Gallipolin taistelu
Gallipolin maasota > Maihinnousu

Maihinnousu alkoi 25. huhtikuuta. Viideltä aamulla laivasto aloitti tulivalmistelun, ja jalkaväki nousi maihin aamun sarastaessa. Maihinnousuja tehtiin eri puolilla Gallipolin ja Aasian rannikkoa, millä pyrittiin ylikuormittamaan osmanien puolustus. Ensimmäisenä päivänä maihin nousi noin 30 000 Brittiläisen imperiumin sotilasta. Hyökkäystä johdettiin Queen Elizabethilta, joka toimi lippulaivana ja siirtoarmeijan päämajana. Miehistön kuljetuksiin käytettiin sotalaivoja sekä yli 200 kooltaan ja laadultaan vaihtelevaa kauppa-alusta. Rivisotilailla oli hyökkäyksen alkaessa vahva usko operaation menestykseen.
Yhdistyneen kuningaskunnan 29. divisioona nousi maihin Gallipolin eteläkärjessä Cape Hellesissä. Sillanpääasemia oli viisi, koodinimiltään S, V, W, X ja Y. Australian ja Uuden-Seelannin armeijakunta nousi maihin niemimaan länsirannalla noin 25 kilometriä Gallipolin lounaiskärjestä pohjoiseen. ANZAC-armeijakunta ei onnistunut rantautumaan suunnitelulle rannalle, ja niiden maihinnousupaikka tuli tunnetuksi Anzacin poukamana. Ranskan siirtoarmeija nousi maihin vastapäisellä Anatolian rannikolla ja kuninkaallisen merijalkaväen 63. divisioona pohjoisessa Bulairissa, mutta nämä hyökkäykset oli alusta pitäen tarkoitettu väliaikaisiksi ja niihin osallistuneiden joukkojen oli lopulta tarkoitus liittyä 29. divisioonan tueksi Cape Hellesissä. Harhautuksella vedettiin osmanien reservejä pois Gallipolin eteläosasta. Ympärysvalloilla oli taistelun ensimmäisenä päivänä huomattava ylivoima, sillä suurin osa osmanien 5. armeijan joukoista oli liian kaukana sillanpääasemista osallistuakseen taisteluun. Osmanit tiesivät maihinnousun ajankohdan etukäteen, mutta von Sandersin esikunnassa ei heti ollut selvyyttä hyökkäyksen pääsuunnasta. Monin paikoin divisioonien komentajat joutuivat lähettämään taisteluun kaikki reservinsä.
Maihinnousujoukot saavuttivat vaihtelevaa menestystä. Varsinkin Cape Hellesin lounaiskärkeen suuntautuneet maihinnousut olivat huonosti järjestettyjä. W-rannalla Lancashiren fusilieerit joutuivat heti rantauduttuaan raskaaseen vihollistuleen ja menettivät yli puolet 950 miehen vahvuudestaan. Ne onnistuivat lopulta ajamaan vihollisen pakosalle ja turvaamaan sillanpääaseman. Rykmentille myönnettiin päivän taisteluista kuusi Viktorian ristiä. V-rannalla Dublinin fusilieerit eivät veneissään vielä kohdanneet vihollistulta, mutta rantautumisen hetkellä osmanit aloittivat voimakkaan tulituksen aiheuttaen fusilieereille suuria tappioita. Y-rannalla britit pääsivät maihin vastarintaa kohtaamatta ja nousivat läheisen jyrkänteen laelle. Tavoitteena oli tunkeutua Alçıtepen (engl. Achi Baba) ylängölle, josta käsin olisi ollut mahdollista hallita koko Gallipolia. Korkeimmat upseerit olivat kuitenkin merellä, ja selkeiden toimintaohjeiden puutteessa 29. divisioonan etujoukot pysähtyivät lepäämään. Sisämaa oli kuviteltu tasaiseksi ylängöksi, vaikka maasto todellisuudessa on rikkonaista. Myöskään X-rannalla maihinnousseet joukot eivät aluksi kohdanneet merkittävää vastarintaa. Ne kiipesivät jyrkännettä ylös ja lopettivat sitten etenemisen. S-rannallakaan osmanien vastarinta ei ollut merkittävää, mutta brittijoukot leiriytyivät rannalle edes yrittämättä hyökätä sisämaahan.
ANZAC-armeijakunnan harhautunut maihinnousu osoittautui onnekkaaksi, sillä joukot välttivät Gaba Tepen voimakkaan rannikkopuolustuksen ja pääsivät rantaan kohtaamatta merkittävää vastarintaa. Anzacit ymmärsivät aloilleen jäämisen vaarat ja onnistuivat miltei valloittamaan Conk Bayırın (engl. Chunuk Bair) ylängön, josta käsin niillä olisi ollut mahdollisuus hallita koko niemimaata. Vastaansa ne saivat everstiluutnatti Mustafa Kemalin johtaman 19. divisioonan, joka sattumalta oli juuri aloittamassa maihinnousun torjuntaan keskittyvää harjoitusta. Osmanit hyötyivät myös maastosta, johon osa anzaceista eksyi. Kemal johti henkilökohtaisesti vastahyökkäystä ja julisti joukoilleen, ettei ”määrännyt näitä hyökkäämään vaan kuolemaan”. Australialaiset näkivät Kemalin ja ampuivat tätä kohti, mutta eivät osuneet. Vastahyökkäyksen kärjessä ollut 57. jalkaväkirykmentti tuhoutui lähes täysin, mutta osmanit onnistuivat valloittamaan ylängön takaisin ja anzacit vetäytyivät rannalle.
Maihinnousupäivän iltaan mennessä ympärysvallat eivät olleet saavuttaneet ainuttakaan tavoitteistaan. Ympärysvaltojen tappiot olivat noin 4 000 miestä, joista puolet Anzac-poukamassa ja puolet etelässä. Seuraavana päivänä alueelle alkoi saapua osmanien vahvistuksia ja nopean yllätysvoiton mahdollisuus oli menetetty. Osmanit tekivät vastahyökkäyksiä ja työnsivät brittijoukot pieniin sillanpääasemiin. ANZAC-armeijakunnan komentaja kenraali William Birdwood olisi halunnut vetäytyä Gallipolista saman tien, mutta Hamilton käski sotilaitaan ”kaivamaan ja kaivamaan”, kunnes nämä olisivat suojassa.
Anatoliassa ranskalaiset saavuttivat aluksi menestystä ja aiheuttivat osmaneille suuria tappioita kärsien itse vain vähäisiä menetyksiä. Maihinnousua seuraavina päivinä osmanit tekivät sarjan vastahyökkäyksiä, ja 29. huhtikuuta ranskalaiset vetäytyivät Anatoliasta. Sivustansa varmistaneet osmanit siirsivät useita rykmenttejä Gallipoliin.