stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Alkuhärkä

| Alkuhärkä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläimet Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Nautaeläimet Bovidae
Alaheimo::  Naudat Bovinae
Suku::  Bos
Laji::  primigenius
Kaksiosainen nimi
 Bos primigenius  Bojanus, 1827 

Katso myös
   Alkuhärkä Wikispeciesissä   Alkuhärkä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Alkuhärkä (Bos primigenius) on sukupuuttoon kuollut villi nautaeläin. Nykyisin kotieläiminä pidetyt nauta ja gauri ovat alkuhärän jälkeläisiä.
Alkuhärkä oli levinnyt suureen osaan Eurooppaa, Aasiaa sekä osaan Afrikkaa. Alkuhärkä on esimerkiksi kuvattu luolamaalauksissa Ranskassa.
Eräiden lähteiden mukaan afrikkalais-aasialaiset härät poikkesivat jonkin verran eurooppalaisista, mutta kummatkin olivat nykynautaan verrattuna selvästi suurempia. Alkuhärän säkäkorkeus oli tyypillisesti lähes kaksi metriä ja sillä oli pitkät ja vahvat sarvet. Alkuhärän karva oli lyhyt ja musta ja sillä oli hyvin pitkä häntä.
Levinneisyys

Alkuhärkää tavattiin alun perin suurissa osissa Eurooppaa, Aasiaa ja Pohjois-Afrikkaa. Levinneisyysalue vaihteli kuitenkin voimakkaasti historian aikana. Lajin levinneisyysalue oli esimerkiksi laajempi pleistoseenikaudella kuin holoseenikauden aikana. Jääkaudet pienensivät ajoittain sen levinneisyysaluetta pohjoisessa, mutta laji palasi näille alueille jääkausien välisinä lämpiminä kausina. Pohjois-Afrikassa alkuhärkiä oli rannikolla Marokosta Egyptiin ulottuvalla alueella ja niiden elinalueen rajana etelässä Sahara. Niilin varrelta alkuhärän jäännöksiä on löydetty eteläisimmillään Wadi Halfasta nykyisestä Sudanista. Lähi-idässä alkuhärkiä esiintyi etenkin Välimeren rannikolla esimerkiksi Israelin ja läntisen Jordanian alueella. Itäisestä Jordaniasta ei ole löydetty lajin jäännöksiä ja sieltä itään alkuhärkää tavattiin vasta Mesopotamian alueella. Myöskään Arabian niemimaalta ei ole löydetty lajin jäännöksiä. Intiassa tavattiin alkuhärän alalajia nimeltä namadicus. Se oli todennäköisesti kesytetyn nautarotu zebun suora edeltäjä. Kaakkois-Aasiasta ei tunneta lajin jäännöksiä ja lajia ei todennäköisesti myöskään esiintynyt Himalajan alueella. Sitä vastoin sitä tavattiin pleistoseenikaudella Keski-Kiinassa, jonne laji levisi todennäköisimmin pohjoisesta, eikä Himalajan yli. Kiinasta laji oli todennäköisesti kadonnut jo holoseenikaudella. Alkuhärän Keski-Aasian levinneisyyden itärajaa holoseenikaudella ei tunneta tarkasti. Niitä on kuvattu luolamaalauksiin Minusinskissa Etelä-Siperiassa. Venäjällä alkuhärän esiintymisalueen pohjoisraja kulki Itämereltä Japaninmerelle. Pohjoisin alkuhäränjäännös Venäjältä on löydetty Laatokan etelärannalta. Suomesta ei tunneta alkuhärän jäännöksiä ja levinneisyysalueen raja täällä kulki todennäköisimmin Virossa. Ruotsissa alkuhärkää esiintyi maan eteläosissa, Norjassa niitä ei tavattu. Läntisessä Euroopassa alkuhärän esiintymisalueen raja on kulkenut Britannian ja Irlannin välissä, jälkimmäisestä ei ole tehty alkuhärkälöydöksiä.
Sukupuutto

Alkuhärän viimeiset vaiheet tunnetaan melko hyvin. Englannista se metsästettiin sukupuuttoon ensimmäisenä, ja 1300-luvulla se alkoi olla harvinaisuus muuallakin Euroopassa. Viimeiset yksilöt elivät Preussin itäosassa, Liettuassa ja Puolassa. Lopulta kanta hävisi kaikkialta muualta paitsi Jaktorowskin kuninkaallisesta metsästä Puolassa. Vuonna 1564 päätettiin ryhtyä suojelutoimiin kannan pelastamiseksi. Salametsästyksestä tehtiin kuolemanrangaistuksen alainen rikos ja kuninkaallisen metsän lähellä oleva kylä vapautettiin veroista, mutta heidät velvoitettiin ruokkimaan alkuhärkiä. Tällöin laskettiin, että kanta oli pudonnut niin rajusti, että jäljellä oli enää 22 vanhaa lehmää, 3 nuorta ja 5 vasikkaa sekä 8 sonnia. Suojelutoimista huolimatta kanta väheni jatkuvasti ja vuonna 1602 oli jäljellä enää kolme sonnia ja yksi lehmä. Lopulta 1620 jäljellä oli enää yksi lehmä, joka sekin kuoli vuonna 1627. Merkittävin sukupuuttoon kuolemiseen johtaneista syistä oli epäilemättä metsästys, mutta myös elintilan väheneminen ja etenkin viime vaiheessa sairaudet verottivat viimeisen lauman kantaa huomattavasti.
Chillinghamissa, Englannin Northumberlandissa on 300 vuotta pidetty yllä karjarotua, jonka uskotaan myös olevan lähellä alkuhärän muotoa.
Takaisinristeytys

Saksalaiset veljekset Heinz ja Lutz Heck yrittivät 1920-luvulla herättää alkuhärän uudelleen henkiin takaisinristeytyskokeiluilla. Heinz Heck teki jalostusta Hellabrunnin eläintieteellisessä puutarhassa Münchenissä ja hänen veljensä Lutz Heck työskenteli samaan aikaan Berliinissä. Heidän käyttämänsä ohjelmat ja rodut poikkesivat hieman toisistaan, mutta lopputulos oli huomattavan samanlainen. Berliinissä risteytetty rotu kuoli toisessa maailmansodassa, mutta Münchenissä tuotettua “alkuhärkärotua” on edelleen nähtävissä useissa maailman eläintarhoista ja sitä kutsutaan nimellä “uusi alkuhärkä”. Uskotaankin, että on onnistuttu luomaan alkuhärkää ulkonäöltään muistuttava karjarotu, mutta alkuhärän perimä on kuitenkin lopullisesti kadonnut. "Uusi alkuhärkä" on alkuperäistä alkuhärkää selvästi pienempi. Lelystadin suojellussa puistossa Hollannissa tätä rotua elää vapaana alkukantaisten hevosten kanssa.
Aiheesta muualla

Mieczyslaw Rokosz: History of the Aurochs in Poland (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q168903  Wikispecies: Bos primigenius  CoL: MLQ3  EUNIS: 15686  Fauna Europaea: 305223  Fauna Europaea (new): 7ab0b649-d87b-4758-85a3-4a2d21a3bf3b  GBIF: 2441024  iNaturalist: 144091  IRMNG: 10790084  ITIS: 183845  IUCN: 136721  MDD: 1006265  NCBI: 9909  Observation.org: 200395  Paleobiology Database: 367674  Paleobiology Database: 367674  uBio: 655950 
Heckin veljesten kehittämä "uusi alkuhärkä" - lehmä ja kaksi vasikkaa.
Allaria

| Allaria> Ἀλλαρία.Sijainti |
| --- | --- |
 Allaria
Koordinaatit:  35°22′37″N, 24°36′03″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Chamalévri, Arkádi, Réthymno, Kreeta
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Kreeta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Allaria (m.kreik. Ἀλλαρία) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Kreetan saarella Kreikassa. Se sijoitetaan lähelle nykyistä Réthymnon kunnan Chamalévrin kylää. Erityisesti minolaisen ajan arkeologisena kohteena se tunnetaan kylän mukaan nimellä Chamalévri.
Maantiede

Allarian poliksen kaupunkikeskus sijaitsi noin 12 kilometriä itään nykyisestä Réthymnon kaupungista lähellä nykyistä Chamalévrin kylää. Kaupunki oli rakennettu kukkulalle kahden virran välille, hieman sisämaahan Kreetan pohjoisrannikosta. Joskus kaupungin paikaksi on ehdotettu myös Stavroménosta, mutta nykyisin sitä arvellaan ennemmin Pantomatrionin kaupungin paikaksi. Allarian kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä.
Historia

Allaria on ollut asuttu viimeistään keskisellä minolaisella kaudella eli Kreetan pronssikaudella. Se säilyi asuttuna edelleen läpi myöhemmän pronssikauden sekä geometrisen ja arkaaisen kauden. Suurimmillaan kaupunki oli hellenistisellä ja roomalaisella kaudella.
Kaupunki on luetteloitu polikseksi eli itsenäiseksi kaupunkivaltioksi sillä perusteella, että monet seikat tukevat tällaista tulkintaa, vaikka sitä ei suoraan kutsutakaan polikseksi missään antiikin aikaisessa lähteessä. Tulkinta perustuu ennen kaikkea siihen, että kaupunki löi omaa aiginalaisen tyylin mukaista rahaa noin vuosina 330–270 eaa. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymejä Allariōtas (Ἀλλαριώτας), Allariōtēs (Ἀλλαριώτης) ja Allariatēs (Ἀλλαριάτης).
Rakennukset ja löydökset

Suurin osa Allarian säilyneistä jäänteistä on peräisin hellenistiseltä ja roomalaiselta kaudelta. Kaupungin kukkulalla on joitakin jäänteitä roomalaisen kauden taloista. Kukkulan itä- , länsi- ja lounaispuolella on roomalaisen kauden hautoja, joista osa on kallioon kaiverrettuja hautakammioita. Kakavéllan kukkulalta noin 400 metriä kaupungin paikasta lounaaseen on löydetty pyhäkkö, joka on ollut olemassa jo myöhäisellä minolaisella kaudella ja joka on säilynyt kulttipaikkana myös arkaaiselle ja klassiselle kaudelle saakka.
Kaupungin lyömissä rahoissa on toisella puolella kuvattuna Athenen pää ja toisella puolella seisova Herakles. Rahoissa on teksti ΑΛΛΑΡΙΩΤΑΝ, Allariōtan. Chamalévristä tehtyjä esinelöytöjä on Iraklionin arkeologisessa museossa ja Réthymnon arkeologisessa museossa.
Minolaisia löytöjä Chamalévristä ajalta 2160–2000 eaa. Réthymnon arkeologinen museo.
Alleenit

Alleenien yleinen rakenne ja yksinkertaisimman alleenin propadieenin rakenne
Alleenit ovat orgaanisia yhdisteitä, joissa yhdestä hiiliatomista lähtee kaksi kaksoissidosta kahteen muuhun hiiliatomiin. Alleenit ovat täten dieenejä, joiden kaksoisidos on kumuloitunut. Yksinkertaisinta alleenia propadieeniä kutsutaan usein alleeniksi.
Rakenne ja ominaisuudet

Alleenien keskimmäinen hiiliatomi on sp-hybridisoitunut ja sen viereiset terminaaliset hiiliatomit ovat sp2-hybridisoituneita. Keskimmäisestä hiiliatomista lähtee kaksi π- ja kaksi σ-sidosta. Nämä π-sidokset ovat kohtisuorassa toisiaan vastaan ja kumpikin näistä sidoksista yhdistyy vierekkäisten hiilatomien p-orbitaalien kanssa. Tämä pakottaa terminaalisten hiiliatomien p-orbitaalit kohtisuoraan asemaan toisiaan vastaan. Tämän vuoksi, jos kummankin terminaalisen hiiliatomin substituentit ovat erilaisia, ei yhdisteellä ole symmetriatasoa ja tällaiset alleenit ovat optisesti aktiivisia.
Synteesi ja reaktioita

Alleeneja voidaan valmistaa usealla tavalla. Syklopropylideenit reagoivat organolitiumyhdisteiden kanssa, siten, että niiden rengasrakenne avautuu ja muodostuu alleeneja. Muita tapoja valmistaa alleeneja ovat propargyylihalidien reaktio Grignardin reagenssien tai organokupraattien kanssa, organometalliyhdisteiden ja prapargyyliestereiden välisellä reaktiolla tai fosfoniumylidien ja hiilidioksidin välisellä reaktiolla. Yksi yleisesti käytetty tapa on myös 2,3-dihaloalk-1-eenien dehalogenointi sinkin avulla.
Alleeneille tapahtuu elektrofiilien additioreaktioita. Esimerkiksi vetyhalogenidien reaktioissa voisi protonoitua, joko keskimmäinen sp-hybridisoitunut hiili, mikä johtaisia allyyliseen karbokationiin, tai jompikumpi sp2-hybridisoituineista hiiliatomeista, mikä johtaa vinyyliseen karbokationiin. Vinyylistä karbokationia stabiloi resonanssi, minkä vuoksi elektrofiilisessä additiossa ensimmäisessä vaiheessa protonoituu sp2-hybridisoitunut hiili ja elektrofiili liittyy sp-hybridisoituneeseen hiileen. Näin reagoivat vetyhalogenidien lisäksi myös muun muassa elohopea(II)suolat, jolloin muodostuu organoelohopeayhdisteitä ja happojen vesiliuokset, jolloin muodostuu ketoneja.
Alleenit voidaan pelkistää alkaaneiksi. Jos pelkistimenä käytetään natriumin ammoniakkiliuosta, di-isobutyylialumiinihydridiä tai vedytystä Wilkinsonin katalyyttiä käyttämällä pelkistyy vain toinen kaksoissidoksista ja muodostuu alkeeneja.
Siirtymämetallikatalysoidut alleenien reaktiot hiilidioksidin kanssa johtavat hyödyllisiin akryylihappojohdannaisiin tai laktoneihin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alleenit Wikimedia Commonsissa
4-klooripenta-2,3-dien-2-oli on esimerkki optisesti aktiivisesta alleenista
Aleksandrian kirjasto

| Aleksandrian kirjasto> Βιβλιοθήκη τῆς Ἀλεξανδρειάς |
| --- | --- |
 Aleksandrian kirjasto kuviteltuna piirroksessa. O. Von Corven, 1800-luku.
Sijainti:  Antiikin Aleksandria, muinainen Egypti (nyk. Aleksandria, Al-Iskandariyya, Egypti)
Koordinaatit:  31°12′32″N, 29°54′33″E
Rakennustyyppi:  kirjasto
Valmistumisvuosi:  200-luku eaa.
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aleksandrian kirjasto (m.kreik. Βιβλιοθήκη τῆς Ἀλεξανδρειάς, Bibliothēkē tēs Aleksandreias, lat. Bibliotheca Alexandrina) oli antiikin aikainen kirjasto Aleksandriassa Egyptissä. Se toimi Museionin eli muusille omistetun pyhäkön yhteydessä kuninkaallisen palatsin alueella. Kirjasto oli aikansa suurin.
Aleksandrian kirjasto perustettiin Ptolemaios I:n hallitusaikana 305–285 eaa. kokoamaan yhteen kaikki maailman kirjallisuus. Sen kokoelmaa laajennettiin erityisesti Ptolemaios II:n aikana 285–246 eaa. Aleksandrian pääkirjasto ja sen sivukirjasto tuhoutuivat muutamaa vuosisataa myöhemmin luultavasti eri aikoina syistä, joista ei vieläkään ole täyttä varmuutta. Legendojen mukaan pääkirjasto tuhoutui tulipalossa Julius Caesarin vallatessa kaupungin vuonna 48/47 eaa. Nykyisen käsityksen mukaan tuolloin tuhoutui ainoastaan osa kirjastosta. Sivukirjasto tuhoutui mahdollisesti vuonna 391, kun kristityt hävittivät Serapeionin, jonka yhteydessä sivukirjasto sijaitsi. Maininnat Aleksandrian kirjastosta katoavat lähteistä jo paljon ennen vuoden 640 arabivalloitusta, jota ei siten voi pitää syyllisenä kirjaston tuhoon.
Historia > Taustaa

Ennen Aleksandrian kirjastoa eri kaupunkien kirjastot olivat säilyttäneet vain paikallisia perinteitä. Ajatus yleismaailmallisesta kirjastosta heräsi, kun antiikin kreikkalaiset halusivat laajentaa maailmankuvaansa. Kreikkalaisiin tekivät vaikutuksen naapurikansojensa saavutukset, joten Kreikan älymystö halusi tutustua itämaiseen viisauteen. Kreikasta Egyptissä oppia kävivät hakemassa jo varhemmin esimerkiksi Herodotos, Platon, Theofrastos ja Eudoksos. Myös Aleksanteri Suuren valloitusretket, joiden tuloksena Aleksandriakin perustettiin, olivat osaltaan tutkimusretkiä, ja niillä oli mukana tutkijoita, jotka kirjasivat ylös löytämiään asioita.
Historia > Perustaminen

Aleksandria kehittyi Ptolemaiosten hallitsijasuvun aikana tärkeäksi tiedon ja kulttuurin keskukseksi. Sen kirjaston ideoi noin vuonna 295 eaa. oppinut ja kaunopuhuja, Ateenasta karkotettu poliitikko Demetrios Faleronlainen. Hän oli saanut turvapaikan Egyptin kuningas Ptolemaios I:n hovista ja ryhtynyt kuninkaan neuvonantajaksi. Demetrios suostutteli kuninkaan perustamaan kirjaston. Demetrios kaavaili kirjastosta Ateenan kirjastojen veroista paikkaa, jossa säilytettäisiin kopiota maailman jokaisesta kirjasta. Kuningas antoi Demetriokselle runsaat määrärahat kirjojen keräämiseksi. Demetrios organisoi Muusien temppelin eli Museionin rakennuttamisen kuninkaan tuella. Rakennus oli pyhäkkökompleksi, joka perustui Ateenan Lykeioniin, älyllisten ja filosofisten luentojen ja keskustelujen keskukseen.
Museionista tuli Aleksandrian kirjastokompleksin ensimmäinen vaihe. Se sijaitsi kuninkaallisen palatsin tiluksilla palatsikorttelissa Brykheionin kaupunginosassa eli kaupungin kreikkalaisessa osassa. Museion oli kulttikeskus, jossa oli jokaisen yhdeksän muusan patsaat. Siellä oli kirjaston lisäksi myös luentojen pitopaikkoja, laboratorioita, observatorioita, kasvitieteellisiä puutarhoja, eläintarha, majoitusalueet ja ruokasalit. Museionin hallinnoija oli Ptolemaioksen nimittämä pappi, ja käsikirjoitusten kokoelmasta vastasi kirjastonhoitaja.
Ptolemaios I:n seuraaja Ptolemaios II perusti joskus hallituskautensa (282–246 eaa.) aikana Kuninkaallisen kirjaston täydentämään isänsä perustamaa Museionia. Kuninkaallisesta kirjastosta tuli myöhemmin käsikirjoitusten pääkirjasto. Ei ole tiedossa, oliko Kuninkaallinen kirjasto erillinen rakennus Museionin vieressä vai sen laajennus. Sen uskotaan kuitenkin olleen osa Museionia. Ptolemaios II:n hallituskauden aikana  kehittyi ilmeisesti ajatus yleismaailmallisesta kirjastosta. Tuolloin Museionissa työskenteli yli sata oppinutta, joiden työnä oli tehdä tieteellistä tutkimusta, luennoida, julkaista, kääntää, kopioida ja kerätä alkuperäisiä kreikkalaisia käsikirjoituksia ja niiden lisäksi egyptiläisiä, assyrialaisia ja persialaisia tekstejä sekä buddhalaisia ja heprealaisia pyhiä kirjoituksia.
Kirjastosta tuli todellinen tutkimuskeskus Museionin rinnalle, kun tutkijat turvautuivat sen aineistoon. Kirjaston sijainti kuninkaallisessa palatsissa ja sataman lähellä sijoitti sen kuninkaiden suoraan valvontaan. Näin kirjaston kokoelma laajeni nopeasti, ja jo puolen vuosisadan kuluessa perustamisestaan kokoelma täytti sille varatun tilan. Tällöin Ptolemaios III perusti sille sivukirjaston. Sivukirjasto sijaitsi Serapeionissa eli Serapikselle omistetussa temppelissä Rhakotiksen egyptiläiskortteleissa kaupungin lounaisosassa.
Historia > Tuhoutuminen

Aleksandrian pääkirjasto tuhoutui tuntemattomasta syystä. Julius Caesaria syytetään usein tulipalosta, jonka hän sytytti jouduttuaan vuosina 48–47 eaa. kaupungin valtauksen yhteydessä egyptiläisten saartamaksi kuninkaalliseen palatsiin. Hän sytytti egyptiläisten laivat tuleen, ja tuli levisi myös kaupungin rakennuksiin, kuten kirjastoon. Caesaria alettiin syytellä kirjaston tuhoamisesta vasta hänen kuolemansa jälkeen. Senecan mukaan Livius kirjoitti Rooman historiassaan Ab urbe condita (63 eaa. – 14 jaa.), että Caesarin aloittamassa tulipalossa tuhoutui 40 000 kääröä. Kreikkalainen historioitsija Plutarkhos (k. 120 jaa.) kertoo Caesarin aloittaman tulipalon tuhonneen suuren kirjaston. Historioitsija Dion Kassios (165–235 jaa.) kertoo käsikirjoitusvaraston tuhoutuneen tulipalossa. On arveltu, että nämä kuvaukset viittaavat sataman lähellä olevaan käsikirjoitusten varastoon, jossa säilytettiin sellaisia kääröjä, jotka oli tarkoitus laivata ulos maasta. Ainakaan Museion ei tuolloin vielä tuhoutunut, sillä kreikkalainen historioitsija Strabon työskenteli Aleksandriassa vuonna 20 eaa. ja kuvailee Museionia, vaikkakaan ei erityisesti mainitse sen kirjastoa. Marcus Antoniuksen kerrotaan hyvittäneen kirjaston kärsimiä vahinkoja lahjoittamalla Kleopatralle Pergamonin kirjastosta viemänsä 200 000 kirjaa, mutta tämä on usein kyseenalaistettu.
Jotkut historioitsijat esittävät, että kirjasto olisi tuhoutunut sisällissodan yhteydessä vuonna 273. Tuolloin keisari Aurelianus valloitti kaupungin takaisin Palmyran hallitsijalta Zenobialta, joka väitti itseään Kleopatran jälkeläiseksi.
Sivukirjasto saattoi tuhoutua, sen jälkeen kun keisari Theodosius I oli määrännyt vuonna 389 kaikki pakanalliset temppelit tuhottaviksi. Aleksandrian patriarkka Theofilos Aleksandrialainen toteutti käskyä omalta osaltaan vuonna 391 ja hävitytti Serapeionin temppelialueen täydellisesti. Näin viimeistään silloin tuhoutui myös sen tiloissa ollut kirjasto tai kirjaston osa. Tästä ei kuitenkaan ole löytynyt mainintoja, eikä ole todisteita, että kuninkaallinen kirjasto oli tuolloin enää olemassakaan.
Nykyisin pidetään luultavana, että sekä Aleksandrian pääkirjasto että sivukirjasto tuhoutuivat eri aikoina jo kauan ennen arabivalloitusta. On mahdollista, että Aleksandrian kirjasto ei tuhoutunut yhdessä katastrofissa vaan pitkän ajan kuluessa neljän tai viiden sadan vuoden aikana kaupunkia kohdanneissa toistuvissa levottomuuksissa sekä kokoelmien kunnossapidon laiminlyönneissä. Papyrukset eivät säily normaalisti kuin korkeintaan joitakin satoja vuosia, ja niitä olisi täytynyt uusia kopioimalla jatkuvasti, joten ne ovat voineet myöhäisantiikin aikana hapertua itsekseen. Kirjasto ei nähtävästi varhaisten Ptolemaiosten jälkeen nauttinut enää sellaisesta rahoituksesta, joka olisi varmistanut merkittävien kokoelmien säilymisen taistelussa ajan hammasta vastaan. Näin ollen kirjaston merkitys vähitellen hiipui. Kirjaston viimeinen tunnettu johtaja oli oppinut ja matemaatikko Theon (335–405 jaa.).
Historia > Tuhoutuminen > Anekdootteja kirjaston tuhosta

Keskiajalta on peräisin kertomuksia, joiden mukaan kalifi Umar olisi Egyptin valtauksen yhteydessä vuonna 640 määrännyt kirjaston poltettavaksi. Legendaan liittyy myös klassinen paradoksi: Umarin kerrotaan sanoneen, että mikäli kirjat ovat sopusoinnussa Koraanin kanssa, ne ovat turhia; jos ne puolestaan ovat ristiriidassa sen kanssa, ne ovat valheellisia ja ne tulee hävittää. Erään version mukaan papyruksilla olisi tämän jälkeen lämmitetty kuusi kuukautta kaupungin kylpylöitä, jolloin 700 000 teosta katosi savuna ilmaan. Tarina kirjaston tuhosta tunnetaan ensi kertaa kolmen 1200-luvun arabioppineen kirjoituksista.
Toisen tarinan mukaan islaminuskoiset valloittivat Aleksandrian 600-luvulla, ja valloittajien haltuun joutui laaja kokoelma antiikin kirjallisuutta. Polttamisen sijaan kirjallisuus päätyi Bagdadiin perustettuun kouluun.
Kokoelmat

Aleksandrian kirjasto oli aikansa suurin kirjakokoelma. Siellä oli lopulta luultavasti kaikki koskaan kirjoitettu kreikankielinen kirjallisuus. Ptolemaiokset ostivat kirjastoonsa kirjoja eri paikoista, etenkin Ateenasta ja Rhodoksesta, joissa oli tuon ajan suurimmat kirjakaupat. Kirjoja myös pyydettiin hallitsijoilta ja oppineilta eri maista. Joskus kirjastoon hankittiin saman teoksen eri versioita eri paikoista.
Ptolemaios III kartutti kirjastonsa kokoelmia määrätietoisesti ja jopa häikäilemättömästi. Kuninkaan määräyksestä kaikki Aleksandriassa vierailleet joutuivat luovuttamaan kaikki omistuksessaan olleet kirjat kopioitaviksi kirjaston kirjureille. Alkuperäiset kappaleet laitettiin kirjastoon, ja kopiot annettiin niiden alkuperäisille omistajille. Hänen kerrotaan myös muun muassa suostutelleen ateenalaiset lainaamaan hänelle Aiskhyloksen, Sofokleen ja Euripideen teokset kopioitaviksi valtavaa 15 hopeatalentin panttia vastaan. Kuningas kuitenkin piti alkuperäiset, palautti kopiot ja jätti pantin Ateenaan.
Suurin osa teoksista oli kreikankielisiä. Kirjastossa kerrotaan olleen muun muassa Aristoteleen yksityiskokoelma ja hänen oma laaja tuotantonsa. Kirjastoon hankittiin myös muun muassa egyptinkielisiä teoksia. Ptolemaios I:n kerrotaan rohkaisseen Egyptin papistoa keräämään perintötietoaan tallennettavaksi kreikkalaisille. Tunnetuin näistä papeista oli Manetho.
Muunmaalaisia kuin kreikkalaisia ja egyptiläisiä teoksia kokoelmissa olivat esimerkiksi kaldealaisen papin Berossoksen Babylonian historia, Hermippoksen kirja zarathustralaisuudesta, buddhalaisia kirjoituksia Ašokan ja Ptolemaios II:n perustettua lähetystöt toistensa maille, hepreasta kreikaksi käännetty Pentateukki sekä Septuaginta.
Kokoelmat > Laajuus

Kirjaston kokoelman laajuudesta on erilaisia arvioita. 200-luvulla eaa. siellä kerrottiin olleen yli 200 000 kirjaa. Keskiaikainen kirjoittaja Johannes Tzetzes mainitsee sivukirjastossa olleen 42 000 kirjaa ja pääkirjastossa 400 000 kokoomateosta ja 90 000 yksittäistä kirjaa. Sitäkin korkeampi arvio 700 000 kirjaa esitettiin vuosien 100–400 välillä.
Yleinen arvio Aleksandrian kirjaston laajuudesta suurimmillaan on puoli miljoonaa dokumenttia. On epäselvää, tarkoitettiinko tällä teosten määrää vai papyruskääröjen eli ”kirjojen” määrää, joita yhteen teokseen voitiin tarvita useita. Joidenkin tutkijoiden mukaan puoli miljoonaa kääröäkin vaikuttaa liian suurelta määrältä, sillä kirjaston varaston olisi täytynyt olla valtavan kokoinen.
Sivukirjastossa oli Kallimakhoksen (305–240 eaa.) mukaan 42 800 kääröä, kaikki kopioita pääkirjaston kääröistä.
Kokoelmat > Luokittelu

Kuuluisin kirjastonhoitajista oli Kallimakhos. Hänen luomansa Pinakes (”Taulut”) oli 120-osainen luettelo kirjastossa olleista teoksista. Luettelon mukaan teokset oli jaoteltu retoriikkaan, lakiin, epiikkaan, tragediaan, komediaan, lyyriseen runouteen, historiaan, lääketieteeseen, matematiikkaan, luonnontieteisiin ja sekalaisiin. Kallimakhoksen luettelosta tuli myöhempien vastaavien luetteloiden malli. Galenos tallensi kirjaston jokaisesta kirjasta sen nimen, kirjoittajan ja toimittajan nimet, alkuperän, pituuden ja sen, oliko se kokoomateos vai yksittäinen teksti.