stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksanteri I
Perintö

Aleksanteri I:n mukaan on nimetty Eteläisellä jäämerellä sijaitseva Aleksanterinsaari, jonka venäläinen tutkimusmatkailija Fabian Gottlieb von Bellingshausen löysi vuonna 1821.
Keisari Aleksanteri I kielsi monumenttien pystyttämisen itselleen ja useimmat muut henkilökohtaiset huomionosoitukset elinaikanaan. Poikkeuksena hän salli kolossaalirintakuvansa teettämisen Keisarilliselle Turun Yliopistolle. Veistoksen teki kuvanveistäjä Ivan Martos vuonna 1814, ja se asetettiin yliopiston uuteen juhlasaliin Turussa, ja tuotiin yliopiston mukana Helsinkiin vuonna 1832. Aleksanteri I:n rintakuva, joka vuosina 1957–2013 sijaitsi Kansalliskirjaston pihapuistikossa, on siirretty Helsingin yliopistomuseon kokoelmiin. Vuonna 2023 konservoitu patsas siirrettiin remontoidun yliopiston päärakennuksen katetulle sisäpihalle.
Heisingin yliopiston päärakennuksen otsikossa oli monogrammi A I vielä 1920-luvun puoliväliin, jolloin radikaalinationalistiset ylioppilaat häpäisivät sen tervaamalla.
Yliopistolla on myös François de Gérardin n. 1814–1815 tekemä Aleksanteri I:n muotokuva, joka riippui konsistorinsalissa uudisrakentamiseen vuoteen 1936 saakka ja on sen jälkeen ollut varastoituna tai museoituna. Senaatin muotokuvatoisinto siirrettiin vuonna 1918 Kansallismuseoon.
Emil Wikströmin vuonna 1903 veistämän Säätytalon fasadin päätykolmion aiheena on Aleksanteri I ja Porvoon valtiopäivät 1809.
Porvoon valtiopäivien 100-vuotismuistoksi 1909 Porvoon tuomiokirkkoon pystytettiin Walter Runebergin veistämä pronssipatsas. Se seisoo (vuonna 2000) samoilla jalansijoilla kuin Aleksanteri I seisoi vuonna 1809. Porvoon kaupunginvaltuuston salissa oli 1990-luvulla patsaasta jäljennös.
Suomen keisarillinen yliopisto nimettiin vuonna 1828 uusien statuuttien antamisen yhteydessä Keisarilliseksi Aleksanterin-Yliopistoksi Suomessa. Nimi säilyi virallisesti vuoteen 1919 ja epävirallisesti senkin jälkeen. Aleksanteri I:n mukaan on Suomessa nimitetty myös katuja Helsingissä ja Porvoossa sekä kirkko Tampereella.
Aleksanterinkatu Helsingissä, Lahdessa, Oulussa, Tampereella ja Porvoossa on nimetty keisarin kuoleman jälkeen.
Kirjallisuutta

Ekman, Torsten: Aleksanteri I: Keisari ja isänmaa.  (Kejsare och fosterland, 2011)  Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2013.  ISBN 978-951-52-3032-4
Аммон Ф. Г. В фаворе у кесаря: Александр I и Аракчеев
Sebag-Montefiore, Simon: The Romanovs: 1613–1918. Knopf Doubleday Publishing Group, 2016.
Sebag-Montefiore, Simon: Romanovit: 1613–1918. Suomentanut Seppo Raudaskoski. WSOY 2017, 2018. ISBN 9789510438800 (Jättipokkari), ISBN 9789510429006 (E-kirja / ePub 2), ISBN 9789510425503
Troyat, Henri: Aleksanteri I. WSOY Profiili 1981. ISBN 951010812X
Schilder. N. K.: Imperator Aleksandr Pervyi, evo zhisn i tsarstvovanie I - IV. 1904-1905.
Schilder Nikolai Karlovitš: Emperor Alexander the First. His life and reign. In 4 volumes: vol. 1: Before accession to the throne; vol. 2: 1801-1810; vol. 3: 1810-1816; vol. 4:1816-1825. "New time" A. S. Suvorinin kirjapaino , Pietari 1897. [ru]
Aiheesta lisää

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksanteri I Wikimedia Commonsissa
Klinge. Matti: Aleksanteri I (1777–1825) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu 23.6.2000. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Aurén, Petter Wilhelm: Keisari Alexander I:sen matka Pohjanmaalla v. 1819, DIGI – Yleisten kirjastojen digitoimaa aineistoa, viitattu 7. heinäkuuta 2015.
Erakko Feodor Kusmitsh oli sittenkin - keisari Aleksanteri I. Siperiassa kuolleen erakon salaisuus selvitetty, Ilta-Sanomat, 18.03.1933, nro 65, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Paavali I | Venäjän keisari 1801–1825 | Seuraaja: Nikolai I |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: – | Suomen ensimmäinen suuriruhtinas Aleksanteri I 1809–1825 | Seuraaja: Nikolai I 1825–1855 |
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: – | Puolan ensimmäinen tsaari-kuningas Aleksanteri I 1815–1825 | Seuraaja: Nikolai I 1825–1855 |
| n k Venäjän keisarit |
| --- | --- |
 Pietari Suuri (1721–1725)  Katariina I (1725–1727)  Pietari II (1727–1730)  Anna (1730–1740)  Iivana VI (1740–1741)  Elisabet (1741–1762)  Pietari III (1762)  Katariina II (1762–1796)  Paavali I (1796–1801)  Aleksanteri I (1801–1825)  Nikolai I (1825–1855)  Aleksanteri II (1855–1881)  Aleksanteri III (1881–1894)  Nikolai II (1894–1917) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  NARA  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Moskovan Kremlin Katedraaliaukio juhlavalaistuksessa Aleksanteri I:n kruunajaisten kunniaksi syyskuussa 1801, taustalla vas. kruunajaiskirkko Uspenskin katedraali
Aleksanteri I, Stepan Semjonovitš Štšukin 1806
Aleksanteri I, Stepan Semjonovitš Štšukin 1808
Aleksanteri I, Stepan Semjonovitš Štšukin
Keisarinna Elisabet Aleksejevna, Jean-Laurent Mosnier 1807
Ruhtinatar Marija Naryškina, Josef Grassi 1807
Aleksanteri I, Thomas Lawrence 1814–1818
Keisari Aleksanteri I, George Dawe 1826
Keisari Aleksanteri I :n rintakuva Yliopiston kirjaston pihalla. Kuvanveistäjä Ivan Martos, 1814. Vuosina 1814–1832 Turun akatemiatalon juhlasalissa, Helsingin yliopiston juhlasalissa 1832–1932. Yliopiston kirjaston pihalla vuosina 1957–2013. Vuonna 2013 veistos konservoitiin ja siitä tehtiin vuonna 2014 kopio Turun akatemialle.
Breaking the Waves

| Breaking the Waves |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Lars von Trier
Käsikirjoittaja:   Lars von Trier  Peter Asmussen 
Tuottaja:   Peter Aalbæk Jensen  Vibeke Windeløv 
Kuvaaja:  Robby Müller
Leikkaaja:  Anders Refn
Tuotantosuunnittelija:  Karl Júlíusson
Pääosat:   Emily Watson  Stellan Skarsgård 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Tanska / Ruotsi /  Ranska / Alankomaat /  Norja / Islanti 
Tuotantoyhtiö:  Det Danske Filmstudie
Levittäjä:  Lucky Red Distribuzione
Ensi-ilta:  toukokuu 1996 (Cannesin elokuvajuhlat)
Kesto:  159 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Breaking the Waves on Lars von Trierin vuonna 1996 valmistunut elokuva, jonka tapahtumat sijoittuvat 1970-luvun Skotlannin Ylämaille.
Elokuva kertoo Pohjois-Skotlannin rannikolla asuvasta syvästi uskonnollisesta Bess McNeillistä, joka rakastuu ja avioituu Tanskasta tulleen Jan-nimisen vierastyöläisen kanssa huolimatta kyläyhteisön ja sen  kalvinistisen kirkonmiesten paheksunnasta. Lievästi kehitysvammainen Bess ikävöi suuresti miestään tämän tehdessä pitkiä työrupeamia öljynporauslautalla. Bess rukoilee Janin tulevan takaisin, ja kun mies sitten palaa halvaantuneena työonnettomuuden seurauksena, Bess uskoo sen olevan hänen syytään.
Koska Jan ei pysty enää rakastelemaan, hän kehottaa Bessiä harrastamaan seksiä muiden miesten kanssa ja kertomaan hänelle siitä yksityiskohtaisesti. Bess alkaa uskoa toteuttavansa teoillaan Jumalan toiveita.
Elokuvan käsikirjoittivat ohjaaja Lars von Trier yhdessä Peter Asmussenin ja David Pirien kanssa, vaikka jälkimmäistä ei mainittukaan lopputeksteissä. Elokuvan pääosissa näyttelevät Emily Watson (Bess) ensimmäisessä elokuvaroolissaan ja Stellan Skarsgård (Jan).
Elokuvassa voi havaita Dogma 95 -julistuksen vaikutuksia, ja von Trier onkin kyseisen dogmaliikkeen perustajajäseniä. Breaking the Waves -elokuvaa kutsutaan usein harhaanjohtavasti Dogma 95 -elokuvaksi, vaikka se rikkoo useita julistuksen sääntöjä. Dogma 95:ssä esimerkiksi korostetaan oikeiden kuvauspaikkojen käyttämistä, mutta suurin osa Breaking the Waves -elokuvan todentuntuisista kuvauspaikoista on rakennettu studioon.
Breaking the Waves palkittiin Grand Prix -palkinnolla vuoden 1996 Cannesin elokuvajuhlilla ja se voitti kolme Euroopan elokuva-akatemian Felix-palkintoa vuonna 1996 (paras eurooppalainen elokuva, paras eurooppalainen naisnäyttelijä (Watson) ja kriitikkojen valinta parhaaksi eurooppalaiseksi elokuvaksi). Emily Watson oli ehdolla roolistaan myös vuoden 1996 parhaan naisnäyttelijän Oscarin ja vuoden 1997 BAFTA-palkinnon saajaksi.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Emily Watson  | … |  Bess McNeill   |
|  Stellan Skarsgård  | … |  Jan Nyman   |
|  Katrin Cartlidge  | … |  Dodo McNeill   |
|  Jean-Marc Barr  | … |  Terry   |
|  Adrian Rawlins  | … |  Tohtori Richardson   |
|  Jonathan Hackett  | … |  Pappi   |
|  Sandra Voe  | … |  Äiti   |
|  Udo Kier  | … |  Sadistinen merimies   |
|  Mikkel Gaup  | … |  Pits   |
|  Roef Ragas  | … |  Pim   |
|  Phil McCall  | … |  Isoisä   |
Kuvauspaikat

Ulkokuvauspaikat:
Skye: Hautausmaa (rakennettu elokuvaa varten)
Lochailort: Kirkko
Mallaig: Satama
Morar: Ranta
Studio:
Det Danske Filmstudie, Lyngby, Tanska
Lisätietoa

Lars Von Trier, Breaking the Waves, 1996, ISBN 0-571-19115-0.
Best Films of 1996: Foreign Film Awards (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Kuvauspaikat scotlandthemovie.com-sivustolla
Brionin sopimus

Brionin sopimus solmittiin Kroatiassa Pulan lähellä Brionin (Brijunin) saarilla 7. heinäkuuta 1991. Sopimus lopetti Slovenian taistelut ja jäädytti Slovenian ja Kroatian itsenäisyyden kolmeksi kuukaudeksi. Sopimus solmittiin Slovenian, Kroatian ja Jugoslavian välillä silloisen Euroopan yhteisön ollessa välittämässä rauhaa. Vaikka sopimuksella saatiin rauha Sloveniaan, Kroatian sodan taistelut alkoivat.
Brionin kokous

Sopimuksen allekirjoittamista edelsivät niin sanotun Ey-troikan diplomaattiset toimet Slovenian sodan katkaisemiseksi ja myös Jugoslavian johdon esittämä vaatimuslista. Ennen sopimuksen allekirjoittamista Slovenian aluepuolustus oli onnistunut torjumaan Jugoslavian armeijan alimitoitetun hyökkäyksen. Sopimuksen allekirjoittivat Jugoslavian liittopresidentti Ante Marković ja Slovenian presidentti Milan Kučan. Slovenian edustajista olivat mukana myös Janez Drnovsek, pääministeri Alojz "Lojze" Peterle, ulkoministeri Dimitrij Rupel, Jugoslavian presidenttineuvoston sloveenijäsen Janez Drnovšek ja parlamentin puhemiestä vastaava France Bučar. Jugoslavian puolelta oli monia hallintomiehiä mukana, mm. Ante Marković. Kroatian edustaja oli maan presidentti Franjo Tuđman. Molemmat Serbian edustajat puuttuivat, mutta mukana oli entinen presidenttineuvoston puheenjohtaja Borisav Jović, joka lähti kokouksesta kesken pois.
Sopimuksen mukaan raja-asemat jäivät Slovenian poliisin haltuun, ja armeijan piti vetäytyä lokakuuhun mennessä ja sloveenien vapauttaa ottamansa sotavangit. Osapuolten piti välttää väkivaltaa ja muuta keskinäisen jännitteen lisäämistä. Ey:n sotilastarkkailijoiden piti tulla ensi tilassa. Mutta Slovenia oli sopimuksen mukaan yhä käytännössä osa Jugoslaviaa, mm. tullimaksut kerättiin sopimuksen mukaan yhä Jugoslavian kassaan. Jugoslavian kansat saisivat itse päättää tulevaisuudestaan. Yksikään osatasavalta ei saanut sopimuksen mukaan itsenäistyä kolmeen kuukauteen, sillä neuvottelujen Jugoslavian kriisistä piti alkaa 1. elokuuta 1991 Ey:n mukana ollessa. Ey kuitenkin lupasi tunnustaa Slovenian, jos liittoarmeija hyökkäisi uudestaan maahan.
Suhtautuminen sopimukseen

Slovenian edustajat tekivät sopimuksessa monia myönnytyksiä suostuen moneen liittoarmeijan jo aiemmin esittämän vaatimuslistan kohtaan, koska käsittivät laihankin sovun tuovan maalle elintärkeän EY:n tuen. Kommunistitaustaisia Kučania ja Drnovsekia arvosteltiinkin kovasti heidän palatessaan kotimaahansa. Arvostelijat olivat lähinnä demokraattisista puolueista. Lojze Peterle, Bucar ja mieltään osoittava kansan osa katsoivat Brionin sopimuksessa tehdyn liikaa Slovenialle epäedullisia myönnytyksiä ja sopimuksen olevan petosta Sloveniaa kohtaan. Heidän mielestään sopimus esti jo tapahtuneen Slovenian itsenäistymisen ja katsoivat Slovenian antautuneen. Sopimus ei Bucarin mielestä poistanut liittoarmeijan uhkaa. Kucaninkaan mielestä julistus ei ollut ihanteellinen. Pucnikin mielestä sopimusta ei voitu hyväksyä. Silti Slovenian parlamentti vahvisti sopimuksen 10. heinäkuuta, vaikkakaan ei nurisematta. Sopimuksen mukaan Jugoslavian presidenttineuvoston johtaja Mesic oli Jugoslavian armeijan komentaja, vaikka liittohallitus oli käytännössä menettänyt valtansa jo vuoden 1991 keväällä, ja armeija oli Serbian komennossa.
Jugoslavian hallinnon korkeat kroaattiedustajat Stipe Mesic ja Ante Markovic sanoivat Ey:n välitysesityksen estäneen sisällissodan. Mutta monet jugoslavialaiset ja ulkomaiset mm Ey:n edustajat suhtautuivat sopimukseen varauksella eivätkä uskoneet pelkästään sen ratkaisevan hajoamassa olevan Jugoslavian ongelmia. Saksan ulkoministeri Genscherin mielestä sopimus oli vain hengähdystauko. Ranskan ulkoministeri Delors sanoi, että pienikin välikohtaus pystyy aiheuttamaan sisällissodan. Hollannin ulkoministeri van Broekin mielestä aika näyttää pitääkö sopimus. Vaikka Ey ei suhtautunut neuvotteluissa myönteisesti Slovenian ja Kroatian itsenäistymiseen, se ei myöskään sulkenut tätä ajatusta pois. Slovenian presidentti Milan Kučan sanoi, ettei Slovenia peruuttanut sopimuksesta huolimatta itsenäistymishankettaan, ja sloveenit vetäytyivät Jugoslavian parlamentista.
Seuraukset

Brionin sopimuksen jälkeen sota Kroatiassa alkoi vasta tosissaan. Brionin sopimus hyödytti Kroatian ääriserbejä ja heitä osin peitetysti tukevaa Serbiaa, koska nämä saattoivat väittää Kroatian sotaa sisällissodaksi, johon ulkovalloilla ei ollut oikeutta puuttua esimerkiksi tukeakseen sotilaallisesti heikompaa Kroatiaa.
Nikolai Bobrikov

| Nikolai Bobrikov |
| --- | --- |

Suomen kenraalikuvernööri
 1898–1904  
Edeltäjä:  Stepan Gontšarov vt.
Seuraaja:  Ivan Obolenski
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. tammikuuta 1839 Strelna, Pietari, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 17. kesäkuuta 1904 (65 vuotta) Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta, Venäjän keisarikunta
Puoliso:  Olga Petrovna Leontjev (vih. 1867; k. 1895) Elisabet Staël von Holstein (vih. 1895)
Tiedot
Uskonto:  ortodoksi
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):   Venäjän keisarikunta
Palvelusvuodet:  1858–1904
Sotilasarvo:  kenraali
Taistelut ja sodat:  Turkin sota
Nikolai Ivanovitš Bobrikov (ven. Никола́й Ива́нович Бо́бриков; 27. tammikuuta (J: 15. tammikuuta) 1839 Strelna – 17. kesäkuuta (J: 4. kesäkuuta) 1904 Helsinki) oli venäläinen kenraali ja Suomen kenraalikuvernööri vuosina 1898–1904. Hänet muistetaan päättäväisestä yhtenäistämispolitiikan ajamisesta ja hän oli yksi ensimmäisen sortokauden pääarkkitehdeista. Bobrikovin toiminta nostatti Suomessa voimakasta vastarintaa, jonka nujertamiseksi hän vaati itselleen diktaattorin valtuudet keväällä 1903. Lopulta hän joutui aktivisti Eugen Schaumanin surmaamaksi ja lienee siten Suomen historian tunnetuin poliittisen murhan uhri.
Bobrikovin elämänvaiheita

Bobrikovin isä Ivan Vasiljevitš Bobrikov (1798–1883) oli sotilaslääkäri, joka oli kohonnut todelliseksi valtioneuvokseksi ja valtakunnan sotilaslääkintöhallituksen tieteellisen neuvoston jäseneksi. Hänen äitinsä oli baltiansaksalainen Alexandra Seeland. Bobrikov syntyi Pietarin lähellä Strelnan kylässä 1839. Bobrikov valmistui upseeriksi vuonna 1858. Hänet ylennettiin everstiksi 1869, ja hän siirtyi Pietariin kaartin joukkojen erikoistehtäviin, jolloin hän pääsi keisarin lähipiiriin.
Bobrikov meni naimisiin Kazanissa 1867 Olga Petrovna Leontjevan kanssa, jonka kanssa sai viisi lasta. Vaimon kuoltua 1895 Bobrikov meni uusiin naimisiin kenraalintytär Elisabet Staël von Holsteinin kanssa, jonka kanssa sai vielä tyttären. Ainut eloon jäänyt poika Nikolai Nikolajevitš Bobrikov (1882–1956) seurasi isänsä jälkiä ja yleni everstiksi. Yksi Bobrikovin vävyistä oli norjalaissyntyinen suomalainen upseeri Johannes Holmsen, joka eteni myöhemmin kenraaliluutnantiksi asti. Bobrikov oli luonteeltaan harvinaisen tarmokas ja työkykyinen ja mielipiteiltään jyrkästi venäläiskansallinen.
Bobrikovin tytär Lionbow Bobrikoff-Holmsen (1880–1939) oli hovinaisena keisarillisessa hovissa Pietarissa. Hän meni naimisiin Venäjän palveluksessa olleen norjalaissyntyisen kenraalin Johannes Holmsenin kanssa. Holmsen jäi ensimmäisen maailmansodan alkupuolella saksalaisten vangiksi mutta hän pääsi sitten asumaan Norjaan, jossa hän kuoli Venäjän vallankumouksen jälkeen. Hänen puolisonsa pakeni vallankumouksen puhjettua Venäjältä lapsineen rajan yli Ruotsiin. Myöhemmin he elivät pakolaisina Lontoossa, Berliinissä ja Pariisissa. Lionbow Bobrikoff-Holmsen kuoli Pariisissa 23. tammikuuta 1939.
Bobrikovin sotilasura

Nikolai Bobrikov nimitettiin upseeriksi vuonna 1858 kadettikoulun jälkeen. Tämän jälkeen hän suoritti tutkinnon Nikolain yleisesikunta-akatemiassa, jonka suoritettuaan hänet nimitettiin Kazanin sotilaspiirin esikuntaan. Vuodesta 1867 lähtien hän oli 22. jalkaväkidivisioonan esikuntapäällikkönä Novgorodissa. Vuonna 1869 hänet ylennettiin everstiksi. Vuonna 1876 hänet lähetettiin Venäjän sotilasvaltuutetuksi Romanian Bukarestiin ja vuonna 1878 hänet ylennettiin kenraalimajuriksi Turkin sodan aikana.
Aleksanteri II nimitti Bobrikovin vuonna 1880 Mihail Loris-Melikovin johtamaan erityiskomitean jäseneksi. Komitean tehtävänä oli taistella vallankumouksellisia vastaan. Bobrikov oli aktiivisesti mukana Talvipalatsissa vuonna 1880 järjestetyn pommi-iskun selvittelyssä. Vuonna 1884 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja hänestä tuli kaartijoukkojen ja Pietarin sotilaspiirin esikuntapäällikkö. Jalkaväen kenraaliksi hänet ylennettiin vuonna 1897.
Bobrikovin tulo Suomeen

Kenraali Nikolai Bobrikov nimitettiin Venäjän sotaministerin, kenraali Aleksei Kuropatkinin esityksen johdosta Suomen kenraalikuvernööriksi, ja hän saapui Suomeen 12. lokakuuta 1898. Hän piti 12. lokakuuta 1898 kenraalikuvernöörin palatsissa puheen Suomen senaatille ja muutamille korkeimmille virkamiehille. Puhe julkaistiin seuraavana päivänä lehdissä, ja se herätti suurta hämmästystä sekä suuttumusta. Bobrikov oli puheessaan kutsunut Suomea rajamaaksi eikä ollut tunnustanut Suomen erityisasemaa valtiona. Se loukkaus sisälsi vakavan uhkauksen ja sai ihmiset ymmärtämään, että Bobrikovin tehtävänä oli Suomen erityisaseman hävittäminen ja suomalaisten venäläistäminen. Puheessaan hän ilmoitti Venäjän olevan yksi ja jakamaton ja että oli olemassa vain yksi alamaisuus ja rakkaus yhteiseen Venäjä-isänmaahan.
Bobrikovin ohjelma

Ennen kuin Bobrikov lähti Suomeen, hän esitteli 30. elokuuta 1898 ohjelmansa Venäjän hallitsijalle Nikolai II:lle, joka hyväksyi sen. Bobrikovin ohjelman pääkohdat olivat:
Suomen sotaväen sulauttaminen Venäjän armeijaan.
Suomen valtiosihteerinviraston lakkauttaminen.
Valtakunnanlainsäädännön saattaminen voimaan Suomessakin.
Venäjän kieli viralliseksi kieleksi senaattiin, virastoihin ja kouluihin.
Helsingin yliopisto ja oppikoulut tarkemman valvonnan alaisuuteen.
Venäjän kansalaisille annetaan oikeus virkoihin Suomessa.
Suomen rahan poistaminen.
Venäjän ja Suomen tullirajan poistaminen, sekä tullilaitoksen yhdistäminen Venäjän tullilaitokseen.
Venäläisiä lehtiä piti perustaa Suomeen levittämään hallituksen mielipiteitä.
Valtiopäivien juhlamenot on uudistettava.
Kenraalikuvernöörin ohjesääntö on uudistettava.
Bobrikovin ohjelmassa korostettiin sitä, että Suomen valtiolliset olot ja autonominen asema ovat Venäjän etujen vastaisia. Tavoitteena oli Suomen alistaminen täysin Venäjän hallitusviranomaisten johtoon.
Bobrikov ja helmikuun manifesti

Bobrikov oli mukana laatimassa helmikuun manifestia, josta tuli järjestelmällisen venäläistämisohjelman peruskivi. Sen johdosta suomalaiset kokosivat suuren adressin, johon kerättiin noin 500 000 kansalaisen nimet. Adressi yllätti täysin Bobrikovin, ja hän julmistui siitä, että tuollaiseen tekoon oli ryhdytty, minkä lisäksi hän piti koko adressia laittomana. Hän totesi manifestin julkaisun jälkeen: ”kaikki ajattelevat ihmiset Suomessa ovat tyytyväisiä keisarin manifestiin.” Äänenkannattajakseen Suomessa Bobrikov perusti vuonna 1900 suurta valtionapua nauttineen venäjänkielisen Finljandskaja Gazeta -lehden, joka ilmestyi alkuvuosina myös suomenkielisenä painoksena nimellä Suomen Sanomat.
Venäläiset kulkukauppiaat ja maanjakohuhut

Suomen kenraalikuvernöörinä Bobrikov pyrki saamaan Suomen tilattoman ja maattoman väestön sekä köyhälistön puolelleen. Suomalaiset eivät kuitenkaan uskoneet Bobrikovin lupauksiin, vaan pitivät lupausta juonitteluna. Pitkin maata kierteli noin 1 000 – 2 000 laukkuryssää eli vienankarjalaisia kulkukauppiaita, jotka levittivät huhuja siitä, miten erinomaisesti Venäjällä oli järjestetty maattomien ja maanviljelijöiden asiat. He kertoivat, että pian alkaa ilmainen maan jakaminen. Helmikuusta 1899 alkaen maanjakopuheita alkoi kuulua yhä enemmän. Tätä toimintaa vastaan työväenliike, nuorisoseurat ja ylioppilaat, kuten Eugen Schauman, aloittivat valistustyön, joka osoitti millaiset olosuhteet olivat todellisuudessa Venäjällä. Porvoolaisessa Uusimaa-lehdessä huhujen alkuperäiseksi levittäjäksi väitettiin Moskovskije vedomosti -lehden Suomessa olevaa salaista kirjeenvaihtajaa P. I. Messarošia. Hän oli julkaissut vuonna 1897 kirjan, jonka mukaan Suomi oli sulautettava keisarikuntaan, ja hän toimi Bobrikovin tiedonhankkijana. Messaroš lähti Suomesta keväällä 1900.
Ruotsalainen lehtimies Valfrid Spångberg kertoi, että venäläiset olivat lähettäneet Suomen tilattoman väestön keskuuteen asiamiehiä, samalla tavoin kuin aiemmin Itämeren valtioihin, kun siellä houkuteltiin väestöä kääntymään ortodoksiseen uskoon. Juristiprofessori Wilhelm Chydenius kirjoitti, että Bobrikov oli vastuussa huhujen levittämisestä. Finljandskaja gazeta väitti vuonna 1900, että vain venäläiset viranomaiset olivat suomalaisten torpparien ystäviä. Senaattori Gripenbergin käsityksen mukaan venäläisten kulkukauppiaiden harjoittama kiihotustoiminta oli tarkoituksellista kiilan lyömistä Suomen eri yhteiskuntaluokkien välille. Suomessa venäläisiin kulkukauppiaisiin suhtauduttiin useimmiten melko kielteisesti, paitsi mahdollisesti maaseutuväestön taholta. Bobrikovin aloitteesta 2. heinäkuuta 1900 annettiin asetus, joka laillisti venäläisten kulkukauppiaiden elinkeinon.
Bobrikovin haastattelu 1. maaliskuuta 1899

Ruotsalaisen Aftonbladetin toimittaja Valfrid Spångberg kävi 1. maaliskuuta 1899 Bobrikovin luona, esittämässä muutamia kysymyksiä Helmikuun manifestin johdosta.
Spångberg: ”Minkälaisiksi on Teidän ylhäisyytenne havainnut suomalaiset ja Suomen olot, paremmiksi vai huonommiksi kuin olitte odottaneet?”
Bobrikov: ”En kumpaisiksikaan. Se käsitys, jonka olin tässä suhteessa ennen muodostanut, on yleensä vahvistunut. Sisällinen järjestys täällä Suomessa on kyllä monin kohdin erinomainen, ja suomalaiset itse ovat lainkuuliaista ja isänmaallista kansaa, jota minä korkeasti kunnioitan, samoin kun pidän suuressa arvossa sen senaattia ja säätyjä. Mutta heidän käsityksensä ja se jota minä edustan, ovat monessa suhteessa erilaiset. Niin pian kuin he ovat tulleet käsittämään, että Venäjän hallituksen toimet tarkoittavat heidän omaa parastansa, olen vakuutettu, että me sovimme täydellisesti yhteen.”
Spångberg: ”Mitenkä Suomen sanomalehdistö hoitaa tehtävänsä?”
Bobrikov: ”Ei niin, että se minua täysin tyydyttäisi. Minä olen sanomalehdistön ystävä, mutta Suomen sanomalehdet ovat tottuneet käyttämään puhetapaa, jota en voi hyväksyä, ja esittävät ajatuksia, jotka varmistuneen vakaumukseni mukaan eivät muuta kuin synnyttävät levottomuutta ja tuottavat vahinkoa. Sanomalehdistön asia ei ole lausua moitteita korkeimman vallan toimista.”