stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl-Vilhelm Grünn
Luottamustoimet

Grünn toimi Kuormitusohjeiden ja pakko-ottolautakuntien ajoneuvojen valintaa koskevia ohjeita laatineen komitean jäsenenä ja sihteerinä vuonna 1924 ja Helsingin komennuskomppanian supistamista suunnitelleen komitean puheenjohtajana vuonna 1927 sekä puolustuslaitoksen rauhanaikaisen varastokirjanpidon yksinkertaistuttamista ja kodifioimista suunnitelleen toimikunnan puheenjohtajana vuosina 1929–1930. Hän toimi 2. Divisioonan kunniatuomioistuimen jäsenenä vuosina 1935–1938. Hän toimi Lahden väestönsuojelulautakunnan varapuheenjohtajana vuosina 1939–1945 ja Lahden Aseveljet ry:n puheenjohtajana vuosina 1940–1944 ja kunniajäsenenä vuodesta 1944 alkaen. Lahden mallasjuoma Oy:n hallituksen jäsenenä hän oli vuodesta 1941 ja Lahden purjehdusseuran varakommodorina vuosina 1945–1948 sekä Lahden teollisuusseuran hallituksen jäsenenä ja varapuheenjohtajana vuosina 1947–1951 ja 1953–1961. Jyväskylän juomatehtaan hallituksen jäsenenä hän toimi vuosina 1957–1968 ja Antti Räsänen Oy:n hallituksen jäsenenä vuosina 1958–1968 sekä Hämeen Salvan päätoimittajana vuosina 1941–1944.
Julkaisut

Kenttäpalveluksen opas kuvin ja sanoin, 1931.
Tampereen Rykmentti 1918–1938 (toimituskunnan puheenjohtaja)
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1919  Kapteeni 16. toukokuuta 1921  Majuri 16. toukokuuta 1927  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1931  Eversti 1940  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 16. toukokuuta 1927 |      |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Väestönsuojelun ansiomitali  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Polangenin kurssilaisia räjäytysharjoituksessa. Etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Albert Mellis
Robert van Gulik

| Robert van Gulik |
| --- | --- |
 Robert van Gulik 1945.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1910 Zutphen, Alankomaat
Kuollut: 1967 (56–57 vuotta) Haag, Alankomaat
Kansalaisuus:  Alankomaat
Ammatti:  kirjailija, kalligrafi, diplomaatti
Kirjailija
Äidinkieli: hollanti
Tuotannon kieli: englanti, hollanti
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Robert van Gulik (1910 Zutphen, Alankomaat – 1967 Haag, Alankomaat) oli alankomaalainen kirjailija ja diplomaatti.
Gulik opiskeli lakia ja itämaisia kieliä. Hän toimi diplomaattina ja oli vuoteen 1942 Kaukoidässä. Sittemmin hän oli diplomaattina Washingtonissa, Syyriassa ja Malesiassa sekä vuodesta 1965 Alankomaiden Japanin-suurlähettiläänä.
Gulikin teokset käsittelevät Kiinan kulttuuria eri aloilta. Hän oli myös kalligrafi ja teki kuvituksia. Hän kirjoitti kaunokirjalliset teoksensa yleensä historiallisten tapausten pohjalta. Esimerkiksi tuomari Dee -kirjojen mallina on 600-luvulla elänyt Tang-dynastian aikainen tuomari Dee Jen-djieh. Hän toteuttaa niissä kungfutselaista ihannetta, jonka mukaan paha saa palkkansa.
Suomennetut teokset

Keisarin helmi: kiinalainen salapoliisiromaani, (The emperor's pearl), suom. Juhani Jaskari, WSOY 1964 Sapo 67
Kummitusluostari: kiinalainen salapoliisiromaani, (The haunted monastery), suom. Eila Pennanen, WSOY 1966 Sapo 76
Temppelin aave (The phantom of the temple), suom. Leif Forsblom, WSOY 1967 Sapo 82
Kiinalaiset kultamurhat (Chinese gold murders), suom. Panu Pekkanen, WSOY 1971 Sapo
Kiinalaiset kellomurhat (The Chinese bell murders), suom. Kersti Juva ja Kristiina Rikman, WSOY 1972 ISBN 951-0-00182-1 Sapo 133
Kiinalaiset järvimurhat (The chinese lake murders), suom. Kristiina Rikman, WSOY 1973 ISBN 951-0-00785-4 Sapo 145
Kiinalaiset sokkelomurhat (The Chinese maze murders), suom. Kristiina Rikman, WSOY 1973 ISBN 951-0-05770-3 Sapo 156
Kiinalaiset naulamurhat (The Chinese nail murders), suom. Kristiina Rikman, WSOY 1974 ISBN 951-0-06090-9 Sapo 160
Murha Kantonissa (Murder in Canton), suom. Kristiina Rikman, WSOY 1975 ISBN 951-0-07207-9 Sapo  187
Kaulanauha ja kalebassi (Necklace and calabash), suom. Kristiina Rikman, WSOY 1977 ISBN 951-0-07985-5 Sapo 203
Yksi kaksi kolme – kuolema (The willow pattern), suom. Kristiina Rikman, WSOY 1978 ISBN 951-0-08516-2 Sapo 213
Apina ja tiikeri (The monkey and the tiger), suom. Kristiina Rikman, WSOY 1973 ISBN 951-0-08978-8 Sapo 229
Runoilijat ja kuolema (Poets and murder), suom. Kristiina Rikman, WSOY 1984 ISBN 951-0-12084-7 Sapo 283
Punainen paviljonki (The red pavilion), suom. Kristiina Rikman, WSOY 1996 ISBN 951-0-20970-8 Sapo 383
Tuomari Dee ja varjostimen arvoitus (The lacquer screen), suom. Kristiina Rikman, WSOY 1997 ISBN 951-0-21833-2 Sapo 403
Viisi suotuisaa pilveä ja muita kertomuksia (Judge Dee at work), suom. Kristiina Rikman, WSOY 1998 ISBN 951-0-22530-4 Sapo 411
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Robert van Gulik Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Greenwichin kuninkaallinen observatorio

| Greenwichin kuninkaallinen observatorio |
| --- | --- |
 Greenwichin kunin­kaallinen observatorio. Kahdeksan­kulmaisen huoneen (Octagon Room) katolla aikamerkkipallo.
Sijainti:  Greenwich, Royal Borough of Greenwich, Greenwich, Yhdistynyt kuningaskunta
Koordinaatit:  51°28′40″N 0°00′05″W﻿ / ﻿51.47783°N 0.00139°W﻿ / 51.47783; -0.00139
Korkeus merenpinnasta:  68  m
Tyyppi:  tähtitorni (en) ja nähtävyys
IAU-tunnus:  000
Arkkitehti:  Christopher Wren
Perustettu:  4. maaliskuuta 1675
Avattu:  1675
Kotisivu:  www.rmg.co.uk/royal-observatory
Flamsteed House vuonna 1824.
Greenwichin kuninkaallinen observatorio posti­kortissa noin vuonna 1902.
Observatoriosta projisoitu laser, joka osoittaa nollameridiaanin.
Greenwichin kuninkaallinen observatorio (engl. Royal Observatory, Greenwich, aiemmin Royal Greenwich Observatory) on Lontoon Greenwichissä sijaitseva tähti­tieteellinen observatorio, jolla on suuri merkitys tähti­tieteen ja navigoinnin historiassa. Parhaiten se tunnetaan paikkana, jonka mukaan nollameridiaani on määritelty. Se sijaitsee kukkulalla Greenwich Parkissa Thames-joen ala­juoksun etelä­rannalla.
Observatorion perustami­sesta päätti kuningas Kaarle II vuonna 1675, ja sen peruskivi muurattiin samana vuonna 10. elokuuta. Samaan aikaan kuningas perusti myös kunin­kaallisen tähti­tieteilijän, Astronomer Royalin viran, jonka haltijan oli toimittava observatorion johtajana ja ”mitä huolelli­simmin ja ahke­rimmin oikais­tava taivaiden liikkeestä ja kiintotähtien sijainnista laaditut taulukot, jotta voitaisiin määrittää suuresti kaivatut paikkojen pituus­piirit meren­kulun taidon täydel­lis­tä­miseksi”. Ensimmäiseksi kuninkaalliseksi tähti­tieteilijäksi hän nimitti John Flamsteedin. Rakennus valmistui kesällä 1676. Ensimmäisen johtajansa mukaan rakennuksen vanhimmasta osasta käytetään nimitystä ”Flamsteed House”.
Observatorion tieteellinen toiminta siirrettiin vaiheittain muualle 1900-luvun alku­puolella, ja alku­peräinen Greenwichin observatorio toimii nykyisin museona, josta on tullut suosittu turisti­nähtävyys.
Historia

Greenwichin observatorion paikkeilla on ollut huomattavia rakennuksia Vilhelm Valloittajan ajasta saakka. Lähellä nykyistä merimuseota sijaitseva Greenwich Palace on Henrik VIII:n synnyin­paikka; Tudor-dynastia asui Greenwichin linnassa, joka oli nykyisen observatorion paikalla.
Kuninkaallisen tähti­tornin perustamista ehdotti vuonna 1764 Jonas Moore, joka toimiessaan tykistön kenraalina sai kuningas Kaarle II:n vakuuttumaan siitä, että observatorio oli tarpeellinen ja että John Flamsteed oli nimitettävä sen johtajaksi. Tykistö­virasto sai tehtäväkseen observatorion rakentamisen, ja Moore toimitti sinne omalla kustan­nuk­sellaan tärkeimmät havainto­välineet ja muut laitteet. Observatorion vanhimman osan, Flamsteed Housen, suunnitteli Christopher Wren, toden­näköisesti Robert Hooken avustuksella, ja se oli ensimmäinen Britanniaan tieteellisiin tarkoituksiin suunniteltu rakennus. Rakennus­kustannukset olivat 520 puntaa, mikä ylitti budjetin 20 punnalla. Rakennusaineet saatiin suurelta osin Duke Humphreyn tornin perustuksista, mikä johti Flamsteedin harmiksi siihen, että rakennuksen suuntaus poikkesi todellisesta pohjois­suunnasta noin 13 astetta.
Alkuperäisessä observa­toriossa oli aluksi Flamsteedin tähti­tieteellisten taulukkojen laatimiseksi käyttämiä tieteellisiä kojeita. Myöhemmin se sai muitakin tehtäviä kuten virallisen ajan ilmoittamisen, ja sinne sijoitettiin myös merenkulun almanakkaa (The Nautical Almanac) julkaiseva Her Majesty's Nautical Almanac Office.
Moore lahjoitti kaksi Thomas Tompionin rakentamaa kelloa, jotka sijoitettiin 20 jalan korkuiseen Octagon Room -nimiseen, rakennuksen keskeisimpään huoneeseen. Ne olivat epätavallista mallia: kummassakin oli 3,96 metrin (13 jalan) pituinen heiluri, jonka heilahdus­aika oli neljä sekuntia. Ne olivat myös tuon ajan tarkimmat kellot, joiden käynti poikkesi oikeasta ajasta vain seitsemän sekuntia vuoro­kaudessa.
Historia > Greenwichin meridiaani

Brittiläiset tähti­tieteilijät ovat vanhastaan käyttäneet Kuninkaallista tähti­tornia mittausten lähtö­kohtana. Rakennuksen läpi kulkee kuitenkin neljä meridiaania, jotka eri aikoina on määritelty nolla­meridiaaneiksi. Vuonna 1851 käyttöön otettu ja kansain­välisessä konferenssissa vuonna 1884 vahvistettu nolla­meridiaani kulkee observatoriossa olevan George Biddell Airyn rakentaman meridiaaniympyrän kautta. Nolla­meridiaani merkittiin jo varhain observatorion pihalle messinkisellä nauhalla, joka myöhemmin on vaihdettu ruostu­matto­masta teräksestä valmis­tettuun, ja joulu­kuun 16. päivästä 1999 lähtien se on merkitty öisin myös voimak­kaalla vihreällä laserilla, joka loistaa rakennuksen pohjois­puolella Lontoon öisellä taivaalla.
Nykyisin on kuitenkin otettu käyttöön uusi nolla­meridiaani, joka sijaitsee 5,31 kulmasekuntia idempänä ja ohittaa Greenwichin observatorion 102,5 metriä sen itä­puolelta. Näin ollen Airyn meridiaani­ympyrän koordinaatit nykyisen käytännön mukaisesti ovat 51°28′40,1235″ pohjoista leveyttä, 0°0′5,31″ läntistä pituutta.
Historia > Greenwichin aika

Greenwichin keski­aurinko­aika (engl. Greenwich Mean Time, lyh. GMT) määriteltiin vuoteen 1954 saakka Greenwichissä tehtyjen tähti­tieteellisten havaintojen avulla. Sen jälkeen GMT laskettiin muissa observatorioissa tehtyjen havaintojen perusteella. GMT:n nykyinen virallinen nimitys on Universal Time (UT), ja se lasketaan galaksin ulko­puolisten radio­lähteiden avulla ja muunnetaan sen jälkeen muihin muotoihin, joita ovat esimerkiksi UT0 (UT kaukaisessa observa­toriossa), UT1 (UT korjattuna napa­liikkeen vuoksi) ja UTC (Coordinated Universal Time, UT SI-järjestelmän mukaisina sekunteina korjattuna karkaussekuntien avulla siten, että se poikkeaa UT1:stä enintään 0,9 sekuntia).
Jotta muiden olisi helpompi tarkastaa kellonsa GMT:n mukaiseksi, kuninkaallinen tähtitieteilijä asetti vuonna 1833 observatorion huipulle aika­merkki­pallon. Se pudotetaan edelleen alas joka päivä ympäri vuoden klo 13 Britannian virallista aikaa, joka on talvella sama kuin GMT, mutta tunnin sitä edellä kesä­ajan ollessa voimassa.
Historia > Pommi-isku vuonna 1894

Observatorioon kohdistui pommi-isku 15. helmikuuta 1894. Se oli toden­näköisesti ensimmäinen "kansainvälisen terrorismin" ilmentymä Britanniassa. Pommi räjähti vahingossa ollessaan vielä ranskalaisen 26-vuotiaan anarkistin Martial Bourdinin kädessä Greenwich Parkissa lähellä observatoriota. Bourdin kuoli 30 minuuttia myöhemmin. Ei tiedetä, miksi hän valitsi kohteekseen observatorion tai oliko se tarkoitettu räjähtämään muualla. Kirjailija Joseph Conrad kirjoitti tapauksen pohjalta romaanin Anarkistit (engl. The Secret Agent).
Historia > Muualle siirretty Royal Greenwich Observatory

Suuren osan 1900-lukua Royal Greenwich Observatory -niminen tutkimuslaitos (RGO) ei nimestään huolimatta toiminut Greenwichissä. Vuonna 1924 laitoksen magnetismia tutkiva ja meteoro­loginen osasto siirrettiin Abingeriin, koska tuolloin Greenwichin läheisyydessä kulkeva rautatie sähköis­tettiin ja sen sähkövirta häiritsi magneettisia mittauksia. Itse asiassa jo sitä ennen laitoksen oli ollut huomautettava, etteivät sen läheisyydessä kulkevat raitiovaunut saaneet käyttää kiskoja ja maata käyttämänsä virran paluu­johtimena.
Toisen maailman­sodan alettua vuonna 1939 monet osastot evakuoitiin, osa muualle Lontooseen, osa Abingeriin, Bradfordiin ja Bathiin, ja toiminnot Greenwichissä vähennettiin pienimpään mahdolliseen.
Sodan jälkeen vuonna 1947 observatorio päätettiin siirtää Herstmonceuxin linnaan ja sitä ympäröivälle 1,3 km²:n alueelle, 70 kilometriä eteläkaakkoon Green­wichistä lähelle Hailshamia East Sussexia. Päätös tehtiin, koska valosaaste haittasi havaintoja Lontoossa. Vaikka kuninkaallinen tähti­tieteilijä Harold Spencer Jones muutti linnaan 1948, tieteellinen henkilö­kunta pysyi Greenwichissä, kunnes observatorion rakennukset valmistuivat vuonna 1957. Pian jälkeen muut aiemmin toisistaan erilleen sijoitetut osastot siirtyivät nekin kaikki Herstmonceuxiin.
Isaac Newtonin teleskooppi rakennettiin Herstmonceuxissa vuonna 1967, mutta vuonna 1979 se siirrettiin Kanarian­saarille Roque de los Muchachosin observatorioon. Vuonna 1990 Greenwichin kuninkaallinen observatorio siirrettiin Cambridgeen.
Vuonna 1998 Cambridgessä toiminut lakkautettiin Hiukkas­fysiikan ja tähti­tieteen tutkimus­neuvoston päätöksen mukaisesti. The Nautical Almanacia julkaiseva Her Majesty’s Nautical Almanac Office siirtyi tällöin Rutherford Appleton Laboratoryn yhteyteen. Muu toiminta siirtyi Edinburghiin UK Astronomy Technology Centreen. Linnan alueella toimivat nykyisin kanadalaisen Queen's Universityn kansain­välinen opinto­keskus ja The Observatory Science Centre, jota ylläpitää Science Projects Limited.
Aikajana

1675 Greenwichin kuninkaallinen observatorio (Royal Observatory, Greenwich) perustettiin
1924 Tähtitornista alettiin 5. helmikuuta lähettää tunneittain aikamerkkejä radioteitse
1948 Astronomer Royal muutti Herstmonceux'iin.
1957 Kuninkaallinen observatorio muutti kokonaan Herstmonceuxiin. Sen nimi muutettiin muotoon Royal Greenwich Observatory (RGO).
1990 RGO muutti Cambridgeen.
1998 RGO lakkautettiin. Greenwichissa sijaitseva rakennus sai jälleen nimen Royal Observatory, Greenwich, ja se on nyt osa Kansallista merimuseota
Greenwichin observatorio nykyään

Nykyään observatorion rakennuksessa on museo, joka on osa National Maritime Museumia.
Siellä on esillä tähti­tieteellisiä ja navigoinnissa käytettäviä kojeita, joista huomattavimpia ovat John Harrisonin rakentama, palkittu meren­kulkijoiden kronometri, H4, ja sen kolme edeltäjää, joskin ne kaikki ovat Yhdistyneen kuningas­kunnan puolustus­ministeriön omaisuutta. Lisäksi siellä on muita historiallisesti merkittäviä kelloja, jotka osoittavat, miten aikaa pystyttiin mittaamaan tähti­tieteellisiin ja meren­kulun tarkoituksiin yhä tarkemmin, muun muassa venäläisen F. M. Fedchencon 1900-luvun puolivälissä rakentama, tarkin koskaan rakennettu heilurikello. Museossa on myös Howard Grubbin 28-tuumainen peilikaukoputki vuodelta 1893, suurin lajissaan Britanniassa. Shepherdin kello observatorion portin ulko­puolella on varhainen esimerkki synkronoidusta kellosta. Helmikuussa 2005 observatorion yhteyteen alettiin rakentaa uutta planetaariota, joka sai nimen Peter Harrison Planetarium ja avattiin 25. toukokuuta 2007. Samalla sinne rakennettiin uusia näyttely- ja opetustiloja. Sillä on nykyisin IAU:n observatoriotunniste 000.
Kirjallisuutta

Greenwich Observatory: ... the Royal Observatory at Greenwich and Herstmonceux, 1675–1975 . Lontoo: Taylor & Francis, 1975:
1. osa: Origins and early history (1675–1835), kirj. Eric G. Forbes. ISBN 0-85066-093-9
2. osa: Recent history (1836–1975), kirj. A.J. Meadows. ISBN 0-85066-094-7
3. osa: The buildings and instruments, kirj. Derek Howse. ISBN 0-85066-095-5
Greenwich Time and the Longitude. Lontoo: Philip Wilson, 1997, kirj. Derek Howse. ISBN 0-85667-468-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luettelo Greenwichin kuninkaallisen observatorion arkistoista (ylläpitäjä Cambridgen yliopiston kirjasto) (Arkistoitu – Internet Archive)
"Where the Earth's surface begins—and ends", Popular Mechanics, December 1930
HM Nautical Almanac Office
The Royal Observatory, Greenwich, now part of the National Maritime Museum
Aerial View of The Royal Observatory, Greenwich at Google Maps
The National Maritime Museum
Castle in the sky – The story of the Royal Greenwich Observatory at Herstmonceux
A Personal History of the Royal Greenwich Observatory at Herstmonceux Castle, 1948–1990, kirjoittanut laitoksen henkilökuntaan kuulunut George Wilkins
The Observatory Science Centre
Isaac Newton Group of Telescopes
Kuvaluettelo pituuspiirimerkinnöistä
Karttunen, Hannu: Vanhin tiede – Tähtitiedettä kivikaudesta kuulentoihin, s. 518.  ("Royal Greenwich Observatory")  Helsinki:  Ursa, 2003.  ISBN 978-952-5329-26-1
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Royal Greenwich Observatory
24-tuntinen kello observatorion portilla (Shepherd Gate). Sen tuntiosoitin tekee poikkeuksellisesti vain yhden kierroksen vuorokaudessa.
Entinen Royal Greenwich Observatory Herstmonceuxissa, East Sussexissa
Greenwichin kuninkaallinen observatorio
Standardipituusmittoja Greenwichin observatorion seinillä: 1 jaardi (3 jalkaa), 2 jalkaa, 1 jalka, 6 tuumaa (1/2 jalkaa) ja 3 jalkaa. Nämä mitat ovat täsmällisiä 60 Fahrenheit-asteen (noin 16 °C:n) lämpötilassa.
Käännös suomeksi
Ceres

| 1 Ceres |
| --- | --- |
 Ceres NASA:n Dawn-luotaimen kuvamaana
Löytäminen
Löytäjät:  Giuseppe Piazzi
Löytöaika:  1. tammikuuta 1801
Kiertoradan ominaisuudet
Keskietäisyys Auringosta:  413 715 000 km 2,766 AU
Pienin etäisyys Auringosta:  381 419 582 km 2,544 AU
Suurin etäisyys Auringosta:  447 838 164 km 2,987 AU
Eksentrisyys:  0,08
Kiertoaika Auringon ympäri:  4,6 vuotta
Synodinen kiertoaika:  366,7 d
Keskiratanopeus:  17,882 km/s
Inklinaatio:  10,587°
Kuiden lukumäärä:  0
Fyysiset ominaisuudet
Päiväntasaajan halkaisija:  975 km
Pinta-ala:  2,850,000 km2
Massa:  9,445×1020 kg 
Keskitiheys:  2,08 g/cm3
Putoamiskiihtyvyys pinnalla:  0,26 m/s2
Pyörähdysaika:  0 d 9 h 7,2 m
Akselin kaltevuus:  3°
Absoluuttinen kirkkaus:  3,34
Albedo:  0,113
Pakonopeus:  0,51 km/s
Asteroidiluokka:  C/G
Pinnan lämpötila:  alin: ? keski: 167 K ylin: 239 K
Kaasukehän ominaisuudet
Kaasunpaine:  Minimaalinen?
Koostumus
H2O?:  
Ceres (virallisesti 1 Ceres; symboli: ) on aurinkokuntamme pienin kääpiöplaneetta ja suurin Marsin ja Jupiterin välisen asteroidivyöhykkeen asteroidi. Se on sekä ensimmäisenä löydetty asteroidivyöhykkeen kappale että ensimmäinen löydetty kääpiöplaneetta. Massaltaan 32 prosenttia koko asteroidivyöhykkeen yhteenlasketusta massasta omaava Ceres on myös lähimpänä Aurinkoa sijaitseva kääpiöplaneetta.
Ceresin löysi Giuseppe Piazzi 1. tammikuuta 1801, ja se luokiteltiin alun perin planeetaksi. Ceres on todennäköisesti ainut asteroidivyöhykkeen kappale, joka on kääpiöplaneetta, joskin myös Vesta ja ehkä myös Pallas ja Hygiea saattavat täyttää kääpiöplaneetan määritelmän. IAU:n planeetan määritelmä antaa ymmärtää, että Ceres on aurinkokunnan suurin asteroidi. Jos taas transneptuniset kohteet lasketaan asteroideiksi, niin tällöin Eris ja Pluto ovat suurempia asteroideja kuin Ceres. Sekaannusta asiassa aiheuttaa se, että aikaisemmin synonyymeiksi mielletyt asteroidi ja pikkuplaneetta eivät ole enää niin selvästi synonyymejä kuin aikaisemmin, vaan transneptuniset kohteet luokitellaan usein erilleen asteroideista. NASA:n Dawn-luotain saapui Cereksen luokse ja asettui sitä kiertävälle radalle 6. maaliskuuta 2015.
Löytäminen

Ensimmäisen oletuksen Marsin ja Jupiterin välisestä planeetasta teki Johann Elert Bode vuonna 1772. Oletus perustui Titiuksen–Boden lakiin, jonka avulla pystyttiin laskemaan planeettojen etäisyydet toisiinsa nähden. Laki mahdollisti planeetan sijaitsemisen kyseisellä paikalla. Uranuksen löytäminen 1781 kasvatti teorian uskottavuutta. Franz Xaver von Zachin johtama ryhmä aloitti hypoteettisen planeetan etsinnät. Vaikka he eivät löytäneetkään Cerestä, he löysivät silti kolme muuta suurta asteroidia.
Giuseppe Piazzi löysi Ceresin vahingossa, etsiessään Mayer 87 -nimistä tähteä. Mayer 87 oletettu virhesijainti johtui Francis Wollastonin virheestä tähden sijainnin listauksessa Mayerin luetteloon. Piazzi löysi Mayer 87:n sijasta komeetaksi arvelemansa, tähden kaltaisen liikkuvan kappaleen.
Piazzi tarkkaili Cerestä kaikkiaan 24 kertaa, joista viimeinen oli 11. helmikuuta 1801. Tämän jälkeen sairastuminen keskeytti hänen työnsä, mutta hän ilmoitti löydöstään muille tähtitieteilijöille. Kirjeidensä mukaan hän oli löytänyt komeetan, mutta kirjoitti kuitenkin varauksen: "Koska sen liike on hidasta ja tasaista, uskon löytäneeni jotain paljon parempaa kuin pelkän komeetan." Helmikuun alussa Ceres katosi Auringon taakse. Huhtikuussa Piazzi lähetti täydelliset muistiinpanonsa Orianille, Bodelle ja Lanandalle. Kun tulokset oli tarkastettu, ne julkistettiin syyskuussa Monatliche Correspondenz -nimisessä tähtitieteen julkaisussa.
Saksalainen astronomi Carl Friedrich Gauss laski Ceresin kiertoradan muistiinpanoja hyväksi käyttäen määritystavan Ceresin kiertoradan laskemiseksi. Ceresin ilmestyttyä jälleen Auringon takaa Gauss laski muutamassa viikossa Ceresin kiertoradan ja lähetti työnsä Monatliche Correspondenzin päätoimittajalle 13. joulukuuta 1801. Monatliche Correspondenzin varmisti Ceresin löytyneen uudelleen kiertoradaltaan, ja Ceres nostettiin planeettojen listaan.
Nimeäminen

Ceres nimettiin aluksi Ceres Ferdinandeaksi, joka on yhdistelmä roomalaisen mytologian kasvien jumalattaren Cereksen ja Sisilian kuninkaan Ferdinand III:n nimistä. Napoleonin vallattua Molempain Sisiliain kuningaskunnan vuonna 1798 Ferdinandea ei enää muiden valtioiden mielestä sopinut planeetan nimeksi. Cerestä kutsuttiin lyhyen aikaa Saksassa myös Heran nimellä. Sittemmin nimi Hera annettiin J. C. Watson vuonna 1868 löytämälle toiselle asteroidille. Vuonna 1803 Cereksen mukaan nimettiin alkuaine cerium.