stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vuorilammen kalliomaalaus

| Vuorilammen kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Vuorilammen kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°29′27.0081″N, 28°41′7.7591″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Kaupunki:  Puumala
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Vuorilammen kalliomaalaus sijaitsee siirtolohkareen ja kallion välisessä puoliluolassa kaukana Saimaan vesistöistä Puumalassa Etelä-Savossa. Kalliomaalaus löytyi vuonna 2007, mutta sen ajoitus on vielä auki.
Kallio ja sen sijainti

Siirtolohkare on jääkauden jälkeen jäänyt kallion sivustalle nojaamaan niin, että sen alle on jäänyt tilava luolamainen rako. Alue on erityinen, sillä ympäristössä on useita siirtolohkareita. Paikka sijaitsee Puumalan ja Ruokolahden rajalla noin kilometrin päässä lähimmästä Saimaan rannasta ja 230 metriä läheisestä Vuorilammesta. Luolan sisälle on tehty nuotiopaikka.
Maalaus

Kohteessa on useita punavärillä tehtyjä kuvioita. Luolan sisäpuolella noin 1,3 metriä maanpinnasta on pystyseinässä hyvin heikosti erottuva kuvio ihmishahmosta. Digitaalivalokuvia käsittelemällä on kuvan yksityiskohtia saatu vahvistettua. Kuvio esittää 32 senttimetriä pitkää ja 14 leveää ihmishahmoa. Vartalo erottuu viivana, jonka yläpäässä on leveämpi pää. Oikea jalka on lievässä haara-asennossa ja polvesta taittuneena. Vasemman jalan hahmoa ei pysty täysin erottamaan, mutta se vaikuttaa symmetrisesti maalatulta. Vain oikea käsi erottuu, kun se ojentuu sivulle alaviistoon. Kainalosta työntyy vinot lyhyet viivat oikealle ja vasemmalle, joita on tulkittu rinnoiksi muiden esikuvien mukaisesti. Siksi on ehdotettu, että kuvio esittää naista. Jotkut havainnoitsijat ovat nähneet naisen vasemmassa kädessä seipään, keihään tai jousen.
Muut kuviot vaikuttavat olevan nykyaikaisia. Ne eivät ole yhtä haalistuneita, kuin naiskuvio, ja ne esittänevät kirjaimia ("MM"tai "MN" ja "VR" tai "YR"). Sivulla on myös rengaskuvio. Maalausta ei voi ajoittaa Saimaan vedenpinnan korkeusvaihteluiden avulla.
Harold Gresley

Harold Gresleyn maalaus Derbyshire’s Swarkestone Bridge with sheep.
Harold Gresley (1892−1967) oli brittiläinen taiteilija, kuten myös isänsä ja isoisänsä. Hän maalasi enimmäkseen maisemia, mutta myös joitakin muotokuvia.
Gresley syntyi Derbyshiressä ja opiskeli Derbyn taidekoulussa. Hän oli merkittävien taiteilijoiden Frank Gresleyn poika ja James Stephen Gresleyn pojanpoika. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa Harold Gresley keskeytti taideopintonsa. Hän taisteli Sherwood Foresterien joukoissa ja sai mitalin. Sodan jälkeen hän jatkoi opintojaan Nottinghamissa opettajanaan Arthur Spooner. Hänestä tuli opettaja Reptonin kouluun. Gresley asui loppuikänsä Chellastonissa lähellä Derbyä.
Kokoelma Gresleyn teoksia on esillä Derbyn kaupunginmuseossa, sillä taiteenkeräilijä Alfred E. Goodey lahjoitti museolle 77 Gresleyn teosta.
Aiheesta muualla

Harold Gresley Auction Price Results Invaluable.  (teoskuvia)
Helmer Roschier

Rolf Helmer Roschier (10. tammikuuta 1891 – 17. elokuuta 1962) oli suomalainen kemisti ja Teknillisen korkeakoulun puun kemian teknologian professori 1939–1959. Hän tutki terpeenejä, selluloosan ja paperin valmistusta sekä puun sokeroitumista. Yhdessä professori Heikki Pellisen kanssa hän julkaisi oppikirjan Hiokkeen ja selluloosan valmistus (1953).
Roschier valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1914 ja tekniikan tohtoriksi 1918. Hänen väitöskirjansa Suomen Teknillisessä Korkeakoulussa vuodelta 1917 oli Über die Ozonisation des Apobornylens und der verschiedenen Fenchene: Beiträge zur Feststellung der konstitution dieser Kohlenwasserstoffe.
Professorin virkansa ohella Roschier toimi Kauppa- ja teollisuusministeriön teollisuusosaston päällikkönä 1942–1944 ja Typpi Osakeyhtiön ensimmäisenä toimitusjohtajana 1944–1948.
Hiukkashorisontti

Yleistä
Maailmankaikkeus
Kaikkeuden ikä
Kaikkeuden muoto
Kosmologian aikajana
Varhainen kaikkeus
Alkuräjähdys
Alkuräjähdyksen aikajana
Inflaatio
Ydinsynteesi
GWB
Neutriinotausta
Kosminen mikroaaltotausta
Laajeneva kaikkeus
Punasiirtymä
Hubblen laki
Kaikkeuden metrinen laajeneminen
Kaikkeuden kiihtyvä laajeneminen
Fridmanin yhtälöt
FLRW-metriikka
Rakenteen muodostuminen
Kaikkeuden muoto
Rakenteen muodostuminen
Galaksien muodostuminen
Galaksimuuri
Suuren mittakaavan rakenne
Kaikkeuden tulevaisuus
Lämpökuolema
Kaikkeuden lopullinen kohtalo
Osatekijät
Lambda-CDM-malli
Pimeä aine
Pimeä energia
Pimeä virtaus
Kosmologian kokeita
Havaitseva kosmologia
CoBE
BOOMERanG
Planck
WMAP
n • k •
Hiukkashorisontti tarkoittaa kosmologiassa rajaa, jota kauempaa havaitsija ei ole voinut havaita kaikkeuden olemassaolon aikana. Nimi tulee siitä, että se määritellään sen mukaan, mikä on pisin etäisyys, mistä (mikä tahansa) hiukkanen on voinut matkata havaitsijan havaittavaksi.
Mukana liikkuvan etäisyyden mukaan hiukkashorisontti on aika  \eta _{0}, joka on kulunut alkuräjähdyksestä, kertaa valonnopeus  c.   \eta _{0} on
missä  a(t) on skaalatekijä Fridmanin–Lemaîtren–Robertsonin–Walkerin metriikassa ja alkuräjähdys tapahtui hetkellä  t=0.
Vilkaharju

Vilkaharju on harju Sulkavan kunnassa Etelä-Savon maakunnassa. Vilkaharju on noin neljä kilometriä pitkä ja koko harjun matkan kulkee Virmutjoelta Sulkavalle johtava seututie 438. Vilkaharjun suojelualueen pinta-ala on 160 hehtaaria.
Vilkaharju on viimeisen jääkauden aikana syntynyt luode-kaakkosuuntainen harju. Vilkaharju sijaitsee kokonaan Sulkavan kunnassa ja on maisemallisesti, geologisesti ja metsäluonnoltaan maakunnallisesti merkittävä harjualue. Vilkaharju muutettiin Mikkelin lääninhallituksen päätöksellä luonnonsuojelualueeksi, Sulkavan seurakunnan hakemuksesta vuonna 1978. Vilkaharjun luonnonsuojelualue on Sulkavan seurakunnan yksityinen luonnonsuojelualue ja kuuluu myös Natura 2000 -alueisiin. Alueella tulenteko, telttailu ja muu leiriytyminen on kielletty.
Luonto

Vilkaharju muodostaa maisemallisesti ja geologisesti arvokkaan kokonaisuuden, jonka metsäluonto edustaa paikoitellen kohtalaisen hyvin kehittynyttä harjumetsää, lähinnä häränsilmä-kanerva- ja häränsilmä-puolukkatyyppejä. Paikka paikoin yleisenä esiintyvä kangasvuokko on myös osoitus hyvin kehittyneestä harjukasvillisuudesta. Vilkaharjun pesimälinnustoon kuuluvat tyypilliset avoimien harjumetsien lajit, kuten leppälintu, kulorastas ja harmaasieppo.
Topografialtaan Vilkaharjun eteläosa on jyrkkäpiirteistä, kun taas pohjoisosalle on tyypillistä laajalle sorakerrostumalle syntyneet suppakuopat.
Vilkaharjun länsipuolella kulkee luontopolku ja sen varrella on siirtolohkare. Vilkaharjun luontopolku esittelee alueen komeaa harjuluontoa, sen eläimistöä ja kasvistoa, geologiaa ja historiaa. Luontopolku on kaksiosainen ja kummankin osan voi kiertää erikseen. Poluista ensimmäisen osan pituus on noin 3,1 kilometriä ja toisen osan pituus on noin 3,6 kilometriä.[lähde? ]
Salpalinja Vilkaharjulla

Talvisodan aikana vuonna 1940 Vilkaharjulle rakennettiin panssariestekivilinja, josta tuli myöhemmin osa Salpalinjaa. Kapeaan kohtaan Vilkaharjulle pystytetyillä panssariesteillä oli tarkoitus hidastaa ja pysäyttää Neuvostoarmeijan panssarivaunujen mahdollinen eteneminen Ruokolahden ja Sulkavan välisellä tiellä. Puolusutusvoimat johti ja valvoi Vilkaharjun panssariestelinjan rakentamista, ja työmaalla työskenteli paikallisia siviileitä, lottia ja sodasta lomalla olleita sotilaita. Panssariesteinä käytetyt kivet louhittiin lähialueilta ja ne kuljetettiin paikalle hevosilla.
Panssariesteet näkyvät hyvin nykyiselle seututielle 438, mikä vuoksi ne ovat Salpalinjan näkyvin osa Sulkavalla. Vuonna 2017 panssariesteiden kohdelle tien 438 viereen pystytettiin Salpalinjan muistomerkki, joka koostuu panssariestekiveen kiinnitetystä muistolaatasta. Idean muistomerkin pystyttämiseen antoi sotaveteraani lentokapteeni Mauri Maunula. Muitomerkin pystyttämisestä vastasivat Sulkavan reserviupseerit.
Aiheesta muualla

Kartta Vilkaharjun alueesta[vanhentunut linkki]
Vilkaharju, Punkaharjun sisar, Suomen Kuvalehti, 18.08.1934, nro 34, s. 24, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Hattelmalan piirimielisairaala

Hattelmalan sairaalan vanhin vuonna 1931 valmistunut rakennus
Hattelmalan sairaala (Hattelmalan piirimielisairaala), Hämeenlinnan piirimielisairaala, virallisesti Etelä-Hämeen piirimielisairaala) oli Kankaantaustan kaupunginosassa Hämeenlinnassa sijainnut mielisairaala. Ensimmäiset potilaat tulivat sairaalaan vuonna 1932, ja viimeinen potilas poistui sairaalasta vuoden 1995 lopussa. Nykyisin sairaala-alueella sijaitsee Hämeen ammattikorkeakoulun tiloja, Innopark-teknologiakeskus sekä Visamäen asuntoalue.
Historia

Sairaalan perustamisesta päätettiin vuonna 1928, ja vuonna 1930 ostettiin sairaalaa varten noin 500 hehtaarin laajuinen Lapion tila Vanajan Kankaantaustan kylästä. Ensimmäiset sairaalan rakennuksista valmistuivat tilan alueelle jo seuraavana vuonna. Ensimmäiset sairaalarakennukset suunnitteli silloisen sosiaalihallituksen arkkitehti Aulis Kalma, joka piirsi T-kirjaimen muotoisen kolmikerroksisen sairaalarakennuksen.
Vuosina 1937–1939 sairaalaa suunniteltiin laajennettavaksi, mutta hanke keskeytyi sotien vuoksi. Uudelleen laajennusta alettiin pohtia vuonna 1950, ja asiasta järjestettiin aate- ja asemakaavakilpailu. Voittajaksi pääsivät seuraavana vuonna arkkitehdit Erkki ja Inkeri Linnasalmi. Alueen tie- ja puistosuunnitelma tilattiin puutarha-arkkitehti Katri Luostariselta.
Laajennus toteutettiin 1950-luvun keskivaiheilla, jolloin valmistuivat kolmikerroksinen potilasrakennus, hallinto- ja vastaanottorakennus, talous- ja voimakeskus ruokasaleineen sekä henkilökunnan asuintalot.
Museoviraston Hämeenlinnan kaupungille antamassa lausunnossa on määrätty sairaalan potilasrakennusten sekä talous- ja voimakeskusrakennuksen säilyttämisestä.
Helena Kesäniemi

Helena Kesäniemi (vuoteen 1906 Kiljander, 5. toukokuuta 1878 Helsinki – 5. syyskuuta 1968) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kääntäjä.
Kesäniemen vanhemmat olivat seminaarinlehtori Ludvig Gabriel Kiljander (Kesäniemi) ja Alma Constance Bergholm. Kesäniemen veli oli voimistelunopettaja ja suomentaja Paavo Kesäniemi. Perhe muutti Kiljander sukunimensä sukunimeksi Kesäniemi vuonna 1906.
Kesäniemi valmistui Jyväskylän seminaarista vuonna 1900 ja hänet valittiin Jyrängön kansakoulunopettajaksi samana vuonna. Palokan kansakoulunopettajaksi Jyväskylässä hänet valittiin vuonna 1903.
Suomennoksia

E. Marlitt : Harhaannuksissa. Karisto 1919, 2. painos 1938 (alkuteos Amtmanns Magd)
E. Phillips Oppenheim : Kohtalon leikkiä 1-2 ; suomentanut Helena K. Ahjo, Helsinki 1919, 2. painos 1921
Agnes Günther : Pyhimys ja hänen narrinsa. 1. ja 2. osa ; 66. saksalaisesta painoksesta suom. Helena Kesäniemi. Karisto 1921
E. Marlitt : Toinen puoliso ; 14. alkukielisestä pain. suom. Helena Kesäniemi. Karisto 1922 (alkuteos Die zweite Frau)
W. Heimburg : Sydänsuruja ; 4. alkukielisestä painoksesta suomentanut Helena Kesäniemi. Karisto 1923 (alkuteos Herzenskrisen)
Charles Dickens : Pikku Dorrit ; 2 nidettä, englanninkielestä suom. Helena Kesäniemi ; kuvittanut Harry Furniss. Kariston klassillinen kirjasto 35-36. Karisto 1926
Archibald Williams : Ilman valloitus : lentoaluksen kehityksen ja käytännön tarina ; englanninkielestä suom. Helena Kesäniemi. Kariston tietokirjoja 24. Karisto 1927
Leo Perutz ja Paul Frank : Salattu voima : uskomaton tarina ; saksankielestä suom. Helena Kesäniemi. Karisto 1930 (alkuteos Das Mangobaumwunder)
Tyra Bogren : Ullan tarina : romaani. Otava 1931 (alkuteos Ullas historia)
Harold Henry Joachim

Harold Henry Joachim (28. toukokuuta 1868 - 30. heinäkuuta 1938) oli brittiläisiin idealisteihin lukeutunut filosofi. Hän oli Francis Herbert Bradleyn oppilas. Joachim tunnetaan erityisesti totuuden koherenssiteorian muotoilusta teoksessa The Nature of Truth (1906).
Joachim opiskeli Harrow Schoolissa ja Balliol Collegessa Oxfordissa. Hänestä tuli Wykeham-oppituolin logiikan professori vuonna 1919, ja hän hoiti tehtävää kuolemaansa saakka.
Teoksia

Study of the Ethics of Spinoza (Ethica Ordine Geometrico Demonstrata) (1901)
The Nature of Truth (1906)
De lineis insecabilis (1908) translator
Immediate Experience and Mediation (1919)
Aristotle on Coming-To-Be and Passing-Away (De Generatione Et Corruptione) (1922)
Logical Studies (1948)
Descartes's Rules for the Direction of the Mind (1957; John Austinin ja Errol Harrisin muistiinpanoista toimittama)
Helmer Alexandersson

Karl Helmer Alexandersson (16. marraskuuta 1886 Tukholma – 24. joulukuuta 1927 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä ja viulisti. Hän oli näyttelijä Karin Alexanderssonin veli.
Alexandersson opiskeli vuosina 1902–1908 viulunsoittoa Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa. Hänen opettajinaan olivat Karl Johan Lindberg ja Lars Zetterquist. Alexandersson sai myös harmonian opetusta Aron Bergensonilta ja kontrapunktin opetusta Johan Lindegreniltä. Vuosina 1911–1912 hän sai täydentävää viulunsoiton opetusta Jean Paul Erteliltä Berliinissä. Alexandersson sävelsi opiskeluaikoinaan muun muassa ensimmäisen sinfoniansa (d-molli). Vuonna 1912 hän sävelsi juhlamarssin vuoden 1912 kesäolympialaisiin Ruotsin olympiakomitean tilauksesta. Hjalmar Meissnerin johtama Jätte-Militär-orkestern esitti teoksen Tukholman stadionilla 6. heinäkuuta 1912. Vuonna 1914 Alexandersson sävelsi kolmiosaisen toisen sinfonian (g-molli). Hän teki siitä neliosaisen version vuonna 1919. Teos ei saavuttanut huomattavaa suosiota vielä kantaesityksessään, mutta siitä tuli menestys Georg Schnéevoigtin ja Tukholman Konsertföreningenin esittämänä vuonna 1923. Alexandersson hyväksyttiin Ruotsin säveltäjäliiton jäseneksi vuonna 1923.
Alexandersson pääsi vuonna 1918 työskentelemään Röda kvarn -elokuvateatteriin viulistina, säveltäjänä ja sovittajana. Hän sävelsi musiikin muun muassa elokuviin Ingmarssönerna (1918), Arne-Herran rahat (1919) ja Gunnar Hedes saga (1923). Alexanderssonia pidetään yhtenä ruotsalaisen elokuvamusiikin edelläkävijöistä. Hän työskenteli myös ulkomaisissa elokuvissa. Alexandersson kuoli 41-vuotiaana varattomana sairauteen, jonka diagnoosista ei ole tietoa. Hänen tuotantoonsa kuuluu elokuvamusiikin lisäksi kaksi sinfoniaa, Olympiamarssi, alkusoittoja, klarinettikonsertto sekä kaksi konserttikappaletta käyrätorvelle ja orkesterille. Alexandersson sävelsi myös pianomusiikkia, urkumusiikkia, jousikvartettoja ja jousitrioja.
Viinilasi

Viinilasi


Muut nimet: -

Vetoisuus: 12–19 cl

Käyttötarkoitus: viinit, drinkit
Viinilaseja on kolmea perussarjaa: punaviinille, valkoviinille ja samppanjalle. Väkevälle viinille on lisäksi oma lasinsa.
Punaviinilasi
Valkoviinilasi
Samppanjalasi
Sherrylasi
Väkevä viinilasi

Viinilaseista pienin, väkevä viinilasi, on vetoisuudeltaan noin 12–16 senttilitran kokoinen lasi. Aivan kuten cocktaillasissakin, väkevän viinilasin perusominaisuuksiin kuuluu jalallinen, maljamainen, ei kuitenkaan voimakkaasti ylöspäin levenevä lasi.
Punaviinilasi

Punaviinille tarkoitetun viinilasin perusominaisuuksiin kuuluu muihin lasityyppeihin verrattuna pyöreämpi ja leveämpi maljaosa, mikä auttaa viiniä hapettumaan paremmin. Viinin päästessä hapen kanssa kosketuksiin maku, haju ja niiden aromit vahvistuvat. Tämä on erityisen olennaista punaviineille niiden monimutkaisten ja kehittyneiden makujensa vuoksi. Lisäksi hapen uskotaan pehmentävän viinin makua, etenkin iältään nuoremmissa bordeaux-tyylisissä punaviineissä, joissa tanniinit ovat usein vähemmän kehittyneitä ja siksi maultaan kuivempia, karvaampia ja suuta kiristävämpiä. Joissakin tapauksissa tietyt valko-, tai jopa kuohuviinit, hyötyvät hapettumisesta.
Yleisesti normaalikokoisen punaviinilasin vetoisuus on 30-50 senttilitraa (cl). On kuitenkin olemassa viinilaseja, jotka ovat vetoisuudeltaan ja kooltaan vieläkin suurempia. Mittavan vetoisuuden lisäksi isomman maljaosan on todettu parantavan hapettumista, helpottaa ja auttaa viinin pyörittämistä (swirling) lasissa.
Useat tunnetut alan lasivalmistajat ovat jo useampia vuosikymmeniä valmistaneet eri rypälelajikkeille ja viinityyleille suunnattuja viinilaseja. Tunnetuimpia brändejä ovat Riedel, Spiegelau (nykyään Riedelin linjasto) ja Schott Zwiesel. Näitä erityisiä punaviinilaseja ovat esimerkiksi
Bordeaux-lasit, joissa on korkea mutta laaja malja. Se tuo hyvin esiin tummien rypäleiden aromit antaen samalla viinille tilaa hengittää, jolloin voimakkaat tanniinit pehmenevät. Lisäksi korkeasta maljasta viini virtaa suun takaosaan, jolloin viini aistitaan koko suulla ja se maistuu täyteläisemmältä. Lasin kanssa sopii parhaiten tummat Bordeaux'n rypäleet, kuten Cabernet Sauvignon, Cabernet Franc ja Merlot, myös Syrah.
Burgundy-lasit ovat mittasuhteeltaan leveämpiä ja matalampia kuin Bordeaux-lasit. Ne on suunniteltu erityisesti hienostuneille sekä hedelmäisille ja korkean hapokkuuden omaaville viineille. Suuri pyöreähkö maljaosa antaa viinille tilaa ja tuo esiin sen rikkaan aromimaailman. Tämäntyyppinen lasi ohjaa viinin suoraan kielen etuosaan. Lasin suosimat rypäleet ovat muun muassa Beaujolais Cru, Blauburgunder, punaiset Burgundyn rypäleet ja tärkeimpänä Pinot Noir.
Valkoviinilasi

Aivan kuten punaviinilasissa, myös valkoviinilasin yleinen vetoisuus on 15–19 senttilitraa, jopa 28 senttilitraa. Profiililtaan valkoviinilasi muistuttaa väkevää viinilasia mutta on hieman isompi.
Samppanjalasi

Samppanjalasi on vetoisuudeltaan noin 15–23 senttilitran kokoinen lasi. Samppanjalasin ominaispiirteisiin kuuluu lyhyt kaula ja huilumainen lasi, joka hyvin usein levenee ylöspäin.
Viinilasiin valmistettavia drinkkejä

Eggnog
Punch (yleensä valmistetaan aromilasiin)
Gin Fiz
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viinilasi Wikimedia Commonsissa
Henry Rawlinson (kenraali)

Henry Rawlinson vuonna 1916.
Henry Seymour Rawlinson, paroni Rawlinson of Trent (20. helmikuuta 1864 – 27. maaliskuuta 1925 New Delhi) oli brittiläinen kenraali, joka palveli komentajana ensimmäisessä maailmansodassa. Hänen isänsä oli kuuluisa diplomaatti ja orientalisti Henry Rawlinson.
Rawlinson valmistui jalkaväen upseeriksi vuonna 1884, osallistui sotaretkiin Burmassa 1886–1887 ja Sudanissa 1898 sekä buurisotaan 1899–1902. Hän toimi armeijan yleisesikuntakoulun johtajana 1903–1906. Vuonna 1909 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi ja 1910–1914 hän toimi divisioonankomentajana. Maailmansodan puhjettua Rawlinson nimitettiin lokakuussa 1914 Belgiaan sijoitetun neljännen armeijakunnan komentajaksi. Vuodenvaihteessa 1915–1916 hänet siirrettiin kenraaliluutnantiksi ylennettynä uuden neljännen armeijan johtoon. Rawlinsonilla ja hänen armeijallaan oli keskeinen rooli heinäkuun ja marraskuun 1916 välillä käydyssä Sommen taistelussa. Ylipäällikkö Douglas Haig oli suunnitellut Sommen hyökkäyksestä suurta läpimurtoa, mutta se päättyi epäonnistumiseen. Rawlinsonin ura kuitenkin jatkui, ja seuraavana vuonna hänet ylennettiin kenraaliksi. Helmi–maaliskuussa 1918 Rawlinson oli Britannian edustajana ympärysvaltojen ylimmässä sotaneuvostossa, ja palasi sitten neljännen armeijan johtoon sodan loppuun saakka. Elokuussa 1918 neljäs armeija onnistui murtamaan saksalaisten linjat Saint-Quentinin ja Cambrain välillä.
Vuonna 1919 Rawlinson aateloitiin ja lähetettiin johtamaan Pohjois-Venäjällä olleita brittijoukkoja, jotka olivat tehneet intervention Venäjän sisällissotaan. Vuodesta 1920 kuolemaansa asti hän toimi Intiaan sijoitettujen joukkojen komentajana.
Henry Rein

Henry Rein (25. marraskuuta 1884 Vaasa – 21. elokuuta 1953 Helsinki) oli suomenruotsalainen toimittaja ja lehdenkustantaja.
Reinin vanhemmat olivat merikapteeni Gustaf Wilhelm Rein (1841–1907) ja Elisabet (Betty) Withander, ent. Parman (1846–1916). Hän oli naimisissa Bertha (Ebba) Reinholmin (1893-1961) kanssa.
Rein oli Uudenmaan Osakepankin palveluksessa 1905–1907. Hän oli Aftonbladet-lehden Lontoon kirjeenvaihtajana 1907–1909 ja hän toimi sitten Nya Pressen-lehden avustajana 1909–1914 sekä suomenruotsalaisen joululehden Luciferin toimittajana 1916–1930. Rein perusti vuonna 1923 Helsinkiin ruotsinkielisen Garm-pilalehden ja hän oli lehden julkaisija ja toimittaja aina kuolemaansa saakka 1953. Kirjallisuuteen ja taiteiseen keskittynyt lehti ilmoitti olevansa poliittiselta linjaltaan ”demokraattisen konservatiivinen” ja se vastusti muun muassa kieltolakia, aitosuomalaisuutta ja ääriliikkeitä.
Vuonna 1953 kuollut Henry Rein on haudattu Vaasan vanhalle hautausmaalle.
Veli-Matti Mattila

Veli-Matti Mattila (s. 3. heinäkuuta 1961 Teuva) on suomalainen yritysjohtaja. Hän oli Elisan toimitusjohtaja vuosina 2003–2024. Mattila on yksi Suomen pitkäaikaisimmista suuren pörssiyrityksen toimitusjohtajista.
Elämä ja ura

Mattila valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1987. Hän on myös kauppatieteiden maisteri (MBA). Ennen siirtymistä Elisan johtoon Mattila oli Ericssonin Suomen yksikön toimitusjohtaja vuosina 1997–2003. Hän toimi vuodesta 2001 Ericsson-konsernin Pohjoismaiden ja Baltian myyntiyksikön Deputy Head -tehtävässä vastuualueenaan Customer Services -liiketoiminta. Mattila työskenteli Ericsson-konsernin eri tehtävissä Suomessa ja Yhdysvalloissa vuodesta 1986 lähtien. Mattila on toiminut myös asiantuntijana sveitsiläisessä Ascom Haslerissa. Mattila on ollut Orion Oyj:n hallituksen jäsen maaliskuusta 2021 alkaen.
Elämä ja ura > Ura

2003–2024 Toimitusjohtaja, Elisa Oyj
1997–2003 Toimitusjohtaja, Oy LM Ericsson Ab, Suomi
2001–2003 Deputy Head, Ericsson, Pohjoismaat ja Baltia
1994–1997 Tuotemarkkinointipäällikkö, Ericsson, Yhdysvallat
1986–1989, 1990–1993 Ohjelmistosuunnittelija, tuotepäällikkö, myyntijohtaja, Ericsson
1989–1990 Asiantuntija, Ascom Hasler AG, Sveitsi
Elämä ja ura > Luottamustehtävät

Elinkeinoelämän keskusliitto, hallituksen puheenjohtaja (2017–2018)
Palvelualojen työnantajat PALTA ry, hallituksen puheenjohtaja (2015–2016)
Sampo Oyj, hallituksen jäsen
FiCom ry, hallituksen puheenjohtaja
Orion Oyj:n hallituksen jäsen alkaen 25.3.2021
Yksityiselämä

Mattilan vaimo on suurlähettiläs Anne Huhtamäki. Heillä on kaksi aikuista lasta.
Henry Raudales

Henry Raudales (s. 1962) on guatemalalais-belgialainen viulisti ja kapellimestari.
Raudales syntyi musikaaliseen perheeseen ja aloitti viulunsoiton 4-vuotiaana isänsä Enrique Raudalesin opastuksella. Hän piti ensimmäisen julkisen konserttinsa Pohjois-Carolinan sinfoniaorkesterin kanssa 7-vuotiaana. Hän sai osakseen huomiota Jehudi Menuhinilta, joka suositteli hänelle stipendiä Lontooseen. Raudales opiskeli viulunsoittoa ja orkesterinjohtoa Guatemalassa, Guildhall School of Music and Dramassa sekä Antwerpenin kuninkaallisessa konservatoriossa. Hänen opettajiensa joukossa olivat Erick Friedman ja Henryk Szeryng. Vuonna 1985 Raudales sai kolmannen palkinnon Kuningatar Elisabetin musiikkikilpailussa.
Raudales on tehnyt esiintymisiä muiden muassa Jehudi Menuhinin, Pierre Amoyalin ja Nigel Kennedyn kanssa. Vuonna 2001 hänet nimitettiin konserttimestariksi Münchenin radio-orkesteriin, jota hän on myös johtanut kapellimestarina. Lisäksi hän on toiminut konserttimestarina Vlaamse Operassa ja Brysselin filharmonikoissa. Raudales oli mukana perustamassa Enkabara-kamariorkesteria.
Viena Korhonen

Viena Korhonen 1940-luvulla.
Viena Maria Jolma, kirjailijanimeltään Viena Korhonen (13. joulukuuta 1905 Sotkamo – 29. joulukuuta 1992 Sotkamo) oli suomalainen Kainuussa asunut kirjailija.
Henkilöhistoria

Korhosen vanhemmat olivat vaatturi Aate Korhonen ja Auno Sofia Huotari ja puoliso vuodesta 1939 rakennusmestari Erkki Jolma. Korhonen valmistui kansakoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista 1927 ja toimi opettajana muun muassa Kauhajoella, Turtolassa ja 1942-1944 Sotkamossa.
Korhonen julkaisi 1930- ja 1940-luvulla neljä romaania ja voitti kaksi romaanikilpailua vuonna 1943.
Teokset

Viimeiset muuttolinnut, romaani.   WSOY 1938
Me emme lannistu, romaani.  WSOY 1943, I palkinto WSOY:n rakentavan työn romaanikilpailussa
Armahdettu, romaani.  Aura, Turku 1943, I palkinto Auran romaanikilpailussa
Ihmisyyden pelto, romaani.  WSOY 1946
Aiheesta muualla

Viena Korhosen Kontti-lehdessä 1920-luvulla ilmestyneitä kirjoituksia (Arkistoitu – Internet Archive)