stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helena Syrjälä-Eskola

Helena Syrjälä-Eskola
Helena Syrjälä-Eskola (4. lokakuuta 1883 Heinolan mlk – 24. tammikuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Hän oli Edistyspuolueen kansanedustaja vuosina 1936–1939 ja 1940–1945.
Syrjälä-Eskola oli koulutukseltaan filosofian maisteri (arvosanat fysiikasta, maantieteestä, kemiasta ja matematiikasta) 1914. Hän suoritti kasvatusopin tutkinnon 1914 ja pätevyyden kansakoulunopettajaksi 1915. Hän työskenteli matematiikan ja fysiikan opettajana Lahden yhteiskoulussa 1907 ja Riihimäen yhteiskoulussa 1912–1913, sitten kansakoulunopettajana Heinolan maalaiskunnassa 1914–1916 sekä Heinolan seminaarin matematiikan, fysiikan ja kemian vt. lehtorina 1919–1920 ja lehtorina 1920–1949. Heinolan vt. kansakouluntarkastaja hän oli 1923–1927.
Syrjälä-Eskola oli presidentin valitsijamies 1937, 1940, 1943. Hän oli Heinolan kaupunginvaltuustossa Kansallisen Edistyspuolueen jäsenenä 1924–1936 ja 1946–1954 ja Heinolan valtuuston ensimmäinen naispuheenjohtaja 1935–1936.
Syrjälä-Eskolan vanhemmat olivat maanviljelijä Kaarle Johan Syrjälä ja Vilhelmiina Tornio. Hänen kaksi veljeään kuolivat sisällissodassa valkoisten puolella. Hänen puolisonsa oli professori Pentti Eskola vuodesta 1962.
Kalle Soini

Kaarle Ahto (Kalle Ahti) Soini (13. helmikuuta 1884 Mouhijärvi – 24. toukokuuta 1946 Tampere) oli suomalainen karjatalousmies ja Kokoomuksen kansanedustaja.
Soinin vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Malakias Soini (alkujaan Toijanen) ja Matilda Elisabet Soini. Hän valmistui agronomiksi 1911 ja toimi kansanopiston johtajana ja maamieskoulun opettajana 1912–1915, osuuskunta Karjan johtajana 1915–1916, Suomen Sahanomistajainyhdistyksen maanviljelyskonsulenttina 1916–1918, Satakunnan maanviljelysseuran karjatalouskonsulenttina 1919–1921 sekä sen jälkeen Länsi-Suomen Karjanjalostusyhdistyksen eli LSK:n toiminnanjohtajana, paneutuen muun muassa lypsykarjan jalostukseen. Vuodesta 1933 vuoteen 1944 Soini oli Kokoomuksen kansanedustaja. Hän toimi lisäksi monissa eri järjestöissä ja oli muun muassa Karjakunnan hallintoneuvoston puheenjohtaja. Vuonna 1935 hänelle myönnettiin maanviljelysneuvoksen arvonimi.
Soinin puoliso vuodesta 1913 oli Anna Matilda Suominen.
Aiheesta muualla

.aspx Kalle Soini Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1933–1936 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (18):  Böök  Forstadius  Honka  Horelli  Junnila  Korvenoja  Lehtonen  Leiwo  Linkomies  Moilanen  Oksala  Oksanen  Pennanen  Pohjala  Rantanen (1933–1935†)  Soini  Vaarama  Virkkunen 
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1936–1939 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (20):  Böök  Harja  Hirvensalo (1938–1939)  Honka  Horelli  Kilpeläinen  Kokko  Kylänpää  Lehtonen  Linkomies  Lintulahti  Moilanen  Oksala  Oksanen  Paavolainen  Pennanen  Pilkama  Pohjala  Pohjannoro  Soini  Vaarama (1936–1938†) 
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1939–1945 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (25):  Eerola  Hackzell  Havas (1939–1941†)  Heikinheimo (1941–1945)  Heikkilä  Honka  Horelli  Hurtta  Ikola  Kallio  Kokko (1939–1943†)  Korvenoja  Kylänpää  K. Lehtonen (1943–1945)  O. Lehtonen  Linkomies  Moilanen  Oksala  Paavolainen  Pennanen  Pilkama (1939–1942†)  Pohjala  Pohjannoro  Soini  Turja  Tuurna  Valanne (1942–1945)  Virkkunen 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta  Biografiasampo
Jaakko Seppänen

Jaakko Leonard (J. L.) Seppänen (8. elokuuta 1881 Oulu – 28. helmikuuta 1938 Oulu) oli suomalainen kirkkoherra, rovasti ja Maalaisliiton kansanedustaja.
Seppäsen vanhemmat olivat merimies Jakob Seppänen ja Maria Joutsen (Borggård). Hän pääsi ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1901 ja suoritti Helsingin yliopistossa teologian erotutkinnon 1906. Seppänen vihittiin papiksi 1906.
Seppänen oli saarnaajana Inkerinmaalla Kupanitsan seurakunnassa 1903–1904 ja Vilppulan kirkkoherran apulaisena 1906–1910. Hän toimi Kivijärven vt. kirkkoherrana 1910–1912 ja oli Haapajärven kappalaisena 1912–1925 ja Rovaniemen kirkkoherrana 1925–1938. Seppänen oli myös maanviljelijänä. Hän sai rovastin arvon 1933.
Seppänen oli kansanedustajana 1922–1927 edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli myös Haapajärven kunnanvaltuuston puheenjohtajana.
Jaakko Seppänen oli naimisissa vuodesta 1906 Frans Petter Krankin tyttären Laina Maria Krankin kanssa. Yksi heidän lapsistaan oli Pentti Seppänen.
Teoksia

Miten pääsen taivaaseen? ; kirj. J. L. S. Rovaniemi 1929
Pahoja sanoja ; kirj. J. L. S. Rovaniemen seurakunta, Rovaniemi 1929
Hengelliset matkalaulut : neliäänisiä nuottia uskovaisten kristittyjen lauluihin ; koonneet J. L. Seppänen ja P. A. Heideman. Kokoojat, Kuopio 1930
Guds insegel och vilddjurets märke ; av J. L. S. Skandinaviska förlagsexpeditionen, Stockholm 1931
Hengelliset matkalaulut : uskovaisten kristittyjen kokouksia, pyhäkouluja ja yksityistarvetta varten ; kokooja J. L. Seppänen. Kustannus oy Rauha, Oulu 1935
Toimitustöitä

Rovaniemen seurakunnan 300-vuotismuisto sekä juhlien ohjelma 16-17. VII. 1932 ; toimituskunta J. L. Seppänen, Valo Nuotio, P. A. Jokela. Rovaniemen seurakunta, Rovaniemi 1932, näköispainos 1979
Urho Saariaho

Urho Saariaho vuonna 1966.
Urho Jaakko Saariaho (27. marraskuuta 1911 Raahe – 18. syyskuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen kansanedustaja.
Urho Saariaho syntyi Raahessa. Vanhemmat olivat nahkatehtailija, kenkäkauppias Johan Petter (J.P., ”Hiipe”) Saariaho (1874–1960) ja Amalia Karolina, e. Närvälä (1872–1940)lähde?. Esikoistytär Elmin jälkeen syntyi perheeseen kuusi poikaa, näistä neljäntenä Urho.
Urho Saariaho kävi koulunsa Raahessa. Hän keskeytti oppikoulun ja suoritti merkonomin tutkinnon Raahen Porvari- ja Kauppakoulussa 1931. Hän kävi lukion loppuun yksityisesti ja kirjoitti ylioppilaaksi 1935. Saariaho säilytti tiiviit yhteydet synnyinkaupunkiinsa koko elämänsä ajan viettäen perheensä kanssa siellä kesälomansa, vuosina 1957–1981 oman perheensä kesähuvilassa.
Opintonsa päätettyään Urho Saariaho tuli 24-vuotiaana keväällä 1936 Yhtyneet Paperitehtaat Oy:n Myllykosken tehtaan palvelukseen kirjanpito-osastolle, jolta hänet samana syksynä siirrettiin lähetysosaston päälliköksi. Kielitaito koheni työnantajan kustantaman puolen vuoden intensiivisen Englantiin perehtymisjakson aikana alkuvuodesta 1939.
Urho Saariaho meni talvisodan alussa 1939 naimisiin niin ikään raahelaisen Rauha Kaarina Pekurin (1917–2008) kanssa. Lapsia heille syntyi vuosina 1941–1951 seitsemän: Elmi-Kaarina, Elina, alle vuoden ikäisenä kuollut Hannu, Olli, Jaakko, Mirja ja Elsi. Sotien jälkeen Saariaho nimitettiin yhtiön sosiaalipäälliköksi 1948. Yhtyneiden Paperitehtaiden jaossa vuonna 1951 jäi silloinen kansanedustaja Urho Saariaho Myllykosken paperitehdas Oy:n palvelukseen. Kansanedustajana hän oli 21 vuotta vuosina 1945–1966. Sosiaalineuvoksen arvo hänelle myönnettiin vuonna 1963.
Sosiaalineuvos Urho Saariaho jäi täysinpalvelleena eläkkeelle Myllykoski Oy:n palveluksesta 65-vuotiaana 30.11.1976. Hän muutti tämän jälkeen Kaarina-vaimonsa kanssa lasten perässä Helsinkiin. Urho Saariaho kuoli 69-vuotiaana äkilliseen sairauskohtaukseen syyskuussa 1981.
Urheiluharrastus

Urho Saariaho ansioitui sekä aktiiviurheilujana että urheilujohtajana järjestötehtävissä. Urheiluharrastus alkoi jo pikkupoikana Raahessa. Urho Saariaho osallistui paikallisissa, piirikunnallisissa tms. kilpailuissa tarvittaessa seuransa edustajana moniinkin eri lajeihin, mutta tärkeimmäksi hänelle muodostui seiväshyppy. Väärästä ”selkä rimaan päin” -ylitystyylistä huolimatta kova harjoitus vei hänet aina Suomen mestaruuteen 22-vuotiaana 1934 – tulos oli 380. Lisäksi hän saavutti useita toisia, kolmansia ja pistesijoja SM-kilpailuissa. Kymenlaakson piiriennätys 380 oli hänen nimissään 1937–1948. Saariaho oli puolustusvoimain mestari, Helsingin yliopiston kirjoilla ollessaan akateeminen mestari jne. Urho Saariaho oli monipuolinen urheilija menestyen seipään lisäksi yleisurheilussa monessa lajissa. Hän harrasti voimakkaasti myös jääpalloa.
Urho Saariaho toimi Raahe-aikanaan useita vuosia urheiluseura Raahen Vesan johtokunnassa. Yhtyneiden Paperitehtaiden henkilövalinnoissa kiinnitettiin 1930-luvun puolivälissä huomiota myös urheilusaavutuksiin. Urheilijanuorukainen Urho Saariahon ansiot tällä alalla vaikuttivatkin hänen ottamiseensa tehtaan palvelukseen.
Myllykoskella Urho Saariaho etsiytyi välittömästi urheilutoimintaan sekä aktiivina että organisaattorina. Hän hoiti urheiluseura Myllykosken Kilpaveikkojen puheenjohtajuutta 31 vuotta, Suomen voimistelu- ja urheiluliiton (SVUL) Kymenlaakson piirin puheenjohtajuutta 26 vuotta ja oli Suomen Urheiluliiton liittohallituksessa ja sen työ-valiokunnassa 12 vuotta. Kielitaitoinen Urho Saariaho toimi useasti Suomen yleisurheilumaajoukkueen johtajana ja mm. vuoden 1952 Helsingin olympiakisojen järjestelytehtävissä. Ansioistaan hänelle myönnettiin lukuisia ansio-merkkejä, mm. Suomen urheilun kultainen ansioristi ja Helsingin olympiakisojen kultainen ansioristi. SVUL:n kunniajäseneksi hänet kutsuttiin vuonna 1967.
Vanhemmiten kuntolenkkeilijänä sosiaalineuvos Urho Saariaho korosti omakohtaisen kuntourheilun tärkeyttä sekä ruumiillisen kunnon että henkisen vireyden rakentajana.
Maanpuolustus

Urho Saariaho kuului suojeluskukuntaan Raahessa 1927–1936 ja Myllykoskella tästä eteenpäin. Asevelvollisuutensa hän suoritti Riihimäellä Viestipataljoona 2:ssa 1931–1932 ja Reserviupseerikoulun viestilinjalla, minkä päätyttyä Saariaho ylennettiin reservin vänrikiksi 1932. Urho Saariaho joutui lähtemään talvisotaan 28-vuotiaana joulukuussa 1939. Hänelle myönnettiin lyhyt vihkiloma samassa kuussa avioliiton solmimista varten Kaarina Pekurin kanssa. Talvisodassa vänrikki Saariaho toimi joukkueenjohtajana Viestipataljoonassa. Hänet ylennettiin luutnantiksi välirauhan alettua, toukokuussa 1940.
Kesäkuussa 1941 alkaneessa jatkosodassa Urho Saariahon joukko-osasto oli JR 25, Piikkirykmentti, joka operoi pää-asiassa Itä-Karjalassa  Hän toimi viestijoukkueen johtajana heinäkuuhun 1943. Saariaho haavoittui tammikuun alussa 1942 jalkaan Hiisjärven taisteluissa ja oli sotasairaalassa kolme kuukautta. Luutnantti Saariaho oli oman toimensa ohella rykmentin valistusupseeri lokakuusta 1942. Tehtävä muutettiin päätoimiseksi heinäkuussa 1943, samaan aikaan kun Saariaho ylennettiin kapteeniksi. Asemasotavaiheessa rykmentti oli Seesjärvellä. Sodan loppuvaiheessa Piikkirykmentti osallistui Kannaksen torjuntataisteluihin: Kaukjärvi – Summa – Tali – Karisalmi – Ihantala. Näissä sotatoimissa Saariaho toimi taas kesäkuun lopulta alkaen viestiupseerina. Hänet kotiutettiin marraskuussa 1944.
Sodan jälkeen Urho Saariahon panos oli voimallinen myös Piikkirykmentin muistojen vaalimisessa, kun hän toimi 29 vuotta perinnetoimikunnan puheenjohtajana. Kouvolaan saatiin hänen toimestaan Piikin muistomerkki. Saariaho ylennettiin reservin majuriksi itsenäisyyspäivänä 1964. Hänelle myönnettiin 3. luokan vapauden risti (VR 3) 1942.
Urho Saariaho oli Sotainvalidien Veljesliiton Myllykosken – Ummeljoen osaston puheenjohtajana yli 30 vuotta ja Keskikymen Sotaveteraanien puheenjohtaja kymmenen vuotta.
Eduskunnassa

Kansa valitsi Suomen eduskuntaan yli sata uutta edustajaa kevään 1945 vaaleissa. Yhtenä heistä Urho Saariaho valittiin eduskuntaan 33-vuotiaana kokoomuksen ehdokaslistalta. Kuntonsa ylläpitämiseksi hän oli aktiivisesti mukana perustamassa Eduskunnan urheilukerhoa syksyllä 1945. Urho Saariaho ajoi siinä määrin vakuuttavasti vaalipiirinsä Kymenläänin asioita valtiollisella tasolla, että hänet valittiin kansanedustajaksi vaaleissa viidesti peräkkäin ensivalintansa jälkeen. ”Kansan-Urhon” tunnettuus perustui suurelta osin moninaiseen maakunnalliseen ja paikalliseen vaikuttamiseen. Viimeisen kerran hänet valittiin eduskuntaan vuoden 1962 vaaleissa.
Saariaho jäi ensimmäiselle varamiessijalle 1966 vaaleissa. Putoamiseen vaikutti osaltaan yleisesti tiedossa ollut edellisenä vuonna koettu sydänkohtaus.lähde? Presidentinvaalien valitsijamiehenä Urho Saariaho oli vuosina 1956 ja 1962. Kymenlaakson kokoomuksen puheenjohtajana hän toimi 16 vuotta vuodesta 1950 eduskuntakautensa loppuun.
Pitkän valtiopäivämiesuransa aikana Urho Saariaholle kertyi tietoa ja kokemusta osallistumisesta usean eri valiokunnan työskentelyyn. Jäsenyysaikaa kertyi pisimpään puolustusvaliokunnassa 20 vuotta, sosiaalivaliokunnassa 13 vuotta ja valtiovarainvaliokunnassa kymmenen vuotta, minkä lisäksi hän oli lyhyemmän ajan kulkulaitos- ja ulkoasiainvaliokunnissa. Hän toimi myös valtiovarainvaliokunnan sivistysjaoston puheenjohtajana. Kansanedustajan toimessaan Urho Saariaho ajoi tarmokkaasti mm. siirtoväen, puolustuslaitoksen ja aliupseereiden palkkaus- ym. asioita. Eritoten hän kiinnitti huomionsa Kymenlaakson maakuntaa hyödyttävään liikenteeseen: Myllykoskella Keskikosken silta ja rautatien alikulku Saviniemeen, Iitissä Virran silta, Haminan ja Kotkan satamien jäänsärkijäkysymys jne.
Monista Urho Saariahon läpimenneistä eduskunta-aloitteista mainittakoon vielä maatalousoppilaitoksen rakentaminen Anjalaan. Tämä oli silloiselle maalaisliitolle kova pala, koska aloite tuli kokoomuslaiselta kansanedustajalta. Merkittävä oli myös läpimennyt aloite Keltakangas – Inkeroinen maantiestä. Yleensä Urho Saariahon aloitteet, joista hyvin monet toteutuivat, koskivat liikenneolojen parantamista ja vapaata yrittäjätoimintaa sekä hänen sydäntään lähellä ollutta maanpuolustusta.
Muu yhteiskunnallinen toiminta

Sosiaalineuvos Urho Saariaho vaikutti monin tavoin myös Sippolan kunnan (→ Anjalankoski → Kouvola) etenkin Kymijoen varrella olevan paperitehdastaajama Myllykosken sekä henkiseen että aineelliseen kehitykseen. Hänen ajamansa hankkeet muovasivat Myllykosken ulkoista kuvaa niin liikenteellisesti kuin palvelulaitoksinakin. Kansanedustaja koki olevansa myös paikkakuntansa edustaja maan parlamentissa. Urho Saariaho oli perustamassa Myllykosken työväenopistoa. Hän toimi Myllykosken ammattikoulun johtokunnan, sittemmin kuntaliiton liittovaltuuston puheenjohtajana vuodesta 1962 alkaen. Urho Saariaho vaikutti keskeisesti lukion saamiseksi Myllykosken yhteiskouluun. Sippolan kirkkovaltuustoon hän kuului 1960-luvun loppupuolen ja Kymenlaakson terveyden turvan hallitukseen vuodesta 1945 alkaen.
Sosiaalipäällikkö Urho Saariaho osallistui Myllykosken Paperitehdas Oy:n, sittemmin Myllykoski Oy:n piirissä lukemattomien yhtiölle tärkeiden asioiden hoitamiseen. Hän auttoikin hankkimaan yhtiölle mm. edullista valtion rahoitusta tuotantotoiminnan laajentamiseen. Urho Saariaho ajoi myös rautatien saamista yhtiön Luikonlahden kaivokselle aina tuloksekkaaseen päätökseen saakka. Urho Saariaho toimi aktiivisesti synnyinkaupunkinsa Raahen puolesta, kun väännettiin kättä uuden valtio-omisteisen terästehtaan, Rautaruukin sijaintipaikasta. Useissa muissakin kriittisissä tilanteissa hän toimi mm. valtiovarainvaliokunnan kauppa- ja teollisuusjaoston jäsenenä Pohjois-Suomen hyväksi.
Vuonna 1960 perustettu Rautaruukki ankkuroitiin muuhun yhteiskuntaan siten, että osakasyhtiöiden lisäksi sen hallintoneuvostossa olivat edustettuina myös ammattiyhdistysliike ja poliittiset puolueet. Toisin kuin useimmissa muissa valtionyhtiöissä 60-luvulla Rautaruukissa pidettiin hallintoneuvosto hyvin informoituna ja sillä oli todellista merkitystä asioiden hoitamisessa. Eduskunnan tuen turvaaminen oli tarpeen alkuvaiheen rahoituspanoksen hankkimiseksi valtiolta. Kokkola jäi kohtuuttomankin paljon julkisuutta saaneessa sijaintikysymyksessä lopulta toiseksi, ja Rautaruukki päätettiin rakentaa Raaheen sittemmin liitetyn Saloisten kunnan Rojuniemeen. (Unto Luukko: Rautaruukki 1960–1990, Oy Kaleva – Oulu – 1990) Näin aikanaan merkittävä, mutta ajan mittaan taantunut, pieni ja köyhä sekä työttömyyden vaivaama merenkulkukaupunki koki toisen tulemisensa teollisuuspaikkakuntana. Urho Saariaho toimi Rautaruukki Oy:n hallintoneuvoston jäsenenä vuosina 1963–1971. Myös Kansaneläkelaitoksen (Kela) tilintarkastajana hän toimi pitkään. Myllykosken Liikemiesyhdistyksen perustamiseen Urho Saariaho vaikutti ratkaisevalla tavalla. Kymen Yrittäjät ry:n perustavassa kokouksessa vuonna 1967 valittiin sosiaalineuvos Urho Saariaho hallituksen puheenjohtajaksi.
Saariaho ryhtyi Kokoomuksen Kansallisen eläkeläisliiton puheenjohtajaksi 1978. Liiton tilaisuudessa hän sitten kuoli puhujakorokkeella saamaansa äkilliseen sairauskohtaukseen aivan 70-vuotispäivänsä kynnyksellä 18.9.1981lähde?.
Aulis Sileäkangas

Aulis Vilhelm Sileäkangas (17. kesäkuuta 1923 Pomarkku – 22. joulukuuta 2013 Pori) oli suomalainen poliitikko ja maanviljelijä. Hän toimi Keskustapuolueen kansanedustajana vuosina 1966–1970 ja 1972–1975. Eduskuntauransa lisäksi hän oli pitkäaikainen kunnallisvaltuutettu Pomarkun kunnanvaltuustossa. Sileäkangas osallistui myöhemminkin Pomarkun kuntapolitiikkaan, vaikkei kuulunutkaan kunnanvaltuustoon. Sileäkankaalle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi vuonna 1976.
Kirjallisuutta

Aulis Sileäkangas: Elämäni kuin tilkkutäkki (2004)
Aiheesta muualla

.aspx Aulis Sileäkangas Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Keskustapuolueen kansanedustajat
| n k Keskustapuolueen kansanedustajat 1966–1970 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (49):  Antila (1967–1970†)  Eskelinen  Halinen  Hanhirova  Hasu (1967–1970)  Haukipuro  Holopainen  Honkanen (1967–1970)  Häppölä  Jussila  Jämsén  Kaarlonen  Kaarna  Kaasalainen  Kangas  Kankaanpää (1970)  Karjalainen  Karpola  Kekkonen  Lahtela (1966–1968†)  Lahti (1966–1967†)  Linna  Lintilä  Lottanen  Mattila  Niemelä  Niinikoski  Paarman (1968–1970)  Paaso  Pakkanen  Partanen  Pekkarinen  Pentti  Pohjonen  Ruutu (1967-1970)  Ryhtä (1966–1967)  Räsänen  Rönkkö  Saalasti  Saimo  Saloranta  Sarjala  Savela  Sileäkangas  Sinkkonen  Sukselainen  Suorttanen  Sääskilahti  Tiitu  Timonen (1966–1967)  Uusitalo  Vilmi  Virolainen  Volotinen 
| n k Keskustapuolueen kansanedustajat 1972–1975 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (35):  Eskelinen  Haukipuro (1972–1973)  Härkönen  Jokela  Kaarna  O. Kangas  R. Kangas  Ah. Karjalainen  Ai. Karjalainen  Karpola  Linna  Lottanen  Manninen (1973–1975)  Martikainen  Mattila  Nieminen  Niinikoski  Pekkala  Pekkarinen (1972–1975†)  Pihlajamäki  Poutanen  Ruokola  Saimo  Saloranta  Saukkonen  Siikaniemi  Sileäkangas  Sukselainen  Suorttanen  Sutinen  Tähkämaa  Virolainen  Väyrynen  Yläjärvi (1975)  Ääri 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Eduskunta
Heikki Simonen

Heikki Simonen (22. huhtikuuta 1902 Alavieska – 16. tammikuuta 1975 Ylivieska) oli suomalainen pienviljelijä/toimitsija ja sosialidemokraattinen poliitikko.
Elämäkerta

Heikki Simosen vanhemmat olivat maanviljelijä Wilhelm "Ville" Simonen (16.7.1869−5.3.1936)  ja Elina Ojala (9.3.1871−3.2.1943).
Heikki Simonen oli kaksi kertaa avioliitossa. 1) Lydia Maria Isokäännän kanssa tämän kuolemaan saakka (1930–1934) ja
2) emäntä Irja Anna Orvokki Jylkän kanssa Heikki Simosen kuolemaan saakka (1930−1975)
Heikki Simosella oli yhteensä kahdeksan lasta, joista Lydia Maria Simosen kanssa kaksi (Paavo Julius ja Anna Elina) ja Irja Anna Orvokki Simosen kanssa kuusi lasta (Liisa Kyllikki, Eila Annikki, Leena Kaarina, Tuomo Tarmo, Kaisa Anneli ja Jukka Tapani).
Heikki Simonen suoritti kansakoulun jälkeen maamieskoulun 1927 ja Työväen Akatemian 1929. Hän oli laajasti itseoppinut. Työuransa hän aloitti maa-, metsä- ja uittotöissä. Hän toimi pienviljelijänä Alavieskassa vuoteen 1950 saakka ja sen jälkeen Ylivieskassa kuolemaansa 1975 saakka. Heikki Simonen oli Sosialidemokraattisen puolueen Oulun läänin eteläisen vaalipiirin toimitsija, luennoitsija, järjestäjä ja piirisihteeri. Hän toimi myös Sosialidemokraattisen raittiusliiton Etelä- ja Keski-Pohjanmaan piirisihteerinä, ammattiyhdistysliikkeen ja maatalousjärjestöjen toimitsijana, Puutyöväen liiton toimitsijana ja Alavieskan kunnallisena palkkatarkkailijana.
Simonen toimi SDP:n kansanedustajana Oulun läänin vaalipiiristä 1.9.1939–20.7.1951. Sosialidemokraattisen eduskuntaryhmän jäsenenä Heikki Simonen osallistui maatalousvaliokunnan, suuren valiokunnan ja valtiovarainvaliokunnan toimintaan.  Hän oli myös presidentin valitsijamiehenä vuonna 1943. Muista valtiollisista luottamustehtävistä mainittakoon maatalouden tuotantolautakunta.
Heikki Simonen oli Alavieskan kunnanvaltuuston jäsen, Ylivieskan kunnanvaltuuston varapuheenjohtaja ja Ylivieskan kauppalanvaltuuston varapuheenjohtaja.
Muita luottamustehtäviä olivat
Oulun sos-dem. piirin piiritoimikunta
Oulun Sos.-dem piirin eteläpään aluetoimikunta
Pienviljelijäin liiton liittotoimikunta
Pienviljelijäin Liiton Keski-Pohjanmaan piirin pj.
Kalajokilaakson Suomenselän alueliitto, pj
Pohjois-Suomen maamiesopiston kannatusyhdistys, pj
Sosialidemokraattisten pienviljelijäin neuvottelukunta, sihteeri
Kalajokilaakson osuusliikkeen edustajisto
Kalajokilaakson talousalueen liiton valtuusto
Rikkihappo Oy:n hallintoneuvosto.
Heikki Simosen julkaisutoiminnasta voidaan mainita selvitys "Puoli valtakuntaa - Pohjois-Suomen talouspoliittisia kysymyksiä" vuonna 1958 sekä kirjat, "Kuvia 30-luvulta", vuonna 1963 ja "Sosialidemokraattinen työväenliike Kala- ja Pyhäjokilaaksossa vuosina 1900-1975" vuonna 1975. Lisäksi häneltä jäi julkaisematta joukko muita käsikirjoituksia. Simonen kirjoitti pakinoita muun muassa Pohjolan Työ - lehteen nimimerkillä Matalan vaari. Simonen oli myös suosittu puhuja eri tilaisuuksissa.
August Syrjänen

Kustaa August Syrjänen (5. joulukuuta 1883 Sääksmäki – 31. joulukuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen kansakoulunopettaja, kunnallisneuvos ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Syrjäsen vanhemmat olivat rakennusurakoitsija Erik Valerian Syrjänen ja Karoliina Syrjänen. Hän kävi kansakoulun ja valmistui 1907 kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista. Syrjänen oli opettajana Nurmijärvellä 1907–1913 ja 1914–1922, Helsingin pitäjässä 1913–1914 ja pisimmän aikaa Kuusankoskella 1922–1950. Hän toimi vuodesta 1947 Kymen Lehden päätoimittajana.
Syrjänen oli sosialidemokraattien kansanedustajana 1933–1945 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1931, 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa. Syrjänen oli Nurmijärven kunnanvaltuuston jäsen ja Nurmijärven kunnallislautakunnan puheenjohtaja sekä Kuusankosken kunnanvaltuuston puheenjohtaja. Hän sai kunnallisneuvoksen arvon 1941.
Syrjänen oli naimisissa vuodesta 1916 Aino Alina Ahtiluodon kanssa.
Vili Taskinen

Viljam (Vili) Taskinen (10. lokakuuta 1874 Juva – 20. lokakuuta 1930 Juva) oli suomalainen maanviljelijä, toimitusjohtaja ja Suomalaisen puolueen ja Kansallisen Edistyspuolueen kansanedustaja.
Taskisen vanhemmat olivat maanviljelijä Juho Taskinen ja Hilda Konst. Hän toimi maanviljelijänä Juvalla. Taskinen oli myös Juvan osuusmeijerin toimitusjohtajana ja Juvan lainajyvästön hoitajana.
Taskinen oli kansanedustajana huhtikuusta lokakuuhun 1917, helmikuusta maaliskuun loppuun 1919 ja 1920–1922 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Vuonna 1917 hän oli Suomalaisen puolueen edustajana ja myöhemmillä kausilla Kansallisen Edistyspuolueen edustajana. Taskinen tuli eduskuntaan 12. helmikuuta 1919 sosialidemokraattien Anni Savolainen-Tapanisen tilalle ja 4. lokakuuta 1920 edistyspuolueen Taavetti Heimosen tilalle.  Hän oli myös Juvan kunnanvaltuuston varapuheenjohtajana ja kuului Mikkelin läänin maanviljelysseuran johtokuntaan sekä Mikkelin maatalousosakepankin hallitukseen.
Vili Taskinen oli naimisissa vuodesta 1904 Emma Kolarin kanssa.