stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gustavsbergin posliinitehdas

Gustavsbergin posliinitehdas vuonna 1946.
Gustavsbergin posliinitehdas on Ruotsin Gustavsbergissa sijainnut keramiikan alan teollisuusyritys. Viimeisinä aikoina se oli Villeroy & Bochin tytäryhtiö.
Paikalla sijaitsi aiemmin 1640-luvulla perustettu tiilitehdas, jonka tukkukauppias Johan Herman Öhman osti ja perusti posliinitehtaan. 1800-luvun puolivälissä ja 1900-luvun ensimmäisinä vuosikymmeninä tehtaan johdossa olivat Godeniuksen ja Odelbergin perheet. Heidän aikanaan tehdas laajeni, kun aikaisemmin ylellisyystavarana pidetty posliini sai suosiota suuren yleisön keskuudessa. Posliininvalmistuksen ohella myös tiilien valmistus jatkui 1930-luvulle asti. Tehdas myytiin Kooperativa förbundetille vuonna 1937, jonka jälkeen rakennettiin uusia rakennuksia. Kylpyammetehdas rakennettiin 1947 ja kotitalousposliinitehdas modernisoitiin vuosina 1940–1948.
Saniteettiposliinin valmistus on lopetettu Gustavsbergissa ja toiminnot siirretty ulkomaille. Tuotannosta vain vesisuihkuleikkaus on jäänyt jäljelle sekä kylpyhuoneposliinien suunnittelu- ja kehitystyö, jota on tehty myös Saksassa.
Värmdön kunta suunnittelee entisiin tehdastiloihin kulttuurikeskusta. Osa rakennuksista puretaan ja alueelle rakennetaan muun muassa asuntoja.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kulturarv Stockholm (ruotsiksi)
Dagens Nyheter: Gustavsberg lever (ruotsiksi)
Gastronorm-mitoitus

Salaattia eri kokoisissa gastronorm-astioissa.
Gastronorm-mitoitus (GN) on EN 631 standardien mukainen standardisoitu astiakokojärjestelmä ammattikeittiöihin.
Gastronorm-järjestelmä kehitettiin Sveitsissä vuonna 1964. Englannissa mitoitus otettiin käyttöön 1970-luvulla. Nykyään gastronorm-mitoitus on kansainvälinen standardi elintarvikealalla. Gastronorm-mitoitetuista astioista käytetään nimitystä GN-astia tai GN-vuoka.
Astioiden koko

GN1/9 : 108 × 176 mm
GN1/6 : 176 × 162 mm
GN1/4 : 265 × 163 mm
GN1/3 : 325 × 176 mm
GN1/2 : 325 × 265 mm
GN2/3 : 354 × 325 mm
GN1/1 : 530 × 325 mm
GN2/1 : 650 × 530 mm
Ammattikeittiöissä ruoanvalmistuksessa käytettävät GN-astiat on yleensä valmistettu ruostumattomasta teräksestä. Tarjoiluastioiden materiaalina käytetään muun muassa polykarbonaattia ja polypropyleeniä. Myös keraamisia materiaaleja on käytössä.
Gastronorm-mitoitettuja laitteita ja astioita valmistetaan myös kotikeittiöihin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sivu, jolla kerrotaan GN-astioiden mitat ja tilavuudet (Arkistoitu – Internet Archive)
Gastronorm-astioiden mitoitus ja yhteensopivuus.
Gabriel Israel Hartman

Gabriel Israel Hartman (28. tammikuuta 1776 Lumparland – 1. maaliskuuta 1809 Turku) oli suomalainen filosofi, joka vaikutti Turun akatemiassa. Hän toimi teoreettisen filosofian dosenttina vuodesta 1802 ja kirjastonhoitajana vuodesta 1807, mihin toimeen liittyi myös kasvatusopista luennoiminen. Hän kuitenkin kuoli suhteellisen nuorena, eikä ehtinyt professoriksi asti. Hartman perusti pienen koulun Turkuun vuonna 1800.
Filosofina Hartman oli kantilainen ja kannatti tietoteoriassa empiiristä realismia. Se oli eräänlaista lockelaista empirismiä, joka oli korjattu tietoteoreettisella realismilla. Eettisesti hän oli utilitaristi, ja vastusti kantilaista velvollisuusetiikkaa. Hartmanin oppilaita olivat muun muassa Erik Gabriel Melartin ja Odert Henrik Gripenberg.
Hartman oli naimisissa Sofia Charlotta Aminoffin (k. 1820) kanssa. Heillä oli poika Gabriel Reinhold Hartman (k. 1862), joka toimi Kurkijoen kirkkoherrana.
Teoksia

Kunskapsläran I–II (1807–1808), tietoteorian esitys
Maantiedon oppikirja
Kolme filosofista väitöskirjaa
Esteettisiä tekstejä
Pedagogisia tekstejä
Oppirunoelmia
Tiettävästi ensimmäinen Suomessa kirjoitettu ja julkaistu tieteiskirjallinen tarina
Kirjallisuus

Oittinen, V. (1979): G.I. Hartman ja filosofian peruskysymys. Teoksessa Knuuttila, S., Manninen, J. & Niiniluoto, I. (toim.): Aate ja maailmankuva: Suomen filosofista perintöä keskiajalta vuosisadallemme, s. 100–141.  Helsinki:  WSOY, 1979.
Aiheesta muualla

Helmer Winter : Gabriel Israel Hartman, suomalainen filosofi, Suomen Kuvalehti, 30.01.1926, nro 5, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Gilbert Roland

| Gilbert Roland |
| --- | --- |
 Gilbert Roland vuonna 1952
Henkilötiedot
Koko nimi:  Luis Antonio Dámaso de Alonso
Syntynyt: 11. joulukuuta 1905  Ciudad Juárez, Chihuahua
Kuollut: 15. toukokuuta 1994 (88 vuotta)  Beverly Hills, Kalifornia
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  Constance Bennett (1941–1945) Guillermina Cantú (1954–1994)
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Luis Alonso
Aktiivisena:  1923–1982
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Gilbert Roland (oikealta nimeltään Luis Antonio Dámaso de Alonso; 11. joulukuuta 1905 Ciudad Juárez, Chihuahua – 15. toukokuuta 1994 Beverly Hills, Kalifornia) oli meksikolaissyntyinen yhdysvaltalainen näyttelijä.
Elämä ja ura > Ura

Meksikon Ciudad Juárezissa syntynyt Luis Antonio Dámaso de Alonso aikoi alun perin ryhtyä isänsä tapaan härkätaistelijaksi. Perhe muutti Yhdysvaltain Texasissa sijaitsevaan El Pasoon Meksikon vallankumouksen aikana, ja de Alonso kiinnostui näyttelemisestä, kun hänet otettiin sattumalta avustajaksi elokuvaan. Hän kehitti Gilbert Roland -taiteilijanimensä kahden lempinäyttelijänsä, John Gilbertin ja Ruth Rolandin, nimistä. Roland tuli myöhemmin tunnetuksi ”latinorakastajan” rooleistaan.
Rolandin ensimmäinen suuri elokuvarooli oli romanttisessa komediassa Ylioppilasheila (1925), jossa hänen vastanäyttelijänään oli Clara Bow. Roland ja Bow olivat lyhyen aikaa kihloissa. 1920-luvun lopulla hän näytteli neljässä Norma Talmadgen elokuvassa, jotka olivat Camille (1926), Kyyhkynen (1927), Nainen kadulta (1928) ja New Yorkin öitä (1929). Rolandille ja Talmadgelle kehittyi rakkaussuhde, joka kesti vuoden 1932 loppuun. Roland esiintyi myöhemmin useasti yhdysvaltalaiselokuvien espanjankielisissä versioissa.
1940-luvulta alkaen kriitikot alkoivat kiinnittää huomiota Rolandin näyttelijäntaitoihin, ja ylistivät hänen roolisuorituksiaan elokuvissa Yö Kuuban yllä (1949), Särkyneiden haaveiden kaupunki (1952), Vihan lahti (1953) ja Cheyenne (1964). Roland sai kaksi parhaan miessivuosan Golden Globe -ehdokkuutta vuosina 1953 ja 1965 elokuvista Särkyneiden haaveiden kaupunki ja Cheyenne. 1940-luvun puolesta välistä alkaen Roland näytteli suosittua The Cisco Kidiä sen omassa elokuvasarjassaan. Roland teki viimeisen elokuvaroolinsa vuonna 1982. 1950-luvun puolesta välistä alkaen Roland alkoi esiintyä televisiossa. Hän teki vierailevia rooleja muun muassa televisiosarjoihin Hitchcock esittää, Gunsmoke ja Bonanza. Näyttelijänuransa aikana Roland esiintyi yli 100:ssa elokuvassa ja yli 30:ssa televisiotuotannossa.
Roland sai elokuvaurastaan ja työstään viihdeteollisuuden hyväksi tähden Hollywoodin Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 6730 Hollywood Boulevard 8. helmikuuta vuonna 1960.
Elämä ja ura > Yksityiselämä

Gilbert Roland oli elämänsä aikana kahdesti aviossa. Hän avioitui näyttelijä Constance Bennettin kanssa 20. huhtikuuta vuonna 1941, mutta heidän avioliittonsa päättyi eroon 13. kesäkuuta vuonna 1945. He saivat kaksi lasta, Lorindan ja Gylin. Roland avioitui toisen kerran Guillermina Cantún kanssa 12. joulukuuta vuonna 1954. Heidän avioliittonsa kesti aina Rolandin kuolemaan toukokuuhun 1994 asti.
Gilbert Roland kuoli syöpään 88-vuotiaana Kalifornian Beverly Hillsissä 15. toukokuuta vuonna 1994. Roland tuhkattiin, ja hänen tuhkansa siroteltiin mereen.
Valikoitu filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli | Elokuvat>  | Elokuvat>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1923 | Notre Damen kellonsoittaja | The Hunchback of Notre Dame | avustaja |  |  |
| 1925 | Ylioppilasheila | The Plastic Age | Carl Peters |  |  |
| 1926 | Camille | Camille | Armand Duval |  |  |
| 1927 | Kyyhkynen | The Dove | Johnny Powell |  |  |
| 1928 | Nainen kadulta | The Woman Disputed | Paul Hartman |  |  |
| 1929 | New Yorkin öitä | New York Nights | Fred Deverne |  |  |
| 1932 | Rajua rakkautta | Call Her Savage | Moonglow |  |  |
| 1933 | Vaarallinen kaunotar | She Done Him Wrong | Sergei Stanieff |  |  |
| 1939 | Vapaudensankari Juarez | Juarez | eversti Miguel Lopez |  |  |
| 1940 | Merihaukka | The Sea Hawk | kapteeni Lopez |  |  |
| 1947 | Toinen rakkaus | The Other Love | Croupier |  |  |
| 1949 | Yö Kuuban yllä | We Were Strangers | Guillermo Montilla |  |  |
| 1949 | Malaya | Malaya | Romano |  |  |
| 1950 | Raivotar | The Furies | Juan Herrera |  |  |
| 1952 | Fatiman ihme | The Miracle of Our Lady of Fatima | Hugo da Silva |  |  |
| 1952 | Särkyneiden haaveiden kaupunki | The Bad and the Beautiful | Victor "Gaucho" Ribero |  |  |
| 1953 | Vihan lahti | Thunder Bay | Teche Bossier |  |  |
| 1955 | Uponnut aarre | Underwater! | Dominic Casada |  |  |
| 1956 | Maailman ympäri 80 päivässä | Around the World in 80 Days | Achmed Abdullah |  |  |
| 1964 | Cheyenne | Cheyenne Autumn | Dull Knife |  |  |
| 1982 | Barbarosa | Barbarosa | Don Braulio |  |  |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gilbert Roland Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Gilbert Roland Elonetissä.
Gilbert Roland Allmoviessa (englanniksi)
Gilbert Roland elokuvan Särkyneiden haaveiden kaupunki (1952) trailerissa
Gilbert Roland ja Constance Bennett vuonna 1933
Frank Marocco

| Frank Marocco |
| --- | --- |
 Frank Marocco (2008)
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. tammikuuta 1931 Joliet, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 3. maaliskuuta 2012 (81 vuotta) San Fernando Valley, Kalifornia
Ammatti:  studiomuusikko, konserttimuusikko, viihdemuusikko
Muusikko
Aktiivisena:  1948–2012
Tyylilajit:  jazz, klassinen, viihdemusiikki
Soittimet:  harmonikka
Yhtyeet:  muun muassa Les Brownin orkestereissa
Levy-yhtiöt:  Verve Records, Discovery
Aiheesta muualla
www.frankmarocco.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Frank Marocco (2. tammikuuta 1931 Joliet, Illinois – 3. maaliskuuta 2012 San Fernando Valley, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen harmonikkataiteilija ja studiomuusikko, jota pidetään yhtenä eniten levyttäneistä harmonikansoittajista. Hän tuli tunnetuksi erityisesti jazz-harmonikkamusiikin edelläkävijänä tuotuaan harmonikkaa esille vakavasti otettavana jazz-instrumenttina. Jazzin ohella Maroccon ura kattoi monia musiikkityylejä. Hän soitti satojen elokuvien ääniraidoilla ja teki lukuisia levytyksiä, musiikkiteatteria, televisiosarjojen ja -ohjelmien musiikkia, mainosmusiikkia, videopelimusiikkia sekä huvipuistojen käyttämää musiikkia. Hän työskenteli läheisessä yhteistyössä lukuisien elokuva-, televisio- ja studiosäveltäjien kanssa, joista tunnetuimpia ovat Henry Mancini, John Williams, Quincy Jones, Elmer Bernstein ja Michel Legrand.
Tausta ja koulutus

Frank Marocco syntyi Illinoisin Jolietissa kuusilapsisen perheen esikoiseksi, ja hänellä oli yksi sisar ja neljä veljeä. Marocco varttui Waukeganissa, Chicagon esikaupunkialueella. Vanhemmat ilmoittivat Frankin 7-vuotiaana kuusiviikkoiseen harmonikansoiton kokeiluohjelmaan. Maroccon ensimmäisenä opettajana toimi George Stefani, jonka johdolla hän opiskeli yhdeksän vuotta. Alun perin hän opiskeli klassista musiikkia, mutta Stefani rohkaisi häntä pian tutustumaan muihinkin musiikkityyleihin.
Marocco soitti myös pianoa ja klarinettia ja opiskeli musiikin teoriaa, harmoniaa ja säveltämistä. Hän oli mukana lukionsa orkesterissa ja opiskeli myös Andy Rizzon johdolla, jota pidettiin eräänä Yhdysvaltojen merkittävimmistä harmonikkaopettajista. Marocco on itse kertonut kuunnelleensa jo varhain paljon jazz-musiikkia, kuten Zoot Simsia ja Charlie Parkeria. Hän sai paljon vaikutteita puhallinjazzista, minkä johdosta hän itsekin soitti instrumenttiaan usein puhallinsoittimien tapaan. Sävellysopinnot puolestaan kehittivät merkittävästi Maroccon harmonian ja sointivärien käyttöä.
Ura

Marocco voitti 17-vuotiaana chicagolaisen musiikkikilpailun ensimmäisenä palkintona esiintymisen Chicago Pops Orchestran kanssa. Esiintyminen tapahtui Soldier Field -stadionilla, ja Marocco soitti Chopinin Fantaisie-Impromptun harmonikallaan. Kilpailumenestys ja esiintyminen rohkaisivat häntä päätoimiseksi muusikoksi. Hän muodosti trion, joka kiersi joitakin vuosia Keskilännen osavaltioissa. Näinä aikoina hän tapasi myös vaimonsa Annen Indianan South Bendissa. Pariskunta muutti Los Angelesiin, Kaliforniaan vuonna 1959.
Marocco perusti uuden orkesterin, joka kiersi hotelleja ja klubeja Las Vegasissa, Lake Tahoessa ja Palm Springsissa. Jonkin ajan kuluttua hänelle avautui ovi Hollywoodiin, jonka televisiostudiot ja elokuva-ala tarjosivat hänelle perustan huomattavaan uraan elokuva- ja televisiomuusikkona. 1960-luvulla Marocco tuli tunnetuksi levyttämällä sooloalbumin Verve-jazzlevymerkille. Vuosikymmenen puoleen väliin mennessä hän oli vakiinnuttanut asemansa studiomuusikkona, jota arvostettiin sekä tekniikkansa että joustavuutensa osalta. Hän teki yhteistyötä Brian Wilsonin kanssa Beach Boys -albumilla Pet Sounds vuonna 1966. Marocco kiersi armeijan viihdytyskiertueilla useissa maissa Bob Hopen kanssa ja oli mukana Les Brownin kokoonpanoissa (muun muassa kuudella Lemmenlaiva -risteilyllä). Hän teki kansainvälisiä konserttikiertueita etenkin Euroopassa, Japanissa ja Brasiliassa. Suomessa Marocco vieraili konsertoimassa kahdesti, ensimmäisen kerran vuonna 1989 ja toisen kerran Sata-Häme Soi -festivaaleilla kesäkuussa 2009.
Solistiuransa ohella Marocco esiintyi yhdessä kymmenien, ellei satojen, maailmankuulujen viihdetaiteilijoiden, säveltäjien ja orkesterinjohtajien kanssa uransa aikana sekä estradilla että studiossa ja soitti satojen elokuvien soundtrackeilla sekä kymmenien televisio-ohjelmien ja -sarjojen musiikkiosuuksissa. Elokuvamusiikin osalta Maroccon ura kattaa useita vuosikymmeniä; hän soitti muun muassa toisen harmonikkaosion Maurice Jarren säveltämään Tohtori Živagon orkestraatioon vuonna 1965 ja soitti harmonikkaa, bassoharmonikkaa sekä musetteharmonikkaa vielä Pirates of the Caribbean -elokuvasarjan ääniraidoilla 2000-luvulla. Pet Soundsin ohella toinen Maroccon kohokohdista popmusiikin alueella oli hänen osuutensa Tracy Chapmanin Crossroads-albumilla vuonna 1989.
Muusikonuransa ohella Marocco myös sävelsi ja sovitti musiikkia harmonikalle ja julkaisi harmonikansoiton oppikirjallisuutta. Hän antoi omille teoksilleen usein humoristisia nimikkeitä, kuten Bossame Mucho, Road to Marocco, I got Rh-Rh-Rhythm tai Samba de Van Nuys. Maroccon ympärille rakennettiin myös oma harmonikkatapahtuma Arizonan Mesaan, jonne kokoontui vuosittain lukuisia yhdysvaltalaisia ja kanadalaisia harmonikansoittajia opiskelemaan ja harjoittelemaan yhdessä.
Vaikutus ja huomionosoituksia

Useat musiikkikriitikot ja muusikkokollegat ovat sanoneet Maroccon olleen hyvin lahjakas artisti, joka ”sattui soittamaan epätavallista instrumenttia”. Frank Marocco oli kahdeksana vuonna peräkkäin ehdolla National Academy of Recording Arts and Sciences -järjestön ”arvokkaimman muusikon” palkinnon (engl. Most Valuable Player Award) saajaksi ja kyseinen palkinto myönnettiin hänelle vuosina 1985 ja 1986. American Accordionists' Association palkitsi Maroccon elämäntyöstään (engl. Lifetime Achievement Award) vuonna 2006, hänet valittiin Vincenzassa, Italiassa sijaitsevaan harmonikan kunniagalleriaan ja hän sai Golden Reed -palkinnon Anconassa Italiassa vuonna 1994.
Yksityiselämä

Frank ja Anne Maroccolla on kolme tytärtä. Vanhin tytär Cynthia toimii myös ammattimuusikkona. Luonteeltaan Maroccoa on kuvailtu lämminhenkiseksi ja ystävälliseksi. Frank Marocco kuoli lauantaina 3. maaliskuuta 2012 kotonaan San Fernando Valleyssa lonkkanivelen vaihtoleikkauksen jälkeisiin komplikaatioihin.
Soololevytyksiä > Jazz- ja viihdemusiikkia

"Be-bop buffet", 2006, Simone Zanchinin kanssa
"Just Friends", 2006
"Back in Time", 2006
Frank Marocco "Beyond the Sea" 2004-1-CD (akustinen levy, sis. ranskalaista ja italialaista musiikkia)
Frank Marocco Group "Appassionato" 2003-1-CD
Frank Marocco Group "Made in Germany" CD
Frank Marocco Quartet "Freedom Flight" SAB-010-CD
"Brazilian Waltz" -Discovery-DS949-CD
"Ballad for Anne" -Discovery-DS950-CD
"A Nite in Marocco" AMNFM-03-CD
"Frank Marocco Quintet Live" CD
"Turn out the Stars" AMNFM 04 CD
"Evergreens" Frank Marocco-AMNFM 02-CD, 1992
"Like Frank Marocco", Verve
Soololevytystensä lisäksi Marocco on ollut mukana lukuisissa studiolevytyksissä eri artistien taustoilla.
Soololevytyksiä > Klassisia levytyksiä

Mukana muun muassa seuraavilla levyillä:
Recorded Kammermusic #1 (Hindemith) Los Angeles Chamber Orchestra
Gerard Schwarz conducting on Nonesuch #79077
American Ballet Company - "The Informer" with Mikhail Baryshnikov
Pavorotti concert - Pacific Symphony
L.A.Chamber Orchestra concert, joht. Gerard Schwarz
L.A. Philharmonic Orchestra concert -Maxim Shostakovitch
San Diego Symphony concert - Maxim Shostakovitch
Hollywood Bowl Orchestra concerts - Johnny Green, joht. John Mauceri
Roger Wagner Chorale concerts - L.A. Music Center
Recorded the Music for "Chekov plays', - Amundson Theater L.A. Music center
Recorded Classical / Jazz Chamber Group concert - Chistopher Calliendo, Shoenberg Hall, U.C.L.A.
3 Penny Opera - L.A.Philharmonic - joht. John Adams
La Scala Ballet Co."Amarcord" Ballet- Orange county performing Arts Center
Kurt Weill concert - John Anson Ford Theater Hollywood with Roger Kelloway and Robin Ford
PDQ Bach concert with Pasadena Symphony - joht. George Mester
Soololevytyksiä > Videoita

Jazz Accordion in Concert, DVD-julkaisuja vuosilta 1990, 1992, 1996, 2003, vierailevina solisteina Merle Allen Sanders ja Ken Olendorf
Aiheesta muualla

Frank Maroccon sivusto. (englanniksi)
Frank Marocco Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Gustaf Adolf Konstantin Gripenberg

Gustaf Adolf Gripenberg vuonna 1878. (Valokuva Daniel Nyblin.)
Gustaf Adolf Konstantin Gripenberg (9. tammikuuta 1854 Kurkijoki – 23. lokakuuta 1918 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra, sotilas ja sotahistorioisija.
Gripenbergin vanhemmat olivat senaattori, vapaaherra Johan Ulrik Sebastian Gripenberg ja Maria Lovisa Öhrnberg. Hän kävi Haminan kadettikoulun, otti Suomen kaartin mukana osaa Turkin sotaan 1877–1878 ja ylennettiin suomalaisissa joukoissa palveltuaan everstiluutnantiksi 1895. Gripenberg oli 1901–1902 Suomen sotaväen päällikköhallituksessa vt. esikuntapäällikkönä ja järjesti 1903–1910 hajotettujen pataljoonien arkistot valtionarkistossa. Vuosina 1884–1904 hän toimitti aikakauslehteä Finsk militär tidskrift, jossa hän julkaisi Suomen sotalaitoksen historiaa Venäjän vallan aikana koskeneita artikkeleita. Hän julkaisi myös sotahistorialliset teokset Lifgardets 3. finska skarpskyttebataljon 1812–1905 (1905–1912), Suomen sota 1808–09 (1809) ja Finska kadettkåren och dess kamratskap (1912). Gripenberg harrasti musiikkia ja painatti vihkosen mieskuorolauluja.
Gripenberg oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1885, 1888, 1904–1905 ja 1905–1906.
Gripenbergin puoliso vuodesta 1884 oli vapaaherratar Johanna Constance Alexandra Hisinger (k. 1838).
Aiheesta muualla

Gripenberg, Gustaf Adolf hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Giovanni Battista Venturi

| Giovanni Battista Venturi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. syyskuuta 1746 Bibbiano, Reggio Emilia
Kuollut: 10. syyskuuta 1822 (75 vuotta) Reggio Emilia
Koulutus ja ura
   
Giovanni Battista Venturi (11. syyskuuta 1746 Bibbiano, Reggio Emilia – 10. syyskuuta 1822 Reggio Emilia) oli italialainen fyysikko ja diplomaatti.
Elämä ja ura

Venturi opiskeli logiikkaa, metafysiikkaa ja geometriaa Bonaventura Cortin johdolla ja vuodesta 1758 alkaen fysiikkaa ja kreikkaa Lazzaro Spallanzanin johdolla. Hän toimi professorina Modenassa ja Paviassa osallistuen aikansa poliittiseen elämään herttuakunnan taloudellisena neuvonantajana ja rakennusinsinöörinä. Hän käsitteli kirjoituksissaan laajasti talous- ja finanssikysymyksiä. Napoleonin miehitettyä Modenan Venturi hoiti uuden tasavaltalaishallinnon diplomaattisia tehtäviä Pariisissa ja Bernissä ja tutustui Jean-Baptiste Delambren, Joseph Jérôme de Lalanden ja Gaspard Mongen kaltaisiin tiedemiehiin. Venturi kirjoitti myös tieteen historiaa käsitteleviä teoksia.
Fyysikkona Venturi käsitteli värien teoriaa ja erilaisia optiikan kysymyksiä. Hänen nimensä on kuitenkin kytkeytynyt erityisesti hydrauliikan tutkimuksiin, joista hän on kehittänyt niin sanotun Venturiputken. Virtausfysiikan Venturi-ilmiö on nimetty sen vuonna 1796 löytäneen Giovanni Battista Venturin mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Giovanni Battista Venturi Wikimedia Commonsissa
Ghanan evankelis-luterilainen kirkko

| Evangelical Lutheran Church of Ghana Ghanan evankelis-luterilainen kirkko |
| --- | --- |
Suuntautuminen:  Luterilaisuus
Yhteistyötahoja:  Kansainvälinen luterilainen neuvosto Luterilainen maailmanliitto
Toiminta-alue:  Ghana
Perustettu:  1958
Seurakuntia:  1000
Jäseniä:  29 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ghanan evankelis-luterilainen kirkko (Evangelical Lutheran Church of Ghana) on luterilainen kirkko, joka toimii Ghanassa Afrikassa. Kirkon jäsenmäärä on noin 29 000.
Historia

Ghanan evankelis-luterilaisen kirkon perustivat yhdysvaltalaisen Missouri-synodin lähetystyöntekijät vuonna 1958. Vuonna 1964 kirkko tunnustettiin juridisesti Ghanan hallituksen toimesta. Siitä lähtien kirkko on perustanut seurakuntia ja saarnapaikkoja joka puolelle Ghanaa. Kirkosta tuli Missouri-synodin yhteistyökirkko vuonna 1971.
Oppi

Kirkko tunnustaa Vanhan ja Uuden testamentin kirjoitukset ainoaksi säännöksi ja ohjeeksi kirkon uskolle ja elämälle. Se tunnustaa oppia, joka on kirjoitettuna Apostolisessa, Nikean ja Athanasioksen uskontunnustuksissa, muuttamattomassa Augsburgin tunnustuksessa sekä Martti Lutherin Iso- ja Vähä katekismuksessa.
Nykytilanne

Kirkolla on noin tuhat seurakuntaa tai saarnapaikkaa, joissa on noin 29 000 jäsentä. Seurakuntia hoitavat pastorit, evankelistat sekä maallikkojohtajat yhdessä Missouri-synodin lähetystyöntekijöiden kanssa. Kirkko kuuluu Missouri-synodin tavoin Kansainväliseen luterilaiseen neuvostoon, mutta on myös Luterilaisen maailmanliiton jäsen.