Berdjanskin alempi majakka
Majakan historia

Kerrotaan, että Berdjanskin kynnään erikoinen muoto aiheutti suurta karilleajon vaaraa, joten tällä vilkkaalla merenkulun paikkakunnalla on merkkivalona kokkoa sytytetty ikimuistoisista ajoista lähtien. Majakan rakentamisesta särkkämuodostuman reunalle keskusteltiin jo vuonna 1825, mutta edelleen oli epäselvää, vastaako uuden sataman läpimeno tätä merkittävää investointia. Sen takia vuonna 1833 ensimmäisen Berdjanskin satamalaiturin rakentamisurakoitsija ja myöhempi pormestari N.S. Kobozev antoi lähelle kaupunkia pystyttää majakannäköisen puupylvään helpottaakseen kala- ja suolakauppaa käyvien alusten merenkulkua lahdella. Kaupan kasvun myötä laivojen liikkuminen lisääntyi, joten syntyi tarve isompaan merimajakkaan. Epäilyksien kerrotaan hälvenneen lopullisesti vuonna 1836, kun kreivi  Mihail Vorontsov saapui henkilökohtaisesti Berdjanskiin ja vakuuttui siitä, että nuori kaupunki kehittyi nopeasti ja jopa ulkomaisia aluksia vieraili satamassa yhä enemmän. Berdjanskin kynnään majakan rakentamissopimuksen sai Kertšin ensimmäisen killan kauppias Karl Tomazini. Majakan rakentaminen 600 metriä rannasta kynnään eteläisemmässä kärjessä aloitettiin 22. huhtikuuta 1838 kello 2 iltapäivällä. Rakentamisen rahoitti Taurian maakuntakomissio, rakennus tehtiin tätä varten tuodusta kivestä ja töitä valvoi vänrikki Laskin. Kahdeksankulmainen majakka otettiin käyttöön 3. syyskuuta samana vuonna, Zaporižžjan alueellisen matkailuneuvontakeskuksen mukaan vuonna 1840.
Aluksi tämä tornimainen rakennus oli kokonaan kalkittu valkoiseksi. Kun sitä alettiin sekoittaa 51 kilometrin päässä sijaitsevaan, vuonna 1835 rakennettuun Bilosarain majakkaan, valkoiseen pintaan päätettiin maalata kirkkaanpunainen raita.  Joidenkin lähteiden mukaan 12. lokakuuta 1857 julkaistussa sanomalehdessä ”Odessan vestnik” nro 114 annettiin "tiedoksi merimiehille, että Berdjanskin majakka eroaa selvästi Bilosarain majakasta näin, että se on koko korkeudessaan ulkorakennuksen katosta lyhtyihin saakka jaettu kolmeen yhtäsuureen osioon, joista keskimmäinen on maalattu punaiseksi". Useissa lähteissä mainitaan myös oranssi raita.
Viisikerroksiseen rakennukseen asennettiin valaistuslaite 8 tai 15 lampulla ja heijastimella, jotka loistivat joko 24 tai 25,5 metrin korkeudessa merenpinnan yläpuolella välkkyvällä valolla 15  merimailia. Siihen aikaan majakalla ei ollut juomavettä ja se piti tuoda Berdjanskista, joka on 25 kilometrin päässä. Melko usein myrskyisellä säällä meri eristi kynnään kärjen, jossa majakka seisoi, ja yhteys kaupungin kanssa katkesi ja majakalle pääsi vain veneellä. Joskus tätä kesti monta päivää peräkkäin.
Vuodesta 1883 lähtien majakka on varustettu pyörivällä sähkövalolla, joka valaisi koko horisontin voimakkailla kirkkailla välähdyksillä joko jokaisen neljän ja puolen tai 5 sekunnin verran, jota seurasi kolmen sekunnin tauko. Se oli silloisen Venäjän keisarikunnan toinen Odessan jälkeen ja koko maailmassa joko neljästoista tai viidestoista sähköllä toimiva majakka. Ensimmäiset sähkökoneet olivat epäluotettavia ja hajosivat usein, jolloin jouduttiin palaamaan siihen, että talvella majakan valaistus toimi ajoittain petroli- tai kerosiinilampulla. Sumujen ja lumimyrskyjen aikana se antoi sumusireenimerkkejä vuonna 1889 asennetulla  höyryviheltimellä. Vasta vuonna 1911 vanhat höyrykattilat ja sähkögeneraattorit vaihdettiin uusiin, luotettavampiin ja tehokkaampiin. Myös joidenkin lähteiden mukaan Rostovin arkistoon tallennetut asiakirjat kertovat siitä, että 15. helmikuuta 1911 Berdjanskin alemmassa majakassa puhelinlinjan asennustyöt saatiin päätökseen. Uusi sumusireeni annettiin kolmesta erikokoisesta ja -tyyppisestä viheltimestä.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Berdjanskin alempi majakka kytkettiin päälle satunnaisesti ja myöhemmin se sammutettiin kokonaan. Pysyvä sähkövalaistus kunnostettiin vuonna 1923. Toisen maailmansodan aikana Berdjanskin kynnäs ja sen mukana majakka olivat Natsi-Saksan miehittämiä vuoden 1941 lokakuun alusta 17. syyskuuhun 1943 asti. Silloin saksalaisten vetäytymisen yhteydessä majakkapäällikkö määrättiin tuhoamaan rakennus. Räjähteen lanka vedettiin torniin ja tekniseen rakennukseen, mutta vain tornin kupoli räjähti, mutta muu rakennus ja torni säästyivät vahingoilta.
Ensimmäisen kerran sodan jälkeen Berdjanskin alempi majakka oli taas toiminnassa vuonna 1947. Vuosina 1956 –1957 tehtiin sodanjälkeinen jälleenrakennus, jolloin tekninen rakennus kunnostettiin ja tänne asennettiin saksalainen äänijärjestelmä. Kun näkyvyys heikkeni kuuteenkymmeneen kilometriin, laitettiin äänihälytys päälle, jotta alukset voisivat määrittää etäisyyden majakkaan äänen perusteella. Toiminta jatkui vuoteen 1981 asti, jolloin asennettiin varoituslaitteet, joissa oli ohjainliitin. Vuonna 1958 tänne lisättiin radiomajakka.
Siitä 20 vuoden kuluttua majakka modernisoitiin, kunnostettiin ja siihen asennettiin tutkamajakka. Tähän perustettiin varsinaisen majakkatornin ja kaksikerroksisen asuinrakennuksen lisäksi paikallinen lämpöverkko ja luotettavat sähkönsyöttölaitteet. 21. maaliskuuta 1985 sanomalehti "Izvestija" raportoi lasermajakan asentamisesta Berdjanskin satamaan.