stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
A. S. Byatt

A. S. Byatt
A. S. Byatt (oik. Antonia Susan Duffy o.s. Drabble, 24. elokuuta 1936 Sheffield, Englanti – 16. marraskuuta 2023) oli englantilainen postmoderni kirjailija ja runoilija. Hän kirjoitti essee- ja novellikokoelmia sekä romaaneja. Esikoisteos The Shadow of the Sun julkaistiin 1964. Hänen romaaninsa Riivaus (Possession: A Romance), sai Booker-palkinnon vuonna 1990 ja siitä on myös tehty elokuva Rakkauden riivaamat (2002). Riivaus esiintyy usein maailman arvostetuimpien kirjojen joukossa, esimerkiksi The Guardianin luettelossa keväällä 2007.
Nuoruus, perhe ja opiskelu

Antonia Drabble syntyi Sheffieldissä 1936. Hänen vanhempansa olivat John ja Marie Drabble. John Drabble oli tuomari ja King’s Counsel. Perhe oli varsin intellektuaalinen ja kilpailullinen. Kaikki neljä lasta tekivät varsin arvostetun uran. Antoniasta ja Margaretista tuli kirjailijoita. Helenistä tuli puolestaan taidehistorioitsija ja Richardista isänsä tavoin King’s Counsel.
Drabble opiskeli Cambridgen yliopistossa, Bryn Mawr Collegessa ja Oxfordin yliopistossa. Cambridgen Newnham Collegesta Drabble sai englannista ensimmäisen luokan arvosanan.
Drabble meni vuonna 1959 naimisiin Ian Byattin kanssa. He saivat kaksi lasta, pojan ja tytön. A. S. Byattin toinen liitto oli Peter Duffyn kanssa. Byatt ja Duffy saivat kaksi tytärtä. Byattien poika kuoli 11-vuotiaana vuonna 1972 auto-onnettomuudessa.
Ura

Byatt alkoi vuonna 1962 opettaa Lontoon yliopistossa, ja vuonna 1972 hänestä tuli University College Londonin Englannin ja Yhdysvaltain kirjallisuuden kokoaikainen opettaja.
Byattin ensimmäinen romaani Shadow of a Sun julkaistiin vuonna 1964 ja toinen romaani The Game 1967. Hän kirjoitti myös tutkimukset Iris Murdochista sekä Wordsworthista ja Coleridgesta.
Byatt tunnettiin pääasiassa tutkijana ja kriitikkona, kunnes vuonna 1978 julkaistiin The Virgin in the Garden, joka sai huomattavaa kriittistä tunnustusta. Se oli ensimmäinen osa tetralogiaa, joka kuvaa yhden perheen elämää Elisabet II:n kruunajaisisista 1953 vuoteen 1980. The Virgin in the Garden sijoittuu kruunajaisten aikaan, ja tetralogian seuraavat osat ovat Still Life (1985), Babel Tower (1995) ja A Whistling Woman (2002).
Byattin Riivausta (1990) pidetään erinomaisena esimerkkinä postmodernista kirjallisuudesta. Kirja on osittain mysteerikertomus, osittain romanssi, joka yhdistää 1800-luvulle ja 1900-luvulle sijoittuvia tarinoita keskenään. Byatt palkittiin Riivauksesta Booker-palkinnolla.
Riivauksen jälkeen alkoi Byattin tuottelias kausi, jonka aikana ilmestyi lukuisia teoksia. Vuonna 1992 julkaistiin romaani Angels & Insects ja vuonna 2000 The Biographer’s Tale. Lasten kirjasta (2009) Byatt oli uudestaan Booker-ehdokkaana. Ragnarök: Jumalten tuho (2011) sijoittaa vanhan norjalaisen myytin toiseen maailmansotaan ja kertoo nuoresta tytöstä, joka on evakuoitu maaseudulle.
Byatt kirjoitti romaanien lisäksi novelleja, esseitä ja pienoisromaaneja. Hänen novellikokoelmiansa ovat Sugar, and Other Stories (1987), The Matisse Stories (1993), Elementals: Stories of Fire and Ice (1998) ja Medusa’s Ankles (2021). Passion of the Mind (1991) on puolestaan esseekokoelma, ja vuonna 2016 hän julkaisi tietokirjan Peacock & Vine, joka käsittelee William Morrisia ja Mariano Fortunyä.
Teokset

The Shadow of the Sun, 1964
Degrees of Freedom: The Early Novels of Iris Murdoch, 1965
The Game, 1967
Wordsworth and Coleridge in Their Time Nelson, 1970
Iris Murdoch: A Critical Study, 1976
The Virgin in the Garden, 1978
Still Life, 1985
Sugar and Other Stories, 1987
Unruly Times: Wordsworth and Coleridge, Poetry and Life, 1989
George Eliot: Selected Essays, Poems and Other Writings (toim. Nicholas Warrenin kanssa), 1990
Passions of the Mind: Selected Writings, 1991
Angels & Insects, 1992
The Matisse Stories, 1993
The Djinn in the Nightingale's Eye, 1994
Imagining Characters: Six Conversations about Women Writers (Ignes Sodren kanssa), 1995
New Writing Volume 4 (toim. Alan Hollinghurstin kanssa) Vintage, 1995
Babel Tower, 1996
New Writing Volume 6 (toim. Peter Porterin kanssa), 1997
Elementals: Stories of Fire and Ice, 1998
Oxford Book of English Short Stories (toim.), 1998
On Histories and Stories: Selected Essays, 2000
The Biographer's Tale, 2000
Portraits in Fiction, 2001
The Bird Hand Book (valokuvat Victor Schrager), 2001
A Whistling Woman, 2002
Little Black Book of Stories, 2003
The Children's Book, 2009
Ragnarok: The End of the Gods, 2011
Peacock & Vine: On William Morris and Mariano Fortuny, 2016
Medusa's Ankles: Selected Stories, 2021
Teokset > Suomennetut teokset

Riivaus: Romanttinen kertomus.  (Possession: A Romance, 1990.)  Suomentanut Marja Alopaeus. Teos, 2008.  ISBN 978-951-851-096-6
Pieni musta kirja.  (Little Black Book of Stories, 2003.)  Suomentanut Kersti Juva. Teos, 2012.  ISBN 978-951-851-441-4
Lasten kirja.  (The Children's Book, 2009.)  Suomentanut Kersti Juva. Helsinki:  Teos, 2011.  ISBN 978-951-851-229-8
Ragnarök: Jumalten tuho.  (Ragnarok: The End of the Gods, 2011.)  Suomentanut Titia Schuurman. Helsinki:  Tammi, 2013.  ISBN 978-951-31-3894-3
Palkinnot

Booker-palkinto, 1990
Kirjallisuutta

Hicks, Elizabeth (2010). The Still Life in the Fiction of A. S. Byatt. Newcastle upon Tyne: Cambridge Scholars Publishing. ISBN 978-1-4438-2385-2
Aiheesta muualla

Kotisivut. (englanniksi)
A. S. Byatt Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
A. S. Byatt Teoksen sivuilla[vanhentunut linkki].
Kirsi Jääskeläinen: Viktoriaanisten salarakkaiden jäljillä. Ylioppilaslehti 8/2008.
Markku Soikkeli: Romanttisen rakkauden suurteos. Satakunnan kansa 2008.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Jacques Accambray

Jacques Accambray (s. 23. toukokuuta 1950 Divion, Pas-de-Calais, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli moukarinheitto.
Accambray heitti vuonna 1969 moukarinheiton nuorten maailmanennätyksen 68,24 m. Hän sijoittui Münchenin 1972 olympialaisissa 19:nneksi tuloksella 65,06 m ja Montréalin 1976 olympialaisissa yhdeksänneksi tuloksella 70,44 m. EM-kilpailuihin hän osallistui neljä kertaa vuosina 1969–1978 mutta ei selviytynyt kertaakaan karsinnasta jatkoon.
Accambray voitti moukarinheitossa Ranskan mestaruuden vuosina 1969, 1970, 1975, 1976 ja 1979. Hän paransi Ranskan ennätystä viisi kertaa vuosina 1971–1976. Hänen viimeinen ennätystuloksensa oli 73,46 m. Hän on pituudeltaan 194-senttinen ja painoi aktiivivuosinaan 125 kiloa.
Henkilökohtaiset ennätykset

Moukarinheitto: 73,46 m (1976)
Kiekonheitto: 49,28 m (1975)
Kuulantyöntö: 16,82 m (1979)
Pierre Alard

Pierre Alard (17. syyskuuta 1937 Bordeaux, Gironde, Ranska – 13. tammikuuta 2019 Luçon) oli ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli kiekonheitto.
Alard edusti maataan neljissä arvokisoissa mutta ei kertaakaan selviytynyt karsinnasta loppukilpailuun. Melbournen 1956 olympialaisissa hän karsiutui tuloksella 46,18 m, Tukholman EM-kilpailuissa 1958 tuloksella 45,94 m, Rooman 1960 olympialaisissa tuloksella 51,02 m ja Belgradin EM-kilpailuissa 1962 tuloksella 49,96 m.
Ranskan mestaruuden 181-senttinen ja aktiivivuosinaan 107 kiloa painanut Alard voitti vuosina 1956, 1959–1965 ja 1967–1969. Hän paransi maansa ennätystä kahdeksan kertaa vuosina 1959–1962: kesäkuussa 1959 hän vei ennätyksen Serge Grisonilta tuloksellaan 52,25 m ja syyskuussa 1962 hän heitti viimeisen ennätyksensä 55,32 m, jonka ylitti Raymond Baché vasta vuonna 1969.
Henkilökohtaiset ennätykset

Kiekonheitto: 56,26 m (1969)
Moukarinheitto: 57,80 m (1965)
Kuulantyöntö: 16,22 m (1964)
Rudi Garcia

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 20. helmikuuta 1964 (ikä 61)
Syntymäpaikka: Nemours, Île-de-France, Ranska
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 180 cm
Seura
Seura:  Belgia
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1983–1988 |  Lille OSC | 64 | (4) |
| 1988–1991 |  SM Caen | 57 | (1) |
| 1991–1992 |  FC Martigues | 13 | (0) |
Valmennusura
1994–1998:  AS Corbeil-Essonne
1999–2001:  AS Saint-Étienne (apuv.)
2001–2002:  AS Saint-Étienne
2002–2007:  Dijon FCO
2007–2008:  Le Mans UC
2008–2013:  Lille OSC
2013–2016:  AS Roma
2016–2019:  Olympique Marseille
2019–2021:  Olympique Lyon
2022–2023:  Al Nassr
2023:  SSC Napoli
2025–:  Belgia
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Rudi Garcia (s. 20. helmikuuta 1964) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen pelaaja. Tammikuusta 2025 lähtien hän on toiminut Belgian jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana.
Ura pelaajana

Garcia aloitti jalkapalloilun jo nuorella iällä. Hän pelasi AS Corbeil-Essonnes’n ja ES Viry-Châtillon’n juniorijoukkueissa, kunnes siirtyi vuonna 1982 Lille OSC:n organisaatioon. Garcia edusti seuraa kaikkiaan kuusi vuotta pelaten yli 170 ottelua. Vuonna 1988 Division 1:een noussut SM Caen hankki Garcian riveihinsä. Robert Nouzaret’n ja Daniel Jeandupeux’n alaisuudessa Garcia edusti Caenia kolmen kauden ajan. Loukkaantumiset pilasivat hänen pelivuotensa ja 1991 hän siirtyi pieneen FC Martigues’n joukkueeseen, jossa hän lopetti vammojen vuoksi seuraavana vuonna aktiivisen peliuransa vasta 28-vuotiaana.
Meriitit valmentajana

Ranskan mestaruus: 2011
Coupe de France: 2011
Italian mestaruus
Hopeaa: 2014, 2015
Eurooppa-liiga
Loppuottelu: 2018
UNFP:n vuoden valmentaja Ligue 1:ssä: 2011
France Footballin vuoden valmentaja (3): 2011, 2013, 2014
Perhe

Garcialla on kolme lasta entisen vaimonsa Veroniquen kanssa. Hän seurustelee italialaisen entisen mallin ja AS Roma TV:n juontajana työskentelevän Francesca Brienzan kanssa.
J. J. C. Smart

John Jamieson Carswell ”Jack” Smart (16. syyskuuta 1920 – 6. lokakuuta 2012) oli skotlantilaissyntyinen enimmäkseen Australiassa vaikuttanut filosofi, joka työskenteli erityisesti metafysiikan, mielenfilosofian, uskonnonfilosofian ja poliittisen filosofian aloilla.
Smart opetti Adelaiden yliopistossa, La Troben yliopistossa ja Australian kansallisessa yliopistossa. Mielenfilosofiassa Smart oli alun perin behavioristi, mutta myöhemmin hänestä tuli tyyppi-identiteettiteorian varhaisia kannattajia.
Teoksia

An Outline of a System of Utilitarian Ethics (1961)
Philosophy and Scientific Realism (1963)
Problems of Space and Time (toim.) (1964)
Between Science and Philosophy: An Introduction to the Philosophy of Science (1968)
Utilitarianism : For and Against (toim. yhdessä Bernard Williamsin kanssa) (1973)
Ethics, Persuasion and Truth (1984)
Essays Metaphysical and Moral (1987)
Atheism and Theism (Great Debates in Philosophy) (osa J. J. Haldane) (1996)
Kirjallisuutta

Metaphysics and Morality: Essays in Honour of J. J. C. Smart (toim. Philip Pettit, Richard Sylvan ja Jean Norman) (1987)
Aiheesta muualla

The annual Jack Smart lecture, Philosophy RSSS, the Australian National University (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  Mathematics Genealogy Project  Scopus 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:J. J. C. Smart
Käännös suomeksi
Buick

| Buick Motor Division |
| --- | --- |

Perustettu:  1899
Perustaja:  David Dunbar Buick
Kotipaikka:  Detroit, Michigan, Yhdysvallat
Toimiala:  autoteollisuus
Tuotteet:  henkilöautot
Omistaja:  General Motors
Kotisivu:  www.buick.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Buick Tonneau v.1910
Buick on General Motorsin omistama yhdysvaltalainen automerkki. Buickeja rakennetaan nykyisin Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Kiinassa. Buick ja Cadillac ovat nykyisin GM:n Yhdysvalloissa toimivia ylellisiä autoja valmistavia merkkejä Oldsmobilen valmistuksen lopettamisen jälkeen.
Historia

David Dunbar Buick (1854-1929) oli pätevä insinööri, mutta huono liikemieskenen mukaan?. Hän muun muassa keksi  kansiventtiilimoottorin (overhead valve engine). Hänellä oli muutamia heikosti onnistuneita moottorialan yrityksiä, joista Buick Motor Company-moottoritehdas oli myyty ensin Briscoen veljeksille (jotka sittemmin valmistivat autoja myös omalla nimellään) ja sitten James H. Whitingille. D.D. Buick oli edelleen tämän yhtiön palveluksessa ja suunnitteli Walter Marrin kanssa auton, jota alettiin valmistaa vuonna 1904 Flintissä Michiganissa. Tämäkin yritys olisi saattanut mennä nurin, ellei yhtiön osake-enemmistöä olisi ostanut William C. Durant (1860-1947), joka sittemmin loi General Motors-yhtymän. Buickin perinteisenä tunnuksena on vaakuna, jonka yli kulkee vinosti shakkiruutuinen raita. Monet nykyiset Buick-mallit perustuvat Opelin Europpassa myytäviin malleihin, kuten Regal (Insignia), Encore (Mokka) ja Verano (Astra).
Buick Suomessa

Buickeja, kuten muitakin General Motors -konsernin valmistamia autoja, alkoi näkyä Suomen maanteillä 1920-luvun aikana. Vuonna 1923 General Motors perusti Kööpenhaminaan Tanskaan General Motors International -tytäryhtiön, joka toimitti GM-autot ja niiden varaosat myös Norjan, Ruotsin ja Suomen piirimyyjille. Loppuvuonna 1927 GM perusti Tukholmaan General Motors Nordiska Ab:n, joka toimitti autoja ja varaosia Ruotsin ja Suomen piirimyyjille, ja tämä yhtiö palveli suomalaisia toisen maailmansodan syttymiseen, vuoteen 1939 saakka. Buickin ensimmäinen piirimyyjä Suomessa oli helsinkiläinen Suomen Auto Oy. Vuonna 1926 Suomessa oli kaikkiaan kahdeksan Buickin jälleenmyyjää. Maailmansotien välisenä aikana Buick oli melko yleinen auto taksikäytössä. Vuonna 1939 Buick oli Suomen viidenneksi yleisin henkilöautomerkki 4,1 prosentin osuudella rekisteröidyistä autoista. Vuonna 1941 perustettiin Suomalainen Autohuolto Oy, joka aloitti GM-autojen maahantuonnin toisen maailmansodan päätyttyä. Vuoden 1949 lopussa yhtiön nimi muutettiin Suomen General Motors Oy:ksi, joka oli edelleen suurimmaksi osaksi General Motors Nordiska Ab:n omistama. Vuoden 1965 alussa Suomen GM siirtyi suoraan yhdysvaltalaisen pääyhtiön itsenäiseksi tytäryhtiöksi.
1950-luvulta lähtien Buickin tuonti rajoittui harvalukuiseen edustusautoluokkaan ja Buick kuului ns. johtokuntatason automerkkeihin. Vuoden 1954 lopussa Suomessa oli rekisterissä 805 Buick-henkilöautoa, jolloin se oli 24. yleisin henkilöautomerkki. Vuosina 1970–1978 Suomessa rekisteröitiin vain 3–7 uutta Buickia vuosittain, mutta vuonna 1979 jopa 68 kappaletta, mikä oli uuden etuvetoisen Skylark-mallin ansiota. Vuoden 1979 lopussa Suomessa oli rekisterissä runsaat 300 Buickia. Vuonna 1981 tehdyn maahantuonnin uudelleenjärjestelyn tuloksena yhdysvaltalaisten GM-autojen tuonti Suomeen muuttui siten, että 14 itsenäistä piirimyyjää tilasi ja toi niitä suoraan asianomaisilta tehtailta. Vuonna 1977 esitelty Buick Electra maksoi Suomessa 332 000 markkaa vuonna 1986, ja sen lähimmät kilpailijat olivat Audi 200 (331 500 markkaa), Jaguar Sovereign (375 000 markkaa) ja Mercedes-Benz 260 (315 000 markkaa). Vuoden 1999 lopussa Suomessa oli rekisterissä 1 897 Buick-autoa vuosilta 1917–1995, ja yleisin malli oli Electra, jota oli 185 kappaletta vuosilta 1959–1995.
Buick 4-Door Convertible (1937)
Buick 80C Roadmaster (1938)
Buick Sports Coupé (1939)
Buick Super (1957)
Buick Century GS (1973)
Buick Regal (1987)
Buick Roadmaster (1991)
Buick Century (2001)
Ulkonäkö

Buickin tunnuspiirre on kromattu etusäleikkö, joka muistuttaa kiiltäviä hampaita - siksi Buick sai lempinimen dollarihymy.lähde? Tämä piirre levisi muihinkin autoihin, varsinkin Yhdysvalloissa. Erikoisempi piirre on kolme (malli 88) tai neljä reikää (malli 89) auton kyljissä eturenkaan takana, joka on nykyisinkin Buick-autojen koristeena.
Malleja > Nykyiset mallit

Buick Regal (1973–)
Buick Enclave (2008–)
Buick LaCrosse (2005–, nykyään vain Kiinan markkinoilla)
Buick Excelle (2003–)
Buick GL6 (2018–, vain Kiinan markkinoilla)
Buick GL8 (2000–, vain Kiinan markkinoilla)
Buick Verano (2011–)
Buick Velite 5 (2018–, vain Kiinan markkinoilla)
Buick Encore (2012–)
Buick Envision (2014–)
Buick Cascada (2015–)
Malleja > Entiset mallit

Buick Apollo (1973–1979)
Buick Allure (2005–jatkuu, vain Kanadan markkinoilla, sama kuin LaCrosse)
Buick Centurion (1971–1973)
Buick Century (1936–1942, 1954–1958, 1973–2005)
Buick Eight
Buick Electra (1959–1990)
Buick Estate Wagon (1940, 1946–1964, 1970–1996)
Buick G-series (1999–2003, uudelleen nimetty Buick Century, vain Kiinan markkinoilla)
Buick Gran Sport (1968–1972)
Buick GSX (1970–1971)
Buick HRV (2004–, vain Kiinan markkinoilla)
Buick Invicta (1959–1964)
Buick LeSabre (1959–2005)
Buick Limited (1936–1942, 1958)
Buick Lucerne (2006–2011)
Buick Luxus (1973–1974)
Buick Park Avenue (1991–2005)
Buick Rainier (2004–)
Buick Reatta (1988–1991)
Buick Regal (1973–2004)
Buick Rendezvous (2002–2007)
Buick Riviera (1963–1999)
Buick Roadmaster (1936–1958, 1991–1996)
Buick Royaum (2005–2006)
Buick Sail - (2000–2005, uudelleen nimetty Opel Corsa Sedan/Chevrolet Corsa Classic Sedan, vain Kiinan markkinoilla)
Buick Skyhawk (1975–1980, 1982–1989)
Buick Skylark (1953–1954, 1961–1972, 1975–1998)
Buick Somerset (1985–1987)
Buick Special (1936–1958, 1961–1969)
Buick Sport Wagon (1964–1971)
Buick Super (1940–1958)
Buick Terraza (2005–)
Buick Wildcat (1963–1970)
Konseptimalleja

Buick Y-Job (1938)
1951 Buick LeSabre (1951)
Buick XP-300 (1951)
Buick Wildcat I (1953)
Buick Wildcat II (1954)
Buick Wildcat III (1955)
1956 Buick Centurion (1956)
Buick Riviera Silver Arrow I (1963)
Buick Questor (1983)
1985 Buick Wildcat (1985)
1988 Buick Lucerne (1988)
Buick Bolero (1990)
Buick Sceptre (1992)
Buick XP2000 (1996)
Buick Signia (1998)
Buick Cielo (1999)
2000 Buick LaCrosse (2000)
Buick Blackhawk (2000)
Buick Bengal (2001)
Buick Centieme (2003)
Buick Velite (2004)
Buick Nailhead V8

264 (4,3L)
322 (5,3L)
355 (6,1L)
Nailhead V8

364 (6,0L)
400 (6,6L)
401 (6,6L
425 (7,0L)
Buick Pikkulohko

215 (3,5L)
300 (4,9L)
340 (5,6L)
350 (5,7L)
Buick Isolohko

400 (6,6L)
430 (7,0L) 360 hp
455 (7,5L)
Ei Buick moottorit Buick autoissa yleensä Chevrolet, Pontiac tai Oldsmobile

153 (2.5L)
170 (2.8L)
260 (4,3L)
301 (4,9L)
305 (5,0L)
307 (5,0L)
403 (6,6L)
Buick Enclave
Jalkapalloilun kansainvälinen historia- ja tilastointiyhdistys

Organisaation logo
Jalkapalloilun kansainvälinen historia- ja tilastointiyhditys (engl. International Federation of Football History & Statistics; lyh. IFFHS) on vuonna 1984 perustettu organisaatio, jonka päätavoite on jalkapallotoiminnan tilastointi. Se kerää tietoa esimerkiksi Fifan ja maanosaliittojen järjestämistä turnauksista sekä kansainvälisistä ja kansallisista sarjoista, joukkueista, pelaajista ja erotuomareista.
Ğ

Ğ (ğ) on turkkilaisissa kielissä, kuten turkissa, azerissa, kazakissa ja tataarissa käytettävä kirjain. Kielestä ja murteesta riippuen, se äännetään soinnillisena frikatiivina [ɣ ~  ʁ], tai ei ollenkaan. Arabialaisella kirjaimistolla sen vastine on غ ja kyrillisesti г tai ғ.
Turkissa

Turkin kirjain ğ ja sen vastine osmaninturkin kirjaimistossa (غ) lausuttiin alun perin soinnillisena frikatiivina [ɣ ~  ʁ], mutta se on sittemmin käynyt läpi äänimuutoksen, jonka seurauksena konsonantti katosi kokonaan ja edeltävän vokaalin kompensoiva pidentyminen tapahtui, mistä johtuu sen nykyinen funktio. Joissain turkin murteissa sen perinteistä ääntämistä kuitenkin ilmenee edelleen.
Nykyturkissa ğ tunnetaan nimellä ’pehmeä g’ (tr. yumuşak ge) ja se on aakkosten yhdeksäs kirjain. Kirjaimella ei ole omaa ääntämystä, vaan se osoittaa edellisen vokaalin pidentymisen, jota ei yleensä esiinny ilman ğ-kirjainta. Esimerkiksi sana dağ (’vuori’) äännetään /daa/. Kirjain esiintyy aina vokaalin jälkeen, eikä sitä näin ollen käytetä koskaan sanan alkukirjaimena. Vokaalien /e/, /i/, /ö/ ja /ü/ jälkeen se lausutaan konsonanttina /j/, kuten myös toisinaan silloin, kun se esiintyy kahden vokaalin välissä.
Azerissa ja krimintataarissa

Azerissa ja krimintataarissa ğ on konsonanttiäänne soinnillinen velaarinen frikatiivi [ɣ]. Azerissa kirjainta ei ikinä käytetä sanan alussa.
Tataarissa

Tataarissa kirjain ğ (г) on soinnillinen uvulaarinen frikatiivi [ʁ]. Se tulee arabialaisesta kirjaimesta ghain (غ). Tataarit korvaavat sillä arabialaisissa nimissä ja lainasanoissa alun perin ilmenevän äänteen ain (ع). Esimerkkinä arabialainen nimi Abdullah (عبد الله, ʻAbd Allāh, ’Abdullah; tat. Ğabdulla, Габдулла; vanhalla kirjaimistolla غابدوللا  /ʁabdulla/).
Mišääritataarin murteella ğ-kirjainta ei lausuta. Suomen mišääritataarit käyttävät sen tilalla joko normaalia g:tä, tai jättävät pois kokonaan (туган / tuğan, tugan; "sukulainen, omainen" jne., сәнгать / sänğat, sänat; "taide").
Kazakissa

Nykyinen kazakin latinalaisia ​​aakkosia koskeva ehdotus, joka on viimeksi päivitetty maaliskuussa 2021 ja jonka presidentti Tokajev on hyväksyttänyt, korvaa kyrillisen kirjaimen ғ kirjaimella ğ. Sen äännearvo on /ʁ/.
Bombardier

| Bombardier Inc>  |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  pörssiyhtiö
Osake:  TSX: BBD.A TSX: BBD.B
ISIN:  CA0977512007
Perustettu:  Valcourt, Quebec (1942)
Toimitusjohtaja:  Éric Martel
Kotipaikka:  Montreal, Quebec, Kanada
Toimiala:  metalliteollisuus
Tuotteet:  lentokoneet
Liikevaihto:  8,046 mrd USD (2023)
Henkilöstö:  18 100 (2023)
Kotisivu:  bombardier.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bombardier on kanadalainen pörssiyhtiö, joka valmistaa lentokoneita.
Vuonna 2003 Bombardier myi moottorikelkkojen, maastoajoneuvojen, vesiskoottereiden ja perämoottoreiden valmistuksen uudelle yhtiölle, joka sai nimekseen Bombardier Recreational Products (BRP). Tämä yhtiö ei ole Bombardierin omistuksessa, mutta Bombardierin perhe omistaa siitä edelleen 35 prosenttia.
Vuonna 2020 ranskalainen Alstom osti Bombardierin kiskokalustoyksikkö Bombardier Transportationin.
Historia

Bombardierin perusti kanadalainen keksijä ja liikemies Joseph-Armand Bombardier vuonna 1942 nimellä L'Auto-Neige Bombardier Limitée (Bombardierin lumiautoyhtiö). Yhtiö valmisti aluksi kookkaita lumiautoja, joita käytettiin talvisin Quebecin maaseudulla. Autojen etusukset voitiin vaihtaa pyöriin, jolloin voitiin ajaa myös päällystetyillä teillä. Vuonna 1959 yhtiö toi markkinoille kevyen, yhden tai kahden istuttavan moottorikelkan nimeltään Ski-Doo, josta tuli nopeasti menestystuote. Sen vuosimyynti moninkertaistui 1960-luvun alkuvuosina noin 250 kappaleesta yli kahdeksaan tuhanteen moottorikelkkaan vuodessa.
Suomen Posti osti Bombardierilta etusuksilla varustettuja Bombardier B-12 -lumiautoja vuosina 1953–1955. Niitä käytettiin postiautoina viemään postia Ylä-Lapin syrjäkylille, ja ne oli rekisteröity myös linja-autoiksi. Suomessa niitä kutsuttiin Bombardier-lumikiitäjiksi. Autoissa oli takana telaketjut ja edessä sukset. Kesällä suksien tilalle vaihdettiin pyörät. Nykyisin kaksi lumikiitäjää löytyy Kemijärven moottorikelkkamuseosta.