stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tanx

| Tanx T>  Rex |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Lokakuu–joulukuu 1972
 Julkaistu: 1973
 Tuottaja(t): Tony Visconti
 Tyylilaji: Glam rock
 Kesto: 35.03
 Levy-yhtiö: Reprise, EMI
T. Rexin muut julkaisut
| The Slider 1972 | Tanx 1973 | Zinc Alloy and the Hidden Riders of Tomorrow 1974 |
Tanx on brittiläisen glam rock -yhtye T. Rexin neljäs albumi ja se on ilmestynyt vuonna 1973. T. Rexin suosio alkoi vähitellen hiipua tämän levyn jälkeen. Kaikki albumin kappaleet on tehnyt yhtyeen keulahahmo Marc Bolan.
Kappaleet

"Tenement Lady" – 2:55
"Rapids" – 2:48
"Mister Mister" – 3:29
"Broken Hearted Blues" – 2:02
"Shock Rock" – 1:43
"Country Honey" – 1:47
"Electric Slim and the Factory Hen" – 3:03
"Mad Donna" – 2:16
"Born to Boogie" – 2:04
"Life Is Strange" – 2:30
"Street and Babe Shadow" – 2:18
"Highway Knees" – 2:34
"Left Hand Luke and the Beggar Boys" – 5:18
Kokoonpano

Marc Bolan – laulu, kitara
Mickey Finn – congat, lyömäsoittimet, laulu
Steve Currie – basso
Bill Legend – rummut
Tony Visconti – taustalaulu
Howie Casey – saksofoni
| n k T>  Rex |
| --- | --- |
 Marc Bolan  Jack Green  Steve Currie  Steve Peregrin Took  Mickey Finn  Bill Legend  Davy Lutton  Gloria Jones 
Tyrannosaurus Rex:  My People Were Fair and Had Sky in Their Hair... But Now They're Content to Wear Stars on Their Brows  Prophets, Seers & Sages: The Angels of the Ages  Unicorn  A Beard of Stars 
T. Rex:  T. Rex  Electric Warrior  The Slider  Tanx  Zinc Alloy and the Hidden Riders of Tomorrow  Bolan’s Zip Gun  Futuristic Dragon  Dandy in the Underworld
Olli Saarela

| Olli J Saarela |
| --- | --- |
 2008
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. maaliskuuta 1965 (ikä 59) Helsinki
Ammatti:  Elokuvaohjaaja
Puoliso:  Riitta Sinkkonen (2020–)
Ohjaaja
Palkinnot
 Parhaan ohjauksen Jussi-palkinto Bad Luck Love (2000)  Rukajärven tie (1999)  Lunastus (1997) Parhaan käsikirjoituksen Jussi-palkinto Lunastus (1997) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Olli Juhani Saarela (s. 11. maaliskuuta 1965 Helsinki) on suomalainen elokuvaohjaaja. Hän on ohjannut muun muassa elokuvat Rukajärven tie (1999), Bad Luck Love (2000), Rölli ja metsänhenki (2001), Suden vuosi (2007) ja Harjunpää & pahan pappi (2010). Saarela työskenteli Taideteollisen korkeakoulun ohjauksen lehtorina ja elokuvaohjauksen va. professorina vuonna 2006.
Elämä ja ura > Uran alku

Ennen opiskeluaan elokuva-alalla Saarela toimi palomiehenä. Taideteollisessa korkeakoulussa syntynyt lyhytelokuva Julma maaseutu (1993) kertoo papin yliajamasta miehestä, joka paljastuu äitinsä ja isäpuolen luona asuvaa poikaa etsiväksi isäksi. Koverhar – lihanleikkaajan kolme päivää (1998) on mustan komedinen lyhytelokuva toisiinsa sidotuista veljeksistä Siilaksesta (Kari Väänänen) ja Moonikasta (Taisto Reimaluoto). Ristin juurella (1997) kertoo ilkeästä ja ahdasmielisestä telakan yövartijasta, joka joutuu umpikujaan rakastuttuaan napatanssijana työskentelevään naiseen. Lyhytelokuva syntyi Neil Hardwickin elokuvaopiskelijoille pitämällä Yhdeksän ylitti Telakkakadun -mestarikurssilla, jossa tarinat oli sijoitettava telakkamiljööseen.
Elämä ja ura > Pitkät elokuvat

Saarelan ensimmäinen pitkä elokuva Lunastus (1997) kertoo pikkukylän kanttorin ja kyläkoulun opettajan (Kari Heiskanen) vaiheista vuoden 1918 sisällissodassa. Lunastuksen jälkeen Saarela aikoi jättää sota-aiheet, mutta Marko Röhr houkutteli hänet Antti Tuurin romaaniin ja käsikirjoitukseen perustuvan Rukajärven tien (1999) ohjaajaksi. Elokuva sai erinomaisen vastaanoton, ja Saarela palkittiin Suomen elokuvasäätiön 30-vuotisjuhlapalkinnolla tammikuussa 2000. Vuonna 2000 sai ensi-iltansa rikolliskuvaus Bad Luck Love ja vuonna 2001 lastenelokuva Rölli ja metsänhenki. Vuonna 2007 ensi-iltansa sai Saarelan ohjaama, Virpi Hämeen-Anttilan kirjaan perustuva ja Mika Ripatin käsikirjoittama Suden vuosi.
Saarelan elokuvien tuotantoyhtiönä toimii usein MRP Matila Röhr Productions. Musiikin hänen ohjauksiinsa tekee Tuomas Kantelinen.
Yksityiselämä

Saarela oli vuosina 2006–2008 naimisissa kulttuuriministerinä toimineen Tanja Saarelan kanssa. Vuonna 2009 hän alkoi seurustella Yhdysvalloissa opiskelleen näyttelijä Jenni Banerjeen kanssa. Vuonna 2013 Saarela alkoi seurustella näyttelijä-käsikirjoittaja Jenny Rostainin kanssa, mutta vuoden 2016 syksyllä he purkivat kihlauksensa. Elokuussa 2020 Saarela avioitui Riitta Sinkkosen (o.s. Randström) kanssa.
Lokakuussa 2015 Helsingin käräjäoikeus langetti Saarelalle viiden kuukauden ehdollisen vankeustuomion virkamiehen väkivaltaisesta vastustamisesta hänen uhkailtuaan poliiseja mm. nyrkkiraudalla. 2022 uutisoitiin, että Saarela on todettu ulosottorekisterin perusteella varattomaksi. Kesäkuussa 2023 Saarela tuomittiin 30 päiväsakkoon kulkuneuvon kuljettamisesta oikeudetta.
Filmografia

Lunastus (1997)
Rukajärven tie (1999)
Bad Luck Love (2000)
Rölli ja metsänhenki (2001)
Tie Edeniin (televisiosarja, 2003)
Suden vuosi (2007)
Harjunpää & pahan pappi (2010)
Rotta (1989)
Juha Antti-Poika (1992)
Julma maaseutu (1993)
Ristin juurella (1997)
Koverhar – lihanleikkaajan kolme päivää (1998)
Aiheesta muualla

Sota ja väkivalta koskettaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Rukajärven tie (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Parhaan ohjauksen Jussi-palkinnot |
| --- | --- |
1944–1959:  Hannu Leminen (1944)  Valentin Vaala (1945)  ei jaettu (1946)  Valentin Vaala (1947)  Roland af Hällström (1948)  ei jaettu (1949)  Toivo Särkkä (1950)  Matti Kassila (1951)  Valentin Vaala (1952)  Edvin Laine (1953)  Matti Kassila (1954)  Matti Kassila (1955)  Edvin Laine (1956)  Matti Kassila (1957)  ei jaettu (1958)  Jack Witikka (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Maunu Kurkvaara (1962)  Mikko Niskanen (1963)  Mikko Niskanen (1964)  ei jaettu (1965)  Risto Jarva (1966)  Mikko Niskanen (1967)  Risto Jarva ja Mikko Niskanen (1968)  Edvin Laine, Jörn Donner ja Timo Bergholm (1969)  Erkko Kivikoski (1970)  Risto Jarva (1971)  Mikko Niskanen (1972)  Erkko Kivikoski, Rauni Mollberg ja Veikko Kerttula (1973)  Rauni Mollberg (1974)  Jaakko Pakkasvirta ja Veikko Kerttula (1975)  ei jaettu (1976)  Heikki Partanen, Katariina Lahti ja Riitta Rautoma (1977)  Risto Jarva ja Rauni Mollberg (1978)  Timo Linnasalo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Pirjo Honkasalo, Pekka Lehto ja Erkko Kivikoski (1981)  Mikko Niskanen (1982)  Mika Kaurismäki (1983)  Heikki Partanen ja Tapio Suominen (1984)  Timo Humaloja (1985)  Matti Ijäs ja Rauni Mollberg (1986)  ei jaettu (1987)  Åke Lindman (1988)  Pekka Parikka (1989)  Pekka Parikka (1990)  Aki Kaurismäki (1991)  Mika Kaurismäki (1992)  Aki Kaurismäki (1993)  Veikko Aaltonen (1994)  Aleksi Mäkelä (1995)  Markku Pölönen 	(1996)  Aki Kaurismäki (1997)  Olli Saarela (1998)  Markku Pölönen (1999) 
2000–2019:  Olli Saarela (2000)  Olli Saarela (2001)  Jarmo Lampela (2002)  Aki Kaurismäki (2003)  Jarmo Lampela (2004)  Markku Pölönen (2005)  Aku Louhimies (2006)  Aku Louhimies (2007)  Petri Kotwica (2008)  Dome Karukoski (2009)  Klaus Härö (2010)  Dome Karukoski (2011)  Aki Kaurismäki (2012)  Maarit Lalli (2013)  Pirjo Honkasalo (2014)  Jukka-Pekka Valkeapää (2015)  Aleksi Salmenperä (2016)  Juho Kuosmanen (2017)  Antti-Jussi Annila (2018)  Aleksi Salmenperä (2019) 
2020–2039:  Miia Tervo (2020)  Zaida Bergroth (2021)  Juho Kuosmanen (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Katalonia  Suomi (KANTO)  Tšekki  Korea 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle
Könnin mestarit

Könnin mestarit olivat Ilmajoella 1700- ja 1800-luvuilla vaikuttaneita seppiä sekä kellonrakentajia, jotka ovat erityisen kuuluisia valmistamistaan könninkelloista.
Suomen ensimmäinen "teknologiakylä"

Könnin kruununtilan ensimmäinen isäntä Bartholdus (Pärttyli) Vhaël syntyi Oulussa 1667 ja kuoli Tukholmassa 1723. Hän oli pappi ja Ilmajoen kirkkoherra vuosina 1699–1714 ja 1721 jälkeen. Pärttyli oli myös talouden alalla varsin yritteliäs, ja hän oli kiinnittänyt huomiota autioksi syrjäseuduksi jääneen Könninluoman alueen viljelymahdollisuuksiin. 1710-luvulla hän haki ja sai luvan uudistilan perustamiseen sinne. Etuutena määrävuosien ajaksi kruunun uudistilallisille myönnettiin myös verovapaus.
Vhaëlin kuoltua hänen leskensä Margareta (o.s. Fordell) yritti jatkaa tilan viljelemistä. Häneltä tila siirtyi pastori, sittemmin kirkkoherra Salomon Hanneliukselle, jonka nimissä sitä viljelivät lampuodit Juho Mikonpoika ja hänen poikansa Lauri Juhonpoika.
Könnin mestarien historia alkaa 2. toukokuuta 1757, kun Jaakko Ranto-Strand osti kruunun uudistilan kirkkoherra Salomon Hanneliukselta. Ostaja sai hyväkseen uudistilan jäljellä olevat verovapausvuodet, 17 vuotta. Viimeisen Ala-Könnin mestarin tyttären, Alma V. Schantzin, mukaan talon hinta maksettiin kuparisilla plootu-rahoilla, jotka vitsaksilla sidottuina kuormattiin rekeen, ja niin ajettiin myyjälle. Tilan maanmittaus suoritettiin 1759 Köningsbackin uudistilasta Ilmajoen pitäjässä Korsholman eteläisessä voutikunnassa ja Pohjanmaan maaherrakunnassa. Mittauksen suoritti kesäkuussa vuonna 1759 komissionimaanmittari Andres Colleen.
Könnin mestarien talot ja rakennukset olivat Ilmajoen Alapäässä Peltoniemen kylässä Ylistaroon ja Munakkaan johtavan tien varressa. Suurin osa valtavasta rakennusmiljööstä on purettu, mutta joitain rakennuksia on edelleen olemassa, muun muassa Ala-Könnin päärakennus. Ilmajoelta Könnille on matkaa noin 6 km ja Alajokea halkovasta Kyrönjoesta se on noin 3 km:n päässä luoteeseen. Nimenä Könni on vanhaa suomenkieltä ja tarkoittaa hurskasta. Ruotsin vallan aikana Könnin nimi oli Köningsback.
Suomen ensimmäinen "brändi"

Kansan keskuudessa Könni, könninkello nimet tulivat nopeasti tunnetuksi luotettavista, erinomaisista ja erilaisista kelloista. Pienimmät könninkelloista ovat taskukelloja, tunnetuimmat kaappikelloja ja suurimmat mitä valmistettiin, tornikelloja. Myös muu tuotanto, kuten aseet, hevosajoneuvot, monihaittaiset lukot, rokotusvälineet ja kirurgin välineet, kangaspuut, maanviljely ja metsänhoito ym. ovat mainitsemisen arvoisia.
Könnin nimi merkitsi kellon ostajalle laatua ja toimivuutta. Könninkello oli ja on edelleen haluttu, mutta se ei ole koskaan ollut kaikkien saatavilla. Nimi tuli tunnetuksi kaikkialla Suomessa ja laajalti Suomen ulkopuolella.
Neljä sukupolvea mestareita > Juho Könni (Königsback)

Juho Könni oli toisen polven mestari, kello- ja vaskiseppä sekä maanviljelijä, joka syntyi Ilmajoella 18. syyskuuta 1754 ja kuoli 1. joulukuuta 1815
Könnin talon peri vanhin poika Juho, ja hän avioitui vuonna 1772 ylistarolaisen Maria Matintytär Kriikun kanssa. Lapsia heille syntyi seitsemän, ja viidestä pojasta oli tuleva uusia mestareita sukuun.
Neljä sukupolvea mestareita > Jaakko Juhonpoika Könni

Jaakko Juhonpoika Könni (1774–1830) oli kolmannen polven kellomestari. Hän on kuuluisin Könnin mestareista. Hänen tuotantonsa käsitti taskukellojen valmistuksesta alkaen seitsemänviisarisiin kaappikelloihin sekä kaupunkien tornikelloihin. Hienoin työ oli tähtitieteellinen tarkkuuskello fysiikanprofessori Gustav Gabriel Hällströmille. Hänen valmistuksessaan oli myös erilaisia kirurgisia kojeita, rokoteneuloja, jousia ja hienoteräisiä sahanteriä sahalaitoksiin. Hän kehitti ja laajensi maanviljelyä sekä toimi myös rakennusmestarina.
Helsingin uudisrakennuskomitea tilasi Jaakko Könniltä kellonkoneiston Engelin suunnittelemaan senaatintaloon, nykyiseen valtioneuvoston linnaan. Syyskuussa 1822 mestari kävi poikansa Juha Könnin kanssa asentamassa sen sisääntuloportaikon päätyyn. Engel tilasi kellon alun perin tunnetulta saksalaiselta kellosepältä, mutta joutui perumaan tilauksen, kun tilaus tehtiinkin "joltain pohjalaiselta talonpojalta", kuten Engel harmissaan kirjoitti ystävälleen.
Maaherra Herman Wärnhjelm ojensi Ilmajoen kirkossa elokuussa 1824 Venäjän keisari Nikolai I:n hänelle myöntämän kunniamerkin. Suomen talousseura myönsi hänelle taidoistaan ja senaatin kellosta tunnustukseksi sinisessä nauhassa kannettavan kultamitalin. Ilmajoen hautausmaalla on hänestä kaiverrettuna juhlallinen mainesana: "Maanviljelijä ja Suomen maan ensimmäinen Tornikellojen tekijä:"
Neljä sukupolvea mestareita > Juho Juhonpoika Könni

Juho Juhonpoika Könni (1782–1855) oli kolmannen polven kellomestari. Kuten veljensä Jaakko, myös hän oli taitava kellojen tekijä. Huomattavin kellotilaus oli koneiston toimittaminen Helsinkiin Carl Ludvig Engelin suunnittelemaan Nikolainkirkkoon, nykyiseen tuomiokirkkoon. Ehkä kaunein hänen valmistamansa kello on vuodelta 1817 oleva Ilmajoen kirkon lehterikello.
Taitavana vaskenvalajana Juho Juhonpoika Könni valmisti moniin kirkkoihin kynttiläkruunuja. Hän oli myös Suomen paras lukkoseppä, lukoissa saattoi olla jopa seitsemän haittaa. Hän kehitti hevos­ajo­kalujen valmistusta, joka myöhemmin jatkui Kurikan Kampinkylästä oppilaana olleen Sameli Kiskolan aloitettua kärryjen ja rekien valmistuksen. Könnin ajokalutuotanto loi myös pohjan Ilmajoen Nopankylästä alkaneelle hevosajokalutuotannolle. Juho Könni valmisti 48-niittiset damastiakangaspuut ja opetti tyttärensä kutomaan niillä erittäin hienoja kuviollisia kankaita. Vuonna 1836 hän suunnitteli ja valmisti vipulaitteen, jolla hän nosti Ilmajoen kirkon 150 cm korkeuteen, laittoi uudet kivijalat sekä kehitti vesivaaituksen, jolla hän mittasi kivijalan suoruuden. Venäjän keisari Nikolai I myönsi Juho Könnille hopeisen kunniamitalin sinisessä nauhassa kannettavaksi. Maaherra Herman Henrik Wärnhjelm ojensi sen hänelle juhlatilaisuudessa Ilmajoen kirkossa 1824.
Neljä sukupolvea mestareita > Juho Jaakonpoika Könni

Juho Jaakonpoika Könni (1798–1865) oli neljännen polven könninmestari ja Ala-Könnin isäntä. Hän kehitti ja laajensi kellotuotantoa tehdasteollisuudeksi. Tuotantoon kuuluivat monenlaiset sepäntyöt ja ajokalujen valmistus. Tehdaslaitos oli laaja, ja oppipoikia ja työntekijöitä oli runsaasti. Mestari matkasi paljon käyden muun muassa Pietarissa ja Tukholmassa. Talo oli varakas, ja tilukset olivat laajat. Sekä maa-, karja että metsätalouteen uhrattiin aikaa runsaasti. Ulkomaisen tuonnin ja halpojen "kukkuu­kellojen" myötä kellotuotanto Könnillä vähitellen hiipui. Mestarin kuollessa hänellä oli viisi tytärtä, mutta ei poikaa jatkajaksi. Mestarin kuoltua hänen oppilaansa pitivät jonkin aikaa tuotantoa yllä, mutta vähitellen sekin loppui.
Neljä sukupolvea mestareita > Jaakko Juhonpoika Könni

Jaakko Juhonpoika Könni (1816–1861) oli neljännen polven könninmestari ja Yli-Könnin isäntä. Viimeinen Yli-Könnin mestari työskenteli suurimman osan elämästään isänsä rinnalla, eivätkä hänen työnsä yksilöllisesti erotu isänsä töistä. Hän hoiti vesivasaralla valmistettavia karkeampia sepäntöitä ja valvoi korkealle kehitettyä metallivalimoa, josta toimitettiin valuosia myös Ala-Könnin kellopajan tarpeisiin. Talon laajat viljelykset vaativat runsaan palveluskunnan, ja Yli-Könni olikin Ilmajoen varakkaimpia taloja. Varakkaat Ala- ja Yli-Könnin mestarit toimivat myös ympäristön "pankkilaitoksena", ja useat paikkakunnan talot ja Ilmajoen seurakunta olivatkin velkaa Könneille. 1860-luvun nälkävuosien jälkeen Könnien perikunnat joutuivat kärsimään, kun ahtaiden aikojen vuoksi velalliset eivät pystyneetkään maksamaan lainojaan takaisin.
Juho Könnin puoliso kuoli keväällä ja mestari itse syksyllä 1861. Lapset olivat vielä pieniä, eikä mestari ollut ehtinyt opettaa heille taitojaan. Kuollessaan hän vei arvokasta tietoa mukanaan hautaan, ja kansan suussa kerrotaan edelleen tarinoita Könnin piruista ja kuokkamiehestä. Laivanpään mutkaa ei ollut olemassa vielä mestarien eläessä, mutta Juhon kuolinvuotta seuranneen kevään aikana Kyrön­joen mutkaan ajautui höyrykäyttöinen siipirataslaiva, josta Laivanpään mutka sai nimensä. Juuri sinne myös Könnin kuokkamies hukkui kuokittuaan ensin luojansa hengiltä.
Triviaa

Disneyn Kaunotar ja hirviö -elokuvassa hirviön linnan kelloksi lumotun palvelijan suomenkielinen nimi on Könni (alkup. nimi Cogsworth).
Kirjallisuutta

Alamäki, Hessa 1932. Könnim pirut ja Poika-Juusee. Helsinki: K. F. Puromiehen Kirjapaino.
Koivisto, Esko 2009. Aikarauta. Valokuvakirja Könnin kellomestareiden töistä kuvin ja sanoin. Omakustanne, Kirkkonummi.
Malkola, Eero 1983. Ilmajoen Könnit, maankuulut kellomestarit, teoksessa Kytösavut XIV, Etelä-Pohjanmaan maakuntaliitto. Myös eripainoksena, kustantaja Aallon patteriston perinnetoimikunta, Kirjapaino IL-MO Ilmajoki 1996.
Rajala, Leena (toim.): Könnin suku : Jaakko ja Maria Königsbäck-Könnin jälkeläiset : sukuhistoria ja sukuluettelo. Ilmajoki: Könnin suvun oltermannikunta, 1988 (1. laitos 1949). ISBN 951-99914-1-7
Renkola, Arvo 1986. Könnin kuokkamiehen jäljillä. Perimätietoon perustuvaa asutushistoriaa Ilmajoen pitäjän pohjoiskulmalta. Ilmajoki: Ilmajoki-seura.
Aiheesta muualla

Könnin suvun viralliset sivut. Könnin suku. Arkistoitu 2.5.2013.
Suomen kellomuseossa on mm. Jaakko Könnin valmistamia tasku- ja pöytäkelloja
Ilmajoen museossa (Arkistoitu – Internet Archive) on Könnin mestarien valmistamia hevosajokaluja, kelloja, kangaspuut, lukkoja, työkaluja mm. keervärkki
Kansallismuseon kuukauden esine: kaappikello
Ei vain kellonrakentajia – Könnien uusi sukukirja esittelee kelloistaan tunnetun suvun maanviljelystä ja viinanpolttoa Yle, 2021
Martti Raukko : Kello-Könneistä, Helsingin Sanomat Viikkoliite, 24.09.1933, nro 39, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Könnin kuokkamies
Kiinnisidottu

| Kiinnisidottu |
| --- | --- |
Tyyli:  draama
Pääosissa:  Kaija Pakarinen   Aarno Sulkanen   Asko Sahlman   Maija-Liisa Peuhu
Alkuperämaa:  Suomi
Verkko:  Yle TV1
Tuotanto
Ohjaaja(t):  Åke Lindman
Käsikirjoittaja(t):  Liisamaija Laaksonen
Säveltäjä(t):  Lasse Mårtenson
Aiheesta muualla
IMDb 
Kiinnisidottu on Liisamaija Laaksosen käsikirjoittama 3-osainen draamasarja. Sarjan on ohjannut Åke Lindman ja musiikin on säveltänyt Lasse Mårtenson. Sarja esitettiin ensimmäisen kerran Yle TV1:ssä vuonna 1994. Sarjan pääosissa ovat Kaija Pakarinen, Aarno Sulkanen, Asko Sahlman ja Maija-Liisa Peuhu. Sarja kuvattiin Polvijärven kylässä Pohjois-Karjalassa.
Sarja kertoo keski-ikäisestä naisesta nimeltään Henna, joka asuu pienessä pohjoiskarjalaisessa kylässä, jossa hän hoitaa liikuntakyvytöntä äitiään. Henna on naimaton, vaikka kylän miehet katselevat häntä, ja häntä jopa kositaan. Hän on luopunut omista unelmistaan äitinsä tähden. Kun äiti viimein kuolee, ovat edessä suuret päätökset.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kaija Pakarinen   | … |   Henna   |
|  Hilkka Ollikainen   | … |   Hennan äiti   |
|  Urpo Puhakka   | … |   Hennan isä Akseli   |
|  Kari Sorvali   | … |   Mikko   |
|  Liisa Pänttäjä   | … |   Meeri   |
|  Mika Nuojua   | … |   Ilpo   |
|  Lasse Pöysti   | … |   Mitro-eno   |
|  Pirkko Mannola   | … |   Oili   |
|  Aarno Sulkanen   | … |   Kalle   |
|  Maija-Liisa Peuhu   | … |   Aune   |
|  Asko Sahlman   | … |   Torsti   |
|  Paavo Liski   | … |   Niilo   |
|  Pasi Hirvonen   | … |   Pekka   |
|  Tuula Nyman   | … |   Venla   |
|  Piia Kärnä   | … |   Hely   |
|  Olli-Pekka Karttunen   | … |   Venlan poika   |
|  Juha Karttunen   | … |   Venlan poika   |
|  Joona Kaltiainen   | … |   Venlan poika   |
|  Eero Saarinen   | … |   Reiska   |
|  Susanna Angervo   | … |   Anne-Kaarina   |
|  Pekka Timonen   | … |   Isä-Pietari   |
|  Kaisu Potkonen   | … |   Kanttori   |
|  Jenni Hakkarainen   | … |   Kuoronainen   |
|  Eira Koistinen   | … |   Kuoronainen   |
|  Sari Viitasalo   | … |   Sairaanhoitaja   |
|  Pirjo Kuivalainen   | … |   Sairaanhoitaja   |
|  Valle Yritys   | … |   Kirkkoherra Soininen   |
|  Harri Kaituri   | … |   Kanttori Kiiski   |
|  Saimi Hyttinen   | … |   Potilas   |
|  Maria Kirjavainen   | … |   Potilas   |
|  Ilmari Lipponen   | … |   Eino   |
|  Eero Lätti   | … |   Veikko   |
|  Martti Lappalainen   | … |   Kauppias   |
|  Pekka Johansson   | … |   Tero   |
|  Riitta Piironen   | … |   Sosiaalivirkailija   |
|  Tarja Heiskanen   | … |   Rapakiven Terttu   |
|  Veli Karttunen   | … |   Rapakiven Juuso   |
|  Matti Nuutinen   | … |   Iso mies   |
|  Kuisma Mäenharju   | … |   Isäntä   |
|  Arto Mönttinen   | … |   Lääkäri   |
Vastaanotto

Sarjan tekijöistä Liisamaija Laaksonen, Kaija Pakarinen, Åke Lindman ja Pablo Sikow saivat Yleisradion koulutusrahaston televisiopalkinnon 1995. Sarja sai myös Telvis-lehdistöraadin kunniakirjan.
Elävän kuvan vuosikirjassa 1995 Petri Kemppinen pitää Kiinnisidottua vuoden 1994 parhaana suomalaisena televisiotuotantona. Hän kutsuu sitä suomalaisen naisen myytiksi: ”uhrautuvasta katkeruudesta hienouteen siihen on koottu kaikki ne uskomukset jotka suomalaisen naisen elämään liittyvät”. Helsingin Sanomien Mikael Fränti piti sarjaa klassisen hallittuna ja mestarillisena tuotantona, joka kertoo vavahduttavasti uhrautuvan suomalaisnaisen traagisen tarinan.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto – otteita sarjasta
Saamelaisalueen koulutuskeskus

| Saamelaisalueen koulutuskeskus (SAKK)> Sámi oahpahusguovddáš (SOG)  |
| --- | --- |

Sijainti:  Menesjärventie 4, 99870 Inari (päätoimipiste)
Koordinaatit:  68.9009°N, 26.9987°E
Tyyppi:  toisen asteen oppilaitos
Rehtori:  Eeva-Liisa Rasmus-Moilanen
Verkkosivut
Saamelaisalueen koulutuskeskus (SAKK) - Sámi oahpahusguovddáš (SOG) (inarinsaameksi Säämi máttááttâskuávdáš; koltansaameksi Sääʹm škooultemkõõskõs) on Suomen valtion ylläpitämä toisen asteen oppilaitos. Oppilaitoksen kotipaikka on Inarissa, mutta sillä on myös toimipaikat Kaamasen Toivoniemessä ja Enontekiön Hetassa.
Oppilaitos on perustettu saamelaisalueen koulutuskeskuksesta annetun lain (545/1993) ja asetuksen (649/1993) pohjalta. Oppilaitoksen tehtävänä on vastata saamelaisalueen koulutustarpeita sekä edistää saamen kieltä ja kulttuuria. Viralliset opetuskielet ovat pohjoissaame, inarinsaame, koltansaame ja suomi.
Vuonna 1978 perustettiin Saamelaisalueen ammatillinen koulutuskeskus. Vuonna 1993 Saamelaisalueen ammatillinen koulutuskeskus, Ivalon koti- ja laitostalouden oppilaitos ja Inarin opisto yhdistettiin ja perustettiin Saamelaisalueen koulutuskeskus.
Koulutuskeskus on opetushallituksen alainen oppilaitos, jota johtaa koulun johtokunta. Johtokunnan jäsenistä puolet on Saamelaiskäräjien nimeämiä jäseniä, kaksi alueen kuntien nimeämiä ja kolme Saamelaisalueen koulutuskeskuksesta.
Koulutus toimipaikoittain > Inari

Käsi- ja taideteollisuusalan perustutkinto, 180 osp, artesaani
Korukivi- ja jalometalliala
Saamenkäsityöala (kovat materiaalit)
Saamenkäsityöala (pehmeät materiaalit)
Saamen kielen ja -kulttuurin linja, 60 op
Medialinja, 60 op
Medialinjan voi suorittaa vuoden (60 op) tai kahden vuoden mittaisena (60 + 60 op)
Hotelli- ja ravintola-alan perustutkinto, 180 osp, ravintolakokki
Sosiaali- ja terveysalan perustutkinto, 180 osp, lähihoitaja
Vanhustyön koulutusohjelma
Sairaanhoidon ja huolenpidon koulutusohjelma
Liiketoiminnan perustutkinto, 180 osp, merkonomi
Matkailualan perustutkinto, 180 osp, matkailupalveluiden tuottaja
Koulutus toimipaikoittain > Kaamanen

Luonto- ja ympäristöalan perustutkinto, 180 osp
Luontoalan koulutusohjelma, 180 osp, luonto-ohjaaja
Porotalouden koulutusohjelma, 180 osp, poronhoitaja
Luontoalan ammattitutkinto 150 osp, erä- ja luonto-opastuksen osaamisala, erä- ja luonto-opas
Koulutus toimipaikoittain > Ammattilukio

SAKK tarjoaa lähialueiden lukioiden kanssa elokuussa 2011 aloittavissa perustutkinnoissa niin sanotun ammattilukion suorittamismahdollisuuden. Opiskelijoiden tavoitteena on suorittaa neljässä vuodessa ammatillinen perustutkinto ja ylioppilastutkinto sekä saada lukion päättötodistus.
Ammatillinen perustutkinto ja lukio suoritetaan jaksoissa. Ensimmäisenä vuonna on kaksi jaksoa ammatillisia opintoja ja  kolme lukio-opintoja. Toisena ja kolmantena vuonna on kolme jaksoa ammatillisia opintoja ja kaksi lukio-opintoja. Lisäksi suoritetaan osa työssäoppimisesta kesällä. Neljäs vuosi on lähes kokonaan lukio-opintoja.
Asuntolat

Oppilaitoksen asuntolat sijaitsevat Inarissa ja Toivoniemessä.