stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Groupe PSA
Historia

Konserni syntyi vuonna 1976, kun Peugeot Société Anonyme (PSA) osti konkurssiin menneen kilpailijansa, Citroën-yhtiön. Näin muodostui PSA Group, jonka nimi myöhemmin muutettiin muotoon PSA Peugeot Citroën.
Vuonna 1979 PSA osti taloudellisissa vaikeuksissa olleen, Simca-merkkisiä autoja valmistaneen Chrysler Europe -yhtiön nimellisellä yhdellä Yhdysvaltain dollarilla. Kauppaan ei kuitenkaan kuulunut Simca-tuotemerkki, joten autojen merkiksi tuli Talbot. Uusi merkki ei kuitenkaan menestynyt toivotulla tavalla, ja vuonna 1985 PSA päättikin luopua merkistä. Henkilöautojen valmistus päättyi pian tämän jälkeen. Viimeinen Talbot-merkkinen ajoneuvo, Express-pakettiauto valmistui vuonna 1994.
Vuonna 2016 PSA Peugeot Citroënin nimeksi vaihdettiin Groupe PSA.
Helmikuussa 2017 General Motors käynnisti neuvottelut PSA-kosernin kanssa Opel- ja Vauxhall-merkkien mahdollisesta myymisestä PSA:lle. Kauppa varmistui maaliskuussa, ja sen hinnaksi tuli 2,2 miljardia euroa.
Konserni

Peugeot ja Citroën käyttävät omia myynti- ja markkinointikanaviaan, mutta merkit hyötyvät yhteisistä teknologia-, kehitys- ja tuotantoresursseista.
Konsernin toimitusjohtajana oli vuosina 1997–2007 Jean-Martin Folz. Folzin tilalle toimitusjohtajaksi nimitettiin helmikuussa 2007 Christian Streiff. Streiff sai potkut maaliskuussa 2009 autoteollisuutta pahoin vaivaavan laman takia. Hänen tilalleen yhtiön johtoon nousi Philippe Varin. Yrityksen liikevaihto oli vuonna 2005 yli 56 miljardia euroa. Yrityksen suurimmat osakkeenomistajat olivat Bpifrance ja kiinalainen Dongfeng Motor Corporation, jotka kumpikin omistivat osakkeista 12,4 prosenttia. Ranskalainen FFP omisti osakkeista 11,4 prosenttia ja Peugeotin perhe omisti 2,94 prosenttia.
Yhtiö oli vuonna 2018 Euroopan kolmanneksi suurin autonvalmistaja Volkswagenin ja Renault’n jälkeen. PSA on aktiivisesti kehittänyt markkinaosuuttaan monilla nopean kasvun alueilla. Yhtiö onkin tehnyt merkittäviä investointeja ja yhteistyösopimuksia Etelä-Amerikassa, Iranissa (Iran Khodro) ja Kiinassa (Dongfeng Peugeot-Citroën Automobile).
Yhteistyösopimukset

Edellä mainittujen paikallisten kumppanuuksien lisäksi PSA-konserni tekee yhteistyötä myös muiden suurten autonvalmistajien kanssa.
Yhteistyösopimukset > Yhteistyö Renault’n kanssa

PSA-konsernin ja Renault’n yhteistyö alkoi jo 1960-luvun lopulla. Aluksi se koski lähinnä automaattivaihteistoja, mutta vuonna 1971 yhtiöt alkoivat yhdessä Volvon kanssa kehittää V6-moottoria. Volvon vetäydyttyä Peugeot Renault Volvo (PRV) -nimisestä yhteistyöyrityksestä vuonna 1989, jatkoivat PSA ja Renault V6-moottorin kehittämistä omassa yhteisyrityksessään nimeltä La Française de Mécanique.
Yhteistyösopimukset > Sevel ja yhteistyö Fiatin kanssa

Sevel (Société Européenne de Véhicules Légers SpA) on PSA-konsernin ja Fiatin yhteisyritys. Yhtiöt omistavat yrityksen puoliksi, ja se valmistaa kahdessa tehtaassa (Sevel Sur Italiassa ja Sevel Nord Ranskassa) tila-autoja, pakettiautoja ja kevyitä kuorma-autoja. Sevel valmistaa autoja Fiat-, Peugeot-, Citroën- ja Lancia-merkkisinä. Yhteistyö alkoi vuonna 1978 ja vuonna 2001 yhteistyösopimusta jatkettiin aina vuoteen 2017 asti.
Maaliskuussa 2005 PSA, Fiat ja Tofaş sopivat perustavansa yhteisen tehtaan Turkin Bursaan. Tehtaassa tullaan valmistamaan uutta, pientä pakettiautoa, jota tullaan myymään sopimuskumppaneiden merkeillä (Citroën Nemo, Fiat Fiorino ja Peugeot Bipper).
Yhteistyösopimukset > Yhteistyö Fordin kanssa

Syyskuussa 1998 PSA ja Ford Motor Company allekirjoittivat laajan, dieselmoottoreita koskevan kehitys- ja valmistussopimuksen. Yhteistyön tuloksena on tähän mennessä syntynyt neljä dieselmoottoriperhettä, joita valmistetaan PSA-yhtymän Trémeryn tehtaalla, Ranskan Mosellessa, sekä Fordin Dagenhamin tehtaalla Englannissa.
Yhteistyösopimukset > TPCA ja yhteistyö Toyotan kanssa

Vuonna 2001 PSA ja Toyota solmivat sopimuksen, jonka tuloksena syntyi yhteisyritys TPCA (Toyota Peugeot Citroën Automobile). TPCA valmistaa pieniä kaupunkiautoja Tšekin Kolínissa. Tämänhetkiset mallit ovat Peugeot 108, Citroën C1 ja Toyota Aygo. Viimeisimmäksi tähän PSA-yhteistyöhön on lisätty Peugeotin (Expert), Citroënin (Jumpy) ja Toyotan (Proace) yhteinen tavara-autojen yhteisyritys, jossa PSA valmistaa autot ja Toyota ostaa osan autoista omaan myyntiin. Autot valmistetaan Ranskassa.
Yhteistyösopimukset > Yhteistyö BMW:n kanssa

Vuonna 2002 PSA solmi ottomoottoreita koskevan yhteistyösopimuksen BMW:n kanssa. Sopimuksen puitteissa yhtiöt suunnittelevat ja valmistavat uusia, pieniä 1,6 litran ottomoottoreita, joita käytetään PSA-konsernin autojen lisäksi Mini-autoissa. Moottorit valmistetaan pääasiassa PSA-yhtymän Douvrinin tehtaalla, mutta niitä kootaan myös Englannissa BMW:n Mini-tehtaalla. Joulukuussa 2006 yhtiöt solmivat aiesopimuksen selvittääkseen yhteistyön jatkamista myös uusilla moottorimalleilla.
Yhteistyösopimukset > Yhteistyö Mitsubishin kanssa

Heinäkuussa 2005 PSA solmi Mitsubishin kanssa sopimuksen SUV-luokan autoista. Sopimuksen mukaan Mitsubishi valmistaa Peugeot 4007- ja Citroën C-Crosser -malleja oman Outlander-mallinsa pohjalta. Autoissa käytetään voimanlähteenä Mitsubishin otto- ja PSA-konsernin dieselmoottoreita. Ne esiteltiin Euroopassa vuonna 2007.
Toukokuussa 2008 PSA:n ja Mitsubishin yhteistyö syveni, kun yhtiöt ilmoittivat yhteisen tehtaan perustamisesta Venäjän Kalugaan. Tehtaan peruskivi muurattiin 10. kesäkuuta 2008, ja tuotannon suunniteltiin alkavan vuonna 2011. Tehdas tulee tuottamaan keskiluokan SUV-malleja kaikille merkeille, sekä keskikokoisia tavanomaisia henkilöautoja Peugeot- ja Citroën-merkeillä. Tehtaan vuosikapasiteetti tulee olemaan 160 000 autoa. Autot valmistetaan ensisijaisesti Venäjän markkinoille.
Tehtaat

| Tehdas | Paikkakunta | Maa | Tuotannossa olevat mallit syyskuussa 2007 | Tuotanto vuonna 2006 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Aulnay | Aulnay-sous-Bois | Ranska | Citroën C2   Citroën C3 | 299 600 |
| Mulhouse | Sausheim | Ranska | Citroën C4   Citroën C4 Coupé   Peugeot 206   Peugeot 308 | 340 900 |
| Poissy | Carrières-sous-Poissy | Ranska | Peugeot 206   Peugeot 207   Peugeot 207 SW   Peugeot 1007 | 291 200 |
| Rennes | Chartres-de-Bretagne | Ranska | Citroën C5   Citroën C5 SW   Citroën C6   Citroën Xsara Picasso   Peugeot 407 | 240 800 |
| Sochaux | Sochaux | Ranska | Peugeot 307   Peugeot 307 CC   Peugeot 307 SW   Peugeot 308   Peugeot 607 | 330 500 |
| Madrid | Madrid | Espanja | Citroën C3 Pluriel   Peugeot 207   Peugeot 207 CC | 150 700 |
| Vigo | Vigo | Espanja | Citroën Berlingo   Citroën C4 Picasso   Citroën C4 Grand Picasso   Citroën Xsara Picasso   Peugeot Partner | 472 400 |
| Mangualde | Mangualde | Portugali | Citroën Berlingo   Peugeot Partner | 57 300 |
| Trnava | Trnava | Slovakia | Peugeot 207 | 52 000 |
| Buenos Aires | Buenos Aires | Argentiina | Citroën Berlingo   Citroën C4 notchback   Peugeot 206   Peugeot 307   Peugeot 307 Sedan   Peugeot Partner | 96 800 |
| Porto Real | Porto Real | Brasilia | Citroën C3   Citroën Xsara Picasso   Peugeot 206   Peugeot 206 SW | 89 900 |
Aiheesta muualla

Groupe PSA:n kotisivut
PSA-konsernin logo 1980-luvun alussa.
PSA-konsernin aiempi logo.
Sevel-yhteistyön hedelmiä: Citroën C8.
TPCA-yhteistyön hedelmiä: Peugeot 108.
Pedro Botelho

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Pedro Roberto Silva Botelho
Syntymäaika: 14. joulukuuta 1989 (ikä 35)
Syntymäpaikka: Salvador, Brasilia
Pelipaikka: vasen laitapuolustaja tai keskikenttäpelaaja
Pituus: 188 senttimetriä
Seura
Seura: Atlético Paranaense
Pelinumero: –
Junioriseurat
2002–2004: Galícia
2005–2007: Figueirense
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2007–2012 | Arsenal | 0 | (0) |
| 2007–2009 | → Salamanca | 36 | (0) |
| 2009–2010 | → Celta Vigo | 27 | (1) |
| 2010–2011 | → Cartagena | 39 | (4) |
| 2011–2012 | → Rayo Vallecano | 11 | (1) |
| 2012 | → Levante | 14 | (0) |
| 2012– | Atlético Paranaense | 14 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 22. lokakuuta 2012.
Pedro Roberto Silva Botelho (s. 14. joulukuuta 1989 Salvador, Brasilia) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän edustaa brasilialaista Atlético Paranaensea ja on luontaiselta pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja, mutta hän pystyy pelaamaan myös keskikentällä.
Seurajoukkueura

Botelho siirtyi kotimaastaan Brasiliasta kesällä 2007 englantilaisen Arsenalin omistukseen. Hän pelasi kauden 2007–2008 lainasopimuksella espanjalaisessa Salamancassa, koska hänellä ei ollut vielä työlupaa Englannissa. Kesällä 2008 Botelho palasi Arsenaliin, mutta tuli lainatuksi uudelleen Salamancaan kaudeksi 2008–2009.
23. heinäkuuta 2009 hän siirtyi Celta Vigoon, jälleen kerran lainasopimuksella. Tämän jälkeen hän on pelannut vielä lainalla Cartagenassa, Rayo Vallecanossa ja Levantessa.
Yasuhiro Nakasone

| Yasuhiro Nakasone> 中曽根康弘 |
| --- | --- |

Japanin pääministeri
 27. marraskuuta 1982 – 6. marraskuuta 1987  
Monarkki:  Hirohito
Edeltäjä:  Zenko Suzuki
Seuraaja:  Noboru Takeshita
Kansanedustaja
 1947–2003  
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. toukokuuta 1918 Takasaki, Gunman prefektuuri
Kuollut: 29. marraskuuta 2019 (101 vuotta)
Puoliso:  Tsutako Kobayashi
Tiedot
Puolue:  Japanin liberaalidemokraattinen puolue
 Nimikirjoitus
Yasuhiro Nakasone (jap. 中曽根康弘, Nakasone Yasuhiro, 27. toukokuuta 1918 – 29. marraskuuta 2019) oli japanilainen poliitikko, joka toimi Japanin pääministerinä vuosina 1982–1987. Nakasone tuli tunnetuksi nationalistisesta aatteestaan ja toimi G8-konferenssin isäntänä vuonna 1986. Hän oli Japanin liberaalidemokraattisen puolueen jäsen.
Elämäkerta

Yasuhiro Nakasone syntyi Takasakin kaupungissa Gunman prefektuurissa. Hänen isänsä oli varakas puutavarakauppias. Perheessä oli kuusi lasta, joista Yasuhiro oli toiseksi vanhin.
Nakasone opiskeli Tokion yliopistossa ja liittyi sitten sisäministeriön työntekijäksi. Hän palveli Tyynenmeren sodan aikana laivastossa ja yleni kapteeniluutnantiksi asti.
Nakasone valittiin Japanin edustajainhuoneen jäseneksi vuonna 1947 sen nuorimpana jäsenenä. 1950-luvulla hän ajoi voimakkaasti ydinvoiman käyttöön ottamista Japanissa. Hän toimi ennen pääministeriyttään muun muassa kauppa- ja teollisuusministerin sekä liikenneministerin tehtävissä.
Elämäkerta > Pääministerinä

Nakasonesta tuli pääministeri osittain Kakuei Tanakan vaikutuksesta. Tanaka oli toiminut pääministerinä vuosina 1972–1974, mutta hänellä oli myös sen jälkeen paljon vaikutusvaltaa Japanin politiikassa. Nakasonen hallituksesta nimitettiin poliittisissa piireissä myös nimitystä "Tanakasone-hallitus" osoituksena Tanakan vaikutusvallasta.
Vuonna 1983 Nakasonesta tuli ensimmäinen sodanjälkeinen Japanin pääministeri, joka vieraili Etelä-Koreassa. Hänestä tuli vuonna 1985 myös ensimmäinen kiistellyssä Yasukunin pyhäkössä vieraillut pääministeri. Hän kuitenkin lopetti vierailut Yasukuniin Kiinan voimakkaan arvostelun vuoksi.
Nakasonen pääministeriyden aikana solmittua Plaza-sopimusta pidetään usein Japanin kuplatalouden alkuna. Sopimus salli jenin arvon nousta dollarin kustannuksella, mikä kasvatti kauppatasetta. Talouskupla puhkesi Nakasonen pääministeriyden jälkeen 1990-luvun alussa.
Japanin ja Yhdysvaltain välinen puolustusyhteistyö tiivistyi Nakasonen ollessa pääministerinä. Aiempi kielto luovuttaa sotateollista teknologiaa ulkomaille kumottiin Yhdysvaltain osalta. Japani kehitti Yhdysvaltain kanssa uutta FSX-hävittäjälentokonetta, ja vuonna 1986 Nakasone suostui siihen, että Japani osallistuisi Ronald Reaganin Strategic Defense Initiative -ohjelman kehitystyöhön.
Itsepuolustusvoimien budjetin osuus valtion budjetista nostettiin Nakasonen pääministeriyden lopulla vuonna 1987 ensimmäistä kertaa yli yhteen prosenttiin. Nostoa kuitenkin vastustettiin niin paljon, että budjetti laskettiin vuoteen 1990 mennessä takaisin alle prosenttiin. Nakasone olisi vuonna 1987 halunnut myös lähettää japanilaisia miinanraivaajia Persianlahdelle, mutta tämä kaatui pelkoon siitä, että alukset joutuisivat taistelutilanteeseen.
Nakasonen pääministeriyden aikana Japanin valtionrautatiet yksityistettiin vuonna 1987. Samoin tehtiin myös Nippon Telegraph and Telephonen telelaitokselle sekä valtiolliselle tupakkatehtaalle Japan Tobaccolle.
Nakasone yritti saada Japaniin arvonlisäveron, mutta asia ei ehtinyt toteutua hänen pääministeriytensä aikana. Arvonlisävero otettiin kuitenkin käyttöön häntä pääministerinä seuranneen Noboru Takeshitan kaudella.
Elämäkerta > Pääministeriyden jälkeen

Nakasone erosi vuonna 1989 liberaalidemokraattisesta puolueesta, mutta palasi sen jäseneksi kaksi vuotta myöhemmin. Hän julkaisi vuonna 1992 omaelämäkertansa. Vuonna 1997 hänestä tuli Japanin Krysanteemiritarikunnan jäsen .
Pääministeri Jun’ichirō Koizumi pyysi 85-vuotiasta Nakasonea eroamaan alahuoneesta vuonna 2003, jotta nuorempi poliitikko voisi ottaa hänen paikkansa. Nakasone totteli, mutta paheksui Koizumin toimintaa ja syytti häntä syrjinnästä ja kunnioituksen puutteesta.
Nakasone kuoli tokiolaisessa sairaalassa 101-vuotiaana 29. marraskuuta 2019.
Näkemyksiä

Nakasone arvosteli elämänsä aikana Japanin perustuslain 9. pykälää, joka kieltää Japania käymästä sotia. Vielä eläkkeelle siirryttyäänkin hän halusi saada perustuslakia muutetuksi.
Vuonna 1986 Nakasone esitti liberaalidemokraattisen puolueen seminaarissa, että Japanin taloudellinen menestys johtui siitä, ettei maassa ollut "vähemmän älykkäitä" vähemmistöryhmiä. Hän myös esitti, että mustat ja latinot laskevat Yhdysvaltain keskimääräistä älykkyystasoa.
Perhe

Nakasone meni vuonna 1945 naimisiin Tsutako Kobayashin kanssa. Avioliitto kesti 67 vuotta ja päättyi vaimon kuolemaan vuonna 2012. Pariskunta sai kolme lasta. Heistä Hirofumi Nakasone on toiminut Japanin opetusministerinä 1999–2000 ja ulkoministerinä 2008–2009.
Kirjallisuutta

Hattori, Ryuji: Fighting Japan's Cold War: Prime Minister Yasuhiro Nakasone and His Times.  Routledge, 2023.  ISBN 978-1-032-39909-6  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yasuhiro Nakasone Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Carl Abrahamsson

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Ruotsi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Sankt Moritz 1928 | Jääkiekko |  |
Karl Gustaf Emanuel "Calle Aber" Abrahamsson (1. toukokuuta 1896 Södertälje – 25. joulukuuta 1948 Södertälje) oli ruotsalainen jääkiekkoilija, jääpalloilija ja olympiamitalisti. Hän pelasi puolustajana.
Abrahamsson aloitti urheilu-uransa jääpalloilijana ja kilpaili kesällä yleisurheilussa, jossa hän pääsi moniottelijana kansainväliselle tasolle asti. Hän aloitti jääkiekon vasta vanhemmalla iällä ja pelasi Södertälje SK:ssa koko seurauransa vuosina 1924–1934. Abrahamsson voitti seuran riveissä Ruotsin-mestaruuden vuosina 1925 ja 1931. Hän oli voittamassa hopeaa vuoden 1928 olympialaisista, joissa hän pelasi neljä ottelua. Abrahamsson oli maajoukkueen mukana myös MM-kisoissa 1931 sekä vuoden 1932 EM-kilpailuissa, joissa Ruotsi sai kultaa.
Myös Carlin veli Erik oli urheilija; hän menestyi yleisurheilussa.
Vaikuttaja

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Vaikuttaja (myös influensseri ja somevaikuttaja) on henkilö, joka aktiivisesti tuottaa sisältöä blogiin, vlogiin tai sosiaalisen median kanaviin. Usein vaikuttajat kertovat yleisölleen omasta elämästä. Vaikuttaja muodostaa seuraajiinsa parasosiaalisen suhteen, siinä seuraaja kokee olevassa aidossa tuttavuussuhteen kaltaisessa yhteydessä vaikuttajan kanssa. Seuraajasta vaikuttaja voi tuntua jopa hyvältä ystävältä.   Suomen Kuvalehden tekemän tutkimuksen mukaan vaikuttaja sijoittui vähiten arvostettujen ammattien joukkoon, ollen sijalla 374. kun listalla oli yhteensä 379 ammattia.
Alkuvuodesta 2024 Kielitoimisto lisäsi sanakirjaan sanan influensseri.
Ihmisrotu

Kokoelma mieskasvoja, jotka ulkonäköön perustuvassa rotuluokittelussa on luokiteltu kuuluvan erirotuisille ihmisille. Ylärivissä negridiset (hausa Pohjois-Nigeriasta), mongolidiset (itäaasialaismies) ja australoidiset (yali Uuden-Guinean Baliem Valleystä) kasvot. Alarivissä amerikkalaiset (šamaaniasuinen mies Amazoniasta), kaukasidiset (islantilainen mies) ja kapoidiset (san Namibiasta) kasvot.
Ihmisrotu on varsinkin aikaisemmin käytetty nimitys ihmisryhmästä, johon kuuluvilla yksilöillä on tiettyjä muista yksilöistä poikkeavia perinnöllisiä ominaisuuksia, jotka ovat heille suurin piirtein yhteisiä ja liittyvät tiettyyn maantieteelliseen alueeseen. Perinteiset länsimaiset rodun määritelmät ovat perustuneet näkyviin eroihin etenkin ihonvärissä, kasvonpiirteissä ja hiusten laadussa.
Taksonomian isäksi kutsuttu Carl von Linné luokitteli ihmiskunnan amerikkalaiseen, eurooppalaiseen, aasialaiseen ja mustaan rotuun, mistä tuli pitkään vallinneen rotukäsityksen pohja . Monet uskovat edelleen, että ihmiskunta jakautuu mongolidiseen, kaukasidiseen ja negridiseen päärotuun ja jotkut pitävät Australian kantaväestöä neljännen päärodun edustajina.
Euroopassa ensimmäiset ihmisiä koskevat systemaattiset hierarkkiset rotuluokittelut syntyivät 1700-luvun puolivälissä. Käsitykset roduista ja tietyistä rotujaotteluista ovat vaihdelleet kulttuurista ja historian ajankohdasta toiseen. Rodun käsitteeseen on sisältynyt myös muita kuin vain ihmisten erilaiseen ulkonäköön liittyviä merkityksiä. Esimerkiksi Yhdysvalloissa rodun käsite nivoutuu yhteen yhteiskuntaluokan käsitteen kanssa. Rotujaotteluun on liittynyt rotusyrjintää eli rasismia.
Biologisen luokittelun käsitteenä ihmisen jakaminen rotuihin katsotaan perusteettomaksi käsitykseksi, sillä rotukriteereitä on vaikea määritellä, ja ihmisen geneettinen muuntelu on vähäistä ryhmien välillä. Esimerkiksi vaaleaa ihonväriä on vaikea yhdistää eurooppalaiseen rotuun, koska vaalea ihonväri ei kehittynyt Euroopassa. Eurooppalaiset olivat tummaihoisia vielä 8000 vuotta sitten, jonka jälkeen Lähi-idästä alkoi saapua vaaleampi-ihoisia ihmisiä, joiden ihonväriin liittyvä geeni alkoi levitä. Eurooppalaisten iho vaaleni lopullisesti vasta 5800 vuotta sitten toisen vaaleaan ihoon liittyvän geenin yleistyessä.
Geneettisessä mielessä rotuja ei ole, sillä erillisten luokkien sijaan ihmiskunta on geneettisesti samaa jatkumoa. Vanhan, laajalti näennäistieteelliseksi katsotun rodun käsitteen tilalle on yhteiskuntatieteessä tullut jako etnisiin ryhmiin ja yhteisöihin ja väestögenetiikassa populaatioihin eli kliineihin. Yhteiskuntatieteissä rotua tarkastellaan yhteiskunnallisesti tuotettuna rakenteena, sillä ihmisiä luokitellaan edelleen esimerkiksi ihonvärin perusteella ja ihmisiin liitetään etnisiin taustoihin liittyviä stereotypioita.
Rotumäärittelyjen historiaa

Antiikin maailmassa esimerkiksi filosofi Aristoteleen jaottelu kreikkalaisiin ja barbaareihin ei perustunut rotuun vaan heidät jaoteltiin niihin, jotka poliittisesti järjestäytyivät kaupunkivaltioiksi (kreikkalaiset), ja niihin, jotka eivät toimineet näin (barbaarit). Roomalaiset erottivat itsensä muista soveltamansa lakijärjestelmän perusteella, ja suurissa yksijumalaisissa uskonnoissa keskiajalla jaottelu kulki oikea- ja vääräuskoisten välillä. Kristinuskossa ja islamissa katsottiin, että kaikki ihmiset olivat kykeneviä kääntymään oikeaan uskoon. Myös juutalaisten goyn käsite liittyi juutalaiseen uskontoon, ei verenperintöön.
Espanjassa reconquistan aikana hallitsijapari Isabella ja Ferdinand karkottivat maasta ensin juutalaiset vuonna 1492 ja myöhemmin muslimit vuonna 1502. Monet karkotettavista olivat kuitenkin kääntyneet kristityiksi välttyäkseen karkotukselta, minkä vuoksi suurinkvisiittori Tomás de Torquemada määräsi, että inkvisition tuli tutkia henkilöiden uskonnon lisäksi myös näiden sukutausta. Vain niiden, joiden onnistui todistaa sukutaustansa kristillisyys, sallittiin jäädä maahan. Määräyksestä kehittyi pian ”puhtaan veren” (esp. limpieza de sangre) periaate, jota voidaan pitää rotukäsitteen edeltäjänä.
Eräissä kulttuureissa on kehitetty rotuluokituksia sosiaalisin tai taloudellisin perustein. Esimerkiksi Ruandan kansanmurhaan johtanut hutujen ja tutsien jaottelun on katsottu perustuvan alun perin enemmänkin yhteiskuntaluokkaan ja taloudellisiin tekijöihin kuin etnisiin näkökohtiin. Philip Gourevitchin mukaan hieman yleistäen ilmaistuna hutu muuttui tutsiksi, jos hän ryhtyi kasvattamaan nautakarjaa, ja tutsi muuttui hutuksi, mikäli hän rupesi viljelemään maata. 1800-luvulla John Hanning Speke vahvisti jaottelua tieteelliseen rasismiin perustuvalla haamilaisella teorialla, jonka mukaan tutsit kuuluvat ”korkeampaan” haamilaiseen ja hutut ”alempaan” banturotuun.
Rotumäärittelyjen historiaa > Ensimmäiset rotuluokittelut

Valistuksen aikana syntyneet eurooppalaiset rotuteoriat olivat osa uutta luonnontieteiden vertailevaa, tyypittelevää ja luokittelevaa lähestymistapaa maailmaan ja erilaisiin ilmiöihin. Carl von Linné, Johann Friedrich Blumenbach ja muut 1700-luvulla eläneet tutkijat mahdollistivat myöhemmän ”tieteellisen rasismin” tutkimalla ihmisiä osana eläinkuntaa eikä enää Jumalan muusta luonnosta eroavina luomuksina. Rotu määriteltiin niin sanotuissa klassisissa rotuluokitteluissa joukkona ihmisiä, joilla oli yhteisiä havaittavia tai mitattavia ruumiillisia piirteitä. Fyysisten piirteiden lisäksi Ihmisryhmiä luokiteltiin myös esimerkiksi kauneuden ja rumuuden, kulttuurisen kehitystason ja henkisten ominaisuuksien mukaan.  Ihonväri oli aluksi merkittävin fyysisistä luokittelupiirteistä. Rotujen välisten erojen uskottiin johtuvan kunkin ryhmän elinympäristöstä.
Ajatus siitä, että jotkut ihmisrodut ovat lähtökohtaisesti parempia kuin toiset, pohjautuu osaksi  myös 1800-luvulla kehitettyyn polygenismiteoriaan. Polygenismi lähti siitä oletuksesta, että ihmisrodut olisivat kehittyneet geneettisesti täysin itsenäisistä esivanhempien joukoista. Tämä mahdollisti sen, että eri rotujen välillä voisi vallita perustavanlaatuisia henkisiä eroja.
Eurooppalaiset alkoivat samastua klassisten rotuluokittelujen myötä  laajempaan valkoihoisten ryhmään. Eurooppalaiset luokittelijat ottivat antiikin Kreikan kauneusihanteen rotuhierarkian pohjaksi. Mitä kauempana ihminen oli tästä ihanteesta, sitä vähemmän ”kaukasialaisena” häntä pidettiin.
Ensimmäinen merkittävä nykyisen kaltainen rotukäsite esiintyi vuonna 1684 julkaistussa François Bernierin teoksessa Nouvelle division de la terre par les différents espèces ou races qui l’habitent (”Maapallon uusi jako sillä asuviin lajeihin tai rotuihin perustuen”). Matkojensa perusteella Bernier jakoi ihmiskunnan neljään rotuun, joista ensimmäinen asutti valtaosaa Euroopasta ja Pohjois-Amerikasta, Persiaa sekä Pohjois- ja Keski-Intiaa leviten aina Indonesiaan asti. Toinen ryhmä sijaitsi Saharan eteläpuolisessa Afrikassa, kolmas Itä- ja Keski-Aasiassa. Neljännen ryhmän muodostivat lyhytkasvuiset Skandinavian saamelaiset. Bernierin luokittelu ei ollut hierarkkinen kuten myöhemmät rotuteoriat.
Hierarkkiset rotuluokittelut syntyivät Euroopassa 1700-luvun puolivälin paikkeilla. Niiden tekijöitä olivat taksonomian isäksi kutsuttu Carl von Linné, Georges Leclerc de Buffon ja Johann Friedrich Blumenbach sekä myöhemmin 1800-luvulla Georges Cuvier. Linnén rotujaottelusta tuli pitkään vallinneen rotukäsityksen pohja. Linné jaotteli ihmiset vuonna 1735 ilmestyneessä teoksessaan Systema Naturae neljään rotuun: Homo sapiens americanus, joka oli punertava, temperamentikas ja alistuva; Homo sapiens europaeus: valkoinen, vakava ja vahva; Homo sapiens asiaticus: keltainen, melankolinen ja ahne sekä Homo sapiens afer: musta, passiivinen ja laiska. Myös Johann Friedrich Blumenbachin luokittelu viiteen rotuun perustui ihonväriin: kaukasialainen (valkoinen), mongolinen (keltainen), etiopialainen (musta), malajilainen ja amerikkalainen rotu (punertava).