Virolaiset
Historia > Venäläisvallan aika

Ruotsi menetti omistuksensa Virossa Venäjän keisarikunnalle suuressa Pohjan sodassa 1700-luvun alkupuolella. Venäläiset valloittivat Viron jo sodan alkupuolella, mutta varsinaisesti se siirtyi heille Uudenkaupungin rauhassa vuonna 1721. Venäjän vallan aikana Baltian alue säilytti erikoisaseman Itämeren provinssit -nimisenä hallintoalueena. Aluetta hallitsi edelleen saksalainen yläluokka. Talonpoikien olot kuitenkin kohenivat 1800-luvun alussa, kun 1802 tehtiin ensimmäinen talonpoikaislaki Eestinmaan kuvernementissa, ja yleinen talonpoikaislaki vuonna 1804. Maaorjuus lakkautettiin vuosina 1816 ja 1819 annetuilla laeilla. Työorjuus lakkautettiin Liivinmaalla 1849 ja Eestinmaalla 1856. Maaorjuuden päättymisen jälkeen virolaisten keskuuteen levisivät sukunimet. Venäjän vallan aikana virolaisia alkoi muuttaa Venäjän muihin osiin, kuten Krimille ja Kaukasiaan. Ennen vuoden 1917 vallankumousta Viron ulkopuolella asui jo 200 000 virolaista, eli noin kuudesosa kaikista silloisista virolaisista.
Kansallinen herääminen alkoi 1800-luvun toisella puoliskolla. Uusia kouluja perustettiin ja kansankielinen kirjallisuus syntyi. Ensimmäinen vironkielinen lehti Perno Poostimees (nyk Postimees) alkoi ilmestyä vuonna 1857. Alkuaikojen estofiilit olivat usein baltiansaksalaisia tai virolaiseen yläluokkaan muuten kuuluvia, joilla ei ollut yhteyttä talonpoikaisväestöön. Friedrich Reinhold Kreutzwaldin Kalevipoeg, virolaisten kansalliseepos, julkaistiin vuonna 1862. Johann Voldemar Jannsenilla oli tärkeä osa sanomalehtien kehityksessä. Toimiessaan Perno Postimees -lehdessä hän korosti koulutuksen ja oma-omisteisten maatilojen tärkeyttä. Virolaisten sanomalehtimiesten keskuudesta nousi myös radikaalimpi siipi. Heitä johti Carl Robert Jakobson, joka julkaisi Eesti Postimees -lehteä. Hän arvosteli etenkin saksalaista yläluokkaa ja papistoa. Hänen ajatuksestaan perustettiin Eesti Kirjameeste Selts eli Viron kirjailijoiden seura vuonna 1872. 1878 hän aloitti Sakala-nimisen lehden julkaisun, josta tuli kansallisen heräämisen paras sanomalehti. Slavofiili Aleksanteri III valtaannousun myötä saksalaisten erityisasema lakkautettiin, mutta virolaisväestöä kohtaan aloitettiin venäläistämistoimet. Seurauksena oli kansallisen liikkeen kriisi.
Vuoden 1905 vallankumouksen aikana levottomuuksia syntyi myös Virossa. Lokakuussa 1905 sata virolaista kuoli yhteenotossa sotilaiden kanssa. Marraskuussa tsaari lupasi monia vapauksia, mutta näitä lupauksia ei kuunneltu. Jaan Tõnisson kutsui virolaiset kansanedustajat Tarttoon kokoukseen, jossa vaadittiin itsehallintoa, laajempia oikeuksia ja maareformia. Joulukuussa 1905 Viroon julistettiin uusien levottomuuksien johdosta sotatila. Talonpojat polttivat kartanoita useilla paikkakunnilla. Levottomuudet tukahdutettiin sotavoimin ja noin 300 henkeä tuomittiin kuolemaan. Levottomuuksien jälkeen alkoi uusi virolaisen kulttuurin nousu. Kirjailijat kuten Gustav Suits, Eduard Vilde ja Friedebert Tuglas julkaisivat virolaista kirjallisuutta. Vuonna 1906 aloitti toimintansa Vanemuine-teatteri Tartossa ja Estonia Tallinnassa. Virolaisten ylioppilaiden osuus Tarton yliopistossa kasvoi ja samaten vuonna 1906 saatiin lupa yksityisten äidinkielen koulujen perustamiselle. 1900-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lopulla Pietarissa eli noin 50 000 virolaista. Vuonna 1906 Helsingissä eli erään arvion mukaan yli 3 000 virolaista.