stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Running Man (televisiosarja)

| Running Man |
| --- | --- |
Kestoaika:  n. 85 min
Pääosissa:  Yoo Jae-suk, Ha Dong-hoon, Lee Kwang-soo, Kim Jong-kook, Ji Suk-jin, Song Ji-hyo, Kang Gary
Alkuperämaa:  Etelä-Korea
Alkuperäiskieli:  korea
Verkko:  SBS
Esitetty:  11.7.2010 –
Jaksoja:  230~
Tuotanto
Tuottaja(t):  SBS
Ohjaaja(t):  Jo Hyo-jin, Im Hyung-taek
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb
Running Man (kor. 런닝맨) on eteläkorealainen Seoul Broadcasting Systemin tuottama televisiosarja. Ohjelma yhdistää toiminnan ja komedian kaupunkiympäristössä tapahtuvaan kilpailuun. Sarjan pääjäsen on suosittu korealainen koomikko ja viihdejuontaja Yoo Jae-suk. Running Man on nauttinut laajasta suosiosta sekä Etelä-Koreassa että muualla Aasiassa.
Formaatti

Ohjelmaa on kuvailtu genreltään "urbaaniksi toimintakomediaksi". Ohjelmaformaatti yhdistää toiminnan ja huumorin: monet episodit ovat teemaltaan korealaisia tai amerikkalaisia televisiosarjoja parodioivia. Jokainen episodi sisältää erilaisen mission, jossa tavoitteena on usein haasteista suoriutuminen ja toisten pelaajien eliminointi. Ohjelman huumori perustuu missioiden lisäksi sarjan seitsemän vakiojäsenen ristiriitaisiin vuorovaikutussuhteisiin: jäsenet vannovat usein suureen ääneen uskollisuutta toisilleen, mutta aloittavat voitonhimoisen juonittelun heti tilaisuuden salliessa. Vakiojäsenet ovat suosittuja viihdemaailman ammattilaisia Etelä-Koreassa. Sarjassa on vieraillut sekä korealaisia että ulkomaalaisia julkisuuden tähtiä.
Vakiojäsenet

| Nimi | Kuvaus |
| --- | --- |
Yoo Jae-suk: Ohjelman pääjäsen, jolla on takanaan menestyksekäs ura viihdyttäjänä. Tunnettu kyvystään puhua viihdyttävästi asiasta kuin asiasta.
Haha: Keskittyy usein missioiden sijasta vierailevien naisjäsenten läsnäoloon. Ohjelman harvoja jäseniä, jotka pystyvät haastamaan Yoo Jae Sukin verbaalisesti.
Kim Jong-kook: Ohjelman vahvin jäsen. Käyttää lihaksiaan usein verukkeena muiden jäsenten määräilyyn, mutta on heikko vierailevia naisjäseniä kohtaan.
Gary: Ohjelman jäsenistä rauhallisin, mutta hyväuskoisin. Joutuu muiden jäsenten piilokamerapilan kohteeksi.
Lee Kwang-soo: Muut jäsenet nimeävät hänet "petturiksi". Saavuttaa kuitenkin vankkaa suosiota ohjelman Aasian kiertueella, minkä seurauksena hänet nimitetään "Aasian prinssiksi".
Ji Suk-jin: Ohjelman heikoin jäsen, joka eliminoidaan toistuvasti ensimmäisenä. Muut jäsenet irvailevat pelin alkavan vasta hänen eliminointinsa jälkeen.
Song Ji-hyo: Ohjelman jäsenistön ainoa nainen. Menestyy peleissä huolimatta pienemmästä koostaan, minkä vuoksi jäsenet nimeävät hänet "ässäksi".
Ohjelman vastaanotto ja suosio

Ohjelman ensimmäinen lähetys sai vaihtelevia arvioita, mutta sarjasta muodostui myöhemmin Etelä-Korean suosituimpia tv-ohjelmia. The Straits Times arvioi ohjelman menestyksen syiksi ennalta-arvaamattomuuden, komedian ja vakiojäsenten hyvän yhteiskemian. Running Manin televisiointioikeudet myytiin eri puolille Aasiaa: Taiwaniin, Thaimaahan, Kiinaan, Malesiaan, Hongkongiin, Japaniin, Singaporeen, Kambodžaan, ja Indonesiaan. Ohjelman tuottaja perustelee sarjan kansainvälistä suosiota sillä, että voittajan valitseminen on konseptina helposti ymmärrettävissä kulttuurista riippumatta. Myös fanien ahkera ohjelman kääntäminen eri kielille on vaikuttanut sarjan leviämiseen. Kotimaassaan Running Man on ilmestymisestään lähtien menestynyt SBS:n vuotuisissa palkintoseremonioissa.
Ohjelman vastaanotto ja suosio > Suosikkiepisodeja

| Episodi | Kuvaus |
| --- | --- |
74: Suosittu jakso, joka parodioi X-men elokuvia. Vakiojäsenille jaetaan supervoimat, ja viimeinen eloonjäänyt voittaa itse valitsemansa palkinnon.
91: Jäsenet teljetään vankilaan, ja ensimmäinen vankilasta paennut voittaa mission. Ohjelma parodioi amerikkalaista Prison Break -sarjaa.
96: Kesäinen jakso, joka jatkaa episodin 74 aloittamaa humoristista supervoima-teemaa. Tunnettu jalkapalloilija Park Ji-sung vierailee ohjelmassa.
63: Parikilpailu suositun eteläkorealaisen tyttöbändin SNSD:n kanssa. Ohjelma alkoi suuntautua enemmän julkisille kuvauspaikoille.
Ove Molin

| Ove Molin> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. toukokuuta 1971 (ikä 53) Huddinge, Ruotsi
Kansalaisuus:   Ruotsi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  176 cm
Paino:  81 kg
Seura
Seura:  Karlskrona HK
Sarja:  SHL
Tehtävä:  apuvalmentaja
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1988–2010
Seurat:  AIK IF (SEL) Danderyds HC (Ruotsi I) Brynäs IF (SEL) HIFK (SML)
Ove Molin (s. 27. toukokuuta 1971 Huddinge, Ruotsi) on ruotsalainen entinen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä. Hän pelasi Elitserienissä 19 kautena yhteensä 770 runkosarjaottelua tehoin 190+294=484. Jäähyminuutteja kertyi 562. Molin on hänen lähes koko uransa ajan edustaman Brynäs IF:n kaikkien eniten syöttöpisteitä ja neljänneksi eniten tehopisteitä tehnyt pelaaja. Joukkueen kaikkien aikojen jäähypörssissä hän on toinen. Nykyään Molin toimii SHL-joukkue Karlskrona HK:n apuvalmentajana.
Pelaajaura > Seuraura

Molin oli Trångsunds IF:n kasvatti. Hän aloitti kuitenkin ammattilaisuransa AIK IF:ssä, jossa Molin pelasi kaksi ensimmäistä Elitserien-otteluaan 17-vuotiaana kaudella 1988–1989. Kaksi seuraavaa kautta hän pelasi sarjatasoa alempana Ruotsin I-divisioonan Danderyds HC:ssa. Molin siirtyi kaudeksi 1991–1992 Brynäs IF:ään, jossa varsinainen Elitserienin tulokaskausi toi 40 runkosarjaottelussa tehot 15+14=29. Hän jakoi kevään 1992 pudotuspeleissä tehoilla 3+1=4 joukkueen sisäisen piste- ja maalipörssin voiton. Molinin toinen kausi 1992–1993 päättyi Ruotsin-mestaruuteen.
Kaudella 1993–1994 Molin jakoi tehoilla 12+15=27 Brynäsin sisäisen maalipörssin voiton Peter Larssonin ja Andreas Dackellin kanssa ja sijoittui sisäissä pistepörssissä kolmanneksi Jonas Johnsonin kanssa. Hän jakoi myös Brynäsin kevään 1994 maalipörssin voiton Anders Gozzin kanssa. Molin muodosti Gozzin ja Larssonin kanssa joukkueessa tunnetun "Smurffiketjun" (ven. Smurfkedan). Kaudella 1994–1995 hän oli 11 osumallaan Brynäsin toiseksi paras maalintekijä Andreas Dackellin jälkeen. Molin jakoi kevään 1995 pudotuspeleissä tehoilla 4+6=10 joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Jonas Johnsonin kanssa ja voitti kauden päätteeksi Elitserien-hopeaa.
Loukkaantumisten pilaaman kauden 1995–1996 jälkeen Molin siirtyi kaudeksi 1996–1997 Suomeen ja Helsingin IFK:n riveihin. Kausi oli hänen ammattilaisuransa ainoa kokonainen muualla kuin Brynäsissä, jonne Molin palasi taas kaudeksi 1997–1998. Hän oli tehoilla 15+19=34 joukkueen kolmanneksi paras pistemies. Kausi 1998–1999 oli Molinin uran paras; hän teki Elitserienin yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 21+31=52, joilla Molin sijoittui joukkuetoverinsa Tom Bissettin ja AIK IF:n Stefan Gustavssonin kanssa koko liigan pistepörssissä kolmanneksi. Maalipörssissä hän sijoittui neljän muun pelaajan kanssa viidenneksi ja syöttöpörssissä seitsemänneksi. Molin voitti koko kevään 1999 pudotuspelien piste- ja maalipörssin tehoilla 7+8=15. Hän teki finaalien viidennessä ottelussa Brynäsille Ruotsin-mestaruuden ratkaisseen voittomaalin MODO:a vastaan. Molin valittiin kauden päätteeksi myös Ruotsin MM-joukkueeseen.
Molin teki kaudella 1999–2000 22 osumallaan Elitserienin yhden kauden maaliennätyksensä. Hän oli liigan maalipörssinkin voittaneen Jan Larssonin jälkeen Brynäsin toiseksi paras maalintekijä ja sijoittui Elitserienin maalipörssissä kuudenneksi Malmö Redhawksin Niklas Sundbladin kanssa. Molin pelasi kauden aikana myös Elitserienin tähdistöottelussa. Hän pelasi Brynäsissä koko ammattilaisuransa loppuun. Kaudella 2001–2002 Molin oli tehoilla 16+17=33 joukkueen paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Larssonin jälkeen. Hän pelasi viimeiset vuotensa tekemällä vuosi kerrallaan uuden jatkosopimuksen ja lopetti ammattilaisuransa lopulta kauteen 2009–2010, jolloin Molin jakoi 25 syötöllään Brynäsin sisäisen syöttöpörssin voiton Eero Somervuoren kanssa.
Tammikuussa 2011 Molin pelasi vielä Tommy Sjödinin kanssa yhden ottelun verran Ruotsin III-divisioonassa LAIK HK:n paidassa.
Pelaajaura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko.MM-kilpailut  | Maa:   Ruotsi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Norja 1999 | jääkiekko |  |
Molin edusti Ruotsia MM-kilpailuissa vuonna 1999, jolloin hän voitti pronssia. Molin pelasi myös alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 1991 sekä alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa vuonna 1989, jolloin hän oli tehoilla 6+5=11 Ruotsin paras pistemies ja maalintekijä.
Valmentajaura

Molin toimi kauden 2010–2011 Brynäsin U16-joukkueen apuvalmentajana ja kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi hoitamaan samaa virkaa Brynäsin J20-joukkueeseen. Kaudella SHL-kausi 2013–2014 Molin toimi myös seuran SHL-joukkueen kehitysvalmentajana. Huhtikuussa 2014 hänet nimettiin Brynäsin apuvalmentajaksi Tommy Jonssonin johtamaan valmennustiimiin. Kesken kauden SHL-kausi 2014–2015, tammikuussa 2015 heidät molemmat kuitenkin erotettiin ja tilalle seura pestasi Thomas Berglundin ja Petter Lasu Nilssonin.
Kaudeksi SHL-kausi 2015–2016 Molin nimettiin SHL:n nousijajoukkue Karlskrona HK:n apuvalmentajaksi Per Hånbergin johtamaan valmennustiimiin.
Muuta

Molinin poika Emil pelaa NHL-joukkue Dallas Starsin organisaatiossa.
Roger

| Roger |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  30. syyskuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Rodrigo, Ruggiero, Rodger, Rüdiger, Rdrigo, Rurik
Nimen alkuperä:  ilmeisesti saksalainen Rutger (’kuuluisa keihäänkantaja’)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Roger on alkuperältään normannilais-englantilainen tai mahdollisesti saksalainen miehen etunimi. Nimi on muodostettu germaanisista ’maineikasta keihäsmiestä’ tarkoittavista sanoista hruod gas.
Suomessa nimi Roger on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 2 762 miehelle ja muutamalle naiselle.  Nimeä ei ole suomen­kielisessä kalenterissa, mutta suomenruotsalaisen kalenterin mukaan Rogerin nimipäivä on 30. syyskuuta. Nimi otettiin almanakkaan vuonna 1973.
Radioliikenteessä Roger merkitsee, että viesti on vastaanotettu tai ymmärretty.
Tunnettuja Rogereita > Hallitsijoita

Roger I (1031–1101), Sisilian kreivi 1071–1101
Roger II (1095–1154), Sisilian kuningas 1130–1154
Roger Borsa (1060/61–1111), Apulian herttua 1085–1111
Kuvitteellisia Rogereja

Roger Ackroyd, henkirikoksen uhri Agatha Christien teoksessa Roger Ackroydin murha
Roger Davies, Korpinkynsi-tuvan oppilas J. K. Rowlingin kirjasarjassa Harry Potter
lordi Roger Langdon, sivuhahmo televisiosarjassa Colbyt
Roger Linus, hahmo televisiosarjassa Lost
Roger Meyers Sr., Tikku ja Takku -studion perustaja tv-sarjassa Simpsonit
Roger Meyers Jr., Tikku ja takku -studion omistaja tv-sarjassa Simpsonit, edellisen poika
Roger Rabbit, hahmo elokuvassa Kuka viritti ansan, Roger Rabbit?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Roger Wikimedia Commonsissa
Isojen-Andamaanien kielet

Isojen-Andamaanien kielten puhuma-alue
Isojen-Andamaanien kielet on kieliryhmä, joka rajoittuu Andamaaneihin. Suurin osa kielistä on sammuneita ja yhteensä puhujia on jäljellä arviolta 50. Toisinaan Isojen-Andamaanien kielet voidaan luokitella andamaanilaisiin kieliin kuuluvaksi kieliryhmäksi.
Kielikuntaan lasketaan kuuluvaksi 10 kieltä, jotka jaetaan edelleen kolmeen ryhmään:
Keskiset
Okojuwoi
Akakol
Apucikwar
Pohjoiset
Akakede
Akabo
Akacari
Akajeru
Akakora
Eteläiset
Akabea
Akarbale
Waray-waray

| Waray-waray |
| --- | --- |

Tiedot
Alue:   Filippiinit
Puhujia:  4,2 miljoonaa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  Austronesialaiset kielet
Kieliryhmä:  Malaijilais-polynesialaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-2:  war
ISO 639-3:  war
 Ohje 
Waray-waray (winaray) on austronesialaisiin kieliin kuuluva kieli. Sitä puhutaan Samarin, Pohjois-Samarin, Itä-Samarin, Leyten (itä- ja pohjoisosissa) ja Biliranin provinsseissa Filippiineillä. 2000-luvun alussa kielellä arvioltiin olevan 4,2 miljoonaa puhujaa.
Rotkirch

| Rotkirch> Rotkirch (von Rothkirch) |
| --- | --- |
 Vapaaherrallisen von Rothkirch -suvun vaakuna.
 Vapaaherra von Rothkirch ja Trachin vaakuna.
Alkuperä:  Sleesia, Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Aateloitu:  Ruotsin ritarihuoneella 1634
Korotettu:  ruotsissa vapaaherralliseen arvoon 1830
 Suomen ritarihuone
Introdusoitu:  29. tammikuuta 1818
Arvo:  aatelisena
Numero:  12
 Ruotsin ritarihuone
Introdusoitu:  9. heinäkuuta 1634
Arvo:  aatelinen
Numero:  175
Rotkirch (kirjoitetaan myös von Rothkirch) on vanha saksalainen aatelissuku, joka on edustettuna myös Ruotsin ja Suomen aatelissa. Nimi lausutaan suomenruotsalaisittain yleensä [ruːtširk], mutta myös saksalaisittain [roːtkirh].
Suku on keskiaikaista aatelia ja lähtöisin Liegnitzistä Sleesiasta. Varhaisin nimeltä tunnettu suvun edustaja on asiakirjoissa vuosina 1302–1327 mainittu Woysicus-niminen ritari, jolla oli perinnöllinen patronaattioikeus Rothkirchin kirkkoon. Jo hän käytti kolmen kotkanpään koristamaa vaakunaa.
Pohjoismaisen sukuhaaran varhaisin tunnettu esi-isä on 1500-luvun puolivälissä Liegnitzissä elänyt Hans von Rothkirch. Hänen pojanpoikansa poika, eversti Hans Rotkirch (1595–1654) tuli vuonna 1617 Ruotsin palvelukseen, ja hänet naturalisoitiin vuonna 1634 Ruotsin aateliin, jossa suku sai numeron 175. Suku korotettiin Ruotsissa vuonna 1778 ritaristoon, aatelin toiseen luokkaan. Suomeen suku asettui isonvihan jälkeen. Suomen ritarihuoneen järjestäytymisen yhteydessä vuonna 1818 se merkittiin aateliseksi suvuksi numero 12. Vaasan hovioikeuden presidentti Carl Fredrik Rotkirch korotettiin vuonna 1830 edelleen vapaaherraksi ja hänen sukuhaaransa esiteltiin kaksi vuotta myöhemmin vapaaherrallisena sukuna numero 32. Tämä haara kuitenkin sammui mieslinjalta vuonna 1866 ja lopullisesti vuonna 1927. Koko suku sammui Ruotsissa mieslinjalta vuonna 1857, mutta erään Suomesta muuttaneen suvun jäsenen sukuhaara sai uudelleen edustusoikeuden Ruotsin ritarihuoneella vuonna 1975.
Eräs sukuhaara muutti Ruotsista 1720-luvulla Liivinmaalle ja liitettiin myös sikäläiseen ritarihuoneeseen vuonna 1747. Se levittäytyi myöhemmin myös Viroon ja Inkeriin, mutta on sittemmin luultavasti samunut.
Suvun suomalaisia jäseniä

Karl Fredrik Rotkirch (1775–1832), senaattori, Vaasan hovioikeuden presidentti
Evert Rotkirch (1805–1874), upseeri ja tilanomistaja, Suomen ensimmäinen maanviljelysneuvos
Mathilda Rotkirch (1813–1842), taidemaalari, Karl Fredrik Rotkirchin tytär
Gustaf Fredrik Rotkirch (1815–1884), senaattori, Turun hovioikeuden presidentti ja valtiopäivämies, Karl Fredrik Rotkirchin vävy
Gustaf Fredrik Rotkirch (1848–1918), virka- ja valtiopäivämies, vanhemman Gustaf Fredrik Rotkirchin poika
Otto Rotkirch (1880–1960), maanviljelysneuvos, Karunan Kärkniemen kartanon omistaja, kunnallispoliitikko
Holger Rotkirch (s. 1937), juristi, ulkoasiainneuvos ja suurlähettiläs
Kristina Rotkirch (s. 1939), toimittaja
Anna Rotkirch (s. 1966), sosiologi
Robert Rotkirch (s. 1984), yleisurheilija
Suvun vaakunat

von  Rotkirch ritarinvaakuna (Uradel).
von Rotkirch aatelisvaakuna (Uradel).
von Rotkirch aatelisvaakuna.
von Rotkirch aatelisvaakuna.
von Rotkirch aatelisvaakuna.
von Rotkirch vapaaherran vaakuna.
von Rothkirch vapaaherran vaakuna.
Jean Gabriel Tjaeder

| Jean Gabriel Tjaeder |
| --- | --- |
 Jean Gabriel Tjaeder miniatyyrimaalaus
 Suomen lähetyskunnan edustaja
 porvarissäädyn edustaja Suomen pietarin lähetyskunnassa 26. lokakuusta 1808 – 7. tammikuuta 1809.  
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. toukokuuta 1760 Turku, Ruotsin valtakunta
Kuollut: 24. marraskuuta 1815 (55 vuotta) Turku, Suomen suuriruhtinaskunta
Kansalaisuus:  Ruotsi 1760– , Suomi 1809–
Ammatti:  (laivanvarustaja), kauppateollisuuden liike- ja pankkimies
Arvonimi: kauppaneuvos
Puoliso:  Magdalena Sofia Hjelmerus
Tiedot
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Kunniamerkit:  lähetyskunnan mitali
Jean Tjaeder oli Suomen talousseuran perustajia.
Jean Gabriel Tjaeder, alun perin Tjäder, ven. Жан Габриэль Тхедер, (23. toukokuuta 1760 Turku – 24. marraskuuta 1815 Turku) oli suomalainen kauppias ja laivanvarustaja.
Henkilöhistoria > Työura ja perhe

Hän sai kauppaneuvoksen arvon 1810. Hänellä oli Turussa kauppa- ja laivanvarustusliike. Hän vaikutti siihen, että Turussa avattiin diskonttolaitos 1806, ja  toimi sen johdossa. Hänet valittiin vuonna 1808 Turun läänin kaupunkien edustajaksi Suomen lähetystöön, joka matkusti Pietariin tapaamaan keisari Aleksanteri I:ä. Hän oli myös vaikuttamassa Suomen talousseuran perustamiseen.
Tjaeder oli naimisissa Turkulaisen Magdalena Sofia Hjelmerus (s.1771-), heillä oli kaksi lasta : Johan Karl Tjäder (s.1794-1835) ja Carolina Sofia Maexmontan, o.s. Tjäder (s.1801-1878).
Kunnianosoitukset

Keisari Aleksanteri I:n lähetyskunnan muistomitali, jul. 17. marraskuuta 1808.
Arvonimet
Kauppaneuvos (1810)
Afrikan kolonisaatio

Afrikan siirtomaat vuonna 1914
  Belgia
  Ranska
  Saksa
  Italia
  Portugali
  Espanja
  Yhdistynyt kuningaskunta
  itsenäiset valtiot
Afrikan kolonisaatio merkitsi lähes koko Afrikan joutumista Euroopan valtioiden siirtomaiksi. Kolonisaatio tapahtui pääosin vuosien 1880–1914 välillä.
Antiikin siirtokunnat

Välimeren itä- ja pohjoisrannikoiden kansat perustivat antiikin aikoina Pohjois-Afrikan rannikolle siirtokuntiaan. Niistä merkittävin oli foinikialaisten perustama Karthago, joka nousi suureksi Välimeren imperiumiksi. Kreikkalaissiirtokunnista merkittävin oli Kyrene. Rooma valloitti puunilaissodissa Karthagon ja teki sen entisestä alueesta Pohjois-Afrikassa African provinssinsa ja vilja-aittansa.
Portugalilaisten varhaiset siirtokunnat > Kauppa-asemat Länsi-Afrikassa

Vuonna 1482 portugalilaiset perustivat kauppa-aseman Guineanlahden rannalle. Pääasialliset kaupan kohteet olivat orjat, kulta, norsunluu ja mausteet, mikä antoi myös aiheen antaa rannikon eri osille nimet Pippurirannikko, Norsunluurannikko, Kultarannikko ja Orjarannikko. Eurooppalaisten levittäytyessä myöhemmin Amerikkaan orjia ostettiin Afrikasta työvoimaksi Brasilian ja Yhdysvaltojen orjaplantaaseille. Atlantin orjakauppa oli tuottoisaa liiketoimintaa varsinkin portugalilaisille, briteille ja ranskalaisille.
Portugalilaisten varhaiset siirtokunnat > Kongo ja Angola

Portugalilaiset saapuivat Kongon rannikolle vuonna 1483. He liittoutuivat Kongon kuningaskunnan hallitsija Nzinga Nkuwun kanssa ja saivat tämän kääntymään kristityksi. Portugalilaiset ostivat orjia, hyödynsivät kulta- ja kuparikaivoksia ja sekaantuivat koko ajan enemmän valtion politiikkaan. He rakensivat tukikohtia Kongon eteläpuolelle Luandaan ja Massanganoon, mistä käsin he pyrkivät valloittamaan kapinoivan Kongon. He saivat Ndongon kuningaskunnan valloitettua 1600-luvun lopulla ja nimesivät uuden siirtomaansa Angolaksi. Orjakaupan keskus siirrettiin Kongon romahdettua Luandaan.
Portugalilaisten varhaiset siirtokunnat > Itärannikko

Portugalilaiset purjehtivat Itä-Afrikan Swahilirannikolle vuonna 1497. He alkoivat vallata rannikolta strategisia tukikohtia ja tuhosivat Kilwan ja Mombasan kaupungit. Portugalilaiset pystyttivät pääkaupunkinsa Mosambikiin vuonna 1507 ja pakottivat rannikkokaupungit maksamaan veroa ja tulleja. Portugalilaiset hallitsivat rannikkoa kovin ottein, mikä herätti vastarintaa. Omanin arabit alkoivat vallata portugalilaisten tukikohtia 1600-luvulla, ja portugalilaiset lyötiin ja karkotettiin Swahilirannikolta vuonna 1698.
Alankomaat ja Iso-Britannia Etelä-Afrikassa

Alankomaat valloitti 1600-luvun alussa osan Etelä-Afrikkaa, jonka se kuitenkin myöhemmin menetti Isolle-Britannialle.
Ranska Pohjois- ja Länsi-Afrikassa

Ranska ryhtyi valloittamaan Pohjois-Afrikkaa jo ennen Afrikan jakoa 1880-luvulla, kun se miehitti vuonna 1830 Algerian ja teki siitä departementtinsa. Ranskalaisilla oli hallinnassaan myös länsirannikon Senegal, missä heidän vaikutusvaltansa oli 1860-luvulla laajentunut jo yli 400 kilometrin päähän mereltä.
Tutkimusmatkat

Afrikan sisäosat pysyivät kauan eurooppalaisille lähes tuntemattomina. Vasta 1800-luvulla tutkimusmatkailijat saivat mantereen keskiosatkin pääpiirteissään kartoitetuiksi. Heistä tunnetuimpia olivat Mungo Park, René Caillié, Richard Francis Burton, John Hanning Speke, David Livingstone ja Henry Morton Stanley.
Afrikan jako 1880–1914

Vielä 1880-luvun alussa Afrikassa oli siirtomaita vain rannikoilla, mutta muutamassa vuosikymmenessä lähes koko manner joutui siirtomaavaltojen hallintaan. Pääosin Afrikan jakamisesta sovittiin vuonna 1885 Berliinin konferenssissa, mutta monista alueista käytiin kiistoja vielä pitkään. Siirtomaita valloittivat Ranska, Saksa, Belgia, Italia ja Britannia. Portugali laajensi vanhoja siirtomaitaan Angolaa ja Mosambikia sisämaahan päin, ja myös Espanjalla oli jo ennestään muutamia siirtomaita Afrikan länsirannikolla. Mantereelle jäi lopulta vain kaksi itsenäistä valtiota, jotka olivat Yhdysvaltojen tukema Liberia ja Etiopia.
Britannialla oli timanttimiljonääri Cecil Rhodesin laatima Kap–Kairo-suunnitelma, jonka mukaan he yrittivät muodostaa koko Afrikan läpi etelä-pohjoissuunnassa kulkeneen siirtomaiden ketjun. Matkan varrella Sudanissa oli kuitenkin itsensä Mahdiksi julistaneen Muhammad ibn Abdallan valtakunta, jonka britit onnistuivat valloittamaan vasta vuonna 1898. Sitä oli tavoitellut myös Ranska, joka oli suunnitellut vastaavanlaista, Atlantilta manteren poikki Punaisellemerelle ulottuvaa siirtomaiden ketjua. Neuvoteltuaan asiasta Ranska antoi Britannian valloittaa Sudanin, mutta lännempänä Ranskan Länsi-Afrikka ja Ranskan Keski-Afrikka yhdessä muodostivat miljoonien neliökilometrien laajuisen yhtenäisen alueen.
Saksa myöhästyi siirtomaakilvasta verrattuna muihin merkittäviin valtioihin, koska kansleri Otto von Bismarck piti puolustusvalmiutta Ranskaa vastaan tärkeämpänä kuin siirtomaapolitiikkaa. Kuitenkin vuosisadan loppuun mennessä myös Saksa osallistui siirtomaiden hankintaan. Brittien Kap–Kairo-valloitussuunnitelma jäi toteutumatta, koska Saksan Itä-Afrikka jakoi brittien siirtomaa-alueen kahtia. Ensimmäisen maailmansodan rauhansopimukseen kuului, että Saksa menetti kaikki siirtomaansa ja voittajavaltiot saivat ne hallintaansa Kansainliiton mandaattialueina.
Belgian Kongo oli maan kuninkaan Leopold II:n henkilökohtaista omaisuutta nimellä Kongon vapaavaltio, mihin hän sai luvan Berliinin kongressissa. Häntä kiinnosti erityisesti Katangan alue ja sen luonnonvarat. Leopoldin hallussa oli suunnattoman suuri maa-alue, jonka asukkaat eivät tehneet valloituksen aikana suurta vastarintaa. Aluetta hallittiin erittäin kovin ottein. Sieltä saatiin aluksi norsunluuta ja myöhemmin raakakumia. Niiden kokoaminen oli paikallisväestön työtä. Pakkotyötä tehostettiin uhkauksella, että työtä laiminlyövältä katkaistaan käsi ranteen kohdalta.
Syyt

Eurooppalaisilla oli useita syitä haalia siirtomaita Afrikasta. Maailmankaupan voimakkaan kasvun seurauksena raaka-aineiden tarve ja teollisuustuotteiden markkinoiden tarve olivat lisääntyneet, ja Afrikasta saatiin kumpaakin. Alusmaiden valtaus kasvatti emämaissa kansallista ylpeyttä. Eurooppalaiset katsoivat "ylempänä rotuna" olevansa oikeutettuja hallitsemaan muita. Lähetystyöntekijät halusivat levittää kristinuskoa Afrikkaan. Eurooppalaiset halusivat myös viedä hyvinä pitämänsä eurooppalaiset arvot Afrikkaan, kuten tieteellisen maailmankäsityksen, järjen ohjaaman elämän ja yhteiskuntajärjestyksen, yksilönvapauden, henkilökohtaiset oikeudet, riippumattomat tuomioistuimet ja poliittisen demokratian. Siirtomaavallat halusivat samalla hävittää Afrikassa yleiset epäinhimilliset rangaistukset ja arabien johtaman orjakaupan.