stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dirikkidikloridi
Käyttö

Dirikkidikloridia voidaan käyttää kumin kylmävulkanoinnissa. Yhdiste soveltuu tosin vain ohuiden tuotteiden vulkanoimiseen sillä dirikkidikloridi pystyy tunkeutumaan kumin sisälle vain lyhyen matkan.
Ensimmäisessä maailmansodassa taistelukaasuna käytettyä sinappikaasua valmistettiin dirikkidikloridin ja eteenin välisellä reaktiolla.
Dirikkidikloridia käytetään myös tionyylikloridin ja orgaanisten yhdisteiden valmistukseen.
Turvallisuus

Dirikkidikloridi on syövyttävää. Aine aiheuttaa hengitettynä yskää ja hengenahdistusta. Pitempiaikainen altistuminen voi johtaa keuhkopöhöön. Nieltynä dirikkidikloridi aiheuttaa huonovointisuutta tai jopa tajuttomuuden.
Aiheesta muualla

Dirikkidikloridin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 18.1.2015.
Ahrensburgin kulttuuri

Ahrensburgin löytömateriaalin mukainen leviämiskartta, jossa ei ole huomioitu Doggerinmaata, eli merestä jääkauden aikana paljastunutta laajaa merenpohjan aluetta.
Ahrensburgin kulttuuri oli Saksassa vallinnut jääkauden päättymisen aikainen kulttuuri, jossa ihminen sai elantonsa pyytämällä keskisuurta ja pienriistaa jääkauden aikaisen suurriistan hävittyä. Ahrensburgin kulttuuri tunnetaan siitä, että se viimeistään käytti jousta ja nuolta varmuudella.
Ei tiedetä, liittyykö Ahrensburgin kulttuuri Hampurin kulttuuriin, mutta ajallisesti se on sen seuraaja. Ahrensburgiin liittyvät ensimmäiset nuolilöydöt. Kulttuurin alue  oli melko lähellä jäätikön reunaa vaivaiskoivua kasvaneella tundralla, jolta se levisi itään aina Volga-Oka -joelle asti. Se levisi myös Pohjois-Puolaan ja Etelä-Tanskaan. Ahrensburgin kulttuuri ei ollut pieniä kiviesineitä valmistava mesoliittinen kulttuuri. Sen aikana kirveitä ja mikroliittejä ei vielä valmistettu mesoliittiseen tapaan, mutta mikroliittitekniikkaa ennakoivia esineitä kylläkin.
Ahrensburgin kulttuuriin liittyviä löytöjä on tehty muun muassa Meiendorfista, Stellmoorista ja Börneckesta. Kulttuuri ajoittuu jääkauden päättymisen aikaiseen kylmään nuorempaan dryaskauteen. Ahrensburgilaiset olivat pitkäkalloista itäistä tyyppiä, eivätkä he olleet todennäköisesti samoja kuin Hampurin kulttuurin luojat. Asumusten ympärille kasattiin kiviä, mitä ei ole todettu tehdyn Hampurin kulttuurissa. Ahrensburgilaiset laskivat uhrimenoissa järviin peuran luita samantyyppisesti kuin Hampurin kulttuurissa.. Ahrensburgilaisilla oli peuranpäinen kulttipaalu, jollaista myös suomalais-ugrilaiset ovat käyttäneet.
Ahopaju

| Ahopaju |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
Suomessa::  Elinvoimainen
 
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Pajukasvit Salicaceae
Alaheimo::  Salicoideae
Tribus::  Saliceae
Suku::  Pajut Salix
Laji::  starkeana
Kaksiosainen nimi
 Salix starkeana  Willd. 
Synonyymit
 Salix foliosa Afzel. ex W.D.J.Koch  Salix livida Wahlenb.  Salix malifolia Besser  Salix starkeana var. livida (Wahlenb.) Y.L.Chou & S.L.Tung  Salix stenoclados Döll  Salix sturneana Andrz. ex Trautv.  Salix vagans f. elata Andersson  Vimen starkeana (Willd.) Raf. 
Katso myös
   Ahopaju Wikispeciesissä   Ahopaju Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ahopaju (Salix starkeana) pajujen sukuun kuuluva laji. Se muodostaa yhdessä kangaspajun (Salix bebbiana) kanssa ahopajuryhmän ja toisinaan ne luokitellaan kuuluviksi samaan lajiin eri alalajeina. Aho- ja kangaspaju myös risteytyvät keskenään.
Ahopaju kasvaa korkeintaan metrin korkuiseksi. Sen lehdet ovat kooltaan 2,5–5 cm pitkiä ja muodoltaan leveänsoikeasta vastapuikeaan ja niiden kärki on usein vino.
Ahopajua tavataan Euroopassa. Suomessa sitä kasvaa koko maassa, etelässä runsaampana kuin pohjoisessa. Se viihtyy kuivemmilla paikoilla kuin useimmat muut pajut. Sen ensisijaisiin elinympäristöihin kuuluvat kuivat niityt, kedot ja nummet.
Ahvahin kieli

| Ahvahi |
| --- | --- |
Oma nimi:  aшвaлъи мицIи ašwaľi mic’i
Muu nimi:  Akhvakhi
Tiedot
Alue:  Dagestan
Virallinen kieli:  -
Puhujia:  5 800
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  -
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  dagestanilaiset kielet
Kieliryhmä:  avaarilaiskielet andilaiset kielet
ISO 639-3:  akv
 Ohje 
Ahvahin kieli (ahvahiksi aшвaлъи мицIи ašwaľi mic’i) on ahvahien puhuma dagestanilainen kieli. Sitä puhutaan Venäjällä Dagestanin tasavallan Ahvahin ja Šamilin piireissä. Azerbaidžanissa on yksi ahvahikylä.
1990-luvulla ahvahin puhujia arvioitiin olleen noin 6 tuhatta henkeä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 5 800 ahvahin puhujaa, joista 5 700 asui Dagestanissa. Kansallisuudeltaan ahvaheja oli 6 400. Väestönlaskennan tulosten perusteella osa ahvaheista pitää äidinkielenään avaaria.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on vain 210 ahvahin puhujaa.
Ahvah kuuluu dagestanilaisten kielten avaarilaisen ryhmän andilaiseen alaryhmään. Kieli jakautuu etelä- ja pohjoismurteeseen, joiden väliset erot ovat niin suuria että niiden puhujat seurustelevat keskenään avaariksi. Ahvah toimii ainoastaan suullisen kanssakäymisen välineenä. Sivistyskielinään puhujat käyttävät avaaria ja venäjää.
Vuokko Ahveninen

Vuokko Ahveninen (ven. Вуокко Олафовна Ахвенинен, 11. maaliskuuta 1910 Sortavala – 7. tammikuuta 1973) oli neuvostoliittolainen kaunokirjallisuuden suomentaja.
Ahveninen syntyi työläisperheeseen, joka muutti hänen ollessaan viisivuotias Tuprovan taajamaan Venäjälle. Ahveninen kävi koulunsa Petroskoissa, työskenteli oikolukijana Punaisessa Karjalassa ja opetti suomea ja luonnontiedettä neuvostopuoluekoulussa. Vuonna 1932 hän pääsi Karjalan pedagogiseen instituuttiin, josta valmistuttuaan hän työskenteli instituutin etäopetusosastossa, kustannusliikkeessä, kirjapainossa ja työläistiedekunnassa. Jatkosodan aikana Ahveninen oli evakuoituna Permin alueelle. Palattuaan Petroskoihin Ahveninen työskenteli kirjakustantamon päätoimittajana ja osastonjohtajana.
Ahveninen tunnetaan neuvostoliittolaisen kaunokirjallisuuden suomentajana. Hän on laatinut myös eräitä oppikirjoja ja toimi pitkään Punalippu-lehden toimituskunnan jäsenenä. Ahveninen liittyi NKP:hen vuonna 1950 ja hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vuonna 1953.
Martti Aho

Jalkaväkirykmentti 50:n komentaja everstiluutnantti Martti Aho.
Martti Johannes "Juhani" Aho (19. marraskuuta 1896 Kemin maalaiskunta – 21. kesäkuuta 1968 Kokkola) oli suomalainen eversti ja kaksinkertainen Mannerheim-ristin ritari.
Elämäkerta

Martti Aho osallistui Suomen sisällissotaan 1918 ja Aunuksen retkikuntaan 1919–1920. Hän valmistui toiselta reserviupseerikurssilta vuonna 1921 ja kävi Kadettikoulun erikoiskurssin 1927-1928. Suomen rajavartiostossa nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä hän toimi 1923-1926 sekä vuodesta 1929 alkaen. Rajavartioaliupseerikoulun johtajana hän oli 1927 ja 1933-1934. Ennen talvisotaa hän palveli rajavartiolaitoksessa Salmin rajavartiostossa komppanianpäällikkönä.
Talvisodassa hän oli ensin komppanian päällikkö ja sitten Erillinen pataljoona 8:n (ErP 8) komentaja. Myöhemmin hän komensi pataljoonaa Jalkaväkirykmentti 38:ssa. Aho haavoittui talvisodassa kahdesti. Välirauhan aikana hän toimi 13. divisioonan esikunnan rajatoimiston päällikkönä ja Rajavartiolaitoksen esikunnassa toimistoesiupseerina.
Jatkosodan alkaessa majuri Aho toimi ensin 11. divisioonan esikunnan operatiivisen osaston päällikkönä ja 21. heinäkuuta alkaen komensi Jalkaväkirykmentti 50:tä (JR 50), joka kuului myös 11. divisioonaan. Rykmentin taitavasta johtamisesta Karjalan armeijan läpimurtotaisteluissa ja myötävaikuttamisesta Äänislinnan valtaukseen everstiluutnantti Aho nimitettiin 1. maaliskuuta 1942 Mannerheim-ristin ritariksi numero 52. Aho rykmentteineen oli asemasotavaiheen Syvärillä. Hänet ylennettiin everstiksi 23. kesäkuuta 1944. Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua 11. divisioona siirrettiin Kannakselle, jossa Aho rykmentteineen 27. kesäkuuta alkaen osallistui Talin–Ihantalan taisteluun. Aho haavoittui taistelussa 29. kesäkuuta Kärstilänjärven Ylähovissa.
Lapin sodassa JR 50 osallistui osana Ryhmä Pajaria menestyksellisesti sotatoimiin Tornion pohjoispuolella, minkä johdosta Aho nimettiin toistamiseen Mannerheim-ristin ritariksi 16. lokakuuta 1944.
Sodan jälkeen Aho toimi Rovaniemen ja Raahen sotilaspiirien päällikkönä. Hän siirtyi reserviin 1949 ja toimi laivaus- ja ahtausalalla jääden eläkkeelle 1966.
Ylennykset: reservivänrikki 16.11.1921, reserviluutnantti 5.12.1925, reservikapteeni 13.6.1930, kapteeni 21.3.1931, majuri 5.2.1940, everstiluutnantti 11.10.1941, eversti 23.6.1944.
Aho on haudattu Kokkolaan, Marian hautausmaalle.
Djoržan karjalaiset

Djoržan karjalaiset (muita nimityksiä Pogorelojen tai Zubtsovin karjalaiset) ovat Venäjällä Tverin alueen kaakkoisosassa Volgaan laskevan Djorža-joen varrella sijaitsevissa kylissä asuva eteläisin tverinkarjalaisryhmä. Djoržan karjalaisten asuma-aloilta on muiden tverinkarjalaisten luo satakunta kilometriä. Muut, sittemmin vanhentuneet, nimitykset tulevat lähellä sijaitsevasta Zubtsovin kaupungista ja lähellä näiden karjalaisten asuma-aloja sijaitsevan Pogorelojen rautatieaseman mukaan. Nimitys Djoržan karjalaiset on lähtöisin tutkija Paula Palmeokselta, joka kirjoitti useita tieteellisiä artikkeleita Djoržan karjalaisten pariin tekemistään matkoista. Djoržan karjalaiset lienevät siirtyneet aloilleen samaan aikaan kuin muutkin tverinkarjalaiset eli 1600-luvulla.
Määrä

Vuonna 1911 silloisen Zubtsovin kihlakunnan Ivanovskojen kunnassa oli yhdeksän karjalaista kylää, joissa oli yhteensä 1 952 asukasta. Vuoden 1926 väestönlaskennan mukaan karjalaisia oli 1 795 henkeä silloisessa Pogorelojen kunnassa, jossa he muodostivat 6,6 % koko väestöstä. Toisen maailmansodan aikana seudun läpi kulki rintamalinja, ja suuri osa karjalaisasutuksesta tuhoutui. Sodan jälkeen Djoržan karjalaiset ovat nopeasti sulautuneet venäläisiin. Vuoden 1989 väestönlaskennassa nykyisessä Zubtsovin piirissä rekisteröitiin vain 60 karjalaista.
Ensimmäinen Djoržan karjalaisten luona vieraillut kielentutkija oli suomalainen Juho Kujola vuonna 1912. Tuolloin alueen kylissä asui 2 000 karjalan kieltä puhunutta henkilöä.  Toisen maailmansodan aikana kylät hävitettiin maan tasalle ja asukkaat olivat osaksi evakossa. Sodan jälkeen eloon jääneet enimmäkseen palasivat ja rakensivat viisi kylää uudelleen. Tuolloin karjalaisten määrä oli jo selvästi supistunut. Sodan jälkeen paikallista murretta ovat tutkineet petroskoilaiset ja virolaiset kielitieteilijät, kuten Grigori Makarov, Paula Palmeos ja Jaan Õispuu. Vanhin sukupolvi puhui varsin hyvää karjalaa vielä 1960–1970-lukujen vaihteessa. Vuonna 1970 Palmeos mainitsi, että karjalaa puhui hyvin noin 150 keski-iän ylittänyttä henkilöä. Vuonna 2000 Aleksandra Punžina arvioi, että seudun kolmessa kylässä (Novoje, Vasiljevskoje ja Semjonovskoje) oli enää vajaat 30 karjalan puhujaa.
Murrepiirteet

Paikallisen murteen erityispiirteitä ovat loppuheitto (esimerkiksi pad 'pata', kevi 'kevät') ja sisäheitto (hambhat 'hampaat', iknan 'ikkunan'). Näiden piirteiden katsotaan syntyneen varsin myöhään venäjän kielen vaikutuksesta. Venäjä on muutenkin vaikuttanut Djoržan karjalaismurteeseen enemmän kuin muihin tverinkarjalan murteisiin, mikä ilmenee kenties selvimmin sanastoa tarkastelemalla ja siitä, että jo 1960–1970-lukujen vaihteessa murteessa oli paljon horjuvuutta.
Tutkimus

Vuodesta 1964 alkaen Tarton yliopiston suomalais-ugrilaisten kielten opiskelijat tekivät tutkimusmatkoja Djoržan karjalaisten luo Paula Palmeoksen johdolla.
Disinformaatio

Disinformaatio
Huhu
Misinformaatio
Propaganda
Uutisankka
Valeuutinen
Vihapuhe
näytä
keskustele
Disinformaatio (< ven. dezinformatsija) on tarkoituksellisen harhaanjohtavaa tai väärää informaatiota, jota jakamalla pyritään vaikuttamaan vastaanottajan toimintaan tai mielipiteisiin. Disinformaatio on usein valheellista, mutta sitä voi olla sellainenkin sinänsä todenmukainen tieto, jonka tarkoitus on antaa vastaanottajalle tavalla tai toisella virheellinen kuva asioista.
Etymologia

Sana disinformaatio tulee tiettävästi venäjän kielen sanasta dezinformatsija (дезинформация; ensimmäinen löydetty kirjallinen käyttö venäjässä vuodelta 1949). Venäjästä sana on omaksuttu muihin kieliin. Sanan osien alkuperä on latinan kielessä, dis+informatio, ’epätieto’.
Käyttö

Disinformaatiota voi olla esimerkiksi valtiollinen propaganda, valheellinen poliittinen ja kaupallinen mainonta, Internet-huijaukset, peukaloidut valokuvat, väärennetyt asiakirjat tai kartat, tai manipuloidut Wikipedia-artikkelit.
Disinformaation levittäminen yhdistetään usein hallituksiin ja sotavoimiin. Esimerkiksi toisessa maailmansodassa liittoutuneet tuottivat harhaanjohtavia radiolähetyksiä, jotta akselivallat eivät osaisi odottaa Normandian maihinnousua. Disinformaation käyttö on voimistunut erityisesti 2000-luvun Venäjällä, jossa kerrotaan olevan tähän tarkoitukseen perustettuja ”trollitehtaita”. Euroopan unioni on käynyt taisteluun Venäjän disinformaatiota vastaan julkaisemalla säännöllisesti katsausta venäläisestä disinformaatiosta.
Myös sanomalehdissä julkaistaan toisinaan keksittyjä uutisartikkeleita, ja tunnetutkin kustantamot ovat julkaisseet keksittyjä elämäkertoja.
Disinformaatiota jaellaan usein laajalle yleisölle sanomalehtien, television ja Internetin kautta. Näin toimivat etenkin hallitukset ja mainostajat. Disinformaation kohteena ovat yleensä ihmiset ja ihmisryhmät, mutta disinformaatiota voidaan levittää www-sivuilla myös esimerkiksi hakurobottien harhauttamiseksi. Joskus disinformaatiota ei esitetä suoraan tarkoitetulle kohteelle, vaan hänen odotetaan saavan sen kuuntelemalla salaa.
Vastatoimenpiteet

Disinformaatiota vastaan voidaan käydä tuottamalla sen vastapainoksi oikeellista tietoa, kouluttamalla median käyttäjät erottamaan disinformaatio todenmukaisesta tiedosta, määräämällä disinformaatio poistettavaksi, tai rankaisemalla disinformaation levittäjiä.
Moni maa on kriminalisoinut disinformaation levittämisen. Kreikassa tuli joulukuussa 2021 voimaan laki, joka kriminalisoi disinformaation levittämisen koronaviruspandemiaan liittyen. Enimmäisrangaistus tästä rikoksesta on viiden vuoden vankeus. Myös muun muassa Etelä-Afrikka ja Malesia ovat kriminalisoineet pandemiaan liittyvän disinformaation ja valeuutisoinnin. Turkissa hyväksyttiin lokakuussa 2022 laki, jonka mukaan disinformaation levittäminen voi johtaa enimmillään kolmen vuoden vankeusrangaistukseen.
Yhdistyneet kansakunnat ja alueelliset ihmisoikeusryhmät julistivat vuonna 2017 disinformaation levittämisen kriminalisoivat lait ilmaisunvapauden vastaisiksi, sillä disinformaatio määritellään näissä laeissa epämääräisesti ja tulkinnanvaraisesti.
Kirjallisuutta

Lehtinen, Aki Petteri: ”Uutistekstin totuudenmukaisuus: Kuinka journalismi kiinnittyy todellisuuteen”. Teoksessa Haapaniemi, Riku & Ivaska, Laura & Katajamäki, Sakari (toim.): Tekstit ympärillämme: Kirjoituksia tekstikäsityksistä ja -käytänteistä, s. 128–136.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 2024.  ISBN 978-952-03-3465-9  Vapaasti luettavissa
Aiheesta muualla

Disinformation, Learning. British Library. (englanniksi)
Esimerkkidokumentti EU:n kirjaamasta Venäjän disinformaatiosta. (englanniksi) (PDF)
Jantunen, Saara: PsyOppia somessa – kuinka rasismista tuli strategista (Arkistoitu – Internet Archive). Sotilasaikakauslehti 10/2016. (PDF)
Timo Ahlqvist

| Timo Ahlqvist |
| --- | --- |
 Ahlqvist 1960-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. huhtikuuta 1940 Tampere
Kuollut: 30. lokakuuta 1984 (44 vuotta) Moskova
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  left
Pelinumero:  8, 14
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1959–1965 (SM)
Seurat:  Tappara
Timo Veikko Ahlqvist (2. huhtikuuta 1940 Tampere – 30. lokakuuta 1984 Moskova, Neuvostoliitto) oli suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi hyökkääjänä SM-sarjassa vuodet 1959–1965 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta. Kaudet 1965–1970 hän pelasi Suomensarjassa. Tapparan Ahlqvist oli kautena 1960–1961 mestaruussarjan paras pistemies. Ahlqvist toimi myös seuran johtokunnassa ja kuuluu sen Hall of Fame -kunniagalleriaan. Suomen maajoukkuetta Ahlqvist edusti 14 kertaa ja pelasi yhdet MM-kisat. Hän menehtyi äkilliseen sairaskohtaukseen 44-vuotiaana.
Ura

Ahlqvist edusti SM-sarjaurallaan Tampereen Tapparaa vuosina 1959–1966 jonka jälkeen kolmen kauden verran Tampereen Hilparaa. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 110 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 99 + 36 = 135 ja jäähymääränsä 38 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuosina 1961 ja 1964 sekä saavutti kaksi SM-hopeaa ja yhden SM-pronssin. Ahlqvist oli kautena 1960–1961 koko SM-sarjan paras pistemies kerättyään 17 ottelussa tehopisteet 26 + 6 = 32. Hän oli Tapparan paras pistemies kautena 1963–1964. (18 ottelussa 21 + 4 = 25).
Tapparan puheenjohtajana Ahlqvist toimi 1978-1979 ja johtokunnassa 1966-1968, 1977-1980. Tappara on aateloinut Ahlqvistin sen Hall of Fame -kunniagalleriaan numerolla 16.
Ahlqvist edusti Suomen maajoukkuetta 14 maaottelussa. Hän pelasi Geneven ja Lausannen MM-kilpailuissa 1961 ja teki siellä kaksi maalia, maajoukkueuransa ainoat.
Vuonna 1965 pelatessaan Tampereen allianssin joukkueessa Ahlqvist joutui sairaalaan kun Rögle BK:n Ulf Steiner löi hänet mailallaan tajuttomaksi. Steiner sai syytteen pahoinpitelystä, mutta syyte raukesi myöhemmin.
Ahlqvist kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen 44-vuotiaana Moskovassa 30. lokakuuta 1984.
Tilastot ja saavutukset

| Kausi | Sarja | Seura | O | M | S | P | R |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1959-1960 | SM-sarja | Tappara | 17 | 18 | 10 | 28 | 6 |
| 1960-1961 | SM-sarja | Tappara | 17 | 26 | 6 | 32 | 0 |
| 1961-1962 | SM-sarja | Tappara | 18 | 14 | 6 | 20 | 12 |
| 1962-1963 | SM-sarja | Tappara | 18 | 11 | 9 | 20 | 12 |
| 1963-1964 | SM-sarja | Tappara | 18 | 21 | 4 | 25 | 4 |
| 1964-1965 | SM-sarja | Tappara | 18 | 8 | 2 | 10 | 4 |
| 1965-1966 | Suomensarja | Tappara | 14 | 12 | 9 | 21 | 4 |
| 1967-1968 | Suomensarja | Hilpara | 12 | 9 | 7 | 16 | 6 |
| 1968-1969 | Suomensarja | Hilpara | 9 | 9 | 1 | 10 | 2 |
| 1969-1970 | Suomensarja | Hilpara | 3 | 1 | 0 | 1 | 0 |
| YHT. | SM-sarja |  | 109 | 99 | 37 | 136 | 38 |
| YHT. | Suomensarja |  | 35 | 30 | 17 | 47 | 12 |
2 Suomen-mestaruutta (1961, 1964)
2 SM-hopeaa (1960, 1963)
1 SM-pronssi (1962)
SM-sarjan pistepörssin voittaja (1961)
Tapparan pistepörssin voittaja (1964)
Tappara Hall of Fame #16
Mika Ahola

| Mika Ahola |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. joulukuuta 1974 Hämeenlinna, Suomi
Kuollut: 15. tammikuuta 2012 (37 vuotta) Barcelona, Espanja
Kansalaisuus:   Suomi
Moottoriurheilija
Mestaruudet
:  Enduron maailmanmestaruussarja
Mika Ahola (13. joulukuuta 1974 Hämeenlinna, Suomi – 15. tammikuuta 2012 Barcelona, Espanja) oli suomalainen endurokuljettaja. Hän voitti enduron maailmanmestaruuden viisi kertaa peräkkäin, E1-luokassa vuosina 2008 ja 2009, E2-luokassa vuosina 2007 ja 2010, ja E3-luokassa vuonna 2011. Hän on lisäksi ollut seitsemän kertaa jäsenenä voitokkaassa Six-Days-endurojoukkueessa.
Ahola alkoi ajaa enduron maailmanmestaruussarjassa vuonna 1993. Vuonna 1996 hän oli ensimmäistä kertaa voittamassa Six-Days-joukkuekilpailua eli joukkueiden MM-kilpailua. Hän siirtyi TM:n tehdastalliin vuodeksi 1997 ja sijoittui 125-kuutioisten MM-sarjassa toiseksi. Seuraavana vuonna hän otti osaa 250-kuutioisten sarjaan kuten myös voitokkaaseen Six-Days-joukkueeseen. Vuonna 1999 hän sijoittui MM-sarjassa kolmanneksi ja oli jälleen voittamassa Six-Days-kilpailua. Vuonna 2000 hän sijoittui toiseksi 250-kuutioisten luokassa. Seuraavana vuonna hän vaihtoi italialaiseen VOR- moottoripyörämerkkiin ja alkoi ottaa osaa yli 500-kuutioisten nelitahtisten sarjaan.
Ensimmäisinä kahtena vuonnaan tässä sarjassa hän sijoittui toiseksi maailmanmestaruusluokassa. Vuonna 2003 hän sijoittui kolmannelle sijalle. Vuosina 2002–2004 hän oli myös voittamassa Six-Days-joukkuekilpailua. Kaudella 2004 hän vaihtoi Husqvarnaan ja sijoittui Enduron E3-luokassa neljänneksi, ja sama menestys jatkui myös kaudella 2005. Vuonna 2006 hän sijoittui toiseksi E2-luokassa Hondalla. Vuonna 2007 Aholasta tuli E2-luokan maailmanmestari voittaessaan puolustavan mestarin, Samuli Aron. Vuosina 2008 ja 2009 Ahola voitti Hondalla maailmanmestaruuden E1-luokassa.
Ahola voitti Päijänteen ympäriajon ennätykselliset kuusi kertaa vuosina 1993, 1995–1998 ja 2000.
Mika Ahola on voittanut Novemberkåsanin kaksi kertaa vuosina 1993 ja 1998. Vuonna 1993 voittaessaan Ahola oli siihen mennessä toinen ulkomaalainen, joka oli voittanut kilpailun. Edellisen kerran ulkomaalainen voitti Novemberkåsanin 1947. Tuolloin kisan voitti tanskalainen Josef Koch.
Ahola ilmoitti lopettamisestaan 1. tammikuuta 2012. Hän kuoli kaksi viikkoa myöhemmin barcelonalaisessa sairaalassa ajoharjoituksissa kaatumisesta seuranneen sisäelinvamman ja leikkauksen jälkeisiin komplikaatioihin.
Aiheesta muualla

Yle Elävä arkisto: Mika Ahola mukana Päijänneajossa 1995
Yle Elävä arkisto: Rämäpää Mika Ahola kaasutti Päijänteeltä maailman huipulle
Artikkeli Mika Aholasta Helsingin Sanomissa 17.1.2012
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Dodekaanidihappo

| Dodekaanidihappo |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  693-23-2
PubChem CID:  12736
SMILES:  C(CCCCCC(=O)O)CCCCC(=O)O
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C12H22O4
Moolimassa:  230,296 g/mol
Sulamispiste:  128,7-129 °C
Kiehumispiste:  245 °C (10 mmHg)
Tiheys:  1,15 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,03 g/l (23 °C)
Dodekaanidihappo eli 1,10-dekaanidikarboksyylihappo (C12H22O4) on dikarboksyylihappoihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää polymeerien, hajusteiden ja voiteluaineiden valmistukseen.
Ominaisuudet

Dodekaanidihappo on huoneenlämpötilassa väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vain vähäisessä määrin veteen ja bentseeniin, mutta muihin orgaanisiin liuottimiin paremmin. Dodekaanidihappo on diproottinen heikko happo ja sen pKa-arvot ovat 5,7 ja 6,6.
Valmistus

Dodekaanihapon teollinen valmistus perustuu syklododekatrieenistä saataviin yhdisteisiin. Yhdisteen valmistusprosessissa syklododekatrieeni pelkistetään ensin vedyttämällä katalyyttien läsnä ollessa syklododekaaniksi, joka hapetetaan ilman ja boorihapon avulla syklododekanolin ja Syklododekanonin seokseksi. Kun tätä seosta hapetetaan väkevällä typpihapolla, muodostuu dodekaanidihappoa. Toinen teollisuudessa käytettävä tapa on syklododekaanin otsonolyysi ja muodostuvan tuotteen hapetus muodostaa dodekaanidihappoa. Yhdistettä voidaan valmistaa bioteknisesti dodekaanista Candida tropicalis-hiivan avulla, mutta tällä valmistusmenetelmällä ei ole juurikaan kaupallista merkitystä.
Dodekaanidihappoa käytetään polyestereiden ja polyamidimuovien valmistukseen esimerkiksi dodekaanidihaposta ja heksametyleenidiamiinista muodostuu Nylon-6,12ä ja toinen yleisesti käytetty diamiini on bis(4-aminosykloheksyyli)metaani. Lisäksi yhdisteestä voidaan valmistaa hajusteita, voiteluaineita, väriaineita, pinta-aktiivisia aineita, palonestoaineita ja muovien pehmentimiä.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Dodecanedioic acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Dodecanedioic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Dodecanedioic acid (englanniksi)
Ahu

Pääsiäissaren alkuasukkaiden rakentama raunioitunut Ahu Tahiri, jonka päällä näkyy osin vaurioituneita moai-patsaita. Patsaat lepäävät pitkulaisella korokkeella, jonka edessä näkuu loiva, kenttämäinen ruohon peittämä liuska.
Ahu oli Pääsiäissaaren polynesialaisten alkuasukkaiden rakentama kivinen tasanne, jonka päällä lepäsi monesti suuria kivisiä patsaita moaita.
Toinen merkitys sanalle ahu on havaijilaisen heiau-temppelin alttari.