stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsingin historia
Autonomian aika > Kieliolot

Helsinki oli vielä 1800-luvun alkupuolella pääosin ruotsinkielinen kaupunki. Jatkuvat rakennustyöt tosin aiheuttivat muuttoliikettä kaupunkiin myös suomenkieliseltä maaseudulta, mutta kaupungin suomenkielinen väestö pysyi selvänä vähemmistönä ja koostui pääosin työ- ja palvelusväestä. Toisen merkittävän kielivähemmistön muodostivat venäläiset sotilashenkilöt, virkamiehet ja kauppiaat.
Vuosisadan lopulla suomenkielinen väestö kuitenkin kasvoi ruotsinkielistä nopeammin, ja 1900-luvun alussa suomenkieliset olivat jo enemmistönä, 50,7 % kaupungin väestöstä. Kaupungin hallinto kuitenkin hoidettiin lähes kokonaan ruotsiksi, kunnes valtuusto vuonna 1902 päätti sallia myös suomen kielen käytön kaikissa kaupungin asioissa. Vuodesta 1906 päätettiin, että kaikki kaupungin painettavat asiakirjat oli julkaistava sekä suomeksi että ruotsiksi. Myöhemmin kaupungin kasvaessa on ruotsinkielisen väestön suhteellinen osuus edelleen vähentynyt, ja nykyisin (2019) heitä oli enää 5,9%. Virallisesti Helsinki on kuitenkin edelleen kaksikielinen kunta.
Helsingin kehitys 1900-luvun alusta 2000-luvulle

Helsingistä tuli itsenäisen Suomen pääkaupunki heti itsenäisyysjulistuksen myötä 6. joulukuuta 1917. Suomen sisällissota kuitenkin alkoi jo seuraavassa kuussa, 27. tammikuuta 1918, kun Hakaniemessä Helsingin työväentalon torniin sytytettiin punainen lyhty vallankumouksen alkamisen merkiksi. Punakaarti otti pian Helsingin haltuunsa, ja senaatti joutui lähtemään evakkoon Vaasaan. Korkeinta kunnallista valtaa kaupungissa käytti sodan aikana Helsingin työväenjärjestöjen eduskunta. Suomen kansanvaltuuskunta ja muu punaisten johto pakeni 8. huhtikuuta Viipuriin, jonka jälkeen saksalaiset joukot kenraali Rüdiger von der Goltzin johdolla valtasivat kaupungin 12.–13. huhtikuuta, ja Mannerheimin johtama valkoinen armeija saapui Helsinkiin 16. toukokuuta. Sisällissodan jälkeen Viaporin linnoituksessa toimi Suomenlinnan vankileiri. Vuonna 1918 Viaporin linnoituksen nimeksi vaihdettiin Suomenlinna.
Ensimmäiset demokraattiset, yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuvat kunnallisvaalit pidettiin Helsingissä 27.–28. joulukuuta 1918. Kaupunginvaltuustoon valittiin yhteensä 60 valtuutettua. Sosiaalidemokraattien listalta valittiin 26 edustajaa, näiden joukossa muun muassa Väinö Tanner, Miina Sillanpää ja Matti Paasivuori.  Kokoomuksen listalta valittiin kahdeksan edustajaa, kuten Hedvig Gebhard, K. A. Paloheimo ja Eino Suolahti. Edistys sai neljä edustajaa, joista jälkimaailma tuntee ehkä parhaiten Santeri Ivalon. Ja valtuuston suurin porvarillinen ryhmä, RKP:n lista, sai 22 valtuutettua. Tähän kuuluivat muun muassa valtuuston puheenjohtajaksi valittu Alexander Frey, E. von Frenckell ja Jenny af Forselles.
1900-luvun alku oli voimakkaan teollistumisen aikaa: vuonna 1913 Helsingin seudulla sijaitsi lähes 16 % ja vuonna 1949 lähes 25 % koko Suomen teollisuuslaitoksista. Teollisuustyöväkeä Helsingissä asui vuonna 1923 miltei 17 000 ja vuonna 1945 lähes 40 000. Konepajatoimintaa lukuun ottamatta Helsinkiin keskittyi pääasiassa pientä ja keskisuurta teollisuutta. Teollisuus oli monipuolista, mutta volyymiltään ylivoimaisesti merkittävin oli metalliteollisuus. Teollisuus kasvoi 1950-luvulle saakka, mutta sen jälkeen yritykset alkoivat siirtyä kantakaupungista esikaupunkeihin ja myöhemmin lähikuntiin. Vuosien 1960 ja 1980 välillä kantakaupungin teollisuustyöpaikat vähenivät puolella. Teollisuuden vetäytyminen oli osa kaupunkisuunnittelua, jolla pyrittiin rajoittamaan liian voimakasta muuttoliikettä Helsinkiin. Teollisuus ja tiivistyvä kaupunkiasutus synnyttivät myös yhä enemmän ristiriitoja. 1970-luvulla teollisuusalueilta vapautuneita maa-alueita alettiin kaavoittaa asuinkortteleiksi; yksi huomattavimmista esimerkeistä on Merihaka.
Helsingin kehitys 1900-luvun alusta 2000-luvulle > Talvi- ja jatkosota

Toisen maailmansodan aikana kaupunkia pommitettiin useaan otteeseen. Suurinta tuhoa aiheuttivat Helsingin suurpommitukset jatkosodan aikana, mutta tuhot jäivät suhteellisen vähäisiksi, jos niitä vertaa muiden sotaan käyneiden maiden kaupunkeihin. Lontoon ja Moskovan ohella Helsinki jäi ainoaksi sotaan osallistuneen eurooppalaisen maan pääkaupungiksi, jota ei valloitettu sodan aikana.
Helsingin kehitys 1900-luvun alusta 2000-luvulle > Tapahtumia

Helsingille oli myönnetty vuoden 1940 olympialaiset, mutta ne jäivät toisen maailmansodan takia pitämättä. Vuoden 1940 olympialaisia varten kaupunkia rakennettiin paljon funkis-arkkitehtuurin hengessä. Tältä ajalta ovat esimerkiksi Olympiastadion, Tennispalatsi, Käpylän olympiakylä ja Lasipalatsi. Vuonna 1952 pidettiin Helsingin olympialaiset.
Vuonna 1975 Finlandia-talossa järjestettiin Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin (ETY) huippukokous, jonka päätösasiakirja on nimeltään Helsingin sopimus. Konferenssiin otti osaa 35 maan valtionpäämiehet. Kokouksessa vahvistettiin Euroopan sodanjälkeiset rajat. Elokuussa 1982 avattiin Helsingin metro välille Rautatientori – Itäkeskus. Helsinki oli vuonna 2000 yksi Euroopan kulttuuripääkaupungeista. Kun Suomi voitti ensimmäistä kertaa Eurovision laulukilpailun keväällä 2006, järjestettiin vuoden 2007 euroviisut Helsingin Hartwall Areenalla.
Alueellinen laajeneminen ja kasvu

Helsinki perustettiin alun perin Koskelan kylän alueelle Vantaanjoen suulle, nykyisen Arabianrannan lähettyville Vanhankaupunginlahden viereen. Kaupunki sai nimensä lähettyvillä olleesta Helsinginkoskesta. Nopeasti huomattiin kuitenkin, ettei kaupunki vastannut odotuksia, lähinnä Vanhankaupunginlahden mataluuden takia. Kenraalikuvernööri Pietari Brahe päätti siirtää kaupungin paremmalle satamapaikalle tuuliselle Vironniemelle vuonna 1640, nykyisen Kruununhaan eteläosaan.
Varsinainen kaupunkimaisesti rakennettu alue käsitti vain pienen alueen nykyisen Senaatintorin ympärillä, mutta kuningatar Kristiina lahjoitti Helsingin kaupungille koko Töölön kylän alueen, johon kuului suurin osa nykyistä kantakaupunkia. Suurin osa nykyisen kantakaupungin alueesta rakennettiin vähitellen kaupunkimaisesti 1900-luvun puoliväliin mennessä. Vuonna 1906 Helsinkiin liitettiin myös alueita naapurikylistä, muun muassa Meilahti sekä Kumpulan ja Käpylän alue.
Kaupunkimaista asutusta syntyi jo 1900-luvun alussa myös kantakaupungin ulkopuolelle. Useista esikaupungeista muodostettiin taajaväkisiä yhdyskuntia, ja 1920-luvulla muutamat niistä erotettiin Helsingin maalaiskunnasta erillisiksi kunniksikin. Sellaisia olivat Huopalahden kunta, Haagan kauppala, Oulunkylän kunta ja Kulosaaren huvilakaupunki. Ne jäivät kuitenkin lyhytikäisiksi, sillä ne kaikki liitettiin Helsinkiin vuonna 1946 suuressa alueliitoksessa, samoin kuin huomattava osa Helsingin maalaiskunnan silloisesta alueestakin. Helsingin alue viisinkertaistui, ja kaupunki sai 51000 asukasta. Myöhemmin Helsingin maalaiskunnasta liitettiin Helsinkiin myös Vuosaari vuonna 1966.
Sotien jälkeen Helsingin alueen kasvu kiihtyi ja vuonna 1965 kaupungissa oli yli puoli miljoonaa asukasta. 1970- ja 1980-luvuilla kaupunkiin rakennettiin lukuisia esikaupunkien lähiöitä. Kasvavia kaupunkimaisia keskuksia syntyi esimerkiksi Malmille, Tapanilaan ja Puistolaan.
Viimeisin merkittävä alueliitos tapahtui vuoden 2009 alussa, kun Sipoon länsiosasta liitettiin 2 660 hehtaarin ja Vantaasta 200 hehtaarin suuruinen alue Helsinkiin. Kaupunginvaltuusto oli 21. kesäkuuta 2006 päättänyt ehdottaa valtioneuvostolle, että Länsi-Sipoosta liitettäisiin 5 000 hehtaarin alue ja Kaakkois-Vantaasta 200 hehtaarin suuruinen alue Helsinkiin. Selvitysmies Pekka Myllyniemi esitti, että liitettävän alueen kokoa pienennettäisiin 3 000 hehtaariin. Valtioneuvosto päätti 28. kesäkuuta 2007 hyväksyä alueliitoksen selvitysmiehen ehdotuksen mukaisesti. Korkeimman hallinto-oikeuden hylättyä 15. tammikuuta 2008 päätöstä koskeneet valitukset, tuli liitos voimaan 1. tammikuuta 2009 alkaen.
Osana keskustelua valmisteilla olevasta Suomen kuntauudistuksesta on ehdotettu Helsingin, Espoon, Vantaan ja Kauniaisten yhdistämistä, joskin muut kaupungit suhtautuvat erittäin kielteisesti ajatukseen Helsingin kanssa liittymisestä.
Kirjallisuutta

Inha, I. K.: Helsinki. Valon kaupunki.  (Toimittaneet Jukka Kukkonen, Riitta Toiviainen ja Kjell Westö)  Helsinki:  Suomen valokuvataiteen museo: WSOY, 2009.  ISBN 978-951-0-35022-5
Kervanto Nevanlinna, Anja: Helsingin historia vuodesta 1945. 4. Voimat jotka rakensivat Helsinkiä 1945–2010. Helsinki: Otava, 2012. ISBN 978-951-1-26836-9
Klinge, Matti: Pääkaupunki, Helsinki ja Suomen valtio 1808-1863. Otava, 2012. ISBN 978-951-1-26235-0
Klinge, Matti: Pääkaupunki. Helsinki ja Suomen valtio 1808–1863.  Helsingissä:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-26235-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Helsinki 200 vuotta pääkaupunkina 2012 -sivut.
Yleisradio: Kaksi lukua Helsingin historiaa.
Helsingin perustaja Kustaa Vaasa.
Helsinki 1500-luvun lopulla, Aarno Karimon historiamaalaus 1900-luvulta.
Helsingin kartta vuodelta 1645 näyttää sekä vanhan Helsingin Vantaanjoen suulla että uuden Helsingin nykyisellä paikallaan.
J. E. Lindh, Johan Carl Ludvig Engel.
Helsingin kartta vuodelta 1878.
Kauppatori vuoden 1900 tienoilla (väritys).
Kauppatori 1930-luvulla (Autochrome).
Ilmakuva Helsingin niemestä.
Helsinki 1930.
Teollistuminen toi mukanaan massamuuton kaupunkeihin. Tämä yksihuoneinen työläiskoti Helsingistä vuodelta 1911 edustaa kaupungin yritystä parantaa työläisten oloja muun muassa sähköllä ja juoksevalla vedellä. Silti tällaisissa pienissä asunnoissa saattoi asua kymmenenkin henkeä eri sukupolvissa.
Henrik II (Ranska)

| Henrik II |
| --- | --- |
 Henrik II, François Clouet'n työpaja 1559
Ranskan kuningas
Valtakausi:  31. maaliskuuta 1547 – 10. heinäkuuta 1559
Kruunajaiset:  25. heinäkuuta 1547
Edeltäjä:  Frans I
Seuraaja:  Frans II
Sijaishallitsija:  Katariina de’ Medici

Syntynyt:  31. maaliskuuta 1519 Saint-Germain-en-Laye, Ranska
Kuollut:  10. heinäkuuta 1559 Pariisi, Ranska
Hautapaikka:  Saint-Denis'n basilika
Puoliso:  Katariina de’ Medici
Lapset:  Lailliset:  Frans II Elisabet de Valois Claude  Louis  Kaarle IX  Henrik III Marguerite de Valois Francois Victoire de Valois Jeanne de Valois  Aviottomat tunnustetut:  Angoulêmen herttuatar Diane   Henri d'Angoulême   Henri de Saint-Rémi
Suku:  Valois
Isä:  Frans I
Äiti:  Claude
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Henrik II (31. maaliskuuta 1519 Saint-Germain-en-Laye, Ranskan kuningaskunta – 10. heinäkuuta 1559 Hôtel de Tournelles, Pariisi) oli Orléansin herttua vuosina 1519–1547 ja Ranskan kuningas vuosina 1547–1559.
Prinssi Henri lapsena sylissään lemmikkikoiransa, Jean Clouet 1520-luku
Suku

Hän oli kuningas Frans I:n ja tämän ensimmäisen puolison, kuningatar, Bretagnen herttuatar Clauden nuorempi poika.
Hänellä oli kuusi sisarusta. Orléansin herttua Henrik lähetettiin veljensä kruununperijä, dauphin Bretagnen herttua François III:n kanssa panttivangiksi Espanjaan vuonna 1526, ja hän palasi Ranskaan vasta vuonna 1530 Cambrain rauhan solmimisen jälkeen. Kun dauphin François kuoli naimattomana ja lapsettomana 18-vuotiaana vilustuttuaan jeu de paume -pelin jälkeen elokuussa 1536, Orléansin herttua Henrikistä tuli valtaistuimen perillinen. Henrikin ja hänen isänsä välisiä vahvoja mielipide-eroja korosti Henrikin rakastajattaren Diane de Poitiersin ja kuninkaan rakastajattaren Étampesin herttuatar Anne de Pisseleu d'Heillyn välinen kilpailu sekä Henrikin jatkuva tuki Ranskan konnetaabeli Anne de Montmorencylle, joka oli menettänyt kruunun suosion.
Kuningas

Hän jatkoi kuninkaaksi vuonna 1547 tultuaan isänsä taistelua Habsburg-sukua vastaan, teki liiton Morits Saksilaisen ja muiden Saksan protestanttien kanssa vuonna 1552 ja voitti siten Metzin, Toulin ja Verdunin hiippakuntineen Pyhältä saksalais-roomalaiselta keisarikunnalta.
Sodittuaan muualla vähemmän menestyksekkäästi Henrik solmi keisari Kaarle V:n kanssa vuonna 1556 Vaucellesin välirauhan, mutta aloitti kohta uudestaan sodan Espanjan kuningas Filip II:ta vastaan. Ranskalaisten joukot kärsivät tappion Italiassa sekä Alankomaissa St. Quentinin ja Gravelingenin taisteluissa vuonna 1557 ja 1558, mutta he valloittivat sen sijaan Espanjan kanssa liittoutuneelta Englannilta Calais’n vuonna 1558. Cateau-Cambrésis’n rauha solmittiin vuonna 1559.
Ranskassa Henrik vainosi ankarasti kerettiläisinä pidettyjä protestantteja. Hän käski Pariisin parlamenttia vuonna 1547 asettamaan erityisen valiokunnan, Chambre Ardenten, jonka tehtävänä oli kerettiläisten silmälläpito. Henrik myös julkaisi useita protestantteja vastaan suunnattuja ankaria käskykirjeitä, kuten Écouenin ediktin vuonna 1559.
Hän oli tuhlaileva ja nautinnonhaluinen ja oli suosikkiensa, etenkin häntä 20 vuotta vanhemman rakastajattarensa Diane de Poitiers'n johdeltavana. Henrikin maine on kärsinyt kilpailussa isänsä halltusajan loiston kanssa, ja hänen melankolisuutensa teki hänen luonteestaan ​​epäsympaattisen. Vaikka hän jatkoi monia isänsä politiikan linjauksia, hän erotti useat isänsä ministerit ja nosti Montmorency- ja Guise-suvun suosioon.
Kuolema ja perintö

Henrik II haavoittui 30. kesäkuuta tyttärensä Elisabet de Valois'n ja Filip II:n hääjuhlallisuuksiin liityneissä Place des Vosges'n lähellä järjestetyissä turnajaisissa tapahtuneessa onnettomuudessa, jolloin hänen kasvoihinsa murskautui puukeihäs ja silmään uppoutui yksi säle. Hän kantoi peitsessään nauhaa, jossa oli hänen rakastajattarensa Diane de Poitiers'n mustavalkoiset värit. Lääkäreitten ponnisteluista huolimatta, joista yksi oli kuuluisa kirurgi Ambroise Paré, silmä tulehtui ja aiheutti 40-vuotiaan Henrikin kuolemaan johtaneen sepsiksen 10. heinäkuuta 1559. Kuolinsyy oli aivoihin saakka ulottunut tulehtunut paise, joka teki Henrikin lopulta sokeaksi ja houreiseksi.
Hänet haudattiin Saint-Denis'n basilikaan, johon leskikuningatar Catherine määräsi jo vuonna 1559 arkkitehti Francesco Primaticcion suunnittelemaan pyöreän hautakappelin, joka valmistui osittain vuoteen 1589 mennessä, purettiin vuonna 1719 sekä loisteliaan kaksikerroksisen hautamonumentin useine sitä ympäröivine veistoksineen, joka kuitenkin jäi toteuttamatta täydessä mitassaan kun Ranskan kruunun rahavarat loppuivat vuoden 1585 sisällissodan aikana. Yli kaksisataa vuotta myöhemmin Ranskan vallankumouksen jälkeen vuonna 1793, väkijoukko ryösti hautaholvin ruumisarkut ja heitti Henrikin sekä kuningatar Catherinen luut samaan kuoppaan muiden Ranskan kuninkaiden ja kuningattarien kanssa.
Ranskan kuninkaaksi tuli vanhin poika 15-vuotias Frans II, joka kuoli jo 16-vuotiaana. Seuraavat pojat Kaarle IX ja Henrik III seurasivat tämän jälkeen toisiaan valtaistuimelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henrik II (Ranska) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Frans I | Ranskan kuningas | Seuraaja: Frans II |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  FID  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef 
Henrik II:n ja Catherine de' Medicin lapset
Henrik II:n ja Montgomeryn kreivi Gabriel de Lorgesin välinen taistelu turnajaisissa 30. kesäkuuta 1559. Saksalainen 1500-luvun puupiirros, teoksesta "Catherine de Medicis et Henri III" Historia
Valois-suvun rotunda hautakappelin keskellä sijainnut Henrik II:n hautamonumentti 1600-luvulla Saint-Denis'n basilikassa
Käännös suomeksi
John Gill

John Gill
John Gill (23. marraskuuta 1697 – 14. lokakuuta 1771) oli englantilainen baptistipastori, raamatuntutkija ja teologi, joka piti kiinni kalvinistisesta soteriologiasta eli pelastusopista. Hän syntyi Ketteringissä Northamptonshiren osavaltiossa ja kävi Ketteringin lukioa, jossa hän hallitsi latinan klassikot ja oppi kreikan jo 11-vuotiaana. Hän jatkoi itseopiskelua kaikessa aina logiikasta hepreaan, ja hänen rakkautensa jälkimmäistä kohtaan säilyi koko hänen elämänsä ajan.
Varhainen elämä ja koulutus

Noin 12-vuotiaana Gill kuuli  William Wallisin saarnan tekstistä: "Ja Herra Jumala kutsui Aadamia ja sanoi hänelle: Missä olet?" ( 1. Moos. 3:9 ). Sanoma pysyi Gillin kanssa ja johti lopulta hänen kääntymykseensä. Vasta seitsemän vuotta myöhemmin hän tunnusti julkisesti uskonsa.
Pastoraalinen työ

Hänen ensimmäinen pastoraalityönsä oli harjoittelijana John Davisin avustajana Higham Ferrersissä vuonna 1718 21-vuotiaana. Hänestä tuli pastori Strict Baptist -kirkossa Goat Yard Chapelissa, Horsleydownissa, Southwarkissa vuonna 1719. Hänen pastoraattinsa kesti 51 vuotta. Vuonna 1757 hänen seurakuntansa tarvitsi suurempia tiloja ja muutti Carter Laneen, St. Olave's Streetille, Southwarkiin. Tätä baptistikirkkoa paimensi pastorina aikoinaan Benjamin Keach, ja siitä tuli myöhemmin New Park Streetin kappeli ja sittemmin Metropolitan Tabernacle, jossa Charles Spurgeon oli pastorina.
Gillin palvelustyön aikana seurakunta tuki voimakkaasti George Whitefieldin saarnatyötä läheisessä Kennington Commonissa .
Erilaisia teoksia

Vuonna 1748 Aberdeenin yliopisto myönsi Gillille jumaluuden tohtorin kunnia-arvon . Hän oli syvällinen tutkija ja tuottelias kirjailija. Hänen tärkeimmät teoksensa ovat:
The Doctrine of the Trinity Stated and Vindicated ( Lontoo, 1731)
The Cause of God and Truth (Arkistoitu – Internet Archive) (4 osaa, 1735–1738), retortti Daniel Whitbyn kirjaan Five Points
An Exposition of the New Testament (3 osaa, 1746–1748), joka yhdessä hänen teoksensa Exposition of the Old Testament (6 osaa, 1748–63) muodostaa hänen magnum opuksensa
Kokoelma saarnoja ja traktaatteja
Väitöskirja heprean kielen muinaisuudesta, kirjaimista, vokaalikohdista ja aksenteista (1767)
A Body of Doctrinal Divinity (1767)
A Body of Practical Divinity (1770) .
Gill myös toimitti ja uudelleen julkaisi antinomi-teologi Tobias Crispin teoksia.
Merkitys

John Gill oli ensimmäinen merkittävä kirjoittava baptistiteologi, ja hänen työnsä säilytti vaikutuksensa 2000-luvulle asti. Gillin suhde hyperkalvinismiin englantilaisessa baptistielämässä on keskustelunaihe. Peter Toon on väittänyt, että Gill oli itse hyperkalvinisti, mikä tekisi Gillistä baptistihyperkalvinismin isän. Tom Nettles ja Timothy George [3][4][5] ovat kuitenkin väittäneet, että Gill ei ollut hyperkalvinisti. Primitiiviset baptistit ja siihen liittyvät ryhmät arvostavat edelleen suuresti Gillin teoksia.
Aiheesta muualla

The Cause of God and Truth, John Gill (1738)
The Emergence of Hyper-Calvinism in English Nonconformity, 1689–1765, kirjoittanut Peter Toon.
The Emergence of Hyper-Calvinism in English Nonconformity, 1689–1765, kirjoittanut Peter Toon (1967)
John Gillin Exposition of the Old and New Testament – hänen magnum opus
John Gill -arkisto, joka sisältää suurimman osan Gillin julkaisemista teoksista, mukaan lukien monet saarnat ja traktaatit, The Cause of God and Truth, A Body of Doctrinal Divinity, A Body of Practical Divinity ja Salomon's Song .
Kristus yksin on korotettu pyhien täydellisyydessä ja rohkaisussa synneistä ja koettelemuksista huolimatta : ovat Tobias Crispin täydellisiä teoksia, jotka sisältävät viisikymmentäkaksi saarnaa useista valituista Raamatun teksteistä. . . Osa 1/2 . (1832, 7. painos. ) John Gill -painos. Ladattava PDF, jota voi lukea verkossa.
Kristus yksin on korotettu pyhien täydellisyydessä ja rohkaisussa synneistä ja koettelemuksista huolimatta : ovat Tobias Crispin täydellisiä teoksia, jotka sisältävät viisikymmentäkaksi saarnaa useista valituista Raamatun teksteistä. . . Osa 2/2 . (1832, 7. painos. ) John Gill -painos. Ladattava PDF, jota voi lukea verkossa.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Australia  Korea  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Hesykhios Jerusalemilainen

Hesykhios Jerusalemilainen (k. n. 450) oli kirkkoisänä pidetty pappismunkki, joka vaikutti Jerusalemissa 400-luvun ensimmäisellä puoliskolla.
Hesykhios kirjoitti mahdollisesti koko Raamatun kattavan selitysteoksen, sillä hänen on kerrottu selittäneen kaikki pyhät kirjoitukset. Valtaosa hänen tuotoksistaan on sittemmin kadonnut, mutta häneltä on säilynyt muun muassa Psalmien kirjan kommentaari ja saarnoja. Hän oli taitava kirjoittaja, joka käytti toisinaan myös runollista sävyä.
Hesykhios Jerusalemilaisen teologia sijoittui aleksandrialaisen ja antiokialaisen koulukunnan välimaastoon, joskin lähemmäs aleksandrialaista. Hän oli areiolaisuuden ja nestoriolaisuuden vastustaja. Hänellä oli huomattava rooli aikansa keskustelussa Kristuksen luonnon määrittelystä.
500-luvulla Jerusalemiin oli perustettu Hesykhioksen muistolle vihitty kirkko, ja häntä kunnioitettiin kirkon opettajan ja teologin arvonimillä. Hänen muistopäiväkseen muodostui 28. maaliskuuta. Myöhemmin hänen muistonsa jäi muiden kirkkoisien varjoon, kunnes hän tuli taas tunnetuksi 1900-luvulla Michel Aubineaun julkaistua hänen kirjoituksiaan.
Elisabet Hermodsson

| Elisabet Hermodsson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1927 Göteborg, Ruotsi
Kuollut: 2017 (89–90 vuotta)
Kansalaisuus:  Ruotsi
Ammatti:  kirjailija, taidemaalari
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Elisabet Hermodsson (1927 Göteborg, Ruotsi – 2017) oli ruotsalainen kirjailija.
Hermodsson opiskeli Konstfackskolanissa. Hänen puolisonsa oli taiteilija Olof Hellström.
Hermodsson edustaa tuotannossaan kristillistä marxismia, ja hänen teemojaan ovat naisnäkökulma, sosiaalinen ja poliittinen vastuu ja taiteen vapaus. Tuotantonsa alkukaudella hän julkaisi runoja, mutta myöhemmin hän on kirjoittanut myös proosaa, kuten romaanisarjan, jonka ensimmäinen osa Samtal under tiden ilmestyi 1983.
Suomennettu tuotanto

Et ole ymmärtävä, runo, suom. Senta Teräsalmi, teoksessa: 80–90: pohjoismainen antologia, Helsinki: Laatusana 1990 ISBN 951-9062-24-6
Aiheesta muualla

Elisabet Hermodsson Svenskt kvinnobiografiskt lexikon (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Zbigniew Herbert

| Zbigniew Herbert |
| --- | --- |
 Zbigniew Herbert
Henkilötiedot
Syntynyt: 1924 Lviv, Puola
Kuollut: 1998 (73–74 vuotta) Varsova, Puola
Kansalaisuus:  Puola
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: puola
Tuotannon kieli: puola, englanti
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Zbigniew Herbert (1924 Lviv, Puola– 1998 Varsova, Puola) oli puolalainen runoilija. Hän käsittelee tuotannossaan ajankohdan ongelmia historian ja humanistisen kulttuuriperinteen näkökulmasta. Hän on kirjoittanut myös kuunnelmia ja esseitä.
Jussi Rostin suomentama Herbertin runojen kokoelma Kyynelten teknologiasta (WSOY, 2005) on saanut 2006 Kääntäjäkarhu-palkinnon.
Herbert syntyi Lvivissä, missä hän myös aloitti opintonsa. Hän taisteli toisen maailmansodan aikana vastarintaliikkeessä. Myöhemmin Herbert opiskeli Krakovassa ja Toruńissa. Hänen runouttaan julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1950 Dziś i jutro -lehdessä. Ensimmäinen kokoelma Struna światła on vuodelta 1956. Hän saavutti nopeasti arvostusta, ja jo 1960-luvulla runoja käännettiin englanniksi. Asuttuaan Pariisissa, Berliinissä ja Yhdysvalloissa Herbert palasi vuonna 1992 kotimaahansa Puolaan.lähde?
Herbert kuoli Varsovassa 73 vuoden ikäisenä.
Suomennetut teokset

Kyynelten teknologiasta, suom. Jussi Rosti, WSOY 2005 ISBN 951-0-30830-7 Sarja: NVL:n ja WSOY:n käännöslyriikkasarja