stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jawaharlal Nehru
Nuoruus ja poliittisen uran alku

Jawaharlal Nehru syntyi Allahabadissa rikkaan lakimiehen Motilal Nehrun ja tämän vaimon Swarupanin poikana. Motilal Nehru oli varhainen itsenäisyysaktivisti ja Kongressipuolueen johtaja. Nehru suku oli taustaltaan Kashmirin bramiineja. Vijaya Lakshmi Pandit oli hänen sisarensa.
Nehru opiskeli kotiopettajien johdolla 16-vuotiaaksi asti. Sen jälkeen hän kävi koulua Britanniassa Lontoon Harrow Schoolissa ja opiskeli Cambridgen yliopistossa Trinity Collegessa. Hän palasi Intiaan harjoittamaan lakimiehen ammattia ja seurasi isäänsä politiikassa.
Vanhempiensa järjestämänä Nehru meni naimisiin 17-vuotiaan Kamala Kaulin kanssa 1916. Kamala tuli tunnetusta kashmirilaisesta liikemiessuvusta ja synnytti heidän ainoan lapsensa, Indiran vuonna 1917. Kamala Nehru kuoli tuberkuloosiin 1936.
Isä Motilal Nehru oli jo Intian kongressipuolueen johtohahmo ja toiminut sen puheenjohtajana. Näin nuori Jawaharlal Nehru liittyi odotusten mukaisesti kongressipuolueeseen. Pian kuitenkin ilmeni, ettei nuorempi Nehru jakanut isänsä liberalistista linjaa, vaan hakeutui entisen lakimiehen, Etelä-Afrikassa intialaisten tasa-arvon ja poliittisten oikeuksien puolesta taistelleen Mahatma Gandhin seuraan. Gandhi oli tuolloin kansallissankari Champaranin, Biharin ja Khedan rauhanomaisen kansalaistottelemattomuusliikkeen ansiosta.
Nehrun perhe hylkäsi länsimaisen elämäntyylinsä Gandhin esikuvan mukaan. Jawaharlal ja Motilal Nehru lopettivat länsimaisten vaatteiden käytön ja ottivat hindin puhekielekseen. Britit pidättivät Nehrun vuosien 1920–1922 tottelemattomuusliikkeen aikana, mutta hänet vapautettiin muutaman kuukauden kuluessa.
Gandhi lopetti tottelemattomuusliikkeen 1922 Chauri Chauran poliisimiesten surman vuoksi. Gandhi vastusti osallistumista uusiin lakisäätäviin neuvostoihin, mutta monet seurasivat Chittaranjan Dasia ja Motilal Nehrua Swaraj-puolueeseen, joka pyrki sabotoimaan hallituksen työskentelyä ja siten kiristämään briteiltä myönnytyksiä. Nehru ei seurannut isäänsä, vaan pysyi Kongressipuolueessa ja Gandhin seuraajana.
Nousu johtoon

Nehru valittiin Allahabadin kunnanvaltuuston johtoon 1924 ja hän toimi kaksi vuotta kaupunginjohtajana. Vuodet 1926–1928 Jawaharlal oli yleisintialaisen kongressin komitean pääsihteerinä, josta hän nousi 1929 Gandhin tuella sen puheenjohtajaksi.
Jawaharlal Nehru osoitti olevansa uuden sukupolven johtaja. Hänen poliittinen ideologiansa oli huomattavasti isäänsä radikaalimpaa. Euroopassa oleskellessaan hän oli tutustunut sosialismiin seuratessaan Irlannin itsenäisyyskamppailua ja Venäjän vallankumousta. Hän oli yksi ensimmäisistä varteenotettavista Intian poliitikoista, joka kannatti Intian täyttä poliittista itsenäisyyttä Brittiläisestä imperiumista, ajatus jota olivat alun perin ehdottaneet Bhagat Singh ja vallankumoukselliset. Vuoden 1928 Kongressin kokouksessa Motilal Nehrun puheenjohtajakaudella Jawaharlal Nehru ja Subhas Chandra Bose vaativat itsenäisyyttä, kun vanhemmalle polvelle olisi riittänyt dominion asema brittiläisen imperiumin alaisuudessa. Tuolloin Gandhi sanoi antavansa briteille kaksi vuotta dominion aseman myöntämiseksi, tai itsenäisyyskamppailu laitettaisiin täyteen käyntiin. Nehru ja Bose antoivat aikaa vuoden. Lontoon hallitus ei vastannut vaatimukseen. Isä Motilal Nehru kuoli 1931.
Kongressin puheenjohtajana Jawaharlal Nehru julisti Intian itsenäiseksi 26. tammikuuta 1930 Lahoressa ja nosti vapaan Intian lipun Ravin rannalle. Hänet pidätettiin samana vuonna ja uudelleen 1931 suolamarssin aikana.
Itsenäisyysliikkeestä tuli menestys ja miljoonia osallistui sen toimintaan. Brittihallitus joutui päättelemään, että suuren hallintouudistuksen aika oli tullut ja parlamentti sääti Government of India Act 1935:n, joka loi maahan kaksikamarisen parlamentin ja vaalit. Kongressipuolue päätti osallistua vaaleihin, mutta Nehru ei itse asettunut ehdolle, vaan kampanjoi maanlaajuisesti puolueen puolesta. Kongressi muodosti hallituksen seitsemässä yhdestätoista maakunnasta ja sai suurimman paikkamäärän keskuskokoukseen, jonka se oli jo julistanut vallattomaksi. Kongressi sai kuitenkin pitää valtaa maakunnissa, joissa Intia sai ensimmäiset kokemuksensa demokraattisesta itsehallinnosta.
Intia itsenäistyy

Sodan päätyttyä Nehru ja muu Kongressin johto vapautettiin. Britannian käänteentekevissä vaaleissa sodan jälkeen 1945 Churchillin konservatiivit kärsivät murskatappion ja työväenpuolueen Clement Attlee muodosti hallituksen. Uusi sosialistihallitus alkoi valmistella Intian itsenäistymistä.
Vuonna 1946 Kongressipuolue kokoontui puoluekokoukseensa tietäen, että sen valitsemasta puheenjohtajasta tulisi Intian hallituksen johtaja. Nehrun päävastustaja oli Vallabhbhai Patel. Kukaan ei asettanut Nehrua ehdolle, mutta valmisteleva komitea teki alustavan ehdotuksen. Uskotaan että Gandhi pyysi Patelia luopumaan ehdokkuudestaan Nehrun hyväksi, mutta tämä dokumentoimattomaksi jäänyt episodi on intialaisten historioitsijoiden keskuudessa jyrkän kiistanalainen.
Vuonna 1946 järjestettiin perustuslakia laativan kokouksen vaalit. Kongressipuolue hallitsi keskushallitusta ja suurinta osaa Brittiläisen Intian maakuntia. Yleisintialainen muslimiliitto Muhammad Ali Jinnahin johdolla nousi Kongressin päähaastajaksi. Liitto vaati erillistä valtiota muslimeille ja nautti monien Intian muslimien tukea.
Nehru ja Kongressipuolue vastustivat jyrkästi Intian jakoa, eivätkä myöskään olleet valmiit myönnytyksiin Muslimiliitolle tämän estämiseksi. Brittihallituksen lähetystö Sir Stafford Crippsin johtamana jätti toukokuun 16. päivän suunnitelman jakaa Intia autonomisiin maakuntiin jotka ryhmitettäisiin uskonnon mukaan. Toinen suunnitelma 16. kesäkuuta esitti Intian jakamista uskontorajojen mukaan ja salli ruhtinaskuntien päättää liittymisestä maahan tai itsenäisyydestä. Kongressi arvosteli 16. toukokuuta suunnitelmaa ja hylkäsi jälkimmäisen. Jinnahin muslimiliitto hyväksyi molemmat. Kongressi päätti kuitenkin ottaa käyttöön ensimmäisen, mutta ilman ryhmittelyjä, mitä Jinnah arvosteli epärehellisyydeksi ja veti tukensa suunnitelmalta. Muslimiliitto boikotoi kokousta, joten se jäi kokonaan Kongressipuolueen haltuun. Nehrusta tuli varakuninkaan hallituksen varapuheenjohtaja, de facto valtionpäämies.
Muslimiliiton rauhanomaiseksi tarkoitettu suoran toiminnan päivä 16. elokuuta 1946 tuotti 3 000 hindun ja 7 000 muslimin kuoleman seuraavien kuukausien aikana. Kongressipuolue pelkäsi kaaosta ja salli muslimiliiton palata kokoukseen. Uudet ministerit eivät hyväksyneet Nehrun johtoasemaa ja neuvoston kaikki päätökset ajautuivat umpikujaan.
Kun poliittinen tilanne oli jumiutunut ja tilanne lähestyi sisällissotaa hindujen ja muslimien välillä, Nehru ja Vallabhbhai Patel tukivat Louis Mountbattenin, viimeisen varakuninkaan suunnitelmaa jakaa Intia Intiaan ja muslimien Pakistaniin. Perustuslaillinen kokous hyväksyi jaon kesäkuussa 1947.
15. elokuuta 1947 Intiasta tuli itsenäinen valtio ja Jawaharlal Nehrusta tuli 58-vuotiaana sen ensimmäinen pääministeri.
Itsenäisen Intian pääministerinä

Nehru ja Kiinan pääministeri Zhou Enlai neuvottelivat kauppasopimuksen Tiibetistä New Delhissä 29. huhtikuuta 1954. Sopimus sisälsi viisi rauhanomaisen rinnakkaiselon periaatetta (panch shila), jotka määräsivät maiden keskinäiset suhteet.
Toistensa itsenäisyyden kunnioittaminen
Hyökkäämättömyys
Toistensa sisäisiin asioihin puuttumattomuus
Tasa-arvoisuus
Molemminpuoliset edut ja rauhanomainen rinnakkaiselo.
Kuitenkin tiibetiläiset nousivat Kiinaa vastaan kapinaan 1958–1959. Tiibetin uskonnollinen hallitsija 14. dalai-lama pakeni Intiaan. Pääministeri Nehru antoi hänelle turvapaikan Intiasta. Tämä kärjisti Kiinan ja Intian välejä ja johti maiden väliseen sotaan vuonna 1962.
Intian armeija miehitti Portugaliille kuuluneen Goan siirtokunnan vuonna 1961 vetoamalla Yhdistyneiden kansakuntien päätöslauselmaan 1514, joka tuomitsee kaiken kolonialismin maailmassa ja kehottaa näin ollen siirtomaiden itsenäisyyttä tai itsemääräämistä.
Talouspolitiikka

Nehru oli kiinnostunut Neuvostoliiton viisivuotissuunnitelmista. Nehru uskoi sekatalouteen. Hän toivoi Intian talouden olevan osittain kapitalistinen, valtion roolin ollessa talouden säätelyssä. Ensimmäisen viisivuotissuunnitelman pääpaino oli maatalouden kehittämisessä. Talouden tulokset olivat hyviä vuosina 1950–1955. Teollistaminen tuli tärkeimmäksi tavoitteeksi toisen viisivuotissuunnitelman aikana, raskaan teollisuuden tulos oli hyvä vuosina 1956–1960. Maataloudessa koettiin kuitenkin huono sato vuosina 1958–1959. Maataloudessa jouduttiin turvautumaan viljan tuontiin. Kolmas Nehrun viisivuotissuunnitelma oli vuosina 1961–1965. Maataloustuotanto tuli tärkeimmäksi tavoitteeksi. Tavoitteesta jäätiin kuitenkin vanhojen uskomusten ja ennakkoluulojen vuoksi.
Ulkopolitiikka

Nehru suosi ulkopolitiikassa liittoutumattomuutta ja hän toimi Sitoutumattomien maiden liikkeen johtajana jonka hän oli perustanut yhdessä Jugoslavian presidentin Titon ja Egyptin presidentti Nasserin kanssa. Nehru joutui kohtaamaan Pakistanin vastarinnan, tuloksena oli ensimmäinen Intian–Pakistanin sota (1947–1949). Nehru ei vastustanut kiinalaisten Tiibetin valtausta. Tosiasiassa se tarkoitti puskurivaltion muodostumista Kiinan ja Intian välillä, vaikkakin Dalai-lama oli asettunut pakolaishallituksen johtoon Intiassa. Intia kärsi sotilaallisen tappion Kiinan kansantasavallalle Kiinan–Intian sodassa lokakuussa 1962. Tuolloin Nehrun terveys romahti nopeasti. Hän kuoli vuonna 1964. Nehrun tuhka ripoteltiin Yamuna-jokeen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jawaharlal Nehru Wikimedia Commonsissa
Intian pääministerit
Nehru
Nanda
Shastri
I. Gandhi
Desai
C. C. Singh
R. Gandhi
V. P. Singh
Shekhar
Rao
Vajpayee
Gowda
Gujral
M. Singh
Modi
Jawaharlal Nehru 1920-luvulla.
Nehru ja Mahatma Gandhi vuonna 1942.
Nehru allekirjoittamassa Intian perustuslain noin vuonna 1950.
Johan Westerback

Johan Westerback lempinimeltään Juho (28. joulukuuta 1832, Karijoki – 1. toukokuuta 1897) oli suomalainen posteljooni, hopeaseppä, evankeelisen suunnan saarnamies ja hartauskirjojen tekijä ja kustantaja. Westerback toimi 36 vuoden ajan postinkantajana Raahessa. Tämän työn ohessa hän toimi Evankeliumiyhdistyksen kolportöörinä eli hengellisten kirjojen ja lehtien kiertävänä kaupustelijana.
Lapsuus ja Nuoruus

Perhe johon Westerback syntyi oli köyhän torpparin ja hänen isänsä oli kahdesti naimisissa. Liitoista syntyi yhteensä yksitoista lasta joista vain kuusi eli aikuseksi asti. Hän oppi lukemaan hyvin ja hänellä olisi ollut haluja ja kykyjä opiskella mutta köyhyys esti sen.
Kuusitoistavuotiaana hän muutti Kristiinankaupunkiin jossa joutui huonoille teille, erityisesti hän oli kova pelaamaan. Vuonna 1852 Westerback muutti Tampereelle jossa tapasi Karkusta kotoisin olevaan Eva Sofia Tjäderin (s. 1828). He menivät vihille vuonna 1856 jolloin Johan oli 23-vuotias ja Eva 28 vuotta.
Herätys

25-vuotiaana Westerback koki voimakkaan hengellisen herätyksen. Hän yritti sen jälkeen elää siivosti ja kunnollisesti Jumalan ja ihmisten edessä. Hän lähestyi kirjeillä raahelaissyntyistä Henrik Gabriel Hedbergiä jonka kirjoituksista hän tunsi löytäneensä vastauksen hänen omantunnon tuskiinsa, ja myöhemmin heistä tuli läheisiä ystäviä.
Vuonna 1858 Westerback perheineen muttivat Tampereelta Alavudelle ja hän aloitti työnsä posteljoonina. Hän kävi paikallisen kirkkoherran kanssa hengellisiä keskusteluja sekä luki hengellistä kirjallisuutta. Erityisesti hän oli innostunut Hedbergin Uskonoppi autuuteen -kirjasta. Uskonnollinen herääminen sai hänessä aikaan voimakkaan sanan julistamisen tarpeen, jonka johdosta hän aloitti kirjoittaa ja muutaman vuoden kuluttua myös saarnata. Hän oli yksi Suomen tuotteliaimmista kirjoittajista 1800-luvulla.
Kirjallinen tuotanto

Westerback julkaisi vuosina 1865–1897 "Nuorukainen. Jumalan Sanan Tutkinnoita ja Selityksiä" -nimistä sekä vuosina 1884 - 1897 "Ewangelinen. Jumalan Sanan Selityksiä" -nimistä kuukausittain ilmestynyttä hengellistä lehteä, jota ilmestyi yhteensä 407 numeroa. Hän julkaisi myös 23 kirjaa tai kirjasta omakustanteena yhteensä tuhansia sivuja tekstiä joiden lisäksi hänen kirjoituksiaan julkaistiin sanomalehdissä. Omakustannetoiminta sattoi Westerbackin velkoihin sillä posteljoonin palkka ja niistä saadut tulot eivät mennee samoihin menojen kanssa. Sanomalehtien kirjoituksissa osa oli sisällötään hengellisiä, mutta joukossa oli myös maallisempia, pikku-uutisia ja raportteja. Vuosina 1878-1881 hän oli myös Pohjois-Suomi –lehdessä Raahen korrespondenttina eli kirjeenvaihtajana, Ouluun Lehdessä vuodesta 1880-1887 sekä Pohjalainen lehdessä syksyn vuonna 1890.
Saarnaus

Suomen Evangelis-Luterilainen Yhdistys eli SLEY sai Suomen senaatilta perustamisluvan v. 1873 ja yksi sen toimintamuotoja oli kolporttöörien toiminta joka tarkoitti kirjojen ja julkaisujen myyntiä. He myös saarnasivat kirjojen myynnin lisäksi ja Westerback liittyi mukaan vuonna 1876. Hän jäi eläkkeelle vuonna 1893 ja heti ensimmäiseksi teki pitkän saarnamatkan, toukokuussa hän lähti kiertomatkalle, jolta palasi kotiin vasta marraskuussa. Sen jälkeen tehdyt matkat olivat muutaman kuukauden pituisia ja hän oli kotona vain viikkoja ennen seuraavaa saarnamatkaa.
1890-luvulla SLEY:ssä alkoi ilmetä opillisia riitoja ja vuonna 1895 pidetyssä Härmän kokouksessa tilanne kärjistyi ja yhdistyksestä erotettiin seuraavana vuonna neljä jäsentä, yksi erotetuista oli Johan Westerback.
Westerback kuoli toukokuun 1. vuonna 1897 oltuaan posteljoonina 36 vuotta, ja sen jälkeen neljä vuotta eläkkeellä.
Teoksia

Lyhyjä tutkinnoita yksinkertaisille kristityille kehoitukseksi. 1866, 2. painos Wilén, Turku 1877
Raamatun tutkinnoita. Ensimäinen osa, Eli uudesta aiwottuin ensi wuosikertaisen ewankeliumien ja epistolain tutkintoa. J. Westerback, Raahe 1867–1869
Raamatun tutkinnoita. Toinen osa, Eli uusien ewangeliumein ja epistolain selityksiä : toinen wuosikerta. J. Westerback, Raahe 1873–1880
Kristillisiä kertomuksia opetukseksi. 1 ja 2 vihko ; kokoellut J. Westerback. Oulu 1881
Jokapäiväinen kristillinen kehoitus eli joka päivä muutama sana, kehoitukseksi kristityille. Wilén, Turku 1882
Raamatun tutkinnoita. 3 osa, Eli uusien ewangeliumein ja epistolain selityksiä. J. Westerback, Raahe 1884–1891
Koetusten koulu eli korkia veisu : lyhyesti tutkittu uskon virkistykseksi. Tolvanen, Turku 1885
Yksinkertaisia kehoituksia kristityille, eli Johanneksen ensimmäisen epistolan lyhyt ja yksinkertainen tutkinto. Johan Westerback, Raahe 1888
Herätysten kertoelmia, joita jumala on waikuttanut uskowaisten rukousten kautta. Johan Westerback, Raahe 1889
Suloista sanomaa : Es. 35 luwun tutkintoa. Johan Westerback, Raahe 1889
Sielulle elatusta matkalla. Johan Westerback, Raahe 1889
Kiittäkäät herraa! : lyhyt 107 psalmin 1-16 w. tutkinto. Johan Westerback, Raahe 1889
Ewästä korwessa kulkewalle. J. Westerback, Raahe 1892–1893
Kaikkinainen kirjoitus on tarpeellinen, eli, Autuuteen neuwoja sieluille. J. Westerback, Raahe 1893
Herran laupius pysyy ijankaikkisesti : psalmin 118 tutkintoa. J. Westerback, Raahe 1893
Autuuden opetusta : 8 lukua. J. Westerback, Raahe 1893
Opiksi ja neuwoksi, eli, Kehoitussana kristilliseen waellukseen. J. Westerback, Raahe 1894
Armonwaltakunnasta uutta ja wanhaa. J. Westerback, Raahe 1894–1895
Kristittyin todistuksia ; koonnut Johan Westerback. Oulun kirjapaino-osakeyhtiö, Oulu 1897
Kirjallisuutta

Johan Westerback sanomalehdissä 1859-1897 ; koonnut Heikki Majamaa. Heikki Majamaa, Helsinki 2012
Aiheesta muualla

Kansalliskirjasto digitoidut aineistot : Nuorukainen-lehden vuosikerrat 1865–1889
Ajatuksia F. G. Hedbergin uskonperinnön merkityksestä (Arkistoitu – Internet Archive)
Geni: Juho Eliaanpoika Westerback Kuva.
Johan Westerback on haudattu Raahen Haaralan hautausmaalle.
Juliusz Słowacki

| Juliusz Słowacki |
| --- | --- |
 Juliusz Słowacki
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. syyskuuta 1809 Kremenets, Volynia
Kuollut: 3. huhtikuuta 1849 (39 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: puola
Tuotannon kieli: puola
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Juliusz Słowacki [slova’tski] (4. syyskuuta 1809 Kremenets, Volynia, Venäjän keisarikunta – 3. huhtikuuta 1849 Pariisi, Ranska) oli puolalainen runoilija ja kuuluu Adam Mickiewiczin ohella Puolan kirjallisuuden merkittävimpiin.
Elämä ja ura

Słowackin kotona harrastettiin aktiivisesti kirjallisuutta. Jo 1814 kuollut isä oli Vilnan yliopistossa kirjallisuudenprofessori, ja äiti, herkkä ja älykäs nainen, rakasti niinikään kirjallisuutta. Äidin kasvatettavaksi jääneestä sairaalloisesta pojasta kehittyi haaveellinen, ylpeä ja oikullinen mies. Samaan aikaan kuin Słowacki kävi lukiota Vilnassa, oli Mickiewicz siellä ylioppilaana ja huomasi jo silloin Słowackin runoilijalahjat. Syvän vaikutuksen herkkään nuorukaiseen tekivät Emanuel Swedenborgin teokset, joita hän luki erään toverinsa kanssa. Ylioppilasaikanaan Słowacki tutustui Byronin runouteen, ja sen vaikutus häneen oli valtava; hän oli jo luonteensa puolesta vastaanottavainen tällaiselle maailmaa uhmaavalle runoudelle, ja lisäksi se sopi hänen silloiseen, onnettomasta rakkaudesta johtuneeseen mielialaansa.
Yliopisto-opintojen päätyttyä Słowacki oli vuodesta 1829 rahaministeriön virkamiehenä Varsovassa. Siellä ilmestyi hänen ensimmäinen runoelmansa Hugo (1830), jossa Mickiewiczin vaikutus on selvästi huomattavissa. Kapinavuoden 1831 keväällä Słowacki siirtyi Pariisiin, jossa hän 1832 julkaisi runojaan kaksi osaa. Niihin sisältyivät draamat Mindowe ja Maria Stuart, ensimmäiset puolalaisessa kirjallisuudessa, joissa ei noudatettu ajan ja paikan yhteyttä, sekä kaikkea uhmaavia runoelmia. Ne eivät herättäneet huomiota – arvostelu vaikeni. Runoilijan katkeruutta lisäsi vielä väärinymmärryksestä aiheutunut riita Mickiewiczin kanssa, joka niinikään asui silloin kummankin vihaamassa Pariisissa, ja Słowacki muutti loppuvuodesta 1832 Geneveen.
Kolmen vuoden aika Sveitsissä oli onnellisinta aikaa runoilijan elämässä, jota siellä lämmitti rakkaus puolalaiseen Maria Wodzińskaan. Vuonna 1833 hän sinkautti vaikenevaan kuiluun, kuten hän lausui, runoelmiensa kolmannen osan. Sveitsissä hän kirjoitti myös Kordyan-nimisen historiallisen näytelmän, jonka hän julkaisi 1834 nimeään ilmaisematta. Słowacki lähti 1836 Roomaan, jossa hän ystävystyi runoilija Zygmunt Krasińskin kanssa ja jatkoi vielä samana vuonna matkaansa itään, Syyriaan ja Palestiinaan. Paluumatkalla hän 1837 pysähtyi Firenzeen. Runoilijan kiihkein myrskykausi oli nyt ohi. Byronin sijalle tuli Dante.
Asetuttuaan vuoden 1838 jälkeen Pariisiin hän julkaisi vielä samana vuonna draamarunoelman Anhelli ja Puolan muinaistarustosta saaduille ja etupäässä keksityille aiheille rakennetun proosadraaman Balladyna. Niitä seurasi 1839 runokokoelma, jossa oli muun muassa Syyrian ja Palestiinan matkalla syntynyt mahtava runoelma Ojciec zadżumionych ('Ruttoisten isä') ja rakkaustarina W Szwajcarii. Ikään kuin jatkoksi Balladynaan tuli toinen historiallinen tarudraama Lilla Weneda ja näytelmä Mazepa (1840). Ehjin Słowackin laajemmista teoksista lienee romanttinen runoelma Beniowski (1841), joka on puolalainen vastine Byronin Don Juanille ja Ludovico Arioston Raivoisalle Rolandille. Runoelman venyviin puitteisiin on mahdutettu useita syrjäpolkuja, joissa tekijä purkaa omia tunteitaan. Niitä ovat etenkin hyökkäykset Mickiewicziä vastaan.
Elämä ja ura > Viimeiset vuodet ja kuolema

Vuonna 1842 tapahtui runoilijassa käänne. Hän joutui Mickiewiczin tavoin Andrzej Towiańskin mystisen uskonnollisuuden valtaan. Uhma ja voima hävisivät, runoilija piti itseään nyt Jumalan tulkkina, jonka tehtävänä on ilmoittaa Puolan kansalle, miten sen yksilöiden on elettävä ja kärsimysten ja sielunvaelluksen kautta päästävä lopulliseen täydellisyyteen. Tältä aikakaudelta on Calderónilta vaikutteita saanut näytelmä Ksiądz Marek (1843), runoelma Sen srebrny Salomei ('Salomen hopeinen uni'), jossa esitetään, miten siitä, että ei noudata unessa saatua ilmoitusta, seuraa rangaistus, ja hämärä, mutta paikoittain syvämietteinen ja kaunis runoelma Król-Duch (Kuningas Henki, 1847). Käytyään 1848 Posenissa tapaamassa äitiään, jonka kanssa käyty kirjeenvaihto muodostaa mielenkiintoisen osan Słowackin tuotantoa, runoilija kuoli Pariisissa 4. huhtikuuta 1849 keuhkotautiin, jota hän oli potenut nuoresta pitäen.
Merkitys

Kaikesta rikkinäisyydestä ja ärtyisyydestä huolimatta Słowackin värikäs ja mielikuvituksekas tuotanto kuuluu Mickiewiczin ohella Puolan kirjallisuuden merkittävimpään osaan. Hän oli demokraattisin kaikista Puolan romantiikan suurista kirjailijoista, ja ehkäpä siksi tuskin edes Mickiewicz on niin paljon kuin Słowacki vaikuttanut myöhempään puolalaiseen runouteen.
Suomennettu tuotanto

Słowackin tuotannosta on julkaistu näytteitä antologiassa Maailmankirjallisuuden kultainen kirja: Slaavilaisen kirjallisuuden kultainen kirja, toim. V. K. Trast, WSOY 1936
Hymni
Keskustelu pyramidien kanssa
Testamenttini
Anhelli: [otteita]
Balladyna: viisinäytöksinen tragedia: [katkelma]
Mazepa: viisinäytöksinen tragedia: [otteita]
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Juliusz Słowacki Wikimedia Commonsissa
Jouni Eho

| Jouni Eho> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Jouni Eho
Syntynyt: 14. elokuuta 1979 (ikä 45)
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pelipaikka:  Pieni laitahyökkääjä
Pituus:  195 cm
Paino:  91 kg
Pelaajaura
Yliopistojoukkueet
2000–2004:  Davidson College
Seurajoukkueet
1998–1999 1999–2000 2004–2005 2005–2008:  Lahden NMKY Vantaan Pussihukat Joensuun Kataja KTP-Basket
Maajoukkueet
2001–2003:   Suomi
Ottelut (pisteet):  6 (14)
Jouni Eho (s. 14. elokuuta 1979) on suomalainen kilpauransa päättänyt koripalloilija. Hän on toiminut Pyhtään kunnanjohtajana vuosina 2018–2022. Eho valittiin Riihimäen kaupunginjohtajaksi kesäkuussa 2022.
Eho voitti Joensuun Katajassa miesten SM-pronssia vuonna 2005. Hän edusti Suomessa miesten pääsarjassa myös Lahden NMKY:tä, Vantaan Pussihukkia ja KTP-Basketia. Lahdessa hän pelasi myös Korać cupia. Eho pelasi myös Yhdysvalloissa yliopistosarjaa Davidson Collegen joukkueessa, joka voitti konferenssinsa mestaruuden vuonna 2002. Johtajana pelaajauransa jälkeen työskennellyt Eho palkittiin vuonna 2014 Vuoden isä -palkinnolla.
Ura > Seurajoukkueet

Rovaniemen NMKY:n kasvatti Eho voitti alle 22-vuotiaiden Suomen mestaruuden. Hän aloitti miesten pääsarjauransa kaudella 1998–1999 Lahden NMKY:ssä, jossa hän pelasi myös Korać cupia. Seuraavan kauden Eho edusti Vantaan Pussihukkia.
Vuosina 2000–2004 Eho pelasi Davidson Collegessa Yhdysvaltain yliopistosarjassa. Junior-kaudellaan hyvin pelannut Eho loukkaantui kesken kauden. Viimeisellä yliopistokaudellaan hän toimi Davidsonin Wildcats-joukkueen kapteenina. Wildcats voitti Ehon aikana Southern-konferenssin runkosarjan vuosina 2002, 2003 ja 2004 ja konferenssin mestaruuden vuonna 2002.
Valmistuttuaan yliopistosta Eho palasi Suomeen ja teki pääsarjassa pelanneen Joensuun Katajan kanssa kaksivuotisen sopimuksen joka kuitenkin muutettiin jo joulukuussa yksivuotiseksi. Eho siirtyikin kauden jälkeen KTP-Basketiin jota edusti kolme viimeistä pääsarjakauttaan.
Ura > Maajoukkue

Eho pelasi vuosina 1998–1999 valmistavia maaotteluita Suomen alle 22-vuotiaiden miesten maajoukkueessa. Suomen miesten maajoukkueessa hän pelasi ensimmäisen kerran 29. toukokuuta 2001 Tšekkiä vastaan tehden neljä pistettä. Hän pelasi miesten maajoukkueessa maaotteluita myös vuonna 2003 ja teki parhaimmillaan Ruotsia vastaan seitsemän pistettä. Yhteensä Eho teki kuudessa pelaamassaan miesten maaottelussa 2,3 pistettä per ottelu.
Saavutukset

SM-pronssia 2005
NCAA I:n Southern-konferenssin mestaruus 2002
Southern-konferenssin runkosarjan voitto 2002, 2003 ja 2004
Yksityiselämä

Eho suoritti Davidson Collegessa yhteiskuntatieteiden alemman korkeakoulututkinnon. Hän suoritti maisteriopintoja Joensuun yliopistossa. Eho on työskennellyt muun muassa Kymenlaakson ammattikorkeakoulun projektipäällikkönä ja pohjoismaisen tutkimus- ja konsultointiyritys Oxford Research Oy:n Suomen toimitusjohtajana. Vuonna 2005 avioituneelle Eholle myönnettiin vuonna 2014 Vuoden isä -palkinto.