stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Onni Pohjanheimo

Onni Kaarlo Oskari Pohjanheimo (2. kesäkuuta 1913 Loimaa – 13. maaliskuuta 1998) oli suomalainen maataloustutkija ja kasvinjalostaja. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi 1976.
Onni Pohjanheimo valmistui ylioppilaaksi Riihimäen Yhteislyseosta 1932 sekä  maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1938, agronomiksi 1961 ja  lisensiaatiksi 1962 Helsingin yliopiston  maatalous-metsätieteellisestä tiedekunnasta.
Pohjanheimo toimi muun muassa kasvinjalostajana Maatalouskoelaitoksen (nykyinen  MTT) kasvinjalostuslaitoksella Jokioisilla 1949–1962 ja Pohjois-Savon koeaseman johtajana 1964–1975. Pohjanheimon jalostustyön tuloksena syntyneistä perunalajikkeista ovat vielä 2000-luvulla viljelyssä 1964 kauppaan laskettu Pito sekä Pohjanheimon eläkepäivillään harrastustoimintana jalostama Kulta.
Kuvataiteilija Artti Pohjanheimo on Onni Pohjanheimon poika.
Teoksia

Parempaa leipäviljaa. Helsinki : Kirjayhtymä, 1966. (Ruotsalaisesta alkuteoksesta Bättre brödsäd soveltaen suomentanut Onni Pohjanheimo.)
Pohjaslahden vaakuna

Pohjaslahden vaakuna (1961–1972)
Pohjaslahden vaakuna oli Pohjaslahden kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa Salussärkän luonnonnähtävyyteen.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä vastapalkki, jonka kummastakin sivusta kasvaa kolme havunoksaa; kaikki hopeaa.” Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja Pohjaslahden kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 3. marraskuuta 1960. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 20. huhtikuuta 1961.
Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1973, kun Pohjaslahti jaettiin Vilppulan ja Virtain kuntien kesken.
Pohjanmaan Suunta

Pohjanmaan Suunnan ensimmäinen näytenumero jatkoi Kokkola-lehden numerointia.
Pohjanmaan Suunta oli Kokkolassa vuosina 1934–1936 ilmestynyt Isänmaallisen kansanliikkeen sanomalehti.
Pohjanmaan Suunta syntyi, kun IKL:n pää-äänenkannattajan Ajan Suunnan kustannusyhtiön ostama kokoomuslainen Kokkola-lehti yhdistettiin yhtiön Seinäjoella julkaiseman Lakeuden Suunnan kanssa Etelä- ja Keski-Pohjanmaata varten tarkoitetuksi maakuntalehdeksi. Etelä-Pohjanmaan IKL:läiset kuten K. R. Kares ja Reino Ala-Kulju vetäytyivät Pohjanmaan Suunnasta jo keväällä 1935 ja perustivat Seinäjoelle uuden lehden Lakeuden. Levikkialueen supistuminen heikensi Pohjanmaan Suunnan jo ennestään huonoa taloutta, ja kesällä 1936 lehden julkaisuyhtiö teki konkurssin.
Aluksi kerran ja sittemmin kolmesti viikossa ilmestyneen lehden päätoimittajina ja vastaavina toimittajina työskentelivät Ilmari Koski (1934–1936), Reino Ala-Kulju (1935) ja Kyösti Peura (1935–1936). Sen johtokunnan puheenjohtajina toimivat Aarne Lehonkoski (1934–1935) ja Juhani Vuorinen (1935–1936). Taloudenhoitajina ja toimitusjohtajina olivat Aarne Artto (1934), Toivo Tuominen (1934), Felix Korhonen (1935) ja Kyösti Peura (1935–1936).
Aiheesta muualla

Pohjanmaan Suunta digitoituna kansalliskirjastossa
Pohjanmaan Kansa

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Pohjanmaan Kansa oli Vaasassa vuosina 1931–1991 ilmestynyt sosiaalidemokraattinen sanomalehti.
Kommunistisen Työn Äänen lakkauttamisen jälkeen sen kirjapainoyhtiö Oy Kirjapaino Ab siirtyi sosiaalidemokraattien haltuun. Jo aikaisemmin lakannutta Raivaajaa korvaamaan perustettiin uusi lehti Pohjanmaan Kansa. Toukokuussa 1931 sen kirjapaino joutui pommi-iskun kohteeksi. Vuosikymmenen loppuolella lehden toimintaedellytykset paranivat, mutta jo 1950-luvun alussa se joutui jatkuviin taloudellisiin vaikeuksiin, joista selvittiin vasta 1970-luvun alkuun mennessä. Valtion lehdistötuki ja ammattiliittojen lehtisetelit paransivat tilannetta 1970-luvun puolivälissä, ja vuonna 1980 lehtiyhtiölle valmistui uusi toimitalo. 1980-luvun puolivälissä yhtiö lähti mukaan paikallisradiotoimintaan ja alkoi julkaista Uusi Vaasalainen -kaupunkilehteä.
1980-luvun lopulla lehden levikki alkoi laskea ja sen toiminta muuttui tappiolliseksi. Kesäkuussa 1990 sovittiin fuusiosta Demari-lehteä julkaisseen Kustannus Oy Kansanvallan kanssa. Pohjanmaan Kansan muuttui Demarin osana julkaistuksi Pohjanmaan Demariksi, jota painettiin aluksi Vaasassa. Pohjanmaan alueelliset vaihtosivut poistuivat Demarista vuonna 2001, jolloin lehti muuttui Uutispäivä Demariksi.
Pohjanmaan Kansa ilmestyi aluksi kolmesti, vuosina 1945–1945 kuudesti, vuosina 1950–1967 jälleen kolmesti ja vuodesta 1968 lähtien neljästi viikossa. Sen levikki oli 1940-luvulla 3 000–5 000 kappaletta ja kohosi 1970-luvun lopussa yli kymmeneen tuhanteen. Päätoimittajina työskentelivät Isak Penttala (1931), Olavi Eronen (1931–1934), Frans Färm (Värtelä, 1935–1937), Eikka Mäkinen (1937–1939), Akseli Rodén (1939, 1941 ja 1947), Viljo Kosonen (1939–1940), Paavo A. Vuori (1941–1946), Viljo Hyvönen (1946–1947), Eero Oksanen (1947–1950), Viljo Kallio (1951–1952), Iivari Lumikero (1952–1954), Pentti Ketola (1954–1966), Arvo Pohjanhovi (1966–1975), Alpo Tiitinen (1975–1979), Vesa Karvinen (1979–1984) ja Iisakki Manninen (1984–).
Aiheesta muualla

Pohjanmaan Kansa digitoituna kansalliskirjastossa
Pohjois-Anatolian siirros

Pohjois-Anatolian siirros (North Anatolian Fault)
Pohjois-Anatolian siirros on Anatolian pohjoisosassa sijaitseva 1 500 kilometrin mittainen siirrosvyöhyke. Sen reitti kulkee itä-länsisuunnassa Erzincanin, Suşehrin, Ilgazin ja Gereden kaupunkien kautta. Lännessä se esiintyy İzmitinlahtena, kulkee siitä avautuvan Marmaranmeren alitse ja ulottuu aina Egeanmeren pohjoisosiin saakka.
Pohjois-Anatolian siirrosvyöhykkeessä Anatolian laatta liukuu jatkuvasti länteen Euraasian laattaa vasten Afrikan ja Arabian laattojen työntöpaineessa, mistä aiheutuu maanjäristyksiä. Vuonna 1939 Erzincanissa tapahtunutta maanjäristystä on seurannut idästä länteen siirrosvyöhykettä pitkin edenneiden maanjäristysten sarja (vuosina 1942, 1943, 1944, 1951, 1967 ja 1999). Seuraavan järistyksen ennustetaan tapahtuvan 2000-luvun aikana pääkaupunki Istanbulissa tai sen lähellä.
Pohjois-Atlantin virta

Golfvirta jatkuu Pohjois-Atlantin virtana Barentsinmerelle saakka.
Pohjois-Atlantin virta on lämmin merivirta, joka on osa Pohjois-Atlantin kiertoliikettä. Se on keskimmäinen kolmesta haarasta, joiksi Golfvirta jakaantuu Newfoundlandin matalikon ja Atlantin keskiselänteen välissä – muut haarat ovat kohti pohjoista jatkava Irmingerinvirta ja kohti kaakkoa ja Azoreita jatkava Kanarianvirta. Ilman Pohjois-Atlantin virran lämmittävää vaikutusta Länsi-Euroopan talvet olisivat huomattavasti nykyistä kylmemmät.
Podofyllotoksiini

| --- | --- |

Podofyllotoksiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
(5R,5aR,8aR,9R)-5-hydroksi-9-(3,4,5-trimetoksifenyyli)-5a,6,8a,9-tetrahydro-5H-[2]bentsofuro[5,6-f][1,3]bentsodioksol-8-oni
Tunnisteet
CAS-numero: 518-28-5
ATC-koodi: D06BB04
PubChem CID: 10607
DrugBank: DB01179
Kemialliset tiedot
Kaava: C22H22O8 
Moolimassa: 414,396
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 183,3–184 °C 
Liukoisuus veteen: 0,12 g/l (23 °C)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Topikaalinen
Podofyllotoksiini (C22H22O8) on lignaaneihin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään lääketieteessä eräiden virusinfektioiden kuten kondylooman hoidossa.
Ominaisuudet ja käyttö

Podofyllotoksiini on väritön kiteinen aine. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen. Podofyllotoksiini on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen kiertokyky kloroformiliuoksessa on -132,7. Luonnossa podofyllotoksiinia esiintyy useissa jalkalehtien (Podophyllum) sukuun kuuluvissa kasvilajeissa kuten amerikanjalkalehdessä (Podophyllum peltatum) ja himalajanjalkalehdessä (Podophyllum hexandrum). Tämän lisäksi yhdistettä on eristetty muun muassa eräistä verbena-, huulikukkais- ja sypressikasvilajeista. Podofyllotoksiini estää tubuliinin järjestäytymisen mikrotubuluksiksi ja lisäksi se  estää topoisomeraasi II:n toimintaa. Näin solujen jakaantuminen estyy. Podofyllotoksiinia käytetään kondylooman hoitoon voiteena tai liuoksena. Podofyllotoksiinia käytetään syöpälääkkeinä käytettävien etoposidin ja teniposidin valmistukseen.
Biosynteesi

Kasvit muodostavat podofyllotoksiinia lähtien koniferyylialkoholista. Ensimmäisessä vaiheessa se hapetetaan radikaaliksi, joka dimerisoituu pinoresinoliksi. Pinoresinoli pelkistetään larisiresinoliksi ja sekoisolarisiresinoliksi. Sekoisolarisiresinolin dioliryhmä hapetetaan laktoniksi, jolloin muodostuu matairesinolia, josta metyloitumisien, hydroksyloitumisen ja renkaansulkeutumisen myötä muodostuu podofyllotoksiinia.
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Podophyllotoxin (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Podophyllotoxin (englanniksi)
ChemBlink: Podophyllotoxin (englanniksi)
Platina

Platina on hopeanharmaa jalometalli, joka kuuluu siirtymäalkuaineisiin. Platinan kemiallinen merkki on Pt (lat. platinum) ja sen järjestysluku on 78. Se on jalometalli ja kuuluu platinametallien ryhmään. Puhdas platina on taottavaa ja venyvää.
Historia

Ecuadorin intiaanit tekivät platina-kultaseoksista koruja jo varhain. Euroopassa platina tuli tunnetuksi vasta 1700-luvulla, joskin jo vuonna 1557 italialainen Julius Caesar Scaliger oli kirjoittanut metallista, jota ei voitu sulattaa ja joka mahdollisesti oli platinaa.  Tanskalainen kemisti Paul Bergsöe huomasi, että kun kultatomuun sekoitettuja platinajyviä asetetaan puuhiilen palalle ja sitten kuumennetaan puuhiiliä ja puhalletaan samalla putkella, voidaan kulta sulattaa 1036 celsiusasteessa.lähde? Silloin kulta päällystää platinan ja tätä sintrattua massaa voidaan muokata sulattamattakin.
Platinaa löysi Charles Wood Jamaikalta vuonna 1741 ja lähetti sen Royal Societyyn tutkittavaksi vuonna 1750. Silloin englantilaislääkärit William Watson ja William Brownrigg julkaisivat vuonna 1750 yksityiskohtaisen kuvauksen alkuaineesta platina. Jo sitä ennen, vuonna 1748, oli myös espanjalainen tiedemies ja meriupseeri Antonio de Ulloa löytänyt platinaa Panamasta ja kuvannut sen ominaisuuksia tarkasti. Koska platinalla on korkea sulamispiste, vasta amerikkalainen kemisti Robert Hare onnistui vuonna 1803 sulattamaan platinaa räjähdyskaasun liekissä. Englantilainen lääkäri Hyde Wollaston kehitti ja patentoi menetelmän platinan muokkaamiseksi kovassa paineessa.
Aikanaan Espanjan siirtomaista löydetyn metallin nimi platina tulee espanjan kielestä, jossa se on deminutiivimuoto hopeaa tarkoittavasta sanasta plata. Espanjalaiset nimittäin pitivät hopeaa muistuttavaa platinaa hopean heikompilaatuisena muotona. Alun perin Kolumbian Pintosta tuotua platinaa kutsuttiin nimellä platina del Pinto eli "Pinton pikku hopea". Suomen kirjakielessä sana platina esiintyi ensi kerran vuonna 1821.
Esiintyminen ja käyttö

Platinaa on luonnossa puhtaana sekä malmeissa että saostuneena muihin metalleihin. Platinaa käytetään kemianteollisuudessa, neste­kide­näytöissä, tietokoneiden kovalevyjen päällystämiseen, katalysaattorina, koruissa, kuitulasissa, laboratorioesineissä, lääketieteessä, standardipainoissa ja -mitoissa, termoelementti-lejeeringeissä sekä koboltin kanssa vahvojen magneettien valmistukseen. Platina kestää hyvin korroosiota ja happoja, joten elektrolyysissä käytettäviä elektrodeja tehdään platinasta. Lämpöherkkiin vastuksiin käytetään platinalankaa.
Platinaesineet leimataan samaan tapaan kuin muutkin jalometallituotteet. Suomessa sallitut leimattavat pitoisuudet ovat 850, 900, 950 ja 999 promillea, ja leimattavan esineen platina­pitoisuuden on oltava vähintään leimatun mukainen. Platinan pitoisuusleima on pohja­muodoltaan kärjellään seisova vinoneliö.
Louhittua raakaplatinaa
Platinapaloja
Platinahippu
Kemialliset ominaisuudet

Platina esiintyy yhdisteissään hapetusluvuilla +II, +IV tai +VI. Platina muodostaa hapen kanssa platinadioksidia. Sen halideja  ovat muun muassa platina(II)kloridi, platina(IV)kloridi ja platina(IV)fluoridi. Platina muodostaa myös kompleksiyhdisteitä kuten ammoniumheksakloroplatinaattia (NH4)2PtCl6.
Isotoopit

Luonnon platina on seos kuudesta isotoopista: 190Pt, 192Pt, 194Pt, 195Pt, 196Pt ja 198Pt. Näistä yleisin on 195Pt (33,8 %) ja sitä seuraavat 194Pt (32,9 %), 196Pt (25,3 %), 198Pt (7,21 %), 192Pt (0,78 %) ja 190Pt (0,0127 %). Näistä viisi on pysyviä isotooppeja, mutta harvinainen 190Pt on heikosti radioaktiivinen alfasäteilijä. Sen puoliintumisaika on 650 ± 30 miljardia vuotta. Myös isotoopin 198Pt on teoreettisesti ennustettu hajoavan (puoliintumisaika vähintään 3,20·1014 vuotta), mutta sellaista ei ole havaittu kokeellisesti, joten isotooppia pidetään stabiilina. Nämä puoliintumisajat ovat niin pitkiä, ettei luonnon platinan hyvin vähäisellä radioaktiivisuudella ole käytännön merkitystä.
Platinalle tunnetaan yli 30 keinotekoista radioisotooppia, joiden massaluvut ovat välillä 166–202. Niistä pitkäikäisin on vuonna 1948 löydetty 193Pt, jonka puoliintumisaika on noin 50 vuotta. Useimmat platinan isotoopit hajoavat β--hajoamisella tai α-hajoamisella. 188Pt, 191Pt ja 193 hajoavat kuitenkin elektronisieppauksella.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Periodictable: Technical data for Platinum (englanniksi)
Luettelo platinan isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Platinum (englanniksi)
Mindat: Platinum (englanniksi)
Webmineral: Platinum Mineral Data (englanniksi)
Webmineral: Mineral Species containing Platinum (Pt) (englanniksi)
Americanelements: Platinum Technical and Safety Data (englanniksi)
London Metal Exchange: Platinum price (englanniksi)
InfoMine: Platinum Prices and Platinum Price Charts (englanniksi)
The Royal Society of Chemistry (RSC): Platinum (englanniksi)
PeriodicTable: Platinum (Pt) (englanniksi)
PubChem: Platinum (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Platinum (englanniksi)
DrugBank: Platinum (englanniksi)
Pohjasukeltajat

| Pohjasukeltajat |
| --- | --- |
 Pohjasukeltaja (Noterus clavicornis)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Petokuoriaiset Adephaga
Heimo::  Pohjasukeltajat Noteridae  C. G. Thomson. 1859
Alaheimot
 Noterinae  Notomicrinae  Phreatodytinae 
Katso myös
   Pohjasukeltajat Wikispeciesissä   Pohjasukeltajat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pohjasukeltajat (Noteridae) on kovakuoriaisiin (Coleoptera), petokuoriaisten (Adephaga) alalahkoon kuuluva heimo tai mahdollisesti sukeltajien heimoon kuuluva suku (Noterus).
Aikuiset ovat vatsapuoleltaan litteitä, selkäpuoleltaan vahvasti kuperia ja niiden takajalat ovat vain heikosti litteät. Lisäksi niiden tuntosarvet ovat verrattain leveämmät kuin muilla sukeltajilla. Niiden lieriömäiset toukat elävät pohjamutiin kaivautuneina. Monet tutkijat pitävät pohjasukeltajia omana erillisenä heimonaan (Noteridae), mutta toisinaan ryhmää pidetään sukeltajiin (Dytiscidae) kuuluvana sukuna (Noterus). Suomesta tunnetaan kaksi pohjasukeltajien ryhmään kuuluvaa lajia.
Alaheimot

Noterinae
Notomicrinae
Phreatodytinae
Plotina

| Plotina Плотина |
| --- | --- |
 Plotinan kunta Louhen piirin kartalla.
 vaakuna
 Plotina
 Koordinaatit: 66°11′57″N, 33°21′33″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Louhen piiri
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  taajama
 – Hallinnon tyyppi:  maalaiskunta
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  1 607 km²
Väkiluku (2012):  483
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Plotina (ven. Плоти́на) on maalaiskunta ja sen keskustaajama Karjalan tasavallan Louhen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Louhijärven pohjoisrannalla 78 kilometriä Louhesta maanteitse koilliseen. Taajamassa on 388 ja kunnassa 483 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Plotinan kunnan pinta-ala on 1 607 neliökilometriä tai ilman Vienanmeren vesialuetta 855,5 neliökilometriä. Se rajoittuu kaakossa ja etelässä Louhen piirin Ambarnyin sekä lännessä ja luoteessa Malinavaaran kuntiin ja koillisessa Vienanmeren kautta Murmanskin alueeseen. Maapinta-alasta valtaosa on metsää.
Kunnan alueella virtaavia jokia ovat Kivijoki (ven. Kamennaja), Kierettijoki, Suonjoki (Sonreka), Kotijoki (Domašnjaja) ja Louhijoki (Louksa). Suurimmat järvet ovat Louhijärvi eli Luovuskanjärvi, Ala-Vehkajärvi (Nižneje Vehkozero), Suonajärvi (Sonozero), Alajärvi (Alozero), Kenjärvi (Kenozero), Suuri Kivijärvi (Bolšoje Kamennoje), Ala-Papinjärvi (Nižneje Popovo), Postelinjärvi (Postelnoje), Ylä-Kesäjärvi (Verhneje Letneje), Kaltiojärvi (Kaldozero), Ala-Kesäjärvi (Nižneje Letneje), Pohjoinen Kivijärvi (Severnoje Kamennoje), Suuri Pakkasjärvi (Bolšoje Morozovo), Keski-Papinjärvi (Sredneje Popovo), Ylä-Papinjärvi (Verhneje Popovo) ja Pitkäjärvi (Dolgoje). Hyötykaivannaisiin kuuluvat nikkeli, kupari, koboltti, kulta, hopea, sinkki, kvartsi, granaatti, muskoviitti, pegmatiitti, gabronoriitti ja amfiboliitti.
Plotinan lisäksi kuntaan kuuluu Vienanmeren Tšuupanlahden etelärannalla sijaitseva Tškalovskin taajama. Kierettijoen suulla sijaitsee autioitunut Kieretin kylä. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan kunnan asukkaista 79 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 10 % karjalaisia, 5 % valkovenäläisiä ja 4 % ukrainalaisia.
Historia

Seudun historiallinen keskus oli karjalais-venäläinen Kieretin kylä. Etelämpänä Vienanmeren rannalla sijaitsi karjalaisten asuttama Suonsaari (ven. Sonostrov). Plotina on perustettu kiille-esiintymien kaivostaajamaksi vuonna 1936. Se on saanut nimensä Louksajokeen rakennetusta padosta.
Liikenne, talous ja palvelut

Plotinasta johtaa päällystetty maantie Tškalovskin kautta Tšuuppaan. Taajamasta on linja-autoyhteydet molemmille paikkakunnille. Tškalovskissa, Kieretin Sredni-saarella ja Suonsaaren lähellä Tonisaarella on laivalaiturit.
Kunnassa toimii kaivosteollisuutta ja kolme kalanviljelylaitosta. Sredni-saarella on Pietarin yliopiston merentutkimusasema.
Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, koulu, lääkintäasema, kulttuuritalo, posti ja muutama kauppa. Kieretissä on tsasouna.
Matkailu ja nähtävyydet

Kieretinjoen koskien luona sijaitsee kivikautinen asuinpaikka. Tškalovskissa on hotelli, Plotinassa vierasmaja ja Šarapiha-lahden rannalla lomakylä.
Aiheesta muualla

Plotinan kunta Louhen piirin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
| n k Louhen piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Ambarnyi  Kiestinki  Malinavaara  Plotina  Pääjärvi  Tšuuppa
Pohjois-Karjala (1899–1906)

Lehden ensimmäisen varsinaisen numeron etusivu.
Pohjois-Karjala oli Joensuussa vuosina 1899–1906 ilmestynyt sanomalehti.
Paikalliset liikemiehet perustivat Pohjois-Karjalan vanhasuomalaiseksi muuttuneen Karjalattaren kilpailijaksi. Sortovuosina se oli avoimesti perustuslaillinen joutuen kahdesti lakkautetuksi. Vuoden 1905 suurlakon jälkeen lehti kääntyi kuitenkin vanhasuomalaisten linjalle. Seuraavana vuonna nuorsuomalaiset hankkivat itselleen Pohjois-Karjalaa julkaisseen kirjapainon osake-enemmistön ja perustivat sen tilalle Karjalan Sanomat.
Kolmesti viikossa ilmestyneen lehden levikki oli enimmillään yli 2000 kappaletta. Sen päätoimittajina työskentelivät Akseli Järnefelt (näytenumerot), Erik Enberg (Katajavaara, 1900), Esa Eetu Takala (1901), August (Aku) Andberg (Airanne, 1901–1904), Pekka Puhakka (1904–1905) ja Tahvo Könönen (1905–1906).
Aiheesta muualla

Pohjois-Karjala digitoituna kansalliskirjastossa
Platonin kirjeet

Platonin kirjeisiin (m.kreik. Ἐπιστολαὶ, Epistolai), jotka ovat osa Platonilta säilyneiden teosten kaanonia, kuuluu kolmetoista hänen nimiinsä laitettua kirjettä. Näiden lisäksi tunnetaan muutamia muita hänen nimiinsä laitettuja kirjeitä muuta kautta. Näistä kaikista todennäköisesti ainoastaan Kirje VII on aito ja muut on kirjoitettu Platonin kuoleman jälkeen.
Historia

Kirje VII on kokoelman varhaisin ja ainoa, jota pidetään Platonin aitoperäisenä kirjeenä. Holger Thesleffin mukaan muut kirjeet voidaan nähdä "väärennöksinä", koska ne pyrkivät esiintymään Platonin aitoina kirjeinä, vaikka eivät ole sellaisia. Epäperäiset kirjeet voidaan jakaa kahteen ryhmään: kirjeet II-VI, VIIII ja XIII ovat syntyneet pian kirjeen VII jälkeen ja liittyvät siihen myös sisällöllisesti. Kirjeet I ja IX-XII sen sijaan ovat selvästi myöhäisempia ja mielikuvituksellisempia; ne ovat syntyneet vasta hellenistisenä aikana osana ajalle tyypillisiä kirjeromaaneja.
Diogenes Laertioksen esittämässä, Thrasylloksen tekemässä Platonin teosten jaottelussa kirjeet kuuluvat IX tetralogiaan yhdessä dialogien Minos, Lait ja Epinomis kanssa. Aiheensa puolesta Thrasyllos luki kirjeet Platonin eettisten teosten joukkoon. Aristofanes Byzantionlaisen jaottelussa dialogi kuuluu puolestaan V trilogiaan yhdessä dialogien Kriton ja Faidon kanssa.
Kirjeet > Kirje VII

Platonin Kirje VII on todennäköisesti aito. Sen alkuosa käsittelee Platonin epäonnistunutta käyntiä Sisilian Syrakusassa. Hän epäonnistui Dionysios II:n opastuksessa, ja tästä tuli yrityksistä huolimatta tyranni. Platon alkaa käsitellä ideaoppiaan vastustaakseen väitettä, jonka mukaan Dionysios olisi saanut täyden filosofisen hengen ja ymmärryksen Platonin filosofisista löydöistä. Kirjeen loppuosa antaa tämän vuoksi yksityiskohtaisen selityksen ideaopista ja käsittelee erityisesti täydellistä ympyrää ja sitä, kuinka mikään ympyrän kopio ei ole täydellinen ympyrä. Täydellisen ympyrän ideasta ei voida edes puhua, koska kieli ja sen määritelmät eivät nekään ole täydellisiä ympyröitä.
Platon osoittaa näin Dionysioksen väitteet vääriksi antamalla parhaan mahdollisen selonteon todellisesta ympyrästä, joka on erilainen kuin sanat, piirrokset, määritelmät tai tieto siitä mitä on todella olemassa. Todellista, käsittämättömissä olevaa ympyrää ei voida ilmaista muuttuvalla kielellä. Platon yrittää kuvata, mikä on ikuista ja muuttumatonta. Tässä hän asettaa olemisen ja tulemisen vastakkain.
Kirjeet > Muut kirjeet

Kirje I on osoitettu Dionysiokselle. Se on sepitetty todennäköisesti vasta hellenistisenä aikana.
Kirje II on laadittu Akatemiassa Kirjeen VII esikuvan mukaan. Kirjeen tarkoituksena on ollut kuvata Platonin ja Dionysioksen suhde paremmaksi kuin mitä yleensä on ajateltu.
Kirje III on osoitettu Dionysiokselle ja se on osa hänen ja Platonin kuviteltua kirjeenvaihtoa.
Kirje IV on osoitettu Dionille ja se on osa hänen ja Platonin kuviteltua kirjeenvaihtoa.
Kirje V on osoitettu Makedonian kuninkaalle Perdikkas III:lle ja on osa hänen ja Platonin kuviteltua kirjeenvaihtoa.
Kirje VI on osoitettu Atarneuksen tyrannille Hermiaalle. Se pyrkii suosittelemaan tyrannille yhteistyötä filosofien kanssa.
Kirje VIII on osoitettu Dionin syrakusalaisille kannattajille, ja se liittyy sisältönsä puolesta läheisesti Kirjeeseen VII. Kirjettä on usein pidetty aitona, mutta nykyään tutkijat ovat asiasta eri mieltä.
Kirje IX on osoitettu Arkhytaalle. Se on kirjoitettu mahdollisesti 200-luvulla tai 100-luvun alussa eaa.
Kirje X on osoitettu muuten tuntemattomalle Aristodorokselle, Dionin ystävälle. Se on kirjoitettu vasta hellenistisenä aikana.
Kirje XI on osoitettu muuten tuntemattomalle Laodamaalle. Se on kirjoitettu vasta hellenistisenä aikana.
Kirje XII on Arkhytaalle osoitettu lyhyt kirje. Sen aitous on ollut epäilyksenalaisena jo antiikin aikana.
Kirje XIII on osoitettu Dionysiokselle.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Platon: Kirjeet VI-VIII; Kirjeet I-V, IX-XIII. Teoksessa Teokset VII.  (Toinen painos)  Suomentanut Suomennos A. M. Anttila ja Marja Itkonen-Kaila. Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-15898-8
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Plato: Epistulae. Teoksessa Burnet, J. (toim.): Opera.  (Volume V: Minos, Leges, Epinomis, Epistulae, Definitiones. Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press.  ISBN 9780198145462  Teoksen verkkoversio. Kreikankielinen alkuteksti.
Plato: Epistles. Teoksessa Plato's Works.  (Volume IX: Timaeus. Critias. Cleitophon. Menexenus. Epistles. Loeb Classical Library)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99257-1  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.