stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ulla Jokisalo
Painettuja teoksia

Karttunen, Ulla, Holtta, Heini, Jokisalo, Ulla & Kuukka, Raakel (1990) Valokuva ja filosofia: Essee kuvan ajattelusta. La Photographie Et La Philosophie Essai Sur La Pensee De L'image. Suomen valokuvataiteen museo, Institut Finlandais en France. ISBN 9519086358
Jokisalo Ulla 1993. Leikkaus : Kuopion taidemuseo 23.4.–13.6.1993.  Näyttelyjulkaisu. Kuopio: Kuopion taidemuseo.
Snellman, Anja, Jokisalo Ulla (kuvateokset) 1998. Side. Romaani. Helsinki: WSOY.
Jokisalo Ulla 2001. Kuvieni muisti : vuodet 1980–2000. The memory of my images : the years 1980–2000. Helsinki : Musta taide.
Jokisalo Ulla 2005. Fort-da. Teksti: Arja Elovirta. Helsinki : Musta taide. Sarja: Musta taide black box. ISSN 1795-0279
Palkinnot ja tunnustukset

Vuonna 2001 valtion valokuvataidetoimikunta myönsi Jokisalolle valokuvataiteen valtionpalkinnon. Vuosina 2004–2009 Jokisalo toimi taiteen keskustoimikunnan nimittämänä taiteilijaprofessorina. Vuonna 2010 Jokisalo palkittiin Pro Finlandia -kunniamerkillä.
Valokuvataiteen valtionpalkinto (1984 ja 2001)
Suomen kulttuuriliiton palkinto (1985)
Suomen kulttuurirahaston palkinto (2002)
Taiteilijaprofessori 2004–2009
Pro Finlandia 2010
Valtion ylimääräinen taiteilijaeläke 2021
Aiheesta muualla

Mikä on, mikä jää? Suomen taiteen triennaali 15.5.–2.8.1998 (Arkistoitu – Internet Archive)
Roos, Jonni: Kamarin ja kirjaston hämärästä kuvien valoon – Ulla Jokisalon valokuvien ainutkertaisuus syntyy käsityönä Yle.fi. 21.5.2021.
Pia Parkkinen: Ehtaa eläintä, häpeämätöntä ihmislihaa ja yksi supertähti – poimimme kesän 9 kuuminta taidenäyttelyä (7. Valokuvan uudistaja kuvittelee vapauden -väliotsikon alla Ulla Jokisalon näyttelystä Helsingissä (HAM) 10.8.2018–27.1.2019) 16.6.2018. Yleisradio, yle.fi. Viitattu 6.3.2020.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  Photographers' Identities 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Yle 
Muut:  IdRef
Rod Jones

| Rod Jones> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. helmikuuta 1953 (ikä 72) Melbourne, Victoria, Australia
Kansalaisuus:  australialainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Pääteokset:  Julian unet, 1986
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Rod Jones (s. 5. helmikuuta 1953 Melbourne, Victoria, Australia) on australialainen kirjailija. Hän asuu Melbournen lähellä.
Jonesin äiti antoi poikansa adoptoitavaksi kuuden viikon ikäisenä. Jones sai tietää adoptioäidiltään asiasta 17-vuotiaana. Hän käsittelee aihetta romaanissa The Mothers (2015). Jones sai koulutuksensa Melbournessa. Hän opiskeli historiaa ja englannin kieltä Melbournen yliopistossa. Valmistuttuaan 1976 hän työskenteli opettajana kouluissa ja yliopistoissa. Hän jäi päätoimiseksi kirjailijaksi 1980-luvun lopulla saatuaan Australia Council for the Artsin apurahoja.
Esikoisromaanistaan Julian unet (1988) Jones sai SA Festival -palkinnon. Samaa aihetta, psyykkistä kokemusta, hän pohtii romaanissa Prince of the Lilies (1991), jossa hän todellisuuskäsityksiä tutkiessaan hyödyntää arkeolgiaa ja psykoanalyysiä kreikkalaisessa ympäristössä.
Jones sanoo kirjailijantyöstään:
»Inspiraatioon tarvitaan armoa ja onnea. Romaanin syntyä ja kasvua ei voi ennakoida. Siksi vielä kuuden romaanin jälkeenkin joudun joka kerta aloittamaan tyhjästä.»
Palkinnot ja tunnustukset

Henkilökohtaiset palkinnot:
2004 State Library of Victoria, Creative Fellowship
2001 Australia Council Grants, Awards and Fellowships — Literature Board Fellowship Two-year fellowship
Teokset

Julian unet (Julia Paradise, 1986) suom. Eva Siikarla. WSOY, 1990 ISBN 951-0-16147-0
Prince of the Lilies, 1991
Billy Sunday, 1995
Nightpictures, 1997
Swan Bay, 2003
The Mothers, 2015
Aiheesta muualla

The Fantasy Trade in Shanghai, The New York Times, October 11, 1987
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  IdRef
Jolmankosken vesivoimalaitos

| Jolmankosken vesivoimalaitos |
| --- | --- |
Valtio:  Suomi 
Sijainti:  Ylitornio, Raanujärvi
Koordinaatit:  66°38′56″N, 24°40′26″E
Rakentaminen alkoi:  1954
Sähköverkkoon:  1955 
Valmistunut:  1955
Perustaja:  Länsi Lapin Voima Oy
Omistaja:  Tornionlaakson Voima Oy
Pato
Tyyppi:  maapato
Vesistö:  Tornionjoen vesistö, Tengeliönjoen valuma-alue
Joki tai koski:  Jolmakoski
Yläpuolinen patoallas
Nimi:  Raanujärvi
Järvinumero:  67.962.1.002
Pinta-ala:  25,431 km²
Kokonaistilavuus:  0,15984538917 km³
Syvyys:  25,93 m
Keskikorkeus:  96,3 m  mpy.
:  (95,0–97,0 m mpy.)
Alapuolinen allas
Nimi:  Vietonen
Järvinumero:  67.961.1.001
Pinta-ala:  35,377 km²
Kokonaistilavuus:  0,22514643628 km³
Syvyys:  20,39 m
Keskikorkeus:  91,8 m mpy.
:  (90,0–93,0 m mpy.)
Voimalaitos
Tyyppi:  säännöstelyvoimalaitos
Pudotuskorkeus:  5 m  
Rakennevirtaama:  13 m³/s  
Kapasiteetti:  0,5 MW
Vuosituotanto:  1 GWh 
 fiJolmankosken vesivoimalaitos 
Jolmankosken voimalaitos on Lapin Ylitorniolla Raanujärvellä oleva vesivoimalaitos, joka sijaitsee Tornionjoen vesistön Tengeliönjoen valuma-alueella Raanujärven ja Vietosen välisessä Jolmankoskessa. Voimalaitos valmistui vuonna 1955 ja se on yksi harvoista Tornionjoen vesistön vesivoimalaitoksista.
Historiaa

Eversti Nordström osti 1950-luvun alussa Haapakosken voimalaitoksen yhtiön Ab Aavasaksa Oy ja vaihtoi sen nimeksi Aavasaksa Oy:ksi. Hän perusti toisenkin yhtiön Länsi-Lapin Voima Oy, jonka nimissä hän ryhtyi rakentamaan vuonna 1953 Kaaranneskosken vesivoimalaitosta, joka valmistui vuonna 1954 sen pystyakselinen Kaplan-turbiini käynnistyttyä. Samalla aloitettiin Vietosen säännöstely ja myös Jolmankosken voimalaitoksen rakentaminen. Kun se valmistui vuonna 1955, alkoi myös Raanujärven säännöstely  ja samalla joutui yhtiö rahallisiin vaikeuksiin. Sen ostivat vakuutusyhtiöt Salama, Kullervo ja Pohjola. Länsi-Lapin Voima Oy sulautettiin 1960-luvun alkupuoliskolla Aavasaksa Oy:öön ja Pohjola myi sen vuonna 1980 Tornionlaakson Voima Oy:lle, jonka Tornionlaakson Sähkö Oy ja Pohjolan Voima Oy omistivat puoliksi. Aavasaksa Oy:n käynnistämä ja Tornionlaakson Voiman Oy jatkama kolmannen vesivoimalaitoksen rakentaminen Portimokoskeen tuli päätökseen vuonna 1987, jolloin Portimokosken vesivoimalaitos valmistui. Jolmankosken voimalaitoksen betonirakenteita ja välppiä korjattiin kesällä 2005 .
Toiminta

Voimalaitoksen omistavat puoliksi Tornionlaakson Voima Oy ja PVO-Vesivoima Oy, jonka omistaa Pohjolan Voima Oy. Se sijaitsee Raanujärvellä Kyläniemessä kantatien 83 eteläpuolella Raanujärven Joonanlahdelta alkavan lasku-uoman luusuassa. Luusuaa kutsutaan Jolmalompoloksi ja sen 700 metriä pitkä yläkanava johtaa voimalaitokselle, joka sijaitsee aivan Vietosen Jolmanlahden pohjukassa. Alle jäävän Jolmakosken putous on viisi metriä. Voimala tuottaa maksimitehon 500 kilowattia (0,5 MW).
Voimala tukkii vaelluskalojen nousureitin eikä koskea voi ohittaa kalatietä pitkin. Siksi voimalan omistajille on asetettu kalojen istutusvelvoite Pohjois-Suomen ympäristölupaviraston 13.9.2005 antamassa päätöksessä. Siinä omistajien on istutettava vuosittain tietty määrä Lapin työvoima- ja elinkeinokeskuksen hyväksymiä kalalajeja.
Säännöstely

Järven vedenpinnankorkeus on 96,3 metriä mpy, mutta vedenpintaa pyritään säännöstelemällä pitämään 95,0 ja 97,0 metrin välissä. Riippuen alueen lumitilanteesta tai sadannasta, voi säännöstelyrajojen sisällä pysyminen tuottaa vaikeuksia. Voimalan alakanavasta on mitattu suuria virtaamia. Kolme suurinta ovat olleet 90,22 m³/s (20.5.1912), 54,10 m³/s (12.5.1993) ja 40,10 m³/s (25.5.2010).
Aiheesta muualla

Tornionlaakson Sähkö
ÅF-Consult OY: Suomen vesivoimalaitokset (Arkistoitu – Internet Archive), Hydro Power, päiväys 24.2.2019
Joutsenet

| Joutsenet |
| --- | --- |
 Kyhmyjoutsen (Cygnus olor)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Suku::  Joutsenet Cygnus  Bechstein, 1803
Lajit
 Mustajoutsen (Cygnus atratus)  Trumpettijoutsen (Cygnus buccinator)  Pikkujoutsen (Cygnus columbianus)  Laulujoutsen (Cygnus cygnus)  Mustakaulajoutsen (Cygnus melancoryphus)  Kyhmyjoutsen (Cygnus olor) 
Katso myös
   Joutsenet Wikispeciesissä   Joutsenet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Joutsenet (Cygnus) ovat hanhien alaheimon (Anserinae) suku, johon kuuluu 6 nykyistä lajia. Joutsenet ovat vesilintuja, joilla on pitkä kaula ja yleensä valkoinen höyhenpeite.
Joutsenet voivat pitkän kaulansa ansioista syödä ruokaa kohtalaisen syvältä. Ne ovat raskaita lintuja, joten niiden lentoonlähtö on työlästä.
Joutsenet solmivat elinikäisen parisuhteen kumppaninsa kanssa. Joutsen pariutuu 3–5 vuoden iässä. Tätä myöhemmin pariutuvat joutsenet pariutuvat yleensä keskenään tai jo parinsa menettäneen yksilön kanssa. lähde?
Mustajoutsenen alalaji uudenseelanninjoutsen (Cygnus atratus sumnerensis) on kuollut sukupuuttoon. Sitä on pidetty aikaisemmin omana lajinaan.
Joutsenlajit

Mustajoutsen (Cygnus atratus )
Uudenseelanninjoutsen eli isomustajoutsen (Cygnus atratus sumnerensis, syn. Cygnus sumnerensis, syn. Cygnus calcitrans) (hävinnyt)
Trumpettijoutsen (Cygnus buccinator)
Pikkujoutsen (Cygnus columbianus, alalajit Cygnus columbianus columbianus ja Cygnus columbianus bewickii)
Laulujoutsen (Cygnus cygnus)
Mustakaulajoutsen (Cygnus melancoryphus)
Kyhmyjoutsen (Cygnus olor)
Joutsenlajien erotustuntomerkkejä
Kyhmyjoutsenen nokkakyhmy ja punainen nokka
Pikkujoutsenen keltamusta nokka
Laulujoutsenen keltamusta nokka
Trumpettijoutsenen kokomusta nokka
Mustajoutsenen musta pää ja punavalkea nokka
Mustakaulajoutsenen mustavalkea pää ja punainen kyhmynokka
Euroopan joutsenlajit
Laulujoutsen (Cygnus cygnus)
Kyhmyjoutsen (Cygnus olor)
Pikkujoutsen (Cygnus columbianus)
Muun maailman joutsenlajit
Mustakaulajoutsen (Cygnus melancoryphus)
Mustajoutsen (Cygnus atratus)
Trumpettijoutsen (Cygnus buccinator)
Aiheesta muualla

Laji.fi: Joutsenet (Cygnus)
iNaturalist: Joutsenet (Cygnus)
ITIS: Cygnus (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Cygnus (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q29564928  Wikispecies: Cygnus  AFD: Cygnus  BOLD: 3205  CoL: 3Y72  EoL: 45510542  EPPO: 1CYGNG  EURING: 1559  Fauna Europaea: 96467  Fauna Europaea (new): 8cc9f6e2-0274-416e-83ba-e87a2f81f0a7  GBIF: 2498334  iNaturalist: 6913  ITIS: 174984  NBN: NBNSYS0000188672  NCBI: 8867  NZOR: 781d8b23-7110-4737-ab87-cb9c44df9565  Open Tree of Life: 140298  Paleobiology Database: 83418  Paleobiology Database: 83418  WoRMS: 159087
Feeliks Jokipii

Feeliks Jokipii (20. maaliskuuta 1893 Jalasjärvi – 13. marraskuuta 1963) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Sameli Jokipii ja Katri Riihimaa. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Rakel Kristiina Maneliuksen kanssa.
Opinnot

Jokipii kävi kansakoulun, sitten Ilmajoen kansanopiston vuonna 1913 sekä Etelä-Pohjanmaan kotiteollisuusyhdistyksen yksivuotisen käsityökoulun vuonna 1914. Hän suoritti Reserviupseerikoulun vuonna 1926 ja Taistelukoulun kanta-aliupseerikurssin vuonna 1933.
Jääkärikausi

Jokipii liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 25. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella, jonka jälkeen hänet siirrettiin pataljoonan pioneerikomppaniaan 23. syyskuuta 1917.
Suomen sisällissota

Jokipii saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) aliupseeriksi ylennettynä jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin joukkueen varajohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan, jonka mukana otti osaa taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Jokipii määrättiin armeijan uudelleenjärjestelyn yhteydessä Suomen valkoiseen kaartiin, missä hän palveli koulutusaliupseerina, komppanianvääpelinä ja joukkueenjohtajana eri komppanioissa ja aliupseerikoulussa. Armeijasta hän erosi 1. lokakuuta 1920 ja matkusti Pohjois-Amerikan Yhdysvaltoihin, missä hän toimi kaivos- ja sahateollisuuden parissa. Takaisin Suomeen hän palasi keväällä 1925 ja astui Suomen armeijan palvelukseen 1. elokuuta 1925 ja hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen kaartiin, missä hän toimi koulutusaliupseerina, komppanianvääpelinä sekä asevaraston hoitajana.
Talvi- ja jatkosota

Jokipii osallistui talvisotaan aluksi komppanianvääpelinä Jalkaväkirykmentti 12:sta 3. konekiväärikomppaniassa ja myöhemmin asemestarina ja ampuma- ja tarvikevarastokomppanianpäällikkönä osallistuen taisteluihin Länsi-Kannaksella ja Viipurinlahdella. Välirauhan aikana hän toimi edelleen edellä mainitussa tehtävässä, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin komppanian varapäälliköksi 4. Prikaatin 2. pataljoonaan. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin 29. Ampumatarvikevarastokomppanian päälliköksi ja osallistui sotatoimiin Viipurinlahdella, Länsi-Kannaksella, Paateneessa, Karjalan Maaselässä, Suurlahdessa, Krivillä ja Kuuttilahdessa. Vuonna 1942 hänet siirrettiin Helsingin suojeluskuntapiiriin, missä hän toimi Ilmasuojelupiiritarkastajana vuoteen 1943 saakka, jolloin hänet siirrettiin väestösuojien tarkastajaksi ollen samalla 174. Ilmasuojelukomppanian päällikkönä aina sodan loppuun saakka. Sodan loputtua hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi tarkastajaksi Helsingin kaupungin huoneenvuokralautakuntaan, mistä tehtävästä hän jäi eläkkeelle vuonna 1957. Hänet on haudattiin Kaartin hautausmaalle Helsinkiin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 1. toukokuuta 1918  Vääpeli 1. huhtikuuta 1919  Luutnantti 1939  Kapteeni 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (2 kpl)  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Mór Jókai

| Mór Jókai |
| --- | --- |
 Suomessa Mór Jókai on tunnettu myös nimellä Mauri Jókai.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. helmikuuta 1825 Komárom, Unkarin kuningaskunta, Itävallan keisarikunta (nykyään Komárno, Slovakia)
Kuollut: 5. toukokuuta 1904 (79 vuotta) Budapest, Itävalta-Unkari
Kansalaisuus:  Unkari
Ammatti:  kirjailija, dramaturgi, toimittaja
Kirjailija
Äidinkieli: Unkari
Aikakausi:  1800-luku ja 1900-luvun alku
Tyylilajit:  romaanit ja novellit
Esikoisteos:  Hétköznapok 1846
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mór Jókai
Mór Jókain patsas
Móric Jókay [ˈmoːrit͡s ˈjoːkɒi] (kirjailijanimi Mór Jókai [ˈmoːr ˈjoːkɒi], Unkarin ulkopuolella myös Maurus, Suomessa aiemmin yleensä Mauri Jókai; 18. helmikuuta 1825 – 5. toukokuuta 1904) oli unkarilainen kirjailija, dramaturgi, toimittaja ja poliittinen aktivisti.
Elämä

Móric Jókai (kirkonkirjan mukaan Jókay Móricz) syntyi Komáromissa (nykyään Komárno, Slovakia), Unkarin kuningaskunnassa, joka tuolloin kuului Itävallan keisarikuntaan. Hänen isänsä oli asianajaja, runollisuuteen taipuva József, joka edusti maalaisaatelisen Jókay-suvun ásvalaista haaraa. Móricin äiti oli Mária Pulay.
Elämä > Kouluun

Jókain kerrotaan olleen lapsena arka ja herkkä. Hänen taipumuksensa viittasivat taiteellisuuteen. Eläinpiirrokset olivat Jókaille luontevia, mutta kuuden vuoden ikäisenä hän sepitti ensimmäiset runonsa. Hänen isänsä käytti häntä lähikoulussa, ja hän luki jatkuvasti. Ystäviä hänellä ei tiettävästi ollut. Jókain ollessa yhdeksänvuotias hänet päätettiin lähettää kouluun Pozsonyyn (nyk. Bratislava, Slovakia), jotta hän itsenäistyisi ja oppisi saksaa. Komáromissa hän kävi keskikoulun, jonka jälkeen hän jatkoi kalvinistisessa koulussa Pápan kaupungissa. Siellä hän tutustui muun muassa myöhemmin romanttisena runoilijana maineeseen nousseeseen Sándor Petőfiin. Jokái kiinnostui Petőfin kanssa kirjallisuudesta.
Perheen isä kuoli Jókain ollessa 12-vuotias. Perhe toivoi hänen kouluttautuvan isänsä ammattiin, jonka takia hän suoritti opintojaan Kecskemétissä ja Pestissä (nyk. osa Unkarin pääkaupunkia Budapestiä). Asianajajana Molnárin toimistossa hänen taloudellinen asemansa oli turvattu.
Elämä > Ensijulkaisuja ja vallankumouksessa

Vuonna 1843 Jókai muutti Pestiin, missä hän vuonna 1844 julkaisi ensimmäisen draamansa Juutalaispoika. Jo tänä vuonna julkaistiin sanomalehdissä Jokáin pieniä novelleja ja poliittisluontoisia kirjoituksia. Mainittakoon, että samana vuonna julkaistiin hänen toverinsa Petőfin ensimmäiset runot. Jókain ensimmäinen romaani Hétköznapok (’Arkipäiviä’) alkoi ilmestyä Divatlap-nimisessä lehdessä ja julkaistiin kirjan muodossa vuonna 1846. Kirjallisuuskriitikot arvostivat tätä esikoisteosta. Jokái ymmärsi tämän jälkeen, että hänen alaansa oli eritoten romaanikirjallisuus. Jo vuonna 1847 Jókai olikin Életképek-nimisen kirjallisuusaikakauslehden päätoimittaja.
Jókai omaksui liberaalin poliittisen vakaumuksen ja osallistui Budassa ja Pestissä maaliskuussa 1848 puhjenneeseen vallankumoukseen. Samana vuonna hän meni naimisiin Róza Laborfalvin kanssa. Vallankumouksellista toimintaa harjoitettiin aluksi kynän voimin mutta myöhemmin myös asein, vallankumouksellisessa armeijassa. Jókai oli läsnä, kun Unkarin armeija sotaonnen käännyttyä lopulta antautui Világosin (nyk. Șiria, Romania) luona elokuussa 1849. Tappion jälkeen hän pysytteli jonkin aikaa piilossa vuoristossa, sillä voittajat olivat julistaneet hänelle kuolemantuomion. Suurimman poliittisen kiihkon mentyä ohitse hän palasi perheineen kotiinsa. Hänet vangittiin mutta vapautettiin pian. Vankilasta päästyään hän joutui kuitenkin tiukkaan poliisivalvontaan, ja häneltä kiellettiin myös kaunokirjallisten teosten kirjoittaminen, joskin nimimerkin Sajó turvin hän kiersi kieltoa.
Elämä > Kirjallinen vaihe ja loppuelämä

Pian Jókai jo kirjoitti ahkerasti. Ensimmäinen romaani, joka toi hänelle mainetta, oli Erdély aranykora (”Transilvanian kulta-aika”, 1852). Kun Petőfi oli kohottanut kansanrunouden taiteelliselle tasolle, suoritti Jokái vastaavan työn tarinoihin nähden. Jokáin parhaimmiksi kehuttuja kirjoja ovat Egy magyar nábob (suom. Unkarilainen Nábob) ja sen jatko Kárpáthy Zoltán (1854). Näiden lisäksi tekijän rakkaimpiin teoksiin kuuluivat Az új földesúr (suom. Uusi tilanhaltija) ja Az Arany ember (suom. Onnen kultapoika). Kirjailija lienee saanut vaikutteita Émile Zolalta kuvatessaan naturalistisesti Budan ja Pestin alaluokan elämää. Asioiden värittämisen osalta häntä on verrattu sekä Victor Hugoon ja Émile Zolaan että Alexandre Dumas vanhempaan ja Jules Verneen.
Jokái itse on kertonut kirjoittamisestaan seuraavaa:
»”Kun kirjoitan jotakin romaania, koetan itse olla jokin henkilöistäni, elää niissä, olivatpa he sitten murhaajia, pettureita, nautiskelijoita tai kurjia.”»
Kirjailijan täyttäessä viisikymmentä vuotta suoritettiin keräys, joka tuotti 200 000 kruunua ja jolla Jokáin vanhuus saatiin taloudellisesti turvatuksi. Róza-vaimon kuoltua vuonna 1886 Jókai asui yksin, mutta 1890-luvun lopulla hän tutustui näyttelijä Bella Nagyyn, jonka kanssa avioitui vuonna 1899. Tapausta pidettiin sensaationa. Jókai kuoli vuonna 1904, ja hänet haudattiin Budapestiin Kerepesin hautausmaalle.
Suomennettuja julkaisuja

Carinus: historiallinen novelli, unkarin kielestä käänsi Koloman (J. Päivärinta). Suomalaisen kirjallisuuden seura: 1875.
Romaneja ja kertomuksia. 3 vihko. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura: 1877. – (Romaneja ja kertomuksia; 3 vihko).
Uusi tilanhaltia, unkarin kielestä suom. Antti Jalava. Churberg, 1878. – (Uusi romani-jakso; 3 vuosikerta, 4).
Rakkaita sukulaisia, unkarin kielestä suom. Antti Jalava. Uusi Suometar, 1879. – (Romaneja ja kertomuksia; 8 vihko).
Rakkauden narrit, Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjapaino, 1881. (Helppohintainen novelli- ja romani-jakso; 4).
Kymmenen novellia, unkarin kielestä suom. Arvid Genetz. Weilin & Göös, 1881.
Sotakuvia 1848 ja 1849 vuosista, suom. J. Krohn. WSOY, 1884. (Kertomuksia kansalle; 4).
Kiusaaja: romaani, unkarin kielestä suom. N. E. W. Turku: Allardt, 1885.- 2. p. Hj. Hagelberg, 1892.
Kolmetoista pöydässä eli Bárdyn perhe: verimuistelmia vuodelta 1848, suom. Oskar Forsgren. Bergbom, 1889.
Unkarilainen Nábob: romaani. 1–3 osa, unkarin kielestä suom. Niilo E. Wainio. WSOY, 1889.
Zoltán Kárpáthy: romaani, unkarin kielestä suom. Niilo E. Wainio. WSOY, 1890.
Keltaruusu: kertomus Unkarin tasangolta, suom. Niilo E. Wainio. Otava, 1894. (Otavan helppohintainen kirjasto; 14). - 2. p. Otava, 1911. (Otavan 50 pennin kirjasto; 3).
Unkarilaisia uuteloita, Mauri Jokailta ja muilta. Brooklyn (N. Y.): Suomalais-amerikkalainen kustannusyhtiö, 1898.
Hiuskihara: historiallinen romaani, Brooklyn, (N. Y.): Siirtolainen, 1899.
Teodor Dalnoki, suom. Unto. Otto Andersin, 1902.
Kummituskalastaja, Kaleva (Mich.): Suom.-amer. kustannusyhtiö, 1907.
Verimuistelmia v. 1848, Otto Andersin, 1916. (Helppohintainen kirjasto; n:ro 15).
Valkoruusu, unkarinkielestä suomentanut Salu Latvala. Otava, 1917.
Unkarilainen Nabob: romaani, unkarin kielestä suomensi Niilo E. Vainio. Kirja, 1917.
Onnen kultapoika: romaani, suomentanut Hulda Sykäri. Kirja, 1918.
Valekuollut: romaani, Kirja, 1920. - 2. p.WSOY, 1941. (Kymmenen markan romaaneja; 195).
Unkarilainen Nábob, unkarin kielestä suomensi Niilo E. Vainio. WSOY, 1930. (Siniset romaanit; 5).
Uusi kartanonherra: romaani, unkarinkielestä suomentanut Helmi Helminen. Gummerus, 1935.
Ernst von Wolzogen, Mór Jókai, Etlar Carit. Idän kuningatar: y. m. kertomuksia. Gummerus, 1915. (K. J. Gummerus; n:o 7).
Mór Jókai, Don Antonio de Trueba. Boresko kaunotar y. m. kertomuksia. Gummerus, 1915. (K. J. Gummerus oy; n:o 8).
Suomennettuja julkaisuja > E-kirjat

Unkarilainen Nábob, unkarin kielestä suomensi Niilo E. Vainio. Elisa Kirja, 2012. ISBN 978-952-282-014-3. (E-kirja verkossa)
Carinus: historiallinen novelli, unkarin kielestä käänsi Koloman (J. Päivärinta). Elisa Kirja, 2012. ISBN 978-952-282-005-1. (E-kirja verkossa)
Pakolaisen päiväkirja: sotatunnelmia vuosista 1848 ja 1849i. Elisa Kirja, 2012. ISBN 978-952-282-003-7. (E-kirja verkossa)
Rakkaita sukulaisia, unkarin kielestä suomentanut Antti Jalava. Elisa Kirja, 2012. ISBN 978-952-282-004-4. (E-kirja verkossa)
Uusi tilanhaltia, unkarin kielestä suomentanut Antti Jalava. Elisa Kirja, 2013. ISBN 978-952-282-896-5. (E-kirja verkossa)
Keltaruusu: kertomus Unkarin tasangolta, suomennos Niilo E. Wainio. Elisa Kirja, 2013. ISBN 978-952-282-529-2. (E-kirja verkossa)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mór Jókai Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Mór Jókai on Wikiaineistossa
Irene Wichmann, Unkarin kirjallisuus 1800-luvun Suomessa Petőfin ja Jókain teosten valossa, Helsingin yliopisto, 2015 ISBN 978-951-51-1658-1 (Julkaistu verkossa)
Vapaasti ladattavia Mauri Jokáin e-kirjoja Projekti Lönnrotilta ja Project Gutenbergiltä
Tuhat toinen yö issuu.comissa
Novelleja
Kerjäläispoika
Galdarian
Pelaaja
Teloittaja
Lupaus-velka
Kenen vainaja?
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Mór_Jókai
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  RISM  IdRef 
Käännös suomeksi