Suomen presidentinvaali 1956
Ehdokasasettelu ja vaalikamppailu

J. K. Paasikivi oli toisen presidenttikautensa päättyessä jo 85-vuotias, joten pidettiin yleisesti selvänä, ettei hän enää pyrkisi kolmannelle kaudelle. Paasikivi ei ottanut julkisesti kantaa seuraajaansa eikä tehnyt poliittista testamenttia. Suomen kansainvälien asema oli Paasikiven kauden lopulla vahvistunut merkittävästi Suomen päästyä Yhdistyneiden kansakuntien ja Pohjoismaiden neuvoston jäseneksi. Lisäksi vuoden 1956 alussa Neuvostoliitto palautti Porkkalan vuokra-alueen Suomelle, minkä katsottiin yleisesti kruunanneen vanhan valtiomiehen elämäntyön; luovutusasiakirja allekirjoitettiin Neuvostoliiton Helsingin-suurlähetystössä pari viikkoa presidentinvaalin valitsijamiesvaalien jälkeen. Kaikki kuusi eduskuntapuoluetta valitsivat hyvissä ajoin omat presidenttiehdokkaansa, joista jokainen oli ollut läheisessä yhteistyössä Paasikiven kanssa.
Maalaisliitto asetti joulukuussa 1954 ehdokkaakseen pääministeri Urho Kekkosen. Hän sai puoluevaltuuskunnan kokouksessa 62 ääntä, kansanedustaja Viljami Kalliokoski 10 ja puolueen puheenjohtaja V. J. Sukselainen 3. Kekkonen ei saanut koko puolueen tukea; jo aiemmin joukko hänen vastustajiaan oli perustanut hänen presidentiksi pääsynsä estämiseksi ”Kerho 56” -nimisen salaseuran, johon kuului myös maalaisliittolaisia. Kekkosen vastustajat pitivät Kalliokosken nimeä esillä ”varaehdokkaana”, joka voitaisiin vielä vaihtaa Kekkosen tilalle, ja tästä povattiin mustaa hevosta tai Kekkosen ääniä hajottavaa kilpailevan listan ehdokasta. Kekkonen osallistui syyskuussa 1955 Paasikiven Moskovan-neuvottelumatkaan, jossa Porkkalan palautuksesta sovittiin, ja Kekkosen kampanjassa palautus esitettiin suurelta osin hänen ansionaan. Tässä yhteydessä alettiin käyttää nimitystä Paasikiven–Kekkosen linja. Osa Maalaisliiton vaalipropagandasta vihjaili, että Kekkonen voisi presidenttinä saada jopa menetetyn Karjalankin takaisin.
Koska Paasikiven ei oletettu enää aikovan jatkaa, kokoomus tunnusteli ehdokkaakseen muun muassa akateemikko A. I. Virtasta ja arkkipiispa Ilmari Salomiestä, jotka kuitenkin kieltäytyivät. Myös entinen kansanedustaja ja ministeri Arvi Ahmavaara sai kannatusta puolueen piirissä. Huhtikuussa 1955 kokoomuksen puoluekokous hyväksyi  puoluevaltuuston suosituksesta ehdokkaaksi Suomen Lontoon-suurlähettilään ja entisen pääministerin Sakari Tuomiojan. Hän ei kuulunut kokoomukseen vaan Vapaamielisten Liitto -nimiseen pienpuolueeseen, joka tuki myös hänen ehdokkuuttaan vaaliliitossa kokoomuksen kanssa. Tuomiojalla arveltiin olevan mahdollisuus laajempaan kannatukseen kuin kokoomuksen omilla nimillä.
SDP:n presidenttiehdokkaaksi valittiin puhemies K.-A. Fagerholm, joka voitti kesäkuun 1955 puoluekokouksessa järjestyssä neuvoa-antavassa ”koeäänestyksessä” täpärästi puolueen entisen puheenjohtajan Väinö Tannerin. Koeäänestyksen tarkkaa tulosta ei ilmoitettu puoluekokoukselle; useiden henkilöiden muistelmien mukaan Fagerholm olisi saanut yhden äänen enemmän kuin Tanner, mutta myöhemmän selvityksen mukaan kokousedustajien äänet jakautuivat 99–97 Tannerin hyväksi ja ratkaisevat mandaattiäänet 29 501 – 29 465 Fagerholmin hyväksi. Tannerilla oli kannatusta myös eräissä oikeistopiireissä, sillä hän oli tunnetusti Neuvostoliiton ja kommunistien suuntaan taipumaton. Aina presidentinvaalin kynnykselle saakka monet joko toivoivat tai pelkäsivät, että hänestä voisi vielä tulla musta hevonen.
Tannerin mahdollisen ehdokkuuden estämiseksi Suomen Kommunistinen Puolue (SKP) oli ehdottanut SDP:lle vasemmiston yhteisehdokkaan asettamista, mikä ei saanut lainkaan vastakaikua. SKDL:n ehdokkaaksi tuli sitten Eino Kilpi.
Vaalikamppailu oli kaikkia aiempia repivämpi, kiivaampi ja kovasanaisempi eikä siinä kaihdettu myöskään puuttumista ehdokkaiden henkilökohtaisiin ominaisuuksiin. Erityisen rajusti hyökättiin Maalaisliiton ehdokasta Urho Kekkosta vastaan. Helsinkiläinen bulevardilehti Sensaatio Uutiset suorastaan erikoistui levittämään skandaalinkäryisiä juttuja tämän yksityiselämästä. Kekkosen nimen ympärillä velloneisiin huhuihin kiinnitti huomiota muiden muassa tohtori Eirik Hornborg, joka vaati Hufvudstadsbladetissa toukokuussa 1955 julkaisemassaan kirjoituksessa Kekkosta joko nostamaan kanteen Sensaatio Uutisia vastaan tai luopumaan ehdokkuudestaan. Kekkonen ei tehnyt kumpaakaan, vaan toimitti julkisuuteen tiedotteen, jossa hän kommentoi huhukampanjaa lyhyesti ja ilmoitti, ettei aikonut enää puuttua asiaan.
Lähes kaikkien ehdokkaiden taustoista etsittiin ja löydettiin aseita vastustajien käsiin. K.-A. Fagerholmia parjattiin siitä, että hän oli eronnut kirkosta, Sakari Tuomiojaa puolestaan siitä, että hänen vaimonsa Vappu Tuomioja ei kuulunut kirkkoon ja oli lisäksi kommunistina tunnetun Hella Wuolijoen tytär. Vain kansanpuolueen ehdokas, ylipormestari Eero Rydman jäi kampanjoinnissa miltei huomaamattomaksi.
Valitsijamiesten vaalit käytiin 16.–17. tammikuuta 1956. Maalaisliitto ja kokoomus menestyivät selvästi paremmin kuin vuoden 1954 eduskuntavaaleissa, SDP, SKDL ja erityisesti kansanpuolue taas heikommin. Tuomiojan vaaliliiton on arveltu saaneen ääniä kansanpuolueen kannattajilta.