stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dekarboksylaatio

Dekarboksylaatio.
Dekarboksylaatio on kemiallinen reaktio, jossa karboksyyliryhmä (-COOH) hajoaa ja vapautuu hiilidioksidia.  Tällöin siis jostakin karboksyylihaposta syntyy yhdiste, jonka molekyylissä on yksi hiiliatomi vähemmän.  Päinvastaista reaktiota, joka esiintyy myös fotosynteesissä sen ensimmäisessä vaiheessa, sanotaan karboksylaatioksi. Siinä siis yhdisteeseen sitoutuu hiilidioksidia (CO2). Entsyymejä, jotka katalysoivat dekarboksylaatioita, sanotaan dekarboksylaaseiksi tai täsmällisemmällä termillä karboxy-lyaaseiksi, ja niiden EC-numero on 4.1.1.
Orgaanisessa kemiassa

Termi "dekarboksylaatio" tarkoittaa varsinaisesti karboksyyliryhmän (COOH) poistamista molekyylistä, johon sen paikalle tulee vain yksi vetyatomi.
Eräät dikarboksyylihapot dekarboksyloituvat herkästi kuumennettaessa, samoin sellaiset monokarboksyylihapot, joiden α-asemassa on elektroneja puoleensavetävä substituentti.  Esimerkiksi oksaalihappo dekarboksyloituu kuumennettaessa muurahaishapoksi.
Malonihappo hajoaa kuumennettaessa etikkahapoksi ja hiilidioksidiksi.
Dekarboksylaatio riippuu voimakkaasti olosuhteista. Retrosynteesissä dekarboksylaatio voidaan käsittää homologaatioreaktioiden käänteisreaktioksi, sillä niissä hiiliketjun pituus lyhenee yhdellä.
Alkyylikarboksyylihapot, esimerkiksi rasvahapot, ja niiden suolat eivät dekarboksyloidu helposti .  Poikkeuksena ovat beeta-ketohapot, tyydyttymättömät α,β-hapot, α-fenyyli-, α-nitro- ja α-syaanihapot, jotka dekarboksyloituvat helposti. Dekarboksylaatiota kiihdyttää molekyylinsisäisten tautomeerien muodostuminen, jossa karboksyyliryhmä luovuttaa protonin karbonyyliryhmälle. Happo dekarboksyloituu sitä helpommin, mitä herkemmin tämä reaktio tapahtuu.
Dekarboksylaatioreaktioita on nimetty orgaanisen kemian tutkijoiden mukaan. Bartonin dekarboksylaatio, Kolbebin elektrolyysi, Kochi-reaktio ja Hunsdiecker-reaktio ovat radikaalireaktioita. Krapchon dekarboksylaatio on esterin hajoaminen vastaavalla tavalla. Ketonisessa dekarboksylaatiossa karboksyylihappo muuttuu ketoniksi.
Esimerkkejä biokemiassa

Monet aminohapot dekarboksyloituvat eräissä biosynteettisissä reaktioissa amiineiksi, esimerkiksi:
tryptofaani dekarboksyloituu tryptamiiniksi,
fenyylialaniini fenyletylamiiniksi,
tyrosiini tyramiiniksi,
histidiini histamiiniksi,
seriini etanoliamiiniksi,
glutamiinihappo GABA:ksi,
lysiini kadaveriiniksi,
arginiini agmatiiniksi,
ornitiini to putreskiiniksi,
5-HTP serotoniiniksi ja
L-DOPA dopamiiniksi.
Myös sitruunahappokierrossa tapahtuu kolmessa vaihteessa dekarboksylaatio:
kierron eräisiin vaiheisiin osallistuiva asetyylikoentsyymi-A syntyy palorypälehaposta tai sitä vastaavasta anionista (pyryvaatista) dekarboksylaatiossa;
oksalomeripihkahappo tai sitä vastaava anioni (oksalosuksinaatti) dekarboksyloituu kierron viidennessä vaiheessa ketoglutaarihapoksi tai sitä vastaavaksi anioniksi (ketoglutaraatiksi)
ketoglutaarihappo tai ketoglutaraatti dekarboksyloituu kierron kuudennessa vaiheessa, jolloin siihen kuitenkin samalla sitoutuu koentsyymi-A, jolloin syntyy sukkinyylikoentsyymi-A.
Muita esimerkkejä

Kuumennettaessa Δ9-tetrahydrokannabinolihappo dekarboksyloituu psykoaktiiviseksi yhdisteeksi, Δ9-tetrahydrokannabinoliksi.
Kun eräitä juomia säilytetään pitkät ajat, pieni määrä bentsoehappoa voi askorbiinihapon eli C-vitamiinin katalysoimana dekarboksyloitua syöpävaaralliseksi bentseeniksi.
Sykloheksanonin on todettu katalysoivan aminohappojen dekarboksylaatiota. Tällaisia katalyyttejä käytettäessä voi kuitenkin syntyä myös ei-toivottuja sivutuotteita.
Puna- ja joidenkin muiden käspässienten neurotoksinen iboteenihappo dekarboksyloituu kuivattaessa sieni psykoaktiiviseksi muskimoliksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dekarboksylaatio Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Decarboxylation
Käännös suomeksi
Delmarvankettuorava

| Delmarvankettuorava |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Oravamaiset jyrsijät Sciuromorpha
Heimo::  Oravat Sciuridae
Alaheimo::  Varsinaiset oravat Sciurinae
Suku::  Sciurus
Laji::  Kettuorava niger
Alalaji::  cinereus
Kolmiosainen nimi
 Sciurus niger cinereus  Linnaeus, 1758 
Katso myös
   Delmarvankettuorava Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Delmarvankettuorava (Sciurus niger cinereus) on yksi oravien (Sciuridae) heimoon ja varsinaisten oravien (Sciurinae) alaheimoon kuuluvan kettuoravan (Sciurus niger) kymmenestä alalajista.
Koko ja ulkonäkö

Delmarvankettuoravan ruumiin pituus on 25–36 senttimetriä ja hännän pituus 20–33 senttimetriä. Se painaa 0,5–1,3 kilogrammaa. Turkki on muista Yhdysvaltain itä- ja keskiosissa elävistä, värityksestään ruskeista kettuoravan alalajeista poiketen teräksenharmaa. Vatsapuoli on valkoinen. Käpälät ja korvat ovat myös lähes valkoiset, vaikka vivahtavatkin hieman keltaiseen. Häntä on väriltään harmaa ja sen alapinnassa sijaitsee kapea musta juova.
Levinneisyys ja elinympäristö

Delmarvankettuoravaa tavataan Yhdysvalloissa, missä se elää nykyisin kaikissa Marylandin itärannikon piirikunnissa ja joissakin Delawaren, Pennsylvanian ja Virginian paikoissa. Delmarvankettuoravaa tavattiin 1800-luvulla Pennsylvanian kaakkoisosissa, New Jerseyn eteläosan keskiosassa, itäisessä Marylandissa, Delawaressa ja Virginiassa Delmarvan niemimaalla. Vuosisadan lopussa se hävisi New Jerseystä ja 1930-luvulla Delawaresta. Sitä kuitenkin istutettiin takaisin Delawareen vuonna 1968 ja 1984. Sitä istutettiin 1980-luvulla myös Pennsylvaniaan ja Virginiaan. Se elää vanhoissa mäntymetsissä, joiden yleisin puulaji on loblollymänty (Pinus taeda). Alalajia metsästettiin vielä 1960-luvulla voimakkaasti sen kauniin turkin vuoksi, mutta sen pyydystys kiellettiin vuonna 1971 Marylandin osavaltiossa, milloin jäljellä oli enää 500 yksilöä. Nykyisin alalajia uhkaavat enimmäkseen sen luonnollisten elinympäristöjen tuhoutuminen.
Ravinto ja elintavat

Delmarvankettuoravan ravintoa ovat pähkinät, hedelmät, puiden silmut ja hyönteiset. Se elää valoisissa metsiköissä ja niiden reunoilla. Yhden yksilön reviiri kattaa tavallisesti 4–16 hehtaaria, mutta se liikkuu harvoin koko alueella. Delmarvankettuoravan kantoaika on 45 vuorokautta ja poikasia syntyy tavallisesti kaksi. Alalajin elinikä on yleensä kymmenisen vuotta.
Delmarvankettuorava 1700–1800-luvun piirroksessa.
Imatsapyyri

| Imatsapyyri |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  2-(4-metyyli-5-okso-4-propan-2-yyli-1H-imidatsol-2-yyli)pyridiini-3-karboksyylihappo
CAS-numero:  81334-34-1
PubChem CID:  54738
SMILES:  CC(C)C1(C(=O)NC(=N1)C2=C(C=CC=N2)C(=O)O)C
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C13H15N3O3
Moolimassa:  261,28 g/mol
Sulamispiste:  169–171 °C
Tiheys:  1,34 g/cm3
Liukoisuus veteen:  13,47 g/l (25 °C)
Imatsapyyri (C13H15N3O3) on imidatsolinonirakenteinen rikkaruohomyrkkynä käytettävä yhdiste. Suomessa yhdistettä on käytetty rikkaruohojen hävittämiseen metsitettäviltä alueilta, mutta sitä sisältävät valmisteet on vedetty markkinoilta 31.12.2003.
Ominaisuudet ja vaikutusmekanismi

Kiinteänä imatsapyyri on kellertävänvalkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen ja liukenee myös tolueeniin, asetoniin, metanoliin ja dikloorimetaaniin. Imatsapyyri vaikuttaa moniin yksivuotisiin ja monivuotisiin kasveihin ja ei ole selektiivinen. Yhdisteen vaikutus perustuu haarautuneiden aminohappojen isoleusiinin, leusiinin ja valiinin biosynteesiin tarvittavan entsyymin asetolaktaattisyntaasin estämiseen. Tämä johtaa proteiinisynteesin häiriöön ja solujen kasvun estymiseen.
Imatsapyyrin puoliintumisaika maaperässä on 11 vuorokautta. Imatsapyyrin metaboliareitteihin kuuluvat hydrolyysi, dekarboksylointi ja syklisointireaktiot.
Synteesi

Imatsapyyrisynteesin lähtöaineet ovat 2,3-dikarboksimetyylipyridiini ja 2-aminoamidi-3-metyylibutaani. Lähtöaineet kondensoituvat kahden kalium-tert-butoksidiekvivalentin läsnä ollessa.
Aiheesta muualla

PubChem: Imazapyr (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Imazapyr (englanniksi)
ChemBlink: Imazapyr acid (englanniksi)
Iluro (Hispania Tarraconensis)

| Iluro> Sijainti |
| --- | --- |
 Iluro
Koordinaatit:  41°32′18″N, 2°26′47″E
Valtio:  Espanja
Paikkakunta:  Mataró, Barcelona, Katalonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 80/70 eaa.–400-luku jaa.
Kulttuuri:  antiikki
Valtakunta:  Rooman valtakunta
Alue:  Hispania
Provinssi:  Hispania Tarraconensis
Aiheesta muualla
  Iluro Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Iluro eli Eluro (lat.; m.kreik. Αἰλουρών, Ailūrōn) oli antiikin aikainen kaupunki Hispaniassa nykyisen Espanjan alueella. Se sijaitsi nykyisen Matarón kaupungin paikalla.
Maantiede

Iluron kaupunki sijaitsi Hispania Tarrraconensiksessa sen koillisosan rannikolla. Se oli laeaetanien heimon aluetta. Ilurosta koilliseen samalla rannikolla sijaitsivat Blandiae, Turissa ja Emporiae, ja lounaaseen Ilduro, Baetulo, Barcino ja Tarraco.
Hispania Tarraconensiksen Iluroa ei tule sekoittaa toiseen Iluroon, joka sijaitsi Hispania Baeticassa.
Historia

Iluron kaupunki perustettiin noin vuonna 80–70 eaa. Se oli yksi seudun tärkeimmistä roomalaisaikaisista kaupungeista, ja sai municipiumin aseman keisari Augustuksen aikana. Sen asukkaasta käytettiin etnonyymiä Iluronensis. Kaupunki säilyi olemassa ainakin 400-luvulle jaa. saakka.
Rakennukset ja löydökset

Nykyisestä Matarósta on löydetty raunioita, jotka lukeutuvat Katalonian huomattavimpiin roomalaisaikaisiin jäänteisiin. Niihin lukeutuu muun muassa kaupunginmuurien ja forumin jäänteitä, julkisten rakennusten ja yksityistalojen (domus) jäänteitä, vesisäiliöitä sekä nekropoliita eli hauta-alueita. Löydösten perusteella kaupungin koon arvellaan olleen noin kuusi hehtaaria.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iluro Wikimedia Commonsissa
Roomalaisaikaista vesijohtoa nykyisellä Plaça de Can Xammarilla.
Demokraattisen Etelä-Afrikan kokous

Demokraattisen Etelä-Afrikan kokous (engl. Convention for a Democratic South Africa, CODESA) oli  monipuoluekokous, jossa pyrittiin sopimaan Etelä-Afrikan uudesta demokraattisesta perustuslaista ja apartheid-järjestelmän päättämisestä. CODESA I pidettiin joulukuussa 1991 ja CODESA 2 toukokuussa 1992.
CODESA I pidettiin Johannesburgin World Trade Centerissä 21.–22. joulukuuta 1991, keskellä Etelä-Afrikan kesälomakautta. Kokoukseen osallistui 228 edustajaa 19:stä poliittisesta puolueesta ja järjestöstä. PAC:n lisäksiselvennä kokouksesta jäi pois myös Mangosuthu Buthelezi. Hän vaati Inkatha-puolueensa lisäksi delegaatiot myös KwaZulun bantustanille ja zulujen kuninkaalle Goodwill Zwelethinille ja kun tähän ei suostuttu, Inkathan delegaatiota johti puolueen puheenjohtaja Frank Mdlalose. Neuvottelut alkoivat värikkäästi presidentti de Klerkin syytettyä ANC:tä siitä, että se ei sopimuksesta huolimatta ollut hajottanut aseellista siipeään Umkhonto we Sizweä ja Mandelan vastattua de Klerkin rikkoneen hallituksen ja ANC:n välisten neuvottelujen luottamuksellisuuden.
CODESA II

Kansanäänestyksessä saavuttamansa murskavoiton kannustamana Kansallispuolue tiukensi neuvottelulinjaansa CODESA 2:ssa toukokuussa 1991. Kokous järjestäytyi viiteen työryhmään joista jokainen koostui kolmestakymmenestä delegaatista ja 38:sta neuvonantajasta. Ensimmäinen ryhmä käsitteli vapaaseen poliittiseen toimintaan liittyviä kysymyksiä, toinen keskeisiä perustuslain periaatteita, kolmas laati suunnitelman nimellisesti itsenäisten bantustanien, Bophuthatswanan, Ciskein, Transkein ja Vendan varalle. Neljännen ryhmän vastuulla oli laatia aikataulu muutokselle ja se myös vastasi sen toteutumisesta. Viimeinen ryhmä oli varattu neuvottelujen aikana nousseita uusia ongelmakohtien käsittelyyn.
Tulevaisuuden kannalta keskeisimpiä kysymyksiä käsiteltiin ryhmässä 2, johon osapuolet olivat koonneet myös tärkeimmät neuvottelijansa. ANC:tä ryhmässä edusti muun muassa Cyril Ramaphosa ja Joe Slovo ja hallitusta entinen Broederbondin puheenjohtaja, perustuslakiministeri Gerrit Viljoen ja hänen apulaisministerinsä Tertius Delport. Neuvottelut ajautuivat nopeasti umpikujaan koska osapuolet olivat kykenemättömiä päättämään milloin ja missä tultaisiin lopullisesti päättämään ANC:n ajaman enemmistödemokratian ja Kansallispuolueen vallanjakomallin väliltä. 15. toukokuuta neuvottelut olivat pysähtyneet väliaikaisen perustuslain muuttamiseksi vaadittaviin enemmistöihin parlamentissa. Hallitus vaati 3/4 enemmistöä ja ANC:n tarjous oli 2/3 ja lopulta 70 %. ANC katsoi, että hallituksen esittämä 75 % enemmistö olisi käytännössä tarkoittanut maahan "pysyvää tilapäistä perustuslakia", joka olisi ollut Kansallispuolueen vallanjakomallin mukainen. Neuvottelut jatkuivat koko päivän tuloksettomina ja lopulta illalla Ramaphosa ilmoitti ANC:n vetäytyvät työryhmä 2:sta, mikä käytännössä tarkoitti CODESA 2:n päättymistä tuloksettomana.
Imatsaliili

| Imatsaliili |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1-[2-(2,4-dikloorifenyyli)-2-prop-2-enoksietyyli]imidatsoli
CAS-numero:  35554-44-0
PubChem CID:  37175
SMILES:  C=CCOC(CN1C=CN=C1)C2=C(C=C(C=C2)Cl)Cl
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C14H14N2Cl2O
Moolimassa:  297,172 g/mol
Sulamispiste:  52,7 °C
Tiheys:  1,2429 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Veteen 1,4 g/l (20 °C)
Imatsaliili eli enilkonatsoli (C14H14N2Cl2O) on imidatsolijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää maataloudessa fungisidina. Lisäksi sitä käytetään eläinlääketieteessä sieni-infektioiden hoitoon.
Ominaisuudet

Imatsaliili on huoneenlämpötilassa kellertävänruskeaa hieman öljymäistä kiinteää ainetta. Yhdiste liukenee vain vähäisessä määrin veteen ja hyvin muun muassa metanoliin ja tolueeniin. Imatsaliili tehoaa useisiin sienipatogeeneihin. Imatsaliili ärsyttää silmiä ja voi olla maksatoksista. Antifungaaliset ominaisuudet perustuva sienien tarvitsemien sterolien biosynteesin estoon.
Valmistus ja käyttö

Imatsaliilin valmistuksen ensimmäisessä vaiheessa 2,4-diklooriasetofenoni bromataan. Muodostuva yhdiste reagoi natriumborohydridin kanssa muodostaen epoksidin. Seuraavassa vaiheessa yhdisteen epoksidiryhmä reagoi imidatsolin kanssa. Imatsaliilin synteesin viimeinen vaihe on reaktio allyylikloridin kanssa. Imatsaliilia käytetään fungisidina muun muassa peruna-, hedelmä-, vihannes- ja koristekasviviljelmillä. Sitrushedelmät ja banaanit voidaan käsitellä aineella sadonkorjuun jälkeen estämään kuljetuksenaikaista homehtumista. Imatsaliili on hyväksytty käytettäväksi muun muassa Euroopan unionin alueella. Eläinlääketieteessä imatsaliilia voidaan käyttää muun muassa koirien, hevosten, kissojen ja karjan sieni-infektioiden hoitoon.
Aiheesta muualla

Human Metabolome Database (HMDB): Enilconazole (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Enilconazole (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Enilconazole (englanniksi)
ChemBlink: Imazalil (englanniksi)
Deipnosofistai

| Deipnosofistai> Δειπνοσοφισταί |
| --- | --- |
 Kansilehti teoksen kreikan- ja latinankielisestä painoksesta vuodelta 1657.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Athenaios
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  pidot
Julkaistu:  n. 200–250
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Deipnosofistai (m.kreik. Δειπνοσοφισταί, lat. Deipnosophistae) on Athenaioksen kirjoittama teos. Sen nimi voidaan suomentaa ”Päivällisfilosofeiksi” tai ”Oppineiden pidoiksi”. Teos sijoittuu pitoihin, joiden pääasiallisena tarkoituksena on kirjallisuudesta ja kulttuurihistoriasta keskusteleminen. Teoksen päähenkilö on Ulpianus, pitojen isäntä. Henkilöhahmoihin kuuluu grammaatikkoja, leksikografeja, juristeja, muusikkoja ja muita paikallaolijoita.
Teos on arvokas siinä, että se antaa laajan kuvan hellenistisen maailman kirjallisesta elämästä, ja sen osana on säilynyt paljon katkelmia ja tietoa, jotka muuten olisivat kadonneet kokonaan. Kirja XIII on merkittävä antiikin kreikkalaisen seksuaalisuuden tutkimuksen kannalta.
Historia

Teos on kirjoitettu Roomassa 200-luvun alkupuolella kreikan kielellä. Teos käsitti alun perin viisitoista kirjaa. Se on säilynyt yhtenä käsikirjoituksena, josta kirjat I ja II sekä osia kirjoista III, XI ja XV on kadonnut kauan sitten. Muuten teos vaikuttaa säilyneen kokonaisuudessaan. Teoksesta kirjoitettiin keskiajalla lyhennelmä, joka on säilynyt kokonaisena. Sen avulla on puuttuvista osista on mahdollista saada hajanainen kuva.
Ensyklopedisti Thomas Browne kirjoitti Athenaioksesta lyhyen esseen, joka osoittaa, kuinka kiinnostus ”Oppineiden pitoihin” lisääntyi tutkijoiden keskuudessa sen jälkeen, kun klassisen kirjallisuuden tutkija Isaac Casaubon julkaisi teoksen vuonna 1612.
Runoilija James Russell Lowell luonnehti teosta ja sen kirjoittajaa vuonna 1867 sanoen, että siinä aika on muuttanut ikään kuin kiertelevän romukauppiaan keräämän kasan kullaksi.
Sisältö

Deipnosofistai esittää olevansa teoksen kirjoittajan ystävälleen Timokrateelle tekemä selonteko eräistä oppineen taiteidensuosijan Larensioksen (tai Larensiuksen) talossa pidetyistä pidoista. Näin kyseessä on dialogin sisällä oleva dialogi Platonin tyyliin. Käyty keskustelu on niin pitkä, että realistisesti ajateltuna pidot olisivat kestäneet useita päiviä.
Pitojen kahdenkymmenenyhdeksän vieraan joukkoon kuuluvat muun muassa Galenos, Ulpianus ja Plutarkhos, mutta kaikki ovat todennäköisesti fiktiivisiä hahmoja, eikä suurin osa ota osaa keskusteluun. Mikäli Ulpianus on sama henkilö kuin tunnettu juristi, teos on täydytty kirjoittaa hänen vuonna 223 tapahtuneen kuolemansa jälkeen. Todellinen Ulpianus kuitenkin kuoli pretoriaanikaartin murhaamana, kun taas Athenaioksen Ulpianus kokee luonnollisen kuoleman.
Vieraita pyydetään tuomaan mukanaan katkelmia runoilijoilta, ja näitä luetaan ääneen ja niistä keskustellaan ruokapöydän ääressä. Kokonaisuudessaan teos on lähinnä melko kömpelö väline esitellä kirjoittajan laajaa ja monipuolista lukeneisuutta. Teoksen suurimmat arvot eivät olekaan taiteelliset, vaan siinä, että se antaa laajan kuvan hellenistisen maailman kirjallisesta elämästä. Teos on kokoelma sekalaista tietoa, pääasiassa liittyen ruokapöytään, mutta se sisältää huomioita myös muun muassa kielestä, kirjallisuudesta ja filologiasta, musiikista, lauluista, tansseista, peleistä, seksuaalietiikasta sekä kurtisaaneista. Teos on täynnä lainauksia kirjailijoilta, joiden teoksia ei ole säilynyt muuten. Ilman Athenaiosta monia kreikkalaisia kirjailijoita, kuten Arkhestratosta, ei tunnettaisi lainkaan. Athanaios lainaa lähes 1 250:tä kirjailijaa ja 2 500:aa erillistä teosta, luettelee 1 000 näytelmän nimet ja siteeraa 10 000 runosäettä. Teos välittää lisäksi tietoa monien taideteosten, kuten Venus Kallipygoksen, taustalla olevista kertomuksista.
Sisältö > Keittotaito

Deipnosofistai on merkittävä klassisen ajan Kreikan ruokaohjeiden lähde. Teos sisältää muun muassa erään Mithaikoksen kadonneen keittokirjan resepteistä kokonaisuudessaan. Kyseessä on vanhin kreikankielinen resepti ja vanhin millään kielellä tunnettu resepti, joka on peräisin nimeltä tunnetulta henkilöltä. Muita kirjailijoita, joiden reseptejä lainataan, ovat muun muassa Glaukos Lokrilainen, Dionysios, Epainetos, Hegesippos Tarentumilainen, Erasistratos, Diokles Karystoslainen, Timakhidas Rhodoslainen, Filistion Lokrilainen, Euthydemos Ateenaleinen, Krysippos Tyanalainen ja Paksamos.
Sisältö > Homoseksuaalisuus

Pääaiheidensa lisäksi teos tarjoaa harvinaisen selvän kuvan myöhäisen hellenistisen ajan homoseksuaalisuudesta erityisesti kirjoissa XII-XIII. Tunnetuiksi poikienrakastajiksi mainitaan Alkibiades, Kharmides, Autolykos, Pausanias ja Sofokles. Lisäksi mainitaan useita teoksia ja nykyisin kadonneita näytelmiä aiheesta, mukaan lukien näytelmäkirjailijat Difilos, Herakleides Pontoslainen, Kratinos, Aiskhylos ja Sofokles.
Kirjallisuutta

Athenaeus: The Deipnosophists.  (Ed. and tr. C. B. Gulick. 7 vols)  Cambridge, Mass.:  Harvard University Press, 1927-41.
Athenaei Dipnosophistarum epitome.  (Ed. S. P. Peppink)  Leiden. Määritä julkaisija!
Braund, David & Wilkins, John (toim.): Athenaeus and his world: reading Greek culture in the Roman Empire.  Exeter:  University of Exeter Press, 2000.
Aiheesta muualla

Athenaeus: Deipnosophistae libri xv (muinaiskreikaksi)
Athenaeus: The Deipnosophists, or, Banquet of the Learned University of Wisconsin Digital Collections Center (englanniksi)
Digital Athenaeus – A digital edition of the Deipnosophists of Athenaeus of Naucratis (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Deipnosophistae
Teoksen kansilehti vuoden 1535 painoksesta.
Käännös suomeksi
HMS Imogen (D44)

| HMS Imogen |
| --- | --- |
 HMS Imogen

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Hawthorn Leslie and Company
Kölinlasku:  18. tammikuuta 1936
Laskettu vesille:  30. lokakuuta 1936
Palveluskäyttöön:  2. kesäkuuta 1937
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut törmäyksessä 16. heinäkuuta 1940
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 391 t (standardi) 1 918 t (kuormattu)
Pituus:  98 m
Leveys:  10 m
Syväys:  3,8 m
Koneteho:  34 000 shp
Nopeus:  35,6 solmua
Miehistöä:  145
Aseistus
Aseistus:  4 × 4,7"/L45 QF Mk IX -tykkiä CP Mk XVII -asennuksina 2 × nelipiippuista 0,5" Vickers Mk I -konekivääriä 10 × 21" (533 mm) torpedoputkea 60 × miinaa 1 × kisko, jolla 20 syvyyspommia
HMS Imogen (viirinumero D44) oli Britannian kuninkaallisen laivaston I-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 30. lokakuuta 1935 osana vuoden 1935 laivasto-ohjelmaa Hawthorn Leslie and Companylta Newcastlesta, missä sen köli laskettiin 18. tammikuuta 1936. Vesillelasku tapahtui 30. joulukuuta ja alus valmistui 2. kesäkuuta 1937, jolloin sen rakennuskustannukset olivat 256 917 puntaa ilman Amiraliteetin toimittamia ase- ja viestijärjestelmiä.