stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Albrighton
Palvelus

Albrighton sijoitettiin valmistuttuaan Portsmouthin laivastotukikohtaan sijoitettuun 1. hävittäjälaivueeseen. Aluksen siirtyessä 28. maaliskuuta koulutuksen jälkeen Clydestä Portsmouthiin se määrättiin etsimään kateissa olevaa moottorivenettä HMS ML443, joka oli jäänyt jälkeen palattaessa Saint-Nazairesta (operaatio Chariot). Alus taisteli 24. huhtikuuta Fécampin edustalla E-veneitä vastaan, jolloin yksi saksalaisalus vaurioitui. Alus taisteli 6. toukokuuta Cap d'Aillyn edustalla toistamiseen E-veneitä vastaan.
Alus tuhosi kesäkuussa Colentinin niemimaan edustalla saksalaisen rannikkosaattueen höyrykäyttöisten tykkiveneiden 7 ja 8 kanssa. Alus palveli saattajana, kunnes se määrättiin elokuussa tukemaan suunniteltua kanadalaisjoukkojen maihinnousua Dieppeen (operaatio Jubilee). Alus suojasi 19. elokuuta maihinnousualuksia Dieppeen. Se kärsi lieviä vaurioita rannikkotykistön tulessa. Alus pelasti eloonjääneet ilmahyökkäyksessä liikuntakykynsä menettäneeltä HMS Berkeleyltä, jonka Albrighton upotti pelastustyön päätyttyä torpedoimalla.
Alus kävi 7. lokakuuta tulitaistelua Le Havren rannikkotykistön kanssa. Se oli 13. lokakuuta Force A:ssa HMS Cottesmoren, HMS Eskdalen, HMS Glaisdalen ja HMS Quornin kanssa pysäytettäessä Saksan laivaston kaappari Komet, joka matkasi Kanaalin lävitse Atlantille.
Albrighton suojasi 7. marraskuuta saattueen KMS2 Gibraltarille Pohjois-Afrikan maihinnousua varten. Alus saapui 9. marraskuuta Gibraltarille, jonne se saattoi torpedon vaurioittaman hollantilaisen matkustaja-aluksen Nieuw Zeelandin. Alus suojasi 12. marraskuuta torpedo-osumasta liikuntakyvytöntä HMS Marnea. Se palasi 18. marraskuuta kotimaahan saattueen MKF1 mukana.
Alus palasi laivueeseensa palvellakseen Kanaalin alueella. Se hyökkäsi 11. joulukuuta Dieppen edustalla saksalaisen saattueen kimppuun HMS Whitshedin kanssa, jolloin yksi saksalaisalus upposi.
Palvelus Kanaalin alueella jatkui, kunnes se 27. huhtikuuta 1943 sai tehtäväkseen HMS Goathlandin kanssa tuhota rannikkosaattueen Ouissantista 60 merimailia pohjoiskoilliseen. Iskussa upotettiin italialainen saarronmurtaja Butterfly, sukellusveneentorjuntatroolari sekä UJ1402. Albrightonilla sai surmansa kahdeksan henkeä ja lisäksi haavoittui 25. Tehtävästä vapauduttuaan alus jatkoi palvelustaan laivueen mukana
Palvelus > 1944

Aluksen palvelus laivueessa jatkui, kunnes se määrättiin helmikuussa 1944 esikuntalaivaksi Normandian maihinnousuun. Alus taisteli 1. helmikuuta Beachy Headin edustalla saattuetta CW243 suojatessaan Saksan laivaston E-veneitä vastaan. Alus kärsi taistelussa pahoja vaurioita. Se siirrettiin telakalle korjattavaksi sekä muutettavaksi esikunta-alukseksi.
Alus palasi toukokuussa palvelukseen, jolloin se liittyi Force G:hen komentavan upseerin alukseksi maihinnousuosasto G3:een. Alus osallistui maihinnousun valmistaviin harjoituksiin osaston mukana, mistä se siirtyi kesäkuussa Solentiin odottamaan maihinnousun alkamista.
Alus määrättiin HMS Hambledonin suojaamaan saattue G16:een, johon kuului yhdeksän maihinnousualusta sekä kaksi pelastusalusta. Operaation viivästyttyä vuorokaudella alus matkasi 5. kesäkuuta sillanpäähän kannellaan Gold rannan vastuullinen komentaja. Seuraavana päivänä alus aloitti rannan edustalla esikuntalaivana.
Operaation täydennysosan aikana Albrighton jatkoi palvelustaan esikuntalaivana ja suoritti tarvittaessa partiointi- ja saattotehtäviä. Alus upotti 12. elokuuta Lorientista etelään kolme troolaria, joiden miehistöistä se pelasti 22. Alus määrättiin vuoden lopulla muutostöiden jälkeen palaamaan laivueeseensa.
Palvelus > 1945

Albrighton siirrettiin 3. tammikuuta 1945 telakalle palautettavaksi saattuehävittäjäksi. Alus palasi telakalta 14. helmikuuta, jolloin se määrättiin koulutuksen jälkeen Sheernessiin sijoitettuun 21. hävittäjälaivueeseen.
Alus aloitti maaliskuussa laivuepalveluksen uudessa laivueessaan. Se suojasi saattueita ja valvoi meriliikennettä Pohjanmerellä ja Thamesin suistossa. Euroopan sotatoimien päätyttyä alus siirrettiin 8. toukokuuta Noren alaisuuteen saattuetehtäviin.
Alus kolaroi 23. toukokuuta HMS LST-238:n kanssa, jolloin se kärsi vaurioita. Se määrättiin kesäkuussa Itäiseen laivastoon huolto- ja muutostöiden jälkeen. Korjausten valmistuttua alus siirtyi Imminghamiin huollettavaksi ulkomaanpalvelukseen.
Japanin antauduttua alusta ei tarvittu Itäisessä laivastossa, mutta sen muutokset kuitenkin saatettiin loppuun ennen siirtoa Plymouthin reserviin joulukuussa 1945. Alus siirrettiin 1953 Penarthiin ennen siirtoa Gibraltarille. Se sijoitettiin 1955 poistolistalle, jolloin alus palasi kotimaahan Barrowiin odottamaan kohtaloaan.
Saksan laivastossa

Saksan Liittotasavallan kanssa käytyjen keskustelujen tuloksena alus välittiin yhdeksi seitsemästä luovutettavasta aluksesta. Alus huollettiin Liverpoolissa palvelukseen palauttamista 1959. Alus nimettiin luovutettaessa Rauleksi.
Raule palveli Saksan Liittotasavallan laivastossa Itämerellä yhdeksän vuotta sukellusvenekoulutuksessa. Alus poistettiin palveluksesta 1968 ja se myytiin seuraavana vuonna romutettavaksi Eisen & Metallille Bremeniin.
Albania (Kaukasia)

| Albania > 300-luku eaa.–700-luku jaa. |
| --- | --- |
   Albania ennen vuotta 387 
Valtiomuoto:  kuningaskunta
Pääkaupunki:  Kabala Tšol Partav
Uskonnot:  kristinusko
Kielet:  dagestanilaiset kielet, armenia, georgia
Albania (kreik. Ἀλβανία, arm. Աղվանք, Aghvank, georg. რანი, Rani) oli Taka-Kaukasian itäosassa ajanlaskun alusta 700-luvulle asti sijainnut valtio. Nimestään huolimatta sillä ei ole mitään yhteistä Euroopassa sijaitsevan Albanian kanssa.
Kaukasian Albanian alue käsitti Kurajoen alajuoksun ja Araksjoen laakson nykyisessä Azerbaidžanissa sekä Dagestanin eteläosan. Idässä se ulottui Kaspianmereen. Pääkaupunkeina toimivat nykyisessä Qəbələn piirissä sijainnut Kabala (Kapalak, Kabalaka), Tšol (Tšor) nykyisen Derbentin lähellä sekä 400–500-lukujen vaihteessa rakennettu Partav (nykyinen Bərdə). 300–400-luvuilla syntyi kristillinen Albanian kirkko. Albanian historiasta ja kulttuurista kertovat antiikin maantieteilijöiden ja historioitsijoiden teokset, armenialaiset kronikat, Movses Kagankatvatsin laatima ”Agvanien historia” sekä Azerbaidžanin alueelta tehdyt arkeologiset löydöt.
Väestö ja kielet

Antiikin lähteiden mukaan Albanian väestö koostui 26 eri heimosta, joihin varsinaisten albanialaisten lisäksi kuuluivat muun muassa gelit, utit ja kaspit. Heidän kielensä olivat vain osittain keskenään ymmärrettäviä. Ne kuuluivat todennäköisesti dagestanilaisten eli koilliskaukasialaisten kielten ryhmään. Kuran eteläpuolella asui myös armenialaisia ja alueen luoteisosassa georgialaisia.
Kaukasian albanialaisten jälkeläisinä on pidetty nykyisiä azereja, Kakhetin georgialaisia sekä lakeja, lezgejä, tsahureja ja muita dagestanilaisia kansoja. Kristittyinä säilyneet udit ovat muinaisen uti-heimon perillisiä.
Armenialainen Mesrop Maštots loi 400-luvun alussa Albaniaa varten kirjakielen, jolle käännettiin joukko Raamatun tekstejä. Albanian kieli toimi jonkin aikaa kirkon ja virallisen kirjeenvaihdon kielenä, mutta myöhemmin sen korvasi armenia. Kreikkalaiseen tai aramealaiseen kirjaimistoon perustuva albanialainen aakkosto käsittää 52 kirjainta ja kaksi digrafia. Typologisesti se muistuttaa armenian ja georgian kirjaimistoja.
Albanian kieli, josta on käytetty nimityksiä agvan ja aluan, tunnettiin viime aikoihin saakka vain lyhyistä piirtokirjoituksista ja armenialaisissa lähteissä esiintyvistä sanoista. Niiden perusteella voitiin osoittaa, että se kuuluu dagestanilaisten kielten lezgiläiseen ryhmään. Siinain luostarista löydettiin 1990-luvun puolivälissä 700-luvulla laadittu albanialaisten liturgisten tekstien kokoelma, jonka on todistettu edustavan muinaista udin kielen muotoa.
Elinkeinot ja kulttuuri

Albanialaisten pääelinkeinoja olivat maanviljely ja karjanhoito. Viljakasvien viljelyn ohella harjoitettiin puutarhanhoitoa, viininviljelyä ja ilmeisesti myös raaka-ainekasvien tuotantoa. Karjanhoito perustui osittain paimentolaisuuteen. Lampaiden ja nautakarjan lisäksi kasvatettiin hevosia ja kameleja.
Arkeologiset löydöt kertovat käsityöammattien korkeasta tasosta. Paikalliset käsityöläiset valmistivat metalliesineitä ja aseita, keramiikkaa, kankaita ja koruja. Kauppaa käytiin Kaukasian ja muun Etu-Aasian, Egyptin, Kreikan, Volgan, Mustanmeren ja Itä-Euroopan kansojen kanssa. Runsaat rahalöydöt sisältävät myös paikallisesti lyötyjä rahoja.
Kirjalliset lähteet sisältävät tietoja yli kolmestakymmenestä kaupungista, jotka toimivat hallinnollisina ja sotilaallisina sekä kaupan, käsityöammattien ja kulttuurin keskuksina. Rakennustavaltaan ne muistuttavat naapurimaiden Iberian ja Armenian kaupunkeja. Hedelmällisen maatalousalueen keskellä sijainneen muinaisen pääkaupungin Kabalan vanhimmat jäänteet ovat 200-luvulta eaa.
Yhteiskunta, uskonto ja kirkkotaide

Albanialaisten varhaiseen uskontoon kuului kuun ja muiden planeettojen sekä tulen palvonta. Kuninkaan ja ylipapin johtama valtio perustui aluksi yhteisomistukseen ja orjuuteen. Kristinuskon omaksumisen myötä se kehittyi keskitetyksi feodaaliyhteiskunnaksi.
Albanian kirkolla oli itsenäinen asema ilmeisesti jo 400-luvun lopussa. Vuosina 551–552 sen johtaja sai katolikoksen arvonimen. Kirkko noudatti Khalkedonin kirkolliskokouksen oppeja 700-luvun alkuun saakka, jolloin se joutui Armenian monofysiittisen kirkon alaisuuteen. Kuran pohjoispuolella sijaitseva alue liittyi 800-luvun loppupuolella Georgian ortodoksiseen kirkkoon.
Varhaisesta kirkkotaiteesta on säilynyt vain vähän muistomerkkejä, ja niiden ajoitus on epävarmaa. Kuran eteläpuolella ja Vuoristo-Karabahissa sijaitsevat kirkot, luostarit ja hautamuistomerkit edustavat armenialaista rakennustapaa. Mingəçevirin läheltä on löydetty kolmen tiilestä rakennetun salikirkon rauniot, jotka on ajoitettu 500–700-luvuille. Kuran pohjoispuolelta tunnetaan neljä erillisen ryhmän muodostavaa kirkkorakennusta. Qaxin piirin Qumin kylässä on kaarikäytävien ympäröimä kolmilaivainen basilika. Ləkitissä (Qaxin piiri), Mamruxissa (Zaqatalan piiri) ja Böyük Əmilin kylän lähellä Kilsədağ-vuorella (Qəbələn piiri) sijaitsevat keskuskupolikirkot kertovat ehkä georgialaisesta vaikutuksesta. Pohjois-Azerbaidžanin muinaisesta kirkkoarkkitehtuurista antaa parhaimman käsityksen Şəkin piirin Kişin kylässä sijaitseva hiljattain restauroitu kupolikirkko, jonka perustus lienee 300–400-luvulta ja yläosa 800–900-luvuilta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Albania Wikimedia Commonsissa
Encyclopædia Iranica: Albania (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Mingəçeviristä löydetty 600-luvun kirkon pylväänpää, jossa on albanialaista kirjoitusta.
Albanialainen kirkko Kişin kylässä.
Kabalan porttirakennelmien raunioita.
Qumin kirkon rauniot.
HMS Alexandra (1875)

| HMS Alexandra |
| --- | --- |
 HMS Alexandra

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Chathamin telakka
Kölinlasku:  5. maaliskuuta 1873
Laskettu vesille:  7. huhtikuuta 1875
Palveluskäyttöön:  31. tammikuuta 1877
Loppuvaihe:  romutettu 1908
Tekniset tiedot
Uppouma:  9 490 t
Pituus:  105 m (kokonaispituus)
Leveys:  19,41 m
Syväys:  8,08 m
Koneteho:  8 498 ihp
Nopeus:  15,09 solmua
Miehistöä:  674
Aseistus
Aseistus:  2 × 11" MLR -tykkiä 10 × 10" MLR -tykkiä 6 × 13 cwt BL -tykkiä 4 × torpedotelinettä
HMS Alexandra oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1875 vesillelaskettu viktoriaanisen ajan ironcladtaistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Chathamin telakalta ja sen köli laskettiin 5. maaliskuuta 1873. Alus laskettiin vesille 7. huhtikuuta 1875 ja se valmistui 31. tammikuuta 1877.
Palvelus

Alus palveli lippulaivana 23 vuotta huolimatta vanhanaikaisuudestaan. Alus osallistui vuonna 1882 Aleksandrian pommitukseen, jolloin siihen osui 24 kertaa aluksen kärsimättä kuitenkaan merkittäviä vaurioita. Aluksen meripalvelus päättyi vuonna 1889 ja se sijoitettiin satamapalvelukseen vuonna 1903. Alus myytiin romutettavaksi vuonna 1908.
Olli Alho (yleisurheilija)

Olli Valmari Alho (19. lokakuuta 1919 Jyväskylä – 20. huhtikuuta 2005) oli suomalainen pika-aitajuoksija.
Alho karsiutui Helsingin 1952 olympialaisten 110 metrin aitajuoksun alkuerissä ajalla 15,4. Hän edusti seuratasolla Oulunkylän Urheilijoita ja Helsingin Kisa-Veikkoja. Hän voitti Suomen Akateemisen Urheiluliiton (SAUL) mestaruuden vuosina 1950 ja 1951 sekä akateemisen PM-pronssin vuonna 1951. Hänen juoksu-uransa päättyi, kun hän Kalevan kisojen 1952 loppukilpailussa kaatui yhdeksänteen aitaan ja hänen reisiluunsa katkesi. Hänen ennätyksensä oli 15,3 s vuodelta 1952.
Olli Alho oli koulutukseltaan ekonomi ja sotilasarvoltaan majuri. Hän toimi Oulunkylän Urheilijoiden puheenjohtajana vuosina 1952–1955.
Aiheesta muualla

Olli Alho Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
Aleksanteri Suuren elämäkerta (Plutarkhos)

| Aleksanteri Suuren elämäkerta |
| --- | --- |
Kirjailija:  Plutarkhos
Kieli:  klassinen kreikka
Genre:  elämäkerta
Julkaistu:  n. 100
Sarja: Kuuluisien miesten elämäkertoja
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Aleksanteri Suuren elämäkerta on osa antiikin kreikkalaisen filosofi ja elämäkertakirjailija Plutarkhoksen kuuluisista rinnakkaisista elämäkerroista. Elämäkerroissa Plutarkhos vertaa yleensä kuuluisan antiikin kreikkalaisen ja roomalaisen henkilön elämiä rinnakkain. Makedonian kuningas Aleksanteri Suuren rinnalle Plutarkhos asettaa Rooman diktaattori Julius Caesarin. Tämän elämäkerran lisäksi Plutarkhos kirjoitti myös pari lyhyempää teosta Aleksanterista. Plutarkhos kirjoitti teoksensa 100-luvun jaa. alkupuolella.
Plutarkhoksen teokset eivät ole historiantutkimusta vaan elämäkertoja, ja Aleksanterin elämäkerta voidaankin nähdä kokoelmana anekdootteja, jotka paljastavat Aleksanterin hyveitä ja paheita. Plutarkhoksen pääteema on, kuinka Aleksanteri toi valloitustensa ansiosta sivilisaation barbaarien keskuuteen. Aleksanteri oli eräänlainen käytännön filosofi, joka paransi ihmiskuntaa epätavallisella, mutta tehokkaalla tavalla.
Vertailu Caesarin kanssa

Plutarkhos vertaa Aleksanteria ja Julius Caesaria, koska hän kertoo, ettei halua vain verrata valloittajia vaan myös hallitsijoita. Caesar ei vain valloittanut Galliaa, vaan teki itsestään myös Rooman hallitsijan. Aleksanteri ja Caesar olivat kummatkin kunnianhimoisia, sotilaallisia neroja; kummatkin joutuivat ystäviensä pettämiksi ja kuolivat ennenaikaisesti. Kummatkin miehet sopivat varoitukseksi keisareille, jotka hallitsivat Plutarkhoksen aikana, eritoten Rooman keisari Trajanukselle, joka ihaili suuresti Aleksanteria. Trajanus valloitti ja liitti useita uusia alueita Rooman valtakuntaan. Plutarkhos ei sinänsä tuomitse valloituksia, mutta painottaa, että henkilön todellinen arvo mitataan muilla kriteereillä.
Sisältö

Vaikka Plutarkhos sanookin, ettei hän kirjoita historiaa, Aleksanterin elämäkerta on pisin Plutarkhoksen elämäkerroista. Plutarkhos tiesi, että Aleksanterin ja Caesarin elämäkerrat kiinnostivat ihmisiä ja että ne joutuisivat kritiikin kohteeksi. Hän mainitseekin, ettei aio kertoa kaikkea näiden henkilöiden merkittävistä teoista, vaan aikoo valaista henkilöiden personallisuutta jopa heidän lausahduksiensa ja vitsiensä kautta.
Plutarkohksen tyyli on kirjoittaa tapahtumista lyhyesti ja sen jälkeen käsitellä niihin liittyviä anekdootteja, jotka valaisevat Aleksanterin luonnetta jollan tavalla. Esimerkiksi Issoksen taistelu käsitellään yhdessä lauseessa, mutta sitä seuraa joukko tarinoita, jotka kuvaavat Aleksanterin asennetta kuninkuuteen ja hänen tarvetta itsehillintään. Plutarkhoksen tapa liukua tapahtumien ja anekdoottien välillä ei ole kovin selvä, ja joskus tapahtumien selostuksen sijaan hän tarjoaa vain joukon tapahtumaan liittyviä tarinoita. Teoksen viidennessä osassa, joka käsittelee vuosia 330–327 eaa., Plutarkhos ei enää käsittele asioita kronologisessa järjestyksessä. Plutarkhos kertoo Aleksanterin alkaneen käyttää persialaisia vaatteita Dareios III:n kuoleman jälkeen. Tämä suututti Aleksanterin makedonialaiset sotilaat. Tämän jälkeen Plutarkhos selostaa useita anekdootteja, jotka kertovat kuinka Aleksanterin ja hänen sotilaittensa välit kiristyivät. Plutarkhos selostaa usean historiallisen tapahtuman, kuten Filotaan oikeudenkäynnin ja kuoleman, Kleitoksen murhan ja Aleksanteriin kohdistuneen salajuonen; Hän ei kuitenkaan aseta näitä tapahtumia kronologiseen järjestykseen.
| Kappaleet | Ajanjakso (eaa> ) | Yhteenveto |
| --- | --- | --- |
| 1–10 | 356–336 | Aleksanterin syntymä; hänen luonnolliset ominaisuutensa, koulutuksensa ja nuoruus aina Filippos II:n kuolemaan asti. |
| 11–23 | 336–333 | Aleksanteri nousee valtaan ja alistaa Tonavan eteläpuoliset heimot ja Kreikan. Ensimmäiset voitot persialaisia vastaan Granikoksella ja Issoksella. Kappale käsittelee Aleksanterin sotilaallista neroutta. Lisäksi käsitellään sitä kuinka hän suree Theban tuhoa, kuinka hän ihannoi filosofeja ja hänen asennettaan kuninkuuteen. |
| 24–28 | 333–331 | Egyptin valtaus ja Aleksanterin matka Siwahiin Ammonin oraakkelin luokse. Plutarkhos käsittelee Aleksanterin yhteyttä jumaliin. |
| 29–42 | 331–330 | Gaugamelan taistelu, Babylonian ja Persian valtaus. Aleksanteri valtansa huipulla, Persian valloittajana ja ”Aasian kuninkaana”. |
| 43–56 | 330–327 | Dareios III:n kuoleman jälkeen Aleksanteri omaksuu persialaisen pukeutumistyylin. Aleksanterin ja makedonialaisten välit huononevat; mikä ilmenee muun muassa Filotaan teloituksesta ja Kleitoksen taposta. |
| 57–66 | 327–325 | Sotaretki Intiaan, Hydaspesjoen taistelu, sotilaiden kapina Hyfasisjoella. Matka Induksella ja Intian valtamerellä. |
| 66–77 | 325–323 | Aleksanteri palaa Susaan ja Babyloniin. Aleksanterin kuolemaa edeltäneet enteet. Aleksanterin kuolema ja kuoleman jälkeiset tapahtumat. |
Plutarkhoksen lähteet

Perinteisesti Aleksanteri Suurta käsittelevät lähteet on jaoteltu vulgata-lähteisiin, joille kaikille on yhteistä että ne seuraavat Kleitarkhoksen elämäkertaa, ja niin sanottuihin hyviin lähteisiin, jotka seuraavat Ptolemaioksen elämäkertaa. Plutarkhoksen teoksen ei voi sanoa kuuluvan täysin kumpaankaan näistä ryhmistä. Plutarkhos eli noin 400 vuotta Aleksanterin kuoleman jälkeen ja hän käytti useita lähteitä elämäkertaa kirjoittaessaan, mutta Aleksanterin elämän pääpiirteet juontavat juurensa vulgata-traditiosta. Esimerkiksi Tarnin mielestä Plutakhoksen elämäkerta kuului omaan kolmanteen ryhmäänsä.
Plutarkhoksen elämäkerta eroaa muista nykypäivään säilyneistä lähteistä siten, että se sisältää paljon tarinoita Aleksanterin lapsuudesta. Nämä tarinat ovat luultavasti peräisin Marsyaan teoksesta Aleksanterin koulutuksesta.
Plutarkhos mainitsee myös useaan otteeseen käyttäneensä useaa Aleksanterin itsensä kirjoittamaa kirjettä. Niiden aitoudesta ei ole varmaa tietoa.
Aiheesta muualla

Plutarch: The Parallel Lives: Life of Alexander. (englanniksi)
Πλούταρχος: Βίοι Παράλληλοι: Αλέξανδρος. (muinaiskreikaksi)
Delfoista löydetty patsas, jonka uskotaan esittävän Plutarkhosta.
Alfonso XIII (1891)

| Alfonso XIII |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ferrol
Kölinlasku:  1891
Laskettu vesille:  31. elokuuta 1891
Palveluskäyttöön:  18. toukokuuta 1900
Loppuvaihe:  romutettu 1900-luvun alussa
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 725 t
Pituus:  97,3 m
Leveys:  15,4 m
Syväys:  8,92 m
Nopeus:  20,5 solmua
Miehistöä:  420
Aseistus
Aseistus:  4 x Hontoria 20 cm M1883 -tykkiä 6 x Hontoria 12 cm/35 M1883 -tykkiä 6 x Nordenfelt 57/42 -tykkiä 2 x konekivääriä 5 x torpedoputkea
Alfonso XIII oli Espanjan laivaston vuonna 1891 vesillelaskettu Reina Regente -luokan panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Ferrolin laivastontelakalta, missä köli laskettiin vuonna 1891. Alus laskettiin vesille vielä samana vuonna 31. elokuuta ja valmistui vuonna 1896 koululaivaksi. Alus otettiin palvelukseen 18. toukokuuta 1900.
Palvelus

Edelleen keskeneräinen alus aloitti koululaivana vuonna 1896. Espanjan-Yhdysvaltain sodan aikana alus siirrettiin 7. toukokuuta 1898 Cadiziin, missä se liitettiin kontra-amiraali Manuel de Camaran komentamaan 2. laivueeseen. Laivue lähti 16. kesäkuuta Filippiineille, mutta aluksen keskeneräisyyden vuoksi Camara päätti jättää Alfonso XIII:n Cadiziin. Alus oli sodan loppuun saakka Espanjan rannikkovesien suojana.
Sodan päätyttyä alus lopulta viimeisteltiin ja se valmistui 19. toukokuuta 1900. Alus otettiin palvelukseen vielä samana päivänä. Aluksen heikot merenkulkuominaisuudet kuitenkin lyhensivät aluksen uraa ja se poistettiin palveluksesta 1900-luvun alkupuolella.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Spanish cruiser Alfonso XIII
Käännös suomeksi
Alattion kalliokuvat

Esimerkki Alattion kalliokuvista. Kalliopiirros on jälkeenpäin maalattu punaisella maalilla, jotta ne havaittaisiin helpommin.
Alattion kalliokuvat (myös Altan kalliokuvat) ovat nimitys Norjassa sijaitsevasta varsin laajasta ja monikohteisesta kalliokuvakompleksista. Sekä kalliopiirroksia että kalliomaalauksia löytyy useista piirroskohteista, joita on eri puolella Alattion kuntaa ja sen lähialueilla Tromssan läänissä. Pääosa kuvamateriaalista löytyy Alattionvuonon (norj. Altafjord) alueelta ja sen edustalla olevista saarista, mutta myös Porsangerin- ja Kvænangenin vuonoista tunnetaan useita kuvakenttiä.
Tutkimushistoria

Ensimmäinen kirjallinen maininta Alattion kalliokuvista on vuodelta 1938, kun Leirbuktin maatilalta Kvalsundista löytyi kalliopiirros. Vuonna 1950 löydettiin Isnestoften ja muutama vuoden kuluttua vielä Gåshopen kalliopiirrokset. Vuonna 1966 löydettiin Transfarelvdalen 1 kalliomaalaukset ja Kvalsundin kalliopiirrokset 1970. Laaja alattiolainen kuvakompleksi löydettiin 1973 Storsteinenista, jolloin Alattiosta tuli suurin kuvakeskittymä pohjoisella pallonpuoliskolla. Löytö innosti kalliokuvien etsintään ja se tuotti tulosta. Piirroksia löydettiin Hjemmeluftista samana vuonna. Vanhoista kohteista havaitaan edelleen lisää kuvia, kun taas uusien kuvakenttien etsintä 2000-luvulla tuottaa tasaisesti lisää tuloksia.
Vuonna 2008 tiedettiin jo yli 6000 piirrosta tai maalausta, mikä tekee Alattiosta Pohjois-Euroopan rikkaimman kuvamateriaalin lukumäärän suhteen. Piirrosten kattava dokumentointi on kesken ja tarkkoja lukumääriä ei tiedetä. Kuvat on viimeisten tutkimusten mukaan tehty lähes yhtäjaksoisesti viimeisen 7000 vuoden aikana, mikä liittää ne ajallisesti suomalaiseen neoliittiseen eli keraamiseen kivikauteen.
Alattion kalliokuvakentät

Alattionvuono on tärkein kalliokuva-alue. Siellä kuvia löytyy seuraavista kohteista: Hjemmeluft (alue sisältää kohteet Apanes, Mellom Apanes og Bergheim, Bergheim, Ole Pedersen, Bergbukten, Mellom Bergbukten og Deccastasjonen ja Apana Gåred), Storsteinen (maalaus), Ytre Kåfjord, Amtmannsnes, Transfarelvdalen, Tollevik (maalaus), Isnestoften, Langnesholmen. Suuren Sørøyan saaresta tunnetaan kohteet Gåshoppet ja Slettenes. Kvaløyan eteläpuolen vuonosta löytyvät kohteet Stokkeberg, Kvalsund ja Leirbukt. Porsangerinvuonossa on kaksi kohdetta: Brennelv ja Billefjord (maalaus). Kvænangenfjordin pohjukassa on kohde Lillestraumen.
Alattion museo, joka esittelee pohjoisen elämän lisäksi myös kalliokuvia, sijaitsee Hjemmefultissa noin 5 km Alattion keskustasta. Museon alueelle on maalattujen kalliokuvien katselua varten opastetut polut ja korotetut rampit.