stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ljalovon kulttuuri
Leviäminen > Arkaainen vaihe

Ylä-Volgan kulttuurin nopea leviäminen Volgan ja Okan väliselle ydinalueelle tapahtui ehkä saman etnoksen sisällä. Sen sijaan leviäminen sen pohjoispuolisille alueille saattoi olla kulttuurin leviämistä etnokselta toiselle. Nämä ryhmät kehittivät muutamassa sadassa vuodessa erityiset keraamiset koristelutyylinsä, joita ollaan vasta tutkimassa. Voidaan myös tulkita, että noin 5300 eaa. Ylä-Volgan kulttuuri alkoi sisäisesti eriytyä ja se näkyi myös keramiikan yhtenäisyyden hajoamisena. Se Ylä-Volgan kulttuurin ydinalueen osa, joka rajautui Valdain keramiikan alueeseen, alkoi muuttua noin 5000–4600 eaa. aikana ja samalla se levisi itään päin. Tätä vaihetta kutsutaan Ljalovon kulttuurin arkaaiseksi vaiheeksi.
Noin 5000 eaa. saattoi Ljanovon arkaainen vaihe käsitti noin puolet Ylä-Volgan keramiikan ydinalueesta eli Ylä-Volgan ja Okan välisestä valuma-alueesta. Lännessä se rajoittui Valdain kulttuurin alueeseen, etelässä Keski-Donin kulttuurin alueeseen ja idässä se sekoittui Ylä-Volgan kultturin myöhäiseen vaiheeseen.
Leviäminen > Varhainen vaihe

Kun Ylä-Volgan keramiikan ydinalueen läntisellä osalla valmistettiin uutta Ljalovon keramiikkaa, voidaan sanoa sen varhaisvaiheen alkaneen noin 5000 eaa. Alueen itäreunaa, joka käsitti Okan alajuoksun ja Volgan siitä alajuoksulle Kamalle asti, kutsutaan Balašinskin kulttuuriksi. Ljalovon kulttuurin varhainen vaihe rajautui edelleen Valdain kulttuuriin, Keski-Donin kulttuuriin ja uuteen Desnan kulttuuriin. Pohjoisessa siihen rajautui Ylä-Volgan kulttuureista erilleen kehittynyt Kargopolin kulttuuri. Varhainen vaihe päättyi noin 4600 eaa.
Leviäminen > Keskivaihe

Keskivaihe katsotaan alkavan noin 4600 eaa. Ljalovon kulttuuri levittäytyi pohjoiseen Suhonan latvoille sekoittuen Kargopolin kulttuuriin. Ljalovon kulttuurinen vaikutus ulottuu kuitenkin vielä pohjoisemmaksi. Sen keramiikasta tuttu tiheä kuoppakuviointi leviää luoteeseen Kargopolin keramiikan kautta Karjalaan, missä alkaa kehittyä Karjalan kuoppakeramiikka ja se korvaa Karjalassa tyypillisen kampakeramiikan noin 4000 eaa. mennessä ja vaikuttaa siihen jopa Suomessa, kun kuoppien käyttö lisääntyy keramiikan koristelussa (Ka II:1). Arkeologisten löytöihin perustuen voidaan sanoa, että Ljalovon kulttuuri oli vaikuttamassa tyypilliseen kampakeramiikan kulttuurin muotoutumiseen väestön maahanmuuton ja vilkkaan kauppaverkostonsa vuorovaikutuksen välityksellä.
Leviäminen > Myöhäinen vaihe

Volosovon kulttuurin ilmaantuminen päätti Ljalovon kulttuurin noin 3600 eaa.
Elämäntapa

Asuinpaikat valittiin jokien ja järvien rannojen hiekkaisilta rinteiltä. Näin oltiin kalastusalueiden ja liikenneväylän välittömässä läheisyydessä. Ljalovon kulttuurin ryhmät elivät kalastuksella ja keräilyllä, jota tuettiin metsästyksellä. Asuinpaikkojen luuanalyyseissa on löytynyt eläinten luita: hirvi, villisika, peura, majava, näätä, mäyrä, metso, teeri ja  hanhi. Kalanluista voidaan mainita monni, sampi, ahven ja lahna. Koiran luita on löydetty useilta asuinpaikoilta.
Viljelyn ensimmäiset merkit oli esitelty jo 5500 eaa. Etelä-Venäjällä. Sen saapuminen Ylä-Volgan ja Okan alueelle tapahtui noin 5000–4000 eaa. Osa tutkijoista kieltää näin varhaisen viljelyn ja osa taas uskoo sen ollen jo pienimuotoisena olemassa. Villin ja viljellyn viljan siitelölyjen erottaminen toisistaan on kuitenkin ollut vaikeaa, joten todisteita viljan viljelystä ei ole vielä saatu. Sen sijaan pähkinän ja vesipähkinän kerääminen ja suosiminen tunnettiin jo mesoliittisella kaudella. Näiden palaneita kuoria on tavattu useilla asuinpaikoilla.
Eräs selvästi näkyvä piirre on vieraiden materiaalien esiintyminen. Tämä kertonee kaupankäynnistä eri ryhmien välillä. Erityisesti Fennoskandian ja Ural-vuoriston väliset yhteydet korostuvat näissä ääripäissä, jonka keskiössä Ljalovon kulttuuri sijaitsee.
Elämäntapa > Merkittäviä asuinpaikkoja

Ljalovon kulttuurista tiedetään runsaasti asuinpaikkoja. Näistä maininnan arvoisia ovat muun muassa Sahtyša-2 (ven. Сахтыша), Ljalovo-3 (ven. Льялово), Stariša-3 (ven. Старица), Ratkovo (ven. Ратьково), Bogdarnja (ven. Богдарня), Borok (ven. Борок), Gostets (ven. Гостец), Tšaša (ven. Чаша), Elhovitsy (ven. Елховицы), Žohovo (ven. Жохово), Kuznetsy (ven. Кузнецы), Zamostje-2 (ven. Замостье), Ivanovskoje-7 (ven. Ивановское) ja Zvenigorod-1 (ven. Эвенигород).
Kiinteät muinaisjäännökset > Asumukset

Asumuksien pohjat olivat yleensä pyöreitä tai soikeita. Ne oli kaivettu osittain maahan ja niiden sisällä oli usein tulisija. Harvinaisissa tapauksissa asumuksen maanalaisen pohjan hirsirakenteita on säilynyt havaittavissa määrin.
Kiinteät muinaisjäännökset > Hautaukset

Hautaukset tehtiin asuinpaikan lähelle tai aivan asumusten viereen. Haudat oli tehty ahtaisiin maakuoppiin, jossa vainajalle annettiin hauta-antimina korkeintaan pieni määrä koruja ja aseita tai työvälineitä. Hautoihin on myös siroteltu punamultaa.
Esimerkiksi asuinpaikan Sahtyša IIa yhteydestä on löydetty suuri kalmisto, jonka hautaukset kuultuvat Ljalovon- (15 hautaa) ja Volosovon kulttuuriin (57 hautaa). Ljalovon hautaukset ajoitettiin noin 5500–4500 eaa. Vain neljässä haudassa oli hauta-antimia ja vain neljässä haudassa oli punamultaa. Kahdesta haudasta otettiin ihmisen luusta kollageenia, jonka perusteella heidän ravintonsa todettiin kalavoittoiseksi. Haudassa nro 65 oli asetettu savi-idoli 35–45-vuotiaan naisvainajan alle. Hauta-antimiltaan rikkain hauta oli nro 22. Noin 20–25-vuotiaan naisvainajan mukaan oli laskettu hautaan kaksi luutikaria, luuharppuuna ja eläimen hampaasta valmistettu riipus. Toisessa tikarissa oli kahvaan hiottu ihmiskasvot.
Esineistö > Keramiikka

Keramiikka koostui erikokoisista astioista, joista suurimmat olivat 50 cm korkeita ja halkaisijaltaan 40 cm. Astioiden ulkopinta oli koristeltu kauttaaltaan tiheällä kuoppakuvioinnilla ja harvoilla lyhyillä kampaleimoilla.
Esineistö > Kiviesineistö

Piikivestä valmistettiin keihäänkärkiä, nuolenkärkiä, kaapimia, veitsiä ja muita leikkaavia työvälineitä. Myös muita kivilajeja käytettiin. Esimerkiksi kirveitä ja talttoja valmistettiin liuskekivistä hiomalla.
Esineistö > Puu- ja luuesineet

Puu- ja luuesineet lahoavat maassa hyvinkin nopeasti, eikä niitä säily nykypäivään asti muuten kuin erittäin hapettomissa ja vakaissa olosuhteissa. Keski-Venäjällä tällaiset olosuhteet ovat vallinneet joidenkin asuinpaikkojen ympäristöissä. Silloin löytyy puusta, luusta, kaarnasta, tuohesta ja kasvikuidusta valmistettujen esineiden jäänteitä. Tällaisten esineiden kautta kivikauden elämästä saa hyvin monipuolisen kuvan.
Sekä puusta että luusta valmistettiin paljon työvälineitä. Luiset nuolenkärjet, väkäselliset harppuunankärjet ja luiset ongenkoukut korostavat enstisestään linnustuksen ja kalastuksen merkitystä. Katiskat ja kalaverkkojen jäänteet, kuten kellukkeet, verkon jäänteet ja narunpätkät kertovat päivittäisten kalastuksen merkityksestä.
Saviastioiden rinnalla käytettiin niitä paljon yleisempiä koreja ja tuohikkoja. Myös lusikoiden ja kauhojen kaivertaminen puusta oli yleistä. Puutöitä arvostettiin selvästi, koska esineisiin muotoiltiin esimerkiksi sorsan- ja hirvenpääkoristeita.
Taide

Kivikauden taiteeksi luetaan kalliopiirrokset ja -maalaukset, esineiden kuviointi ja erilaiset veistokset. Esimerkiksi Ivanovoskajan asuinpaikalta löytyi hiomakivi, jonka pehmeään pintaan oli piirretty mies ja eläin. Miehellä oli jousi, jolla hän osui eläintä rintaan. Kuviot oli piirretty kaavamaisesti hahmottamalla, mutta erityisesti nuolen vartta oli vahvistettu toistamalla vetoja useita kertoja.
Esimerkiksi lusikan tai kauhan varsi muotoiltiin usein eläimen pääksi. Esimerkiksi Sahtyšan asuinpaikoilta löytynyt katkennut kahva esittää realistisesti muotoiltua sorsan päätä, jonka piirteiden ilmaisua pidetään taidokkaana.
Tutkimushistoria

Kulttuurin nimi voidaan johtaa ensimmäisestä löydetystä asuinpaikasta, joka löydettiin Ljalovon kylästä 40 kilometriä Moskovasta itään vuonna 1922–1925. Kaivauksia johti B.S. Zhukov. Muita kulttuuria tutkineita ovat olleet A.J. Bruce, V.M. Rauschenbach, V.P. Tretjakovin, D.A. Krainov ja A.A. Formosan. Näitä kulttuurin jäänteitä pidettiin pitkään Venäjän vanhimpien asukkaiden asuinpaikkoina, kunnes löydettiin Ylä-Volgan kulttuuri.
Herb Lubalin

Lubalinin suunnittelemia logoja.
Avant Garde Gothic on tunnetuin Lubalinin kirjaintyypeistä.
Herb Lubalin [luː'bɑːlɪn] (17. maaliskuuta 1918 Brooklyn, New York – 24. toukokuuta 1981) oli yhdysvaltalainen graafinen suunnittelija, joka tunnetaan erityisesti typografian uudistajana ja monien logojen ja aikakauslehtien ulkoasun suunnittelijana. Hän suunnitteli myös  kirjaintyypit Avant Garde Gothic, Lubalin Graph ja Serif Gothic.
Lubalin valmistui 1939 New Yorkin Cooper Union -taideoppilaitoksesta, jossa hän herätti huomiota jurona, vasenkätisenä ja värisokeana kalligrafian taiturina. Hän sai toisen maailmansodan jälkeen työpaikan art directorina lääkemarkkinointiin erikoistuneessa Sudler & Hennessey -mainostoimistossa ja eteni sen osakkaaksi. 46-vuotiaana ja noin 25 vuoden mainostoimistouran jälkeen vuonna 1964 Lubalin perusti oman graafisen muotoilun studionsa, jonka nimi muuttui kulloistenkin yhtiökumppanien myötä. Heitä olivat Aaron Burns, Tom Carnese, Tony DiSpigna, Ernie Smith, Roger Ferriter ja Alan Peckolick.
1960-luvulta alkaen Herb Lubalin tuli tunnetuksi lukuisista logoista, lomakkeistoista, vuosikertomuksista, julisteista ja  kirjasintyypeistä, joita hän suunnitteli New Yorkissa toimivalle International Typeface Corporationille. Hän oli yksi tuon yhtiön perustajista ja myös toimitti ja taittoi ITC:n typografialle omistautunutta asiakaslehteä U&lc (”Upper and lower case”).
Lubalin taittoi myös kolmea aikanaan edistyksellistä, Ralph Ginzburgin kustantamaa aikakauslehteä Eros (1962), fact: (1964–1967) ja Avant Garde (1968–1971), jotka yhdistivät uutta eroottista sallivuutta ja tutkivaa journalismia. Hänen suosituimmaksi muodostunut kirjasintyyppi ITC Avant Garde kehitettiin 1970 sille nimensä antaneen lehden käyttöön.
Lubalin sai uransa aikana monia palkintoja, kuten Art Director of the Year 1962 -nimityksen ja vuonna 1981 Institute of Graphic Arts -järjestön mitalin. Hän luennoi entisessä opinahjossaan Cooper Unionissa ja monissa muissa taideoppilaitoksissa. Vuonna 1979 hänen töistään järjestettiin näyttely Pompidoun kulttuurikeskuksessa Pariisissa. Hänen töitään on tallennettuna myös Kongressin kirjastoon ja moniin museoihin, kuten Whitney, Smithsonian ja National Gallery of Art. Vuonna 1977 Lubalin otettiin Art Directors Club Hall of Famen jäseneksi.
Aiheesta muualla

Lubalinin haastattelu vuodelta 1969 (englanniksi)
Snyder, Gertrude & Peckolick, Alan: Herb Lubalin - Art Director, Graphic Designer and Typographer. Rizzoli, 1986. ISBN 0-8478-0880-7.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Museum of Modern Art  ULAN 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Jaakko Seise

Jaakko Seise 1900-luvun alkuvuosina.
Jaakko Andreinpoika Seise (oik. Jakov Andrejev Sjelajev, 14. maaliskuuta 1876 Impilahti – 12. tammikuuta 1935 Salmi) oli suomalainen liikemies, suojeluskuntalainen ja kansallissosialistinen poliitikko.
Elämä

Karjalaista sukua ollut Seise syntyi Impilahden pitäjän Nietjärven kylässä ja työskenteli kansakoulun jälkeen muun muassa myymäläapulaisena ryhtyen myöhemmin harjoittamaan puutavarakauppaa ja tukinuittoa. Lisäksi hän piti omaa sekatavarakauppaa Salmin pitäjän Tuleman kylässä. Epäonnistuneiden liiketoimien jälkeen Seise pääsi vuonna 1900 Salmin tuomiokuntaan kirjuriksi ja myöhemmin Rannan tuomiokunnan arkistonhoitajaksi. Saamansa laintuntemuksen johdosta hän alkoi työskentelemään itseoppineena asianajajana, jonka jälkeen Seise pystyi aloittamaan liiketoimensa uudelleen. Hänellä oli omia hinaajia ja proomuja, jotka kuljettivat puuta Laatokan yli Pietariin ja toivat paluumatkalla muun muassa viljaa. Venäjän vallankumouksen myötä vuonna 1917 liiketoimet pietarilaisten kanssa kuitenkin tyrehtyivät. Samoihin aikoihin Seise menetti myös näkönsä.
Salmissa hän toimi aktiivisesti yhteiskunnallisessa elämässä ja sai itselleen lempinimen ”Salmin keisari”. Seise oli puuhamiehenä muun muassa paikallisessa nuorisoseurassa ja oppikouluhankkeessa. Sisällissodan sytyttyä hän oli tammikuussa 1918 perustamassa Salmin suojeluskuntaa ja toimi myös sen esikuntapäällikkönä. Kaksi vuotta myöhemmin Seise oli sokeutumisestaan huolimatta mukana Aunuksen retkikunnassa ja kuului myös aluetta hallinneeseen Aunuksen väliaikaiseen hoitokuntaan. Seisen tyttären Ninan puoliso oli niin ikään Aunuksen retkellä mukana ollut laivanvarustaja Ragnar Nordström.
1930-luvulla Seise kiinnostui kansallissosialismista ja oli vuoden 1933 eduskuntavaaleissa Suomen Kansan Järjestön ehdokkaana omalla listallaan Viipurin läänin itäisessä vaalipiirissä. Hän sai yhteensä 630 ääntä, joista 520 tuli Salmin pitäjästä. Seisen äänimäärä oli lähes neljäsosa koko SKJ:n äänisaaliista.
John Sedgwick

John Sedgwick
John Sedgwick (13. syyskuuta 1813 – 9. toukokuuta 1864) oli opettaja, ammattisotilas ja unionin armeijan kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Konfederaation tarkka-ampuja tappoi hänet Spotsylvanian käräjätalon taistelussa.
Lapsuus ja nuoruus

Sedgwick syntyi Litchfield Hillsissä Cornwallin kaupungissa Connecticutissa. Hänet nimettiin isoisänsä John Sedgwickin mukaan (Theodore Sedgwickin veli), joka oli Yhdysvaltain vapaussodassa ollut kenraali George Washingtonin alaisuudessa. Opetettuaan kaksi vuotta hän meni Yhdysvaltain sotilasakatemiaan, valmistui 1837, ja sai komennuksen luutnantiksi tykistöön. Hän taisteli Seminole-sodissa ja sai kaksi väliaikaista ylennystä Meksikon–Yhdysvaltain sodassa, kapteeniksi Contrerasissa ja Churubuscossa, ja majuriksi Chapultepecissa. Palattuaan Meksikosta hänet siirrettiin ratsuväkeen ja hän palveli Kansasissa, Utahin sodassa mormonien kansannousua vastaan ja intiaanisodissa.
Sisällissota

Sisällissodan alussa Sedgwick palveli everstinä ja avustavana tarkastajakenraalina Washingtonin sotilashallinnossa. Hän menetti ensimmäisen Bull Runin taistelun, koska toipui kolerasta. Hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi 31. elokuuta 1861, jolloin hän komensi 2. prikaatia kenraalimajuri Samuel P. Heintzelmanin divisioonassa Potomacin armeijassa, sitten omaa divisioonaansa, mikä liitettiin 2. divisioonaksi II armeijakuntaan Virginian niemimaan sotaretkelle. Virginiassa hän taisteli Yorktownissa ja Seven Pinesissa ja haavoittui käteen ja jalkaan Glendalen taistelussa. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 4. heinäkuuta 1862.
Antietamin taistelussa II armeijakunnan komentaja kenraali Edwin V. Sumner lähetti impulsiivisesti Sedgwickin divisioonan massiiviseen hyökkäykseen ilman kunnon valmisteluja. Hänen divisioonansa kohtasi konfederaation joukot, joita komensi kenraalimajuri Thomas J. "Stonewall" Jackson, kolmelta suunnalta, mikä johti 2 200 miehen tappioihin. Sedgwickiin itseensä osui kolme luotia, ranteeseen, jalkaan ja olkapäähän ja hän oli poissa toiminnasta Fredericksburgin taisteluun saakka.
26. joulukuuta 1862 lähtien hän johti lyhyesti II armeijakuntaa ja IX armeijakuntaa, ja lopulta VI armeijakuntaa Potomacin armeijassa, mitä hän komensi kuolemaansa saakka 1864. Chancellorsvillen taistelussa hänen joukkonsa saivat käskyn pitää hallussaan Fredericksburgia kun taas kenraalimajuri Joseph Hookerin neljä muuta armeijakuntaa suorittivat taisteluliikkeen Robert E. Leen vasenta sivustaa vastaan. Hän oli hidas toiminnassaan, mutta kuitenkin ylitti Rappahannock-joen ja hyökkäsi kenraalimajuri Jubal Earlyn pientä joukkoa Marye's Heightsissä. Liikkuen hitaasti länteen yhdistyäkseen Hookerin joukkoihin ja saadakseen Leen ansaan armeijanpuolikkaiden väliin, Leen II armeijakunta pysäytti hänet (kenraalimajuri J.E.B. Stuartin komennossa, seurauksena Jacksonin kuolemasta) Salem Churchin taistelussa, pakottaen hänet perääntymään takaisin Rappahannockin yli.
Gettysburgin taistelussa hänen joukkonsa saapuivat taisteluun myöhään illalla 2. heinäkuuta 1863 ja seurauksena vain muutamat yksiköt ottivat osaa unionin viimeisiin vastahyökkäyksiin Wheatfieldissa. 1864 Overland-sotaretkellä VI-armeijakunta oli unionin armeijan oikeassa sivustassa Wildernessin taistelussa ja puolustautui kenraaliluutnantti Richard S. Ewellin toisen armeijakunnan hyökkäyksiä vastaan.
Kuolema

Sedgwick kaatui Spotsylvanian käräjätalon taistelun alussa 9. toukokuuta 1864. Hänen armeijakuntansa oli tiedustelemassa etenemislinjoja konfederaation puolustuslinjan vasemmalla sivustalla, ja hän johti tykkipatterien sijoittamista. Konfederaation tarkka-ampujat olivat noin 1 000 jaardin päässä, ja heidän laukauksensa saivat hänen esikuntansa jäsenet ja tykkimiehet maastoutumaan. Sedgwick harppasi ympäriinsä avoimessa maastossa, ja hänen muistetaan lausuneen: "Mitä? Miehet väistelevät tuolla tavoin yksittäisiä luoteja? Mitä teette kun he avaavat tulen koko linjalla? Häpeän teitä. He eivät osuisi elefanttiin tuolta etäisyydeltä." Vaikkakin häpeissään hänen miehensä jatkoivat säpsähtelyä ja hän toisti: "Häpeän teitä kun väistelette noin. He eivät osuisi elefanttiin tuolta etäisyydeltä." Muutamaa sekuntia myöhemmin hän kaatui eteenpäin pieni luodinreikä vasemman silmänsä alapuolella.
Sedgwick oli korkea-arvoisin unionin kaatunut (nimityspäivästään vanhin kaikista kaatuneista kenraalimajureista) sisällissodassa. Kuultuaan hänen kuolemastaan kenraalimajuri Ulysses S. Grant kysyi toistuvasti "onko hän todella kuollut?".
Käännös suomeksi
Lordin kuolema

| Lordin kuolema> Lord Edgware Dies.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Agatha Christie
Kansitaiteilija:  Lambart
Kieli:  englanti
Genre:  salapoliisiromaani
Kustantaja:  Collins Crime Club
Julkaistu:  syyskuu 1933
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  256
Suomennos
Suomentaja:  Eila Pennanen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1953
Sivumäärä:  313
Sarja: Hercule Poirot
Edeltävä:  Vaarallinen talo
Seuraava:  Idän pikajunan arvoitus
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Lordin kuolema (engl. Lord Edgware Dies) on Agatha Christien kirjoittama salapoliisiromaani. Se ilmestyi ensimmäisen kerran Britanniassa Collins Crime Clubin kustantamana ja myöhemmin samana vuonna Yhdysvalloissa Dodd, Mead and Companyn kustantamana nimellä Thirteen at Dinner (”Kolmetoista päivällisellä”). Romaanin päähenkilöitä ovat Hercule Poirot, Arthur Hastings ja ylitarkastaja Japp.
Lordin kuolema ilmestyi suomeksi 1953 WSOY:n kustantamana ja sen suomensi Eila Pennanen.
Vastaanotto

Times Literary Supplement arvioi kirjaa positiivisesti 21.9.1933 ja totesi, että ”sattumalta kadulla kuultu lausahdus johdatti hänet oikeille jäljille. Kolme tällaista murhaa ovat kuitenkin lähes ylivoimaisia nerokkaimmallekin etsivälle, joten emme kanna kaunaa siitä, että hänellä sattui olemaan onnea.”
Isaac Anderson päätti arvostelunsa The New York Times Book Review:ssa 24.9.1933 sanomalla: "Tarinassa on mitä kutkuttavin arvoitus ja vielä nerokkaampi ratkaisu – kaikki sommiteltu täydellisellä taidolla, kuten vain Agatha Christie osaa."
Robert Barnard: "Käsittelee yhteiskunta-/taidemiljöitä, joita Christie ei tavallisesti käyttänyt: aristokraatteja, näyttelijöitä, seurapiirihenkilöitä ja rikkaita juutalaisia. Antisemitismi on vaimeampaa kuin varhaisissa jännitysromaaneissa, mutta jättää silti ikävän jälkimaun (tämä on viimeinen romaani, jossa se on näin näkyvästi esillä). Muutoin näppärä ja epätavanomainen, ja Hastingsin ja Poirot'n suhdetta ei ole kuvattu niin tylysti kuin tavallisesti."
Viittaukset tositapahtumiin tai paikkoihin

Carlotta Adamsin hahmo perustuu yhdysvaltalaiseen draamataiteilija Ruth Draperiin (1884–1956). Omaelämäkerrassaan Vanha hyvä aikani Christie kertoo, kuinka vaikuttunut hän oli Draperin taidoista : “Ajattelin kuinka taitava hän oli ja kuinka hyviä hänen imitointinsa olivat; kuinka hämmästyttävän hienosti hän saattoi muuntua nalkuttavasta vaimosta katedraalissa polvistuvaan maalaistyttöön. Hänestä sain idean kirjaan Lordin kuolema.” Omaelämäkertaa kirjoittaessaan Christie oli unohtanut, että hän oli käyttänyt Draper-ideaa jo novellissa The Dead Harlequin, joka ilmestyi novellikokoelmassa Herra Quin esittäytyy 1930. Henkilöhahmon nimenä on Aspasia Glen ja hän on murhaajan avustaja eikä uhri.
Sovitukset > Lord Edgware Dies (1934)

Romaanin ensimmäisen elokuvaversion ohjasi Henry Edwards 1934 (80 minuuttia, tuottajana Real Art Productions). Se oli Austin Trevorin kolmas Poirot-elokuva (kaksi edellistä olivat Alibi ja Black Coffee, molemmat vuonna 1931)
Sovitukset > Thirteen at Dinner (1985)

Vuoden 1985 televisioelokuvassa Poirot'ta esitti Peter Ustinov (hän näytteli kuusi kertaa Poirot'ta). Elokuvan nimenä oli romaanin yhdysvaltalainen nimi Thirteen at Dinner. Faye Dunaway oli kaksoisroolissa Jane Wilkinsonina ja Carlotta Adamsina. Tarina siirrettiin 1930-luvulta nykyaikaan. Tarkastaja Jappin roolissa oli David Suchet, joka myöhemmin esitti menestyksekkäästi Poirot'ta.
Sovitukset > Hercule Poirot -televisiosarja (2000)

Carnival Films muokkasi romaanin 120-minuuttiseksi televisioelokuvaksi ja ITV lähetti sen Britanniassa 19.2.2000 Hercule Poirot -televisiosarjan erikoisjaksona.
Käsikirjoitus: Anthony Horowitz

Ohjaaja: Brian Farnham
Näyttelijä:
David Suchet: Hercule Poirot
Hugh Fraser: kapteeni Arthur Hastings
Philip Jackson: ylitarkastaja Japp
Pauline Moran: neiti Lemon
Helen Grace: Jane Wilkinson
John Castle: lordi Edgware
Fiona Allen: Carlotta Adams
Dominic Guard: Bryan Martin
Fenella Woolgar: Ellis
Deborah Cornelius: Jenny Driver
Hannah Yelland: Geraldine Marsh
Tim Steed: Ronald Marsh
Lesley Nightingale: neiti Carroll
Christopher Guard: Alton
Iain Fraser: Donald Ross
Virginia Denham: Alice
Julkaisuhistoria > Britannia ja Yhdysvallat

1933, Collins Crime Club (London), syyskuu 1933, sid., 256 s.
1933, Dodd Mead and Company (New York), 1933, sid., 305 s.
1944, Dell Books (New York), nid., (Dell number 60 ), 224 s.
1948, Penguin Books, nid., (Penguin number 685), 251 s.
1954, Fontana Books (Imprint of HarperCollins), nid., 192 s.
1969, Greenway edition of collected works (William Collins), sid.
1970, Greenway edition of collected works (Dodd Mead), sid., 255 s.
1970, Ulverscroft Large-print Edition, sid., 380 s., ISBN 0-85-456479-9
Romaani ilmestyi ensimmäisen kerran 6-osaisena jatkoromaanina Yhdysvalloissa American Magazinessä maaliskuusta elokuuhun 1933 (vuosikerta CXV, numero 3 – vuosikerta CXVI, numero 2) nimellä 13 for Dinner. Jatkoromaanin kuvitti Weldon Trench.
Julkaisuhistoria > Suomennokset

Romaanin suomensi Eila Pennanen ja sen kustansi WSOY, jos luettelossa ei ole toisin mainittu. Bibliografian lähteenä on Suomen kansallisbibliografia
1953: 1. p., 313 s. (SaPo-sarja 1)
1956: 2. p., 313 s. (SaPo-sarja 1)
1974: 3. p., 313 s., nid., ISBN 951-0-01294-7 (SaPo-sarja 1); lisäpainokset: 4. p. 1974, 8. p. 1993
1978: 5. p., 313 s., sid., ISBN 951-0-08352-6 (Agatha Christie -kirjasto 11–12, toisena romaanina Kuolema ilmoittaa lehdessä)
1982: 6. p., 313 s., nid., ISBN 951-0-11084-1 (Salamanteri-sarja) (Kannessa myös Hercule Poirot ja murha kirjastossa)
1985: 7. p., 313 s., sid., ISBN 951-0-12962-3; lisäpainokset: 9. p. 1995
2001: 10. p., 313 s., nid., ISBN 952-459-056-5, kustantajana Loisto; lisäpainokset: 11. p. 2005