stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tukkilaiskisat
Perinteen taustaa ja historiaa

Tukkilaisia alkoi ilmestyä Rovaniemen kyläkuvaan 1870-luvulla. Alussa tukkilaisia halveksittiin ja pelättiin, mutta 1930-luvulta lähtien heitä alettiin romantisoida, kun turismi ulottui Lappiin.
Tukkilaistaidot ovat syntyneet uittotyömailla, kun puuta kuljetettiin jokia pitkin lajiteltavaksi jokisuulla, ja ne kehittyivät kilpailuasteelle niillä uittotyömailla, joissa harjoitettiin irtouittoa. Kisailijoina olivat parhaat uittojätkät. Eräät suuret joet, mm. Oulujoki, siirtyivät nippu-uittoihin 1950-luvulla, ja niissä tukkilaistaidot unohtuivat. Tarkkoja arvioita uittotyöntekijöiden määrästä ei ole, koska työsuhteet ovat saattaneet olla lyhytaikaisia. Hanna Snellmanin arvion mukaan määrä on ollut sadastatuhannesta kolmeensataantuhanteen työntekijään enimmillään.
Ensimmäiset tukkilaisten kilpailut käytiin sauvonnassa jo 1900-luvun alkupuolella. Ounaskoskessa järjestettiin v. 1937 ensimmäiset Lapin sauvontakisat, joissa oli mukana myös koskenlasku tukilla. Kisojen toivottiin houkuttelevan matkailijoita, ja Ounaskoskelle oli kerääntynytkin yli 4000 katsojaa. Tarkoituksena oli näyttää yleisölle tukkilaisten voimaa ja taitavuutta uinnissa, soudussa, köydenvedossa ja tukilla laskemisessa. Ensimmäinen suomenmestaruuskilpailu oli vuonna 1949 Kuhmon Pajakkakoskella, jossa katsojia oli noin 10.000. Kisat olivat suosionsa huipulla 1940- ja -50 –luvuilla. Näytöksiä järjestettiin myös Ruotsissa, mutta ruotsalaiset eivät suostuneet itse ottamaan osaa, vaikka katsojia oli tuhansia. Tukkilaisnäytösten huipentuma oli 1967 Montrealin Maailmannäyttelyssä, jossa tukkilaismestarit esittivät taitojaan sadoille tuhansille näyttelyvieraille.
Tukkilaistyössä on tapahtunut työtapaturmia ja onnettomuuksia, eikä kisoissakaan niiltä ole kokonaan vältytty. Kaksi laskijaa on hukkunut koskien kuohuihin 50- ja 60-luvun taitteessa (Jalonkoski Suomussalmella ja Hiirikoski Vähässäkyrössä).  Sen jälkeen on ryhdytty vaatimaan pelastusliivien käyttöä ja lisätty pelastusveneiden ja pelastajien määrää.
Irtouiton aikoihin tukkilaiset saivat uitosta elantonsa, ja se toi tuloja koko alueelle. Kisojenkin järjestäminen oli 1950 – 1970 –luvuilla taloudellisesti kannattavaa, mutta sitä mukaa kuin koskia valjastettiin, uittotyö loppui. Kemijoella oli viimeinen irtouitto vuonna 1991. Tukkeja ei enää kuljeteta jokia pitkin, mutta koskenlaskuperinne ja muut tukkilaisperinteet ovat säilyneet. Enää ei tukkilaisten suosio yllä sille tasolle, jolla se oli uittotyön aikoina, mutta entisten tukkijätkien taidot ovat tallella ja he mielellään siirtävät ne nuorempien käyttöön. Niinpä tukkilaiskisoista on tullut harrastukseen perustuvia tukkilaistaitojen näytöksiä, eivätkä ne enää ole työnäytöksiä niin kuin irtouiton aikoina.
Perinteen eteenpäin välittäminen

Osa nykyisistä tukinlaskijoista on veteraaneja, mutta joukossa on nuoriakin, jotka haluavat kokeilla lajia. Kilpailuun osallistujia on tavallisesti 10-20, ja usein joukossa on aloittelijoita. Uitto ei enää kasvata koskenlaskijoita, mutta lajin jännitys ja omaperäisyys ja koskien lukumäärä Suomessa houkuttelevat kokeilijoita myös kaupungeista. Entisten uittojätkien tilalla on nyt monien muiden ammattien osaajia, jotka hankkivat tukkilaistaitonsa harjoittelulla. Tukkilaiset itsekin pyrkivät perinteen säilyttämiseen ja siirtämiseen tuleville polville ja kouluttavat nuoria lajin pariin. Kilpailuissa menestyneet harjoittelevat myös muissa urheilulajeissa kesäisin ja talvisin hankkiakseen hyvän kunnon ja tasapainotaidon. Tukkilaiskisat ovat parhaimmillaan sekä urheilua että kansanperinnettä. Vaativana ja näyttävänä urheilulajina ne voisivat menestyä myös tulevaisuudessa.
Tukkilaiskoulutusta on järjestänyt Pielisen-Karjalan tukkilaisperinne ry, joka on pitänyt kansainvälisiä kursseja Lieksan Ruunaalla. Tukkilaistaidoista kiinnostuneita koulutetaan myös Evijärvellä, jossa opettajana on toiminut eläkkeellä oleva uittomies Reijo Saari. Metsämiesten säätiö tukee tukkilaistoimintaa. Koulutuksella yritetään saada uusia osaajia jatkamaan perinnettä.
Vuoden 2024 SM-kilpailujen yhteydessä järjestetään Kuhmossa nuorille tukkilaisleirit 5.-8.6., kouluttajana toimii Jaakko Saaristo.
Kirjallisuutta ja elokuvia

Kirjassa "Me tulemme taas!" (Mauri Hast, Pekka Lanko 2008) kerrotaan tukkilaismestaruuskilpailujen historiasta sekä nykypäivästä. Tekijät tuntevat tukkilaislajit omakohtaisesti ja välittävät niiden historian elävästi. Kisoja käsitteleviä arkistoja on vähän, mutta tekijät ovat haastatelleet vanhoja mestareita, jotka ovat osallistuneet sekä tukinuittoon että kisoihin.
Hanna Snellman kertoo kansatieteellisessä tutkimuksessaan "Tukkilaisen tulo ja lähtö" (1996), että uittotyöntekijöiden elämästä voi löytää yhtäläisyyksiä amerikkalaiseen karjapaimenkulttuuriin, esimerkkinä jatkuva muuttaminen paikasta toiseen.
Ylen arkistossa on runsaasti tukkilaisperinteeseen liittyvää materiaalia, jossa esitetään koskenlaskua ja muita tukkilaisperinteitä.
Tukkilaiset ovat inspiroineet kirjailijoita, elokuvaohjaajia ja säveltäjiä. Erkki Karun mykkäelokuva "Koskenlaskijan morsian" vuodelta 1923 perustuu Väinö Katajan samannimiseen romaaniin vuodelta 1914. Elokuvaa kuvattiin Iitissä Kymijoen Mankalan koskilla, jotka ovat hävinneet näkyvistä, kun jokeen on rakennettu Mankalan voimalaitos. Myös muita tukkilaiselokuvia on kuvattu Mankalan koskilla. Johannes Linnankosken teos "Laulu tulipunaisesta kukasta" vuodelta 1905 ja Teuvo Pakkalan teos "Tukkijoella" vuodelta 1899 ovat olleet niin suosittuja, että niistä on tehty useita elokuvasovituksia ja näytelmiä ja niihin on sävelletty musiikkia. Niissä ei kuitenkaan anneta kovin realistista kuvaa uittojätkistä, vaan ne ovat viihdettä suurelle yleisölle. Sen sijaan vuonna 1998 valmistuneessa elokuvassa "Kuningasjätkä" tukkilaisten työ on pääosassa, vaikka ohjaaja Markku Pölönen ei muuten pyri totuuteen ajankuvan ja käyttäytymismallien suhteen. Tukkilaisviihteen suosiota on perusteltu sillä, että elokuvat vetosivat ensimmäisen sukupolven kaupunkilaisten luonnon ja maalaiselämän kaipuuseen.
Japanilainen suosittu TV-koomikko Daisuke Miyagawa, jonka ohjelmistoon kuuluu erilaisia extreme-lajeja, osallistui vuonna 2017 Iin Raasakkakosken tukkilaiskisoihin, ja tapahtumasta tehtyä videosarjaa oli katsottu yli miljoona kertaa, ennen kuin se tekijänoikeusvaatimusten vuoksi poistettiin Youtubesta. Myös Internetin matkailusivustolla on pantu merkille tämä erikoislaatuinen tapahtuma.
Uittomuseoita

Suomen Metsämuseo Lusto, Lapin metsämuseo ja Pielisen museo esittelevät metsäkulttuuria ja järjestävät työnäytöksiä ja teemapäiviä ja niihin liittyvää kuvamateriaalia. Perinnettä vaalivia yhdistyksiä ovat Suomen Uittoperinneyhdistys, Pielisen Karjalan Tukkilaisperinne ry ja Suomen tukkilaiset ry.
Suomessa on useita uittomuseoita: Miekankosken uittomuseo Mäntyharjulla, Pohjois-Pohjanmaan museoon kuuluva Siikasaaren metsä- ja uittomuseo Oulussa, Riutukan uittomuseo Kemijärvellä, Iin kotiseutumuseo, Savotta- ja uittomuseo Taivalkoskella Jokijärven lomakylän yhteydessä ja Kalastus- ja uittomuseo Lappajärvellä.
Elävän perinnön kansallinen luettelo

Tukkilaiskisat on hyväksytty osaksi Suomen Elävän perinnön kansallista luetteloa. Opetus- ja kulttuuriministeriö on 23.11.2017 nimennyt 52 kohdetta Elävän perinnön kansalliseen luetteloon, joka pohjautuu Museoviraston ja aineettoman kulttuuriperinnön asiantuntijaryhmän esityksiin. Elävän perinnön kansallinen luettelo liittyy Unescon yleissopimukseen aineettoman kulttuuriperinnön suojelemisesta Suomessa.
Valeri Kalatšihin

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten lentopallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten lentopallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Miesten lentopallo. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Miesten lentopallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 1964 |  |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Romania 1963 |  |  |
Valeri Aleksejevitš Kаlаtšihin (ven. Валерий Алексеевич Калачихин, 20. toukokuuta 1939 Krasnodarin aluepiiri, Venäjän SFNT – 27. marraskuuta 2014 Donin Rostov, Venäjä) oli urheilu-urallaan Neuvostoliittoa edustanut lentopallon olympiavoittaja ja lentopallovalmentaja.
Kаlаtšihin kuului Neuvostoliiton olympiakultaa voittaneeseen joukkueeseen Tokiossa 1964 ja EM-pronssia voittaneeseen joukkueeseen vuoden 1963 EM-kilpailuissa. Urheilijanuransa jälkeen hän toimi muun muassa Vietnamin ja Madagascarin maajoukkueiden päävalmentajana.
Kаlаtšihin kuoli Donin Rostovissa 75-vuotiaana 27. marraskuuta 2014.
Valeri Kokov

Valeri Kokov
Valeri Muhamedovitš Kokov (ven. Валерий Мухамедович Коков, 18. lokakuuta 1941 – 29. lokakuuta 2005) oli kabardibalkarialainen poliitikko ja Kabardi-Balkarian ensimmäinen presidentti.
Kokov syntyi 18. lokakuuta 1941 Tyrnyauzissa Kabardi-Balkariassa. Kokov oli Kabardi-Balkarian pitkäaikainen johtaja. Hän oli tasavallan korkeimman neuvoston puheenjohtaja vuosina 1990–1991, mikä oli tuolloin tasavallan korkein virka-asema. Vuonna 1992 tasavallalle valittiin ensimmäinen presidentti. Valinta tapahtui suoralla kansanvaalilla ja presidentiksi valittiin Kokov. Sittemmin Kokov valittiin uudelleen suorassa kansanvaalissa vuonna 1997, jolloin hän sai 98 prosenttia annetuista äänistä ja vuonna 2002, jolloin hän sai 87 prosenttia annetuista äänistä.
Hän onnistui virkakaudellaan pitämään Kabardi-Balkarian tilanteen vakaana, huolimatta läheisen Tšetšenian rauhattomasta tilanteesta.
Kokov sairasti syöpää monta vuotta ennen kuolemaansa. Hän jätti eroilmoituksensa 16. syyskuuta 2005. Hän ei antanut mitään syytä virkakautensa päättämiseen puolitoista vuotta ennen sen loppumista. Kokov pysyi presidentin virassa siihen asti, kunnes hänen seuraajansa saatiin valittua. Kaksi viikkoa Kokovin eroilmoituksen jälkeen parlamentti valitsi presidentiksi Arsen Kanokovin. Lokakuun 2005 aikana Kokovin terveydentila huononi nopeasti ja hän kuoli moskovalaisessa sairaalassa kuukausi presidentin virasta luopumisen jälkeen.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: ei ollut | Kabardi-Balkarian presidentti 1992-2005 | Seuraaja: Arsen Kanokov |
Valkosilmäbulbuli

| Valkosilmäbulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Bulbulit Pycnonotus
Laji::  simplex
Kaksiosainen nimi
 Pycnonotus simplex  Lesson, 1839 
Katso myös
   Valkosilmäbulbuli Wikispeciesissä   Valkosilmäbulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkosilmäbulbuli (Pycnonotus simplex) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Valkosilmäbulbulia tavataan Bruneissa, Indonesiassa, Malesiassa, Singaporessa ja Thaimaassa. Sitä on kuvattu melko yleisestä hyvin yleiseksi. Sen kannankehitys on laskeva, mutta vähenemisen ei vielä uskota vaarantavan lajia, joten se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Valkosilmäkuha

| Valkosilmäkuha |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Ahvenet Percidae
Suku::  Sander
Laji::  vitreus
Kaksiosainen nimi
 Sander vitreus  (Mitchill, 1818) 
Katso myös
   Valkosilmäkuha Wikispeciesissä   Valkosilmäkuha Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkosilmäkuha (Sander vitreus) on pohjoisamerikkalainen kuhalaji. Sen lähisukulaisia ovat kuha ja ahven. Laji on urheilukalastajien suosiossa. Kala saattaa kasvaa jopa 11 kilon painoiseksi ja elää vuosikymmeniä. Vanhin tunnettu valkosilmäkuha oli 29-vuotias. Valkosilmäkuha on petokala. Kala on Minnesotan osavaltion kansalliskala.
Valkosilmäkuhan saalistajia luonnossa ovat ihmisen lisäksi ainakin: isobassi (Micropterus salmoides), pikkubassi (Micropterus dolomieu), jättihauki (Esox masquinongy), kelta-ahven (Perca flavescens), amerikanbassi (Morone americana), Noturus flavus, valkoimukarppi (Catostomus commersonii), Pomoxis nigromaculatus, Pomoxis annularis, Alosa psuedoharengus ja merimetsot (Phalacrocoracidae).
Aiheesta muualla

Sander vitreus (peilipalvelin) FishBase. Froese, R. & Pauly, D. (toim.). (englanniksi)
ITIS: Sander vitreus (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Sander vitreus (walleye) (englanniksi)
Harvey Weinsteinin seksirikokset

Harvey Weinstein vuonna 2011.
Lokakuussa 2017 The New York Times ja The New Yorker -lehdet raportoivat kymmenien naisten syyttävän elokuvatuottaja Harvey Weinsteinia seksuaalisesta häirinnästä, seksuaalisesta väkivallasta tai raiskauksesta. Myöhemmin monet muut elokuva-alalla työskentelevät naiset raportoivat samanlaisia kokemuksia koskien Weinsteinia. Weinstein itse kiistää ”harrastaneensa seksiä, joka ei olisi tapahtunut yhteisymmärryksessä”. Weinsteinin tapaus toi paljon julkisuutta seksuaalisen häirinnän vastaiselle Me Too -kampanjalle.
Weinstein erotettiin perustamastaan The Weinstein Company -tuotantoyhtiöstä ilmitulleiden ahdistelusyytösten vuoksi lokakuussa 2017. Esitettyjen syytösten mukaan Weinstein oli ahdistellut muun muassa näitä Hollywood-tähtiä: Asia Argento, Angelina Jolie, Ashley Judd, Rose McGowan, Gwyneth Paltrow ja Mira Sorvino. Ahdistelusyytösten lisäksi Rose McGowan, Asia Argento ja Lucia Evans kertoivat tulleensa Weinsteinin raiskaamiksi. McGowanin tiedettiin saaneen Weinsteiniltä sata tuhatta dollaria hyvityksenä vuonna 1997, mutta aikaisemmin ei tiedetty tarkalleen millä perusteella maksu oli tehty.
Weinsteinin vaimo Georgina Chapman jätti miehensä syytösten tultua ilmi vuonna 2017. He olivat avioituneet vuonna 2007 ja heillä oli kaksi yhteistä lasta.
Yhdysvaltain elokuva-akatemia erotti Weinsteinin jäsenyydestään lokakuussa 2017.
Julkinen salaisuus

Weinsteinia vastaan esitetyt syytökset saivat maailmanlaajuista huomiota lokakuussa 2017, mutta Weinsteinin käytös on ollut julkinen salaisuus ja vihjailujen aihe Hollywoodissa jo vuosikymmenien ajan. Vieraillessaan Letterman Show -televisio-ohjelmassa 1998 Gwyneth Paltrow sanoi, että ”Weinstein painostaa sinut tekemään yhtä sun toista”. Näyttelijä-ohjaaja Asia Argento on sanonut tulleensa Weinsteinin raiskaamaksi vuonna 1999, mistä kertoo kohtaus Argenton ohjaamassa elokuvassa Scarlet Diva (2000). Vuonna 2010 elokuva-alaan keskittyneen verkkosivuston Pajiban avustaja Courtney Enlow julkaisi artikkelin, jonka mukaan ”Huhut Harveyn tavasta käyttää sohvaa roolivalinnoissaan ovat jo legendaarisia”. Komediasarjan 30 Rock vuonna 2012 ilmestyneessä jaksossa Jenna Maroneyn roolihahmo toteaa: ”En pelkää ketään showbisneksessä, olen kieltäytynyt seksistä Harvey Weinsteinin kanssa, jopa kolmesti.” Julkaistuaan parhaan naissivuosan palkintoehdokkaat vuoden 2013 Oscar-gaalassa juontaja Seth MacFarlane sanoi: ”Onneksi olkoon, teidän viiden naisen ei tarvitse enää esittää olevanne kiinnostuneita Harvey Weinsteinista.” Juoruihin ja julkisuuden hahmoihin keskittynyt yhdysvaltalainen blogi Gawker julkaisi 2015 artikkelin ”Kerro meille, mitä tiedät Harvey Weinsteinin avoimesta salaisuudesta”.
Maaliskuussa 2015 The New York Times julkaisi jutun Weinsteinin jouduttua New Yorkin poliisin haastateltavaksi, sillä 22-vuotias nainen syytti häntä rintojensa kourimisesta. Nainen osoittautui italialaiseksi näyttelijä-malli Ambra Battilana Gutierreziksi. Weinstein kielsi syytöksen, jonka jälkeen yhdysvaltalainen tabloidilehdistö väitti Battilanan tekaisseen syytöksensä ja leimasi hänet julkisuudentavoittelijaksi. Weinsteinin ja Battilanan toisesta kohtaamisesta julkaistiin myöhemmin ääninauha, jossa Weinstein vaikuttaa myöntävän teon ja kertovan Battilanalle, että hän on tottunut tekemään niin.
15. lokakuuta 2017 Scotland Yard kertoi tutkivansa uusia ahdistelu- ja raiskaussyytöksiä Weinsteiniä vastaan. Syytöksiä ovat esittäneet kolme englantilaista naista, joista yksi on Näkemiin vaan, muru! -sarjassa näytellyt Lysette Anthony.
Väitetyt uhrit

Amber Anderson, näyttelijä
Lysette Anthony, näyttelijä
Asia Argento, näyttelijä ja ohjaaja
Rosanna Arquette, näyttelijä
Jessica Barth, näyttelijä
Kate Beckinsale, näyttelijä
Zoë Brock, malli
Juls Bindi, hieroja
Liza Campbell, kirjailija ja taiteilija
Marisa Coughlan, näyttelijä ja kirjoittaja
Emma de Caunes, näyttelijä
Florence Darel, näyttelijä
Cara Delevingne, näyttelijä ja malli
Sophie Dix, näyttelijä
Dawn Dunning, näyttelijä
Lina Esco, näyttelijä ja ohjaaja
Alice Evans, näyttelijä
Lucia Evans, näyttelijä
Angie Everhart, malli ja näyttelijä
Claire Forlani, näyttelijä
Romola Garai, näyttelijä
Louisette Geiss, käsikirjoittaja ja näyttelijä
Louise Godbold, ohjaaja
Judith Godrèche, näyttelijä
Trish Goff, malli, näyttelijä, kiinteistövälittäjä
Heather Graham, näyttelijä
Eva Green, näyttelijä
Ambra Gutierrez, malli
Salma Hayek, näyttelijä
Lena Headey, näyttelijä
Lauren Holly, näyttelijä
Jessica Hynes, näyttelijä
Angelina Jolie, näyttelijä ja ohjaaja
Ashley Judd, näyttelijä
Minka Kelly, näyttelijä
Katherine Kendall, näyttelijä
Heather Kerr, näyttelijä
Mia Kirshner, näyttelijä
Myleene Klass, laulaja ja malli
Laura Madden, Weinsteinin työntekijä
Sarah Ann Masse, näyttelijä, koomikko ja kirjoittaja
Rose McGowan, näyttelijä
Natalie Mendoza, näyttelijä
Katya Mtsitouridze, juontaja ja johtaja
Emily Nestor, Weinsteinin työntekijä
Jennifer Siebel Newsom, dokumenttiohjaaja ja näyttelijä
Lupita Nyong’o, näyttelijä
Lauren O’Connor, entinen työntekijä
Gwyneth Paltrow, näyttelijä
Samantha Panagrosso, malli
Zelda Perkins, Weinsteinin työntekijä
Vu Thu Phuong, näyttelijä ja liikenainen
Sarah Polley, näyttelijä, kirjoittaja ja ohjaaja
Tomi-Ann Roberts, psykologi
Lisa Rose, Miramaxin työntekijä
Erika Rosenbaum, näyttelijä
Melissa Sagemiller, näyttelijä
Léa Seydoux, näyttelijä
Lauren Sivan, toimittaja
Chelsea Skidmore, näyttelijä ja koomikko
Mira Sorvino, näyttelijä
Tara Subkoff, näyttelijä
Uma Thurman
Paula Wachowiak, Weinsteinin työntekijä
Paula Williams, näyttelijä
Sean Young, näyttelijä
Me too -kampanja

Me too (minä myös) on Alyssa Milanon lokakuussa 2017 tunnetuksi tekemä kampanja Twitterissä. Aihetunnistetta #metoo käyttävä kampanja pyrkii estämään seksuaalista häirintää. Milanon tviittiä jakoivat muun muassa monet näyttelijät ja laulajat.
Oikeuskäsittely

Weinstein tuomittiin syylliseksi seksuaaliseen ahdisteluun ja raiskaukseen 24. helmikuuta 2020 oikeudessa New Yorkissa. Häntä vastaan oli nostettu viisi syytettä, joista kolmesta hänet vapautettiin. Häntä odottaa jopa 25 vuoden tuomio, joka julistetaan myöhemmin. Tuomiot tulivat tuotantoassistentin seksuaalisesta ahdistelusta vuonna 2006 ja naisnäyttelijän raiskaamisesta vuonna 2013. Jos Weinstein olisi tuomittu syylliseksi kaikkiin syytteisiin, häntä olisi odottanut elinkautinen vankeus. Häntä syytettiin muiden muassa törkeästä raiskauksesta, pahoinpitelystä ja seksiin pakottamisesta.
Turun opettajakorkeakoulu

Turun väliaikainen opettajakorkeakoulu oli Turussa vuosina 1949–1974 toiminut kansakoulunopettajia valmistanut oppilaitos. Se perustettiin opettajapulaa lievittämään Suomen opetusministeriön päätöksellä kesäkuussa 1949, ja toiminta alkoi jo pari viikkoa myöhemmin poikkeuksellisella opettajanvalmistuksen kesäkurssilla. Oppilaitos toimi pääosin Nummen koulusta vuokratuissa tiloissa: luentosalina toimi veistosali, pöytinä sen höyläpenkit. Opetuskeittiö, voimistelusali ja laboratorioluokat vuokrattiin vuokrata kaupungin muista kouluista.
Huolimatta vakinaistamispyrkimyksistä koulun väliaikaisuus vahvistettiin heinäkuussa 1958 asetuksella väliaikaisista opettajakorkeakouluista. Muut väliaikaiset opettajakorkeakoulut olivat Helsingin opettajakorkeakoulu 1947–1974 ja Oulun opettajakorkeakoulu vuodesta 1953 vuoteen 1958, jolloin siitä tuli Oulun yliopiston opettajanvalmistuslaitos
1960-luvun lopulla valmistauduttiin peruskoulun tuloon ja panostettiin opettajien jatkokoulutukseen. Erilaisia erikoistumiskursseja toteutettiin yhteistyössä Turun yliopiston kanssa ja suurelta osin ulkopuolisten opettajien voimin. Uuden peruskoulunopettajien koulutussuunnitelman mukainen yliopisto-opiskelu toteutettiin 1970-luvun alusta lähtien pääasiassa Turun yliopiston luento- ja harjoitustiloissa, ja lukuvuosi 1973–1974 jäi opettajakorkeakoulun viimeiseksi. Oppilaitoksen toimintaa jatkoi vuonna 1974 perustettu Turun yliopiston kasvatustieteellinen tiedekunta ja sen opettajankoulutuslaitos. Myös Rauman seminaari liitettiin tiedekuntaan ja toimi sittemmin nimellä Rauman opettajankoulutuslaitos.
Rehtorit

Antero Valtasaari 1949–1953
Olavi Lähteenmäki 1952–1972 loppuun, virkavapaalla osittain 1958–1963, kokonaan 1964–1972
Aimo Merisuo, sijaisena 1958–1963
Jussi Isosaari, sijaisena 1964–1965
Erkki Lahdes, sijaisena 1968–1971
Lauri Lehtinen, sijaisena 1971–1972 ja 1973–1974
Eero Viitaniemi, sijaisena 1972–1973.
Valkosilmäorneero

| Valkosilmäorneero |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Orneerot Furnariidae
Suku::  Lehtiorneerot Automolus
Laji::  leucophthalmus
Kaksiosainen nimi
 Automolus leucophthalmus  (Wied, 1821) 
Katso myös
   Valkosilmäorneero Wikispeciesissä   Valkosilmäorneero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkosilmäorneero, aikaisemmalta nimeltään valkosilmälehvälintu (Automolus leucophthalmus) on orneeroiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Valkosilmäorneeroa tavataan  Argentiinassa, Brasiliassa ja Paraguayssa . Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Uinuvien kirjojen kaupunki

| Uinuvien kirjojen kaupunki> Die Stadt der Träumenden Bücher |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Walter Moers
Kieli:  saksa
Genre:  fantasia, nuortenkirjallisuus
Julkaistu:  2004
Sivumäärä:  455
ISBN:  3-492-04549-9
Suomennos
Suomentaja:  Marja Kyrö
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  2008
Sivumäärä:  522
ISBN:  978-951-1-21599-8
Sarja: Zamonia
Edeltävä:  Rumo Alimaailmassa
Seuraava:  Der Schrecksenmeister
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Uinuvien kirjojen kaupunki on Walter Moersin vuonna 2004 julkaistu Zamoniaan sijoittuva 522-sivuinen fantasiakirja. Se suomennettiin vuonna 2008 ja julkaistiin vuoden 2008 syksyllä.
Die Welt on sanonut kirjan olevan; "Suurin ja kaunein rakkaudentunnustus lukemiselle ja kirjallisuudelle tänä vuonna."
Kirjan päähenkilönä on nuori Zamonialaisen linnoituksen lohikäärme Hildegunst von Mythenmetz, jonka elämä muuttuu hänen runokumminsa kuolinvuoteella, kun tämä antaa Hildegunstille täydellisimmän tekstin, mitä Zamoniassa on. Kummisetänsä kuoltua Hildegunst lukee tekstin ja hänen elämänsä kääntyy ylösalaisin. Nuori lohikäärme lähteekin etsimään täydellisen tekstin kirjoittajaa Kirjalistoon, Zamonian kaupunkiin, jossa kirjailijat tienaavat suuria summia. Kirjalistossa nuori Hildegunst von Mythenmetz joutuu kohtaamaan niin vihamiehiä kuin ystäviäkin etsiessään salaisen tekstin kirjoittajaa, jonka kaltaista ei Zamoniassa ole ennen nähty. Lohikäärme joutuu tekemisiin mm. Kirjakkaiden, Spinxxxxien sekä Pelättien kanssa.
Ystävällistä teeskennellyt haikalamato Phistomefel Smeik huijaa Hildegunstin maanalaisiin katakombeihin , joissa hän tapaa tekstin todellisen kirjoittajan. Kirjoittaja on koko Zamonian "alamaailman" pelätyin hirviö - varjoruhtinas. Todellisuudessa tekstin kirjoittaja on muutettu täksi hirviöksi ja vangittu kaupungin alapuolisiin katakombeihin, jottei kirjallisuusbisnes tuhoutuisi, koska teksti on niin täydellinen, että kukaan sen lukenut ei enää välitä muusta kirjallisuudesta. Lopussa käy myös hyvin ilmi kuinka täydellisesti nimi "uinuvien kirjojen kaupunki" pukee kirjaa.
Hayden

Hayden on muun muassa seuraavien henkilöiden nimi: