Neuvosto-Venäjä
Historia > Neuvostovaltion synty > Lokakuun vallankumous

Bolševikkien aseman vahvistuminen näkyi välittömästi siinä, että Leninin vaatimukset kovenivat. Vaatimus ”kaikki valta neuvostoille” tarkoitti nyt vallan siirtämistä bolševikeille. Syyskuussa 1917 bolševikkien suosio oli kasvanut siinä määrin, että he saivat enemmistön Pietarin ja Moskovan, sekä pian myös muidenkin tärkeiden kaupunkien neuvostoissa. Lenin oli yhä pakosalla Suomessa, mistä käsin hän kirjoitti puolueensa keskuskomitealle, että nyt oli aika ottaa valta bolševikkien haltuun aseellisen kapinan avulla. Lenin saapui ratkaisevaan bolševikkien keskuskomitean kokoukseen lokakuussa 1917. Pietarin neuvoston toimeenpaneva komitea perusti sotilaallisen vallankumouskomitean, jonka puheenjohtajaksi tuli Lev Trotski. Bolševikit olivat saaneet haltuunsa myös Pietarin varuskunnan, jonka edustajat ilmoittivat, että armeija noudattaa käskyjä vain, jotka Trotskin johtama vallankumouskomitea on allekirjoituksellaan vahvistanut.
Väliaikaisen hallituksen joukot kävivät vastaiskuun vasta myöhään, 24. lokakuuta, jolloin sen joukot miehittivät bolševikkien Rabotši put -lehden kirjapainon. Tämä antoi Trotskin vallankumouskomitealle sen tarvitseman syyn tarttua aseisiin ja Trotskin johtamat yksiköt aloittivat Pietarin strategisesti merkittävien kohteiden miehittämisen. Vastarinta oli vähäistä, ja elämä Pietarissa sujui lähes tavanomaisissa merkeissä. Viimeisenä vallattiin Talvipalatsi, jossa olleet väliaikaisen hallituksen jäsenet vangittiin. Kerenski oli ehtinyt paeta Yhdysvaltain lähetystön tuella.
Bolševikit olivat saaneet hallintaansa Pietarin ja Moskovan, mutta heidän valtansa ei juuri ulottunut muualle Venäjälle. Länsimaat suhtautuivat Leniniin vihamielisesti ja Venäjän sisällä oli myös vastavallankumouksellisia aineksia. Lenin torjui demokraattiset periaatteet, mikä karkotti myös mahdolliset liittolaiset, kuten sosialistivallankumoukselliset ja menševikit. Bolševikkien valta oli vielä siinä määrin heikko, että he saivat joulukuun 1917 neuvoston vaaleissa vain 101 paikkaa 707:stä. Bolševikit tiedostivat valtansa kapeuden ja vasta näiden vastarintojen nujertaminen tulisi ratkaisemaan lokakuun vallankumouksen onnistumisen. Vastavallankumouksellisten paljastamiseksi bolševikit perustivat erikoiskomission, Tšekan. Sen johtoon nimettiin Feliks Dzeržinski. Tšeka ryhtyi harjoittamaan väkivaltaa ja terroria ja se ryhtyi puhdistamaan hallintokoneistoa.
Neuvostohallituksen ensimmäisiä toimia oli lehdistön vapauden rajoittaminen. Marraskuussa 1917 lähes kaikki ei-bolševistiset lehdet lakkautettiin. Suuri ongelma oli saada maan talous jälleen jaloilleen siitä tilasta, johon yhä jatkuva ensimmäinen maailmansota oli sen ajanut. Talonpojat jarruttivat edelleen kaupunkien elintarvikelähetyksiä ja bolševikeille oli suuri ongelma se, että suurimmaksi osaksi talonpoikaisväestö kannatti sosialistivallankumouksellisia. Bolševikit eivät kyenneet saamaan heitä väkivalloin puolelleen, joten oli turvauduttava taktikointiin; bolševikit liittoutuivat sosialistivallankumouksellisten vasemmistosiiven kanssa, jolloin he saivat muodostettua koalition, jolla oli kokouksessa enemmistö.
Lopulliseksi ratkaisuksi muodostui Venäjän perustuslakia säätävä kansalliskokous, jonka koollekutsumisesta jo väliaikainen hallitus oli päättänyt. Marraskuun lopulla pidettyjen vaalien tulos oli bolševikeille epäedullinen. 5. tammikuuta 1918 kansalliskokous kokoontui Taurian palatsissa, jonka suojaksi Lenin oli hälyttänyt bolševikkeja tukevia sotilaita. Kokouksen lopulta käynnistyttyä bolševikit halusivat ensiksi käsiteltäväksi heidän julistuksensa valtiovallan ottamisesta välittömästi neuvostoille. Vaatimus torjuttiin ja bolševikit ja vasemmistososialistivallankumoukselliset poistuivat salista. Kokousta oli määrä jatkaa seuraavana päivänä, mutta bolševikkeja kannattaneet armeijan joukot estivät heidän kannaltaan hankalan kokouksen jatkamisen. Kansankomissaarien neuvosto antoi samana päivänä dekreetin perustavan kokouksen hajottamisesta. Lenin tähdensi, että ”perustuslakia säätävän kansalliskokouksen hajottaminen merkitsee demokratian ajatuksen täydellistä ja avointa syrjäyttämistä diktatuurin ajatuksen tieltä”. Bolševikkien dekreettiä ei kansalliskokous ottanut käsiteltäväkseen, mutta heidän onnistui saada se hyväksytyksi yleisvenäläisen neuvostokongressin tuella, tietenkin ilman juridista oikeutta. Venäjä julistettiin Leninin dekreetin perusteella työläisten, sotilaiden ja talonpoikien edustajien neuvostojen tasavallaksi. Korkeinta valtaa Neuvosto-Venäjällä käytti neuvostojen yleisvenäläinen edustajakokous.
Neuvostokongressi pyrki irrottamaan maan ensimmäisestä maailmansodasta. Lenin halusi ryhtyä rauhanneuvotteluihin keskusvaltojen kanssa, mutta muille ympärysvalloille tämä ei käynyt, sillä ne pitivät Venäjän uutta hallitusta laittomana ja kieltäytyivät yhteistyöstä. Suhteita hiersi myös se, että Neuvosto-Venäjän hallitus ilmoitti, ettei se aio vastata länsivaltojen Venäjän keisarikunnalle antamista suurista lainoista. Muiden vastatessa kieltävästi, Neuvosto-Venäjä lähti Trotskin johtamana yksin hakemaan erillisrauhaa keskusvaltojen kanssa. Keskusvallat vaativat, että Venäjä luopuisi Saksan miehittämistä reuna-alueista, joihin kuuluivat Puola, Liettua ja Kuurinmaa. Näiden lisäksi Ukrainan kansantasavalta vaati täyttä irtautumista Neuvosto-Venäjästä, ja tätä vaatimusta keskusvallat tukivat.
Keskusvaltojen rauhanehdot olivat Neuvosto-Venäjän kannalta ankarat, ja bolševikit eivät antaneet niihin vastausta, vaan he yrittivät pelata aikaa uskoen siihen, että keskusvaltojen ja myös ympärysvaltojen työväenpuolueet nousisivat kapinaan. Saksa kyllästyi lopulta odottamaan Neuvosto-Venäjän vastausta ja esitti rauhanehtonsa uhkavaatimuksena. Trotski vastasi tähän että Neuvosto-Venäjä ei hyväksy rauhanehtoja, mutta julisti sotatilan päättyneeksi. Saksa vastasi tähän aloittamalla helmikuussa 1918 hyökkäyksen Baltian keski- ja pohjoisosiin. Kuun loppuun mennessä Liivinmaa ja Viro olivat saksalaisten miehittämät.
Saksan hyökkäys ja eteneminen Narvajoelle asti pakotti bolševikit palaamaan neuvottelupöytään ja taipumaan Saksan rauhanehtoihin. Bolševikkien omien vallankumouksellisten saavutusten säilyttämiseksi Neuvosto-Venäjän oli taivuttava Brest-Litovskin rauhansopimuksen ehtoihin. Maaliskuun 3. päivänä solmittu Brest-Litovskin rauha oli Neuvosto-Venäjälle raskas: keskusvaltojen vaatimuksesta bolševikit joutuivat tunnustamaan Viron, Latvian, Liettuan ja Puolan itsenäisyyden, vetämään joukkonsa Suomesta ja tunnustamaan Ukrainan irtaantumisen Neuvosto-Venäjästä. Kaukasuksella alueita luovutettiin Turkille. Rauhanehtojen myötä Venäjä menetti neljänneksen väestöstään ja viljelykelpoisesta maastaan ja rautateistään, sekä yli 70 prosenttia rautateollisuudestaan ja hiilikaivoksistaan. Uusi rajalinja oli myös vaarallisen lähellä pääkaupunki Pietaria, joten pääkaupunki päätettiin siirtää Moskovaan.