Saksan interventio Suomen sisällissodassa
Sodan jälkeinen aika > Saksalaiset poistuvat Suomesta

Suomessa majailevista saksalaisjoukoista tuli maailmansodan voittajavaltioiden mielissä rasite, josta Suomen oli päästävä eroon välittömästi. Ongelma ratkesi nopeasti, kun kenraali von der Goltz ilmoitti joukkojen poistumisesta senaatille heti aselevon jälkeen 13. marraskuuta. Samalla hän totesi Mannerheimin olevan ainoa, joka kykenisi johtamaan Suomea. Saksasta kantautuneiden tietojen johdosta Itämeren-divisioonan esikunnassa oli jo herännyt huoli sotilaskurin höltymisestä, mutta uutiset saapuivat Suomeen hitaasti, ja esimerkiksi Vilhelm II:n syrjäyttämisen jälkeen Viipurissa järjestetyssä paraatissa saksalaiset vielä hurrasivat keisarilleen.
Suomen poliittinen johto oli koko ajan sokeasti luottanut Saksan voittoon. Tämän virhearvioinnin lisäksi myös Berliinissä toimineet diplomaatit epäonnistuivat tärkeimmässä tehtävässään, eli Saksan ulkoministeriön näkemysten tulkitsemisessa. Kuvitelmista poiketen Saksa oli alusta pitäen epäillyt Suomen kykyä säilyttää itsenäisyytensä ennemmin tai myöhemmin vahvistuvan Venäjän naapurina. Myöskään Itä-Karjalaa ja Kuolaa koskevia aluevaatimuksia ei missään vaiheessa tuettu, vaikka Suomi niitä koko ajan sitkeästi ajoikin. Maailmansodan päättymisen myötä muuttunut tilanne pakotti Suomen poliittisen johdon arvioimaan Saksaan sitoutuneen ulkopolitiikkansa kokonaan uudelleen. Mannerheim oli jo lokakuussa matkustanut epävirallisena tunnustelijana ottamaan selvää länsiliittoutuneiden suhtautumisesta. Lopulta J. K. Paasikiven johtama senaatti joutui eroamaan, ja myös saksalaissuuntausta johtanut valtionhoitaja Svinhufvud päätti väistyä tehtävästään marraskuun lopussa. Hänen tilalleen uudeksi valtionhoitajaksi nimitettiin Mannerheim, ja samalla päätettiin järjestää uudet eduskuntavaalit.
Viimeiset saksalaisjoukot poistuivat Suomesta 16. joulukuuta 1918. Saksalaismielisille tämä oli katkera paikka ja monarkistit saattelivatkin saksalaisia kuljettaneet laivat kyynelehtien. Myös saksalaiset jättivät haikeat jäähyväiset, koska olivat viihtyneet Suomessa. Senaatti puolestaan lupasi maksaa kaikki Saksalle koituneet kustannukset, vaikkei Versaillesin rauhansopimus edellyttänytkään sitä Suomelta. Oppositio vastusti ajatusta, mutta eduskunnan enemmistö päätti lopulta korvausten maksamisesta. Saksalaisten poistumisen jälkeen hallitus olisi vielä halunnut osan upseereista jäävän sotilasneuvonantajiksi. Usealle saksalaisupseerille myönnettiinkin pikavauhtia Suomen kansalaisuus, mutta lopulta länsiliittoutuneiden Helsingissä olleet valvojat eivät sallineet heidän jäämistään maahan.
Saksan luhistuminen määräsi myös Suomen tulevan valtiomuodon. Mannerheimia oli vielä pari viikkoa ennen Saksan antautumista kehotettu hakemaan kuninkaaksi valitulle Friedrich Karlille lännen hyväksyntä, mutta muuttuneen tilanteen johdosta kuningashanke raukesi, ja lopulta 14. joulukuuta Friedrich Karl ilmoitti, ettei hän ota vastaan senaatin tarjoamaa valtaistuinta. Saksalaissuuntauksen päättyminen vaikutti myös punaisiin kohdistuneen poliittisen ja yhteiskunnallisen vainon vähittäiseen laantumiseen. Tämä johti muun muassa 1919 alkaneisiin joukkoarmahduksiin. Saman vuoden eduskuntavaalit olivat lopullinen irtautuminen saksalaissuuntauksesta, kun tasavaltalaiset saivat 150 paikkaa ja monarkistit vain 50.