stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pietismi
Historia > Pietismin synty

Ensimmäisen laajan julkisuuden saaneen uudistusohjelman laati 1675 pastori Philipp Jakob Spener (1635–1705) kirjoituksessaan Pia desideria (suom. Hurskaita toiveita). Spener arvosteli ohjelmassaan papistoa ja korosti seurakuntalaisten henkilökohtaista uskonelämää kirkon uudistamiseksi. Spener oli kirjoituksissaan huolissaan kirkon hengellisestä tilasta. Spenerin uudistusohjelmassa painotettiin erityisesti Raamatun lukemista ja kotikokousten järjestämistä. Spener vaati papiston koulutuksen uudistamista, jonka tuli perustua opillisuuden sijasta hengelliseen osaamiseen. Monet pietistit vetäytyivät ja omistautuivat Raamatun lukemiselle ja rukoukselle.
1680-luvulla Spener aloitti eräänlaisen ryhmäkokoontumisiin perustuvan raamattupiirin, joissa tutkittiin Raamattua ja maallikkot käyttivät puheenvuoroja. Vähitellen opettajia ja puhujia nousi myös muiden kuin pastoreiden joukossa. Spenerin kirjoitus teki tilaa myös uusille erilaisille ja eri tavoin opettaville pietistisille liikkeeille, joista monia on nimitetty herätysliikkeiksi.
Historia > Hallen pietismi

Spenerin kuoltua liikkeen johtohahmoksi nousi hallelainen August Hermann Francke, joka painotti ratkaisukristillisyyttä. Hänen välityksellään pietismi laajeni protestanttisen kristillisyyden valtavirraksi. Filosofian maisteri Francke tunsi hyvin Arndtin opetukset, mutta menetti saarnaajana luottamuksen luterilaisen opin totuuteen. Tämän jälkeen Francke heittäytyi polvilleen ja rukoili pelastusta, minkä myötä varmuus palasi. Francke tunsi uudestisyntyneensä, mistä muototui pietistisen kääntymyskokemuksen perusmalli. Hallen pietismin ajattelun juuret johtavat reformoituun kristillisyyteen.
Hallesta tuli pietismin keskus, jossa sijaitsi yliopisto, opettajankoulutuslaitos, lääketieteellisiä laitoksia, kirjapaino ja erityisesti liikkeelle tunnusomainen orpokoti. Hallea pidettiin pietismin Jerusalemina, josta Raamattua ja käytäntöä korostanut teologian opetus levisi suureen osaan Saksaa. Hallelaisesta pietismistä tuli Preussin valtionuskonto sulautuen lähes täysin yhteiskuntaan.
Historia > Hallen pietismi > Jakautuneet liikkeet

Monet radikaalipietistiset ryhmät erottui maallisesta yhteiskunnasta ja muodosti omia itsenäisiä ryhmiään. Useat radikaalipietistit korostivat yksinomaan yksilön kokemusta. Myös Nikolaus von Zinzendorf ja herrnhutilainen veljeskunta erottautui maallisesta yhteiskunnasta. Zinzendorf pyrki veljesrakkauden toteuttamiseen ja "sydämen uskoon". Herrnhutin yhteisöstä muodostui liikkeen pääpaikka.
Historia > Pietismi Ruotsissa

Pietismi tuli Ruotsiin uuden ajan kynnyksellä ja muodosti ratkaisevan merkityksen Ruotsin kehitykselle. Samalla käsitys kristinuskosta laajeni. Pietistit toimivat erityisesti kirjallisuuden kautta. Tuohon aikaan Raamattu oli kallis kirja, mutta pietistit jakoivat raamatuntekstejä pienten kirjoitusten; niin kutstuttujen traktaattien välityksellä. Traktaattien levitystä varten syntyi myös omia yhdistyksiä. Suuri Pohjan sota vaikutti suuresti henkisesti ruotsalaisiin 1710-luvulla. Pietismi ja pietististen pappien märää kasvoi yleisen kärsimyksen ja katumuksen noustessa.
Suuri Pohjan sota synnytti myös karoliiniarmeijassa herätyksen. Sotavangeiksi viedyt lähes 20 000 ruotsalaista ja 60 pappia perustivat Tobolskiin ruotsalaisen yhteisön, johon Saksan pietistit lähettivät hartauskirjallisuutta. Eräs suosituimpia kirjoja oli Johann Arndtin Totisesta kristillisyydestä. Tukholmassa pietistit saivat uusia jäseniä virkamiehistöstä, lakimiehistä ja asessoreista. Maallikkopiirit olivat myös taiteellisia ja sen piirissä sävellettiin uusia lauluja kokouksia ja hartauksia varten.
Vuonna 1717 pietistiset virsirunoilijat julkaisivat laulukirja Mose och Labsens visor. Laulukirjasta tehtiin pian uusia painoksia, vaikka pian sensuuri ei enää hyväksynyt sitä. Laulukirja levisi laajalti pietistitisten pappien kautta ja monet sen virret perustuivat saksalaiset Johann Gerhardtin lauluihin. Monilta osin laulujen sanat perustuivat pietistiseen sovitusoppiin. Samalla pietismi sai Ruotsissa enemmän jalansijaa ja erot tapaluterilaisten ja pietistien välillä tulivat näkyviin. Yksityinen pietismi, joka korosti uskovia Jumalan kansana, herätti papistossa ja piispoissa pelkoa. Piispat ja papit käyttivät valtaansa ja tekivät ratsioita koteihin, joiden aikana takavarikoitiin pietististä kirjallisuutta. Saarnaajatoiminta käynnistyi myös 1720-luvulla pietistien seuroissa.
Historia > Pietismi Ruotsissa > Seurakielto ja sensuuri

Vuonna 1726 asetettiin tiukka sensuuri kun yksityiset hartauskokoukset kiellettiin vuonna 1726 konventikkeliplakaatilla. 1730-luvulla radikaalipietismi asettautui säätyläistöön ja esimerkiksi 1730-luvulla sen piirissä arvosteltiin kirkon puhdasoppisuutta ja maallista kulttuuria. Ruotsin uskonpakolaiset joutuivat myös Tanskassa ankaran sensuurin kohteeksi.
Historia > Pietismi Ruotsissa > Pietismi Suomen alueella

Suomalaisen pietismin juuret ovat 1600-luvun lopulla ja erityisesti 1700-luvulla, jolloin Siperiassa sotavankina eläneet aateliset lukivat Spenerin kirjoituksia. Tämä liike tunnettiin kartanoherätyksenä. Sotavankeudesta palaavien upseerien mukana pietistinen herätys levisi eräille Etelä-Suomen paikkakunnille ja liikkeen yhteiskunnallinen vaikutus oli merkittävä.
Historia > Pietismi Ruotsissa > Herätysliikkeet

Myöhemmin syntyneet suomalaiset neljä suurta herätysliikettä ovat kaikki saaneet vaikutteita keski-eurooppalaisesta pietismistä aina seurainstituutiota myöten. Monet herätysliikkeet hakevat sakramentteja paikallisseurakunnalta mutta evankeliumin saarna, sielunhoito ja kristittyjen yhteys haetaan ecclesiola in ecclesia-opin mukaan seuroista.
Länsi-Suomen rukoilevaisuus on painottanut luterilaisen ortodoksian keskeisiä kirjoja: kirkkokäsikirjaa, Avenariuksen rukouskirjaa sekä Svebiliuksen katekismusta. Evankelisen herätysliikkeen varhainen johtaja Fredrik Gabriel Hedberg pyrki Lutherin, Luterilaisen tunnustuksen ja kansainvälisten yhteyksien avulla korostamaan aitoluterilaista eli tunnustuksellista tulkintaa. Myös evankelinen herätysliike on käyttänyt Svebiliuksen katekismusta.
Erityisesti toisen maailmansodan jälkeen syntyi uusia herätyksiä, jotka kehittyivät pietistisen paradigman ja opin mukaan. Tätä ilmiötä on kutsuttu uuspietismiksi ja suomalaisessa kontekstissa viidesläisyydeksi.
Pietismi ja kulttuuri

Pietismiin on jälkimaailmassa liitetty lainomaisia piirteitä, jotka ovat liittyneet pietistisiin elämäntavan käsityksiin sekä aikakauden jännitteisiin.
Pietismi ja kulttuuri > Elämäntapa

1600-luvun jälkeisessä Euroopassa yläluokka siirtyi koreaan ja kevytmielisen eroottiseen rokokoo-kulttuuriin, mutta kirkon sanoma oli ainoastaan rahvasta varten. Yläluokka vapautti itsensä Raamatun mukaisesta kristillisen elämän opetuksesta. He myös jättivät kevytmielisten tanssiaisten seurauksena jälkeensä suuren määrän aviottomia lapsia.  Pietistiset kansanherätykset suosivat aatelisten vastakohdaksi yksinkertaista vaatepartta ja nöyryyttä. Pietistit näkivät elämän kevytmielisten nautintojen ja himon palvemisen sijaan pyhien vaelluksena taivaan iloon.
Moni perhe menetti kotinsa ja isänsä yläluokan korttipeleissä ja niitä seuranneissa itsemurhissa. Pietistit opettivat uhkapeliä syntinä, sillä sellaisen harrastaja on koukussa rahaan eikä usko Jumalan kykyyn huolehtia. Pietistit olivat alkujaan Spenerin tavoin alkoholin kohtuukäytön kannalla. Pohjoisen lestadiolaisuudessa sitä saarnattiin 1800-luvulla synniksi paloviinan synnyttämien ongelmien keskellä. Raittiusaatteen ehdoton alkoholittomuus tavoitti osan pietistejä vasta myöhemmin.
Pietismi ja kulttuuri > Musiikki

Pietismi suhtautui kirkkomusiikkiin väheksyvästi. Pietististä musiikkia ennakoi tanskalaisen Thomas Kingon vuonna 1693 ruotsinnettu Andeliga Sjunge-Chor, joka kuului 1700-luvulla usean kokkolalaisen jäämistöön. Pietistisille sävelteille oli ominaista ajan tanssisävelmien kaltainen rytmiikka. Tyypillinen pietistinen virsi on Jeesus, kruunun kirkkaan kannat. Pietististissä piireissä julkaistiin useita virsikokoelmia: saksalaiset Geist-Reiches Gesang-Buch (1704) ja herrnhutilaisten laulut levisivät Suomeen. Ruotsissa suosittu oli Mose och Lamsens Wisor (1717). Ruotsin herrnhutilaisten kokoelman Sions sångerin (1743–45) vaikutus oli suuri ja pitkäaikainen. Elias Lagus käänsi sen suomeksi vuonna 1790 nimellä Sionin Wirret.
Tunnettuja pietistejä > Saksa

Philipp Jakob Spener (1635–1705)
August Hermann Francke (1663–1727)
Philipp Friedrich Hiller (1699–1769)
Friedrich Christoph Oetinger (1702–1782)
Tunnettuja pietistejä > Suomi

| --- | --- |
 Kansanherätyksen aika Johan Wegelius nuorempi (1693–1764)  Abraham Achrenius (1706–1769)  Anders Achrenius (1745–1810)  Elias Lagus (1741–1819)  Isaac Utter (1743–1812)  Gustaf Rancken (1756–1831)  Bengt Jakob Ignatius (1761–1827)  Jakob Wegelius (1771–1861) Yliopistopietistit Lars Lefrén (1722–1803)  Lars Stenbäck (1811–1870)  Julius Immanuel Bergh (1810–1878)  Aron Gustaf Borg (1810–1883) Pohjanmaan papit Niilo Kustaa Malmberg (1807–1858)  Jonas Lagus (1789–1857)  Carl Gustaf von Essen (1815–1895) :  Evankeliset Fredrik Gabriel Hedberg (1811–1893)  Elias Malakias Rosengren (1818–1897)  Gustaf Dahlberg (1821–1906)  Emil Teodor Gestrin (1831–1895) Beckiläiset Anders Wilhelm Ingman (1819–1877)  Alfred Kihlman (1825–1904) Muut Henrik Renqvist (1789–1866)  Johan Fredrik Bergh (1795–1866)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aamenesta öylättiin -sanasto – pietismi (Arkistoitu – Internet Archive)
RaamattuNET, Pietismi (Arkistoitu – Internet Archive)
Mitä on pietismi, rovasti Olavi Peltola
Uskonpuhdistuksesta uuteen aikaan (Arkistoitu – Internet Archive)
Philipp Jakob Spener
Charlotte Reihlenin ja Paul Beckmannin maalaus Kaita ja leveä tie.
Ulla Klötzer

Ulla-Greta Vilhelmina Klötzer (s. 6.12.1948 Espoo) on suomalainen poliitikko ja ympäristöaktivisti.
Klötzeristä tuli diplomikirjeenvaihtaja vuonna 1973 (alempi ekonomitutkinto). Hän toimi opettajana  Helsingin Rudolf Steiner -koulussa vuodesta 1990. Hänet tunnetaan osallistumisestaan ympäristö- ja rauhanliikkeisiin. Hän on vastustanut kiihkeästi ydinvoimaa ja Suomen EU-jäsenyyttä. Hän oli Vihreän liiton varapuheenjohtaja 1991–1995 ja johti Vaihtoehto EU:lle (VEU) -kansanliikettä vuonna 1995.
Muutos 99

Vuonna 1998 Klötzer oli VEU:n puheenjohtaja ja perustamassa Muutos 99 -liikettä mm. Eero Taivalsaaren kanssa ja haukkui vihreät ja vasemmistoliiton aatteettomiksi. Muutos 99 kokosi Suomen Kommunistisen Puolueen kanssa vaaliliittoa. Liitosta syntyi Vaihtoehtoväki-puolue, joka muutti nimensä Suomen työväenpuolueeksi (STP).
Kirjoja

Vuonna 2017 julkaistiin Klötzerin ruotsintama Rudolf Steinerin "Sambandet mellan människan och elementarvärlden: Kalevala" (vapaasti: yhteys ihmisen ja elementtien maailman välillä: Kalevala). Sen mukaan entisaikojen ihmisten alitajuinen selvänäkökyky on havainnut maailman suuret luomisprosessit, joita vanhat myytit kuvaavat kuvainnollisesti.
Häneltä on julkaistu myös Säteilevä tulevaisuus ja Säteilevä tulevaisuus osa 2: atomit sodassa (2006).
Aiheesta muualla

Klötzer, Ulla hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Uppslagsverket Finland
Johanneksen ilmestys

| Johanneksen ilmestys> Ἡ ἀποκάλυψις τοῦ Ιωάννου.Raamattu Uusi testamentti |
| --- | --- |
 Ilmestyskirja 1:1-4, Bambergin apokalypsi.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Johannes
Kirjoituspaikka:  Patmos
Kohde:  Vähän-Aasian seurakunnat
Ajoitus:  n. 94–96 jaa.
Teksti
Genre:  profeetallinen kirja
Alkukieli:  koinee-kreikka
Lyhenne:  Ilm.
Lukuja:  22
Jakeita:  404
Edeltävä: < Juud.
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Johanneksen ilmestys eli Ilmestyskirja (m.kreik. Ἡ ἀποκάλυψις τοῦ Ιωάννου, Hē apokalypsis tū Iōannū) on Uuden testamentin viimeinen kirja ja ainoa apokalypsi eli ilmestyskirja (sanasta ἀποκάλυψις, apokalypsis, ”ilmestys”, ”peitteen poistaminen”). Se kertoo lopun ajan tapahtumista, tulevista vitsauksista ja sodista, Jeesuksen paluusta maan päälle, maailman tuomitsemisesta, ihmisten jakamisesta Taivaaseen ja Helvettiin, sekä Uudesta Jerusalemista.
Ilmestyskirja on koostettu useista ilmestyksistä. Ilmestyskirjallisuudelle tyypilliseen tapaan sanoma on verhottu peitekielisiin näkyihin. Johannes-niminen kirjoittaja esiintyy teoksessa omalla nimellään. Perinteisesti kirjoittajana on pidetty apostoli Johannesta. Ilmestyskirjan ja Johanneksen evankeliumin kielelliset erot ovat kuitenkin niin suuret, että jo useat varhaiskristilliset kirkkoisät katsoivat ne eri kirjoittajien kirjoittamiksi. Toiset kuitenkin hyväksyivät teoksen Johanneksen kirjoittamaksi (mm. Irenaeus ja Polykarpos). Myös historiallinen tosiasia on, että apostoli Johannes oli juuri tähän aikaan karkotettuna uskonsa tähden Patmoksen saarelle. Teos on todennäköisesti syntynyt 90-luvulla jaa. Vähässä-Aasiassa.
Jotkut protestantit, kuten David Pawson ja Charles Spurgeon, kutsuvat kirjaa nimellä Jeesuksen Kristuksen ilmestys (kuten kirjan ensimmäinen jae ilmaisee) ja hyväksyvät, että Johannes on kirjoittanut ilmestyksen muistiin mutta ei ole sen alkulähde.
Ilmestyskirja on yksi Raamatun vaikeatulkintaisista profeetallisista kirjoista. Sen sisällöstä, kuten henkilöiden ja paikkojen nimistä ja tapahtumista, on olemassa lukuisia erilaisia tulkintoja. Kristinuskon perinteisen näkemyksen mukaan kirja kertoo juuri maailmanlopusta. Joidenkin näkemysten mukaan kirja kertoo myös oman aikansa kristittyjen vainoista, ja on tarkoitettu rohkaisemaan vainottuja seurakuntia.
Historia > Kirjoittaja

Kirja sisältää selonteon kirjoittajan, joka on nimetty Johannekseksi, saamasta ilmestyksestä. Ilmestys kertoo tulevista tapahtumista maailman lopussa Saatanan aloittaessa lopullisen kapinansa Jumalaa vastaan Harmageddonin taistelussa, Jumalan lopullisesta voitosta ja rauhan palauttamisesta. Johannes kertoo kirjoittavansa Patmoksen saarella ja olevansa siellä karkotettuna uskonsa vuoksi. Patmoksella Johannekseen ja kirjan syntypaikkaan yhdistetään niin kutsuttu Ilmestyskirjaluola.
Kirjoittajan, Johanneksen, henkilöllisyys ei ole täysin selvä. Perinteisen näkemyksen mukaan kirjoittaja oli apostoli ja evankelista Johannes, joka kirjoitti myös Johanneksen evankeliumin sekä Ensimmäisen, Toisen ja Kolmannen Johanneksen kirjeen. Nykyisin useat eksegeetit kiistävät tämän esittäen, että apostoli, evankelista ja Patmoksen Johannes ovat todennäköisesti kaikki eri henkilöitä. Osa nykyeksegeeteistä kuitenkin kannattaa perinteistä näkemystä, jonka mukaan kyseessä on sama henkilö.
Näkemyksessä, jonka mukaan kyseessä olisi vain yksi Johannes, on ongelmia, koska evankeliumin ja ilmestyksen teologiat ovat erilaisia. Ilmestyskirjassa eskatologinen kuvaus sijoittuu tulevaisuuteen, kun taas muissa Johanneksen nimiin laitetuissa teoksissa, erityisesti evankeliumissa, eskatologia on jo toteutunut Jeesuksessa. Sekä evankeliumi että ilmestys viittaavat Jeesukseen karitsana ja paimenena, mutta käyttävät eri sanoja — evankeliumi sanaa 'amnos', ilmestys sanaa 'arnion'. Toinen ongelma on se, että Ilmestyskirjan kirjoittaja myös viittaa itseensä Johanneksena, kun taas evankeliumin kirjoittaja pysyy visusti anonyyminä. Olennaista on huomioida myös se, että nimi Johannes oli hyvin yleinen, jolloin evankelista Johannes sekä Ilmestyskirjan kirjoittaja voisivat hyvinkin olla eri henkilöitä.
Kirjan kreikan kieltä ja tyyliä on pidetty myös liian erilaisena verrattuna varsinkin Johanneksen evankeliumin tyyliin. Tätä on selitetty sillä, että Johannes on aiemmin evankeliumia kirjoittaessaan voinut käyttää kirjuria, joka on kirjoittanut parempaa kreikkaa. Patmoksen saarella yksin kirjoittaessaan hän on puolestaan joutunut käyttämään omaa, yksinkertaisempaa kreikkaansa.
Historia > Ajoitus

Perinteisesti kirjan kirjoitusajankohtana on pidetty vuotta 96, keisari Domitianuksen hallitusaikana. Jotkut sijoittavat teoksen varhaisempaan aikaan, vuosiin 68–69, keisari Neron hallitusaikaan tai pian sen jälkeen. Ne, jotka puhuvat myöhäisemmän kirjoitusajankohdan puolesta, vetoavat kirkkoisä Irenaeuksen (kuoli vuonna 185) todistukseen, joka kertoo saaneensa tietoja henkilöiltä, jotka ovat tavanneet Johanneksen kasvoista kasvoihin. Hän sanoo, että Ilmestyskirja "nähtiin ei niin kauan sitten, melkein omana aikanamme, lähellä Domitianuksen hallituskauden loppua".
Toinen todiste myöhemmän ajoituksen puolesta on kirjan sisäinen: se viittaa suuriin vainoihin, jotka kohdistuvat vähäaasialaisiin kristittyihin. Tämä sopii paremmin keisari Domitianuksen kuin Neron aikaan (Neron toimeenpanemat vainot sijoittuivat Rooman lähistölle, kun taas Domitianuksen vainot toimeenpantiin Vähässä-Aasiassa). Myös Eusebiuksen mukaan Domitianus aloitti kirjassa kuvatut vainot. Jotkut tutkijat kuitenkin kiistävät, että kirja sijoittuisi käynnissä olevien vainojen aikaan, ja ovat myös epäilleet suurimittaisia vainoja Domitianuksen aikana, sillä niistä ei ole mitään tietoja ennen Eusebiusta.
Historia > Osana kaanonia

Ilmestyskirja oli mukana jo Muratorin kaanonissa noin vuonna 170. 300-luvun lopulla kirkkoisä Johannes Krysostomos ja eräät muut piispat olivat kuitenkin sitä mieltä, että Ilmestyskirjaa ei tulisi liittää Uuden testamentin kirjojen kaanoniin, koska sen tulkitseminen oli vaikeaa ja vaarana oli sen väärinkäyttö. Syyrialaiset kristityt hylkäsivät myös kirjan, lähinnä sen vuoksi, että montanolaiset olivat niin riippuvaisia siitä. 800-luvulla Pietarin ilmestyksen ohella Konstantinopolin patriarkka Pyhä Nikeforos tulkitsi Ilmestyskirjan osaksi kiistanalaisia kirjoja. Lopulta se luettiin mukaan hyväksyttyyn kaanoniin, mutta se on edelleen ainoa Uuden testamentin kirja, jota ei lueta ortodoksisen kirkon liturgioissa. Myös Martti Luther totesi aikanaan, ettei kirjaa olisi ehkä pitänyt valita mukaan Uuteen testamenttiin. Hän suhtautui kirjan apostolisuuteen ja profeetallisuuteen varauksellisesti.
Sisältö

Ilmestyskirjassa kuvatut tapahtumat ovat täynnä symboliikkaa ja vertauskuvia. Luku seitsemän, täydellisyyden luku, toistuu kirjassa usein.
Sisältö > Yhteenveto

Johdanto (Ilm. 1)
Kirjeet seitsemälle seurakunnalle (2–3)
Taivaallinen jumalanpalvelus (4–5)
Seitsemän sinetin aukaiseminen, apokalyptiset ratsastajat (6–8)
Seitsemään pasuunaan puhaltaminen (8–11)
Kaksi petoa, pedon luku (13–14)
Seitsemän enkelin vitsaukset, vihan maljat (15–16)
Portto ja Babylon (17–18)
Karitsan häät (19)
Valkoinen hevonen ja ratsastaja
Tuhatvuotinen valtakunta (20)
Saatana voitetaan
Viimeinen tuomio
Uusi taivas ja uusi maa (21)
Uusi Jerusalem
Päätössanat (100)
Sisältö > Johdanto

Ilmestyskirjan johdanto esittelee lukijalle Johanneksen, kirjan kirjoittajan, ja selittää, että hän näki enkelin, joka kutsui hänet todistamaan "Jeesuksen Kristuksen todistuksen" eli kirjoittamaan sarjasta näkyjä, jotka hän tulisi näkemään.
Sisältö > Kirjeet seitsemälle seurakunnalle

Tämän jälkeen Johannes kirjoittaa seitsemän kirjettä, jotka on osoitettu seitsemälle Vähän-Aasian länsiosissa sijainneelle seurakunnalle, jotka ovat Efesos, Smyrna, Pergamon, Thyateira (Tyatira), Sardes, Filadelfeia (Filadelfia) ja Laodikeia (Laodikea). Kirjeet seitsemälle seurakunnalle eivät ole varsinaisesti osa ilmestysnäkyä, vaan ennemminkin varoituksia ja rohkaisuja uskollisille siitä, että Kristus on palaava maailmaan tuomitsemaan syntiset ja lunastamaan uskolliset. Kirjeet ovat ilmestysten tavoin täynnä erilaisia vertauskuvia uskosta ja tottelemattomuudesta Jumalaa kohtaan.
Sisältö > Näky taivaasta

Ensimmäisessä Johanneksen näkemässä näyssä hän astuu Taivaaseen ja näkee Jumalan valtaistuimen ja taivaallisen jumalanpalveluksen. Jumalan valtaistuin ja sillä istuja kuvataan loistavaksi kuin jaspis ja karneoli. Valtaistuinta ympäröi sateenkaaren kaltainen smaragdinvärinen hohde, ja siitä lähtee salamoita ja ukkosen jylinää. Valtaistuimen edessä on seitsemän soihtua ja lasinen, kristallin kaltainen meri. Jumalan valtaistuimen ympärillä on 24 muuta valtaistuinta, jolla istuvat 24 vanhinta valkoisissa vaatteissa.
Kirjoittaja näkee myös neljä olentoa, joilla on kuusi siipeä ja jotka ovat yltä päältä täynnä silmiä. Olennot ylistävät ja kiittävät Jumalaa lakkaamatta yötä päivää, ja aina olentojen ylistäessä 24 vanhinta kumartuivat Jumalan eteen.
Sisältö > Karitsa ja seitsemän sinettiä

Kirjoittaja näkee teurastetun karitsan, jolla on seitsemän sarvea ja seitsemän silmää. Se saa valtaistuimella istuvalta kirjakäärön, jossa on seitsemän sinettiä. Karitsa avaa sinetit yksi kerrallaan. Sinettien seuraukset ovat:
Valkealla hevosella ratsastava jousimies lähtee voittajana voittamaan.
Tulipunaisella hevosella ratsastava miekkamies tuo sotaa maan päälle.
Mustalla hevosella ratsastava mies, jolla on vaaka, tuo sodan seurauksena suuren nälänhädän ja inflaation, jolloin ihmisten rahat eivät riitä ruokaan.
Tuhkanharmaalla hevosella ratsastava Kuolema, jota seuraa Tuonela. He tappavat miekalla, nälällä, rutolla ja petojen kautta.
Kirjoittaja näkee alttarin alla Jumalan vuoksi surmattujen marttyyrien sielut, jotka janoavat kostoa. He saavat kukin pitkän valkean puvun ja heidän käsketään odottaa vielä hetken.
Suuri maanjäristys, aurinko pimenee, tähtiä putoaa maahan, taivas kääriytyy kokoon, ja vuoret ja saaret siirtyvät sijoiltansa. Kirjoittaja näkee neljä enkeliä valmiina vahingoittamaan maata, sekä 144 000 israelilaista kaikista Israelin sukukunnista ja lukemattoman suuren valkopukuisten joukon kaikista maan kansoista. He ovat uskovia, jotka on otettu taivaaseen maan päällä vallitsevasta ahdistuksesta.
Hiljaisuus taivaassa. Palava suitsutusastia heitetään taivaasta maan päälle, aiheuttaen ukkosia, salamoita ja maanjäristyksiä. Seuraa seitsemän enkeliä ja seitsemän pasuunaa.
Sisältö > Seitsemän pasuunaa

Kun karitsa avaa seitsemännen sinetin, kirjoittaja näkee seitsemän enkeliä, joilla on seitsemän pasuunaa. Enkelit puhaltavat pasuunoihin vuorotellen. Pasuunoiden seuraukset ovat:
Rakeita ja tulta heitetään maan päälle. Kolmannes maasta palaa.
Mereen heitetään palava vuori. Kolmannes merestä muuttuu vereksi ja kolmannes meren elävistä kuolee.
Taivaasta putoaa tulisoihtuna Koiruoho-niminen tähti makeisiin vesiin. Vedet käyvät karvaaksi ja paljon ihmisiä kuolee.
Kolmannes auringosta, kuusta ja tähdistä pimenee.
Taivaasta maan päälle pudonneelle tähdelle annetaan syvyyden kaivon avain. Kaivosta tulee heinäsirkkoja, kuninkaanaan syvyyden enkeli Abaddon, ja ne vaivaavat ihmisiä viisi kuukautta, mutta eivät tapa. Jumalan sinetillä varustetut ihmiset kuitenkin säästyvät.
Neljä enkeliä päästetään irti tappamaan kolmannes ihmisistä. Kirjoittaja näkee myös kaksi todistajaa, jotka saarnaavat ja profetoivat 1260 päivää. Tämän jälkeen peto surmaa heidät, ja heidän ruumiinsa ovat kaikkien nähtävinä kolme ja puoli päivää. Lopulta ne nousevat taivaaseen pilven kannattelemina.
Jumalan temppeli taivaassa aukenee. Peto saapuu.
Osa seitsemän pasuunan aikaansaamista vitsauksista muistuttaa Toisessa Mooseksen kirjassa kuvattuja vitsauksia, jotka kohtasivat egyptiläisiä, koska he eivät päästäneet juutalaisia lähtemään.
Sisältö > Seitsemän pasuunaa > Pedon seitsemän päätä

Seitsenpäinen meripeto, joka saa voimansa lohikäärmeeltä, on selvä viittaus Leviataniin tai Lotaniin, Vanhan testamentin ja myyttien seitsenpäisiin merikäärmeisiin.
Pedon seitsemän päätä on usein tulkittu kuvaavan seitsemää Rooman keisaria. Heistä viiden on ajateltu olevan kukistuneita: Augustus, Tiberius, Caligula, Claudius ja Nero. Nero kuoli vuonna 68. Kirja sanoo kuudennen "olevan", mikä voisi tarkoittaa Vespasianusta (70–79). Seitsemäs ei ollut vielä tullut, mutta hänen aikansa olisi oleva lyhyt. Se voisi tarkoittaa Titusta, joka hallitsi kaksi vuotta (79–81). Kahdeksas keisari oli Domitianus (81–96). Hänen voi katsoa olevan peto itse.
Toinen tulkinta katsoo päiden viittaavan maailmanvaltoihin, joista viisi on ollut (näiksi on ehdotettu muun muassa seuraavia: Egypti, Assyria, Babylonia, Persia ja Kreikka/Makedonia), yksi on (kirja kirjoitettiin Rooman valtakunnan aikakaudella) ja yksi olisi tuleva myöhemmin.