stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maunu Kohijoki

| Maunu Kohijoki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 26. syyskuuta 1923 Huittinen
Kuollut: 24. tammikuuta 2008 Pori
Ammatti:  kansanedustaja, poliisi
Maunu Mikael Kohijoki (26. syyskuuta 1923 Huittinen – 24. tammikuuta 2008 Pori) oli suomalainen kokoomuksen kansanedustaja. Kohijoki syntyi Huittisissa ja hänen vanhempansa olivat maanviljelijät Viljo Valfrid Kohijoki ja emäntä Lyydia Maria Kohijoki (o.s. Kärkäs). Maunu Kohijoki toimi sittemmin Porin kunnan- ja kirkkovaltuustossa. Kansanedustaja hän oli vuosina 1987−1995 ja presidentin valitsijamies vuonna 1988.
Koulutukseltaan Kohijoki oli poliisi ja toimi vuosina 1963–1986 komisariona liikkuvassa poliisissa. Hän kirjoitti liikenneturvallisuudesta lehtiin ja teki asiasta esityksiä televisioon. Sotilasarvoltaan Kohijoki oli kersantti. Hän osallistui jatkosotaan vuonna 1941 ja haavoittui Tolvajärvellä vuonna 1944.
Kohijoki suoritti vuonna 1962 peräti kolme tutkintoa, poliisipäällystön virkatutkinnon, Helsingin yliopistossa hän suoritti oikeuslääkeopin ja oikeuspsykiatrian kurssin. Liikenneturvallisuus oli varsin tärkeä asia Kohijoelle, vuosina 1969–1987 hän toimi Vakavien liikennevahinkojen tutkijalautakunnan jäsenenä ja puheenjohtajana Satakunnassa. Tultuaan vuonna 1987 valituksi eduskuntaan, Kohijoki oli liikennevaliokunnan jäsen lähes koko kansanedustajan uransa ajan, vuosina 1987–1994.
Kohijoki avioitui vuonna 1961 peruskoulunopettaja Eliisa Kohijoen, o.s. Saari, kanssa. Maunu ja Eliisa Kohijoen ainoaksi jäänyt lapsi, vuonna 1969 syntynyt poika on varatuomari Heikki Mikael Kohijoki. Heikki Kohijoki valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1995 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1996. Hän on toiminut aikaisemmin muun muassa. vuosina 1997–2000 Tullihallituksessa tullisihteerinä sekä tullissa tulliylitarkastajana. Vuodesta 2006 alkaen hän toimi vajaan 10 vuoden ajan Puolustusvoimissa sotilaslakimiehenä. Vuonna 2013 hän aloitti apulaissyyttäjänä Länsi-Uudenmaan syyttäjänvirastossa Espoon päätoimipaikassa, jossa toimii nykyisin aluesyyttäjänä.
Aiheesta muualla

.aspx Maunu Kohijoki Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
http://arkisto.kokoomus.net/kokoomusbiografia/elamakerta-artikkelit/kohijoki-maunu-mikael/
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1987–1991 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (53):  Ala-Harja  Antvuori  Dromberg  Hetemäki-Olander  Hilpelä  Hokkanen  Holvitie  Häkämies  Ikkala  Jouppila  Junnila (1990–1991)  Järvenpää  Jääskeläinen  Kanerva  Kohijoki  Korkia-Aho  Kärhä  Lahtinen  Laitinen  Lamminen  Laurila  Linnainmaa  Louvo  Miettinen  Mäki-Hakola  Mörttinen  Niinistö  Perho  Pesola  Pietikäinen  Pohjanoksa  Puolanne  Pystynen  Rauramo  Rusanen  Saastamoinen  Salolainen  Sasi  Savela  Siitonen (1987–1990)  Suominen  Särkijärvi  Taina  Tiuri  Turunen  Uosukainen  Valli  Valo  Varpasuo  Vastamäki  Viinanen  Viljanen  Zyskowicz 
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1991–1995 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (40):  Ala-Harja  Antvuori  Dromberg  Häkämies  Ihamäki (1993–1995)  Jouppila  Kaarilahti  Kanerva  Karhunen  Kauppinen (1994–1995)  Kohijoki  Kivelä (1993–1995)  Lahtinen  Lamminen  Laurila  Lehtinen  Louvo  Markkula-Kivisilta  Miettinen (1991–1993)  Mäki-Hakola  Niinistö  Ollila  Perho  Pietikäinen  Piha (1994–1995)  Rauramo  Rusanen  Saario  Saastamoinen  Salolainen  Sasi  Savela  Suominen (1991–1994)  Särkijärvi (1991–1993)  Taina  Takala  Tiuri  Toivonen  Turunen  Uosukainen  Varpasuo  Viinanen  Zyskowicz 
1 2  Mauri Miettinen siirtyi Kymen läänin maaherraksi huhtikuussa 1993. Tilalle nousi Timo Ihamäki.  ↑  Riitta Kauppinen liittyi Kokoomuksen eduskuntaryhmään Keskustan eduskuntaryhmästä kesäkuussa 1994.  ↑  Jouni J. Särkijärvi siirtyi ympäristöministeriön asunto- ja rakentamisosaston ylijohtajaksi heinäkuussa 1993. Tilalle nousi Pekka Kivelä.  1 2  Ilkka Suominen siirtyi Alkon pääjohtajaksi 1994. Tilalle nousi Kirsi Piha.  
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Aleksanteri Koivisto

| Aleksanteri Koivisto> Aleksanteri Märjenjärvi.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. toukokuuta 1863 Kuortane
Kuollut: 22. joulukuuta 1921 (58 vuotta) Kuortane
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  maanviljelijä
Poliitikko
Puolue:  Kansallinen Kokoomuspuolue
Entiset puolueet:  Suomalainen puolue
Asema:  Kansanedustaja (1907–1921)
Vaalipiiri:  Vaasan läänin itäinen vaalipiiri
Kotipaikka:  Kuortane
Puoliso:  Kaisa Miina Koivisto (1884)
Vanhemmat:  Matts Märjenjärvi Kaisa Ylinen
Aleksanteri Koivisto (sukunimi aik. Märjenjärvi; 23. toukokuuta 1863 Kuortane – 22. joulukuuta 1921 Kuortane) oli suomalainen maanviljelijä, valtiopäivämies ja kansanedustaja.
Koiviston vanhemmat olivat talollinen Matts Märjenjärvi ja Kaisa Ylinen.  Hän kävi kansakoulun ja toimi sitten maanviljelijänä Kuortaneella 1884–1921.
Koivisto oli talonpoikaissäädyssä edustaja viimeisillä säätyvaltiopäivillä 1905–1906.  Hän oli Suomalaisen puolueen ja joulukuusta 1918 alkaen kokoomuspuolueen kansanedustajana 1907–1921, edustaen Vaasan läänin itäistä vaalipiiriä. Koivisto kuoli kesken vaalikauden ja hänen seuraajakseen tuli kokoomuksen Oskari Heikinheimo.
Koivisto toimi myös Kuortaneen kunnallislautakunnan esimiehenä ja kuntakokouksen sekä kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja oli Kuortaneen kunnankirjuri ja rahastonhoitaja 1896–1911. Hän toimi lisäksi valtiorikosylioikeuden jäsenenä ja kuului Kansallis-Osake-Pankin hallintoneuvostoon.
Aleksanteri Koivisto oli naimisissa vuodesta 1884 Kaisa Miina Koiviston kanssa.
Janne Koivuranta

Johan Samuel (Janne Samuli) Koivuranta (20. elokuuta 1885 Rovaniemi – 23. toukokuuta 1967 Rovaniemen maalaiskunta) oli suomalainen maanviljelijä, kunnallisneuvos ja Maalaisliiton kansanedustaja.
Koivurannan vanhemmat olivat talollinen Aaprami Koivuranta ja Johanna Haavikko. Hän kävi kiertokoulun ja kansanopiston ja oli ensin kruununtorpparina vuosina 1900–1905 ja sitten maanviljelijänä Rovaniemen maalaiskunnassa 1905–1967. Koivuranta teki myös tukki- ja uittotöitä ja toimi Rovaniemen Sinetän osuuskassan kirjanpitäjänä 1909–1929. Hän oli myös katolainojen tarkastajana ja hätäaputöiden johtajana sekä vuonna 1924 Pohjolan Sanomain vastaava toimittajana.
Koivuranta oli Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1919–1945 ja 1948–1951 edustaen Oulun läänin pohjoista vaalipiiriä 1919–1939 ja Lapin läänin vaalipiiriä 1939–1945 sekä 1948–1951. Hän oli mukana kunnallispolitiikassa Rovaniemen kunnanvaltuuston varapuheenjohtajana sekä kunnallislautakunnan ja kunnanhallituksen jäsenenä. Koivuranta sai kunnallisneuvoksen arvonimen 1937. Koivuranta kuului myös valtiontilintarkastajiin ja oli Maalaisliiton keskushallituksen jäsen.
Koivuranta oli naimisissa vuodesta 1907 Edith Johanna Uusitalon kanssa.
Esko Kiviranta

| Esko Kiviranta |
| --- | --- |

Kansanedustaja
 19.03.2003–4.4.2023  
Ryhmä/puolue:  Keskustan eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Varsinais-Suomi
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. syyskuuta 1950 (ikä 74) Sauvo
Asuinpaikka:  Sauvo
Ammatti:  varatuomari
Tiedot
Puolue:  Suomen keskusta
Koulutus:  varatuomari, maatalous- ja metsätieteiden maisteri
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):  Suomi
Sotilasarvo:  kapteeni
Aiheesta muualla
Kotisivu
Esko Emil Kiviranta (s. 2. syyskuuta 1950 Sauvo) on suomalainen keskustalainen poliitikko. Hän toimi Keskustan kansanedustajana Varsinais-Suomen vaalipiiristä vuosina 2003–2023.
Kansanedustajana Kiviranta oli muun muassa pitkäaikainen eduskunnan valtiovarainvaliokunnan varsinainen jäsen. Valtiovarainvaliokunnassa hän toimi sivistys- ja tiedejaoston (2019–2023) sekä verojaoston (2018–2019) puheenjohtajina.
Koulutukseltaan Kiviranta on agronomi, maatalous- ja metsätieteiden maisteri ja varatuomari. Sotilasarvoltaan hän on reservin kapteeni.
Kansanedustajan työnsä ohessa Kiviranta on viljellyt kotitilaansa, jonka tuotantosuunta on kasvinviljely.
Keski-Porin kirkko

| Keski-Porin kirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Hallituskatu 1, Pori
Koordinaatit:  61°29′21″N, 021°48′05″E
Seurakunta:  Keski-Porin seurakunta
Rakentamisvuosi:  1859–1863
Suunnittelija:  Carl Johan von Heideken, Georg Theodor Chiewitz
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  1 700
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Avoinna yleisölle :  ma–pe klo 10–13, kesäaikana päivittäin klo 10–18
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Keski-Porin kirkko on Porin kaupungin suurin kirkko, joka sijaitsee ydinkeskustan tuntumassa Kokemäenjoen rannalla. Keski-Porin seurakuntaan kuuluva kirkko rakennettiin vuosina 1859–1863 ja se vihittiin käyttöön uudenvuodenpäivänä 1864. Ulkoasultaan Keski-Porin kirkko edustaa uusgotiikkaa, sisustus puolestaan on kansallisromanttisen tyylisuunnan mukainen. Kirkon ovat suunnitelleet arkkitehdit Carl Johan von Heideken ja Georg Theodor Chiewitz.
Keski-Porin kirkko puistoineen on osa vuonna 2002 perustettua Porin kansallista kaupunkipuistoa. Se kuuluu myös samaan kokonaisuuteen kuin Kokemäenjoen rantakorttelit eli niin sanottu Kivi-Pori, jonka Museovirasto on määritellyt valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Historia

Keski-Porin kirkko on järjestyksessään Porin kolmas pääkirkko. Sen edeltäjiä olivat kaupungin perustamisen yhteydessä vuonna 1558 rakennettu Porin ensimmäinen kirkko, joka tuhoutui vuoden 1698 kaupunkipalossa, ja Porin palossa 1852 tuhoutunut vuonna 1701 rakennettu toinen kirkko. Kaksi vanhempaa sijaitsi lännempänä Hallituskadun (silloinen Kuninkaankatu) varrella, nykyisen Satakunnan Museon edustalla.
Puukirkon tilalle piti rakentaa uusi kivikirkko jo 1830-luvulla, mutta varojen puutteessa hanke ei toteutunut. Porin lähes kokonaan raunioittaneen kaupunkipalon 1852 jälkeen uusi kirkko päätettiin rakentaa paikalle, jossa 1500–1600-luvuilla oli toiminut Porin kuninkaankartano. Se oli alkanut rappioitumaan 1680-luvulla Porin kreivikunnan lakkauttamisen myötä, niin että kuninkaankartanon rakennukset olivat lopullisesti hävinneet 1700-luvun loppuun mennessä ja aluetta käytettiin lähinnä kaupungin laivaveistämön tarpeisiin.
Uuden kirkon varsinainen rakennustyö aloitettiin vuonna 1859 kaupunginarkkitehti C. J. von Heidekenin suunnitelmien mukaan. Tiilirakenteisen kirkon muuraaminen kesti kaksi vuotta, ja siihen käytettiin yhteensä 1,8 miljoonaa tiiltä. Valmistumisen jälkeen ensimmäinen kirkossa pidetty tilaisuus oli 3. joulukuuta 1863 järjestetty iltahartaus, joka päättyi ruotupataljoonan torvisoittokunnan esittämään Porilaisten marssiin. Kirkko vihittiin käyttöön 1. tammikuuta 1864. Vihkiäisjumalanpalveluksen suoritti lääninrovasti Herman Hellén. Kirkkoon mahtui alun perin jopa 5 000 ihmistä, mutta muuttuneen sisustuksen ja lukuisten korjaustöiden jälkeen sen nykyinen kapasiteetti on 1 700 henkilöä. Viimeisin peruskorjaus kirkkoon on suoritettu vuosina 1995–1996. Kirkon kuparikatto uusittiin vuonna 2012, kun edellisenä jouluna riehunut Tapani-myrsky oli vaurioittanut sitä.
Rakennus ja sisustus

Keski-Porin kirkko on päätytornillinen pitkäkirkko, jonka kuoripäädyssä on ulkoneva Sakaristoapsidi. Kirkko on rakennettu tiilistä ja on Suomen ensimmäisiä uusgotiikkaa edustavia kirkkoja. Seiniä jäsentävät isot, suippokaariset ikkunat ja korkeat, räystään yläpuolelle ulottuvat pilarit. Kolmilaivainen kirkkorakennus on 65 metriä pitkä ja runkohuoneestaan noin 30 metriä korkea. Se tunnetaan erikoislaatuisesta tornistaan, jonka on suunnitellut Turun ja Porin lääninarkkitehti Georg Theodor Chiewitz. Tornin risti on 72 metrin korkeudella, joka tekee Keski-Porin kirkosta Suomen viidenneksi korkeimman kirkkorakennuksen ja samalla myös erilaisia teollisuusrakennelmia lukuun ottamatta Porin korkeimman rakennuksen. Valurautainen tornin huippu painaa yli 60 tonnia ja se valmistettiin läheisellä Porin konepajalla. Samoin ikkunoiden puitteet ovat Porin konepajalta.
Georg Theodor Chiewitz suunnitteli tornin lisäksi myös kirkon kiinteän sisustuksen. Kansallisromantiikkaa edustava sisämaalaus on arkkitehti August Krookin suunnittelema, ja se valmistui vasta vuonna 1898. Kirkon alttaritaulu kuvastaa Kristuksen ylösnousemusta. Sen on maalannut hovitaiteilija R. W. Ekman. Huomionarvoinen on myös alttarin yläpuolisen kattoholvin koristelu, jonka muodostaa 4 092 kullattua tähteä. Sisäosan pylväkoristelut puolestaan edustavat jugendtyyliä. Kirkon nykyinen sisustus on säilynyt samana vuodesta 1925 lähtien, jolloin ikkuihin asennettiin Magnus Enckellin lasimaalaukset.
Kirkkopuisto, sankarihaudat ja muistomerkit

Keski-Porin kirkon puisto suunniteltiin alun perin samaan aikaan itse kirkon kanssa. Puistoon istutettiin muun muassa 350 puuta, mutta istutukset eivät kuitenkaan kaikilta osin onnistuneet, minkä vuoksi puisto uusittiin vuonna 1917. Kirkon ympäristö ei ole sankarihautojen lisäksi milloinkaan toiminut hautausmaana. Paikalle on haudattu 445 viime sotien vainajaa, lisäksi taistelukentälle jääneitä on sankarihautausmaalle siunattu 91. Kirkkopuistoon haudattiin tiettävästi myös jatkosodan aikana kaupungissa majailleita saksalaissotilaista, mutta heidät on jo 1950-luvulla siirretty Saksalaisten sotilaiden hautausmaalle Vantaalle.
Kirkkopuistossa on viisi muistomerkkiä. Vuonna 1920 paljastettiin kuvanveistäjä Emil Cedercreutzin suunnittelema sisällissodan valkoisten muistomerkki. Puistossa ovat myös heimosodissa kaatuneiden porilaisten muistomerkki 1920-luvulta sekä professori Aimo Tukiaisen suunnittelemat Karjalaan jääneiden vainajien muistomerkki (1955) ja sankarihautamuistomerkki. Erityisesti Tukaiaisen suunnittelemaa sankarihautojen veistosryhmää pidetään merkittävänä. Vuonna 1952 paljastettu kokonaisuus koostuu viidestä eri veistoksesta, jotka ovat nimeltään ”Isänmaa kutsuu”, ”Etulinjoilla”, ”Matkan pää”, ”Risti kirkastuu” ja ”Elämä jatkuu”. Patsaat on valettu pronssista ja muistomerkin muuri on valmistettu Vehmaan punaisesta graniitista. Sankarihautausmaan keskellä on lisäksi kookas risti. Viimeisin on Marjo Heinon suunnittelema Punaisten uhrien muistomerkki, joka paljastettiin vuonna 2018.
Kirkkopuistossa sijaitsee myös Keski-Porin kirkkotupa, jossa on muun muassa pieni juhlasali erilaisten tilaisuuksien järjestämistä varten.
Keski-Porin kirkko puistoineen on osa vuonna 2002 perustettua Porin kansallista kaupunkipuistoa. Se kuuluu myös samaan kokonaisuuteen kuin Kokemäenjoen rantakorttelit eli niin sanottu Kivi-Pori, jonka Museovirasto on määritellyt valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Kirkkopuistosta löytyy myös jokirannan puolelta olevasta polulta vanhat junanraiteet, jotka veivät aikoinaan Seikun sahalle Etelärantaa pitkin, raiteet purettiin pääosin 60-luvulla, mutta jäänteet niistä voi löytää yksittäiseltä kävelypolulta. Myös Etelärantaan mentäessä voi huomata, että kettinkiaitaa ei juurikaan ole entisen pengereen kohdalla. Myös toisessa päässä kun kirkkopuisto loppuu, on asfaltoitu pyörätie, mutta se loppuu umpikujaan kirkkoon mentäessä vain muutaman metrin jälkeen.
Urut

Ensimmäiset urut Keski-Porin kirkkoon asennettiin vuonna 1872. Ne olivat 29-äänikertaiset ja Uudessakaupungissa vaikuttaneen tanskalaissyntyisen Jens Zachariassenin valmistamat. Vuonna 1927 tilalle vaihdettiin Kangasalan urkutehtaan valmistamat 45-äänikertaiset urut. Vanhoista säilytettiin 23 äänikertaa ja urkufasadi. Kolmannet urut olivat myös Kangasalan urkutehtaan valmistamat, 50-äänikertaiset urut asennettiin paikalleen vuonna 1966. Samalla vaihdettiin myös niiden fasadi.
Vuoden 1966 urut poistettiin käytöstä toukokuussa 2006, jolloin ne siirrettiin Oradean kaupunkiin Romaniaan. Musiikki tuotettiin kirkossa digitaalisesti marraskuuhun 2007 asti, jolloin uudet urut otettiin käyttöön. Nykyisissä, Suomen suurimmissa ranskalais-romanttisissa uruissa on 58 äänikertaa ja niiden rakentamisesta on vastannut saksalainen urkurakentamo Paschen Kiel Orgelbau yhteistyössä ruotsalaisen Åkerman & Lund Orgelbyggerin kanssa. Ne on suunnitellut ranskalainen professori ja urkuri Kurt Lueders. Urkujen uusgotiikkaa edustava fasadi on valmistettu tammesta.
Keski-Porin kirkon urkuja pidätään yleisesti yhtenä Suomen parhaista, urkutaiteilija Kalevi Kiviniemi on kuvannut niitä jopa maailman parhaimmiksi ranskalais-romanttisiksi uruiksi. Niillä ovat levyttäneet Kiviniemen lisäksi muun muassa suomalaiset urkutaiteilijat Kari Vuola ja Juhani Romppanen sekä ruotsalainen Hans Fagius. Vuonna 2013 urkuja käyttivät porilainen rockyhtye Circle ja amerikkalainen duo Mamiffer levyttäessään yhteisen albumin Enharmonic Intervals (for Paschen Organ). Keski-Porin kirkon urut ovat myös vuosittain järjestettävän Pori Organ -urkufestivaalin pääsoitin.
Tapahtumat ja kulttuuriviitteet

Keski-Porin kirkossa järjestetään kirkollisten tapahtumien lisäksi runsaasti myös erilaisia konsertteja. Yksittäisten tapahtumien lisäksi se toimii esimerkiksi Pori Jazz -festivaalien konserttipaikkana. Säännöllisesti järjestettäviä ovat Pori Organ -urkufestivaali sekä heinäkuussa pidettävä hengellisen musiikin tapahtuma Kirkkopuistossa soi.
Yö-yhtyeen kappaleen Parrasvalot musiikkivideo on kuvattu Keski-Porin kirkossa. Ranskalainen Urban Sax -yhtye esiintyi Keski-Porin kirkossa vuoden 1984 Pori Jazz -festivaaleilla. Konserttitaltiointi julkaistiin vuonna 2016 nimellä Live in Pori 1984.
Kuvia

Kirkon etumusta
Kirkkosali
Kirkon takaosaa
Kirkkopuistossa soi -tapahtuman konsertti
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Keski-Porin seurakunta (Arkistoitu – Internet Archive)
Keski-Porin kirkko Pori-tiedossa (poritieto.com)
Keski-Porin kirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Keski-Porin kirkko Suomen urut -tietokanta.
Keski-Porin kirkko Joulu valaistuksessa 2021
Huomattavia suomalaisia kirkkorakennuksia
| --- | --- |
Tuomiokirkkoja:  Espoo • Helsinki • Kuopio • Lapua • Mikkeli • Oulu • Porvoo • Turku • Tampere
Katedraaleja:  Uspenskin katedraali • Pyhän Nikolaoksen katedraali • Pyhän Kolminaisuuden katedraali • Pyhän Henrikin katedraali
Paikkamäärältään suuria:  Kerimäki • Lapväärtti • Johanneksenkirkko • Nurmes • Keski-Porin kirkko • Heinävesi
Vanhoja puukirkkoja:  Ulrika Eleonoran kirkko • Muhos • Petäjäveden vanha kirkko • Sammatti • Sodankylän vanha kirkko • Uudenkaupungin vanha kirkko • Vöyrin puukirkko
Vanhoja kivikirkkoja:  Eckerö • Hammarland • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hollola • Jomala • Lemland • Nousiainen • Pernaja • Saltvik • Sund • Tyrvään Pyhän Olavin kirkko • Ulvila
Modernistisia:  Kannonkoski • Lakeuden Risti • Nakkila • Rajamäki • Temppeliaukion kirkko • Varkauden pääkirkko
Luovutettujen alueiden kirkkoja:  Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko • Kristuksen kirkastumisen katedraali • Viipurin tuomiokirkko • Viipurin vanha tuomiokirkko • Terijoen ortodoksinen kirkko
Sankarihaudat.
Keski-Porin kirkon Paschen Kiel -urut
Tagalaht (Haapsalu)

Tagalaht Haapsalussa
Tagalaht (suom. Takalahti), myös Haapsalu Tagalaht eli Haapsalun Takalahti on Länsi-Viron vesistö- ja Läänesaarten alavesistöalueelle kuuluva lahti Väinämeren pohjoisosassa Läänemaalla, Länsi-Virossa. Tagalaht jää Haapsalusta koilliseen ja erottaa kaupungin Noarootsista.
Lahden rannalla on 15 metrin korkuinen lintutorni, Haapsalun kuursaali, Pjotr Tšaikovskin muistopenkki, Promenaadi, rantaruotsalaisten tuhatvuotista asutusta Virossa esittelevä Rannarootsi museo e. Aibolands museum ja Suur-Holmin että ja Westmerin satamat. Tagalaht kuuluu osittain Väinämeren suojelu- ja osittain lahden pohjoisrannikolle yltävään Silman luonnonsuojelualueeseen. Sen vesialtaan keskiosassa lääketieteellisiin tarkoituksiin löytynyt merimuta on Läänemaalle eniten mainetta tuonut luonnonvara.
Lahden luokittelu ja ekologia

Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen mukaan Tagalahden vedentyyppi on VRD V eli se on mesohaliinista (jolloin luonnollisen vesimuodostuman suolapitoisuus on 5–18 ‰), jopa vähänsuolaista 3–4 ‰, matalaa ja sekoittunutta rannikkovettä. Tagalahden syvyys on noin 0,5–2 metriä. Mataluutensa vuoksi aallot saavuttavat pohjan melkein koko lahden ulottuvuudella, sen vesi on kesäisin lämpimämpi kuin Viron muiden merenrantojen vesi, ja talvella jäätyminen voi aiheuttaa vedessä hapenpuutetta. Tagalahden itäosassa moreeni paljastuu paikoittain, kun taas lahden uomakohdassa hiekkakerrostumalla voi olla paksuutta jopa metrin verran. Lahden keskiosan kuten Tahun- ja Saunjanlahtien pohjatkin ovat mutaisia. Keskellä Tagalahtea on lääkemudan löytöalue, jonka kerrostuma on muodostunut Limneanmeren aikana jääkauden sedimenttien pinnalle.
Haapsalun Tagalaht on yhdessä syrjäisempien Tahun- ja Saunjanlahden kanssa osa suurempaa n. 5000 hehtaarista Haapsalunlahtea. Vesipinta-alaltaan 841 hehtaarin kokoinen Tagalaht rajautuu Haapsalun kaupunkiin lännessä ja etelässä ja sen rantaviiva on vähemmänmutkikas. Lahdessa on Ipurahu-, Roograhu-, Väike Roograhu-, Paskarahu- ja Mustassaar-nimisille lisäksi useaa sekä nimetöntä saarta että lähellä rantaa joitain ruoko- tai ruohopäällysteisiä alueita. Suurimmat Tagalahteen laskeutuvat virrat ovat vir. Randsalu oja, Uuemõisa oja, joita molempia on syvennetty, ja Österby oja tai valtaoja ja sen itäosaan, Saunjanlahteen Taebla-joki ja Võnnu oja. Haapsalun kaupungin jätevedenpuhdistamo sijaitsee tälle rakennukselle erotetulla ja aidatulla alueella lahden rannalla, vaikka Tagalaht nykyisen luokittelun mukaan kuuluu pitkäaikaisille haittavaikutuksille herkkien jätevettä vastaanottavien vesistöjen joukkoon.
Luontoarvoja ja ominaispiirteitä

Lahden rannat ovat enimmäkseen ruoikkoisia, joka koostuu pääosin tavallisesta ruo’osta. Haapsalunlahti on suhteellisen matala ja suljettu ja tämän vuoksi kesällä sen vesi lämpenee nopeasti, mikä on erittäin suotuisa sinilevien massiiviselle kukinnalle. Esimerkiksi v. 2000 sinilevien kukinta oli erityisen voimakasta Taga- ja Saunjanlahdessa. Tärkeänä tekijänä tässä on Tagalahden ja Saunjanlahden puoleksi sulkeutuneisuus, mutainen pohja ja niiden vesi on liian ravinteikasta, mikä myös kiihdyttää kummankin vesistön umpeen kasvamista. Joidenkin lähteiden mukaan ummistumisestaan ja madaltumisestaan johtuvasti Tagalaht on Viron pahimmassa kunnossa oleva rannikkovesialue.
Lahden luonnonolosuhteet eivät suosi vakaiden pohjayhteisöjen kehittymistä. Vesistö on matala, eristetty merestä ja sen seurauksena lämpötila ja suolapitoisuus vaihtelevat suuresti. Ihmisen toiminnan vaikutukset pahentavat suhteellisen äärimmäisiä ympäristöolosuhteita. Ympäristöviraston mukaan Haapsalun kaupungin huonosti puhdistettu jätevesi vaarantaa lahden sedimenttejä.
Haapsalunlahden satamat ovat keskittyneesti Tagalahdessa. Tässä on Rannarootsi museon satama, yksityisiä Veskiviigi-, Grand Holm Marina ja Westmer-nimisiä jahtisatamia ja Kalasatama-niminen yksityissatama. Tagalahden uoman kohdalla pohjaeläimistön koostumus on rikkaampi äyriäisten ansiosta, jolloin keskimääräinen biomassa voi yltää yli 380 g/m², mutta lahdessa on silti vähemmän merikaloja kuin Haapsalun kaupungista luoteeseen jäävässä Eeslahdessa. Tagalahden johtava kalalaji on ruutana yhdessä hopearuutanan kanssa. Lahden pääasiallinen kala on särki ja suhteellisen suuressa määrässä ahventa, säynettä ja haukea pyydetään ruopatulla sisäänkäynnillä pieniin satamiin.