Sofokles
Näytelmät > Uudistukset

Tärkein Sofokleen teatteriin tekemistä uudistuksista oli se, että hän lisäsi näytelmiin kolmannen näyttelijän (τριταγωνιστής, tritagōnistēs) kahden aikaisemman näyttelijän sekä kuoron ohelle. Tämä mahdollisti sen, että näyttämöllä saattoi olla yhtäaikaisesti kolme eri roolihahmoa, mikä laajensi huomattavasti draamallisen toiminnan toimintavapauksia, ja lisäsi näytelmiin vaihtelevuutta ja liikettä ilman, että varhaiselle kreikkalaiselle tragedialle ominaisesta yksinkertaisuudesta ja selkeydestä tarvitsi tinkiä liikaa.
Kolmannen näyttelijän lisäys sai aikaan sen, että näytelmän päähenkilö voitiin esittää samanaikaisesti kahden erilaisen vaikutteen alaisena. Esimerkiksi Antigonessa nimihenkilö Antigonen tulee ottaa huomioon sekä Ismenen heikkous että Kreonin tyrannia. Nekin kohdat, joissa näyttämöllä on edelleen vain kaksi näyttelijää, näyttäytyvät uudenlaisina tarkasteltaessa niitä kolmen henkilöhahmon kohtauksia vasten, ja päinvastoin. Esimerkiksi mainittu kohtaus saa voimaa siitä, että Antigone on aiemmin kuvattu kahdenkeskisissä konflikteissa ensin Ismenen ja sitten Kreonin kanssa, mutta nämä kaksi kohtausta saavat todellisen merkityksensä vasta, kun ne nähdään suhteessa myöhempään kohtaukseen, jossa kaikki kolme ovat paikalla.
Aiskhylos omaksui kolmannen näyttelijän Sofokleelta viimeisiin näytelmiinsä. Teatteri kehittyikin tuohon aikaan nopeasti kenties juuri siksi, että kummatkin kilpakumppanit omaksuivat yleensä pian toisen tekemät uudistukset, sillä yleisö alkoi odottaa niitä. Sofokleen ja Euripideen aikana kolmen näyttelijän ylärajaa ei juuri koskaan ylitetty. Neljäs näyttelijä tulee välttämättömäksi ainoastaan yhdessä Sofokleen näytelmässä, tragediassa Oidipus Kolonoksessa; ellei sitten Theseuksen roolin olisi esittänyt välillä sama näyttelijä joka esitti Antigonea ja välillä sama joka esitti Ismeneä, mikä vaikuttaa hankalalta järjestelyltä.
Sofokles teki uudistuksia myös näytelmien kuoro-osuuksiin. Hän kasvatti kuoron jäsenten määrän kahdestatoista viiteentoista tai ainakin kiinnitti jäsenten määrän juuri viideksitoista. Samalla kuorolaulut, jotka vielä Aiskhyloksella olivat muodostaneet suuren osan tragediasta ja käsitelleet laajasti näytelmän aihetta kudottuna näytelmäjaksojen väliin, rajoittuivat niin, että ne liittyivät tiukemmin näytelmän käsillä olleeseen aiheeseen. Samalla kuoro-osioiden rajaamien näytösten määrä kasvoi, ja näytökset alkoivat liittyä tiukemmin toisiinsa, koska jäljelle jäi harvempia kohtia, jolloin kaikki näyttelijät olisivat olleet poissa lavalta. Aiemmin näyttämö oli usein ollut tyhjänä sillä aikaa kun kuoro lauloi pitkiä lyyrisiä oodeja.
Myös tapa, jolla kuoro liittyi näytelmän aiheeseen ja juonen etenemiseen oli erilainen. Aiskhyloksella kuoro ottaa suoraan osaa näytelmän tapahtumiin ja erityisesti sen traagiseen huippukohtaan. Sofokleella kuoro on sen sijaan ennemmin eräänlainen katsoja, sovittelija ja tuomari, joka osallistuu vähemmän itse tapahtumiin, ja joka on suhteellisen puolueeton mutta kuitenkin jossakin määrin sympatisoi päähenkilöä samalla kun selittää ja saattaa sopusointuun kaikkien näyttelijöiden tunnetiloja. Toisaalta Euripideen näytelmiin verrattuna Sofokleen kuoroilla oli kuitenkin osa näytelmän kokonaisuudessa ja ne vielä osallistuivat sen tapahtumiin.
Näillä muutoksilla Sofokles teki tragedioista draamaa sanan varsinaisessa merkityksessä. Näytelmien keskiössä olivat nyt lavalla olleiden näyttelijöiden teot ja puheenvuorot. Yhdessä kolmannen näyttelijän lisäämisen kanssa muutokset saivat aikaan sen, että dialogin merkitys korostui. Sofokleen näytelmäkirjailijantaidon huomattavin piirre on juuri dialogien taitava sommittelu yhtä hyvin silloin, kun on kyse lavalla olevien näyttelijöiden välisistä keskusteluista, tai sitten muualla tapahtuneiden asioiden kuvailusta sanansaattajien puheenvuoroissa. Toisaalta Sofokles kiinnitti myös suurta huomiota jäljelle jääneisiin kuoro-osuuksiin, aivan kuin olisi halunnut korvata kuorolaulujen lyhenemisen niiden kauneudella.
Eräs Sofokleen tekemistä tai ainakin hänen aikanaan tapahtuneista muutoksista oli tiukan trilogiamuodon hylkääminen, ainakin mitä tulee siihen, että kaikki trilogian kolme näytelmää olisivat liittyneet samaan myyttiin ja olleet jatkoa toisilleen Aiskhyloksen Oresteian tapaan. Dionysia-juhlien vakiintuneeseen tapaan hän esitytti kyllä aina kolme tragediaa ja yhden satyyrinäytelmän, mutta niiden aiheet olivat kokonaan toisistaan erilliset, ja jokainen oli täydellinen näytelmä itsessään.
Joskus Sofokleen nimiin on laitettu myös taustalavastemaalausten kehittäminen. Niiden maalariksi esitetään Agatharkhos, tosin hänet on liitetty myös jo Aiskhylokseen.