanssa ei Laaksolla ja Mäkelällä kuitenkaan ollut mitään tekemistä. Toisen version mukaan poliisit etsivät tiesululla juuri Mäkelää ja Laaksoa.
Toiminta sodan jälkeen

Välittömästi sodan jälkeen Eino Laakso toimi Punaisen Valpon kuulustelijana ja sotilastoimiston päällikkönä. Poliisiuran jälkeen hän toimi Vapaan Sanan levikkipäällikkönä ja Suomen Toverikuntien Liiton Uudenmaan piirin puheenjohtajana. Laakso oli myös perustamassa Sodan ja Fasisminvastainen Työ -nimistä veteraanijärjestöä. Laakso vaikeni elämänsä loppuun saakka lähes kokonaan sekä Espanjan sisällissodan että jatkosodan aikaisesta toiminnastaan, eikä kertonut niistä esimerkiksi missään haastatteluissa. Hän ei myöskään milloinkaan puhunut ase- tai työtovereistaan nimeltä, vaan salasi heidän henkilöllisyytensä. Laakso ei halunnut edes oikoa muiden aikalaistensa muistelmia, joiden hän koki olleen virheellisiä.