stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Dargin kieli
Kirjakieli

Vanhin arabialaisella kirjaimistolla tehty darginkielinen muistiinpano on vuodelta 1493. Kielen muistomerkeistä tärkein on 1600-luvun alussa laadittu lakikokoelma. Ennen Venäjän vallankumousta dargiksi julkaistiin yhteensä 34 kirjaa. Arabialaista kirjaimistoa käytettiin vuoteen 1928 saakka, jolloin siirryttiin latinalaiseen aakkostoon. Vuonna 1938 otettiin käyttöön kyrillinen kirjaimisto, jossa venäjästä poikkeavia äänteitä merkitään Dagestanin muiden kielten tapaan erilaisten kirjainyhdistelmien ja merkin Ӏ avulla. Kirjakielen normit perustuvat Akušan murteeseen.
Dargia käytetään opetuskielenä koulujen alaluokilla ja ylemmillä luokilla sitä opiskellaan aineena. Kielellä julkaistaan oppikirjoja, kauno- ja lastenkirjallisuutta. Mahatškalassa ilmestyy sanomalehti Zamana ja maaseudulla 7 paikallislehteä. Lisäksi julkaistaan naistenlehteä Dagista hunul adam, kirjallisuuslehteä Derhab, lastenlehteä Lačin ja islamilaista lehteä Assalam. Kieltä käytetään myös radiossa ja televisiossa. Mahatškalassa toimii darginkielinen ammattiteatteri.
Nykytilanne

Dargin asema kieliyhteisön keskinäisen kanssakäymisen välineenä on vahva ja kirjakielen käyttöala melko laaja. Kieltä pidetään varsin elinvoimaisena eikä se toistaiseksi ole uhanalainen.
FS Dayot (1869)

| Dayot |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Nantes
Kölinlasku:  elokuu 1867
Laskettu vesille:  toukokuu 1869
Palveluskäyttöön:  huhtikuu 1870
Poistui palveluskäytöstä:  28. helmikuuta 1888
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 300 t
Pituus:  62,56 m
Leveys:  10,42 m
Syväys:  4,39 m
Koneteho:  917 hv
Nopeus:  11,3-11,9 solmua
Miehistöä:  154
Aseistus
Aseistus:  1 × 190 mm tykki 3 × 140 mm tykkiä
Dayot oli Ranskan laivaston vuonna 1869 vesillelaskettu Bourayne-luokan aviso, joka luokiteltiin myöhemmin 3. luokan risteilijäksi.
Valmistus

Alus tilattiin Nantesin laivastontelakalta ja sen köli laskettiin elokuussa 1867. Alus laskettiin vesille toukokuussa 1869 ja se otettiin palvelukseen huhtikuussa 1870.
Palvelus

Dayot poistettiin alusluettelosta 28. helmikuuta 1888.
Daulis

| Daulis> Δαυλίς.Sijainti |
| --- | --- |
 Daulis
Koordinaatit:  38°30′24″N, 22°43′48″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Dávleia, Livadeiá, Boiotia, Keski-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Fokis
Infobox OKNimi-testi OK: 
Daulis (m.kreik. Δαυλίς, myös Daulia, Δαυλία ja Daulion, Δαύλιον) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Fokiin maakunnassa Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Livadeián kunnan alueella nykyisen Dávleian kylän paikalla.
Maantiede

Daulis sijaitsi Fokiissa Parnassos-vuoren itärinteellä lähellä Boiotian rajaa. Sen kautta kulki Khaironeiasta ja Orkhomenoksesta Delfoihin johtanut tie. Dauliin lähellä virtasi Boiotian Kefissos-joki. Lähellä sijaitsivat myös muun muassa Lilaian ja Panopeuksen kaupungit.
Fokiin Daulista ei tule sekoittaa Dauliiseen Epeiroksessa.
Historia

Daulis oli olemassa jo mykeneläisellä kaudella. Varhaisin maininta kaupungista on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se esiintyy yhtenä fokislaisista kaupungeista, joka lähetti laivoja Troijan sotaan. Kaupungin nimen selitettiin tulevan joko puista (daulos, dalos) tai Daulis-nimisestä nymfistä, joka oli Kefissoksen tytär. Kaupungin kansalaisista käytettiin etnonyymejä Daulios (Δαύλιος) ja Daulieus (Δαυλιεύς).
Kreikkalaisessa mytologiassa kaupunki oli myös traakialaisen kuningas Tereuksen asuinpaikka. Tämä nai Proknen, joka oli Ateenan kuninkaan Pandionin tytär. Prokne muuttui pääskyseksi ja tämän sisar Filomele satakieleksi, minkä seurauksena viimeksi mainittua lintua kutsuttiin myös daulislaiseksi linnuksi.
Persialaiset polttivat Dauliin persialaissotien aikaan 480–479 eaa. Lilaian ja Panopeuksen tavoin. Thebalaiset yrittivät vallata Dauliin vuonna 395 eaa., mutta epäonnistuivat, vaikkakin tuhosivat lähialueen. Kolmannen pyhän sodan lopussa vuonna 346 eaa. kaupungin tuhosivat Filippos II:n makedonialaiset joukot. Tämän jälkeen kaupunki rakennettiin uudelleen. Myöhemmin Daulis oli Aitolian liiton vallan alla, mutta aitolialaiset menettivät sen. Vuonna 220 eaa. aitolialaiset yrittivät vallata sen sekä Ambryssoksen takaisin, mutta epäonnistuivat. Roomalaiset saivat kaupungin Filippos V:ltä vuonna 198 eaa. Flamininuksen johdolla.
Daulis säilyi olemassa vielä seuranneella roomalaisella kaudella. Pausanias sanoo kaupungin kuitenkin olleen hänen aikanaan vain pieni.
Rakennukset ja löydökset

Dauliin akropolis eli linnavuori ja yläkaupunki sijaitsi jyrkällä kukkulalla, joka sijaitsee nykyisen kylän eteläpuolella. Se tunnettiin antiikin aikana vaikeana valloittaa. Kukkulan korkeus on 468 metriä merenpinnasta laskettuna, ja se yhdistyy Parnassos-vuoreen harjanteen välityksellä. Akropolis oli linnoitettu muureilla, jotka ovat säilyneet suhteellisen hyvin. Nykyisin kukkulalla on Pyhille Theodoroksille (Ágioi Theódoroi) omistettu kirkko, jonka rakentamisessa on käytetty antiikin aikaisten rakennusten kiviä.
Pausaniaan mukaan kaupungissa oli Athenelle omistettu temppeli. Lisäksi kaupungissa tiedetään olleen ainakin Serapiksen ja Isiksen pyhäkkö. Kaupungin lähellä Troniissa oli Arkhegeteen heroon.
Piirros Dauliin raunioista vuodelta 1887.
Maurilio De Zolt

| Maurilio De Zolt |
| --- | --- |
 Maurilio de Zolt kilpailemassa Marcialongassa 1991
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. syyskuuta 1950 (ikä 74) San Pietro di Cadore
Kansalaisuus:   Italia
Uran tiedot
Laji:  maastohiihto
Seura:  Vigili del Fuoco Belluno
Kilpauran kesto:  1982–1994
| Mitalit> Maa:   Italia.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Maa:   Italia> Miesten hiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Lillehammer 1994 | 4 × 10 km |  |
|  Hopeaa | Calgary 1988 | 50 km (v) |  |
|  Hopeaa | Albertville 1992 | 50 km (v) |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Oberstdorf 1987 | 50 km (v) |  |
|  Hopeaa | Seefeld 1985 | 50 km |  |
|  Hopeaa | Seefeld 1985 | 4 × 10 km |  |
|  Hopeaa | Falun 1993 | 4 × 10 km |  |
|  Pronssia | Seefeld 1985 | 15 km |  |
|  Pronssia | Val di Fiemme 1991 | 50 km (v) |  |
Maurilio De Zolt (s. 29. syyskuuta 1950) on italialainen uransa lopettanut maastohiihtäjä.
Maurilio De Zolt kilpaili jo Lahden MM-hiihdoissa 1978. Tuolloin hän sijoittui Italian viestijoukkueen jäsenenä 11:nneksi ja 30 km:llä 17:nneksi. 50 kilometrillä hän oli 42:s, ja häntä hitaammin maaliin hiihtivät vain Liechtensteinin Herbert Ritter ja Suomen Juha Mieto.
Maailman hiihtohuipulle Maurilio De Zolt nousi yli 30-vuotiaana. Ennen hänen menestyksiään vain kolme italialaista maastohiihtäjää oli saanut henkilökohtaisen arvokisamitalin ja Franco Nones oli ainoa arvokisavoittaja. De Zoltin vanavedessä muutkin italialaiset alkoivat menestyä, ja Italia nousi 1980-luvun lopulla yhdeksi maastohiihdon kärkimaista. Tämä osui yksiin luistelutyylin läpimurron kanssa, ja se olikin De Zoltin vahvempi tyyli. Viimeisen arvokisavoittonsa De Zolt sai Lillehammerin 1994 olympiakisojen viestistä, jossa hän 43-vuotiaana hiihti avausosuuden perinteisellä tyylillä.
De Zolt saavutti ensimmäiset arvokisamitalinsa Seefeldin MM-kisoissa 1985. Tuolloin menestyneimmät maastohiihtäjät käyttivät jo luistelutyyliä. Oberstdorfin MM-kisoissa 1987 luistelutyyli oli erotettu omaksi lajikseen, ja De Zolt vei uuden tyylin ainoan henkilökohtaisen kultamitalin, matkana 50 kilometriä.  Hän aloitti kilpailun lujaa ja johti 5,6 kilometrin väliajoissa toisena olevaa maanmiestään Albert Walderia 24 sekunnilla. Alussa hankittu johto säilyi maaliin saakka: 16,7 kilometrin kohdalla eroa Walderiin oli 27 sekuntia, 33,3 kilometrin kohdalla eroa toiseksi nousseeseen Sveitsin Andi Grünenfelderiin oli 45,5 sekuntia, ja maaliin hopeamitalimies Thomas Wassberg saapui 22,3 sekuntia De Zoltia hitaampana.
Oberstdorfin 50 kilometrin kultamitali jäi De Zoltin ainoaksi henkilökohtaiseksi arvokisavoitoksi, mutta yhteensä hän sai yhdeksän arvokisamitalia.
Saavutuksia > Arvokisat

Olympialaiset 1980 Lake Placidissa:
Kuudes 4 × 10 kilometrin viestissä
MM-kisat 1982 Oslossa:
Seitsemäs 4 × 10 kilometrin viestissä
Kahdeksas 50 kilometrillä
Olympialaiset 1984 Sarajevossa:
Seitsemäs 4 × 10 kilometrin viestissä
Yhdeksäs 15 kilometrillä
Yhdeksäs 30 kilometrillä
MM-kisat 1985 Seefeldissä:
Hopeaa 50 kilometrillä
Hopeaa 4 × 10 kilometrin viestissä
Pronssia 15 kilometrillä
MM-kisat 1987 Oberstdorfissa:
Kultaa 50 kilometrillä (vapaa tyyli)
Viides 4 × 10 kilometrin viestissä
Olympialaiset 1988 Calgaryssa:
Hopeaa 50 kilometrillä (vapaa tyyli)
Viides 4 × 10 kilometrin viestissä
Kuudes 15 kilometrillä (perinteinen tyyli)
MM-kisat 1989 Lahdessa:
Seitsemäs 50 kilometrillä (vapaa tyyli)
MM-kisat 1991 Val di Fiemmessä:
Pronssia 50 kilometrillä (vapaa tyyli)
Neljäs 4 × 10 kilometrin viestissä
Viides 15 kilometrillä (vapaa tyyli)
Olympialaiset 1992 Albertvillessa:
Hopeaa 50 kilometrillä (vapaa tyyli)
MM-kisat 1993 Falunissa:
Hopeaa 4 × 10 kilometrin viestissä
Kahdeksas 30 kilometrillä (perinteinen tyyli)
Olympialaiset 1994 Lillehammerissa:
Kultaa 4 × 10 kilometrin viestissä
Viides 30 kilometrillä (vapaa tyyli)
Seitsemäs 50 kilometrillä (perinteinen tyyli)
Darkman

| Darkman |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Sam Raimi
Käsikirjoittaja:   Sam Raimi  Chuck Pfarrer 
Tuottaja:  Robert G. Tapert
Säveltäjä:  Danny Elfman
Kuvaaja:  Bill Pope
Leikkaaja:  Bud S. Smith
Pääosat:   Liam Neeson  Frances McDormand  Colin Friels 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures
Levittäjä:  Universal Studios
Ensi-ilta:   Yhdysvallat 24. elokuuta 1990  Suomi 23. marraskuuta 1990 
Kesto:  96 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Darkman on vuonna 1990 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Sam Raimi, yhdessä käsikirjoittaen veljensä Ivan Raimin ja Chuck Pfarrerin kanssa, ja pääosassa näyttelivät Liam Neeson ja Frances McDormand.
Darkmanille on ilmestynyt videolevitykseen kaksi jatko-osaa: Darkman II: Paluu vuonna 1995 ja Darkman III: Kuole, Darkman, kuole vuonna 1996.
Juoni

Elokuva kertoo tiedemiehestä nimeltä Peyton Westlake (Liam Neeson), joka yrittää kollegansa kanssa luoda keinotekoista ihoa. Kaksikko on saanut aikaan jonkinlaisen keinoihon prototyypin, mutta ongelmana on se, että valo hajottaa keinoihon solut 99 minuutissa. Peytonin lakimiesnaisystävän Julie Hastingsin (Franced McDormand) törmättyä arkaluontoiseen dokumenttiin laboratorioon hyökätään ja tämän seurauksena Peyton saa pahoja palovammoja. Peyton menettää kasvonsa ja tuntoaistinsa ja enää hänellä on mielessä vain kosto.
Tuotanto

Elokuvan jälkituotannon yhteydessä Universal Pictures halusi määrätä Darkmanin lopullisesta leikkauksesta tyytymättöminä ensimmäisen kopion, David Stiven leikkauksen nähneen testiyleisön mielipiteeseen, jonka myötä Raimia estettiin pääsemästä valvomaan elokuvan leikkaamista studion palkkaaman Bud S. Smithin toimesta. Smith teki useita leikkauksia lyhentäen alkujaan parituntisen elokuvan 85-minuuttiseksi, mutta testiyleisö ei kuitenkaan ollut mielissään näistäkään leikkauksista. Lopulta studio suhtautui tilanteeseen niin, ettei elokuva olisi enää mitenkään pelastettavissa ja lukitsi viimeisimmän Smithin leikkauksen lopulliseksi valkokankailla esitettäväksi versioksi, mikä ei miellyttänyt Raimia. Lopulta Raimi ja uusi leikkaaja Bob Murawski kävivät studion tietämättä salaa leikkaamassa elokuvaa, viettäen leikkaushuoneessa 48 tuntia putkeen lisäten elokuvan mittaan 9 minuutin verran sellaista materiaalia, jotka Raimi piti tarinan kokonaisuuden kannalta oleellisina. Jälkikäteen asiasta raivostuneelle studion johdolle Raimi ja Murawskin toimet selvisivät vasta siinä vaiheessa, kun Darkman oli viimein määrä laittaa esiteltäväksi eikä ylimääräisille leikkauksille ollut enää aikaa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Liam Neeson   | … |   Peyton Westlake   |
|   Frances McDormand   | … |   Julie Hastings   |
|   Colin Friels   | … |   Louis Strack Jr.   |
|   Larry Drake   | … |   Robert G. Durant   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Ilkka Jauhiainen kutsuu elokuvaa iskeväksi ja hauskaksi mutta parissa kohdassa vastenmielisen väkivaltaiseksi ilopilleriksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä.
Jim Delaney

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Miesten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Lontoo 1948 | kuulantyöntö |  |
Francis James ”Jim” Delaney (1. maaliskuuta 1921 Butte, Montana – 2. huhtikuuta 2012 Santa Rosa, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen kuulantyöntäjä ja olympiamitalisti.
Delaney saavutti kuulantyönnössä olympiahopeaa Lontoossa 1948 tuloksella 16,68 m. Yhdysvallat sai kilpailussa kolmoisvoiton, vaikka maailmanennätysmies Charles Fonville ei selviytynyt mukaan kisajoukkueeseen. Delaney hävisi Wilbur Thompsonille 44 senttimetriä ja voitti James Fuchsin 26 senttimetrillä.
Alberto De Martino

Alberto De Martino (12. kesäkuuta 1929 Rooma – 2. kesäkuuta 2015 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja.
De Martino valmistui juristiksi, teki vuodesta 1948 lähtien dokumenttielokuvia ja työskenteli apulaisohjaajana. 1960-luvun alussa hän käsikirjoitti ja ohjasi joukon peplumelokuvia. De Martino teki myös kauhuelokuvan Horror (1962) ja yhden ensimmäisistä spagettiwesterneistä Gli eroi di Fort Worth (”Fort Worthin sankarit”, 1964). 1960-luvun spagettiwesternien jälkeen hän ohjasi kansainvälisestikin menestyneitä jännitysfilmejä. Ohjaaja tunnettiin myös taiteilijanimellä Martin Herbert.
Elokuvia

Voittamaton gladiaattori, 1961
I sette gladiatori, 1962
Perseo l’invincibile, 1963
Il trionfo di Ercole, 1964
Spartan gladiaattorit, 1964
Aiheesta muualla

Alberto De Martino Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Alberto De Martino Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat  Korea  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Danka-järjestelmä

Shūmon ninbetsu aratamechō, lähellä nykyistä Fussan kaupunkia sijaitsevan Kumagawan kylän danka-rekisteri.
Danka-järjestelmä (jap. 檀家制度, danka seido), myös jidan-järjestelmä (jap. 寺檀制度, jidan seido), on Japanissa Heian-kaudelta lähtien käytössä ollut järjestelmä, jossa buddhalaiset temppelit ja kotitaloudet ovat vapaaehtoisessa ja pitkäaikaisessa yhteydessä toisiinsa. Kotitalous (danka) tukee taloudellisesti buddhalaista temppeliä, joka vastineeksi huolehtii perheen hengellisistä tarpeista. Vaikka järjestelmä otettiin käyttöön jo kauan ennen Edo-kautta (1603–1868), se tunnetaan parhaiten tuolloin vallassa olleen Tokugawa-shōgunaatin sortovälineenä. Shōgunaatti teki buddhalaisen temppelin jäsenyydestä pakollisen kaikille maan kansalaisille.
Tokugawa-shōgunaatin aikana järjestelmä muutettiin kansalaisrekisteriksi, jonka tarkoitus oli alun perin pysäyttää kristinuskon leviäminen ja auttaa löytämään piilottelevia kristittyjä. Pian siitä kuitenkin tuli valtion tukema ja buddhalaisten temppelien ylläpitämä koko väestön valvontaan ja hallintaan tarkoitettu järjestelmä. Sen vuoksi se säilyi muuttumattomana pitkään senkin jälkeen, kun kristinusko oli lähes hävinnyt Japanista. Tokugawa-kauden järjestelmää kutsutaan joskus terauke-järjestelmäksi (jap. 寺請制度, terauke seido), koska buddhalainen temppeli (tera) antoi vakuutuksen (uke), ettei tietty kansalainen ollut kristitty.
Pakollinen danka-järjestelmä lakkautettiin virallisesti toisen maailmansodan jälkeen, mutta se on edelleen toiminnassa vapaaehtoisena kansalaisen ja temppelin välisenä siteenä. Se on merkittävä tulonlähde suurimmalle osalle temppeleistä ja määrittelee edelleen kotitalouksien ja temppeleiden välistä suhdetta.
Gojōmoku

Kotitalouksien tilanne vaikeni myöhemmin entisestään, kun maassa alkoi kiertää dokumentti, joka laajensi huomattavasti temppelien valtaoikeuksia. Dokumentissa väitettiin, että se oli bakufun antama laki terauke-järjestelmän tarkaksi säätelemiseksi. Se ilmaantui vuonna 1735 ja levisi sen jälkeen ympäri Japania. Dokumentti oli päivätty vuodelle 1613 ja sen nimi oli ”Yksittäisiä sääntöjä dankan uskonnon määrittelemiseksi” (jap. 御条目宗門旦那請合之掟, Gojōmoku shūmon danna ukeai no okite, yleensä yksinkertaisesti Gojōmoku). Se on selvästi väärennös, jonka temppelit todennäköisesti itse loivat palvelemaan omaa etuaan.
Dokumentin todistaa epäilemättä vääräksi vähintäänkin se, että siinä luetellaan kiellettyjen uskontojen joukkoon kristinuskon lisäksi myös Nichiren-buddhalaisuuden Fuju-fuse- (jap. 不受不施) ja Hiden-lahkot. Koska koulukunnista ensimmäinen kiellettiin vuonna 1669 ja toinen vuonna 1691, dokumentin päiväyksen täytyy olla keksitty. Todennäköinen syy juuri vuodelle 1613 lienee se, että silloin Tokugawa Ieyasu antoi ”Käsky kristittyjen pappien karkottamiseksi” -asetuksen (jap. 伴天連追放令, Bateren tsuihōrei) ja terauke-valtuutuksien myöntäminen aloitettiin seuraavana vuonna.
Dokumentin kopioita löytyy temppeleistä ja kokoelmista ympäri maata, ja jopa useimmat Meiji-kauden historioitsijat vaikuttavat uskoneen sen aitouteen. Gojōmoku antoi temppeleille ylimääräistä valtaa seurakuntalaisiinsa, ja se mainitaan ajoittain temppeleiden rekistereissä, silloin kun danka ei täyttänyt sille asetettuja ehtoja eikä siten saanut vakuutusta temppeliltä. Dokumentin asettamat vaatimukset aiheuttivat huomattavia ongelmia kotitalouksien ja temppelien välille.
Dokumentti määritteli ensin neljä velvollisuutta kotitalouksille:
Velvollisuus vierailla temppelissä useita kertoja vuodessa. Jos vierailuja ei tehty, dankan nimi saatettiin poistaa temppelin rekisteristä.
Velvollisuus suorittaa kaksi palvontamenoa esi-isien muistopäivänä. Jos pappi ei ollut niihin tyytyväinen, seurakuntalainen voitiin leimata kristityksi.
Velvollisuus antaa perheen temppelin suorittaa kaikki muisto- ja hautajaispalvelut.
Kaikkien kävelemään kykenevien velvollisuus olla läsnä esi-isien muistopalveluksissa.
Sen jälkeen dokumentti määritteli temppeleille viisi oikeutta:
Dankan tuli suorittaa joitakin tehtäviä temppelin hyväksi. Niihin lukeutuivat uhrilahjat ja ilmaisen työvoiman tarjoaminen. Epäonnistuminen tässä saattoi merkitä sitä, että seurakuntalainen leimattiin Fuju-fuse-lahkon jäseneksi.
Dankan tuli totella temppeliään ja lahjoittaa rahaa sen papeille.
Huolimatta siitä, kuinka pitkään danka-ryhmä oli pysynyt temppelille uskollisena, se oli aina uskonnollisen tutkimuksen kohteena, jotta mahdollinen harhaoppisuus löydettäisiin.
Henkilön kuoleman jälkeen pappi voisi määritellä ainoastaan ruumista katsomalla, mikä kuolleen todellinen uskonto oli ollut.
Dankan tuli aina noudattaa temppelinsä käskyjä.
Järjestelmän seuraukset

Kaksi ja puoli vuosisataa kestäneellä terauke-vakuutuksien käytöllä ja buddhalaisuuden byrokratisoitumisella oli lukuisia ja syvämerkityksellisiä seurauksia, etenkin buddhalaisuudelle itselleen.
Järjestelmän seuraukset > Rakenteelliset vääristymät

Kuilu sallittujen ja kiellettyjen buddhalaisten lahkojen välillä syveni huomattavasti. Vaikka buddhalaisuus toisaalta salli monimuotoisuuden kasvun sallittujen lahkojen joukossa, se toisaalta rankaisi ajattelua, joka kyseenalaisti vallitsevan poliittisen tilanteen. Danka rekisteröitiin lähimpään temppeliin välittämättä siitä, mihin uskonnolliseen suuntaukseen se kuului, joten suuntauksen merkitys vähitellen laski. Näiden kaikkien tekijöiden vaikutuksesta erot hallinnon sallimien buddhalaisten lahkojen välillä tasoittuivat ja buddhalaisuus yhdenmukaistui, ei vähiten siksi, että shōgunaatilla oli sananvaltaa uskonnollisissa, oikeaoppisuutta koskevissa kysymyksissä.
Edo-kaudella buddhalaisuus tuotti tämän vuoksi vain vähän uutta ajattelua (lukuun ottamatta ehkäpä uudistuvia zen-lahkoja). Sitä vastoin japanilaisen kungfutselaisuuden ja šintolaisuuden kehitys sekä niin kutsuttujen ”uususkontojen” synty tuottivat samaan aikaan mielenkiintoisia ideoita.
Järjestelmän seuraukset > ”Hautajaisbuddhalaisuuden” nousu

Vaikka buddhalaisuuden alkuperäinen tarkoitus oli levittää Buddhan oppeja, buddhalaiset temppelit toimivat Japanissa nykyään pääosin hautausmaina. Nykyajan niin sanottu ”hautajaisbuddhalaisuus” (jap. 葬式仏教, sōshiki bukkyō), jota satirisoi esimerkiksi Itami Jūzōn vuoden 1984 elokuva Osōshiki ja jossa buddhalaisuuden funktio on supistunut hautajaisten ja muistotilaisuuksien järjestämiseen, on postuumien nimien (jap. 戒名, kaimyō) kaupittelun tavoin suora danka-järjestelmän seuraus. Buddhalaisuuden näkökulmasta danka-järjestelmän merkittävin piirre oli se, että järjestelmä takasi pakollisten hautajaisriittien ansiosta temppeleille vakaan tulonlähteen. Rahavirta maksoi monien temppelien ylläpidon ja takasi niiden kasvun, ja se olikin erottamaton osa danka-järjestelmää. Sen vuoksi buddhalaisuus ja kuolema ovat nykyäänkin tiiviisti kietoutuneita toisiinsa. Kun järjestelmä muodollisesti lakkautettiin toisen maailmansodan jälkeen, se merkitsi buddhalaisuudelle suurta tulojen menetystä ja siten taloudellista epävarmuutta.
Järjestelmän seuraukset > Haibutsu kishaku -liike

Terauke-vakuutuksien käyttöä ja sen aikaansaamaa katkeruutta pidetään yhtenä väkivaltaisen ja spontaanin haibutsu kishaku -liikkeen tärkeimmistä syistä Meiji-kauden alussa. Liikkeen myötä suuri määrä temppeleitä tuhottiin ympäri Japania. Valtion käyttöön ottama virallinen shinbutsu bunri -politiikka, jossa šintolaisuus ja buddhalaisuus erotettiin toisistaan, laukaisi väkivaltaisen liikehdinnän, vaikka sitä ei voikaan suoraan syyttää tuhoista. Koska buddhalaisuus ja Tokugawa-hallinto olivat olleet läheisessä yhteydessä toisiinsa, ei ole yllättävää, että buddhalaisia munkkeja pidettiin valtion toimijoina ja että monet Edo-kauden yhteiskunnan ryhmät alkoivat löytää vaihtoehtoisia tapoja tyydyttää uskonnollisia tarpeitaan.
Historiastaan huolimatta buddhalaisuudella oli puolellaan merkittäviä etuja sekä šintolaisuuden että kungfutselaisuuden suhteen. Niiden ansiosta sitä olisi ollut Meiji-kaudella mahdotonta korvata kummallakaan uskonnolla. Buddhalaisuuteen kuului lukuisia rituaaleja (jūsan butsuji, ”kolmetoista buddhalaista rituaalia”), joiden ansiosta se kykeni helpommin auttamaan ihmisiä selviämään kuolemasta. Lisäksi šintolaisuus piti kuolemaa epäpuhtaana, joten uskonto ei soveltunut yhtä hyvin hautajaisseremonioihin, kun taas kungfutselaisuus ei Japanissa juuri välittänyt hautajaisista. Buddhalaisuudella oli myös koko maan kattava infrastruktuuri, jonka kanssa šintolaisuus tai kungfutselaisuus eivät kyenneet kilpailemaan. Toisin sanoen buddhalaisuus oli kaksi vuosisataa kestäneen hautajaismonopolin jälkeen paremmin varustautunut suorittamaan niitä kuin kilpailijansa.
FS Decrès (1866)

| Decrès |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Lorient
Kölinlasku:  23. lokakuuta 1861
Laskettu vesille:  10. syyskuuta 1866
Palveluskäyttöön:  1868
Poistui palveluskäytöstä:  25. kesäkuuta 1890
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 770 t
Pituus:  74,52 m
Leveys:  11,81 m
Syväys:  5,72 m
Koneteho:  1 470 ihp
Nopeus:  12 solmua
Miehistöä:  199
Aseistus
Aseistus:  2 × 160 mm tykkiä 4 × 140 tykkiä
Decrès oli Ranskan laivaston vuonna 1866 vesillelaskettu potkurikorvetti, joka myöhemmin luokiteltiin 2. luokan risteilijäksi.
Valmistus

Alus tilattiin Lorientin laivastontelakka ja sen köli laskettiin 23. lokakuuta 1861. Alus laskettiin vesille 10. syyskuuta 1866 ja se otettiin palvelukseen vuonna 1868.
Palvelus

Alus siirrettiin vuonna 1870 Brestiin pohjoiseen laivueeseen ja edelleen vuonna 1877 Kiinaan ja Japaniin sijoitettuun osastoon. Se oli Tyynellämerellä tammikuusta 1887 alkaen vieraillen muun muassa 6. helmikuuta Valparaisossa. Decrès poistettiin alusluettelosta 25. kesäkuuta 1890 ja se muutettiin hiiliproomuksi vuonna 1896. Alus romutettiin vuonna 1910.