stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Timantti
Käyttö jalokivenä > Paino

Timantin paino ilmoitetaan karaatteina (ct.). Yksi karaatti on 0,2 grammaa. Timantin painosta ei pysty suoraan päättelemään timantin läpimittaa, sillä kivet voidaan hioa erilaisin mittasuhtein. Monikivisten korujen osalta saatetaan ilmoittaa timanttien yhteispaino (lyhenne tct.) tai yksittäispainot, esimerkiksi 6 × 0,02 ct.
Käyttö jalokivenä > Hionta

Timantteja voidaan hioa koruiksi vain toisella timantilla. Yleensä hiomiseen tai leikkaamiseen käytetään epäpuhtaita timantteja, jotka eivät kelpaisi koruiksi. Yleisin hiontamuoto on briljanttihionta, jolloin kivi on ylhäältäpäin katsottuna kehämäinen. Hyvin hiottu timantti on tasapainoinen ja symmetrinen kivi, jonka viisteet taittavat ja heijastavat valoa. Timantin hionnan laatu on paljain silmin nähtävissä. Muita hiontamuotoja kutsutaan fancy-hionnoiksi, ja niitä ovat muun muassa ovaali, baquette, asscher, markiisi, pisara, smaragdi, sydän ja princess.
Käyttö jalokivenä > Väri

Valtaosa korukäyttöön myytävistä timanteista on niin sanottuja Cape-sarjan timantteja. Näissä timanteissa korostetaan enemmänkin värittömyyttä kuin timantin värillisyyttä. Cape-sarjan timantit sisältävät pienen määrän typpeä, joka antaa timanteille täysin värittömästä kellertävän kautta keltaiseen olevan värin. Timanttien värien luokitukseen on olemassa useita asteikkoja. Pohjoismaissa käytetään hyvin yleisesti Scan.D.N.-asteikkoa (Scandinavian Diamond Nomenclature). Pohjoismaissa käytetty asteikko on epätarkempi kuin GIA:n luoma asteikko. GIA:n luomasta asteikosta on tullut de facto-standardi, koska se on tarkka ja yhdenkin asteen nousu asteikolla voi nostaa timantin hintaa 5–15 %. Suomessa kyseinen standardi on vakiintunut hyvin hitaasti.
Käyttö jalokivenä > Puhtaus

Puhtaudella (engl. clarity) kuvataan timantissa olevien sulkeumien eli epäpuhtauksien määrää. Puhtausluokitus määritellään 10 x suurentavan luupin tai mikroskoopin avulla. Yleisimmin käytetty puhtausluokitus on puhtaimmasta lähtien seuraava:
Flawless (Fl): Täysin puhdas timantti, jossa ei ole sulkeumia.
Internally Flawless (IF): Puhdas timantti, jossa saattaa olla ulkoinen huomaamaton naarmu tai hiontajälki.
Very Very Small Inclusions (VVS)
VVS1: Erittäin pieniä sulkeumia, jotka eivät sijaitse taulun alueella.
VVS2: Erittäin pieniä sulkeumia, jotka saattavat sijaita taulun alueella.
Very Small Inclusions (VS)
VS1: Hieman suurempia sulkeumia, jotka eivät sijaitse taulun alueella.
VS2: Hieman suurempia sulkeumia, jotka saattavat sijaita taulun alueella.
Small Inclusions (SI)
SI1: Sulkeumia, jotka eivät näy paljain silmin.
SI2: Sulkeumia, jotka saattavat näkyä paljain silmin mutta eivät vähennä kiven loistetta.
Inclusions tai Piquee (I tai P)
I1 tai P1: Paljain silmin näkyviä sulkeumia, jotka eivät vähennä kiven loistetta.
I2 tai P2: Paljain silmin näkyviä sulkeumia, jotka saattavan hieman vähentää kiven loistetta.
I3 tai P3: Suuria sulkeumia, jotka vaikuttavat kiven ulkonäköön ja kestävyyteen.
Yleensä vasta puhtausluokan SI2 tai P1 sulkeumat näkyvät paljain silmin.
Käyttö teknisiin tarkoituksiin

Suuren kovuutensa vuoksi timantteja käytetään muun muassa poranterissä, lasin leikkaamiseen ja hiontalaitteissa. Niitä käytetään myös levysoittimien neuloissa.
Tuottajat > Suurimmat tuottajat

Maailman suurimmat teollisuuskäyttöön tarkoitettujen timanttien tuottajat vuonna 2019:
| Sija | Maa | Tuotanto (miljoonaa karaattia) |
| --- | --- | --- |
| 1. | Venäjä | 19 |
| 2. | Australia | 13 |
| 3. | Kongon demokraattinen tasavalta | 12 |
| 4. | Botswana | 6 |
| 5. | Zimbabwe | 3 |
| 6. | Etelä-Afrikka | 3 |
|  | Muut | 1 |
Maailman suurimmat jalokivitimanttien tuottajat vuonna 2019:
| Sija | Maa | Tuotanto (miljoonaa karaattia) |
| --- | --- | --- |
| 1. | Venäjä | 25 |
| 2. | Kanada | 18,5 |
| 3. | Botswana | 18 |
| 4. | Etelä-Afrikka | 8 |
| 5. | Angola | 7,5 |
| 6. | Kongon demokraattinen tasavalta | 3 |
| 7. | Namibia | 2,5 |
| 8. | Lesotho | 1,3 |
|  | Muut | 2,7 |
Alan suurin yrityskonserni on De Beers.
Tuottajat > Timantteja Suomesta

Suomen kallioperä on ikivanhaa, kuten esimerkiksi Kanadassa ja Australiassa. Suomen kohdalla Maan kivikehä (maapallon kuori ja vaipan ylin osa) on yli 150 kilometriä paksu, mitä pidetään timanttien kannalta otollisena. Timantit ovat peräisin maapallon kivikehän alaosista.
Suomesta on löydetty viime vuosina timantteja Kuopiosta, Kaavilta ja Kuusamosta. Pieniä timantteja on tavattu myös Lappajärven meteoriittikraatterista kulkeutuneista lohkareista Hietakankaan sorakuopista.
Ensimmäinen suomalainen timantti löytyi Nauvon Haverön harvinaisesta akondriittisesta kivimeteoriitista 1970-luvulla. Kirjallisuudessa on tosin mainintoja Lapin jokitimanteista 1800-luvulta, mutta näitä havaintoja eivät myöhemmät tutkimukset ole kyenneet varmentamaan. Suomesta löydetyt timantit eivät ole olleet koruluokkaa, eikä niitä ole hiottu markkinoille.
Kaavin Lahtojoella lienee Suomen toistaiseksi paras timanttiesiintymä. On kuitenkin vielä epävarmaa, perustetaanko Kaaville Euroopan ensimmäinen timanttikaivos.
Tuottajat > Veritimantit

Osa lähinnä Afrikan maista tulevista timanteista on päätynyt markkinoille sisällissotaa käyvien ryhmien kautta. Tällaisia jalokiviä on kutsuttu konfliktitimanteiksi tai veri­timanteiksi.
Vuonna 1998 Global Witness -järjestö raportoi maailman ihmisoikeusjärjestöille, että Angolan hallitusta vastaan sotiva sissiliike rahoitti toimintaansa timanttikaupalla. Sen jälkeen on selvinnyt, että ainakin Sierra Leonessa, Liberiassa ja Kongon tasavallassa sisällissotia käyvät ryhmittymät saivat rahoitusta laittomasti hankituista raakatimanteista. Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto ilmaisi nopeasti vastustuksensa konfliktitimanteille.
Vuoden 2002 marraskuussa 52 maata ratifioi Kimberley Process Certification Schemeksi kutsutun sopimuksen, jonka mukaan raakatimanttien vienti ja tuonti on sallittua ainoastaan Kimberley Processin jäsenmaiden välillä, ja timanttierien tulee olla tarkasti sertifioituja. Myös Suomi on mukana sopimuksessa.
Timantin synty

Timantti on kemialliselta koostumukseltaan hiiltä. Jotta timantti voisi syntyä, tarvitaan kova paine (4,5–6 GPa) ja tietty, suhteellisen korkea lämpötila (900–1300 °C). Maaperässä timantteja syntyy 2 500 miljoonan vuoden ikäisten vakaiden kallioperäalueiden alla noin 150–200 kilometrin syvyydessä. Maan pinnalle ne ovat joutuneet tuli­vuoren­purkauksissa, mutta ne ovat voineet kulkeutua virtaavan veden mukana hyvinkin kauas tuli­vuorista. Timantteja esiintyy etenkin kimberliittien yhteydessä.
Timantin synty > Synteettiset timantit

Timantteja voidaan myös valmistaa keinotekoisesti. Synteettisiä timantteja kutsutaan myös teollisuustimanteiksi, jotka valmistetaan teollisesti laboratoriossa. Myös synteettiselle timantille voi saada GIA-todistuksen, jolloin timantin laadun voi varmistaa puoleettomasti GIA-asteikolla. Ensimmäisinä tässä onnistuivat ruotsalainen ASEA-yhtiö vuonna 1953 sekä kaksi vuotta myöhemmin General Electric. Suurimmat synteettisesti valmistetut timantit ovat olleet jopa 2500 karaattia (500 g ).
Tunnettuja timantteja

Suurimmat, kalleimmat ja tunnetuimmat timantit saavat usein nimen. Näitä ovat muun muassa:
Cullinan I (Suuri Afrikan tähti)
Cullinan 2
Koh-i-Noor
Florentiini (Floretine)
The Excelsior
Orlov
The Great Mogul
Sefadu
Star of Sierra Leone (Sierra Leonen tähti)
The Centenary
The Premier Rose
Regent
Hope
The Sancy
Beau Sancy
The Taylor-Burton
Tha Art of de Grigono
Matrioska-timantti (kaksi timanttia sisäkkäin)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Timantit.com
Suomen timanteista
Timanttifoorumi.fi
World of diamonds by Ned Hally (englanniksi)
50 books, 5000 pages on Diamonds (englanniksi) Robert Boyle, Theophrastus, US Geological Survey, George Frederick Kunz etc.
Bristol University School of Chemistry, Molecule of the Month: Diamond (englanniksi)
Timantin kiderakenne.
Timantin kiderakenteen alkeiskoppi.
Briljanttihiottu timantti sormuksessa.
Raakatimantti kivilohkareessa.
Pierre Augereau

Castiglionen herttua Charles Pierre François Augereau.
Charles Pierre François Augereau (21. lokakuuta 1757, Faubourg Saint-Marceau, Pariisi – 12. kesäkuuta 1816, La Houssaye-en-Brie, Seine-et-Marne) oli Castiglionen herttua, ranskalainen sotilas, myöhemmin kenraali ja yksi Napoleon I:n valtakauden 26:sta Ranskan keisarikunnan marsalkasta. Augereau osallistui Ranskan vallankumoussotiin ja Napoleonin sotiin.
Nuoruus

Augereaun perhetausta oli vaatimaton. Hänen isänsä oli palvelija ja äiti kouluttamaton hedelmäkauppias. 17-vuotiaana Augereau liittyi kuninkaalliseen armeijaan, ensiksi osaksi Burgundissa sijaitsevaa ratsuväen rykmenttiä ja myöhemmin karabiiniereja. 
Augerausta kasvoi huomattava miekkamies ja kaksintaistelija. Hän joutui kuitenkin maanpakoon nostettuaan miekkansa häntä solvannutta upseeria vastaan.
Ulkomailla Augereau eli palkkasoturina ja miekkailunopettajana. Hän taisteli Venäjän armeijan riveissä Osmanien valtakuntaa vastaan, mutta pakeni pian Preussiin, jossa hän liittyi kaartiin. Sieltäkin Augereau karkasi pian, nyt Saksin rajan yli. Vuodet 1788–1791 täytti palvelus Napolin kuningaskunnan armeijassa ja sittemmin Portugalissa. Ranskan suuren vallankumouksen tapahtumat toivat hänet 1792 takaisin kotimaahansa, jossa hän liittyi vallankumousarmeijaan.
Sotilaana Ranskan vallankumoussodissa

Juro jakobiini Augereau liittyi kansalliskaartiin, jossa hänestä tuli kersantti. 
Augereau otti kapteenina ja myöhemmin everstiluutnanttina osaa Chouannerie-kapinan kukistamiseen Bretagnessa. Tämän jälkeen Augereau liittyi Pyreneiden armeijaan (ransk. Armée des Pyrénées), jossa hän nousi pian, 23. joulukuuta 1793 kenraalimajuria vastaavaan arvoon (ransk. Général de division). Augereaun johtama divisioona saavutti kuitenkin todellista menestystä vasta siirryttyään osaksi Italian armeijaa (ransk. Armée d'Italie).
Sotilaana Ranskan vallankumoussodissa > Italian kampanja

Augereaun divisioona menestyi Italian kampanjassa, jossa se osallistui muun muassa Loanon taisteluun (22. marraskuuta 1795), Millesimon taisteluun (13. huhtikuuta 1796) ja Cosserian linnan valtaukseen (14. huhtikuuta 1796).
Castiglionen taistelu 5. elokuuta 1796, jonka lopputuloksen hän onnistui kääntämään tappiosta voitoksi, oli kuitenkin hänen suurin saavutuksensa. Kenraali de Marbot ylisti muistelmissaan Augereaun rohkaisseen jopa itseään Bonapartea taistelua edeltäneessä hämmentävässä tilanteessa. Bonaparte itse totesi, että Augereaulla on "paljon luonnetta, rohkeutta, taipumattomuutta ja innostusta; hän on taistelun karaisema, sotilaiden suosima, ja toimissaan onnekas". 15. marraskuuta 1796 taistelussa Arcolen sillasta Augereau innosti horjuvaa ranskalaisjoukkoa nappaamalla itselleen kulkuelipun ja ryntäämällä se käsissään kohti vihollista. 27. tammikuuta 1797 hän sai palkkioksi lipun itselleen.
Sotilaana Ranskan vallankumoussodissa > Vallankaappaus

Vuonna 1797 Bonaparte lähetti Augeraun takaisin Ranskaan rohkaisemaan jakobiinien direktoraattia. Augereau joukkoinen painosti moderaatteja, ja toteuttivat 4. syyskuuta 1797 eli vallankumouskalenterin mukaan 18. fructidorkuuta vuonna V monarkisteja vastaan suunnatun vallankaappauksen. Palkkioksi hänet nimettiin komentajaksi Saksan armeijaan (ransk. Armée d'Allemagne), joka oli syntynyt 29. syyskuuta 1797 Sambren ja Meusen armeijan ja Reinin ja Moselin armeijan (ransk. Armée du Rhin-et-Moselle) yhdistyttyä. Augereau toimi Saksan armeijan komentajana 7.10–13.12.1797. Armeija jakautui kuitenkin jo 9. joulukuuta 1797 kahtia Mainzin armeijaksi (ransk. Armée de Mayence) ja Reinin armeijaksi (ransk. Armée du Rhin). Augereau otti Reinin armeijan komentoonsa ajaksi 14.12.1797–3.2.1798.
Augereau ei ottanut näkyvästi osaa 9. marraskuuta 1799 eli vallankumouksen kalenterin mukaan 18 Brumaire vuonna VIII tapahtuneeseen vallankaappaukseen. Aiemman panoksensa takia Bonaparte teki hänestä kuitenkin Ranskan keisarikunnan syntymisen jälkeisenä päivänä, 19. toukokuuta 1804 Ranskan keisarikunnan marsalkan.
7. syyskuuta 1800 – 22. lokakuuta 1801 Augereau komensi Pohjoista armeijaa (ransk. Armée du Nord).
Marsalkkana Napoleonin sodissa

Marsalkka Augereau johti Napoleonin Englannin maihinnousun valmistelussa leiriä Brestissä, Bretagnessa. Napoleonin peruttua invaasion leiristä tehtiin Grande Arméen seitsemäs kaarti.
Augereaun ja hänen joukkojensa vastuulle annettiin viestiyhteyksien suojaaminen Kolmannen koalition sodassa. He eivät ottaneet osaa 2. joulukuuta 1805 käytyyn Austerlitzin taisteluun.
Neljännen koalition sodassa Augereau johti jälleen seitsemättä kaartia. Kaarti ansioitui Jenassa, jossa se muodosti joukkojen vasemman sivustan.
Varhain vuonna 1807 Augereau sairastui kuumeeseen. 7. helmikuuta 1807 käydyssä Eylaun taistelussa hänet jouduttiin sitomaan kiinni hevoseensa, mutta se ei vaikuttanut hänen kykyynsä johtaa joukkoja. Venäläisten tykistö hävitti taistelussa lumimyrskyn kouriin joutuneen kaartin lähes kokonaan ja Augereau haavoittui käteen, joka ei parantunut koskaan täysin.
19. maaliskuuta 1808 Augereau sai Castiglionen herttuan kunnia-arvon (ei siis oikea läänitys) 1796 voittonsa johdosta. Augereau nai Adélaïde Josephine Bourlon de Chavangen (1789–1869) ja herttuan arvo periytyi suvussa aina sen sammumiseen 1915 saakka. Augereau ei saanut vaimonsa kanssa lapsia, vaan aatelisarvo siirtyi vaimon mukana, tämän naitua myöhemmin Camille de Sainte-Aldegonden (1787–1853), näiden tyttärelle Valentine de Sainte-Aldegondelle (1820–1891).
Katalonian kampanjassa Augereau saavutti kohtuullista menestystä, mutta onnistui myös likaamaan mainettaan tarpeettomien raakuuksien myötä. Isänmaallisessa sodassa 1812 Napoleon  antoi Augereaun komentoon Grande Arméen reservit, eli 11. kaartin (ransk. XIe corps de la Grande Armée). Ennen 16.–19. lokakuuta 1813 käytyä Leipzigin taistelua Napoleon moitti Augereauta siitä, ettei hänessä ollut enää nähtävissä "Castiglionen Augereauta". Augereau vastasi tähän, että "anna minulle takaisin Italian veteraanit, niin minä näytän että on". Ranskan kärsimästä tappiosta huolimatta Napoleon huomioi Augereaun urhean puolustustaistelun.
Vuonna 1814 Augereau komensi kuuden päivän taisteluiden sarjassa Lyonin armeijaa, jonka tehtävänä oli katkaista Böömin armeijan viestiyhteydet. Joukot kuitenkin kieltäytyivät taistelemasta ja sen johtoa syytettiin loikkaamisesta.
18. huhtikuuta 1814 Augereau antoi joukkoineen julkilausuman, jossa he kertoivat ottaneensa käyttöön bourbonien valkoisen kokardin, ja leimasivat myös Napoleonin tyranniksi.
Tämän jälkeen Augereau palveli Ludvig XVIII:tä, joka teki tästä päärin ja Ranskan Pyhän Ludvigin ritarikunnan ritarin. Napoleonin palattua 1815 Augereau panikoi, ja antoi pömpöösin päiväkäskyn hänen kunniakseen. Napoleon ei kuitenkaan vakuuttunut sukkelasta takinkäännöstä, vaan julisti edellisvuoden tapahtumien johdosta Augereaun petturiksi ja vei tämän sotilasarvon ja eläkkeen. Palattuaan valtaistuimelle Ludvig XVIII piti tämän päätöksen voimassa.
Augereau kuoli 1816 vesipöhöön tilallaan La Houssaye-en-Briessa, Seine-et-Marnessa. Hänet on haudattu Père-Lachaisen hautausmaalle.
Tunnustukset

Ranskan keisarikunnan marsalkka (ransk. maréchal d'Empire)
Castiglionen herttua
Ranskan Kunnialegioonan suurupseeri
Ranskan Pyhän Ludvigin ritarikunnan ritari
Espanjan Kaarle III:n ritarikunnan suurristi
Ranskan pääri
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pierre Augereau Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat 2  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore 
Muut:  SNAC  IdRef 
"Augereau au pont d’Arcole, 15 novembre 1796" eli kenraali Augereau taistelussa Arcolen sillasta. Charles Théveninin maalaus, 1798.
Pierre Augereaun rintakuva Bloisin linnassa.
Bandyliigakausi 1994–1995

| Bandyliiga 1994–1995 |
| --- | --- |
Joukkueiden määrä:  12
Mestari:  WP-35
Toinen sija:  OLS
Kolmas sija:  Botnia
Paras maalintekijä:  Ari Holopainen, WP-35 (60)
Alempi sarjataso:  I-divisioona
  ← 1994 :  1996 → 
Kaudelle 1994-1995 jääpallon bandyliigan joukkuemäärää kasvatettiin kahteentoista. Mukaan otettiin myös viime vuoden karsinnoissa ulkopuolelle jäänyt ToPV, sekä sarjasta pudonnut PaSa Bandy.
Sarjassa pelattiin ensin kaksinkertainen runkosarja, jonka jälkeen pelattiin pudotuspelit kahdeksan parhaan joukkueen kesken, kaksi viimeistä joutuivat karsintasarjaan 1.divisioonan parhaiden kanssa. Puolivälierät ja välierät pelattiin paras kolmesta järjestelmällä, ensimmäinen ottelu runkosarjassa heikommin sijoittuneen kotikentällä ja kaksi seuraavaa paremmin sijoittuneen kotikentällä.
Runkosarjassa WP-35 oli ylivoimainen ykkönen kahdeksan pisteen erolla toiseksi tulleeseen OLS:aan. Loppuottelussa WP-35 voitti OLS:n 9-2. Mestaruus oli varkautelaisille kolmas peräkkäinen.
Runkosarja

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Warkauden Pallo -35 | 22 | 20 | 1 | 1 | 174-60 | 41 |
| Oulun Luistinseura | 22 | 15 | 3 | 4 | 153-76 | 33 |
| Botnia-69, Helsinki | 22 | 14 | 3 | 5 | 125-73 | 31 |
| Lappeenrannan Veiterä | 22 | 13 | 4 | 5 | 127-90 | 30 |
| Veitsiluodon Vastus | 22 | 8 | 6 | 8 | 119-123 | 22 |
| PaSa Bandy, Imatra | 22 | 8 | 4 | 10 | 70-96 | 20 |
| Porin Narukerä | 22 | 7 | 5 | 10 | 101-112 | 19 |
| Oulun Palloseura | 22 | 8 | 2 | 12 | 90-106 | 18 |
| Jyväskylän Seudun Palloseura | 22 | 7 | 2 | 13 | 73-130 | 16 |
| Tornion Palloveikot | 22 | 6 | 2 | 14 | 97-150 | 14 |
| Helsingin IFK | 22 | 5 | 2 | 15 | 58-97 | 12 |
| Porvoon Akilles | 22 | 3 | 2 | 17 | 62-136 | 8 |
Kahdeksan parasta pudotuspeleihin. HIFK ja Akilles liigakarsintaan.
Puolivälierät

| Joukkue #1 | Voitot | Joukkue #2 | Ottelu 1 | Ottelu 2 | Ottelu 3 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Warkauden Pallo -35 | 2–0 | Oulun Palloseura | 6-2 | 18-2 |  |
| Oulun Luistinseura | 2–1 | Porin Narukerä | 6-7 | 5-4 | 10-2 |
| Botnia-69 | 2–0 | PaSa Bandy | 8-1 | 5-3 |  |
| Lappeenrannan Veiterä | 2–0 | Veitsiluodon Vastus | 7-5 | 6-1 |  |
Välierät

| Joukkue #1 | Voitot | Joukkue #2 | Ottelu 1 | Ottelu 2 | Ottelu 3 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Oulun Luistinseura | 2–0 | Botnia-69 | 5-2 | 6-3 |  |
| Warkauden Pallo -35 | 2–1 | Lappeenrannan Veiterä | 2-3 | 13-2 | 11-4 |
Pronssiottelu

| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| Botnia-69 | 5–3 | Lappeenrannan Veiterä |
Loppuottelu

11.3.1995 Helsinki, Oulunkylä
| Joukkue #1 | Tulos | Joukkue #2 |
| --- | --- | --- |
| Warkauden Pallo -35 | 9–2 | Oulun Luistinseura |
Lopulliset sijoitukset

| Sija | Joukkue |
| --- | --- |
1.: Warkauden Pallo -35
2.: Oulun Luistinseura
3.: Botnia-69
4.: Lappeenrannan Veiterä
Ari Holopainen, WP-35 voitti maali- ja pistepörssit 60 maalilla ja 82 pisteellä.
Karsintasarja

| Joukkue | O | V | T | H | Maalit | P |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Helsingin IFK | 3 | 2 | 1 | 0 | 30-7 | 5 |
| Porvoon Akilles | 3 | 2 | 1 | 0 | 23-12 | 5 |
| Mikkelin Kampparit | 3 | 1 | 0 | 2 | 19-23 | 2 |
| Kulosaaren Vesta | 3 | 0 | 0 | 3 | 8-38 | 0 |
HIFK ja Akilles säilyivät sarjassa
Walter de la Mare

Walter de la Mare vuonna 1924.
Walter John de la Mare [ˈdɛləˌmɛər] (25. huhtikuuta 1873 Charlton, Kent – 22. kesäkuuta 1956 Lontoo) oli englantilainen runoilija ja kirjailija, jonka runojen, novellien ja romaanien teemoja ovat lapsuus, viattomuus ja yliluonnolliset ilmiöt. Niistä hän kirjoitti usein lyyrisellä ja unenomaisella kielellä. Hänen tuotantoonsa kuuluu puolensataa teosta. Hänelle myönnettiin lastenkirjallisuuden Carnegie-mitali vuonna 1947 teoksesta Collected Stories for Children.
De la Maren kauhukertomuksia on julkaistu suomeksi Markku Sadelehdon toimittamissa antologioissa Englantilaiset aaveet (WSOY 1994) ja Wendigo ja muita yliluonnollisia kauhukertomuksia (Jalava 2015 ISBN 978-951-887-512-6).
Suomennettu tuotanto > Runoja

Joku, suom. Kirsi Kunnas, teoksessa Kuka on nähnyt tuulen? Helsinki: WSOY 2010 ISBN 978-951-0-36461-1
Kaikki mennyt, suom. Aale Tynni. Teoksessa: Tuhat laulujen vuotta. WSOY 1957
Napoleon, suom. Hannu Tarmio ja Janne Tarmio, Maailman runosydän, Helsinki: WSOY 1998 ISBN 951-0-22134-1
Riojoen laiva, suom. Kirsi Kunnas, teoksissa Kuka on nähnyt tuulen ja Aarteiden kirja: 3: Oli kerran. WSOY 1956, 2. p. 1966
Suomennettu tuotanto > Satu

Kalaruhtinas, teoksessa: Satumaailma. 17: värikuvallinen taruaarre nuorisolle, toimittanut V. Hämeen-Anttila. Hämeenlinna: Karisto 1941
Simone Buchholz

Simone Buchholz (s. 1972 Hanau, Saksa) on saksalainen kirjailija, joka tunnetaan syyttäjä Chastity Rileystä kertovasta kirjasarjastaan.
Ura

Simone Buchholz opiskeli toimittajaksi Henri-Nannen-Schule-journalistikoulussa ja on vuodesta 2001 lähtien toiminut vapaana kirjoittajana. Hänen ensimmäinen rikosromaaninsa Revolverherz ilmestyi Saksassa vuonna 2008 aloittaen Hampuriin sijoittuvan, syyttäjä Chastity Rileystä kertovan dekkarisarjan. Revolverherz on suomennettu nimellä Revolverisydän (suom. Anne Kilpi, Kustantamo Huippu 2019). Saksassa Chastity Riley -sarjassa on ilmestynyt toistaiseksi yhdeksän romaania, joita on käännetty suomen lisäksi mm. italiaksi, englanniksi ja ranskaksi. Simone Buchholz on saanut rikosromaaneistaan useita palkintoja, merkittävimpänä Saksan vanhimman ja arvostetuimman dekkareille myönnettävän Deutscher Krimipreis -palkinnon. Simone Buchholz vieraili Suomessa lokakuussa 2019 ja esiintyi tällöin muun muassa Helsingin kirjamessuilla.
Yksityiselämä

Simone Buchholz asuu miehensä ja poikansa kanssa Hampurissa Sankt Paulin kaupunginosassa.
Teokset > Chastity Riley -sarja

2008 Revolverherz, Droemer Verlag (Revolverisydän, Kustantamo Huippu 2019, ISBN 978-952-69098-2-0)
2010 Knastpralinen, Droemer Verlag
2011 Schwedenbitter, Droemer Verlag
2012 Eisnattern, Droemer Verlag
2013 Bullenpeitsche, Droemer Verlag
2016 Blaue Nacht, Suhrkamp Verlag (Krokotiiliyö, Kustantamo Huippu, 2019, ISBN 978-952-69098-4-4)
2017 Beton Rouge, Suhrkamp Verlag (Verikuu, Kustantamo Huippu, 2020, ISBN 978-952-7409-00-8)
2018 Mexikoring, Suhrkamp Verlag (Mexikoring, Kustantamo Huippu, 2021, ISBN 978-952-7409-06-0)
2019 Hotel Cartagena, Suhrkamp Verlag (Hotel Cartagena, Kustantamo Huippu, 2022, ISBN 978-952-7409-14-5)
Palkintoja

2016 Crime Cologne Award romaanista Blaue Nacht
2017 Saksan dekkaripalkinto Deutscher Krimipreis romaanista Blaue Nacht
2017 Dekkaripalkinto Radio-Bremen-Krimipreis romaanista Blaue Nacht
2018 Dekkaripalkinto Ebner-Stolzwirtschaftskrimipreis romaanista Beton Rouge
2018 Dekkaripalkinto Stuttgarter Krimipreis romaanista Beton Rouge
2019 Saksan dekkaripalkinto Deutscher Krimipreis romaanista Mexikoring
Brad Daugherty

| Brad Daugherty |
| --- | --- |
 Brad Daugherty vuonna 2009.
Henkilötiedot
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Pokerinpelaaja
WSOP-voitot:  1
WSOP-rahasijat:  19
WPT-voitot:  0
EPT-voitot:  0
Turnausansiot (USD):  1 740 468
Päivitetty:  19. marraskuuta 2009
Brad Daugherty on yhdysvaltalainen pokeriammattilainen, joka voitti vuonna 1991 World Series of Pokerin pääturnauksen ja miljoonan dollarin ykköspalkinnon.
Vuosien 1979–1980 vaihteessa Daugherty muutti Las Vegasiin Nevadaan, jossa työskenteli pelihuoneen johtajana. Vuonna 1987 hän siirtyi kokopäiväiseksi pokerinpelaajaksi. Neljä vuotta myöhemmin hän otti uransa suurimman turnausvoiton kukistamalla WSOP:n pääturnauksen kaksinpelissä Don Holtin. Tämän jälkeen Daugherty ei ole voittanut suuria turnauksia ja on keskittynyt 2000-luvulla pelaamaan netissä. WSOP:sta hänellä on pääturnauksen voiton lisäksi kaksi kolmostilaa (7 Card Stud Hi/Lo'sta vuodelta 1990 ja Limit Ace to Five Draw'sta vuodelta 1993).
Daugherty on kirjoittanut pokerikirjoja yhdessä Tom McEvoyn kanssa. McEvoy on Daughertyn tapaan WSOP:n pääturnauksen voittajia. Marraskuussa 2009 Daughertyn pokeriuran turnausansiot olivat yli 1,7 miljoonaa dollaria.