stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jaakko Ilkka
Muistaminen

Ilmajoelle pystytettiin Ilkan patsas -niminen suuri muistomerkki vuonna 1924. Se sijaitsee paikalla, jossa Ilkan ruumis teloituksen jälkeen oli teilipyörässä nähtävillä. Ilkan mukaan on nimetty Etelä-Pohjanmaan maakuntalehti Ilkka (nykyään Ilkka-Pohjalainen). Myös Ilmajoella sijaitseva yläkoulu Jaakko Ilkan koulu on saanut nimensä hänen mukaansa.
Ilkan ja Yrjö Kontsaan joulukuussa 1596 antama rampojen sotilaiden vapautuskirje on säilynyt ja siitä tunnetaan heidän puumerkkinsä. Myöhemmin ne ilmeisesti sekoitettiin keskenään, minkä vuoksi muun muassa Ilmajoen vaakunassa oleva ”Ilkan puumerkki” on todennäköisesti Kontsaan eikä Ilkan.
Kaunokirjallisuudessa Ilkkaa käsittelevät muun muassa Kasimir Leinon näytelmät Jaakko Ilkka (1898) ja Jaakko Ilkka ja Klaus Fleming (1901) sekä Kaarlo Kramsun tunnettu runo ”Ilkka”. Kramsun runossa väitetään virheellisesti, että Ilkka olisi kuollut hirsipuussa.
Ilkka on innoittanut säveltäjiä ja libretistejä enemmän kuin kukaan toinen Suomen historian hahmo. Hänestä on tehty peräti kolme oopperaa. Tunnetuin niistä on vuonna 1978 kantaesitetty Jaakko Ilkka, jonka on säveltänyt Jorma Panula ja jonka libreton on kirjoittanut Aarni Krohn.
Helsingissä Ilkan mukaan on nimetty vuonna 1950 Pohjois-Haagassa sijaitseva Ilkantie. Ilkan jälkeläiset perustivat vuonna 1979 sukuseuran, joka on nykyään nimeltään Jaakko Ilkka Seura ry.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jaakko Ilkka Wikimedia Commonsissa
Jaakko Ilkka seura ry
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon 
Muistokivi Jaakko Ilkan kotitalon paikalla Ilmajoella.
Vangitun Ilkan ja Klaus Flemingin kuvitteellinen kohtaaminen, Aarno Karimon historiamaalaus 1900-luvulta.
Jaakko Ilkan pako, Joseph Alasen maalaus 1900-luvun alusta.
Nuijamiesten päälliköiden teloituspaikan muistomerkki Isonkyrön vanhan kirkon luona.
Henrik Ibsen
Elämä > Apteekkarin oppipoikana Grimstadissa

Grimstadissakin asuessaan Ibsen jatkoi vapaa-aikanaan kirjallisuusharrastustaan. Hän luki muun muassa Oehlenschlägeriä, Kierkegaardia, Welhavenia ja Wergelandia, ja tutustui Voltaireen. Ibsen aikoi yliopistoon lukemaan lääketiedettä. Tuolloin hän alkoi myös opiskella latinaa.
Pyykkäri Else Sophie Birkedalen synnytti vuonna 1846 lapsen, jolle antoi nimeksi Henrik Ibsenin mukaan Hans Jacob Henriksen. Else Sophieta kymmenen vuotta nuorempi Ibsen tunnusti isyyden, mutta ei halunnut olla missään tekemisissä pojan kanssa lukuun ottamatta pojalle tämän 14-vuotispäivään asti maksamaansa avustusta.
Elämä > Brynjolf Bjarmen Catilina

Grimstadissa Ibsen ystävystyi älykköjen Christopher Duen ja Ole Schulerudin kanssa. He kolme viettivät paljon aikaa yhdessä pohtien eksistentiaalisia kysymyksiä. Tuolloin Ibsen kirjoitti lukuisien runojen lisäksi myös ensimmäisen näytelmänsä Catilinan, joka syntyi osittain latinan opiskelun ja osittain vallankumousvuoden 1848 inspiroimana. Silosäkeellä kirjoitettu Catilina ilmestyi Kristianiassa (nyk. Oslo) salanimellä Byrnjolf Bjarme. Ibsen oli tuolloin 22-vuotias. Koska mikään kustantamo ei ollut halukas julkaisemaan näytelmää, julkaisemisen maksoi Ole Schulerud saamallaan pienellä perinnöllä. Hänestä Catilina oli lupaava teos. Se myi kuitenkin vain vähän, ja suurin osa painoksesta päätyi jätepaperiksi.
Ibsen uudisti näytelmän 25 vuotta myöhemmin ja kommentoi nuoruudentyötään näin:
»Paljon sellaista, mitä myöhemmät teokseni ovat käsitelleet – ristiriitaa kyvyn ja halun, tahdon ja sattuman, ihmiskunnan ja yksilön välillä, samanaikaista tragediaa ja komediaa – on näissä säkeissä jo idullaan."»
Elämä > Kypsymisvuodet 1850–1863

Vuonna 1850 Ibsen muutti Kristianiaan. Matkalla pääkaupunkiin hän vieraili Skienin-kodissa viimeistä kertaa. Perhe oli sillä välin liittynyt Lammers-liikkeeseen, joka oli kristillinen herätysliike. Tuolloin hän myös tapasi viimeistä kertaa Hedvig-sisarensa. Lammers-liike piti muun muassa kirjallisuutta paholaisen työnä.
Kun Ibsenin veli Ole pyysi tätä kirjoittamaan suosituksen hakiessaan työtä majakanvartijana, Ibsen kirjoitti: "Teidän erinomaisuuteenne! Ainoa elossa oleva veljeni Ole Paus Ibsen, joka asuu Tjømessa, hakee majakanvartijan paikkaa ja on pyytänyt minua puhemiehekseen Teidän Erinomaisuudellenne. Tässä ominaisuudessa pyydän Teitä lukemaan liitteenä olevat kirjeet ja asiakirjat. Itselläni ei ole muuta lisättävää."
Kristianiassa Ibsen kävi yhdessä muun muassa runoilija Bjørnstjerne Bjørnsonin kanssa pedagogi Henrik Heltbergin koulua, joka valmisti yliopistoon pyrkiviä. Rahaa Ibsen ansaitsi satunnaisilla toimittajan töillä. Hän reputti kreikassa ja aritmetiikassa. Todellisuudessa hän oli käynyt koulua vain kaksi viikkoa. Siihen aikaan köyhyys oli niin yleistä, ettei herättänyt huomiota, vaikka Ibsen käytti takkina huopaa ja jaloissa hänellä oli pelkät kalossit. Kenkiin hänellä ei ollut varaa.
Ibsen sai ainutlaatuisen tilaisuuden, kun viuluvirtuoosi ja kulttuuripersoona Ole Bull kutsui 23-vuotiaan Ibsenin vasta-avattuun teatteriinsa Bergeniin vuonna 1851. Teatterin johtokunta myönsi hänelle alustavasti stipendimatkan, jolla hän pääsisi opiskelemaan teatteria Kööpenhaminaan ja Dresdeniin. Ole Bullin Det norske Theater -teatterissa Ibsen teki teatteriohjaajan työtehtäviä. Hän oli vastuussa koristuksista, puvustuksesta, rekvisiitasta ja näyttelijöiden asettelemisesta lavalle. Työskentely tässä pioneeriteatterissa vuosina 1851-57 loi pohjaa Ibsenin tulevalle näytelmäkirjailijan uralle.
Työskennellessään teatterissa Ibsen kirjoitti neljä uutta näytelmää, joissa oli vaikutteita Norjan kansanrunoudesta ja historiasta. Historia on erityisesti läsnä näytelmässä Inger, Östråtin rouva (Fru Inger til Østeraad).
Vuonna 1857 Ibsen palasi Kristianiaan mentyään naimisiin Suzannah Thoresenin kanssa, joka oli kirjailija Magdalene Thoresenin tytärpuoli. Vuotta myöhemmin syntyi heidän ainoa lapsensa Sigurd Ibsen, ja Ibsen työskenteli ohjaajana uudessa Christiania Theaterissa Møllergatanilla vuoteen 1864 saakka. Suzannah oli lahjakas nainen, ja hän oli Ibsenille tärkeä innoittaja, kuuntelija ja kriitikko tämän koko loppuelämän ajan.
Kun avioitunut Ibsen oli asettunut väliaikaisesti Kristianiaan, hän kirjoitti Edda-runojen inspiroiman näytelmän Helgelannin sankarit (Hærmændene paa Helgeland)ja 1200-luvun kansalaissotaa käsittelevän teoksen Kuninkaan alut (Kongs-Emnerne). Lisäksi hän kirjoitti aikalaisnäytelmän Rakkauden komedia (Kjærlighedens Komedie). Näistä Kuninkaan alut on merkittävin.
Vuonna 1859 Ibsen kokeili siipiään myös oopperalaulajana ja alkoi kirjoittaa librettoa Fjeldfuglen. Se ei koskaan valmistunut, vaan Ibsen jätti libreton kesken jo toisen näytöksen kohdalla. Teksti kuitenkin julkaistiin postuumisti vuonna 1909.
Elämä > Ulkomailla

Vuonna 1863 Ibsen sai Det akademiske Collegiumin matka-apurahan, jonka suuruus oli 400 Norjan speciedaleria. Vaimo Suzannah ja poika Sigurd matkustivat edeltä Kööpenhaminaan, mutta Ibsen jäi Kristianiaan auttamaan Christiania Theateria Kuninkaan alut -näytelmänsä näyttämösovituksessa. Hän lähti Norjasta 1. huhtikuuta vuonna 1864 kevään ensimmäisellä höyrylaivalla, joka mursi tiensä jään läpi ja vapautti kaupungin talven aiheuttamasta pitkästä eristyksestä. Ibsen vietti kuukauden vaimonsa ja poikansa kanssa Kööpenhaminassa, ennen kuin jatkoi matkaansa Saksan kautta junalla Venetsiaan, missä hän vietti pari viikkoa. Hän saapui Roomaan 19. kesäkuuta. Ensimmäisinä vuosina Ibsenin matkakassan huvettua Bjørnstjerne Bjørnson ja valtion asianajaja Bernhard Dunker lähettivät hänelle rahaa.
Seuraavat 27 vuotta Ibsen vietti ulkomailla ja vieraili kotimaassa vain harvoin ja lyhyesti. Tänä ajanjaksona Italiassa ja Saksassa asuessaan Ibsen kirjoitti tunnetuimmat näytelmänsä. Ensin ilmestyi Brand (1866), symbolinen tragedia papista, joka seuraa korkeita periaatteitaan. Vuotta myöhemmin hän kirjoitti ehkä tunnetuimman teoksensa, Peer Gyntin. Nämä teokset tekivät Ibsenistä yhden Skandinavian tunnetuimmista kirjailijoista, ja vuonna 1866 hänelle myönnettiin Norjan valtion taiteilijapalkka.
Elämä > Paluu Norjaan

Vuonna 1891 Ibsen palasi Norjaan, missä hän jatkoi kirjoittamistaan vuoteen 1900 asti. Hänen avioliittonsa oli iloton, mutta ystävyyssuhteet nuorempiin naisiin rikkoivat yksitoikkoisuutta. Vuonna 1893 hänelle myönnettiin Pyhän Olavin ritarikunnan suurristi.
Vuonna 1898 Ibsen juhli 70-vuotissyntymäpäiväänsä. Juhlallisuuksien yhteydessä sekä Tanskan että Ruotsin kuningas myönsi hänelle Dannebrogin ritarikunnan ja Nordstjernen ritarikunnan suurristit.
Linnassa järjestettyjen tanssiaisten jälkeen vuonna 1900 Ibsen sairastui. Aftenposten-lehdessä kirjoitettiin joitakin päiviä myöhemmin, että Ibsen oli "influessan kourissa" eikä voinut ottaa vastaan vieraita syntymäpäivänään 20. maaliskuuta. Jälkeenpäin on spekuloitu, oliko oikeasti kysymyksessä Ibsenin ensimmäinen aivohalvaus. Joka tapauksessa Ibsenin heikkenevä terveys esti kirjallisen uran jatkon, vaikka hän antoikin yhä haastatteluja. Bjørnson vieraili 70-vuotispäivänään 8. joulukuuta vuonna 1902 Ibsenin luona, sillä tämä oli liian sairas lähteäkseen kotoaan. Ibsen otti hänen kätensä omiensa väliin ja sanoi, että kaikista "muistelen useimmin sinua. Olit rakkaimpani. Sinua ajattelin myös hänen kohdallaan... lääkintäupseerin..." "Lääkintäupseerin?", Bjørnson ihmetteli, ja molemmat miettivät hyvän tovin, ennen kuin tajusivat, että kyse oli En folkefiende -näytelmän tohtori Stockmannista.
Vuonna 1903 Ibsen esiintyi viimeisen kerran julkisuudessa, sillä sen jälkeen useat halvauskohtaukset aiheuttivat hänelle vakavia vammoja. Myöhemmin hänen tilansa vain heikkeni. Kolme vuotta myöhemmin, toukokuun 23. päivänä vuonna 1906 kello 14.30, Ibsen kuoli asunnossaan Kristianian Albins gatella 78-vuotiaana.
Ibsenin lääkäri Edvard Bull kertoi, että Ibsenin lähiomaiset olivat kerääntyneet kirjailijan sängyn ympärille ennen tämän kuolemaa. Ilmeisesti omaisia lohduttaakseen sairaanhoitaja sanoi Ibsenin näyttävän vähän paremmalta tänään. Anekdootin mukana Ibsen kohottautui tällöin vuoteessaan ja sanoi selkeällä äänellä: "Kaikkea muuta!" Sitten hän vajosi takaisin sängylle ja vaipui koomaan, eikä enää puhunut mitään. Lääkärin mukaan Ibsenin sanat eivät olleet vastaus siihen, mitä oli puhuttu, vaan hänen viimeiset sanansa olivat protesti, mikä tuntuu sopivalta koko elämänsä ajan vastavirtaan uineelle miehelle.
Vuonna 1903 näyttelijä Knut Wigert ja Nasjonalmuseet Henrik Ibsen -säätiö vuokrasivat kirjailijan viimeisen kodin. Vuodesta 1993 Norske Folkemuseum -museo alkoi vastata sen toiminnasta. Kun Ibsenin kodin ovet oli suljettu yleisöltä vuonna 2005, avattiin Oslon Ibsen-museo (Ibsenmuseet) uudelleen Ibsenin kuoleman satavuotispäivän 23. toukokuuta 2006 johdosta. Museota oli laajennettu uusin näyttelytiloin ja sinne oli rakennettu alkuperäisen kaltainen runoilijakoti.
Elämä > Hautajaiset

Ibsen haudattiin Grav Felserin hautalehtoon 1. kesäkuuta vuonna 1906. Hautajaisseremonia pidettiin täydessä Oslon Trefoldighetskirkenissä, jonka ulkopuolella hautajaisia seurasi arvioiden mukaan 20 000 ihmistä. Peräti 44 seppelettä laskettiin arkulle. Tilaisuuden jälkeen arkkua kannettiin pitkin Ullevålsveien-katua kulkueessa, johon kuului edustajia Norjan suurkäräjiltä, hallituksesta, korkeimmasta oikeudesta, Oslon kaupunginvaltuustosta sekä ulkomaisista edustustoista. Kirkkomaalla pidettiin yksinkertainen seremonia, jonka aikana kauppiaskuoro esitti kappaleen "Vaag o sjæl o bed" ja kaartinorkesteri soitti Edvard Griegin säveltämän Rikard Nordaakin surumarssin.
Arkun laskivat taidemaalari Eilif Petersen, kirjailija Wilhelm Krag, arkkitehti Harald Olsen, säveltäjä Ole Olsen, toimittaja Nils Vogt ja teatterinjohtaja Johan Fahstrøm yhdessä opiskelijaliitto Studentersamfundetin kanssa. Kirkkoherra Christopher Bruun johti maahanpanijaisia.
Norwegian Air Shuttle -lentoyhtiö on maalauttanut Ibsenin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön. Ibsenin kuva on aiemmin ollut myös Boeing 737-300 -koneessa.
Ibsen kirjailijana > Kuninkaan alut

Kuninkaan alut (Kongs-Emnerne) ilmestyi lokakuussa vuonna 1863 ja sai ensi-iltansa 17. joulukuuta vuonna 1864. Se oli ensimmäinen Ibsenin 1860-luvun suurista tragedioista. Näytelmä sijoittuu 1200-luvun alkupuoliskolle, jolloin herttua Skule taisteli Norjan kruunusta nuoren kuninkaan Haakon Haakoninpojan kanssa. Samalla piispa Nikolas Arnesson juonitteli herättääkseen pahaa verta heidän välilleen. Näytelmä on kirjoitettu hyvin, siinä on jännittävä juoni ja iskeviä repliikkejä, ja se sopi hyvin aikansa kansallisromanttiseen makuun. Aikalaiset tiesivät nyt, että Ibsenistä oli kehittymässä mestarillinen näytelmäkirjailija. Teatterin suurin vaikeus on näytelmän tiivistäminen yhteen iltaan, ja näytelmä onkin lyhyempi kuin Ibsenin kaksi seuraavaa.
Jälkipolvien keskuudessa Kuninkaan alut ei ole nauttinut yhtä suurta suosiota kuin Ibsenin myöhemmät näytelmät. Näytelmän opetuksena on Brandin tapaan silkan tahdonvoiman palvonta, mihin nykyajan katsojan on vaikea samaistua. On ehkä kuvaavaa, että Vidkun Quisling innostui näytelmästä ja kuvasi sitä Nasjonal Samling -puolueen ohjelmaksi. Vaikka Ibseniä ei voikaan epäillä fasismisympatioista, teoksessa esiintyy kansallismielistä taisteluhenkeä ja veristä kuolemaa, mikä 150 vuotta myöhemmin voi tuntua vieraalta. Piispa Nikolaksen pahuus ja pelkuruus selitetään näytelmässä tämän surkastuneilla sukupuolielimillä, mikä myös vaikuttaa vanhanaikaiselta.
Kuninkaan alut oli Ibsenin viimeinen näytelmä, jota voi kutsua viikinkiaikaiseksi, ja toiseksi viimeinen vanhemmasta historiallisesta ajasta kertova näytelmä (viimeinen oli Keiser og Galilæer (1873)).
Ibsen kirjailijana > Brand

Ibsenin läpimurtoteos näytelmäkirjailijana oli Brand vuodelta 1866. Näytelmä käsittelee suoraviivaista pappia, joka asettaa kohtuuttomia vaatimuksia itselleen ja läheisilleen. Nämä vaatimukset johtavat hänet lopulta mahdototmaan tilanteeseen, mutta kuten aina Ibsenillä, loppu jää avoimeksi. Lopetusrepliikki "Hän on Deus Caritatis [rakkauden jumala]" voidaan tulkita monella tavalla. Päähenkilö on välttelevän ja syrjäänvetäytyvän Peer Gyntin täydellinen vastakohta. Tämän päivän lukijoiden on helppo tuomita hänet, mutta Ibsen itse sanoi: "Brand olen minä parhaina hetkinäni."
Näytelmä on kirjoitettu hyvin vaativaan muotoon, jossa repliikit ovat myös loppusointuisia säkeitä. Tätä muotoa Ibsen oli jo aiemmin käyttänyt Rakkauden komediassa ja käyttäisi jälleen Peer Gyntissä. Se, että Ibsenin onnistui kirjoittamaan samaan aikaan sekä loppusoinnullista runoa että iskeviä repliikkejä, on osoitus hänen kielellisestä taituruudestaan. Monet näytelmän repliikeistä ovat siirtyneet tavalliseen kielenkäyttöön sananlaskuina, ilman että ihmiset ovat tienneet niiden alkuperää.
Näytelmän runomuodon kääntäminen muille kielille on hyvin vaikeaa. Täydelliset runomuotoiset käännökset muille kielille kuin ovat harvinaisia lukuun ottamatta ruotsia ja nykynorjaa, joihin käännettäessä monet Ibsenin ratkaisuista pystytään säilyttämään. Mainittakoon myös, että tanskalaiset yleensä ymmärtävät Ibsenin alkuperäistekstejä paremmin kuin useimmat norjalaiset.
Näytelmä herätti sekä innostusta että arvostelua Tanskassa ja Norjassa. Seuraavan 18 vuoden aikana se julkaistiin uudelleen kymmenen kertaa. Näytelmästä tuli Ibsenin ensimmäinen kaupallinen menestys, ja hän muutti sen jälkeen sekä käsialaansa että partatyyliään.
Ibsen kirjailijana > Peer Gynt

Kansalliseepos Peer Gynt on satiirinen fantasia kerskailevasta egoistista, kevytmielisestä ja vastuuttomasta Peeristä, joka esiintyy Norjan folkloressa. Peer elää elämäänsä unelmoiden ja vältellen kaikkia henkilökohtaisia valintoja. Lopulta hänet pelastaa Solveig-nimisen naisen rakkaus häneen. Mutta tälläkin kertaa loppu jää avoimeksi: "Peer, viime tienhaarassa yhdymme jälleen, niin saamme nähdä -; sanon vain tämän tälleen." Näytelmän teemat ovat peräisin Ibsenin pettymyksestä ja halveksinnasta maanmiehiään kohtaan. Tämä kaksijakoinen suhde näkyi myös Ibsenin runoudessa.
Ibsen kirjoitti Peer Gyntin Roomassa, Ischialla ja Sorrentossa, ja se julkaistiin 14. marraskuuta vuonna 1867 Kööpenhaminassa. Ensin näytelmää painettiin 1 250 kappaletta, mutta neljätoista päivää myöhemmin sitä painettiin vielä 2 000 kappaletta. Hyvä myynti lunasti ne odotukset, joita Brandin menestys oli ennakoinut.
Suomennetut teokset

Brand (Otava 1896) (Brand, 1866)
Helgelannin sankarit (Lindgren 1878) (Hærmændene paa Helgeland, 1858)
Inger, Östråtin rouva (Karisto 1919) (Fru Inger til Østeraad, 1857)
Kummittelijoita (Hagelberg 1886) (Gengangere, 1881)
Kuninkaan alut (WSOY 1884) (Kongs-Emnerne, 1864)
Merenneito (WSOY 1910) (Fruen fra havet, 1888)
Nukkekoti (Holm 1880; myös nimellä Nora) (Et dukkehjem, 1879)
Päiväkummun pidot (WSOY 1923) (Gildet paa Solhaug, 1856)
Peer Gynt (WSOY 1911) (Peer Gynt, 1867)
Pikku Eyolf (WSOY 1895) (Lille Eyolf, 1894)
Rakentaja Solness (Karisto 1918) (Bygmester Solness, 1892)
Rakkauden komedia (WSOY 1915) (Kjærlighedens Komedie, 1862)
Rosmersholma (Hagelberg 1887) (Rosmersholm, 1886)
Valitut draamat 1–7 (WSOY 1962–1963)
Villisorsa (WSOY 2001) (Vildanden, 1884)
Yhteiskunnan tukeet (WSOY 1884; myös nimellä Yhteiskunnan pylväät) (Samfundets støtter, 1877)
Kirjallisuutta

Laurila: Ibsen ja politiikka (1922).
Lysell, Roland (toim.): Ibsens kvinnor – tolkade av scenes kvinnor.  S. l.:  Ellerströms, 2011.  ISBN 978-91-7247-251-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Henrik Ibsen Gutenberg-projektissa
Samlede værker, 10 osaa, 1898–1902, Projekti Runebergin digitaalinen näköispainos.
Ibsen-museo Oslossa.
Vapaasti ladattavia Henrik Ibsenin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta sekä Project Gutenbergiltä
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: no: Ibsen
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  KulturNav  MusicBrainz  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Ibsenin kuva Norwegianin Boeing 737:n pyrstössä.
Käännös suomeksi
Hemavan/Bierke

| Hemavan/Bierke |
| --- | --- |

 Hemavan/Bierke
 Koordinaatit: 65°48′51″N, 15°06′05″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Västerbottenin lääni
Maakunta:  Lappi
Kunta:  Storuman
Väkiluku (31.12.2023):  299
Hemavan/Bierke on taajama Storumanin kunnassa Västerbottenin läänissä Lapin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli vuoden 2023 lopussa 299 asukasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hemavan/Bierke Wikimedia Commonsissa
Aeroflotin matkustajakoneen kaappaus Suomeen 1977

| Aeroflotin matkustajakoneen kaappaus Suomeen |
| --- | --- |

Yhteenveto
Päivämäärä:  10. heinäkuuta – 13. heinäkuuta 1977
Onnettomuustyyppi:  lentokonekaappaus
Lähtöpaikka:   Petroskoin lentoasema, Petroskoi, Neuvostoliitto
Määränpää:   Šosseinajan lentoasema, Leningrad, Neuvostoliitto
Kuolleita:  0
Loukkaantuneita:  0
Eloonjääneitä:  75 (kaikki)
Lentokone
Konetyyppi:  Tupolev Tu-134
Lentoyhtiö:   Aeroflot
Matkustajia:  70
Miehistöä:  5
Aeroflotin matkustajakoneen kaappaus Suomeen oli 10.–13. heinäkuuta 1977 tapahtunut lentokonekaappaus, jonka yhteydessä Aeroflotin Tupolev Tu-134 -tyyppinen matkustajakone kaapattiin Neuvostoliiton sisäisellä Petroskoi–Leningrad-lennolla ja pakotettiin laskeutumaan Suomeen Helsinki-Vantaan lentoasemalle, jossa kaappaajat pitivät sitä hallussaan kolme päivää. Koneessa oli 70 matkustajaa, joista seitsemän oli lapsia. Kaappaus päättyi verettömästi kaappaajien antautuessa Suomen viranomaisille, minkä jälkeen kaikki lentokoneessa olleet palasivat takaisin kotimaahansa.
Myöhemmin paljastuneita seikkoja

Iltalehden vuonna 2020 käyttöönsä saamasta keskusrikospoliisin ja ulkoministeriön asiakirja-aineistosta on käynyt ilmi, että Gennadi Šeludko oli kaappauksen jälkeisissä poliisikuulusteluissa kertonut, että hänelle oli tullut halu lähteä pois Neuvostoliitosta. Ŝeludkon suomalainen oikeusavustaja olisi voinut ulkomaalaislain nojalla estää kaapparien luovutuksen Neuvostoliittoon kesken turvapaikkamenettelyn, mutta hän jätti sen tekemättä. YK:n pakolaispääkomissaari oli 11. heinäkuuta 1977 päivätyssä, Suomen ulkoministeriölle lähettämässään sähkeessä pyytänyt Suomen viranomaisia ottamaan huomioon humanitaariset seikat kaapparien asiaa käsiteltäessä. Lisäksi sähkeessä tiedusteltiin, olivatko kaapparit pyytäneet Suomesta turvapaikkaa. Presidentti Urho Kekkosen nimissä laaditussa vastauksessa Suomen ulkoministeriö korosti, että kaappauksen syyt eivät olleet poliittisia ja että kaapparit eivät olleet pyytäneet turvapaikkaa Suomesta, joten Suomen ulkoministeriö ei katsonut aiheelliseksi konsultoida YK:n edustajaa. Suomen ja Neuvostoliiton vuonna 1974 solmiman lentokonekaappaussopimuksen 11. artiklan nojalla Suomella olisi ollut mahdollisuus pidättyä kaapparien luovutuksesta Neuvostoliittoon ja tuomita heidät Suomessa. YK:n pakolaiskomissariaatin (UNHCR) edustajan Ranskan Strasbourgissa tavannut ulkoministeriön oikeudellisen osaston silloinen avustaja Kauko Jämsén oli korostanut, ettei Suomi ”milloinkaan pidä lentokonekaappaajia poliittisina pakolaisena, vaan terroristeina, sillä poliittisen motiivin hyväksyminen vain rohkaisisi kaappaajia”.
Osittain Aeroflotin lentokonekaappauksen pohjalta Kokoomuksen kansanedustaja Timo Heinonen esitti Marinin hallitukselle heinäkuussa 2021 kirjallisen kysymyksen, jossa hän toivoi puolueetonta selvitystä siitä, miten Suomessa vuosina 1945–1991 kohdeltiin neuvostoliittolaisia lentokonekaappareita, turvapaikanhakijoita ja laittomia rajanylittäjiä.
Kulttuurissa

Tuomari Nurmio on tehnyt tapauksesta kappaleen "Sheludkov ja Sagirnjak" Maailmanpyörä palaa -albumille (1980).
ADR-ajolupa

ADR-ajolupa (European Agreement concerning the International Carriage of Dangerous Goods by Road) oikeuttaa autonkuljettajia kuljettamaan vaarallisia aineita yli vapaarajan. Se on voimassa niin kotimaisissa kuin kansainvälisissäkin kuljetuksissa. Ajoluvan saaminen edellyttää koulutusta sekä hyväksytysti suoritettua ajolupakoetta. Ajolupa on voimassa viisi vuotta, ja sen uusiminen edellyttää hyväksytysti suoritettua täydennyskurssikoetta. Virallisesti Suomessa käytetään termiä vaarallisten aineiden kuljettaja (VAK) .