stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joen saari
Jokilaaksojen saaret > Yksittäinen rinnakkaisuoma

Joskus joen uomalle tapahtuu jokin virtauksen estävä tapahtuma. Se voi olla rinteen maavyöry, kevättalvella kerääntyvä jääpato tai esimerkiksi ihmisen aiheuttama muu tukos. Vedenpinta alkaa nousta tukoksen yläpuolella ja vesi tulvii uoman rannoille, jossa vesi alkaa etsiä uutta uomaa alajuoksulle päin. Kun se sitten muodostuu, alkaa maaperä virtaavan veden alla kulumaan ja vesi muodostaa maaperään yhä syvenevän ja levenevän uoman. On tavallista, että vanhan uoman rinnalle syntynyt uoma yhtyy takaisin uomaansa, sillä joki virtaa yleensä jokilaaksossa. Suomessa tällaisia uomia kutsutaan putaiksi. Putaat jäävät rinnakkaisiksi uomiksi, jos vanhan uoman tukos avautuu myöhemmin. Jääpadot purkautuvat aina, mutta maanvyöryistä ei voi olla täysin varma.
Arktisilla alueilla voi kevättulvan aikana syntyä rinnakkaisuomia, kun voimakkaasti routivassa ja tasaisessa jokilaaksossa roudan sulaminen on epätasaista.
Jokilaaksojen saaret > Saaret jokien yhtyessä

Toisinaan kaksi jokea yhtyy kohdassa, jossa on saari tai niemi. Saari on kuitenkin syntynyt yhtymäkohdassa kummankin uoman tuomasta maa-aineksesta, joka laskeutuu yhtymäkohdassa uoman pohjalle. Maa-ainekselle ilmaantuu laskeutumiselle tilaisuus, kun sivulta työntyvä vesi pysäyttää toisen uoman veden hetkeksi. Prosessin tuloksena voi syntyä niemi, mutta saarikaan ei ole harvinaisuus.lähde?
Kallioiset jokisaaret

Joen eroosio kuluttaa maaperän lisäksi myös kallioperää, vaikka tämä prosessi on paljon hitaampi. Kun veden eroosio on siirtänyt maaperän ainekset alajuoksulle päin, paljastuu niiden alta lopulta siellä sijaitsevat kallioperän rakenteet. Kallioperän korkeimmat osat voivat kohota vedenpinnan yläpuolelle muodostaen kalliosaaren, kunhan joen vedenpinnan yleinen taso aikanaan laskee tarpeeksi.lähde?
Huomioita

↑  Tämä tieto on venäjänkielisestä artikkelista ru:Речной остров (Jokisaari) ja se on peräisin lähteestä Попов, И. В.: Деформации речных русел и гидротехническое строительство, Гидрометеоиздат, Ленинград, 1969, s.214—218
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jokisaaria Wikimedia Commonsissa
Terrestrial animations, CSDMS
Hussain, Mohammad Robiul: Different Processes of River: A brief introduction, Humboldt-Universität, Berlin, 2016
Processies of Water
Otterin saari Ashepoon, Combaheen ja Ediston jokien yhteisessä esturaarissa Atlantilla.
Des Lacs River on Pohjois-Dakotassa virtaava pieni joki, jonka meanderin kannas oikealla alhaalla on katkennut ja muodostanut samalla saaren.
Palmikoiva joenuomaa Pastazajoessa Ecuadorissa.
Osittain kuivuneen joen palmikoita ja kuivaksi jääneiden uomien saaria Alazanijoella Gruusiassa.
Velikajan keskijuoksulla Ostrovin kaupungissa Pihkovan alueella sijaitsee pieni luostarisaari.
Saari Tower Rock sijaitsee Mississipissä Missourissa. Sen kalliopinta on pehmeää kalkkikiveä.
Lippakioski

Lippakioski Arabianaukiolla Helsingissä.
Lippakioski on Helsingin kaupunginarkkitehti Gunnar Taucherin johdolla 1930-luvun lopulla suunniteltu myöhäisfunktionalistinen, 1940-lukua edustava, makeis- ja virvoitusjuomakioskeissa käytetty kioskityyppi.
Ensimmäiset puurakenteiset kaarevaetuseinäiset lippakioskit suunniteltiin jo vuonna 1937 (Gunnar Taucher ja Eero Urpola), mutta tämänpäiväiset kulmikkaat lippakioskit on rakennettu 1940- ja 1950-luvuilla. Lippakioskit, joita on jäljellä 19 kappaletta ympäri Helsinkiä ovat kaupunginarkkitehti Hilding Ekelundin allekirjoittamien piirustusten mukaisia.
Lipallinen puurakenteinen kioski on suorakaiteen muotoinen. Kioskin ikkunallisessa etuosassa lipan alla on myyntitiski. Kioskin takana on ovi. Sisätilat on jaettu kahteen osaan myynti- ja varastopuoleen, joiden välissä on liukuovi.
Kioskit rakennettiin aikoinaan keskeisille paikoille linja-auto- ja raitiovaunulinjojen päätepysäkeille sekä puistojen reunamille.
Vuonna 1938 Taucherin kaarevaseinäisen kioskin tyyppipiirustukset julkaistiin Arkkitehti-lehdessä. Tämän jälkeen niitä rakennettiin ainakin Poriin. Yksi vuonna 1941 valmistunut kioski on vielä jäljellä Sibeliuspuistossa.
Kivirakenteinen lippakioski Porissa.
Osa kioskeista toimii ravintoloiden ulkotarjoilupisteenä. Vuorimiehenpuistikon kioski toimii viereisen Seahorse-ravintolan kesäterassina, ja Tove Janssonin puiston (ent. Katajanokanpuiston) kioski, joka oli kaupungin ensimmäinen kioski jolle myönnettiin anniskelulupa, toimii läheisen Bellevue-ravintolan yhteydessä. Nykyään anniskeluoikeudet on myönnetty myös mm. Hietalahdenrannan kioskille, myös kolmelle kaupungin omistamalle lippakioskille: Karhupuiston, Hietalahdenrannan ja Helsinginkadun.
Lippakioskien suosio hiipui 70- ja 80-luvuilla mm. R-kioskien yleistyttyä, mutta 2000-luvulla lippakioskien suosio alkoi nousta. Helsingin kaupunki vuokraa kioskeja yksityisyrittäjille, joista suosittuja ovat mm. Karhupuiston kioski.
Suosiosta huolimatta osa kioskeista ovat ilman yritystoimintaa ja huonossa kunnossa. Vuonna 2023 kaupunki asetti purkutuomion Nordenskiöldin aukion ja Paavalinpuiston kioskeille niiden huonon kuntonsa vuoksi. Yritystoimintaa hankaloittaa mm. lyhyt aukiolokausi. Kioskeja voi käyttää vain touko- ja syyskuun välillä, koska eristämättömät vesiputket halkeavat helposti kylmällä kelillä. Muita haittapuolia ovat huono sijainti. Nordenskiöldin aukion kioskilla yritettin yritystoimintaa 2010-luvun lopulla, mutta vilkkaasti liikennöidyn risteyksen katupöly osoittautui ongelmaksi.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mäkinen, Anne: Puistojen koristus ja katutilan kaunistus – Helsingin kioskien historiaa. Tieteessä tapahtuu, 2003, nro 2, s. 19-24.  Helsinki:  Tieteellisten seurain valtuuskunta. Artikkelin verkkoversio. (pdf) Viitattu 9.5.2023.
Bear Park Cafe – Karhupuiston kioski Bear Park Oy. Viitattu 23.7.2009.
Stadin lippikset.
Liseyn tarina

| Liseyn tarina> Lisey's Story |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Stephen King
Kansitaiteilija:  Mark Stutzman
Kieli:  englanti
Genre:  kauhu
Julkaistu:  2006
Suomennos
Suomentaja:  Ilkka Rekiaro
Kustantaja:  Tammi
Ulkoasu:  kovakantinen
Sivumäärä:  543
ISBN:  978-951-31-3951-3
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Liseyn tarina (Lisey's Story) on Stephen Kingin vuonna 2006 julkaisema kauhuromaani. Kirja perehtyy kauhun lisäksi käsittelemään kuoleman jälkeistä rakkautta. King on usein kutsunut tarinaa hänen omaksi suosikikseen kaikista kirjoittamistaan romaaneista.
Romaanin pohjalta on tekeillä J. J. Abramsin tuottama samanniminen televisiominisarja, jonka käsikirjoituksesta myös Stephen King vastaa. Minisarjan ohjaa Pablo Larraín ja Julianne Moore tähdittää Lisey Landonin roolia.
Juoni

Kirjassa on kolme osaa, joista ensimmäinen sijoittuu kahden vuoden päähän Liseyn puolison Scottin kuolemasta. Liseyllä on hallussaan miehensä julkaisemattomat käsikirjoitukset, joita monet muut havittelevat keinoja kaihtamatta. Näihin lukeutuu muun muassa eräs psykopaatti, joka pelottelee Liseytä uhkauksillaan ja mielenvikaisuudellaan. Jotta Lisey voisi mitenkään selviytyä hengissä, on hänen sukellettava syvään menneisyyteen. Liseyn alkaessa siivota miehensä työhuonetta, hän alkaa kuulla miehensä äänen päässään. Scottin ääni pyytää Liseytä etsimään lapun ja hopeisen lapion. Lisey löytääkin etsimänsä ja häntä jää vaivaamaan lapun lumpi-sana. Liseyn selvittäessä lumpi-sanaa hän päätyy  Lumokuuhun, maailmaan, joka on päivisin paratiisi ja öisin painajainen. Kirjan viimeisessä osassa Lisey päättää siivota miehensä työhuoneen lopullisesti. Huonetta siivotessaan hän saa soiton paikallisilta poliisivoimilta, jotka kertovat saanneensa Liseyn vaanijan kiinni ja Liseylle selviää kaikki mitä Scott on halunnut kertoa veri-lummesta ja Lumokuusta.
Juoni > Henkilöitä

Lisey Landon: Scott Landonin puoliso
Scott Landon: Liseyn kuollut aviomies, joka oli Pulitzer-palkittu kauhukirjailija. Hänen hellittelynimensä Liseylle on babyluv.
Amanda "Mandy" Debuher: Liseyn vanhin sisar, jonka Lisey löytää kuolleena asunnostaan.
Darla Debusher: Liseyn sisar
Cantata "Canty" Debusher: Liseyn sisar
Andrew Landon: Scottin isä.
Paul Landon: Scottin veli.
Jim Dooley: Scottin psykoottinen fani ja Liseyn vainooja.
Jonkowon taistelu

Jonkowon taistelu (engl. Battle of Jonkowo; Battle of Allenstein), (ven. Сражение при Янкове; Битва при Бергфриде), (ransk. Bataille de Jonkowo [Inkowo]; Bataille d'Allenstein) (puol. Bitwa pod Olsztynem; Bitwa pod Jonkowem) kutsutaan myös Bergfriedin taisteluksi. Venäläiset olivat jäämässä ansaan Mohrungenin taistelun jälkeen ja vetäytyivät. Jonkowon taistelu oli ensimmäinen kahdesta vetäytymistaistelusta ennen suurta Eylaun taistelua. Bergfried (puol. Barkweda) ja Jonkendorf (puol. Jonkowo) sijaitsevat Warmia-Masurian voivodikunnassa Koillis-Puolassa.
Taistelun yleistaustaa

Pultuskin ja Golyminin taisteluiden jälkeen Napoleon pysäytti etenemisensä 28. joulukuuta (J: 16. joulukuuta) kadottaessaan yhteyden venäläisiin ja sijoitti armeijakuntansa pääosin talvileiriin Wkra, Veiksel, Bug ja Narev -jokien väliselle alueelle. Ranskan marsalkka Bernadotten I armeijakunta sijoitettiin laajalle alueelle Napoleonin vasemmalle sivustalle. Päämaja oli Osterodessa (puol. Ostróda) ja se oli levittäytynyt alueille Elbling (puol. Elbląg ) ja Marienwerder (puol. Kwidzyn) ja sen piti tarkkailla Veikselinhaffin ja Thornin (puol. Toruń
) alueita
Ratsuväen kenraali Levin August von Bennigsen nimitettiin 8. tammikuuta 1807 Venäjän armeijan komentajaksi ja hän ryhtyi yllätykselliseen talvioperaatioon suunnittelemalla hyökkäyksen hyökkäämällä ranskalaisten vasempaan sivustaan. Venäläiset suorittivat pitkän marssin hyökätessään ranskalaisten kimppuun. Mohrungenin taistelu taisteltiin 25. tammikuuta (J: 13. tammikuuta) 1807. Venäläiset etenivät taistelun jälkeen Jonkowon/Bergfriedin alueelle. Kasakkapartion onnistui ottamaan kiinni ranskalaisten lähetin ja venäläiset saivat käsiinsä Napoleonin hyökkäyssuunnitelman Bennigsen totesi joutuneensa ansaan ja antoi vetäytymiskäskyn.
Taistelusuunnitelmat

Venäläiset keskusta oli Jonkowon kylässä, vasen sivusta oli Mondtkenin (puol.  Matki ) kylässä. Kenraalimajuri Nikolai Kamenski oli sijoittanut 14. divisioonansa Bergfriediin suojaamaan Alle puol. Łyna -joen ylittävää siltaa. Kamenskilla oli neljä pataljoonaa Bergfriedissä ja niitä tuki kolme preussilaista tykkipatteria. Yksi venäläisten pataljoona suojasi joen toisella puolella olevaa Bedrgfriedin kylää. Bergfried on noin 4 kilometriä koilliseen Jonkowosta.
Aikaisin aamulla Ranskan marsalkat Michel Ney ja huomasi Michael Barclay de Tollyn etuiskujoukot etenevän Allensteinista puol. Olsztyn Jonkowoon. Napoleon kokosi hetkessä pienen hyökkäysosaston; kaksi divisioonaa Ney:ltä, kolme divisioonaa Jean-de-Dieu Soultilta, osan Keisarillisesta Kaartista ja ratsuväkeä Joachim Muratin reserviratsuväestä.
Soultin tuli hyökätä divisionineen Bergfriediin ja siten jatkaa venäläisten vasempaan sivustaan. Venäläisten keskustaan suunnattaisiin tykistökeskitys, jotta siellä oleva venäläisten keskusta ei pystyisi lähettämään apuvoimia Kamenskin avuksi.
Taistelu

Ranskalaisten 24. kevyt jalkaväki hyökkäsi noin 15.00 Bergfriefin kylään. Ranskalaisten 4. linjajalkaväki ja pataljoona 28. kevyestä jalkaväestä lähtivät kiertämään ja pyrkivät ylittämään joen. Venäläisten tykistön ja jalkaväen tulitus torjui ranskalaisten ensimmäisen hyökkäyksen sillalle ja kylään. Ranskalaisen toinen saarrostushyökkäys oli menestyksekkäämpi, mutta he eivät pystyneet tulituksen takia heti ajamaan takaa perääntyviä venäläisiä. Ranskalaiset ylittivät sillan pakottaen venäläisten tykistön vetäytymään. Venäläiset lähtivät välittömästi pistinhyökkäykseen vastahyökkäykseen ja käsikähmän jälkeen saivat sillan takaisin haltuunsa.
Ranskalaisten kiertävät joukot yrittivät löytää ylimenopaikkaa. Joki oli jäässä mutta jään päällä oli syvä kerrostuma pehmeää lunta. Iltaan mennessä Soult oli varmistanut jalansijan Alle-joen vastarannalla, jossa osa Soultin joukoista yöpyi. Illan pimetessä ja venäläisten puolustuksen takia ranskalaiset eivät saaneet enempää menestystä.
Jälkitapahtumat

Ranskalaisten saatua sillanpääaseman Alle-joen länsirannalla venäläisten asema Jonkowossa heikkeni ratkaisevasti ja Bennigsen päätti yöllä 3.–4. helmikuuta aloittaa vetäytymisen Landsbergiin puol. Górowo Iławeckie. Hänellä ei ollut tietoa, että Soult oli Bergfriedissa tai Davout eteni Guttstadtiin puol. Dobre Miasto. Bennigsen halusi varmistaa yhteydet Königsbergiin (ven. Калининград, Kaliningrad). Venäläiset marssivat kolmessa kolonnassa, joita johtivat kenraaliluutnantti Osten-Sacken, kenraaliluutnantti Golitsyn ja kenraaliluutnantti Nikolai Tutškov Wolfsdorfin (puol. Wilczkowo) ja Arnsdorf in (puol. Lubomino) kautta. Jälkijoukkoja armeijan jäljessä johti kenraaliluutnantti Pjotr Bagration, myös ne olivat kolmessa kolonnassa: kenraalimajuri Karl Gustav Baggovut oikealla, keskellä kenraalimajuri Michael Barclay de Tolly ja vasemmalla kenraalimajuri Jevgeni Markov. Armeijan perässä seurasivat Ney, Murat ja Soult.
Baggovut joutui Waltersmühlissa (puol. Konradowo) Neyn kanssa ankaraan ratsuväkitaisteluun. Bagration lähetti vahvistuksia ja kun Baggovut sai yhteyden Markovin kolonnaan pystyi hän jatkamaan taistelua. Illan pimetessä taistelu taukosi.
Venäläisten vetäytymisen aikana Napoleonin armeija ahdisteli venäläisiä. Lopulta Landsbergin edustalla tapahtui toiseksi viimeinen viivytystaistelu Hoofen taistelussa 6. helmikuuta (J: 25. tammikuuta) ennen veristä ja suurta armeijoiden täysimittaista kohtaamista Eylaun taistelussa Preussisch-Eylaussa (ven. Багратионовск, Bagrationovsk).
Aiheesta muualla

Mihailovski-Danilevski, Aleksandr Ivanovitš: Описание второй войны Императора Александра с Наполеоном в 1806 и 1807 годах, s. 455.  Тип. Штаба Отд. корпуса внутр. стражи, 1846.  (venäjäksi)
Smith, Digby: The Greenhill Napoleonic Wars Data Book: Actions and Losses in Personnel, Colours, Standards and Artillery, 1792-1815, s. 52.  Greenhill Books, 1998.  ISBN 1853672769  (englanniksi)
Battle of Jonkowo, 3 February 1807 historyofwar.org. (englanniksi)
Bennigsenin hyökkäysreitti Mohrungeniin ja Jonkowoon.
Passagre(puol. Pasłęka)-joen ylittävän vanhan sillan paalut Bergfriedissä (puol. Barkweda) vuonna 2014
Waltersmühlin (puol. Konradowo) kamppailun muistotaulu vuonna 2014.
Litiumasetaatti

| Litiumasetaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  546-89-4
PubChem CID:  3474584
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  CH3COOLi
Moolimassa:  65,985
Ulkomuoto:  Väritön kiteinen aine
Sulamispiste:  286 °C
Liukoisuus veteen:  312,8 g/l (25 °C)
Litiumasetaatti (CH3COOLi) on litium- ja asetaatti-ionien muodostama yhdiste. Yhdistettä käytetään muun muassa tekstiilien värjäyksessä ja katalyyttinä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa litiumasetaatti on väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee erittäin hyvin veteen ja myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Vesiliuokset ovat heikosti emäksisiä. Litiumasetaatista tunnetaan vedettömän yhdisteen lisäksi kidevedellinen dihydraatti (CH3COOLi·2H2O).
Litiumasetaatti valmistetaan liuottamalla litiumhydroksidia tai -karbonaattia etikkahappoon. Yhdistettä käytetään polyestereiden kuten polyetyleenitereftalaatin valmistuksessa katalyyttinä, tekstiilien peittaukseen, korroosionestoaineena ja lääkkeenä.
Literaturnaja gazeta

Lehden nimiötä koristavat Aleksandr Puškinin ja Maksim Gorkin kuvat.
Literaturnaja gazeta (ven. Литерату́рная газе́та, ”Kirjallisuuslehti”) on Moskovassa Venäjällä ilmestyvä kaunokirjallinen ja yhteiskuntapoliittinen sanomalehti.
Lehti on perustettu huhtikuussa 1929. Aluksi se toimi eri kirjallisuusryhmien yhteisenä äänenkannattajana, mutta vuonna 1930 määräävän aseman sai Venäjän proletaarikirjailijoiden yhdistys RAPP.
Vuodesta 1934 lehti oli Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen äänenkannattaja. Vuosina 1942–1944 sen tilalla ilmestyi kirjailijaliiton sekä Neuvostoliiton kansankomisaarien neuvoston taide- ja elokuvakomiteoiden yhteinen lehti Literatura i iskusstvo (”Kirjallisuus ja taide”).
Päätoimittajina työskentelivät Aleksandr Fadejev, Aleksei Surkov (1944–1946), Vladimir Jermilov (1946–1950), Konstantin Simonov (1950–1953), Boris Rjurikov (1953–1955), Vsevolod Kotšetov (1955–1959), Sergei Smirnov (1959–1960), Valeri Kosolapov (1960–1962) ja Aleksandr Tšakovski (1962–1989).
1960–1980-luvuilla Literaturnaja gazeta oli erityisesti sivistyneistön suosima lehti, jossa julkaistiin myös neuvostoyhteiskuntaa kriittisesti käsitteleviä kirjoituksia. Vuonna 1973 sen painosmäärä oli 1,5 miljoonaa, 1980-luvun alussa 3 miljoonaa ja vuosikymmenen lopussa jo yli 6 miljoonaa.
Nykyään Literaturnaja gazeta ilmestyy kerran viikossa A2-kokoisena ja 16-sivuisena. Lehden painosmäärä on 136 000 kappaletta. Päätoimittajana työskentelee vuodesta 2001 lähtien Juri Poljakov. Lehti tunnetaan konservatiivisten ja kansallismielisten ainesten äänitorvena.
Venäjällä on ilmestynyt myös kaksi muuta Literaturnaja gazeta -nimistä lehteä. Pietarissa vuosina 1830–1831 julkaistun kirjallisuuslehden toimittamiseen osallistuivat Aleksandr Puškin ja Pjotr Vjazemski. Toinen samanniminen lehti ilmestyi Pietarissa vuosina 1840–1849.
Aiheesta muualla

Literaturnaja gazetan sivusto (venäjäksi)
Lintuhaukat

| Lintuhaukat |
| --- | --- |
 Kanahaukka (Accipiter gentilis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Accipitrinae
Suku::  Lintuhaukat Accipiter  Brisson, 1760
Katso myös
   Lintuhaukat Wikispeciesissä   Lintuhaukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lintuhaukat (Accipiter) on haukkojen heimoon kuuluva päiväpetolintusuku. Lintuhaukkojen sukuun kuuluu BirdLife Suomen mukaan 46 lajia, mutta BirdLife Internationalin mukaan 48 lajia.
Koko ja ulkonäkö

Lintuhaukat ovat pieniä tai keskikokoisia petolintuja. Niillä on leveät siivet ja pitkä pyrstö.
Ravinto

Lintuhaukat käyttävät ravinnokseen pääasiassa lintuja, mutta myös pieniä nisäkkäitä. Lintuhaukat paikallistavat saaliinsa väijyen istumapaikalla tai tiedustelulennossa, jolloin ne voivat kaarrella korkeallakin. Saaliin paikallistettuaan lintuhaukat yllättävät uhrinsa nopealla yllätyshyökkäyksellä tai jahtaavat sitä ilmassa luottaen nopeuteensa. Lintuhaukat voivat saalistaa tiheässäkin metsässä, koska ne kykenevät nopeisiin käännöksiin pyöristyneiden siivenkärkiensä ja pitkän pyrstönsä ansiosta.
Lisääntyminen

Lintuhaukkojen risupesä sijaitsee korkealla puussa, usein havupuussa.
Lintuhaukkoihin kuuluvat lajit

Suohaukkojen arvellaan olevan lintuhaukkojen lähimpiä sukulaisia. DNA-analyysien perusteella on ehdotettu, että suohaukat olisivat jopa osa lintuhaukkojen ryhmää. Jos näin on, joudutaan alla olevaa perinteistä lajilistaa ja tieteellisiä nimiä muokaamaan.
Afrikanlintuhaukka (Accipiter tachiro)
Afrikanvarpushaukka (Accipiter minullus)
Amazoniankanahaukka (Accipiter poliogaster)
Amerikanvarpushaukka (Accipiter striatus)
Arovarpushaukka (Accipiter badius)
Australiankanahaukka (Accipiter fasciatus)
Celebesinvarpushaukka (Accipiter nanus)
Fidžinlintuhaukka (Accipiter rufitorques)
Guineanlintuhaukka (Accipiter toussenelii)
Haamulintuhaukka (Accipiter princeps)
Harmaalintuhaukka (Accipiter poliocephalus)
Idänvarpushaukka (Accipiter gularis)
Kanahaukka (Accipiter gentilis)
Keikarilintuhaukka (Accipiter melanochlamys)
Kolibrihaukka (Accipiter superciliosus)
Kongonvarpushaukka (Accipiter erythropus)
Kuubanlintuhaukka (Accipiter gundlachi)
Kyyhkyhaukka (Accipiter cooperii)
Liskovarpushaukka (Accipiter trinotatus)
Liuskelintuhaukka (Accipiter luteoschistaceus)
Madagaskarinkanahaukka (Accipiter henstii)
Madagaskarinlintuhaukka (Accipiter madagascariensis)
Madagaskarinvarpushaukka (Accipiter francesiae)
Mangrovevarpushaukka (Accipiter rhodogaster)
Matkijalintuhaukka (Accipiter imitator)
Molukkienkanahaukka (Accipiter meyerianus)
Molukkienlintuhaukka (Accipiter erythrauchen)
Molukkienvarpushaukka (Accipiter henicogrammus)
Mustakanahaukka (Accipiter melanoleucus)
Nikobaarienlintuhaukka (Accipiter butleri)
Nokilintuhaukka (Accipiter brachyurus)
Pilvimetsähaukka (Accipiter collaris)
Ruostehousuhaukka (Accipiter bicolor)
Ruostelintuhaukka (Accipiter rufiventris)
Ruosteniskahaukka (Accipiter cirrhocephalus)
Ruostevarpushaukka (Accipiter virgatus)
Salomoninhaukka (Accipiter albogularis)
Sammakkohaukka (Accipiter soloensis)
Savannilintuhaukka (Accipiter ovampensis)
Sirovarpushaukka (Accipiter brevipes)
Täplälintuhaukka (Accipiter griseiceps)
Töyhtölintuhaukka (Accipiter trivirgatus)
Uudenkaledonianhaukka (Accipiter haplochrous)
Vaaleakanahaukka (Accipiter novaehollandiae)
Varpushaukka (Accipiter nisus)
Viidakkolintuhaukka (Accipiter castanilius)
Liskoankeriaat

| Liskoankeriaat |
| --- | --- |
 Siroliskoankerias (Aldrovandia gracilis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Piikkiankeriaskalat Notacanthiformes
Heimo::  Liskoankeriaat  Halosauridae  Günther, 1868
Katso myös
   Liskoankeriaat Wikispeciesissä   Liskoankeriaat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liskoankeriaat (Halosauridae) on piikkiankeriaskaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan kaikista valtameristä.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat heimoon kuuluvat fossiilit on ajoitettu liitukauden varhaisvaiheille, tällainen on muun muassa Echidnocephalus. Nykyään liskoankeriaita elää 15 ja ne jaetaan kolmeen sukuun. Lajeja ovat muun muassa liskoankerias (Aldrovandia roatrata), siroliskoankerias (Aldrovandia gracilis), siipiliskoankerias (Halosauropsis macrorhir), atlantinliskoankerias (Halosaurus guentheri) ja pikkuliskoankerias (Halosaurus parvipennis).
Kooltaan liskoankeriaat ovat yleensä alle metrin. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat pitkulaisia ja pyrstö sekä kuono ovat pitkät. Selkäeviä on yksi ja peräevä on hyvin pitkä. Liskoankeriaslajien suomut ovat melko kookkaat ja sykloidin muotoiset, väriltään ruskeat tai harmahtavat. Hampaat ovat kaloilla melko pienet. Koiraiden sieraimet ovat hyvin kehittyneet ja naaraat mahdollisesti viestivät koiraille feromonien välityksellä. Kuten naiskaloilla ja ankeriailla liskoankeriaiden poikanen on nauhamainen.
Levinneisyys ja elintavat

Liskoankeriaat elävät Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenemeren alueella. Ne ovat syvänmeren kaloja ja elävät tyypillisesti 500–3 000 metrin syvyydessä. Kalat elävät lähellä pohjaa ja käyttävät ravintonaan pohjalla eläviä äyriäisiä ja monosukamatoja. Sukupuolijakauma on vnoutunut ja naaraita on huomattavasti enemmän kuin koiraita.
Lipun käyttö Suomessa

Suomen lippu
Lippuja on käytetty nykyisen Suomen alueella jo esihistoriallisista ajoista lähtien. Siniristilipulla on nykypäivänä suuri merkitys suomalaisena kansallistunnuksena ja lisäksi lippuja käytetään myös sotilaallisessa käytössä.
Sanan "lippu" käyttö suomen kielessä

Painettuna sana "lippu" mainitaan ensimmäisen kerran Mikael Agricolan teoksessa Rucouskiria Bibliasta. Kyseinen kirja on vuodelta 1544 ja kirjassa sana "lippu" mainitaan eri muodossa, kuin mitä siitä käytetään nykysuomessa.
»
Mikael Agricolan kirjallisissa töissä sana "lippu" esiintyy parikymmentä kertaa. Enimmälti sitä käytetään yhteyksissä merenkulkuun. Lisäksi eräässä tekstissä Agricola mainitsee termin "lipunkantaja", joka on Acrigolan teksteissä muodossa "lipunkandaja":
»