stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vankiselli
Historiaa

Sellejä edelsivät vankiloissa 1800-luvulle saakka yhtenäishuoneet. 1800-luvun lopulta lähtien alettiin rakentaa sellivankiloita. Suomen ensimmäinen sellivankila oli Hämeenlinnassa, Hämeen linnan yhteydessä. Vuonna 1871 rakennettu vankila toimii nykyisin vankilamuseona.
Sellivankilan kehittäminen liittyi muuttuneeseen käsitykseen vankilan tehtävästä. Korkeintaan muutamalle vangille tarkoitetut sellit oli tarkoitettu luomaan olosuhteita, joissa vanki voisi tuomionsa kuluessa rangaistuksen kärsimisen ohella myös parantua, tulla jälleen yhteiskuntakelpoiseksi.
Sellityyppejä

Hämeenlinnan vanhan lääninvankilan sellit ovat kooltaan 2,3 × 3,5 m ja ne avautuvat kerroksittain keskushalliin, mikä heijastaa panoptikon-ideaa vankilan yleisrakenteessa. Tästä vankilasta löytyy seuraavanlaisia sellejä:
Vankilaan tullessaan vanki joutui ensimmäiseksi matkaselliin. Matkaselliin on majoittuneena useampi vanki ja sen ovet pidetään aina lukittuina. Myös tie vapauteen kulki matkasellin kautta, jossa vanki vietti viimeisen vankilayönsä.
Pienikokoisissa yöselleissä viettivät yönsä ne vangit, jotka päiväsaikaan tekivät työtä vankilan työhuoneilla.
Päiväsellit ovat isompia ja niissä vangit tekivät myös työtä. 1960-luvulta lähtien sellissä tehtävästä työstä pyrittiin luopumaan ja siirtämään se erillisiin työtiloihin. Aikaisemmin päiväsellin sänky oli seinälle nostettavaa mallia symboloiden sitä, että päiväsaikaan oli työskenneltävä.
Lisäksi on olemassa varsinainen eristysselli eli rundi, johon saattaa joutua sääntörikkomusten takia.
Pimeä selli oli tarkoitettu kurinpidollisia rangaistuksia varten. Tätä sellimuotoa ei Suomessa enää käytetä.
Sellityyppejä > Vessaton selli

"Paljuselleiksi" kutsutaan vessattomia sellejä, joissa vanki joutuu ulostamaan, virtsaamaan ja siivoamaan kuukautisvuotonsa ämpäriin. Lavuaarin alla säilytettävän ämpärin haju on häiritsevä, kun vanki pesee esimerkiksi käsiä tai ottaa juomavettä. Kahden hengen vessattomissa selleissä tarpeensa on tehtävä huonetoverin nähden.
Euroopassa vessattomia sellejä on käytössä lähinnä Itä- ja Etelä-Euroopassa sekä Suomessa, mutta ei muissa Pohjoismaissa. Suomessa oli käytössä 736 vessatonta selliä vuonna 2007. Määrä laski 222 selliin vuonna 2011. YK:n kidutuksen vastainen komitea (CAT-komitea) on useasti antanut Suomelle huomautuksen paljusellien käytöstä. Komitean mukaan vankien on päästävä vessaan vuorokauden ajasta riippumatta. Naisvankeja ei Suomessa enää sijoiteta kahden hengen paljuselleihin, miesvankeja kyllä.
Vuonna 2012 oikeusministeriön kansliapäällikkö Tiina Astola lupasi, että paljuselleistä päästään eroon viimeistään vuonna 2017. Vessojen rakentaminen selleihin vaatii remontteja. Viimeisistä vessattomista vankiloista Mikkelin vankila luopui paljuselleistä remontin valmistuttua heinäkuussa 2015, Helsingissä peruskorjaus valmistui keväällä 2017 ja Hämeenlinnaan rakennetaan uusi vankila, joka valmistuu vuonna 2020päivitettävä. Paljusellien poistamisesta käytiin keskustelua parikymmentä vuotta ennen kuin siihen lopulta ryhdyttiin.
Ennen remonttien valmistumista vankiloita on ohjeistettu päästämään kaikki vangit yhteisiin vessoihin aina kun he sitä haluavat. Vapautuneet vangit kertoivat Kriminaalihuollon tukisäätiölle, että vartijoilla ei aina ole joko aikaa tai halua availla ovia, eivätkä esimiehet valvo vessaan pääsyn toteutumista. Hämeenlinnan ja Helsingin vankiloiden johtajien mukaan vangit pääsevät halutessaan vessaan myös yöllä, eivätkä johtajat ole saaneet valituksia oikeuden toteutumisesta.
Kirjallisuutta

Lahtinen, Jouko ym.: Kalterimaisema : näköaloja vankilamuseon kävijälle.  Hämeenlinna: Hämeenlinnan kaupungin historiallinen museo, 1998.  ISBN 952-9525-11-7
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hämeenlinnan vankilamuseo
Tyypillinen vankiselli Alcatrazin vankilasta.
Wasa Framåt

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Wasa Framåt oli Vaasassa vuonna 1881 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Viinatehtailija Wilhelm (Vilho) Pasin perustama Wasa Framåt oli kielikysymyksessä fennomaaninen ja yhteiskunnallisesti radikaali. Sen journalistinen taso oli kuitenkin heikko eikä se pärjännyt kilpailussa paikkakunnan muiden ruotsinkielisten lehtien kanssa. Kuusi kertaa viikossa ilmestyneen lehden levikki oli 600 kappaletta. Päätoimittajana työskenteli K.H. Kaslin.
Aiheesta muualla

Wasa Framåt Historiallisessa sanomalehtikirjastossa
Varma (nimi)

| Varma |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  23. elokuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  suomen kielen sana varma
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varma on suomalainen etunimi. Varma kuuluu 1900-luvun alussa yleistyneisiin merkityssisältöisiin nimiin.
Varma on ollut käytössä sekä miehen että naisen etunimenä. Vuoden 2019 loppuun mennessä nimi Varma on annettu noin 200 miehelle ja noin 680 naiselle. Vuoden 1946 etunimilain nojalla Oikeusministeriö on määrännyt Varman naisennimeksi, mutta vielä 2010-luvulla nimi on annettu muutamalle pojallekin. Suurin osa Varma-nimisistä, sekä miehistä että naisista, on kuitenkin 1900-luvun alkupuolella syntyneitä; vuoden 1960 jälkeen syntyneitä Varmoja on vain muutamia kymmeniä.
Varma viettää nimipäivää 23. elokuuta.
Tunnettuja Varmoja

Varma Kallio (1920–2003), sosialidemokraattinen poliitikko ja hallitusneuvos, opetusministeri 1974
Varma Lahtinen (1894–1976), näyttelijä
Varma Niiranen (1920–1992), runoilija, sanoittaja ja lehtiavustaja
Varma T. Suosalmi (1894–1968), revisioneuvos ja kaupunginjohtaja
Varma K. Turunen (1913–1994), sosialidemokraattinen poliitikko
Kuvitteellisia Varmoja

Varma Kylmälehto, tv-sarjassa Maalaiskomedia
Toivo Vähä

| Toivo Vähä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Ivan Petrov
Syntynyt: 12. huhtikuuta 1901 Iitti, Suomen suuriruhtinaskunta, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 18. kesäkuuta 1984 (83 vuotta) Petroskoi, Venäjän SFNT, Neuvostoliitto
Ammatti:  upseeri
Toivo Juhonpoika Vähä (vuosina 1925–1939 Ivan Mihailovitš Petrov, ven. Иван Михайлович Петров; 12. huhtikuuta 1901 Iitti – 18. kesäkuuta 1984 Petroskoi) oli suomalaissyntyinen Neuvostoliiton tiedustelupalvelun KGB:n rajavartiojoukkojen eversti. Hän tunnetaan muun muassa osallisuudestaan brittiläisen vakoojan Sidney Reillyn vangitsemiseen vuonna 1925.
Vuoden 1918 sisällissodassa Vähä taisteli punaisten puolella ja pakeni sodan jälkeen Neuvosto-Venäjälle. Hän suoritti kansainvälisen punaupseerikurssin ja teki sen jälkeen pitkän uran puna-armeijassa. Vähä oli yksi harvoista Stalin vainoista hengissä selvinneistä suomalaisista vallankumouksellisista. Myöhempinä vuosinaan hän kritisoi stalinismia ja neuvostojärjestelmää. Hän arvosteli kommunistisen puolueen tekemiä virheitä vielä kuolemaansa edeltävänä vuonna pidetyssä puolueveteraanien kokouksessa. Vähän mukaan myös Suomen sisällissodan punapakolaisten olisi pitänyt aikoinaan palata Suomeen, koska ”Mannerheimin mestauspölkky ei olisi ollut sen pahempi kuin Stalininkaan”.
Elämä > Varhaiset vuodet

Iitissä syntyneen Toivo Vähän vanhemmat olivat työmies Juho Kustaanpoika Vähä ja Maria Vilhelmiina Lindström. Perheessä oli kuusi lasta, kaikki poikia. Perhe asui muun muassa Joutsenon Haukilahdessa, jossa Vähän luokkatoverina kansakoulussa oli myöhemmin itsekin punaupseerina tunnettu Vilho Rosendahl. Isän saatua työpaikan Pietarin lähistöltä Tuprovasta Toivo muutti enonsa luokse Helsinkiin. 14-vuotiaana Vähä sai työpaikan Sörnäisten kaupunginosassa toimineesta Kone- ja Siltarakennus Oy:stä, josta hän pian siirtyi suutarinoppilaaksi kenkätehtaaseen ja myöhemmin kesällä 1916 linnoitustöihin Helsingin ulkopuolelle. Samana syksynä Vähä muutti myös itse Tuprovaan, missä hän työskenteli höyrysahalla ja paperitehtaalla. Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen myös muut Vähän veljekset muuttivat Pietarin seudulle.
Tammikuussa 1918 Vähä liittyi Tuprovan työväentalolla perustettuun punakaartin osastoon, josta pian tuli osa Pietarin suomalaiseen punakaartiin. Hänet siirrettiin kaartin 1. komppaniaan, joka 27. tammikuuta lähti Suomeen niin sanotun suuren asejunan matkassa. Asekuljetusta saattaessaan hän osallistui Kämärän taisteluun ja toimi myöhemmin tykistön lähettinä Vilppulan rintamalla. Perääntymisvaiheessa maaliskuun loppupuolella Vähän komppania onnistui Tampereen seudulla välttämään valkoisten saartorenkaaseen jäämisen ja perääntyi lopulta itään Karjalankannakselle saakka. Viipurin taistelun jälkeen osasto siirtyi Rajajoen ylitse Neuvosto-Venäjän puolelle.
Elämä > Venäjän sisällissodassa ja punaupseerina

Pietarissa Vähä liittyi puna-armeijaan ja osallistui myöhemmin Venäjän sisällissodan taisteluihin eri puolilla maata. Kesällä 1919 hän palveli erillisen kansainvälisen ratsuväkipataljoonan ratsumiehenä Siperiassa, josta Vähä lähetettiin elokuussa ratsuväen upseerikursseille Pietariin, jossa hän myös liittyi Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäseneksi helmikuussa 1920. Ratsuväkikoulun sijaan Vähä kuitenkin päätti suorittaa jalkaväen punaupseerikurssin Pietarin kansainvälisessä punaupseerikoulussa, josta hän valmistui 1923. Toivo Vähän viidestä veljestä myös neljä muuta suoritti punaupseerikurssin.
Kurssiaikanaan Vähä osallistui syyskuussa 1920 Kuusisen klubin murhien epäiltyjen pidätyksiin, Kronstadtin kapinan kukistamiseen kevättalvella 1921 sekä Itä-Karjalan kansannousun kukistamiseen talvella 1922. Tammikuussa 1922 käydyn Kiimasjärven retken yhteydessä Vähä surmasi Toivo Antikaisen käskystä puukolla kolme vangiksi saatua suomalaista heimosotilasta, kun heitä ei voitu ottaa hiihtokomppanian mukaan. Yksi surmatuista oli suojeluskuntalainen Antti Marjoniemi, jonka murhasta Antikainen sai Suomessa elinkautisen vankeusrangaistuksen vuonna 1935.
Punaupseerikoulusta valmistumisensa jälkeen Vähä komennettiin NKVD:n palvelukseen. Maaliskuusta 1923 lähtien hän toimi Karjalan kannaksella sijainneen raja-aseman päällikkönä, vuosina 1924–1925 salaisen poliisin GPU:n aluehallinnossa Leningradissa sekä palveli vuonna 1925 vielä lyhyen aikaa raja-asemalla Siestarjoella. Hän ehti myös avioitumaan suomalaissyntyisen Sannin kanssa ja hieman myöhemmin pariskunnalle syntyi tytär.
Elämä > Operaatio Trusti

Vuonna 1924 Neuvosto-Venäjän salainen poliisi Tšeka värväsi Vähän Operaatio Trustin palvelukseen. Sen johdossa oli Leningradin Tšhekan päällikkönä toiminut puolalainen vallankumouksellinen Stanislaw Messing. Kyseessä oli kolme vuotta aikaisemmin käynnistetty operaatio, jonka tarkoituksena oli harhauttaa venäläisiä vastavallankumouksellisia ja länsimaisia tiedustelupalveluja. Vähä hoiti Rajajoella (Siestarjoki) sijainnutta salaista rajanylityspaikkaa eli ikkunaa. Hän esitti venäläistä rajavartijaa, joka oli rahasta valmis avustamaan bolševikkien vastustajia ja kuljettamaan heitä joen ylitse Neuvostoliiton puolelle. Suomen armeijan tiedustelusta vastannut yleisesikunta piti Vähää luotettavana, koska sen palveluksessa ollut agentti oli värvännyt hänet pitäessään Vähää tavallisena neuvostoliittolaisena rajavartijana. Aluksi Vähän kautta kulki salakuljetettua tavaraa, mutta pian hän alkoi järjestämään rajanylityksiä vastavallankumouksellisille, emigranteille, brittiagenteille sekä yleisesikunnan tiedustelijoille.
Tunnetuin rajanylitys tapahtui syyskuussa 1925, jolloin brittivakooja Sidney Reilly onnistuttiin houkuttelemaan Neuvostoliiton puolelle. Reitin toimivuus oli tarkistettu vain muutamaa päivää aikaisemmin, kun vastavallankumouksellisen kenraalin Aleksandr Kutepovin kuriiri oli kulkenut rajan yli ja todennut Vähän luotettavaksi. Hän avusti Reillyn Neuvostoliiton puolelle Valkeasaaren Alakylän lähistöllä ja saattoi hänet Parkalan rautatieasemalle, jossa Reilly kuitenkin pidätettiin. Hänet teloitettiin myöhemmin marraskuussa. Vähä puolestaan palkittiin Reillyn kiinniotosta Punaisen lipun kunniamerkillä.
Välttääkseen operaationsa paljastumisen Tšeka päätti lavastaa Vähän kuoleman. Hänelle annettiin uusi henkilöllisyys ja Leningradissa laskettiin liikkeelle huhu, jonka mukaan Vähä oli ammuttu petturina. Häntä pidettiin aluksi Hotelli Europeiskajassa ja kuljetettiin sen jälkeen salaa junalla Leningradista Moskovaan. Vuosina 1925–1928 Vähä opiskeli rajavartiokorkeakoulussa nimellä Ivan Petrov, kunnes hänet tunnistettiin. Vähä siirrettiin Kiinan vastaiselle rajalle Argunjoelle, jossa hän 1929 osallistui Kiinan kanssa käydyn rajavälikohtauksen taisteluihin.
Elämä > Stalinin vainot ja toinen maailmansota

Vuosina 1934–1937 Vähä palveli aluksi Mustallamerellä ja myöhemmin Valko-Venäjän rajajoukoissa. Vähä oli salannut oikean henkilöllisyytensä ja aikaisemman elämänsä kaikilta. Hän oli jopa jättänyt perheensä ja mennyt uudelleen naimisiin. Pariskunnalle syntyi tyttö, joka Vähän ensimmäisen lapsen tavoin sai nimekseen Lilija. Stalinin vainojen aikana rajavartijan suomalainen aksentti alkoi herättää huomiota ja lopulta Vähän oikea henkilöllisyys tuli ilmiannon vuoksi julki. Helmikuussa 1938 Vähä vangittiin KGB:n vieraisiin kansallisuuksiin kohdistaman puhdistuksen yhteydessä. Suomalaisuuden lisäksi epäilyjä aiheutti Vähän kuuluminen marsalkka Mihail Tuhatševskin maanpetosyytteiden yhteydessä teloitetun armeijankomentaja I. P. Uborevitshin lähipiiriin. Vähä tuomittiin kansanvihollisena kuolemaan ja hän odotti Minskissä tutkintavankilassa teloitustaan lähes vuoden ajan. Vankeusaikanaan Vähä kirjoitti Stalinille, ryhtyi nälkälakkoon ja yritti jopa itsemurhaa. Marraskuussa 1939 hänet yllättäen luvattiin vapauttaa, mikäli Vähä suostuisi vapaaehtoisena liittymään Terijoen hallituksen armeijaksi perustettuun Suomen kansanarmeijaan. Myöhemmin Vähä itse arveli omanneensa korkeassa asemassa olleen vaikutusvaltaisen salaisen auttajan, mutta toisaalta pätevistä upseereista oli Stalinin puhdistusten jälkeen huutava pula, ja sodan lähestyessä heitä jouduttiin haalimaan jopa vankileireiltä.
Suomen kansanarmeijassa Vähä palveli talvisodan alussa tiedusteluosaston päällikkönä Terijoella ja vuodenvaihteen 1940 jälkeen hiihtorykmentin komentajana. Talvisodan päätyttyä Vähä toimi puna-armeijan 71. divisioonaan kuuluneen jalkaväkirykmentti 126:n komentajana. Pääasiassa karjalaisista, inkeriläisistä ja suomalaisista koostuneen rykmentin esikuntapäällikkönä toimi Valter Valli. Natsi-Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 Vähä siirrettiin ensin reservinä olleen jalkaväkirykmentti 143:n komentajaksi ja sieltä edelleen lounaisrintamalle jalkaväkirykmentti 936:n komentajaksi. Syyskuussa Vähä haavoittui vakavasti Staraja Russan lähistöllä. Toipumisensa jälkeen hän toimi Uralilla sijaitsevan Zlatoustin jalkaväkikoulun päällikkönä tammikuuhun 1946 saakka.
Elämä > Viimeiset vuodet

Everstiksi ylennetty Vähä palveli toisen maailmansodan jälkeen vielä turvallisuuspoliisin palveluksessa Kaliningradissa, kunnes erosi ja ryhtyi Ukrainassa Žytomyrin alueella toimineen viinatehtaan johtajaksi. Operaatio Trusti tuli lopulta julkisuuteen Neuvostoliitossa vuonna 1964. Siitä kirjoitettujen lehtijuttujen yhteydessä mainittiin myös Vähän nimi ja samalla hänen molemmat perheensä saivat totuuden selville. Vähä jäi eläkkeelle vuonna 1967 ja muutti Petroskoihin, missä hän ryhtyi kirjoittamaan muistelmiaan. Omaelämäkerta julkaistiin vuonna 1970 ja käännettiin neljä vuotta myöhemmin myös suomeksi nimellä Suomalaiset punikit. Lisäksi Vähä kirjoitti kolme muuta muistelmateosta muun muassa Operaatio Trustista. Hänen tuotantonsa käsittää myös muutaman novellin, jotka julkaistiin Punalippu-lehdessä. Vuonna 1990 toimittaja Oleg Tihonov julkaisi Vähästä kertovan dokumenttiromaanin Silminnäkijä.
Toivo Vähä kuoli vuonna 1984. Hänen haudallaan Petroskoissa on KGB:n pystyttämä muistomerkki. Vuonna 2001 Petroskoissa järjestettiin suuret juhlat kun Vähän syntymästä tuli kuluneeksi 100-vuotta jossa puhujina oli muun muassa nykyinen Venäjän turvallisuusneuvoston sihteeri Nikolai Patrušev joka  johti uransa alkuvaiheessa Karjalan turvallisuuspalvelua ja myöhemmin Venäjän turvallisuuspalvelu FSB:tä.
Kunniamerkit

Leninin kunniamerkki
Punaisen Lipun kunniamerkki (kolmesti)
Lokakuun Vallankumouksen kunniamerkki
Punaisen Tähden kunniamerkki
Kansojen ystävyyden kunniamerkki
Teokset

Suomalaiset punikit (Petroskoi : Karjala-kustantamo, 1970)
Trust-operaatio (1973)
Murrosvuosina (1978)
Minun rajani (1981)
Kirjallisuutta

Rislakki, Jukka: Saatan kuolla jo rajalla: Suomen ja Neuvostoliiton vakoilusodan hahmoja.  Jyväskylä:  Docendo, 2021.  ISBN 978-952-291-995-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Vasco da Gama -luokka

| Vasco da Gama -luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  2 920 t (standardi) 3 200 t (kuormattu)
Pituus:  115,9 ja 142 m
Leveys:  14,8 m
Syväys:  6,2 m
Koneteho:  2-akselinen CODOG 2 × MTU 20V 956 TB92 -dieselmoottoria, á 8,14 MW 2 × GE LM2500 -kaasuturbiinia, á 38 MW
Nopeus:  kaasuturbiinit: 32 solmua dieselmoottorit (yksin): 20 solmua
Miehistöä:  180
Aseistus
Meritorjunta:  1 × 100 mm Mle 1968 CADAM -tykki 6 × 12,75" Mk32 torpedoputkea 2 × Mk141 neljän ohjuksen laukaisualustaa (8 × RGM-84 Harpoon -merimaaliohjusta) 2 × Super Lynx Mk.95 -helikopteria
Ilmatorjunta:  1 × Phalanx CIWS 1 × Mk21 ohjusten laukaisualusta (8 × RIM-7 Sea Sparrow -ilmatorjuntaohjusta)
Vasco da Gama -luokka on Portugalin laivaston kolmen aluksen muodostama fregattiluokka, jonka alukset pohjautuvat saksalaiseen MEKO 200 -sarjaan.
Alukset

Portugalin hallitus hyväksyi suunnitelman alusten hankinnasta vuonna 1985.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelukseen | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vasco da Gama | Blohm+Voss, Hampuri | 2. helmikuuta 1989 | 26. kesäkuuta 1989 | 20. marraskuuta 1990 | palveluksessa 2014 |
| Álvares Cabral | HDW, Kiel | 2. kesäkuuta 1989 | 2. toukokuuta 1990 | 18. tammikuuta 1991 | palveluksessa 2014 |
| Corte-Real | HDW, Kiel | 20. lokakuuta 1989 | 2. toukokuuta 1990 | 22. marraskuuta 1990 | palveluksessa 2014 |
Varsinaiset hiiret ja rotat

| Varsinaiset hiiret ja rotat |
| --- | --- |
 Pikkumetsähiiri (Apodemus sylvaticus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Rottaeläimet Muridae
Alaheimo::  Varsinaiset rotat ja hiiret Murinae  Illiger, 1815
Synonyymit
 Vesirotat (Hydromyinae) 
Katso myös
   Varsinaiset hiiret ja rotat Wikispeciesissä   Varsinaiset hiiret ja rotat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Varsinaiset hiiret ja rotat tai hiiret ja rotat (Murinae) on jyrsijöiden alaheimo, johon kuuluu ainakin 519 lajia. Niiden taksonomia on toistaiseksi huonosti tunnettu.
Murinae-alaheimoon luetaan nykyisin myös Australiassa, Uudessa-Guineassa ja Filippiineillä elävät rotta- ja hiirilajit, jotka aiemmin luokiteltiin omaan vesirottien alaheimoonsa (Hydromyinae).
Levinneisyys ja elinympäristö

Alaheimon jäseniä tavataan lähes kaikkialla maailmassa. Varsinaiset rotat ja hiiret ovat levinneet luontaisesti Aasiaan, Afrikkaan, Eurooppaan ja Australiaan ja ne ovat tämän lisäksi kulkeutuneet ihmisen mukana kaikkialle paitsi Etelämantereelle. Suomessa tavattavia alaheimoon kuuluvia lajeja ovat metsähiiri, peltohiiri, vaivaishiiri, kotihiiri, isorotta ja jo hävinnyt mustarotta.
Yksittäiset lajit tulevat toimeen lähes missä elinympäristössä tahansa ja varsinkin ihmisen mukana levinneet kannat ovat huomattavia haittaeläimiä. Varsinkin aiemmin eristyneissä saariekosysteemeissä hiirien ja rottien saapuminen on aiheuttanut useiden endeemisten lajien uhanalaistumista ja jopa sukupuuttoja.
Aiheesta muualla

Haaramo, Mikko: Muridae: Murinae  2008. Mikko's Phylogeny Archive.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q30266  Wikispecies: Murinae  ADW: Murinae  CoL: JXJ  EoL: 2847355  ITIS: 552328  MSW: 13001184  NCBI: 39107  Open Tree of Life: 889045  Paleobiology Database: 55675  Paleobiology Database: 55675
Vassian Kosoi

Vassian Patrikejev (ven. Вассиан Патрикеев) eli Vassian Kosoi (Вассиан Косой), maalliselta nimeltään ruhtinas Vasili Ivanovitš Patrikejev (s. 1470, k. vuosien 1531 ja 1545 välillä) oli merkittävä venäläinen kirkonmies ja poliitikko. Han oli yksi pajaripuolueen johtajista. Vuonna 1499 hän joutui hallitsija Iivana III:n epäsuosioon vastustettuaan yhdessä munkin ja raamatunkääntäjän Maksim Grekin kanssa tämän avioeroa kreikkalaisesta Sofia Palaiologosista, ja hänet suljettiin Kirillo-Belozerskin luostariin, jossa hän kuoli nopeasti.
Vassianin isä oli ruhtinas Ivan Jurjevitš, joka oli ruhtinas Juri Patrikejevitšin nuorempi poika. Kosoi tarkoittaa kierosilmäisyyttä.
Aiheesta muualla

Вассиан Косой www.rulex.ru
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat
Vaskooli

Vaskooli
Vaskooli on kullanhuuhdonnassa käytetty, laakeaa vatia muistuttava työväline. Sen valmistusmateriaalina käytetään yleensä metallia, muovia tai lasikuitua. Ennen muinoin vaskooleja tehtiin myös puusta. Vaskoolilla huuhdotaan eli vaskataan kultaa; kulta erottuu muusta maa-aineksesta veden avulla kevyempien ainesten huuhtoutuessa pois vaskoolista.
Kirjallisuutta

Partanen, Seppo J.: Kullan ja luonnon kutsu : Lapin kultamaiden opas.  WSOY: Helsinki, 1990.  ISBN 951-838-065-1
Partanen, Seppo J.; Niemelä Raimo; Perälä Osmo: Kullankaivajan opas.  Alfamer Oy, 2003.  ISBN 952-5089-95-9
Vathýs

| Vathýs Βαθύς |
| --- | --- |
 Vathýksen kylä.
 Vathýs
 Koordinaatit: 36°58′30″N, 27°1′32″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Etelä-Egean saaret
Alueyksikkö:  Kálymnos
Kunta:  Kálymnos
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  6101000004
Väkiluku (2011):  492
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vathýs (kreik. Βαθύς) eli Vathý (Βαθύ) (myös Vathís, Vathí) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kálymnoksen saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Kálymnoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen. Kylän väkiluku on 492 (vuonna 2011).
Vathýksen satamalahti.
Vathýksen kylä sijaitsee pitkän ja kapean luonnonsatamalahden pohjukassa Kálymnoksen itärannikolla, noin 11 kilometriä koilliseen Póthiasta eli Kálymnoksen kaupungista. Kylän nimi viittaa satamapaikkana toimimiseen. Vathýksestä länteen avautuu saaren suurin ja hedelmällisin laakso.
Vathýksen laakso on ollut asuttu jo varhain, ja sieltä on tehty löytöjä neoliittiselta kaudelta ja antiikin ajalta. Sitä on ehdotettu myös yhdeksi Kalymnan poliksen kaupunkikeskuksen paikaksi.