Ontologia
Historia

Ontologia sai alkunsa antiikin kreikkalaisessa esisokraattisessa filosofiassa. Olemassaolon, pysyvyyden ja muutoksen ongelmat askarruttivat erityisesti Parmenidesta ja Herakleitosta. Parmenides liitetään ajatukseen, jonka mukaan olemassaolo tuli todistaa ja ei-oleminen kieltää ja sitä tuli välttää. Hän sanoi: ἔστι γὰρ εἶναι, μηδὲν δ΄ οὐκ ἔστιν (esti gar einai, mēden d' ouk estin) – ”olemista näet on, ja ei-mitään ei ole”. Parmenides kielsi, että kaikkeudessa tapahtuisi mitään muutosta. Herakleitos taas oli täsmälleen päinvastaista mieltä pitämällä jatkuvaa muutosta todellisuuden perimmäisenä piirteenä.
Sokrateen jälkeen ontologia oli hyvin keskeisellä sijalla Platonin ja Aristoteleen filosofioissa. Platon käsitteli olevaan liittyviä kysymyksiä erityisesti dialogissa Sofisti, mutta hänen ideaoppiinsa kuuluva ikuisten ideoiden ontologinen järjestelmänsä ja dualistinen kahden tason mallinsa ovat kaikkien hänen dialogiensa taustalla. Aristoteleella metafysiikka oli tiedettä ”olevasta olevana”, eli olevasta siinä määrin kuin se on olevaa, tai olevista siinä määrin kuin ne ovat olemassa. Keskeisellä sijalla oli olevan peruskategorioiden määritteleminen, sekä sen määritteleminen, millä tavalla kuhunkin kategoriaan kuluvien asioiden voi sanoa olevan olemassa. Hän katsoi maailman muodostuvan yksilöolioista eli partikulaareista, jotka koostuivat materiasta ja universaalista muodosta.
Antiikin aikaista materialismia edustivat muun muassa atomistit, epikurolaiset ja stoalaiset. Ontologisia kysymyksiä on pohdittu myös Intian ja Kiinan muinaisissa sivilisaatioissa, joissakin tapauksissa jopa ennen kreikkalaisia ajattelijoita, jotka yleensä liitetään ontologian syntyyn.
Vaikkakin termin ontologia alkuperä on kreikan kielessä, sana itsessään tunnetaan ensimmäisiä kertoja latinankielisessä muodossa ontologia Jacob Lorhardin (Lorhardus) teoksesta Ogdoas Scholastica vuodelta 1606 sekä Rudolf Gocleniuksen (Göckel) teoksesta Lexicon philosophicum vuodelta 1613.
George Berkeley katsoi subjektiivisessa idealismissaan, että aineelliset oliot olivat vain joukko ideoita. Oliot olivat kyllä olemassa, mutta vain mielessä. Idealismi vaikutti erityisesti 1800-luvulla saksalaisessa idealismissa. Uuden ajan materialismia ovat puolestaan edustaneet muun muassa Thomas Hobbes, Pierre Gassendi, Ludwig Feuerbach, Ludwig Büchner sekä dialektiset materialistit kuten Karl Marx.lähde?
Martin Heidegger kiinnostui jo nuorena Aristoteleen ontologiasta ja sen olevaa olevana koskevasta peruskysymyksestä. Myöhemmin hänen hermeneuttinen hankkeensa syvenikin koskemaan ontologian perusteita ylipäätään; hän katsoi, että elämän ajallisuuden tarkastelu tarjosi mahdollisuuden asettaa uudelleen jo antiikissa lukkoonlyöty kysymys ”olemisen mielestä”, todellisuuden jäsentymisestä. Näin syntyi fundamentaaliontologian oppi. Heidegger käsitteli tätä erityisesti pääteoksessaan Oleminen ja aika (1927). Fenomenologi Edmund Husserl vastusti Heideggerin fundamentaaliontologiaa, koska katsoi sen sekoittavan ontologisen ja eksistentiaalisen olemassaolon. Hänen mukaansa Heideggerin ontologialle keskeisessä Daseinissa ei ollut kysymyksessä sen enempää ontologia kuin fenomenologiakaan, vaan pelkkä abstrakti antropologia.lähde?
W. V. O Quine katsoi, että tiede oli paras keino saada selville, mitä on olemassa. Ontologian määritteli näin kulloinkin vallitseva tieteellinen teoria. Hän pelkisti olemassaolon määrittelemällä sen ”sidotun muuttujan arvona olemiseksi” – teoria sitoutui siis vain niiden asioiden olemassaoloon, jotka se tarvitsi predikaattikalkyylissä esitettyyn muotoiluunsa.