stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nikolai Erdman

Nikolai Erdman.
Nikolai Robertovitš Erdman (ven. Никола́й Робéртович Э́рдман, 16. marraskuuta 1900 Moskova – 10. elokuuta 1970 Moskova) oli neuvostovenäläinen näytelmäkirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja.
Nikolai Erdman syntyi baltiansaksalaiseen virkailijaperheeseen. Hän opiskeli luterilaisen seurakunnan kauppakoulussa, mutta ei suorittanut loppututkintoa. Kirjailijan varhaiset runot edustivat imaginismia.
1920-luvun alussa Erdman alkoi kirjoittaa pieniä näyttämökappaleita komediateattereille. Hänen ensimmäinen suuri menestyksensä oli Vsevolod Meyerholdin teatterissa esitetty komedia Valtakirja (myös Anastasia ja valtakirja, ven. Mandat, 1925). Sensuuri kielsi kirjailijan seuraavan näytelmän Elämä on ihanaa (myös Eläköön itsemurhaaja – elämä on ihanaa!, ven. Samoubijtsa, 1928).
Myöhemmin Erdman kirjoitti yhteistyössä muiden tekijöiden kanssa musiikkinäytelmiä, operettitekstejä ja elokuvakäsikirjoituksia. Hänet pidätettiin vuonna 1933 Iloisten poikien (Vesjolyje rebjata, 1934) kuvauksissa ja karkotettiin kolmeksi vuodeksi Jeniseiskiin ja Tomskiin. Sen jälkeen Erdman asui Kalininissa ja Rjazanissa, josta hänet vuonna 1941 kutsuttiin armeijaan. Vuosina 1942–1948 hän työskenteli NKVD:n laulu- ja tanssiyhtyeen käsikirjoittajana Moskovassa.
Toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen Erdman teki Mihail Volpinin kanssa käsikirjoituksia useisiin elokuviin. Niistä Reippain ottein (Smelyje ljudi, 1950) sai Stalin-palkinnon. Vuonna 1954 Erdman hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi. Vuodesta 1964 hän työskenteli Juri Ljubimovin Taganka-teatterissa.
Kirjailijan kaksi näytelmää, Valtakirja ja Elämä on ihanaa julkaistiin Neuvostoliitossa ensimmäisen kerran vuonna 1987. Aikalaiset näkivät niissä lähinnä pikkuporvarillisten tapojen arvostelua. Myöhemmin näytelmiä on pidetty aikansa järjestelmän kriittisenä peilinä. Humoristisen ihmiskuvauksensa ansiosta ne ovat yhä ajankohtaisia.
Galina Nikolajeva

Galina Jevgenjevna Nikolajeva (ven. Гали́на Евге́ньевна Никола́ева, oikealta sukunimeltään Voljanskaja, Воля́нская; 18. helmikuuta (J: 5. helmikuuta) 1911 Tomskin läänin Usmankan kylä – 18. lokakuuta 1963 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Galina Nikolajeva syntyi opettajan perheeseen. Vuosina 1929–1935 hän opiskeli Gorkin lääketieteellisessä instituutissa, työskenteli sen jälkeen korkeakouluopettajana ja toisen maailmansodan aikana sotilaslääkärinä. Nikolajevan ensimmäiset runot ilmestyivät vuonna 1939. Vuodesta 1945 lähtien hän toimi etupäässä kirjailijana ja journalistina. Vuodesta 1954 hän kuului Neuvostoliiton ja Venäjän SFNT:n kirjailijaliittojen hallituksiin.
Nikolajevan ensimmäinen romaani oli sodanjälkeisestä maatalouden jälleenrakentamisesta kertova ”Elonkorjuu” (Žatva, 1950), josta hän sai Stalin-palkinnon. Samaa teemaa jatkaa ”Kertomus KTA:n johtajasta ja yliagronomista” (Povest o direktore MTS i glavnom agronome, 1954). Romaani ”Insinööri Bahirev” (oik. ”Taistelu matkalla”, Bitva v puti, 1957) kuvaa uudistajan ja vanhakantaisen puoluetyötekijän välistä kamppailua. Romaanin rakkausjuoni herätti aikanaan vilkasta keskustelua. Nikolajeva laati Stanislav Radzinskin kanssa proosateoksiinsa perustuvia näytelmiä. Hänen teoksiensa pohjalta on kuvattu myös elokuvia.
Suomennettuja teoksia

Elonkorjuu. Romaani. Suom. Leo Holm. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1954.
Kertomus KTA:n johtajasta ja yliagronomista. Suom. Vuokko Ahveninen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1956.
Insinööri Bahirev. Romaani. Suom. Jussi Pakkanen. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1960.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Galina Nikolajeva (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Vsevolod Višnevski

Vsevolod Vitaljevitš Višnevski (ven. Все́волод Вита́льевич Вишне́вский; 21. joulukuuta (J: 8. joulukuuta) 1900 Pietari – 28. helmikuuta 1951 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Maanmittarin perheeseen syntynyt Vsevolod Višnevski lähti 14-vuotiaana vapaaehtoisena ensimmäiseen maailmansotaan. Armeijassa hän liittyi bolševikkeihin ja osallistui lokakuun vallankumoukseen Pietarissa. Venäjän kansalaissodan aikana hän oli konekiväärimiehenä ensimmäisessä ratsuarmeijassa sekä komentajana ja poliittisena työntekijänä laivastossa.
Višnevskin ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1920. Vuonna 1924 hän julkaisi kansalaissotaa käsittelevän kertomuskokoelman. Kirjailijan ensimmäinen näytelmä, kansalaissotaan sijoittuva Pervaja konnaja (”Ensimmäinen ratsuarmeija”, 1929) herätti huomiota perinteitä rikkovalla rakenteellaan. Hänen voimakkaan poliittisista näytelmistään tunnetuin on Suomessakin esitetty Optimistinen tragedia (Optimistitšeskaja tragedija, 1933). Se kuvaa naiskomissaarin johtaman anarkistisen merimiesjoukon kehitystä kurinalaiseksi joukko-osastoksi, joka lopulta tuhoutuu bolševikkien aatteiden puolesta. Višnevski laati myös käsikirjoituksen Jefim Dziganin elokuvaan Kronstadt (My iz Kronštadta, 1936).
Kirjailija liittyi kommunistiseen puolueeseen vuonna 1937. Toisen maailmansodan aikana hän työskenteli sotakirjeenvaihtajana ja vuodesta 1944 Znamja-lehden toimittajana. Neuvostoliiton kulttuuripolitiikan kovennuttua vuoden 1946 lopussa hänestä tuli maan kirjailijaliiton varapääsihteeri. Vuonna 1949 Višnevski laati Stalinia ylistävän näytelmän Nezabyvajemyi 1919-i (”Unohtumaton vuosi 1919”), joka sai Stalin-palkinnon.. Hänet palkittiin myös kahdella Leninin kunniamerkillä.
Pimen Pantšanka

Pimen Jemeljanavitš Pantšanka (valkoven. Пі́мен Емялья́навіч Па́нчанка, 23. elokuuta 1917 Tallinna – 2. huhtikuuta 1995 Minsk) oli valkovenäläinen runoilija ja yhteiskuntavaikuttaja.
Pimen Pantšanka syntyi työläisperheeseen. Hän opiskeli Minskin pedagogisessa instituutissa ja työskenteli opettajana. Toisen maailmansodan aikana Pantšanka toimi sotilaslehtien kirjeenvaihtajana. Vuodesta 1946 lähtien hän työskenteli pilalehti Vožykin ja vuodesta 1948 kulttuurilehti Litaratura i mastatstvan toimittajana. Vuosina 1953–1958 Pantšanka oli kirjallisuuslehti Sovetskaja ottšiznan ja vuosina 1958–1966 Maladostsin päätoimittaja. Vuosina 1966–1972 hän toimi Valko-Venäjän kirjailijaliiton hallituksen sihteerinä.
Pantšankan ensimmäiset runot ilmestyivät vuonna 1934. Hän kirjoitti lähinnä isänmaallista kansalaislyriikkaa. Kokoelma Pry svjatle malanak (”Salaman valossa”) sai Valko-Venäjän SNT:n valtionpalkinnon vuonna 1968 ja runokirja Gde notšujet žavoronok (”Missä leivonen yöpyy”) Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1981. Pantšankalle myönnettiin Valko-Venäjän kansanrunoilijan arvonimi vuonna 1973.
Pantšanka toimi Valko-Venäjän korkeimman neuvoston kansanedustajana vuosina 1959–1967 ja 1971–1990. Hän oli myös tasavallan rauhanpuolustajien komitean puheenjohtaja.
Aleksei Novikov-Priboi

Aleksei Novikov-Priboi neuvostoliittolaisessa postimerkissä.
Aleksei Silytš Novikov-Priboi (ven. Алексе́й Си́лыч Но́виков-Прибо́й, oikea sukunimi Novikov; 24. maaliskuuta (J: 12. maaliskuuta) 1877 Tambovin läänin Matvejevskojen kylä – 29. huhtikuuta 1944 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Aleksei Novikov-Priboi syntyi talonpoikaisperheeseen. Vuodesta 1899 lähtien hän palveli matruusina Venäjän Itämeren laivastossa. Vuonna 1905 hän oli mukana Tsushiman meritaistelussa, pelastui ja jäi vangiksi. Novikov-Priboin taistelusta vuonna 1907 julkaisemat kirjaset joutuivat sensuurin takavarikoimiksi. Vuosina 1907–1913 hän asui ulkomailla. Vuonna 1914 valmistunut kertomuskokoelma Morskije rasskazy (”Merimieskertomuksia”) ilmestyi vuonna 1917.
Novikov-Priboin tyyliltään yksinkertainen, mutta mukaansatempaava meriaiheinen proosa oli aikanaan varsin suosittua. Hänen pääteoksensa on Tsushiman taistelusta kertova romaani ”Tsushima” (Tsusima, 1932–1935, neljäs laitos 1940). Sen ensimmäinen osa kuvaa laivaston jokapäiväistä elämää. Kirjailijan omia kokemuksia eri lähteisiin yhdistävä toinen osa ei ole historiallisesti todenmukainen. Kirja sai Stalin-palkinnon vuonna 1941.
Suomennettuja teoksia

Merimiehiä: viisi kertomusta. Suom. L. Kosonen. Leningrad: Kirja, 1931.
Tsusima, osat 1–2. Suom. L. Helo. Leningrad: Kirja, 1935–1936.
Tshushima: Venäjän laivaston tuho Tsushiman saaren luona v. 1905 mukanaolleen kertomana. Suom. Väinö Joensuu alkuteoksen suppeammasta painoksesta. Porvoo: WSOY, 1937.
Nainen merellä: romaani. Suom. Siiri Hannikainen. Turku: Kirjokansi, 1946.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Aleksei Novikov-Priboi (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Maksim Tank

Maksim Tank valkovenäläisessä postimerkissä.
Maksim Tank (valkoven. Максі́м Танк, oikealta nimeltään Jauhen Ivanavitš Skurko, Яўге́н Іва́навіч Скурко́; 17. syyskuuta 1912 Vilnan läänin Vileikan kihlakunnan Pilkauštšynan kylä – 7. elokuuta 1995 Minsk) oli valkovenäläinen runoilija ja poliitikko.
Jauhen Skurko syntyi maanviljelijäperheeseen. Ensimmäisen maailmansodan aikana perhe siirtyi Moskovaan ja palasi Puolan alueelle jääneeseen kotikyläänsä vuonna 1922. Skurko kävi puolalaista, venäläistä ja valkovenäläistä koulua ja liittyi maanalaiseen kommunistiseen nuorisoliittoon. Hän toimi 1930-luvulla Valko-Venäjän länsiosan nuorisoliiton ja kommunistipuolueen työntekijänä ja joutui useaan kertaan pidätetyksi ja tuomituksi vankilaan. Toisen maailmansodan aikana Skurko oli sanomalehtien toimittajana. Sodan jälkeen hän työskenteli pilalehti Vožykissa ja vuosina 1948–1967 hän oli kirjallisuuslehti Polymjan päätoimittaja.
Skurko alkoi kirjoittaa runoja 1930-luvun alussa ja esiintyi salanimellä Maksim Tank ensimmäisen kerran vuonna 1932. Hänen ensimmäinen kokoelmansa Na etapah’ ilmestyi vuonna 1936. Runokokoelma Kab vedali sai Stalin-palkinnon (1948), kokoelma Moi h’leb nadzjonny Valko-Venäjän SNT:n valtionpalkinnon (1966) ja runokirja Naratšanskija sosny Lenin-palkinnon (1978). Tankin runous on sisällöltään ja muodoltaan monipuolista ja sillä on vahva yhteys valkovenäläiseen kansanperinteeseen. Hänet on palkittu puolalaisen runouden kääntäjänä.
Tank kuului Neuvostoliiton kirjailijaliittoon vuodesta 1940. Hän oli Valko-Venäjän kirjailijaliiton puheenjohtaja vuosina 1967–1990 ja Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen sihteeri vuosina 1966–1986. Tank oli Valko-Venäjän kommunistisen puolueen keskuskomitean ehdokasjäsen vuosina 1961–1966 ja varsinainen jäsen vuosina 1966–1990. Hän oli Valko-Venäjän SNT:n korkeimman neuvoston kansanedustaja vuosina 1947–1971 ja Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustaja vuosina 1969–1989. Tank toimi Valko-Venäjän korkeimman neuvoston puheenjohtajana vuosina 1963–1971. Hänelle on myönnetty Valko-Venäjän kansanrunoilijan (1968), Valko-Venäjän tiedeakatemian akateemikon (1972) ja sosialistisen työn sankarin (1974) arvonimet.
Nikolai Nosov

Nikolai Nosovin lastenkirjojen sankari Tietämätön venäläisessä postimerkissä.
Nikolai Nikolajevitš Nosov (ven. Никола́й Никола́евич Но́сов; 23. marraskuuta (J: 10. marraskuuta) 1908 Kiova – 26. heinäkuuta 1976 Moskova) oli venäläinen lastenkirjailija.
Nikolai Nosov syntyi näyttelijäperheeseen. Hän opiskeli Kiovan taideinstituutissa ja valmistui Moskovan elokuvainstituutista. Vuosina 1932–1951 hän työskenteli animaatio- ja opetuselokuvien ohjaajana. Vuodesta 1938 lähtien hän kirjoitti lapsille tarkoitettuja kertomuksia.
Nosovin ensimmäinen kertomuskokoelma Tuk-tuk-tuk! (”Kop-kop-kop!”) ilmestyi vuonna 1945. Sitä seurasivat kirjat ”Hauskoja kertomuksia” (Vesjolyje rasskazy, 1947), ”Iloinen pikku perhe” (Vesjolaja semeika, 1949) ja ”Kolja Sinitsynin päiväkirja” (Dnevnik Koli Sinitsyna, 1950). Pienoisromaani ”Viktor Malejev koulussa ja kotona” (Vitja Malejev v škole i doma, 1951) sai Stalin-palkinnon vuonna 1952. Teosten sankari on yleensä 11–12-vuotias poika. Ne ovat täynnä toimintaa ja hauskoja tilanteita.
Vuonna 1954 ilmestynyt ”Tietämättömän ja hänen kumppaniensa seikkailut” (Prikljutšenija Neznaiki i jego druzei) kertoo satukaupungissa asuvista pienistä mielikuvitusolennoista. Sen jatko-osia ovat Neznaika v solnetšnom gorode (”Tietämätön aurinkokaupungissa”, 1958) ja Neznaika na Lune (”Tietämätön kuussa”, 1965). Suosittu trilogia sai Venäjän SFNT:n valtionpalkinnon vuonna 1969.
Nosov on laatinut kertomuksiensa pohjalta lukuisia lastennäytelmiä. Niistä on tehty myös elokuvia. Kirjailijan muistelmateos Taina na dne kolodtsa (”Salaisuus kaivon pohjalla”) ilmestyi hänen kuolemansa jälkeen.
Suomennettuja teoksia

Iloinen pieni perhe. Suom. Taina Höglund. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1954.
Viktor Malejev koulussa ja kotona. Suom. U. Ruhanen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1954.
Hauskoja kertomuksia. Suom. T. Höglund. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1955.
Kolja Sinitsynin päiväkirja. Suom. Taina Höglund. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1955.
Ratto. Suom. Salme Peterzens. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1956.
Tietämättömän ja hänen kumppaniensa seikkailut. Suom. V. Taipale. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1957.
Kaskuveikot. Suom. S. Peterzens. Leningrad: Kustannusliike Edistys, 1960.
Elävä hattu. Suom. Ulla-Liisa Heino. Moskova: Raduga, 1985.
Aiheesta muualla

Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Nikolai Nosov (venäjäksi)
Nikolai Nosovin teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Aleksandr Bezymenski

Aleksandr Iljitš Bezymenski (ven. Алекса́ндр Ильи́ч Безыме́нский, 19. tammikuuta 1898 Žytomyr – 26. kesäkuuta 1973 Moskova) oli venäläinen neuvostorunoilija.
Aleksandr Bezymenski syntyi kaupan työntekijän perheeseen ja kävi lukion Vladimirissa. Hän liittyi bolševikkipuolueeseen vuonna 1916 ja osallistui lokakuun vallankumoukseen Pietarissa. Sen jälkeen hän työskenteli komsomol- ja puoluetehtävissä.
Bezymenskin ensimmäinen runokirja ilmestyi vuonna 1920. Hän osallistui Molodaja gvardija ja Oktjabr -kirjailijaryhmien perustamiseen ja toimi aktiivisesti Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistyksessä. Vuonna 1934 Bezymenski valittiin neuvostokirjailijoiden liiton hallitukseen.
Bezymenski on yksi 1920-luvun komsomolrunoilijoista. Hän kirjoitti poliittisesti oikeaoppista ajankohtaislyriikkaa, jonka taiteellinen arvo on vähäinen. Satiirinen runonäytelmä Vystrel (”Laukaus”, 1930) herätti ankaraa kritiikkiä, kunnes Stalin asettui puolustamaan sen tekijää. Samaan aikaan Bezymenski osallistui ”vasemmistolaisen” Litfront-kirjailijaryhmän toimintaan. Myöhemmin hän esiintyi lähinnä lehtikirjoittajana ja satiirikkona sekä runouden kääntäjänä.
Bezymenski on kirjoittanut Dmitri Šostakovitšin sinfonian nro 2 laulutekstin. Sanat ylistävät Vladimir Leniniä ja neuvostovallankumousta. Šostakovitš on säveltänyt myös Bezymenskin näytelmään perustuvan sävellyksen Vystrel, op. 24 (1929).
Anatoli Sofronov

Anatoli Vladimirovitš Sofronov (ven. Анато́лий Влади́мирович Софро́нов, 19. tammikuuta 1911 Minsk – 14. syyskuuta 1990 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Anatoli Sofronov syntyi poliisivirkailijan perheeseen. Hän työskenteli toimittajana Donin Rostovissa ja suoritti kirjallisuuden tutkinnon vuonna 1937. Sofronov liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1940 ja oli toisen maailmansodan aikaan sotakirjeevaihtajana.
Sofronovin ensimmäinen runokokoelma ilmestyi vuonna 1934. Hän kirjoitti runojen lisäksi propagandistisia näytelmiä sekä komedioita, joista eräät olivat varsin suosittuja. Näytelmät V odnom gorode (”Eräässä kaupungissa”, 1946) ja Moskovalainen luonne (Moskovski harakter, 1948) saivat Stalin-palkinnot ja näytelmät Nasledstvo (”Perintö”) ja Uragan (”Rajumyrsky”) VSFNT:n valtionpalkinnon vuonna 1972.
Sofronov työskenteli Ogonjok-lehden päätoimittajana vuosina 1953–1986. Hän kuului Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallitukseen vuodesta 1954 ja oli yksi VSFNT:n kirjailijaliiton sihteereistä.
Suomennettu teos

Moskovalainen luonne. Radioteatteri, 1949. Suomen Työväen Teatteri, 1950.
Aron Vergelis

Aron Alterovitš Vergelis (ven. Аро́н А́лтерович Верге́лис, 7. toukokuuta 1918 nykyisen Žitomirin alueen Ljubar – 7. huhtikuuta 1999 Moskova) oli neuvostoliittolainen jiddišinkielinen runoilija ja lehtimies.
Aron Vergelis kävi keskikoulun Birobidžanissa, jonne hänen vanhempansa olivat muuttaneet vuonna 1932. Hänen ensimmäiset teoksensa ilmestyivät vuonna 1935 ja ensimmäinen runokokoelma vuonna 1940. Samana vuonna Vergelis valmistui Leninille nimetystä Moskovan pedagogisesta instituutista. Hän osallistui toiseen maailmansotaan, toimitti jiddišinkielisiä radiolähetyksiä ja työskenteli sodan jälkeen Neuvostoliiton kirjailijaliiton juutalaisen osaston sihteerinä.
Vergelis oli yksi harvoista juutalaiskirjailijoista, joiden onnistui välttää vuosien 1948–1953 vainot. Vuonna 1955 hän liittyi NKP:n jäseneksi. Vuodesta 1961 lähtien hän työskenteli jiddišinkielisen Sovetiš heimland -kirjallisuuslehden päätoimittajana.
Runoilijana Vergelis kertoo lähinnä ajankohtaisista aiheista tai kuvaa juutalaisten perinteistä kulttuuria ja lähihistoriaa. Hän kirjoitti myös kirjallisuuskritiikkiä, matkakuvauksia ja näytelmiä. Romaaneissaan ja lehtikirjoituksissaan hän puolusti neuvostojärjestelmää ja hyökkäsi sionismia ja Israelia vastaan. Sovetiš heimlandin toimittajana hän pyrki edistämään juutalaisten historian, kulttuurin ja kirjallisuuden tuntemusta. Elämänsä loppuvaiheessa Vergelis toimitti yhdysvaltalaisten sponsorien rahoittamaa Di jidiše gas (”Juutalaiskatu”) -lehteä.
Amadou Ousmane

Amadou Ousmane (1. tammikuuta 1948 Tibiri – 16. lokakuuta 2018 Niamey) oli nigeriläinen toimittaja ja kirjailija.
Ousmane työskenteli vuoden 1974 vallankaappauksen jälkeen Seyni Kountchén lehdistöattaseana. Vuonna 1977 hän julkaisi poliittisen romaanin Quinze ans, ça suffit!, joka kuvasi Hamani Diorin kauden mädännäisyyttä. Ousmane kiinnostui sittemmin oikeuslaitoksesta ja julkaisi muun muassa kertomuskokoelman Chronique judiciaire (1987). Romaanien L’honneur perdu (1993) ja Le témoin gênant (1994) aiheena on Nigerin demokratiakehitys. L'itinéraire (1996) toimii esikoisromaanin tavoin vallan kaapanneen Ibrahim Baré Maïnassaran propagandana.
Juri Trifonov

| Juri Valentinovitš Trifonov> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. elokuuta 1925 Moskova
Kuollut: 28. maaliskuuta 1981 (55 vuotta) Moskova
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto
Ammatti:  romaanikirjailija, novellisti
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Juri Valentinovitš Trifonov (ven. Ю́рий Валенти́нович Три́фонов, 28. elokuuta 1925 Moskova – 28. maaliskuuta 1981 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Juri Trifonov oli huomattavan puoluetyöntekijän Valentin Trifonovin poika. Hänen isänsä, syntyjään Donin kasakka, johti puna-armeijan joukkoja Venäjän sisällissodassa. Vuonna 1937 vanhemmat joutuivat Stalinin vainojen uhreiksi. Juri ja hänen siskonsa jäivät isoäidin kasvatettaviksi. Syksyllä 1941 heidät evakuoitiin Taškentiin. Vuonna 1942 Juri Trifonov päätti koulunsa ja palasi Moskovaan, jossa hän työskenteli lentokonetehtaalla. Vuosina 1944–1949 hän opiskeli Konstantin Fedinin ja Konstantin Paustovskin johdolla Gorkille nimetyssä kirjallisuusinstituutissa.
Trifonovin ensimmäiset kertomukset ilmestyivät vuonna 1947. Hänen pienoisromaaninsa ”Ylioppilaita” (Studenty, 1950) sai Stalin-palkinnon. Esikoisteoksen saaman menestyksen jälkeen Trifonov työskenteli pitkään urheilutoimittajana ja kirjoitti urheiluaiheisia kertomuksia. Turkmenistaniin tehtyjen matkojen tuloksena syntyi Nikita Hruštšovin suojasään hengessä kirjoitettu romaani Utolenije žaždy (”Janon tyydyttäminen”, 1963). Kirjailijan isästä kertoo dokumenttikertomus Otblesk kostra (”Nuotion kajoa”, 1965).
1960-luvun lopulta lähtien Trifonovista tuli yksi tunnetuimmista venäläisen ”kaupunkiproosan” edustajista. Moskovalaista arkielämää kuvaavat pienoisromaanit ”Vaihto” (Obmen, 1969), ”Alustava tilinpäätös” (Predvaritelnyje itogi, 1970), ”Pitkät jäähyväiset” (Dolgoje proštšanije, 1971), ”Toinen elämä” (Drugaja žizn, 1975) ja ”Talo rantakadulla” (Dom na naberežnoi, 1976). Niistä eniten huomiota herätti Stalinin ajan vainoja kosketteleva ”Talo rantakadulla”. Historiallinen romaani Neterpenije (”Kärsimättömyys”, 1973) kuvaa narodnikki Andrei Željabovia ja Aleksanteri II:n murhayrityksiä. Romaani ”Vanhus” (Starik, 1978) kertoo Venäjän kansalaissodan uhreiksi joutuneista kasakoista. Kirjailijan kuoleman jälkeen ilmestyi omaelämänkerrallinen romaani ”Aika ja paikka” (Vremja i mesto, 1980).
Trifonovin kerronta on kiireetöntä ja reflektoivaa. Hän viittaa usein menneisyyteen ja hyödyntää eri näkökulmia. Teosten pääteemana on ihminen puutteineen ja epäilyksineen. Varovaisen kritiikin kohteena ovat neuvostoyhteiskunnan luokkaerot, kulutushenkisyys ja kestävien arvojen puute.
Suomennettuja teoksia

Ylioppilaita: romaani. Suom. Terttu Vikström. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1958.
Talo rantakadulla. Suom. Marja Koskinen. Jyväskylä: Gummerus, 1977.
Vanhus. Suom. Marja Koskinen. Jyväskylä: Gummerus, 1979.
Pitkät jäähyväiset. Suom. Marja Koskinen. Jyväskylä: Gummerus, 1981.
Aika ja paikka. Suom. Marja Koskinen. Helsinki: Tammi, 1983.
Toinen elämä. Suom. Martti Anhava. Jyväskylä; Helsinki: Gummerus, 1986.
Alustava tilinpäätös; Talo kumollaan. Suom. Martti Anhava. Jyväskylä; Helsinki: Gummerus, 1989.
Mihail Tšumandrin

Mihail Tšumandrin vuonna 1930.
Mihail Fjodorovitš Tšumandrin (ven. Михаил Фёдорович Чумандрин, 18. syyskuuta 1905 Tula – 4. helmikuuta 1940) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Mihail Tšumandrin syntyi työläisperheeseen. Isän kuoltua hän kasvoi lastenkodissa, opiskeli rautatieläiskoulussa ja työskenteli tehtaalla. Vuonna 1923 Tšumandrin muutti Pietariin, jossa hän toimi vuodesta 1925 lähtien proletaarikirjailijoiden yhdistyksen johtotehtävissä ja kirjallisuuslehtien toimittajana. Tšumandrin liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen vuonna 1927.
Tšumandrin on kirjoittanut joukon työläisromaaneja, joista tunnetuin on NEP-kautta kuvaava Yksityistehtaassa (Fabrika Rable, 1928). Vuonna 1933 ilmestyi Saksan-matkaan perustunut kuvauskokoelma Germanija. Muutamat näytelmät perustuvat Venäjän Kaukoidän kokemuksiin.
Tšumandrin tunnettiin Neuvosto-Karjalan kirjallisuuden ”kummisetänä”, jonka ansiosta Jalmari Virtanen nousi venäjänkielisen lukijakunnan tietoisuuteen. Vuonna 1937 kirjailijaa syytettiin äärivasemmistolaisuudesta, mutta hän onnistui välttymään vakavilta seurauksilta. Tšumandrin kaatui talvisodassa. Hän sai kuolemansa jälkeen Leninin kunniamerkin.
Suomennettu teos

Yksityistehtaassa (Rabelais’n tehdas): romaani. Suom. Hanna Karhinen. Leningrad: Kirja, 1932.