stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
PPS-43
Uuden konepistoolimallin suunnittelutarve Neuvostoliitossa

Špaginin suunnittelema PPŠ-41-konepistooli oli neuvostojoukkojen pääasiallinen konepistoolimalli koko toisen maailmansodan ajan, mutta koska siinä ei ollut taittoperää, se ei soveltunut parhaalla mahdollisella tavalla erikoishenkilöstön, kuten panssarivaunumiehistöjen, tiedustelu, laskuvarjo- ja hiihtojoukkojen käyttöön. Fyysisten ominaisuuksien lisäksi haluttiin entistäkin paremmin massatuotantoon soveltuva asemalli. Kesällä 1942 neuvostoliittolaisille asesuunnittelijoille annettiin tehtäväksi suunnitella uudet vaatimukset täyttävä konepistooli. Aleksei Sudajevin suunnittelema prototyyppi osoittautui selvästi parhaaksi suunnittelukilpailuun osallistuneista asemalleista.
Kehitys

PPS-konepistoolin historia juontuu I.K. Bezrutško-Vysotskin (Безручко-Высоцкий) suunnittelemiin prototyyppikonepistooleihin mallia Bezrutško-Vysotski malli 1 ja Bezrutško-Vysotski malli 2. Bezrutško-Vysotskin konepistooleita ei syystä tai toisesta otettu sarjatuotantoon, mutta sen sijaan Aleksei Sudajeville suositeltiin että hän hyödyntäisi Bezrutško-Vysotskin kehittämiä teknisiä ratkaisuja uuden konepistoolinsa suunnittelutyössä. Tämän vuoksi sekä PPS-42:n että PPS-43:n toimintaperiaatteet olivat samanlaiset kuin Bezrutško-Vysotski 1:n ja Bezrutško-Vysotski 2:n.
Bezrutško-Vysotski 1 oli massasulkuinen konepistooli, jonka sylinterimäisessä lukossa olevaan poikittaiseen reikään oli sovitettu palautinjousen kara. Ulosheittäjä oli kiinnitetty laukaisukoneistoon. Aseella voitiin ampua vain sarjatulta, siinä oli metallinen taittoperä ja aseen alapuolella olevaan lipaskuiluun kiinnittyvä 35 patruunan tankolipas.
Bezrutško-Vysotski 2 oli Bezrutško-Vysotski 1:n kanssa rinnakkainen asemalli. Tässä versiossa palautinjousi oli siirretty lukon vasemmalle puolelle ja karaa itsessään oli jatkettu siten, että se toimi samalla hylsyn ulosheittäjänä. Molemmat Bezrutško-Vysotskin konepistoolit olivat toistensa kanssa miltei identtisen näköisiä ja ne oli valmistettu suurelta osin teräslevystä prässäämällä.
Sudajevin ensimmäinen konepistoolimalli, PPS-42 oli toiminnaltaan samanlainen kuin Bezrutško-Vysotski 1, mutta ulkoisesti selvästi erilainen. PPS-42:n tuotanto määrättiin aloitettavaksi piiritetyssä Leningradissa Aleksei Sudajevin henkilökohtaisessa valvonnassa. Ensimmäiset sarjatuotantoaseet valmistuivat loppuvuodesta 1942. Vuonna 1943 valmistui 46 572 kpl PPS-42-konepistooleja.
Sarjatuotannon käynnistyttyä asemallia parannettiin edelleen ja siinä ilmenneitä puutteita korjattiin, tuotantoa kuitenkaan keskeyttämättä. Parannetun PPS-konepistoolin massatuotanto alkoi vuoden 1943 kuluessa ja se sai nimikkeen PPS-43. PPS-43 oli toiminnaltaan samanlainen kuin Bezrutško-Vysotski 2. Merkittävin toiminnallinen ero PPS-43:n ja PPS-42:n välillä on se, että samoin kuin Bezrutško-Vysotski 2:ssa, palautinjousen karan pää toimii myös ulosheittäjänä. PPS-43 oli myös PPS-42:ta kestävämpi ja luotettavampi. Merkittävin ulkoinen ero PPS-42:n ja PPS-43:n välillä on se, että PPS-43:n piipun vaippa ja laatikko on valmistettu yhdestä levystä siten, että niiden välillä ei ole PPS-42:n tavoin liitosta.
Aseiden merkinnät ovat hyvin niukat. Tavallisesti aseista löytyvät vain valmistajan merkintä sekä sarjanumerot lukosta sekä rungosta. Aseita valmistettiin muun muassa Leningradissa, Moskovassa ja Tbilisissä.
Tuotanto

PPS-konepistooli oli Neuvostoliitonkin mittakaavassa poikkeuksellisen edullinen ase valmistaa. Kun yhden PPŠ-41-konepistoolin tuotantoon kului 13,9 kg metalleja ja 7,3 tuntia koneaikaa, vastaavat luvut PPS:n osalta olivat vain 6,2 kg ja 2,7 tuntia. PPS-konepistooleja voitiin myös valmistaa vaatimattomasti varustetuissa tuotantolaitoksissa, joilla ei ollut kokemusta aseiden valmistuksesta. PPS:n metalliosien prässäämiseen ja puristamiseen tarvittiin teholtaan vain 50 tonnin prässi. PPS-konepistooleita valmistettiin toisen maailmansodan aikana Neuvostoliitossa yhteensä noin 500 000 kappaletta.
Ominaisuudet

Aseen toimintaperiaate on avoimelta lukolta ampuva massasulku. PPS-43 on erittäin toimintavarma ja helppokäyttöinen ase. Lisäksi sen valmistaminen on nopeaa ja halpaa. PPS-43:ssa käytetään ainoastaan yhtä lipastyyppiä; aseelle nimenomaisesti suunniteltua 35 patruunan kaarevaa tankolipasta. PPŠ-41:n lippaat, tankolipas ja rumpulipas, eivät sovi PPS-43:een.
Asetta valmistettiin Neuvostoliitossa vuodesta 1942 alkaen toisen maailmansodan loppuun noin 500 000 kpl, ja sitä on valmistettu myös Puolassa ja Kiinassa. Kiinassa tuotettua versiota on kutsuttu englanniksi nimellä Type 54. Suomessa sotasaaliiksi saatuja PPS-42 ja -43-konepistooleja ei eroteltu eri nimikkeiksi. Merkintänä oli mallista riippumatta 763 kp/venäl. tai 763 kp 43. Saksalainen intendentuurimerkintä sotasaaliiksi saaduille PPS-43:ille oli MP719(r). Suomalainen Peltikonepistooli M/1944 on PPS-43:n suhteellisen suora, 9 mm:n Parabellum/Luger-kaliiperinen kopio; siinä voi käyttää kaikkia Suomi-konepistoolin lipasmalleja.
Tekniset tiedot

PPS-43
Kaliiperi: 7,62 × 25 mm Tokarev M1930 (7,62 x 25 TT)
Pituus tukki taitettuna / avattuna: 615 mm / 820 mm
Piipun pituus: 272 mm
Paino: 3,04 kg (tyhjänä), 3,67 kg (täydellä lippaalla)
Luodin lähtönopeus: n. 430 m/s
Luodin suuenergia: n. 500 J
Tulinopeus: 700 ls/min
Lippaat: 35 patruunan tankolipas
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomalainen asekeräily: PPS-43
Video sarjatulta ampuvasta PPS43 aseesta Youtube sivuilla
Pratteln

| Pratteln |
| --- | --- |
 Prattelnin keskusta lännestä päin nähtynä.
 vaakuna

 Pratteln
 Koordinaatit: 47°31′0″N, 7°41′30″E 
Valtio:   Sveitsi
Kantoni:  Basel-Landschaft
Hallintoalue (Bezirk):  Liestalin alue
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  10,70 km²
Korkeus:  254–652 m
Väkiluku (31.12.2018)  (vakinaiset asukkaat):  16 626
 – Väestötiheys:  1 554 as./km²
 
 www.pratteln.ch 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pratteln on kaupunki Pohjois-Sveitsissä Basel-Landschaftin kantonissa. Siellä on vajaat 17 000 asukasta.
Sijainti

Pratteln sijaitsee Korkea-Reinin etelärannalla Baselista kymmenkunta kilometriä kaakkoon.
Liikenne

Moottoritiet A2 Baselista Olteniin ja A3 Baselista Badeniin kulkevat Prattelnin kautta.
Baselin liikennelaitoksen raitiotieverkko ulottuu Prattelniin.
SBB:n rautatiet Baselista Bruggiin ja Olteniin kulkevat Prattelnin kautta. Lisäksi Muttenzista Liestaliin johtava Adlertunneli alittaa Prattelnin.
Talous

Pratteln on vanha suolakaivospaikkakunta. Kaupunki on Sveitsin kantonien ja Liechtensteinin omistaman suolamonopoliyhtiön Schweizer Salinen AG:n kotipaikka. Suolakaivosten myötä Prattelnin seudulle on vuosisatojen kuluessa syntynyt monipuolista kemianteollisuutta.
Aiheesta muualla

Strub, Brigitta: Pratteln (Sveitsin historiallisen tietosanakirjan artikkeli) Historisches Lexikon der Schweiz (HLS).  1.3.2017. Bern:  Stiftung HLS. (saksaksi), (ranskaksi), (italiaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pratteln Wikimedia Commonsissa
| n k Basel-Landschaftin hallintoalueet ja kunnat |
| --- | --- |
Hallintoalue (saks. Bezirk) ja kunnat (86 kpl, 1972–)
 Arlesheim: Aesch • Allschwil • Arlesheim • Biel-Benken • Binningen • Birsfelden • Bottmingen • Ettingen •  Münchenstein • Muttenz • Oberwil • Pfeffingen • Reinach • Schönenbuch • Therwil
Laufen: Blauen • Brislach • Burg im Leimental • Dittingen • Duggingen • Grellingen • Laufen • Liesberg • Nenzlingen • Roggenburg • Röschenz • Wahlen • Zwingen
 Liestal: Arisdorf • Augst • Bubendorf • Frenkendorf • Füllinsdorf • Giebenach • Hersberg • Lausen • Liestal • Lupsingen • Pratteln • Ramlinsburg • Seltisberg • Ziefen
 Sissach: Anwil • Böckten • Buckten • Buus • Diepflingen • Gelterkinden • Häfelfingen • Hemmiken • Itingen • Känerkinden • Kilchberg • Läufelfingen • Maisprach • Nusshof • Oltingen • Ormalingen • Rickenbach • Rothenfluh • Rümlingen • Rünenberg • Sissach • Tecknau • Tenniken •  Thürnen • Wenslingen • Wintersingen • Wittinsburg • Zeglingen • Zunzgen
Waldenburg: Arboldswil • Bennwil • Bretzwil • Diegten • Eptingen • Hölstein • Lampenberg • Langenbruck • Lauwil • Liedertswil • Niederdorf • Oberdorf • Reigoldswil • Titterten • Waldenburg
HMS Prince George (1895)

| HMS Prince George |
| --- | --- |
 HMS Prince George

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Portsmouthin telakka
Kölinlasku:  10. syyskuuta 1894
Laskettu vesille:  22. elokuuta 1895
Palveluskäyttöön:  26. marraskuuta 1896
Poistui palveluskäytöstä:  21. helmikuuta 1920
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 22. syyskuuta 1921
Tekniset tiedot
Uppouma:  16 060 t (max)
Pituus:  128 m (kokonaispituus)
Leveys:  23 m
Syväys:  8,2 m
Koneteho:  12 000 ihp
Nopeus:  16 solmua
Miehistöä:  672
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 12" Mk VIII -tykkiä kaksoistykkitorneissa 12 × QF 6" Mk III -tykkiä yksiputkisina asennuksina 16 × QF 12 naulan 12 cwt laivatykkiä yksiputkisina asennuksina 12 × QF 2 naulan tykkiä yksiputkisina asennuksina 5 × 18" torpedoputkea
HMS Prince George oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1895 vesillelaskettu Majestic-luokan taistelulaiva.
Valmistus

Spencerin ohjelmaan kuuluvana alus tilattiin Portsmouthin telakalta osana vuosien 1893-1894 laivasto-ohjelmaa ja sen köli laskettiin 10. syyskuuta 1894. Alus laskettiin vesille 22. elokuuta 1895 ja se valmistui marraskuussa 1896.
Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1921. Se haaksirikkoutui matkalla Saksaan romutettavaksi.
HMS Prince Consort (1862)

| HMS Prince Consort |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pembroken telakka
Kölinlasku:  13. elokuuta 1860
Laskettu vesille:  26. kesäkuuta 1862
Palveluskäyttöön:  huhtikuu 1864
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1882
Tekniset tiedot
Uppouma:  6 832 t
Pituus:  83 m
Leveys:  17,83 m
Syväys:  7,3 m
Koneteho:  1-akselinen Maudslay-höyrykone 1 000 ihp
Nopeus:  12,5 solmua
Miehistöä:  605
Aseistus
Aseistus:  7 × Armstrong 7" BL -tykkiä 8 × 100 naulan SB -tykkiä 16 × 68 naulan SB -tykkiä
HMS Prince Consort oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1862 vesillelaskettu puurunkoinen Prince Consort -luokan panssarifregatti.
Valmistus

Alus tilattiin 8. huhtikuuta 1859 Pembroken telakalta 91-tykkisenä Bulwark-luokan toisen luokan linjalaivana nimellä HMS Triumph ja sen köli laskettiin 13. elokuuta 1860. Aluksen muutostyöt panssarifregatiksi hyväksyttiin 31. toukokuuta 1861 ja työt aloitettiin 6. kesäkuuta. Töiden aikana aluksen keskelle lisättiin seitsemän metrin jatko. Se nimettiin 14. helmikuuta 1862 uudelleen HMS Prince Consortiksi, millä nimellä se laskettiin vesille 26. kesäkuuta. Alus valmistui 6. helmikuuta 1864.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 27. lokakuuta 1863 koeajoja varten ensimmäisenä päällikkönään Charles Vesey.  Alus poistettiin palveluksesta 10, marraskuuta ja se palautettiin palvelukseen 14. tammikuuta 1864 Kanaalin laivastoon päällikkönään George Ommanney Willes. Edward Augustus Inglefield vastaanotti 10. huhtikuuta 1866 aluksen päällikkyyden. Aluksen aseistus muutettiin vuonna 1867 neljään kahdeksan tuuman ja kahteenkymmeneen seitsemän tuuman rihlattuun suustaladattavaan tykkiin (engl. muzzle loading rifles), kun se määrättiin Välimeren laivastoon.
Aluksen päällikkyyden vastaanotti 3. maaliskuuta 1868 William Armytage ja se palasi Kanaalin laivastoon 1869. Seuraavan kerran aluksen aseistusta modernisoitiin vuonna 1871, jolloin aseistukseksi tuli seitsemän yhdeksän tuuman ja kahdeksan kahdeksan tuuman tykkiä. se poistettiin palveluksesta vielä samana vuonna. Alus myytiin maaliskuussa 1882 romutettavaksi Castlelle.
USS Prichett

| USS Prichett |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Seattle-Tacoma Shipbuilding Corporation, Seattle, Washington
Kölinlasku:  20. heinäkuuta 1942
Laskettu vesille:  31. heinäkuuta 1943
Palveluskäyttöön:  15. tammikuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  10. tammikuuta 1970
Loppuvaihe:  siirretty Italialle
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 050 t
Pituus:  114,7 m
Leveys:  12,1 m
Syväys:  5,4 m
Koneteho:  60 000 shp (45 MW)
Nopeus:  35 solmua
Miehistöä:  319
Aseistus
Aseistus:  5 × DP 5"/38 tykkiä 4 × 40 mm ilmatorjuntatykkiä 4 × 20 mm ilmatorjuntatykkiä 10 × 21" torpedoputkea 6 × syvyyspomminheitintä 2 × syvyyspommikiskoa
USS Prichett (runkonumero DD-561) oli Yhdysvaltain  laivaston vuonna 1943 vesille laskettu Fletcher-luokan hävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa. Alus oli nimetty James M. Prichettin (1835-1871) mukaan.
Valmistus

Alus tilattiin Seattlestä Washingtonista Seattle-Tacoma Shipbuilding Corporationilta, missä köli laskettiin 20. heinäkuuta 1942. Alus laskettiin vesille 31. heinäkuuta 1943 kumminaan rouva Orville A. Tucker ja otettiin palvelukseen 10. tammikuuta 1944 ensimmäisenä päällikkönään Cecil T. Caulfield.
Palvelus

Oltuaan lähes vuoden telakalla, huollossa ja koululaivana, mihin sisältyi laivastoharjoitus maaliskuussa 1969 alus lähti 4. kesäkuuta partiomatkan Vietnamin rannikolle. Alus ei kuitenkaan osallistunut varsinaisiin sotatoimiin ja palasi Yhdysvaltoihin, jossa se siirrettiin tarkastettavaksi 5. joulukuuta. Alus määrättiin 17. joulukuuta palveluksesta poistettavaksi ja lähti San Diegoon, jossa alus poistettiin palveluksesta 10. tammikuuta 1970. Se poistettiin samana päivänä alusluettelosta. Viikkoa myöhemmin alus lainattiin Italialle.
Geniere

Italian merivoimat otti aluksen palvelukseen nimellä Geniere runkonumerolla D555. Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1975.
Pretoriaaniprefektuuri

Rooman pretoriaaniprefektuurit noin vuonna 400.


  Gallia  Italia et Africa
  Illyricum  Oriens

  Pretoriaaniprefektuurihallinnon ulkopuoliset provinssit
Pretoriaaniprefektuurit (lat. praefectura praetorio; m.kreik. ἐπαρχία/ὑπαρχία τῶν πραιτωρίων, eparkhia/hyparkhia tōn praitōriōn) olivat myöhäisantiikin aikaisen Rooman valtakunnan hallinnollisia alueita, jotka perustettiin 300-luvun alussa. Ne jakaantuivat diokeeseihin ja ne edelleen provinsseihin.
Historia

Pretoriaaniprefektuurit (tai usein vain prefektuurit) perustettiin keisari Konstantinus Suuren aikana noin vuonna 306–337, jolloin jo aiemmin olemassa olleelta pretoriaaniprefektin viralta otettiin pois kaikki sotilaalliset tehtävät, ja virka muutettiin valtakunnan korkeimmaksi siviiliviraksi. Pretoriaaniprefektuurit jatkoivat tavallaan Diocletianuksen vuonna 293 perustaman tetrarkian aikaista valtakunnan jakoa neljään osaan. Prefektuurit vakiintuivat noin vuodesta 350 lähtien. Niiden määrä kuitenkin vaihteli jonkin aikaa kolmen ja neljän välillä, sillä Illyricumin prefektuuri perustettiin ja lakkautettiin usein. Se oli olemassa noin vuosina 347–361, 375–379 ja 388–391, sekä vuodesta 395 eli valtakunnan jaosta Länsi- ja Itä-Roomaan lähtien.
Hallinto

Prefektuuria johti pretoriaaniprefekti (praefectus praetorio), jolla oli alaisuudessaan paljon henkilökuntaa. Pretoriaaniprefektuurihallinnon (samoin kuin diokeesihallinnon) ulkopuolella olivat ne provinssit (provincia proconsularis), joita johti prokonsuli (proconsul), toisin sanoen Africa proconsularis, Achaea ja Asia; sekä Rooman ja Konstantinopolin kaupungit, joita johti kaupunginprefekti.
Luettelo pretoriaaniprefektuureista

Pretoriaaniprefektuurit olivat:
| Pretoriaaniprefektuurit> n. vuosina 306/337–347, 361–375, 379–388, 391–395 | Pretoriaaniprefektuurit> n. vuosina 347–361, 375–379, 388–391, 395– |
| --- | --- |
Gallia
Italia, Illyricum et Africa: Italia et Africa
Italia, Illyricum et Africa: Illyricum
Oriens
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rooman pretoriaaniprefektuurit Wikimedia Commonsissa
HMS Prince Albert (1864)

| HMS Prince Albert |
| --- | --- |
 HMS Prince Albert

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Samuda Brothers, Cubitt Town
Kölinlasku:  29. huhtikuuta 1862
Laskettu vesille:  23. toukokuuta 1864
Palveluskäyttöön:  23. helmikuuta 1866
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu vuonna 1899
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 687 t
Pituus:  73 m
Leveys:  14,66 m
Syväys:  5,72 m
Koneteho:  1-akselinen Humphrey's & Tennant -höyrykone 2 130 ihp
Nopeus:  11,26 solmua
Miehistöä:  201
Aseistus
Aseistus:  4 × 9" MLR -tykkiä
HMS Prince Albert oli Britannian kuninkaallisen laivaston matalakulkuinen rannikkopanssarilaiva, joka oli laivaston ensimmäinen alusta alkaen suunniteltu tykkitorneja käyttäväksi alukseksi. Se nimettiin kuningatar Viktorian puolison mukaan, ja hallitsijan toivomuksesta alus oli aktiivipalveluksessa yhteensä 33 vuotta aina vuoteen 1899 saakka.
Valmistus

Alus tilattiin 8. huhtikuuta 1862 Lontoosta Cubitt Townista Samuda Brothersilta ja sen köli laskettiin 29. huhtikuuta. Alus laskettiin vesille 23. toukokuuta 1864 ja se valmistui 23. helmikuuta 1866.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen Portsmouthissa, ja se poistettiin lähes välittömästi palveluksesta muutostöiden vuoksi. Alus palautettiin palvelukseen vuonna 1867, jolloin se liitettiin Devonportin reservin 1. laivueeseen. Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1899 Wardille Prestoniin.
Presbyteeri

Bysanttilainen miniatyyri Basileios II:n menologionista vuodelta 985 kuvaa Persian piispa Miloksen sekä presbyteeri Euoureksen ja diakoni Seboeksen marttyyrikuolemaa vuonna 341. Euoures on kuvassa vasemmalla alhaalla.
Presbyteeri (m.kreik. πρεσβύτερος suom. vanhin) on yksi kristillisen kirkon viroista. Uudessa testamentissa sanalla viitataan paikallisten kristillisten seurakuntien johtajiin. Nykyään sana on synonyymi papille katolisessa kirkossa, ortodoksisessa kirkossa sekä useissa protestanttisissa kirkoissa, kuten luterilaisuudessa ja anglikaanisuudessa. Sanasta tulevat useat nykykielten pappia tarkoittavat sanat, kuten englannin priest, ranskan prêtre, ruotsin präst, ja saksan Priester.
Vapaissa suunnissa tällä termillä tarkoitetaan maallikkovanhimman virkaa.
Uudessa testamentissa

Kristinuskon syntyessä johdossa olivat apostolit, muun muassa Pietari. Käytännön avustamistyötä eli köyhien ja sairaiden avustamista varten apostolit perustivat diakonin viran. Kristinuskon levitessä apostolit asettivat seurakuntia johtivia kaitsijoita (m.kreik. ἐπίσκοπος) kätten päälle panemisella. Nämä kaitsijat jatkoivat uusien kaitsijoiden eli piispojen toimeen asettamista. Uudessa testamentissa tästä on esimerkkinä Timoteus, jonka tehtävä oli nimittää uudet kaitsijat ja muut seurakunnan johtohenkilöt. Kaitsijat olivat siis apostolien tehtävän perillisiä, ja heidän tehtävästään syntyi piispan virka jo varsin varhain.
Presbyteerin virka perustettiin avustamaan piispaa opetuksessa, kasteissa ja seurakunnan johtamisessa. Paikallista seurakuntaa johti piispa. Apostolien teoissa kerrotaan, että Paavali ja Barnabas nimittivät presbyteerit seurakuntiin, jotka he perustivat Galatiaan. Samoin kirjeessä Titukselle annetaan hänelle oikeus asettaa seurakuntiin presbyteerit "jokaiseen (Kreetan) kaupunkiin".
Varhainen kirkko

Uuden testamentin jälkeissä kirjoituksissa on myös useita mainintoja presbyteereistä. Rooman piispa Kleemensin kirjeessä korinttilaisille vuodelta 96 on maininta siitä, että seurakuntalaiset syrjäyttivät omat presbyteerinsä. Kirjeen lopussa hän kirjoittaa: Mutta te, kapinan alkuunpanijat, olkaa kuuliaiset presbytereille, notkistakaa sydämenne polvet ja antakaa kurittaa itsenne mielenmuutokseen. Polykarpos Smyrnalainen nuhtelee  kirjeessään filippiläisille heidän seurakuntansa presbyteerin Valensin ja hänen vaimonsa lankeemusta.
Ignatios Antiokialaisen teologia ajoitukseensa (100-luku) nähden korkeaa: Mutta teidän rukouksenne on tekevä minut täydelliseksi Jumalaa varten, jotta saavuttaisin sen osan, joka minulle on armossa tullut, kun panin turvani evankeliumiin niin kuin Jeesuksen ilmestymiseen lihassa ja apostoleihin niin kuin kirkon presbyteereihin.
Myöhemmät vaiheet

Varhaisen kirkon presbyteerin virka on sama kuin ortodoksisen ja katolisen kirkon papin virka.
Helluntaiseurakunta ja reformoitu kirkko kutsuvat itseään presbyteerisiksi, koska niitä johtavat maallikkovanhimmat. Näiden kirkkojen tulkinnan mukaan presbyteerit olivat ehdottomasti vain maallikoita, jotka olivat johtoasemassa varhaisessa kirkossa.
Nykyään termi liittyy myös reformoituun kirkkoon. Useimmissa reformoiduissa kirkkokunnissa on vallalla presby­teerinen kirkkojärjestys, jossa maallikot, joita kutsutaan presbyteereiksi, toimivat saman­arvoisina pappien kanssa kirkollisissa hallinto­elimissä, presby­teerioissa. Skot­lannissa ja Yhdys­valloissa kutsutaan reformoitua kirkkoa pres­by­teri­aaniseksi kirkoksi. Anglikaaninen kirkko tunnetaan Yhdysvalloissa nimellä episkopaalinen kirkko.
Aiheesta muualla

Ohjeita vanhimmille eli presbyteereille Uuden testamentin ensimmäisestä Timoteuksen kirjeestä (1.Tim.5:17-22)
Seurakunnan johtajan (kaitsijan) ominaisuudet Uuden testamentin ensimmäisestä Timoteuksen kirjeestä (1.Tim.3:1-7)
Seurakunnan palvelijoiden (diakonien) ominaisuudet Uuden testamentin ensimmäisestä Timoteuksen kirjeestä (1.Tim.3:8-13)
Porin Karhut

| Porin Karhut |
| --- | --- |

Perustettu:  1960
Entiset nimet:  Porin Palloilijat 1925–1960 Porin Kärpät 1932–1960
Kaupunki:  Pori
Kotiareena:  Juhannuslehdon jääkiekkokenttä   Isomäen tekojäärata
Sarjataso:  Jääkiekon SM-sarja 1961–1967
Värit:                
Mestaruudet:  1: 1965
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Porin Karhut oli vuosina 1960–1967 toiminut porilainen urheiluseura, jolla oli toimintaa jääkiekossa ja jalkapallossa. Karhut perustettiin vuonna 1960, kun Porin Palloilijat ja Porin Kärpät yhdistivät toimintansa.  Karhujen paras saavutus on jääkiekon suomenmestaruus kaudelta 1964–1965. Seuran toiminta itsenäisenä seurana päättyi vuonna 1967, kun se yhdistyi RU-38:n kanssa Porin Ässiksi. Karhujen jalkapallojoukkue jatkoi toimintaansa vielä kauden 1968 Ässien kakkosjoukkueena Suomensarjassa.
Seuran perustaminen

Juhannuslehdon jääkiekkorata avattiin helmikuussa 1949 mahdollistaen jääkiekon harrastamisen Porissa. Useat porilaiset urheiluseurat ottivat jääkiekon toimintaansa ja jääkiekon suosio ohitti Porissa nopeasti jääpallon. Porin Kärpät vakiinnutti 1950-luvulla paikkansa jääkiekon Suomen sarjassa. Kaudella 1956–1957 se oli lähellä nousta jopa SM-sarjaan, mutta jäi lopulta karsinnoissa SM-sarjapaikasta huonomman maalieron vuoksi. Porin Palloilijoilla oli omassa päälajissaan jalkapallossa hieman vastaava tilanne; se oli vuonna 1945 noussut Suomensarjaan, tippunut sieltä Maakuntasarjaan 1951, ja uudelleen suomensarjaan se nousi vuonna 1959. PoPa:n ja Kärppien ykkösjoukkueiden toiminnalliset ja taloudelliset resurssit eivät tuntuneet riittävän korkeimmalle sarjatasolle. Keskustelut seurojen yhdistämisestä aloittivat PoPa:n puheenjohtaja Erik Wallin ja Kärppien Jalo Ahlsten, jotka työskentelivät Porin kaupungin palveluksessa ja joilla oli vierekkäiset työhuoneet raatihuoneella. Yhdistymisneuvotteluja auttoi se, että seuroilla oli eri ykköslajit ja että niillä oli yhteinen historia, Kärpät oli syntynyt irtautumalla PoPa:sta vuonna 1932. Neuvottelujen tuloksena päätettiin perustaa uusi seura, Porin Karhut. Virallisesti tämä toteutettiin siten, että Porin Palloilijat muutti nimensä Porin Karhuiksi lokakuussa 1960 ja Kärppien pelaajat liittyivät Karhuihin.