stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J. Karjalaisen diskografia
J. Karjalainen

Keltaisessa talossa (1990)
Lännen-Jukka (2006)
Paratiisin pojat (2008)
Polkabilly Rebels (2010)
Et ole yksin (2013)
Sinulle, Sofia (2015)
Sä kuljetat mua (2018)
Soulavaris (2022)
Suomalaista muotoiluu (2022)
J. Karjalainen > Singlet

Aurinko, lemmi häntä puolestani / Tohvelikulkuri (Poko PIS 272, PS) -90
Pompi, Zombi ! / Pariisi, Motala ja Hilversum (Poko PIS 277, PS) 05.07.90
Aurinko, lemmi häntä puolestani / Pompi Zombi (Poko AUTOM 22) 31.05.90
Oulu, Wisconsin (2022)
J. Karjalainen > Promolevyt (CD-formaatti):

Aurinko, lemmi häntä puolestani / Hän tekee kiusaa / Pompi, Zombi ! / Tohvelikulkuri (Poko PROMOCD 1, PS) -huhtikuu -90
Luuranko rämisee/ Höyhen ilmassa/ Päiväkirja (Poko PROMOCD 4) 10.4.91
J. Karjalainen yhtyeineen

Päiväkirja (1991)
Tähtilampun alla (1992)
Villejä lupiineja (1994)
Singlet:
Telepatiaa/Avaruuden ikkuna (Poko PIS 311, PS) 13.03.1992
Mies, jolle ei koskaan tapahdu mitään / Espanja (Poko AUTOM 23) 03.06.92
Villejä lupiineja / Laulumies (Poko JRAHIS 94) 13.04.94
J. Karjalainen yhtyeineen > CD-singlet (PS=kuvakannet)

Telepatiaa/Avaruuden ikkuna (PSCDS 8, PS) 13.03.92
Mies, jolle ei koskaan tapahdu mitään/Sua muistin jääkukkasin/
Iso musta koira/Kolme cowboyta (PSCDS 15, PS) 26.06.92
Villejä lupiineja / Laulumies (PSCD 44, PS) 14.03.94
Mä tahdon olla lähellä sinua / Volframisydän (pitkä versio) (PSCD 49, PS) 6.6.94
J. Karjalainen Electric Sauna

J. Karjalainen Electric Sauna (1996)
Laura Häkkisen silmät (1998)
Electric picnic (1999)
Marjaniemessä (2001)
Valtatie (2002)
Promolevyt:
Tyttöni mun / Missä se Väinö on (Poko PROMOCD 17) 11.3.96
Keihäänkärki (Poko PROMOCD 23) 11.11.96
Kokoelmalevyt

Kokoelma (1983)
Suurimmat hitit (1992)
Vanhaa rautaa – keihäänkärkiä 1992–2004 (2004)
Juhlakokoelma 1981–2005 (2005)
J. Karjalainen – kaikki hitit (2011)
DVD:t

Mikä mahtaa olla in? (2004)
"Sivubändit"

Talkin' Machine needles: Leatni / Hatase (Renne Records RES-001, 7", PS) -81
Jinx: I Can’t Be Satisfied / Pepe Ahlqvist-Kalle Jämsen: Sweet Home Chicago  (Järvenpään Blues-Jazz Diggarit ry, Diggari Records JBJD 1, 7", PS) -83
PAPU JA POJAT: Westerlund / Mä lähden pois (Amulet HOPE 15, 7“, PS) -84 säv., san., sov. molemmilla kappaleilla
Eri esittäjiä, Suomi soi 2 (LJLP 2) -84 säv., san., sov. kappaleella Helle, esittäjä Papu ja Pojat
PAPU JA POJAT: Papu ja Pojat / Mä lähden pois (Polarvox LIPS 1, 7") -89 säv., san., sov. molemmilla kappaleilla
PAPU JA POJAT: Helle / Sebastian (Polarvox Promotional copy, PROMO 19, 7") -90 säv., san., sov. molemmilla kappaleilla
PAPU JA POJAT: Sibelle/Sauvage (Polarvox, 12" koelevy, PS) -90, ei julkaistu säv. molemmilla kappaleilla
PAPU JA POJAT: Papu & Pojat (Polarvox KISSLP 1003 / KISSCD 1003) -90 säv., san., sov. kaikilla kappaleilla
Muut

Sakari Kuosmanen: Ihana elämä (1986)
Nyt kolisee - Ny tko lisee (2014)
Muut > Mainokset

Tiedot: mainosbiisit aakkosissa, Teoston rekisteröintipäivä, kreditit
Diddli, 02.12.85, säv., san.
Dr. Pepper, 01.02.85, säv. ja san. Karjalainen - Finer
Elovena-love, 24.04.91, san.
Express-bussit, 19.08.94, säv.
Fazerin karkkimaa, 11.11.94, säv.
Haribo, 04.11.88, säv., san.
Isku, 26.08.85, säv.
Jaffa Grape, 27.05.83, säv.
Jaffa, 04.10.84, säv. Karjalainen - Nieminen
Jogy, 01.02.85, säv. Karjalainen - Kuusi
K-Kauppa, 01.01.81, säv.
Keksi keksi kaurakeksi, 21.10.92, säv., san.
Kiss-Kiss, 08.09.96, säv.
Kotimainen kasvis, 20.10.90, säv., sov.
Lähekkäin, 27.05.83, sov., esitys.
Lähijuna, 21.10.92, säv., san.
Metallii, 02.12.85, säv., san.
Nuollaan postimerkkejä, 09.03.94, säv., san., sov.
OK-lehti, 27.05.83, (kesto 1.00), säv. Karjalainen - Finer
OK-lehti, 21.11.83, (kesto 3.00), säv. Karjalainen - Finer
Paulig, 01.01.78, säv.
Proffa pastilli, 27.05.83, säv.
Puhumalla paras, 01.01.79, säv.
Rexona, 27.05.83, säv.
Serti - se on koiranelämää, 23.04.91, säv.
Sportnäkkäri, 01.01.80, säv. Karjalainen - Kuusi
Sun Fun, 23.06.87, säv., san.
Tervetuloa Iskuun, 02.12.85, säv.
Tropic ja aurinko, 80-luvun alku, ei teoston listoilla, säv., san. ja esitys
Tropic ja kesä, 05.08.94, säv. ja san. Karjalainen - Kuusi
Tule Helsinkiin, 09.01.90, säv.
Vaasaan, 09.06.93, säv., san.
Valio, 04.10.84, säv.
Voi-laulu, 02.12.85, säv., san
Muuta tuotantoa

"J. Karjalainen ja Mustat Lasit - laulukirja", Love-kustannus, ISBN 951-9377-23-9, -92
Nimue

Merlin ja Nimue. Aubrey Beardsleyn kuvitusta Thomas Maloryn kirjaan Le Morte d'Arthur.
Nimue on kelttiläisessä mytologiassa lumoojatar, johon velho Merlin rakastui kohdattuaan hänet metsässä. Joskus Nimue samastetaan järven neitoon, mutta yleensä uskotaan, että Nimue on yksi tämän tyttäristä. Nimue taivutteli Merlinin paljastamaan taikavoimansa, joita Nimue sitten käytti hyväkseen ja sai vangittua velhon.
Jan

| Jan |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  24. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Jani, Janne
Vastineita eri kielissä:  Jean, Joan, Juan, János, Ian
Nimen alkuperä:  Johannes
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jan on miehen etunimi. Se on lyhentymä nimestä Johannes, joka tarkoittaa ”Jahve on armollinen”. Nimi Jan on yleinen varsinkin saksankielisissä maissa sekä Alankomaissa, Tšekissä, Puolassa ja Pohjoismaissa.
Suomessa nimi Jan on vuoden 2019 loppuun mennessä annettu Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 14 766 miehelle ja noin 25 naiselle. Janin nimi­päivä on suomen­ruotsalaisen kalenterin mukaan 24. kesäkuuta, joka on myös Johanneksen ja nimen monien muunnelmien nimi­päivä.
Jan taiteilijanimenä

Jan, Elmar Jaanimägi (1907–1937), virolainen sarjakuva- ja pilapiirtäjä
Kuvitteellisia Janeja

"Kulkuriveljeni Jan", Tapio Rautavaaran laulussa
Jan, laulun nimihahmo Kaija Kärkisen ja Ile Kallion levyllä Kaikki oikeudet kappaleessa "Jan"
Jan Helmer, Carlo Andersenin ja Knud Meisterin kirjasarjassa Jan
Nimen muita käyttöyhteyksiä

Jan Jan, Armeniaa edustanut kappale euroviisuissa 2009
Jan Mayen, Norjalle kuuluva saari Jäämerellä
Nimen muita käyttöyhteyksiä > Persian kielessä

Jan (tai Jaan [dʒɑːn]) on samalla myös käännös persialaisesta nimestä (جان, jān), mikä tarkoittaa "sielu, henki", tai hellittelysanan muodossa "kulta, rakas". Turkkilaisittain nimi kirjoitetaan Can (tr. dʒan) ja venäjän kyrillisestä käännettynä Džan / Dzhan (Джан; vanhentunut muoto Suomessa Dshan).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jan Wikimedia Commonsissa
Nicolaus Flüeläinen

Vanhin veli Klausia esittävä kuva, joka on osa täysikokoista alttarimaalausta Sachselnin vanhassa kirkossa vuodelta 1492. Nykyään tämä kirkko on veli Klausin museo.
Pyhä Nicolaus Flüeläinen, Nicholas de Flühe tai veli Klaus (21. maaliskuuta 1417 Sachseln, Unterwalden, Sveitsi – 21. maaliskuuta 1487 Ranft, Aargau, Sveitsi) on katolinen pyhimys, sveitsiläinen erakko, askeetti ja mystikko. Hän on vaikeiden avioliittojen, suurten perheiden, Italian Borgiallon, sveitsiläiskaartin ja Sveitsin suojeluspyhimys.
Rukous

Perimätiedon mukaan Nicolaus Flüeläinen rukoili päivittäin nämä jakeet:
Mein Herr und mein Gott, nimm alles mir, was mich hindert zu dir.
Mein Herr und mein Gott, gib alles mir, was mich führet zu dir.
Mein Herr und mein Gott, nimm mich mir und gib mich ganz zu eigen dir.
Rukoukselle on tehty myös useita eri sävellyksiä, joista tunnetuin on Sveitsin katolisessa virsikirjassa.
Autuaaksi- ja pyhäksijulistaminen ja muistopäivä

Nicolaus Flüeläisen haudasta Sachselnin kirkossa tuli jo hyvin pian tämän kuoleman jälkeen yksi Sveitsin tärkeimmistä pyhiinvaelluskohteista. Vuonna 1649 antoi paavi Innocentius X luvan kunnioittaa Nicolaus Flüeläistä liturgisesti, mitä pidetään samanarvoisena tunnustuksena kuin autuaaksijulistamista (beatificatio aequipollens). Myöhemmin paavi Klemens IX vahvisti vuonna 1669 annetun luvan liturgisesta kunnoituksesta ja lisäsi siihen, että häntä saa kunnioittaa autuaana. Tämän seuraaja Klemens X vahvisti luvan ja laajensi sitä maantieteellisesti niin, että Nicolausta oli lupa kunnioittaa autuaana koko Sveitsissä ja Konstanzin ja Mainzin hiippakuntien alueella.
Pyhäksijulistaminen seurasi vasta 15.5.1947.
Vaikka veli Kaus kuoli 21. maaliskuuta ja katolisessa kirkossa normaalisti nimetään kuolinpäivä pyhimyksen muistopäiväksi, paavi Pius XII määräsi pyhän Nicolaus Flüeläisen virallisen muistopäivän olevan 25. syyskuuta. Tämä siitä syystä, että maaliskuun 21. päivä on jo Euroopan suojeluspyhimyksen Benedictus Nursialaisen muistopäivä (Suomessa Pentin nimipäivä).
Psykologien mielipiteitä Nicholas Flüeläisen mystiikasta

Carl Gustav Jung piti Nicolaus Flüeläista yli uskonnollisten jakautuneisuuksien pätevänä mystikon prototyyppinä. Veli Klaus oli "ainoa merkittävä sveitsiläinen mystikko Jumalan armosta, hän näki epäsovinnaisia näkyjä ja hän tarkasteli erehtymättömin silmin jumalallisen sielun syvyyksiin, joka edelleen yhdistyy yhdeksi arkkityypiksi yli dogmiin jakautuneiden uskontokuntien." Jung oli sitä mieltä, että: "'Jumala on ihmisen alkukokemus ja ihmiskunta on ikiajoista alkaen nähnyt käsittämättömän vaivan pyrkiessään kuvaamaan tätä sanoinkuvaamatonta kokemusta, tulkinnan, spekuloinnin ja dogmien kautta tai yrittämällä kiistää sen olemisen".
C. G. Jungin tärkein lähdetieto veli Klaus -tutkimuksilleen oli isä Alban Stoecklin kokoama kirja Nicolaus Flüeläisen visioista. Jung siteeraa 1400-luvun puoliväliin ajoitettua kirjoitusta, jonka mukaan veli Klausille ilmestyi ensin miespuolinen, valkoisiin vaatteisiin pukeutunut hahmo, joka kiitti Nicolausta kaikesta tämän pojalleen antamasta avusta. Teksti kuvaa tämän ilmestyksen jälkeen Nicolaukselle ilmestyneen naispuolinen, valkoisiin vaatteisiin pukeutunut hahmo, joka aivan samoin sanoin kiitti häntä kaikesta avusta, jonka tämä oli antanut pojalleen. Jung ymmärsi näyssä ilmestyneen Jumalan ja Jumalanäidin, ja huomautti: "Palatsi [näyssä nähty] on taivas, missä isä Jumala asuu ja missä myös Jumalanäiti asuu. Pakanallisessa muodossa kyseessä olisi jumala ja jumalatar ja nämä voi ehdottomasti rinnastaa. Mystiselle kokemukselle on jumalan miesnaisellinen olemus ominaista."
Sveitsiläinen psykologi Marie-Louise von Franz kirjoitti teologien keskuudessa kiistanalaisen kirjan: Die Visionen des Niklaus von Flüe (Nicolaus Flüeläisen näyt), jossa hän tulkitsee yhdeksän näkyä yksityiskohtaisesti syväpsykologiselta kannalta. Hän kirjoitti, ettei veli Klaus edusta vain tämän tyyppisiä kristillisiä pyhimyksiä, vaan samanlaisia visioita ilmenee primitiivisten kansojen poppamiehillä, Pohjolan shamaaneilla ja profeetoilla"
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nicolaus Flüeläinen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Nicholas Flüeläisen syntymätalo
Talo, jossa Nikolaus Flüeläinen asui perheensä kanssa.
Ylempi Ranftin rotkon kappeli. Vasemmalla kappelin kylkeen rakennettu mökki oli Nicolaus Flüeläisen erakkomökki.
Käännös suomeksi
Niihaman ryhmäpuutarha

1920-luvun museomökki Niihaman ryhmäpuutarhassa.
Niihaman ryhmäpuutarha (alun perin Tampereen siirtolapuutarha, myöhemmin Hatanpään siirtolapuutarha) on Suomen vanhin edelleen toimiva siirtolapuutarha. Se perustettiin Tampereen Hatanpäälle vuonna 1916. Kun Hankkijan puutarha halusi myöhemmin alueen omaan käyttöönsä, Hatanpään siirtolapuutarha päätettiin siirtää muualle. Vuonna 1975 se sai uuden paikan Niihaman metsäalueelta Näsijärven rannalta. Nimi vaihtui näin Niihaman ryhmäpuutarhaksi.
Niihaman ryhmäpuutarhassa sijaitsee Kartano-nimisen tilan entinen pihapiiri, josta on säilynyt asuinrakennus, sauna ja puimala. 1800-luvulla perustettu Kartano oli aikoinaan Messukylän pappilan torppa. Nykyään rakennukset ovat ryhmäpuutarhan käytössä.
Ryhmäpuutarhan alueella toimii kesäisin Tampereen siirtolapuutarhamuseo.
Kirjallisuutta

Vuorio, Pirkko: Siirtolapuutarhan lumo. Hatanpää-Niihama 100 vuotta. Tampere: Niihaman ryhmäpuutarhayhdistys 2016. ISBN 978-952-93-6795-5.
Aiheesta muualla

Niihaman ryhmäpuutarhayhdistys
Niemen

| Niemen |
| --- | --- |
 Niemen Hrodnassa Valko-Venäjällä.
Alkulähde:  Uzdan hallintopiiri, Minskin ylänkö Valko-Venäjällä (53°28′03″N, 27°21′00″E)
Laskupaikka:  Kuurinhaffi (Itämeri)
Maat:  Valko-Venäjä, Liettua, Venäjä (Kaliningradin alue)
Pituus:  914 km
Alkulähteen korkeus:  176 m
Virtaama:  616 m³/s
Valuma-alue:  98 200 km²
 Niemen kartalla.
Niemen (ven. Неман, Neman, liett. Nemunas, valkoven. Нёман, Njoman, puol. Niemen, saks. Memel) on kaakkoiseen Itämereen laskeva joki, joka virtaa Valko-Venäjän, Liettuan ja Venäjän (Kaliningradin alue) alueilla.
Niemen saa alkunsa Valko-Venäjällä Minskin ylängöltä, Minskin alueen Uzdan piiristä Minskin eteläpuolelta. Joen pituus on nykyisin 914 kilometriä. Latvavesillä tehdyt ojitus- ja kanavatyöt ovat lyhentäneet joen pituutta 24 kilometriä. Joki virtaa ensin 439 kilometriä Valko-Venäjällä, jatkaa 359 kilometriä Liettuan eteläosan halki ja edelleen 116 kilometriä Liettuan ja Venäjän Kaliningradin alueen rajajokena, ja päättyy Itämeren Kuurinhaffiin. Joen suurin syvyys on 5 metriä ja leveimmillään joki on noin 500 metriä leveä. Sen valuma-alue on 98 200 neliökilometriä, mistä runsas kolmannes on Valko-Venäjän alueella. Niemen virtaa hitaasti, vain 1–2 metriä sekunnissa ja on purjehduskelpoinen lähes koko pituudeltaan.
Joen mutkat liettualaisessa setelissä.
Niemen Alytusin lähistöllä Liettuassa.
Rautatiesilta Liettuan Kaunasissa Niemen-joen yli.
Sivujoet

Niemenillä on noin sata sivujokea. Näistä merkittävimpiä ovat Neris (valkoven. Vilija) (510 km) ja Šešupė (puol. Szeszupa, ven. Šešupe) (325 km). Sivujoista viisitoista on yli sata kilometriä pitkiä.
Ranta-asutus

Niemenin pääuoman varrella sijaitsevia kaupunkeja tai suurempia taajamia ovat Valko-Venäjällä Stoubtsy, Bjarozauka, Masty ja Hrodna, Liettuassa Druskininkai, Alytus, Prienai, Vilkija, Jurbarkas, Smalininkai ja Kaunas, sekä Neman ja Sovetsk Kaliningradin alueella.
Raja- ja mahtijoki

Niemen määrättiin vuonna 1422 Melnojärven rauhassa Saksalaisen ritarikunnan ja Liettuan suuriruhtinaskunnan rajaksi. Vuonna 1840 kirjoitetussa Deutschlandliedissä joki mainitaan Saksan itärajana ("Von der Maas bis an die Memel...").
Liettuassa jokeen viitataan "vesien isänä", koska "Nemunas" on maskuliininen sana. Lukuisat paikat, yritykset ja järjestöt kantavat sen nimeä. Joen kuuluisat mutkat on kuvattu myös Liettuan 500 litin seteleihin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Река Неман neman-online.info (venäjäksi)
Hydrologisia tilastoja 1877-1985: Neman at Stolbtcy (englanniksi) (unesco.org)
Hydrologisia tilastoja 1877-1985: Neman at Grodno (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (unesco.org)
Hydrologisia tilastoja 1920-1985: Neman at Kaunas Hyd`Elec`Power (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (unesco.org)
Dynamics of the Nemunas River delta front during the period 1910–2005 (pdf, 2012)[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Nina Polutskaya (2005) Atlantic Salmon in Rivers of Belarus (pdf) (Arkistoitu – Internet Archive) Coalition Clean Baltic (englanniksi)
Erkki Niinivaara

Erkki Niinivaara
Erkki Olavi Niinivaara (27. joulukuuta 1907 Helsinki – 29. elokuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen pappi.
Erkki Niinivaaran vanhemmat olivat rovasti Werner Niinivaara (vuoteen 1906 Lindberg) ja Helmi Pakarinen. Niinivaara kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1926, valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1930 ja hänet vihittiin papiksi Tampereella vuonna 1933. Hän toimi Lohjan kirkkoherran viran välivuoden saarnaajana vuonna 1933, uskonnon lehtorina Porvoon yhteislyseossa vuosina 1934–1938,  virallisena apulaisena Helsingin pohjoisessa suomalaisessa seurakunnassa vuosina 1938–1941, Töölön seurakunnassa vuosina 1941–1943 ja Keski-Helsingin seurakunnassa vuosina 1943–1945. Hän valmistui teologian lisensiaatiksi 1948 ja toimi Porvoon suomalaisen seurakunnan kirkkoherrana 1945–1957 ja Helsingin Meilahden seurakunnan kirkkoherrana vuosina 1957–1972. Hän oli Vartijan päätoimittaja vuodesta 1952.
Erkki Niinivaaran puoliso vuodesta 1941 oli terveyssisar Hellikki Launis, jonka isä oli arkkitehti Ilmari Launis.
Niinivaaran kirjanen Maallinen ja hengellinen synnytti Suomen evankelisluterilaisen papiston keskuudessa syksyllä 1952 kiivaan väittelyn uskonpuhdistaja Martti Lutherin opeista. Kirjanen oli laadittu keskustelun avaukseksi lokakuussa 1952 pidettyyn Tampereen hiippakunnan synodaalikokoukseen, mutta siitä tuli sanomalehtien palstoilla käydyn kirjoittelun myötä myös suuren yleisön kiinnostuksen kohde. Teoksessaan Niinivaara pohti Jumalan maailman ja maallisen elämän välistä kuilua toisaalta Lutherin ajatusmaailmassa ja toisaalta nykyelämän keskellä. Syntyneessä väittelyssä Niinivaaran kannalle asettuivat muiden muassa piispa Eelis Gulin ja teologian tohtori Sigfrid Sirenius sekä eräin varauksin professori Paavo Virkkunen. Niinivaaran ajatusten kiivaimmaksi vastustajaksi nousi professori Osmo Tiililä ja ankaraa arvostelua esittivät myös muiden muassa rovastit Kosti Kankainen ja Urho Muroma.
Niinivaara suomensi saksalaisen teologin Dietrich Bonhoefferin teoksen Teologia etsii suuntaa vuonna 1963.
Niinivaara sai rovastin arvonimen vuonna 1953 ja professorin arvonimen vuonna 1978.
Julkaisuja

Elämän kirpputori : tapahtumia, tilanteita, ihmisiä. [Hki] : Kirjapaja, 1976 ISBN 951-621-161-5
Ihmisen tuleminen : Tutkisteluja. Helsinki WSOY, 1971
Ihmisen ääni. Porvoo ; WSOY, 1980 ISBN 951-0-10145-1 (sid.) :.
Katselen huonettani. Jyväskylä : Gummerus, 1975. - (Tunnustuksia). ISBN 951-20-1179-4
Kirkko ihmistä varten. Helsinki : Kirjayhtymä, 1959. - (Suomalaisia puheenvuoroja; 2).
Kristuksen kirkko : telineitäkö vai tulevaisen maailman elämää? Pieksämäki : Suomen kirkon sisälähetysseura, 1950. - (Aikamme kysymyksiä; 15).
Köynnökset pois. Porvoo : WSOY, 1961.
Maallinen ja hengellinen. Hki : Gaudeamus, 1982 ISBN 951-662-329-8
Maallinen ja hengellinen : [synodaalikirjoitus]. Helsinki: WSOY, 1952.
Mitä on synti? Pieksämäki : Suomen kirkon sisälähetysseura, 1949. - (Aikamme kysymyksiä; 6).
Näkyjen varassa. [Helsinki] : Suomen aseveljien liitto r.y., [1943]
Ohimennen : kertomuksia. [Hki] : Kirjapaja, 1979 ISBN 951-621-221-2
Sairaanhoitajan opas uskonnollisissa kysymyksissä. Helsinki: Sairaanhoitajien koulutussäätiö, 1963. - (Sairaanhoitajien koulutussäätiön julkaisu).
Synti - mitä se tarkoittaa? Pieksämäki : Suomen kirkon sisälähetysseura, 1948. - (Aikamme kysymyksiä; 6).
Taluta tielläs : kotien hartauskirja / toim. Kusti Korhonen ja Erkki Niinivaara. Helsinki : Kristillinen palvelukeskus, 1944.
Tämä elämä vai tuleva? Helsinki : Asevelipapit r.y., 1943.
Uskovatko uskovaiset : tutkisteluja. Porvoo : WSOY, 1948.
Uutta kohti. Sortavala : Suomen kirkon sisälähetysseura, 1942. - (Aikamme kysymyksiä; n:o 1).
Vastuuni yhteiskunnassa. Helsinki : Suomen aseveljien liitto, 1944.
Viisi sanaa : saarnoja. Porvoo : WSOY, 1959.
Jalmari Niinikoski

Kustaa Jalmari Niinikoski (ent. Koivisto, 18. kesäkuuta 1900 Harjavalta – 28. syyskuuta 1978 Espoo) oli suomalainen vuorineuvos, Satakunnan Liikenteen perustajia ja vuosina 1936–1978 sen toimitusjohtaja.
Elämä

Jalmari Niinikosken isä Johannes Koivisto oli torppari Harjavallan Torttilan kylässä ja Jalmari oli yhdeksänlapsisen perheen kuopus. Perheen jouduttua häädetyksi torpasta vuonna 1914 seurasi muutto Oripäähän Juvankosken kylästä ostetulle Niinikosken tilalle. Muuton myötä myös perheen sukunimi vaihtui. Vuonna 1919 Jalmari Niinikoski osti tilan vanhemmiltaan ja vähän myöhemmin hän osti ensimmäisen autonsa, Chevrolet-henkilöauton, jolla hän alkoi ajaa tilausajoja.
Niinikoski oli Suomen linja-autoliikenteen uranuurtajia. Hän aloitti liikennöinnin linja-autolla Porin ja Säkylän välillä vuonna 1926. Vuonna 1936 hän perusti Satakunnan Liikenne Oy:n ja oli sen toimitusjohtajana kuolemaansa asti. Siitä kasvoi yksi Suomen suurimmista yksityisistä linja-autoyhtiöistä. Niinikoski oli sota-aikana vuonna 1942 perustamassa Tampereelle autokoritehdas Ajokki Oy:tä, joka myytiin myöhemmin valtiolle. Sodan jälkeen hän perusti Porin Auto-osa Oy:n ja Porin Autohuollon. Niinikoskelle myönnettiin vuonna 1953 teollisuusneuvoksen ja vuonna 1977 vuorineuvoksen arvo. Hän oli vuodesta 1975 Espanjan kunniakonsuli Porissa.
Niinikoski kuoli liikenneonnettomuudessa. Hän suistui Renault 12 -autollaan moottoritien kaiteeseen Turunväylällä (valtatie 1) lähellä Gumbölen liittymää Espoossa ja sai heti surmansa. Onnettomuuden syyksi todettiin joko sairauskohtaus tai rattiin nukahtaminen. Niinikoski on haudattu Käppärän hautausmaalle Poriin.
Aiheesta muualla

Aarne Seppälä: Matkalta ja matkan varrelta. Katkelmia vuorineuvos Jalmari Niinikosken elämästä ja elämäntyöstä. Satakunnan Liikenne Oy 1936–1996: taustoja ja historiikki. Pori 1996. ISBN 952-90-8248-7
Vuorineuvos Jalmari Niinikoski (1900–1978). Suomen talouselämän vaikuttajat -verkkojulkaisu (maksullinen). Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Talousvaikuttajat
Vesa Niinikangas

| Vesa Niinikangas> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. kesäkuuta 1950 (ikä 74) Jyväskylä
Kansalaisuus:  suomalainen
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Tyylilajit:  runous, tietokirjallisuus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vesa Juhani Niinikangas (s. 16. kesäkuuta 1950 Jyväskylä) on Enostone-kustantamon perustaja. Hän on julkaissut runoja ja tietokirjoja.
Teoksia

Runoilija Leo Bardin omaelämäkerta 1966–1996.  Jyväskylä:  Atena, 1996.  ISBN 951-796-059-X
Maisemaan merkinnyt.  Jyväskylä:  Bardit, 1999.  ISBN 951-98159-0-2  Julkaistu myös: Turku: Eno's 1999 ISBN 951-9036-03-2
Siniyöt.  Turku:  Enostone, 2000.  ISBN 951-9036-07-5
Niinikangas, Vesa & Näätsaari, Inkeri (toim.): Sivistyksen paikka. Kirjoituksia kirjaston tilasta.  (Enostonen pienet vaaleat)  Turku:  Enostone, 2000.  ISBN 951-9036-14-8
Niinikangas, Vesa & Laukkanen, Minna: Ajatukset käyttöön. Julkaisijan käsikirja.  (Enostonen pienet vaaleat 2)  Turku:  Enostone, 2001.  ISBN 951-9036-18-0
Havana club. Matkarunoja.  Turku:  Enostone, 2001.  ISBN 951-9036-16-4
Aiheesta muualla

Kirjasampo.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Dm6 ja Dm7

| Dm6, Dm7 |
| --- | --- |
 Dm7- ja EFiab-vaunuista koostuva juna Helsingissä
Perustiedot
Tyyppi:  kiskobussi
Liikennöitsijä:  Valtionrautatiet
Valmistaja:  Valmet
Lukumäärä:  15 (Dm6) 197 (Dm7)
Valmistusvuodet:  1954–1963
Museoitu:  21 kpl
Numerointi:  4000–4014 (Dm6) 4020–4216 (Dm7)
Istumapaikkoja:  64
Lempinimi:  Lättähattu Sinikko
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  95 km/h ;115km/h
Paino:  15 – 18 t
Pituus:  16 660 mm
Leveys:  3 100 mm
Korkeus:  3 400 mm
Pyörästö:  (1A)′(A1)′dm
Pyörän halkaisija:  613 mm (Dm6),790 mm (Dm7)
Moottori:  Valmet 815 D
Koneteho:  180 hv (130 kW)
Dm6 ja Dm7 (kansankielessä Lättähattu) ovat Valtionrautateiden käyttämiä Valmetin vuosina 1954–1963 valmistamia dieselmoottorivaunuja eli kiskobusseja. Erilaiset liitevaunut mukaan luettuina niitä valmistettiin yhteensä yli 400 kappaletta. Dm6- ja Dm7-sarjat korvasivat valmistuessaan höyryveturivetoiset junat suurelta osin Suomen rautateiden paikallisliikenteessä. Viimeiset Lättähatut poistuivat säännöllisestä matkustajaliikenteestä vuonna 1988, mutta niitä on vielä jonkin verran erilaisessa museojunatoiminnassa.