Mietiskelyjä ensimmäisestä filosofiasta
Mietiskelyt > Toinen mietiskely

Toinen mietiskely: Ihmismielen luonteesta: se tunnetaan paremmin kuin ruumis esittää ajattelumallin, jota kutsutaan joskus representationalismiksi, vastauksena ensimmäisen mietiskelyn epäilyihin. Descartes identifioi tässä teoriassa viisi askelta:
Meillä on pääsy ainoastaan ajatustemme maailmaan; maailmassa olevia asioita voidaan käsitellä vain epäsuorasti.
Näihin ajatuksiin ymmärretään luetuiksi kaikki mielen sisältö, mukaan lukien aistimukset, kuvat, muistot, käsitteet, uskomukset, aikomukset, päätökset jne.
Ajatukset edustavat asioita jotka ovat ajatuksista erillisiä.
Nämä edustetut asiat ovat usein mielen ulkopuolisia.
On mahdollista, että nämä ajatukset koostuvat joko todellisista tai vääristä kuvista.
Descartes väittää, että tämä representationaalinen teoria kytkee maailman irti mielestä ja johtaa tarpeeseen rakentaa jonkinlainen silta tämän ajatusten ja todellisuuden välisen kuilun yli ja tarjota näin "hyvät syyt" uskoa, että ajatukset kuvaavat ulkopuolista todellisuutta oikein. Seuraava katkelma kuvaa, kuinka Descartes asettaa sillan ensimmäisen lankun paikalleen ja astuu saavuttamastaan täydellisestä epäilystä yhden varman asian totuuteen:
»Mutta olen vakuuttanut itselleni, että maailmassa ei ole kerrassaan mitään, ei taivasta, ei maata, ei mieliä, ei ruumiita; eikö siis seuraa, ettei minuakaan ole? Ei, jos vakuutin itselleni jotain, niin varmasti minä olin olemassa. Mutta on joku pettäjä, äärimmäisen mahtava ja ovela, joka aina varta vasten pettää minua. Epäilemättä siis myös minä olen, jos hän minua pettää. Ja pettäköön hän minua kuinka paljon vain voi, hän ei koskaan saa aikaan, että minä en ole mitään niin kauan kuin ajattelen olevani jotakin. Niinpä, kun kaikkea on kylliksi harkittu, on vihdoin todettava, että tämä lausuma, 'Minä olen, minä olen olemassa', on välttämättä tosi aina kun minä sen esitän tai mielessäni ajattelen.» 
(s. 38)
Toisin sanoen tietoisuudesta seuraa automaattisesti yksilön olemassaolo. Tämä tunnetaan Descartesin kuuluisana argumenttina "cogito, ergo sum", "ajattelen, siis olen". Tämä argumentin tunnetumpi sanamuoto on peräisin hänen aiemmasta teoksestaan Metodin esitys.
Descartes yrittää ensin lähestyä edes yhtä asiaa koskevaa varmuutta ajattelemalla, että jos joku laittaa ajatuksia hänen päähänsä, ainakin tämän Jumalan tai demonin on oltava olemassa. Sitten hän kuitenkin ryhtyy pohtimaan, eikö voisi olla niin, että hän itse olisikin näiden ajatusten lähde. Ainetta ja siten ruumista ei kuitenkaan, kaiken epäilyn mukaan, ollut olemassa. Tämä ei kuitenkaan tarkoittanut sitä, ettei "minä" itse voinut olla olemassa, aineettomana.
Kun Descartes on todistanut olemassaolonsa, hän jatkaa etsimällä tarkempaa vastausta sille, mikä tämä "minä" on. Hän hylkää tyypillisen menetelmän, käsiteanalyysin, määrittelyjen löytämiseksi, koska määrittelyssä käytetyt sanat tulisi myös määritellä. Sen sijaan hän etsii "luonnollisia" ja "itsestäänselviä" termejä joita ei tarvitse määritellä tällä tavalla, vaan joiden merkitys voidaan yksinkertaisesti "nähdä". "Monimutkaisia termejä" voidaan rakentaa näistä "itsestäänselvistä" totuuksista.
Descartes analysoi omaa "luonnollista" käsitystä itsestään, ja toteaa aina ajatelleensa olevansa sielu ja ruumis. Kaikkea niihin liittyvää, kuten ravitsemusta, liikkumista ja aistimista voi kuitenkin epäillä. Ainoastaan ajattelua hän ei voi ottaa itseltään pois. Muita voi olettaa vain mielikuvitukseen perustuen, eikä se tuota varmaa tietoa. Näin ensimmäinen Descartesin "itsestäänselvistä" totuuksista on todistus hänen olemassaolostaan, kääntyneenä hänen oman päänsä sisälle:
»Mutta mikä minä siis olen? Ajatteleva olio. Mikä se on? Jokin, mikä epäilee, ymmärtää, myöntää, kieltää, tahtoo, ei tahdo, ja myös kuvittelee ja aistii» 
(s. 40)
Määritelläkseen itsensä ja havaintokykynsä tarkemmin, Descartes ottaa esimerkiksi palan vahaa. Hän päättelee, ettei vaha ole vahaa kokonsa, muotonsa, kiinteytensä, lämpötilansa, värinsä, makunsa, tuoksunsa tai siitä kopautettaessa lähtevän äänen puolesta, koska ne kaikki muuttuvat kun vahan laittaa esimerkiksi tulen läheisyyteen, mutta vaha on silti vahaa. Tämän vuoksi Descartes tekee eron tavallisen aistimuksen ja arvostelman välille. Descartes toteaa, että:
»[Vahan] havaitseminen ei ole eikä koskaan ollutkaan näkemistä, koskemista eikä kuvittelemista, vaikka ensin siltä näytti, vaan ainoastaan mielen tarkastelua, joka voi olla joko epätäydellistä ja epämääräistä kuten aikaisemmin tai selvää ja tarkkaa kuten nyt, sen mukaan, kiinnitänkö vähemmän tai enemmän huomiota asioihin, joista vaha koostuu» 
(s. 42))
Jos vahan subtanssi voidaan tietää tällä tavoin, saman täytyy koskea myös itseämme:
»Kun näet nyt tiedän, että itse kappaleitakaan ei varsinaisesti havaita aisteilla eikä kuvittelukyvyllä, vaan ainoastaan ymmärryksellä, ja että havainto ei johdu koskettamisesta tai näkemisestä vaan yksinomaan ymmärtämisestä, oivallan kirkkaasti, että en voi havaita mitään helpommin taikka ilmeisemmin kuin mieleni.» 
(s.44)
Toisen mietiskelyn jälkeen Descartes on päässyt siis siihen, että pelkkä ajatteleva mieli on olemassa ja sekä aistiminen että kuvitteleminen ovat nekin loppujen lopuksi ensisijaisesti ajattelemista ja todistavat vain ajattelevan mielen olemassaolosta.