Japanin taide
Historia

Japanin taiteen varsinaisena alkuna voidaan pitää Nara-kautta vuosina 710–794. Alkuun Japanissa jäljiteltiin Kiinan Tang-dynastian taidetta, mutta vähitellen mannermaan veistotaiteen abstrahoiva tyyli vaihtui realistisemmaksi. Savesta tuli kulttiveistosten yleisin materiaali, mutta myös puuta käytettiin. Veistoksissa kuvattiin Buddhaa sekä tuimailmeisiä ”maailmanvartijoita”. Tang-taiteeseen perustuivat suoraan Hōryū-jin temppelihallin eli kondon buddhalaiset seinämaalaukset 700-luvun jälkipuoliskolta.
Heian-kaudella (794 – noin 1190) Japanissa voimistui kotimainen tyyli, yhteydet Kiinaan katkesivat, ja taiteen mesenaateiksi kohosivat hallitsijan ohella ylimykset. Taide oli hienostunutta ja koristeellista: esimerkiksi puuveistoksissa alettiin käyttää värejä ja lehtikultaupotuksia. Palatsien paperisten irtoväliseinien maalauskoristelussa oli aiheiltaan maallista maisemataidetta. Myös kirjojen tapahtumia ja muita kertomuksia kuvitettiin hyvin yleisesti. Kuvat olivat väritettyjä tussipiirroksia tai -maalauksia, ja ne edustivat niin sanottua yamato-e-maalausta. Ne olivat yleensä vaakatasoisia kuvakääröjä eli makemonoja, joissa näkökulma on viistosti ylhäältä. Kuvitukset olivat selkeän kertovia ja pelkistetyn koristeellisia. Myös muotokuvat ja eläinkuvat olivat yleisiä, ja niissä viljeltiin Japanin taiteelle tyypillistä satiirista huumoria. Parhaat yamato-e-maalarit kuuluivat Tosan koulukuntaan.
Kamakura-kaudella (noin 1190–1333) Japanin taide muuttui kansanomaisemmaksi. Kiinan-suhteiden elpymisestä huolimatta Japanin taide jatkoi kehittymistä omaan suuntaansa. Veistokset tehtiin yleisimmin puusta, ja ne olivat usein pappien ja munkkien realistisia muotokuvia. Yamato-e-maalauksen suosio säilyi.
Muromachi-kaudella (noin 1333–1573) teeseremonioissa käytetyt astiastot ja kukka-asetelmat kehittyivät taiteellisesti korkeatasoisiksi. Kiinalainen vaikutus lisääntyi jälleen, mutta tyyli suodattui aitojapanilaiseksi. Posliinin valmistus opittiin. Maalaustaiteessa vetäydyttiin etsimään romanttissävyistä ihannemaisemaa ja luonnonkokemusta, käyttäen Kiinasta omaksuttua yksiväristä tussimaalaustekniikkaa. Esityksissä oli tavoitteena koruttomuus. Kauden lopulla Kano-koulukunnan piirissä syntyi yamato-e-perinteen pohjalta vastakkainen tyyli, johon yhdistettiin myös zen-maalauksen sävykäs tussitekniikka. Näin saatiin koristeellinen tyyli, jossa käytettiin myös runsaasti kulta- ja hopeaväriä. Tavallisin kuvatyyppi oli kakemono. Hovissa väliseiniä maalattiin entiseen tapaan.
Azuchi-Momoyama-kaudella (noin 1573–1614) vallassa olleet sotilaat suosivat koristeellista Kanō-tyyliä, ja kultavärin käyttö lisääntyi entisestään. Jotkut maalarit pitäytyivät kuitenkin Muromachi-kauden zeniläisessä luonnonnäkemyksessä ja tyylillisessä yksinkertaisuudessa.
Edo-kaudella (noin 1615–1866) Tosa- ja Kanō-tyyli säilyivät, ja niiden rinnalle syntyi uusia tyylejä. Näistä yksi oli ukiyo-e-maalaus, joka oli realistista ja kuvasi kansanomaisia aiheita. Tyyli oli alkuna 1800-luvun lopulla Euroopassa merkittävästi vaikuttaneen väripuupiirrostekniikan kehittymiselle. Puupiirrostekniikka oli vanha japanilainen tekniikka, joka oli ollut tyylitellyn kalligrafista. 1700-luvun puolivälissä kehitettiin kaksiväritekniikka ja vähän myöhemmin moniväripainatus, joiden avulla töistä saatiin korostetun hienostuneita. Yleinen aihe olivat pääkaupunki Edon kurtisaanit, mutta myös maisemia kuvattiin. Taidekäsityö oli entistä viimeistellympää ja käsitti edelleen lakka-, posliini- ja keramiikkatöitä.
Länsimaiset vaikutteet alkoivat muuttaa japanilaista kulttuuria vuodesta 1868 lähtien. Kansallisia perinteitä vaalittiin Tokion taideakatemiassa. Toisen maailmansodan jälkeen Japanissa on omaksuttu modernistinen ja abstrakti taidekäsitys.