Canal de l’Ourcq
Historia > Kanavan rakentaminen

Ranskan konsulaatin aikana vuonna 1802 silloinen ensimmäinen konsuli Napoleon Bonaparte päätti, että oli ryhdyttävä tarpeellisiin toimenpiteisiin, jotta vastedes vältyttiin huonojen terveydellisten olojen toistuvasti aiheuttamilta kulkutaudeilta kuten punataudilta ja koleralta. Gaspard de Cabrol, Pariisin kaupungin prefekti, ehdotti tällöin, että jo 1500-luvulla esitetty suunnitelma Ourcq-joen kanavoimiseksi oli nyt toteutettava. Ourcq-joen lähteet olivat noin 100 kilometrin päässä Pariisista koilliseen.
Canal de l'Ourcq, samoin kuin Canal Saint-Martin ja Canal Saint-Denis, määrättiin rakennettavaksi floréal-kuun 29. päivänä vuonna X (19. toukokuuta 1802) annetulla lailla. Kanavan peruskivi muurattiin 23. syyskuuta. Hanke rakennettiin kaupunkiin tuoduista tavaroista perityillä tullimaksuilla sekä viinille määrätyllä verolla. Kanava oli johdettava Ourcq-joesta lähelle Pariisia La Villetten kylään rakennettavaan altaaseen, Bassin de la Villetteen. Samalla oli rakennettava kaksi kanavaa, jotka yhdistivät tämän altaan Seineen. Toisen niistä (Canal Saint-Martin) oli määrä johtaa Pariisiin Port de l’Arsenaliin, toisen (Canal Saint-Denis) Saint-Denis'n kautta Oise-jokeen lähelle Pontoisea.
Napoléon Bonaparten oli nimitettävä töitä johtamaan joku Ponts et Chaussées -järjestön insinööreistä. Hän valitsi tehtävään Pierre-Simon Girardin, joka oli yksi niistä 160 oppineesta, jotka olivat hänen mukanaan osallistuneet Egyptin sotaretkeen vuonna 1798. Kyseessä oli täysin poliittinen virkanimitys, ja Girard joutuikin kiistelemään parempien asiantuntijoiden kanssa teknisistä seikoista.
Alkuperäinen hanke keskeytettiin tammikuussa 1804. Oli ennennäkemätön tehtävä suunnitella kanava, jonka piti olla sekä purjehduskelpoinen, mikä edellytti hidasta virtausta, että tuoda juomakelpoista vettä, minkä vuoksi oli vältettävä seisovaa vettä, jota kertyi esimerkiksi sulkualtaisiin. Sen kolmantena tehtävänä oli lisäksi tuoda vettä Saint-Martinin ja Saint-Denisin kanaviin, jotka rakennettiin samaan aikaan ja joiden tarkoituksena oli tehdä laivoille mahdolliseksi välttää kulkemasta Pariisin halki Seineä pitkin, mikä oli voimakkaan virtauksen vuoksi vaarallista, ennen kuin joen virtausta 1800-luvun loppupuolella pystyttiin säätelemään siihen rakennettujen patojen avulla. Pont et Chaussées'n muut jäsenet, varsinkin sen johtaja Gaspard de Prony, vastustivatkin hanketta, mutta kun se oli jo aloitettu, siitä pidettiin kiinni.
Jo rakennustöiden alkuvaiheessa vuoden 1804 alussa kanavan varrella Saint-Denis'ssä tapahtui maanvyörymiä, joista Girard joutui laatimaan selvityksen. Monien riitaisuuksien vuoksi Girard erotettiinkin tehtävästään sen jälkeen, kun Napoleon vuonna 1815 oli syösty vallasta.  Saint-Denis'n ja Saint-Martinin kanavien rakennustöitä johtamaan nimitettiin Édouard de Villiers du Terrage.
ALun perin kanava kaivettiin Beuvronnesta kohti Claye-Souillyta. Saint-Denis'n metsässä lähellä Tremblay-en-Francea kanavaa reunustaneet maavallit sortuivat useita kertoja.
Bassin de la Villette täytettiin vedellä 2. joulukuuta 1808. Seuraavana vuonna 1809 Beuvronne-joen vedet virtasivat Pariisiin Fontaine des Innocentsiin, ja 15. elokuuta 1813 ensimmäinen laiva kulki kanavaa pitkin Claye-Souillystä Villetteen.
Työt keskeytettiin keisarikunnan kukistuttua, jolloin kuninkuus palautettiin. Ludvig XVIII:n hallitus uskoi kanavan rakennustyöt vuonna 1818 Compagnie Vassal et Saint-Didier -nimiselle yhtiölle, jonka tuli saattaa työt päätökseen sekä ylläpitää kanavaa ja huolehtia sen käytöstä 99 vuoden ajan. Vastikkeeksi se sai maksuja ja etuuksia, kun taas Pariisin kaupungin oli hankittava tarvittavat maa-alueet. Kaupunki myönsi yhtiölle 7 500 000 frangin määrärahan kanavan rakentamista varten.
Näihin aikoihin havaittiin, että kanava oli liian jyrkkärinteinen ja virtaus liian nopea. Insinööri Émile Vuigner rakennutti sen vuoksi sen varrelle viisi pientä sulkua, joissa korkeusero oli vain 50 senttimetriä. Näihin sulkuihin liittyi kuhunkin kaksi allasta, joiden mitat olivat sangen erikoisia: ne olivat 58 metrin pituisia ja 3,20 metrin levyisiä. Seinen vesistössä käytetyt marnois-tyyppiset alukset eivät voineetkaan kulkea kanavalla, vaan kanavaliikenteeseen oli kehitettävä uusi alustyyppi, flûte d'Ourcq, joka oli 28 metriä pitkä, 3 metriä leveä ja amfidrominen eli se pystyi kulkemaan kumpaankin suuntaan ilman, että sitä tarvitsi kääntää.