stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Imipramiini
Varoitukset

Koska lääke on trisyklinen antidepressiiva, sitä ei saa käyttää saman aikaisesti yhdessä minkään MAO:n estäjien kuuluvaan ryhmään olevan lääkeaineen kanssa. Varoaika lääkeryhmästä toiseen siirryttäessä on 10–14 vrk, tavallisesti 2 viikkoa. Lääke omaa antikolinergisiä haittavaikutuksia, mikä tulisi hoidon suunnittelussa ottaa huomioon. Samanaikaiset muut lääkeaineet, kuten erityisesti väsyttävät (sedatiiviset) antihistamiinit saattoivat voimistua tämän lääkkeen vaikutuksesta.
Lääkkeen annostelu

Alun perin lääke annosteltiin intramuskulaarisesti (i.m.) eli ruiskeena lihaksen sisään. Tablettimuoto yleistyi sittemmin. Lääkkeenotto saattoi tapahtua kolme-neljä kertaa päivässä. Tablettien vahvuudet ovat olleet 10, 25 sekä 50 milligrammaa. Yleensä lääkityksen annostusta pyrittiin nostamaan intervallimaisesti hoitotason ollessa yleensä alueella 75–150 mg/vrk.
Aiheesta muualla

PubChem: Imipramine (englanniksi)
DrugBank: Imipramine (englanniksi)
Human Metabolome Database: Imipramine (englanniksi)
KEGG: Imipramine (englanniksi)
ChemBlink: Imipramine (englanniksi)
Antidepressantit
| Valikoivat takaisinoton estäjät ja/tai reseptorimodulaattorit |
| --- | --- |
SSRI:t:  essitalopraami  fluoksetiini  fluvoksamiini  paroksetiini  sertraliini  sitalopraami  tsimelidiini‡ 
SNRI:t:  desvenlafaksiini*  duloksetiini  levomilnasipraani*  milnasipraani  tofenasiini*  venlafaksiini 
NRI:t:  atomoksetiini  reboksetiini  viloksatsiini* 
SARI:t:  etoperidoni‡  nefatsodoni‡  tratsodoni 
SMS:t:  vilatsodoni  vortioksetiini 
Muut:  agomelatiini  alfaetyylitryptamiini‡  alfametyylitryptamiini‡  amisulpridi  bupropioni  dekstrometorfaani/bupropioni*  esketamiini†  flupentiksoli  indeloksaksiini*  ketamiini†  medifoksamiini‡  nomifensiini‡  pivagabiini‡  tandospironi*  teniloksaksiini* 
| Trisykliset masennuslääkkeet |
| --- | --- |
Trisykliset masennuslääkkeet:  amineptiini‡  amitriptyliini  amitriptyliiniioksidi  butriptyliini  desipramiini  dibentsepiini  dosulepiini  doksepiini  imipramiini  imipramiinioksidi‡  iprindoli‡  klomipramiini  lofepramiini  melitraseeni  metapramiini‡  nortriptyliini  noksiptiliini  opipramoli  pipofetsiini  propitsepiini  protriptyliini  tianeptiini  tiatsesiimi‡  trimipramiini 
Tetrasykliset masennuslääkkeet:  amoksapiini*  maprotiliini‡  mianseriini  mirtatsapiini  setiptiliini* 
| Monoamiinioksidaasiestäjät |
| --- | --- |
Ei-selektiiviset:  feneltsiini*  iproniatsidi‡  isokarboksatsidi  isoniatsidi‡  linetsolidi  nialamidi  teditsolidi  tranyylisypromiini* 
MAOA-selektiiviset:  bifemelaani  eprobemidi  metralindoli†  minapriini‡  moklobemidi  pirlindoli*  tetrindoli†  toloksatooni 
MAOB-selektiiviset: selegiliini
‡ markkinoilta poistettu lääke, † kokeellinen lääke,* ei myynnissä Suomessa
Matti Myllykoski

| Matti Myllykoski |
| --- | --- |
 Matti Myllykoski Helsingin kirjamessuilla 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. lokakuuta 1958 (ikä 66) Karhula
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto
Tutkimusalue:  teologia
Tunnetut työt:  Jeesuksen viimeiset päivät (1994)
Arto Matti Tuomas Myllykoski (s. 9. lokakuuta 1958 Karhula) on teologian tohtori ja Helsingin yliopiston teologisen tiedekunnan Uuden testamentin eksegetiikan dosentti sekä yliopiston kirjaston johtava tietoasiantuntija. Hän on lisäksi yksi Vartija-lehden päätoimittajista
Myllykosken vuonna 1994 julkaisema Jeesuksen viimeiset päivät, joka on kansantajuistettu lyhennelmä saksankielisestä tutkimuksesta Die letzten Tage Jesu I-II, herätti tulkinnoillaan runsaasti keskustelua ja julkisuutta. Myllykosken mukaan Jeesus olisi luultavimmin heitetty joukkohautaan mätänemään, eikä kalliohautaan. Tästä syntyneestä väärinkäsityksestä syntyi usko Jeesuksen ylösnousemukseen. Myllykosken ajatukset herättivät paljon kritiikkiä ja pahennusta varsinkin kirkon Raamattua korostavissa piireissä. Väitöskirjansa jälkeen hän on kirjoittanut runsaasti eksegetiikkaa kansantajuistavaa kirjallisuutta.
Myllykoski on profiloitunut liberaaliteologisena pappina, jonka mielestä kirkon opetusta tulisi pystyä uudistamaan nykytiedon valossa. Toisaalta hän on toivonut myös kirkon konservatiivisille ryhmille, kuten naispappeuden vastustajille, oikeutta toimia kirkossa omien lähtökohtiensa edellyttämällä tavalla.
Matti Myllykosken veli oli muusikko Pekka Myllykoski.
Teoksia

Kieli ja kokemus: raamattuteologian mahdollisuudet ja rajat (MM & Risto Saarinen) 1989 ISBN 951-95207-9-1 (nid.)
Alkukirkko ja juutalaisuus (toim. MM & Anne-Marit Enroth-Voitila) 1991 ISBN 951-9217-08-8 (nid.)
Die letzten Tage Jesu I: Markus und Johannes, ihre Traditionen und die historische Frage 1991 (väitösk.) ISBN 951-41-0624-5 (nid.)
Die letzten Tage Jesu II: Markus und Johannes, ihre Traditionen und die historische Frage 1994 ISBN 951-41-0730-6 (nid.)
Myllykoski, Matti: Jeesuksen viimeiset päivät.  Helsinki:  Yliopistopaino, 1994.  ISBN 951-570-205-4
Varhaiskristilliset evankeliumit (toim. MM & Arto Järvinen) 1997 ISBN 951-570-318-2 (nid.)
Jeesus jälkeen Kristuksen (toim. MM & Per Lindblad) 1999 ISBN 951-0-23324-2 (sid.)
Epäilys.  (Henki & elämä -sarja)  Helsinki:  Kirjapaja, 2005.  ISBN 951-607-248-8
Minä ja Raamattu: kuusikymmentä toiminnallista polkua pyhään kirjaan (MM & Heidi Haahtela) 2005 ISBN 951-607-172-4 (sid.)
Murhatun Jumalan varjo: antisemitismi kristinuskon historiassa (MM & Svante Lundgren) 2005 ISBN 951-570-614-9 (nid.)
Raamatun maailmaa valloittamassa: kuusikymmentä matkasuunnitelmaa (MM & Heidi Haahtela) 2006 ISBN 951-607-290-9 (sid.)
Rohkeasti Raamattuun: kuusikymmentä visaa ja virikettä (MM & Heidi Haahtela) 2006 ISBN 951-607-348-4 (sid.)
Aiheesta muualla

Mikko Metsämäki: Kirkon kiroama. Ylioppilaslehti 18/1999.
Sinuhe egyptiläinen

| Sinuhe egyptiläinen>  Viisitoista kirjaa lääkäri Sinuhen elämästä noin 1390–1335 eaa. |
| --- | --- |
 Kirjan kansi, kuvitus Björn Landström.
Kirjailija:  Mika Waltari
Kieli:  suomi
Genre:  historiallinen romaani
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1945
Sivumäärä:  779
ISBN:  978-951-0-09875-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sinuhe egyptiläinen on suomalaisen kirjailijan Mika Waltarin kirjoittama historiallinen romaani, joka ilmestyi WSOY:n kustantamana vuonna 1945. Teoksesta tuli nopeasti kansainvälinen menestys tuoden Waltarille mainetta ulkomailla. Romaania pidetään suomalaisen kirjallisuuden merkkiteoksena. Sinuhe egyptiläinen on käännetty 41 kielelle. Vuonna 2008 Sinuhe egyptiläinen äänestettiin suomalaisten rakkaimmaksi kirjaksi. Vuonna 2017 kirja valittiin yleisöäänestyksessä vuosisadan kirjaksi.
Romaanin tapahtumat sijoittuvat muinaiseen Egyptiin, faarao Ekhnatonin valtakauden aikoihin. Päähenkilö on kuvitteellinen hahmo Sinuhe, orpo josta tulee monien värikkäiden vaiheiden jälkeen faaraon henkilääkäri. Hän matkustaa Syyriassa, Babylonissa ja heettien keskuudessa. Romaani seuraa Sinuhen elämäntarinaa aina sen katkeraan loppuun asti, jolloin iäkäs Sinuhe muistelee lyhyitä onnen hetkiään ja monia pettymyksiään.
Romaanissa pohditaan tieteen ja uskonnon yhtymäkohtia. Kirjassa pohditaan myös yhteiskuntajärjestelmiä, kuninkaan ja orjan eroa ja yhtäläisyyttä sekä faaraon jumalallisuutta. Monissa paikoissa liikkuva Sinuhe kokeilee eri ammatteja, halveksitusta ruumiinpesijästä arvostettuun lääkäriin. Romaani kuvaa eri kansankerrosten ja ammattien edustajien elämää ja tapoja faaraoiden aikana.
Teos on tiettävästi historiallisessa tarkkuudessaan korkealaatuinen kuvaamansa aikakauden elämän ja kulttuurin suhteen. Samalla se kantaa pessimististä sanomaa viallisen ihmisluonteen olennaisesta muuttumattomuudesta kautta aikojen.
Teoksen luonti > Tutkimustyö ja tausta

Vaikka Waltari hyödynsi jonkin verran taiteellista vapautta yhdistäessään Sinuhen ja Ekhnatonin elämäkerrat, hän piti muutoin tarkkaa huolta muinaisen egyptiläiselämän yksityiskohtaisen kuvauksen historiallisesta tarkkuudesta ja tutki aihetta laajasti. Waltarin kiinnostuksen muinaista Egyptiä kohtaan herätti 14-vuotiaana Tutankhamonin löytö vuonna 1922, jota julkistettiin laajalti ja josta tuli aikanaan kulttuuri-ilmiö. Ulkomaanmatkoillaan hän aina kävi ensiksi paikallisissa egyptologisissa näyttelyissä ja museoissa. Waltari ei tehnyt muistiinpanoja vaan suosi kaiken tämän tiedon sisäistämistä; tämä salli hänen kutoa keräämänsä tiedon saumattomasti tarinaan. Tulosta ovat ylistäneet paitsi lukijat myös egyptologit.
Waltari oli pitkään kiinnostunut Ekhnatonista ja kirjoitti hänestä näytelmän, Akhnaton, auringosta syntynyt, joka julkaistiin 1936. Siinä Waltari tutki mitä tuhoisia seurauksia syntyi siitä, että Ekhnaton toteuttaa hyvin aikein ehdotonta idealismia yhteiskunnassa, ja viittasi Egyptin valtakunnan rajojen jännitteisiin, jotka muistuttivat Neuvostoliiton ja Suomen rajan kriisihetkiin. Waltari palasi myöhemmin Sinuhe egyptiläisessä yksityiskohtaisemmin näihin aiheisiin, joilla näytelmässä oli vain vähäinen rooli. Sinuhen hahmoa ei tässä näytelmässä esiinny.
Toisen maailmansodan sytyttyä Waltarin idealismi mureni ja sen syrjäytti kyynisyys. Suuri syy oli hänen toimensa propagandistina talvi- ja jatkosodan aikana Valtion tiedoituslaitoksessa, mikä herätti hänet siihen, kuinka paljon historiallisesta tiedosta onkin todellisuudessa suhteellista tai puolitotuuksien varaista. Waltari myös koki Suomen yhtäkkisen, luopiollisen politiikanmuutoksen Neuvostoliiton kohdalla ”vihollisesta” ”ystäväksi” syyskuun 1944, 4. päivän aselevon allekirjoituksessa, särkien yhden ideaalin lisää. Sota antoi viimeisen virikkeen Ekhnatonin ja Egyptin aiheiden tutkimiseen romaanissa, joka vaikkakin kuvaa tapahtumia yli 3 300 vuoden takaa, niin itse asiassa heijastaa senaikaisia pettymyksen ja sotaan väsymisen tunteita, ja pessimistisesti kuvaa miten vähän ihmisyyden olemus on muuttunut aikojen saatosta. Egyptin ja ympäröivien valtioiden poliittiset ja taistelulliset kuvaukset jakavat monia rinnakkaisuuksia toisen maailmansodan kanssa. Uhkaavalla kuningas Suppiluliumalla on monia Hitlerin pohjavireitä. Waltari on usein sanonut, että romaanista olisi tullut hyvin toisenlainen ilman toista maailmansotaa.
Teoksen luonti > Kirjoittaminen

Huhtikuussa 1945 Waltari matkusti Hartolaan anoppinsa huvilalle, jonka ullakolla hän aloitti kirjoitustyöt. Sotakokemuksien ja 20 vuoden tutkimuksen jälkeen romaani ryöppysi hänestä: romaanin kirjoitus tapahtui kolmessa ja puolessa kuukaudessa suurenmoisen innoituksen vallassa, ja Waltari kirjoitti jopa 15–27 liuskaa päivässä. Niin syvä oli hänen innoituksen ja eläytymisen tilansa, että myöhemmin kirjoittamassaan kuvitteellistetussa selityksessään Neljä päivänlaskua hän väitti egyptiläisten ilmestysten vierailleen luonaan ja että hän olisi yksikertaisesti kirjoittanut tarinan Sinuhen itsensä sanelemana. Hän toisti saman kertomuksen neljä vuosikymmentä myöhemmin teoksessa Kirjailijan muistelmia. Waltari noudatti säännöllistä aikataulua, kirjoitti yhdeksästä aamulla neljään tai viiteen iltapäivällä, mihin sisältyi ruokatauot tiettyinä aikoina. Ilon ja rakastumisen tila luovan työn aikana oli Waltarille oleellista, ja iltaisin hän kirjoitti pitkiä rakkauskirjeitä eräälle Helena Kankaalle (myöhemmin tunnettiin nimellä Leena Ilmari) koko kesän. Waltarin avioliiton ulkopuoliset suhteet eivät vaarantaneet hänen avioliittoaan, sillä hän oli vaimonsa Marjatan kanssa päässyt yhteisymmärrykseen näissä asioissa, ja Waltari oli aina loppujen lopuksi hänelle uskollinen. Waltarin äiti kuoli tuon kesän aikana. Waltari pyysi vaimoaan hoitamaan hautajaisjärjestelyt, kävi hautajaisissa ja palasi niiden jälkeen huvilansa ullakkohuoneeseen jatkamaan kirjoittamista siitä mihin jäi.
Kun lähes tuhatsivuinen käsikirjoitus valmistui, Waltari toi sen WSOY:lle elokuun 1945 alkupuoliskolla. Toimittaja Jalmari Jäntti oli tyypillisesti karsinut uskaliasta aineistoa Waltarin edellisistä teoksista. Tällä kertaa toimittaja ei kuitenkaan vaatinut juuri lainkaan korjauksia, vaan se meni sellaisenaan painettavaksi samassa kuussa.
Kansikuvat

Kirjan ensimmäisen painoksen hieroglyfejä jäljittelevän kansikuvan teki ilmeisesti taidemaalari Urpo Wainio. Tätä kantta käytettiin toisessa painoksessa väritettynä sekä vuoden 2008 uusintapainoksessa. Björn Landström teki kirjan myöhempiin painoksiin kaksikin kantta. Niistä jälkimmäinen, yhdenteentoista painokseen vuonna 1974 suunniteltu egyptiläisen miehen kasvoja esittävä kansikuva on sittemmin saavuttanut ikonisen aseman. Landström oli käyttänyt samantapaista ideaa jo vuonna 1958 Viikkosanomat-lehteen tekemässään Sinuhe-aiheisessa kannessa, jossa tosin näkyivät vain hahmon hiukset.
Teoksen teemat

Vuonna 1969 antamassaan haastattelussa (Suomalainen Suomi – Valvoja 3/69) Mika Waltari sanoi teoksestaan: ”Minun on nöyrästi myönnettävä, että Sinuhe on ilmeisesti paras kirjani, jota en ole pystynyt sen jälkeen enää ylittämään. Se on todella eräänlainen siihenastisen elämänkatsomukseni summa. Kun nyt tämän kirjan pysähdyttämänä ajattelen itseäni ja omaa kirjailijan kehitystäni, on onnellinen ajatukseni se, että olen saanut elää sen mukana mielikuvitukseni rikkaassa maailmassa täydellisesti ja pohjattomasti. Minun ei ole tarvinnut enkä ole halunnutkaan hahmotella opinkappaleiksi omia ajatuksiani. Lukijan on löydettävä ne kirjastani.”
Teoksen teemat > Muuttumaton ihmisyys

Keskeisessä asemassa romaanin teemoille on vakaumus ihmiskunnan muuttumattomasta luonteesta, jota ilmentää toistuva lausahdus ”niin on ollut ja niin on aina oleva”. Sillä on maine synkästä ihmisnäkemyksestä, ja se esittelee inhimillisiä heikkouksia kuten itsekkyyttä, ahneutta ja ennakkoluuloa yleisinä. Waltari onkin lausunut: ”Vaikka ihmisen perusominaisuudet eivät nähtävissä olevien aikojen puitteissa voi muuttua, koska niillä on kymmentuhat-, satatuhat-, kaksisataatuhatta vuotta vanhat periytyvät vaistot pohjanaan, niin ihmisten välisiä suhteita voidaan muuttaa, täytyykin muuttaa, jotta maailma voisi pelastua tuhoutumisesta.”
Kommentoiden tämän tulkinnan vallitsevuutta suomalainen kirjallisuustutkija Markku Envall on sitä mieltä, että romaanin pääteesinä ei ole yksinkertaisesti etteivät ihmiset muutu, vaan että se sisältää ristiriidan jonka mukaan mikään ei voi muuttua ja kaikki voi muuttua; toisilla tasoilla asiat pysyvät samoina, mutta toisilla toivo muuttuvasta tulevasta jää eloon romaanissa.
Envall tuo esiin kuinka ”tuttu” kuvaus 14. vuosisadan eKr. Egyptistä hyvin kehittyneenä on: romaani kuvaa ilmiöitä – keksintöjä, tietoja, laitoksia jne. – jotka, vaikka muistuttavatkin tuttuja nykypäivän vastineita, jotka ovat varsin uusia Suomessa, ovat kuitenkin egyptologisesti paikkansapitäviä. Samankaltaisuus nykyisyyden ja muinaisuuden välillä tukee muuttumattomuuden teemoja, ja on ”tehokkaassa” jännitteessä arkaaisen kielenkäytön kanssa. ”Kerronta vieraannuttaa ilmiöt näyttämällä ne samanaikaisesti arkaaisina ja ajattomina, outoina ja tuttuina”, Envall kirjoittaa. Esimerkkeinä näistä kulttuurillisista vastineista Envall listaa: tekoälykkäät ylvästelevät esittelemällä vierassanojen käyttöään; Babylonin kieli on yhteinen oppineiden kieli monessa maassa (kuten kreikka hellenismin kautena, latina keskiaikana, ranska diplomaattien keskuudessa ja englanti 1900- ja 2000-luvuilla); opetus tapahtuu tiedekunnissa, jotka myöntävät tutkintoja virka-asemiin kelpaamiseksi (eurooppalaiset yliopistot aloittivat toimintansa keskiajalla); ihmisillä on osoitteet ja he lähettävät postia papyruksina ja savitauluina; sensuuri sivuutetaan verhoamalla aiheet historiallisiin korvikkeisiin. Edeltäjiä on myös nykyaikaisen lääketieteen sekä rahatalouden ominaisuuksille.
Muita teemoja ilmaistaan toiston avulla kautta romaanin, kuten: kaikki on turhaa, huomista ei voi tietää, kukaan ei voi tietää miksi jokin on kuin on, kaikki ihmiset ovat pohjimmiltaan samanlaisia kaikkialla, maailmanvuosi on vaihtumassa, ja kuolema on elämää parempi.
Teoksen teemat > Ajatusmaailmojen yhteentörmäys

Kuten monet muutkin Waltarin suuret historialliset romaanit, Sinuhe egyptiläinen käsittelee todellisen maailman ja aatteiden välistä ristiriitaa. Markku Envall kuvaa teosta utopismin, sen että ideologiaa tai idealismia puoltaa tuntematta maailmaa jossa se tulisi toteuttaa, kritiikkinä. Idealistiset ja materialistiset maailmankatsomukset ottavat yhteen romaanissa, ensimmäinen pasifistifaarao Ekhnatonin ja jälkimmäinen kylmäverisen realistin sotapäällikkö Horemhebin edustamana. – idealismia ja realismia edustavat samoin vastaavasti Sinuhe ja Kaptah. Tämä taisto käydään maailmassa, joka välittää pääasiassa maallisista asioista ja jossa rehottavat ennakkoluuloiset asenteet sekä aineellisen omistamisen, vaurauden ja vallan himo. Ekhnaton on esimerkki hyväntahtoisen sokeuden tuhovoimasta; hän on traaginen hahmo ja hänen sokeutensa hänen traaginen vikansa, jolla hän aiheuttaa oman valtakuntansa tuhon – paljolti kuningas Learin lailla. Protagonisti Sinuhe on avomielinen, oppiva ja kehittyvä hahmo, Envallin mielestä romaanin ainoa sellainen. Sinuhen kautta muiden hahmojen edustamat maailmankuvat koetaan ja arvioidaan, ja hänen hahmonkehityksessään hän kykenee sisäistämään runsaasti näitä osapuolia ja yhdistämään idealismia ja realismia. Vaikka Horemheb onnistuu palauttamaan rauhan ja järjestyksen ja rakentamaan uudelleen sen, minkä Ekhnaton tuhoaa, Sinuhe hylkää hänen nerokkaan reaalipolitiikkansa, koska se myös poistaa vapauden. Jää kuitenkin epäselväksi, onko Horemhebin hallitessa enemmän vai vähemmän kärsimystä. Envall kyhää seuraavan kaavion:
|  | idealismi | realismi |
| --- | --- | --- |
| valtio | Ekhnaton | Horemheb |
| yksilö | Sinuhe | Kaptah |
Hän esittää että ”kokonaisia” yksilöitä saavutetaan yhdistämällä näitä ”osittaisia” yksilöitä: hyvä hallitsija yhdistämällä Ekhnatonin ja Horemhebin, ja jokapäiväisestä elämästä selviävän yksilön yhdistämällä Sinuhen ja Kaptahin. Sinuhe on riippuvainen Kaptahin katuviisaudesta ja elämänkokemuksesta, ja he ovat niin erottamattomia, että Kaptahin poissa ollessa Sinuhen on kuviteltava tämän ääni.
Teoksen teemat > Kristinuskon allegoria

Atenismin kuvauksen rauhan ja tasa-arvon oppina voi nähdä kristinuskon esimuodon nousuyrityksenä. Markku Envall havaitsee monia yhtäläisyyksiä Jeesuksen ja opetuslasten uudessa testamentissa sekä Sinuhe egyptiläisen hahmojen lausumien välillä (erityisesti atenismin yhteydessä). Hän esittää, että tällä Waltari anakronistisesti hyödyntää tarinan sijoituksen jälkeistä kirjallisuutta, ja että se osoittaa näiden kahden uskonnon rinnakkaisuuksia: molemmat ovat profeetallisia (vain yksi tiedottaja), epäinstituutionaalisia (Jumalan kokemiseen ei tarvita välillistä rakennetta), tasa-arvoisia (kaikki ovat samanarvoisia Jumalan edessä), ja universaalisia (suunnattu koko ihmiskunnalle). Näiden yhtäläisyyksien syyksi Envall selittää, että ensiksi Egyptin uskonnoilla oli suuri vaikutus juutalaisuuteen ja siten kristinuskoon, ja että toiseksi uskonnot jakavat keskenään yleistä arkkityypillistä materiaalia. Sigmund Freud on samoin tuonut esiin teoksessaan Mies nimeltä Mooses ja yksijumalinen uskonto monet samankaltaisuudet Ekhnatonin Atonin palvonnan sekä raamatun kirjojen välillä.
Teoksen teemat > Suhde Saarnaajan kirjaan

Saarnaajan kirja oli vaikute sekä tyylillisesti että temaattisesti. Eräs Waltarin käyttämä tehokeino teeman painottamiseen on ”kertosäe” – ajatuksen toistaminen. Ensimmäisellä sivulla Sinuhe toteaa: ”Kaikki palaa ennalleen eikä mitään uutta ole auringon alla eikä ihminen muutu”. Pian sen vastakohta kumotaan: ”Myös on niitä, jotka sanovat, ettei sellaista, mikä on tapahtunut, ole milloinkaan ennen tapahtunut, mutta tämä on turhaa puhetta.” Muutkin hahmot toistavat tämän teesin. Pääteesi on Saarnaajan kirjasta lainattu:
»Mitä on ollut, sitä vastakin on; ja mitä on tapahtunut, sitä vastakin tapahtuu. Ei ole mitään uutta auringon alla.» 
(Saarn. 1: 9)
Kuten Sinuhe egyptiläinen, Saarnaajan kirja voimistaa ajatuksen kieltämällä sen vastakohdan:
»Jos jotakin on, josta sanotaan: ”Katso, tämä on uutta”, niin sitä on kuitenkin ollut jo ennen, ammoisina aikoina, jotka ovat olleet ennen meitä.» 
(Saarn. 1: 10)
Muita yhteisiä teemoja ovat kaiken turhuus ja tiedon tuoma kärsimys. Toisaalta Sinuhen mieltymys kuolemaan elämän sijasta on Saarnaajan kirjan kuolemanvastaisen elämänrakkauden antiteesi. Waltari on käyttänyt Saarnaajan lausahduksia myös muissa teoksissaan, kuten esimerkiksi kirjassa Suuri illusioni.
Teoksen teemat > Toisen maailmansodan allegoria

Lähi-idän geopoliittisen tilanteen, sellaisena kuin romaani sen kuvaa, on katsottu olevan toisen maailmansodan piilokuva. Waltari on varovasti hyväksynyt tämän tulkinnan. Yhtäläisyydet eivät kuitenkaan ole kovin suoraviivaisia tai selviä; ne ovat pirstaloituneita ja sekoittuneita, piilossa laajan luotettavan historiallisen tiedon seassa. Kahden aikakauden valtioiden väliset suhteet ovat seuraavanlaiset:
Khattien eli heettien maa / Saksa

Babylon / Neuvostoliitto

Mitannia / Puola

Kreeta / Ranska

Egypti / Englanti
Markku Envall on nähnyt kirjassa kuvatuissa heettiläisissä ja erityisesti heidän keskuudessaan vallitsevassa kurissa ja järjestyksessä sekä velttojen kansojen halveksimisessa ja alistamisessa yhtäläisyyksiä natsi-Saksaan, josta Waltarilla oli kielteinen kuva. Mitannia toimii raja- ja puskurivaltiona heettien maan ja Babylonin välillä, kuten Puola Saksan ja Neuvostoliiton välillä. Ekhnatonin ja Horemhebin valtataistelu peilaa Neville Chamberlainin ja Winston Churchillin vastakkaisuutta; ensimmäinen hakee rauhaa myöntämällä maata hyökkääjälle mutta auttaa vihollista, kun taas jälkimmäinen tietää että sota on ainoa tie kotimaan pelastukseen.
Waltarin mukaan ”sisimpänä oli myös tarve sodan painostavien vuosien jälkeen – – ikään kuin elää toinen, täydellisesti mielikuvitukseen vapautuva elämä, jolle vain tuo etäinen sodan kohu antoi taustaa ja myös joitakin oivalluksia valtapoliittisista näkemyksistä”.