stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siilit
Alaheimot, suvut ja lajit

Siilien heimoon kuuluu Mammal Species of the World -teoksen ja ITIS-tietokannan mukaan 10 sukua, joissa on kaikkiaan 24 lajia.
Varsinaiset siilit eli siilit (Erinaceinae)
Afrikansiilit (Atelerix )
Nelivarvassiili (Atelerix albiventris)
Välimerensiili eli vaeltajasiili (Atelerix algirus, syn. Erinaceus algirus)
Eteläafrikansiili (Atelerix frontalis)
Somaliansiili (Atelerix sclateri)
Euraasiansiilit (Erinaceus )
Amurinsiili (Erinaceus amurensis)
Idänsiili eli itäsiili (Erinaceus concolor)
Siili (Erinaceus europaeus)
Erinaceus roumanicus
Korvasiilit (Hemiechinus )
Korvasiili eli pitkäkorvasiili (Hemiechinus auritus)
Pakistaninsiili (Hemiechinus collaris)
Kiinansiilit (Mesechinus )
Mongoliansiili (Mesechinus dauuricus)
Kiinansiili (Mesechinus hughi)
Aavikkosiilit (Paraechinus )
Aavikkosiili (Paraechinus aethiopicus, syn. Hemiechinus aethiopicus)
Afganistaninsiili (Paraechinus hypomelas, syn. Hemiechinus hypomelas)
Intiansiili (Paraechinus micropus, syn. Hemiechinus micropus)
Madrasinsiili (Paraechinus nudiventris, syn. Hemiechinus nudiventris)
Rottasiilit (Galericinae)
Isorottasiilit (Echinosorex )
Isorottasiili (Echinosorex gymnura)
Kiinanrottasiilit (Hylomys )
Hylomys megalotis
Hylomys parvus
Pikkurottasiili eli kääpiörottasiili (Hylomys suillus)
Neohylomys
Hainaninrottasiili (Neohylomys hainanensis, syn. Hylomys hainanensis)
Neotetracus
Kiinanrottasiili eli päästäisrottasiili (Neotetracus sinensis, syn. Hylomys sinensis)
Filippiinienrottasiilit (Podogymnura )
Dinagatinrottasiili (Podogymnura aureospinula)
Mindanaonrottasiili (Podogymnura truei)
Kerälle käpertynyt välimerensiili (Atelerix algirus)
Täytetty pikkurottasiili.
Siioninvuori

Siioninvuori
| --- | --- |
Tyyppi:  mäki 
Sijainti:   Jerusalem, Israel
Vuoristo:  Jerusalem hills (d) (käännä suomeksi) 
Korkeus merenpinnasta:  765 m
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Siioninvuori Öljymäeltä katsottuna
Siioninvuori (hepr. ‏הר צִיּוֹן‎, Har Tsiyyon; arab. جبل صهيون‎, Jabel Sahyoun) on kukkula Jerusalemissa hieman vanhan­kaupungin muurien ulko­puolella.
Nimen alkuperä

Siion-nimen (ṣiyyôn) etymologia on epävarma.  Raamatussa nimi mainitaan ensimmäisen kerran Toisessa Samuelin kirjassa, jonka mukaan Daavid valloitti Siionin vuori­linnoituksen jebusilaisilta., ja todennäköisesti nimi onkin muinaisten israeli­laisten maahan­tuloa vanhempi. Jos se on seemiläistä alkuperää, se saattaa perustua heprean linnoitusta tarkoittavaan sanaan ''ṣiyyôn  taikka arabian sanaan siyya, joka merkitsee kuivaa maata, taikka linnaketta tai suojelusta tarkoitta­vaan sanaan šanā. Nimi saattaa myös johtua arabian sana­vartalosta ṣahî ("nousta huipulle") tai ṣuhhay ("torni" tai "vuorenhuippu". On myös arveltu, että se saattaisi johtua ei-seemiläisen hurrin kielen sanasta šeya, joka merkitsee jokea tai puroa.
Arabian ja syyrian kielissä nimi esiintyy muodossa Sayhun (arab. صهيون‎.  Sana esiintyy myös Wâdi Sahyûn -nimisen laakson nimessä, joka on vajaan kolmen kilo­metrin päässä Jerusalemin Jaffan portin ulko­puolella.
Historia

Toisen Samuelin kirjan mukaan Siioninvuori oli jebusilaisten linnakkeen paikka, jonka Daavid valloitti. Siitä tuli hänen palatsinsa paikka, jonne myös Daavidin kaupunki perustettiin.
Jonkin aikaa Salomon temppelin rakentamisen jälkeen Siionin­vuorella tarkoitettiin Jerusalemin Temppeli­vuorta. Se mainitaan Jesajan kirjassa, Psalmeissa ja Ensimmäisessä Makka­bealais­kirjassa. Ajan­laskumme ensimmäisellä vuosi­sadalla, vähän ennen roomalaisten suorittamaa Jerusalemin valloitusta ja toisen temppelin tuhoa, juutalainen historioitsija Josephus kuitenkin selitti Siionin­vuoren tarkoittavan lännempänä, laakson toisella puolella olevaa kukkulaa. Sen vuoksi tämä läntinen kukkula, joka ulottuu Jerusalemin vanhan­kaupungin ulko­puolelle, tuli tunnetuksi Siionin­vuorena, mitä nimeä siitä käytetään edelleenkin.
Vuonna 1948 Siionin­vuori yhdistettiin kapealla tunnelilla Länsi-Jerusalemin Yemin Moshen kaupungin­osaan. Israelin itsenäisyys­sodan aikana tarvittiin tällainen vaihto­ehtoinen kulku­tie Siionin­vuorella taistelleiden sotilaiden huoltamiseksi ja haavoittuneiden evakuoimiseksi. Tarkoitukseen suunniteltiin köysirata, jolla voitiin kuljettaa 250 kilo­gramman kuorma. Köysi­rataa käytettiin vain öisin, ja päivisin se laskettiin laaksoon, ettei sitä havaittaisi. Matka Israelin tukikohdasta St. John Eye Hospital'ilta Siionin­vuorelle kesti kaksi minuuttia. Siionin­vuoren valloitti Harelin prikaati 18. toukokuuta 1948.
Israelin itsenäisyys­sodasta 1948 vuoden 1967 kuuden päivän sotaan saakka Jerusalemin vanha­kaupunki oli Jordanian hallinnassa, eikä israelilaisilla ollut pääsyä sen pyhille paikoille. Vanhan­kaupungin länsipuoliset kaupunginosat sen sijaan olivat Israelin hallinnassa, mutta Siionin­vuori oli ei-kenenkään-maalla Israelin ja Jordanian välissä. Samalla se oli lähimpänä muinaista Jerusalemin temppeliä sijainnut paikka, jonne israelilaisilla oli pääsy, ja siellä sijainnut Daavidin hauta­rakennuksen katto muodostuikin Itkumuuria korvaavaksi paikaksi, jonne israelilaiset kiipesivät rukoilemaan. Siionin­vuorelle johtava kiemurteleva tie sai nimen Paavin tie (Derekh Ha'apifyor) paavi Paavali VI:n vuonna 1964 tekemän historiallisen vierailun kunniaksi.
Legendoja

Paikallisen legendan mukaan kaksi insinööriä, jotka vuonna 1538 saivat tehtäväkseen jälleen­rakentaa Jerusalemin vanhan­kaupungin muurit, jättivät erehdyksessä Siionin­vuoren ja kuningas Daavidin haudan muurin ulkopuolelle. Turkin sulttaani Suleiman Suuri raivostui tästä virheestä siinä määrin, että tuomitsi heidät kuolemaan.
Nähtävyyksiä

Nykyisellä Siioninvuorella sijaitsevia huomattavia paikkoja ovat benediktiiniläinen Neitsyt Marian taivaaseen­astumisen luostari­kirkko, kuningas Daavidin hauta ja ns. Yläsali, jossa Jeesuksen uskotaan viettäneen viimeisen ehtoollisen. Useimmat historioitsijat ja arkeo­logit eivät kuitenkaan pidä vuorella sijaitsevaa "Daavidin hautaa" kuningas Daavidin todellisena hauta­paikkana.
Vuorella on myös holokaustin uhrien muistoksi rakennettu museo Martef HaShoa (hepr. ‏מרתף השואה‎‎). Lisäksi siellä on sekä katolinen että protestanttinen hautausmaa. Katoliselle hautausmaalle on haudattu muun muassa hurskaaksi pakanaksi tunnustettu, 1200 juutalaista holokaustista pelastanut Oskar Schindler. Protes­tantti­selle hautausmaalle haudatuista henkilöistä tunnetuimpia on arkkitehti Conrad Schick.
Arkeologia

Vuonna 1874 englantilainen Henry Maudsley löysi Siionin­vuorelta suuren kiven­järkäleen ja useita muinaisia hiottuja kiviä, joiden hän uskoi olevan Josephuksen mainitseman ensimmäisen kaupunginmuurin perustuksia. Osa näistä kivistä käytettiin nykyisen piispa Gobatin koulun (nyk. American Institute of Holy Land Studies and Jerusalem University College) pää­portin luona olevan muurin rakentamiseen.
Itäisemmältä vanhan­kaupungin etelä­puolella olevalta kukkulalta on löydetty rauta­kautinen porrastettu kivi­rakennelma, mikä on antanut aihetta teoriaan, jonka mukaan alku­peräinen Siionin vuori­linnoitus sijaitsi siellä.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Siioninvuorelle johtava Paavin tie (Derekh Ha'Apifyor. Israelin hallitus antoi tielle tämän nimen paavi Paavali VI:n vuonna 1964 tekemän historiallisen vierailun kunniaksi
Siioninvuoren köysirata
Näkymä Siioninvuorelta
Oskar Schindlerin hauta Siioninvuorella
Käännös suomeksi
Valkeasaari

Valkeasaaren sijainti
Valkeasaari (ven. Белоостров, Beloostrov) on Pietarin kaupungin Kurortin piiriin kuuluva kunnallishallintoalue Rajajoen varrella Karjalankannaksella Venäjällä sekä entinen luterilainen seurakunta Pohjois-Inkerissä, Suomen entisen rajan pinnassa. Valkeasaareen kuului aikaisemmin Siestarjoen teollisuuskeskus. Valkeasaari oli tärkeä Suomen ja Neuvosto-Venäjän ja sitä seuranneen Neuvostoliiton rajanylityspaikka vuosina 1812–1940.
Historia

Valkeasaaren nimi oli vuosina 1922–1940 Punasaari (ven. Красноостров, Krasnoostrov).
Neuvostojohtaja Josif Stalinin aikana rajavyöhykettä Karjalankannaksella alettiin puhdistaa suomalaisista rajaseudun turvallisuuden nimissä. Vuosina 1935–1936 noin 27 000 inkerinsuomalaista karkotettiin muun muassa Kuolan niemimaalle, Leningradin alueen itäosaan, Etelä-Kazakstaniin ja Keski-Aasiaan.
Neljä Pohjois-Inkerin seurakuntaa (Miikkulainen, Vuole, Lempaala ja Valkeasaari) tyhjennettiin käytännössä kokonaan.
Kyliä

Akkasenkylä l. Akkasi (Leistilä), Alakylä, Alosaari, Kaljala, Konnunkylä (Konnunselkä), Luuppola, Mainila, Merituittu, Mottori, Myllynkylä (Aleksandrovka), Nakara, Pienikivi, Retukylä, Revonnenä, Suontaka, Suurikivi, Tipuna, Valkeasaari, Vaskisavotta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valkeasaari Wikimedia Commonsissa
| n k Pietarin hallinnollinen jako |
| --- | --- | --- |
 Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Amiraliteetti |  Kolomna  Sennoi  Amiraliteetti  Semjonovski  Izmailovskoje  6. kunnallishallintoalue  |  |
| Vasilinsaari |  7. kunnallishallintoalue  Gavan  Vasiljevski  Morskoi  Alaissaari  |  |
| Viipuri |  Levassova  Parkala  Sampsonijevskoje  Svetlanovskoje  Sosnovskoje  15. kunnallishallintoalue  Parnas  Suvala-Ozerki  |  |
| Kalinin |  Rastaala  Akademitšeski  Suomi  21. kunnallishallintoalue  Piskarjovka  Severnyi  Prometei  |  |
| Kirov |  25. kunnallishallintoalue  Uljaala  Taasnoi  Autuansaari  Narva  Krasnenkaja retška  Morskije vorota  |  |
| Kolpina |  Kolpina  Metallostroi  Petro-Slavjanka  Pontonnyi  Sapjornyi  Ust-Ižora  |  |
| Krasnogvardeiski |  Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  |  |
| Kraassela |  Kraassela  Eteläinen Primorje  Sosnovaja Poljana  Liiha  Rötsänsilta  Jugo-Zapad  Konstantinovskoje  |  |
| Kronstadt |  Kronstadt  |  |
| Kurort |  Siestarjoki  Terijoki  Valkeasaari  Kellomäki  Metsäkylä  Raavski  Kuokkala  Vammelsuu  Lautaranta  Ollila  Tyrisevä  |  |
| Moskova |  Moskovskaja Zastava  Gagarinskoje  Novoizmailovskoje  47. kunnallishallintoalue  Zvjozdnoje  |  |
| Neva |  Nevskaja zastava  50. kunnallishallintoalue  Obuhovo  Tuntia  53. kunnallishallintoalue  54. kunnallishallintoalue  Neva  Okkervil  57. kunnallishallintoalue  |  |
| Petrograd |  Korpisaari  Koivusaari  Kronverkskoje  Posadski  Tškalovski  Vvedenski  |  |
| Pietarhovi |  Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  |  |
| Primorje |  Lahti-Olkina  65. kunnallishallintoalue  Tšornaja retška  Komendantski aerodrom  Ozero Dolgoje  Juntolovo  70. kunnallishallintoalue  Revonnenä  |  |
| Puškin |  Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  |  |
| Frunze |  Volkovskoje  72. kunnallishallintoalue  Kupsila  Georgijevski  75. kunnallishallintoalue  Balkanski  |  |
| Pietarin keskusta |  Dvortsvyi  78. kunnallishallintoalue  Liteinyi  Smolninskoje  Ligovka-Jamskaja  Vladimirski  |  |
Inkerin historialliset luterilaiset seurakunnat
Inkere
Jaama
Järvisaari
Haapakangas
Hatsina
Hevaa
Hietamäki
Kaprio
Kattila
Keltto
Kolppana
Koprina
Kupanitsa
Lahti
Lempaala
Liissilä
Markkova
Miikkulainen
Moloskovitsa
Narvusi-Kosemkina
Novasolkka
Pyhä Maria (Pietari)
Pähkinälinna
Ropsu
Rääpyvä
Saari
Serepetta
Siestarjoki
Skuoritsa
Soikkola
Spankkova
Toksova
Tuutari
Tyrö
Valkeasaari
Venjoki
Viron Inkeri
Vuole
Sikimihappo

| Sikimihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (3R,4S,5R)-3,4,5-trihydroksisyklohekseeni-1-karboksyylihappo
CAS-numero:  138-59-0
PubChem CID:  8742
SMILES:  C1C(C(C(C=C1C(=O)O)O)O)O 
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H10O5
Moolimassa:  174,15 g/mol
Sulamispiste:  186 °C
Liukoisuus veteen:  267 g/l (29,6 °C)
Sikimihappo (C7H5O5) on tyydyttymätön trihydroksikarboksyylihappo. Sikimihappoa esiintyy useissa kasveissa ja bakteereissa. Se on tärkeä yhdiste kasvien aineenvaihdunnassa, koska siitä valmistetaan sikimaattireitin avulla useita tärkeitä yhdisteitä.
Biosynteesi

Sikimihapon biosynteesin ensimmäisessä vaiheessa erytroosi-4-fosfaatti ja fosfoenolipalorypälehappo reagoivat DAHP-syntaasientsyymin avulla DAHP:ksi eli 3-deoksi-D-arabinoheptulosonaatti-7-fosfaatiksi. DAHP muutetaan tämän jälkeen 3-dehydrokiinihapoksi 3-dehydrokinaattisyntaasientsyymin katalysoimana. 3-dehydrokinaatista organismit valmistavat 3-dehydrosikimihappoa 3-dehydrokinaattidehydrataasin avulla ja edelleen sikimihappoa 3-dehydrosikimaattireduktaasientsyymin katalysoimana.
Muiden yhdisteiden biosynteesi

Kasvit ja bakteerit tuottavat sikimihaposta sikimaattireittiä useita erilaisia biologisesti tärkeitä yhdisteitä. Sikimaattireitissä sikimihappo muutetaan entsymaattisesti katalysoiden usean vaiheen avulla korismiinihapoksi. Korismiinihaposta valmistetaan muun muassa aromaattisia aminohappoja fenyylialaniinia, tryptofaania ja tyrosiinia sekä kinonipohjaisia terpenoideja ja folaatteja.
Sikimihaposta kasvit voivat syntetisoida myös gallushappoa.
Oseltamiviirisynteesi

Kauppanimellä Tamiflu myytävä influenssalääke sisältää vaikuttavana ainesosanaan oseltamiviiriä. Yksi oseltamiviirisynteesin lähtöaineista on sikimihappo. Synteesitarkoitukseen sikimihappoa eristetään rusotähtianiksen (Illicium verum) juurakosta. Yhdistettä tuotetaan uuttamalla kasvinjuurakkoa tai käymisen avulla. On kehitetty myös tekniikoita, joilla synteesiin tarvittava sikimihappo tuotettaisiin Escherichia coli -bakteerien avulla. Sikimihapon sijaan oseltamiviirisynteesin lähtöaineena voidaan käyttää myös kiinihappoa.
Aiheesta muualla

PubChem: Shikimic acid (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Shikimic acid (englanniksi)
Food Component Database (FooDB): Shikimic acid (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Shikimic acid (englanniksi)
ChemBlink: Shikimic acid (englanniksi)
Liber Herbarum II: Luettelo sikimihappoa sisältävistä kasveista
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Shikimic-acid (englanniksi)
Valkoapila

| Valkoapila |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Fabales
Heimo::  Hernekasvit Fabaceae
Suku::  Apilat Trifolium
Laji::  repens
Kaksiosainen nimi
 Trifolium repens  L. 
Katso myös
   Valkoapila Wikispeciesissä   Valkoapila Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valkoapila (Trifolium repens) on valkokukkainen apila. Se kasvaa luonnonvaraisena Euroopassa, Pohjois-Afrikassa ja Aasian länsiosissa, mutta sitä viljellään muuallakin rehuksi suuren valkuaisainepitoisuutensa takia. Sitä käytetään myös nurmikkosekoituksissa, koska se kestää varsin hyvin tallaamista.
Valkoapilan kukkavarret kasvavat noin 5–10 cm pitkiksi. Niiden päässä on pallomainen, valkoinen tai hennon vaaleanpunertava halkaisijaltaan parisenttinen kukinto, joka tuoksuu makealle. Lehdet ovat 3–5 cm pitkän varren päässä ja muodostuvat yleensä kolmesta sydämen- tai kyynelenmuotoisesta lehdykästä. Poikkeuksellisesti lehdyköitä saattaa olla neljä tai useampiakin. Nelilehdykkäistä apilanlehteä (ns. neliapilaa) on pidetty hyvän onnen tuojana. Suomessa valkoapila kukkii kesä–elokuussa. Valkoapila luokitellaan Suomessa muinaistulokkaaksi.
Valkoapila lisää maan typpipitoisuutta juuristossa elävien Rhizobium-suvun typpibakteerien avulla, kuten muutkin hernekasvit.
Alsikeapila (Trifolium hybridum) on valkoapilan näköislaji.
Käyttö

Apilan kukkia voi käyttää ravinnoksi joko kuivattuna tai sellaisenaan. Pulavuosina sitä on yleisesti sekoitettu leipätaikinaan. Myös lehtiä voi käyttää esim. salaatteihin.  Kuivatuista kukinnoista valmistettua teetä on käytetty rohtona kihtiin ja verenvähyyteen. Erittäin vahvana tee aiheuttaa oksetusta.
Viljelykäyttö

Valkoapila viihtyy Suomessa viljelyvyöhykkeillä 1–3. Valkoapilalle maan vesitalouden tulee olla kunnossa, sillä valkoapila on kuivuuden arka kasvi, joka ei kuitenkaan siedä myöskään liiallista vettä. Ojituksen on oltava kunnossa ja liian poudan arkoja kasvupaikkoja tulee välttää. Paras kasvupaikka on loiva rinne ja maalaji hikevä hieta. Maan pH:n tulee olla yli 5,5.
Valkoapilaa käytetään laitumissa, koska sillä on hyvä tallauksenkesto- ja jälkikasvukyky rönsyilevän kasvutapansa vuoksi. Valkoapila menestyy säilörehunurmissakin.  Sen sadontuottokyky on kuitenkin matalampi kuin esimerkiksi puna-apila ja alsikeapilalla. Tästä syystä voi olla hyvä käyttää näitä tallausta kestämättömiä lajeja myös laitumissa lisäämään ensimmäisen vuoden satoa.
Valkoapiloista on saatavilla muutamaa eri lajiketta. Lajikkeet Sonja ja Hebe soveltuvat molemmat viljelyvyöhykkeille 1–3. Kylvömääräksi suositellaan seoksiin 1–3 kg/ha. Valkoapilan siemen ympättynä maksaa n. 13–15 €/kg.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Valkoapilan (Trifolium repens) levinneisyys Suomessa.
Suomen Lajitietokeskus: Valkoapila (Trifolium repens)
Pinkka, Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Valkoapila (Trifolium repens)
Luontoportti: Valkoapila (Trifolium repens)
Valokki - Nettikasvio: Valkoapila (Trifolium repens)
ITIS: Trifolium repens (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Trifolium repens (englanniksi)
Flora of China: Trifolium repens (englanniksi)
Food and Agriculture Organization of the United Nations (FAO): Trifolium repens (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Pherobase: Floral volatiles of Trifolium repens (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q148675  Wikispecies: Trifolium repens  AoFP: 2004  APA: 2088  APDB: 65957  APNI: 54771  BioLib: 40060  Calflora: 8105  CoL: 58Q4Y  Ecocrop: 2105  eFloraSA: Trifolium_repens  EoL: 703436  EPPO: TRFRE  EUNIS: 172101  FEIS: trirep  FloraBase: 4307  FNA: 200012344  FoC: 200012344  FoIO: TRIREP  GBIF: 5358748  GISD: 1608  GRIN: 300625  iNaturalist: 55745  IPA: 6557  IPNI: 523626-1  ITIS: 26206  MichiganFlora: 1358  MoBotPF: 280497  NatureServe: 2.147168  NBN: NBNSYS0000003247  NCBI: 3899  NSWFlora: Trifolium~repens  NZOR: 32c3f24b-7045-4c64-b8f3-5fb403dbf638  NZPCN: 2568  Observation.org: 7574  Open Tree of Life: 116218  PalDat: Trifolium_repens  PfaF: Trifolium repens  PFI: 2605  Plant List: ild-8135  PLANTS: TRRE3  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:523626-1  RHS: 88720  SANBI: 363-30  Tropicos: 13034184  VASCAN: 5931  VicFlora: dd9c4fbe-3c56-4ca7-b4a5-ef1181feb581  WisFlora: 5273  WoI: 275  WFO: wfo-0000213062  WoRMS: 993805  Laji.fi: MX.39038 
Valkoapilan kukinto
Vallankumousoikeus

Yläneen vallankumousoikeus sisällissodan aikana 1918
Vallankumousoikeus oli Suomen sisällissodan aikana vuonna 1918 punaisessa Suomessa kihlakunnanoikeutta ja raastuvanoikeutta vastannut alempi oikeusaste. Niitä perustettiin punaisten hallitsemiin kuntiin ja kaupunkeihin.
Vallankumousoikeuden jäseninä olivat yleinen syyttäjä, mahdolliset puolustusasianajajat, puheenjohtaja ja oikeuden jäsenet. Vallankumousoikeus toimi kansalaissodan aikana useissa kunnissa, merkittäviä olivat esimerkiksi Helsingin vallankumousoikeus sekä Tampereen vallankumousoikeus, joka tuomitsi Suinulan verilöylystä selvinneitä suojeluskuntalaisia sakkorangaistuksiin. Vallankumousoikeudet saattoivat tuomita sakkorangaistuksia tai vankeutta, niillä ei ollut oikeutta jakaa kuolemantuomioita. Ylempänä oikeusasteena oli Helsingissä toiminut Vallankumouksellinen Ylioikeus, johon vallankumousoikeuksien tuomioista sai valittaa.
Kirjallisuutta

Jukka Siro: Tuomiovalta kansalle – Vallankumousoikeudet sisällissodassa vuonna 1918.  (Suomalaisen Lakimiesyhdistyksen julkaisuja nro 295)  Helsinki:  Suomalainen Lakimiesyhdistys, 2009.  ISBN 978-951-855-294-2
Valkokulmakutoja

| Valkokulmakutoja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kutojat Ploceidae
Suku::  Varpuskutojat Plocepasser
Laji::  mahali
Kaksiosainen nimi
 Plocepasser mahali  Smith, 1836 
Alalajit 
 P. m. mahali  P. m. pectoralis  P. m. stentor  P. m. terricolor 
Katso myös
   Valkokulmakutoja Wikispeciesissä   Valkokulmakutoja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkokulmakutoja (Plocepasser mahali) on Afrikan eteläosissa tavattava kutojiin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan valkokulmakutoja on noin 17 cm. Selästään ja päästään laji on väriltään ruskea. Päässä on selkeä valkoinen silmäkulmajuova. Ruskeissa siivissä on valkoisia juovia. Rinta ja vatsa ovat linnulla valkoiset. Ulkonäöltään koiras- ja naarasvalkokulmakutojat muistuttavat toisiaan, mutta koiraan nokka on väriltään musta ja naaraalla se on kellertävän vaalea. Nuoret yksilöt muistuttavat aikuisia ja niiden nokka on vaaleanpunertava.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valkokulmakutojaa tavataan pääasiassa Eteläisen Afrikan keskitasangoilla. Sen levinneisyysalue ulottuu Etelä-Afrikasta pohjoiseen Angolaan, Zimbabween ja Etiopiaan saakka. Linnun elinympäristöä ovat kuivat akaasiametsät ja ruohomaat.
Elintavat

Valkokulmakutojat liikkuvat yleensä pareittain tai pieninä ryhminä. Ravintonaan laji käyttää hyönteisiä ja siemeniä, joita se etsii maasta. Ravintonsa ne hankkivat yleensä pesäpuidensa lähistöltä. Valkokulmakutojat perivät ympäri vuoden, mutta aktiivisinta pesintä on kesäkuukausien aikana. Lajin pesä sijaitsee puussa. Pesä on epäsiististi kudottu pallomainen heinäpesä, jonka sisäänkäynti sijaitsee sivulla. Naaras munii yhdestä kolmeen valkoista, ruskeapilkullista munaa, joita se hautoo noin kaksi viikkoa. Muut linnut, esimerkiksi akaasiatiainen (Parus cinerascens) ja suomuviiltopeippo (Amadina erythrocephala), voivat pesiä vanhoissa valkokulmakutojan pesissä.
Valkokulmakutojan pesiä
Valkoperätangara

| Valkoperätangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Suku::  Cypsnagra
Laji::  hirundinacea
Kaksiosainen nimi
 Cypsnagra hirundinacea  (Lesson, 1831) 

Alalajit
 C. h. hirundinacea  C. h. pallidigula 
Katso myös
   Valkoperätangara Wikispeciesissä   Valkoperätangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkoperätangara (Cypsnagra hirundinacea) on tangaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Valkoperätangara kasvaa 16–17 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Lajin pää, yläselkä ja siivet ovat mustat. Alaselkä on valkoinen, ja siivissä on valkoinen juova sekä laikku. Valkoperätangaran kurkku on punaruskea, rinta ruskehtava ja vatsa kellertävän valkoinen. Alalajin C. h. pallidigula kurkku ja rinta ovat nimialalajia C. h. hirundinacea vaaleammat.
Levinneisyys ja elintavat

Valkoperätangaran tavataan Surinamesta ja Brasilian koillisosista Boliviaan ja Paraguayhin. Lajin elinympäristöä ovat ajoittain kosteat ja yksittäisiä puita ja pensaita kasvavat ruohomaat, esimerkiksi cerrado. Lintu liikkuu tyypillisesti pareittain tai muutaman yksilön ryhminä. Valkoperätangaran ravintoa ovat hyönteiset. Valkoperätangaran pesimäkausi on elokuusta joulukuulle. Kuppimainen pesä rakennetaan puuhun ja naaras munii yhdestä kolmeen vihertävänsinistä munaa.