Itävallan historia vuoteen 1815
Napoleonin sodat

Itävallan uudistusohjelma keskeytyi, kun Ranskan vallankumouksen vuonna 1789 aiheuttama kriisi syöksi Euroopan sotaan. Kokouksessa Potsdamissa vuonna 1791 Leopold II ja Preussin kuningas tuomitsivat vallankumouksellisen tilanteen Ranskassa ja julistivat sen olevan huolenaihe kaikille hallitsijoille. Julistus ei johtanut muiden väliintuloon, kuten hallitsijat olivat toivoneet, ja Itävalta ja vallankumouksellinen tasavaltalainen Ranska olivat ideologisella törmäyskurssilla. Huhtikuussa 1792 Ranskan ensimmäinen tasavalta julisti sodan Itävallalle.
Ensimmäinen vallankumoussota kesti viisi vuotta, ennen kuin liittolaistensa hylkäämä Itävalta joutui solmimaan rauhan epäedullisin ehdoin. Itävalta ryhtyi uudelleen sotaan vuonna 1799 ja 1805, mutta lyötiin nopeasti molemmilla kerroilla. Muutoin epäedullisessa rauhassa vuonna 1805 Itävalta sai korvauksina menetyksistään Saksassa ja Italiassa Salzburgin, jota oli aikaisemmin hallinnut arkkipiispa.
Ranskan ylivalta Saksassa johti siihen mahdollisuuteen, että Napoleon Bonaparte tai joku hänen kenraaleistaan valittaisiin Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisariksi. Leopoldin poika Frans II (hallitusvuodet 1792–1835) ryhtyi toimiin sukunsa keisarinaseman turvaamiseksi. Hän loi uuden, perinnöllisen keisarin aseman ja julisti itsensä vuonna 1804 Itävallan keisari Frans I:ksi. Vuonna 1806 hän luopui Pyhän Rooman keisarin arvonimestä ja hajotti Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan estääkseen Napoleonin valinnan sen keisariksi.
Vuosikymmenen loppupuolella saksalaiset Habsburgien alueet kokivat ranskalaisvastaisen nationalismin aallon. Frans luuli, että samanlaiset mielialat muuallakin saksalaisalueilla johtaisivat voittoon ja julisti sodan Ranskalle huhtikuussa 1809. Tirolissa, joka oli tuolloin Baijerin hallinnassa, Andreas Hoferin johtamat talonpojat kapinoivat ja saivat yllättäviä voittoja Napoleonin joukoista ennen kuin heidät lyötiin. Muualla Saksassa nationalistiset tunnot olivat laimeita ja Itävallan tappio pikainen. Seuranneessa rauhassa aluemenetykset olivat tuntuvia.
Tyrmäävän tappion jälkeen Frans nimitti uuden ulkoministerin, Klemens von Metternichin, joka pyrki sovittelemaan välejä Ranskaan. Hän järjesti Fransin tyttären Marie Louisen ja Napoleonin avioliiton. Napoleon oli innokas naimaan merkittävästä eurooppalaisesta kuningassuvusta ja saamaan jälkeläisen. Keväällä 1810 järjestetty avioliitto ei kuitenkaan tuonut Itävallalle välittömiä etuja.
Vuonna 1813 Napoleonin asema alkoi heiketä. Hänen Venäjän sotaretkensä epäonnistui ja Britannia saavutti voittoja Pyreneitten niemimaalla. Molemmat sodan osapuolet alkoivat lähestyä Itävaltaa tuen toivossa. Elokuussa Itävalta katkaisi liittosuhteensa Ranskaan ja julisti sodan. Huolimatta Britannian tuesta, vuosien 1814 ja 1815 sota Napoleonia vastaan kulutti Itävallan talous- ja sotilasresurssit. Itävalta jäi lopulta voittajien puolelle, mutta heikentyneessä asemassa.
Rooman provinssit nyky-Itävallan alueella roomalaisajalla
Itävallan nimi esiintyi ensimmäisen kerran tässä Otto III:n vuonna 996 antamassa asiakirjassa muodossa Ostarrîchi, kuvassa punaisella ympyröitynä.
Baijerin herttuakunta 900-luvulla
Keisari Maksimilian I perheineen 1500-luvun alussa
Kaiverrus turkkilaisten ensimmäisestä wieninpiirityksestä (1529)
Keisarinna Maria Teresia (1759)
Itävallan keisari Frans I