stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Harold Wallace
Seurat

-1995 Deportivo Saprissa
1995 Zacatepec
1996–2002 LD Alajuelense
2002/2003 Real San Luis Potosí
2003- LD Alajuelense
Martti Wallén

Martti Christian Wallén (20. marraskuuta 1948 Helsinki – 29. kesäkuuta 2024 Mallorca, Espanja) oli suomalainen bassolaulaja. Hän valmistui kanttoriksi 1968 ja toimi Helsingin ortodoksisen seurakunnan kanttorina 1968–1972. Hänen asemapaikkansa oli Lohjan työkeskus.
Wallén opiskeli Sibelius-Akatemiassa Pekka Salomaan oppilaana ja täydensi opintojaan Tukholmassa Torsten Föllingerin, sekä Roomassa Luigi Riccin ja Achille Braschin johdolla. Wallén sai ensimmäisen kiinnityksensä bassosolistiksi Suomen Kansallisoopperaan vuonna 1973 (vakinainen vierailija vuodesta 1975–) ja oli Tukholman kuninkaallisen oopperan solisti 1975–2000.
Wallénin tärkeimpiä rooleja uran varrella olivat muun muassa Sarastro, Leporello, Baron Ochs, Rocco, Pimen, Basilio, Gremin, Sparafucile, Daland, Pogner, Landgraf, Fasolt, Hunding, Paavo Ruotsalainen ja useita muita rooleja suomalaisissa oopperoissa.
TV-oopperoita joissa Wallén esiintyi olivat P M Daviesin The Lighthouse (SVT), Giuseppe Verdin Don Carlos (SVT) ja Rigoletto (YLE/Fuga), Leevi Madetojan Pohjalaisia/Vallesmanni (YLE), Aulis Sallisen Ratsumies/Tuomari (YLE) ja Einojuhani Rautavaaran Tietäjien lahja/Salomon (Arte).
Wallén levytti muun muassa Sallisen Ratsumiehen, Erik Bergmanin oopperan Det sjungande trädet, Verdin Don Carlosin, suomalaisia joululauluja ja ortodoksista kirkkomusiikkia.
Wallén vieraili muun muassa Tallinnan Estonia-teatterissa, Moskovan Bolšoi-teatterissa, Helsingin juhlaviikoilla, Savonlinnan oopperajuhlilla ja Suomen kansallisoopperassa. Hän teki konsertti- ja oratorioesiintymisiä kaikissa Pohjoismaissa ja Keski-Euroopassa. Wallén oli Sysmän Suvisoiton taiteellinen johtaja vuosina 1995–1999 ja Tukholmassa vuosina 1996–2000 toimineen Föreningen Finn Finsk Musik (FINNMUS) tapahtumanjohtaja. Hän muutti Espanjaan vuonna 2004.
Martti Wallénin kummatkin lapset – Herman Wallén (s. 1978), valmistunut Karlsruhen musiikkikorkeakoulusta ja Ida Wallén, valmistunut Münchenin musiikkikorkeakoulusta – ovat toimineet ammattilaulajina Saksassa. Vuodesta 2019 Ida Wallén on ollut kiinnitettynä Suomen kansallisoopperaan.
Aiheesta muualla

Martti Wallenin esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Kaisa Wallinheimo

Kaisa Johanna Wallinheimo (ent. Gustafsson, o.s. Savola, s. 21. tammikuuta 1969 Evijärvi) on suomalainen korkeushyppääjä. Hän on ennätystuloksellaan 190 cm korkeushypyssä jaetulla kuudennella sijalla Suomen kaikkien aikojen tilastossa. Tulos syntyi Kalevan kisoissa vuonna 1995. Suomen mestaruuden hän voitti korkeushypyssä neljä kertaa ja sen lisäksi kolmiloikassa kerran.
Wallinheimon aviomies on jääkiekkomaalivahti ja kansanedustaja Sinuhe Wallinheimo. Pariskunnalla on kolme lasta.
Saavutukset

Korkeushyppy
Suomen mestari: 1995, 1996, 1997, 1998
SM-pronssi: 1993
Kolmiloikka
Suomen mestari: 1995
Washboard Blues

”Washboard Blues” on Hoagy Carmichaelin, Fred B. Callahanin ja Irving Millsin kirjoittama musiikkikappale. Se oli sittemmin suursuosioon nousseen Carmichaelin ensimmäisiä menestyneitä kappaleita. Kappale sävellettiin alun perin Curtis Hitchin Happy Harmonists -yhtyeelle, joka nauhoitti sen Gennett Recordsille vuonna 1924. Säveltäjä Carmichael soitti nauhoituksessa pianoa. Ensimmäisen testinauhoituksen jäätyä 20 sekuntia liian lyhyeksi Carmichael lisäsi improvisoidun pianosoolon, joka vuosia myöhemmin kehittyi itsenäiseksi sävellykseksi ”Lazybones”.
Red Nicholsin yhtye Five Pennies nauhoitti ”Washboard Bluesin” vuonna 1927 laulaja Fred Callanin kanssa. Kun Carmichael kuuli Nicholsin version kappaleestaan, hän päätti lopullisesti hylätä työnsä lakimiehenä ja lähteä musiikkiuralle. Samana vuonna Carmichael lauloi ja soitti pianoa Paul Whitemanin orkesterin nauhoituksessa kappaleesta.
Jali Wahlsten

Jali Wahlsten (s. 20. kesäkuuta 1963 Turku) on suomalainen entinen jääkiekkohyökkääjä, joka pelasi SM-liigassa 1980- ja 1990–luvuilla. Hän edusti Suomea 11 A-maaottelussa. Minnesota North Stars varasi hänet NHL:ään varausnumerolla 41 vuonna 1981. Samana vuonna varattiin viisi muutakin TPS:n junioripelaajaa: Hannu Virta, Mauri Eivola, Heikki Leime, Teppo Virta ja Kari Kanervo. Jali Wahlstenin nuorempi veli Sami Wahlsten varattiin NHL:ään viisi vuotta myöhemmin mutta kumpikaan ei pelannut ikinä NHL:ssä.
Jali Wahlsten esiintyi jääkiekon SM-liigassa ensimmäisen kerran TPS:n joukkueessa jo kaudella 1980–1981 ja seuraavan kerran kaudella 1982–1983. Välivuodet hän pelasi Yhdysvalloissa ja Kanadassa sekä kauden 1984–1985 EV Füssenin joukkueessa Saksassa. Kesällä 1985 hän palasi veljensä Sami Wahlstenin kanssa TPS:ään kolmeksi kaudeksi. Kauden 1988–1989 Jali Wahlsten pelasi HC Sierren joukkueessa Sveitsissä ja siirtyi kesällä 1989 SM-liigaan nousseeseen Helsingin Jokerien joukkueeseen, jossa hänen pikkuveljensäkin jo pelasi. Jokerien joukkueessa Jali Wahlsten voitti Suomen mestaruuden vuosina 1992 ja 1994. Jälkimmäisellä kerralla loppuotteluvastustajana oli Wahlstenin kasvattajaseura TPS. Wahlstenin SM-liigaura päättyi kevääseen 1994.
Jali Wahlsten pelasi SM-liigassa kaikkiaan 344 runkosarjaottelua, joissa hän teki 89 maalia ja antoi 124 maalisyöttöä. Jäähyjä hänelle kertyi 204 minuuttia. Pudotuspeleissä hän pelasi 40 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 6+7 ja jäähymääränsä 18 minuuttia. Tehopisteillä mitattuna hänen parhaita runkosarjakausiaan olivat 1985–1986, jolloin hän teki 36 ottelussa 17 maalia ja antoi 19 maalisyöttöä, 1991–1992, jolloin tilastoihin päätyi 44 ottelussa 12 maalia ja 24 maalisyöttöä, sekä 1992–1993, jolloin hänen saldonsa oli 45 ottelussa 13 maalia ja 22 maalisyöttöä. Wahlsten ei saavuttanut kahden Suomen-mestaruutensa lisäksi muita aikuisten SM-mitaleja.
Wahlsten valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1994 pääaineenaan estetiikka. Urheilu-uransa jälkeen Jali Wahlsten on vaikuttanut Lontoossa muun muassa The Finnish Instituten kulttuurisihteerinä, markkinointikonsulttina ja Nordic Bakery -kahvilan omistajana.
Wahlstenin veljesten isä Juhani Wahlsten oli jääkiekkoilijana moninkertainen arvokisapelaaja ja hän toimi myös jääkiekkovalmentajana.
Tilastot

| Kausi | Joukkue | Sarja | Ottelut | Maalit | Syötöt | Pisteet | Jäähyt |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1980-81 | TPS | SM-Liiga | 2 | 1 | 1 | 2 | 2 |
| 1981-82 | Montreal Juniors | QMJHL | 52 | 15 | 47 | 62 | 17 |
| 1982-83 | TPS | SM-Liiga | 31 | 8 | 10 | 18 | 26 |
| 1985-86 | TPS | SM-Liiga | 36 | 17 | 19 | 36 | 20 |
| 1986-87 | TPS | SM-Liiga | 43 | 13 | 19 | 32 | 50 |
| 1987-88 | TPS | SM-Liiga | 43 | 6 | 6 | 12 | 14 |
| 1989-90 | Jokerit | SM-Liiga | 21 | 3 | 5 | 8 | 6 |
| 1990-91 | Jokerit | SM-Liiga | 38 | 8 | 6 | 14 | 10 |
| 1990-92 | Jokerit | SM-Liiga | 44 | 12 | 24 | 36 | 20 |
| 1992-93 | Jokerit | SM-Liiga | 45 | 13 | 22 | 35 | 30 |
| 1993-94 | Jokerit | SM-Liiga | 41 | 8 | 12 | 20 | 26 |
| SM-Liiga Yhteensä |  |  | 344 | 89 | 124 | 213 | 204 |
Aiheesta muualla

Jali Wahlsten 375 humanistia -sivustolla 3.6.2015. Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
Väsynyt kuolema

| Väsynyt kuolema> Der müde Tod |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Fritz Lang
Käsikirjoittaja:  Thea von Harbou
Tuottaja:  Erich Pommer
Säveltäjä:  Giuseppe Becce
Kuvaaja:  Fritz Arno Wagner, Erich Nietzschmann,   Hermann Saalfrank
Leikkaaja:  Fritz Lang
Pääosat:  Bernhard Goetzke,   Lil Dagover,   Walter Janssen
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Saksa
Tuotantoyhtiö:  Decla-Film
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  7. lokakuuta 1921
Kesto:  77 min
Alkuperäiskieli:  saksa -
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Väsynyt kuolema (saks. Der müde Tod) on Fritz Langin ohjaama saksalainen mykkäelokuva vuodelta 1921. Elokuvan käsikirjoitti Thea von Harbou. Väsynyt kuolema oli Langin ensimmäinen merkittävä teos ja nosti hänet Saksan eturivin ohjaajien joukkoon.
Elokuvassa nuori nainen kohtaa Kuoleman yrittäessään palauttaa kuolleen rakkaansa takaisin henkiin. Kuolema kertoo naiselle kolme tarinaa. Naisen tulee pelastaa yksi henkilö jostakin tarinasta, jotta saisi miehensä takaisin.
Levitys

Väsyneen kuoleman ensi-ilta oli 7. lokakuuta 1921 kahdessa merkittävässä teatterissa Berliinissä. Elokuva sai huonon vastaanoton ja B.Z.-lehden kriitikko kutsui sitä ”väsyttäväksi kuolemaksi”. Elokuvaa esitettiin Berliinissä vain kaksi viikkoa, minkä jälkeen sitä alettiin esittää myös ulkomailla. Saksan ulkopuolella Väsynyttä kuolemaa ylistettiin. Lontoossa sitä kutsuttiin ”yhdeksi kaikkien aikojen vaikuttavimmista elokuvista”. Pariisissakin elokuvaa kehuttiin. Se pääsi uudelle kierrokselle Saksaan, jossa myös saksalaiset kriitikot alkoivat uusintanäytösten myötä ylistää elokuvaa.
Yhdysvalloissa Väsynyt kuolema julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1922. Douglas Fairbanks osti kuitenkin elokuvan oikeudet ja viivytti elokuvan laajaa levitystä. Hän halusi kopioida joitakin erikoistehoista elokuvaansa Bagdadin varas.
Rooliluettelo

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Bernhard Goetzke  | … |  Kuolema   |
|  Lil Dagover  | … |  nuori nainen   |
|  Walter Janssen  | … |  nuori mies   |
|  Rudolf Klein-Rogge  | … |  Girolamo   |
|  Georg John  | … |  kiinalainen taikuri   |
|  Eduard von Winterstein  | … |  kalifi   |
Aiheesta muualla

Väsynyt kuolema Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Väsynyt kuolema Elonet.
Mykkäelokuvasivusto
Johan Fredrik Wallenius

Johan Fredrik Wallenius vuonna 1827.
Johan Fredrik Wallenius (14. elokuuta 1765 Turku − 12. tammikuuta 1836 Turku) oli suomalainen lääkäri, kanslianeuvos ja kaunopuheisuuden professori.
Elämäkerta

Johan Walleniuksen vanhemmat olivat Martin Johan Wallenius ja Renata Frostera (vihitty Turussa 24. kesäkuuta 1764). Isä toimi Turun Akatemian matematiikan professorina. Johan Walleniuksesta leivottiin ylioppilas 12-vuotiaana 1777 ja filosofian kandidaatti viittä vuotta myöhemmin. Filosofian maisteri hänestä tuli samana vuonna. Hänen tohtorin väitöksensä käsitteli pettua: sen olemusta ja käyttöä. Väitöksen ohjasi professori Carl Niclas Hellenius.
Wallenius opiskeli sitten lääketiedettä Tukholmassa. 20-vuotiaana vuonna 1785 hän oli lääketieteen lisensiaatti. Vuonna 1786 hän sai erikoisluvalla lääketieteen tohtorin oppiarvon. Wallenius ryhtyi lääkäriksi toimien Hämeen piirilääkärinä ja myöhemmin Uudenmaan piirilääkärinä. Toisinaan hän työskenteli myös sotilaslääkärinä.
Vuonna 1799 Wallenius nimitettiin Suomen Talousseuran sihteeriksi Turkuun. Vuonna 1800 Turun Akatemia valitsi hänet kasvitieteen demonstraattoriksi ja lääketieteen apulaiseksi. Näihin aikoihin hän kiinnostui kielten opiskelusta. Henrik Gabriel Porthanin kuoltua nimitettiinkin Wallenius vuonna 1805 akatemian kaunopuheisuuden professoriksi. Wallenius laati useita väitöskirjoja, kaikki latinaksi.
Akatemiatyöskentelyn lisäksi Wallenius teki ansiokkaan päivätyön yhteiskunnallisissa asioissa. Hän muun muassa toimitti Åbo Allmänna Tidningiä 1810–1814 ja yksin Åbo Tidningaria vuosina 1828–1836. Kanslianeuvokseksi hänet nimitettiin 1822. Turun palon jälkeen akatemia muutti Helsinkiin, mutta Wallenius ei.
Vuonna 1810 Wallenius ohjasi P. U. F. Sadelinin väitöksen Fauna Fennica sive Enumeratio Animalium, quae alit terra Finlandiae Insulaeque ei adjacentes. Gustaf Aminoff julkaisi vuonna 1827 ensimmäinen suomalaista aatelia koskevan selvityksen Finska adelns och riddarhusets historia Johan Walleniuksen ohjauksessa.
Johan Fredrik Wallenius kuoli Turussa naimattomana vesipöhöön 12. tammikuuta 1836 ja haudattiin 27. tammikuuta 1836.
Võrolaiset

Võrolaiset ovat võron kieltä puhuva itämerensuomalainen kansa Viron Võrumaan, Põlvamaan ja Tartumaan maakunnissa, eli niin sanotulla Võromaan alueella. Võron instituutin arvion mukaan võroja on noin 70 000. Setukaiset puhuvat võron kielen murretta, mutta heidät luokitellaan omaksi kansakseen. Võrolaiset mieltävät itsensä yleensä virolaisiksi võrolaisuuden ohella. Huhtikuussa 2023 võrolaiset julistautuivat alkuperäiskansaksi ja toivoivat samalla vahvistusta kielensä tunnustamiselle.
Historia

Võrolaiset ja võro lähtivät kehittymään omaan suuntaansa Viroa hallitseneiden maiden tekemien hallintorajojen takia. Viro oli pitkään jaettu pohjoiseksi Vironmaaksi ja eteläiseksi Liivinmaaksi. Viron alueella kehittyi keskiajalla kaksi kirjakieltä, joita kutsuttiin Tallinnan- ja Tarton kirjakieliksi. Molempia kirjakieliä käytettiin laajasti aina 1700-luvulle saakka, jolloin Tallinnan kirjakieli pääsi etualalle. Lopullisesti Tarton kirjakieli jäi pois käytöstä 1900-luvun alussa.
Võron kielelle on kehitetty kirjakieli 1990-luvulla. Sitä opetetaan sekä Tarton yliopistossa että monessa kaakkois-Viron koulussa. Võrolainen kulttuuri ja kieli kokivat nousukauden 1980-luvun loppupuolella ja 1990-luvulla. Silloin võrolaiset kirjailijat, kuten Madis Kõiv, Aivo Lõhmus, Kauksi Ülle  ynnä muut alkoivat julkaistaa võronkielisiä näytelmiä, runoja ja proosaa. Vuonna 1987 aloitettiin võrolaisten ja setukaisten yhteinen lastenkoulu, jossa lapsille opetettiin võron kieltä sekä võrolaista ja setulaista kansanperinnettä. Vuodesta 1989 on järjestetty võronkielisiä kesäseminaareja eri puolilla Võro- ja Setumaata.
Kulttuuri > Kieli

Võrolaisen kulttuurin tärkeimpiä piirteitä on võron kieli. Võron kielen ongelmana on ollut yleisesti hyväksytyn kirjakielen puute. 1980–1990-luvulla tehtiin eri kirjoitusjärjestelmäehdotuksia ja luotiin yhteinen kirjakieli, jossa on julkaistu oppimaterjaaleja ja ilmestyy sanomalehti Uma Leht ('oma lehti'). Arvostelijoiden mukaan eri murteiden puhujat eivät ymmärrä võron kirjakieltä yhtä hyvin. Võronkielisellä Uma Leht -lehdellä on 30 000 lukijaa. Ehkä tunnetuimpia võronkielisiä kirjailijoita on Margus Konnula, joka on tunnettu erityisesti runoistaan.
Kulttuuri > Pukeutuminen

Perinteiset võrolaiset puvut valmistetaan villasta tai pellavakankaasta. Vaikutteita võrolaisten pukeutumiseen on tullut Venäjältä ja Latviasta. Vaikutteet eivät kuitenkaan olleet niin voimakkaita, että võrolainen pukeutuminen olisi muistuttanut merkittävästi latvialaisten tai virolaisten pukeutumista.
Jimmy Wargh

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 9. huhtikuuta 1976 (ikä 48)
Syntymäpaikka: Pietarsaari, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 176 cm
Junioriseurat
0000–1987: PeFF
1988–1996: Jaro
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1994–1997 | Jaro | 35 | (2) |
| 1995 | → GBK (laina) | 6 | (0) |
| 1998–2000 | Skjetten SK | 25 | (3) |
| 2001–2008 | Jaro | 169 | (19) |
| 2007–2008 | → JBK | 6 | (0) |
| 2008 | → GBK (laina) | 12 | (2) |
| 2009–2010 | IFK Jakobstad | 36 | (34) |
| 2011 | PeFF | – | (9) |
| Yhteensä | Yhteensä | 289 | (60) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jimmy Jan-Anders Wargh (s. 9. huhtikuuta 1976 Pietarsaari) on entinen suomalainen jalkapalloilija ja valmentaja. Suomessa hän pelasi suurimman osan urastaan pietarsaarelaisessa FF Jarossa. Nykyään (2021–) Wargh toimii Jaron päävalmentajana.
Wargh on Pedersöre FF:n kasvatti, mutta siirtyi Jaroon jo juniori-iässä. Vuosina 1998–2000 hän pelasi Norjan toisella ja kolmannella sarjatasolla Skjettenin joukkueessa, mutta palasi vuodeksi 2001 takaisin Jaroon. Kaikkiaan hän on pelannut Veikkausliigassa 179 ottelua, joissa on tehnyt 15 maalia. Elokuuksi 2008 hänet lainattiin Gamlakarleby Bollklubbiin.
Aiheesta muualla

Jimmy Wargh Jaron sivuilla
W- ja Z-bosonit

| W- ja Z-bosonit |
| --- | --- |
Symboli:  W+, W-, Z
Rakenne:  Alkeishiukkanen
Perhe:  Bosoni
Ryhmä:  Mittabosoni
Vuorovaikutus:  Heikko vuorovaikutus
Löydetty:  1983
Massa:  W: 80,398±0,025 GeV/c2   Z: 91,1876±0,0021 GeV/c2
Sähkövaraus:  W-: -1 e   W+: +1 e   Z: 0 e
Spin:  1
Fysiikassa W- ja Z-bosonit ovat alkeishiukkasia, jotka välittävät heikkoa ydinvoimaa. Niiden löytämistä CERNissä vuonna 1983 on pidetty hiukkasfysiikan standardimallin merkittävimpänä onnistumisena.
Nimitys

W-hiukkanen on saanut nimen heikosta ydinvoimasta (weak). Z-hiukkanen on saanut nimen puolileikillisesti siitä, että sen sanottiin olevan viimeinen hiukkanen, joka tarvitsi löytää. Toisen selityksen mukaan Z-hiukkanen sai nimensä siitä tosiasiasta, että sen sähkövaraus on nolla (zero).
Ominaisuudet

W- ja Z-bosoneilla on hiukkasfysiikan skaalassa hyvin suuri massa. W-bosonin massa on noin 80 GeV/c², Z-bosonin massa on puolestaan noin 91 GeV/c². Suuresta massasta johtuen niiden välittämän heikon vuorovaikutuksen kantama on hyvin lyhyt, suuruusluokkaa 10-17 m. Sekä W- että Z-bosonien spin on yksi.
Kaikki heikon vuorovaikutuksen
välittäjäbosonit hajoavat hyvin nopeasti. Esimerkkejä hajoamiskanavista ovat
Jokaisella näistä on lukuisia muitakin hajoamiskanavia.
CERNin LEP-kiihdytintä käytettiin loppuvaiheessa Z-bosonitehtaana. Näiden Z-bosonin hajoamisreaktioihin perustuneiden kokeiden perusteella on mm. onnistuttu osoittamaan, että neutriinolajeja on kolme.
Aiheesta muualla

Particle Data Group
HyperPhysics, Properties of W and Z
The discovery of 'heavy light'
Hiukkaset fysiikassa
Anna Watkins

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Anna Watkins vuonna 2012. |  Anna Watkins vuonna 2012. |  Anna Watkins vuonna 2012. |  |
Maa:   Iso-Britannia
Naisten soutu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Lontoo 2012 | pariairokaksikko |  |
|  Pronssia | Peking 2008 | pariairokaksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Karapiro 2010 | pariairokaksikko |  |
|  Kultaa | Bled 2011 | pariairokaksikko |  |
|  Hopeaa | Poznań 2009 | pariairokaksikko |  |
|  Pronssia | München 2007 | pariairokaksikko |  |
Anna Watkins (o.s. Bebington, s. 13. helmikuuta 1983 Leek, Staffordshire, Englanti) on brittiläinen soutaja. Hän voitti pariairokaksikossa Katherine Graingerin kanssa olympiakultaa Lontoossa 2012. Hän saavutti Pekingin olympialaisissa 2008 samassa luokassa Elise Laverickin kanssa pronssia. Maailmanmestaruuskilpailuissa Watkins voitti pariairokaksikossa Graingerin kanssa kultaa Karapirossa 2010 ja Bledissä 2011. Hän saavutti hopeaa Annabel Vernonin kanssa Poznańissa 2009 sekä pronssia Laverickin kanssa Münchenissä 2007.
Walkman

Sony Walkmanin ensimmäinen malli vuodelta 1979
Sony Walkman on Sonyn kehittämä kannettavien musiikkisoitinten brändi. Sana walkman on englanniksi myös yleisnimi, joka tarkoittaa korvalappustereoita.
Ensimmäinen C-kasettia käyttänyt Walkman-laite tuli myyntiin vuonna 1979. Se oli yksi ensimmäisistä niin sanotuista korvalappustereoista. Walkmanista tuli 1980-luvulla nopeasti erittäin suosittu, ja sitä voidaan pitää kaikkien nykyisten pienten kannettavien soitinten esikuvana. Walkman-brändiä on sittemmin käytetty mm. Sonyn MiniDisc-soittimissa ja Sony Ericssonin musiikkipuhelimissa. Walkman-laitteiden valtava menestys piti Japanin kaksi vuosikymmentä maailman johtavana kulutuselektroniikan tuottajana.
Sony ilmoitti marraskuussa 2010 lopettavansa Walkman-korvalappustereoiden valmistuksen Japanissa. Valmistusta saatetaan kuitenkin jatkaa Kiinassa.
Historia

Andreas Pavel (s. 1945) esitti vuonna 1972 ajatuksen kannettavasta kasettisoittimesta nimellä Stereobelt. Pavel ei kuitenkaan saanut isoja elektroniikkayhtiöitä kiinnostumaan, koska näiden mielestä kuluttajat eivät haluneet tulla nähdyiksi kuulokkeet korvilla. Pavel haki patenttia keksinnölleen vuonna 1978. Sony julkaisi ensimmäisen version Walkman-laitteesta, mallin TPS-L2, vuonna 1979 ennen kuin Pavelin patenttia oli myönnetty. Pavel kävi oikeutta Sonya vastaan 25 vuotta. Vuonna 2004 Sony maksoi Pavelille korvauksen, jonka suuruudeksi on arveltu noin 10 miljoonaa dollaria. Sony yritti 1970- ja 1980-lukujen vaihteessa markkinoida laitetta Japanin ulkopuolella useilla eri nimillä, kuten Soundabout, Stowaway ja Freestyle. Nimi "Walkman" oli käytössä Japanissa, jossa laitteesta tuli hyvin suosittu, ja laite levisi maailmalle Japanista turistien matkamuistona.
Teknisesti korvalappusteroissa ei ollut mitään uutta, sillä Philips oli tuonnut pienen C-kasettinauhurin markkinoille jo vuonna 1963. Walkmanin menestyksen takana oli kyky ymmärtää markkinapotentiaali. Sonyn perustajat Masaru Ibuka (1908–1997) ja Akio Morita (1921–1991) olivat havainneet, että maailmassa oli paljon teini-ikäisiä, jotka halusivat kuunnella lempimusiikkiaan muulla kuin olohuoneessa. Sonyllä oli 1970-luvulla tuote nimeltä TCM-600 Pressman, joka oli lehtimiehille tarkoitettu pienikokoinen kannettava nauhuri haastattelujen tekemiseen. Nauhuriosaston johtajan Kozo Ohsonen (s. 1933) johdolla tästä mallista kehitettiin edullinen versio riisumalla siitä suuri osa sen toiminnoista. Walkmanin osia ei siis ollut alkujaan suunniteltu musiikkia varten, mutta silti laitteen äänenlaatua pidettiin hyvänä. Walkmanilla ei voinut äänittää, vaan ainoastaan kuunnella C-kasetteja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Walkman Wikimedia Commonsissa
Walkman II
Walkman II avattuna
Kari Wauhkonen

Kari Vilhelm Wauhkonen (s. 3. tammikuuta 1946 Helsinki) on suomalainen urheiluvaikuttaja, joka oli nuoruudessaan maajoukkuetason pikajuoksija ja pituushyppääjä.
Wauhkonen toimi Suomen Urheiluliiton kilpailupäällikkönä vuosina 1990–2012. Hän on lisäksi toiminut lukuisissa luottamustehtävissä kansainvälisissä yleisurheilutapahtumissa muun muassa teknisenä delegaattina ja kilpailujen tuomarineuvostojen jäsenenä. Wauhkonen on kuulunut Kansainvälisen Yleisurheiluliiton tekniseen komiteaan vuodesta 1999 lähtien. Hän on myös mukana Euroopan yleisurheiluliiton televisioitavien kilpailutapahtumien teknisten delegaattien ryhmässä.
Urheilu-urallaan Helsingin Kisa-Veikkoja edustanut Wauhkonen osallistui viiteen maaotteluun ja yhteen Eurooppa cupiin. Vuonna 1970 pikaviestimaajoukkue paransi kolmesti 4 × 100 metrin viestijuoksun Suomen ennätystä joukkueella Jarkko Tapola, Raimo Vilén, Kari Wauhkonen ja Ossi Karttunen. Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailuissa Wauhkonen saavutti neljä kultamitalia vuosina 1968–1971. Kalevan kisoissa Wauhkonen sijoittui parhaimmillaan kolmesti viidenneksi (pituushyppy 1967, 1968, 200 metriä 1970). Hänen ennätyksensä olivat 100 metrillä 10,6 s (käsiaika), 200 metrillä 21,5 s (käsiaika) ja pituushypyssä 752 cm (myötätuulessa 756 cm).
Wat Phra Singh

Wat Phra Singh (thaiksi วัดพระสิงห์วรมหาวิหาร) on buddhalaistemppeli Chiang Main kaupungissa Pohjois-Thaimaassa. Temppeli perustettiin Lanna-kuningas Pha Yun kaudella 1345, jolloin valkoinen chedi rakennettiin.
Wihan Luang
Alueen kartta
Temppelin kirjasto
Buddhapatsas
Valkoinen chedi
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wat Phra Singh Wikimedia Commonsissa
Helge Wasenius

Helge Wasenius (alk. Vasenius, 23. helmikuuta 1927 Helsinki – 27. tammikuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen uimahyppääjä, moninkertainen Suomen-mestari ja olympiakisaedustaja. Hän edusti Suomea Helsingin olympialaisissa 1952 ja Melbournen olympialaisissa 1956. Wasenius edusti Helsingin Työväen Uimareita ja Härveliä.
Wasenius aloitti hyppäämisen Humallahden uimalassa vuonna 1934, seitsenvuotiaana. Hän liittyi urheiluseura Härveliin sen perustamisvuonna 1946. Wasenius voitti 36 Suomen-mestaruutta, 6 Pohjoismaiden-mestaruutta, viimeiset 1974 ja 1980. Vuonna 1955 hän voitti nimellä Joonas Ventti pellehyppyjen Euroopan-mestaruuden. Suomen-mestaruuksia hän voitti lajissa 50 kappaletta.
P.V. Lehtinen ohjasi vuonna 2000 Helge Waseniuksesta lyhytelokuvan Hyppääjä. Dokumentti on voittanut useita kansainvälisiä palkintoja.
Aiheesta muualla

Helge Waseniuksen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Helge Wasenius Elonetissä.
Youtube Hyppääjä -elokuvan trailer
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Elonet