stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Blackmouth cur

| Black mouth cur |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Määrä:  Suomessa kaksi kappaletta
Alkuperäinen käyttö:  paimen- ja metsästyskoira - puuhun ajava koira
Nykyinen käyttö:  paimen-, metsästys-, vahti- ja perhekoira
Elinikä:  12–16 vuotta
Muita nimityksiä:  Southern Cur, Southern Blackmouth Cur, Yellow Blackmouth Cur, American Blackmouth Cur, Red Blackmouth Cur, Ladner Blackmouth Cur, Ladner Yellow Blackmouth Cur, Southern Heritage Kennel - Registered Yellow Blackmouth Cur
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu
Ulkonäkö
Paino:  20–43 kg
Säkäkorkeus:  41–71 cm
Väritys:  yleensä punainen, keltainen, juovikas, fawn tai harmaankeltainen
Blackmouth cur on yhdysvaltalainen koirarotu. Se on monikäyttöinen koira. BMC:a käytetään pääasiassa paimenkoirana ja se kykenee metsästämään minkäkokoista riistaa tahansa. Silti se on myös perhekoira, joka haluaa suojella kotiaan. Sen alkuperä on Yhdysvaltain etelävaltioissa. Amerikan kennelliitto (AKC) ei ole toistaiseksi hyväksynyt rotua.
Ulkonäkö

Blackmouth cur on lihaksikas, karuselvennä metsästys- ja karjakoira, jonka karvapeitteen väri- ja sävyvaihtoehdot ovat lukemattomat. Yleisimmät ovat kuitenkin punainen, keltainen, juovikas, fawn ja kellanharmaa. Joskus harvoin esiintyy kokonaan mustia tai valkoisia yksilöitä. United Kennel Clubin (UKC) rotumääritelmän mukaan karvapeitteestä saa olla valkoista enintään 10 prosenttia, ja valkoisuuden tulee sijoittua varpaisiin, kuonoon tai rintakehään.
Blackmouth curin karvapeite on lyhyttä ja joko karheaa tai hienoa ja samassa, pentueessa voi esiintyä molempaa karvanlaatua.
Pää: Kuono on neliönmuotoinen ja se voi olla musta tai siinä voi olla maski. Korvat ovat keskikokoiset ja riippuvat. Poikkeuksena jotkut kasvattajat joiden koirat on jalostettu metsästyskäyttöön typistävät korvat pian syntymän jälkeen. Korvat voivat olla mustat tai muun karvapeitteen väriset. 'Blackmouth' viittaa huulia ympäröivään tummaan pigmenttiin joka ulottuu suun sisäpuolelle saakka kitalakeen, ikeniin ja poskiin asti. Kuonon toivotuin väri on tumma, mutta se ei ole välttämätön.
Häntä: Häntä on keskipitkä. Suomessa ja useimmissa EU-maissa on voimassa typistämiskielto, ja typistettyjen koirien kilpailukielto on ollut voimassa Suomessa vuoden 2001 alusta.
Käpälät: Käpälät ovat suuret ja räpylämäiset. Ne ovat samanlaiset kuin catahoulanleopardikoiralla.
Säkäkorkeus: Säkäkorkeus vaihtelee suuresti, 41–71 cm välillä.
Paino: Paino vaihtelee 20–43 kg:n välillä, ja urokset ovat narttuja suurempia.
Punainen
Brindle
Tumma hirvenpunainen ja brindle
Luonne ja käyttäytyminen

Blackmouth cur on hyvä perhekoira. Se on sosiaalinen, jos se koulutetaan oikein. Se on älykäs rotu, jonka on muodostettava side omistajaansa muutaman viikon ajan ennen kuin kouluttaminen voi alkaa. Rotu on hyvin uskollinen ja voi jopa kuolla omistajansa puolesta. Se on sopii myös lasten kanssa, jos se tutustutetaan niihin oikein. Kasvaessaan siitä tulee hyvin rento. "BMC jalostettiin maatalon koiraksi, joka suojeli perhettään ja kotiaan tunkeutujia vastaan. Siksi jalostettu BMC on reviiritietoinen. Suurin osa rodun edustajista tulee hyvin toimeen toisten koirien kanssa kotipihansa ulkopuolella, metsästäessään tai paimentaessaan karjaa, mutta perheensä omaisuuden luona se ajaa toisen koiran pois. Koiran näkökulmasta reviirin muodostaa on perheen koti, maa-alue tai joskus se mikä on läheistä sen ihmiselle.
"BMC on geneettisesti hyvin liikunnallinen ja miellyttämishaluinen. Jos sille annetaan oikeanlaista ohjastusta ja koulutusta, se voi sopeutua mihin tahansa toimintaan. Se voi paimentaa eläimiä, jäljittää riistaa, vetää painoa, juosta vinttikoiratapahtumassa, työskennellä etsintä- ja pelastuskoirana tai mitä tahansa muuta, mitä älykäs, urheilullinen ja miellyttämishaluinen koira voi tehdä."
Blackmouth curia käytetään paimentamaan karjaa, haukkumaan karjujaselvennä, metsästämään oravia, karhuja ja Amerikan mantereella pesukarhuja ja puumia. Kaikki rodun edustajat ovat erittäin hyviä haukkumisessa ja paimentamisessa. Se ajaa riistaa puuhun. Ladner-linja on jalostettu erityisesti puuhun ajamiseen. BMC on hyvin monikäyttöinen koira, ja yhtä ainoaa yksilöä voidaan kouluttajan halusta riippuen käyttää haukkumiseen, paimentamiseen ja puuhun ajamiseen.
Terveys

Vaikka terveysriskejä on kaikilla roduilla, blackmouth cur vaikuttaa sitkeältä rodulta. Keskimääräinen elinikä on 12–16 vuotta. Kuten muilla samanlaisilla roduilla, entropia (silmäluomen kääntyminen) on todellinen terveysuhka. Rodun aktiivinen luonne tekee nivelsiteiden revähtämisen ja vetäytyneet lihakset mahdollisiksi.
Punainen blackmouth cur
Punainen blackmouth curin pentu.
Floridalainen blackmouth cur
Käännös suomeksi
Pekka Manninen

Pekka Manninen (s. 1953) on suomalainen kirjailija ja toimittaja. Hän toimi pitkään Yleisradiossa, jossa hän toimitti muun muassa Yle TV2 -kanavan keskusteluohjelmaa Yhdenillan pysäkki 1990-luvun puolivälissä. Nykyisin Manninen toimii vapaana kirjailijana ja asuu Jyväskylässä. Hänen 1920-luvun Pohjanmaalle sijoittuva esikoisromaaninsa Kiimakangas oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Teoksia

Kiimakangas. WSOY, 2010. ISBN 978-951-0-35651-7.
Peili. WSOY, 2010. ISBN 978-951-0-37028-5.
Äänislinna. Helsinki-kirjat, 2011. ISBN 978-952-5874-62-4.
Aiheesta muualla

Manninen kertoo esikoisromaanistaan Ylen Aamun kirja -ohjelmassa 25.2.2010
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Suippumyrkkyseitikki

| Suippumyrkkyseitikki |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Cortinariaceae
Suku::  Seitikit Cortinarius
Laji::  rubellus
Kaksiosainen nimi
 Cortinarius rubellus  Cooke 
Katso myös
   Suippumyrkkyseitikki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suippumyrkkyseitikki (Cortinarius rubellus) on tappavan myrkyllinen seitikkilaji.
Ulkonäkö

Suippumyrkkyseitikin kuparinruskean sävyinen lakki kasvaa 3–13 cm leveäksi ja lakin keskelle muodostuu joskus kohouma, josta sieni on saanut nimensä. Suippumyrkkyseitikin jalka ja heltat ovat lakin väriset. Jalassa saattaa olla keltaisia seittivöitä, mutta siinä ei ole kuitenkaan rengasta.
Kasvuaika- ja paikka

Suippumyrkkyseitikki kasvaa syksyllä enimmäkseen kangasmetsissä Etelä-Suomessa, mutta sitä on löydetty myös Lapista.
Myrkyllisyys

Suippumyrkkyseitikki sisältää orellaniinia, joka on erityisesti munuaisia vaurioittava hengenvaarallinen solumyrkky. Sienen
orellaniinipitoisuus on itiöissä 0,09 %, lakissa 0,78 %, jalassa 0,42 % ja sienirihmastossa 0,03 %.selvennä Myrkyt eivät häviä keittämällä eivätkä millään muullakaan käsittelytavalla. Kokeellisen ja kliinisen myrkytyskuvan perusteella on päätelty, että sienessä olisi myös kortinariini A ja B -nimisiä rengasrakenteisia peptidejä, jotka myös vahingoittavat munuaisia. Kortinariineja on varmistettu esiintyvän muissa seitikkisuvun sienissä.
Suippumyrkkyseitikin maku on mieto ja sienen sisältämä myrkky vaikuttaa usein vasta vuorokausien jälkeen sienen syömisestä. Myrkky tuhoaa ihmisen munuaiskudosta ja on vaarallista pieninäkin määrinä. Suomessa tunnetaan ainakin kolme suippumyrkkyseitikin aiheuttamaa kuolemantapausta. Noin kolmasosalle myrkytyksen saaneista potilaista jää pysyvä vaikea munuaisvaurio, mutta suotuisissa tapauksissa munuaisten toiminta voi palautua kokonaan tai osittain, ja virtsaneritys alkaa uudelleen .
Samankaltaisia lajeja

Keskieurooppalainen lehtomyrkkyseitikki (Cortinarius orellanus) on suippumyrkkyseitikin tapaan tappavan myrkyllinen, mutta sitä ei ole löytynyt Suomesta. Aiemmin myös kangasmyrkkyseitikkiä, jota nykyisin nimitetään myös keltavyöseitikiksi (Cortinarius gentilis), pidettiin yhtä vaarallisena, mutta nykyisin sen myrkkyjä pidetään huomattavasti lievempinä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Suippumyrkkyseitikki (Cortinarius rubellus)
LuontoPortti: Suippumyrkkyseitikki (Cortinarius rubellus)
Ruokavirasto: Suippumyrkkyseitikki[vanhentunut linkki]
Suomen ympäristökeskuksen julkaisu 769: Pertti Salo, Tuomo Niemelä, Ulla Nummela-Salo ja Esteri Ohenoja (toim.): Suomen helttasienten ja tattien ekologia, levinneisyys ja uhanalaisuus, 2005, ISBN 952-11-1996-9 (nid.) ISBN 952-11-1997-7 (PDF), ISSN 1238-7312
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Cortinarius rubellus:  Wikidata: Q944328  BioLib: 60670  CoL: 6B5MV  EoL: 1028741  GBIF: 2528663  iNaturalist: 500053  IndexFungorum: 166839  IRMNG: 11055982  MycoBank: 166839  NatureServe: 2.1062194  NBN: BMSSYS0000037753  NCBI: 86073  Open Tree of Life: 324707  SpeciesFungorum: 166839  Laji.fi: MX.73119 
Cortinarius speciosissimus:  Wikidata: Q81010299  CoL: YMGR  GBIF: 2528667  IndexFungorum: 295965  IRMNG: 10644637  MycoBank: 295965  NCBI: 181881  SpeciesFungorum: 295965
Sulkakoipikorento

| Sulkakoipikorento |
| --- | --- |
 koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Sudenkorennot Odonata
Alalahko::  Hentosudenkorennot Zygoptera
Heimo::  Sulkakoipikorennot Platycnemididae
Suku::  Platycnemis
Laji::  pennipes
Kaksiosainen nimi
 Platycnemis pennipes  (Pallas, 1771) 
Katso myös
   Sulkakoipikorento Wikispeciesissä   Sulkakoipikorento Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sulkakoipikorento (Platycnemis pennipes) on sulkakoipikorentoihin kuuluva, hento sudenkorentolaji.
Koko ja ulkonäkö

Hoikkaruumiinen korento, jota erehtyy helposti pitämään jonakin tytönkorentona. Koiras on vaihtelevan sinisensävyinen ja siinä on mustia kirjailuja. Naaraan pohjaväri on kellanruskea. Nuoret korennot ovat lähes valkoisia, kunnes niiden väri on kehittynyt. Keskiruumiin selkä on musta ja kummallakin puolella on kaksi vaaleaa pitkittäisjuovaa, joista toinen jakaa korennon ”hartialla” olevan mustan alueen hieman Y-kirjainta muistuttavaan muotoon. Pää on varsin leveä, ja verkkosilmien välissä on kaksi vaaleaa poikkiviivaa. Koiraan takaruumis on sekä päältä että alta musta, mutta kärkiosassa selkäpuolella on vaalea pitkittäisviiru. Naaraan takaruumis on vaaleanruskea, ja siinä on vain hieman mustaa pitkittäisraitaa. Keskimmäisen ja takimmaisen raajaparin sääri on litteä ja hieman leventynyt, mikä on koko heimolle tunnusomainen piirre. Vaaleissa raajoissa on musta pitkittäisjuova ja suuria sukasia.
Levinneisyys

Sulkakoipikorentoa tavataan laajalti Euroopassa pois lukien kuitenkin osa eteläisimmästä ja pohjoisimmasta Euroopasta. Idässä levinneisyys yltää Keski-Siperiaan saakka. Suomessa sulkakoipikorento on yleinen maan etelä- ja keskiosissa. Esiintymisalueen pohjoisraja on suunnilleen Kemi–Kuhmo-akselilla.
Elinympäristö ja elintavat

Sulkakoipikorento vaatii elinpaikaltaan virtaavaa vettä. Tyypillisimmin sen löytää hitaasti virtaavan joen varrelta, mutta myös purot käyvät. Korennot oleskelevat lähellä rantaa mutta saattavat myös vaeltaa, jolloin niitä tavataan kauempana vesistöistä. Sopivalla paikalla laji on runsaslukuinen ja korentoja voi tavata jopa sadoittain. Korennot kuoriutuvat toukkanahoistaan lyhyen ajan sisällä ja aikuiset korennot ovat lennossa kesäkuun alkupuolelta elokuun lopulle.
Sulkakoipikorentojen munimisasento on tunnusomainen. Naaras laskeutuu vesikasveille ja munii kastaen takaruumiinsa vedenpinnan alapuolelle samalla, kun koiras pitää perälisäkkeillään kiinni naaraan niskasta. Koiras on koko munimisen ajan takaruumis ojennettuna ja raajat koukussa naaraan niskassa. Vierekkäin on tavallisesti useita munivia pariskuntia.
Aiheesta muualla

Dragonfly pix (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q882485  Wikispecies: Platycnemis pennipes  BioLib: 1608  BOLD: 248203  CoL: 4JPVZ  EPPO: PLAKPE  EUNIS: 241264  Fauna Europaea: 214297  Fauna Europaea (new): ba02f1c0-b637-4a79-886a-7714f503d1e4  GBIF: 1423859  iNaturalist: 109650  IRMNG: 10348688  IUCN: 158709  NBN: NBNSYS0000005598  NCBI: 126231  Observation.org: 1524  Open Tree of Life: 340909  WoRMS: 934298  Laji.fi: MX.32 
Muniva pariskunta. Koiras pysyttelee erikoisessa asennossa kiinni naaraan niskassa koko munimisen ajan.
Marc-Joseph Marion du Fresne

Marc-Joseph Marion du Fresne muistomerkki Uudessa-Seelannissa.
Muistomerkissä oleva laatta.
Marc-Joseph Marion du Fresne (22. toukokuuta 1724 (kastettu) – 12. kesäkuuta 1772) oli ranskalainen merimies ja löytöretkeilijä. Hän syntyi Bretagnessa ja liittyi 1747 Ranskan Itä-Intian komppanian palvelukseen.
Itä-Intian komppanian hajottua vuonna 1769 Fresne lähti tutkimusmatkalle Etelämerelle. Hän löysi Crozetsaaret tammikuussa 1772. Lisäksi hän saapui muun muassa Prinssi Edwardin saarille ja Tasmaniaan.
Du Fresne seurueineen ajautui vihollisuuksiin maorien kanssa; heidät surmattiin Bay of Islandsilla Uudessa-Seelannissa.
Aiheesta muualla

The discovery of New Zealand - Marc-Joseph Marion du Fresne - France 1724 (approx.) - 1772 New Zealand in History. Viitattu 22.8.2018.
Duyker, Edward: Marion Dufresne, Marc-Joseph (1724–1772) Australian Dictionary of Biography. Viitattu 22.8.2018.
Dunmore, John: Story: Marion du Fresne, Marc Joseph Dictionary of New Zealand Biography - Te Ara. 1990. Viitattu 22.8.2018.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Australia 2  Trove 
Muut:  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Marionetti

Mies Prahan kadulla ja marionettinukke
Marionetti (ransk. marionette) on nukketeatterissa käytettävä nivelnukke, jota ohjataan ylhäältä päin vetelemällä ohuista langoista. Ohjauslangat on kiinnitetty nukkejen jäseniin, jotka on liitetty toisiinsa nivelillä.  Yksinkertaisessa marionetissa ohjauslangat on kiinnitetty yhdeksään paikkaan: kumpaankin jalkaan, käteen, olkapäähän ja korvaan sekä selkärangan tyveen. Lisäämällä lankoja saadaan aikaan tarkempi liikkeiden hallinta. Marionetteja pidetään eurooppalaisista nukeista kaikkein hienovaraisimpina ja vaikeimmin hallittavina. Taitavan nukkenäyttelijän ohjaamana marionetit pystyvät jäljittelemään ihmisten tai eläinten liikkeitä hyvin uskottavasti. Joissakin nukeissa myös suuta tai silmäluomia voidaan liikuttaa langoilla. Marionetit on perinteisesti valmistettu puusta, yleensä lehmuksesta, joka on riittävän pehmeää veistettäväksi, mutta kuitenkin tarpeeksi kestävää.
Marionetti luo käsinukkeen verrattuna uskottavamman vaikutelman todellisesta hahmosta, sillä nukke on näkyvissä kokonaan, ja sen kaikkia jäseniä voi liikuttaa. Langat ovat yleensä ohuita ja läpikuultavia, mikä vahvistaa todellisuusvaikutelmaa entisestään.
Sanalla marionetti (tai sätkynukke) kutsutaan myös helposti johdateltavissa olevaa ihmistä, joka on pelkkä toisten tahdon välikappale.
Josif Stalin
Elämäkerta > Nuoruus

Stalinin koulutie
Gorin hengellisen koulun opettajat ja oppilaat vuonna 1893. Josif kuvattuna oikealla toinen ylhäältä.
Josif Stalin pappisseminaarin opiskelijana v. 1894.
Tbilisin hengellinen seminaari, jossa Stalin opiskeli vuosina 1894-1899.
Josif Džugašvili, tuleva Stalin, syntyi Gorin kaupungissa Venäjän Gruusiassa (nyk. Georgia) suutari Besarion Vanovitš Džugašvili ja Jekaterina (Keke) Geladzen perheeseen. Gorin kirkonkirjoihin merkitty syntymäpäivä on 6. joulukuuta (gregoriaanisen kalenterin mukaan 18. joulukuuta) 1878. Sama päivämäärä löytyy  Gorin teologisen koulun päästötodistuksesta. Sama tieto esiintyy vielä vuonna 1920, mutta sen jälkeen päivämääräksi virallisissa asiakirjoissa vaihtuu  9. joulukuuta 1879, jolloin sekä päivä että vuosi ovat vaihtuneet.
Stalinin äiti Jekaterina oli syntynyt maaorjatalonpojan perheeseen ja oli vasta 16-vuotias, kun hän tapasi suutari Beson, joka oli muuttanut perheensä kanssa Goriin kotikylästään Didi-Lilosta. Keke synnytti kolme lasta, joista vain nuorin, Iosif Vissarionovitš Džugašvili, jäi henkiin. Äiti antoi pojalleen lisänimen ”Soso”.
Nuoren pojan ensimmäiset vuodet olivat vaikeat. Alkuun hyvin menestyneen suutarinverstaan tilanne alkoi huonontua, kun ”Soson” isä Beso alkoi juoda. Kotielämä oli ajoittain erittäin rauhatonta, kun vanhemmat tappelivat isän mustasukkaisuuden takia keskenään. Vanhemmat menettivät talon, jossa Stalin oli syntynyt, ja he joutuivat muuttamaan useita kertoja kymmenen vuoden aikana. Josifin tiedetään sairastelleen ensimmäisien elinvuosiensa aikana paljon; sairastettuaan isorokon vuonna 1884 hän sai vuosia myöhemmin lisänimen Tšopura (rokonarpinen). Kummankin vanhemman väkivaltainen käyttäytyminen loi pohjaa pojan julmuudelle hänen myöhemmässä elämässään, kuten lapsuudenystävä Iremašvili kirjoittaa: ”Ansaitsemattomat ja pelottavat selkäsaunat tekivät pojasta yhtä julman ja sydämettömän kuin isänsä.”
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Oi kuki koko kaunis maa ja riemuita myös taatot saa kun Georgian lapsi opinnoin tuo iloa maalle isien. | ” |
–  Lyhennelmä Stalinin kirjoittamasta runosta Aamu, salanimellä Soselo.
Josifin tiedetään monta kertaa pyrkineen kouluun, joka oli tarkoitettu vain pappien pojille, mutta viimein vuonna 1888 hän pääsi Gorin hengelliseen kouluun, jossa hän neljän kouluvuoden ajan oli koulun parhaita oppilaita. Koulussa oli kova kuri, ja vähäisemmästäkin syystä oppilas saattoi saada viivoittimesta käsilleen. Hän oli juuri aloittanut koulun, kun joutui onnettomuuteen ja loukkasi vasemman käsivartensa ja jalkansa.
Soso valmistui koulusta 1894. Hän siirtyi Tbilisin hengelliseen seminaarin, jossa kannustettiin lukemaan entistä intohimoisemmin, mutta Josif alkoi osoittaa ateistista maailmankuvaa jo ensimmäisenä opiskeluvuotenaan. Hän ryhtyi käymään muiden opiskelijoiden kanssa kiivasta väittelyä uskonnosta sekä tutustui marxismiin. Hänet erotettiin seminaarista vuonna 1899.
Elämäkerta > Maanalainen toiminta

Stalin käytti maanalaisen toiminnan vuosinaan peitenimeä Koba (suom. lannistumaton). Nimen Koba arvellaan tulevan erään georgialaisen kirjan päähenkilöstä. Nimi Stalin (suom. teräksinen) vakiintui pysyvästi käyttöön vasta 1920-luvulla.
Stalin oli perustamassa ”Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen Tbilisin komiteaa” ja oli myös alusta saakka sen aktiivinen kannattaja. Useat komitean jäsenistä vangittiin ja karkotettiin. Myöhemmin Stalin pakeni vangitsemisia Batumin satamakaupunkiin. Siellä hän yllytti työläisiä lakkoihin ja väkivaltaisiin mielenosoituksiin. Hänet vangittiin ensimmäisen kerran vuonna 1902. Vuonna 1903 hänet karkotettiin Siperiaan, josta hän yritti paeta, mutta joutui palaamaan takaisin karkotuspaikkaansa. Hän onnistui pakenemaan vuoden 1904 alussa Tbilisiin saakka.
Hänet valittiin puolueen edustajaksi valtakunnalliseen neuvottelukokoukseen, joka kokoontui ensimmäisen kerran joulukuussa 1905 Tampereella. Niin sanotussa Tampereen konferenssissa hän tapasi ensimmäistä kertaa Leninin. Hän käytti Tampereella, kuten myös myöhemmin Tukholmassa (1906) ja Lontoossa (1907), salanimeä Ivanovitš. Kun hän oli matkalla Tukholmaan muiden venäläisten kokousedustajien kanssa huhtikuussa 1906, heitä kuljettanut laiva S/S Oihonna ajoi karille Hangon edustalla.  Silloisen puheenjohtajan Leninin esityksestä hänet valittiin vuonna 1912 bolševikkipuolueen keskuskomiteaan, mutta muut kokousedustajat kritisoivat valintaa voimakkaasti. Vuonna 1912 Stalin oleskeli Krakovassa ja kirjoitti siellä tutkielman Marxismi ja kansallisuuskysymys. Se oli hänen merkittävin teoreettinen työnsä. Artikkeli julkaistiin vuonna 1913 nimimerkillä K. Stalin, mikä oli yksi ensimmäisiä kertoja, kun Stalin käytti julkisesti tätä nimeä. Keväästä 1913 aina vuoden 1917 helmikuun vallankumoukseen saakka Stalin oli uudelleen karkotettuna Siperiaan, sillä hän oli joutunut puoluejohtoon soluttautuneen Ohranan agentin Roman Malinovskin kavaltamaksi.
Vuonna 1917 Stalin valittiin uudestaan puolueen keskuskomiteaan. Lokakuun vallankumouksen jälkeen hänelle annettiin kansallisuusasiain komissaarin tehtävä. Samalla hänet valittiin nelihenkiseen toimeenpanevaan elimeen, jonka muut jäsenet olivat Lenin, Lev Trotski ja Jakov Sverdlov. Ensimmäinen tehtävä uudessa virassa oli Suomen itsenäisyyden myöntäminen.
Elämäkerta > Ensimmäiset tehtävät

Stalin sai ensimmäiset sotilaalliset tehtävänsä keväällä 1918, kun Moskova ja Pietari olivat suuressa nälkäkurimuksessa, joten Lenin määräsi Stalinin selvittämään, kuinka noihin kaupunkeihin saataisiin lisää ruokaa. Stalin ja kaksi muuta apuria sekä noin neljäsataa aseistettua sotilasta, joiden joukossa oli erityisesti teloituksissa kunnostautuneita latvialaisia, matkustivat Tsaritsyniin (nyk. Volgograd) junalla. Aikaisemmat yritykset panna toimeen ruoan pakko-ottoja olivat epäonnistuneet. Stalin oli saanut Leniniltä laajat valtuudet selvittää asia mahdollisimman pian. Heti saavuttuaan Stalin aloitti mittavat vangitsemiset ja teloitukset.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Täällä tehdään kaikki mahdollisten yllätysten estämiseksi. Voitte olla vakuuttuneita siitä, että kätemme eivät vapise. | ” |
– Stalinin sähke Leninille.
Stalin johti myös puna-armeijan joukkoja Tsaritsynin ympäristössä. Kesällä 1918 ne kärsivät valkoisen armeijan hyökkäyksistä. Trotski lähetti Stalinin avuksi sodankäynnin asiantuntijoita. Stalin teloitti kaikki epäluotettavina. Trotski ei luottanut Stalinin ja Kliment Vorošilovin sodanjohtokykyihin vaan lähetti Leninille sähkeen: ”Vorošilov pystyy johtamaan rykmenttiä mutta ei 50 000 miehen armeijaa”. Stalin joutui palamaan takaisin Moskovaan Leninin käskystä.
Vuoden 1919 alussa Aleksandr Koltšakin armeija eteni kohti Permiä ja tilanne näytti hankalalta. Stalin ja Tšekan johtaja Feliks Dzeržinski lähtivät yhdessä panemaan juopottelevat ja ryöstelevät puna-armeijan joukot kuriin säälimättömillä teloituksilla. Vuoden 1919 toukokuussa Stalin lähetettiin Pietariin torjumaan kenraali Aleksandr Rodzjankon komentaman Luoteis-Venäjän armeijan hyökkäystä, joka tuli Viron alueelta. Heti Pietariin päästyään Stalin aloitti laajat teloitukset ja puhdistukset ja ulotti ne muun muassa tsaarinaikaiseen virkamieskuntaan. Samalla hän tukahdutti Pietarin länsipuolella sijainneen Krasnaja Gorkan linnakkeen (suom. Yhinmäki) kapinayrityksen. Hän väitti kumonneensa koko perinteisen merisotatieteen valtaamalla linnakkeen mereltä, vaikka todellisuudessa se vallattiin laivaston tukemilla maajoukoilla.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Krasnaja Gorkan nopea valtaaminen selittyy sillä, että jouduin puuttumaan poikkeuksellisen kovakouraisesti operatiivisiin asioihin, jopa peruuttamaan käskyjä ja korvaamaan niitä omillani. Katson velvollisuudeksi ilmoittaa, että aion vastaisuudessakin toimia samalla tavalla. | ” |
– Stalinin sähke Leninille.
Stalin johti komissaarin ominaisuudessa ns. eteläistä sotatoimiyhtymää hyökkäyksessä Puolaa vastaan. Puolan armeija torjui Puna-armeijan etenemisen 1920.