stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
MOSFET
MOSFETin kutistaminen > Syitä kutistamiselle

Pienikokoiset MOSFETit ovat haluttuja kolmesta syystä:
Pienempi MOSFET sallii isomman virran kulkea kanavavastuksen pienentyessä.
Pienemmillä MOSFETeillä on pienemmät hilat ja siten pienempi hilakapasitanssi.
Näistä aiheutuu pienempi R*C aikavakio, mikä mahdollistaa suuremman toimintanopeuden.
Kolmas etu on pienempi pinta-ala. Tällöin tilaan, johon aiemmin mahtui yksi MOSFET, mahtuu nyt useampi. Näin piirejä voidaan kutistaa pienemmälle piipalalle, mikä tarkoittaa, että samalle valmistuspohjalle (piikiekolle) saadaan enemmän lopputuotteita, mikä puolestaan alentaa lopputuotteen hintaa..
Vaihtoehtoisesti voidaan valmistaa esim. sata miljoonaa transistoria sisältäviä rakenteita, jos aiemmin raja oli ensin miljoonassa ja sitten kymmenessä miljoonassa. Mitä enemmän transistoreja, sitä enemmän toiminnallisuutta, muistia, y.m. voidaan mahduttaa yhteen piiriin.
MOSFETin kutistaminen > Kutistamisen luomat hankaluudet

MOSFETien teko siten, että kanavan pituus on alle mikrometrin on erittäin haastavaa, ja puolijohteiden valmistusteknologian vaikeudet ovat rajoittavana tekijänä. Aivan viime aikoina pienikokoisuus on tuonut omia ongelmiaan MOSFETeille.
MOSFETin kutistaminen > Kutistamisen luomat hankaluudet > Kynnyksen alittava vuotovirta

Pienten mittojen takia hilalle tulevaa jännitettä pitää pienentää piirin luotettavuuden ylläpitämiseksi. Jotta piirillä on suorituskykyä, MOSFETin kynnysjännitettä pitää myös alentaa.
Kun kynnysjännitettä lasketaan, transistoria ei saa kokonaan suljettua, eli se toimii ns. weak-inversion -tilassa, jolloin on olemassa kanavaa pitkin kulkeva pieni virta. Aiemmin tämä virta oli niin olematon, että se voitiin jättää huomiotta, mutta nykyisin se muodostaa helposti jopa puolet nykyaikaisen tehokkaan (kompleksisen) VLSI-piirin tehonkulutuksesta.
MOSFETin kutistaminen > Kutistamisen luomat hankaluudet > Yhdysjohdinten kapasitanssi

Perinteisesti kytkentäaika oli suunnilleen yksinomaan riippuva hilojen hilakapasitanssista.
Nyttemmin hilakapasitanssit ovat kutistuneet huomattavasti, ja yhdysjohdinten hajakapasitanssit ovat vähintään samaa luokkaa kuin hilakapasitanssit. Tämä yhdysjohdinten hajakapasitanssi vaikuttaa kytkentänopeutta alentavasti.
MOSFETin kutistaminen > Kutistamisen luomat hankaluudet > Lämmöntuotto

MOSFETien alati kasvava tiheys tuottaa ongelmia huomattavan paikallisen lämmönmuodostuksen muodossa, mikä saattaa haitata piirien toimintaa. Piirit toimivat hitaammin korkeissa lämpötiloissa, ja niiden luotettavuus ja käyttöikä vähenevät. Tämän takia tarvitaan yhä tehokkaampia jäähdytyskeinoja (jäähdytyssiilejä yms.) piireillä.
Teho-MOSFETeillä on vaarana ns. terminen karkaaminen. Kun niiden auki-asennon vastus kasvaa lämpötilan kasvaessa, liitoksen tehohukka kasvaa vastaavasti tuottaen lisää lämpöä. Jos jäähdytystekniikka pettää, puolijohdemateriaali saattaa kuumeta katastrofaalisen nopeasti, jolloin laite tuhoaa itsensä.
Kirjallisuutta

Salste, Mikko; Porra, Veikko: Elektroniikka: sovelletun elektroniikan ja digitaalitekniikan perusteet.  Otaniemi:  Otakustantamo, 1973.  ISBN 951-671-053-0
Silvonen, Kimmo: Sähkötekniikka ja elektroniikka.  Helsinki:  Otatieto, 2003.  ISBN 951-672-335-7
Silvonen, Kimmo; Tiilikainen, Matti; Helenius Kari: Analogiaelektroniikka.  Helsinki:  Edita, 2004 (2002).  ISBN 951-37-3839-6
NMOS-tyyppinen MOS-transistori koostuu n-tyypin lähteestä (S) ja nielusta (D) sekä p-tyypin substraattiin kiinnitetystä hilasta (G).
MOS-rakenne muodostaa kondensaattorin, jonka elektrodeina toimivat hila (G) ja seostettu puolijohde, joiden välissä oleva piioksidi on eriste.
MOSFETin nieluvirran voimakkuuksia useilla VDS jännitteillä ja VGS-Vth arvoilla
MOSFETin poikkileikkaus sen toimiessa lineaarisella alueella
MOSFETin poikkileikkaus sen toimiessa avausalueella
Leena Mutka

Leena Irmeli Mutka (o.s. Silvennoinen, ent. Saarivaara) (s. 7. maaliskuuta 1958 Kajaani) on suomalainen suunnistuksen maailmanmestari.
Silvennoisen menestyksekkäimmät hetket suunnistuksen parissa osuivat viestikilpailuihin. Jo vuonna 1974 hän oli Leena Salmenkylän ja Outi Borgenströmin kanssa voittamassa tyttöjen pohjoismaista mestaruutta. Henkilökohtaisessa kisassa hän ylsi tyttöjen PM-pronssille 1978.
Kesällä 1979 Silvennoinen nostettiin Tampereen MM-kilpailuissa varanaisen paikalta viestin aloittajaksi, kun henkilökohtaisen maailmanmestaruuden juuri voittanut Borgenström loukkasi jalkansa kisatansseissa. Silvennoinen saapui osuudeltaan vaihtoon viidentenä, mutta vain 14 sekuntia lopulta hopealle sijoittuneen Norjan takana ja minuuttikaupalla edellä pahoin epäonnistunutta Ruotsia. Leena Salmenkylä ja Liisa Veijalainen nostivat seuraavilla osuuksilla Suomen maailmanmestariksi.
Kalevan Rastia edustanut Silvennoinen oli voittamassa Venlojen viestiä 1979. Myös hänen kaksossisarensa Jaana ja pikkuveli Juha (Jussi) ovat suunnistajia, ja jälkimmäinen oli vuonna 1983 mukana joukkueessa, joka vasta kolmantena suomalaisena ylsi Tiomila-viestin voittoon.
Mutoskooppi

Mutoskooppi näytteillä Mediamuseo Ruprikkissa Tampereella.
Mutoskooppi on vuonna 1894 patentoitu liikkuvaa kuvaa esittävä laite. Mutoskoopin kehittivät Yhdysvalloissa keksijät Herman Casler ja William Kennedy Laurie Dickson. Tirkistyskaappimaisessa kotelossa oleva, erillisistä korteista tehty pläri pyörii kampea pyörittämällä maksua vastaan. Pyörivät kuvat luovat jälkikuvailmiön myötä liikkuvan kuvan vaikutelman. Mutoskooppi kilpaili elokuvateattereiden kanssa, kunnes se erikoistui rahvaanomaisempaan sisältöön, kuten eroottisiin kuvaelmiin.
Mustanaamaleijonatamariini

| Mustanaamaleijonatamariini |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Heimo::  Kierteishäntäapinat Cebidae
Suku::  Leijona-apinat Leontopithecus
Laji::  caissara
Kaksiosainen nimi
 Leontopithecus caissara  Lorini & Persson, 1990 
 Lajin levinneisyysalue
Katso myös
   Mustanaamaleijonatamariini Wikispeciesissä   Mustanaamaleijonatamariini Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustanaamaleijonatamariini eli mustanaamaleijona-apina (Leontopithecus caissara) on uhanalainen eteläamerikkalainen apinalaji. Lajia arvellaan olevan jäljellä noin 180 yksilöä. Nisäkäsnimistötoimikunnan ehdotus lajin uudeksi suomenkieliseksi nimeksi on mustapäätamariini.
Ulkonäkö ja koko

Mustanaamaleijonatamariinilla on kullanruskea selkä ja musta harja, joka on antanut sille leijona-nimen. Naama, rinta ja raajat sekä pitkä häntä ovat myös mustat.
Käyttäytyminen

Puussa elävä mustanaamaleijonatamariini syö pääasiallisesti hedelmiä sekä pieniä selkärangattomia kuten hyönteiset, hämähäkit ja etanat. Niiden tiedetään myös juovan mettä ja maistelevan nuorten ananaskasvien (Bromeliaceae) lehtiä. Uskotaan myös, että ne täydentävät ruokavaliotaan syömällä sieniä kuivan kauden aikana.
Mustanaamaleijonatamariinit elävät 2–8 lajitoverin kokoisessa perheryhmässä. Tällaisessa ryhmässä on tyypillisesti vain yksi lisääntymiskykyinen naaras per sesonki. Syntymät tapahtuvat yleensä syyskuun ja maaliskuun välisenä aikana ja naaraat normaalisti synnyttävät kaksoset. Sosiaalinen kanssakäyminen on avainasemassa tämän tyyppisessä yhteisössä, ja parin sukiminen onkin tyypillistä mustanaamaleijonatamariinien keskuudessa.
Levinneisyys

Mustanaamaleijonatamariini on endeeminen laji pienellä alueella Brasiliassa, lähinnä Superagüin kansallispuistossa.
Akira Mutō

Akira Mutō
Akira Mutō (jap. 武藤 章, 15. joulukuuta 1892 Kumamoton prefektuuri, Japani – 23. joulukuuta 1948 Tokio, Japani) oli keisarillisen Japanin armeijan kenraali toisessa maailmansodassa.
Sodan aikana Mutō toimi muun muassa huhtikuusta 1942 lokakuuhun 1944 2. Keisarillisen Kaartindivisioonan komentajana, sotilasasiain toimiston päällikkönä ja vuonna 1945 Filippiineillä esikuntapäällikkönä.
Mutō tuomittiin Tokion kansainvälisessä sotarikostuomioistuimessa kuolemaan sotarikoksista. Hänet todettiin vastuulliseksi sotavankien ja siviilien näännyttämisestä nälkään, kidutuksista, murhista ja yleensä "sodan lakien" rikkomisesta. Hän oli myös osavastuussa Nanjingin verilöylystä. Hänen omaa vakuutteluaan syyttömyydestä pidettiin "uskomattomana". Mutō teloitettiin hirttämällä.
Mustameriahven

| Mustameriahven |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Meriahvenet Serranidae
Alaheimo::  Meriahvenet Epinephelinae
Tribus::  Epinephelini
Suku::  Mycteroperca
Laji::  bonaci
Kaksiosainen nimi
 Mycteroperca bonaci  (Poey, 1860) 
Synonyymit
 Bonaci arara Parra, 1787  Serranus bonaci Poey, 1860  Serranus brunneus Poey, 1860  Serranus decimalis Poey, 1860  Serranus arara Storer, 1860  Serranus cyclopomatus Poey, 1861  Serranus latepictus Poey, 1861  Trisotropis aguaji Poey, 1867  Mycteroperca bonaci var. xanthosticta Jordan & Swain, 1885 
Katso myös
   Mustameriahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustameriahven (Mycteroperca bonaci) on meriahventen (Serranidae) heimoon ja meriahventen (Epinephelinae) alaheimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji.
Mustameriahven on yleinen kalastuksen kohde Atlantin valtameren eteläosissa, pääasiassa Floridassa ja Karibianmerellä ja se on näillä alueilla myös urheilukalastajien suosiossa. Lajin liha on melko korkealle arvostettua.
Koko ja ulkonäkö

Mustameriahvenen pituus on tavallisesti 70 senttimetrin luokkaa ja voi maksimissaan olla noin 150 senttimetriä (kokonaispituutta). Suurin tavattu paino lajilla on ollut 100 kilogrammaa. Laji on yleisväritykseltään oliivinvärinen tai harmaa. Sillä on päässä ja vatsan puolella pieniä kuusikulmaisia pronssisia täpliä. Taaemman selkäevän, peräevän ja pyrstöevän reunat ovat mustia tai sinertäviä. Kyljissä on tummia suorakulmion muotoisia laikkuja. Ulompi kolmannes taaemmasta selkäevästä, peräevä ja pyrstö ovat mustia. Pyrstöevä on neliönmuotoinen. Mustameriahvenella on kylkiviivallan 78–83 suomua. Lajin ruumiin korkeus on 3,3–3,5 kertaa ruumiin pituus ja pään korkeus 2,5–2,8 kertaa ruumiin pituus. Sillä on selkäevässään yksitoista piikkiruotoa ja 15–17 pehmeää ruotoa. Peräevässä on kolme piikkiruotoa ja 11–13 pehmeää ruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mustameriahventa tavataan Atlantin valtamerellä Cape Canaveralista, Floridan eteläosista Yhdysvaltain rannikkoa etelään, Bermudassa, Bahamasaarilla, Meksikonlahdella alueella Florida Keysistä Alabamaan pohjoisosiin asti, Flower Garden Banksissa ja ympäröivällä alueella sekä Texasin eteläosista Meksikon rannikkoa pitkin Kuubaan, koko Karibianmeren alueella ja Etelä-Amerikan rannikkoa pitkin Brasiliaan Santa Catarina osavaltioon, mukaan lukien Trinidadin ja Fernando de Noronhan saaret. Lajia ei esiinny Etelä-Amerikan pohjoisosissa Surinamen pääkaupungin Paramaribon ja Brasilian Maranhaon välillä. Aikuiset oleskelevat yleensä yli 30 metrin syvyydessä vedenpinnasta, nuoret yksilöt yleensä matalammassa vedessä. Sen elinympäristöjä ovat kallioiset vedenpohjat ja koralliriutat. Mustameriahvenen populaatioita uhkaa liikakalastus. Vuodesta 2003 lähtien lajin alamitta on ollut Brasiliassa 45 senttimetriä.
Ravinto ja elintavat

Mustameriahvenen ravintoa ovat nuorena pääasiassa äyriäiset, aikuisena kalat. Se saavuttaa sukukypsyyden 47–95,1 senttimetrin, keskimäärin 67,7 senttimetrin mittaisena.
Mustameriahvenen pää (kuvattu Baltimoren kansallisessa akvaariossa).
Mustapuikkija

| Mustapuikkija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Onttosarviset Bovidae
Alaheimo::  Puikkijat Cephalophinae
Suku::  Cephalophus
Laji::  niger
Kaksiosainen nimi
 Cephalophus niger  Gray, 1846 
Katso myös
   Mustapuikkija Wikispeciesissä   Mustapuikkija Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Mustapuikkija eli mustasukeltaja-antilooppi (Cephalophus niger) on Länsi-Afrikan sademetsävyöhykkeellä elävä sorkkaeläinlaji. Tämä 80–100 sentin pituinen ja 9–24 kilon painoinen keskikokoinen puikkija on väritykseltään pääosin musta, mihin myös sen lajinimi niger viittaa.
Koko ja ulkonäkö

Mustapuikkija on puikkijsksi keskikokoinen. Koiraat ja naaraat ovat sarvien kokoa lukuun ottamatta samannäköisiä. Ruumiinpituus on 80–100 senttiä ja säkäkorkeus 45–51 senttiä. Paino vaihtelee yhdeksästä kilosta 24 kiloon. Keskimääräinen paino on 15–20 kiloa. Häntä on lyhyt ja pituudeltaan 7–14 senttiä, keskimäärin 12 senttiä. Mustapuikkija on vankkarakenteinen eläin, jolla on lyhyet, tukevat jalat sekä pitkä ruumis ja pitkä kaula. Myös pää on suhteellisen pitkä. Sekä koiraalla että naaralla on suipot, pitkät sarvet, mutta ne ovat usein otsakiharoiden peitossa. Naaraiden sarvet ovat 2,5–3 sentin pituiset, koiraan 7,5–17,5-senttiset. Sorkat ovat teräväkärkiset.
Mustapuikkijan turkki on pidempi kuin useimmilla muilla puikkijalajeilla, mutta tätä seikkaa on vaikea havaita, koska karvat ovat sileästi ruumiinmyötäiset. Mustapuikkijan turkkin väri lajin nimen mukaisesti musta tai ruskeanmusta ja hieman kiiltävä. Vatsapuoli on hieman selkäpuolta vaaleampi. Eturaajojen välissä saattaa olla ruosteenoransseja laikkuja. Hännän yläpinta on musta, ja alapinta valkoinen. Hännässä on vaaleanharmaa siveltimenmuotoinen leveä tupsu. Kurkun ja leuan alue on vaaleanharmaa. Korvat ovat ulkopinnoilta mustat, sisältä vaaleanharmaat. Pää on musta, lukuun ottamatta kastanjanruskeaa otsaa ja kruunumaista töyhtöä. Töyhdön keskellä on myös mustaa.
Nuoret mustapuikkijat ovat muutoin samanvärisiä kuin aikuiset, mutta niiden vatsapuoli on vaaleampi, eikä naama ole yhtä punertava kuin aikuisilla yksilöillä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mustapuikkijaa tavataan Afrikan länsiosissa. Se elää ainakin Guineassa, Sierra Leonessa, Liberiassa, Norsunluurannikolla, Ghanassa, Togossa ja Nigeriassa Niger-joelle saakka. Lajia ei ole tavattu varmuudella Beninissä eikä Burkina Fasossa. Sen ei myöskään tiedetä koskaan eläneen Niger-joen itäpuolella.
Mustapuikkija elää sademetsävyöhykkeellä, mutta se elää myös muun tyyppisissä metsissä. Sitä tavataan varsinaisen alankosademetsän ohella myös sademetsien reunamilla, galleriametsissä, tiheiköissä, pensaikoissa sekä savannien jokivarsimetsissä ja kesävihannissa metsissä. Se on sopeutunut elämään myös ihmisen muokkaamassa ympäristössä, ja sitä tavataan myös uudismetsissä, maatilojen pensaikoissa ja joskus jopa viljelyksillä.
Mustapuikkijat ovat yleisimpiä levinneisyysalueen keskiosissa Liberiasta Ghanaan ulottuvalla alueella. Tämän alueen itä- ja länsipuolella populaatiot ovat pienempiä tai taantumassa. Kannan kooksi arvioidaan nykyisin noin 100 000 yksilöä, mutta lukumäärä on ilmeisesti laskemassa vähitellen. Mustapuikkijat tulevat toimeen ihmisen muokkaamassa ympäristössä, joten ne ovat kestäneet ihmisasutuksen leviämistä paremmin kuin muut Länsi-Afrikan keskikokoiset puikkijalajit. Lajia metsästetään lihan ja nahan takia. Vaikka se on tavallinen bushmeat-kaupan kohde, se näyttää kestävän metsästystä suhteellisen hyvin. Kaikkein tiheimmin asutuilta alueilta mustapuikkijat ovat silti hävinneet. Mustapuikkija ei kuitenkaan ole lajina uhanalainen, vaan Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto luokittelee sen elinvoimaiseksi lajiksi. Vielä vuoden 1996 arviossa sitä pidettiin silmälläpidettävänä. Laji elää usealla suojelualueella.
Elintavat

Mustapuikkijan elintapoja on tutkittu vain vähän. Se näyttää liikkuvan yksikseen tai pareittain. Joidenkin lähteiden mukaan se on enimmäkseen yöaktiivinen, toisten mukaan päiväaktiivinen. Sitä näkee usein ylittämässä metsäteitä, etenkin myöhäisillalla. Monrovian eläintarhassa tehdyssä tutkimuksessa havaittiin, että tarhan viisi mustapuikkijaa olivat aktiivisia 64 % päivästä, mutta vain 24 % yöstä. Lajia pidetään reviiritietoisena. Mustapuikkijan uskotaan olevan ekologialtaan samankaltainen kuin Philantomba maxwellii -puikkijalaji. Sillä uskotaan myös olevan Länsi-Afrikassa sama ekologinen lokero kuin Keski-Afrikan hedelmäpuikkijalla.
Mustapuikkija syö monipuolista ravintoa. Se syö pudonneita hedelmiä, kukkia, lehtiä ja ruohoja. Monien isojen puikkijoiden tavoin sen uskotaan olevan riippuvainen hedelmiä vuoden ympäri pudottavista puista. Se syö myös eläinravintoa kuten hyönteisiä, etanoita ja munia. Mahdollisesti se syö satunnaisesti lintujakin. Mustapuikkijan ruokavaliota rajoittaa se, että se ei pysty rikkomaan suussaan halkaisijaltaan yli kuuden sentin läpimittaisia ravintopaloja.
Valtaosa mustapuikkijan lisääntymisestä saaduista tiedoista on peräisin vankeudesta. Luonnossa sillä ei näytä olevan mitään tiettyä lisääntymisaikaa. Eräs vasa löydettiin luonnosta toukokuussa, mikä viittaisi siihen, että ainakin osa vasoista syntyy kuivankauden lopulla tai sadekauden alussa. Kantoaika vaihtelee reilusta neljästä kuukaudesta seitsemään kuukauteen. Naaras synnyttää kerralla yhden vasan. Vasa painaa syntyessään 1,42–2,18 kiloa ja on väriltään musta. Ensimmäisten 8–10 päivänsä aikana vasan paino nousee 1,65–3,20 kiloon ja kuukauden ikäisenä se on 2,75–4 kilon painoinen. Kuukauden ikäisenä koiraat ovat kasvaneet jo naaraita suuremmiksi, vaikka ne syntyivät käytännössä samankokoisina. Emo imettää vasaa noin viisi kuukautta. Koiraat tulevat sukukypsiksi 12–18 kuukauden ikäisinä, naaraat 9–18 kuukauden ikäisinä. Mustapuikkijat voivat elää vankeudessa yli 11 vuoden ikäisiksi.
Mustasukeltaja-antilooppi.
Mustuaiset

| Mustuaiset |
| --- | --- |
 Rauniomustuainen
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kotelosienet Ascomycota
Alakaari::  Pezizomycotina
Luokka::  Eurotiomycetes
Lahko::  Verrucariales
Heimo::  Mustuaisjäkälät Verrucariaceae
Suku::  Mustuaiset Verrucaria  Schrad. 1794
Katso myös
   Mustuaiset Wikispeciesissä   Mustuaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mustuaiset (Verrucaria) on jäkäläsuku. Siihen kuuluvat jäkälät ovat rupimaisia ja ovat väriltään valkoisia, vihreitä, ruskeita tai mustia. Kotelopullot ovat vajonneet sekovarteen tai ovat sen päällä. Itiöt ovat tavallisesti yksisoluisia, lähes pyöreitä, värittömiä tai ohutseinäisiä. Fotobionttina on viherlevä. Mustuaisilta puuttuu jäkäläaineet.
Mustuaiset kasvavat useimmiten rantakivien tai kalkkikallioiden päällä tai kiviaineksella (kuten betonilla). Osa lajeista kasvaa myös puulla tai maassa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Mustuaiset (Verrucaria)
UniProt: Taxonomy - Verrucaria (englanniksi)
Consortium of Lichen Herbaria: Verrucaria (englanniksi)
PheroBase: Semiochemicals of Genus Verrucaria (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q142124  Wikispecies: Verrucaria  AlgaeBase: 43869  AusFungi: 60016421  AusLichen: 30020281  CoL: 86F4  EoL: 16487  EPPO: 1VERRG  FloraBase: 27571  Fungorum: 5725  GBIF: 2538295  iNaturalist: 174766  ITIS: 14050  MycoBank: 5725  NBN: NHMSYS0001501512  NZOR: ef4f2b19-ab80-4f33-be7d-57d373541f51  Open Tree of Life: 71306  PLANTS: VERRU  uBio: 4921238  WoRMS: 147701
Muuramen vaakuna

Muuramen vaakuna
Muuramen kunnanvaakuna on suoraan kunnan nimeen viittaava puhuva vaakuna.
Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja se vahvistettiin käyttöön 6. helmikuuta 1960. Vaakunan selitys on ”punaisessa kentässä hopeinen suomuurain, jonka marja kultaa”.
Mustakoski

| Mustakoski Чёрный Порог, Tšornyi Porog |
| --- | --- |
 Mustakoski
 Koordinaatit: 63°59′45″N, 33°39′49″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Segežan piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 821,53 km²
Väkiluku (2012):  1 100
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 Kunnan kotisivu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Mustakosken kunta Segežan piirin kartalla.
Mustakoski eli Tšornyi Porog (ven. Черный Поро́г) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Segežan piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Onihmajoen varrella 78 kilometriä maanteitse Segežasta luoteeseen. Taajamassa on 800 ja kunnassa 1 100 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Mustakosken kunnan pinta-ala on 1 821,53 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Segežan piirin Idelin ja Papinkosken kuntiin sekä etelässä Karhumäen, lännessä Mujejärven ja pohjoisessa Belomorskin piireihin.
Seudulla virtaavat Bolšaja, Bystritsa, Ieljoki (ven. Idel), Jelma, Kamennaja, Onihmajoki (Onigma), Rema ja Tungutjoki (Tunguda). Järviä ovat Hiisjärvi (Hižjarvi), Ieljärvi (Idel), Kuutsujärvi (Kutšozero) ja Ontajärvi. Kunnan alueella sijaitsee Verkošuon luonnonmuistomerkki.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluu kolme asutusta: Perttijärvi, Oleni ja Vatša. Perttijärvellä on lähes 200 ja Vatšassa yli sata asukasta. Olenissa ei ole lainkaan vakituisia asukkaita. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 64 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 23 % valkovenäläisiä, 5 % karjalaisia, 4 % ukrainalaisia ja 2 % suomalaisia.
Historia

Mustakoski on perustettu metsätyöläisasutukseksi vuosina 1936–1937. Toisen maailmansodan jälkeen se muodosti lähiseutuineen kyläneuvoston ja vuosina 1972–1991 sillä oli kaupunkimaisen taajaman asema.
Liikenne, talous ja palvelut

Kunnan läpi kulkee Kotškoman ja Repolan välinen maantie A134. Taajamasta on linja-autoyhteys Segežaan kolme kertaa viikossa.
Paikallisista työnantajista tärkeimpiä ovat erilaiset julkiset palvelut. Lisäksi toimii pieni puunhankintayritys. Keskustaajaman palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kerhotalo, kirjasto, lääkintäasema, posti ja muutama kauppa.
Nähtävyydet

Hiisjärven, Ieljärven ja Perttijärven rannoilta on löydetty kivikautisia asuinpaikkoja. Historiallisiin kohteisiin kuuluvat toisen maailmansodan aikana kaatuneiden neuvostosotilaiden haudat.
Aiheesta muualla

Mustakosken kunta Segežan piirin sivustolla (venäjäksi)
Segežan piirin kunnat
Hallinnollinen keskus: Segeža

Idel  –
Vojatsu (Nadvoitsy)  –
Papinkoski (Popov Porog)  –
Mustakoski (Tšornyi Porog)  –
Uikujärvi (Valdai)
Mustatöyhtöjuhina

| Mustatöyhtöjuhina |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rillit Zosteropidae
Suku::  Juhinat Yuhina
Laji::  nigrimenta
Kaksiosainen nimi
 Yuhina nigrimenta  Blyth, 1845 
Katso myös
   Mustatöyhtöjuhina Wikispeciesissä   Mustatöyhtöjuhina Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustatöyhtöjuhina (Yuhina nigrimenta) on Etelä-, Kaakkois- ja Itä-Aasiassa tavattava rilleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan mustatöyhtöjuhina on 11–12 cm. Lajin selkä ja siivet ovat väriltään harmaat. Pää on tummemman harmaa ja päälaella on musta töyhtö. Myös alue silmistä kirkkaan oranssiin nokkaan on musta. Vatsa on väriltään ruskehtavan valkoinen. Nuoret linnut ovat väriltään aikuisia mustatöyhtöjuhinoita ruskeampia. Koiras- ja naarasmustatöyhtöjuhinat muistuttavat toisiaan ulkonäöltään.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mustatöyhtöjuhinan elinympäristö ulottuu Intiasta Kaakkois-Aasian maihin ja Kiinaan. Linnun elinympäristöä ovat ainavihantien metsien tiheiköt ja aluskasvillisuus. Mustatöyhtöjuhinan elinympäristöt sijaitsevat yleensä 450–2 100 metrin korkeudella merenpinnasta.
Elintavat

Mustatöyhtöjuhinat liikkuvat pienissä ryhmissä, joissa on yleensä alle 12 lintua. Ravintonaan laji käyttää pääasiassa pieniä selkärangattomia. Linnun pesimäkausi kestää huhtikuusta heinäkuulle. Mustatöyhtöjuhinan pesä on matalalla kasvavalla oksalla ja tehdään ruohoista, sammalista ja juurista. Naaras munii kolmesta neljään vaaleanruskeaa munaa.