stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kata Dalström

Kata Dalström
Anna Maria Katarina ”Kata” Dalström, synt. Carlberg, (18. joulukuuta 1858 Emtöholm, Kalmarin lääni – 11. joulukuuta 1923) oli ruotsalainen kirjailija ja Ruotsin työläisliikkeen tunnetuimpia agitaattoreita.
Kata Dalström oli Johan Oscar Carlbergin ja Maria Augusta Carlswärdin tytär. Hän toimi muun muassa kansankouluttajana ("folkbildare"), kirjoitti kirjoja muun muassa pohjoismaisesta ja kreikkalaisesta mytologiasta, viikingeistä ja buddhismista. Hän oli myös mukana raittiusliikkeessä. Dalström toimi myös vaimakkaasti Norjan itsenäisyyshankkeen puolesta. Naisten äänioikeuteen hän ei panostanut, koska hän uskoi, että koko äänioikeusliike tulisi kärsimään, jos ajettaisiin kahta asiaa: miesten ja naisten äänioikeutta.
Alussa Dalström oli liberaali, mutta liittyi jo 1893 sosialidemokraatteihin. Kun tämä puolue hajosi, Dalström otti askeleen yhä vasemmalle ja liittyi Zeth Höglundin puolueseen. Dalström tuki bolševikkeja Venäjän vallankumouksen aikana. Vuonna 1920 hän oli Ruotsin kommunistien delegaattina Kolmannessa internationaalissa.
Kommunistisissa piireissä Kata Dalströmiä pidettiin ihmeellisenä, koska oli syvästi uskovainen. Hän ei siis ollut ateisti kuten muut. Varsinkin Ture Nerman moitti hänen yritystään liittää kristinusko sosialismiin. Loppuelämänsä Dalström kuitenkin oli teosofi.
Teokset

Nordiska gudasagor berättade för barn och ungdom (1887)
Nordiska hjältesagor för ungdom (1889)
Socialdemokrati och anarkism (1890)
Grekiska guda- och hjältesagor, berättade för ungdom (1893)
Vår fornnordiska gudasagor (1894)
Luther och de lifegne (1898)
Till arbetareklassens kvinnor! (1899)
Nordiska gudasagor berättade för barn och ungdom
Nordiska hjältesagor berättade för barn och ungdom (Första samlingen. Tredje upplagan. 1905)
Ferdinand Lassalle (1905)
Socialdemokrati och anarkism (1905)
Skolan och prästväldet (1907)
Kan en kristen vara socialdemokrat? (1907)
Leo Tolstoy som kristen samhällsreformator (1908)
Föredrag öfver partiprogrammet (1908)
Tvänne krigsförklaringar (1908)
Till arbetareklassens kvinnor! (1909)
Vargaflockens moral : ett minne från storstrejken (1910)
Socialistiska framtidskonturer (1912)
Det kristna dogmsystemet och vår tid (1914)
Blad ur de lagliga stöldernas historia (1914)
Härjartåg kors och tvärs genom Sverige (1914)
Robert Owen, utopisten och reformatorn (1917)
Den röda ungdomens kulturkamp (1917)
Arbetarklassens Ryssland (1918)
De ryska bolsjevikerna och den sociala revolutionen (1918)
Vad vill kommunismen? : ett ord till kvinnorna (1919)
Det kristna dogmsystemet och vår tid (1922)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kata Dalström Wikimedia Commonsissa
Sveriges Radion P3 Historia -podcast (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  KulturNav 
Muut:  IdRef 
Kata Dalström teoksessa Vår enighets fana Norrköpingissä.
Sävellaji

Musiikin tyylilajit
Taidemusiikki
Populaarimusiikki:
Pop | Rock | Iskelmä
Afroamerikkalainen musiikki
Kansanmusiikki
Maailmanmusiikki
Musiikinteoria
Nuottikirjoitus
Melodia
Harmonia
Tonaalisuus
Sävelasteikko
Sävellaji
Tahtilaji
Musiikkifilosofia
Musiikin vaikutukset
Musiikin historia
Musiikin tekeminen
Muusikko
Säveltäminen
Improvisointi
Soitin
Laulu
Konsertti
Äänen tallennus
Tekijänoikeus
Osa artikkelisarjaa
Sävellaji on sävelasteikkoon perustuva säveljärjestelmä, jonka perussävel eli toonika on jokin 12-sävelasteikon sävel. Tietyssä sävellajissa olevassa musiikkiteoksessa käytetään pääosin kyseiseen sävellajiin kuuluvia säveliä. Sävellajeihin perustuvaa musiikkia sanotaan tonaaliseksi vastakohtana atonaaliselle ja modaaliselle musiikille. Sävellaji voi vaihtua kesken musiikkiteoksen, mitä kutsutaan modulaatioksi tai sävellajinvaihdokseksi.
Historia

Vielä 1900-luvun alkupuolella ajateltiin finalistisesti, että 12 sävelen sävelasteikko on täydellinen asteikko, jota kohti kaikki asteikot pyrkivät. Muissa kulttuureissa esiintyneet asteikot kuten pentatoninen asteikko nähtiin vajaina tai puutteellisina. Esimerkiksi Kalevalan runomitta on nuotinnoksesta päätellen ajteltu vajaaksi G-duuriksi.
Tonaalisuuden ihannointi johtui luultavasti luonnontieteisiin liittyvän ajattelutavan vaikutuksesta. Sävellajin täydellisyyttä  selittämään fysiikalla, ihmisen fysiologialla ja psykologialla.
Sävellaji ja sävelasteikko

Sävellaji on sidottu tiettyyn perussäveleen, kun taas vastaava sävelasteikko voidaan siirtää alkamaan mistä sävelestä hyvänsä. Jos esimerkiksi C-duurissa oleva teos siirretään eli transponoidaan puhdas kvintti ylöspäin, sen sävellaji muuttuu G-duuriksi. Koska sävelten keskinäiset korkeuserot pysyvät kuitenkin samana, on käytössä edelleen sama sävelasteikko, duuriasteikko.
Duuri ja molli

Länsimaisessa musiikissa yleisimmät sävellajit ovat duuri ja molli. Molemmat perustuvat diatoniseen sävelasteikkoon, jossa on seitsemän sävelaskelta, mutta duurin ja mollin perussävel on eri kohdassa. Mollista on lisäksi käytössä eri muunnelmia. Tärkein ero mollin ja duurin välillä on toisen ja kolmannen sävelen välinen korkeusero: duurissa se on kokosävelaskelen, mollissa puolisävelaskelen suuruinen. Usein duuria kuulee luonnehdittavan "iloiseksi" ja mollia "surulliseksi" sävellajiksi. Musiikin tunnelmaan vaikuttavat tietysti monet muutkin tekijät kuin käytetty sävellaji.
Duuria ja mollia, joilla on sama perus­sävel, sanotaan muunnos­sävel­lajeiksi, esimerkiksi C-duuri ja c-molli. Duuria ja mollia, joilla on sama etumerkintä, sanotaan rinnakkais­sävel­lajeiksi, esimerkiksi C-duuri ja a-molli.
Duurisävellaji merkitään isolla kirjaimella, molli pienellä.
Duuri ja molli > Duuri

Duuriasteikon sävelten väliset korkeuserot sävelaskelissa ilmaistuina ovat perussävelestä lukien 1—1—½—1—1—1—½. Solmisaatiossa duuri alkaa tavusta do.
Duuri ja molli > Molli

Molli alkaa solmisaatiossa tavusta la, jolloin molliasteikon tavurykelmä on la–ti–do–re–mi–fa–so–la. Joskus kuulee käytettävän sellaistakin tapaa, että molli alkaa duurin tavoin dosta, mutta muutama tavu on muuttunut toisennimiseksi: mi→mo, la→lo ja ti→to. Tällöin molliasteikon tavurykelmä on: do–re–mo–fa–so–lo–to–do. Mollissa on duurin tapaan seitsemän säveltä, mutta siitä on käytössä toisistaan hieman poikkeavia muunnelmia.
Luonnollinen molli vastaa duurin tavoin diatonista asteikkoa, mutta se alkaa sen vastaavan duuriasteikon (rinnakkaissävellajin) kuudennesta sävelestä. Näin ollen siinä sävelten väliset korkeuserot ovat sävelaskelina 1—½—1—1—½—1—1.
Luonnollinen molli on tavallisimmin käytetty molliasteikko.
Harmonisen mollin seitsemäs sävel on ylennetty niin, että sävelten korkeuserot ovat 1—½—1—1—½—1½—½.
Melodisessa mollissa on asteikkoa ylöspäin mentäessä sekä kuudes että seitsemäs sävel on ylennetty, jolloin korkeuserot ovat 1—½—1—1—1—1—½. Alaspäin mentäessä näitä korotuksia ei tehdä, vaan silloin melodinen molli vastaa luonnollista mollia.
Itämaisessa mollissa neljäs ja seitsemäs sävel on ylennetty. Korkeuserot ovat 1—½—1½—½—½—1½—½. Esimerkiksi a-mollin sävelet ovat: luonnollisessa sekä alaspäisessä melodisessa mollissa a, h, c, d, e, f ja g, harmonisessa mollissa a, h, c, d, e, f ja gis sekä ylöspäisessä melodisessa mollissa a, h, c, d, e, fis ja gis sekä itämaisessa mollissa a, h, c, dis, e, f ja gis.
Jazz-mollissa kuudes ja seitsemäs on ylennetty, kuten melodisessa mollissa, mutta sillä erolla, että myös alaspäin tultaessa ne pysyvät ylennettyinä.
Etumerkintä

C-duurissa ja luonnollisessa a-mollissa käytetään vain diatonisen perusasteikon säveliä C, D, E, F, G, A ja H, jotka esimerkiksi pianolla soitetaan valkoisilla koskettimilla (elleivät muut sävelet esiinny tilapäisesti muunnesävelinä). Muissa sävellajeissa ainakin osa sävelistä on ylennetty tai alennettu, mikä nuottikirjoituksessa osoitetaan etumerkeillä, jotka sijoitetaan nuottiviivastolla jokaisen rivin alkuun. Etumerkkejä ovat ylennysmerkit, ristit ♯ ja alennusmerkit, b-merkit ♭.
Yhtenäisen nuottikirjoituksen ja selvyyden takia on sovittu, että etumerkit kirjoitetaan aina samaan järjestykseen (Ylennysten kirjoittaminen aloitetaan fisistä, alennusten kirjoittaminen aloitetaan b:stä). Nuottiviivaston edessä oleva avain määrää kiinteiden etumerkkien paikat nuottiviivastolla; esimerkiksi sävelet dis ja des kirjoitetaan diskanttiavaimella 4. viivalle, eli kvinttiä ylemmäs avaimen määrittämän g-sävelen viivasta. Etumerkkejä ei voida aina kirjoittaa samaan muotoon, esimerkiksi tenoriavaimella fis ja gis joudutaan kirjoittamaan oktaavia alemmas , jottei etumerkkejä jouduttaisi kirjoittamaan apuviivoille. Fisin voisi periaatteessa kirjoittaa viivaston päälle, mutta tällöin ylennysmerkkien muodostamasta kuviosta tulisi "kömpelön" näköinen, kun fis jäisi "orvoksi" viivaston yläosaan, kun gis, ais ja his olisivat  kaikki alempana, minkä vuoksi myös fis kirjoitetaan tenoriavaimella alas.
Etumerkintä > Ylennysmerkkiset sävellajit

Ristimerkkiset sävellajit muodostavat sarjan, jossa jokaisen sävellajin perussävel on sama kuin edellisen viides sävel eli dominantti. Jokaisessa sävellajissa on yksi ylennetty sävel enemmän kuin edellisessä. Ne ovat:
G-duuri ja e-molli: yksi risti, ylennetty sävel fis;
D-duuri ja h-molli: kaksi ristiä, ylennetyt sävelet fis ja cis;
A-duuri ja fis-molli: kolme ristiä, ylennetyt sävelet fis, cis ja gis;
E-duuri ja cis-molli: neljä ristiä, ylennetyt sävelet fis, cis, gis ja dis;
H-duuri ja gis-molli: viisi ristiä, ylennetyt sävelet fis, cis, gis, dis ja ais;
Fis-duuri ja dis-molli: kuusi ristiä, ylennetyt sävelet fis, cis, gis, dis, ais ja eis;
Cis-duuri ja ais-molli: seitsemän ristiä, kaikki sävelet ylennettyjä.
Etumerkintä > Alennusmerkkiset sävellajit

Vastaavanlaisen sarjan muodostavat myös b-merkkiset sävellajit. Tällöin kuitenkin jokaisen sävellajin perussävel on sama kuin edellisen neljäs sävel eli subdominantti. Ne ovat:
F-duuri ja d-molli: yksi , alennettu sävel b;
B-duuri ja g-molli: kaksi :tä, alennetut sävelet b ja es;
Es-duuri ja c-molli: kolme :tä, alennetut sävelet b, es ja as;
As-duuri ja f-molli: neljä :tä, alennetut sävelet b, es, as ja des;
Des-duuri ja b-molli: viisi :tä, alennetut sävelet b, es, as, des ja ges;
Ges-duuri ja es-molli: kuusi :tä, alennetut sävelet b, es, as, des, ges ja ces;
Ces-duuri ja as-molli: seitsemän :tä, kaikki sävelet alennettuja.
B tarkoittaa alennettua H:ta.
Etumerkintä > Kaksoismerkkiset sävellajit

Sarjoja voitaisiin jatkaa pidemmällekin, mutta tällöin olisi osa sävelistä jo kaksinkertaisesti ylennettävä tai alennettava; esimerkiksi Gis-duurissa olisi kaksinkertaisesti ylennetty sävel fisis ja des-mollissa kaksoisalennettu sävel bb. Käytännössä tällaisia sävellajeja esiintyy vain sävellyksen keskellä tilapäisesti modulaatioiden seurauksena. Yleensä ne korvataan niitä enharmonisesti vastaavilla sävellajeilla, esimerkiksi Gis-duuri As-duurilla ja des-molli cis-mollilla.
Etumerkintä > Luettelo duuri- ja mollisävellajeista

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| etumerkintä | 7 ♭  +fes | 6 ♭  +ces | 5 ♭  +ges | 4 ♭  +des | 3 ♭  +as | 2 ♭  +es | 1 ♭  b | 0 ♭/♯    | 1 ♯  fis | 2 ♯  +cis | 3 ♯  +gis | 4 ♯  +dis | 5 ♯  +ais | 6 ♯  +eis | 7 ♯  +his |
| duurit | Ces | Ges | Des | As | Es | B | F | C | G | D | A | E | H | Fis | Cis |
| mollit | as | es | b | f | c | g | d | a | e | h | fis | cis | gis | dis | ais |
Huomattava on, että molleissa 7. sävel on tavallisimmin ylennettynä (harmoninen molli). Tätä ei kuitenkaan osoiteta nuottien alkuun merkityllä etumerkinnällä, vaan tarvittava ylennys- tai palautusmerkki sijoitetaan välittömästi nuotin eteen ikään kuin kyseessä olisi tilapäinen muunnesävel.
Kvinttiympyrä

Eri sävellajeja ja niiden etumerkintöjä voidaan havainnollistaa kvinttiympyrän avulla. Siinä ne on sijoitettu ympyrän kehälle siten, että ylimpänä on C-duuri ja a-molli, joissa ei ole etumerkkejä. Siitä myötäpäivään kierrettäessä seuraavan sävellajin perussävel on aina sama kuin edellisen viides eli huippusävel, vastapäivään kierrettäessä taas sama kuin edellisen neljäs sävel. Tällöin korotusmerkkiset sävellajit sijoittuvat ympyrän oikealle, alennusmerkkiset taas vasemmalle puoliskolle, kummatkin etumerkkien lukumäärän mukaisessa järjestyksessä: mitä enemmän sävellajissa on etumerkkejä, sitä kauemmas se sijoittuu ympyrän korkeimmasta kohdasta. Alimpana ovat toisiaan enharmonisesti vastaavat Fis- ja Ges-duurit sekä dis- ja es-mollit, joissa etumerkkejä on kuusi.
Kirkkosävellajit

Duurin ja mollin ohella puhutaan kirkkosävellajeista, jotka olivat yleisiä keskiajan ja renessanssin musiikissa. Nämä pohjautuvat myös diatoniseen asteikkoon, mutta perussävel on kussakin kirkkosävellajissa eri kohdassa.
Puhdas viritys ja tasaviritys

Diatoninen asteikko voidaan määritellä myös sävelten taajuuksien suhteiden avulla. Ns. puhtaasti viritetyssä duuriasteikossa taajuuksien suhteet ovat 24 : 27 : 30 : 32 : 36: 40 : 45 : 48. Täten asteikkoon kuuluu kolme duurikolmisointua, joiden pohjasävelinä ovat asteikon ensimmäinen, neljäs ja viides sävel; niissä kaikissa suhdeluvut ovat 4 : 5 : 6.
Useimmissa länsimaisen musiikin soittimissa käytetään tasavireistä asteikkoa, jossa taajuuksien suhteet poikkeavat näistä hieman. Monet ovat sitä mieltä, että tasavireisellä asteikolla soitettuina eri sävellajeilla ei ole erityispiirteitä tunnelman tai muiden musiikillisten ominaisuuksiensa suhteen. Joissakin vaihtoehtoisissa viritysjärjestelmissä sävellajeilla on selviä omia erityispiirteitä.
Transponointi

Musiikkikappaleiden sävellajeja joudutaan usein muuttamaan laulajien tarpeisiin, sillä sävellajin tulee sisältää laulajalle sopivia säveliä. Sävellajin muuttamista matalammaksi tai korkeammaksi kutsutaan transponoinniksi. Kappaleen alkuperäisesittäjä on voinut olla korkeaäänisempi ja korkeiden sävelien laulaminen osoittautuu vaikeaksi tai kappaleen alkuperäisesittäjä on ollut matalaäänisempi ja matalien sävelien laulaminen osoittautuu vaikeaksi. Sopraanolle sopivat sävelet C4-G5, altolle A3-C5, tenorille C3-G4 ja bassolle G2-C4. Laulajien vahvuusalueista voi esimerkiksi päätellä, että sopraanolle ja tenorille sopivat samat C- ja G-säveliä sisältävät sävellajit, mutta sopraano vain laulaa saman sävellajin oktaavia ylempää kuin tenori ja tenori vastaavasti oktaavia alempaa kuin sopraano. Oktaavin verran korottamisesta käytetään merkintää 8va ja oktaavin verran alentamisesta merkintöjä  8va bassa tai 8vb.
Yleisimmät sävellajit

Spotify-musiikkipalvelun yli 30 miljoonasta musiikkikappaleesta tehdyn analyysin mukaan G-duuri on yleisin sävellaji. Toiseksi yleisin sävellaji on (etumerkitön) C-duuri. Mollisävellajit ovat duurisävellajeja harvinaisempia ja niistä yleisin on a-molli (C-duurin rinnakkaismolli). Toiseksi yleisin mollisävellaji on e-molli (G-duurin rinnakkaismolli). Kitaran ja pianon yleisyys soittimina läntisessä nykymusiikissa vaikuttanevat niille soveltuvien sävellajien valintaan. Samaisen sivuston mukaan kaikkein harvimmin käytetyt sävellajit ovat dis-/es-molli, gis-/as-molli sekä cis-molli, jotka ensin mainitusta alkaen ovat kolmella alimmalla sijalla yleisyysluokituksessa. Harvimmin käytetyt duurisävellajit ovat Es-duuri (es-mollin muunnosduuri), joka on kaikista sävellajeista viidenneksi harvinaisin,  H-/Ces-duuri (gis-/as-mollin rinnakkaisduuri), joka on kymmenenneksi harvinaisin sekä Fis-/Ges-duuri (dis-/es-mollin rinnakkaisduuri), joka on 11:nneksi harvinaisin kaikista sävellajeista.


Kvinttiympyrä, johon on merkitty duuri- ja mollisävellajit. (Tässä on käytetty englantilaista sävelten nimistöä, ja sen mukaisesti B merkitsee alentamatonta säveltä, josta Suomessakin vanhastaan käytetyssä saksalaisessa nimistössä käytetään merkintää H.)
Pigaïdákia

| Pigaïdákia Πηγαϊδάκια |
| --- | --- |
 Pigaïdákia
 Koordinaatit: 34°59′7″N, 24°51′2″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Kreeta
Alueyksikkö:  Iraklion
Kunta:  Faistós
Kunnallisyksikkö:  Moíres
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  7107010901
Väkiluku (2011):  270
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pigaïdákia (kreik. Πηγαϊδάκια) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Kreetan saarella. Se kuuluu hallinnollisesti Faistóksen kuntaan, Iraklionin alueyksikköön ja Kreetan alueeseen. Kylän väkiluku on 270 (vuonna 2011).
Pigaïdákian kylä sijaitsee Asteroúsia-vuorten rinteessä Mesarán tasangon eteläpuolella noin 62 kilometriä lounaaseen Iraklionin kaupungista. Pigaïdákia muodostaa myös laajemman kyläyhdyskunnan (Τοπική Κοινότητα Πηγαϊδακίων, Topikí Koinótita Pigaïdakíon), johon kuuluvat varsinaisen Pigaïdákian kylän lisäksi kylät Ágios Márkos, Chrysóstomos, Kaloí Liménes ja Kavoúsa, saaret Makronísi eli Megalonísi, Mikronísi eli Ágios Pávlos ja Tráfos sekä Odigítrian luostari (Moní Odigitrías). Koko yhdyskunnan väkiluku on 454. Kylästä Kaloí Liménesiin johtavan tien varressa sijaitsee bysanttilaisaikainen Panagía (Neitsyt Maria) Gorgoepíkooksen kirkko.
Aiemmin kylä kuului Moíresin kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Faistóksen kunnan Moíresin kunnallisyksikköön.
Särkynyt korva

| Särkynyt korva> L’Oreille cassée |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Hergé
Genre:  sarjakuva
Julkaistu:  1937
Suomennos
Suomentaja:  Heikki Kaukoranta ja Soile Kaukoranta
Kansitaiteilija:  Hergé
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1974
Sivumäärä:  62
ISBN:  951-1-01361-0
Sarja: Tintin seikkailut
Edeltävä:  Sininen lootus
Seuraava:  Mustan saaren salaisuus
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Särkynyt korva (ransk. L’Oreille cassée) on kuudes Hergén piirtämä ja käsikirjoittama Tintti-sarjakuva. Se julkaistiin ensimmäisen kerran belgialaisessa Le Petit Vingtième -sanomalehtiliitteessä vuosina 1935–1937 ja albumina vuonna 1937.
Otava julkaisi Särkyneen korvan suomeksi Tintin seikkailut -sarjan kahdentenatoista osana vuonna 1974. Sen suomensivat Heikki ja Soile Kaukoranta. Otava julkaisi vuonna 2015 tarinan alkuperäisen mustavalkoisen version uudessa Lehtimies Tintti seikkailee -albumisarjassa nimellä Lohjennut korva. Myös tämä suomennos on Heikki Kaukorannan.
Juoni

Tintti ryhtyy tutkimaan tapausta, jossa Brysselin etnologisesta museosta on ryöstetty eteläamerikkalaisten arumbaja-intiaanien puinen fetissi ja tilalle on asetettu väärennös. Hän huomaa pian, että oikean fetissin jäljillä on myös kaksi eteläamerikkalaista rikollista, Ramón Bada ja Alonzo Pérez. He saavat käsiinsä väärennöksen valmistaneelle, murhatuksi joutuneelle kuvanveistäjä Baltazarille kuuluneen papukaijan, jonka ääneen toistamista sanoista he saavat tietää, että fetissin ryösti ja Baltazarin murhasi heidän vanha tuttunsa Rodrigo Tortilla. Alonzo ja Ramón seuraavat Tortillaa laivalla San Theodorosiin Etelä-Amerikkaan ja murhaavat hänet. Tintti kuitenkin seuraa heitä ja pidättää heidät. Hän huomaa, että Tortillalla ollut fetissi on sekin väärennös.
Tintti kutsutaan maihin San Theodorosiin, jossa hänet ensin pidätetään ja melkein teloitetaan syytettynä terrorismista, ja sitten, vallankumouksen tapahduttua, nimitetään maan uuden johtajan kenraali Alcazarin adjutantiksi. San Theodorosin armeijaan värvätyt Alonzo ja Ramón kidnappaavat Tintin, mutta hän pakenee. Eräs amerikkalainen öljy-yhtiö yllyttää Alcazaria sotaan naapurimaata Nuevo Ricoa vastaan. Tintti vastustaa hanketta, ja siksi öljy-yhtiö uskottelee Alcazarille hänen olevan vakooja. Tintti vangitaan, mutta hän pakenee Nuevo Ricoon ja lähtee vierailulle alueella asuvien arumbaja-intiaanien luokse.
Tintti tapaa englantilaisen tutkimusmatkailija Ridgewellin, joka kertoo fetissin olleen arumbajojen lahja tutkimusmatkailija Walkerille, joka aikoinaan vieraili heimon luona. Kun heimo huomasi Walkerin retkikunnan oppaana toimineen pojan, Lopezin, ryöstäneen heidän pyhän jalokivensä, he raivostuivat ja surmasivat suurimman osan retkikunnan jäsenistä. Walker pakeni Eurooppaan mukanaan fetissi, jonka sisään Lopez oli piilottanut jalokiven hänen tietämättään. Tortilla oli aikoinaan saanut tietää fetissin sisällä olevasta jalokivestä löydettyään Lopezin kirjoittaman viestin, ja siksi varastanut sen museosta. Myös Alonzo ja Ramón havittelivat fetissiä itselleen juuri jalokiven vuoksi.
Tintti palaa Belgiaan ja huomaa hämmästyksekseen, että kaupoissa on fetissin kopioita. Hän saa kuulla, että niitä valmistaa kuvanveistäjä Baltazarin veli, joka löysi fetissin Baltazarin jäämistöstä. Veli on myynyt alkuperäisen fetissin amerikkalaiselle Samuel Goldbarrille, jonka perään laivalle Tintti lähtee. Goldbarria väijyvät myös Alonzo ja Ramón, jotka Tintti pysäyttää. Kamppailun lomassa fetissi hajoaa ja jalokivi putoaa mereen. Raivostuneina jalokiven menettämisestä, Alonzo ja Ramón yrittävät tappaa Tintin, mutta he kaikki kolme putoavat vahingossa mereen. Tintti nostetaan pelastusveneeseen, mutta Alonzo ja Ramón hukkuvat. Fetissi korjataan ja asetetaan jälleen näytille museoon.
Tausta

Michael Farrin kirjan Tintti, tarinoiden todelliset taustat mukaan esikuvana San Theodorosin ja Nuevo Ricon käymälle sodalle Gran Chapon alueen öljyvaroista on Bolivian ja Paraguayn vuosina 1932–1935 käymä Chacon sota, jossa ne kilpailivat Gran Chacon öljyalueen hallinnasta. Sodassa brittiläiset suuryritykset ja pankit tukivat Paraguayta, amerikkalaiset puolestaan Boliviaa – samoin ne tarinassa tukevat Nuevo Ricoa ja San Theodorosia. Tarinassa nähtävän asekauppiaan Basil Bazaroffin esikuva on Basil Zaharoff, joka rikastui asekaupalla ensimmäisen maailmansodan aikana. Hergé kritisoi Zaharoffin häikäilemätöntä ahneutta esittämällä, kuinka Bazaroff myy aseita kummallekin keskenään sodassa olevalle valtiolle.
Suomessa jotkut ovat arvelleet, että Hergé olisi käyttänyt Etelä-Amerikan intiaanien keskuudessa asuvan tutkimusmatkailija Ridgewellin esikuvana suomalaista antropologi Rafael Karstenia. Sarjakuvatutkija Reijo Vallan mukaan Ridgewellillä ei näytä olevan suoraa yhteyttä Karsteniin, mutta Karstenin tutkimat shuarit eli jivarot ovat varmasti olleet Särkyneen korvan bibarojen ja arumbajojen esikuvina. Hergé ei ilmeisesti kuitenkaan tuntenut Karstenin tutkimuksia tarinaa tehdessään, vaan käytti lähteinä vanhempia tutkimuksia jivaroista. Ridgewellin mahdollisena esikuvana on mainittu myös Etelä-Amerikassa vuonna 1925 kadonnut brittiläinen tutkimusmatkailija Percy Fawcett. Lisäksi Vallan mukaan hahmoa saattoi innoittaa Le Crapouillot -lehden artikkeli ranskalaisen seikkailija-kirjailija André Malraux’n esittämästä kolonialismin kritiikistä.
Kirjallisuutta

Hergé: Lohjennut korva.  ((L’oreille cassée, 1935–37.) Suomentanut Heikki Kaukoranta. Julkaistu aiemmin suomeksi nimellä Särkynyt korva. Suomenkielinen näköispainos ranskankielisestä alkuperäislaitoksesta. Lehtimies Tintti seikkailee)  Helsinki:  Otava, 2015.  ISBN 978-951-1-29301-9