stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antiikin Attika
Kulttuuri

Attikassa puhuttiin Attikan murretta, joka oli läheistä sukua muille joonialaisille murteille. Ateenan suuren kulttuurisen merkityksen vuoksi murteella on ollut suuri vaikutus kreikan kielen myöhempään kehitykseen.
Attikan keskeisiä kulttipaikkoja olivat Ateenan lukuisat temppelit, kuten Athenelle omistettu Parthenon; Eleusiin Demeterin kulttipaikka, joka tunnettiin Eleusiin mysteereistä; Oropoksessa sijainnut Amfiaraion, Brauronissa sijainnut Artemiin kulttipaikka, Halai Aiksonideen Apollon Zosterin temppeli, Halai Arafenideen Artemis Tauropoloksen temppeli sekä Sunionissa sijainnut Poseidonin temppeli.
Attikalaiset käyttivät omaa attikalaista kalenteria muun muassa uskonnollisten juhlien ajankohtien määrittämiseen. Se tunnetaan parhaiten kaikista antiikin kreikkalaisista kalentereista. Ateenalaisen uskonnon juhlista suuri osa sijoittui Ateenan kaupunkiin. Attikan maaseudun juhlia olivat Eleusiin mysteerien lisäksi muun muassa maalais-Dionysia sekä Halimuksen demoksen oma Thesmoforia.
Talous ja tuotteet

Attikan vuoret ovat pääasiassa kalkkikiveä, osaksi muuntuneena marmoriksi, jota Ateena sekä käytti että vei paljon. Parasta marmoria saatiin Pentelikon-vuorelta. Se oli valkoista, kovaa ja hienojakoista, ja suhteellisen hankalaa työstää. Sitä käytettiin Ateenan julkisiin rakennuksiin ja veistoksiin. Myös Hymettos-vuoresta saatiin hyvää marmoria, joka ei kuitenkaan ollut yhtä valkoista vaan joskus lähes harmaata. Sitä käytettiin rakennuksiin roomalaisella kaudella. Eleusiista saatiin sinistä ja mustaa marmoria. Laureionin alueella lähellä Sunionin niemeä sijaitsivat tärkeät hopeakaivokset, jotka olivat keskeisessä osassa Ateenan vaurastumisessa. Attikan savi sopi erinomaisesti keramiikan valmistukseen.
Attikaan maaperä oli kuivaa ja karua, ja tuotti suhteellisen huonosti viljaa. Ateenalaiset kuitenkin viljelivät maataan poikkeuksellisella huolella, ja saivat sen tuottamaan viljaakin maaperästä huolimatta. Paremmin seutu tuotti kuitenkin hedelmiä, ennen kaikkea oliiveja ja viikunoita. Oliivipuita pidettiin Athenen lahjana attikalaisille ja tämän suojeluksessa olevana; viikunoiden suojelijana pidettiin puolestaan Demeteriä. Akropoliilla oli Athenen pyhä oliiviipuu ja Eleusiissa Demeterin pyhä viikunapuu. Ateena vei oliiveita ja oliiviöljyä, ja todennäköisesti myös viikunoita.
Attika tuotti myös viiniä, jota kehuttiin hyvänmakuiseksi, vaikka se ei ollutkaan kaikkein arvostetuinta lajia. Parasta attikalaista viiniä tuotti Ikarion, joka myytin mukaan oli paikka, jossa Dionysos antoi viininvalmistuksen ihmisille. Erityisen arvostettua oli attikalainen hunaja, ja erityisesti Hymettos-vuoren mehiläisten villikukista tuottama.
Attika ei ollut hyvää aluetta hevosten tai nautakarjan kasvatukseen, koska seutu oli liian vuoristoista eikä maaperä tarjonnut tarpeeksi eläimille sopivaa ravintoa. Seutu sopi kuitenkin hyvin lampaille ja vuohille, ja niillä oli tärkeä merkitys taloudelle. Vanhan lain mukaan lampaita ei saanut uhrata ennen kuin ne olivat joko poikineet tai keritty. Attikan ympäristön merialueet tarjosivat paljon kalaa, mikä oli ateenalaisten arvostetuinta ruokaa. Attikan vuorilla, kuten Parnes-vuorella, eli karhuja, villisikoja ja muita villieläimiä vielä Pausaniaan aikaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta antiikin Attika Wikimedia Commonsissa
Vanha kartta Attikan alueesta antiikin aikana. William R. Shepherd: Historical Atlas, 1911.
Ateenan Olympoksen Zeuksen temppelin rauniot, taustalla Lykabettos- ja Hymettos-vuoret.
Hymettos- eli Ymittós-vuoren maisemia nykyisin, taustalla Ateenan kaupunki.
Ilissos-joen entistä uomaa lähellä Olympoksen Zeuksen temppeliä.
Kartta antiikin Ateenasta, Pireuksesta ja Faleronista.
Attikan alueen poliittinen jako klassisella kaudella.Kunkin fylen demokset on merkitty yhdellä värillä.
Kaupunkialueen trittyksen demokset on merkitty neliöllä, rannikoalueen trittyksen demokset ympyrällä ja sisämaan trittyksen demokset kolmiolla.
Saman fylen saman trittyksen demokset on yhdistetty viivoilla.
Ateenan kaupunkialueen demoksiin kuuluneen Koilen arkeologista aluetta.
Euonymonin teatterin rauniot.
Marathonin taistelussa 490 eaa. kaatuneiden ateenalaisten hautakumpu Marathonissa.
Rhamnuksen arkeologista aluetta.
Thorikoksen teatterin rauniot.
Amfitrite, Athene ja Theseus. Kuvitusta attikalaisessa punakuviotekniikalla koristellussa astiassa, n. 500–490 eaa.
Fort Haren yliopisto

| Fort Haren yliopisto> Universiteit van Fort Hare |
| --- | --- |

 engl. University of Fort Hare 
Motto:  In lumine tuo videbimus lumen
Perustettu:  1916
Opiskelijoita:  13 000
Sijainti:  Alice, Itä-Kap  Etelä-Afrikka (32°47′15″S, 26°50′51″E)
Kampus:  Alice Bhisho
Sivusto:  www.ufh.ac.za
Fort Haren yliopisto (afrikaansiksi: Universiteit van Fort Hare) on julkinen yliopisto Alicessa, Itä-Kapin provinssissa Etelä-Afrikassa. Sillä on toinen kampus provinssin pääkaupungissa Bhishossa.
Fort Hare oli keskeinen korkeakoulu afrikkalaisille vuosina 1916–1959, jolloin se tarjosi länsimaista akateemista koulutusta Saharan eteläpuolisen Afrikan opiskelijoille. Siellä syntyi afrikkalainen koulutettu eliitti, josta tuli osa monia myöhempiä itsenäisyysliikkeitä ja itsenäistyvien Afrikan maiden hallituksia.
Vuonna 1959 yliopisto joutui apartheid-järjestelmän osana muuttumaan xhosan puhujien opistoksi, mutta se on nyt osa Etelä-Afrikan apartheidin jälkeistä julkista korkeakoulujärjestelmää. Siellä on opiskellut monia tunnettuja ihmisiä kuten Nelson Mandela, Desmond Tutu, Robert Sobukwe ja Oliver Tambo.
Nykyisin yliopistossa on kuusi tiedekuntaa: oikeustiede, lääketiede, sosiaalitieteet ja humanistiset tieteet, kasvatustiede, hallinto ja liiketalous sekä luonnontieteet ja maatalous.
Käännös suomeksi
Aquitaine-luokka

| Aquitaine-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  6 000 t
Pituus:  142 m
Leveys:  20 m
Syväys:  5 m
Koneteho:  GE/Avio LM 2500 G4 -kaasuturbiinit (yht. 34 MW)
Nopeus:  +27 solmua
Aseistus
Meritorjunta:  SCALP Naval MU90 Exocet Otobreda 76 mm NH90
Ilmatorjunta:  MBDA Aster 2 x 20 mm modèle F2
Aquitaine-luokka on Ranskan merivoimien yhdeksän monitoimifregatin ja kahden ilmatorjuntafregatin muodostama alusluokka, joka perustuu ranskalais-italialaiseen FREMM-alukseen (ransk. FRÉgate Multi-Mission tai ital. FRegata Europea Multi-Missione). Luokan ensimmäinen valmistunut alus Aguitaine otettiin palvelukseen Ranskan laivastossa marraskuussa 2012 ja sen mukaan Ranskan laivaston alukset tunnetaan Aquitaine-luokkana.
FREDA

DCNS esitteli uuden version aluksesta vastaamaan Ranskan merivoimien esittämää tarvetta uudesta ilmatorjuntafregatista FREDA (ransk. FRÉgates de Défense Aériennes), koska Horizon-luokan tilausta supistettiin peruuttamalla kolmannen ja neljännen aluksen tilaukset. FREDA-fregateilla korvattiin palveluksessa olleet Cassard-luokan alukset.
Suunnittelun alussa alusten aseistuksena oli joko 24 MICA VL sekä 32 Aster 30 ohjusta tai 16 Aster 30 ja 16 SCALP Naval -ohjusta. Ilmatorjuntaohjusten lisäksi alusten varustuksena on muiden alusten kanssa yhtenevät asejärjestelmät 76 millimetrin tykkeineen ja merimaaliohjuksineen.
Vuonna 2009 FREDAan päätettiin asentaa passiivinen Thales Héraklès -tutka ja ohjusjärjestelmäksi 32-siilon SYLVER A50 korvaamaan 16-siilon SYLVER A43 ja 16-siilon SYLVER A70. Uusi järjestelmä mahdollisti 120 kilometrin kantaman mahdollistavan Aster 30 -ohjuksen laukaisun. Samalla tehtiin päätös vedettävän kaikuluotaimen pois jättämisestä.
Euronaval 2012 -messuilla DCNS esitteli uuden FREMM-ER konseptin, joka mahdollistaisi ilmatorjunnan lisäksi ballististen ohjusten torjunnan. Aluksella korvattaisiin Héraklès uudella Thales SeaFire 500 -tutkalla, jonka neljä kiinteää antennielementtiä muistuttavat Yhdysvaltain laivaston käytössä olevaa AN/SPY-1 -tutkaa. Tutka on kuitenkin aktiiviskannaava.
Alukset

Alkuperäisen suunnitelman mukaan Ranskan tilaamien alusten tuli korvata Tourville-, Georges Leygues -luokkien sukellusveneentorjuntafregatit ja D’Estienne d’Orves -luokan alukset suurinpiirtein yhden suhde yhteen siten, että hankittaisiin kaikkiaan 17 uutta fregattia. Uusien alusten suunnittelu ja valmistussopimus allekirjoitettiin 16. marraskuuta 2005, mikä sisälsi kahdeksan aluksen valmistuksen Ranskan merivoimille. Tilauksen aluksista kuusi olisi sukellusveneentorjunta-aluksia ja kaksi risteilyohjuksin varustettuja tulitukialuksia. Loput kaksi sukellusveneentorjunta- ja kuusi tulitukialusta tilattaisiin myöhemmin kahdessa erässä.
Horizon-luokan supistuminen kahteen ja Ranskan merivoimien pinta-alusten määrän laskeminen vuonna 2008 muutti suunnitelmia. Tarvittavien alusten määrä laski 11:een, joista yhdeksän sukellusveneentorjunta-aluksia. Loput kaksi olisivat ilmatorjunta-aluksia, jotka korvaisivat tilaamatta jätetyt Horizon-luokan alukset. Täydentävä tilaus sukellusveneentorjunta-aluksesta ja kahdesta ilmatorjunta-aluksesta allekirjoitettiin lokakuussa 2009.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Palvelus | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Aquitaine | DCNS/Amaris | 16. maaliskuuta 2007 | 29. huhtikuuta 2010 | 23. marraskuuta 2012( valmis) 2. joulukuuta 2015 |  |
| Normandie (I) | DCNS/Amaris | 2009 | 18. lokakuuta 2012 | toukokuu 2014 | myyty 2015 Egyptille, joka liitti sen laivastoonsa 17. maaliskuuta 2016 nimellä ENS Tahya Misr (FFG 1001) |
| Provence | DCNS/Amaris | 15. joulukuuta 2010 | 18. syyskuuta 2013 | 9. kesäkuuta 2016 |  |
| Languedoc | DCNS/Amaris | 30. marraskuuta 2011 | 12. heinäkuuta 2014 | 4. heinäkuuta 2017 |  |
| Auvergne | DCNS/Amaris | elokuu 2012 | 2. syyskuuta 2015 | 14. helmikuuta 2018 |  |
| Bretagne | DCNS/Amaris | lokakuu 2013 | 16. syyskuuta 2016 | 20. helmikuuta 2019 |  |
| Normandie | DCNS/Amaris | 2014 | 1. helmikuuta 2018 | 3. kesäkuuta 2020 |  |
| Alsace | DCNS/Amaris | kesäkuu 2016 | 18. huhtikuuta 2019 | 16. huhtikuuta 2021 |  |
| Lorraine | DCNS/Amaris | toukokuu 2019 | 13. marraskuuta 2020 | 13. marraskuuta 2023 |  |
Georg Roering

Georg Wilhelm Roering (23. huhtikuuta 1874 Kuopio – 30. toukokuuta 1939 Helsinki) oli suomalainen insinööri ja Oy Mahoganyn toimitusjohtaja.
Roeringin vanhemmat olivat raatimies Otto Nathanael Roering ja Anna Maria Thuring. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion yksityislyseosta 1894 ja hän suoritti koneinsinööritutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1898.
Roering oli kahden vuoden ajan 1898-1900 Leppäkosken puuhiomon ja paperitehtaan isännöitsijänä. Hän oli sitten vuosina 1900-1908 Ekö Ångsågin ja Hangö Ångsnickerin johtajana ja hankolaisen toiminimen A. B. Dahlberg & Ekholmin toimitusjohtajana. Roering osti vuonna 1906 konkurssiin menneen Ekön höyrysahan. Kolmiraaminen saha oli perustettu 1896 Lappohjassa sijaitsevalle Ekön saarelle ja sen oli omistanut vuodesta 1900 August Dahlbergin ja Gabriel Ekholmin yhtiö Aktiebolaget Dahlberg & Ekholm. Roering perusti yhtiökumppaneidensa kanssa vuonna 1907 Ab Ekö Ångsåg & Fabriker-yhtiön. Vuonna 1908 tämä yhtiö perusti Tvärminnen Norrgårdiin kalkkihiekkatiilitehtaan ja kalkkiuunin jonne kalkkikivi tuotiin yhtiön Finbyn ja Kemiön louhoksista. Vuonna 1911 yhtiö hankki omistukseensa vuonna 1880 perustetun konttorikalusteita valmistaneen Hangon höyrysahan ja höyrypuuseppätehtaan (Hangö Ångsåg & Ångsnickeri Ab), Helsingin savilaastitehtaan (Helsingfors Murbruksfabrik) sekä Särkisalossa sijainneen Kaukassalon (Kolsjö) kalkkilouhimon. Ekön sahan tuotanto meni pääosin vientiin. Roering johti Ekö Ångsåg & Fabriker-yhtiöyä vuoteen 1921 saakka. Oy Mahoganyn toimitusjohtajana ja johtokunnan jäsenenä Roering oli vuodesta 1926 alkaen. Vuonna 1908 perustettu Oy Mahogany maahantoi ja jalosti ulkomaisia puulajeja sekä valmisti koivuviilua ja erikoisvaneria. Yhtiön tilat sijaitsivat Ruoholahdenkatu 21:ssa entisissä Ruoholahden kaakelitehtaan rakennuksissa ja vuodesta 1939 Lauttasaaressa Vattuniemenkatu 18:ssa. Hän oli mukana myös Danzigissä toimineessa A. G. fur Holzintressen-yhtiössä.
Roering toimi Puuseppäteollisuuden Työnantajaliiton asiamiehenä ja kuului Suomen Työnantajain Keskusliiton hallintoneuvostoon. Hangossa asuessaan hän oli Hangon kaupunginvaltuuston jäsenenä.
Roering oli naimisissa Weine Alexandra Bergrothin (k. 1933) kanssa.
Einar Böök

| Einar Böök |
| --- | --- |

Suomen sosiaaliministeri
 Cajanderin II hallitus   18.1.1924–31.5.1924    
Edeltäjä:  Oskari Mantere
Seuraaja:  Niilo Liakka
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. marraskuuta 1874 Helsinki
Kuollut: 2. tammikuuta 1957 (82 vuotta) Helsinki
Puoliso:  Hilja Maria Böök o.s. Ahomäki
Lapset:  Eero Böök, Tauno Pyökki
Emil Einar Böök (10. marraskuuta 1874 Helsinki – 2. tammikuuta 1957 Helsinki) oli suomalainen sosiaalipoliitikan kehittäjä.
Einar Böökin vanhemmat olivat yliopettaja, dosentti ja professori Emil Böök ja Eugeni Charlotta Amalia Augusta Paldani. Hän pääsi ylioppilaaksi 1892 Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1895, filosofian maisteriksi 1897 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1902. Böök opiskeli lisäksi oikeus- ja taloushistoriaa Münchenin yliopistossa Saksassa.
Böök oli aluksi kuusi vuotta asianajajana. Hän toimi muun muassa Helsingin kaupungin työasiain ja sosiaalilautakunnan sihteerinä 1907–1917, kunnallisen keskustoimiston johtajana 1917, sosiaalihallituksen ylitirehtöörinä 1918–1922 ja sosiaalihallituksen lakkauttamisen jälkeen sosiaaliministeriön työ- ja huoltoasiain osaston, sittemmin huoltoasiainosaston osastopäällikkönä ja esittelijäneuvoksena 1923–1942. Lisäksi Einar Böök toimi Yhteiskunnallisen korkeakoulun eli nykyisen Tampereen yliopiston opettajana vuosina 1942–1946.
Böök oli sosiaaliministerinä Cajanderin II hallituksessa 1924.  Virkamieshallituksessa hän ei edustanut mitään puoluetta vaan oli muodollisesti ammattiministeri, vaikka olikin Kansallisen edistyspuolueen jäsen.
Keskeisiltä osiltaan Böökin ansiona pidetään Suomessa 1930-luvulla toteutettua laajaa sosiaalilainsäädäntöä, joka saattoi Suomen sosiaalihuollon muuhun Eurooppaan verrattuna ajanmukaiselle tasolle. Böök edusti Suomea lukuisissa asunto- ja työttömyyskongresseissa. Hän käsitteli kirjoituksissaan asuntopoliittisia kysymyksiä, tontinvuokrauspolitiikkaa ja muita kysymyksiä sekä erityisjulkaisuissa että aikakauskirjoissa ja sanomalehtien palstoilla.
Böökin isä Emil Böök oli tunnettu kasvatustieteilijä ja Helsingfors lyceumin eli "Böökin lyseon" pitkäaikainen rehtori. Böökin ja tämän puolison Hilja Maria Ahomäen poika Eero Böök oli yksi Suomen menestyksekkäimmistä shakinpelaajista ja shakin ensimmäinen suomalainen kansainvälinen mestari. Toinen poika, vänrikki Tauno Pyökki (1914–1939) kaatui talvisodassa Summassa.
Teoksia

Böök, Einar: Arbetslösheten i Helsingfors och kommunens åtgärder för dess bekämpande 1903–1909. Määritä julkaisija!
Böök, Einar: Työväenopetus Suomessa, sen ohjelma ja järjestäminen. Määritä julkaisija!
Böök, Einar: Asuntokysymys Suomessa. Määritä julkaisija!
Böök, Einar: Työsopimus ja työehtosopimus. Määritä julkaisija!
Böök, Einar: Edistyksen uralta : kirjoitelmia ja esitelmiä. Määritä julkaisija!
Böök, Einar: Suomen huolto-oikeus. Määritä julkaisija!
Antrea

| Antrea Sankt Andree> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Jääsken kihlakunta
Kuntanumero:  013
Perustettu:  1869 1
– emäpitäjä:  Jääski
Lakkautettu:  1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:  486,4 km²
Väkiluku:  8 772   (1939)
– väestötiheys:  18,0 as./km²
  1 Seurakunta perustettu 1724 
Antrean epävirallinen perinnevaakuna.
Antrea (ruots. Sankt Andree) oli Etelä-Karjalassa sijainnut Suomen kunta. Se kuului Neuvostoliitolle 1944 luovutettuun alueeseen. Antrean kunta rajoittui luoteessa Jääskeen, lounaassa Viipurin maalaiskuntaan, etelässä Heinjokeen ja Äyräpäähän, idässä Vuoksenrantaan sekä koillisessa ja pohjoisessa Kirvuun. Vuonna 1939 Antrean pinta-ala oli 486,4 km² ja asukasluku 8 772.
Nykyisin entisen Antrean kunnan alue kuuluu Leningradin alueen Viipurin piiriin. Antrean kirkonkylän paikalla on kaupunki, jonka nimi on ollut venäjäksi vuodesta 1948 lähtien Kamennogorsk (Каменногорск). Entinen Antrean kunta sijaitsee samannimisen, vuonna 2006 perustetun Kamennogorskin eli Antrean kaupunkikunnan alueella. Tämä nykykunta on entistä Suomen kuntaa huomattavasti laajempi, ja siellä asuu noin 11 800 asukasta.
Historia

Antrea perustettiin Uudenkaupungin rauhan jälkeen Jääsken pastoraatin Venäjän puoleisesta osasta vuonna 1724. Vuoden 1865 kunnallishallintoasetuksen edellyttämään kunnallishallintoon Antreassa siirryttiin vuonna 1869.
Vuonna 1918 kunnan alueella käytiin Antrean taistelu. Kunnan itäosasta muodostettiin Vuoksenrannan kunta vuonna 1924. Vuoksenrannan seurakunta oli aloittanut toimintansa jo 1919. Antrean kalaverkon löytöpaikka tuli näin kuulumaan Vuoksenrannan kuntaan, mutta tunnetaan siitä huolimatta Antrean verkon nimellä.
Talvisodassa Antrea joutui ilmapommitusten kohteeksi 1. ja 2. joulukuuta, 19. helmikuuta ja 2. maaliskuuta. Pommituksissa kuoli yksitoista ihmistä. Maataisteluita kunnan alueella ei käyty.
Rauhanteossa vuonna 1940 koko kunta oli kuitenkin luovutettava Neuvostoliitolle. Väestö evakuoitiin muualle Suomeen. Neuvostoliitossa Antrean asemanseudun–kirkonkylän alueesta muodostettiin Antrean kaupunki vuonna 1940. Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodassa vuonna 1941, ja suuri osa väestöstä pääsi palaamaan kotiseudulleen. Vuonna 1944 väestö kuitenkin evakuoitiin uudelleen ja alue luovutettiin uudelleen Neuvostoliitolle. Antrealaiset sijoitettiin pääasiassa Kanta-Hämeen alueelle Vanajaan, Janakkalaan, Hausjärvelle, Lopelle ja Riihimäelle. Riihimäen kaupunginmuseossa on Antrean alueelle omistettu huone.
Virallisesti Antrean kunta lakkautettiin vuonna 1948. Samana vuonna Neuvostoliitto venäläisti Leningradin alueeseen liitetyn alueen nimistön ja niinpä Antreastakin tuli Kamennogorsk.
Antrean kalaverkko

Antrean kalaverkko oli Karjalankannakselta 1914 tehty merkittävä kivikautinen suolöytö, joka on ajoitettu noin vuoteen 7300 eaa. Myöhemmin radiohiiliajoituksella on kahden kaarnakohon iäksi saatu noin 10 000 vuotta, minkä mukaan verkko on valmistunut 8400–8100 eaa. Antrean löytöön kuuluu pajunniinestä kudotun maailman vanhimpana pidetyn verkon jäännösten ohella luu-, sarvi- ja kiviesineitä. Antrean kalaverkkoa säilytetään Helsingissä Kansallismuseossa. Sen nimeen on vakiintunut paikannimi Antrea, vaikka löytöpaikka onkin Antreasta 1920-luvulla eronneen Vuoksenrannan Korpilahden kylän alueella.
Maantiede

Antrean kunnan eteläosa sijaitsee Karjalankannaksen pohjoisosassa. Kunnan huomattavin vesistö oli Vuoksi, joka kulki kunnan läpi luoteesta kaakkoon. Tämän lisäksi kunnan alueella oli useita järviä, joista suurimmat Pullilanjärvi, Kokkoselkä, Noskuanselkä, Hannilanjärvi ja Paalijärvi.
Kylät

Antreala, Hannila, Hatula (Kirkonkylä), Henttola, Hovikorpi, Häklilä, Hännikkälänniemi, Iivola, Ikävalkola, Ilmatoivola, Jaakonsaari, Kaltovedenmaa, Kaukola, Kavantsaari, Kekkilä, Kilpiälä, Koljola, Kukkola, Kuparsaari, Kuukauppi, Liikola, Mansikkala, Meskala (Rupola), Mälkiälä, Noskua, Olkinuora, Ollikkala, Paajala, Paakkarila, Partala, Patalahti, Pullila, Pöystilä, Rahikkala, Räikkölä, Salo-Hatula, Salo-Kekkilä, Salo-Olkinuora, Saviniemi, Seitsola, Sokkala, Sokuranmaa, Syvälahti, Talikkala, Tauru, Variksela, Vihinniemi.
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 19 koulupiiriin.
Elinkeinot

Suurin osa kunnan väestöstä sai elantonsa maataloudesta, mutta myös teollisuustyöpaikkoja oli. Huomattavin teollisuuslaitos oli 1930-luvulla toimintansa aloittanut Itä-Suomen raakasokeritehdas. Vanhempaa teollisuutta edustivat kivilouhimot. Lisäksi oli sahoja, myllyjä ja kutomoita. Kuuluisia olivat myös Talikkalan talvimarkkinat, joista on myös kuuluisa kansanlaulu ”Talvella Talikkalan markkinoilla”. Tärkeimmät maanviljelysalueet sijoittuivat savimaa-alueille, mm. Hannilaan, Kavantsaaren seudulle, kirkonseudulle, Kilpiälän-Sokkalan-Henttolan alueelle ja muun muassa Antrean aseman seudulle. Maanviljelystlioista merkittävin oli Kavantsaaren kartano. Vuonna 1920 pitäjässä oli 7 427,31 hehtaaria peltoa, puu- ja kasvitarhoja 13,72 hehtaaria ja luonnonniittyä 3 038,59 hehtaaria. Kotieläimiä pidettiin samana vuonna seuraavasti: hevosia 1 890, nautaeläimiä 7 800, lampaita 8 526, vuohia 3, sikoja 1 554 ja siipikarjaa 4 913 yksilöä. Vuonna 1929 peltoala oli 7 890 ha, puu- ja kasvitarhoja oli 42 hehtaaria ja luonnonniittyä 311 hehtaaria. Kotieläimistä vuonna 1929 hevosia oli 1 121, nautaeläimiä 4 811, lampaita 3 244, vuohia 38, sikoja 82 ja siipikarjaa 6 920 yksilöä.
Liikenneyhteydet

Antrean läpi kulki Karjalan rata Viipurista Joensuuhun, ja lisäksi Antrean asemalta erkani Antrea–Imatra-rata Imatralle.
Maantie Imatralta ja Ensosta Antrean kautta Räisälään ja edelleen Käkisalmeen on linja-autolla liikennöitävässä kunnossa, joskin Antrean ja Räisälän välinen osuus on ollut täydellisen perusparannuksen alaisena ainakin vuonna 2004.
Vaakuna

Armas Hutri suunnitteli 1983 Antrean perinnevaakunan, joka on hyväksytty Suomen Heraldisen Seuran rekisteriin numerolla 307. Vaakunan heraldinen selitys kuuluu ”Punaiseen ja hopeaan aaltokoroisesti lohkaistu kilpi, jonka alakenttä edelleen lohkaistu aaltokoroisesti hopeaan ja mustaan. Kilven vasemmassa yläkulmassa hopeinen Andreaksen risti”. Kilven kahteen osaan jakava hopeinen aaltokoroinen osa kuvaa Antreaa halkonutta Vuoksea. Punainen ja musta ovat Karjalan maakunnan värit, jotka ovat yleisiä luovutetun Karjalan pitäjänvaakunoissa. Antrean seurakunta oli pyhitetty pyhälle Andreaalle, josta vaakunassa oleva Andreaksen risti muistuttaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Luovutettu Karjala – Antrea
Luovutetun Karjalan linkkisivusto (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Neuvostoliitolle 1940-luvulla luovuttamat alueet
| Kokonaan luovutetut kunnat |
| --- | --- |
kaupungit:  Käkisalmi | Sortavala | Viipuri
kauppalat:  Koivisto | Lahdenpohja
maalaiskunnat:  Antrea | Harlu | Heinjoki | Hiitola | Impilahti | Jaakkima | Johannes | Kanneljärvi | Kaukola | Kirvu | Kivennapa | Koiviston maalaiskunta | Kuolemajärvi | Kurkijoki | Käkisalmen maalaiskunta | Lavansaari | Lumivaara | Metsäpirtti | Muolaa | Petsamo | Pyhäjärvi Vpl | Rautu | Ruskeala | Räisälä | Sakkola | Salmi | Seiskari | Soanlahti | Sortavalan maalaiskunta | Suistamo | Suojärvi | Suursaari | Terijoki | Tytärsaari | Uusikirkko | Valkjärvi | Viipurin maalaiskunta | Vuoksela | Vuoksenranta | Äyräpää
Osin luovutetut kunnat
sodan jälkeen muihin kuntiin yhdistetyt:  Jääski | Korpiselkä | Pälkjärvi | Säkkijärvi | Vahviala
toimintaansa vuoden 1948 jälkeen jatkaneet:  Ilomantsi | Inari | Kitee | Kuusamo | Lappee | Nuijamaa | Parikkala | Rautjärvi | Ruokolahti | Saari | Salla | Simpele | Tohmajärvi | Vehkalahti | Virolahti | Uukuniemi | Värtsilä | Ylämaa
Vuokra-alueeseen sisältyneet kunnat
kokonaan:  Hanko
osin:  Bromarv | Degerby | Espoo | Inkoo | Kirkkonummi | Siuntio
Yksittäisiä mainittavia paikkoja luovutetuilla alueilla
 :  Elisenvaara | Enso | Ihantala | Ilmee | Kolosjoki | Konevitsa | Kyyrölä | Liinahamari | Pitkäranta | Pölläkkälä | Uuras | Valamo
Kamennogorsk. Talon asukkaiden mukaan rakennus on entinen Antrean linja-autoasema.
Aragón-luokka

| Aragón-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  3 289 t
Pituus:  72 m
Leveys:  13 m
Syväys:  7,16 m
Koneteho:  4 000 ihp
Nopeus:  14 solmua
Miehistöä:  389
Aseistus
Meritorjunta:  8 × 8" tykkiä
Aragón-luokka oli Espanjan laivaston kolmen 1880-luvulla valmistetun aluksen muodostama risteilijäluokka.