Kalkkistenkoski
Historiaa

Viime jääkauden loppuvaiheessa Päijänne vapautui mannerjäätikön alta ja muodosti aluksi Itämeren lahden, joka myöhemmin kuroutui maankohoamisen takia siitä erilleen järveksi. Muinaisen Päijänteen vesi laski sen pohjoispäästä kohti pohjoista ja Kalkkisten alueella vesi virtasi länteen päin eli nykyistä suuntaa vastakkaiseen suuntaan. Epätasainen maankohoaminen kallisti maaperää ja Päijänteen vesi alkoi 9 500 vuotta sitten tulvia kaakkoon päin ja Ruotsalainen muuttui itsenäisestä järvestä Päijänteen lahdeksi. Noin 6 100 vuotta sitten Heinolanharjun läpi aukesi uusi lasku-uoma Suomenlahteen. Silloin syntyi nykyisen muotoinen Kymijoki. Päijänteen vedenpinta on sen jälkeen 6 000 vuoden aikana alentunut lähes nykyiselle korkeudelleen. Kalkistenkosken niska on vuorostaan kohonnut näkyviin vasta 1 500 vuotta sitten, jolloin kosken ensimmäiset kuohut syntyivät. Syntyhetkestään lähtien ovat sekä kosken pudotus että myös kosken pituus hiljalleen kasvaneet.
Kotasaaresta tunnetaan hiekkakuopan alueelta kivi-, pronssi- ja rautakautisten asuinpaikkojen jäännöksiä. Ne ovat kuitenkin ehtineet tuhoutua soranotossa lähes täydellisesti. Kivikautinen asutus on tullut Kotasaareen samoihin aikoihin, kun saari nousi maankohoamisen seurauksena vedestä. Saari on ollut hyvä kalapaikka ja pedoilta suojainen asuinpaikka. Vuosina 1962–1963 suoritetuissa arkeologisissa kaivauksissa on kohteesta löydetty palanutta luuta (nuotiosta), kuonaa, saviastian paloja ja kiviesineiden työstämisestä syntyneitä iskoksia. Kotasaaren rannassa on uudella ajalla toiminut myös vesimylly. Mikonsaaressa näkyy koskenperkauksissa vuosina 1826 ja 1832–1837 kasattuja kivi- ja maakasoja. Saaressa on myös rakennettu ladotuista kivistä rakenteita, joiden tarkoitus on vielä selittämättä.
Kosken alkuperäinen pudotus lienee ollut 2,6 metriä, mutta koskien perkaus ja koskenniskan raivaaminen on pudottanut Päijänteen vedenpintaa noin 1,2 metriä. Aleneminen tapahtui, kun Mikonsaaren kohdalla sijainnutta koskenniskaa perattiin. Kosken alapuolisen Ruotsalaisen puolen metrin vedenpinnannosto tapahtui 1950-luvulla, kun rakennettiin Vuolenkosken voimalaitos. Kosken nykyinen pudotus on enää 0,9 metriä ja se tapahtuu lähinnä Mikonsaaren koskiosuudella noin 100 metrin matkalla. Koskessa on myös uitettu tukkeja 1700-luvulta asti, jonka takia kosken eri osiin on avattu vapaasti virtaavia uittoväyliä. Keski- ja alaosien koskiosuuksia reunustavat edelleen sileäkiviset kivilatomukset, joilla estettiin tukkien juuttuminen rantoihin. Kun vuonna 1861 poistettiin puutavaran käyttömääriä rajoittaneet säädökset, alettiin Kymijoella sahata enemmän puuta kuin koskaan aiemmin. Seudun sahateollisuuden tuotanto oli hetken ajan suurempaa kuin koko muun Ruotsi-Suomen tuotanto yhteensä. Vuonna 1871 aloitettiin eri sahojen yhteisuitot ja Kalkkisten koskella uitti tukkeja suuri joukko työmiehiä. Kun Kalkkisten kanava valmistui 1878, alettiin sitäkin hyödyntää uitossa ja paine kosken käyttämiselle väheni hieman. Vuonna 1912 kanavaa syvennettiin niin, että sen läpi voitiin uittaa pieniä puunippuja. Kanavan vaikutus jäi kuitenkin vähäiseksi, sillä kosken läpi uitettiin vielä suuri osa puutavarasta. Viimeinen kosken läpi toteutettu tukinuitto suoritettiin vuonna 1964 ja tämän jälkeen kaikki tukit kuljetettiin kanavan läpi nippuina. Päijänteen viimeiset uitot olivat kesällä 2002.