stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ahjärvi

Ahjärvi oli kylä Kivennavan pitäjässä Karjalankannaksella. Suomalaisasutusta ei ole jäljellä, kylä tuhoutui jo sotien aikana. Ahjärvi oli jakautunut kolmeen erilliseen ryhmään: Ahjärveen, Ylijärveen ja Metsäkylään. Kivennavan järvistä kuusi oli Ahjärven kylässä. Pahajärvi, Tahoslampi, Mottilanjärvi, Saarijärvi, Kuijärvi ja kylälle nimensä antanut Ahjärvi. Lisäksi oli muutamia lampia.
Ahjärvi oli Kivennavan pitäjän isoimpia kyliä, asukkaita ennen talvisotaa noin 500 ja taloja 95. Jo 1500- ja 1600-luvuilla siellä oli välillä 30–50 tilaa, välillä kylä autioitui kokonaan. Keskeinen sijainti sotateiden varrella oli tuolloin myös vaarallinen asuinpaikka. Ahjärvi lukuisien mäkien ja seitsemän pienen järven johdosta oli silti houkutteleva asuinsija aina uusille kaskiviljelijöille.
Ahjärvi houkutteli runsaasti venäläisiä huvila-asukkaita autonomian aikana, Suomen itsenäistyttyä huvilat tyhjenivät ja rapistuivat.
Nykyinen Ahjärvi eli Olšaniki (Ольшаники) sijaitsee Kivennavan (Pervomaiskoje Первомайское) kirkonkylän pohjoispuolella Rautuun johtavan tien varrella. Olšanikissa on paljon kesämökkikyliä ja lisää rakennetaan. Kylässä on 500 asukasta, kansakoulu ja kauppa. Alueella on myös iso hotelli Olšaniki Ahjärven länsirannalla.
Aiheesta muualla

https://www.ahjarvelaiset.fi/(Arkistoitu+–+Internet+Archive)
VirtuaaliKivennapa
Kivennavan kylät
Ahjärvi • Hartonen • Hiirelä • Holttila • Ikola • Jalkala • Joutselkä • Jäppinen • Kanala • Karvala • Kaukolempiälä • Kauksamo • Kekrola • Kivennavan kirkonkylä • Kontu • Korpikylä • Kotselkä • Lavola • Liikola • Lintula • Lipola • Miettilä • Multala • Mustapohja • Pamppala • Patrikki • Pihlainen • Polviselkä • Raivola • Rantakylä • Rasala • Riihisyrjä • Riihiö • Rontu • Räikylä • Saarenmaa • Seppälä • Siiranmäki • Soppikylä • Suurselkälä (Suurselkä) • Tammiselkä • Tirttula • Tonteri • Uupune • Vaittila • Vanhakylä • Vehmainen • Voipiala • Vuottaa • Ylentelä
AGM-78 Standard ARM

| AGM-78 Standard |
| --- | --- |
 AGM-78 Standard-ohjus museoituna Yhdysvalloissa.
Tyyppi:  tutkaan hakeutuva ohjus
Valmistushistoria
Valmistaja:  General Dynamics
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Valmistusvuodet:  1967 - 1976
Käyttöönotto:  1967-1968
Ohjus
Massa:  620 kg
Räjähdysaineen massa:  97 kg taistelukärki
Huippunopeus:  2.0 Mach
Kantomatka:  90 km
Maalinhaku:  passiivinen tutkahaku (maa- eli pintatutkiin)
Moottori:  Kiinteän polttoaineen rakettimoottori
Mitat
Pituus:  4,57 m
Halkaisija:  34,3 cm
Kärkiväli:  108 cm
Käyttäjämaat:   Yhdysvallat   Israel
General Dynamics AGM-78 Standard (myös STARM tai Standard ARM) on yhdysvaltalainen, ilmasta-maahan (AGM, air-to-ground) laukaistava, tutkaan hakeutuva ohjus. Ohjuksen pääkäyttäjiä olivat Yhdysvaltain ilmavoimat sekä Yhdysvaltain laivaston ilmavoimat.
F-105G lähtökiidossa Koratin tukikohdassa vuonna 1971. Raskaan rynnäkkökoneen alla muun ohella AGM-78 Standard -ohjuksia.
Historia

AGM-78 kehitettiin RIM-66 Standard -tyypin ilmatorjuntaohjuksesta, jota käytti Yhdysvaltain laivasto. Ennen AGM-78 kehitettiin AGM-45 Shrike, joka ei kuitenkaan pystynyt kaikkeen tarvittavaan, joten 1960-luvun lopulla General Dynamics sai tehtäväkseen suunnitella paremmilla ominaisuuksilla ja isommalla taistelukärjellä varustetun ohjuksen.
Asetyyppi otettiin palveluskäyttöön vuosina 1967 - 1968, eli Vietnamin sodan alkaessa eskaloitua. Ase voitiin laukaista F-4 Phantom II, F-105 Thunderchief eli Wild Weasel -tyyppisistä taistelukoneista sekä näiden lisäksi A-6 Intruderista. Ohjuksesta valmistettiin myöhemmin muita versioita mm. koulutusversio ATM-78, kehittyneempi AGM-78B, halvempi AGM-78C ja uuden moottorin omannut AGM-78D.
Ohjusta käyttivät yksinomaan Israel ja USA, joka käytti ohjusta myös Vietnamin sodassa. AGM-78:n käyttö päättyi vuonna 1988, kun AGM-88 HARM korvasi sen.
Kirjallisuutta

Coonts, Stephen: Paholaislentäjät, 1987. Alkuteos englanniksi, 1986: Flight of the Intruder. Suom. Nummi, Ilari. Kirjan kustantaminen: Kauppiaitten Kustannus Oy. Painettu Jyväskylässä 1987 Gummeruksen kirjapainossa. ISBN 951-635-664-8
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:AGM-78 Standard ARM
Käännös suomeksi
Antti Isotalo (jääkäri)

| Antti Isotalo |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. tammikuuta 1895 Alahärmä
Kuollut: 17. maaliskuuta 1964 (69 vuotta) Seinäjoki
Ammatti:  maanviljelijä
Jääkäri
Liittymispäivämäärä:  20. lokakuuta 1915
Komppania:  1. komppania
Taistelut jääkäriaikana:  Asemasota Misajoella
Korkein arvo jääkäriaikana:  hilfsgruppenführer
Palasi Suomeen:  25. helmikuuta 1918
Arvo Suomeen tultaessa:  varavääpeli
Korkein sotilasarvo:  luutnantti
Antti Isotalo (13. tammikuuta 1895 Alahärmä – 17. maaliskuuta 1964 Seinäjoki) oli suomalainen jääkäriluutnantti, maanviljelijä ja kuuluisan puukkojunkkarin Antti Isotalon pojanpoika. Hän palveli ensimmäisen maailmansodan itärintamalla ja Suomen sisällissodassa Tampereella. Paremmin hänet muistetaan jääkärivärvärinä ja heimosotien komentajana.
Työskenneltyään muutaman vuoden Australiassa 1920-luvulla Isotalo palasi Suomeen ja oli Lapuan liikkeen ja IKL:n aktiivi. Hän osallistui Mäntsälän kapinaan, minkä jälkeen hän työskenteli Alkon piiritarkastajana. Isotalo oli ehdolla eduskuntaan vuosina 1930 ja 1936. Suurimman osan talvisodasta hän vietti komendanttina kotirintamalla, jatkosodassa hän palveli Neuvosto-Karjalassa ja sotien jälkeen hän toimi Seinäjoen Alkon paikallisjohtajana 13 vuotta. IKL:n lakkauttamisen jälkeen hän oli oman ilmoituksensa mukaan puolueeton antikommunisti. "Kuularuiskulaulu" kuvaa Isotalon mainetta heimosotien aikaan.
Varhaiselämä ja perhe

Isotalo syntyi Alahärmässä maanviljelijä Juho Isotalon ja Adolfiina Ekolan pojaksi. Hän oli kahdeksanlapsisen sisarussarjan kolmas, mutta vanhin synnytyksestä eloonjäänyt. Hän kävi kansakoulun ja sen jatkokoulun lisäksi neliviikkoisen maanviljelyskurssin. Isotalon nuoruus kului maanviljelijänä. Hän joutui ottamaan kotitilansa isännyyden jo 13-vuotiaana, velallisen puukotettua hänen isänsä kuoliaaksi vuonna 1908.
Isotalon isoisä, puukkojunkkari Antti Isotalo ehti opastaa nuorta isäntää kolme vuotta ennen kuin kuoli itsekin kesken heinänteon vuonna 1911. Toisin kuin isänsä ja isoisänsä, nuorempi Antti Isotalo ei missään vaiheessa ajautunut puukkojunkkariksi, vaan osallistui maatöiden ohella nuorisoseuratoimintaan ja oli muun muassa rakentamassa kotikyläänsä urheilukenttää. Hänet vihittiin avioliittoon Hilma Ritalan kanssa vuonna 1923. Heille syntyi kolme poikaa ja tytär.
Suomen sisällissota

Isotalo saapui jääkärien pääjoukon mukana Vaasaan 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin valkoisten joukkueenjohtajaksi ja hän osallistui Tampereen taisteluun, missä haavoittui vasempaan reiteensä Kalevankankaalla ”verisenä kiirastorstaina” 28. maaliskuuta eikä enää kyennyt jatkamaan palvelustaan.
Toinen maailmansota

Talvisotaan Isotalo ei osallistunut vatsahaavan vuoksi, paitsi kotirintamalla Seinäjoen varuskunnan komendanttina. Sodan lopulla hän toimi hetken aikaa jääkäritoverinsa everstiluutnantti Matti Laurilan rykmentin esikunnassa. Jatkosodassa hän oli luutnanttina Neuvostoliiton Karjalassa yhdysupseerina heimosotureista kootussa Osasto K:ssa ja myöhemmin Suomen asettaman miehityshallinnon aluepäällikkönä Oulangassa. Kesäkuussa 1942 Isotalo ”kotiutettiin iän perusteella” 47-vuotiaana.
Sodan jälkeen

Isotalo toimi Oy Alkoholiliike Ab:n Seinäjoen paikallisjohtajana vuosina 1945–1958. Hän kuoli 17. maaliskuuta 1964 Seinäjoella.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer syksyllä 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 7. helmikuuta 1918 |      |  Vapaudenristi 4. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Suomen Leijonan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Vapaudenristi I/3 lk. |
Aiheesta muualla

Isontalon Antin paosta palovero Pietarsaarelle, Hakkapeliitta, 02.01.1934, nro 1, s. 31, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Jääkäreitä räjäytyskomennuksella itärintamalla, etuoikealla saksalainen kouluttaja luutnantti Albert Mellis
Itsepalvelu

Itsepalvelu on kaupan ja muiden palvelualojen järjestelmä, jossa asiakas huolehtii monista asiointitapahtumaan liittyvistä palvelutehtävistä omatoimisesti itse asiakaspalveluun erikoistuneen henkilöstön sijaan. Parhaimmillaan itsepalvelu sekä parantaa palvelun saatavuutta ja käytettävyyttä että vähentää palvelusta aiheutuvia kustannuksia.
Itsepalvelu alkoi nopeasti yleistyä 1900-luvun jälkipuoliskolla korkean palkkatason maissa. Kehitys alkoi näkyvimmin elintarvikkeiden vähittäiskaupan muuttumisella myyntitiskin yli tapahtuvasta henkilökohtaisesta palvelusta valintamyymälöiden henkilöstökuluja vähentäväksi ja ostamista nopeuttavaksi itsepalveluksi. Muita varhaisia esimerkkejä itsepalvelusta ovat ravintoloiden noutopöydät, kolikoilla toimivat myyntiautomaatit ja itsepalvelupesulat, käteisnostoja mahdollistavat pankkiautomaatit, autojen itsepalvelutankkaus sekä huonekalukaupassa yleistyneet itse koottavat kalusteet.
Itsepalvelua ovat lisänneet ja helpottaneet erilaiset tietotekniset keksinnöt kuten automatisoidut puhelinpalvelut, maksukortit ja vuosituhannen vaihteesta alkaen nopeasti kehittynyt verkkokauppa ja muu sähköinen asiointi internetin yli. Viimeisimpänä kehitysvaiheena itsepalvelua ovat helpottaneet mukana kuljetettavat älypuhelimet erilaisine palvelusovelluksineen. Näitä ovat muun muassa sähköiset matka- ja pääsyliput sekä ajoneuvon sijainnin GPS-järjestelmän avulla tunnistavat pysäköintimaksusovellukset.
Kaupankäynnin lisäksi itsepalvelua sovelletaan yhä enemmän myös julkisten palvelujen tarjonnassa. Suomalaisia esimerkkejä ovat verkon kautta tehtävä veroilmoitus, omatoimikirjastot lainaus- ja palautusautomaatteineen, Omakannan kaltaiset terveydenhoitosovellukset sekä sähköinen asiointi muun muassa Kelan, poliisin ja muiden viranomaisten kanssa.
Itsepalveluun suhtautuminen

Kritiikkiä lisääntyvä itsepalvelu saa muun muassa sähköisten järjestelmien vaikeasti ymmärrettävistä käyttöliittymistä, inhimillisen kontaktin puutteesta, avun ja vastuuhenkilöiden löytymisestä ongelmatilanteissa ja siitä, ettei ikääntyvä väestö pysy nopeasti muuttuvan tietotekniikan perässä. Sekä itsepalvelujärjestelmien että muiden asiakaspalvelutapojen kehittämiseen erityisesti asiakaskokemusten näkökulmasta keskittyy uusi suunnitteluala nimeltään palvelumuotoilu.
Suomi alkoi muuttua itsepalvelua suosivaksi yhteiskunnaksi 1960-luvulta alkaen, ja kehitys on ollut kansainvälisesti verrattuna nopeaa. Syinä tähän pidetään 1970-luvulta alkaen nopeasti kohonneita työvoimakustannuksia sekä suomalaisten kansanluonnetta ja tasa-arvoihannetta, joihin ei kovin hyvin sovi palveltavana oleminen vaan pikemminkin hiljainen itse tekeminen muita ihmisiä vaivaamatta. Kansatieteilijä Jussi Lehtonen näkee asiakaspalvelun tekevän kuitenkin paluuta itsepalvelun sijalle: esimerkiksi kahviloiden astioidenpalautus ja vähittäiskauppojen itsepalvelukassat saavat kritiikkiä, ja suomalaisilla huoltamoilla on alettu taas kokeilla palveluhenkilön käyttöä mittarikentällä vaihtoehtona omatoimitankkaukselle.
Itsepalvelun historiaa

Entisaikoina omatoiminen tekeminen oli monissa asioissa jopa ainoa vaihtoehto tarjonnan tai varojen puutteessa, esimerkkinä maatiloilla itse tehdyt tarvekalut ja talonpoikaishuonekalut tai itse ommellut vaatteet. Teollistumisen ja muun teknisen kehityksen sekä väestön vaurastumisen myötä alettiin käyttää ammattimaisten käsityöläisten, kuten seppien ja räätälien palveluja ja sitten teollisesti valmistettuja tuotteita, kuten rautakauppatavaroita ja valmisvaatteita.
Monet tekniset keksinnötkin olivat alkuvaiheessa työvoimavaltaisia palveluja. Puhelinkeskuksina toimivat alun perin johtoja käsin yhdistelevät keskuksenhoitajat, kunnes kehitettiin automaattiset puhelinkeskukset ja puhelinta saattoi käyttää omatoimisesti. Varhaisia hissejä ajoi hissityttö tai -poika, kunnes koneistot automatisoitiin helpoin napinpainalluksin toimiviksi.
Myös vähittäiskauppa oli 1900-luvun puoleenväliin asti työvoimavaltaista toimintaa, jossa myyjä palveli tiskin yli yhtä asiakasta kerrallaan. Irtotavarat punnittiin tai laskettiin ja pakattiin, kahvi jauhettiin kullekin asiakkaalle erikseen. Suomen kaupunkien maitokaupoissa irtomaitoa myytiin asiakkaan omaan astiaan ja irtovoita vuoltiin puulastalla haluttu määrä voipaperin sisään. Tuote- ja asiakasmäärien kasvaessa alettiin miettiä tehokkaampia tapoja kaupankäyntiin, ja vuonna 1917 yhdysvaltalainen Clarence Saunders sai patentin itsepalvelumyymälän idealle. Yksi olennaisista keksinnöistä vähittäiskaupan itsepalvelun mahdollistumiseen olivat valmiiksi pakatut tuotteet, jotka saattoivat lähteä asiakkaan matkaan sellaisenaan kunhan ne oli maksettu kassalla. Kassatyön tehostamisessa tärkeimpiä keksintöjä olivat tuotepakkauksiin painettavat viivakoodit (Euroopassa EAN) ja niitä lukevat kassakoneet, jolloin tuotteiden hintoja ei tarvinnut merkitä joka pakkaukseen tai opetella muistamaan ulkoa.
Eräät työvoimatoimistot aloittivat Suomen 1990-luvun alun laman aiheuttamassa asiakasruuhkassa itsepalveluksi kutsutun kokeilun, jossa työttömyysturvaan liittyviä hakemuksia saattoi jättää paperilomakkeilla toimistoon myös tapaamatta virkailijaa. Samoihin aikoihin internet alkoi yleistyä ja jotkut palvelut siirtyä verkkoon alkuun kokeiluluontoisesti, ja 1990-luvun loppupuolella alkoi tulla ensimmäisiä verkkokauppoja, joiden maksuliikenteen turvallisuutta vielä laajasti epäiltiin.
Kirjallisuutta

Eriksson, K. & Tuorila, H. (2014). ”Suomalainen itsepalvelukulttuuri historiallisesta näkökulmasta.” Historiallinen aikakauskirja, 3, 311-322.
Agricolankatu

Agricolankatu Itäisen papinkadun suunnasta. Vasemmalla Helsingin keskuspelastusaseman torni. Oikealla Karhupuisto.
Agricolankatu (ruots. Agricolagatan) on asuin- ja liikekatu Helsingissä Kallion kaupunginosassa. Katu nimettiin vuonna 1901 uskonpuhdistaja Mikael Agricolan mukaan.
Profiili ja arkkitehtuuri

Agricolankadun linja on lähes suora ja sen pituus on runsas kolmanneskilometri. Katu on itä–länsisuuntainen. Sen poikkikadut idästä alkaen ovat
Pengerkatu
Porthaninkatu / Torkkelinkatu
Fleminginkatu
Viides linja / Kaarlenkatu
Itäinen papinkatu
Itäisimmässä osassaan Agricolankatu on pengerretty kahdelle eri korkeustasolle. Porthaninkadun ja Viidennen linjan välissä Agricolankatu rajoittuu eteläosaltaan kahteen pieneen puistoon: Matti Heleniuksen puistoon ja Karhupuistoon. Lännessä Agricolankadun linja jatkuu lyhyen matkaa Itäisenä papinkatuna, joka päättyy Neljänteen linjaan. Matti Heleniuksen puiston kohdalla Agricolankatu on päällystetty nupukivin, muutoin katu on sekä jalkakäytäviensä että autokaistojensa osalta asfalttipäällysteinen.
Agricolankadun rakennuskanta on suurelta osin 1910–1930-luvuilta. Vanhin talo on Ihantola muhkeine torneineen Agricolankadun, Viidennen linjan ja Itäisen papinkadun kulmassa. Ihantolan piirsi O. E. Koskinen ja se valmistui 1907. Kaupunkikuvallisesti Ihantola kuuluu Viidennen linjan kulttuurihistoriallisesti arvokkaaseen talorivistöön. Agricolankatu 9, 11 ja 13 kadun pohjoislaidalla valmistuivat 1910-luvun alussa. 1900-luvun alussa niiden tienoilla oli maalaistalo, josta Neljännen linjan asukkaat ostivat tinkimaitoa. Karhupuiston kohdalla sijaitsi niin ikään maalaistupa. Agricolankadun itäpäässä on 1930-luvun nousukauden aikana rakennettuja ilmeeltään pelkistettyjä asuinkerrostaloja. Porthaninkadun ja Agricolankadun kulmassa sijaitseva Lauri Tolosen piirtämä kerrostalo oli Helsingin ensimmäinen kokonaan sähköistetty vuokratalo.
Agricolankadun ja Torkkelinkadun kulmassa sijaitseva suurikokoinen koulurakennus on Yrjö Sadeniemen käsialaa ja se valmistui 1929. Kadun länsipäässä sijaitseva Helsingin keskuspelastusasema rakennettiin kolmessa vaiheessa: ensimmäinen vaihe on vuodelta 1914, muutos- ja lisärakennus valmistui 1933 ja uusin osa vuonna 1978. Kortteli oli määrätty Kallion paloaseman paikaksi jo 1903, mutta tuolloin sitä ympäröiviä katuja ei vielä ollut rakennettu. Lännen suunnassa Agricolankadun arkkitehtonista ilmettä hallitsee Kallion kirkko 65-metrisine torneineen.
Agricolankatuun temaattisesti liittyvä Agricolankuja sijaitsee Torkkelinkadun ja Fleminginkadun välissä Agricolankadun pohjoispuolella.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Agricolankatu Wikimedia Commonsissa
Agricolankadun jugendtaloja. Ihantolan talo äärioikealla.
Kallion kirkon torni hallitsee katunäkymää idästä katsottaessa.
Yrjö Sadeniemen suunnittelema Helsingin teollisuuskoulu (1929).
Ein deutsches Requiem

Johannes Brahms vuonna 1866.
Ein deutsches Requiem (Saksankielinen sielunmessu) opus 45 on Johannes Brahmsin säveltämä teos kuorolle, kahdelle solistille ja orkesterille sekä uruille vuosilta 1863–1869.
Teoksen luonne

Muista sielunmessuista poiketen teos ei perustu latinankieliseen tekstiin vaan saksankielisiin Martti Lutherin kääntämiin raamatunkohtiin (muutama lause on otettu myös apokryfikirjoista). Vaikka teoksen nimi on sielunmessu, se ei ole hautajaismusiikkia, vaan on se luotu enemmänkin elävien lohduksi kuin kuolleiden muistoksi. Brahms korosti teoksen inhimillistä luonnetta ja jopa vältti käyttämästä suorasti kristinuskoon viittaavia jakeita, vaikka teksti onkin Raamatusta. Tekstin nähdään heijastavan Brahmsin syvällistä raamatuntuntemusta sekä hänen henkilökohtaista uskonelämäänsä, joka tähdensi vapaamuotoista uskonnollisuutta. Teos on luonteeltaan kuoroteokseksi varsin melodinen, pitkiin teemoihin perustuva.
Teoksen historia

Brahms oli suunnitellut sielumessun säveltämistä jo kauan, ja usein arvellaan, että Robert Schumannin kuolema vuonna 1856 antoi suunnitelmalle lisäpontta. Schumann ja Brahms olivat olleet läheiset ystävät. Brahms näyttikin valmiin sielunmessunsa partituurin ensimmäiseksi Robertin leskelle Clara Schumannille, joka oli teoksesta erittäin innostunut. Teosta säveltäessään Brahms menetti myös äitinsä.
Teoksen kolme ensimmäistä osaa esitettiin joulukuussa 1867 Wienissä. Sävellys ei vielä tuolloin saavuttanut mainittavaa menestystä. Seuraavana vuonna teoksen kokonaisesitys (ilman sopraano-osuutta) pitkänäperjantaina Bremenin tuomiokirkossa seuraavana vuonna sai jo enemmän suosiota. Teoksen ensimmäisestä versiosta puuttui sopraano-osuus Ihr habt nun Traurigkeit, ja Brahms lisäsi sen vuonna 1869.  Ensimmäinen lopullisen version esitys oli 18. helmikuuta vuonna 1869 Leipzigissa. Kun teos alkoi saada lopullisena versiona suurta suosiota, se nosti Brahmsin säveltäjänä pian laajemman yleisön tietoisuuteen. Tuolloin Brahms ei ollut vielä säveltänyt ainuttakaan sinfoniaa, ja laajalle yleisölle sielunmessu oli Brahmsin ensimmäinen merkkiteos. Saksankielistä sielunmessua esitettiin ensimmäisen kymmenen vuoden aikana jo pelkästään saksankielisissä maissa yli sata kertaa, ja se kuuluu yhä musiikinhistorian suosituimpiin suuriin kuoroteoksiin. Vuonna 1869 Brahms julkaisi teoksesta myös nelikätisen pianosovituksen Lontoon-esitystä varten.
Teoksen osat

Musiikkinäytteet
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Kuoro: "Selig sind, die da Leid tragen"
Kuoro: "Denn alles Fleisch, es ist wie Gras"
Baritoni (soolo) ja kuoro: "Herr, lehre doch mich"
Kuoro: "Wie lieblich sind deine Wohnungen"
Sopraano (soolo) ja kuoro: "Ihr habt nun Traurigkeit"
Baritoni (soolo) ja kuoro: "Denn wir haben hie keine bleibende Statt"
Kuoro: "Selig sind die Toten"
Baritonisolisti esiintyy kolmannessa ja kuudennessa osassa. Sopraanosoolo on viidennessä osassa. Teos kestää noin 65–75 minuuttia.
Levytyksiä

Teoksen tunnetuin levytys, jota monet klassisen musiikin CD-oppaat yhä suosittelevat, on Otto Klempererin vuonna 1962 brittiläisen Filharmonisen kuoron ja orkesterin kanssa tekemä levytys, jossa solisteina ovat Dietrich Fischer-Dieskau ja Elisabeth Schwarzkopf.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Teoksen partituuri kokonaisuudessaan.
Isuzu

| Isuzu jidōsha kabushikigaisha いすゞ自動車株式会社 |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Pörssiyhtiö
Osake:  TYO: 7202
ISIN:  JP3137200006
Perustettu:  1916
Toimitusjohtaja:  Susumu Hosoi
Kotipaikka:   Shinagawa, Tokio, Japani
Toimiala:  Teollisuus
Tuotteet:  Hyötyajoneuvot, dieselmoottorit
Liikevaihto:   1 300 600 miljoonaa ¥ (2013)
Liikevoitto:   37 527 miljoonaa ¥ (2013)
Nettotulos:   16 303 miljoonaa ¥ (2013)
Henkilöstö:  7 371
Kotisivu:  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Isuzu 117 Coupé.
Isuzun kuorma-auto Hongkongissa 2013
Isuzu jidōsha kabushikigaisha (jap. いすゞ自動車株式会社, engl. Isuzu Motors) on japanilainen yritys, joka tunnetaan hyötyajoneuvojen ja dieselmoottoreiden valmistajana.
Isuzun pääkonttori sijaitsee Shinagawassa Tokion prefektuurissa, ja kokoamista ja valmistusta tehdään Fujisawassa, Tochigissa, Hokkaidōlla ja Thaimaassa. Vuonna 2003 yhtiö tuotti 16 miljoonaa dieselmoottoria. Moottoreita käytetään kaikkialla maailmassa.
Isuzun valmistamia henkilö-, paketti- ja kuorma-autoja markkinoitiin Suomessa 1960-luvulta 1990-luvulle. Vuosina 1965–1972 maahantuojana oli Helkama-konsernin tytäryhtiö Suomen Koneliike Oy, sittemmin Suomen General Motors Oy. Isuzun pick-up autojen maahantuojana Suomessa toimii Nordic Automotive Trading Oy, joka kuuluu osana vuonna 1997 perustettua autojen maahantuontiin erikoistunutta yritysryhmää Bassadone Automotive Nordic Oy:tä.
Historiaa > 1900-luku

Yrityksen juuret johtavat vuoteen 1916, jolloin Tōkyō Ishikawajima sōsenjo -telakka ja sähköyhtiö Tōkyō gas denki kōgyō alkoivat suunnitella yhdessä autotehdasta. Vuonna 1918 uusi tehdas aloitti teknisen yhteistyön englantilaisen Wolseley Motor Companyn kanssa, ja muutamaa vuotta myöhemmin vuonna 1922 Japanissa valmistettiin ensimmäinen Wolseley mallia A-9. Kaksi vuotta myöhemmin valmistettiin ensimmäinen CP-mallinen kuorma-auto.
Vuonna 1933 yritys yhdistyi Dat jidōshaseizō -autotehtaan kanssa. Uuden yrityksen nimeksi tuli Jidōsha kōgyō. Seuraavana vuonna se julkisti Japanin kauppa- ja teollisuusministeriön malliauton, joka sai nimekseen ”Isuzu” Isen pyhäkön lähellä kulkevan Isuzujoen mukaan. Sittemmin, vuonna 1949, koko yrityksen nimeksi vaihdettiin Isuzu.
Vuonna 1953 Isuzu alkoi valmistaa englantilaisen Rootesin avustuksella Hillman Minx -henkilöautoja.
Vuonna 1971 yritys solmi yhteistyösopimuksen yhdysvaltalaisen General Motorsin kanssa. Kahta vuotta myöhemmin he esittelivät Gemini-mallin, jota alettiin valmistaa yhteistyöllä.
Vuonna 1981 Isuzu alkoi viedä Yhdysvaltoihin raskasta kalustoa.
Vuonna 1996 yrityksen Yhdysvaltain myynti oli siihen mennessä korkeimmillaan. Pian sen jälkeen vuonna 1998 General Motors ja Isuzu perustivat DMAX-yhteisyrityksen dieselmoottoreiden valmistukseen. Seuraavana vuonna General Motors nosti omistuksensa Isuzussa 49 prosenttiin ja sai siten käytännössä yhtiössä päätäntävallan.
Historiaa > 2000-luku

2000-luvulle tultaessa Rodeo- ja Trooper-mallit alkoivat olla jo vanhoja, ja Isuzun myynti alkoikin hiipua. Vuonna 2002 Subaru osti Isuzun osuuden sen Yhdysvaltain-tehtaasta ja General Motors myi suurimman osan omista Isuzu-osakkeistaan. Kun Rodeo- ja Axiom-mallit sitten lakkautettiin vuonna 2004, ei yrityksellä ollut enää myynnissä kuin pari automallia. Tehtaan huhuttiinkin vetäytyvän markkinoilta. Vuonna 2006 Toyota osti 5,9 % Isuzun osakkeista ja nousi Isuzun kolmanneksi suurimmaksi omistajaksi. Vielä vuonna 2007 Isuzu kuitenkin palasi Suomen markkinoille Isuzu D-Max-lava-autolla.