stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksanskoi
Aiheesta muualla

Aleksanskoi Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
| n k Pietarin hallinnollinen jako |
| --- | --- | --- |
 Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Amiraliteetti |  Kolomna  Sennoi  Amiraliteetti  Semjonovski  Izmailovskoje  6. kunnallishallintoalue  |  |
| Vasilinsaari |  7. kunnallishallintoalue  Gavan  Vasiljevski  Morskoi  Alaissaari  |  |
| Viipuri |  Levassova  Parkala  Sampsonijevskoje  Svetlanovskoje  Sosnovskoje  15. kunnallishallintoalue  Parnas  Suvala-Ozerki  |  |
| Kalinin |  Rastaala  Akademitšeski  Suomi  21. kunnallishallintoalue  Piskarjovka  Severnyi  Prometei  |  |
| Kirov |  25. kunnallishallintoalue  Uljaala  Taasnoi  Autuansaari  Narva  Krasnenkaja retška  Morskije vorota  |  |
| Kolpina |  Kolpina  Metallostroi  Petro-Slavjanka  Pontonnyi  Sapjornyi  Ust-Ižora  |  |
| Krasnogvardeiski |  Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  |  |
| Kraassela |  Kraassela  Eteläinen Primorje  Sosnovaja Poljana  Liiha  Rötsänsilta  Jugo-Zapad  Konstantinovskoje  |  |
| Kronstadt |  Kronstadt  |  |
| Kurort |  Siestarjoki  Terijoki  Valkeasaari  Kellomäki  Metsäkylä  Raavski  Kuokkala  Vammelsuu  Lautaranta  Ollila  Tyrisevä  |  |
| Moskova |  Moskovskaja Zastava  Gagarinskoje  Novoizmailovskoje  47. kunnallishallintoalue  Zvjozdnoje  |  |
| Neva |  Nevskaja zastava  50. kunnallishallintoalue  Obuhovo  Tuntia  53. kunnallishallintoalue  54. kunnallishallintoalue  Neva  Okkervil  57. kunnallishallintoalue  |  |
| Petrograd |  Korpisaari  Koivusaari  Kronverkskoje  Posadski  Tškalovski  Vvedenski  |  |
| Pietarhovi |  Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  |  |
| Primorje |  Lahti-Olkina  65. kunnallishallintoalue  Tšornaja retška  Komendantski aerodrom  Ozero Dolgoje  Juntolovo  70. kunnallishallintoalue  Revonnenä  |  |
| Puškin |  Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  |  |
| Frunze |  Volkovskoje  72. kunnallishallintoalue  Kupsila  Georgijevski  75. kunnallishallintoalue  Balkanski  |  |
| Pietarin keskusta |  Dvortsvyi  78. kunnallishallintoalue  Liteinyi  Smolninskoje  Ligovka-Jamskaja  Vladimirski  |  |
Aleksanterin pylväs

Aleksanterin pylväs ja Talvipalatsi.
Pylvään päässä seisova enkelipatsas.
Jalustan pronssireliefi.
Aleksanterin pylväs (ven. Алекса́ндровская коло́нна, Aleksandrovskaja kolonna, myös Алекса́ндровский столп, Aleksandrovski stolp) on Aleksanteri I:n Napoleonista saaman voiton muistomerkki Pietarin Palatsiaukiolla Venäjällä.
Muistomerkin on suunnitellut vuonna 1829 Iisakinkirkon rakennustyötä johtanut arkkitehti Auguste de Montferrand. Sen esikuvia ovat Trajanuksen pylväs Roomassa ja Napoleonille omistettu Vendôme-aukion pylväs Pariisissa. Pylvään muodostaa Pyterlahden kivilouhimossa vuosina 1830–1832 valmistettu punagraniittinen monoliitti, joka kuljetettiin kahden höyrylaivan vetämällä erityisaluksella Pietariin. Perustukseen upotettiin 1250 kuuden metrin pituista paalua. Omalla painollaan seisova pylväs nostettiin jalustalleen 30. elokuuta 1832 insinööri Agustín de Betancourtin suunnitteleman teline- ja köysijärjestelmän avulla. Tunti 45 minuuttia kestäneeseen pystytykseen osallistui kolme tuhatta henkeä. Muistomerkki avattiin 30. elokuuta 1834 järjestetyssä sotilasparaatissa.
Pyöreäksi hiotun monoliitin korkeus on 25,5 metriä, läpimitta 3,66–3,19 metriä ja paino noin 600 tonnia. Pylvään päässä on käärmettä ristillä murskaava enkelipatsas, jolla on Aleksanteri I:n kasvot (kuvanveistäjä Boris Orlovski). Jalustaa koristavat allegoriset pronssireliefit (Giovanni Scotti, Pjotr Svintsov, Ivan Leppe). Kokonaisuudessaan muistomerkki on 47,5 metrin korkuinen.
Leningradin piirityksen aikana sirpaleiden vaurioittama muistomerkki restauroitiin vuonna 1963. Vuonna 1977 sitä ympäröinyt asfalttipäällyste korvattiin kivetyksellä ja samalla pystytettiin neljä alkuperäisten kaltaista valaisinpylvästä. Vuosien 2002–2003 restaurointitöiden yhteydessä muistomerkki ympäröitiin pronssiaidalla.
Aleksanterin pylväs muodostaa Palatsiaukion arkkitehtonisen keskipisteen. Yhdessä Pääesikunnan porttikaaren kanssa se antaa aukiolle erityisen juhlavan ilmeen. Ennen Aleksanterin puiston istuttamista pylväs näkyi kauas Iisakinkirkon luokse.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aleksanterin pylväs Pietarin muistomerkit -hakemistossa (venäjäksi)
Aleksin

| Aleksin Алексин |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Tulan alue
Piiri:  Aleksin
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  37,95 km²
Korkeus:  160 m
Väkiluku (2010):  63 087
 – Väestötiheys:  1 662 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.aleksingrad.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aleksin (ven. Але́ксин) on kaupunki Tulan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Okajoen varrella 71 kilometriä Tulasta luoteeseen. Kaupunki on Aleksinin piirin keskus. Sen läpi kulkee Kalugan ja Tulan välinen rautatie (Aleksinin asema). Asukkaita on 63 000 henkeä (vuonna 2010).lähde?
1200-lopussa paikalle rakennettiin Tarusan ruhtinaskunnan puinen rajalinnoitus, joka mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1348. 1400-luvun alussa linnoitus siirtyi Moskovan ruhtinaskunnalle. Vuonna 1472 sen hävittivät tataarikaani Ahmatin joukot. 1600-luvun alussa asukkaat osallistuivat Ivan Bolotnikovin talonpoikaiskapinaan. 1700-luvun alkuun mennessä linnoitus menetti sotilaallisen merkityksensä.
Vuonna 1729 seudulle rakennettiin rautatehdas, joka tuli tunnetuksi taidokkaista valurautatöistään. 1700–1800-luvulla Aleksinin satama toimi Tulaan suuntautuneen kaupan välittäjänä. Vuoden 1768 tulipalo hävitti kaupungin lähes kokonaan. Vuodesta 1777 lähtien Aleksin oli samannimisen Tulan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Toisessa maailmansodassa se oli saksalaisten miehittämä marras-joulukuussa 1941.
Okan oikealla rannalla sijaitseva kaupungin vanha osa Zaretšje on pitkälti säilyttänyt 1800-luvun maaseutukaupungin ulkoasun. Nähtävyyksiä ovat entisen linnoituksen paikalla sijaitseva vanha Jumalansynnyttäjän kuolonuneen nukkumisen katedraali (1688) ja sen vieressä sijaitseva klassistinen uusi katedraali (1807–1813), barokkityylinen Pyhän Nikolaoksen kirkko (1787–1789) ja klassistinen Maslovin kauppiasperheen talo, jossa nykyään toimii kotiseutumuseo. Okan vasemmalla rannalla sijaitsevat entiset tehdastaajamat Myšega, Sotsgorod ja Petrovski, jotka liitettiin kaupunkiin vuonna 1958.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aleksinin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Aleksios IV Angelos

Kasvokuva vanhasta käsikirjoituksesta
Aleksios IV Angelos (noin 1182–1204) oli Angelos-sukuinen Bysantin keisari heinäkuusta 1203 tammikuuhun 1204. Hänen isänsä oli syrjäytetty keisari Isaak II Angelos.
Nuori Aleksios vangittiin vuonna 1195, kun hänen setänsä Aleksios III syrjäytti Isaak II:n. Hänen onnistui kuitenkin paeta vuonna 1201 Saksan kuningas Filip Schwabenilaisen hoviin, joka oli avioitunut Aleksioksen sisaren Irenen kanssa. Filipin luona Aleksios tapasi Boniface de Montferratin, joka oli neljännen ristiretken johtohenkilöitä. Aleksios lupasi maksaa ristiretkeilijöiden velat venetsialaisille, jos he auttaisivat häntä ja hänen isäänsä. Venetsialaisetkin pitivät tästä suunnitelmasta ja ristiretken joukot suunnattiin Konstantinopolia kohti, jonne ne saapuivat vuonna 1202. Kansa ei kuitenkaan tahtonut hyväksyä Aleksiosta. Vuonna 1203 päätettiin vallata kaupunki ja heti hyökkäyksen alettua Aleksios III lähti pakoon. Kaupungin vallattuaan ristiretkeläiset huomasivat, että kansa oli vapauttanut sokaistun Isaakin vankilastaan ja kruunannut hänet jälleen keisariksi. Tämä ei kuitenkaan miellyttänyt ristiretkeilijöitä, vaan he vaativat, että Aleksioksesta tehtäisiin isänsä kanssahallitsija.
Pian kävi ilmi, etteivät valtakunnan varat riittäisi maksamaan venetsialaisille luvattuja summia. Aleksios yritti haalia kokoon puuttuvat rahat takavarikoimalla vihamiestensä ja kirkon omaisuutta. Lopulta Konstantinopolin asukkaat kyllästyivät ristiretkeläisten toimintaan ja syrjäyttivät Aleksioksen. Isaak kuoli pian tämän jälkeen, ja Aleksios murhattiin kuristamalla. Uudeksi keisariksi nostettiin Aleksios V.
Kirjallisuutta

Georg Ostrogorsky: History of the Byzantine State.  Rutgers University Press, 1969.  ISBN 0-8135-1198-4
John Julius Norwich: Byzantium: The Decline and Fall.  Viking, 1991.  ISBN 0-679-41650-1
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Aleksios III Angelos | Bysantin keisari | Seuraaja: Aleksios V |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Muut:  IdRef
Aleksandriitti

Aleksandriitti luonnonvalossa (vasemmalla) ja fluoresoivassa valossa
Aleksandriitti on yksi harvinaisimmista korukivistä. Aleksandriitin erikoisuus on se, että se voi vaihtaa väriä punaisesta vihreään riippuen kiveen kohdistavasta valosta. Aleksandriitti on saanut nimensä Venäjän keisari Aleksanteri II:n mukaan ja arvokkaimmat aleksandriitit tulevatkin Venäjältä. Aleksandriitti on krysoberyllin muunnos.
Aleksandriitin kemiallinen nimi on beryllium-alumiinioksidi, BeAl2O4 (krysoberylli). Aleksandriitti on yksi maailman arvokkaimmista jalokivistä. Sen erikoisuutena on siinä esiintyvä värinvaihtoilmiö. Luonnonvalossa aleksandriitti on vihreä tai sinivihreä, hehkulampun tai kynttilänvalossa väri on pinkinpunertava, parhaimmillaan vadelmanpunainen. Sekavalossa kivi on usein tummahkon ametistin värinen.
Ensimmäistä kertaa aleksandriitti löydettiin Venäjältä Uralilta 1830. Koska väriä vaihtavan jalokiven sanottiin löytyneen ensimmäisen kerran lokakuussa tsaari Aleksanteri II:n syntymäpäivänä, nimettiin mineraali tsaarin mukaan. Aleksandriitti oli jo silloin hyvin arvostettu jalokivi, sillä sen vihreä ja punainen väri kuvastivat tsaarin hallintoa. Edelleen vanhat uralilaiset kivet ovat erittäin arvostettuja erinomaisen värinvaihdon ansiosta. Uralvuoriston Tajiwajajoella esiintyy 1–10 cm:n mittaisia aleksandriittikiteitä. Nykyään suurimmat aleksandriitin tuottajamaat ovat kuitenkin Brasilia ja Sri Lanka.
Aidon aleksandriitin harvinaisuudesta ja arvokkuudesta johtuen koruteollisuudessa on käytetty 1970-luvulta alkaen paljon synteettistä aleksandriittia sekä jo aiemmin muita synteettisiä kiviä, jotka jäljittelevät aleksandriitin värinvaihtoilmiötä.
Kaivoksia

Brasilia
Sri Lanka
Intia
Siperia (Ural)
Zimbabwe
Sambia
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mindat: Alexandrite (englanniksi)
Gemdat.org: Alexandrite (englanniksi)
Lidija Alfejeva

| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Montréal 1976 | pituushyppy |  |
| Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  | Sisäratojen EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | München 1976 | pituushyppy |  |
|  Hopeaa | Katowice 1975 | pituushyppy |  |
Lidija Nikolajevna Alfejeva (ven. Лидия Николаевна Алфеева, 17. tammikuuta 1946 Dnepropetrovsk, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto – 3. maaliskuuta 2022) oli ukrainalainen, Neuvostoliittoa edustanut pituushyppääjä ja olympiamitalisti.
Alfejeva sijoittui Rooman EM-kilpailuissa 1974 pituushypyssä kuudenneksi tuloksella 654 cm. Montréalin 1976 olympialaisissa hän saavutti pronssia tuloksella 660 cm. Moskovan 1980 olympialaisissa hän oli kahdeksas tuloksella 671 cm.
Alfejeva saavutti sisäratojen EM-kilpailuissa Katowicessa 1975 hopeaa tuloksella 629 cm. Hän voitti sisäratojen Euroopan-mestaruuden Münchenissä 1976 tuloksella 664 cm.
Idänruskobulbuli

| Idänruskobulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Ruskobulbulit Chlorocichla
Laji::  flaviventris
Kaksiosainen nimi
 Chlorocichla flaviventris  (Smith, 1834) 

Katso myös
   Idänruskobulbuli Wikispeciesissä   Idänruskobulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Idänruskobulbuli (Chlorocichla flaviventris) on Saharan eteläpuolisessa Afrikassa tavattava bulbuleihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan idänruskobulbuli on noin 23 cm . Lajin pää ja selkä ovat väriltään vaaleanruskeat ja siivet ja pyrstö hieman tummemmat. Vatsastaan ja alaperästään laji on vaalean keltainen. Idänruskobulbulin silmät ovat väriltään punaiset ja niitä ympäröi osittain valkoinen rengas
Elinympäristö, elintavat ja ravinto

Idänruskobulbulit elävät metsäisillä seuduilla ja myös ruohomailla usein veden läheisyydessä. Linnut elävät yleensä pareittain tai yksin. Pesänsä idänruskobulbuli rakentaa pensaaseen tai puuhun. Naaras munii yleensä kahdesta kolmeen munaa.
Lajin ravinto koostuu suurelta osin siemenistä ja hedelmistä, mutta lintu syö myös hyönteisiä, joita se saalistaa lennossa.
Aiheesta muualla

Ääntä[vanhentunut linkki], Äänen metadata Macaulay Library
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1064000  Wikispecies: Chlorocichla flaviventris  ADW: Chlorocichla_flaviventris  Avibase: D083BB3F92A1CBC0  BirdLife: 22712865  BOW: yebgre1  CoL: 5XVWM  eBird: yebgre1  GBIF: 2486173  iNaturalist: 14688  IRMNG: 11328418  ITIS: 559207  IUCN: 22712865  NCBI: 181092  Observation.org: 76815  Open Tree of Life: 597029  WoRMS: 212756  Xeno-canto: Chlorocichla-flaviventris
Aleksanteri VIII

| Aleksanteri VIII |
| --- | --- |
 Aleksanteri VIII
Henkilötiedot
Koko nimi:  Pietro Vito Ottoboni
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1610 Venetsia, Venetsian tasavalta (nykyään Italia)
Kuollut: 1. helmikuuta 1691 (80 vuotta) Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  6. lokakuuta 1689
Paavius päättyi:  1. helmikuuta 1691
Edeltäjä:  Autuas Innocentius XI
Seuraaja:  Innocentius XII
Aleksanteri VIII:n hauta.
Aleksanteri VIII, syntymänimeltään Pietro Vito Ottoboni, (22. huhtikuuta 1610 – 1. helmikuuta 1691) oli paavina 6. lokakuuta 1689 – 1. helmikuuta 1691. Korkea-arvoisesta venetsialaisesta perheestä lähtöisin ollut Ottoboni opiskeli Padovan yliopistossa maallista ja kirkkolakia. Hän toimi vuosia piispana Bresciassa, joka silloin kuului Venetsiaan. Paaviksi tullessaan hän oli melkein 80-vuotias, ja eli enää puolitoista vuotta. Siinäkin ajassa hän sai kirkon talouden huonoon kuntoon jaellessaan rahaa avokätisesti sekä hyväntekeväisyyteen että sukulaisilleen ja laskiessaan veroäyriä helpottaakseen köyhien kurjaa tilaa.
Aleksanteri VII

| Aleksanteri VII |
| --- | --- |
 Aleksanteri VII
Henkilötiedot
Koko nimi:  Fabio Chigi
Syntynyt: 13. helmikuuta 1599 siena, Toscanan suurherttuakunta (nykyään Italia)
Kuollut: 22. toukokuuta 1667 (68 vuotta) Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  7. huhtikuuta 1655
Paavius päättyi:  22. toukokuuta 1667
Edeltäjä:  Innocentius X
Seuraaja:  Klemens IX
 Nimikirjoitus
Aleksanteri VII:n hauta.
Aleksanteri VII, alkuperäiseltä nimeltään Fabio Chigi, (13. helmikuuta 1599 Siena, Italia – 22. toukokuuta 1667 Rooma, Italia) oli paavina 7. huhtikuuta 1655 – 22. toukokuuta 1667. Hänet valittiin 237:nneksi paaviksi yksimielisesti.
Aleksanteri VII laillisti lopullisesti jansenismin kieltämisen. Tämän prosessin oli laittanut alulle paavi Innocentius X. Aleksanteri myös lisäsi Pascalin teoksen Provinciales kiellettyjen kirjojen luetteloon eli Indexiin. Hän myös yritti hillitä protestantismin leviämistä sekä Italiassa että Englannissa.
Hän oli paavinvallan edustajana Euroopassa käydyissä Westfalenin rauhan esineuvotteluissa, jotka päättyivät vuonna 1648 tehtyyn rauhansopimukseen ja näin päättivät kolmekymmenvuotisen sodan.
Hänen aikanaan päättyivät myös Pietarinaukion rakennustyöt Berninin pylväikköjen valmistumiseen. Hänellä oli myös voimaa sietää ja kestää Ranskan kuninkaan Ludvig XIV:n aiheuttamat nöyryytykset.
Eion (Strymon)

| Eion> Ἠιών |
| --- | --- |
 Eionin paikalla olevien bysanttilaisaikaisten muurien jäänteitä.
Sijainti
 Eion
Koordinaatit:  40°46′53″N, 23°52′37″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ofrýnio, Pangaío, Kavála, Itä-Makedonia ja Traakia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakia
Aiheesta muualla
  Eion Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eion (m.kreik. Ἠιών, Ēiōn) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa nykyisen Kreikan alueella. Se sijaitsi lähellä nykyisiä Amfípolin kunnan Limáni Amfípolisin kylää ja Pangaíon kunnan Ofrýnion kylää.
Eion perustettiin siirtokuntana 600-luvulla eaa. Klassisella kaudella se oli ateenalaisten tukikohta alueella, ja se säilyi heidän hallussaan läheisen Amfipoliin menettämisen jälkeenkin.
Maantiede

Eion sijaitsi Traakian rannikolla Strymon-joen suussa sen itäpuolella 25 stadioninmittaa eli 4,5 kilometriä kaakkoon eli alajuoksulle päin Amfipoliista. Se toimi Amfipoliin satamana ja esiintyy historiassa yleensä sen yhteydessä. Eionin akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi nykyinen Profítis Ilíaksen kukkula (40°46′40″N, 23°53′50″E) noin 2,3 kilometriä etelälounaaseen nykyisestä Ofrýniosta. Eionin kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 100–200 neliökilometriä.
Eionin kaupunkikeskus sijoitettiin aiemmin virheellisesti samalle paikalle, jossa myöhemmin sijaitsi bysanttilaisaikainen Khrysopolis. Strymonin suun Eionia ei tule sekoittaa Traakian toiseen Eioniin, jonka tarkkaa sijaintia ei tunneta.
Historia

Kreikkalaisessa mytologiassa Eionin nimi yhdistettiin homeeriseen heerokseen nimeltä Eioneus, joka oli traakialaisten kuninkaan Rhesoksen isä. Arkeologisten löytöjen perusteella Eionin paikka on ollut asuttu viimeistään myöhäisellä pronssikaudella eli mykeneläisellä kaudella. Eionin siirtokunnan perustivat alun perin Parokselta tulleet uudisasukkaat, joiden mukana oli todennäköisesti myös Thasoksen asukkaita, sillä myös se oli perustettu Parokselta käsin. Perustaminen ajoitetaan arkaaiselle kaudelle 600–500-luvuille eaa. Eion löi omaa hopearahaa 500-luvulta eaa. lähtien.
Eion mainitaan ensimmäisen kerran historiassa persialaissotien aikaan, kun Kserkses purjehti sen kautta Aasiaan kärsittyään tappion vuoden 480 eaa. Salamiin meritaistelussa. Hän jätti kaupungin komentajaksi Bogeen. Kimonin johtamat ateenalaiset liittolaisineen valtasivat Eionin ankaran taistelun jälkeen vuonna 476/475 eaa. Tämän jälkeen Eion oli Ateenan linnoitettu emporion eli kauppa-asema. Se luetaan kuitenkin myös polisten eli itsenäisten kaupunkivaltioiden joukkoon ainakin siihen saakka kunnes Amfipolis perustettiin vuonna 437/436 eaa.
Ennen peloponnesolaissotaa Eion kehittyi Ateenan merkittäväksi linnoitetuksi sotasatamaksi. Viimeistään sodan aikana kaupunki tuli Amfipoliin alaisuuteen. Vallattuaan Amfipoliin 424/423 eaa. spartalaiset hyökkäsivät Eioniin Brasidaan johdolla sekä maalta että joelta veneiden avulla. Myöhemmin historioitsijana tunnetun Thukydideen johtamat joukot, jotka olivat tulleet pelastamaan kaupunkia Thasokselta, kuitenkin onnistuivat torjumaan hyökkäyksen. Tämän jälkeen Eionia piti hallussaan Kleon. Hänen joukkonsa kokoontuivat sinne jälleen kärsittyään tappion vuoden 422 eaa. Amfipoliin taistelussa.
Ateenalaiset joutuivat jättämään Eionin vuoden 405 eaa. Aigospotamoin taistelun jälkeen. He tuhosivat Eionin jossakin vaiheessa, mahdollisesti vuonna 357 eaa. Makedonian Filippos II:n vastaisen sotaretken yhteydessä. Tämän jälkeen kaupungista ei kuulla historiassa. Bysanttilaisella kaudella kaupungin paikalla sijaitsi kuitenkin asutus nimeltä Komitisse (Κομιτίσση), italialaisissa lähteissä Contessa.
Rakennukset ja löydökset

Eionin akropoliilta eli nykyiseltä Profítis Ilíaksen kukkulalta on tehty löytöjä mykeneläiseltä kaudelta ja varhaiselta rautakaudelta lähtien. Kreikkalaissiirtokuntaan liittyen on tehty löytöjä pääosin 600–400-luvuilta eaa. Läheltä on tehty hautalöytöjä 500-luvulta eaa. Kaupungissa arvellaan olleen Artemiille omistettu pyhäkkö. Joen suun itärannalta on löydetty paksujen muurien jäänteitä, jotka ovat peräisin bysanttilaisen kauden Khrysopoliista.
Eionista tehtyjä löytöjä on esillä Amfípolin arkeologisessa museossa. Esinelöytöihin lukeutuu muun muassa kaupungin lyömiä rahoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eion Wikimedia Commonsissa
Eionin paikka Amfipoliista nähtynä.
Eionin lyömä raha. Amfípolin arkeologinen museo.
Eionista löydetty mustakuviotekniikalla koristeltu pylväskrateeri, 500-luvun eaa. loppu. Amfípolin arkeologinen museo.
Alexandersaaristo

| Alexandersaaristo |
| --- | --- |
 Satelliittikuva saaristosta
  
Merialue:  Tyynimeri
Saaria yht.:  11 000
Suurin saari:  Baranofinsaari
Pinta-ala:  35 000 km²
Valtio
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Alaska
Väestö
Väkiluku:  37 159
Alexandersaaristo (engl. Alexander Archipelago) on saaristo Alaskan kaakkoisrannikolla. Saaristossa on noin 11 000 saarta.tarvitaan parempi lähde Syvät ja kapeat salmet erottavat saaret mantereesta. Suurimmat saaret ovat Chichagof Island, Admiralty Island, Baranof Island, Wrangell Island, Revillagigedo Island, Kupreanof Island ja Prince of Wales Island. Alueen alkuperäisasukkaita ovat tlingitit ja haidat.
Kaikki saaret ovat metsäisiä, louhikkoisia ja niillä elää runsaasti riistaeläimiä. Niinpä sahateollisuus, metsästys ja kalastus ovat tärkeitä elinkeinoja, minkä lisäksi nykyisin työllistää myös turismi.
Saariston suurimmat kaupungit ovat Revillagigedo Islandin Ketchikan ja Baranofinsaaren Sitka. Koko alueen suurin kaupunki Juneau ei kuulu saaristoon, vaan sijaitsee mantereella.
Saariston nimesi Yhdysvaltain rannikkokartoituksen ja geodesian laitos (engl. United States Coast and Geodetic Survey) Venäjän keisarin Aleksanteri II:n mukaan vuonna 1867. Venäläiset kartoittivat saaria vuodesta 1741 alkaen. Saaristo siirtyi Yhdysvaltojen hallintaan 1867 Alaskan kaupan yhteydessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alexandersaaristo Wikimedia Commonsissa
Karl-Gustav von Alfthan

| Karl-Gustav von Alfthan> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 18. helmikuuta 1945 Helsinki
Uran tiedot
Laji:  melonta, käsipallo
Seura:  Drumsö Paddlarklubb Helsingfors Kanotklubb
Saavutukset
Voitot:  5 SM, 13 muuta mitalia
Palkintokorokkeella:  yhteensä 18 kertaa
Karl-Gustav von Alfthan (s. 18. helmikuuta 1945 Helsinki) on entinen suomalainen meloja ja käsipalloilija.
Von Alfthan sijoittui Méxicon 1968 olympialaisissa kajakkinelosten 1 000 metrillä viidenneksi. Muut miehistön jäsenet olivat Heikki Mäkelä, Jorma Lehtosalo ja Ilkka Nummisto. EM-kilpailuissa von Alfthan sijoittui seitsemänneksi vuonna 1969. Pohjoismaiden mestaruuskilpailuissa hän saavutti kolme pronssia.
Seuratasolla 186-senttinen von Alfthan edusti Drumsö Paddlarklubbia ja Helsingfors Kanotklubbia. Hän voitti yhteensä viisi Suomen-mestaruutta ja 13 muuta mitalia vuosina 1964–1969.
Käsipalloa von Alfthan pelasi SM-sarjassa ja 1965–1968 kolmen maaottelun verran Suomen maajoukkueessa.