stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karl Söderholm (jääkäri)
Talvi- ja jatkosota

Söderholm osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti 7:ssä ja otti osaa taisteluihin Summassa ja Viipurissa. Välirauhan aikana hänet siirrettiin pataljoonan komentajaksi 3. Prikaatiin.
Jatkosodan puhjettua Söderholm komennettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 3:een. Vuonna 1942 hänet siirrettiin pois rintamalta ja hänet sijoitettiin vanhemmaksi kouluttajaksi Jalkaväenkoulutuskeskus 11:een, missä hänet nimitettiin myöhemmin koulutuskeskuksen päälliköksi. Söderholm otti osaa sotatoimiin jatkosodassa Nuijamaalla, Kämärällä, Huumolassa, Näykkijärvellä, Perlammilla, Koivistolla ja Rajajoella. Söderholm erosi vakinaisesta palveluksesta jatkosodan jälkeen vuonna 1944. Hänet haudattiin Lahteen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 5. marraskuuta 1915  Gruppenführer 11. tammikuuta 1916  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1919  Majuri 1940  Everstiluutnantti 1941 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Taidekäsityö

Taidekäsityö on taiteellisesti muotoillun käsityön tekemistä. Lähinnä taidekäsityötä on lasin, keramiikan, huonekalumateriaalien, tekstiilin ja jalometallin taiteellinen työstäminen.  Taidekäsityön piiriin kuuluu muun muassa korujen valmistaminen, poronsarvityöt, nahkatyöt ja puutyöt ja taidetaonta, silloin kun päämääränä ovat käytännöllisyyden ohella tai yleensä esteettiset tavoitteet. Laajamittaisemmin toteutettuna taidekäsityö on taideteollisuutta. Myös sisustusarkkitehtuurin alueella tehdään taidekäsityötä. Taidekäsityö kattaa myös käsityöperinteiden alueet.  Taidekäsityö on perinteisesti ollut kotiteollisuutta tai harrastustoimintaa. Käsityö on ollut monesti tavallisten käyttöesineiden tekemistä, jossa on ollut nähtävissä taiteellisia piirteitä. 1800-luvulla taidekäsityö oli vastapainona teollistumiselle. 1960-70-luvuilta alkaen kaupungeissa käsityöt ovat olleet harrastustoimintaa. Nykyisin taidekäsityö taideteollisuudessa toteutetaan tiettyjä tekniikoita ja materiaalituntemusta hyödyntäen. Käsityömuotoilun avulla valmistetaan sekä koriste-esineitä että käyttöesineitä. Käsityömuotoilun olennaisin lähtökohta on käytettävä materiaali. Tekstiilitaiteeseen kuuluvat kotitavaratekstiilien lisäksi esimerkiksi kirkkotekstiilit. Tekstiilitaiteeseen liittyy myös muotisuunnittelu. Puukäsityössä taiteellisesti tehdään puukoristeita, joita tehdään esimerkiksi huonekalujen koristamiseen. Myös metallista tehdään koriste-esineitä, joita ovat kynttilänjalat ja kynttilänpidikkeet.
Taidekäsityö maailmalla

Saamelaiset käyttävät edelleen perinteisen käsityön tavoin tehtyjä vaatteita. Materiaaleja kerätään luonnosta ja ne vaihtelevat vuoden aikojen mukaan. Saamelaisten käsityöperinteisiin kuuluvat Duodjiksi kutsuttu perinne, ornamentiikka ja muut koristelutavat sekä tietyt värien käytön perinteet. Saamelaisten keskuudessa tunnetaan perinteet sekä tekstiilien, helmikoristeiden, puutöiden, nahkatavaroiden, savitöiden että luuesineiden tekemisen suhteen. Saamenpukujen koristeet vaihtelevat alueittain ja eri yhteisöjen ja sukujen välillä. Saamenpukuihin kuuluvia koristeita ovat muun muassa verkakoristeet.
Unkarissa taiteellinen kirjonta on värikästä. Eri puolilla Unkaria monilla alueilla on omia kirjontatyylejä ja merkittäviä alueita kirjonnan kannalta ovat Paloc, Turan, Alfld, Transylvania, Matyo ja Kalocsa.
Japanissa on pitkät perinteet kimonojen, posliinin ja keramiikan tekemisessä. Näitä vanhoja perinteitä noudattaen taidekäsityössä käytetään edelleen paljolti  luonnonmateriaaleja.
T-669

| T669> 0, 770 |
| --- | --- |
 T-669 Durrësin rautatieasemalla Albaniassa.
Perustiedot
Tyyppi:  dieselsähköinen veturi
Valmistaja:  ČKD
Valmistusvuodet:  1968–1990
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  90 km/h
Paino:  115 t
Pituus:  17 240 mm
Leveys:  3 070 mm
Pyörästö:  Co′Co′
Pyörän halkaisija:  1 050 mm
Moottori:  K 6 S 310 DR
Koneteho:  993 kW
T-669.0 (nykyään 770) on ČKD:n valmistama kaksitelinen ja kuusiakselinen yksiohjaamoinen dieselveturisarja. Pyöräkerroissa on teräsjousitus ja veturin kori on kiinnitetty alustaan kahdeksasta kohdasta.
Historia

Veturi on saanut alkunsa vuonna 1963 Tšekkoslovakian ja Neuvostoliiton sekä muiden maiden kuten Albanian kanssa tekemästä vientisopimuksesta. On todennäköistä, että tilaaja on ylläpidon ja varaosien saatavuuden vuoksi vaatinut veturissa käytettävän mahdollisimman paljon T458.1-veturin osia. Kolmen prototyyppiveturin valmistuttua vuoden 1963 lopulla niillä ajettiin perusteellisia koeajoja ČSD:n rataverkolla. Erinomaiset tulokset saivat ČSD:n tilaamaan veturista omiin tarpeisiinsa sovitetun version.
SMZ valmisti Dubnicassa sittemmin vuosien 1967 ja 1969 välillä 107 veturia lisää ČSD:lle sekä eräille teollisuusrautateille. Vuonna 1968 Dubnica muokkasi telien ja veturin alustan välistä kiinnitystä, luoden alasarjan T669.1. ČKD-Praha valmisti vuosina 1977 ja 1979 vielä kaksi tämän sarjan veturia.
Korkeine konesuojineen, kauas veturin keskikohdasta vietyine keskiohjaamoineen sekä veturia kiertävine käyntisiltoineen T-669-veturisarja vastasi aikansa amerikkalaisia valmistusperiaatteita. Tämä oli osa neuvostoliittolaisen tilaajan vaatimuksia, joiden mukaan veturien oli perustuttava vuonna 1944 Lend-Lease-ohjelman myötä USA:sta Neuvostoliittoon tuotujen vetureiden ratkaisuihin.
T-669-sarjaa käytettiin raskaaseen vaihtotyöhön sekä lyhyen matkan tavarajunakuljetuksiin. Tietokoneistetun veturinumerointijärjestelmän myötä veturisarja sai uuden sarjamerkinnän, 770, jossa oli vain kolme sarjamerkintää ilmaisevaa numeroa. Veturit poistettiin ČD:n käytöstä vähitellen vuoteen 2005 mennessä, ennen kaikkea siksi, että vähenevään käyttötarve saatiin katettua myös pienemmillä 742-sarjan vetureilla. Myös ŽSR:llä vetureita oltiin poistamassa vuonna 2009. Veturin leveäraideversioita, sarjamerkinnöiltään 770.8 ja 771.8, käytetään kuitenkin yhä Slovakian itäosissa.
Osa vetureista on sittemmin päätynyt yksityisille rautatieoperaattoreille sekä radanpitoyhtiöille. Osa teollisuuslaitoksille ja nykyisille yksityisille rautatieoperaattoreille päätyneistä vetureista sekä seitsemän slovakialaista 771-sarjan veturia, on modernisoitu. Niissä on uudet moottorit sekä joissain tapauksissa myös uudet konesuojat ja ohjaamot. Nämä veturit ovat sarjamerkinnöiltään 772, 773 ja 774. Entisessä Neuvostoliitossa on yhä käytössä ČME3-sarjan (ЧМЭ3) vetureita. Samoin Albaniassa T-669 on yhä Hekurudha Shqiptaren käytetyin - ja nykyisellään ainoa käytössä oleva - veturityyppi. Yksi prototyypeistä on nykyään Lužná u Rakovníkan rautatiemuseossa.
Laitteisto

Pääkonesuojan alla on veturin voimanlähde – K 6 S-310 TRI -dieselmoottori sekä TD 802 -generaattori – sekä muuta laitteistoa, joka saa voimansa päämoottorilta hydraulisen voimansiirron avulla. Myös jäähdyttimet ja tuulettimet sijaitsevat konesuojan alla. TE 006 -ajomoottorit on kiinnitetty pyöräkertoihin. Apukonesuojan alla ovat akut sekä hiekoituslaitteisto.
Muunnelmia

SMZ Dubnica suunnitteli veturin pohjalta konesuojien kiinnitystä kehitettyään veturimallit T669.1 (771) sekä T 669.5 (770.8), joista jälkimmäinen on leveäraideveturi.
Suomessa on käytössä CZ Lokon valmistamia Dr18-vetureita, jotka on valmistettu Puolasta käytettyinä hankittujen T669-vetureiden (puolalainen sarjamerkintä S200) pohjalta.
Käyttäjät

Tätä veturisarjaa, jota on valmistettu eri muunnoksina Tšekkoslovakian, Neuvostoliiton, Puolan, Albanian, Intian, Irakin ja Syyrian rautateille, on olemassa yhteensä yli 8000 yksikköä, mikä tekee siitä suurimman koskaan valmistetun veturisarjan.
Mikojan-Gurevitš MiG-15

| Mikojan-Gurevitš MiG-15 |
| --- | --- |
 MiG-15 Puolan ilmavoimien väreissä
Tyyppi:  hävittäjä
Alkuperämaa:   Neuvostoliitto
Valmistaja:  Mikojan-Gurevitš
Ensilento:  30. joulukuuta 1947
Esitelty:  1949
Pääkäyttäjät:  Neuvostoliiton ilmavoimat Kansan vapautusarmeijan ilmavoimat Pohjois-Korean ilmavoimat lisää käyttäjiä käyttö-osiossa
Valmistusmäärä:  n. 12 000 ja lisenssillä n. 6 000 
Muunnelmat:  Mikojan-Gurevitš MiG-17, Shenyang J-4
Mikojan-Gurevitš MiG-15 (ven. МиГ-15, Nato-raportointinimi Fagot) oli Neuvostoliitossa Mikojan-Gurevitš OKB:n kehittämä ensimmäisen sukupolven suihkuhävittäjä. Se oli eräs ensimmäisistä onnistuneista nuolisiipisistä suihkuhävittäjistä ja saavutti mainetta Korean sodassa, jossa se oli sodan alussa ylivoimainen suorasiipisiin länsihävittäjiin verrattuna. Sitä valmistettiin useina versioina yhteensä yli 12 000 kappaletta. Lisenssivalmistus kasvattaa valmistusmäärän yli 18 000:een. Koneen pohjalta valmistettiin myös sen seuraaja Mikojan-Gurevitš MiG-17.
MiG-15UTI Hallissa vuonna 2005.
Suomen ilmavoimilla oli 1960- ja 1970-luvulla neljä kaksipaikkaista MiG-15UTI-koulukonetta.
Historiaa

Neuvostoliitossa suihkumoottoreiden kehitys alkoi jo 1920-luvulla, kun V. Bazarov teki ensimmäisen patenttihakemuksen potkuriturbiinimoottoriin. Patentin seurauksena perustettiin instituutti, joka kehitti varsinaisen moottorin GTU-3:n. Harkovan ilmailuinstituutissa Arhip Ljulka suunnitteli RD-1 turbojetin, joka ei kuitenkaan valmistunut ennen operaatio Barbarossaa. Työ jatkui vasta vuonna 1944 ja tuotti TR-1-moottorin, jota käytettiin Iljušin Il-22-pommikoneessa.
Länsimaat olivat kuitenkin menneet sodan aikana ja pian sen jälkeen moottoreiden kehityksessä nopeasti eteenpäin ja Neuvostoliitossa pelättiin jäätävän jälkeen. Tällöin valittiin moottorikehityksen lähtökohdiksi saksalaiset Junkers Jumo 004 ja BMW 003, joista kehitetyt RD-10- ja RD-20-moottorit asennettiin Jak-15- ja MiG-9-hävittäjiin. Ilmailuteollisuusministeri Mihail Hrunitšev ja lentokonesuunnittelija Aleksandr Jakovlev esittivät 1946 Stalinille brittiläisten Nene ja Derwent-moottoreiden hankkimista.
Britannian työväenpuolueen johtama hallitus, jonka pääministerinä oli Clement Attlee, myi 30 Derwent V ja 25 Nene I/II -moottoria Neuvostoliitolle. Ne tutkittiin lentokonemoottoreiden keskusinstituutissa (TsIAM). Kumpaakin moottoria testattiin Tupolev Tu-2LL -koneessa Moskovan koelentoinstituutissa (LII). Lopulta moottoreiden lisenssivalmistus aloitettiin Moskovassa. Derwent sai nimen RD-500, Nene I RD-45 ja Nene II RD-45F. Moottoreiden nimissä olevat numerot vastasivat valmistavien tehtaiden numeroita.
Siipi oli 35 astetta viistetty nuolisiipi, kun amerikkalaiset vielä pitäytyivät suoraan siipeen. Kone saavutti Mach 0,934 nopeuden. Vuodesta 1950 alkaen noin 7 500 MiG-15-konetta oli rakennettu Neuvostoliitossa, Tšekkoslovakiassa, Puolassa ja Kiinassa.lähde?
Ensimmäinen koneen prototyyppi I-310 lensi joulukuussa 1947. Sen suorituskykyä testattiin Lavotškin La-15-hävittäjää vastaan. Koneen tuotanto alkoi heti. Neuvostoliiton ilmavoimat otti sen käyttöön 1949. Sillä oli hyvät lento-ominaisuudet.lähde?
Korean sodassa MiG-15 oli suunnilleen tasaveroinen suorituskyvyltään F-86 Sabren kanssa. MiG oli hieman parempi nousukyvyltään ja ketteryydeltään, kun taas Sabre oli nopeampi ja parempi syöksymään. MiGissä oli raskaampi aseistus, kun taas Sabren tulinopeus ja tähtäin oli parempi. Taistelun lopputuloksen ratkaisi yleensä lentäjien taito.lähde?
Tekniset tiedot > MiG-15bis

Moottori: Klimov VK-1 -suihkumoottori, 27,5 kN työntövoima
Kärkiväli: 10,29 m
Pituus: 10,853 m
Korkeus: 3,65 m
Tyhjäpaino: 3 690 kg, maksimipaino 6 050 kg
Miehistö: 1
Aseistus: kaksi 23 mm Nudelman-Suranov NS-23 (myöhemmin kaksi NR-23) -tykkiä ja yksi NL-37 37 mm tykki, raketteja tai pommeja siipiripustimissa.
Tekniset tiedot > MiG-15UTI

Suomen ilmavoimien käyttämä versio
Moottori: Klimov RD-45 FA, 22,7 kN
Kärkiväli 10,08 m
Pituus 10,10 m
Korkeus 3,4 m
Lentopaino 4 850 kg
Suurin nopeus 3 000 metrissä 1 015 km/h
Nousuaika 5 000 metriin 4 min
Lakikorkeus 14 600 m
Lentomatka 700 km
Lentomatka lisäsäiliöillä 1 250 km
Aseistus rungon alla yksi 12,7 mm A-12,7-konekivääri
Käyttö > Afganistan

Neuvostoliitto luovutti 1957 kolme MiG-15UTI-konetta Afganistanin ilmavoimille, jossa ne palvelivat MiG-17F-lentäjien koulutuksessa.
Käyttö > Albania

Albania aloitti MiG-15-koneiden vastaanoton 1950. Maan ilmavoimissa palveli ainakin kaksi laivuetta MiG-15-koneita, jotka muodostivat Valonan lentotukikohtaan sijoitetun 5818. hävittäjärykmentin. Hävittäjäversion lisäksi maa vastaanotti myös joitakin MiG-15UTI-koulukoneita. Albanian ja Neuvostoliiton suhteiden katketessa 1962 koneiden varaosatoimitukset siirtyivät Kiinalle (F-2 eli MiG-15bis:n kopio).
Käyttö > Algeria

Vuoden 1963 alussa Algerian ilmavoimat vastaanotti Neuvostoliitosta ensimmäiset MiG-15- ja MiG-15UTI-koneet, jotka muodostivat kolmelaivueisen hävittäjäpommittajarykmentin. Maa vastaanotti myöhemmin Egyptistä lisää vastaavia koneita.
Käyttö > Angola

Angolan ilmavoimat vastaanotti Neuvostoliitosta MiG-15UTI-koneita ja vuonna 1976 kolme konetta Kuubasta.
Käyttö > Armenia

Armenian ilmavoimilla oli vielä 1995 käytössään joitakin Neuvostoliitolta perimiään MiG-15-koneita.
Käyttö > Australia

Australiaan ostettiin toistakymmentä Puolan ilmavoimien ylijäämävarastoista myymää SBLim-2- ja 2A- sekä MiG-15UTI-konetta, jotka siirrettiin siviilirekisteriin.
Käyttö > Bulgaria

Bulgarian ilmavoimat vastaanotti 1952 Neuvostoliitosta MiG-15- sekä MiG15UTI- ja jo seuraavana vuonna MiG-15bis-koneita. Koneista muodostettiin 19. hävittäjärykmentti Graf Ignatievon lentotukikohtaan ja toinen hävittäjärykmentti Dobritšin lentotukikohtaan sekä 26. erilliseen tiedustelurykmenttiin yksi laivue.
Käyttö > Kambodža

Aiemmin Kiinassa käytössä olleita F-2 -hävittäjiä ja Kiinassa valmistettuja FT-2-koneita  luovutettiin prinssi Norodom Sihanoukin hallintokautena taisteluun punakhmerejä vastaan. Vuonna 1967 ilmoitettiin käytössä olevan kahdeksan F-2-hävittäjää, jotka kaikki tuhoutuivat taisteluissa sissejä vastaan.
Käyttö > Kiina

Kiina vastaanotti 1950 ensimmäiset Neuvostoliiton toimittamat Jak-17UTI ja MiG-9-suihkukoneet. Samana vuonna Neuvostoliitto kuitenkin lähetti ilmavoimien yksikön, jolla oli 40 kappaletta MiG-15-koneita auttamaan Taiwanin ilmaiskujen torjunnassa. Koneista yksi tuhoutui jo 29. maaliskuuta Hsuichowin lentotukikohdassa. Kiinan liityttyä Korean sotaan jäljellä olevat koneet luovutettiin Kiinalle. Koneet osallistuivat sotatoimiin kuitenkin vasta keväällä 1951. Sodan aikana Kiina vastaanotti runsaasti MiG-15 ja MiG-15bis (J-2) -koneita Neuvostoliitosta, ja luovutukset jatkuivat sodan päätyttyä. Lopulta myös MiG-15UTI -koneita hankittiin Neuvostoliitosta ennen kuin Kiinassa aloitettiin koneiden lisenssivalmistus Shenyangin tehtailla nimellä JJ-2.
MiG-17 -koneiden (J-5) koneiden tultua Kiinan ilmavoimien päähävittäjäkalustoksi kaikki jäljellä olevat J-2 -koneet muutettiin 1960-luvun alussa hävittäjäpommittajiksi. J-2 -koneita myytiin myös muualle kuten Albaniaan. 1980-luvun puolivälissä ainoastaan 90 J-2 ja noin 300 JJ-2 -konetta oli vielä käytössä ja vuonna 1997 vielä noin sata JJ-2 -konetta.
Käyttö > Kongo

Kongon ilmavoimilla kerrottiin vuoden 1991 lopulla olevan yksi MiG-15UTI, jota käytettiin MiG-17F-koneiden miehistöjen koulutukseen.
Käyttö > Kuuba

Neuvostoliitto toimitti Kuuballe MiG-15 -koneita Fidel Castron noustua valtaan. Huhtikuussa 1960 Kuuba vastaanotti kaksitoista Tšekkoslovakiassa valmistettua Fagot B:tä. Koneet eivät juurikaan osallistuneet Sikojenlahden maihinnousun torjuntaan, koska ilmavoimilla oli vain kymmenen koneille lentäjää loppujen ollessa Neuvostoliitossa koulutettavina. Lokakuussa 1961 Kuuballe toimitettiin MiG-15UTI-koneita ja seuraavana vuonna 30 kappaletta Tšekkoslovakiassa valmistettuja MiG-15bis-koneita.
Käyttö > Suomi

Neuvostoliitto teki 1954 koneen hävittäjäversiosta oma-aloitteisesti tarjouksen, jota ei ollut toivottu ja asia oli molemmille sotilasosapuolille yllättävä. UTI-versiolla tutustumislennon tehnyt Lauri Pekuri ja Ilmavoimien esikunnan diplomi-insinööri Leo Piippo eivät puoltaneet hankintaa, koska malli oli vanhenemassa ja  hävittäjien kehitys nähtävissä. Tyypin käyttö olisi myös ollut kallista suuren polttoaineenkulutuksen ja huoltotarpeen vuoksi. Lisäksi tuossa vaiheessa koulutus suihkukoneisiin oli tärkeämpää, mihin De Havilland Vampire soveltui paremmin. Kävi ilmi, että hankinta oli sovittu osana kahdenkeskistä clearing-kauppaa ilman tarkempaa informointia kummallakaan puolella.lähde?
Esimerkiksi presidentti Paasikiveä ei oltu informoitu, mikä luonnollisesti raivostutti hänet.
Neuvostoliiton ilmeisesti eksynyt MiG-15 putosi 25. tammikuuta 1954 Rautjärvelle – tämä oli ehkä MiG-suihkuhävittäjien ensiesiintyminen Suomen ilmatilassa. Aiempi käyttö voi olla mahdollista, koska Neuvostoliiton vuokra-alueelta Porkkalasta lensi myös suihkuhävittäjiä, jotka todennäköisesti olivat MiG-15-koneita.lähde?
Tammikuussa 1962 Suomi teki hankintasopimuksen neljästä kaksipaikkaisesta MiG-15UTI -harjoitushävittäjästä. Ostetut koneet saapuivat 10. marraskuuta Rissalaan, ja ne saivat tunnuksen MU ja numerot 1–4. Koneiden piti auttaa siirtymistä Fouga Magister -suihkuharjoituskoneesta MiG-21-suihkuhävittäjiin. Lentäjille muutos oli silti hyvin vaativaa. Konetta pidettiin lento-ominaisuuksiltaan erittäin hyvänä. Sen radio- ja suunnistuslaitteet olivat kuitenkin vanhentuneet. Paineilmajarrut olivat vaikeakäyttöiset tehden rullauksesta hankalaa.
Tyypin viimeinen lento Suomessa tehtiin 7. helmikuuta 1977  MU-4:llä, jolla lennettiin koneista eniten yli 619 tuntia. Koneista MU-3 tuhoutui 27. marraskuuta 1970 Sumiaisissa polttoaineen loputtua. Lentäjä majuri Seppo Vuorio pelastautui heittoistuimella. Loput koneista on sijoitettu museoihin Suomessa:
MU-1 Hallinportin ilmailumuseossa Jämsässä
MU-2 Päijät-Hämeen ilmailumuseossa Vesivehmaalla.
MU-4 Keski-Suomen ilmailumuseossa Tikkakoskella
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
MiG-15UTI MU-4 museossa Tikkakoskella (Arkistoitu – Internet Archive)
MU-4 lähikuvassa
MiG-15UTI MU-1 Hallissa
MU-1 sivukuvassa
Hallen Hävittäjäsivut/MiG-15 "Fagot" (Arkistoitu – Internet Archive)
MiG-15 Puolan ilmavoimien tunnuksin.
Ivar Söderlund

Ivar Alexander Söderlund (19. toukokuuta 1894 Helsinki – 20. helmikuuta 1970) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja opinnot

Söderlundin vanhennat olivat urakoitsija Alfred Söderlund ja Vilhelmina Grönroos. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1932 Bertha Margaretha Sandströmin kanssa. Hän kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti kuudennen luokan Helsingin ruotsalaisessa yhteiskoulussa vuonna 1928. Hän suoritti Taistelukoulun joukkueenjohtajakurssin vuonna 1929.
Jääkärikausi

Söderlund työskenteli merimiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 20. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 21. joulukuuta 1915 alkaen pataljoonan 4. komppaniaan. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen hän osallistui Libaussa vuonna 1917 järjestetyille rautatienrakennuskursseille.
Suomen sisällissota

Söderlund saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Suomen sisällissotaan 3. Jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Söderlund palveli sisällissodan jälkeen edelleen joukkueenjohtajana 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti 3. Savon jääkärirykmentistä hänet komennettiin 3. lokakuuta 1918 ja lopulta siirrettiin 17. joulukuuta 1918 Kuopion jalkaväkirykmentti 4:ään, josta taasen muodostettiin myöhemmin Tampereella rykmentti. Rykmentissä hänet Määrättiin ensin 2. pataljoonan adjutantiksi ja 23. heinäkuuta 1919 alkaen komppanianpäälliköksi 3:een komppaniaan ja 1. lokakuuta 1919 alkaen 1. komppaniaan sekä 12. tammikuuta 1922 alkaen 2. komppaniaan. Ensimmäisen konekiväärikomppanian päällikkyyden hän vastaanotti 18. lokakuuta 1922, josta hänet siirrettiin päälliköksi 30. kesäkuuta 1924 alkaen 7. komppaniaan ja 25. syyskuuta 1925 alkaen 2. konekiväärikomppaniaan. Tampereen rykmentistä Söderlund siirrettiin 2. helmikuuta 1926 Uudenmaan rykmenttiin, jossa hänet sijoitettiin 4. komppanian päälliköksi. Komppanianpäällikön tehtävästä hän siirtyi 28. elokuuta 1928 komppanian nuoremmaksi upseeriksi ja 1. tammikuuta 1929 alkaen 5. komppanian päälliköksi. Lopulta hänet siirrettiin 20. maaliskuuta 1931 Erillisen hyökkäysvaunukomppanian varapäälliköksi ja hoiti varsinaisen päällikön tehtäviä 23. helmikuuta – 19. heinäkuuta 1931 ja 5. syyskuuta 1933 – 13. tammikuuta 1936 välisinä aikoina. Söderlund erosi armeijasta 8. toukokuuta 1936. Armeijasta erottuaan hän työskenteli Puolustusministeriön Taisteluvälineosaston tarkastajana vuoteen 1941 saakka.
Jatkosota

Söderlund toimi jatkosodan aikana Päämajan kaasunsuojelumateriaalitoimiston tarkastajana vuoteen 1942 saakka. Myöhemmin hän toimi sodan aikana toimistoupseerina ja kaasunsuojelumateriaalin varastoinnin tarkastajana vuoteen 1944 saakka. Sotien jälkeen hän toimi Puolustusvoimain Pääesikunnan Kaasunsuojelutoimiston toimistosihteerinä vuoteen 1951 saakka. Söderlund on haudattu Helsingin uuteen hautausmaahan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 13. huhtikuuta 1918  Vääpeli 2. toukokuuta 1918  Vänrikki 28. toukokuuta 1918  Luutnantti 16. toukokuuta 1920  Kapteeni 20. maaliskuuta 1931  Majuri 1943 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.