Yhdistyneen kuningaskunnan historia
Vuoden 1945 jälkeen

Toisen maailmansodan jälkeen useimmat brittiläisen imperiumin valtioista ovat itsenäistyneet. Useat niistä ovat liittyneet Kansainyhteisön jäseneksi. Jotkut näistä maista (ns. commonwealth realmit) ovat säilyttäneet Britannian hallitsijan valtionpäämiehenään.
Vuonna 1947 Yhdysvallat aloitti Marshall-avun myöntämisen. Sen merkitys Yhdistyneen kuningaskunnan kriisiytyneelle taloudelle oli huomattava. Pääministeri Attlee julisti helmikuussa 1947, että britit lähtevät Intiasta viimeistään kesäkuussa 1948. Attlee halusi julistuksellaan ratkaista Intian kysymyksen, joka oli kärjistynyt elokuussa 1946 joukkomurhiksi Kalkutassa. Hän asetti neuvottelijakseen lordi Louis Mountbattenin, joka onnistui taivuttamaan hindujen ja muslimien johtajat sekä Attleen hallituksen Intian jakoa tarkoittavan suunnitelman taakse.
Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska solmivat Dunkerquessa maaliskuussa vuonna 1947 puolustusliiton Saksan uuden hyökkäyksen varalta. Seuraavana vuonna puolustusliitto laajeni, kun siihen liittyivät myös Belgia, Alankomaat ja Luxemburg. Brysselin sopimus allekirjoitettiin 17.3.1948. Tšekkoslovakian vallankaappauksen jälkeen maaliskuussa vuonna 1948 aloitettiin salaiset neuvottelut Yhdysvaltojen, Kanadan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä kollektiivisen puolustuksen parantamiseksi. Myöhemmin neuvotteluihin osallistuivat myös Ranska, Belgia, Alankomaat, Luxemburg ja Norja. Neuvottelujen lopputulos oli Pohjois-Atlantin sopimus.
Rautatiet ja Lontoon joukkoliikenne kansallistettiin 1.1.1948 alkaen. Kansallinen terveyspalvelu (engl. National Health Service), joka takasi kaikille maksuttoman terveydenhuollon, aloitti toimintansa 5. heinäkuuta vuonna 1948.
Punta devalvoitiin syyskuussa 1949. Se lisäsi vientiä Yhdysvaltoihin.
Yhdistyneessä kuningaskunnassa järjestettiin 23. helmikuuta 1950 parlamenttivaalit, joissa työväenpuolue saavutti kuuden edustajan enemmistön parlamenttiin. Vanha parlamentti oli hajotettu 4. helmikuuta. Lokakuussa 1951 järjestetyissä vaaleissa työväenpuolue menetti enemmistönsä parlamentissa, ja konservatiivit nousi maan suurimmaksi puolueeksi. Vaaleja edelsivät Anglo-Iranian Oil Companyn kansallistaminen Iranissa ja maksutasevajeen kasvu sekä Harold Macmillanin lupaus rakentaa 300 000 asuntoa vuodessa. Konservatiivipuolueen puheenjohtajasta Winston Churchillista tuli jälleen pääministeri.
Yhdistynyt kuningaskunta osallistui Korean sotaan vuosina 1950-53. Elisabet kruunattiin Yhdistyneen kuningaskunnan kuningattareksi vuonna 1952. Vaihtotase saatiin vuonna 1953 tasapainoon ensimmäistä kertaa sodan jälkeen. Vallassa ollut konservatiivipuolue harjoitti vuodesta 1955 alkaen taloudenpidossa heiluripolitiikkaa. Verotusta helpotettiin vaalien alla, mutta kiristettiin taas vaalien jälkeen. Vuoden 1956 lopulla puhjennut Suezin kriisi, jonka yhteydessä Yhdistynyt kuningaskunta hyökkäsi yhdessä Ranskan ja Israelin kanssa Egyptiin, päättyi nolosti, kun kylmää sotaa käyneet suurvallat, Yhdysvallat ja Neuvostoliitto, pakottivat hyökkääjät vetäytymään. Vetäytyminen Siinain niemimaalta merkitsi Yhdistyneelle kuningaskunnalle suurvalta-aseman loppua. Harold Macmillanin hallitus aloitti vuonna 1957 uuden puolustuspolitiikan, joka sisälsi sekä asevelvollisuuden poistamisen että ydinaseohjelman.
Hallitus rajoitti kansainyhteisömaista tapahtuvaa maahanmuuttoa vuonna 1962, mikä johtui värillisiin siirtolaisiin kohdistuneista hyökkäyksistä. Seuraavana vuonna konservatiivisen puolueen mainetta horjutti Profumo-skandaali. Työväenpuolue palasi valtaan lokakuussa 1964 Harold Wilsonin johdolla.
Marraskuussa 1965 Rhodesian rotuerottelupolitiikkaa harjoittanut hallitus aiheutti Ison-Britannian hallitukselle taloudellisten suhteiden katkeamiseen johtaneen kiistan julistamalla Rhodesian itsenäiseksi Ison-Britannian vastustuksesta huolimatta. Kiistan ydin koski mustien poliittisia oikeuksia Rhodesiassa. Vuonna 1965 kokonaistuotannon kasvuvauhti jäi selvästi alhaisemmaksi kuin keskimäärin Länsi-Euroopassa. Vuoden 1966 maaliskuun 31. päivänä järjestetyissä parlamenttivaaleissa labour sai parlamenttiin 363 edustajaa, konservatiivit 253 ja liberaalit 12. Touko-kesäkuun vaihteessa 1966 alkoi maan huoltotilannetta uhannut merimieslakko, joka tyrehdytti vientikaupan ja aiheutti kansallisen hätätilan. Heinäkuussa Wilsonin hallitus ryhtyi radikaaleihin toimenpiteisiin nostamalla korkokantaa, kiristämällä verotusta, supistamalla sotilasmenoja ja rajoittamalla pääomavirtaa ulkomaille. Punnan arvon heikkeneminen kuitenkin jatkui, ja 18.11.1967 punta devalvoitiin.
Yhdistynyt kuningaskunta liittyi Euroopan talousyhteisöön (EEC) vuonna 1973, mikä oli ollut vuonna 1970 aloittaneen Edward Heathin johtaman konservatiivihallituksen tavoitteena. Vuosina 1973-75 Yhdistynyt kuningaskunta kärsi taantumasta, jonka aikana bruttokansantuote laski 3,9 %. Maaliskuussa 1974 hallitus ryhtyi uusiin sopimusneuvotteluihin Euroopan talousyhteisön kanssa, mutta ei saanut neuvotteluissa suuria myönnytyksiä vaatimuksilleen. Kesäkuussa 1975 uusi neuvottelutulos hyväksyttiin kansanäänestyksessä ylivoimaisella ääntenenemmistöllä. Se oli ensimmäinen kerta, kun poliittinen kysymys ratkaistiin Yhdistyneessä kuningaskunnassa kansanäänestyksellä.
Lakot piinasivat Yhdistynyttä kuningaskuntaa marraskuusta 1978 helmikuuhun 1979. Toukokuussa 1979 järjestetyissä parlamenttivaaleissa valtaan nousi Margaret Thatcherin johtama konservatiivihallitus. Thatcherin hallituksen harjoittama politiikka lopetti toisen maailmansodan jälkeen vallinneen konsensuksen kahden pääpuolueen välillä. Talouden säätelyä ryhdyttiin purkamaan ja valtion omistamia yrityksiä yksityistettiin. Talous lähti nousuun etenkin Pohjanmerellä tehtyjen öljy- ja kaasulöytöjen ansiosta.
Vuonna 1982 Yhdistyneen kuningaskunnan armeija löi Argentiinan armeijan Falklandin saarten hallinnasta käydyssä sodassa.
Kaivostyöläiset lakkoilivat vuosina 1984-85. Vuoden kestänyt lakko päättyi tuloksettomana.
Liberaalidemokraattinen puolue perustettiin 3.3.1988.
John Major syrjäytti Margaret Thatcherin konservatiivipuolueen puheenjohtajana ja Yhdistyneen kuningaskunnan pääministerinä vuoden 1990 marraskuussa.
Yhdistynyt kuningaskunta puolusti Kuwaitia osana Yhdysvaltojen johtamaa monikansallista liittoumaa Persianlahden sodassa, joka käytiin Irakia vastaan vuonna 1991.
Väkivaltaisuudet Pohjois-Irlannissa rauhoittuivat vuonna 1998 solmitun Pitkänperjantain sopimuksen myötä. Tony Blairin johtaman hallituksen aloitteesta lähtenyt laki (engl. House of Lords Act), jolla uudistettiin parlamentin ylähuonetta, tuli voimaan vuonna 1999. Uudistuksen myötä ylähuoneen perinnöllisten päärien lukumäärä laski yli 600:sta 92:een. Samana vuonna Skotlannin parlamentti aloitti toimintansa ja Walesin parlamentti perustettiin.
Irakia vastaan sodittiin myös vuonna 2003, jolloin Yhdysvallat ja Yhdistynyt kuningaskunta suuntasivat sinne yhteisen hyökkäyksensä. Irakin epäiltiin valmistavan joukkotuhoaseita. Yhdistynyt kuningaskunta lähetti Irakiin 45 000 sotilasta. Hyökkäyksen seurauksena Irakin presidentti Saddam Hussein syrjäytettiin.
YK arvioi Yhdistyneen kuningaskunnan väkiluvuksi 60 068 000 vuonna 2005.