stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Melissa Gilbert

| Melissa Gilbert |
| --- | --- |
 Melissa Gilbert vuonna 2010.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Melissa Ellen Gilbert
Syntynyt: 8. toukokuuta 1964 (ikä 60) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja, tuottaja
Puoliso:  Bo Brinkman (vih. 1988; ero 1994) Bruce Boxleitner (vih. 1995; ero 2011) Timothy Bushfield (vih. 2013)
Lapset:  2
Näyttelijä
Aktiivisena:  1967–
Merkittävät roolit:  “Laura Ingalls” Pieni talo preerialla
Palkinnot
 Western Heritage Award (1975) Young Artist -palkinto (1982) Golden Boot (2000) IndieFEST Film Awards (2019) 
Aiheesta muualla
melissa-gilbert.com
IMDb 
Elonet
Melissa Ellen Gilbert (s. 8. toukokuuta 1964 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Suomessa hänet muistetaan parhaiten roolista 1970- ja 1980-luvun televisiosarjassa Pieni talo preerialla, jossa hän näytteli Laura Ingallsia. Hän on myös toiminut kaksi kautta Screen Actors Guildin puheenjohtajana.
Gilbert oli naimisissa Bo Brinkmanin kanssa vuosina 1988–1992, ja heillä on yhteinen lapsi. Tämän jälkeen Gilbert oli naimisissa näyttelijä Bruce Boxleitnerin kanssa vuosina 1995–2011, ja myös heillä on yhteinen lapsi. Pojista nuorempi on nimetty Gilbertin ystävän ja kanssanäyttelijän Michael Landonin muistoksi Michaeliksi.
Melissa Gilbert esiintyi myös kahdessa Babylon 5 sarjan jaksossa, jossa hän esitti Anna Sheridania, John Sheridanin (Bruce Boxleitner) vaimoa.
Roolistaan sarjassa Pieni talo preerialla Gilbert sai tähden Hollywood Walk of Famelle, osoitteeseen 6429 Hollywood Bulevard. Tuolloin hän oli nuorin koskaan tähden saanut näyttelijä. Vuonna 1998 hänet otettiin mukaan Western Performers Hall of Fameen Oklahoma Cityn National Cowboy & Western Heritage Museumissa.
Elokuussa 2015 Gilbert asettui demokraattipuolueen kongressiehdokkaaksi Michiganissa. Hän luopui kuitenkin ehdokkuudestaan terveyssyistä toukokuussa 2016.
Gilbert kärsi nuoruudessaan alkoholi- ja huumeongelmista ja käytti muun muassa kokaiinia.
Kuvia

Melissa Gilbert TV-sarjassa Pieni talo preerialla (1975)
Melissa Gilbert vuoden 1991 Emmy-gaalassa
Aiheesta muualla

Melissa Gilbert Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Notable Names Database – Melissa Gilbert
Oppegårdin kirkko

| Oppegårdin kirkko Oppegård kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2010.
Sijainti:  Nordre Follo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Borgin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1876
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  125
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Oppegårdin kirkko (norj. Oppegård kirke) on Nordre Follon kunnassa Norjassa sijaitseva puinen pitkäkirkko vuodelta 1876.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oppegårdin kirkko Wikimedia Commonsissa
Sofiemyrin kirkko

| Sofiemyrin kirkko Sofiemyr kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2005.
Sijainti:  Nordre Follo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Borgin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1987
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  500
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Sofiemyrin kirkko (norj. Sofiemyr kirke) on Nordre Follon kunnassa Norjassa sijaitseva tiilikirkko vuodelta 1987.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sofiemyrin kirkko Wikimedia Commonsissa
Havdhem

| Havdhem |
| --- | --- |
 Havdhemin kirkko
 Havdhem
 Koordinaatit: 57°09′45″N, 18°19′34″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Gotlannin lääni
Maakunta:  Gotlanti
Kunta:  Gotlanti
Väkiluku (2021):  255
Havdhem on taajama Gotlannin kunnassa Gotlannin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 255 asukasta vuonna 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Havdhem Wikimedia Commonsissa
Ctenolophonaceae

| Ctenolophonaceae> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Rosanae
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Ctenolophonaceae  Exell & Mendonça
Suvut
 Ctenolophon Oliv. 
Katso myös
   Ctenolophonaceae Wikispeciesissä   Ctenolophonaceae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ctenolophonaceae on pieni kasviheimo koppisiemenisten Malpighiales-lahkossa. Sen ainoa suku on Ctenolophon.
Ulkonäkö ja koko

Ctenolophon-lajit ovat puita, joiden soluissa on oksalaattikiteitä ja karvat ovat kimppuina tai tähtikarvoja. Silmut ovat suomuisia. Lehdet ovat vastakkaisia, korvakkeellisia ja ehytlaitaisia. Kukinto sijaitsee varsipäätteisesti. Kukkanuput ovat pitkänomaisia. Verhiö on tyveltään kasvanut yhteen, teriö toimii kukkanupussa suojuksena, on kierteinen eli kontortti ja kariseva. Pohjuskehrä on 10-liuskainen, liuskat sijaitsevat vuorottain heteiden kanssa. Hetiö on tyveltään kasvanut yhteen ja kiinnittyy kehrään. Sikiäin on yhdislehtinen ja koostuu kahdesta emilehdestä; väliseinät ovat ohuita. Vartalo on lyhythaarainen. Hedelmä on kota ja turvonneen verhiön suojaama, yksisiemeninen. Siemen pysyy kodan keskipylvääseen kiinnittyneenä kotaliuskojen karistessa ja on vaipallinen; vaippa (arillus) on enemmän tai vähemmän karvainen. Siemenessä on runsas endospermi ja hyvin suuret sirkkalehdet poimuttuneina.
Levinneisyys

Ctenolophon-suku kasvaa Länsi-Afrikassa ja Malaijien saaristossa.
Luokittelu

Ctenolophon-lajeja tunnetaan kolme. Aiemmin ne on liitetty pellavakasvien (Linaceae) yhteyteen, jotka edelleenkin kuuluvat samaan lahkoon, mutta läheisimmiksi sukulaisheimoiksi ovat osoittautuneet Erythroxylaceae ja mangrovepuukasvit (Rhizophoraceae). Näiden kolmen heimon kladia voidaan nimittää ritsoforoideiksi, ja sille ovat ominaisia mm. vastakkainen lehtiasento, korvakkeiden suojaama päätesilmu, nivelikkäät kukkaperät, hetiön ulkopuoleinen mesiäinen, kymmenen hedettä, jotka ovat eripituisia kahdessa kiehkurassa, tyvikiinnitteiset ja tyvestään yhtyneet ponnet, yhdislehtinen sikiäin, kärki-istukka, pallomaiset tai liuskaiset luotit, kunkin emilehden kaksi siemenaihetta, hedelmän verhiöllisyys ja vaipalliset siemenet.
Aiheesta muualla

Kuvia (herbaarionäytteitä): http://www.asianplant.net/Ctenolophonaceae/Ctenolophon_parvifolius.htm
Levinneisyyskartta, fossiililöytöjä vihreällä: http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/maps/ctenolophonaceae.gif
Biotooppi

Biotooppi  eli luontotyyppi  on eliöiden elinympäristö, jossa keskeiset ympäristötekijät ovat samankaltaiset ja eliöstö siksi tietynlainen. Jokaisesta biotoopista löytyvät juuri sille biotoopille tyypilliset eliöt. Ympäristön jakaminen erilaisiin biotooppeihin kertoo oletuksesta, että tietynlainen ympäristö on edellytys tietyn lajin menestymiselle.
Luonnonsuojelussa keskitytään nykyisin yksittäisen lajin suojelun ohella uhanalaisten luontotyyppien suojeluun. Suojelun tavoitteena on säilyttää luontotyyppien ominaispiirteet. Suomessa esiintyy 69 luontodirektiivin luontotyyppiä, joista 14 on ensisijaisesti suojeltavia. Natura 2000 -alueiden valinta perustuu osaltaan luontotyyppeihin. Euroopan yhteisön Luontodirektiivi suojelee lähes 200 luontotyyppiä, joiden luontainen esiintymisalue on hyvin pieni tai jotka ovat vaarassa hävitä yhteisön alueella.
Maa-alueiden biotooppeja > Tundra

Tundra on kasvillisuusvyöhyke, joka on puuton. Sitä esiintyy napapiirien seuduilla ja joskus kauempanakin navoista sekä vuoristoissa. Tundraa on kolme tyyppiä: arktinen, antarktinen ja vuoristotundra. Arktista tundraa on pohjoisen Jäämeren ja Grönlannin rannikoilla sekä osissa Kanadaa ja Alaskaa. Antarktista tundraa on Antarktiksen niemimaalla ja joillakin Antarktiksen ja Etelä-Amerikan välisillä saarilla. Vuoristotundra on korkealla vuoristossa oleva puuton paljakka. Korkealla vuoristossa ilmanpaine on alhaisempi kuin vuorten alla. Vuoret yleensä sijaitsevat leveysasteilla, missä päivän pituus on suurimman osan vuodesta erilainen kuin leveysasteilla, missä tundraa yleensä esiintyy. Lisäksi tuuli ja vuorten rinteiden kaltevuus tekevät vuoristo-olosuhteista haastavan kasvillisuudelle ja eläimistölle. Tämä kaikki vaikuttaa vuoristotundran oloihin. Tundralla kasvaa esimerkiksi jäkälää ja varpuja. Tundralla esiintyviä eläimiä ovat karibu ja napajänis.
Maa-alueiden biotooppeja > Boreaaliset metsät > Kuiva kangasmetsä

Kuivan kangasmetsän pohja on hiekkaisaa ja ravinteista niukkaa. Metsä on syntynyt yleensä jääkauden muovaamille harjuille ja hiekkakankaille. Sadevesi valuu hiekan läpi nopeasti kasvien ulottumattomiin ja vie ravinteita mennessään. Siksi puusto on harvaa, ja aurinko pääsee paistamaan suoraan maahan asti. Kangasmetsissä menestyvät sellaiset lajit, jotka eivät haihduta liikaa vettä lehtiensä kautta.
Mänty on yleisin tällaisen biotoopin puu. Sen ohuet, vahapintaiset neulaset estävät tehokkaasti liiallista haihtumista. Maata peittävät muun muassa erilaiset jäkälät, kanerva, puolukka ja variksenmarja.
Koska kasvusto on kankaalla niukkaa, on myös kasveja syöviä eläimiä harvassa. Pohjoisessa poro on sopeutunut laiduntamaan karuilla, jäkälän peittämillä alueilla. Etelämpänä kankaalla voi törmätä hirveen, kettuun, mäyrään tai oravaan. Tyypillisiä lintuja kankaalla ovat metso, kehrääjä, leppälintu, käki ja kulorastas.
Maa-alueiden biotooppeja > Boreaaliset metsät > Lehto

Lehdossa kasvillisuus on rehevää ravinteikkaan ja multaisan maaperän ansiosta. Lehdoistamme lähes kaikki sijaitsevat Etelä-Suomessa, etenkin lounaassa. Maaperää hoitavat kuolleita eliöitä hajottavat bakteerit, sienet ja lierot. Kosteassa kasvillisuudessa viihtyvät monet hyönteiset ja kotilot. Puusto koostuu monipuolisesti lehtipuista: koivu, haapa, pihlaja, leppä ja tuomi ovat yleisiä lehtipuita suomalaisessa lehdossa. Kuivemmat lehdot ovat usein koivuvaltaisia, tuoreita täyttävät myös lepät. Jaloja lehtipuita edustavat muun muassa metsävaahtera, metsälehmus, tammi, saarni ja jalavat.
Monet lintulajit pesivät lehdossa. Siellä voi kuulla muun muassa satakielen,  lehtokertun, kirjosiepon, sinitiaisen, mustarastaan, kuhankeittäjän tai lehtopöllön ääniä. Lehto on uhanalaisena pidetyn liito-oravan asuinympäristö. Muita pieniä nisäkkäitä siellä edustavat lepakko ja metsähiiri. Perhosista lehdoissa viihtyvät jotkut yökköset, kuten ritariyökkönen, lehmuskiitäjä ja useat mittarit. Muista hyönteisistä ukonhattukimalaisia esiintyy siellä, missä on runsaasti ukonhattukasvustoja.
Maa-alueiden biotooppeja > Boreaaliset metsät > Tuore kangasmetsä

Tuoreessa kangasmetsässä biodiversiteetti on suurempi kuin kuivassa kangasmetsässä, mutta pienempi kuin lehdossa. Maaperä on moreenia, jossa on mukana kaikkia kivennäismaalajeja. Moreeni pidättää vettä hyvin ja on ravinteikkaampaa kuin hiekkamaat. Suomessa tuore kangasmetsä on vallitseva metsätyyppi Pohjois-Pohjanmaalta etelään. Lounais-Suomessa niissä on usein lehdonkin piirteitä.
Sammalet peittävät tuoreen kangasmetsän maata yhtenäisenä mattona. Siitä nousee yleisimpänä varpukasvina mustikkaa, riidenliekoa, oravanmarjaa, metsälauhaa ja vanamoa. Valtapuu on kuusi, seassa voi olla myös koivua ja haapaa. Eläimiä tuoreessakaan kangasmetsässä ei ole kovin paljoa, sillä havumetsät ovat karua ympäristöä. Hirvi, orava, kettu ja metsämyyrä ovat tyypillisiä tuoreiden kangasmetsien nisäkkäitä. Linnuista mainittakoon punarinta ja peippo sekä talvella havaittavista linnuista käpytikka, hömötiainen, hippiäinen ja käpylintu.
Maa-alueiden biotooppeja > Savanni

Savanni on eräänlainen välimuoto aavikoiden ja trooppisten sademetsien välillä. Savannia on eniten Afrikassa, mutta savanneja on myös Keski- ja Etelä-Amerikassa, Kaakkois-Aasiassa ja osassa pohjoista Australiaa. Savannilla on suurimman osan vuodesta kuivaa ja lähes sateetonta. Sadekauden tultua kasvillisuus alkaa levitä heti.
Maa-alueiden biotooppeja > Trooppinen sademetsä

Trooppinen sademetsä on yksi useista sademetsätyypeistä. Siellä kasvillisuus on rehevää ja nopeakasvuista. Niiden kasvi- ja eläinlajisto on runsas. Myös niiden ekologinen lokerosto on monipuolinen. Sademetsät sitovat tehokkaasti hiilidioksidia. Trooppista sademetsää on Brasilissa, Afrikan keskiosissa ja Indonesiassa. Sademetsän kerroksia ovat kenttäkerros, keskikerros, latvakerros ja ylin kerros.
Merten ja muiden vesistöjen biotooppeja > Merten ulapat

Esimerkiksi Suomen rannikon ulappa-alueiden pintaveden suolaisuus vaihtelee välillä 3–6,5 ‰. Suolaisinta vesi on Saaristomeren ja läntisen Suomenlahden alueilla ja vähenee Perämerta ja itäistä Suomenlahtea kohti. Kasviplanktonin kevätkukinta sijoittuu Saaristomerellä ja Suomenlahdella yleensä huhti-toukokuun vaihteeseen, Selkämerellä toukokuun puoliväliin ja Perämerellä kesäkuun puolelle. Valtalajeja ovat piilevät ja panssarilevät. Itämeren rehevöitymisen myötä typpeä sitovien sinilevien massaesiintymät ovat jokakesäinen ilmiö.
Myös eläinplankton Itämerellä runsastuu vesien lämmetessä loppukesällä. Yleisimpiä ovat erilaiset rataseläimet, vesikirput ja hankajalkaiset. Ulapan ekosysteemin muita jäseniä ovat mm. kalat sekä saarilla ja luodoilla pesivät linnut ja hylkeet. Ulapan tuottama kuollut orgaaninen aines vajoaa pohjaan jossa se pakkautuu paikalleen tai hajottavat vapauttavat sen takaisin vesipatsaaseen.
Välimerellä merikasvillisuus on hieman erilaista kuin pohjoisempana. Siellä esiintyy erilaisia meriheiniä ja koralleja.
Merten ja muiden vesistöjen biotooppeja > Merten syvät pohjat

Esimerkiksi Itämeren valoisa vyöhyke ei ulotu yli 20 metriä syvemmälle. Tätä syvemmällä viimeisetkin yhteyttävät kasvit ja levät vaihtuvat erilaisiin selkärangattomiin. Avointen merialueiden syvänteissä elävät sedimenttiin kaivautuvat eläimet kuten valkokatkat ja merivalkokatkat, erilaiset madot ja toukat sekä liejusimpukat. Kovilla pinnoilla vallitsevat sinisimpukat, merirokot, levärupi ja polyypit sekä etenkin Perämerellä sienieläimet ja idässä tulokaslaji vaeltajasimpukka. Toinen vieraslaji liejutaskurapu on viime aikoina vallannut elintilaa sisäsaaristossa.
Pohjan elämää hankaloittaa rehevöitymisen aiheuttama syvänteiden hapettomuus sekä pinnoille kertyvä sedimentti. Hapen loppuessa pohjasedimenttiin sitoutunut fosfori alkaa vapautua takaisin veteen ja ruokkii kuormituskierrettä. Tätä ilmiötä kutsutaan sisäiseksi kuormitukseksi.
Merten ja muiden vesistöjen biotooppeja > Merten kovat pohjat

Kovilla pohjilla vallitsevia biotooppeja ovat tyypillisesti erilaiset levä- ja selkärangatonyhteisöt. Lajisto vaihtelee veden suolaisuuden, valon määrän ja alueen avoimuuden myötä. Esimerkiksi Itämerellä pinnan lähellä viihtyvät kulutusta kestävät yksivuotiset rihmalevät. Niiden alapuolella yleistyvät rakkohaurut ja vielä syvemmällä erilaiset punalevät. Perämerellä levät korvautuvat erilaisilla vesisammalilla. Levät ja vesisammalet tarjoavat suojaa ja ravintoa monille selkärangattomille, kaloille ja linnuille. Valoisen vyöhykkeen alapuolella kovat pinnat peittyvät mm. sinisimpukoilla, merirokolla ja polyypeillä.
Merten ja muiden vesistöjen biotooppeja > Merten pehmeät pohjat

Liikkuvaa pohja-ainesta sitovat valoisan vyöhykkeen putkilokasvit, kuten vidat, ärviät ja haurat. Avoimet alueet ovat pohja-aineksen liikkuvuuden vuoksi hankalia kasvillisuudelle ja vaativat vahvaa juurakkoa. Suojaiset alueet ovat puolestaan alttiimpia liettymiselle ja rehevöitymisen aiheuttamalle samentumiselle.
Esimerkiksi Itämerellä tyypillisiä pehmeiden pohjien kasvilajeja ovat meriajokas, hapsikat, haurat, vidat ja leviin lukeutuvat näkinparrat. Selkärangattomista yleisimpiä ovat monisukasmadot, simpukat ja äyriäiset.
Merten ja muiden vesistöjen biotooppeja > Matalat merenlahdet, laguunit ja jokisuistot

Matalat merialueet ovat tyypillisesti arvokkaita elinympäristöjä sekä kovan käyttöpaineen alla. Ranta- ja vesikasvillisuus sitovat valumavesien kuljettamaa kiintoainesta ja ravinteita. Matalat ja lämpimät rantavedet ovat hyönteisten ja kalojen kuten haukien, ahventen ja särkikalojen muninta- ja kutupaikkoja. Vesi- ja rantalinnut kokoontuvat matalikkoihin syömään selkärangattomia ja kaloja. Valtamerten saaristojen rannikoilla esiintyy erilaisia merikilpikonnia, kuten liemikilpikonna, bastardikilpikonna, etelänbastardikilpikonna, karettikilpikonna, litteäselkäkilpikonna ja merinahkakilpikonna. Ne saattavat vaeltaa tuhansia kilometrejä.
Suurin osa Suomen uhanalaisista vesikasveista ovat matalien rantavesien lajeja. Yleisiä meren rannikon kasveja ovat merirannikki ja meriasteri. Merenrantaniityillä esiintyy keltamaitetta ja rantahirvenjuurta. Eräs kallioisilla ulkoluodoilla tavattu kasvi on merisaunio.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Biotooppi Wikimedia Commonsissa
Biologia
| --- | --- |
Osa-alueita:   Aerobiologia  Anatomia  Astrobiologia  Biokemia  Ekologia  Eliömaantiede  Eläintiede  Etologia  Evoluutiobiologia  Fysiologia  Genomiikka  Hydrobiologia  Iktyologia  Kasvipatologia  Kasvitiede  Kehitysbiologia  Kudosoppi  Meribiologia  Mikrobiologia  Molekyylibiologia  Muoto-oppi  Neurotiede  Paleontologia  Parasitologia  Perinnöllisyystiede  Sienitiede  Solubiologia  Systematiikka  Taksonomia  Toksikologia 
Käsitteitä:   abioottinen  aineenvaihdunta  biodiversiteetti  biomi  biotooppi  biosfääri  DNA  ekologinen lokero  ekosysteemi  eliöyhteisö  evoluutio  kelpoisuus  lisääntyminen  luonnonvalinta  populaatio  ravinto  sukkessio  uhanalaisuusluokitus  yhteyttäminen  pääjakso  kaari 
Aiheeseen liittyvää:  biologian filosofia
Kuivaa kangasmetsää
Lehtometsää
Tuoretta kangasmetsää
Västerhejde

| Västerhejde |
| --- | --- |
 Västerhejden kirkko
 Västerhejde
 Koordinaatit: 57°35′07″N, 18°13′40″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Gotlannin lääni
Maakunta:  Gotlanti
Kunta:  Gotlanti
Väkiluku (2021):  546
Västerhejde on taajama Gotlannin kunnassa Gotlannin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 546 asukasta vuonna 2021.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Västerhejde Wikimedia Commonsissa
Naripuukasvit

| Naripuukasvit |
| --- | --- |
 Putranjiva roxburghii -naripuulajin hedekukkia.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Rosanae
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Naripuukasvit Putranjivaceae  Meisn.
Suvut
 Drypetes – rypälepuut  Lingelsheimia  Putranjiva – naripuut  Sibangea 
Katso myös
   Naripuukasvit Wikispeciesissä   Naripuukasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Drypetes arguta -lajin luumarja
Naripuukasvit (Putranjivaceae) on pieni kasviheimo koppisiemenisten Malpighiales-lahkossa. Heimon suomeksi nimettyjä edustajia ovat naripuut (Putranjiva) ja rypälepuu (Drypetes usambarica).
Ulkonäkö ja koko

Naripuukasvit ovat puita tai pensaita, joiden toissijainen aineenvaihdunta tuottaa eräitä triterpeenejä, glukosinolaatteja ja biflavonyylejä. Lehdet sijaitsevat kahdessa rivissä ja ovat usein melko nahkeita, korvakkeellisia, vinotyvisiä ja harmahtaviksi kuivuvia. Niissä on usein pippurin tai retiisin tapainen maku niiden sisältämien sinappiöljyjen vuoksi. Kasvit ovat kaksikotisia; yksineuvoiset hede- ja emikukat sijaitsevat eri yksilöissä. Kukat sijaitsevat ryhmissä ja ovat terättömiä tai terälehtiä on 4–7, tavallisesti neljä tai viisi. Hedekukissa on tavallisesti 3–20 hedettä, joskus enemmänkin. Mesiäinen on tai puuttuu. Emikukissa on tavallisesti joutoheteitä. Sikiäin on yhdislehtinen, 1–9 emilehden muodostama. Luotit ovat kookkaita, usein läppämäisiä, kaksiosaisia ja nauhamaisia. Siemenaiheet ovat tavallisesti kaksikalvoisia, vain Drypetes macrostigma -lajilla yksikalvoisia. Hedelmä on luumarja, jonka päässä läppämäiset luotit ovat usein jäljellä. Siemenessä on runsas endospermi eli ravintovarasto.
Levinneisyys

Naripuukasvit ovat levinneet tropiikkiin, erityisesti Afrikkaan ja Malaijien saaristoon.
Luokittelu

Heimo koostuu neljästä suvusta ja 210 lajista, joista 200 kuuluu rypälepuihin (Drypetes). Muut suvut ovat Lingelsheimia, naripuut (Putranjiva) ja Sibangea. Heimon läheisin sukulainen on Lophopyxidaceae.
Aikaisemmin naripuukasvit on tavallisesti sisällytetty tyräkkikasveihin (Euphorbiaceae), joista ne eroavat muun muassa kemialtaan, alkioltaan ja hedelmiltään. Glukosinolaatteja esiintyy erityisesti Brassicales-lahkossa, joille naripuukasvit eivät kuitenkaan ole sukua.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Putranjivaceae
Levinneisyyskartta: http://www.mobot.org/mobot/research/apweb/maps/Putranjivaceae.gif
Groverin algoritmi

Kaaviokuva kvanttipiiristä, joka esittää Groverin algoritmiä.(englanniksi) Oraakkeli U kääntää etsityn tilan omega vaiheen. Diffuusori kääntää kaikki tilat keskiarvon ympäri. Koko operaatio toistetaan neliöjuuri N kertaa.
Groverin algoritmi on kvanttialgoritmi (algoritmi jota ajetaan kvanttitietokoneella). Groverin algoritmin esitti Lov Grover vuonna 1996. Groverin algoritmia voidaan käyttää algoritmisessa etsinnässä, kuten koodinmurtamisessa ja shakin pelaamisessa.
Klassisilla algoritmeilla tarvitaan O(n) askelta tiedon hakemiseen tietokannasta, jossa on n tietuetta. Kvanttitietokoneella tarvitaan O( {\sqrt {n}}) kun voidaan hyödyntää samanaikaisesti tapahtuvia operaatioita.
Kråkstadin kirkko

| Kråkstadin kirkko Kråkstad kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2013.
Sijainti:  Nordre Follo, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Borgin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1100-luku
Materiaali:  kivi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kråkstadin kirkko (norj. Kråkstad kirke) on Nordre Follon kunnassa Akershusin läänissä Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko 1100-luvulta.
Kuvia

Kirkkosali
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kråkstadin kirkko Wikimedia Commonsissa
Dichapetalaceae

| Dichapetalaceae |
| --- | --- |
 Dichapetalum cymosum -samettimarjalaji.
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Rosanae
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Dichapetalaceae  Baill., nom. cons.
Synonyymit
 Chailletiaceae R.Br. 
Suvut
 Dichapetalum – samettimarjat  Stephanopodium  Tapura 
Katso myös
   Dichapetalaceae Wikispeciesissä   Dichapetalaceae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dichapetalum gelonioides -lajin luumarjoja.
Dichapetalaceae on pieni trooppinen kasviheimo koppisiemenisten Malpighiales-lahkossa.
Tuntomerkit

Heimon kasvit ovat puita tai liaaneja, joiden haarat ovat korkkihuokosellisia. Lehdet sijaitsevat kierteisesti, korvakkeet ovat toisinaan ripsuisia ja lavan sivusuonet muodostavat silmukoita; suonitus on erityisen selvä lavan alapinnalla, jossa on usein myös litteitä rauhasia. Kukinto on viuhkomainen ja tavallisesti kasvanut kiinni lehden ruotiin (epifyllinen kukinto) ja siinä on pieniä, tavallisesti vastakohtaisia kukkia. Terälehdet ovat tavallisesti kaksiliuskaisia, joskus ehyitä, mustaksi kuivuvia. Mesiäinen on rengasmainen tai kahtena liuskana terälehtien kohdalla. Heteitä on viisi, ne ovat verhovastaisia; joskus heteitä on kolme toimivaa ja kaksi joutohedettä. Sikiäin on yhdislehtinen ja tavallisesti kehänpäällinen; luotit ovat enemmän tai vähemmän pistemäisiä ja nystyisiä. Hedelmä on litistynyt ja tavallisesti yksilokeroinen ja -siemeninen luumarja tai harvoin selkäluomainen kota; luumarja on lyhyen, tiheän ja kiiltävän pystykarvoituksen peittämä.
Ainakin samettimarjojen (Dichapetalum) suvussa on siemenen sisältämissä öljyissä hyvin myrkyllisiä happoja ja muita yhdisteitä (triterpeenejä), ja joidenkin lajien siemenet ovat vaipallisia. Erityisesti Tapura-suvun kukat ovat rakenteeltaan monimutkaisia.
Levinneisyys

Heimon levinneisyys käsittää tropiikin; vähiten lajeja on Malaijien saaristossa.