stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Italia suburbicaria
Maantiede

Italia suburbicaria käsitti aiemman Italian diokeesin eteläosan. Sen pohjoispuolella sijaitsi Italia annonarian diokeesi. Niiden rajana toimivat Arnus (nyk. Arno) ja Aesis (nyk. Esino) -joet. Italia suburbicariaan kuului koko keskinen ja eteläinen Italian niemimaa sekä sen länsipuolen suuret saaret Sisilia, Sardinia ja Korsika.
Historia

Italia suburbicarian diokeesi perustettiin keisari Konstantinus Suuren aikana noin vuonna 312 jakamalla aiempi Diocletianuksen perustama Italian diokeesi kahdeksi diokeesiksi, joista toinen oli Italia suburbicaria ja toinen Italia annonaria. Diokeesien rajana toimivat Arnus (nyk. Arno) ja Aesis (nyk. Esino) -joet. Rooman valtakunnan jaon vuonna 395 jälkeen diokeesi oli osa Länsi-Roomaa ja kuului Italia et African prefektuuriin.
Diokeesia hallitsi vikaari, jonka toimipaikka oli Rooma. Sen verotulot käytettiin pääasiassa Rooman ruokahuoltoon.
Provinssit

Diokeesi jakaantui seuraaviin provinsseihin:
| Provinssit> Nimi | Provinssit> Hallinnollinen keskus | Provinssit> Maaherran nimike |
| --- | --- | --- |
| Apulia et Calabria | Canusium? | corrector |
| Campania | Capua | corrector/consularis |
| Corsica | Aleria | praeses |
| Lucania et Bruttium | Rhegion (Rhegium) | corrector |
| Picenum suburbicarium | Asculum? | consularis |
| Samnium | Beneventum? | praeses |
| Sardinia | Caralis | praeses |
| Sicilia | Syrakusa (Syracusa) | corrector/consularis |
| Tuscia et Umbria | Volsinii | corrector/consularis |
| Valeria | Reate? | praeses |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italia suburbicarian diokeesi Wikimedia Commonsissa
Rooman diokeesit
| --- | --- |
n. 293–395: Africa · Asiana · Britannia · Gallia · Hispania · Italia · Moesia · Oriens · Pannonia · Pontica · Thracia · Viennensis
n. 395–: Aegyptus · Africa · Asiana · Britannia · Dacia · Gallia · Hispania · Italia annonaria · Italia suburbicaria · Macedonia · Oriens · Pannonia · Pontica · Septem provinciae · Thracia
Italian diokeesit noin vuonna 400.
Severi Alanne

Vieno Severin Alanne (oik. Selin, 23. lokakuuta 1879 Hämeenlinna – 26. toukokuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen sosialisti, osuustoimintamies ja toimittaja, joka teki pääasiallisen elämäntyönsä Pohjois-Amerikassa. Varsinaiselta koulutukseltaan hän oli insinööri, jolla oli myös filosofian maisterin tutkinto. Lisäksi Alanne tunnetaan vuonna 1919 laatimastaan suomalais-englantilaisesta sanakirjasta, josta on otettu painoksia vielä 1970-luvun lopussa.
Elämä Suomessa

Hämeenlinnassa syntyneen Alanteen vanhemmat olivat vahtimestari Viktor Selin ja Eva Lovisa Lönnqvist. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta hän opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui myös insinööriksi Polyteknillisestä opistosta vuonna 1902. Tämän jälkeen Alanne toimi samassa oppilaitoksessa sekä Helsingin teollisuuskoulussa kemian lehtorina vuodesta 1903 lähtien. Suomen sosialidemokraattiseen puolueeseen hän liittyi 1905 ja vaikutti lisäksi Ylioppilaiden sosialidemokraattisessa yhdistyksessä, jonka edustajana hän oli Oulussa järjestetyssä SDP:n vuoden 1906 puoluekokouksessa. Puolueen yleisestä linjasta poiketen Alanne kannatti Suomen työväenliikkeen yhteistyötä Venäjän vallankumouksellisten kanssa tsaarinvallan kaatamiseksi. Hän kuului SDP:n akateemiseen älymystösiipeen eli niin sanottuihin ”marraskuun sosialisteihin”, johon laskettiin Alanteen ohella muun muassa Edward Gylling, Otto Wille Kuusinen, Yrjö Sirola sekä Väinö ja Sulo Wuolijoki. Hänet tunnettiin myös raittiusmiehenä, joka oli Raittiuden Ystävien tammikuussa 1906 asettaman kieltolakikomitean jäsen.
Maanpako ja vuodet Pohjois-Amerikassa

Vuonna 1907 Alanne joutui maanpetossyytteen vuoksi pakenemaan Pohjois-Amerikkaan, kun hänen asunnossaan toiminut kirjapaino oli Viaporin kapinan jälkeen paljastunut poliisille. Alanteen luona oli painettu muun muassa Helsingissä vaikuttaneen bolševikkien salaisen sotilasorganisaation Vestnik kasarmi -nimistä vallankumouksellista lehteä.
Pohjois-Amerikassa Alanne asettui aluksi puolisonsa Kaisa Halosen kanssa Kanadaan Ontarion provinssin Port Arthuriin, jossa hän toimi Työkansa-sanomalehden ensimmäisenä päätoimittajana. Vielä samana vuonna perhe muutti Yhdysvaltain puolelle Michiganin Hancockiin, missä Alanne ryhtyi Työmies Publishing Companyn kustantaman Työmiehen päätoimittajaksi. Hän kehitti lehteä laadukkaammaksi, mutta Alanteen linja ei kuitenkaan miellyttänyt paikallisen amerikansuomalaisen työväenliikkeen enemmistöä, joka piti sitä liian porvarillisena. Hänet erotettiin päätoimittajan tehtävästä, mutta kutsuttiin pian takaisin apulaispäätoimittajaksi. Kun Alanne erotettiin toistamiseen, hän keskittyi suomalais-englantilaisen sanakirjan laatimiseen ja omistautui 1920-luvun alusta lähtien osuustoimintaliikkeelle muuttaen Wisconsinin Superioriin. Alanne toimi paikallisten osuustoimintajärjestöjen johtotehtävissä ja kirjoitti aiheesta useita teoksia, jotka on huomioitu myös kansainvälisesti. Vuonna 1924 hän oli ehdolla Wisconsinin osavaltion kuvernöörinvaalissa Yhdysvaltain kommunistisen puolueen vaaliorganisaation Workers Party of American ehdokkaana ja sai hieman yli 4 000 ääntä. Aikaisemmin Alanne oli kuulunut Amerikan sosialistiseen puolueeseen, jonka Michiganin osaston keskuskomiteaan hänet valittiin 1915.
Teokset

Suomalais-englantilainen sanakirja – Finnish-English Dictionary, Työmies, Superior, Wisconsin, 1919.
Osuustoimintaopas: käsikirja Amerikan suomalaista osuustoimintaväkeä varten, Co-operative Central Exchange, Superior, Wisconsin, 1921.
Fundamentals of Consumer Co-operation, Northern States Co-operative League, Minneapolis, Minnesota, 1935.
Kuluttajaosuustoiminnan perusteet, Co-operative Publishing Association, Superior, Wisconsin, 1937.
Manual for Co-operative Directors, Co-operative Publishing Association, Superior, Wisconsin, 1938.
Englannin kielen ääntämisohjeita, WSOY, Porvoo, 1956.
Suomalais-englantilainen suursanakirja – Finnish-English General Dictionary, WSOY, Porvoo, 1968.
Suomennoksia

Valdemar Langlet: Vallankumousliike Venäjällä, Boman & Karlsson, Hämeenlinna, 1906.
James Walker: Epäorganinen kemia alotteleville (kaksi osaa), J. Valmari, Helsinki, 1907–1908.
A. M. Stirton: Tähtisumusta sosialismiin, Työmies, Hancock, Michigan, 1908.
Gabriel Deville: Sosialismi, vallankumous ja kansainvälisyys, Vilho Leikas & Co., Calumet, Michigan, 1910.
Aiheesta muualla

Alanne, Vieno Severi (1879 - 1960) Suomen kansallisbiografia (maksullinen).
ALANNE, Vieno Severi[vanhentunut linkki] American Labor Who's Who Wiki.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Trove  Kansallisbiografia  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Muut:  IdRef
Timo Alanen (historiantutkija)

Timo Alanen (26. maaliskuuta 1952 Somero – 13. marraskuuta 2014 Salo) oli suomalainen nimistöntutkimukseen erikoistunut historiantutkija.
Ura

Alanen työskenteli tutkijana Kotimaisten kielten keskuksessa vuodesta 1981 ja oli perehtynyt erityisesti vanhaan asiakirjanimistöön, josta tuotti useita lähdejulkaisuja, ja osallistui myös paikannimien keruun kenttätyöhön erityisesti Lounais-Hämeessä. Toisena työnään Alanen toimi maanviljelijänä Someron Lahden kylässä.
Tuotanto

Alasen vuonna 2004 julkaistu väitöskirja käsitteli Someron ja Tammelan vanhaa asutusnimistöä. Väitöskirjatutkimuksensa kohdealueena olleen Lounais-Hämeen ohella hän julkaisi tutkimuksia myös muun muassa Lapin Tl ja Sääksmäen paikannimistöstä, toimitti lähdejulkaisuiksi Pien-Savon, Säämingin ja Rantasalmen maantarkastusluetteloita Savosta ja julkaisi useita tutkimuksia paikallishistorian alalta etenkin Lounais-Hämeestä. Kaikkiaan Alanen kirjoitti yli 100 artikkelia eri julkaisuihin ja kuului muun muassa Lounais-Hämeen Kotiseutu- ja Museoyhdistyksen vuosikirjan pitkäaikaisiin kirjoittajiin. Yhdessä Saulo Kepsun kanssa hän oli toisena toimittajana Suomalaisen kirjallisuuden seuran kustantamana ensimmäistä kertaa vuonna 1989 ilmestyneessä Kuninkaan kartastossa.
Julkaisuja

Alanen, Timo: Gustav Adolph Bökmanin Someron pitäjän kuvaus. Teoksessa: Alanen, Timo & Jussi Härme: Somerolaisia pitäjänkuvauksia 1700-luvulta, s. 28-57.  (Eripainos: Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistyksen vuosikirja 55)  Forssa:  Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistys, 1986.
Alanen, Timo & Saulo Kepsu: Kuninkaan kartasto Suomesta 1776-1805.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 505)  Helsinki:  SKS, 1989.  ISBN 951-717-568-X
Alanen, Timo: Virsta väärään. Vanhan-Tammelan kirkkotie.  Forssa:  Forssan kustannus, 1991.  ISBN 951-9026-25-8
Alanen, Timo, Markus Hiekkanen, Jussi Härme, Manu Kärki & Osmo Turkki: Somero ja Somerniemi 1449-1999: Someron ja Somerniemen seurakuntien historia.  Somero:  Someron ja Somerniemen seurakunnat, 1999.  ISBN 952-91-1221-1
Alanen, Timo: Sääksmäen vanhaa paikannimistöä nykyisellä Valkeakoskella. Teoksessa: Alanen Timo & Jyrki Lehtinen: Sääksmäen vanhat paikannimet ja historialliset kartat Valkeakoskella.  (Rapola-tutkimuksia 5)  Helsinki:  Museovirasto ja Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2003.  ISBN 951-616-105-7
Alanen, Timo: Someron ja Tammelan vanhin asutusnimistö. Nimistön vakiintumisen aika.  (Väitöskirja)  Somero:  Amanita, 2004.  ISBN 952-5330-14-1
Alanen, Timo: Lapin kunnan vanha asutusnimistö.  Lappi:  Lapin kotiseutumuseoyhdistys, 2008.  ISBN 978-952-5446-36-4
Vihdin seurakunnan ja Pyhäjärven kappelin kartta 1688 sekä Lohjan rovastikunnan saarnapaikat.  Nummela ja Karkkila:  Vihdin museo ja Karkkilan ruukkimuseo Senkka, 2007.  ISBN 978-951-97583-8-1
Julkaisuja > Toimittajana

Alanen, Timo (toim.): Lahdenkylän eilispäivää: 500-vuotisjulkaisu.  Somero:  Kurinseudun marttayhdistys, 1992.  ISBN 952-90-3793-7
Kepsu, Saulo, Tuomo Tukkinen & Timo Alanen (toim.): Karjalohjan kylät ennen ja eilen.  Espoo:  TT-kyläkuvat, 2008.  ISBN 978-952-92-3659-6
Alanen, Timo (toim.): Johan Habermanin maantarkastusluettelo Pien-Savosta 1620-luvulta (Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen verkkojulkaisuja 2) 2007. Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus. Viitattu 17.2.2016. ISBN 978-952-5446-30-2
Alanen, Timo (toim.): Säämingin ja Rantasalmen maantarkastusluettelo vuosilta 1562-1563 : (VA 6345b).  Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2006.  ISBN 952-5446-17-4  Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen verkkojulkaisuja 4 Viitattu 17.2.2016.
Alanen, Timo (toim.): Lars Röösin Pien-Savon verollepanomaakirjan tilusselitykset vuosilta 1643-1646 (MHA C 1).  Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2008.  ISBN 978-952-5446-33-3  Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen verkkojulkaisuja 20 Viitattu 17.2.2016.
Alanen, Timo (toim.): Pien-Savon pohjoisosan maantarkastusluettelo vuosilta 1562-1564.  Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2009.  ISBN 978-952-5446-38-8  Kotimaisten kielten tutkimuskeskuksen verkkojulkaisuja 19 Viitattu 17.2.2016.
Alanen, Timo (toim.): Savon maantarkastusluettelo vuosilta 1561 - 1564 (VA 6331a). I osa, Luettelo ja henkilönimien hakemistot.  Helsinki:  Kotimaisten kielten tutkimuskeskus, 2012.  ISBN 978-952-5446-73-9
Aiheesta muualla

Haku: Alanen Timo Finna.fi. Viitattu 25.12.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Heinijärvenoja

| Heinijärvenoja |
| --- | --- |
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Sastamala
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Heinijärven valuma−alue (35.135)
Pinta-ala:  30,25 km²  
Järvisyys:  3,67 % 
Pääuoman pituus:  yli 12 km 
Pääuoman osuudet:  Heinijärvenoja ←Heinijärvi ←Hornionjärven oja ←Vähäjärven oja
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Heinijärvi, Heinijärvi
 :  61.43392°N, 22.95914°E
Laskupaikka:  Rautavesi, Heinoo
 :  61.40454°N, 22.99762°E
Läpivirtausjärvet:  patolampi, Lamminjärvi, Alinen Heinijärvi
Esteet:  voimalaitospato
Sivu-uomat:  oja Anijärvestä
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  85,9 m  
Laskukorkeus:  57,5 m  
Korkeusero:  28,4 m
Pituus:  5,1 km  
Kaltevuus:  5,57 m/km
Muuta
Heinijärvenoja on Pirkanmaalla Sastamalan Karkussa virtaava Rautaveteen laskeva oja, joka muodostaa 12 kilometrin pääuomasta 5 kilometrin pituisen alajuoksun osuuden.
Joen kulku

Hienijärvenoja virtaa kalliomurrokseen muodostuneessa laaksossa, jossa sijaitsee myös pitkä ja kapea Heinijärvi. Murroslaakson jäänteitä ylettyy yläjuoksulla Mouhijärven Mätikkölle asti. Heinijärvenoja alkaa Heinijärven eteläpäästä ja laskee 400 metrin jälkeen Aliseen Heinijärveen. Tämä uomanosuus ei sisällä virtapaikkoja. Alisen Heinijärven luusuassa on pohjapato, joka on vaelluskaloille etenemiseste. Ojan seuraava osuus päättyy Lamminjärvelle ja uoman pituus on 1,4 kilometriä pitkä. Sen alussa on 40 metriä pitkä ja melko jyrkkä koskiosuus. Osuuden koskia on myös perattu.
Lamminjärven luoteispuolella oja virtaa pienen peltoaukean läpi. Seuraavan osuuden alussa oja työntyy kapeaan laaksoon ja virtaa sen jälkeen Karimäen pelloilla vesivoimalaitoksen patolampeen. Myös tämän osuuden koskia on perattu. Uoman viimeinen osuus päättyy Rautaveteen Heinoossa. Ennen sitä se alittaa ensin seututien 249, sitten Tampere–Pori-rautatien ja lopuksi Karkun rantatien eli yhdystien 12981.
Heinijärven valuma-alue

Heinijärvenoja sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Kokemäenjoen alueen (35.1) Kuloveden alueella (35.13), jonka Heinijärven valuma-alueeseen (35.135) se kuuluu. Valuma-alueen pinta-ala on 30,25 neliökilometriä (tai 29,67 km² ) ja sen järvisyys on 3,67 % .
Valuma-alueen pääuomaksi on merkitty vesistöviranomaisten Paikkatietoikkunan uomaverkostoon se vesistöreitti, joka sisältää Heinijärven yläpuolella Hornionjärven laskuojan. Tämän alkuosuuden pituudeksi tulee Paikkatietoikkunan osuuksia yhteen laskemalla 8,72 kilometriä. Pääuoman yläpuolisia ojia on vaikeaa verrata ilman tarkempia tietoja. Pitkä ja kapea valuma-alueen muoto viittaisi kuitenkin siihen, että pääuomaksi voidaan valita sellainen oja, joka alkaisi Laihalammista ja virtaisi Vähäjärven kautta Hornionjärveen. Tämä pidentää pääuomaa neljällä kilometrillä, joten karkea arvio valuma-alueen pääuoman pituudesta olisi yli 12 kilometriä.
Pääuoman alkukilometrien matkalla siinä tavataan kolme järveä tai lampea. Alin on vesivoimalaitoksen patoallas, seuraava on Lamminjärvi ja kolmantena Alimmainen Heinijärvi. Heinijärvenojaan yhtyy patolammen alapuolelle Karkun golfradalta laskeva kuivatusoja, jonka valuma-alueella on golfradan omat tekolammet. Sitten patolammen yläpuolelle yhtyy Karimäen peltojen kuivatusoja. Pääuomassa olevan Lammijärveen laskee pohjoisesta tuleva Anijärven ja sen viereisen lammen yhteinen laskuoja. Heinijärven laskuojan osuuteen yhtyy muitakin ojia, mutta niiden suhteet ympäröiviin järviin jää kartoista katsoen epäselväksi. Ne lähialueen järvet, jotka kuuluvat Heinijärvenojan valuma-alueeseen ja laskevat ojaan tavalla tai toisella, ovat ainakin Maholammi ja Perkojärvi.
Heinijärvi muodostaa pääuomasta 2,2 kilometriä pitkän osuuden. Järveen laskee länsipuolella sijaitsevat Ritarijärvi, Alinen Ritajärvi, Ylinen Ritajärvi ja Valkeajärvi. Kolme viimeistä laskevat yhteistä Ritariojaa myöten Heinijärven eteläosaan. Heinijärven ja Hornionjärven väliseen ojaan laskee Kaitajärvi. Samalla seudulla sijaitsee myös Pikkujärvi, jolla ei kuitenkaan ole laskuojaa. Hornionjärveen laskee suoraan pohjoisesta tuleva Paskolammin laskuoja. Hornion kulmakunnan peltojen kautta virtaa Vähäjärven ja Hornionjärven välinen pääuoman osuus. Siihen yhtyy oikealta tuleva Hanhijärven ja ojitetun Hanhisuon yhteinen laskuoja.
Luontoarvoja

Sastamalan kaupunki perusti vuonna 2014 Ritajärven luonnonsuojelualueen, johon kuuluvat Heinijärven, Ritarijärven, Alisen- ja Ylisen Ritajärven, Valkeajärven rantametsiä. Myös Potkujärven ja pääuoman väliin on suojeltu laaja metsäalue, joka sisältää lyhyen osuuden pääuomaa Heinijärven pohjoispuolelta.
Historiaa

Vuosina 1855–1856 valmistuneessa Kalmbergin kartastossa voi löytää suuriakin eroja vertaamalla sen aikaisia järviä nykyisiin. Niitä ovat esimerkiksi Heinijärvi, joka on laskettaessa jakautunut kahdeksi järveksi, ja Anijärvi, joka on selvästi pienempi kuin aikoinaan, eli se on varmaan myös laskettu järvi. Joen alajuoksulle on merkitty neljän vesimyllyn paikat.
Vuonna 1930 julkaistussa Tyrvään taloudellisessa kartassa näkyy Karimäen pellonreunassa vielä yksi myllyä tarkoittava karttamerkki, mutta se onkin ollut vesivoimalla toimiva sahalaitos . Sekä Heinijärven että Anijärven lähiympäristössä on edelleen laajoja niittymaita. Kartassa Heinijärvi vaikutta nykyistä paljon lyhyemmältä, joten sen vedenpintaa on saatettu välillä nostaakin. Mitään lähdetietoa ei tälle väitteelle ole, joten huomio voi olla myös väärä.
Azerbaidžanilainen viittomakieli

| Azerbaidžanilainen viittomakieli |
| --- | --- |
Muu nimi:  Azərbaycan işarət dili
Tiedot
Alue:   Azerbaidžan
Puhujia:  n. 78 000
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  viittomakielet
ISO 639-3:  –
 Ohje 
Azerbaidžanilainen viittomakieli (azer. Azərbaycan işarət dili) on Azerbaidžanissa käytettävä viittomakieli, jota käyttää pääsääntöisesti maan kuurojen yhteisö. Sillä ei ole kielikoodia eikä sillä ole virallista asemaa Azerbaidžanissa. Se perustuu venäläinen viittomakieleen ja on sukua turkkilaiselle viittomakielelle. Kieltä käyttää arviolta 78 000 henkilöä.
Henri Alén

| Henri Alén> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. helmikuuta 1978 (ikä 46) Vantaa
Ammatti:  kokki, keittiömestari, ravintoloitsija
Henri Alén (s. 24. helmikuuta 1978 Vantaa) on suomalainen kokki, keittiömestari ja ravintoloitsija. Hän omistaa Helsingissä Finnjävel-nimisen ravintolan yhdessä Timo Linnamäen ja Tommi Tuomisen kanssa. Ravintola sai yhden Michelin-tähden syyskuussa 2021.
Ura

Alén on esiintynyt muun muassa Jimillä esitettävässä televisio-ohjelmassa Henkka & Niki vs. Amerikka, jossa Alén ja Niki Thieulon kiersivät Yhdysvalloissa ja Kanadassa haastamassa sikäläisiä kokkeja sekä ohjelmissa Sokkokokki, Tuubi, Haasta Hans, David Hasselhoff Show, Posse, MasterChef VIP, Finnjävel – ravintola helvetistä, Inhimillinen tekijä ja Junior MasterChef Suomi. Alén on julkaissut Vuoden keittokirja : Henkan kotiruokaa koko vuodeksi -kirjan vuonna 2015, jonka hän on tehnyt yhdessä Annukka Oksasen kanssa. Alén on ollut myös mukana tekemässä Muru-nimistä kirjaa vuonna 2012.
Alén tunnetaan myös aktiivisena Twitterin käyttäjänä ja hänellä on yli 48 000 seuraajaa Twitterissä.
Yksityiselämä

Alén asuu Helsingin Pakilassa vaimonsa ja tyttärensä kanssa. Vapaa-ajallaan Alén on kertonut harrastavansa Porsche 944 -autonsa rakentelua.
Alén on kertonut kärsivänsä paniikkihäiriöistä.
Yksityiselämä > Televisio-ohjelmat

|  | Kanava | Vuosi |
| --- | --- | --- |
| Sokkokokki | Nelonen | 2010–2012 |
| Henkka & Niki vs. Amerikka | Jim | 2013–2015 |
| Tuubi | MTV3 | 2014 |
| Haasta Hans | Jim | 2014–2015 |
| David Hasselhoff Show | Sub | 2015 |
| Posse | MTV3 | 2015 |
| MasterChef VIP | Nelonen | 2015 |
| Finnjävel – ravintola helvetistä | MTV3 | 2016 |
| Inhimillinen tekijä | Yle TV1 | 2017 |
| Junior MasterChef Suomi | Nelonen | 2017 |
| Masked Singer Suomi | MTV3 | 2020 |
Tomis

| Tomis> Τόμις |
| --- | --- |
 Tomiin raunioita.
Sijainti
 Tomis
Koordinaatit:  44°10′18″N, 28°39′33″E
Valtio:  Romania
Paikkakunta:  Constanța, Constanța
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  500-luku eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  itsenäinen kaupunkivaltio Rooman valtakunta Bysantin valtakunta
Alue:  Pontinen Traakia
Provinssi:  Moesia (n. 6/44–82/86) Moesia inferior (n. 82/86–293) Scythia (n. 293–)
Aiheesta muualla
  Tomis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tomis (m.kreik. Τόμις, myös Tomeoi, Τομέοι, Tomoi, Τόμοι, Tomai, Τόμαι, Tomeus, Τομεύς; lat. Tomis, Tomi, Tomoe, myöhemmin Constantiana) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Pontisessa Traakiassa nykyisen Romanian alueella. Se sijaitsi nykyisen Constanțan kaupungin paikalla.
Maantiede

Tomiin kaupunki sijaitsi Pontisessa eli Mustanmeren puoleisessa Traakiassa Mustanmeren länsirannalla. Sen laskettiin yleensä sijainneen noin 300 stadioninmitan eli 36 roomalaisen mailin päässä Istroksesta, mutta Tabula Peutingeriana mainitsee etäisyydeksi 40 mailia. Kaupunki oli rakennettu niemelle, joka sijaitsee nykyisen Constanțan sataman pohjoispuolella.
Tomiin kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 200–500 neliökilometriä. Samalla rannikolla Tomiista pohjoiseen sijaitsi Istroksen lisäksi muun muassa Orgame, ja etelään Kallatis, Dionysopolis ja Odessos.
Historia

Tomis oli Miletoksesta käsin perustettu kreikkalainen siirtokunta. Sen perustaminen ajoitetaan arkaaiselle kaudelle 500-luvulle eaa., ja saattoi tapahtua Istroksesta käsin. Kreikkalaisessa mytologiassa se oli paikka, jossa Medeia paloitteli veljensä Absyrtoksen ruumiin tai jossa heidän isänsä Aietes keräsi ja hautasi ruumiinosat. Myytti on epäilemättä yhteydessä kaupungin nimeen: kreikan kielessä verbi temnō (τέμνω) tarkoittaa ”leikata” tai ”katkaista”. Tästä juuresta saadaan siihen liittyvä substantiivi tomē (τομή), joka merkitsee ”leikkausta” tai ”osaa”. Nimi Tomis tai sen variantti Tomai voi siten etymologisesti liittyä tähän ajatukseen leikkaamisesta tai jakamisesta.
Vaikka kaupunki on luetteloitu nykytutkimuksessa arkaaisen ja klassisen kauden polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon, sen todellinen asema tunnetaan kuitenkin huonosti. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Tomiin on tulkittu kuuluneen Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Tulkinta perustuu kuitenkin epäselvään kohtaan liiton verotusluetteloa vuodelta 425/424 eaa. sisältävässä piirtokirjoituksessa.
Muutoinkin Tomiin vaiheista tiedetään antiikin lähteistä vain vähän. Sen nimi esiintyy lähteissä ensimmäisen kerran vasta hellenistisellä kaudella 200-luvulla eaa., ja kyseinen aika on kaupungin historian ainoa paremmin tunnettu vaihe. Tuolloin Tomis oli mukana sodassa, joka käytiin Byzantionin ja Istroksen kanssa liittoutuneen Kallatiin välillä Tomiin kauppasataman hallinnasta.
Tomiissa oli kuusi miletoslaista alkuperää ollut fyleä, Aigikoreis, Argadeis, Boreis, Geleontes, Hopletes ja Oinopeis. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Tomitēs (Τομίτης) ja Tomeitēs (Τομείτης). Tunnetaan myös monikollinen etnonyymi Tomeoi (Τομέοι). Tomiin eponyymi virkamies oli Apollonin pappi. Myös kaupungissa noudatettu kalenteri oli miletoslaista alkuperää.
Roomalaisella kaudella Tomis oli seutunsa keskus ja vauras kauppakaupunki. Se muistetaan tuolta ajalta ennen kaikkea runoilija Ovidiuksen karkotuspaikkana. Augustus karkotti hänet Roomasta vuonna 8 jaa., ja hän eli siellä kymmenisen vuotta kunnes myös kuoli siellä. Roomalaisella kaudella Tomis kuului ensin Moesian provinssiin ja sitten Moesia inferiorin provinssiin.
200-luvulla jaa. Tomis kärsi seudun muiden kaupunkien tavoin goottien hyökkäyksistä. Noin vuodesta 293 lähtien Tomis kuului Scythian provinssiin ja toimi sen pääkaupunkina. Konstantinus Suuri rakennutti kaupungin uudelleen ja antoi sille uuden nimen Constantiana, mistä nykyisen Constanțan nimi on peräisin. Tästä alkanut aika 300-luvulla oli kaupungin viimeistä kukoistuskautta. Se oli tuolloin piispanistuin. Kaupunki hylättiin 600-luvulla.
Nykyisen kaupungin alueella on suoritettu vain vähän järjestelmällisiä arkeologisia kaivauksia, koska antiikin aikaiset rauniot sijaitsevat nykyisen kaupungin alla. Yksittäisiä kohteita on kuitenkin kaivettu.