Titania
Rakenne > Pinta ja pinnanmuodot

| Pinnanmuoto | Tyyppi | Pituus (halkaisija, km) |
| --- | --- | --- |
| Belmont Chasma | Kanjoni | 238 |
| Messina Chasma | Kanjoni | 1 492 |
| Rousillon Rupes | Siirros | 402 |
| Adriana | Kraatteri | 50 |
| Bona | Kraatteri | 51 |
| Calphurnia | Kraatteri | 100 |
| Elinor | Kraatteri | 74 |
| Gertrude | Kraatteri | 326 |
| Imogen | Kraatteri | 28 |
| Iras | Kraatteri | 33 |
| Jessica | Kraatteri | 64 |
| Katherine | Kraatteri | 75 |
| Lucetta | Kraatteri | 58 |
| Marina | Kraatteri | 40 |
| Mopsa | Kraatteri | 101 |
| Phrynia | Kraatteri | 35 |
| Ursula | Kraatteri | 135 |
| Valeria | Kraatteri | 59 |
Uranuksen kuista Titanian kirkkaus on keskitasoa tummien Oberonin ja Umbrielin ja kirkkaiden Arielin ja Mirandan välillä. Titanian pinnalla on monia vastakohtia: sen heijastuskyky vaihtelee 35 prosentista kulmassa 0° (geometrinen albedo) 25 prosenttiin 1° kulmassa. Titanialla on suhteellisen alhainen Bondin albedo, joka on noin 17 %. Sen pinta on pääasiassa aavistuksen punertava, mutta vähemmän punainen kuin Oberonin. Kuitenkin, uusimmat törmäyksen kohteeksi joutuneet alueet ovat sinisempiä, mutta tasaiset alueet näkyvällä puoliskolla Ursula-kraatterin lähistöllä ovat hieman punaisempia. Näkyvän ja piilossa olevan puoliskon välillä voi olla eroja; ensiksi mainittu vaikuttaa olevan 8 % punaisempi kuin jälkimmäinen. Kuitenkin tämä liittyy näkyvän puoliskon tasankoihin. Pinnan punertavuus voi johtua avaruustuulen aiheuttamista partikkelien ja mikrometeoriittien pommituksesta koko kuun olemassaolon ajan. Kuitenkin, väriepäsymmetria liittyy varmemmin punertavaan materiaaliin, jota tulee Uranuksen vaikutusalueen uloimmista osista, mahdollisesti näkyvää puoliskoa kohti kääntyneistä epäsäännöllisistä kuista.
Tieteilijät ovat havainneet Titaniassa kolmenlaisia geologisia pinnanmuotoja: kraattereita, kanjoneita ja jyrkänteitä. Titanian pinnalla on vähemmän kraattereita kuin Oberonin ja Umbrielin pinnalla, mikä tarkoittaa sitä, että kuu on paljon nuorempi. Kraattereiden koot vaihtelevat muutamasta kilometristä 326 kilometriin (Titanian suurin tunnettu kraatteri, Gertrude). Jotkut kraatterit (kuten Ursula ja Jessica) ovat sädeviirujen ympäröimiä, mikä viittaa jäähän. Kaikilla Titanian suurilla kraattereilla on matala pohja ja keskellä oleva huippu. Ainut poikkeus on Ursula, jonka pohja on kraatterin keskikohdassa. Gertrudesta länteen päin on epäsäännöllinen kohde, joka voi olla jopa 330 kilometriä leveä kraatteri.
Titanian pinnalla on ristiin meneviä valtavia siirroksia ja jyrkänteitä. Paikoittain kaksi siirrosta menevät ristiin, ja ristikohdassa on kanjoneita. Tunnetuin Titanian kanjoneista on lähes 1 500 kilometrin pituinen Messina Chasma, joka lähtee ekvaattorilta ja yltää lähes planeetan etelänavalle asti. Jotkin Titanian alueet lähellä Ursula-kraatteria vaikuttavat tasaisilta Voyagerin resoluutiolla. Ne ovat syntyneet myöhäisen Titanian geologisen historian aikana suurimman osan kraattereista syntymisen jälkeen.
Titanian geologiaan on vaikuttanut kaksi tärkeää voimaa: törmäyskraatterien synty ja endogeeniset muutokset. Ensimmäinen vaikutti koko kuun historian ajan kaikkiin sen alueisiin. Myöhempi on myös yleistä, mutta vaikutti enemmän kuun aikaisessa historiassa ja sen synnyn aikana. Voimien avulla aiempi kraatterintäytteinen pinta korvautui pinnalla, jossa on vain melko vähän törmäyskraattereita, niin kuin nykyäänkin. Lopulta on syntynyt myös tasankoja kraattereiden läheisyyteen. Titanian pinnalla on myös paljon suuria halkeamia, joiden peittämä osa koko kuun pinnasta on noin 0,7 %. Kaikki Titanian pinnanmuodot on nimetty Shakespearen töiden mukaan.