Al-Andalus
Al-Andalus ja suvaitsevaisuusmyytti > Eurooppalainen myytti

Kolmas taho, mistä käsin Andalusian paratiisi löydettiin, oli eurooppalainen kulttuurikritiikki, joka alkoi jo varhaisella valistuskaudella 1700-luvulla kristinuskon arvosteluna ja kehittyi 1900-luvulla jälkikolonialismin ilmapiirissä, jossa sorretut kansat alkoivat saada uutta ymmärrystä osakseen. Länsimaissa syntyi ihanne monikulttuurisesta yhteiskunnasta, jossa eri uskonnolliset ryhmät ja kansallisuudet eläisivät rauhallisesti yhdessä.
Ranskassa kardinaali  Jean-François Paul de Gondi (1613–1679) oli ensimmäinen, joka haaveili siitä, että ilman tappiota Poitiersin taistelussa vuonna 732 saraseenit olisivat herättäneet Ranskassa henkiin rakkauden tieteisiin ja taiteisiin. Ajatus arabivallan siunauksellisuudesta sai vähitellen kannatusta monilta muilta ranskalaisilta intellektuelleilta. Ranskalainen sosiologi Gustave Le Bon (1841–1931) oli ihastunut al-Andalusin islamilaiseen, rauhaa rakastavaan kulttuuriin. Ilman Poitiersin tappiota myös Eurooppa olisi saanut nauttia arabien tuomasta rauhasta ja suvaitsevaisuudesta. Ranskalainen historioitsija Marc Ferro (s. 1924) toivoi, että läpikotaisin sivilisoituneet arabit olisivat voittaneet Poitiersissa, jolloin he olisivat ottaneet johtoaseman Euroopassa villeiltä germaaneilta. Muslimeihin kohdistuva ihailu levisi myös Yhdysvaltoihin, missä historioitsija David Levering Lewis (s. 1936) pahoitteli muslimien tappiota Poitiersissa. Ilman sitä renessanssi olisi Euroopassa tullut 200 vuotta aikaisemmin ja myöhempiä uskonsotia ei olisi ollut.
Espanjalaisessa historiankirjoituksessa Espanjan identiteetti alkoi 1800-luvulla rakentua ajatukselle kansasta, joka karkotti islamilaiset valloittajat. Tällöin syntyi käsite reconquista (takaisinvalloitus), joka hieman kömpelösti yhdisti uudelleen syntyneen Espanjan muinaiseen visigoottien valtakuntaan 600-luvulla. Kirjallisuustieteilijä Americo Castro siirsi vaikutusvaltaisessa kirjassaan Espana en su historia (Christianos, moros y judios) (1948) keskustelun uusille raiteille, kun hän korosti kolmen uskonnon yhteisvaikutusta kansakunnan kehittymisessä. Hän loi tunnetun käsitteen convivencia (rinnakkaiselo). Castro ei ollut historioitsija vaan kielitieteilijä. Ajatus islamin, kristinuskon ja juutalaisuuden suvaitsevaisesta ja hedelmällisestä rinnakkaiselosta sai sen jälkeen puolustajia muistakin kielitieteilijöistä. Teoria nousi siivilleen Pohjois-Amerikassa, missä espanjan kielen professori Maria Rosa Menocal julkaisi vuonna 2002 menestyskirjan ”Ornament of the World”.  Sen arvostelut toteavat: ”Menocal näyttää meille harvinaisen hetken historiassa, jolloin muslimit, kristityt ja juutalaiset löysivät tavan elää yhdessä rauhan ja vaurauden ympäröiminä”.  Menocalin menestyksen jäljissä norjalaiset kielitieteilijät Knut Aukrust ja Dorte Skulstad todistivat samaa teoksessaan ”Spansk gullalder”.  Kirjoittajien mukaan ”kristityt, juutalaiset ja muslimit asuivat rinnakkain hedelmällisessä rinnakkainelossa”. Suomessa kielitieteilijä Jaakko Hämeen-Anttila kertoo kirjassa "Islamin miekka" (2012), miten eri uskonnot elivät Espanjassa sovussa keskenään muslimivallan alaisuudessa.
Espanjassa aluksi filologien viljelemää suvaitsevaisuusteoriaa alettiin 1980-luvulta alkaen hyödyntää sekä poliittisesti että kaupallisesti. Sen avulla Espanja pyrki rakentamaan suhteita arabimaihin, esimerkkinä Syyrian presidentin Bashar al-Assadin kutsuminen vuonna 2001 Madinat al-Zahraan kunniavieraaksi. Poliittinen ja kaupallinen hyödyntäminen on näkynyt "Les tres culturas" -motiivin käytössä puistoissa, ravintoloissa, festivaaleissa, museoissa, tavarataloissa ja muualla. Muutkin kaupungit kuin Toledo houkuttelevat turisteja "kolmen kulttuurin" teemalla, ja internetistä löytyy kymmeniä tuhansia teemaa koskevia sivuja.
Poliitikot ovat laajemminkin alkaneet hyödyntää andalusialaista suvaitsevaisuutta. Presidentti Barack Obama lausui Kairon puheessaan 2009: "Islamilla on ylpeä suvaitsevaisuuden historia. Näemme sen Andalusian ja Córdoban historiassa inkvisition aikana".  Varsinkin YK:n alajärjestö UNESCO on tuonut esiin Andalusiaa esimerkkinä siitä, miten juutalaisuus ja kristinusko kukoistivat, kun muslimit olivat vallassa.
Suomessa arabian kielen professori Jaakko Hämeen-Anttila pitää Andalusian suvaitsevaisuutta historiallisena totuutena. Hän katsoo, että reconquista ei merkinnyt vapautusta, sillä muslimeille ja juutalaisille se tiesi suvaitsevaisuuden ajan päättymistä ja uskonnollisen ahdasmielisyyden alkua. Hämeen-Anttila pitää reconquistaa barbaarisena ulkopuolisena hyökkäyksenä. Se oli kulttuurisesti alemmalla tasolla olevien ruhtinaskuntien aggressio korkeatasoisempaa ja rauhallisempaa kulttuuria vastaan. Teologian professori Heikki Räisänen kirjoitti, että "Juutalaiset eivät ole koskaan voineet kristikunnassa niin hyvin kuin 1000- ja 1100-luvun islamilaisessa Espanjassa." Todellisuudessa juuri tuolloin tapahtui esimerkiksi 5 000 juutalaisen joukkomurha Granadassa.