stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Young British Artists

Damien Hirst, The Physical Impossibility of Death in the Mind of Someone Living, 1992.
Young British Artists tai YBA oli lontoolainen taiteilijaryhmä, johon kuului käsitetaiteilijoita, installaatiotaiteilijoita, taidemaalareita ja veistäjiä. Se toimi 1980-luvulta 1990-luvun loppupuolelle. Shokkiefekteistä, kierrätysmateriaalien käytöstä ja yksityiselämästään tunnettu ryhmä sai paljon huomiota mediassa 1990-luvulla.
Young British Artist -ilmiö nosti nykytaiteen tähdiksi joukon tuolloin nuoria ja tuntemattomia taiteilijoita, kuten Damien Hirst ja Tracey Emin. Heistä kiinnostui myös media ja suuri yleisö. Ilmiö teki myös nykytaiteesta kiinnostavaa ja muodikasta, joten taidemarkkinat kuumenivat keskellä lamaa ja taiteen kansainvälinen mielenkiinto kohdistui Lontooseen.
Ryhmän vaiheet

Monet Young British Artists -ryhmän jäsenet ovat opiskelleet Goldsmiths' Collegessa. Ryhmä sai nimensä Lontoossa Saatchi Galleryssä vuosina 1992-1996 näytteillä olleesta kuuden näyttelyn sarjasta, joka toi ryhmän taiteilijat julkisuuteen. Ryhmän johtavia taiteilijoita ovat Damien Hirst ja Tracey Emin. Heidän tunnetuimpia teoksiaan ovat Hirstin The Physical Impossibility of Death in the Mind of Someone Living, joka koostui vitriinistä ja formaldehydiin säilötystä haista sekä Eminin työ My Bed.
Vuonna 1988 osallistui 16 Goldsmiths' Collegen opiskelijaa silloin toista lukuvuottaan opiskelevan Damien Hirstin organisoimaan Freeze-näyttelyyn. Kaupalliset galleriat eivät kiinnostuneet hankkeesta, joten se järjestettiin vaihtoehtoisissa varastotiloissa Lontoossa. Näyttely ei herättänyt lehdistössä suurta kiinnostusta, mutta se oli esimerkki taiteilijakuraattorin järjestämästä näyttelystä. Taiteilijoiden johtamista näyttelytiloista tuli myöhemmin 1990-luvun puolivälissä Lontoon taide-elämälle ominainen ilmiö. Freeze-näyttelyssä olivat mukana muun muassa Angela Bulloch, Gary Hume, Sarah Lucas, Richard Patterson ja Fiona Rae.
Yksi Freeze-näyttelyn kävijöistä oli kuitenkin johtava taidekeräilijä ja taidekauppias Charles Saatchi, johon näyttely teki vaikutuksen. Saatchi osti näyttelystä Hirstin eläininstallaation. Saatchista tuli myös muiden ryhmän jäsenten sponsori. Hän oli siihen asti kerännyt pääosin amerikkalaista ja saksalaista nykytaidetta asemansa jo vakiinnuttaneilta taiteilijoilta. Saatchi käytti nimeä "Young British Artists" ryhmän jäsenten töiden näyttelyissä vuodesta 1992 alkaen. Samalla ryhmä alkoi saada huomiota mediassa. Ryhmän toiminta virkisti niin gallerioita kuin taidelehtiä. Ryhmän asema alkoi vakiintua 1995 suuren Minneapolisissa USA:ssa pidetyn Brilliant!-näyttelyn jälkeen. Myöhemmin 1999 Tracey Emin oli Turner Prize -ehdokkaana.
Yksi näyttelyistä oli nimeltään Sensation. Sensaatiot ja keskustelu taiteen moraalista liittyivät ryhmään muullakin tavoin. Näitä herättivät muun muassa Marcus Harveyn muotokuva lapsisurmaaja Myra Hindleystä, sekä installaatiot, joissa alastomilla lapsinukeilla oli aikuisten sukuelimet.
Teokset ja tyyli

Ryhmän teosten aiheet vaihtelevat, mutta niissä on nähty vaikutteita Marcel Duchampilta löydettyjen esineiden käyttämisessä ja humoristisissa viittauksissa arkielämään. Joseph Beuysin vaikutusta on taiteilijan aseman pohdinta.
Ryhmänä Young British Artists ei ollut selvärajainen. Taiteilijoilla ei ollut tiettyä tyyliä, tekniikkaa tai sisältöä. Heitä yhdisti kuitenkin tietyntyyppinen käsitteellisyys tai "ideapohjaisuus" ja toteutuksen suhteen arkiesineiden ja yllättävien materiaalien käyttö. Materiaaleina käytettiin muun muassa tupakantumppeja, verta ja kebabeja ja kuolleita eläimiä. REady madejen ja 1960-luvun käsitetaiteen ohella osaa taiteilijoista inspiroi abstraktin maalaustaiteen perinne tai pop-taide.
Kiasmassa on syksyllä 2010 Cream-niminen näyttely Young British Artists -ryhmän teoksista.
Kirjallisuutta

Norman Rosenthal & Brooks Adams: Sensation: Young British Artists from the Saatchi Collection. Thames & Hudson 1998 ISBN 0500280428 ISBN 978-0500280423
Aiheesta muualla

Artfact.com
| n k Taidesuuntauksia |
| --- | --- |
Esihistoriallinen taide:  Kalliopiirros  Kalliomaalaus 
Klassinen aika:  Mesopotamian taide  Muinaisen Egyptin taide  Antiikin Kreikan taide  Hellenistinen taide  Rooman valtakunnan taide 
Bysantti:  Varhaiskristillinen taide  Karolinginen renessanssi  Bysantin taide 
1000–1300-luvut:  Ottolainen taide  Romaaninen tyyli  Gotiikan taide 
Renessanssi 1400-luku:  Renessanssin taide 
1500-luku:  Manierismi 
1600-luku:  Barokki 
1700-luku:  Rokokoo  Klassismi  Romantiikka 
1800-luku:  Kansallisromantiikka  Düsseldorfin koulukunta  Hudson River -koulukunta  Prerafaeliitit  Estetismi  Arts and crafts  Naturalismi  Realismi  Impressionismi  Postimpressionismi  Akateeminen taide  Piktorialismi  Primitivismi  Symbolismi  Uusbarokki  Uusgotiikka  Uusklassismi  Uusrenessanssi  Jugend 
Modernismi 1900 alkaen:  Jugend  Naivismi  Fauvismi  Ekspressionismi  Kubismi  Dada  Abstrakti taide  Futurismi  Suprematismi  Konstruktivismi  De Stijl 
1920 alkaen:  Uusasiallisuus  Art deco  Surrealismi  Bauhaus  Funktionalismi  Yhteiskunnallinen realismi  Regionalismi  Sosialistinen realismi  Totalitaristinen taide 
1945 alkaen:  Abstrakti ekspressionismi  Cobra  Informalismi  Art brut  Tasismi  Konkretismi 
Nykytaide 1960 alkaen:  Pop-taide  Uusi realismi  Fluxus  Minimalismi  Fotorealismi  Op-taide  Kineettinen taide  Valotaide  Prosessitaide  Käsitetaide  Arte povera  Feministinen taide  Postmodernismi 
1980 alkaen:  Uusekspressionismi  Transavantgarde  Uusminimalismi  Neo-Geo  Tila- ja ympäristötaide  Mediataide  Young British Artists  Outsider-taide  Performanssi  Videotaide  Yhteisötaide  ITE-taide  Graffiti 
2000 alkaen:  Abjektitaide  Appropriaatio  Artivismi  Biotaide  Katoava taide  Paikkasidonnainen taide  Relaatiotaide  Äänitaide 
Vuodesta 1000 alkaen kyseessä ovat länsimaiset taidesuuntaukset
Zverevo

Zverevon vaakuna
Zverevo (ven. Зве́рево) on kaupunki Rostovin alueella Venäjällä, noin 15 kilometriä Gukovon itäpuolella. Kaupunki on rautatien varrella. Kaupungissa asui 22 411 ihmistä (2010), koko kaupunkipiirissä asukkaita oli 24 119. Zverevo sai kaupungin aseman vuonna 1989.
Rostovin alue
Žižkovin TV-torni

Žižkovin TV-torni jossa tai­tei­li­ja David Černýn veis­täm­ät lap­set kii­pei­le­vät tor­nin pi­la­reis­sa
Žižkovin TV-torni on Prahan korkein rakennus, ja se sijaitsee keskellä kerrostalokaupunginosaa Žižkovissa. Kokonaisuudessaan torni on 216 m korkea, ja sen näköalatasanne on 100 metrin korkeudessa. Ylhäällä toimii myös ravintola. Torni on rakennettu vuosina 1985–1992 ja se on muotoilultaan erikoinen, futurismin innoittama. Tornin arkkitehtina on ollut Václav Aulický ja rakennesuunnittelijana Jiří Kozák
Tornissa on maailman pienimpiin kuuluva hotelli. One Room -nimen saaneessa hotellissa on nimensä mukaisesti vain yksi hotellihuone, jossa voi yöpyä kaksi henkilöä. Hinta vuorokaudelta on 990 euroa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Žižkovin TV-torni Wikimedia Commonsissa
Žižkov Television Tower (Žižkovská televizní věž) The Official Tourist Website for Prague. Arkistoitu 4.9.2020. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Prague TV Tower Is Actually A Rocket Weird Things in Prague. Viitattu 3.9.2020. (englanniksi)
Zoetrooppi

Zoetrooppi
Zoetrooppi on optinen lieriönmuotoinen laite, jonka sisälaidalle piirretyt kuvat synnyttävät liikkeen illuusion, kun kuvia katselee sen pyöriessä lieriön laidoille tehdyistä rei'istä. Laitteen esitteli 1834 bristolilainen William George Horner.
Zoetrooppia edelsivät useat muut liikkeen illuusion luovat lelut, kuten esimerkiksi fyysikko Joseph Antoine Ferdinand Plateaun kehittämä fenakistoskooppi, jossa oli kaksi samalle akselille asennettua kiekkoa. Ensimmäisessä kiekossa oli urat reunoilla ja toisessa peräkkäin olevat piirrokset.  Jokainen piirros esitti liikesarjan yhden vaiheen. Kun kiekkoa pyöritettiin ja sitä katsottiin peilistä urien läpi, katsojalle syntyi vaikutelma liikkeestä.
Vuonna 1834 William George Horner kehitti Plateaun fenakistoskooppiin perustuvan kätevämmän laitteen, jossa ei tarvittu peiliä ja jonka avulla useat ihmiset pystyivät katsomaan laitetta samanaikaisesti.
Hornerin laitteessa oli rumpu, jonka sisäreunalle oli asetettu paperiliuskalle piirretty kuvasarja. Kuvia voitiin katsella rummun ulkopinnassa olevien aukkojen kautta. Kun rumpua pyöritettiin, nopeasti peräkkäin vaihtuvat kuvat loivat illuusion liikkeestä. Horner kutsui keksintöään Daedalumiksi, mutta se unohtui vuosikymmeniksi. Vuonna 1887 William F. Lincoln patentoi laitteen Yhdysvalloissa ja antoi sille nimen Zoetrope.
Aiheesta muualla

Artikkeli liikkuvan kuvan historiasta
Žlobinin rautatieasema

| Žlobinin rautatieasema   Вакзал Жлобін, Вокзал Жлобин |
| --- | --- |

Perustiedot
Sijainti:  52°53′25.3″N, 030°02′12.2″E
Osoite:  ven.   Привокзальная площадь, 247210 г.  Жлобин, Гомельская область, Rautatientori, 247210 Žlobin, Homelin alue, Valko-Venäjä) 
Kunta:  Žlobin
Valtio:  Valko-Venäjä
Avattu:  1873
Liikenne
Liikennöitsijä(t):  Valko-Venäjän rautatiet
Kaukoliikenne:  Minskin ja Homelin suunnan pikajunat samoin Mahiljoun ja Kalinkavitšyn suuntien junat; aseman kautta kulkee junavuoroja myös ulkomaille/-lta mm. Venäjälle, Ukrainaan ja Liettuaan
Paikallisjunat:  Ainakin  Asipovitšyn ja Žlobinin  risteysasemien välistä liikennettä, paikallisliikenne Gomeliin (?)
Vaihtoyhteydet:  linja-autoasema (sijainti ?)
Pysäköinti:  aseman edustalla, Rautatieaseman aukion Lenin-patsaan länsipuolella
Asemarakennus
Lipunmyynti:  kyllä (24h), myös kansainvälisiin vuoroihin 
Žlobinin rautatieasema (valkoven.  Вакзал Жлобін, ven.  Вокзал Жлобин) on tärkeä  Valko-Venäjän rautateiden väli- ja risteysasema maan kahden suurimman kaupungin Minskin ja Homelin (Gomel) välisellä rautatiellä. Myös Valko-Venäjän itäinen päärata, joka saapuu pohjoisesta Oršan ja Mahiljoun suunnalta, kulkee tämän Žlobinin kaupungin aseman kautta; rata jatkaa koilliseen Homelia kohti ja toinen haara etelään Kalinkavitšyn ja Mazyrin suuntaan.
Žlobinin asema sijaitsee käytännössä kaupungin keskustassa, vain 200 metriä Žlobinin keskusaukion eteläpuolella.
Žlobinin aseman kautta kulkee paikallisjunia ainakin  Asipovitšyn risteysasemalle ja takaisin.
Aiheesta muualla

Žlobinin rautatieasemasta (englanniksi)
Valko-Venäjän rataverkon kartta (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (karttavalikon kautta) (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Maija Åkerlund

Maija Åkerlund
Maria Elisabeth ”Maija” Åkerlund (21. maaliskuuta 1888 – 23. marraskuuta 1972 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja, joka toimi Nuorten Naisten Kristillisen liiton toimitusjohtajana vuosina 1926–1956. Hän oli aikansa harvoja naisia, jotka pääsivät yritysten ja organisaatioiden johtotehtäviin.
Åkerlund valmistui ylioppilaaksi Helsingin yliopistoon johtavan suomalaisen tyttökoulun jatkoluokalta (nyk. Sibelius-lukio). Valmistuttuaan hänen ensimmäinen työpaikkansa oli kelloliike Erik Aikala Oy 1915–1918, jossa hän toimi prokuristina. Aikalan jälkeen seurasi työpaikka Pohjolan Vakuutusyhtiössä (nyk. OP-Pohjola), jossa toimi 1919–1926 prokuristina (talousjohtajana). Seuraavaksi hänet kutsuttiin johtamaan NNKY:n liiton liiketoimia, jossa viihtyi toimitusjohtajana 1926–1956 eläkkeelle lähtöönsä saakka. NNKY:n liitolla oli vuonna 1926 suunnitteilla oma toimitila Helsingin keskustaan. Rakennus valmistui 1928 Åkerlundin johdolla osoitteeseen Pohjoinen Rautatienkatu 23. NNKY-liiton tilojen lisäksi rakennukseen tulivat asuntola Hospiz myöhemmin nimellä Hotelli Helka, ravintola, kahvila, leipomo ja vuoteen 1972 saakka toiminut lasten päiväkoti. Toisen maailmansodan aikaan 1944-46 hän toimi myös Suomen NNKY liitto ry:n hallituksen jäsenenä.
Åkerlundin harrastuksia olivat koristemaalaus, vaeltaminen Sveitsin vuorilla ja ryhmäkokousten pito kesäpaikassaan Kangasalla. Hän käytti usein puhuttelunimenään Maijaa ristimänimensä Maria Elisabethin sijaan.
Maijan veljen lapsenlapsenlapsi on Helsingin Koomisen Oopperan johtaja Laura Åkerlund.
ZAZ

| ZAZ |
| --- | --- |

Perustettu:  1923
Kotipaikka:   Zaporižžja, Ukraina
Toimiala:  autoteollisuus
Tuotteet:  autot
Omistaja:  UkrAVTO
Kotisivu:  www.avtozaz.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
ZAZ Forza
ZAZ:in tehdas
ZAZ-A10C I-Van
ZAZ (ukrainaksi Запорізький автомобілебудівельний завод Zaporizkyi avtomobilebudivelnyi zavod, Zaporožets) on ukrainalainen autotehdas Zaporižžjassa, jonka omia malleja ovat vuodesta 1987 valmistettu viistoperäinen Tavria ja siitä johdettu porrasperäinen Slavuta-malli.
Tehtaan perustamisvuodeksi on luettu 1863, jolloin mennoniitta Abraham Koop perusti työpajan valmistamaan viljanpuimureita ja tuulimyllyjen metalliosia Schönwiesen siirtokunnassa Hortytsjan saarella.
Tämän pohjalta perustettiin 1908 yritys, josta tuli Melitopolin moottoritehdas (MeMZ). Koopin tehdas kansallistettiin 1923 ja se sai nimen "Komunar". Ensimmäinen neuvostoliittolainen leikkuupuimuri valmistettiin tehtaalla. Tehdas muutettiin 1950-luvulla autotehtaaksi ja se liitettiin 1975 AvtoZAZ-kokonaisuuteen.
ZAZ-tehdas, aiemmin Komunar-autotehdas (автомобілебудівний завод Комунар), alkoi valmistaa pikkuautoja vuonna 1959, ja sen ensimmäinen malli oli Fiat 600:n näköinen, alun perin Moskvitš-tehtaalla suunniteltu Moskvitš 444, joka sai nimen ZAZ  965, Suomessa Jalta. Seuraava malli oli NSU Prinziä ulkoisesti muistuttavalla korilla varustettu 966, jota Konela Oy ei ottanut myyntiin edellisestä mallista saatujen huonojen kokemusten vuoksi. Erityisesti moottori tuotti ongelmia; ilmajäähdytys toimi siten, että jäähdytyspuhallin ei puhaltanut, vaan imi kuuman ilman pois koneen ympäriltä, mikä ei osoittautunut luotettavaksi ratkaisuksi. Moottori, jonka kestoiäksi oli laskettu n. 150 000 km, käytännössä harvoin kesti edes viittäkymmentätuhatta. Molemmat mallit olivat takamoottorisia ja ilmajäähdytteisiä. Jaltaa valmistettiin, kunnes Tavria tuotiin markkinoille.
Miljoonas ZAZ-henkilöauto, mallimerkinnältään ZAZ-968A ja ulkonäöltään samanlainen kuin ZAZ-968, valmistui vuonna 1976. ZAZ-968 ja ZAZ-968A muistuttivat ulkoisesti länsisaksalaista NSU Prinziä.
ZAZ on juuri ostanut FSO:n haltuunsa, jolla se saa helpon pääsyn EU:n markkinoille. Samalla se on tullut ostaneeksi kilpailijansa, sillä FSO on yksi myydyimmistä merkeistä Ukrainassa.
Takamoottorisen Jaltan seuraaja oli ZAZ Tavria.  Se oli tekniikaltaan Samaran kaltainen etuvetoinen monikäyttöauto, mutta kooltaan huomattavasti pienempi. Vuonna 1988 markkinoille tulleen Tavrian moottori oli Samaran 1,1-litrainen. Vieläkin pienempi neuvostoliittolainen pikkuauto oli 2-sylinterisellä moottorilla varustettu Oka. Zazin tuotteita ei ole tuotu Suomeen.
Nykyisin ZAZ:n tuottamat Daewoo Lanos, Lada Samara, Opel Astra ja muutamat Dacia ja Mercedes-Benz -mallit ovat suositumpia kuin ZAZin omat mallit.
Suomessa Jalta-nimisenä

ZAZ:in (Jaltan) maahantuojana Suomessa toimi muitakin neuvostoliittolaisia autoja edustanut Oy Konela Ab ja se oli hankintahinnaltaan edullisin automerkki Moskvitshin sekä itäsaksalaisen Trabantin ohella. Ensimmäiset Jalta-autot tuotiin Suomeen vuonna 1965 ja merkkiä myytiinkin parin vuoden ajan melko hyvin. Vuonna 1965 se maksoi 4 290 markkaa (vuoden 2005 rahassa 6 456 euroa), kun esimerkiksi Volkswagen Kuplan perusmalli maksoi 5 990 markkaa (9 015 €).  Jaltan edullinen hankintahinta antoi anteeksi auton melko karkean viimeistelyn, mutta rakenteeltaan pulmallinen moottori kesti ilman korjauksia pahimmillaan vain noin 20 000 kilometrin ajon.
Vuosimallien 1962–1969 Jalta muistuttaa etuosaltaan suuresti Fiat 600-autoa, sitä vastoin takaosa ja V4-moottori ovat omaa suunnittelua. Autolehden 1965 koeajon mukaan Jaltassa on paljon huonosti suunniteltuja yksityiskohtia. Esimerkiksi jarrut ovat heikkotehoiset ja auto on meluisa. Kuljettajan istuinta on vaikea siirtää pituussuunnassa kiskojen tiukkuuden vuoksi. Istuimet ovat melko kovat ohuen pehmusteen vuoksi. Huonot häikäisysuojat eivät suojaa auringolta ollenkaan.
Bensiinillä toimiva lämmityslaite aiheutti monen Jaltan tulipalon ja tuhoutumisen. Ajossa vaihteet ulisevat, varsinkin ylin vaihde nelonen. Vaihteista ykkönen on synkronoimaton, muut vaihteet on synkronoitu.
Nelisylinterisen 887 cm³ ilmajäähdytteisen V-moottorin suurin teho on 20 kW /4000 r/min (27 hv) ja suurin vääntömomentti 52 Nm /2400-2600 r/min (5,3 kpm). Kuumalla säällä moottori saattaa kuumeta liikaa jäähdytyksen ollessa tehoton.
Tekniikan Maailma 13/1965 mittasi Jaltan kiihtyvyydeksi 0-50 km/t 10,6 sekuntia ja 0-80 km/t 30,2 sekuntia. Huippunopeus on lehden mukaan 104,2 km/t, valmistajan mukaan 100 km/t. Suorituskyky on heikko. Koeajoselostuksensa yhteenvedossa TM:n testiryhmä totesi: ”Jaltaa voitaisiin luonnehtia hyväksi yritykseksi rakentaa jokamiehen käyttöauto. Todellisuudessa asia kuitenkin lienee niin, että nykyinen Jalta on taakse jäänyt yritys. Sen kehitystyö on vaatinut niin paljon aikaa, että meidän markkinoillemme ehtiessään auto on jo vanhentunut.”
Jaltan myynti alkoi vauhdikkaasti, mutta merkin kysyntä hiipui 1960-luvun loppua kohti ja uudempaa mallia (ZAZ 968) tuotiin vain 64 kappaletta. Vuoden 1969 lopussa Suomen ajoneuvorekisterissä oli 973 Jalta-merkkistä autoa. Erikseen tilastoiduista merkeistä Jalta oli brittiläisen Sunbeamin ohella ainoa, jota ei ollut rekisteröity minään muuna kuin henkilöautona. Jaltan tuonti Suomeen päättyi vuonna 1970. Vuoden 1999 lopussa Suomessa oli rekisterissä vain kolme ZAZ-autoa, kaikki 1960-luvulta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ZAZ:in verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ukrainaksi)
http://www.ajovalo.net/Historia/Ei-Suomi4.htm
ZSU-23-4

| ZSU-23-4 Šilka |
| --- | --- |
 Kuvan ZSU-23-4 it-psv on museoituna Ukrainan Kiovassa.
Valmistushistoria
Valmistusmaa:   Neuvostoliitto
Tekniset tiedot
Pituus:  
– putki edessä:  -
– pelkkä runko:  6,54 m
Leveys:  2,95 m
Korkeus:  2,25 m
Taistelupaino:  19 000 kg
Maksiminopeus:  
– tiellä:  44 km/h
– maastossa:  -
Toimintasäde:  260 km
Pääase:  4x AZP 23 mm ilmatorjuntakanuuna
Muu aseistus:  -
Panssarointi:  10-15 mm
Moottori:  6-sylinterinen dieselmoottori
– hevosvoimat:  280 hv
– kilowattia:  210 kW
Miehistö:  4
ZSU-23-4 Šilka (ven. Ши́лка) on Neuvostoliitossa valmistettu ilmatorjuntapanssarivaunu. Nimilyhenne ZSU tarkoittaa: zenitnaja samohodnaja ustanovka (ven. зенитная самоходная установка). It-panssarivaunu on neliputkinen, ja se kehiteltiin 1960-luvulla edeltäjänsä, ZSU-57-2:n korvaajaksi. Kehitystyön aikana sen kilpailija oli ZSU-37-2 Jenisei. Kehitystyön aloitus tapahtui 1957, sekä esittely vuonna 1962. Aseena uutta tulokasta pidettiin Jeniseita tehokkaampana sekä ohjustorjuntaa edukkaampana armeijan maajoukkojen it-suojana, ja se osoitti käyttöarvonsa: niin amerikkalaisia vastaan Vietnamin sodassa kuin egyptiläisten käyttämänä jom kippur -sodassa Israelia vastaan vuonna 1973 matalatorjunnassa, jolloin ilmatorjuntaohjuksin pakotettiin viholliskoneet matalahyökkäyksiin.
Jokasään toimintaan varustettu ja ydinaseiden saastelaskeumalta suojattu ZSU-23-4 kykeni ampumaan suurella tulinopeudella tehokasta sulkutulta, ja siinä oli tutkaohjattu tulenjohtojärjestelmä. Panssariaselajin it-aseessa oli omat puutteensakin: se oli heikosti suojattu ja tiellä hidas, joihinkin toisiin vastaaviin vaunuihin verraten. Pohjasta panssaroidut rynnäkkökoneet saattoivat kestää 23 mm AZP -ilmatorjuntakanuunan osumia. Eräs yksi tällainen kone on A-10 Thunderbolt II. Nykypäivänä vaunua käytetään myös tarkka-ampujien torjunnassa, sillä pyörivä torni ja sen suuri korotuskulma mahdollistaa putkien suuntaamisen myös korkealle yläviistoon.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.fas.org/man/dod-101/sys/land/row/zsu-23-4.htm
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Yöapina

| Yöapina |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Alalahko::  Haplorrhini
Osalahko::  Apinat Simiiformes
Heimo::  Yöapinat Aotidae
Suku::  Yöapinat Aotus
Laji::  trivirgatus
Kaksiosainen nimi
 Aotus trivirgatus  (Humboldt, 1811) 
 Yöapinan levinneisyys
Katso myös
   Yöapina Wikispeciesissä   Yöapina Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Yöapina eli kolmijuovayöapina eli durukuli (Aotus trivirgatus) on yksi yöapinoiden heimon lajeista. Sen ruumis on 25–40 cm häntä 35–38 cm pitkä, ja painoa sillä on 500–1000 g.
Levinneisyys

Yöapinaa tavataan Venezuelasta eteläänpäin Rio Negro- ja Amazonjoelle asti Brasiliaan, jossa se elää laaksojen ja vuoristojen metsissä.
Ravinto

Yöapinan monipuolinen ruokavalio sisältää hedelmiä, hyönteisiä, lintuja ja linnunmunia sekä pikkunisäkkäitä.
Lisääntyminen

Naaras saa vain yhden, harvoin kaksi poikasta; emo imettää poikasta, muuten uros tai vanhemmat sisarukset kantavat sitä selässään.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Yöapina (durukuli) (Aotus trivirgatus)
iNaturalist: Yöapina (Aotus trivirgatus)
ITIS: Aotus trivirgatus (englanniksi)
UniProt: Taxonomy - Aotus trivirgatus (Three-striped night monkey) (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Aotus trivirgatus (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Aotus trivirgatus, northern night monkey (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Aotus trivirgatus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q307153  Wikispecies: Aotus trivirgatus  ADW: Aotus_trivirgatus  ARKive: aotus-trivirgatus  BOLD: 12491  CoL: F6G5  EoL: 323931  GBIF: 5219590  iNaturalist: 43413  IRMNG: 10806986  ITIS: 572951  IUCN: 41543  MDD: 1000752  MSW: 12100313  NCBI: 9505  Observation.org: 81781  Open Tree of Life: 791711  Paleobiology Database: 232711  Species+: 6573  Xeno-canto: Aotus-trivirgatus
Yökaktukset

| Yökaktukset |
| --- | --- |
 Yönkuningatar (Selenicereus grandiflorus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Cactoideae
Tribus::  Hylocereeae
Suku::  Yökaktukset Selenicereus  (A.Berger) Britton & Rose (1909)
Synonyymit
 metsäkaktukset (Hylocereus Britton & Rose) 
Katso myös
   Yökaktukset Wikispeciesissä   Yökaktukset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yökaktukset (Selenicereus) on kaktuskasvien suku. Se on läheistä sukua samaan alatribukseen kuuluville metsäkaktuksille (Hylocereus). Uusimman taksonomian mukaan suvut kuuluu yhdistää ja tällöin yhdistetyn suvun tieteellisenä nimenä säilyy Selenicereus mutta suomenkielinen nimi on metsäkaktukset.
Suvun lajeja esiintyy luontaisesti Keski-Amerikassa, Länsi-Intiassa sekä pohjoisessa Etelä-Amerikassa. Yökaktuksille on annettu tieteellinen nimi Selenicereus antiikinkreikkalaisen kuun jumalattaren Selenen mukaan johtuen suvun lajien tavasta kukkia yöllä.
Huonekasvina kasvatetaan tavallisimmin yönkuningatarta (Selenicereus grandiflorus), jonka kukat ovat kermanvalkoisia ja vaniljantuoksuisia. Kasvupaikan tulisi olla lämmin ja valoisa .
Tuntomerkit

Yökaktukset kiipeilevät pitkin puiden runkoja ja kasvattavat ilmajuuria. Lehtien areolit voivat olla joko piikittömät tai piikikkäät. Yökaktuksien kukat ovat kooltaan suuria lajista riippuen 12–38 cm pitkiä. Kukat aukeavat yöllä ja kestävät vain yhden päivän. Niitä pölyttävät yöllä lentävät perhoset ja harvemmin lepakot.
Yökaktukset ovat riippuvavartisia tai kiipeileviä päällyskasveja (epifyyttejä ja litofyyttejä). Niillä on paljon ilmajuuria. Varret ovat ohuita, jopa yli viisi metriä pitkiä, ja niissä on 2–12 uurretta tai siipipalletta. Areoleissa on lyhyttä karvoitusta ja hentoja, lyhyitä, harvoin neulamaisia piikkejä; joskus ne puuttuvat. Kukat ovat kookkaita, jopa 40 cm pitkiä ja 20 cm leveitä, suppilomaisia tai laakeita. Sisimmät kehälehdet ovat valkoisia, uloimmat keltaisia, vaaleanpunaisia tai ruskehtavia. Kukkapohjuksessa on suomuja ja karvoja, sukasia tai piikkejä. Hedelmä on pallomainen, mehevä, tavallisesti punainen ja piikkinen. Siemenet ovat munan tai munuaisen muotoisia ja kiiltävän mustia.