stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kristuksen kirkko, jolla on Elian sanoma

Kristuksen kirkko, jolla on Elian sanoma -liikkeen kirkko.
Kristuksen kirkko, jolla on Elian sanoma (engl. The Church of Christ – ‚The Church With The Elijah Message) on eräs myöhempien aikojen pyhien liikkeeseen kuuluva uskonnollinen yhteisö. Se on eronnut Kristuksen kirkko (temppelin paikka) -yhteisöstä. Sen uskonnäkemykset perustuvat Raamattuun, Nefiläisten kertomukseen, joka on liikkeessä käytetty nimi Mormonin kirjasta sekä 117 sanomaan (engl. Messages), jotka ylösnousseen Johannes kastajan kerrotaan tuoneen vuosina 1927–1994 enkelin hahmossa liikkeen perustajalle Otto Fettingille (1871–1933) ja hänen seuraajalleen W. A. Dravesille (1912–1994). Johannes kastajan kerrotaan tällöin ilmestyneen Vanhan testamentin profeetta Elian hahmossa ja voimassa. Tämän takia hänen antamiaan sanomia kutsutaan Elian sanomiksi.
Kirkon näkemyksen mukaan Jumala käytti profeetta Joseph Smithiä (1805–1844) mahtavana aseenaan. Hänen kauttaan Mormonin kirja käännettiin ja Kristuksen tosi kirkko kaikkine valtuuksineen ennallistettiin maan päälle. Kirkko katsoo kuitenkin Smithin langenneen viimeisinä vuosinaan pois Jumalasta ja hänen sanastaan (kuten kuningas Salomon Vanhassa testamentissa). Tämän takia Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkkoa ei pidetä Kristuksen tosi kirkkona maan päällä. Kristuksen kirkko, jolla on Elian sanoma hylkää myös Smithin loppukauden ilmoituksen ja niiden myötä sekä Kallisarvoisen helmen että Opin ja liitot, joita MAP-kirkko pitää pyhinä kirjoituksina.
Koska kirkko ei pidä Joseph Smithiä auktoriteettinaan, se ei myöskään pidä itseään mormonistisena yhteisönä. Se näkee itsensä pikemminkin Smithin aloittaman työn jatkajana. Kirkko on julkaissut traktaatin "We are not Mormons" ("Me emme ole mormoneja"), jossa sanotaan: "Tekeekö sinusta katolilaisen, jos uskot Raamattuun?"
Pääerot Myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkkoon

Kirkko pitää Mormonin kirjaa pyhänä kirjoituksena, mutta se tunnetaan nimellä "Nefiläisten kertomus" (engl. "The Record of the Nephites"). Vain vuoden 1830 alkuperäisversion tekstiä pidetään aitona.
Kirkon jäsenet kutsuvat itseään "kristityiksi", ei "pyhiksi".
Kirkolla ei ole presidenttiä tai muuta johtajaa, vaan Jeesusta Kristusta pidetään kirkon johtajana. Kirkon hallinnosta vastaavat apostolit, jotka hallitsevat kirkkoa tasavertaisina työtovereina.
Moniavioisuus torjuttiin alusta saakka ilman poikkeuksia. Myöskään avioliittoa "täksi ajaksi ja iankaikkisuudeksi" ei ole.
Kirkko ei tee sijaistoimituksia kuolleiden puolesta. Myöskään sukututkimusta ei ole.
Endaumenttia ja muita salaisia temppelirituaaleja ei ole.
Oppi Jumalan kehittymisestä (siis ajatus, että Jumala olisi kerran ollut, kuten me olemme) torjutaan täysin, samoin kuin ajatus ihmisen kehittymisestä kuoleman jälkeen jumalaksi.
Pääerot muihin kristillisiin kirkkoihin

Raamatun lisäksi katsotaan olevan myös muita kanonisia pyhiä kirjoituksia. Nefiläisten kertomuksen lisäksi kirkko tunnustaa 117 sanomaa, jotka ylösnousseen Johannes kastajan kerrotaan antaneen kirkolle profeetta Elian hahmossa. Nämä on julkaistu nimellä "Herran sana" (engl. "The Word of the Lord"). 30 ensimmäistä sanomaa otti vastaan vuodesta 1927 vuoteen 1933 apostoli Otto Fetting. Hänen kuolemansa jälkeen apostoli W. A. Draves otti vastaan sanomia vuodesta 1937 aina vuoteen 1994. Hänen kuolemansa jälkeen Johannes kastaja ei enää ole ilmestynyt, mutta kirkko odottaa uusia ilmestyksiä.
Kirkon opin mukaan Jumala lähetti taivaaseen nousseen profeetta Elian Malakian kirjan lupauksen mukaan (Malakia 3:1-4) maan päälle valmistamaan Jeesuksen Kristuksen tulemista maan päälle (vrt. Luukas 17:10-13). Tämän esikuvan mukaan Jumala on kirkon opetuksen mukaan lähettänyt Elian maan päälle toisen kerran valmistamaan Jeesuksen Kristuksen toista tulemista. Ylösnousseen Johannes kastajan 117 vierailua Fettingin ja Dravesin luo olivat osa tätä valmistustyötä, samoin kuin kirkon odottamat tulevatkin vierailut.
Näillä vierailuillaan Johannes kastaja antoi apostoleille lukuisia neuvoja ja käskyjä, esimerkiksi kirkon virkojen täyttämisestä. Apostolit saivat myös neuvoja henkilökohtaiseen elämäänsä ja hengellisen elämänsä hoitamiseen. Johannes kastaja antoi myös varoituksen ja lohdun sanoja sekä profetioita kirkolle ja sen yksittäisille jäsenille. Hän antoi myös opillisia neuvoja ja esimerkiksi kuvaili tulevaa temppeliä Independencessä, Missourissa.
Johannes kastajan kerrotaan sanelleen sanomat vastaanottajille sanasta sanaan englanniksi. Nykyään sanomat on käännetty esimerkiksi ranskaksi ja puolaksi.
Opin pääkohdat

Laatimissaan uskonkappaleissa Kristuksen kirkko, jolla on Elian sanoma, tunnustautuu yhteen Jumalaan, taivaan ja maan Luojaan. Se tunnustaa Jeesuksen Kristuksen hänen pojakseen ja ihmiskunnan vapahtajaksi, sekä Pyhän Hengen opettajaksi ja johdattajaksi. Kirkko ei kuitenkaan tunnusta kolminaisuus-oppia. Samoin se kieltää perisynti-opin. Kirkon mukaan ihmisiä rangaistaan heidän omien syntiensä eikä Aadamin synnin takia. Ihminen voi saada syntinsä anteeksi uskomalla Jeesuksen sovitusuhriin sekä olemalla kuuliainen evankeliumin periaatteille. Näitä ovat parannus, usko, upotuskaste sekä kätten päällepaneminen Pyhän Hengen lahjan välittämiseksi.
Kirkko odottaa Jeesuksen kirjaimellista ja näkyvää paluuta sekä tuhatvuotista valtakuntaa. Se tullaan kirkon opin mukaan pystyttämään Amerikan mantereelle. Ennen Jeesuksen tuloa juutalaiset palaavat Palestiinaan ja kaikki Israelin heimot kootaan yhdeksi. Kirkko odottaa myös lopunajallisen temppelin rakentamista Independenceen, Missouriin.
Historia

Kirkon perustaja Otto Fetting kuului Kristuksen kirkko (temppelin paikka) -yhteisöön. Hän asui Port Huronissa, Michiganissa. Alkuvuodesta 1927 hän kertoi Johannes kastajan ilmestyneen hänelle profeetta Elian hahmossa. Koska Kristuksen kirkossa oli totuttu ilmestyksiin ja enkelien vierailuihin, ilmoitus otettiin vastaan innostuneesti. Kastajan ohjeiden mukaan Independenceen, Missouriin piti rakentaa temppeli Herran paluun jouduttamiseksi. Maanmurtotilaisuus pidettiin 6. huhtikuuta 1928, siis samana päivänä jolloin Joseph Smith oli perustanut Kristuksen kirkon. Kastajan kerrottiin tuoneen kirkolle temppelin tarkan pohjapiirustuksen ja ohjaavan rakennustyötä. Perustan kaivamisen yhteydessä maasta löydettiin kaksi kiveä, jotka profeetta Joseph Smith oli haudannut paikalle sata vuotta aiemmin. Ne osoittivat, että profeetta Smith oli halunnut rakentaa temppelin samalle paikalle. Nykyään kivet ovat nähtävissä museossa.
Fetting toimi ensin Kristuksen kirkko (temppelin paikka) yhteisön yhteydessä. Kahdennellatoista vierailullaan Johannes kastaja antoi sanoman, jonka mukaan ne jäsenet, joita ei ollut kastettu yhteisön kasteella, tuli kastaa uudelleen. Fetting itse kuului näihin (hänet oli kastettu Reorganisoidussa myöhempien aikojen pyhien Jeesuksen Kristuksen kirkossa, johon hän oli aikaisemmin kuulunut). Fetting otti kasteen, ja samalla kastettiin noin puolet yhteisön jäsenistä. Tämä merkitsi, että Fettingin seuraajat erosivat omaksi yhteisökseen, joka myös otti nimen "Kristuksen kirkko".
Saman vierailun aikana Johannes kastajan sanottiin antaneen Fettingille samat pappeuden avaimet kuin mitkä hän oli antanut Joseph Smithille ja Oliver Cowderylle 15. toukokuuta 1829. Tämä merkitsi kirkon "uudelleen" perustamista vuonna 1929.
Ennen kuolemaansa 1933 Fetting kertoi saaneensa yhteensä 30 sanomaa Johannes kastajalta. Jotkut hänen seuraajistaan katsovat, että Johannes kastajan vierailut päättyivät hänen kuollessaan. Neljä vuotta myöhemmin, 4. lokakuuta 1937 eräs kirkon nuori vanhin, W. A. Draves kertoi Johannes kastajan ilmestyneen hänellekin. Suurin osa Fettingin seuraajista tunnusti tämän aidoksi ilmestykseksi. Hän kertoi saaneensa 87 sanomaa ennen kuolemaansa 1994. Osa liikkeen kannattajista ei hyväksynyt Dravesin saamia uusia ilmoituksia. He jatkoivat toimintaa Kristuksen kirkon nimellä Independencessä, Missourissa. Fettingiläisten ryhmä toimii siellä vielä nykyäänkin.
Kirkon levinneisyys

Kirkon pääpaikka on Independencessä, Missourin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Kirkolla on noin 12 500 jäsentä. Pääosa heistä asuu Yhdysvalloissa, mutta jäseniä on myös Keniassa, Ugandassa, Intiassa ja Filippiineillä. Euroopassa jäseniä on ennen muuta Saksassa, Isossa-Britanniassa, Belgiassa ja Alankomaissa. Kirkon Euroopan keskuspaikka on Hampurissa.
Kotisivu

The Church of Christ - "The Church With The Elijah Message"
Lauri Nurmi (toimittaja, 1905)

Lauri Nurmi jatkosodan aikana.
Lauri Johannes Nurmi (23. maaliskuuta 1905 Vihti – 18. maaliskuuta 1971 Kerava) oli suomalainen toimittaja ja urheiluvaikuttaja, joka oli 1930–1950-luvuilla yksi Työväen Urheiluliiton johtohahmoista.
Elämä ja ura

Vihdin Nummelassa syntynyt Nurmi muutti vanhempiensa mukana Lohjalle vuonna 1919. Opiskeltuaan Työväen Akatemiassa 1928–1929 hän työskenteli Uusmaan Kunnallislehden päätoimittajana 1931–1937, TUL-lehden toimitussihteerinä 1937–1939 ja päätoimittajana 1940–1945, Suomen Työn toimitussihteerinä 1945, Suomen Sosialidemokraatin urheilutoimittajana 1946–1948, uutispäällikkönä 1949–1950 ja toimitussihteerinä 1951–1957 sekä Päivän Sanomien poliittisena toimittajana vuodesta 1958 lähtien. Muutettuaan Helsinkiin 1937 Nurmi ryhtyi muiden töidensä ohella tekemään lähinnä urheiluun liittyviä radioreportaaseja Yleisradiolle sekä toimi myös urheiluselostajana.
1930-luvulta lähtien Nurmi vaikutti useissa TUL:n elimissä. Piiritason tehtävien ohella hän kuului muun muassa liittotoimikuntaan ja oli järjestövaliokunnan puheenjohtaja. Vuonna 1940 Nurmi oli Urho Rinteen kanssa TUL:n edustajana perustamassa Oy Veikkaus Ab:ta. Hän oli myös yhtiön johtokunnan ja hallintoneuvoston jäsen.
Välirauhan aikana Nurmi toimitti Maaottelumarssin yhteydessä julkaistua Marssilehteä. Jatkosodan hän palveli Tiedotuskomppaniassa, jolloin TUL-lehden päätoimittajan tehtäviä hoitivat Eino Jäntti ja Helge Nygrén. Siviiliin palattuaan Nurmi oli mukana Suomen Aseveliliiton toiminnassa ennen sen lakkauttamista 1945.
Sosialidemokraatteja edustanut Nurmi oli Lohjan ja Keravan kauppalanvaltuustojen jäsen. Hän osallistui kunnalliselämään myös Helsingissä lautakuntien jäsenenä. Presidentin valitsijamiehenä Nurmi oli vuonna 1943.
Teokset

Puntari, Jukka H. ; Koukku (Lauri Nurmi): Sattumia : kaskuja rintamakarhuista, töpinämiehistä ja vähän vanjoistakin.  Helsinki:  Otava, 1944.
Mäkinen, Eikka ; Nurmi, Lauri: Korkealle kansan kunto : TUL:n III liittojuhla 27.–30.VI.1946.  Helsinki:  Tammi, 1946.
Jukola, Martti ; Nurmi, Lauri ; Sevón, Enzio: Suomi urheilee : Finlands idrott av i dag : Sports in Finland : La Finlande sportive : Finnlands Sport im Bild.  Porvoo:  WSOY, 1947.
Jukola, Martti ; Nurmi, Lauri: Sports in Finland : La Finlande sportive : Finnlands Sport in Bild.  Porvoo:  WSOY, 1952.
Jukola, Martti ; Nurmi, Lauri ; Sevón, Enzio: Urheileva Suomi : Finlands idrott av i dag.  Porvoo:  WSOY, 1952.
Kisa ja työ kättä lyö : TUL:n IV liittojuhla 25.–27.6.1954.  Helsinki:  Tammi, 1955.
Nurmi, Lauri ; Lindbergh, Henry: SAK taistelussa : yleislakon vaiheet 1.–9.3.1956.  Helsinki:  Suomen ammattiyhdistysten keskusliitto, 1956.
Oy Veikkaustoimisto Ab 1940–1960.  Helsinki:  Oy Veikkaustoimisto Ab, 1960.
Lauri Lahesalu

| Lauri Lahesalu |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. maaliskuuta 1979 (ikä 45) Tallinna, Viron SNT, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:   Viro
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Late
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  183 cm
Paino:  86 kg
Seura
Seura:  ei joukkuetta
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1995–
Aik. seurat:  THK-88 Tallinna (Viro) HeKi (S-S) Jokipojat (Mestis) TuTo (Mestis) Hokki (Mestis) Kärpät (SML) Odense Bulldogs (Tanska)  ASG Angers (Ranska) Rouen HE (Ranska)
Lauri Lahesalu (s. 29. maaliskuuta 1979 Tallinna, Viron SNT, Neuvostoliitto) on virolainen jääkiekkopuolustaja, joka pelasi viimeksi seurajoukkuetasolla Ranskan Ligue Magnusin Ducs d'Angersissa kaudella 2015–2016. Ennen Ranskassa pelaamaansa 11 kautta Lahesalu pelasi ulkomailla kahdeksana kautena Suomessa ja yhden kauden Tanskassa.
Ura > Seuraura

HK Total Tallinnan kasvattama Lahesalu siirtyi jo juniorina Suomeen. Hän pelasi Tapparan (A-nuorten pronssi 1998) ja Ässien A-nuorissa ennen kuin pelasi miesten peleissä. Kaudella 1999–2000 Lahesalu piipahti kahden ottelun verran Suomi-sarjajoukkue Heinolan Kiekossa, mutta ensimmäinen täysi kausi miesten peleissä kului seuraavalla kaudella Mestis-joukkue Jokipojissa. Kauden Mestis-kausi 2001–2002 Lahesalu pelasi TuTossa. Hän teki läpimurtonsa Mestis-tasolla voittaessaan puolustajien piste- ja syöttöpörssin tehoilla 6+26=32. Pistepörssivoiton Lahesalu jakoi FPS:n Aki Heinon kanssa. Hänet valittiin kauden päätteeksi Mestiksen ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Kaudella 2002–2003 Lahesalu jatkoi Mestis-uraansa nousijajoukkue Kajaanin Hokissa. Hän pelasi jälleen tehokkaan kauden tehdessään tehot 5+23=28, joilla Lahesalu voitti puolustajien syöttöpörssin ja puolustajien pistepörssissä hän oli kolmas KalPan Samuli Suhosen kanssa. Kajaanin Hokin solmittua yhteistyösopimuksen Oulun Kärppien kanssa Lahesalu oli kiinnostunut jatkamaan Hokissa myös kaudella 2003–2004. Hän harjoitteli Kärppien kanssa ja sai paikan heidän SM-liigajoukkueestaan. Lahesalun peliaika Kärpissä jäi kuitenkin vähäiseksi ja hän pelasi kuusi ottelua antaen niissä yhden syöttöpisteen. Lokakuussa 2003 Lahesalu palasi loppukaudeksi Hokkiin. Hänen kautensa siellä jäi kuitenkin vain 15 ottelun mittaiseksi selkävaivojen takia. Lahesalu oli SM-liigan kaikkien aikojen neljäs virolaispelaaja. Häntä aiemmin SM-liigassa ovat pelanneet Vjatšeslav Kulpin, Toivo Suursoo ja Olle Sildre.
Lahesalun pääsarjaura starttasi kunnolla kaudella 2004–2005, kun hän pelasi Tanskan liigan Odense Bulldogsissa. Lahesalu teki siellä 32 ottelussa tehot 4+6=10. Syyskuussa 2005 hän palasi Kajaanin Hokkiin vuoden tauon jälkeen. Lahesalu ja Hokki kuitenkin purkivat sopimuksen yhteisymmärryksessä marraskuussa 2005. Lahesalu keräsi 11 ottelussa vain yhden syöttöpisteen, hänellä oli joukkueensa alhaisin teholukema (-10) ja hän sai toisinaan myös katsomokomennuksia. Lahesalu löysi uuden seuran nopeasti Ranskan pääsarjan Angers’sta. Tehojen valossa Lahesalun paras kausi Angers’ssa oli 2009–2010, jolloin hän oli tehoilla 4+20=24 puolustajien pistepörssin neljäs sekä syöttöpörssin ensimmäinen Diables Rouges de Briançonin François Groleaun kanssa. Vuonna 2007 Lahesalu voitti French Cupin.
Pelattuaan seitsemän kauden ajan Angers’ssa Lahesalu siirtyi kaudeksi 2012–2013 toiseen ranskalaisjoukkueeseen, Rouen Hockey Élite 76:een. Hän voitti kauden aikana sekä Ranskan-mestaruuden että Ranskan liigacupin. Lahesalu edusti Rouenia myös Continental Cupissa, kuten myös seuraavalla kaudella 2013–2014, jolloin hän voitti myös Ranskan liigacupin. Kesken kauden 2014–2015, marraskuussa 2014 Lahesalu palasi taas vuoden mittaisella sopimuksella Angersiin oltuaan alkukauden ilman sopimusta. Hän edusti joukkuetta kauden aikana myös Continental Cupissa. Viimeiset seurajoukkueottelunsa Lahesalu pelasi keväällä 2016 Angersin riveissä. Tämän jälkeen hän on kuitenkin pelannut useita kausia maajoukkueen mukana.
Ura > Maajoukkueura

Lahesalu edusti Viroa maailmanmestaruuskilpailujen B-sarjassa sekä I- ja II-divisioonassa joka vuosi vuosien 1998 ja 2009 välillä, paitsi vuonna 2004. Hän pelasi 1. divisioonan maailmanmestaruuskilpailuissa taas vuonna 2011, jolloin Viro kuitenkin putosi 2. divisioonan A-lohkoon. Vuoden 2012 turnaus puolestaan päättyi 2. divisioonan A-lohkon kultaan ja sarjanousuun. Lahesalu valittiin Viron parhaaksi pelaajaksi. Seuraavan kerran hän pelasi taas vuoden 2014 2. divisioonan A-lohkon turnauksessa toimien Viron kapteenina. Turnaus päättyi kultaan ja sarjanousuun 1. divisioonan B-lohkoon. Lahesalu toimi Viron kapteenina myös maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 2015, 2016, 2017 ja 2018. Hän pelasi myös Torinon olympiakisojen 2006 ja Pyeonchangin olympiakisojen 2018 karsinnoissa. Lahesalu toimi jälkimmäisessä turnauksessa Viron kapteenina. Joukkue eteni ennakkokarsinnoista esikarsintoihin, mutta Lahesalu pelasi kuitenkin vain ennakkokarsinnoissa, joiden puolustajien pistepörssin hän voitti tehoilla 2+9=11. Lahesalu pelasi myös marraskuussa 2018 Viron maajoukkueessa Baltic Challenge Cupissa toimien joukkueensa kapteenina.
Lahesalu pelasi myös alle 20-vuotiaiden C-sarjan maailmanmestaruuskilpailuissa vuonna 1999 sekä alle 18-vuotiaiden C-sarjan EM-kilpailuissa vuosina 1996 ja 1997.
Leopold Fitzinger

| Leopold Fitzinger |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1802 Wien
Kuollut: 20. syyskuuta 1884 (82 vuotta) Hietzing
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Eläintiede
   
Leopold Joseph Franz Johann Fitzinger (13. huhtikuuta 1802 Wien – 20. syyskuuta 1884 Hietzing) oli itävaltalainen eläintieteilijä.
Elämä ja ura

Fitzinger omistautui aluksi farmaseutin ammatille, mutta pian yksinomaan luonnontieteille. Teini-ikäisenä hän toimi vapaaehtoisena Wienin luonnonhistoriallisessa museossa ja nimitettiin vuonna 1821 Ala-Itävallan lääninhallituksen virkaan. Vuonna 1826 hän julkaisi teoksensa Neue Classification der Reptilien nach ihren natürlichen Verwandtschaften, joka muutti Alexandre Brongniartin matelijoiden luokittelujärjestelmää täysin. Vuosina 1844–1861 Fitzinger työskenteli vakituisesti Wienin luonnonhistoriallisessa museossa. Vuonna 1863 hän otti vastuulleen Müncheniin rakennettavan eläintarhan johtamisen ja rakensi sitten myös eläintarhan Pestiin.
Fitzinger tunnettiin ennen kaikkea matelijoita, nisäkkäitä ja kotieläinlajeja koskevista järjestelmällisistä teoksistaan. Hänen lukuisiin teoksiinsa kuuluvat muun muassa Naturgeschichte der Säugethiere (1855-1861) ja Der Hund und seine Rassen (1876). Vuonna 1843 hän julkaisi Systema Reptilium -kirjan, joka itse asiassa käsitteli vain gekkoja, kameleontteja ja iguaaneja. Vuonna 1864 hän julkaisi erittäin suositun matelijoiden ja sammakkoeläinten maailmanatlaksen, joka sisälsi 108 kuvaa. Hän julkaisi myös useita Charles Darwinin oppeja vastustavia teoksia. Hänen saavutuksensa selkärankaisten tutkimuksen alalla tunnustivat Wienin, Napolin ja Philadelphian tiedeakatemiat sekä lukuisat tieteelliset seurat, jotka myönsivät hänelle kunniajäsenyyden.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Leopold Fitzinger Wikimedia Commonsissa
Lappeenrannan Luistinseura

Lappeenrannan Urheilu-Miehet tunnettiin nimellä Lappeenrannan Luistinseura vuosina 1906–1927.
Lappeenrannan Luistinseura on nykyisin Lappeenrannassa toimiva urheiluseura.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Lappeenrannan Luistinseura”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Leopold Carl Müller

Leopold Carl Müller (1834 Dresden- 1892 Wien) oli itävaltalainen taidemaalari. Hän tuli tunnetuksi maisemamaalauksillaan sekä Itävallan orientalismin perustajana. Müllerin sisarukset olivat taiteellisia. Hänen siskonsa Marie ja Betha oli muotokuvamaalareita.
Müller opiskeli taidetta Wienin taideakatemiassa vuodet 1862- 1867. Hänen opettajiaan olivat Christian Ruben ja Karl von Blaas. Tuloja hän hankki tekemällä kuvituksia. Vierailtuaan Pariisissa  Müller kiinnostui Eugene Fromentinin orientalistisista maalauksista ja halusi tehdä itsekin jotain samanlaista.   
Oman aikansa ihmiseksi Müller matkusteli paljon. Hän vieraili Unkarissa, Italiassa ja Egyptissä. Hän piti ateljeeta Kairossa vuonna 1873 ja 1880- luvulla. Venetsiassa hän maalasi vuosina 1870- 1872. Hänet nimitettiin professoriksi Wienin taideakatemiaan vuonna 1877. Vuodet 1890 -1891 hän työskenteli oppilaitoksen rehtorina.
Teoksia

Beduiinikylä, maalattu vuonna 1887.
Tori Ala-Egyptissä, ajoittamaton maalaus.
Egyptiläinen tyttö, maalattu vuonna 1892.
Aiheesta muualla

http://www.artnet.com/artists/carl-leopold-m%C3%BCller/
Lauri Lairala

Lauri Lairala (oik.) Helsingin maalais­kunnan edellisen kunnan­johtajan Lauri Korpisen läksiäisissä vuonna 1961. Taustalla Erkki Kuloveden muotokuva Korpisesta.
Lauri Armas Aleksanteri Lairala (27. huhtikuuta 1926 Viipuri – 7. lokakuuta 2012 Vantaa) oli suomalainen juristi ja kaupunkineuvos, joka toimi Vantaan (ent. Helsingin maalaiskunta) kunnan- ja kaupunginjohtajana vuosina 1961–1989. Lairalan lähes kolme vuosikymmentä kestäneellä johtajakaudella Vantaa muuttui maalaiskunnasta Suomen viidenneksi suurimmaksi kaupungiksi.
Elämäkerta > Varhaiset vaiheet

Lairala syntyi Viipurissa varastonhoitaja Uuno Aleksander Lairalan ja Amanda Lairalan (o.s. Ukkonen) poikana. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Kotkan lyseosta 1946 ja valmistui lainopin kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1953. Valmistuttuaan hän työskenteli 1953–1956 siirtoväen ja rintamamiesten asuttamisesta huolehtineen maatalousministeriön asutusasiainosaston ylimääräisenä esittelijänä.
Vuonna 1957 Lairalasta tuli Helsingin maalaiskunnan kunnansihteeri, kun viran pitkäaikainen haltija Lauri Korpinen siirtyi kunnanjohtajaksi. Lairalan nelivuotisella kunnansihteerikaudella maalaiskunnan hallinto muuttui ammattimaisempaan suuntaan, ja muun muassa kunnanvaltuuston tekemät päätökset ryhdyttiin valmistelemaan huolellisemmin. Häntä luonnehdittiin pikkutarkaksi ja tunnolliseksi virkamiestyypiksi, ja siten edeltäjänsä, rehevän ja omaperäisen Lauri Korpisen vastakohdaksi.
Korpisen jäätyä eläkkeelle kunnanjohtajan virasta 1961 hänen seuraajastaan käytiin tiukka johtajanvaali. Puoluekannaltaan kokoomuslainen Lairala sai poliittisen oikeiston ja keskustan tuen, kun taas kumpikin vasemmistopuolue ajoi virkaan omaa ehdokastaan. Ensimmäisellä äänestyskierroksella Lairala ja SKDL:n ehdokas Mauno Tammisto saivat molemmat 14 ääntä ja SDP:n ehdokas Mikko Laaksonen 13 ääntä. Oikeisto puhui SDP:n Lairalan taakse lupaamalla valita uudeksi kunnansihteeriksi sosialidemokraatin, ja toisella kierroksella Lairala voitti Tammiston 18–13, valtaosan sosialidemokraateista äänestäessä tyhjää.