stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hirmuvaltias
The Episodes of Vathek

Beckfordin jäämistöstä on löytynyt kaksi kokonaista episodia, joista yksi kahtena erilaisena versiona, ja katkelma kolmannesta. Jatko-osien nimet ovat:
Histoire des deux Princes amis, Alasi et Firouz, enfermés dans le palais du feu souterrain (The History of the Princes and Friends Alasi and Firouz, ’maanalaisen tulen palatsiin vangittujen prinssien ja ystävysten, Alasin ja Firouzin, tarina’.)
Histoire du Prince Alasi et de la Princesse Firouzka (The History of Prince Alasi and the Princess Firouzkah, ’prinssi Alasin ja prinsessa Firouzkan tarina’. Vaihtoehtoinen versio.)
Histoire du Prince Barkiarokh enfermé dans le palais du feu souterrain (The History of Prince Barkiarokh, ’maanalaisen tulen palatsiin vangitun Prinssi Barkiarokhin tarina.’
Histoire du Prince Kalilah et de la Princesse Zulkaïs enfermés dans le palais du feu souterrain (The History of Princess Zulkaïs and the Prince Kalilah, ’maanalaisen tulen palatsiin vangittujen Prinssi Kalilah’n sekä Prinsessa Zulkaïsin tarina’. Fragmentti.)
Lausannen-laitoksessa mainitaan vielä neljäs tarina, jonka otsikossa on päähenkilön nimen kohdalla vain kolme pistettä. Luultavasti kyseessä oli idean asteelle jäänyt kehitelmä, jonka kirjoittamista Beckford ei koskaan edes aloittanut.
Episodit keskittyvät seksuaalisten perversioiden ja hillittömyyksien kuvailemiseen. ”Alasin ja Firouzin tarina” kertoo nuoren miehen ja keskenkasvuisen pojan homoseksuaalisesta suhteesta. ”Barkiarokhin tarinassa” kuvaillaan nekrofiliaa ja ”Kalilah’n ja Zulkaïsin tarinassa” kaksoissisarusten välistä insestiä. Vuoden 1834 tienoilla Beckford kirjoitti ”Alasin ja Firouzin tarinasta” toisen version, jossa feminiininen Firouz paljastuukin riisuutuessaan rintavaksi naiseksi. Beckfordin ilmeisenä pyrkimyksenä oli varjella skandaalien tahrimaa mainettaan, ja on yllättävää, että alkuperäinen versio on ylipäätään säilynyt.
Elämäkerturi Lewis Melville löysi episodit Beckfordin jäämistöstä ja julkaisi ”Alasin ja Firouzkan” sekä ”Kalilah’n ja Zulkaïsin” tarinat alkukielisinä versioina English Review -aikakauslehdessä vuosina 1909–1910. Kaikki kolme tarinaa julkaistiin Frank Marzialsin englanninkielisenä käännöksenä vuonna 1912 nimellä The Episodes of Vathek. Sittemmin Hirmuvaltias jatko-osineen on useasti julkaistu yksissä kansissa, ensi kerran vuonna 1929 Guy Chapmanin toimittamana laitoksena. ”Alasin ja Firouzin tarina” jäi kuitenkin vielä tuolloin julkaisematta alkuperäisessä asussaan, vaikka se olisi ollut saatavilla. Tiettävästi Melville piti sen homoerotiikkaa liian rohkeana. Sensuroimaton versio ilmestyi vasta vuonna 2001 Kenneth W. Grahamin toimittamassa yhtenäisessä laitoksessa. Hirmuvaltiaan yhteyteen liitettynä episodit yli kaksinkertaistavat romaanin pituuden.
Rappioestetiikkaan viehättynyt amerikkalainen kioskikirjailija Clark Ashton Smith viimeisteli keskeneräiseksi jääneen ”Kalilah’n ja Zulkaisin tarinan”. Hänen versionsa tunnetaan nimellä Third Episode of Vathek, ja se julkaistiin ensimmäisen kerran Leaves-lehdessä vuonna 1937 ja myöhemmin kokoelmassa The Abominations of Yondo (1960). Sitä, kuten myöskään Beckfordin alkuperäisiä episodeja, ei ole suomennettu.
Tulkintoja > Esikuvat

Beckfordin kalifi al-Wathiqia koskevat tiedot olivat peräisin lähinnä Barthélemy d’Herbelot’n Bibliothèque orientale -tietosanakirjasta. Sekä miljöökuvaus että nootit ovat selvästi d’Herbelot’sta riippuvaisia. Tuhat ja yksi yötä -tutkija Robert Irwinin mukaan Bibliothèque orientale olisikin ollut Beckfordin pääasiallinen innoittaja: Hirmuvaltiaan ja Bibliothèque orientalen Vathek-hakusanan ensimmäiset virkkeet ovat lähes sanatarkasti samanlaiset. Muita yhteisiä elementtejä ovat esimerkiksi kalifin mieltymys pöydän antimiin ja lihan iloihin, astrologian harjoittaminen, oikeauskoisten muslimien vainoaminen, huonoja uutisia tuovien heitättäminen vankilaan sekä kuvaus ”hirvittävästä silmästä”, jonka tuikea katse herättää palvelusväessä kauhua.
Hirmuvaltiaan kaunokirjallisia esikuvia olivat Tuhat ja yksi yötä sekä vähäisemmässä määrin muu Lähi-idän kirjallisuus. Ennen kaikkea kertomus on kuitenkin riippuvainen Ranskan ja Englannin itämaisesta kirjallisuusperinteestä. Tällaisia teoksia olivat esimerkiksi John Hawkesworthin, Anthony Hamiltonin, Thomas-Simon Gueulletten ja Voltairen Lähi-itään sijoittuvat teokset ja kertomussikermät. Hawkesworthin Almoran and Hamet (1761) – kertomus pahasta persialaisesta ruhtinaasta, joka džinnin antaman taikasormuksen avustuksella haluaa toteuttaa kaikki mielitekonsa ja julistaa mieluummin tuhoutuvansa ylpeänä kuin alistuvansa sovinnaiseen elämään – on teemoiltaan Hirmuvaltiaan suora edeltäjä. Hamiltonin parodisista itämaa-kertomuksista Beckford jäljitteli pilkallisen tyylinsä ja liioitteluun perustuvan huumorinsa. Voltairen itämaisista romansseista mainittakoon La Princesse de Babylone (’Babylonin prinsessa’, 1768). Samoin Beckfordiin luultavasti vaikutti hänen satiirinen, ei-itämainen romaaninsa Candide (1759). Muita mahdollisia esikuvia olivat Horace Walpolen goottilainen romaani Otranton linna (1764), keskiaikainen Faustin legenda sekä Danten Inferno (1321).
Maanalaisen tulen palatsin hallitsija, kaunis mutta piinattu nuorukainen Eblis, lienee saanut vaikutteita John Miltonin Kadotetusta paratiisista (1667). Giambattista Marinon runoelmassa L’Adone (1623) puolestaan kuvaillaan viisi puutarhaa, jotka muistuttavat Vathekin nautinnoille omistamia palatseja. Lisäksi Beckford ihaili Giovanni Battista Piranesin etsauksia, joissa kuvataan sokkelomaisia vankityrmiä (Le Carceri d’Invenzione, ’kuvitteelliset tyrmät’, 1745–1750). Brian Stableford on esittänyt, että Beckfordiin olisi vaikuttanut myös markiisi de Saden tuotanto, jossa pilkataan 1700-luvun seksuaalista käytöstä ja arvomaailmaa.
Tulkintoja > Elämäkerrallisuus

»Kiiruhdin vuoteeseen, ja kohta myrsky jo tuudittikin minut nukuksiin. Uni kantoi minut Persepoliihin; ja johdatti minut ohitse suurten maanalaisten aarteiden, saliin jossa Salomo, näin arvelen, pitkästi puheli niiden arvottomuudesta.» 
(Katkelma Beckfordin teoksesta Dreams, Waking Thoughts and Incidents.)
Beckfordin varhaistuotannossa on usein omaelämäkerrallisia piirteitä. Katkelmallisena säilynyt teinivuosien novelli L’Esplendente kertoo muslimipojasta, joka uskontonsa vastaisesti piirtää ihmistä esittävän kuvan ja joutuu siksi isänsä rankaisemaksi. Novellin juoni heijastelee Beckfordin vanhempien inhoa poikansa itämaa-harrastusta kohtaan. Esikoisromaani Long Storyn päähenkilö puolestaan on nimeltään William. Myös Hirmuvaltiaan tulkitseminen omaelämäkerralliseksi on tavanomaista.
Omaelämäkerrallisessa tulkinnassa koko kertomus palautuu viime kädessä Beckfordin vuonna 1781 järjestämiin juhliin. Kalifi Vathek on kirjailija itse, Carathis hänen ankara kalvinistiäitinsä, Nouronihar kirjailijan rakastajatar Louisa Beckford, Gulchenrouz teini-ikäinen William Courtenay ja Giaour Beckfordin okkultismiin tutustuttanut taiteilija Alexander Cozens. Toisaalta romaanin Vathek kuvataan lapsellisena ja epämiellyttävänä henkilönä, ja vasta Gulchenrouzin ja Nouroniharin astuessa tarinaan fiktiivinen kalifi muuttuu syvällisemmäksi hahmoksi, joka kykenee itsereflektioon ja aitoon tunne-elämään. Beckfordin kerronta samaistuukin vaihtelevasti kaikkiin kolmeen ja toisinaan jopa pelottavaan ja voimakastahtoiseen Carathisiin.
Huomiota on kiinnitetty Beckfordin tapaan jäljitellä itämaisten kertomuksien kuvaamaa elämäntapaa. Hän esimerkiksi keräsi ympärilleen palvelijoista koostuvan hovin, mukaan lukien ovivahtina toimineen kääpiön sekä ”palvelijanuorukaisten haaremin”. Lapsuudenkotinsa hän purki maanpaosta palattuaan ja rakennutti tilalle Fonthill Abbey -nimisen goottilaisen katedraalin, joka oli aikoinaan koko Englannin suurimpia rakennuksia. Rakennus avattiin vuoden 1800 tienoilla, ja sen pahaenteisessä arkkitehtuurissa on nähty yhtymäkohtia Hirmuvaltiaassa kuvattuun helvettiin. Beckfordia onkin aika ajoin kuvailtu ”Fonthillin kalifiksi”.
Tulkintoja > Orientalismi

Beckfordin itämainen estetiikka luokitellaan yleensä ”siirtymävaiheen” orientalismiksi. Varhainen itämainen kirjallisuus otti suuria vapauksia miljöön suhteen eikä edes yrittänyt toisintaa aidon Lähi-idän kirjallisuuden tyyliä. Sen sijaan itämainen aihe käsitettiin ennen kaikkea vapaudeksi moraalin ja realismin rajoituksista. Vuosisadan puolivälissä lajityyppi omaksui filosofisen romaanin ja satiirin piirteitä, ja siitä tuli valistuksen kulttuurikritiikin väline. Osa itämaisista valistuskirjailijoista suhtautui Tuhanteen ja yhteen yöhön ja sen fantastisiin tapahtumaan halveksuen. Hirmuvaltiaan jälkeen suosituksi tuli romanttinen orientalismi, joka oli kaupallisempaa mutta samalla myös heijasteli parempaa Lähi-idän tuntemusta. Lisäksi 1800-luvun orientalismi palveli imperialismin tavoitteita. Hirmuvaltias sisältää kummankin lajityypin piirteitä.
Beckford ja Henley olivat erittäin ylpeitä Hirmuvaltiaan tarkasta miljöökuvauksesta. Toisaalta Henley pelkäsi, ettei tavallinen lukija ymmärtäisi teoksen arvoa, ja piti siksi noottien lisäämistä tärkeänä. Samalla Henley tuotti teokselle historiankirjoituksen ja oppineisuuden sädekehää ja vahvisti aitouden illuusiota. Nootit ovatkin teoksen omaperäisin piirre. Nykynäkökulmasta niiden sisältämä tieto on kuitenkin vanhentunutta, ja Henleyn asiantuntemusta on tutkimuskirjallisuudessa kritisoitu näennäiseksi. Lisäksi noottien on katsottu tuottavan teokseen tahatonta komiikkaa.
Hirmuvaltiaan tarkkuudesta on esitetty vaihtelevia arvioita. Perinteisesti sen itämaa-kuvauksen on katsottu pohjautuvan ennen kaikkea Gallandin kääntämään Tuhanteen ja yhteen yöhön sekä d’Herbelot’n Bibliothèque orientaleen. Vaikka Hirmuvaltias edustaa aikakaudelle poikkeuksellista osaamista, se ei tarkoita, että kyseessä olisi erityisen uskottava kuvaus Lähi-idästä. Osa tutkijoista pitää tätä kuitenkin vähättelynä: Beckford osasi arabiaa ja Hirmuvaltias sekä episodit osoittavat aidon Lähi-idän kirjallisuuden ja arabiankielisten alkutekstien tuntemusta. Joka tapauksessa kyseessä oli siihen mennessä tarkin Euroopassa ilmestynyt fiktiivinen kuvaus itämaiden elämäntavasta.
Jälkikolonialistisesti suuntautuneet tutkijat ovat 1970-luvun lopulta lähtien kritisoineet Hirmuvaltiasta stereotyyppisestä itämaiden kuvauksesta. Kertomuksen on katsottu heijastelevan islamofobisia ja rasistisia asenteita, ja Aasia näyttäytyy teoksessa helvetillisenä, irrationaalisena toiseutena. Oikeauskoisten muslimien edustaja Vathek on yksiselitteisen paha ihminen, ja harvat myönteisessä valossa esitetyt hahmot ovat hänen avuttomia uhrejaan. Hirmuteoista huolimatta taikauskoiset alamaiset pysyvät sokean uskollisina ”oikeauskoisten hallitsijalle”. Lisäksi Henleyn nootit ovat täynnä ”absurdeja ja loukkaavia asiavirheitä”. Beckfordiin kielteisesti suhtautuva tutkija Muna Al-Alwan on Edward Saidin Orientalismiin (1978) pohjautuen esittänyt, ettei Hirmuvaltias niinkään kuvaa orienttia vaan luo sen tuottamalla Lähi-idästä tiettyä kielteistä stereotypiaa vastaavan esityksen. Al-Alwanin mukaan romaani palvelee imperialismin päämääriä, mikä tekee sen kirjallisen arvon varauksettomasta ylistämisestä moraalisesti arveluttavaa.
Vastaanotto > Epävarmuus teoksen alkuperästä

»En tiedä mistä lähteestä tuon ainutlaatuisen niteen kirjoittaja on aineistonsa kerännyt; – – mutta mitä tulee ilmiasun virheettömyyteen, kerronnan kauneuteen, ja mielikuvituksen voimaan, lyö [Hirmuvaltias] laudalta kaikki eurooppalaiset jäljitelmät; ja kantaa sellaisia aitouden merkkejä, että Idässä vierailleen on jossain määrin vaikea uskoa kyseessä olevan pelkän käännöksen.» 
(Lordi Byron.)
Hirmuvaltiaan vastaanotto oli erittäin myönteinen, ja sekä tarinaa että Henleyn kommentaaria ylistettiin. Eri kriitikot keskittyivät eri aiheisiin: teosta tulkittiin joko uskottavana ja tarkkana kuvauksena Lähi-idän aineellisesta ja tapakulttuurista, poikkeuksellisen vapaasti mielikuvitusta käyttävänä fantasiana tai moraalisesti opettavaisena vertauskuvallisena kertomuksena. Usein Beckfordin miljöökuvauksen katsottiin olevan niin tarkkaa, että teos oli jollain tapaa aidosti itämainen, ja Hirmuvaltiasta verrattiinkin usein Tuhanteen ja yhteen yöhön. Monet tunnistivat teoksen eurooppalaisen alkuperän, mutta osa käsitteli sitä aitona Lähi-idän kirjallisuutena.
Usea kriitikko spekuloi tekstin olevan peräisin Wortley Montagun käsikirjoituskokoelmasta. Myös muita itämaisia käsikirjoituskokoelmia oli tuolloin liikkeellä Englannissa ja niitä huutokaupattiin suhteellisen usein. Vielä vuonna 1802 eräs englantilainen kirjojen keräilijä kirjasi muistiin Henleyltä kuulemansa tarinan. Sen mukaan teksti perustui Wortley Montagun pariskunnan kokoelmista peräisin olevaan kertomukseen, jonka Beckfordin luona vieraillut turkkilainen oli kääntänyt ”erittäin heikolle englanninkielelle”. Turkkilaisen tarinan Beckford oli edelleen kääntänyt ranskaksi vähäisin lisäyksin, mistä Henley puolestaan käänsi sen jälleen englanniksi korjaillen samalla tekstiä. Tämä tarina on kuitenkin puhdasta fiktiota. Kalifi al-Wathiq oli historiallinen henkilö, mutta sellaista islamilaista tekstiä ei tunneta, joka voisi olla Hirmuvaltiaan alkuperäinen versio.
Vastaanotto > Aikalaisarviot

A New Review -lehden tuoreeltaan julkaistussa arvostelussa Hirmuvaltiasta kuvaillaan ”kirjalliseksi komeetaksi”. Arvioija ei kyseenalaista kertomuksen arabialaista taustaa, vaan spekuloi alkutekstin olevan peräisin Wortley Montagun pariskunnan kokoelmista. Hänen mukaansa Hirmuvaltias kuvaa ”idän asukkaiden uskomuksia ja oppeja” ainutlaatuisen tarkasti ja on laajin ja opettavaisin siihen mennessä julkaistuista, ”idän merkillistä elämäntapaa” esittelevistä teoksista, mikä tekee siitä arvokkaan tietolähteen.
Critical Review’ssä hieman myöhemmin ilmestyneessä arviossa mainitaan Hirmuvaltiaan ”sepitteellinen hillittömyys” ja itämaisten tapojen tarkka kuvaus, mutta ennen kaikkea arvostelussa kiinnitetään huomiota kertomuksen loppuun, jossa Vathek saa ansaitsemansa rangaistuksen. Arvioijan mukaan lain, moraalin ja uskonnollisten velvoitteiden vastaisia nautintoja tavoitteleva henkilö väistämättä uhraa onnensa sekä ajassa että ikuisuudessa, mistä myös Hirmuvaltias vakuuttavasti todistaa. The European Magazinen syksyllä 1797 julkaistussa arvostelussa ylistetään Hirmuvaltiaan ”itämaisen asun” olevan ”oppinutta lajia” ja kehutaan teoksen arvoa kuvauksena Lähi-idän elämästä.
Osa arvostelijoista kiinnitti huomiota Henleyn nootteihin. Monthly Review’n arvostelu huomautti niiden eroavan huomattavasti itse kertomuksen sävystä. Gentleman’s Magazinessa alkuvuodesta 1787 julkaistussa lukijakirjeessä englantilainen oppinut Stephen Weston jopa esitti koko teoksen olevan nootteja varten sepitetty. Westonin mukaan noottien laatija, jonka hän ilmeisesti olettaa kirjoittaneen myös tarinan, on ”oppinut ja erinomaisen kyvykäs”.
Vastaanotto > Episodit

Toisin kuin Hirmuvaltias, episodit ovat saaneet kriitikkojen keskuudessa ristiriitaisen vastaanoton. Niitä on usein kuvailtu Vathekin tarinaa heikkolaatuisemmiksi ja sisällöltään vastenmielisiksi, ja niiden tunnettuus asiantuntijapiirien ulkopuolella on jäänyt vähäiseksi. Mike Ashley arvioi Encyclopedia of Fantasy -hakuteoksen Beckfordia käsittelevässä artikkelissaan, että episodit ovat nautintojen kuvauksessa liian hillittömiä, toistavat alkuteoksen kaavaa eivätkä yllä sen voimaan. Samaa mieltä on Juri Nummelin teoksessaan Ulkomaisia kauhukirjailijoita. Nummelinista tarinat ovat ”laimeita verrattuna Hirmuvaltiaaseen, koska niistä puuttuu romaanin dekadenssi ja pahuuden ylistys.” Robert Irwinin mukaan niissä ”paljastuvat Beckfordille luonteenomaiset pakkomielteet”.
Toisaalta Kenneth W. Graham katsoo episodien täydentävän Beckfordin itämaisen vision ja tuovan teokseen temaattista yhtenäisyyttä. ”Alasin ja Firouzin tarinan” sensuroitua versiota hän ei kuitenkaan arvosta, vaan pitää päähenkilön yllättävää sukupuolenvaihdosta väkinäisenä ja katsoo kielletyn rakkauden teeman muuttuvan sen myötä järjettömäksi. Malcolm Jack on pitänyt jatko-osia jopa Hirmuvaltiasta onnistuneempana, sillä niiden insestiä ja nekrofiliaa käsittelevät kohtaukset ovat uskaliaampia. Myös suorasukainen homoerotiikka on hänestä vahvuus, sillä Hirmuvaltiaassa teeman käsittely jää viitteelliseksi.
Myöskään Smithin Third Episode of Vathekin ei yleensä katsota nousevan Hirmuvaltiaan tasolle.
Vaikutus

Hirmuvaltias oli aikanaan varsin pidetty teos, ja sen vaikutus Euroopan itämaiseen kirjallisuusperinteeseen oli huomattava. Erityisesti tämä näkyi viiteapparaatin käytössä. Vuoteen 1786 mennessä edes Tuhannesta ja yhdestä yöstä ei ollut ilmestynyt huomautuksin selitettyä laitosta. Henleyn nootit saavuttivat kuitenkin suosiota siinä määrin, että myöhemmissä itämaisissa kertomuksissa selittävien viitteiden käytöstä tuli hyvin yleistä.
Hirmuvaltiaan dekadentti sekoitus herkkyyttä, erotiikkaa, ironiaa, fantasiaa ja gotiikkaa vaikutti sellaisiin kirjailijoihin kuten Ronald Firbank, Joris-Karl Huysmans, Stéphane Mallarmé ja Algernon Swinburne. Beckfordin kenties vaikutusvaltaisin ihailija oli Lordi Byron, joka viittasi teokseen tuotannossaan toistuvasti. Hänen kertomarunonsa The Giaour: A Fragment of a Turkish Tale (1813) pohjautuu suuressa määrin Hirmuvaltiaaseen ja erityisesti Henleyn noottien sisältämään tietoon.
Tuoreemmista kirjailijoista esimerkiksi H. P. Lovecraft omaksui vaikutteita Beckfordilta. Hän aloitti Hirmuvaltiaan inspiroimana Azathoth-nimisen romaanin, joka jäi kuitenkin keskeneräiseksi. Lovecraftin pitkä novelli Tuntematon Kadath vuodelta 1927 on sekin Hirmuvaltiaan innoittama. Myös Clark Ashton Smith lukeutui Hirmuvaltiaan ihailijoihin. Hän luki teoksen ensi kerran 15-vuotiaana, ja se oli hänen tärkeimpiä kirjallisia esikuviaan.
Musiikin saralla Hirmuvaltias on innoittanut portugalilaista Luís de Freitas Brancoa. Hänen sävelrunonsa Vathek vuodelta 1913 pohjautuu Beckfordin romaaniin. Espanjalainen ambient-muusikko Luís Delgado julkaisi vuonna 1986 kokeellisen albumin Vathek: Procesos Electrónicos Para Instrumentos Acústicos.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta William Beckford: Vathek on Wikiaineistossa  Henleyn kääntämä ja Beckfordin tarkistama vuoden 1816 laitos. (englanniksi)
William Beckford: Vathek (1849) Gutenberg-projektissa. (englanniksi)
Coulthart, John: Vathek illustrated. Hirmuvaltiaan kuvitusta käsittelevä artikkeli. (englanniksi)
Vathek ja Carathis ennustavat tähdistä. A. H. Torrieren etsaus.
Kalifi ja Giaour. Richard Westallin maalaus noin vuodelta 1800.
Joshua Reynolds, William Beckford, 1782.
”Arabialainen kertomus, ennenjulkaisemattomasta käsikirjoituksesta, arvioivin ja selittävin huomautuksin.” Ensipainoksen nimilehti, 1786.
”Tulipallon päällä istui mahtava Eblis. – – Nuorukainen, jonka jalot ja kauniit piirteet olivat pahansuopaisten huurujen turmelemat.” Beckfordin kuvaus helvetin ruhtinaasta muistuttaa Miltonin Kadotetun paratiisin Luciferia. (Isaac Taylor vanhemman ja nuoremman kuvitusta vuoden 1816 laitokseen.)
”Kuvitteellinen vankila.” Giovanni Battista Piranesin etsaus 1700-luvun puolivälistä. Beckford ihaili Piranesin töitä, ja niiden on arveltu vaikuttaneen Hirmuvaltiaaseen.
T. Higham ja Z. Martin, Fonthill Abbey, 1823. Beckfordia on myöhemmin luonnehdittu ”Fonthillin kalifiksi”.
Lady Mary Wortley Montagu kohosi Konstantinopolin-kirjeenvaihtonsa myötä kuuluisaksi. Hirmuvaltiaan arveltiin 1700-luvun lopulla olevan käännös hänen jäämistöstään löytyneestä tarinasta.
Lordi Byronin kertomaruno The Giaour (1813) on Hirmuvaltiaan inspiroima. Eugène Delacroix’n maalaus Giaourin ja Hassanin kamppailu (1826) perustuu puolestaan Byronin kertomukseen.
August Schauman

| August Schauman |
| --- | --- |
 August Schauman, Gunnar Berndtsonin maalaama muotokuva vuodelta 1893.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. heinäkuuta 1826 Helsinki
Kuollut: 28. elokuuta 1896 (70 vuotta) Helsingin maalaiskunta
Poliitikko
Asema:  Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen (1875–1888)
Puoliso:  Maria Amalia Kuhlman
Josef August Schauman (7. heinäkuuta 1826 Helsinki – 28. elokuuta 1896 Helsingin maalaiskunta) oli suomalainen lehtimies, poliitikko ja muistelmakirjailija. Hänen tunnetaan parhaiten ruotsinkielisen päivälehden Hufvudstadsbladetin perustajana. Schauman kiinnostui opiskeluaikoinaan fennomaniasta, ja kielikysymys olikin hänen uransa keskeinen teema. Hän kannatti suomen kielen aseman parantamista ja puolusti ruotsin kielen historiallista asemaa. Schauman kannatti Liberaalista puoluetta ja osallistui jokaiselle valtiopäiville 1863–1894.
Nuoruus ja opiskelu

August Schauman kuului Schaumanien aatelissukuun. Hänen isänsä oli entinen ruotsin armeijan upseeri Carl Schauman, joka jäi Viaporin antautuessa venäläisten vangiksi ja toimi myöhemmin autonomisessa Suomessa senaatin kamreerina ja sai kamarineuvoksen arvonimen. Äiti oli Johanna Lovisa Hoeckert. August Schaumanin isoveljiä olivat teologi ja Porvoon piispa Frans Ludvig Schauman sekä taideasiantuntijana tunnettu B. O. Schauman.
Schauman kirjoitti ylioppilaaksi 1842 ja kiinnostui opiskeluaikanaan nousussa olleesta fennomaniasta. Hän opiskeli suomen kieltä Savoon kesällä 1845 tekemänsä matkan aikana, jolloin myös tapasi johtavia fennomaaniajattelijoita sekä karjalaisia runonlaulajia. Schauman valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1850. Hän työskenteli vuosina 1851–1856 Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran varainhoitajana sekä 1853–1855 Helsingfors Morgonbladin toimittajana. Hän teki vuonna 1851 matkan Tanskaan ja 1856–1858 Keski- ja Länsi-Euroopan johtaviin kulttuurimaihin.
Ura

Kielikysymys muodostui Schaumanin uran hallitsevimmaksi teemaksi. Hän koki tärkeäksi myös ruotsin kielen historiallisen aseman puolustamisen, vaikka kannatti suomen kielen aseman parantamista. Vuonna 1858 hän perusti ensimmäisen oman lehtensä, Papperslyktanin, joka oli kevyttä ajanvietelukemistoa tarjonnut viikkolehti. Schauman onnistui taitavasti kiertämään vaikeuksia aiheuttaneen sensuurin ja lehti menestyi. Tässä vaiheessa hän alkoi etääntyä radikaalimman kannan kielikysymyksessä omaksuneista fennomaaneista ja ajautui riitoihin J. V. Snellmanin kanssa, joka ryhtyi Morgonbladetissaan vaatimaan ruotsalaisuuden hylkäämistä Suomessa. Schauman ja Snellman kävivät 1859 pitkän kiistan kieliasiasta lehtiensä palstoilla. Pari vuotta myöhemmin he riitaantuivat myös Suomen ja Venäjän suhteisiin liittyneissä kysymyksissä.
Schauman jätti Papperslyktanin vuonna 1860 ja työskenteli 1861–1863 Helsingfors Tidningar -lehden toimittajana Zachris Topeliuksen jälkeen. Uusien Snellmanin kanssa syntyneiden kiistojen myötä Schauman erosi jo kertaalleen lehdestä vuoden sisällä tulostaan, mutta palasi pian lukijoiden pyynnöstä. Vuonna 1864 hän perusti Hufvudstadsbladetin, jonka julkaisijana ja toimittajana toimi vuoteen 1885. Schauman myös omisti lehteä varten perustamansa Centraltryckeriet-kirjapainon. Hufvudstadsbladetin pyrkimyksenä oli kaupallinen menestys ja pääkaupungin ykköslehdeksi nousu. Siitä tulikin poliittisten lehtien hallitsemalla aikakaudella Suomen ensimmäinen taloudellisesti kannattava sanomalehti. Vaikka Hufvudstadsbladet oli periaatteessa puolueeton, se tuki liberaalista aatetta. Nykyisin se on Suomen suurin ruotsinkielinen sanomalehti.
Schauman oli politiikassa Liberaalisen puolueen kannattaja. Hän osallistui aatelissäädyssä valtiopäiville 1863–1864, 1867, 1872, 1877–1878, 1882, 1885, 1888, 1891 ja 1894. Hän oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuosina 1875–1888. Lisäksi Schauman toimi 1875–1893 Suomen taiteilijoiden ja kirjailijoiden eläkeyhdistyksen sekä 1887–1890 Suomen Matkailijayhdistyksen puheenjohtajana ja oli 1885 yksi Suomalais-ugrilaisen seuran perustajajäsenistä.
Schauman julkaisi 1892–1893 kahdessa osassa päiväkirjoihinsa perustuneet laajat kulttuurihistorialliset muistelmansa nimellä Från sex årtionden i Finland: upptecknade lefnadsminnen. Tässä pääteoksessaan hän kuvasi henkevästi havaintojaan muun muassa ihmisistä, tapahtumista sekä taiteiden, aatteiden ja elämäntavan kehityksestä 1830-luvulta 1860-luvulle. Muistelmista julkaistiin uusi, kommentoitu laitos vuonna 1922. Teos on suomennettu kahdesti, vuosina 1901 ja 1924. Schaumanin toinen mainittava teos on vuonna 1886 ilmestynyt kuusiosainen vihkosarja Nu och förr, joka kuvasi helsinkiläisten elämäntavassa tapahtunutta muutosta ja kaupungin kehitystä. Schauman ehdotti myös H. G. Porthanin koottujen teosten julkaisemista ja osallistui niiden toimitustyöhön yhdessä Sven G. Elmgrenin kanssa 1859–1862.