stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rochester (New York)
Väestö

Rochesterin asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 210 565 ja vuoden 2018 arvion mukaan 206 284. Suuremman metropolialueen asukasluku oli vuonna 2010 1 054 323. Kaupungin asukkaista 46,6 % oli taustaltaan valkoisia, 40,7 % afroamerikkalaisia, 1 % intiaaneja, 17,8 % latinoja mistä tahansa rodusta ja 3,3 % aasialaisia. 19,6 % kaupungin asukkaista puhui kotonaan jotakin muuta kieltä kuin englantia ja 8,7 % kaupungin asukkaista oli syntynyt ulkomailla.
Koulutus ja kulttuuri

Korkeamman asteen oppilaitoksia Rochesterissa ovat esimerkiksi Rochesterin yliopisto, Rochester Institute of Technology, Roberts Wesleyan College, Nazareth College ja St. John Fisher College. Kaupungissa toimii myös New Yorkin yliopistoon kuuluva Monroe Community College.
Rochesterin yliopistolla on taidegalleria. Kaupungilla on myös oma sinfoniaorkesterinsa ja planetaario. Paikallisia museoita ovat esimerkiksi International Museum of Photography ja Susan B. Anthonyn syntymäkoti. Vuosittain toukokuussa kaupungissa järjestetään Lilac Festival -tapahtuma.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rochester (New York) Wikimedia Commonsissa
High Falls -putous Rochesterin keskustassa.
Eastman Kodakin tehdas ja päätoimisto vuonna 1900.
Rochesterin taivaanrantaa.
Rochesterin yliopistoon kuuluva Rush Rhees Library.
Ruupuujärvi

| Ruupuujärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa
Kunnat:  Kuhmoinen
Koordinaatit:  61°36′55″N, 24°50′52″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pääskylänjoen valuma-alue (35.76)
Laskujoki:  oja Pitkäveteen 
Järvinumero:  35.761.1.012
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  119,7 m  
Rantaviiva:  0,689 km  
Pinta-ala:  2,832 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiRuupuujärvi 
Ruupuujärvi tai myös Ruupunjärvi on Pirkanmaalla Kuhmoisissa Ojastenkulmalla sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,8 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Metsäjärvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sitä asuttaa entinen maatila. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä ja sen rannat ovat metsämaata. Sinne tulee metsäautotie Ojastenkulmalta.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pääskylänjoen suualueeseen (35.761) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 119,7 metriä mpy. Siihen on johdettu metsäoja ja sen laskuoja laskee Pitkäveteen Ojanstenkulmalla. Laskuojan pudotus on 13,7 metriä.
Historiaa

Vuoden 1855–1856 Kalmbergin kartastossa Ruupuujärvi oli merkitty, mutta se oli nimetön.
Vuoden 1965 peruskartassa järven nimi oli Ruupunjärvi. Silloin sen pohjoisrannalla oli peltoa. Vuoden 1986 peruskartassa peltoa ei enää ollut ja järven nimi oli Ruupuujärvi.
Rudolf Viest

| Rudolf Viest |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 24. syyskuuta 1890 Revúca, Itävalta-Unkari
Kuollut: 1945 (ikä 54–55) Flossenbürgin keskitysleiri, Saksa
Kansalaisuus:  slovakialainen
Ammatti:  Sotilas
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Tšekkoslovakia,  Itävalta-Unkari
Palvelusvuodet:  1914–1945
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota
Sotilasarvo:  Divisioonakenraali
Kunniamerkit:  Tšekkoslovakian sotilasristi (1945)  Slovakian kansannousun 1. luokan ritarikunta (1945)
Rudolf Viest (24. syyskuuta 1890 Revúca, Itävalta-Unkari – 1945 Flossenbürgin keskitysleiri, Saksa) oli slovakialainen sotilasjohtaja, Tšekkoslovakian pakolaishallituksen jäsen, Slovakian kansallisneuvoston jäsen ja 1. Tšekkoslovakian armeijan komentaja Slovakian kansannousun aikana. Hän oli korkeimmassa sotilaallisessa asemassa oleva slovakki ja ainoa slovakialainen kenraali sotien välisenä aikana Tšekkoslovakian ensimmäisessä tasavallassa.
Varhaiselämä ja perhe

Viest syntyi 24. syyskuuta 1890 Revúcassa, Itävalta-Unkarissa. Hänen isänsä Gustáv Viest oli käsityöläinen, myöhemmin hän työskenteli kaupungin virastossa. Hänen äitinsä Jana (syntyjään Grnáčová) oli kotoisin räätäliperheestä. Hänellä oli kaksi veljeä (Ivan ja Dušan) ja kaksi sisarta (Oľga ja Anna). Hän opiskeli paikallisessa luterilaisessa peruskoulussa ja myöhemmin Revúcan lukiossa. Hänen vanhempi veljensä Ivan opiskeli Budapestissa. Koko perhe muutti Budapestiin vuonna 1905 isän kuoltua. Heidän kodistaan tuli paikka, jossa monet kansallismieliset ihmiset tapasivat opintojensa aikana. Hän opiskeli talonrakentamista ja työskenteli lyhyen aikaa rakennusliikkeessä Budapestissa. Lokakuussa 1911 hän liittyi vapaaehtoisena armeijaan 7. jalkaväkirykmenttiin Grazissa. Hän suoritti asevelvollisuutensa loppuun ja hänestä tuli kadetti 1. syyskuuta 1912.
Ensimmäinen maailmansota

Hän liittyi armeijaan uudelleen yleisen liikekannallepanon aikana 1. elokuuta 1914. Hän aloitti ryhmänjohtajana ja jatkoi komppanianpäällikkönä marraskuusta 1914 alkaen. Hän jäi vangiksi venäläisten hyökkäyksen aikana Krakovan lähellä 24. marraskuuta 1914. Vahvan slaavilaisen tunteensa vuoksi hän liittyi Serbian armeijaan 1. elokuuta 1915, minkä jälkeen hän taisteli Serbian vapaaehtoisten rykmentissä bulgarialaisia vastaan. Hän haavoittui, mutta kuntouduttuaan hän palasi serbialaisiin yksiköihin. Helmikuussa 1917 hän pyysi lupaa päästä Belgorodiin perustamaan tšekkoslovakialaisia legioonia. Kesäkuusta 1917 alkaen hän palveli luutnanttina ja organisoi vapaaehtoisten rekrytointia. Vuonna 1919 hänestä tuli Irkutskissa sijaitsevan tšekkoslovakialaisen leirin komentaja. Uusi neuvostohallitus ei sallinut legioonalaisten palata kotiin lyhintä tietä, ja Viest joutui muiden kanssa taistelemaan tiensä kotiin Siperian halki. Hän palasi kotiin Japanin, Yhdysvaltojen ja Kanadan kautta vuonna 1920.
Tšekkoslovakia

Palattuaan Tšekkoslovakiaan hän pääsi upseerikouluun ja aloitti ammatillisen uransa majurina. Hän valmistui Prahan sotilasakatemiasta. Sotien välisenä aikana hän työskenteli useissa sotilaallisissa ja diplomaattisissa tehtävissä (sotilasattasea Unkarissa ja Puolassa) sekä tiedustelupalveluissa. Vuonna 1933 hänet ylennettiin prikaatikenraaliksi ja vuonna 1938 divisioonakenraaliksi. Hän oli ensimmäinen ja ainoa slovakialainen, joka nousi kenraalin asemaan sotien välisessä Tšekkoslovakian armeijassa.
Vuoden 1938 Münchenin sopimuksen jälkeen hän oli eri mieltä Slovakian poliittisen kentän radikalisoitumisesta ja haitallisista tapahtumista, kuten Hlinka-kaartin muodostamisesta ja tšekinvastaisesta propagandasta. Koska hän oli armeijan korkeimmassa asemassa oleva slovakki, keskushallinto delegoi hänet Komárnoon Unkarin kanssa käytäviin neuvotteluihin, joita johti autonomisen Slovakian uusi pääministeri Jozef Tiso. Viest varoitti häntä radikalisoitumisen haitallisista vaikutuksista valtion turvallisuudelle. Viestin muistelmien mukaan kenraali Lev Prchala tarjoutui suorittamaan sotilaallisen tempauksen ja ottamaan vallan marraskuussa 1938, mutta Viest piti sitä liian vaarallisena, koska rajojen muodostaminen ei ollut vielä valmis.
Slovakian tasavalta

Rudolf Viest kuului antifasististen upseerien ryhmään ja vastusti Tšekkoslovakian jakamista Slovakiaan sekä Böömin ja Määrin protektoraattia. Hän allekirjoitti 14. maaliskuuta 1939 Slovakian tasavallan perustamista vastustavan kannanoton, joka toimitettiin Slovakian edustajakokoukselle pian itsenäisyysjulistuksen jälkeen. Uusi hallinto ei vainonnut häntä, vaan tarjosi hänelle Slovakian armeijan ylitarkastajan tehtävää. Hän otti tehtävän vastaan sen jälkeen, kun puolustusministeri Ferdinand Čatloš oli luvannut, ettei hän olisi yhteydessä saksalaisiin. Hän piti yhteyttä Lontoossa toimivaan Tšekkoslovakian maanpaossa olevaan hallitukseen ja kuului vastarintaliikkeeseen ”Obrana národa” (Kansakunnan puolustus). Samaan aikaan hän antoi suuren summan ensimmäisen Slovakian tasavallan taloudelliseen kehitykseen.
Unkari, joka ei ollut tyytyväinen ensimmäisestä Wienin välitystuomiosta saatuihin aluevoittoihin, hyökkäsi Slovakiaan 23. maaliskuuta 1939. Viestistä tuli jäsen Slovakian ja Unkarin yhteiseen komiteaan, jonka tehtävänä oli uuden rajan määrittäminen. Muistelmiensa mukaan hän päätti lopulta muuttaa maasta Saksan ja Puolan välisen konfliktin kärjistyessä elokuussa 1939. Hän käytti tähän tarkoitukseen komission virallista kokousta Budapestissä (28. elokuuta 1939 - 2. syyskuuta 1939). Hän sai viisumin Romanian Budapestin suurlähetystöstä ja muutti Bukarestiin, jossa hän hankki tšekkoslovakialaisen yhteyshenkilönsä avulla Ranskan suurlähetystöstä väärennetyn Ranskan passin. Koska hän toimi ylitarkastajana, hänellä oli pääsy kaikkeen salaiseen aineistoon, mutta tutkinnassa todettiin, ettei hän olisi ottanut mitään niistä. Viest tuomittiin kuolemaan, alennettiin armeijan alimpaan virkaan ja menetti valtion kansalaisuuden 28. maaliskuuta 1942.
Maanpako

Hän saapui Pariisiin 13. syyskuuta. Hänestä tuli Tšekkoslovakian kansallisen komitean jäsen ja Tšekkoslovakian maanpaossa olevan armeijan komentaja. Tammikuun 1. päivästä 1940 alkaen hän oli Tšekkoslovakian armeijan maavoimien komentaja, joka myöhemmin muutettiin 1. Tšekkoslovakian divisioonaksi Ranskassa. Ranskan natsimiehityksen jälkeen kesäkuussa 1940 hän siirtyi Britanniaan ja liittyi 10. heinäkuuta Edvard Benešin palvelukseen. Hänestä tuli 10. lokakuuta 1940 valtioneuvoston jäsen ja 27. lokakuuta 1940 ministeri. Hänestä tuli 8. toukokuuta 1940 maanpuolustusministerin sijainen Tšekkoslovakian maanpaossa toimivassa hallituksessa.
Slovakian kansannousu

Tšekkoslovakian edustajat allekirjoittivat 8. toukokuuta 1944 Neuvostoliiton kanssa sopimuksen, jossa taattiin, että neuvostoliittolaiset siirtäisivät vapautettujen alueiden hallinnon Lontoossa toimivalle maanpaossa olevalle hallitukselle. Rudolf Viestistä tuli vapautettujen alueiden varavaltuutettu, joka vastasi tästä tehtävästä, ja elokuussa 1944 hän matkusti Tšekkoslovakian valtuuskunnan mukana Neuvostoliittoon. Slovakian kansannousun alettua 29. elokuuta 1944 Ján Golianista tuli 1. tšekkoslovakialaisen armeijan komentaja Slovakiassa ja hän kehotti maanpaossa olevaa hallitusta lähettämään Viestin tukemaan kansannousua. Viest palasi Slovakiaan 6.-7. lokakuuta 1944 välisenä yönä ja otti kansannousun virallisen komennon, ja hänestä tehtiin Slovakian kansallisneuvoston jäsen 13. lokakuuta. Kun Viest saapui komentoon, kansannousun alkuperäisten tavoitteiden saavuttaminen oli jo todennäköisesti epärealistista sisäisten valtataistelujen vuoksi.
Saksan armeija aloitti 18. lokakuuta 1944 laajan hyökkäyksen, jossa keskityttiin vastarinnan eliminoimiseen vastarintaliikkeen hallussa olleella Slovakian alueella. Tilanteen heikentyessä Viest antoi 27.-28. lokakuuta välisenä yönä Donovalysta viimeisen käskyn, jonka mukaan hänen joukkojensa oli siirryttävä sissisodankäyntiin. Tällä käskyllä oli vain symbolinen arvo, sillä armeija oli jo lakkautettu organisoituna yksikkönä, eikä käskyä voitu toimittaa kaikille joukoille häirittyjen viestintäyhteyksien vuoksi.
Viest yritti paeta saksalaisten piirityksestä ja päästä puna-armeijan luo. Marraskuun 3. päivänä 1944 hän jäi vangiksi Golianin kanssa Pohronský Bukovecissa. Heidät vietiin ensin Banská Bystricaan ja sitten Bratislavaan. Marraskuun 10. päivänä heidät kuljetettiin Himmlerin käskystä Wieniin, josta heidät vietiin Berliiniin. Siellä SS-Reichssicherheitshauptamt kuulusteli heitä Prinz-Albert-Straßella sijaitsevassa vankilassa, mutta heitä kohdeltiin asianmukaisesti. Koko ajan Viest jatkoi Tšekkoslovakian ja demokratian palauttamisen kannattamista. Hänen viimeisistä päivistään on epäselviä tietoja. Viest kuoli luultavasti muiden slovakkikenraalien (Augustín Malár, Ján Golian ja Štefan Jurech) kanssa Flossenbürgin keskitysleirillä joskus vuonna 1945. Vaikka leiri oli toiminnassa huhtikuuhun 1945 asti, tiedot slovakkikenraalien mahdollisesta teloituksesta puuttuvat. On myös mahdollista, että Viest ja muut slovakialaiset kenraalit selvisivät sodasta, mutta kuolivat myöhemmin siirryttyään Neuvostoliittoon.
Kuolemansa jälkeen hänet palkittiin Slovakian kansannousun 1. luokan ritarikunnalla (1945), Tšekkoslovakian sotilasristillä (1945) ja monilla muilla Tšekkoslovakian ja muiden maiden myöntämillä kunniamerkeillä. Vuonna 1945 Viest ylennettiin postuumisti Tšekkoslovakian armeijan kenraalin arvoon.
Aiheesta muualla

Rudolf Viestin elämäkerta, Slovakian kansallisen kansannousun museo     (slovakiaksi)
Saarilampi (Viitasaari, Laamaskylä)

| Saarilampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Viitasaari
Koordinaatit:  63°06′08″N, 26°00′44″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Koliman alue (14.47)
Laskupuro:  Haarapuro Heinäjokeen 
Järvinumero:  14.471.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  108,3 m  
Pituus:  420 m  
Leveys:  200 m  
Rantaviiva:  1,285 km  
Pinta-ala:  5,07 ha  
Tilavuus:  0,000159 km³ 
Keskisyvyys:  3,14 m  
Suurin syvyys:  8 m  
Saaria:  1 
 fiSaarilampi 
Saarilampi tai Saarlampi on Keski-Suomessa Viitasaarella  Laamaskylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 420 metriä pitkä, 200 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 5,1 hehtaaria. Lammella on kartan mukaan yksi saari. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 159 000 kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 3,1 metriä ja suurin syvyys on 8,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Koliman alueella (14.47), jonka Kymöjärven–Kärnänjärven alueeseen (14.471) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 108,3 metriä mpy.
Rosemary Dobson

Dobson (keskellä) Maximilian Feuerring ja Imre Szigeti Macquarien galleriassa.
Rosemary de Brissac Dobson (18. kesäkuuta 1920 Sydney – 27. kesäkuuta 2012 Canberra) oli australialainen kirjailija, joka saavutti kotimaassaan arvostusta useilla runokokoelmillaan.
Dobson opiskeli Sydneyn yliopistossa. Hänen vanhempansa olivat englantilaisia. Isoisä Austin Dobson oli tunnustettu runoilija ja esseisti. Rosemary menetti isänsä ollessaan viisivuotias. Hän meni sittemmin naimisiin kustantaja Alec Boltonin (k. 1996) kanssa. Pariskunta asui vuodet 1966–1971 Lontoossa ja sai kolme lasta.
Dobson aloitti kirjoittamisen seitsenvuotiaana, ja ensimmäinen kokoelma julkaistiin vuonna 1944 nimellä In a Convex Mirror. Hänen työssään on usein esillä hänen rakkautensa taiteisiin, antiikin aikaan ja mytologiaan, ja toisinaan vaikutteita on kirjoittajan kokemuksista äitiydestä. Hän julkaisi myös proosaa ja runoilija David Campbellin kanssa kaksi antologiaa käännösrunoutta venäjästä.
Dobsonille myönnettiin ansioistaan runouden alalla lukuisia palkintoja. Hän sai vuonna 1979 Christopher Brennan -palkinnon; vuonna 1984 hänelle myönnettiin Patrick Whiten palkinto ja Grace Levenin runopalkinto. Hän oli vuodesta 1987 Australian ritarikunnan upseeri sekä vuodesta 1996 Sydneyn yliopiston kunniatohtori.
Julkaisut > Runous

In a Convex Mirror (1944)
The Ship of Ice (1948)
Child with a Cockatoo (1955)
Selected Poems (1963)
Cock Crow (1965)
L’Enfant au Cacatoès (käännös, 1965)
Selected Poems (1973)
Greek Coins. A Sequence of Poems (1977)
Over the Frontier (1978)
The Continuance of Poetry (1981)
The Three Fates & Other Poems (1984)
Seeing and Believing (1990)
Collected Poems (1991)
Untold Lives & Later Poems (2000)
Julkaisut > Käännösrunous

Moscow Trevoil. Poems from the Russian of Anna Akhmatova and Osip Mandelstam (David Campbellin ja Natalie Staplesin kanssa, 1975)
Seven Russian Poets: Imitations (David Campbellin kanssa, 1980)
Julkaisut > Muut

Focus on Ray Crooke (1971)
A World of Difference: Australian poetry and painting in the 1940s (1973)
SSL VPN

SSL (Secure Sockets Layer) VPN (Virtual Private Network) on tekniikka, jossa otetaan VPN-yhteys SSL-yhteyden yli suljettuun verkkoon etätyöasemalta tai yhdistetään kaksi suljettua verkkoa keskenään.
SSL VPN eroaa perinteisestä VPN-yhteydestä siinä, että se on toteutettu ylemmillä OSI-mallin kerroksilla 4-7 kuin esimerkiksi suosittu IPSec, joka toimii verkkokerroksella 3. IPSec joutuu kantamaan itse huolta tiedonsiirron luotettavuudesta siinä missä SSL VPN -yhteydessä OSI-mallin kuljetuskerros 4 hoitaa sen.
Käytännössä asiakasasema ottaa yhteyttä palvelimen ennalta määriteltyyn porttiin x ja muodostaa SSL-tunnelin asemien välille, allokoi itselleen suljetun verkon verkko-osoitteen ja luo virtuaaliverkon näiden välille.
SSL VPN ei ole standardi, joten kaikki markkinoilla olevat tuotteet eivät luultavasti toimi keskenään.
Aiheesta muualla

OpenVPN
Salim Rashid Suri

Salim Rashid Suri (arab. سالم راشد الصوري‎; 1910 tai 1912 Sur – 1979 Sur) oli omanilainen laulaja ja udinsoittaja. Hän tuli laajan matkustamisen ansiosta tunnetuksi "laulavana merimiehenä", joka kehitti oman tyylinsä erilaisten Lähi-idän ja Intian vaikutteiden pohjalta. Suurimman osan elämästään hän piti kotipaikkaansa Intiassa, Bahrainissa ja Kuwaitissa.
Rashid Surin lapsuudenperhe vastusti jyrkästi tämän musiikillista uraa, joten hän lähti merille ja matkusti laivoilla Itä-Afrikassa, Intiassa ja Lähi-idässä sijainneisiin satamiin. Alun perin Rashid Suri esitti synnyinseuduillaan suosiossa ollutta laulettua runoutta, jota säesti yksikielisellä instrumentilla. Tyyliään Rashid Suri kehitti matkustelun lomassa, ja ensikosketuksen udiin hän sai Adenissa. Lopulta hänestä tuli keskeinen lähinnä bahrainilaisten ja kuwaitilaisten muusikoiden kehittämän sawt al Khaleej -tyylin edustaja. Hän oppi kuuntelemalla Abdullatif al-Kuwaitia ja hyödyntämällä yhteyksiään lähinnä Arabian niemimaan, etenkin Jemenin muusikoihin. Hän sai myös intialaisen musiikin opetusta. Hän asettui Intiaan 1930-luvun alussa ja lisäsi Mumbaissa sukunimeensä Suri-osan lähtöpaikkansa tällä osoittaakseen.
Rashid Suri teki gramofonilevytyksiä HMV:lle jo 1930-luvulla menestyksellä. Suosiota esiintyi etenkin Mumbain arabiväestön, mutta osin urdun kielen käytön ansiosta myös intialaisten keskuudessa. Rashid Suri meni vuonna 1943 naimisiin intialaisnaisen kanssa. 1940-luvun lopussa hän lähti Intiasta ja asettui Bahrainiin, jossa hänestä tuli kysytty freelancetaiteilija. Hän perusti oman levy-yhtiönsä, Salimphonen, jonka artisteihin kuuluivat Abdullatif al-Kuwaiti ja Mahmud al-Kuwaiti. Vinyylilevyjen suosio 1960-luvun alussa vaikeutti Rashid Surin uraa, ja hän palasikin talousvaikeuksien takia Omaniin 1970-luvun alussa. Siellä hänet työllisti sulttaani Qabus ibn Said al Said, joka teki hänestä kulttuuriasioiden neuvonantajan. Uuden toimenkuvansa yhteydessä hän alkoi esittää hallitsijan kunniaksi lauluja, joita esitettiin laajalti Omanin televisiossa ja radiossa. Ennen kuolemaansa Rashid Surista oli tullut merkittävä omanilainen kulttuuri-ikoni. Hänen poikansa Sa'id Salim Ali Suri (s. 1954) on itse toiminut muusikkona.
SSOT

SSOT -satelliittia kootaan, kuva vuodelta 2011.
SSOT eli Sistema satelital para Observación de la Tierra on Chilen ilmavoimien kaukokartoitussatelliitti. Sillä on tarkoitus ottaa kuvia kartoitukseen eri tarkoituksiin, esimerkiksi maatalouden hallintoon; metsätalouteen; vesi-, mineraali- ja öljyvarojen kartoitukseen; kasvinsuojeluun; katastrofivalmiuteen; kaupunkisuunnittelu jne. Se laukaistiin 17. joulukuuta 2011 Kourousta Sojuz-kantoraketilla.
Se tilattiin Astriumilta elokuussa 2008. Yritys toteuttaa myös satelliitin maa-aseman. Hankkeessa koulutetaan chileläisiä insinöörejä satelliittitekniikkaan.
135 kg painavassa satelliitissa on tarkka kamera, resoluutio mustavalkokuville on 1,45 metriä ja värikuville 5,8 metriä. Satelliitti perustuu CNESin kehittämään Myriade-satelliittirunkoon, josta Astrium käyttää nimeä AstroSat-100.
Aiheesta muualla

SSOT (englanniksi)
Roman Vopat

| Roman Vopat> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1976 Litvínov, Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  192 cm
Paino:  100 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1993–2011
Seurat:  HC Litvínov (ČEL)  St. Louis Blues (NHL) Los Angeles Kings (NHL) Philadelphia Flyers (NHL) Chicago Blackhawks (NHL) Moskitos Essen (DEL) Pelicans (SML) Ilves (SML) HIFK (SML) HC Sparta Praha (ČEL) Jokerit (SML) Leksands IF (HAS) Aalborg IK (ODL)
NHL-varaus:  172. varaus, 1994 St. Louis Blues
Roman Vopat (s. 21. heinäkuuta 1976 Litvínov, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen ammattilaisuransa lopettanut jääkiekkoilija. Vopat oli pelipaikaltaan keskushyökkääjä, ja hän pelasi urallaan muun muassa neljä kautta NHL:ssä ja kuusi kautta SM-liigassa. Isokokoinen Vopat tunnettiin fyysisenä pelaajana, joka osasi myös tarvittaessa tapella.
Pelaajaura

Vopat pelasi ensimmäiset miesten pelinsä kaudella 1993–94 Litvínovissa, jota edusti seitsemän ottelun verran. Kauden jälkeen St. Louis Blues varasi hänet numerolla #172 vuoden 1994 NHL:n varaustilaisuudessa. Saman vuoden keväänä Vopat edusti Tšekkiä alle 18-vuotiaiden EM-kilpailuissa ja voitti pronssia.
Vopat siirtyi kaudeksi 1994–95 Pohjois-Amerikkaan ja pelasi kauden lähinnä WHL:ssä. Hän pelasi myös IHL:n pudotuspeleissä keväällä 1995. Kaudella 1995–96 Vopat pelasi enimmäkseen vielä WHL:ssä, mutta sai peliaikaa St. Louis Bluesista 25 ottelun verran. Hän teki niissä tehot 2+3=5 ja keräsi 48 jäähyminuuttia. Helmikuussa 1996 Vopat kaupattiin Craig Johnsonin, Patrice Tardifin, vuoden 1996 viidennen kierroksen varausvuoron ja vuoden 1997 ensimmäisen kierroksen varausvuoron kanssa Los Angeles Kingsiin vaihdossa Wayne Gretzkyyn.
Kingsissä Vopat ei murtautunut kokoonpanoon ja hän pelasi suurimman osan kausista 1996–97 ja 1997–98 IHL:ssä sekä AHL:ssä. Kolmannella Kings-kaudellaan Vopat kaupattiin ensin lokakuussa 1998 Colorado Avalancheen, jossa ei ehtinyt pelata otteluakaan, ennen kuin hänet kaupattiin sieltä Chicago Blackhawksiin vaihdossa Cam Russelliin marraskuussa 1998. Vopat kaupattiin heti viikkoa myöhemmin Philadelphia Flyersiin vaihdossa Mike Manelukiin ja hän pelasi Flyersissa suurimman osan kaudestaan. Vopat aloitti kauden 1999–00 Saksassa, DEL-joukkue Moskitos Essenin riveissä, mutta hän palasi joulukuussa 1999 Pohjois-Amerikkaan ja Philadelphia Flyersin organisaatioon. Vopat kuitenkin pelasi siellä vain farmijoukkue Philadelphia Phantomsissa.
Kaudeksi 2000–01 Vopat siirtyi jääkiekon SM-liigan Pelicansin riveihin. Kaudeksi 2001–02 hän siirtyi Tampereen Ilvekseen, mutta siirtyi kesken kauden HIFK:hon joulukuussa 2001. Vopat jätti Ilveksen taloudellisten seikkojen takia ja HIFK hankki hänet koeajalla olleen Jeff Scissonsin tilalle. Kauden jäähypörssin 177 minuutillaan voittanut Vopat viihtyi HIFK:ssa vielä seuraavat kolme kautta, vaikka loukkaantumiset olivat välillä haittana. Hän voitti keväällä 2004 SM-pronssia. Vopat nousi HIFK:ssa myös fanien suosikiksi.
Vopat aloitti kauden 2005–06 kotimaansa HC Sparta Prahassa, mutta palasi joulukuussa 2005 SM-liigaan ja siirtyi katastrofikauttaan pelanneisiin Jokereihin. Hänen tuli korvata pitkäksi aikaa loukkaantunut Tony Virta. Vuodet 2006–2008 Vopat pelasi Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa, jossa hän edusti Leksands IF:ää. Vopat oli kaudella 2007–08 sarjan jäähykuningas 171 minuutillaan. Hän pelasi kauden 2008–09 Tanskan Oddset Ligaenin Aalborg IK:ssa ja kaudeksi 2009–10 Vopat palasi kasvattajaseuraansa HC Litvínoviin, jossa hän oli Extraliigan runkosarjan jäähykuningas 177 minuutillaan.
Valmennusura

Peliuransa lopetettuaan valmentajaksi siirtynyt Vopat on aiemmin toiminut WHL-junioriliigan Prince George Cougarsin apuvalmentajana ja kaudella 2016–17 samassa roolissa Kootenay Icessa.
Muuta

Vopatin isoveli Jan on entinen NHL:ssä pelannut jääkiekkopuolustaja.
Aiheesta muualla

Roman Vopat Eurohockey.com. (englanniksi)
Roman Vopat Legends of Hockey -sivustolla (englanniksi)
Jatkoaika – Roman Vopat
romanvopat.tk (Arkistoitu – Internet Archive)