stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Škoda Yeti

| Škoda Yeti |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Intia  Kazakstan  Kiina  Tšekki  Ukraina  Venäjä
Valmistaja:  Škoda Auto
Konserni:  Volkswagen Group
Valmistusvuodet:  2009–2017
Korimalli:  5-ovinen crossover
Luokka:  J-segmentti
Seuraaja:  Škoda Karoq
Teknisesti samankaltaisia:   A5-pohjalevyn mallit  Audi A3 (Typ 8P)  Audi TT (Typ 8J)  Audi Q3 (Typ 8U)  SEAT Altea  SEAT León (Typ 1P)  SEAT Toledo (Typ 5P)  Škoda Octavia (Typ 1Z)  Volkswagen Beetle (A5)  Volkswagen Caddy (Typ 2K)  Volkswagen Eos  Volkswagen Golf V  Volkswagen Golf VI  Volkswagen Golf Plus  Volkswagen Jetta V  Volkswagen Jetta VI  Volkswagen Scirocco (2008)  Volkswagen Tiguan I  Volkswagen Touran I 
Tekniset tiedot
Pohjalevy:  Volkswagen Group A5
Moottori:  R4
Iskutilavuus:  1,2–2,0 l
Polttoaine:  bensiini diesel
Vetotapa:  etuveto neliveto
Vaihteisto:  5-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen manuaali 6-vaihteinen kaksoiskytkin 7-vaihteinen kaksoiskytkin
Škoda Yeti on Škoda Auton vuosina 2009–2017 valmistama crossover-tyyppinen henkilöautomalli. Sen seuraajaksi tuli Škoda Karoq.
Vuoden 2009 Euro NCAP -kolaritestistä Yeti sai tulokseksi täydet viisi tähteä.
Yeti esiteltiin Geneven autonäyttelyssä keväällä 2009. Malli oli ollut esillä konseptina samassa näyttelyssä vuonna 2005, ja tuotantomallissa säilyi sen yleinen muotoilukieli. Yeti perustuu samalle Volkswagen Groupin A5-pohjalevylle kuin esimerkiksi Škoda Octavia ja Volkswagen Golf V.
Facelift-mallin Škoda Yeti.
Frankfurtin autonäyttelyssä syksyllä 2013 esiteltiin kasvojenkohotuksen kokenut Yeti. Suurimmat uudistukset kohdistuivat keulaan, jossa oli uusi etupuskuri, -säleikkö ja ajovalot. Peräosassa takaluukku oli uusi, sisällä ohjauspyörä vaihtui uudenmalliseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Škoda Yeti Wikimedia Commonsissa
Škodan automallit
| --- | --- |
Nykyiset henkilöautomallit:   Enyaq  Fabia  Kamiq  Kamiq (Kiina)  Karoq  Kodiaq  Kushaq  Octavia  Rapid  Scala  Slavia  Superb 
Entiset mallit:   100/110  105/120  110 R  130  1000 MB  1200  440  450  Citigo  Favorit  Felicia  Forman  Garde  Octavia (1959)  Pickup  Popular  Praktik  Rapid (1935)  Rapid (1984)  Rapid (Intia)  Roomster  Superb (1934)  Yeti
Åke Jensen

Åke Rafael Jensen (17. huhtikuuta 1917 Tampere – 28. lokakuuta 2001) oli suomalainen kartanonomistaja, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai kauppaneuvoksen arvonimen.
Jensenin vanhemmat olivat vuorineuvos Harald Jensen ja Anna Maria (Maja) Enqvist ja puoliso vuodesta 1942 Solveig Inga-Lill Grönqvist. Vuorineuvos Waldemar Jensen oli hänen veljensä. Åke Jensen tuli ylioppilaaksi Svenska samskolan i Tammerforsista 1937 ja valmistui diplomiekonomiksi Svenska handelshögskolanista 1945. Hän oli Inkereen kartanon omistaja Perttelissä 1944–1975, Tampereen Autotuonti Oy:n toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja 1956–1963, Tampereen Autokoulun toimitusjohtaja vuodesta 1956 ja Kalvopakkaus Ky:n, sittemmin Kalvopakkaus Oy, toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1966. Jensenillä oli myös useita liike-elämän ja muita luottamustehtäviä, kuten Perttelin kunnanhallituksen varapuheenjohtajuus 1969–1976 ja jäsenyys vuodesta 1976. Molempiin sotiin osallistunut Jensen oli sotilasarvoltaan reservin yliluutnantti (1956). Kauppaneuvoksen arvonimen hän sai 1979.
Ágios Konstantínos (saari)

| --- | --- |
Sijainti:  38°25′05″N, 22°25′04″E, Delfoí Fokis, Keski-Kreikka Kreikka
Vesialue:  Itéanlahti, Korintinlahti
Merialue:  Joonianmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,0054 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ágios Konstantínos (kreik. Άγιος Κωνσταντίνος) on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Korintinlahteen kuuluvassa Itéanlahdessa Itéan kaupungin edustalla. Saaren pinta-ala on noin 0,0054 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Ágios Konstantínos kuuluu Delfoín kuntaan, Fokiin alueyksikköön ja Keski-Kreikan alueeseen.
Ágios Konstantínos on nimetty Pyhän Konstantinoksen tai tarkemmin saarella olevan tälle omistetun kirkon mukaan. Saaren itäpuolella sijaitsee suurempi Ágios Athanásioksen saari.
Élodie Ouédraogo

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Élodie Ouédraogo vuonna 2010. |  Élodie Ouédraogo vuonna 2010. |  Élodie Ouédraogo vuonna 2010. |  |
Maa:   Belgia
Naisten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Peking 2008 | 4×100 m |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Osaka 2007 | 4×100 m viesti |  |
Élodie Ouédraogo (s. 27. helmikuuta 1981 Saint-Josse-ten-Noode) on belgialainen yleisurheilija.
Ouédraogo edusti aiemmin Burkina Fasoa ja piti lähes kahdeksan vuotta hallussaan maan ennätystä 100 metrin aitajuoksussa ajalla 13,87. Hän karsiutui 2000 Santiago de Chilen nuorten MM-kisoissa 100 metrin aitojen välierissä ajalla 13,76. Vuonna 2005 hän voitti Belgian sisäratojen mestaruuden 60 metrillä sekä juoksi kolmanneksi Universiadeissa 200 metrin juoksussa ajalla 23,62. Osakan MM-kisoissa 2007 hän karsiutui 400 metrin aitajuoksun alkuerissä ajalla 56,44, mutta oli samoissa kisoissa mukana Belgian joukkueessa, joka voitti MM-pronssia 4 × 100 metrin viestijuoksussa. Joukkueessa juoksivat lisäksi Olivia Borlée, Hanna Mariën ja Kim Gevaert. Pekingin olympialaisissa 2008 Ouédraogo juoksi viestin kolmannen osuuden Belgian-ennätysaikaan päättyneessä viestissä. Joukkue sijoittui alun perin toiseksi, mutta nousi vuonna 2016 olympiavoittoon kun edelle sijoittunut Venäjän joukkue hylättiin dopingin takia. Hän karsiutui 400 metrin aitojen välierissä sekä Berliinin MM-kisoissa 2009 ajalla 57,58 että Barcelonan EM-kisoissa 2010 ajalla 58,60. Daegun MM-kisoissa 2011 hän karsiutui jälleen välierissä, vaikka juoksi ennätyksensä 55,29. Lontoon olympialaisissa 2012 hän karsiutui niin ikään välierissä ennätyksellään 55,20.
Henkilökohtaiset ennätykset

100 metrin juoksu: 11,40 (2005)
200 metrin juoksu: 23,11 (2004)
100 metrin aitajuoksu: 13,34 (2003)
400 metrin aitajuoksu: 55,20 (2012)
Pituushyppy: 620 (2001)
Yasu

| Yasu (野洲市) |
| --- | --- |
 Mikami-jinja
 lippu:  Symboli
 Yasun sijainti Shigan prefektuurissa
 Yasu
 Koordinaatit: 35°04′03″N, 136°01′33″E 
Valtio:  Japani
Alue:  Kansai
Prefektuuri:  Shigan prefektuuri
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  80,14 km²
Väkiluku (04/2020):  51 176
 – Väestötiheys:  638,6 as./km²
 
 http://www.city.yasu.lg.jp/ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Yasu (jap. 野洲市, Yasu-shi) on Japanin kaupunki Honshūn saarella Kansain alueella Shigan prefektuurissa. Se sijaitsee prefektuurin eteläosassa Yasu- ja Hinojokien välisellä alavalla alluviaalitasangolla. Pohjoisessa kaupungin alue ulottuu Biwajärven rannikolle, etelässä siihen kuuluu vuoristoalueita, kuten ”Ōmin Fujinakin” tunnettu Mikamivuori. Yasussa on 51 176 asukasta (huhtikuussa 2020) ja sen pinta-ala on 80,14 neliökilometriä.
Asutus Yasun alueella on vanhaa, ja siellä sijaitsee lukuisia muinaisia kofun-hautakumpuja. Erityisesti kaupunki tunnetaan sieltä löytyneistä dōtaku-pronssikelloista. Edo-kaudella Yasu sijaitsi Nakasendō-tiereitin varrella. Perinteisiä elinkeinoja olivat esimerkiksi kalastus ja sarashi-kankaan valmistus. Yasu on viljavaa aluetta, jossa tuotetaan etenkin riisiä. Sittemmin sinne on sijoittunut myös korkeateknologista elektroniikkateollisuutta, jolla on kaupungin taloudelle suuri merkitys. Kaupunkioikeudet Yasu sai vuonna 2004, kun Chūzun ja Yasun maaseutukaupungit liitettiin yhteen. Se on kasvanut yhtenä Keihanshinin metropolialueen esikaupungeista.
Yasun rakennettuun kulttuuriperintöön kuuluvat Mikami-jinjan ja Ōsasahara-jinjan šintolaiset pyhäköt, joiden päähallit on valittu Japanin kansallisaarteiksi. Muita nähtävyyksiä ovat Hyōzu-taishan pyhäkkö puutarhoineen ja Kinshoku-jin temppeli. Osa kaupungin rannikkoalueesta kuuluu Biwajärven puolikansallispuistoon. Järven rannikolle on rakennettu virkistys- ja leirintäalueita. Yasua palvelee JR Nishi-Nihonin Biwako-linja eli Tōkaidō-päälinja.
Kuvia

Kinshoku-ji
Yasujoen silta
Mikamivuori
Yasun keskustaa vuonna 2008
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yasu Wikimedia Commonsissa
Kaupungin internetsivut (japaniksi)
Åke Kuhlefelt

Åke Kuhlefelt (22. huhtikuuta 1908 Helsinki – 17. marraskuuta 1991 Helsinki) oli suomalainen lakimies ja tuomari, joka toimi myös Kaskisten pormestarina.
Kuhlefeltin vanhemmat olivat lääkäri Elis Kuhlefelt ja Katarina Estlander. Arkkitehti Sven Kuhlefelt (1892–1980) oli hänen veljensä. Kuhlefeltin puoliso vuodesta 1933 oli Birgit Hildur Maria Dahlgren (s. 1906). Kuhlefelt tuli ylioppilaaksi Helsingin ruotsalaisesta normaalilyseosta 1926 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa  1933. Varatuomarin arvon hän sai 1936. Valmistuttuaan Kuhlefelt toimi Vaasan hovioikeuden ylimääräisenä virkamiehenä ja sitten Kaskisten pormestarina 1935–1937, kunnes palasi 1938 työskentelemään hovioikeuteen kahdeksitoista vuodeksi. Hän toimi myös asianajajana 1938–1939 ja oli Vaasassa toimineen tarkastusoikeuden jäsen, varapuheenjohtaja ja puheenjohtaja 1948–1949. Sotatuomarina Kuhlefelt toimi 1939–1940 ja 1950–1951. Vuonna 1952 hänet nimitettiin Itä-Suomen hovioikeuden asessoriksi, 1954 Helsingin hovioikeuden asessoriksi ja 1956 oikeusneuvokseksi. Korkeimman hallinto-oikeuden ylimääräisenä hallintoneuvoksena Kuhlefelt toimi 1959–1960. Raaseporin kihlakunnatuomarin virkaa hän ei ottanut vastaan vuonna 1960, vaan ryhtyi sen sijaan korkeimman oikeuden oikeusneuvokseksi, mitä tehtävää hän hoiti lähes 18 vuotta aina eläkkeelle jäämiseensä asti eli vuoden 1977 loppuun. Laintarkastuskunnan jäsen Kuhlefelt oli 1962–1964 ja holhouslainsäädännön uudistamiskomitean puheenjohtaja 1965–1971. Tuomarin työnsä ohella Kuhlefelt osallistui aktiivisesti alansa järjestötoimintaan.
Åke Kihlman

Åke Henrik Kihlman (15. huhtikuuta 1901 Helsinki – 26. joulukuuta 1968) oli suomalainen teollisuusjohtaja. Hän sai vuorineuvoksen arvon 1951. Hän oli Tampellan toimitusjohtaja 1959–1961 ja sen jälkeen vielä johtokunnan puheenjohtaja. Hän oli myös Kaukomarkkinat Oy:n johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1947.
Yrjö Niskanen

| Yrjö Niskanen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. heinäkuuta 1932 Pielavesi
Kuollut: 18. kesäkuuta 2007 (74 vuotta) Helsinki
Ammatti:  johtaja, vuorineuvos
Arvonimi: Vuorineuvos
Puoliso:  Vera Niskanen
Lapset:  Jyrki Niskanen Jarmo Niskanen
Yrjö Hermanni Niskanen (5. heinäkuuta 1932 Pielavesi – 18. kesäkuuta 2007 Helsinki) oli vakuutusyhtiö Pohjolan toimitusjohtaja ja pääjohtaja vuosina 1989–1996. Lisäksi hän toimi useissa yhtiöissä hallituksen puheenjohtajistossa tai jäsenenä, muun muassa UPM-Kymmenen hallituksen puheenjohtajana ja Nokian hallituksen varapuheenjohtajana. Hän sai vuorineuvoksen arvon 1995.
Elämä ja ura

Yrjö Niskanen syntyi Savon Pielavedellä vuonna 1932. Niskanen lähti 11-vuotiaana maailmalle, oppikouluun Iisalmeen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1951 ja aloitti opiskelun Kauppakorkeakoulussa, vaikka kiinnostusta herätti myös Helsingin yliopiston lääketieteellinen tiedekunta. Ratkaisevaa oli opintojen pituus, sillä siihen aikaan ekonomiksi valmistui keskimäärin nopeammin kuin lääkäriksi.[lähde? ]
Niskanen aloitti työt vuonna 1953 vakuutusalalla vakuutusyhtiö Tarmon palveluksessa, jossa hän tapasi tulevan vaimonsa Vera Sairiston. Pohjolaan Niskanen siirtyi 1959 ja työskenteli siellä eläkkeelle jäämiseensä asti.
Niskasella oli myös huomattava osa Kansallis-Osake-Pankin ja Suomen Yhdyspankin yhdistymisessä 1990-luvun puolivälissä. Taisteluistaan ”sinivalkoisen” pääomaleirin puolella Niskanen sai kutsumanimen Sinivalkoinen vuorineuvos.[lähde? ]
Yrjö ja Vera Niskanen saivat kaksi poikaa.
Niskanen oli yksi Suomen pankki- ja finanssisektorin sekä toisaalta teollisuuden rakenneuudistuksen pääarkkitehdeista runsaat kymmenen vuotta sitten.[lähde? ]
Vallan keskittyi 1990-taitteessa Pohjolan pääomaleirin johtajalle: Niskanen oli yhtä aikaa neljän vakuutusyhtiön toimitusjohtaja ja hallituksen jäsen. Myös hallituspaikkoja muissa suuryhtiöissä Niskasella oli lukuisia, ja lisäksi hän osallistui aktiivisesti pienempien yritysten hallintoon.[lähde? ]
Niskasen aikaiset suurimmat teollisuuden ja rahoituksen väännöt olivat Yhtyneiden Paperitehtaiden ja Rauma-Repolan liitto sekä Kansallis-Osake-Pankin ja Suomen Yhdyspankin yhdistyminen. Hän oli vaikutusvaltaisimpia sillanrakentajia, kun sinivalkoinen ja ruotsalaisen pääoma kohtasivat.[lähde? ]
Niskanen vaikutti osaltaan myös suuresti Nokian saattamiseen nykyiselle uralleen. Kun ruotsalainen Ericsson tarjoutui ostamaan huonossa kunnossa olleen yhtiön, Niskasen päätösvallassa olleet Nokia-osakkeet eivät lähteneet Suomesta.[lähde? ]
Muuta

Vuorineuvoksen arvonimi Niskaselle myönnettiin vuonna 1995, ja seuraavana vuonna hänet promovoitiin Helsingin Kauppakorkeakoulun kunniatohtoriksi vuonna 1996. Ansioistaan liike-elämän palveluksessa hän sai Suomen Leijonan I luokan komentajamerkin.[lähde? ]
Luottamustoimet

Pohjola-Yhtiöt (Pohjola, Suomi, Salama, Eurooppalainen, Ilmarinen ja Varma): pääjohtaja, hallitusten puheenjohtaja
Aamulehti-yhtymä Oy: hallintoneuvoston jäsen
Amer-Yhtymä Oy: hallintoneuvoston jäsen
Elinkeinoelämän valtuuskunta: valtuuskunnan jäsen
Helsingin arvopaperipörssi: hallintoneuvoston jäsen
Huhtamäki Oy: hallintoneuvoston jäsen
Kansallisosakepankki: hallintoneuvoston jäsen
Keskus-Sato Oy: hallintoneuvoston puheenjohtaja
Lahden Lasitehdas Oy: hallituksen jäsen
Lassila & Tikanoja Oy: hallituksen varapuheenjohtaja
Nokia Oy: hallituksen varapuheenjohtaja
Otso Keskeytysvakuutus Oy: hallituksen puheenjohtaja
Rakentajain Konevuokraamo Oy: hallituksen puheenjohtaja
Repola Oy: hallituksen puheenjohtaja
Skandia Group Försäkrings AB: hallituksen jäsen
Suomen Vakuutusyhtiöiden Keskusliitto: hallituksen puheenjohtaja
Thomesto Oy: hallituksen puheenjohtaja
Tietotehdas Oy: hallintoneuvoston puheenjohtaja
UPM-Kymmene Oy: hallituksen puheenjohtaja
Yhtyneet Paperitehtaat Oy: hallituksen varapuheenjohtaja
YIT-yhtymä Oy: hallituksen varapuheenjohtaja
lukuisat muut toimet.
Aiheesta muualla

Yrjö Niskasen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Zeuksen temppeli (Priene)

| Zeuksen temppeli |
| --- | --- |
Sijainti:  Prienen arkeologinen alue, Güllübahçe, Söke, Aydın, Turkki
Koordinaatit:  37°39′31″N, 27°17′53″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  n. 300 eaa.
Suunnittelija:  Pytheos
Tyylisuunta:  joonialainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Zeuksen temppeli oli antiikin aikainen Zeus Olympiokselle omistettu kreikkalainen temppeli Prienessä Vähässä-Aasiassa, nykyisessä Turkissa.
Historia

Zeuksen temppeli rakennettiin hellenistisen kauden alussa 300-luvun ja 200-luvun eaa. taitteessa. Sen arkkitehdiksi oletetaan Pytheos (tai Pythios), koska rakennus muistuttaa paljon hänen suunnittelemaansa Prienen Athenen temppeliä. Zeuksen temppelin myöhemmästä historiasta ei tiedetä juuri mitään. Rakennus tulkittiin tutkimuksen alkuvaiheessa virheellisesti Asklepieioniksi eli Asklepioksen temppeliksi läheltä löytyneen piirtokirjoituksen vuoksi.
Rakennus

Temppeli pyhäkköalueineen sijaitsi Prienen agoran itäpuolella ja kytkeytyi sen rakennuksiin. Temppeliä ympäröineen temenos-alueen koko oli noin 30 × 29,7 metriä. Sen sisäänkäynti oli itäsivulta.
Temppeli edusti joonialaista tyyliä ja oli monin tavoin Athenen temppelin pienempi versio. Se oli malliltaan tetrastyyli prostyyli, toisin sanoen sen edessä oli neljä pylvästä. Temppelin koko oli noin 11,8 × 8,5 metriä. Sen sisäosan naoksen eli cellan koko oli noin 6 × 5,2 metriä. Temppelissä ei ollut takaosan opisthodomosta. Erityisesti temppelin pylväiden kapiteelit olivat samanlaiset kuin Athenen temppelissä. Entablementissa oli kolmesta fascia-nauhasta koostunut arkkitraavi, mutta ei friisiä. Temppelin koristeosat ovat nykyisin Pergamon-museossa Berliinissä.
Temppelin alttari sijaitsi tavan mukaan sen itäpuolella. Sen koko oli noin 4,8 × 3,6 metriä. Temenos oli ympäröity doorilaista tyyliä edustaneilla stoilla eli pylväshalleilla.
Pyhäkköalueen paikalla on myös myöhempiä, bysanttilaisaikaisen linnoituksen ja kirkon raunioita.
Åke Häger

| Mitalit> Maa:   Ruotsi. Olympialaiset .Miesten voimistelu | Mitalit> Maa:   Ruotsi. Olympialaiset .Miesten voimistelu | Mitalit> Maa:   Ruotsi. Olympialaiset .Miesten voimistelu | Maa:   Ruotsi> .Miesten voimistelu |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Antwerpen 1920 | joukkuekilpailu, ruotsalaissysteemi |  |
Åke Simon Häger (5. heinäkuuta 1897 Mårdaklev – 9. maaliskuuta 1968 Lysekil) oli ruotsalainen voimistelija ja olympiavoittaja. Hän kilpaili vuoden 1920 kesäolympialaisissa Antwerpenissä ja oli siellä mukana voittamassa kultaa ruotsalaisen järjestelmän joukkuevoimistelussa.
Zig

Logo.
Zig on yleiskäyttöinen ohjelmointikieli, jonka on kehittänyt Andrew Kelley.
Kielen tavoitteina on käytännönläheisyys, suorituskyky, turvallisuus ja luettavuus. Kielen ABI on yhteensopiva C-kielen kanssa.
Kielessä ei ole piilotettuja vuonohjausta, funktiokutsuja, muistivarauksia eikä makroja. Tavoitteena on ohjelmakoodin luettavuus ja ylläpidettävyys.
Kieltä on kuvattu matalan tason järjestelmäohjelmointiin käytettäväksi kieleksi, jota voidaan käyttää C-kielen käyttökohteissa ja sisältää vastaavia ominaisuuksia.
Esimerkki

"Hello, World" -esimerkki Zig-kielellä:
const std = @import("std");

pub fn main() void {
    std.debug.print("Hello, world!\n", .{});
}
Ziehl-Neelsenin värjäys

Mycobacterium tuberculosis -bakteereita Ziehl–Neelsenin värjäyksessä. Tuhatkertainen suurennos.
Ziehl–Neelsenin värjäys eli haponkestovärjäys on bakteriologinen menetelmä, jota käytetään haponkestävien mykobakteerien tunnistamiseen.
Värjäysmenetelmän keksivät saksalaiset lääkärit, bakteriologi Franz Ziehl (1857–1926) ja patologi Friedrich Neelsen (1854–1894). Tuberkuloosia (TB) aiheuttava Mycobacterium tuberculosis -bakteeri on menetelmän yleisin tunnistuskohde. Sillä voidaan tunnistaa myös joitain muitakin bakteeriryhmiä, kuten Nocardia-suvun bakteereja. Reaktioaineina käytetään Ziehl–Neelsenin karbolifuksiinia, alkoholihappoa ja metyylisinistä.
Vuonna 1877 saksalainen patologi Edwin Klebs julkaisi Zürichissä Sveitsissä oleskellessaan kuvauksen organismista, jonka hän oli eristänyt tuberkuloosipitoisesta aineesta ja jonka avulla hän sai aiheutetuksi tuberkuloosin. Hän antoi organismille nimeksi Monas tuberculosum. Vuonna 1880 lääkäri Max Schuller toisti Klebsin tulokset, mutta havaitsi, että aineiston kyky aiheuttaa tuberkuloosia säilyi ainoastaan toiseen sukupolveen. Vuonna 1881 professori Jean Joseph Henri Toussaint Toulousen eläinlääketieteellisestä koulusta kuvasi samankaltaisia organismeja eristetyn tuberkuloosipotilaiden verestä. Nämä organismit olivat kuvauksen perusteella eittämättä Micrococcus-suvun bakteereita.
Vuonna 1881 Magdeburgin kaupunginsairaalan sisätautien osaston johtava lääkäri Emanuel Aufrecht löysi tuberkkeleissa esiintyvän sauvabakteerin. Hänen esityksessään ei kuitenkaan mainittu, kuinka organismit ilmenivät.
Vuonna 1882 Robert Koch julkaisi Berliinissä kuvauksen epätavallisesta bakteerista, jonka avulla hän sai aiheutetuksi tuberkuloosia. Saksalainen patologisen anatomian professori Paul Clemens von Baumgarten (1848–1928) vahvisti kymmenen päivää myöhemmin Kochin löydöksen.
Kochin alkuperäisessä menetelmässä tuberkuloosia aiheuttava basilli värjättiin aniliiniväriä sisältävällä alkalisella seoksella. Tällöin värjäykseen tarvittiin 20–24 tuntia huoneenlämmössä tai 30–60 minuuttia 40 celsiusasteessa. Professori Paul Ehrlich julkaisi 1. toukokuuta 1882 parannelman Kochin menetelmästä. Kumpikin menetelmä edellytti, että liuos oli alkalinen.
Ziehl julkaisi 12. elokuuta 1882 kuvauksen uudesta menetelmästä. Sen mukaan liuoksen tulisi olla pikemminkin hapan kuin alkalinen. Uusi menetelmä vahingoitti vähemmän tutkittavia kudosnäytteitä, mutta toi edelleen esiin taudinaiheuttajat. Tällaisenaan menetelmä on vain pienin muutoksin käytössä yhä. Vasta näiden värjäysten kehittäminen sai lääkärit ja tutkijat ympäri maailman vakuuttumaan tuberkuloosin todellisesta aiheuttajasta.
Menetelmä

Lisätään Ziehl–Neelsenin karbolifuksiinia tutkimuslasille viideksi minuutiksi ja lämmitetään.
Jäähdytetään lasi valelemalla varovasti vedellä.
Poistetaan väri lasilta alkoholihapolla (suolahapon ja etanolin seos).
Lasi pestään uudelleen vedellä ja värjätään metyylisinisellä minuutiksi tai kahdeksi.
Haponkestävät bakteerit säilyttävät punaisen värinsä, ja näyttävät siksi vaalean- tai kirkkaanpunaisilta. Muut kuin haponkestävät bakteerit värjäytyvät sinisiksi.
Åke Malmfors

Samuel Åke Malmfors (2. joulukuuta 1918 Tukholma – 7. maaliskuuta 1951 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä, kuoronjohtaja ja kapellimestari.
Malmfors opiskeli lapsena Tukholmassa Einar Ralfin johdolla. Muutettuaan perheensä kanssa Faluniin hän jatkoi opintojaan Anders Jobsin johdolla. Malmfors soitti pianoa, urkuja ja selloa sekä lauloi kuorossa. Palattuaan Tukholmaan hän sai vuodesta 1935 harmonian opetusta Melcher Melchersiltä. Vuosina 1936–1938 Malmfors sai myös sellonsoiton opetusta Gunnar Norrbylta. Vuonna 1936 julkaistiin hänen ensimmäiset sävellyksensä, jotka olivat yksinlauluja. Keväällä 1938 Malmfors pääsi Melchersin kontrapunktiluokalle Tukholman kuninkaalliseen musiikkikorkeakouluun. Vuonna 1940 hän pääsi siellä Melchersin sävellysluokalle. Melchersin ranskalaisvaikutteinen tyyli kuuluu myös Malmforsin tuotannossa. Kuoronjohtoa Malmforsille opetti David Åhlén ja orkesterinjohtoa Tor Mann. Malmfors valmistui musiikinopettajan pätevyydellä vuonna 1943 ja sävellysopinnoistaan vuonna 1945.
Vuonna 1942 Malmfors alkoi johtaa Tukholman hiippakunnassa kirkon nuorisojärjestön kuoroa. Vuonna 1943 hän pääsi johtamaan Huddingen orkesteria. Vuonna 1946 hänet valittiin orkesterin johtoon Eskilstunaan. Keväällä 1948 Malmfors teki opintomatkan Italiaan. Siellä hän sai kuoronjohdon opetusta Bonaventura Sommalta ja orkesterinjohdon opetusta Tullio Serafinilta. Hän menetti työnsä Eskilstunassa, mutta sai lyhytaikaisempia työmahdollisuuksia muun muassa Ruotsin radion viihdeorkesterilta ja Radioköreniltä. Kapellimestarina Malmfors menetti useita työmahdollisuuksia oikean käsivarren synnynnäisen vamman johdosta. Vamma rajoitti liikkuvuutta ja aiheutti osittaisen atrofian. Säveltäjänä Malmfors saavutti menestystä kuoroteoksillaan Gammal nederländare ja Månsken (sanat Bo Bergman). Ne julkaistiin jo vuonna 1945, mutta saavuttivat laajempaa suosiota Einar Ralfin johtamien Radiokörenin esitysten myötä vuonna 1947. Eric Ericsonin johdolla Månsken myös levytettiin. Siitä tuli osa ruotsalaisten kuorojen vakiintunutta ohjelmistoa. Vuonna 1948 radiossa esitettiin Malmforsin jousikvartetto vuodelta 1943. Suositummiksi kuitenkin osoittautuivat hänen kuoroteoksensa, joihin kuuluivat myös vuonna 1949 julkaistut Pilarna, I fjärran dis ja Mångård. Martin Lidstam tilasi Malmforsilta teoksen Kontrabasen mieskuorolle ja pianolle. Se esitettiin menestyksekkäästi 8. toukokuuta 1950.
Malmfors sävelsi myös muun muassa viulusonaatin, urku- ja pianokappaleita, orkesterisävellyksiä sekä teoksen Introduktion och Allegro saksofonikvartetille. Syksyllä 1950 Malmfors seurasi Hildor Lundvikia Bellmanskörenin johdossa. Hän kuitenkin kuoli 32-vuotiaana maaliskuussa 1951 äkillisesti sairastuttuaan.
Yipsi Moreno
Henkilökohtaiset ennätykset

Moukarinheitto: 76,62 (2008)
Älä kanna pelkoa

| ”Älä kanna pelkoa” Indica |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Akvaario
 Julkaistu: 29. marraskuuta 2013 
 Tyylilaji: Pop
 Kesto: 02.57
 Levy-yhtiö: Suomen Musiikki
Indican muut singlet
| ”Precious Dark” 2010 | ”Älä kanna pelkoa” 2013 | ”A Definite Maybe” 2013 |
Älä kanna pelkoa on suomalaisyhtye Indican kappale heidän järjestyksessään kuudennelta, Akvaario -nimiseltä studioalbumilta. Suomen Musiikki julkaisi kappaleen albumin ensimmäisenä singlenä 29. marraskuuta 2013. Kappaleen on sanoittanut Jonsu, ja sen on säveltänyt Jonsu yhdessä Roland Sprembergin kanssa. Kappale kertoo rakkauden ja pelon taistelusta.
Kappaleelle on tehty myös Lawrence Dolkartin ohjaama musiikkivideo, joka julkaistiin videopalvelu YouTubessa 18. joulukuuta 2013. Kappale ei noussut lainkaan listoille.
Kappaleet

Älä kanna pelkoa – 2.57