Hoitokokous (lestadiolaisuus)
Arvostelu > Keskustelu hoitokokouksista

1970- ja 1980-luvun keskustelu
Hoitokokoukset herättivät laajan keskustelun julkisuudessa 1970- ja 1980-luvulla. Sanoma- ja aikakauslehdissä julkaistiin yksityisten ihmisten kokemuksia ja mielipidekirjoituksia. Erityisen runsas julkisuus alkoi loppuvuonna 1979, alkuvaiheessa erityisesti Kuusamossa, Koillissanomat-lehdessä. Painostukseen liittyvät valitukset johtivat mm. siihen, että Kuusamon kirkkoneuvosto laati julkilausuman, jossa se tuomitsi hoitokokousten painostuksen. Keskustelu levisi myös muuhun mediaan ja valtakunnallisiin lehtiin.
Merkittävimpänä puheenvuorona on pidettävä arkkipiispa Mikko Juvan kannanottoa. Helsingin Sanomat julkaisi 2.12.1979 sivun laajuisen puheenvuoron. Juva oli saanut kymmenittäin yhteydenottoja ja valituksia hoitokokouksista. Arkkipiispa sanoi lestadiolaisuuden olevan muodostumassa ongelmaksi kirkolle. Liikkeeseen kohdistuneet harhaoppisyytökset on tutkittava ja ihmisten painostus on lopetettava. Hän edellytti, että paikalliset evankelis-luterilaiset seurakunnat puuttuvat väkivaltaan. Juva totesi: "Missä lähimmäisiä painostetaan nöyryyttäviin tunnustuksiin, missä häntä kielletään seurustelemasta vääräuskoisten naapurin kanssa tai edes tervehtimästä tätä, missä sairasta estetään hakeutumasta lääkärinhoitoon, missä lapset eristetään ’uskottomista’ leikkitovereistaan ja missä vaimot alistetaan joka suhteessa, nimenomaan myös seksuaalisesti, siellä luterilainen paikallisseurakunta ei voi vaieta."  Arkkipiispan kannanotto hengelliseen väkivaltaan jäikin likimain ainoaksi kirkon arvovallalla julkaistuksi kannanotoksi hoitokokouksista pariinkymmeneen vuoteen.
Keskustelun laajennuttua SRK:n johto poikkesi pidättyvästä tiedotuslinjastaan ja antoi laajan haastattelun Suomen Kuvalehteen, haastattelijana Tapani Ruokanen. Hoitokokouksista julkaistiin kaksi tietokirjaa 1980-luvun alussa. Teologi Miikka Ruokanen julkaisi 1980 analyyttiseen tarkasteluun pyrkineen selvityksen Jumalan valtakunta ja syntien anteeksiantamus: Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistyksen opilliset korostukset 1977–1979. Toimittaja ja kirjailija Jorma Kurvinen julkaisi Raportin lestadiolaisuudesta (1980), joka oli kirjoitettu haastattelujen pohjalta journalistiseen tyyliin. Kirjan laajin osa on SRK:n edustajien haastattelu.
YLEn toimittaja Hannu Karpo teki hoitokokouksia ja hengellistä sekä poliittista painostusta tarkastelleen dokumenttiohjelman Syntisin silmin 1981. Ohjelma on nähtävissä YLEn Elävässä Arkistossa. Vuonna 1984 ilmestyi Leo Hartvaaran romaani Suden uhrit. Romaanin perusteema oli hoitokokousten painostus ja väkivalta ja se perustuu tositapahtumiin eräällä rauhanyhdistyksellä. Teosta voidaan pitää jossain määrin avainromaanina, sillä siinä kuvatuista johtohahmoilla on esikuvansa aikansa SRK:n johtohenkilöissä. Vuonna 1986 Yle:n TV1:n A-Studio esitti romaanista dramatisoituja jaksoja asiaohjelmassa, jossa tarkasteltiin hoitokokouksia ja rauhanyhdistyksissä tapahtunutta poliittista painostusta. (Katsottavissa YLEn Elävässä Arkistossa.)
2000-luvulla keskustelu konkretisoitunut
Vuosituhannen vaihteen jälkeen käytyä hoitokokouskeskustelusta voidaan tunnistaa kolme leimallista piirrettä. Ensinnäkin Internet ja sosiaalinen media ovat laajentaneet kansalaiskeskustelun mahdollisuuksia, saavutettavuutta, nopeutta ja osallistumista dramaattisesti.
Toiseksi, Pohjois-Suomen media vapautui ja monipuolistui. Se on tarjonnut viime vuosina mahdollisuudet tuoda esiin erilaisia näkökantoja. Aikaisemmin Pohjois-Suomessa lehdistön uumoiltiin välttelevän avointa ja kriittistä keskustelua vanhoillislestadiolaisuudesta, liikkeen laajan yhteiskunnallisen, poliittisen ja uskonnollisen vaikutusvallan takia. Jotkut lehdet olivat lisäksi joutuneet SRK:n edustajien painostuksen ja uhkailun kohteeksi takavuosina.
Kolmanneksi, muutoksia tapahtui keskustelun osapuolten suhteen. 2000-luvun kriittisen hoitokokouskeskustelun käynnistivät nuoret akateemiset teologit. Ennakkoluulottomasti ja rohkeasti he tarttuivat kipeimpiin asioihin, mm. kysymykseen hoitokokouksista. Tämän jälkeen liikkeen sisältä keskusteluun on tullut mukaan heitäkin nuorempi lestadiolaispolvi, jolla ei ole ollut enää omia muistikuvia eikä edes faktatietoja herätysliikkeensä lähihistoriasta. Hoitokokouspolven vanhemmat olivat yleensä jättäneet kertomatta lapsilleen 1970–80-lukujen tapahtumista. Toisaalta 1970-luvulla erotetut tai itse lähteneet ovat puolestaan vailla tietoa ja kokemusta siitä, millaiseksi opetus, asenteet ja elämäntavat olivat sittemmin rauhanyhdistyksillä muuttuneet. Molemminpuolinen tietämättömyys on saanut aikaan sen, että eri sukupolviin kuuluvilla keskustelijoilla on ollut ajoittain vaikeuksia tavoittaa yhteistä kieltä ja ymmärtää toistensa käsitteistöä voidakseen jakaa keskenään näkemyksiään ymmärrettävässä muodossa. Tämä on vaikuttanut keskustelun luonteeseen.
Keskustelun vl-liikkeen tilasta käynnistivät nuoret teologit Antti Pentikäinen, Jyrki Rauhala ja Matti Hyry, jotka antoivat haastattelun Sana-lehdelle maaliskuussa 2000. Heidän näkökantojaan leimasi vastuuntunto ja huoli ihmisten epäoikeudenmukaisesta kohtelusta. Pentikäinen ehdotti, että vanhoillislestadiolainen liike pyytäisi julkisesti anteeksi virheitään. Ongelmien käsittely yksinomaan liikkeen sisällä ei ollut auttanut, koska ei ollut muodostunut yhteyttä niihin, joita tuolloin loukattiin. Siksi "lestadiolainen liike voisi tuoda asian laajemmin esille, todeta virheet ja pyytää niitä anteeksi. Virallista kantaa asiasta ei ole, mutta moni ajattelee näin. Niillä, jotka saivat sieluunsa haavoja, on vielä vahvat kipupisteet." Pentikäinen puuttui myös naisten ala-arvoiseen kohteluun liikkeessä.
Matti Hyry puolestaan rauhoitteli, että vaikka vakavia virheitä olikin tehty, liike kokonaisuudessaan ei ollut mennyt hoitokokousvuosina harhaan. "Virheiden läpikäyminen ei ole tärkeää siksi, että pitäisi etsiä syyllisiä, vaan jotta ihmiset voisivat kokea puhuvansa vapaasti kaikesta, kipeistäkin asioista. Tämä on sielunhoidossa vastaan tuleva asia, jonka purkamisen aika näyttää olevan nyt." Jyrki Rauhala puolestaan pohdiskeli opillisia näkökohtia: "Liikkeessämme on erilaisia raamatuntulkintoja. Joskus saarnamiehiä kuunnellessa ajattelee, että raamatuntulkinta meni mielikuvituksen puolelle, mutta tärkeintä on se usko, mikä puheista heijastuu."  Tämä keskustelunavaus tyrehtyi siihen, kun SRK:n johtokunnan delegaatio kävi puhuttelemassa heitä henkilökohtaisesti. Tämän jälkeen he ovat vaienneet julkisuudessa vanhoillislestadiolaisuuden ongelmallisista kysymyksistä, lukuun ottamatta Antti Pentikäistä. Hän on mm. puolustanut julkisuudessa muita herätysliikkeen ongelmallisiin piirteisiin puuttuneita vanhoillislestadiolaisia, jotka ovat joutuneet rauhanyhdistyksissään mustamaalauksen kohteeksi .
Keskustelu vauhdittui uudestaan laajana mediassa vuonna 2006, jolloin keskustelussa alettiin myös nostaa esiin konkreettisia ehdotuksia toimenpiteistä. Internetin keskustelupalstoilla on käyty aktiivista keskustelua hoitokokouksista jo ainakin vuodesta 2005 lähtien. Keskustelu oli vilkastunut erityisesti Suomi24 – Keskustelua vanhoillislestadiolaisuudesta -palstalla. Nimimerkki "Paula E." esitti siellä 19.1.2006 ajatuksen, että SRK:n tulisi esittää julkinen anteeksipyyntö hoitokokouksista kollektiivisesti kaikille, joille tapahtumista oli koitunut kärsimystä. Anteeksipyyntö tulisi julkistaa ja saattaa yleisesti tiedoksi kaikissa rauhanyhdistyksissä ja mediassa. Lisäksi hän ehdotti, että SRK:n tulisi teettää puolueeton tieteellinen selvitys hoitokokousvuosien tapahtumista. Ajatus tutkimuksen tarpeesta oli nostettu esiin nettikeskusteluissa pari vuotta aiemmin.
Nämä kaksi ehdotusta ovat toistuneet keskustelussa konkreettisina tiekarttoina dilemman ratkaisemiseksi. On nostettu esiin myös esikuvia tapauksista, joissa kollektiivista anteeksipyyntöä on sovellettu menneisyyden vääryyksien sovittelussa.
Keskustelu anteeksipyynnöstä laajeni Kotimaa-lehden sivuille, jossa haastateltiin hoitokokouksissa olleita ja rauhanyhdistyksistä erotettuja. Simon kirkkoherra, SRK:n historian tutkijana tunnettu FT Seppo Lohi oli yksi haastatelluista. Hän totesi, että hoitokokouksiin liittyi useita kristinopillisia ongelmia, kuten parannuksen vaatiminen "vääristä hengistä". Muita epäkohtia olivat julkirippi ja siihen liittyvä sanelu, yksilön omantunnon vähättely ja oppi rauhanyhdistysten johtokunnista "Jumalan huoneenhallituksena".
Lohi piti myös esitettyä toivomusta puolueettomasta tutkimuksesta perusteltuna. Sen sijaan SRK:n kollektiivista anteeksipyyntöä hän ei pitänyt mahdollisena, koska "rauhanyhdistykset ovat vain yhdistyksiä, joita ei voi panna hengelliseen vastuuseen". Lohen mukaan asian hoitaminen kuntoon tulisi edetä niin, että painostuksen ja loukkausten uhriksi joutuneet henkilöt ottaisivat oma-aloitteisesti suoraan yhteyttä niihin, joiden painostamaksi ovat joutuneet.
SRK:n pääsihteeri Aimo Hautamäki katsoi, että "hoitokokoukset koettiin pääosin myönteisiksi". Hänen vastauksensa anteeksipyyntöajatukseen oli kielteinen. Kielteinen kanta vahvistettiin toistamiseen myöhemmin Kotimaassa julkaistussa haastattelussa. Myös SRK:n puheenjohtajan Olavi Voittosen mukaan aihetta anteeksipyyntöön ei ole ainakaan SRK:n taholta, sillä kokoukset pidettiin paikallisilla yhdistyksillä ja keskusyhdistys antoi tukeaan vain pyydettäessä.
2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen päättyessä oli Suomi24:n rinnalle syntynyt myös muita keskusteluareenoita ja syntyi useita aihetta sivuavia blogeja. Interaktiivisen median työkalut osoittautuivat myös hyödyllisiksi talletettaessa keskustelun lisäksi lestadiolaisuuteen liittyviä dokumentteja.
Vuoden 2008 lopussa nimimerkki "teepee" nosti keskustelussa esiin kysymyksen, mikä olisi se osapuoli, joka voi toimia hoitokokousasiassa SRK:n keskustelukumppanina mahdollisessa tulevaisuuden sovitteluprosessissa. Tähän tarpeeseen on viitattu myös 2010, mutta toistaiseksi ei tällaista tahoa ole olemassa.
Tapaus Oulussa palautti hoitokokoukset kirkon tietoisuuteen
Keskustelu sai kokonaan uuden sysäyksen, kun Sana-lehden tapausta lukuun ottamatta aikaisemmin vain maallikoiden kesken käyty julkinen keskustelu siirtyi ev.-lut. kirkon piiriin. Oululainen lestadiolaiseen liikkeeseen kuuluva pappi Stiven Naatus esitti Kaleva-lehden haastattelussa 2007 toivomuksen, että liikkeen lähihistoriasta tulisi voida käydä avointa keskustelua. Hänen haastattelunsa ilmestyi laajalevikkisessä sanomalehdessä.
Naatus perusteli tarvetta sillä, että vanhoillislestadiolaisuuden "vaikeat 1960- ja 1970-luvun tapahtumat on jätetty muhimaan kuoren taakse". Naatus totesi että asiaan liittyy pelkoja: "Ihmisten on vaikea kuvailla omia tunteitaan avoimesti. Johtuu varmaan historiallisesta kokemuksesta. Haluaisin opetella puhumaan muiden ihmisten kanssa, myös yhteisön sisällä. Pitää voida todeta, että sellaista ja sellaista on ollut ja että se kuuluu siihen kertomukseen, mitä me kannamme mukanamme." Keskustelu liittyi silloin Oulun kaupunginteatterissa esitettyyn näytelmään Fundamentalisti, johon Naatus oli lehden pyynnöstä tutustunut. Myös tämä nosti tapauksen yleistä kiinnostavuutta, koska teatteri on julistettu vanhoillislestadiolaisuudessa synniksi.
Tämän jälkeen SRK:n johto vapautti Naatuksen herätysliikkeen rippikoulupapin tehtävästä. SRK:n puheenjohtaja, rovasti Olavi Voittonen vakuutti Kotimaa-lehden haastatteluissa, että pastori Naatus saa kuitenkin edelleen jatkaa lestadiolaisena seurapuhujana.
Kalevassa julkaistiin tapauksesta myös pääkirjoitus, jossa arvioitiin, että "Naatus nosti esiin myös herätysliikkeensä keskustelukulttuurin vaikeudet. Se saattoi olla raskauttavaa." Lehti päätteli, että "avoin mielipiteenvaihto herätysliikkeen perinteistä ja historian kipukohdista on liikkeen sisällä yhä olematonta. Senkin takia paineet purkautuvat internetin keskustelupalstoilla nimimerkkien suojissa.-- liikkeen johto tuntuu avausten edessä vetäytyneen kuoreensa. On vaikea nähdä, että tämä toimintatapa voisi kovin kauan jatkua. Se ei yksinkertaisesti ole nykymaailmassa enää toimiva tapa käsitellä vaikeita asioita --." Kalevan mukaan Naatus oli käsitellyt asioita avoimesti ja kiihkottomasti, perustellen myös herätysliikkeensä perinteisiä opillisia näkemyksiä, joten ”todennäköisesti lukijoiden ymmärrys vanhoillislestadiolaisuutta kohtaan haastattelun ansiosta pikemminkin kasvoi kuin heikkeni”.
SRK:n leirityönsihteeri Tuomo Hänninen vakuutti, että päätöksellä ei ollut pyritty keskustelun tukahduttamiseen. SRK:n pääsihteeri Aimo Hautamäki julkaisi Kalevassa vastineen, jossa hän totesi virheelliseksi väitteen, että 1970-luvun sielunhoidollisia keskusteluja, "joita on nimitetty 'hoitokokouksiksi'", ei olisi käsitelty sisäisesti vanhoillislestadiolaisuuden piirissä. Hänen mukaansa keskustelua ei kuitenkaan käydä netissä eikä nimimerkkien suojissa, vaan rauhanyhdistysten keskustelutilaisuuksissa ja SRK:n järjestämissä kokouksissa. Hautamäki totesi, että "näissä keskustelutilaisuuksissa jokaisella läsnäolijalla on vapaus ilmaista mielipiteensä". Koska kyse on ollut Hautamäen mukaan yksityisestä sielunhoidosta, "tietosuojan ja ihmisarvon kunnioittamisen vuoksi tällaisia asioita voi kuitenkin käsitellä julkisesti vain yleisellä tasolla". Keskusteluille on lisäksi ollut tyypillistä, että "liikkeestä erkaantuneet eivät ole olleet valmiita luopumaan omaksumistaan käsityksistä, jotka ovat poikenneet vanhoillislestadiolaisuuden opetuksista". Hautamäki kehotti vääryyttä kärsineitä ottamaan henkilökohtaisesti yhteyttä kyseisiin henkilöihin, joiden katsovat itseään loukanneen, ja selvittämään asiat.
SRK:n puheenjohtajan Olavi Voittosen mukaan aihetta anteeksipyyntöön ei ole ainakaan SRK:n taholta, sillä "kokoukset pidettiin paikallisilla yhdistyksillä ja keskusyhdistys antoi tukeaan vain pyydettäessä".
Seppo Lohen mukaan menneisyyttä tarkastellessa kaikille, myös liikkeen sisällä oleville on tärkeää uskaltaa kohdata tosiasiat, erityisesti silloin kun uskovaiset tekevät vääryyttä. Jos jotkut tuntevat tulleensa loukatuiksi ja väärin kohdelluiksi, liikkeen sisällä olevilla ei ole oikeutta sanoa, etteivät he saa niin kokea. Jos on itse loukannut on pyydettävä anteeksi ja toisen kokemaa vääryyttä voi pahoitella.
SRK:n kehotukset sopia rikkomuksista yksityisesti ja että vahinkoa kärsineiden tulisi olla aloitteellisia, ilman että SRK joutuisi kantamaan tapahtuneesta vastuuta, eivät kuitenkaan ole tyydyttänyt kaikkia. Keskustelu on jatkunut Internetin lisäksi mm. Kotimaa-lehden nettikeskusteluissa ja lehden mielipidepalstalla. Myös vanhoillislestadiolaisten keskuudessa on herännyt toive siitä, että SRK olisi aloitteellinen asioiden selvittämisessä.
Keväällä 2010 free lance toimittaja Topi Linjama totesi Kalevan pääkirjoitussivulla julkaistussa kirjoituksessaan, että rauhanyhdistysten johtokunnat ovat ottaneet itselleen sielunhoitajan tehtävän ja että hoitokokouksia järjestetään yhä edelleen. Hän vaati hoitotilaisuuksien lopettamista. "Toisinaan nämä hoitotilaisuudet ovat silkkaa hengellistä väkivaltaa. Tällaisia kokouksia eivät tue yhdistyksen säännöt eikä uskoakseni myöskään yhteisön jäsenten enemmistön oikeustaju. Siksi niiden järjestäminen on lopetettava. SRK:n, joka toimi aktiivisesti 70–80-lukujen hoitokokouksissa, tulisi olla aloitteellinen tuolloin syntyneiden epäterveiden käytäntöjen kitkemiseksi.-- Menneisyyden kipupisteet on kohdattava ja vahingollisista toimintamalleista on luovuttava." Linjama totesi, että moni lestadiolaisuskova kokee pelkoa omassa liikkeessään: "Monet varsinkin 1970-luvun hoitokokousajat nähneet pelkäävät, että heidät suljetaan yhteisön ulkopuolelle." Avoin keskustelu pelkojen syistä ei ole mahdollista, koska kritiikki "voidaan ohittaa siirtämällä katse kritiikistä kritisoijaan ja asettamalla hänen sieluntilansa kyseenalaiseksi". Seuraamukset voivat olla raskaita, sillä "yhteisö voi pahimmassa tapauksessa viedä jäseneltään miltei kaiken, minkä varaan hän on elämänsä rakentanut. Ei ihme, että moni vaikenee tai kirjoittaa netissä nimimerkin takana." Edes kaikki liikkeeseen kuuluvat teologit ja maallikkopuhujat eivät rohkene keskustella avoimesti vanhoillislestadiolaisuuden kysymyksistä: "Tiedän yhteisön piiristä pappeja ja puhujia, jotka asemansa säilyttääkseen vaikenevat epäkohdista."
Antti Pentikäinen, joka on nykyisin Kirkon ulkomaanavun toiminnanjohtaja ja itse edelleen vanhoillislestadiolainen sekä liikkeen puhuja, on kertonut ihmetelleensä, miksi anteeksi pyytäminen hoitokokouksien uhreilta on lestadiolaisille vaikeaa, vaikka juuri anteeksianto on liikkeen julistuksen tunnusomaisin piirre. Erityisen raskaina uhrit ovat kokeneet lähimpien ihmissuhteidensa katkeamisen hoitokokousten seurauksena. Pentikäinen on kertonut keskustelleensa SRK:n johdon kanssa asiasta ja havahtuneensa siihen, että monet puhujat ja liikkeen vastuuhenkilöt ovat itsekin hengellisen väkivallan vammauttamia. Omien perheenjäsenten sulkeminen ulos yhteisöstä voi vammauttaa ihmistä itseään niin, että se osittain saattaa selittää hänen tunteettomuutensa ja kovuutensa muita ihmisiä kohtaan.
Evankelis-luterilaisen kirkon edustajien kannanottoja 2000-luvulla
Edellä mainittu arkkipiispa Mikko Juvan kannanotto Helsingin Sanomissa vuonna 1979 jäi pitkän aikaan ainoaksi kirkon virallisen tahon kannanotoksi hoitokokouksista. Ns. Naatuksen tapauksen jälkeen myös ev.-lut. kirkon edustajia on osallistunut julkiseen keskusteluun aiheesta. Mikkelin piispa Voitto Huotari toivoi suviseuratervehdyksessään lisää avoimuutta vanhoillislestadiolaisuuden menneisyyttä koskevaan keskusteluun.
Arkkipiispa Jukka Paarma nosti hoitokokousten hengellisen väkivallan selvittämisen esiin tervehdyspuheessaan Oripään suviseuroissa 2009, sanoen: "On tärkeää, ettei hengellistä painostusta tai väkivaltaa hyväksytä. Tällöin luottamusta lisää se, että menneisyyden ongelmat käsitellään rehellisesti ja avoimesti. Erityinen suoja on annettava niille, jotka ovat kokeneet joutuneensa hengellisen painostuksen kohteeksi".
Hoitokokousten käsittely vanhoillislestadiolaisuuden sisällä
Vanhoillislestadiolaisuuden sisällä 1970-luvun hoitokokouksia on tarkasteltu SRK:n vuosikirjoissa julkaistuissa artikkeleissa (Jumala rakentaa kaupunkiaan, SRK:n vuosikirja 1989; Taisteluista rauhaan, SRK:n vuosikirja 1990; Muutoksen keskellä, SRK:n vuosikirja 2007). Laajemmin hoitokokouksia käsiteltiin virallisesti vuonna 2008 SRK:n vuosittaisessa puhujien ja seurakuntavanhinten kokouksessa. Kokouksesta annetussa lausunnossa hoitokokouksista käytetään nimitystä "1970-luvulla käydyt sielunhoidolliset keskustelut", ja todettiin: "Tuolloin koettu Jumalan suuri siunaus näkyy yhä Siionin elämässä. Loppuyhteenvedoksi 1970-luvusta jää Jumalan rakkaus ja anteeksiantamus. Kun Kristus on saanut hoitaa ja varjella valtakunnassaan, on tahdottu iloita omassa sydämessä koetusta Jumalan armosta."  Kalevassa SRK:n puheenjohtaja Olavi Voittonen totesi, että hoitokokouksia koskevaa julkista keskustelua "on ollut herättelemässä pieni piiri". Julkinen keskustelu on herättänyt kysymyksiä liikkeen nuorisossa. "Luonnollista on, että kerromme heille." Voittonen ei nähnyt asiassa erityistä tutkimuksen tarvetta, koska SRK:n oma historiantutkimus käsittelee aikanaan myös 1970-luvun tapahtumia. "Omat seuraavat historiateokset tuovat asiat esille."   Hoitokokousten aikaan ja aina 2000-luvulle saakka SRK:n johtokunnassa toiminut opetusneuvos, rovasti Aarno Haho on varoittanut lestadiolaisia keskustelemasta julkisuudessa liikkeen asioista.
Keskustelu tutkimuksen tarpeesta ja hoitokokoustutkimuksen käynnistyminen
Suomi24-palstalla oli käyty keskustelua riippumattoman selvityksen tarpeesta ainakin vuodesta 2005 lähtien. Tiettävästi eräs Oulun yliopiston historian opiskelija oli aikeissa käynnistää aiheesta selvityksen tavoitteenaan pro gradu -tutkielma. Keskusteltuaan SRK:n edustajien kanssa hän kuitenkin joutui luopumaan aiheesta.
Vuonna 2008 Kotimaa-lehdessä nostettiin hoitokokousten tieteellisen tutkimuksen tarve konkreettisena esiin. Tutkimusta ehdottivat Oulun yliopiston historian professori Jouko Vahtola ja Helsingin kirkkohistorian professori Jouko Talonen. Myös Espoon piispa Mikko Heikka yhtyi ehdotukseen.
Aiheeseen palattiin 2009 tutkijoiden paneelikeskustelutilaisuudessa Kuusamossa, Lestadiolaisuus ja politiikka Koillismaalla -seminaarissa 18.4.2009. SRK:n kustannuspäällikkö, FT Ari-Pekka Palola piti hoitokokousten tutkimisen esteenä rippisalaisuutta sekä haastattelututkimusten epäluotettavuutta. Pohjois-Pohjanmaan liiton kulttuurijohtaja Tuure Holopainen katsoi, etteivät hoitokokoukset ehdottomasti kuulu rippisalaisuuden piiriin. Kirkkohistorian professori Jouko Talonen puolestaan korosti, että luotettavuus riippuu tutkijan ammattitaidosta.
Lapin yliopistossa käynnistettiin hoitokokouksia koskeva tieteellinen tutkimus vuonna 2010. Tutkimusta rahoitti Suomen Akatemia osana lestadiolaisuuden poliittista roolia koskevaa kolmivuotista tutkimushanketta, jossa hoitokokouksia koskevaa osaa johti YTT, dosentti Aini Linjakumpu.

Tutkimustulokset julkaistiin kirjana vuonna 2012.