stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rainer Ellilä
Teokset

Solo Lobo (runoja) Runogalleria, 1993
Leijaileva lapiomies (runoja) Runogalleria, 1994
Runoilijan potilaskertomus(runoja) Edicom, 1996
Näkymätön vieras (runoja) 1997
Kasvot kuin huuto Print on demand, 1998
Kipeät hipaisut (novelleja) Edicom, 1999
Tillsammans ensam - Yhdessä yksin (runoja/dikter) Megilla,2001
Viittä vaille valmis elämä (runoja) Edicom, 2003
Huono ihminen? (novelleja) Finn-kirja, 2004
Hiljaisuuden kakofonia (runoja) Edicom, 2006
Aiheesta muualla

Rainer Ellilä Finn-Kirjan sivuilla
Rainer Ellilän kotisivu
Rainer Ellilä: 7 dikter (ruotsiksi)
Rainer Ellilä, invandrare författare (ruotsiksi)
Jane Moren: En omöjlig tango, haastattelu
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ruotsi
Elonkorjaajat

Elonkorjaajat oli 1960-luvun lopulla syntynyt ja 1970-luvulla toiminut taiteilijaryhmä. Ryhmän poikkitaiteellisissa happeningeissa ja näyttelyissä yhdistettiin maalausta, valokuvaa, runoutta, ääntä ja esinetaidetta.
Ryhmän johtohahmona toimi Jan Olof Mallander. Muita jäseniä olivat muun muassa Carolus Enckell, Antero Kare, Olli Lyytikäinen, valokuvaajat Philip von Knorring, Carl-Erik Ström, arkkitehti Stuart Wrede, säveltäjä Pekka Airaksinen ja Ilkka Juhani Takalo-Eskola.
Suomessa tuntemattomampi Stuart Wrede on toiminut ulkomailla, muun muassa MOMAn arkkitehtuuriosaston johtajana.
Toiminnan keskuksena oli helsinkiläinen Cheap Thrills -galleria eli Halvat Huvit. Galleria muun muassa esitteli kansainvälistä käsitetaidetta suomalaisyleisölle. Elonkorjaajat esittivät myös ensimmäisinä Suomessa videotaidetta vuonna 1971.
Videon ohella Elonkorjaajat välittivät ensimmäisiä kosketuksia minimalismiin ja käsitetaiteeseen, kuten Fluxus-ryhmään.
Ryhmä järjesti vuosina 1970-1978 joukon näyttelyitä ja tapahtumia. Tärkeimpiä olivat Todelliset valheet vuonna 1970, Elonkorjuupäivät 1971 ja Tajunnan tarroja 1976. Ryhmäläiset suosivat naivistisilla keinoilla leikittelyä ja primitiivisyyttä. Elonkorjaajat olivat kiinnostuneita myös itämaisista filosofioista, kasvisruoasta, luonnosta ja mystiikasta.
Elonkorjaajaryhmällä oli takautuva näyttely Tammisaaressa kesällä 2009. Ryhmän taiteilijoiden töitä oli esillä Salon taidemuseon Veturitalli-näyttelytilassa kesällä ja syksyllä 2014. Pääosa teoksista oli Olli Lyytikäisen. Hänen lisäkseen esillä oli teoksia Pekka Airaksiselta, Carolus Enckelliltä, Antero Karelta, Philip von Knorringilta, Jan Olof Mallanderilta, Carl-Erik Strömiltä, Ilkka Juhani Takalo-Eskolan Erik Uddströmiltä, Janne Vainiolta, Peter Widéniltä ja Stuart Wredeltä sekä eräiden ryhmän jäsenten käyttämältä yhteisnimimerkiltä Leo Ruuskaselta.
Kirjallisuutta

After Sauna Art. Elonkorjaajat ja valokuva. toim. Kati Lintonen. Maahenki & Suomen valokuvataiteen museo 2010.
Naomi Ellemers
Teoksia

Naomi Ellemers: Morality and the Regulation of Social Behavior. Groups as Moral Anchors. Routledge 2017. ISBN 9781138958180 (print), ISBN 9781315661322 (ebook).
Naomi Ellemers, Belle Derks, Félice Van Nunspeet, Daan Scheepers & Jojanneke Van der Toorn (editors): World of Difference. A Moral Perspective on Social Inequality. Amsterdam University Press, 2017. ISBN 978-94-6298-402-8 (print), ISBN 978-90-4853-454-8 (pdf).
S. Alexander Haslam, Daan van Knippenberg, Michael J. Platow &  Naomi Ellemers (Editors): Social Identity at Work: Developing Theory for Organizational Practice. Taylor & Francis, 2014. ISBN 9781138012004., 2014 edition (ebook) Psychology Press. (myös iempi painos 2003)
Naomi Ellemers, Russell Spears & Bertjan Doosje (Editors): Social Identity: An Introduction.‎ Blackwell Publishers, 1999. ISBN 978-0-631-20690-3.
Naomi Ellemers, Russell Spears & Bertjan Doosje (Editors): Social Identity: Context, Commitment, Content. Wiley-Blackwell, 1999. ISBN 978-0-631-20691-0.
Aiheesta muualla

Naomi Ellemersin Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
Naomi Ellemers: Social Climates. How group memberships shape individual behavior (englanniksi) (psychologytoday.com)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: nl:Naomi Ellemers
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Social identity theory
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  ORCID  Scopus 
Muut:  IdRef 
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Elektrolyysi metallien valmistuksessa, puhdistuksessa ja pinnoituksessa

Elektrolyysiä voidaan käyttää eri metallien valmistukseen, puhdistukseen ja pinnoitukseen. Jotkut metallit esiintyvät luonnossa pelkästään yhdisteinä, kun taas joillekin elektrolyysi voi olla ainoa tapa erottaa ne puhtaaksi alkuaineeksi. Esimerkiksi alumiinin ja useiden alkali- ja maa-alkalimetallien sekä puhtaan elektrolyyttisen kuparin valmistus perustuu elektrolyysiin.
Metallien elektrolyyttinen valmistus

Yksi tärkeimmistä elektrolyysin teollisista sovelluksista on metallisen alumiinin valmistus. Tässä prosessissa sula kryoliittiin liuotettu alumiinioksidi pelkistyy grafiitilla peitetyssä teräsastiassa lähes puhtaaksi alumiiniksi. Elektrolyysissä katodina toimii teräsastian grafiittipäällyste ja anodina grafiittisauvat. Valmis tuote sisältää 99,0-99,9% alumiinia. Menetelmää kutsutaan Hall-Héroult-prosessiksi.
Kulta on jalometalli, jota löytyy luonnosta. Kullan elektrolyyttinen valmistus toteutetaan käyttämällä ohuita teräsverkkoja, niiden pintaan kulta saostuu. Teräsverkko erotetaan kullasta kuumentamalla ja hapettamalla. Samalla siinä ilmenevät muut epäpuhtaudet hapettuvat. Tämä metodi tuottaa epäpuhtauksia kultametalliseoksesta mm. hopeaa.
Käsitelty kultaliuos johdetaan elektrolyysikennoon, jossa Au(I)ionit pelkistyvät metalliseksi kullaksi.lähde?
Nikkeli on alkuaine, jota löytyy luonnosta. Nikkelin elektrolyysillä valmistetaan katodinikkeliä. Tässä menetelmässä tasavirtaa syötetään liukenemattoman lyijyanodin kautta elektrolyyttiin ja sieltä edelleen Nikatodille. Liuottamossa valmistettu ja uutoissa puhdistettu nikkeliliuos eli katolyyttiliuos. Elektrolyysin prosessissa sähkövirran avulla nikkeliionit pelkistyvät liuoksesta katodin pinnalle.
Muita teollisia prosesseja, joissa hyödynnetään elektrolyysiä, ovat useiden metallien, kuten kaliumin, kalsiumin, kloorin, kuparin, litiumin, magnesiumin ja natriumin, valmistus elektrolyysin avulla.
Metallien elektrolyyttinen puhdistus

Elektrolyyttisen puhdistuksen prosessissa epäpuhdas metalli kytketään positiiviseen napaan ja puhdas negatiiviseen. Elektrolyyttisessa puhdistuksessa voidaan käyttää kestokatodeja. Siinä epäpuhtaan metallin atomit alkavat hapettua ja liueta nesteeseen positiivisiksi ioneiksi. Nämä positiiviset ionit liikkuvat kohti negatiiviseen napaan kiinnitettyä puhdasta metallilevyä. Ionit pelkistyvät sen pinnalle muodostaen lisää puhdasta metallia. Anodilta irronneet elektronit pelkistävät katodille saapuneet ionit. Pelkistys tapahtuu aina toisen aineen hapetuksen aikana.
Kts. Kuparin elektrolyyttinen puhdistus.
Metallien elektrolyyttinen pinnoitus

Elektrolyyttisellä pinnoituksella voidaan metalliesineet päällystää ohuella, jopa vain muutaman mikrometrin paksuisella metallikerroksella, joka parantaa esineen korroosioominaisuuksia tai muuttaa pinnan ulkonäköä. Elektrolyyttisessä eli sähkökemiallisessa pinnoituksessa pinnoitettava esine upotetaan metallisuolapitoiseen vesiliuokseen, ja metallipinnoitetta saostetaan esineen päälle sähkövirran avulla. Pinnoituksia voi olla useita kerroksia joko samalla metallilla tai eri metalleilla haluttujen ominaisuuksien saavuttamiseksi. Elektrolyyttisessä pinnoituksessa liuos sisältää metallisuolojen lisäksi happoja, emäksiä, kompleksinmuodostajia, kostutusaineita sekä erilaisia kiiltolisiä. Pinnoitettava esine on katodina ja anodi on joko saostettavaa metallia tai liukenematonta ainetta. Liukenemattomat anodit voivat olla grafiittia, platinaa, lyijyä tai ruostumatonta terästä.
Metallien elektrolyyttiselle pinnoitukselle on monenlaisia käyttökohteita. Elektrolyyttisessä pinnoituksessa puhdistetun metallin pinnalle pelkistetään sähkövirran avulla toista metallia oleva pintakerros. Tämä pinnoitus suojaa metallia mm. kosteuden ja hapen vaikutuksilta.
Teräs voidaan esimerkiksi päällystää kromilla tai tinalla, jotka reagoivat herkästi hapen kanssa, jolloin teräs saa suojaavan oksidipinnan. Kromauksessa tai tinauksessa pinnoituksessa metalli päällystetään joko kromilla tai tinalla, jotka reagoivat herkästi hapen kanssa. Metalli saa suojaavan oksidipinnan. Oksidipinta on tehokas suoja metallien korroosiota vastaan.
Sinkityksessä metallin pinta päällystetään sinkkikerroksella, joka antaa mm. suojan korroosiolta. Kuparipinnoite, eli kuparointi toteutetaan teollisuudessa kuparointikylvyn avulla. ,
Elektrolyysiä käytetään metallien yhteydessä myös silloin, kun halvoista metalleista tehtyjä esineitä päällystetään toisilla metalleilla - esimerkiksi galvanoitu teräs on terästä, joka on päällystetty elektrolyyttisesti sinkillä. Sinkkikerroksen ansioista galvanoitu teräs kestää korroosiota paremmin kuin galvanoimaton teräs.
Teollinen elektrolyysi Suomessa

Suomessa elektrolyysillä puhdistetaan/valmistetaan:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Elektrolyysi | Raaka-aine | Yhtiö | Paikkakunta | Muuta |
| Cu | Kuparirikaste, metalliromu, sakka | New Boliden | Pori | Kestokatoditekniikka, jalometallien talteenotto |
| Zn | Sulfidinen rikaste (SWE, IRL, FIN) | New Boliden | Kokkola | Maailman 4. suurin sinkkitehdas vuonna 2011 |
| Ni | Nikkelirikaste  (RSA, BRA, FIN, AUS), Nikkelisulfaatti | Norilsk Nickel | Harjavalta |  |
| Co | Ylijäämät, sivutuotteet | Freeport Cobalt | Kokkola |  |
Kuparin, sinkin ja nikkelin valmistus on nykyisin paljolti tuontirikasteiden varassa: vuonna 2013 kuparirikasteen omavaraisuusaste oli 27 %, sinkkirikasteen 12 % ja nikkelin 58 %. Suomesta vietiin vuonna 2014 metallirikasteita 180 miljoonalla eurolla, kun niiden tuonnin arvo oli 1,8 miljardia euroa.
Ainur Elmgren

| Ainur Elmgren |
| --- | --- |
 Elmgren vuonna 2014.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1979 Gislaved, Ruotsi
Sukulaiset:  Deniz Bavautdin (isä)
Ainur Elmgren (s. 1979, Gislaved, Ruotsi) on tataaritaustainen suomalais-ruotsalainen historiantutkija ja sarjakuvapiirtäjä. Hän on tutkijatohtori Helsingin yliopistossa. Elmgren toimii historian ja yhteiskuntaopin didaktiikkona Oulun yliopiston kasvatustieteiden tiedekunnan luokanopettaja- ja aineenopettajakoulutuksissa. Tutkijana Elmgren on keskittynyt etenkin 1800- ja 1900-luvun Suomen ja Ruotsin kansallisten- ja poliittisten identiteettien historiaan.
Elmgren on Suomen ja Ruotsin kansalainen. Hänen isänsä on liikemies-jääkiekkoilija Deniz Bavautdin, jonka mukana perhe päätyi Ruotsiin, missä Ainur syntyi. Kun hän oli 12, muutti perhe Saksaan ja lopulta takaisin Suomeen.
Elmgren on väitellyt tohtoriksi Lundin yliopistosta 2009. Hänen tutkimusprojektinsa Helsingin yliopistossa on länsieurooppalainen kommunismi Neuvostoliiton jälkeen. Hän valmistelee elämäkertaa Erkki Valasta. ja on piirtänyt Vala-aiheisen sarjakuvan.
Elmgrenin sarjakuva Goldenbird 3-4 sai Seriefrämjandetin fanzinepalkinnon 2009. Hänen sarjakuviaan julkaisee ruotsalainen aikakauskirja Scandia.
Julkaisut

Den allrakäraste fienden: Svenska stereotyper i finländsk press 1918-1939, Sekel Förlag 2008
Aiheesta muualla

Turun Sanomat, 2004
Ainur Elmgren - Oulun Yliopisto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Elokuvamusikaali

Elokuvamusikaali tai musikaalielokuva on elokuvalajityyppi, jossa lukuisat hahmojen laulamat laulut ja musiikki kuljettavat tarinaa eteenpäin. Monet elokuvamusikaalit perustuvat teatterimusikaaleihin Broadwaylta tai muualta. Ensimmäiset elokuvamusikaalit ilmestyivät heti äänielokuvan tulon aikoihin 1920-luvun lopulla. Aikaa 1930-luvulta 1950-luvulle pidetään elokuvamusikaalien kulta-aikana, jolloin syntyivät muun muassa Fred Astairen ja Ginger Rogersin tanssia ja laulua yhdistävät elokuvat.
Kuuluisia elokuvamusikaaleja

Top Hat (1935)
Ihmemaa Oz (1939)
Pariisin lumoissa (1951)
Laulavat sadepisarat (1952)
Herrat pitävät vaaleaveriköistä (1953)
Kuningas ja minä (1956)
Lemmenloukku (1960)
West Side Story (1961)
My Fair Lady (1964)
Maija Poppanen (1964)
Sound of Music (1965)
Funny Girl (1968)
Cabaret (1972)
The Rocky Horror Picture Show (1975)
Evita (1996)
Moulin Rouge! (2001)
Chicago (2002)
Oopperan kummitus (2004)
Rent (2005)
High School Musical (2006)
Sweeney Todd: Fleet Streetin paholaisparturi (2007)
Mamma Mia! (2008)
Les Misérables (2012)
La La Land (2016)
The Greatest Showman (2017)
Mamma Mia: Here We Go Again! (2018)
Aladdin (2019)
Kirjallisuutta

Bradley, Edwin M. Unsung Hollywood Musicals of the Golden Era : 50 Overlooked Films and Their Stars, 1929-1939. McFarland & Company, 2016. ISBN 978-0-7864-9833-8.
Musiikkielokuvan teemanumero, Filmihullu 6/2005.
Elevaatio

Elevaatio.
Elevaatio (suom. kohottaminen), ehtoollisaineiden kohottaminen messussa. Termillä elevaatio tarkoitetaan yleensä asetussanojen jälkeen tapahtuvaa pyhitettyjen aineiden korottamista kansan nähtäväksi. Termillä pieni elevaatio tarkoitetaan loppudoksologian (Hänen kauttaan, hänen kanssaan ja hänessä...) aikana tapahtuvaa sekä Kristuksen ruumiin että maljan korottamista. Näiden lisäksi ehtoollisaineita kohotetaan lievästi myös offertoriumin aikana, kun uhrilahjoja valmistetaan.
Roomalaiskatolinen kirkko

Roomalaiskatolisen kirkon latinalaisen riituksen uudessa muodossa aineita kohotetaan uhrilahjojen valmistamisen aikana, konsekraation yhteydessä kansan nähtäväksi, eukaristisen rukouksen loppudoksologian yhteydessä, leipää murrettaessa ja kutsuttaessa uskovia kommuunioon.
Ortodoksinen kirkko

Ortodoksisen kirkon liturgiassa pappi kohottaa aineet päänsä päälle sanoen ”Pyhät pyhille”.
Luterilainen kirkko > Käytännöt

Tätä nykyä luterilaisuudessa korotetaan ehtoollisaineita lähinnä ehtoolliskutsun aikana. Kun pappi on esittänyt kutsun, hän kohottaa pyhitettyjä lahjoja ja kumartaa. Aineita kohotetaan usein myös eukaristisen rukouksen loppudoksologiassa.
Messussa elevaatio merkitsee pyhitettyjen ehtoollisaineiden kohottamista seurakunnan nähtäväksi ehtoollisen asetussanojen yhteydessä. Varsinainen elevaatio konsekraation jälkeen ei ole luterilaisuudessa yhtenäinen tapa, mutta jotkut papeista edelleen kohottavat aineita konsekraation jälkeen painottaakseen reaalipreesensiä. Tällöin esimerkkinä kalkki nostetaan silmien tasolle vietettäessä messua versus populum. Pappi pitää tällöin toisella kädellä kiinni kalkin jalan yläosasta maljan alta ja tukee toisella kädellä jalan reunaa alhaalta. Vietettäessä messua ad orientem kalkki tulee nostaa niin korkealle, että sen yläosa kohoaa pään yläpuolelle ja alaosa ulottuu silmien korkeudelle.
Uhrilahjojen valmistamisen (offertorio) aikana tapahtuva kohottaminen ei ole yleinen, mutta esiintyy jonkin verran.
Luterilainen kirkko > Historiaa

Luterilaisessa uskonpuhdistuksessa konsekraation yhteyteen kuuluva elevaatio sisältyi Martti Lutherin molempiin messuliturgioihin, sekä esimerkiksi pakollisena Mikael Agricolan messuun. Myöhemmin erityisesti aitoluterilaiset, kuten Joachim Westphal puolustivat elevaatiota filippistejä ja kryptokalvinisteja vastaan. Ruotsi-Suomessa elevaatio säilyi messussa reformaation jälkeen jonkin aikaa, mutta Uppsalan kokous vuonna 1593 kielsi elevaation, koska se voitiin nähdä sakramentin palvontana. 1900-luvun lopun jumalanpalvelusuudistuksessa elevaatio on tullut uudelleen käytäntöön, ennen muuta ehtoollisrukouksen doksologian yhteydessä, mutta yleisesti myös asetussanojen yhteydessä.
Messukellon soittaminen elevaation aikana säilyi paikoitellen vielä luterilaisessakin kirkossa aina 1700-luvulle asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elevaatio Wikimedia Commonsissa
Inkeri Elomaa

| Inkeri Elomaa> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. marraskuuta 1942 (ikä 82) Kotka
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  osastonylilääkäri, professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Baselin yliopisto (LL 1970), Helsingin yliopisto (LKT 1979)
Instituutti:  Helsingin yliopistollinen keskussairaala, Syöpätautien klinikka
Tutkimusalue:  luuston sairaudet
Tunnetut työt:  luulääke (klodronaatti syövän luuetäpesäkkeiden hoidossa)
Palkinnot:  Pohjolan lääketieteen palkinto (2014)
Airi Inkeri Elomaa (Salojärvi; s. 20. marraskuuta 1942 Kotka) on suomalainen syöpälääkäri ja tutkija, joka toimi Helsingin yliopistollisen keskussairaalan osastonylilääkärinä ja professorina (1998-). Vuodesta 2005 hän on ollut eläkkeellä. Hän on ollut ensimmäisenä maailmassa osoittamassa, kuinka klodronaattia voidaan käyttää luulääkkeenä rintasyövän ja myelooman luuetäpesäkkeiden hoidossa.
Elomaa tuli ylioppilaaksi Haminasta (1962). Hän opiskeli lääkäriksi Sveitsin Baselissa (LL 1970), ja valmistui lääketieteen tohtoriksi Helsingin yliopistosta (LKT 1979). Hänen endokrinologian ja urologian alaan kuuluva väitöskirjatyönsä (1979) oli otsikoitu Idiopathic hypercalciuria : its relation to renal calculi and hyperparathyroidism. Sisätautien erikoislääkäri (HY, 1975), syöpätautien erikoislääkäri (HY, 1983), sädehoidon ja  syöpätautien dosentti (HY, 1989) ja professorin pätevyys (HY, 1994).
Työurallaan hän on työskennellyt apulaislääkärinä (1973-1975), HYKSin III sisätautiklinikan apulaisopettajana (1975-1979), vs. erikoislääkärinä (1979-1986), HYKSin sädehoidon ja syöpätautien klinikan erikoislääkärinä (1986-96), HYKSin syöpätautien klinikan osastonylilääkärinä (1996-2005). Lisäksi hän on toiminut lääketehdas Leiras Oy:n konsultoivana lääkärinä (1986-2006).
Elomaa on palkittu usealla tunnustuksella, joista seuraavassa mainitaan osa. Vuonna 1996 hänelle myönnettiin Sakari Mustakallion mitali ja palkinto. Vuonna 2003 Ote syövästä palkinto. Hyvän kliinisen tutkimuksen palkinto (2006). Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan I luokan ritari (2010). Professori Elomaalle myönnettiin Pohjolan lääketieteen palkinto vuonna 2014.
Teoksia

Inkeri Elomaa: Tartu toivoon - Syöpälääkärin kädenjälki. 2. painos, Recallmed, 2009. ISBN 978-951-847-077-2.
Inkeri Elomaa: Idiopathic hypercalciuria : its relation to renal calculi and hyperparathyroidism. Väitöskirja Helsingin yliopistolle (englanniksi). 1979. ISBN 951-99234-5-4.
Aiheesta muualla

Inkeri Elomaa - Publications (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (researchportal.helsinki.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Eduskuntavaalit 2015

Suomen 37. eduskuntavaalit järjestettiin sunnuntaina 19. huhtikuuta 2015 ja niissä valittiin vaalikauden 2015–2019 eduskunta. Keskusta nousi selvästi suurimmaksi puolueeksi. Perussuomalaiset likimain säilytti kannatuksensa, joka oli moninkertaistunut vuodesta 2007 vuoden 2011 vaaleihin, ja päätyi ensimmäistä kertaa hallitukseen. Kokoomus sai perussuomalaisia enemmän ääniä, mutta jäi vaalimatematiikan (D'Hondtin menetelmä) vuoksi kolmanneksi. Neljänneksi suurimman SDP:n tulos oli historiallisen huono.
Ennakkoäänestys järjestettiin Suomessa 8.–14. huhtikuuta ja ulkomailla 8.–11. huhtikuuta. Ehdokashakemusten viimeinen jättöpäivä oli 10. maaliskuuta ja ehdokasasettelu vahvistettiin 19. maaliskuuta. Vaalien tulos vahvistettiin keskiviikkona 22. huhtikuuta.
Vaaleissa valittiin 200 kansanedustajaa eduskuntaan. Vaaleihin osallistui 15 rekisteröityä puoluetta, kolme yhteislistaa ja 14 valitsijayhdistystä. Ehdokkaita asetettiin yhteensä 2 146.
Keskusta nousi vaaleissa Suomen suurimmaksi puolueeksi 21,1 % kannatuksella ja 49 edustajalla. Perussuomalaiset sijoittuivat toiseksi 17,6 % kannatuksella ja 38 edustajalla. Kokoomus saavutti kolmanneksi suurimman puolueen aseman 18,2 % osuudella ja 37 edustajalla. Eniten laskua oli kokoomuksen ja SDP:n ääniosuudessa.
Vaalien jälkeen oikeusministeriön puoluerekisteristä poistettiin kuusi puoluetta, jotka eivät olleet saaneet yhtäkään kansanedustajaa kaksissa peräkkäisissä vaaleissa. Kyseiset puolueet olivat Itsenäisyyspuolue, Köyhien Asialla, Muutos 2011, Piraattipuolue, Sinivalkoinen Rintama ja Suomen Työväenpuolue.
Tulos

Eduskuntavaalien äänestysprosentti oli 70,1, mikä on 0,4 prosenttiyksikköä vähemmän kuin edellisissä vaaleissa. Tulos edustajien määrän mukaan:
Tulos > Ääniharavat > Vaalipiirien suurimmat ääniharavat

| Vaalipiiri | Äänet | Ehdokas | Ehdokas | Puolue |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Helsingin vaalipiiri | 15 964 |   | Jaana Pelkonen | Kansallinen Kokoomus |
| Uudenmaan vaalipiiri | 29 527 |   | Timo Soini | Perussuomalaiset |
| Varsinais-Suomen vaalipiiri | 15 071 |   | Li Andersson | Vasemmistoliitto |
| Satakunnan vaalipiiri | 9 560 |   | Kristiina Salonen | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue |
| Ahvenanmaan maakunnan vaalipiiri | 5 217 |   | Mats Löfström | Åländsk Samling |
| Hämeen vaalipiiri | 8 318 |   | Tarja Filatov | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue |
| Pirkanmaan vaalipiiri | 10 911 |   | Sanna Marin | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue |
| Kaakkois-Suomen vaalipiiri | 9 966 |   | Jari Lindström | Perussuomalaiset |
| Savo-Karjalan vaalipiiri | 11 186 |   | Sari Essayah | Suomen Kristillisdemokraatit |
| Vaasan vaalipiiri | 11 627 |   | Jutta Urpilainen | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue |
| Keski-Suomen vaalipiiri | 10 354 |   | Lauri Ihalainen | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue |
| Oulun vaalipiiri | 30 758 |   | Juha Sipilä | Suomen Keskusta |
| Lapin vaalipiiri | 9 702 |   | Katri Kulmuni | Suomen Keskusta |
Vaalipiirit ja vaaliliitot

Vaalipiirien määrä väheni edellisten eduskuntavaalien 15:stä 13:een kun Etelä-Savon ja Kymen vaalipiiri yhdistettiin Kaakkois-Suomen vaalipiiriksi ja Pohjois-Savon ja Pohjois-Karjalan vaalipiiri Savo-Karjalan vaalipiiriksi.
Vaalipiirien paikkaluku määräytyi 31. lokakuuta 2014 tarkastetun asukasluvun perusteella. Ahvenanmaan vaalipiiristä valitaan aina yksi edustaja. Helsingin, Pirkanmaan ja Savo-Karjalan vaalipiirien paikkaluvut kasvoivat edellisistä vaaleista yhdellä. Vaasan, Satakunnan ja Kaakkois-Suomen vaalipiirit sen sijaan menettivat kukin yhden paikan.