Ruotsin historia
1900-luku > Ruotsin asema toisen maailmansodan aikana

Ruotsin valmius sodankäyntiin toisen maailmansodan syttyessä 1. syyskuuta 1939 oli erittäin heikko. Suursodan syttymistä odotettiin Ruotsissa jännittyneissä tunnelmissa. Per Albin Hansson piti viikkoa ennen sodan puhkeamista rauhoittavan radiopuheen kansalle, jossa vakuuteltiin Ruotsin valmiuden olevan hyvän, jolla tarkoitettiin lähinnä taloudellista valmiutta. Maassa oli suuret polttoaine- ja ruokavarastot sodan varalta, mutta sotilaallinen varustautuminen oli lähes olematon. Maassa oli varastoituna polttoainetta kolmeksi kuukaudeksi. Tukholmassa järjestettiin monenlaisia siviiliharjoituksia sodan varalta.
Ruotsilla oli sodan syttyessä vain 57 pommikonetta, 33 hävittäjää ja 9 sukellusvenettä. Muuta sotilaskalustoa oli vähäinen  määrä. Sotilaiden Mauser-kivääritkin olivat vuosimallia 1896. Maa julistettiin vahvennettuun valmiuteen. Ruotsin puolustusbudjetti oli vuonna 1936 vain 148 miljoonaa kruunua, joka vuosina 1941–1942 kasvatettiin 1 846 miljoonaan kruunuun eli kymmenkertaistettiin.
Neuvostoliiton hyökättyä Suomeen 30. marraskuuta 1939, Ruotsissa syntyi hallituskriisi kysymyksestä auttaa Suomea.  Vanhan hallituksen tilalle synnytettiin uusi kokoomusjohtoinen hallitus, johon osallistuivat kaikki demokratiaan sitoutuneet puolueet. Tällöinkään Suomelle ei luvattu virallisesti apua, eikä Ruotsi puuttunut sotilaallisesti tilanteeseen. Hallituksen enemmistö vastasi kielteisesti 3. joulukuuta Suomen ulkoministeri Väinö Tannerin pyyntöön varmistaa Ahvenanmaan turvallisuus, tällöin kriisi huipentui ulkoministeri Richard Sandlerin kuninkaalle jättämään eronpyyntöön, hänen tilalleen nimitettiin Christian Günther.
Virallisesta linjasta huolimatta laajat kansalaispiirit ja yhdistykset keräsivät rahaa Suomen auttamiseksi. Tukholmaan perustettiin armeijan upseerien toimesta 4. joulukuuta Suomen komitea ja värväystoimisto. Rahaa kertyi kaikkiaan puoli miljardia kruunua, joka vastasi lähes Suomen valtion vuosibudjettia. Lisäksi perustettiin 12 000 miehen vapaaehtoinen kaarti, joista 8 000 päätyi Suomen Neuvostoliiton vastaiselle rintamalle. Lisäksi Suomeen toimitettiin 80 000 kivääriä ja 575 konekivääriä. Ruotsi vastaanotti 63 000 sotalasta Suomesta, joista osa jäi pysyvästi Ruotsiin. Vapaaehtoiset aloittivat toimintansa 7. tammikuuta Kemi-Tornionjoki alueella. Lentorykmentti 19 aloitti Gladiaattori koneineen taistelutoimintansa 12. tammikuuta Lapissa, vastaten 28. helmikuuta koko Lapin puolustuksesta.
Ruotsi kieltäytyi, kuten Norjakin Ranskan ja Ison-Britannian suunnittelemasta kauttakulusta Suomen auttamiseksi sotilaallisesti. Länsimaiden tarkoituksena oli näennäisesti auttaa Suomea, mutta todellisena tarkoituksen oli miehittää Ruotsin malminkentät pohjoisessa ja estää malmin kuljettaminen Saksaan. Pelkona oli myös suursodan painopisteen siirtyminen skandinaviaan, josta oli tehty alustava päätös 21. joulukuuta Lontoon sotakabinetissa.
Jännitys kasvoi voimakkaasti Pohjois-Euroopassa ja Ruotsin asema muuttui entistä tukalammaksi Saksan hyökätessä 9. huhtikuuta 1940 Tanskaan ja Norjaan. Monista ennakkomerkeistä huolimatta naapurimaiden miehitys tuli Ruotsin hallitukselle täydellisenä yllätyksenä. Miehitysten yhtenä tarkoituksena oli varmistaa Ruotsin puolueettomuuspolitiikasta johtuen sen malmikuljetukset Saksaan. Olemattoman varustautumisensa vuoksi Ruotsi oli täysin avoin mahdolliselle sotilaalliselle hyökkäykselle. Ruotsin läntiset kauppareitit olivat sulkeutuneet ja maa oli kuin säkissä. Puolet Ruotsin kauppalaivoista oli miinoitettujen kauppareittien ulkopuolella pääsemättä kotisatamiin. Ranska oli antautunut ja Neuvostoliitto uhkasi lähestyä Suomen ja Baltian kautta. Ruotsin asema oli tässä tilanteessa erityisen heikko. Ruotsi kutsui 50 000 reserviläistä palvelukseen.
Syntyneessä tilanteessa Saksa vaati siirtää joukkojaan rautateitse Ruotsin kautta Norjaan ja takaisin. Toimintaa alettiin kutsua lomaliikenteeksi. Ruotsin hallitus suostui pyyntöön ja solmi kauttakulkusopimuksen, jonka nojalla maan läpi kuljettiin kolmen vuoden aikana kaksi miljoona sotilasta. Lisäksi kuljetettiin 100 000 vaunullista aseita ja varusteita. Kuljetukset sitoivat 10 % Ruotsin rautatiekuljetuksista ja niistä maksettiin 30 miljoonaa kruunua. Suursodan alkuvuosina Ruotsin ulkomaankaupasta 90 % suuntautui Saksaan.
Vuoden 1940 lopussa Ruotsin hallitus pääsi Saksan ja Ison-Britannian kanssa sopimukseen, että sen kauppa-alukset saivat purjehtia länteen. Sopimuksen johdosta Ruotsiin alettiin ajoittain toimittaa perushyödykkeitä ja ylellisyystuotteita. Taloudellinen tilanne maassa oli vaikea muun muassa palkkasulun vuoksi, mutta maanviljelijät hyötyivät kysynnän kasvaessa ja tuotteiden hintojen noustessa. Ruotsissa elettiin eräänlaisen suunnitelmatalouden piirissä, jossa useita perustarpeita säännösteltiin.
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 sen paine Ruotsia kohtaan alkoi edelleen kasvaa. Saksa vaati nyt lupaa kuljettaa sotilaitaan Ruotsin halki Suomeen, jossa niiden oli määrä osallistua sotatoimiin Neuvostoliittoa vastaan. Ruotsin sosiaalidemokraatit epäröivät pitkään, mutta kuninkaan ja hallituksen uhatessa erota koko hallitus lupasi Saksalle kuljetukset. Kysymys oli todellisuudessa puolueettomuuspolitiikan törkeästä rikkomuksesta, johon Ruotsi oli virallisesti sitoutunut. Saksalainen Engelbrecht-divisioona kuljetettiin sadalla junalla 17 päivän kuluessa Oslosta Haaparannalle. Yleinen mielipide tuki näitä kuljetuksia ja uskoi samalla Ruotsin valinneen oikean puolen. Ruotsalaiset sairaanhoitajat saattoivat saksalaisia haavoittuneita takaisin Norjaan. Tämä toiminta oli äärimmäisen salaista ja paljastui vasta kymmeniä vuosia myöhemmin suurelle yleisölle.
Ruotsalaisten halu auttaa suomalaisia jatkosodan aikana oli lähes kokonaan hiipunut. Ainoastaan 800 vapaaehtoista ruotsalaista osallistui jatkosotaan. Suomen kanssa solmittiin Jatkosodan aikana kauppasopimuksia, mutta kauppa jäi hyvin vähäiseksi maiden välillä. Ruotsi auttoi Suomea taloudellisesti Talvisodan aikana, mutta sen jälkeen Ruotsi siirtyi normaaliin kaupankäyntiin, eikä sille kelvannut Saksan tyylinen kahdenkeskinen clearing tilijärjestelmä. Ongelmaksi muodostui Suomen valuuttapula sodan aikana, eikä vientiluotto järjestelmää saatu kunnolla toimimaan koko sodan aikana. Suomessa ei ollut myöskään sopivia tuontituotteita. Liittoutuneiden painostus vuodesta 1943 lähtien entisestään vaikeutti kaupankäyntiä Suomen kanssa.
Ruotsissa vallitsi suursodan aikana voimakas sensuuri. Kaikenlainen Adolf Hitlerin ja Saksan arvosteleminen oli kiellettyä. Kaikkiaan 17 lehteä suljettiin, niiden kirjoitellessa saksalaisten suorittamista julmuuksista norjalaisia vastarintaliikkeen edustajia vastaan.
Vuonna 1943 Ruotsin oma sotilaallinen asema oli kaupankäynnistä syntyneiden tulojen turvin huomattavasti vahvistunut. Maa oli ostanut ja valmistanut lisensseillä suuria määriä uudenaikasta aseistusta. Sillä oli 300 panssarivaunua, tuhat tykkiä ja 500 lentokonetta, lisäksi laivastoa oli vahvistettu. Sillä oli palveluksessa jo 300 000 sotilasta vuonna 1943. Saksan sotamenestyksen heikentyessä Ruotsi alkoi kääntyä länsiliittoutuneiden suuntaan. Se salli yhdysvaltalaisten rakentaa Kallaxiin lentotukikohdan ja britit saivat perustaa Öölantiin vakoiluaseman sekä lennonjohdon Malmöhön. Tuhannet Norjan ja Tanskan vastarintaliikkeen edustajat alkoivat saada koulutusta Ruotsissa. Vuonna 1943 Tanskan 11 000 juutalaista pelastettiin Ruotsiin.
Baltian taisteluiden aikana Ruotsiin siirtyi 30 000 ihmistä. Neuvostoliitto ja ruotsalaiset kommunistit vaativat palauttamaan heidät, mutta Ruotsin hallitus suostui vain 145 baltialaisen henkilön palauttamiseen, riippumatta siitä oliko nämä värvätty väkisin vai vapaaehtoisesti Saksan armeijaan. Sodan loppuvaiheessa Neuvostoliiton ollessa Itämeren alueen vahvin valtio Ruotsi loi hyvät suhteet siihen ja tunnusti ensimmäisenä valtiona Baltian liittämisen Neuvostoliittoon. Suhteita Moskovan Kremliin alkoi kuitenkin voimakkaasti rasittaa diplomaatti Raoul Wallenbergin tapaus, joka oli salaperäisesti kadonnut vuonna 1945 Budapestissa. Aluksi Ruotsin hallitukset pyrkivät välttelemään aihetta, mutta keskustelun entisestään paisuessa, asiaa oli pakko pitää esillä Neuvostoliiton kanssa. Siihen saatiin jonkinlaista selvyyttä vasta vuonna 1989, jolloin Wallenbergin diplomaattipassi ja kuolintodistus saatiin Moskovasta.
Ruotsista tuli YK:n jäsenvaltio vuonna 1946.
Tammikuussa 1997 Ruotsin valtionpankki asetti ulkopuolisen selvitysmiehen tutkimaan Ruotsin ja Hitlerin Saksan välisiä, toisen maailmansodan aikaisia kultakauppoja. Ruotsin haltuun oli vuosina 1939–1944 siirtynyt yli 34 000 kiloa natsien kultaa. Arkistolähteiden mukaan keskuspankki oli tiennyt, että tästä määrästä yli 20 000 kg oli ”likaista” eli natsien uhreilta ryöstettyä. Sodan jälkeen Alankomaihin ja Belgiaan oli palautettu yhteensä noin 13 000 kg kultaa, mutta kateissa oli yhä noin 7 000 kg. Helmikuussa 1997 Ruotsin hallitus asetti komitean, jonka tehtäväksi annettiin etsiä tietoja ruotsalaisissa pankeissa sota-aikana mahdollisesti olleista juutalaisten tileistä. Maaliskuussa 1998 komitea ilmoitti ruotsalaisissa pankeissa olevan 649 tiliä ja tallelokeroa, joiden sisältöön ei ollut koskettu toisen maailmansodan jälkeen.