stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kalliomoskeija
Friisiteksti > Tekstin tulkinta

Tekstin ydinsanomana on monoteismi, jonka avainlause kuuluu: ”Ei ole muuta jumalaa kuin Jumala” (la ilah illa Allah wahdadu). Se on arabiankielinen käännös lauseesta, joka esiintyy 300-luvulta lähtien juutalais-kristillisissä kirjoituksissa ja etenkin samarialaisessa liturgiassa. Lause on nykyisin islamin uskontunnustuksen eli shahadan tautologinen alkuosa.
Kalliomoskeijan mosaiikkifriisissä esiintyy myös aivan uusi ilmaisu: muhammad rasul Allah. Lause esiintyy kerran sisäkehässä ja viidesti ulkokehässä. Myöhemmin fraasista tulee islamin uskontunnustuksen jälkimmäinen osa, joka luetaan: ”Muhammed on Jumalan lähettiläs”.
Muhammed, joka tullaan myöhemmin tuntemaan islamin profeettana ja keskushenkilönä, astuu näin ensi kertaa historian näyttämölle. Kalliomoskeijan friisikirjoitus ei tosin ole sanan kaikkein varhaisin esiintymiskerta arkeologisissa lähteissä. Sana muhammad ilmestyy aluksi kolikoihin, joita lyödään kalifi Abd al-Malikin kapina-armeijan vanavedessä. Ensimmäisen kerran se esiintyy Iranin alueella lyödyissä arabialaisissa rahoissa vuonna 659 ja myöhemmin vuonna 672. Kolikoissa sana esiintyy muodossa MHMT.
Christoph Luxenberg katsoo, että sana muhammad ei friisitekstissä vielä ollut erisnimi, vaan arabiankielisen ylistää -verbin gerundiivimuoto ”ylistetty”. Gerundiivitulkinnan mukaisesti sanan Muhammed sisältävä virke tulisi lukea: ”Ylistetty (on) Jumalan palvelija, hänen lähettiläänsä”. Luxenbergin mukaan Kalliomoskeijan tekstiyhteys osoittaa, että lause ”Muhammad rasul Allah” tarkoittaa Jeesusta. ”Ylistetty” on Jeesukselle annettu kunnianimi. Se olisi näin tullut täydentämään kalifi Muawijan aiemmin käyttöön ottamaa nimitystä Abd Allah eli Jumalan palvelija, joka myöhemmin muuttui muotoon Abdullah  ja alettiin tulkita Muhammedin isännimeksi.
Sana Jeesus esiintyy sisätekstissä kolme kertaa ja Muhammed kerran. Pääpaino on Jeesuksessa, josta teksti varsinaisesti kertoo. Teksti on Luxenbergin mukaan sen takia johdonmukaisempaa lukea niin, että muhammad olisi Jeesuksen kunnianimi "ylistetty". Tällöin teksti puhuisi koko ajan vain yhdestä henkilöstä. Sekä Jeesus että muhammad ovat tekstissä "Jumalan palvelijoita" ja "lähettiläitä" eli muhammad kuvaillaan täysin identtisesti Jeesuksen kanssa. Robert G. Hoyland katsoo samoin, että tekstissä olevat islamia ja muslimia muistuttavat sanat tulee lukea niin, että ne tarkoittavat "alistumista".
Teksti tarjoaa mahdollisuuden tulkita islamin kehityshistoriaa siten, että vuonna 691 arabikalifaatin uskonto ei vielä ollut eriytynyt kristinuskosta, vaan sen pääprofeetta oli Muhammedin asemesta Jeesus. Arabiprofeetta Muhammedia ei vielä tunnettu. Erotuksena Bysantin kristinuskosta friisiteksti painotti sitä, että Jeesus ei ollut Jumalan poika. Näin teksti korosti arabikristillisyyden omaa, sen vihollisesta eli Bysantista poikkeavaa identiteettiä.
Ulompi friisiteksti ei mainitse Jeesusta, mutta muhammad esiintyy useita kertoja. Friisiteksti päättyy toivotukseen, että Jumala hyväksyisi muhammadin esirukoukset Tuomiopäivänä. Esirukoukset eivät kuitenkaan kuuluu islamiin, kun taas kristinusko tuntee esirukoukset.
Myöhemmät vaiheet > Ristiretket

Useiden vuosi­satojen ajan kristityillä pyhiin­vaeltajilla oli edelleen vapaa pääsy Temppeli­vuorelle, mutta Al-Hakim bi-Amr Allahin ajoista lähtien väki­valtaisuudet pyhiin­vaeltajia vastaan yleistyivät, mihin kristityt vastasivat aloittamalla ristiretket. Ristiretkeläiset vallotitivat Jerusalemin vuonna 1099 ja luovuttivat Kallio­moskeijan augustino­laisille, jotka tekivät siitä kristillisen kirkon, kun taas Al-Aqsan moskeijasta tehtiin kuninkaan palatsi. Temppeli­herrat, jotka uskoivat Kallio­moskeijan sijainneen Salomon temppelin paikalla, pitivät myöhemmin päämajaansa Al-Aqsan moskeijassa suuren osan 1100-lukua. Templum Domini ("Herran temppeli"), niin kuin Kalliomoskeijaa tuolloin nimitettiin, muistutti muodoltaan Pyhän haudan kirkon rotundaa, ja sen kuva oli ritari­kunnan suur­mestarin (muun muassa Everard des Barresin ja Renaud de Vichiersin virallisissa sineteissä.
Myöhemmät vaiheet > Ajubidit ja mamelukit

Jerusalemin valloitti takaisin muslimeille Saladin 2. lokakuuta 1187, minkä jälkeen Kallio­moskeija vihittiin uudestaan islamilaiseksi pyhäköksi. Sen kupolin huipulla ollut risti vaihdettiin islamilaiseen puolikuuhun, ja sen alla ollut kallio ympäröitiin puisella suojuksella. Saladinin veljen­poika al-Malik al-Mu'azzam Isa jatkoi rakennuksen kunnostusta ja lisäsi Al-Aqsan moskeijaan kuistin. Mamelukkien aikana (1250–1510) Kalliomoskeija oli sulttaanien erityisen huolen­pidon kohteena.
Myöhemmät vaiheet > Osmanien valtakausi (1517–1917)

Suleiman Suuren valtakaudella (1520–1566) Kallio­moskeijan ulkoseinät laatoitettiin. Työt kestivät seitsemän vuotta.
Sisältä moskeija on koristeltu runsailla mosaiikeilla, fajansseilla ja marmorikoristeilla,
joista suuri osa on lisätty vuosisatoja sen rakentamisen jälkeen. Sinne on myös kaiverrettu otteita Koraanista.
Suleiman Suuren käskystä laatoituksen yläpuolelle kaiverrettiin Koraanin 36. suura (Ya-Sin) ja sen yläpuolelle 17. suura Al-Isra.
Kalliomoskeijan läheisyyteen rakennettiin vuonna 1620 erillinen Profeetan kupoli. Moskeija peruskorjattiin Mahmud II:n hallitessa vuonna 1817.
Myöhemmät vaiheet > Brittivallan kaudesta nykyaikaan

Britit valloittivat Jerusalemin vuonna 1917. Haj Amin al-Husseini, jonka he nimittivät suurmuftiksi, ja Yaqub al-Ghusayn panivat Kalliomoskeijassa ja Al-Aqsan moskeijassa alulle suuret kunnostustyöt. Vastikään kunnostettu Kallio­moskeija kuitenkin vaurioitui pahoin maan­järistyksessä 11. heinäkuuta 1927.
Israelin itsenäisyys­sodan (1948–1949) ja kuuden päivän sodan (1967) välisenä aikana Jerusalemin vanhakaupunki, myös Temppeli­vuori oli Jordanian hallinnassa. Vuonna 1955 Jordanian hallitus aloitti moskeijassa laajat kunnostus­työt, joita rahoittivat myös muut arabivaltiot ja Turkki. Monet Suleiman Suuren aikaiset seinä­laatat, jotka rankka­sateiden vaikutuksesta olivat siirtyneet pois kohdaltaan, vaihdettiin uusiin. Osana kunnostus­töitä kupoli päällystettiin vuonna 1965 kestävällä italialaisella alumiinipronssiseoksella. Muilta osin kunnostustyöt valmistuivat elokuussa 1964.
Kuuden päivän sodassa 1967 Israel valloitti Temppelivuoren, ja Kalliomoskeijan huipulle nostettiin Israelin lippu. Israelilaiset kuitenkin laskivat sen Moshe Dayanin määräyksestä jo muutaman tunnin kuluttua, ja "rauhan ylläpitämiseksi" Temppelivuori annettiin islamilaisen Jerusalem Islamic Waqf -säätiön hallintaan.
Vuonna 1993 kupolin kultainen pinnoite uusittiin, kun Jordanian kuningas Hussein lahjoitti tarkoitukseen 8,2 miljoonaa dollaria. Työhön tarvittiin 80 kilogrammaa kultaa, johon tarvittavat varat Hussein hankki myymällä yhden Lontoossa olevista taloistaan.
Kalliomoskeija oli kuvattuna Iranin 1000 rialin setelissä 1980-luvulla.
Pääsy alueelle

Nykyisin Kalliomoskeija on Jordaninan Awqaf-ministeriön hallinnassa.
Alue oli 1900-luvun puoleenväliin saakka suljettu muilta kuin muslimeilta. Vuodesta 1967 lähtien pääsy sinne on rajoitetusti sallittu muillekin. Muut kuin muslimit eivät kuitenkaan saa rukoilla Temppelivuorella eivätkä tuoda sinne mitään uskonnollisia esineitä eikä mitään, missä on heprealaisia kirjaimia. Israelin poliisi avustaa määräysten valvonnassa. Turvallisuussyistä Israel sallii Länsirannan palestiinalaisten käydä Jerusalemissa vain muslimien pyhäpäivinä. Länsirannalla asuville palestiinalaisille miehille ei vierailuun tarvittavaa lupaa myönnetä, ennen kuin he ovat täyttäneet 35 vuotta.  Sen sijaan Jerusalemissa asuvilla palestiinalaisilla, joilla on asukaskortti, sekä palestiinalaisilla, joilla on Israelin kansalaisuus, on alueelle rajoittamaton pääsy.
Vuodesta 2006 lähtien Temppelivuori on jälleen avoinna muillekin kuin muslimeille kesällä klo 7.30–11.30 ja 13.30–14.30 sekä talvisin klo 7.30–10.30 ja 13.30–14.30, ei kuitenkaan perjantaisin, lauantaisin eikä muslimien pyhäpäivinä. Muut kuin muslimit pääsevät alueelle vain Länsimuurin luona olevasta portista. Sisään moskeijoihin ei muita kuin muslimeja päästetä. Vierailijoille suoritetaan perusteellinen turvatarkastus.
Monien ortodoksijuutalaisten rabbien mielestä käynti alueella on juutalaisen lain vastaista. Lain mukaan pääsy Kaikkeinpyhimpään oli nimittäin kielletty kaikilta muilta kuin ylimmältä papilta, mutta koska temppelin tuhon jälkeen ei tiedetä tarkoin, missä kohdassa Kaikkeinpyhin sijaitsi, kiellon katsotaan varmuuden vuoksi koskevan koko aluetta. Muut rabbit ovat kuitenkin sitä mieltä, että nykyisen arkeologisen ja muun todistusaineiston perusteella sen sijainti tunnetaan riittävän tarkoin, jotta alueella voidaan liikkua rikkomatta vahingossakaan lakia, mutta hekään eivät salli juutalaisten mennä sisään Kalliomoskeijaan.
Uskonnollinen merkitys

Joidenkuiden islamilaisten oppineiden mukaan Peruskivi on paikka, jossa profeetta Muhammed astui enkeli Gabrielin mukana taivaaseen ja myös paikka, johon Gabriel ohjasi hänet rukoilemaan yhdessä Abrahamin, Mooseksen ja Jeesuksen kanssa.  Toisten islamilaisten oppineiden mukaan taivaaseenastuminen tapahtui Al-Aqsan moskeijan kohdalta. Islaminuskoon sisältyvän käsityksen mukaan muslimit rukoilivat alun perin kasvot sitä kohti, kunnes Muhammed käänsi rukoussuunnan kohti Mekan Kaabaa.
Peruskivi ympäristöineen on juutalaisuuden pyhin paikka. Muslimit ovatkin ilmeisesti perineet oman suhtautumisensa temppelivuoreen heiltä. Juutalaiset pitävät kiven paikkaa pyhimpänä kohtana Maan päällä ja samalla paikkana, jossa Kaikkein pyhin sijaitsi temppelien aikana.
Juutalaisen käsityksen mukaan suotuisin rukouspaikka on mahdollisimman lähellä Peruskiveä. Koska muslimi­viran­omaiset eivät salli heidän rukoilevan Temppeli­vuorella, he omaksuivat tavakseen rukoilla Länsimuurin edustalla, koska se oli lähimpänä Peruskiveä oleva paikka, johon heillä oli pääsy, tai Öljy­mäellä vastapäätä Temppelivuorta. Vuosina 1948–1967 Jordanian viran­omaiset eivät päästäneet heitä koko Jerusalemin vanhaan­kaupunkiin, ja tällöin he tekivät pyhiin­vaelluksia Siioninvuoren huipulle, jossa he rukoilivat kasvot käännettyinä kohti muinaisen Kaikkein­pyhimmän paikkaa
Juutalaisen perimätiedon mukaan Peruskivi on paikka, jossa Abraham valmistautui uhraamaan poikansa Iisakin. Muslimeilla on sama tarina, mutta kerrottuna siten, että uhraamisen paikka ei ollut Jerusalemissa vaan Mekan laaksossa ja kyseessä ei ollut Iisak vaan Ismael.
Eräät juutalaiset ääriryhmät haluaisivat siirtää Kallio­moskeijan Mekkaan ja rakentaa sen nykyiselle paikalle kolmannen temppelin. Koska moskeijan omistavat islamilaiset uskonnolliset säätiöt, jotka pitävät sitä erityisen pyhänä, sellainen toimen­pide johtaisi väistämättä väki­valtaisuuksiin. Monet israelilaiset suhtautuvat tällaisiin hankkeisiin kaksi­jakoisesti. Jotkut uskonnolliset juutalaiset ovat rabbien opetuksen mukaisesti
sitä mieltä, että temppeli on jälleen­rakennettava vasta messiaanisena aikana ja että ihmisen olisi julkeaa pakottaa Jumalan kättä. Kuitenkin jotkut evankeliset kristityt uskovat, että temppeli vielä jälleen­rakennetaan ennen lopun aikojen tapahtumia kuten Harmageddonin taistelua ja Jeesuksen toista tulemista. Yhdys­valtalais­syntyinen Jeremy Gimpel, joka oli Habayit Hayehudi-puolueen ehdokkaana Israelin vuoden 2013 vaaleissa, herätti kohun kerrottuaan Floridassa Fellowship Church-ryhmälle kuvittelevansa sitä uskomatonta kokemusta, joka seuraisi Kalliomoskeijan lentäessä taivaan tuuleen. Hän myös sanoi, kenties piloillaan, että tällöin kaikki kristityt kuljetettaisiin välittömästi Jerusalemiin.
Arkkitehtoniset vaikutteet

Kalliomoskeija on ollut arkkitehtonisena esikuvana monille muille rakennuksille. Sellaisia ovat kahdeksankulmainen Pyhän Giacomon kirkko Italiassa, Suleiman Suuren mausoleumi Istanbulissa sekä maurilaistyylinen Rumbach utcan synagoga Budapestissa.
Kristityt uskoivat kauan, että Kalliomoskeija jäljitteli arkkitehtuuriltaan Jerusalemin temppeliä. Tämä käy ilmi Rafaelin maalauksesta Neitsyen häät sekä Peruginon samannimisestä maalauksesta.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Dome of the Rock
Painokuva vuodelta 1887. Arkkitehti Frederick Catherwood oli ensimmäinen länsimaalainen, jonka tiedetään laatineen yksityiskohtaiset piirustukset Kalliomoskeijasta. Ne hän teki kuudessa viikossa vuonna 1833.
Kalliomoskeijan peruskivi, taivaan ja maan yhtymäkohta, kuvattuna 1900–1920 ennen kiveä ympäröivän rautakehikon poistamista.
Kalliomoskeijan ulkoseinää
Kalliomoskeijan sisätilat vuonna 1914
Kalliomoskeijan sisätilat vuonna 1915
Heprean- ja englanninkielinen kyltti Temppelivuoren portilla: "Tiedotus ja varoitus: Tooran mukaan pääsy Temppelivuorelle on sen pyhyyden vuoksi kaikilta kielletty. Israelin päärabbinaatti."
Jerusalemin temppeli kuvattuna Kalliomoskeijana venetsialaisen Marco Antonio Giustinianin painomerkissä vuosien 1545–1552 väliltä.
Yleisnäkymä Temppelivuoresta Öljymäeltä katsottuna
Käännös suomeksi
Fürstenzell

| Fürstenzell |
| --- | --- |
 vaakuna
 Fürstenzell
 Koordinaatit: 48°31.3′N, 13°18.9′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baijeri
Hallintopiiri:  Ala-Baijeri
Piirikunta:  Passau
Hallinto:  
 – Pormestari:  Manfred Hammer
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  79,31 km²
Korkeus:  360 m
Väkiluku (31.12.2020):  8 242
 – Väestötiheys:  103,9 as./km²
 
 www.fuerstenzell.de  
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Fürstenzell on kunta Passaun piirikunnassa Ala-Baijerissa Saksassa. Se sijaitsee Passausta 12 kilometriä luonaaseen. Kunnalla on pinta-alaa 79,31 neliökilometriä, sen asukasluku oli vuoden 2020 lopulla 8 242 ja väestöntiheys oli 104 asukasta/km2. Kunnan pormestarina toimii Manfred Hammer.
Nykyinen Fürstenzellin kunta muodostui vuonna 1972 Altenmarktin, Bad Höhenstadtin ja Engertshamin kuntien yhdistyessä siihen. Vuonna 1978 kuntaan liitettiin vielä osia Voglarnin ja Sandbachin kunnista. Fürstenzellissä toimi vuoteen 1997 asti oma sairaala. Sen jälkeen lähin sairaala on ollut Passaussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fürstenzell Wikimedia Commonsissa
Kunnan verkkosivut
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Fürstenzell
Käännös suomeksi
Peter Ducke

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Peter Ducke
Syntymäaika: 14. lokakuuta 1941 (ikä 83)
Syntymäpaikka: Benešov nad Ploučnicí, Sudeettialueet
Pelipaikka: Hyökkääjä
Lempinimi: Pelé des Ostens, Schwarzer Peter
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1959–1977 |  FC Carl Zeiss Jena | 352 (153) |
Maajoukkue
| 1962–1975 |  DDR | 68 (15) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Itä-Saksa> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | München 1972 | jalkapallo |  |
Peter Ducke (s. 14. lokakuuta 1941 Benešov nad Ploučnicí, Tšekkoslovakian sudeettialueet) on saksalainen entinen jalkapalloilija. Hänen veljensä Roland Ducke oli myös maajoukkuetason jalkapalloilija.
Ura

Ducke aloitti seurajalkapallon vuonna 1950 BSG Motor Schönebeckissä pelaten seurassa yhdeksän vuotta. Tämän jälkeen Ducke siirtyi SC Motor Jenaan, jota hän edusti koko uransa. Jenan paidassa Ducke voitti DDR-Oberligan vuosina 1963, 1968 ja 1970. Cup-mestaruuden hän voitti niin ikään kolmesti vuosina 1960, 1972 ja 1974. Ducke lopetti uransa vuonna 1977.
Maajoukkueessa Ducke edusti sekä aikuisten että nuorten maajoukkueitta. Aikuisissa hän voitti olympiapronssia vuonna 1972. Hän oli myös mukana vuoden 1974 MM-kisoissa. Ducke valittiin DDR:n vuoden urheilijaksi vuonna 1965 ja vuoden jalkapalloilijaksi vuonna 1971.
Dave Beasant

Dave Beasant
David John ”Dave” Beasant (s. 20. maaliskuuta 1959 Willesden, Lontoo, Englanti) on englantilainen entinen jalkapallomaalivahti. Hän aloitti ammattilaisuransa 1978 Edgware Town -nimisessä joukkueessa. Suurimman osan urastaan hän pelasi Wimbledonissa (1979–1987) ja Chelseassa (1988–1992). Beasant edusti myös mm. Southamptonia,  Nottingham Forestia sekä Newcastle Unitedia. Hän pelasi Englannin maajoukkueessa kaksi ottelua vuonna 1989 sekä Englannin maajoukkueen B-miehistössä 7 peliä vuosina 1989–1992. Hän kuului myös Englannin miehistöön vuoden 1990 jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuissa. Hän lopetti uransa vuonna 2004 45 vuoden ikäisenä. Pelaajauransa jälkeen hän toimi Fulhamin maalivahtivalmentajana.
Beasentin edustamat seurat

1978–1979 Edgware Town
1979–1987 Wimbledon
1988 Newcastle United
1988–1992 Chelsea
1992 Grimsby Town (lainassa)
1992 Wolverhampton Wanderers (lainassa)
1993–1996 Southampton
1997–2000 Nottingham Forest
2001 Portsmouth
2001 Tottenham Hotspur
2001 Portsmouth
2002 Bradford City
2002 Wigan Athletic
2002 Brighton & Hove Albion
2003 Fulham
Englannin joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 1990
1 Shilton |
2 Stevens |
3 Pearce |
4 Webb |
5 Walker |
6 Butcher |
7 Bryan Robson |
8 Waddle |
9 Beardsley |
10 Lineker |
11 Barnes |
12 Parker |
13 Woods |
14 Wright |
15 Dorigo |
16 McMahon |
17 Platt |
18 Hodge |
19 Gascoigne |
20 Steven |
21 Bull |
22 Beasant |
Valmentaja Bobby Robson
Antonov An-225

| Antonov An-225 |
| --- | --- |

Tyyppi:  rahtilentokone
Valmistaja:  Antonov
Ensilento:  1988
Esitelty:  1989
Tila:  tuhottu 27. helmikuuta 2022
Valmistusmäärä:  1 
Antonov An-225 ”Mrija” (ukr. Мрія, "unelma") oli 6-moottorinen Antonovin valmistama rahtikone ja maailman suurin käyttöön päässyt lentokone. Se oli jatkokehitelmä Antonov An-124:stä.
Historia

Kone lensi ensilentonsa vuonna 1988, ja kaupalliset lennot aloitettiin 1989lähde?. Sen jälkeen kone oli jatkuvassa käytössä.
Se teki satoja maailmanennätyksiä. An-225:n kyydissä on kuljetettu historian painavin lentämällä siirretty esine (187,6 tonnin painoinen generaattori) , pisin lentämällä siirretty esine (tuuliturbiinin lapa, 42,1 m) , ja laajin lentämällä siirretty lasti (hengityssuojaimia, noin 1 000 kuutiometriä).
Kone lensi viimeisen lentonsa helmikuun 5. vuonna 2022. Kone tuhoutui vuonna 2022 Venäjän hyökkäyksessä Kiovan lähellä sijaitsevalle Hostomelin lentokentälle, jossa kone oli huollossa.
Konetyyppiä on valmistettu vain yksi kappale, joskin toisen rakentaminen aloitettiin 1980-luvun loppupuolella Neuvostoliiton avaruusohjelmassa. Tämä projekti ei kuitenkaan tuolloin valmistunut. Antonovin toimitusjohtajan mukaan keskeneräiseksi jääneen koneen rakentaminen lentokuntoiseksi kestäisi kolme vuotta ja maksaisi noin 300 miljoonaa dollaria. Vuonna 2016 Kiina ilmoitti sopineensa Ukrainan kanssa konetyypin rakentamisen uudelleen käynnistämisestä. Hanke on kuitenkin viivästynyt osittain Ukrainan pitkään jatkuneen sotatilan vuoksi.
Marraskuussa 2022 Antonovin lentokonetehdas ilmoitti, että se rakentaa uuden, osin uudistetun Antonov An-225 -lentokoneen. Koneen hinnan arvioidaan nousevan 500 miljoonan dollarin yli. Lentokoneen osista noin 30 prosenttia kerrottiin tällöin olevan jo valmiina.
An-225 pystyi kuljettamaan rahtia 250 000 kg, joskin tällöin sen lentomatka putosi runsaasta 15 000:sta kilometristä 4 500 kilometriin. Koneelle oli sen erittäin suuren rahtikapasiteetin ansiosta kysyntää erittäin paljon, ja sitä käytettiin lähinnä suurten kappaletavaroiden kuljetukseen, jos niitä ei voitu kuljettaa muilla tavoin. An-225 on suunniteltu alun perin kuljettamaan selässään avaruussukkula Burania. Kone vaati lentoonlähtöön 3 500 metrin kiitotien.
Tekniset tiedot

Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 6
Pituus: &&&&&&&&&&&&&084.&&&&0084 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&088.040000088,40 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&018.010000018,10 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&0905.&&&&00905 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&0175000.&&&&00175 000 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&0640000.&&&&00640 000 kg
Hyötykuorma: &&&&&&&&&0250000.&&&&00250 000 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&06.&&&&006 × Lotarev D-18T -ohivirtaussuihkumoottoria; &&&&&&&&&&&&0229.0500000229,5 kN  per moottori
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0850.&&&&00850 km/h
Lentomatka: 0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”..0Virhe lausekkeessa: tunnistamaton välimerkki ”&”.15 400 km (~4 000 km 200 tonnin lastilla)
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&011000.&&&&0011 000 m
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
AN-225 Buran-Energia.com -sivustolla (englanniksi)
antonov.com (englanniksi)
Tuhoutunut Antonov An-225 8. huhtikuuta 2022
Birgit Fischer

| Birgit Fischer |
| --- | --- |
 Fischer vuonna 2000
Henkilötiedot
Syntynyt: 25. helmikuuta 1962  Brandenburg an der Havel 
Kansalaisuus:  Saksa
Lapset:  2
Uran tiedot
Aktiivisena:  1968–2005
Laji:  Kilpamelonta
Aiheesta muualla
www.kanufisch.com
Birgit Fischer, Birgit Schmidt (s. 25. helmikuuta 1962 Brandenburg an der Havel) on saksalainen, uransa alussa Itä-Saksaa edustanut kilpameloja ja kahdeksankertainen olympiavoittaja. Hän kilpaili kajakkilajeissa. Häntä pidetään yleisesti maailman parhaimpana melojana.
Fischer kilpaili ensimmäisen kerran olympialaisissa vuonna 1980 Moskovassa, mistä alkaen hän voitti kultaa jokaisessa olympiaturnauksessa vuoteen 2004 asti. Itä-Saksan boikotin vuoksi hän ei osallistunut vuoden 1984 olympiakisoihin. Fischer myös on kaikkien aikojen menestyneimpiä olympia- ja arvokisaurheilijoita kaikki lajit huomioiden. Hän on muun muassa
kaikkien aikojen nuorin ja vanhin naisolympiavoittaja melonnassa (18 ja 42 vuotta)
ainoa meloja, joka on voittanut kaksitoista melonnan olympiamitalia
toiseksi eniten (Larissa Latyninan jälkeen) olympiamitaleja voittanut nainen
voittanut kahdeksan olympiakultaa ja neljä olympiahopeaa
voittanut 27 MM-kultaa, 7 MM-hopeaa ja 4 MM-pronssia.
Fischer oli naimisissa meloja Jörg Schmidtin kanssa vuosina 1984–1993, jolloin hän kilpaili nimellä Birgit Schmidt.
Urheilu-ura

1979 MM-kisat: kultaa 500 m K-4
1980 olympialaiset: kultaa 500 m K-1
1981 MM-kisat: kultaa 500 m K-1, K-2 ja K-4
1982 MM-kisat: kultaa 500 m K-1, K-2 ja K-4
1983 MM-kisat: kultaa 500 m K-1, K-2 ja K-4
1984 olympialaiset jäivät väliin DDR:n boikotoidessa kisoja
1985 MM-kisat: kultaa 500 m K-1, K-2 ja K-4
1986 äitiyslomalla (synnytti Ole-pojan)
1987 MM-kisat: kultaa 500 m K-1, K-2 ja K-4
1988 olympialaiset: kultaa 500 m K-2 ja K-4, hopeaa 500 m K-1
1989: lopetti urheilun
1992: aloitti uudelleen kilpaurheilun
1992 olympialaiset: kultaa 500 m K-1, hopeaa 500 m K-4, edusti ensimmäisen kerran yhdistynyttä Saksaa
1993 MM-kisat: kultaa 500 m K-1 ja K-4, pronssia 5000 m K-1
1994 MM-kisat: kultaa 500 m K-1 ja K-4, hopeaa 200 m K-2 ja K-4, pronssia 500 m K-2
1995 MM-kisat: kultaa 500 m K-4, hopeaa 200 m K-4
1996 olympialaiset: kultaa 500 m K-4, hopeaa 500 m K-2
1997 MM-kisat: kultaa 500 m K-2 ja K-4, 200 m K-2 ja K-4 sekä 1000 m K-2
1998 MM-kisat: kultaa 500 m K-4, hopeaa 500 m K-2 ja 1000 m K-2
1999 MM-kisat: hopeaa 500 m K-4
2000 olympialaiset: kultaa 500 m K-2 ja K-4
2001: lopetti urheilun
2004: aloitti uudelleen kilpaurheilun
2004 olympialaiset: kultaa 500 m K-4, hopeaa 500 m K-2
2005 MM-kisat: pronssia 1000 m K-4 ja 200 m K-2
Aiheesta muualla

Birgit Fischer Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Satoshi Nakamoto

Satoshi Nakamoto on pseudonyymi, joka tunnetaan bitcoinin luojana ja kryptovaluuttojen pioneerina. Nakamoto suunnitteli myös ensimmäisen lohkoketjutietokannan ja kehitti bitcoinia aktiivisesti joulukuuhun 2010 asti. Hän poistui bitcoinin parista lopullisesti keväällä 2011, jättäen projektin avoimen lähdekoodin yhteisön hoidettavaksi.
Satoshi Nakamoton on väitetty olevan japanilainen mies, joka on syntynyt 5. huhtikuuta 1975. Tästä ei ole kuitenkaan varmuutta. Pseudonyymin takana voi olla teoriassa myös useita eri henkilöitä tai ryhmiä. Monet tutkijat ja toimittajat ovat yrittäneet paljastaa Nakamoton henkilöllisyyttä, mutta toistaiseksi onnistuneita yrityksiä ei ole ollut.