Robert Stewart Castlereagh
Britannian hallituksen jäsenenä ja kansainvälisen politiikan toimijana

William Pitt nuoremman palattua pääministeriksi Castlereagh’sta tuli Britannian sotaministeri heinäkuussa 1805. Hän määräsi brittiläisen siirtoarmeijan lähetettäväksi Hannoveriin, mutta Napoleonin voitto Austerlitzin taistelussa vei suunnitelmalta pohjan. Castlereagh jätti sotaministerin tehtävän Pittin kuoltua seuraavan vuoden tammikuussa.
Castlereagh esiintyi parlamentissa uuden hallituksen sota- ja ulkopolitiikan johtavana vastustajana, kunnes palasi sotaministeriksi Portlandin herttuan hallitukseen vuonna 1807. Castlereagh halusi ryhtyä määrätietoisesti uudelleen laajamittaiseen sodankäyntiin Napoleonia vastaan, vaikka Ranskan joukot hallitsivat jo koko Manner-Eurooppaa. Hallitus lähetti Espanjaan joukkoja tukemaan Napoleonin vastaista kapinaa, ja Castlereagh auttoi varmistamaan Arthur Wellesleyn aseman niiden komentajana. Vuonna 1809 Castlereagh’n määräyksestä Antwerpenin laivastotukikohtaa kohti lähetetty brittiläinen siirtoarmeija joutui tautien riuduttamaksi Walcherenin saarella ja operaatio epäonnistui. Castlereagh’n politiikkaa vastustanut ulkoministeri George Canning käytti tätä Castlereagh’ta vastaan saadakseen hänet ulos hallituksesta ja Wellesleyn hänen tilalleen sotaministeriksi. Kiistan seurauksena Castlereagh haastoi Canningin kaksintaisteluun, joka käytiin 21. syyskuuta 1809. Canning haavoittui, minkä jälkeen molemmat miehet erosivat hallituksesta.
Oltuaan kolme vuotta sivussa maan johdosta Castlereagh nimitettiin vuonna 1812 ulkoministeriksi. Hänestä tuli myös alahuoneen johtaja pääministeri Spencer Percevalin murhan jälkeen. Maansa ulkopolitiikan johtajana Castlereagh pyrki pitämään Napoleonin vastaisen liittouman yhtenäisenä ja saamaan jo ennen sodan päättymistä aikaiseksi sopimuksen Euroopan asioiden tulevasta järjestelystä. Maaliskuussa 1814 solmittu Chaumontin sopimus sitoi liittoutuneet yhteistyöhön myös Napoleonin kukistumisen jälkeen, ja Pariisin rauha saman vuoden toukokuussa varmisti Britannian välittömien vaatimusten toteutumisen: Bourbonien valtaanpalauttamisen ja Alankomaiden muodostamisen itsenäiseksi kuningaskunnaksi. Castlereagh hallitsi Wienin kongressin neuvotteluita yhdessä Itävallan ulkoministerin Klemens von Metternichin kanssa. Castlereagh pyrki varmistamaan, ettei Venäjä saisi Napoleonin jälkeisessä Euroopassa liian vahvaa asemaa. Pyhän Allianssin julistukseen hän suhtautui viileästi ja piti sen sisältöä hölynpölynä.
Castlereagh halusi luoda suurvaltojen säännöllisiin neuvotteluihin perustuneen turvallisuusjärjestelmän, joka myöhemmin tultiin tuntemaan kongressijärjestelmänä. Hän kuitenkin pettyi myöhemmin järjestelmän käytännön sovellutuksiin. Hän jäi pois Itävallan ja Venäjän lokakuussa 1820 järjestämästä Troppaun kongressista ja tuomitsi siellä hyväksytyn periaatteen, joka antoi suurvalloille oikeuden puuttua väkivalloin toisten valtioiden sisäisiin asioihin. Hän jäi pois myös vuoden 1821 Laibachin kongressista, mutta valmistautui osallistumaan seuraavana vuonna Veronan kongressiin, jonka oli tarkoitus keskustella Espanjan Amerikan-siirtomaiden ja Kreikan itsenäisyystaisteluiden synnyttämästä tilanteesta. Castlereagh suunnitteli kokousta varten Britannian linjan, jota hänen seuraajakseen tullut Canning myöhemmin noudatti.