stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Piperonaali

| Piperonaali |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1,3-bentsodioksoli-5-karbaldehydi
CAS-numero:  120-57-0
PubChem CID:  8438
SMILES:  C1OC2=C(O1)C=C(C=C2)C=O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H6O3
Moolimassa:  150,128 g/mol
Sulamispiste:  37 °C
Kiehumispiste:  263-264 °C (hajoaa)
Liukoisuus veteen:  3,5 g/l (20 °C)
Piperonaali (C8H6O3) eli heliotropiini on aromaattisiin aldehydeihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa hajusteiden ja muiden yhdisteiden valmistamiseen.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa piperonaali on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja paremmin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi etanoliin ja dietyylieetteriin. Piperonaali hapettuu helposti ilman vaikutuksesta. Ainetta esiintyy pienehkössä määrin useiden kasvien eteerisissä öljyissä.
Piperonaalia valmistetaan isomeroimalla safrolia emäksisissä olosuhteissa isosafroliksi ja hapettamalla se. Yhdistettä voidaan valmistaa myös lähtien katekolista tai 1,3-bentsodioksolista.
Piperonaalia käytetään kukkaistuoksujen ainesosana ja muiden orgaanisten yhdisteiden synteesien lähtöaineena. Piperonaalia voidaan käyttää huumausaineen valmistukseen.
Aiheesta muualla

PubChem: Piperonal (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): 3,4-Methylenedioxybenzaldehyde (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Piperonal (englanniksi)
ChemBlink: Piperonyl aldehyde (englanniksi)
PheroBase: Floral Compound - piperonal (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Piperonal (englanniksi)
Piltdownin ihminen

Piltdownin ihmisen kallon rekonstruktio
Piltdownin ihminen (Eoanthropus dawsoni) on väärennetty kallo ja leukaluu, joiden uskoteltiin olevan peräisin ihmisen kaukaiselta esi-isältä, ”puuttuvalta renkaalta” ihmisen ja apinan välillä. Fossiili ”löytyi” vuonna 1912 Piltdownista Englannista.
Piltdownin fossiilin virheelliset tulkinnat hidastivat evoluution tutkimusta useiden vuosikymmenien ajan. Se paljastui kiistatta väärennökseksi vasta vuonna 1953, jolloin havaittiin, että se koostui nykyihmisen kallosta, orangin leuasta ja simpanssin hampaista. Väärennöksen takana uskotaan olleen kallon löytäjän, harrastelija-arkeologi Charles Dawsonin, joka halusi päästä tiedeakatemian jäseneksi.
Löytyminen

Harrastelija-arkeologi ja -geologi Charles Dawson sekä British Museumin geologian osaston intendentti ja Geologisen seuran puheenjohtaja Arthur Smith Woodward julkistivat Geologisen seuran kokouksessa 18. joulukuuta 1912 fossiililöydön, jonka Dawson oli tehnyt sorakuopasta Piltdownista läheltä itäsussexilaista Uckfieldin kylää. Löytö koostui kallon ja leuan osista, joiden Dawson väitti kuuluneen ihmisen evoluution puuttuvalle lenkille. Dawsonin mukaan löydöt olivat iältään puoli miljoonaa vuotta.
Luunsirut olivat löytyneet maakerroksesta, jossa oli myös kauan sitten sukupuuttoon kuolleiden eläinten luita. Dawson kertoi, että ensimmäisen luunsirun olivat löytäneet tietä korjaamassa olleet työmiehet ja hän itse oli löytänyt myöhemmin lisää siruja. Dawson ja Smith Woodward olivat löytäneet leukaluun ja hampaat yhdessä.
Dawson nimesi löytönsä Piltdownin ihmiseksi. Tiedeyhteisö antoi sille tieteelliseksi nimeksi Eoanthropus dawsoni, Dawsonin alkuihminen.
Seuraavana vuonna ranskalainen geologi ja paleontologi Pierre Teilhard de Chardin löysi Piltdownin ihmisen kulmahampaan. Vuonna 1914 paikalta löytyi epätavallinen luinen työkalu, ja vuonna 1915 Dawson löysi kolmen kilometrin päästä toisen yksilön jäännöksiä. Tätä paikkaa ei kuitenkaan koskaan dokumentoitu tieteellisesti. Dawson kuoli vuonna 1916, eikä uusia fossiileja löydetty paikalta enää sen jälkeen.
Piirteet

Fossiililöytö muistutti osittain ihmistä ja osittain apinaa. Kallonsirut muistuttivat nykyihmisen kalloa, mutta ne olivat epätavallisen paksuja. Aivokoppa oli suuri kuten ihmisellä. Leuka muistutti apinan leukaa – se oli leveä ja siinä oli isot hampaat. Hampaiden kulumajäljet olivat kuitenkin samankaltaiset kuin ihmisillä. Smith Woodward rekonstruoi kappaleiden perusteella kallon, joka oli kooltaan kaksi kolmasosaa nykyihmisen kallosta, ja yhdisti leuan siihen.
Osa Geologisen seuran väestä uskoi löydön autenttisuuteen. Osa kuitenkin arveli, että kallo ja leuka olivat eri lajeista ja eri ajoilta, ihmisapinasta ja simpanssityyppisestä apinasta, ja palat kulkeutuivat yhteen tulvavesien mukana.
Huijauksen paljastuminen

Saksalainen anatomi Franz Weidenreich esitti jo vuonna 1923, että kallonpalat olisivat todellakin peräisin ihmisen kallosta, mutta leuka olisi peräisin orangista. Palat olisi värjätty kemiallisesti näyttämään fossiloituneilta.
Löydöt tutkittiin tieteellisen tarkasti vuonna 1953. Kallon havaittiin olevan todennäköisesti alle 500-vuotias. Leuka oli peräisin borneolaisesta orangista ja hampaat simpanssista. Hampaat huijari oli viilannut näyttämään ihmisen kulmahampailta. Myös monet niiden kanssa yhdessä löytyneistä fossiileista olivat osoittautuneet väärennöksiksi.
Väärennöksen paljastuminen kesti neljäkymmentä vuotta, sillä Piltdownin ihminen tyydytti eurooppalaisten odotukset siitä, että varhaisimmat ihmislajit löytyisivät Euraasiasta. Löytö sopi myös hyvin yhteen senaikaisen uskomuksen kanssa, jonka mukaan ihmisen evoluutio oli alkanut juuri aivokopan kasvamisella. Lisäksi Smith Woodwardin maine ja asema sekä paikalta tehdyt uudet löydöt paransivat löydön uskottavuutta. Myös ammatillinen mustasukkaisuus piti väärennetyn kallon ja leuan pois tarkemmasta julkisesta tutkimuksesta. Muun muassa Louis Leakey yritti vuonna 1933 saada sitä tutkittavakseen, mutta hän sai ainoastaan katsella sitä hetken, ja sen jälkeen se palautettiin kassakaappiin.
Piltdown-huijauksen seurauksena ihmisen evoluution tutkiminen hidastui kymmenillä vuosilla, koska seuraavia löytöjä verrattiin virheellisesti Piltdownin ihmiseen. Huijaus sai myös paleontologit ja evoluutioteorian näyttämään joidenkin silmissä epäluotettavilta.
Tekijät

Väärennöksen tekijästä ei ole koskaan saatu selvyyttä. Charles Dawson on ollut ykkösepäilty, mutta vuosien mittaan on esitetty muitakin nimiä, kuten Arthur Conan Doyle, joka asui seudulla, Pierre Teilhard de Chardin ja biologi Martin A. C. Hinton. Dawsonin havaittiin kuitenkin harjoittaneen samankaltaisia fossiiliväärennöksiä jo ennen Piltdownin ihmistä. Hänellä uskotaan myös olleen apureita. Arvostettu Smith Woodward rahoitti Dawsonin kuoleman jälkeen uusia kaivauksia löytämättä mitään, minkä vuoksi vaikuttaa epätodennäköiseltä, että hän olisi ollut mukana huijauksessa. Dawsonin motiivina uskotaan olleen halu päästä tiedeakatemian jäseneksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piltdownin ihminen Wikimedia Commonsissa
BBC News: Fossil fools: Return to Piltdown
Tutkijoita Piltdownin kallon ympärillä. Charles Dawson ja Arthur Smith Woodward ovat takarivissä oikealla. Maalaus John Cooke, 1915.
Maio-luokka

| Maio-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  357 t
Pituus:  52,9 m
Leveys:  7,04 m
Syväys:  3,1 m
Koneteho:  2 × Pielstick-dieselmoottoria, 3 500 hv
Nopeus:  19 solmua
Miehistöä:  62
Aseistus
Meritorjunta:  Hedgehog-sukellusveneentorjuntaheitin 4 x syvyyspomminheitin
Ilmatorjunta:  1 x 40 millimetrin ilmatorjuntatykki 3 x 20 mm ilmatorjuntatykkiä
Maio-luokka oli Portugalin laivaston kahdeksan aluksen muodostama partioveneluokka.
Alukset

Alukset muistuttivat Ranskan laivaston Le Fougueux -luokan aluksia.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelus | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| NRP Maio ex -NRP Funchal | Dubigeon |  | 27. syyskuuta 1954 |  | poistettu palveluksesta |
| NRP Porto Santo | Normand |  | 9. helmikuuta 1955 |  | poistettu palveluksesta |
| NRP São Nicolau | Normand |  | 7. kesäkuuta 1955 |  | poistettu palveluksesta |
| NRP Brava | Estaleiro Navais de Viana Viana do Castelo, Viana do Castelo |  | 2. toukokuuta 1956 |  | poistettu palveluksesta |
| NRP Fogo | Viana do Castelo |  | 2. toukokuuta 1956 |  | poistettu palveluksesta |
| NRP Boavista | Estaleiro Navais de Mondego |  | 10. heinäkuuta 1956 |  | poistettu palveluksesta |
| NRP Santo Antão | Arsenal do Alfeite, Lissabon |  | 8. kesäkuuta 1956 | 30. joulukuuta 1957 | poistettu palveluksesta |
| NRP Santa Luzia | Arsenal do Alfeite |  | 17. tammikuuta 1957 | 24. lokakuuta 1958 | poistettu palveluksesta |
Maiar

Maiar (yksikkö maia) ovat yliluonnollisia henkiolentoja J. R. R. Tolkienin keksimässä fantasiamaailmassa. Nimitys on hänen kehittämäänsä quenyan haltiakieltä. Sanaa ei käytetä Tolkienin tunnetuimmissa teoksissa, Hobitissa ja Tarussa sormusten herrasta, vaikka niissäkin esiintyy keskeisissä rooleissa joitakin maiariin kuuluvia hahmoja, kuten velho Gandalf ja musta ruhtinas Sauron. Maailman alkuajoista kertovassa Silmarillionissa maiarista kerrotaan enemmän, vaikka vain harva heistä esiintyy teoksessa merkittävinä toimijoina.
Maiar ovat voimiltaan vähäisempiä olentoja kuin valar, mutta näiden tavoin he kuuluvat ainuriin, henkiolentoihin jotka luojajumala Ilúvatar loi Ajattomissa saleissa ja jotka osallistuivat maailman luomiseen Ainurin soitossa. Maiaria on Tolkienin kertoman mukaan paljon, mutta vain muutama mainitaan nimeltä haltioiden ja ihmisten taruissa, sillä he eivät yleensä liikkuneet Keski-Maassa näkyvässä hahmossa. Esimerkiksi David Day on sittemmin järkeillyt, että monet Tolkienin alkuperältään enemmän tai vähemmän mysteereiksi jättämät hahmot, kuten Silmarillionissa mainittu Thuringwethil-vampyyri sekä Taru sormusten herrasta -trilogiassa esiintyvät Vanhan metsän Tom Bombadil ja Kultamarja, olisivat oikeastaan maiaria.
Jokainen maia toimi yhteistyössä vähintään yhden valan kanssa. Esimerkiksi Ossë ja Uinen, meren henget, kuuluivat Ulmolle, kun taas Curumo (Saruman) ja Sauron kuuluivat Aulëlle. Aiwendil (Radagast Ruskea) kuului Yavannalle, ja Olórin (Gandalf) kuului Manwëlle ja Vardalle. Melkor onnistui turmelemaan useita maiariin kuuluneita henkiä palvelijoikseen, joista huomattavimmat olivat Sauron ja balrogit.
Maimakterion

| --- | --- |
Attikalainen kalenteri
Kuukaudet
1.: Hekatombaion
2.: Metageitnion
3.: Boedromion
4.: Pyanopsion
5.: Maimakterion
6.: Poseideon
7.: Gamelion
8.: Anthesterion
9.: Elafebolion
10.: Munikhion
11.: Thargelion
12.: Skiroforion
Maimakterion (m.kreik. Μαιμακτηριών, Maimaktēriōn) oli antiikin kreikkalainen kuukausi, joka tunnetaan ennen kaikkea Ateenassa käytetystä attikalaisesta kalenterista. Se oli saanut nimensä Maimakteria-juhlasta. Kuukaudessa oli 29 tai 30 päivää ja se sijaitsi suunnilleen nykyisen marras-joulukuun aikoihin. Kuukalenterin kuukautena sen paikassa oli kuitenkin vaihtelua jopa 60 päivän verran. Kuukauden 29. päivä jätettiin pois tarvittaessa, jotta seuraavan kuun alku osuisi uudenkuun kohdalle.
Päivät ja juhlat

Attikalaisessa kalenterissa jokaisen kuukauden kahdeksan ensimmäistä päivää oli omistettu jumalille muun muassa näiden syntymäpäivinä, joita vietettiin siis kerran kuussa, ei kerran vuodessa. Muut juhlat olivat vuosittaisia ja vaihtelivat siis kuukausittain. Kuukaudelle nimensä antanutta Maimakteria-juhlaa vietettiin Zeus Maimakteen kunniaksi.
Kuukauden päivät ja juhlat olivat (Maimakteria-juhlan päivää ei tunneta):
| Kuun vaihe | Päivä | Päivän nimi | Juhlia tai muita tapahtumia |
| --- | --- | --- | --- |
|  | 1. | Numenia eli uudenkuun päivä | Uudenkuun pyhäpäivä |
|  | 2. | 2. päivä kasvavaa kuuta | Agathos Daimonin (”Hyvän hengen”) päivä |
|  | 3. | 3. päivä kasvavaa kuuta | Athenen syntymäpäivä |
|  | 4. | 4. päivä kasvavaa kuuta | Afroditeen, Eroksen, Hermeen ja Herakleen päivä |
|  | 5. | 5. päivä kasvavaa kuuta |  |
|  | 6. | 6. päivä kasvavaa kuuta | Artemiin syntymäpäivä |
|  | 7. | 7. päivä kasvavaa kuuta | Apollonin syntymäpäivä |
|  | 8. | 8. päivä kasvavaa kuuta | Poseidonin ja Theseuksen päivä |
|  | 9. | 9. päivä kasvavaa kuuta |  |
|  | 10. | 10. päivä kasvavaa kuuta | Pompaia-juhla |
|  | 11. | 11. päivä |  |
|  | 12. | 12. päivä |  |
|  | 13. | 13. päivä |  |
|  | 14. | 14. päivä |  |
|  | 15. | 15. päivä |  |
|  | 16. | 16. päivä |  |
|  | 17. | 17. päivä |  |
|  | 18. | 18. päivä |  |
|  | 19. | 19. päivä |  |
|  | 20. | 20. päivä |  |
|  | 21. | 10. päivä vähenevää kuuta |  |
|  | 22. | 9. päivä vähenevää kuuta |  |
|  | 23. | 8. päivä vähenevää kuuta |  |
|  | 24. | 7. päivä vähenevää kuuta |  |
|  | 25. | 6. päivä vähenevää kuuta |  |
|  | 26. | 5. päivä vähenevää kuuta |  |
|  | 27. | 4. päivä vähenevää kuuta |  |
|  | 28. | 3. päivä vähenevää kuuta |  |
|  | 29. | 2. päivä vähenevää kuuta |  |
|  | 30. | ”Vanha ja uusi päivä” (henē kai nea) | Hekaten deipnon (Hekatēs deipnon) |
Selitykset:
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Päivää aiemmin, jos kuukausi oli 29 päivän pituinen.
↑  Jos kuukausi oli 29 päivän pituinen, pois jätettiin kuun 29. päivä, ei 30. päivä.
↑  Aina kuun viimeisenä päivänä myös silloin, kun kuukaudessa oli 29 päivää.
Pikkusieppo

| Pikkusieppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Kirjosiepot Ficedula
Laji::  parva
Kaksiosainen nimi
 Ficedula parva  (Bechstein, 1792) 
 Pikkusiepon levinneisyys
Katso myös
   Pikkusieppo Wikispeciesissä   Pikkusieppo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkusieppo (Ficedula parva) on pienikokoinen muuttolintu, joka pesii vanhoissa metsissä.
Koko ja ulkonäkö

Pikkusieppo on 11–12 senttimetriä pitkä. Se on yläpuolelta pääasiassa ruskea ja alapuolelta valkea. Sillä on tumma silmä, jota ympäröi valkea, kapea silmärengas. Nokka on melko pieni ja tumma ja sen alapuolen tyvi on punertavanruskea.
Vanhalla koiraalla on oranssinpunainen kurkku, joka rajautuu epäselvästi valkoiseen rintaan ja selvästi lyijynharmaaseen kaulansivuun ja poskeen. Myös pää ja niska ovat yleensä lyijynharmaat. Koiraan pyrstön yläpeitinhöyhenet ovat mustat. Esiaikuisen koiraan punainen kurkku ja harmaa pää ovat himmeämmän väriset kuin vanhan koiraan.
Naaraalta ja ensimmäisen kesän koiraalta pään lyijynharmaa ja kurkun punainen väri puuttuvat, joskin hyvin harvoin myös naaraalla voi olla pieni punainen kurkkulappu. Pyrstön yläpeitinhöyhenet ovat ruskeat tai mustahkot. Vatsapuoli on vaaleanbeige.
Pikkusiepon tavallisin ääni muutolla on lyhyt, hiljainen ja kuiva nariseva ”serrt”. Varoitusääni on pehmeä ja lyhyt vihellys ”dily”. Muita pikkusiepon ääniä ovat lyhyt ja terävä ”sri” sekä kuivä näpäytys ”tek”. Pikkusiepon laulu alkaa yhdellä tai kahdella terävällä tavulla, joiden jälkeen se päästää rakenteeltaan kirjosieppomaisen keskiosan sekä tunnusomaisen, laskevan, kirkkaiden äänten sarjan.
Levinneisyys

Pikkusiepon maailmanlaajuisen kannan kooksi on arvioitu 3 290 000–5 090 000 paria, joista yli 95 prosenttia pesii Euroopassa. Pikkusieppo on pitkän matkan muuttolintu, ja suurin osa eurooppalaisista yksilöistä talvehtii Pakistanissa ja Intiassa.
Suomessa pikkusieppoja pesii arviolta 2 000–6 000 paria. Pesivän kannan painopiste on etelärannikolla, kaakossa ja idässä. Keväällä ensimmäiset pikkusiepot saapuvat Suomeen toukokuun puolivälissä ja pääosa touko–kesäkuun vaihteessa. Syksyllä se lähtee elokuun lopussa–lokakuussa.
Elinympäristö

Pikkusiepot viihtyvät vanhoissa luonnontilaisissa metsissä, joissa on paljon lahopuuta. Laji suosii yli 50-vuotiaita kuusivaltaisia metsiä ja purojen ja muiden vesistöjen läheisyyttä. Se pesii erityisesti metsien kosteissa osissa ja tiheissä osissa, joissa aluskasvillisuus on runsasta. Muuttoaikoina pikkusieppoa tavataan muissakin ympäristöissä, kuten puistoissa ja puutarhoissa.
Lisääntyminen

Pikkusieppo tekee pesänsä lahopökkelöön, lahon puunrungon koloon tai oksanhankaan. Se rakentaa kuppimaisen pesän sammalista, lehdistä ja korsista. Naaras munii kesä-heinäkuussa viisi tai kuusi vaaleata, punapilkkuista munaa, joita se hautoo 12–13 päivää. Poikaset pysyvät pesässä 12–14 vuorokautta.
Ravinto

Pikkusieppo käyttää ravinnokseen hyönteisiä ja hämähäkkejä, joita se saalistaa pääasiassa lehvästön keskikerroksista, mutta myös maasta ja ilmasta.
Aiheesta muualla

Hellman, Gösta 1980: Mindre flugsnapparen valde ovanlig häckplats. – Lintumies 4.1980 s. 180. LYL.
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Ficedula parva:  Wikidata: Q241499  Wikispecies: Ficedula parva  ADW: Ficedula_parva  ARKive: ficedula-parva  Avibase: 6A3CA06B2496B003  BioLib: 8933  BirdLife: 22735909  BOLD: 93210  BOW: rebfly  CoL: 6HWGB  eBird: rebfly  EUNIS: 1045  EURING: 13430  Fauna Europaea: 97161  Fauna Europaea (new): 5bc5d221-3df8-4f6e-ad31-9b19b8efb9a1  GBIF: 2492605  iNaturalist: 13113  IRMNG: 10585579  ITIS: 178675  IUCN: 22735909  NBN: NHMSYS0000530363  NCBI: 126711  Observation.org: 1182  Open Tree of Life: 416087  TSA: 7018  WoRMS: 558556  Xeno-canto: Ficedula-parva  Laji.fi: MX.34029 
Muscicapa parva:  Wikidata: Q109557031  GBIF: 7437028 
muni : Ficedula parva
Maisemasuunnittelu

Kolme kilometriä pitkä Vaivaistennevan koivukuja johtaa Könnin kylästä Ilmajoen keskustaa kohti.
Maisemasuunnittelu on osa alue- ja ympäristönsuunnittelua sekä kaavoitusta. Maiseman suunnittelu ja hoito tarkoittaa maiseman laaja-alaista fyysistä suunnittelua, jonka painopiste on maankäytön ohjaamisessa ja maiseman suojelun ja hoidon toimenpiteiden suunnittelussa ja seurannassa. Se voi olla joko laaja-alaista tai yksityiskohtaista, aina valtakunnan tasolta asuntojen ympäristöihin. Liiallisiin yksityiskohtiin meneminen ei silti myöskään ole hyvä asia eikä myöskään pinnallinen pelkän maisemakuvan tarkastelu.
Maiseman suunnitteluun vaikuttavat Ympäristöhallinto ja kaavoituskäytäntö. Sen tulisi ottaa huomioon myös maiseman suojelu ja esteettiset näkökohdat eli ihmisen elinympäristön kauneusarvot. Toiminnallisuuttakaan ei silti voida unohtaa suunnittelussa. Näkökulmana voi olla myös vaikkapa melun ja saasteiden vähentäminen. Monesti maisemasuunnittelua pidetään vain yhtenä osana maankäytön suunnitteluna, mutta toisaalta se pitäisi tehdä ennen muuta suunnittelua ja olla juuri se, mihin muu suunnittelu perustuu.
Maisemansuojelun kannalta katsottuna maiseman suunnittelussa rakennetuilla alueilla usein ympäröivä maisema antaa vihjeitä siitä, minkälaiseksi maaston muodot ja kasvillisuus olisi palautettava tai kehitettävä. Periaatteessa pitäisi saada luonnon vahingoittuminen pysymään mahdollisimman pienenä. Rakennustoiminnan vuoksi täydellisesti muuttuneilla alueilla voidaan maiseman suunnittelussa lähteä aivan omille linjoille. Tästä ovat esimerkkinä kanavat ja niiden varsiin tehdyt istutukset. Toisaalta tehtävänä on siis suojella arvokkaita luonnon- ja kulttuurialueita muulta maankäytöltä ja toisaalta osoittaa erilaisille maankäyttömuodoille niille maisemallisesti parhaiten soveltuvia paikkoja.
Maiseman suunnittelun ja hoidon keskeiset alat

kaavoitukseen liittyvä maisemasuunnittelu, mm. rakentamattomien alueiden kehitys
tie-, katu- ja vesirakennuskohteisiin liittyvä maisemasuunnittelu
julkisten rakennusten ja asuntojen ympäristön suunnittelu
viher- ja virkistysaluesuunnittelu
tuotantomaiseman suunnittelu
ympäristövaikutusten arviointi
kulttuurimaisemakokonaisuudet
Maiseman suojelun näkökannalta niin kuin muussakin luonnon- ja ympäristönsuojelutoiminnassa on maisemaa muokatessa virheiden korjaaminen jälkikäteen työlästä. Kun maisemalliset näkökohdat otetaan jo suunnitteluvaiheessa huomioon, taataan maiseman kauneudellisten arvojen säilyminen.
Françoise d’Aubigné de Maintenon

Madame de Maintenon. Tuntemattoman taiteilijan maalaama muotokuva 1600-luvulta.
Françoise d’Aubigné de Maintenon eli Madame de Maintenon (23. marraskuuta 1635 – 15. huhtikuuta 1719) oli ranskalainen markiisitar ja kuningas Ludvig XIV:n toinen vaimo. Avioliitosta huolimatta hän ei saanut kuningattaren asemaa, koska avioliittoa ei virallistettu hovissa, vaan se pysyi julkisena salaisuutena.
Hän oli naimisissa runoilija Paul Scarronin kanssa, ja hänet tunnettiin tuolloin nimellä Madame Scarron. Jäätyään leskeksi hän toimi vuodesta 1660 kuninkaan lasten kasvattajana ja sai jo silloin vaikutusvaltaa kuninkaaseen. Lopulta hänestä tuli Ludvig XIV:n rakastajatar. Kuningas osti hänelle Maintenonin kunnassa olevan linnan Château de Maintenonin ja teki hänestä Maintenonin markiisittaren. He avioituivat salaa vuonna 1685 sen jälkeen, kun kuningas oli jäänyt leskeksi ensimmäisestä avioliitostaan Marie-Thérèse d’Autrichen kanssa.
Madame de Maintenon oli kiihkeä katolilainen ja vaikutti siihen, että hugenotteja suojellut Nantesin edikti kumottiin kuninkaallisella Fontainebleaun ediktillä 1685.
Kuninkaan kuoleman 1715 jälkeen Madame de Maintenon vetäytyi Saint-Cyriin, jossa toimi hänen vuonna 1684 perustamansa koulu, varattomille aatelistytöille tarkoitettu Maison royale de Saint-Louis.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Madame de Maintenon Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Taiteenala:  KulturNav  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
USS Mahopac (1864)

| USS Mahopac |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Secor and Company, Jersey City, New Jersey
Kölinlasku:  1862
Laskettu vesille:  17. toukokuuta 1864
Palveluskäyttöön:  22. syyskuuta 1864
Poistui palveluskäytöstä:  1889
Loppuvaihe:  myyty 25.maaliskuuta 1902
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 100 t
Pituus:  68,3 m
Leveys:  13,2 m
Syväys:  4,1 m
Koneteho:  320 ihp
Nopeus:  8 solmua
Miehistöä:  100
Aseistus
Aseistus:  2 × 15" tykkiä
USS Mahopac oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1864 vesillelaskettu Canonicus-luokan monitori.
Valmistus

Z. & F. Secor New Yorkista laski aluksen vesille 17. toukokuuta 1864. Koeajojen jälkeen alus otettiin palvelukseen 20. elokuuta New Yorkissa päällikkönään William A. Parker.
Palvelus

Alus osallistui Charlestoniin tehtyyn hyökkäykseen 9. syyskuuta. Syksyn alus partioi James-joella ja se oli Wilmingtonin alueella liittyen Fort Fisherin tulitukseen 24.-25. joulukuuta ja 13.-15. tammikuuta 1865. Jälkimmäisessä hyökkäyksessä, joka edelsi Wilmingtonin kukistumista, alukseen osui kahdeksan kranaattia ilman merkittäviä vaurioita.
Operaatiosta vapauduttuaan alus siirtyi Charlestoniin, missä se oli yhteysaluksena. Alus palasi 8. maaliskuuta Chesapeakenlahdelle. Huhtikuussa Mahopac ja sen sisaralukset tukivat kenraali Grantin joukkoja valtaamaan Richmondin. Alus poistettiin palveluksesta kesäkuussa, minkä jälkeen se makasi ankkurissa Washingtonin laivastontelakalla.
Alus palautettiin palvelukseen 15. tammikuuta 1866, minkä jälkeen se partioi Yhdysvaltain itärannikolla. Alus nimettiin 15. kesäkuuta 1869 USS Castoriksi, mutta vanha nimi palautettiin 10. elokuuta. Alus sijoitettiin 11. maaliskuuta 1872 Hampton Roadsiin reserviin, mistä se palasi palvelukseen 21. marraskuuta 1873.
Alus purjehti Key Westiin Floridaan laivaston koululaivaksi, missä se oli seuraavat kaksi vuotta. Alus siirtyi 1876 Port Royaliin ja edelleen Norfolkiin heinäkuussa 1877. Alus oli muiden monitorien kanssa Brandon Landingissa aina maaliskuuhun 1880, jolloin se lähti vuoteen 1888 asti City Pointiin. Alus oli reservissä Richmondissa 1889-1895, ja sen jälkeen League Islandilla. Alus poistettiin alusluettelosta 14. tammikuuta 1902 ja se myytiin 25. maaliskuuta.