stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Talouden taito
Historia

Ksenofon kirjoitti 300-luvun ensimmäisellä puoliskolla eaa. Talouden taito on yksi neljästä Ksenofonin kirjoittamasta sokraattisesta dialogista. Teoksen on joskus ajateltu olevan Ksenofonin Sokratesta koskevien Muistelmien jatko-osa. Ksenofonin on arvioitu kirjoittaneen teoksen noin vuonna 362 eaa. Näin se olisi syntynyt hänen elämänsä loppupuolella.
Ei ole täysin selvää, missä määrin Ksenofonin (kuten Platoninkaan) antama kuva ja käydyt keskustelut vastaavat todellista historiallista Sokratesta (niin kutsuttu sokraattinen ongelma). Ainakin Talouden taidossa Ksenofon selvästi värittää omaa kuvaustaan. Jotkut tutkijat ovat nähneet Ksenofonin kuvauksen teoksessa käytännössä historiallisesti arvottomana. Toisaalta teos antaa monissa kohden Sokrateesta samantyyppisen kuvan kuin Platonin teokset.
Muista henkilöistä ainakin Iskhomakhos viittaa selvästi historialliseen Iskhomakhokseen. Hänen vaimonsa esiintyy teoksessa 14-vuotiaana nuorikkona, joka ei kuitenkaan osallistu keskusteluun. Vaimon nimeä ei mainita, mutta historiallisen Iskhomakhoksen vaimo oli Khrysilla. Kuvattu keskustelu sijoittuu aikaisintaan vuoteen 401 eaa., sillä teos viittaa tuona vuonna käytyyn Kunaksan taisteluun.
Cicero käänsi Talouden taidon latinaksi noin vuonna 85 eaa. Teos sai suosiota renessanssiaikana useiden käännösten kautta.
Arviointeja ja tulkintoja

Michel Foucault omisti luvun teoksestaan Seksuaalisuuden historia (1976–1984) Iskhomakhoksen perheelle. Hän näki Ksenofonin kuvauksen Iskhomakhoksen ja tämän vaimon välisestä suhteesta ilmaisuna klassisesta kreikkalaisesta valtaa koskevasta ajattelusta, jonka mukaan miehen itsehillintä saa ulkoisen ilmenemismuotonsa siinä, että hän hallitsee vaimoaan, orjiaan ja poliittisia alamaisiaan. Foucault'a seuraten monet feministitutkijat ja yhteiskuntahistorioitsijat ovat tutkineet Talouden taitoa lähteenä antiikin kreikkalaisille miesten ja naisten välisiä suhteita koskeville asenteille. Tulkinnat ovat kuitenkin vaihdelleet.
Teosta on tulkittu myös ironisena: Iskhomakhos on nähty ennemmin Ksenofonin satiirin kohteena kun tämän omien ajatusten esittelijänä ja malliesimerkkinä. Tällöin on ehdotettu, että dialogin Iskhomakhos olisi sama mies, jonka perhe joutui naurunalaiseksi ateenalaisissa poliittisissa puheissa ja oli osallisena tuon ajan seksiskandaaliin: Iskhomakhoksen kuoltua hänen leskensä muutti tyttärensä ja tämän miehen Kalliaan kotiin ja tuli pian raskaaksi vävylleen. Tämä sai tyttären yrittämään itsemurhaa. Näin Iskhomakhos ei vaikuta juurikaan onnistuneen vaimonsa kouluttamisessa hyveeseen.
Kirjallisuutta > Suomennos

Ksenofon: Talouden taito.  Suomentanut Ulla Tervahauta. Helsinki:  Gaudeamus, 2009.  ISBN 978-952-495-120-3
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Xenophon: Oeconomicus. Teoksessa Xenophon’s Works.  (Volume IV: Memorabilia and Oeconomicus. Symposium and Apologia. Loeb Classical Library)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Xenophon: Oeconomicus. Teoksessa Marchant, E. C. (toim.): Libri Socratici.  (Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press, 1963.  ISBN 978-0-19-814553-0
Xenophon: Oeconomicus. Teoksessa The Shorter Socratic Writings: ”Apology of Socrates to the Jury”, ”Oeconomicus”, and ”Symposium,”.  (Trans. and with interpretive essays by Robert C. Bartlett, with Thomas Pangle and Wayne Ambler)  Ithaca:  Cornell University Press, The Agora Editions, 1996.  ISBN 0-8014-7298-9
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Strauss, Leo: Xenophon’s Socratic Discourse: An Interpretation of the ”Oeconomicus”.  Ithaca:  Cornell University Press, 1970.  ISBN 1-890318-96-5
Aiheesta muualla > Teos

Xenophon: Economics. Perseus Digital Library. (muinaiskreikaksi) (englanniksi)
Xenophon: Oeconomicus (Arkistoitu – Internet Archive) (The Economist). Treatise on the Science of the Household in the form of a Dialogue. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Muuta

Strauss, Leo: Xenophon: Oeconomicus (Arkistoitu – Internet Archive). A course on Xenophon’s Oeconomicus. University of Chicago. (englanniksi)
Tamaanit

| Tamaanit |
| --- | --- |
 Kivitamaani (Heterohyrax brucei)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Synnyttävät nisäkkäät Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Tamaanit Hyracoidea  Huxley, 1869
Heimo::  Tamaanit Procaviidae  Thomas, 1892
Suvut 
 Procavia – kalliotamaanit  Heterohyrax – kivitamaanit  Dendrohyrax – puutamaanit 
Katso myös
   Tamaanit Wikispeciesissä   Tamaanit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalliotamaani (Procavia capensis)
Tamaanit (Hyracoidea) on nisäkäslahko, josta tunnetaan vain neljä nykyistä lajia, jotka kaikki kuuluvat samaan Procaviidae-heimoon. Tamaanit, joita ennen kutsuttiin kalliomäyriksi, ovat jäniksen kokoisia eläimiä (pituus 30–60 cm), mutta pienestä koostaan huolimatta niitä pidetään norsueläinten lähimpinä elävinä sukulaisina. Kolmas saman Paenungulata-ryhmän eläinlahko on sireenieläimet (manaatit ja dugongit). Tamaaneilla on anatomisia yhtäläisyyksiä myös maasian kanssa.
Fyysiset ominaisuudet

Tamaanit ovat jäniksen kokoisia, karvaisia nisäkkäitä jotka painavat 1,3–5,4 kilogrammaa ja muistuttavat ulkoisesti jyrsijöitä. Ne ovat noin 30–50 cm:n pituisia, ja niitä kuvaillaan ulkonäöltään usein ”isoiksi marsuiksi” tai ”hännättömiksi jäniksiksi”, joilla on pyöreät korvat. Tamaaneilla on lyhyet varpaat, joita on viisi kussakin etujalassa ja kolme takajaloissa. Takajalan sisävarpaassa oleva pidempi kynsi on tarkoitettu turkin hoitoa ja raapimista varten. Tamaaneilla on lyhyt töpöhäntä. Niiden turkin väritys vaihtelee lajin mukaan, mutta on pääsääntöisesti harmaa tai ruskea; kivitamaaneiden vatsapuoli on valkoinen.
Tamaanin elinaika on yleensä noin 9–12 vuotta, mutta toisinaan niiden tiedetään eläneen yli 14-vuotiaiksi.
Suvut, lajit ja alalajit

Näkemykset tamaanilajien lukumäärästä ovat vaihdelleet paljon. 1980-luvulla lajeja katsottiin olevan 11. Vuonna 2005 julkaistun Mammal Species of the World-teoksen mukaan tamaanien lahkossa ja heimossa on kolme sukua, joihin kuuluu yhteensä neljä lajia ja kymmeniä alalajeja. Alla olevassa luettelossa mainitaan nykyiset lajit ja ne alalajit, joita on aiemmin pidetty omina lajeinaan:
Puutamaanit (Dendrohyrax )
Lännenpuutamaani (Dendrohyrax dorsalis)
Puutamaani (Dendrohyrax arboreus )
Idänpuutamaani Dendrohyrax validus oli aiemmin oma lajinsa, nykyisin sitä pidetään yleensä vain puutamaanin synonyymina.
Kivitamaanit (Heterohyrax )
Kivitamaani (Heterohyrax brucei )
Ahaggarinkivitamaani (Heterohyrax brucei antineae)
Matadinkivitamaani (Heterohyrax brucei chapini)
Kalliotamaanit (Procavia )
Kalliotamaani eli kapintamaani (Procavia capensis )
Abessiniankalliotamaani (Procavia capensis habessinicus)
Johnstoninkalliotamaani (Procavia capensis johnstoni)
Lännenkalliotamaani (Procavia capensis ruficeps)
Kaokoveldinkalliotamaani (Procavia capensis welwitschii)
Levinneisyys ja elinympäristö

Tamaaneita esiintyy eteläisessä ja keskisessä Afrikassa sekä Lähi-idässä. Ne ovat esimerkiksi yksi Pöytävuoren tunnetuimmista eläinlajeista.kenen mukaan? Ne viihtyvät parhaiten kivikkoisilla alueilla, mutta ne ovat hyvin sopeutuvaisia eläimiä ja siksi niitä esiintyy kuivalta savannilta aina kosteisiin sademetsiin asti.
Käyttäytyminen

Kalliotamaanit ovat päiväeläimiä. Ne elävät isoissa yhdyskunnissa, joissa on yksi uros ja monta naarasta poikasineen. Puutamaanit taas ovat yöeläimiä ja vähemmän sosiaalisia kuin kalliotamaanit. Tamaanit eivät kaiva koloja, vaan asuvat luonnollisissa kallionhalkeamissa ja koloissa. Ne ovat niin sanotusti sisäsiistejä, sillä ne tekevät tarpeensa aina samaan paikkaan.
Tamaanit tunnetaan yleensä niiden kamalasta äänestä. Niiden ääntely koostuu piipityksistä, murinasta, vihellyksistä ja kirkaisuista. Puutamaanin yöllinen huuto on kuitenkin korvia raastavaa kuunneltavaa: se alkaa vinkuvasta vihellyksestä, nousee sitten sianomaiseksi kirkunaksi ja lopulta pikkulapsen huudoksi.lähde? Suurin osa huudoista ilmenee tamaanien kiivetessä puihin tai laskeutuessa puista yöaikaan.
Ravinto

Tamaanit ovat suurimmaksi osaksi kasvinsyöjiä. Puutamaanit syövät hedelmiä ja lehtiä, kalliotamaanit taas heiniä, ruohoa, kasvien lehtiä, hedelmiä, hyönteisiä, liskoja ja linnunmunia. Tamaanit syövät yleensä laumansa muodostamassa ringissä katsoen ympyrästä ulospäin huomatakseen lähestyvät viholliset. Kun tamaani on nielaissut suullisen ruohoa tai muuta rehua, se katsoo ylöspäin varmistaakseen ympäristönsä turvallisuuden. Jos johtajauros antaa kimeän varoitushuudon, tamaanit pakenevat piiloihin, joissa ne sitten odottavat paikalleen jähmettyneinä, kunnes vaara on ohi.
Tamaanit pystyvät olemaan pitkiä aikoja ilman vettä. Ne saavat tarvittavan kosteuden ilmeisesti ruoastaan.
Lisääntyminen

Tamaaninaaraan kantoaika on seitsemän kuukautta. Se on melko pitkä aika eläimen kokoon nähden, sillä esimerkiksi kissan kantoaika on vain kahdesta kolmeen kuukautta. Kantoajan pituus juontaa kuitenkin juurensa tamaanien menneisyydestä, nehän ovat sukua norsuille.
Kalliotamaani voi saada kerrallaan 2–3 poikasta, kun taas puutamaanilla voi olla enimmillään vain kaksi poikasta. Tamaanin poikaset ovat synnyttyään täysin kehittyneitä, joten ne voivat hyppiä ja juosta tunnin kuluttua syntymästään. Vaikka tamaaninaaraat imettävät poikasiaan kolmen kuukauden ikäisiksi asti, poikaset alkavat syödä kasveja jo toisena elinpäivänään. Tamaaneilla on eräänlainen päiväkotijärjestelmä, jossa kaikki poikaset kerääntyvät yhdeksi ryhmäksi.
Viholliset

Tamaanin vihollisiin kuuluvat muun muassa petolinnut, leopardit, leijonat, sakaalit, hyeenat ja käärmeet. Tamaanit voivat puolustautua pienempiä saalistajia vastaan puremalla, mutta kallionkoloihin ja kivien sekaan piiloutuminen on niiden paras puolustus.
Puutamaani (Dendrohyrax arboreus)
Yrjö Tamminen

| Yrjö Tamminen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. huhtikuuta 1921 Kalvola
Kuollut: 12. heinäkuuta 1943 (22 vuotta) Kuuttilahti
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1940–1943
Taistelut ja sodat:  Jatkosota
Sotilasarvo:  alikersantti
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Yrjö Alfons Tamminen (26. huhtikuuta 1921 Kalvola – 12. heinäkuuta 1943 Kuuttilahti) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 39. Mannerheim-ristin ritariksi hänet nimitettiin 19. marraskuuta 1941. Alikersantti Tamminen katosi jatkosodassa 12. heinäkuuta 1943 Kuuttilahdessa.
Panssarintorjuntatykin johtajana 1. Jääkäriprikaatissa toiminut Tamminen tuhosi vihollisen suorasuuntaus- ja ilmatorjunta-aseita, raivaten tietä hyökkääville suomalaisjoukoille.
Siviilielämässä hän oli työskennellyt lasitehtaan työmiehenä. Hänen vanhemmat olivat asemamies Alfons Tamminen ja Olga Elisabeth Björklund.
Mannerheim-ristin ritariksi

Yrjö Tamminen nimettiin Mannerheim-ristin ritariksi ylipäällikön päiväkäskyllä 19. marraskuuta 1941 seuraavalla saatteella:
”Ylipäällikkö on pvm:llä 19.11.41 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi alikersantti Yrjö Alfons Tammisen.
Tykinjohtajana alikersantti Tamminen vei tykkinsä [Petäjäselässä] 23.9.41 tuliasemaan 150 metrin etäisyydelle suorasuuntausasemissa olevasta vihollisen tykistöstä, johon kuului lukuisia tykkejä ja neliputkinen it.-konekivääri. Vihollisen kiivaasta lähitulesta huolimatta alikersantti Tamminen, esimerkillään alaisiaan rohkaisten, pakotti tykkinsä tulella viholliset pakoon tykeiltään, jolloin omat hyökkäysvaunut ja jääkärit pääsivät murtautumaan vihollisen asemiin. Myöhemmin oli alikersantti Tamminen samassa taistelussa tykkeineen tuhoamassa sivummalla sijainneen vihollisen it.-konekiväärin miehistöä.
Taistelussa 24.9.41 aiheutti alikersantti Tamminen tykkeineen eräälle viholliskomppanialle [Äänisjärven rannalla] huomattavia tappioita. Hyökkäyksessä 27.9.41 hän eteni tykkeineen etulinjaan, väliin sen eteenkin, ja tuhosi tuliasemaan parhaillaan ajavan vihollistykin.”
Purppuraturpiaali

| Purppuraturpiaali |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Turpiaalit Icteridae
Suku::  Mölyturpiaalit Quiscalus
Laji::  quiscula
Kaksiosainen nimi
 Quiscalus quiscula  (Linnaeus, 1758) 
 Purppuraturpiaalin levinneisyysalue. Keltaisilla alueilla lajia tavataan vain pesivänä, siniset ovat talvehtimisalueita ja vihreillä alueilla lajia tavataan vuoden ympäri.
Alalajit
 Q. q. quiscula  Q. q. stonei  Q. q. versicolor 
Katso myös
   Purppuraturpiaali Wikispeciesissä   Purppuraturpiaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Purppuraturpiaali (Quiscalus quiscula) on Pohjois-Amerikassa tavattava turpiaaleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan purppuraturpiaali on 28–34 cm, ja koiras on hieman naarasta kookkaampi. Koiras on väritykseltään kauttaaltaan metallinkiiltoisen musta. Erityisesti pää ja rinta ovat vihreän tai violetinkiiltävät. Naaras on väriltään vaaleampi ja ruskehtavampi kuin koiras, ja nuoret linnut ovat ruskeita. Purppuraturpiaalin nokka on musta ja pitkähkö, ja silmien iirikset ovat keltaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Purppuraturpiaalin levinneisyysalue ulottuu Kanadan itäosista Kalliovuorten Yhdysvaltain itäosiin. Purppuraturpiaalin elinympäristöä ovat avoimet alueet, joilla kasvaa yksittäisiä puita, pellot ja suot. Se sopeutuu hyvin myös ihmisen muokkaamiin ympäristöihin ja on yleinen myös kaupunkien puistoissa ja puutarhoissa. Ihmisen toiminta onkin lisännyt lajille sopivia elinympäristöjä, ja lajin kanta on kasvanut. Nykyään purppuraturpiaali onkin yksi Yhdysvaltain yleisimmistä linnuista.
Ravinto

Pesimäajan ulkopuolella purppuraturpiaalien ravinto koostuu pääasiassa siemenistä, erityisesti maissista ja tammenterhoista. Lisäksi se voi syödä myös hedelmiä. Pesimäaikaan eläinravinnon osuus kasvaa. Lintu pyydystää hyönteisiä ja muita selkärangattomia ja voi syödä myös kaloja, sammakoita, hiiriä ja toisia lintuja. Purppuraturpiaalin on havaittu myös ryöstävän ruokaa muilta linnuilta. Ravintonsa purppuraturpiaali etsii maasta nokallaan.
Elintavat

Purppuraturpiaalit yöpyvät suurina kolonioina, joissa voi olla jopa tuhat lintua ja mukana voi olla myös muita lajeja. Pesimäkoloniat ovat hieman pienempiä, noin kahdensadan yksilön kokoisia. Pääosa purppuraturpiaaleista muuttaa etelämmäksi talveksi, mutta pesimäalueet eivät ole kovin kaukana talvehtimisalueista.
Purppuraturpiaalien pesimäkausi kestää maaliskuulta heinäkuulle. Yhdellä parilla on yksi pesintä kaudessa. Naaras valitsee pesäpaikan ja rakentaa kuppimaisen pesän yleensä havupuuhun tikuista, ruohoista, lehdistä ja mudasta. Naaras munii yhdestä seitsemään sinertävää tai harmahtavaa, joskus tummapilkullista, munaa. Vain naaras hautoo munia kahden viikon ajan, mutta koiras ruokkii kuoriutuneita poikasia ja puolustaa pesää.
Purjehdus

Regattakilpailu Kielin edustalla.
Purjehdus eli purjehtiminen tarkoittaa liikkumista purjealuksella pääsääntöisesti tuulen voimalla.
Karkeasti yleistäen voidaan sanoa, että purjeveneen liikkuminen perustuu veneen purjeiden siipimuotoon, joka muistuttaa lentokoneen siipeä. Kun ilmavirta (tuuli) kulkee pitkin purjeen pintaa, se aiheuttaa erilaisen paineen purjeen eri puolille. Tämä yhdessä veneen kölin kanssa muodostaa venettä eteenpäin vievän voiman. Myötätuuleen purjehdittaessa purjeet levitetään mahdollisimman kohtisuoraan tuulta vastaan, jolloin ilmavirta vain työntää venettä eteenpäin. Tähän tarkoitukseen on olemassa erityisiä keulapurjeita, joita kutsutaan spinaakkeriksi ja genaakkeriksi. Kun purjeveneeseen lisätään sivuttaista liikettä vähentävä köli, pystytään purjehtimaan jopa vastaisen tuulen puolelle, joskaan ei suoraan vastatuuleen.
Yksinkertainen purjealus on purje- tai leijalauta, tällöin alustana voi olla vesi, lumi, jää, asfaltti ja hiekka. Meriteiden sääntöjen mukaan purjelaudalla ja leijalaudalla on samat kulkuoikeudet kuin muillakin purjealuksilla.
Historiaa

Ennen moottoreiden aikaa oli tuuli ainoa veneiden ja laivojen käyttövoima lihasvoiman eli soutamisen lisäksi. Aluksi purjeet olivat yksinkertaisia raakapuuhun levitettyjä myötätuulipurjeita. Tällöin vastaisen tuulen sattuessa saattoi vene edetä vain soutamalla.
Myöhemmin veneiden pohjan muotoa ja köliä kehitettiin ja purjeet opittiin jalustamaan siten, että myös sivuvastaiseen tuuleen pystyttiin liikkumaan. Tämä mahdollisti luovimisen eli viistoittain vastaiseen purjehtimisen, jonka avulla veneellä saattoi matkustaa myös vastaiseen tuuleen.
Historiaa > Purjehdusharrastus Suomessa

Suomessa on rannikkoseuduilla aina purjehdittu, sillä ennen moottoreiden yleistymistä se oli soutamisen ohessa ainoa keino liikuttaa alusta. Hyötypurjehtiminen alkoi vähentyä 1900-luvun alussa kun venepolttomoottorit alkoivat korvata purjeita myös veneissä. Vastaavasti vaurastuneet kaupunkilaiset alkoivat harrastaa huvipurjehdusta Ruotsista ja muualta Euroopasta saadun mallin mukaisesti. Tämä harrastus tapahtui vapaa-ajalla ja rakentui pursiseurojen ympärille. 1800-luvun puolessa välissä vapaa-aika oli jo tuttu käsite osalle Suomen suurimpien kaupunkien asukkaita. Samaan aikaan perustettiin Suomen ensimmäiset purjehdusseurat edistämään merimiestaitoja ja kilpapurjehdusta. Pursiseuroista Segelföreningen i Björneborg on myös Suomen ensimmäinen urheiluseura. Järjestäytyneellä pursiseuratoiminnalla on ollut merkittävä osa Suomen lipun syntyhistoriassa.
Historiaa > Eri tapoja harrastaa purjehdusta

Purjehdus voidaan jakaa kahteen pääluokkaan: matkapurjehdukseen ja kilpapurjehdukseen.
Matkapurjehduksessa purjeveneellä siirrytään paikasta toiseen ja yövytään veneessä mahdollisesti pitkiäkin aikoja. Matkapurjehdukseen soveltuvassa purjeveneessä on nukkumapaikat miehistölle, pentteri (eli "veneen keittiö") jossa laittaa ruokaa sekä käymälä. Matkapurjehduksen ääripäitä ovat päivä- ja viikonloppupurjehdukset ja toisaalta maailman ympäri tehtävät purjehdusmatkat.
Kilpapurjehdus on urheilua, jossa sekä kilpaillaan toisia vastaan että harjoitellaan kilpailuja varten. Purjehdus on lähinnä vapaa-ajan harrastus ja harvoille ammatti.
Purjehdusta voi harrastaa veneenomistajana tai miehistön jäsenenä eli gastina. Veneenomistajat etsivät miehistön jäseniä gastipörsseissä päiväpurjehduksille, harjoituksiin, kilpailuihin ja siirto- ja matkapurjehduksille.
Veneettömät harrastajat voivat myös vuokrata purjeveneitä sekä lomamatkoille että kilpailuihin. Parikilpailukeskuksissa joukkueet saavat purjeveneet käyttöönsä kilpailu-, harjoittelu-, tai kausimaksua vastaan.
Kirjallisuutta

Leino, Pirkka & Klippi, Yrjö & Aromaa, Juha: Purjehtivat klassikot. Suomalaiset puupurjeveneet saaristoristeilijöistä optimistijollaan.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32608-4
Leino, Pirkka: Unelmien puuveneet Daphnesta Huh-Mariin.  Helsinki:  WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-34179-7
Lohtaja-Ahonen, Sirke: Suomalainen purjehdussanasto.  Helsinki:  Human Interest, 2013.  ISBN 978-952-68064-0-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pieni purjehdussanasto, tekijä Pekka Kuittinen. –Nimestään huolimatta hyvin täydellinen purjehdussanasto.
Suomen Purjehtijaliitto ry (Arkistoitu – Internet Archive).
Purjehduksenopettajat PORY ry.
Pertti Duncker, purjeveneellä maailman ympäri, videot ja artikkeli Ylen Elävässä arkistossa.
Purjehdusta Helsingin edustalla.
Purema

Purema oli porilainen lauluyhtye, jonka ensimmäinen albumi Eks tiä julkaistiin vuonna 1976. Vuonna 1979 Purema sijoittui toiseksi Syksyn sävel -kilpailussa. Matti Tapio Tuominen kuoli vuonna 1999 ja Seppo Hakalan muusikonura päättyi halvaantumiseen vuonna 1983. Yhtye lopetti toimintansa heinäkuussa 1984.
Kokoonpanot > Viimeisin kokoonpano

Poijärvi Ilkka
Hannu Piepponen
Petri Asiala
Ari Saari
Kokoonpanot > Kolmas kokoonpano

Poijärvi Ilkka
Hannu Piepponen
Seppo Hakala
Markku Tommila
Kokoonpanot > Toinen kokoonpano

Poijärvi Ilkka
Matti Tapio Tuominen
Matti Nurmi
Seppo Hakala
Perustajat

Matti Tapio Tuominen
Matti Aalto
Matti Nurmi
Seppo Hakala
Diskografia > Studioalbumit

Eks tiä (1976)
Purema (1978)
Elämänmeno (1979, Lasse Mårtensonin kanssa)
Milloin vaan (1980)
Aiheesta muualla

Pureman esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Tampereen poliisitalo

| Tampereen poliisitalo |
| --- | --- |
 Poliisitalo Hatanpään valtatieltä kuvattuna.
Osoite:  Hatanpään valtatie 16 Sorinkatu 12
Sijainti:  Ratina, Tampere
Koordinaatit:  61°29′36″N, 23°46′17″E
Valmistumisvuosi:  1963, 1993
Suunnittelija:  Pekka Ilveskoski Osmo Lappo
Omistaja:  Senaatti-kiinteistöt 
Käyttäjä:  Sisä-Suomen poliisilaitos Suojelupoliisi 
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tampereen poliisitalo (eli Tampereen pääpoliisiasema) on Tampereen keskustassa sijaitseva Sisä-Suomen poliisilaitoksen hallinnollinen keskus. Siellä työskentelee noin 400 poliisia ja lisäksi noin 50 muuta henkilöä. Poliisitalo koostuu kahdesta rakennuksesta, jotka sijoittuvat Tampereen linja-autoaseman läheisyyteen Hatanpään valtatien ja Sorinkadun varsille. Tampereen puhekielessä poliisiasema ja sen ympäristö tunnetaan nimellä Sori.
Poliisitalon vanhin, kolmikerroksinen rakennus on arkkitehti Pekka Ilveskosken suunnittelema, ja se on valmistunut Hatanpään valtatielle vuonna 1963. Sorinkadulle sijoittuva viisikerroksinen osa on vuodelta 1993, ja sen on suunnitellut arkkitehti Osmo Lappo. Poliisitalon vanha ja uusi puoli on liitetty toisiinsa yhdyskäytävillä, jotka kulkevat Sorinkadun alta ja sen päältä.
Vuosina 1919–1963, ennen nykyisten tilojen valmistumista, Tampereen poliisilaitos toimi Kaupunginhotellin rakennuksessa Kauppakadulla.
Aiheesta muualla

Tampereen pääpoliisiaseman yhteystiedot: lupapalvelut, löytötavarat ja poliisipäivystys
Seppo Tamminen

Seppo Tamminen
Seppo Ilmari Tamminen (20. syyskuuta 1944 Helsinki – 25. heinäkuuta 2012 Hämeenlinna) oli tuottelias suomalainen koru- ja kuvataiteilija.
Tamminen tuli taidemaailman tietoisuuteen 1960-luvulla koruillaan. Näiden aiheet hän sai luonnosta, kukkien ja kaarevien lehtien muodoista. Uniikkikorujen jälkeen paljasjalkainen helsinkiläinen muutti Lopelle ja perusti Järventaustan taidekeskuksen. Näyttelytoiminta loppui aikanaan, kun Tamminen houkuteltiin Riihimäelle remontoimaan kodikseen ja ateljeekseen Hyttikorttelin talon lasitehtaan työväestölle 1900-luvun alussa rakennetulla asuinalueella. Elämä asettui vasta, kun hän löysi H. G. Paloheimon Santamäen kartanon Lopen Launosissa.
Tamminen tunnetaan korujen lisäksi erityisesti sympaattisista mennyttä maailmaa haikailevista guassimaalauksistaan  , joissa hän on muistellut lapsuutensa Helsinkiä tai tuonut katsojan eteen välähdyksenomaisesti hetkiä omasta ja muitten ihmisten elämästä.
Seppo Tammisen teoksia on yksityiskokoelmien lisäksi useissa museoissa ja julkisissa kokoelmissa muun muassa Oulun taidemuseossa, Riihimäen taidemuseossa ja Helsingin taidemuseossa, valtion taidekokoelmissa ja Wäinö Aaltosen museossa Turussa.
Seppo Tamminen on osallistunut myös kansainvälisiin näyttelyihin, kuten Mir Iskusstvan paluu, Suomen juhlaviikot, Pietari Venäjä 2003, Kulturhuset Rejsestalden, Jaegerspris, Tanska 2002, Aalborgin kaupunginmuseo Tanskassa 1992, ja Kansainvälinen naivisminäyttely Oulun taidemuseossa 1997. Tavaratalo Stockmannin Argos Art -myyntinäyttelyssä tammikuussa 2011 Sepon maalaukset olivat näyttelyn halutuimpia.
Arvostettu taiteilija ehti keväällä 2012 saada Suomen Kulttuurirahaston Hämeen rahaston palkinnon elämäntyöstään.
Seppo Tammisella on tytär Vilja Tamminen (s. 1972)
Kirjallisuutta

Leivo, Osmo: Nautilus ja meteoriitti - Seppo Tammisen taiteen tarina.  Fonet, 2010.  ISBN 978-952-99596-1-7
Aiheesta muualla

Galleriat.net (Arkistoitu – Internet Archive)
Galerie Oljemark
Seppo Tammisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat