stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Ajax (1798)

| HMS Ajax |
| --- | --- |
 HMS Ajax

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John Randall and Company, Rotherhithe
Kölinlasku:  syyskuu 1795
Laskettu vesille:  3. maaliskuuta 1798
Palveluskäyttöön:  kesäkuu 1798
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutunut tulipalossa 14. helmikuuta 1807
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 953 46/94 bm
Pituus:  55,6 m (tykkikansi) 45,69 m (köli)
Leveys:  15,09 m
Syväys:  6,48 m
Miehistöä:  690
Aseistus
Aseistus:  74 tykkiä
HMS Ajax oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1798 vesillelaskettu Ajax-luokan 74-tykkinen kolmannen luokan linjalaiva. Se osallistui Välimeren laivaston mukana Egyptin rannikon operaatioihin 1801, Cape Finisterren taisteluun 1805 sekä Trafalgarin taisteluun. Alus tuhoutui tulipalossa 1807 ollessaan mukana Dardanellien operaatioissa.
Valmistus

Alus tilattiin 30. huhtikuuta 1795 John Randall and Companyltä Rotherhithestä, missä köli laskettiin syyskuussa 1795. Se laskettiin vesille 3. maaliskuuta 1798 ja valmistui 7. huhtikuuta Deptfordissa, mistä se siirrettiin edelleen Woolwichiin. Työt saatiin päätökseen 13. heinäkuuta. Valmistuskustannukset olivat 57 556 puntaa, mihin sisältyi varustaminen.
Palvelus

Alus otettiin palvelukseen kesäkuussa 1798 Kanaalin laivueessa päällikkönään John Holloway, joka luovutti päällikkyydeen kuukautta myöhemmin John Pakenhamille. Huhtikuussa 1799 alus oli lyhyen aikaa John Osbornin alaisuudessa, kunnes hän luovutti päällikkyyden toukokuussa Alexander Cochranelle. Alus valtasi 9. tammikuuta 1800 Kanaalissa ranskalaisen kaapparin Avantageux'n.
Vuonna 1801 alus osallistui Egyptin rannikon operaatioihin. Se ankkuroitui 31. tammikuuta Marmoriceen Karamanian rannikolla. Alus palasi Plymouthiin 8. kesäkuuta 1802 Amiensin rauhan jälkeen.
Amiraali lordi Gardner lähetti huhtikuussa 1805 Ajaxin, HMS Maltan ja HMS Terriblen täydentämään vara-amiraali Sir Robert Calderin Ferrolin edustalla olevaa laivastoa, koska myrsky oli supistanut sen vahvuuden viiteen palveluskelpoiseen linjalaivaan. William Brown vastaanotti 31. toukokuuta aluksen päällikkyyden. Calderin 15 linjalaivan, kahden fregatin, kutterin ja loggertin muodostama laivasto oli 22. heinäkuuta Cape Finisterren edustalla kohdatessaan amiraali Pierre-Charles Villeneuven johtaman ranskalais-espanjalaisen laivaston, johon kuului 20 linjalaivaa, kolme suurta flöittiä, viisi fregattia ja kaksi prikiä. Calder purjehti Villeneuven laivastoa vastaan. Nelituntisen taistelun jälkeen osapuolet alkoivat kärsiä hämärtyvästä illasta ja tihenevästä sumusta. Irtautuneet osasto väittivät kumpikin saaneensa merkittävän voiton. Calderin onnistui vallata Espanjan laivaston San Rafael ja Firme. Ajaxilla sai taistelussa surmansa kaksi ja haavoittui kuusitoista miehistönjäsentä. Oltuaan korjattavana Plymouthissa alus liittyi 18. syyskuuta vara-amiraali Horatio Nelsonin osastoon purjehtien Cadiziin.
Alus oli 21. lokakuuta taisteluryhmityksessä kahdeksantena tuulenpuoleisessa jonossa valmistauduttaessa Trafalgarin taisteluun. Aluksen edessä oli HMS Agamemnon ja perässä HMS Orion. Alus ampui täyslaidallisen Intrépideen, minkä jälkeen se jatkoi taistelusta irtaantuneiden Hérosin, Rayon ja San Francisco de Asisin takaa-ajoa. Taistelussa aluksella haavoittui yhdeksän miehistönjäsentä.
Joulukuussa Pliford luovutti aluksen päällikkyyden Henry Blackwoodille, jonka alaisuudessa aluksen palvelus Välimeren laivastossa jatkui. Tammikuun lopulla 1807 alus liittyi vara-amiraali Duckworthin laivastoon Valettassa. Duckworth nosti 4. helmikuuta lippunsa HMS Royal Georgella ja lähti osastonsa kanssa Dardanelleille. Osasto saapui 11. helmikuuta Cape Janissaryn edustalle huonon sään pakottaessa alukset laskemaan ankkurinsa.
Alus oli 14. helmikuuta Tenedosin edustalla ankkurissa. Vahtiupseeri herätti kello 21 Blackwoodin ilmoittaen perässä havaitusta tulipalosta. Aluksella suoritettiin hälytys ja varoitettiin lähellä olevia aluksia. Palo pakotti miehistön poistumaan alukselta, jolta pelastui vain 381 miestä aluksella olleista 633. Palo jatkui koko yön ja ankkurista irronnut alus ajautui Tenedosin rantaan, missä se räjähti. Royal Georgella järjestettiin sotaoikeus, jonka mukaan purseri henkilökuntinaan oli jättänyt tulen leipomoon. Blackwood todettiin syyttömäksi tuhoon.
David DeLuise

| David DeLuise |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. marraskuuta 1971 (ikä 52)  Burbank, Kalifornia
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  David DeLuis David Deluise
Aktiivisena:  1979–
Merkittävät roolit:  Darren Warner (Jesse) Ted David (Pelimiehen iskuvinkit) Coop Cooplowski (Megas XLR) Jerry Russo (Waverly Placen velhot)
Palkinnot
 D.I.F.F. Jury (2003) 
Aiheesta muualla
IMDb 
David DeLuise (s. 11. marraskuuta 1971 Burbank, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi televisiosarjasta Jesse. DeLuise palkittiin vuonna 2003 D.I.F.F. Jury palkinnolla elokuvasta Pelimiehen iskuvinkit.
Elämäkerta

DeLuise syntyi marraskuussa vuonna 1971 näyttelijäperheeseen, sillä hänen isänsä oli koomikko ja äitinsä näyttelijä. Myös Davidin isoveljet Michael ja Peter ovat näyttelijöitä, joista jälkimmäinen toimii myös ohjaajana.
Elämäkerta > Ura

David itse aloitti näyttelijä uransa vuonna 1979 elokuvassa Kuumaa kamaa, jossa hänen isänsä Dom DeLuise oli pääosassa. Tämän jälkeen David esiintyi eri televisiosarjoissa kuten Jesse, jossa hän oli vakio näyttelijä ensimmäisellä tuotantokaudella. Toinen televisiosarja jossa David esiintyi pitkään oli Kolmas kivi auringosta esitettyään Bug Pollonea. Kunnes varsinaisesti tunnetuksi tullut DeLuise sai ensimmäisen pääroolinsa elokuvassa Pelimiehen iskuvinkit, josta hänelle myönnettiin D.I.F.F. Jury Award palkinto parhaana näyttelijänä. Elokuvan jälkeen DeLuise esiintyi muutamissa televisiosarjoissa kuten Gilmoren tytöt, Tähtiportti, CSI: New York, CSI: Miami ja Waverly Placen velhot, jossa hän on sarjan yksi päänäyttelijöistä.
Elämäkerta > Ääninäyttelijänä

Äänirooleja hän teki ensi kerran vuonna 1999 esitettyään kersantti Francis Bruttoa animaatiossa Roughnecks: The Starship Troopers Chronicles. DeLuise äänitti myös pientä roolia Eläintohtori 2:ssa vuonna 2001. Tunnetuin äänirooli on kuitenkin vuodelta 2004 Coop Cooplowski, animaatiosarjassa Megas XLR.
Aiheesta muualla

Fanisivu Daviddeluise.com (Arkistoitu – Internet Archive)
hollywood.com
HMS Agincourt (D86)

| HMS Agincourt |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Hawthorn Leslie and Company, Hebburn
Kölinlasku:  12. joulukuuta 1943
Laskettu vesille:  29. tammikuuta 1945
Palveluskäyttöön:  25. kesäkuuta 1947
Poistui palveluskäytöstä:  1972
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 315 t (standardi) 3 290 t (max)
Pituus:  116 m (kokonaispituus)
Leveys:  12,27 m
Syväys:  3,89 m (kuiva) 4,7 m (max)
Koneteho:  50 000 hv (37 MW)
Nopeus:  34 solmua
Miehistöä:  247 (rauhan aikana) 308 (sodan aikana)
Aseistus
Aseistus:  4 x QF 4,5" Mk III 1 x 4" tykki 8 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Agincourt (viirinumero D86) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Battle-luokan hävittäjä, joka laskettiin vesille toisen maailmansodan lopulla.
Valmistus

Alus tilattiin 10. maaliskuuta 1943 työnumerolla J4870 Hawthorn Leslie and Companyltä Hebburnista, missä köli laskettiin vielä samana vuonna 12. joulukuuta telakkanumerolla 664. Alus laskettiin vesille 29. tammikuuta 1945. Aluksen ensimmäinen päällikkö R. G. Swallow vastaanotti 16. helmikuuta 1947  aluksensa, joka valmistui 25. kesäkuuta.
Palvelus

Alus liitettiin 11. kesäkuuta 1947 Kotilaivaston 4. hävittäjälaivueeseen. Se siirrettiin 15. joulukuuta Portsmouthin telakalle, mistä se vapautui 17. tammikuuta 1948. Alus oli 30. maaliskuuta -23. huhtikuuta uudelleen telakalla. Alus kolaroi 23. kesäkuuta MFV1161:n kanssa, jolloin aluksen kansirakenteisiin tuli metrin mittainen ja sentin syvä kolo. Toisen kerran alus kolaroi 14. heinäkuuta HMS Cadizin kanssa, jolloin alukseen tuli nelimetrinen reikä. Alus oli kolmannen kerran telakalla 28. heinäkuuta - 27. elokuuta. Vuoden 1948 alun se oli koeajoissa vieraillen muun muassa Londonderryssä.
Syksyllä 1948 alus oli Portlandissa, josta se lähti 23. syyskuuta HMS Illutriousin ja HMS Vengeancen, HMS Theseuksen, Kotilaivaston lippulaivan HMS Duke of Yorkin, 2. risteilijälaivueen ja lentotukialusten suojana olevien hävittäjien HMS Alamein, HMS Corunna, HMS Gabbard ja HMS Jutland kanssa Freetowniin. Azoreilla Duke of York, Illustrious ja risteilijät lähtivät paluumatkalle. Se kiinnittyi 4. lokakuuta Alameinin kanssa Kiss Jettyyn Freetownissa, josta alus jatkoi 6. lokakuuta edelleen Takoradiin. Alus saapui määränpäähänsä 8. lokakuuta jatkaen edelleen Simonstowniin, jonne se saapui 18. lokakuuta.
Alus oli 28. lokakuuta Port Elizabethissa, josta se jatkoi Durbaniin. Alus lähti 8. marraskuuta Durbanista Kapkaupunkiin, josta se lähti 16. marraskuuta Freetownin kautta paluumatkalle Britteinsaarille. Alus saapui 12. joulukuuta Portsmouthiin, josta se jatkoi 29. joulukuuta Portlandiin. Alus lähti 31. joulukuuta Gibraltarille, josta se jatkoi Maltalle. Alus palasi maaliskuussa 1949 Gibraltarin ja Lissabonin kautta Britteinsaarille.
Joulukuussa 1954 alus siirrettiin Välimeren laivastoon, mistä se palasi Kotilaivastoon lokakuussa 1955. Huhtikuussa 1956 ilmoitettiin Agincourtin, Corunnan, HMS Barrosan ja HMS Aisnen muuttamisesta ilmavalvonta-aluksiksi (engl. Fleet Pickets), kunhan ne vapautuisivat 4. hävittäjälaivueesta. Muutostyöt kuitenkin viivästyivät talousongelmien ja puolustusselonteon vuoksi.
Alus jatkoi laivueessa palatessaan palvelukseen 19. marraskuuta 1957. Laivaston esikunta hyväksyi muutostyön vasta 16. helmikuuta 1959, joten alus poistettiin muutostöihin siirron vuoksi palveluksesta toukokuussa. Sen varastot tyhjennettiin, aluksella olleet asejärjestelmät poistettiin, minkä jälkeen se tarkastettiin ennen siirtoa reserviin. Muutostyöt alkoivat 18. tammikuuta 1960 Portsmouthissa, mistä se vapautui 27. huhtikuuta 1962.
Alus palautettiin 1. toukokuuta 1962 palvelukseen 5. hävittäjälaivueessa, mistä se siirrettiin myöhemmin 23. saattajalaivueeseen ja edelleen 27. saattajalaivueeseen. Alus siirrettiin 9. huhtikuuta 1968 poistolistalle ja edelleen myyntilistalle 6. tammikuuta 1970. Alus herätti jonkin verran mielenkiintoa Argentiinassa, mutta keväällä 1970 mielenkiinto hiipui. Alus siirrettiin romutettavien listalle 25. toukokuuta 1971. Se myytiin 2. syyskuuta 1974 Sheffieldiin Messrs H. K. Vickers Engineering Limitedille ja luovutettiin Sunderlandiin romutettavaksi 27. lokakuuta 1974.
DearMoon

dearMoon on Yusaku Maezawan julkaisema ja rahoittama taideprojekti, johon kuuluu suunniteltu Kuun ympärilento. Projekti julkistettiin 17. syyskuuta 2018 SpaceX:n toimipisteessä. Kuulento on tarkoitus suorittaa SpaceX:n Starshipilla. Projektin ensijulkaisun aikaan lento oli tarkoitus tehdä vuonna 2023.
Maezawan lisäksi lennolle on mukaan tarkoitus valita 6-8 eri taiteen lajin harjoittajaa. Lisäksi mukana tulee olemaan SpaceX:n lentohenkilökuntaa.
Historia

27. helmikuuta 2017 SpaceX julkaisi tiedotteen, jonka mukaan kaksi yksityishenkilöä ovat varanneet ja maksaneet ennakkomaksua matkaan Kuun ympäri. Aluksena toimisi Crew Dragon ja kantorakettina Falcon Heavy tai Falcon 9 Block 5. Oletettavasti kyseessä olisi vapaalento kuun ympäri eli alus ei asetu Kuun kiertoradalle. Myöhemmin paljastui, että kyseessä olisi Maezawa ja tämän ystävä. Tämä hanke ei toteutunut.
Lento

Alkuperäinen, hankkeen julkaisun yhteydessä esitetty, suunnitelma on tehdä Kuun ympärilento vuonna 2023. Lennon kesto olisi 6 päivää ja siinä ei asetuttaisi kiertoradalle vaan kierrettäisiin Kuun ympäri ja palattaisiin suoraan takaisin Maahan. Lentorata on samanlainen kuin Apollo 13:n vuonna 1970.
Aiheesta muualla

dearmoon.earth
First Private Passenger on Lunar BFR Mission - Hankkeen julkaisutilaisuus (video)
HMS Agincourt (1914)

| HMS Agincourt |
| --- | --- |
 HMS Agincourt

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong Whitworth
Kölinlasku:  14. syyskuuta 1911
Laskettu vesille:  22. tammikuuta 1913 Rio de Janeirona
Palveluskäyttöön:  7. elokuuta 1914
Poistui palveluskäytöstä:  myyty 1922
Loppuvaihe:  romutettu 1924
Tekniset tiedot
Uppouma:  27 528 t (standardi) 30 860 t (koeajot)
Pituus:  203,6 m (kokonaispituus)
Leveys:  27,1 m
Syväys:  8,2 m
Koneteho:  32 000 shp (25,354 MW)
Nopeus:  22 solmua (41 km/h)
Miehistöä:  1 268
Aseistus
Aseistus:  14 × BL 12"/L45 (305 mm) Mk XIII -tykkiä kaksoistykkitorneissa 20 × QF 6"/L50 Mk XIII -tykkiä 10 × 3" (76 mm) ilmatorjuntatykkiä 4 × 3 naulan kunnialaukaustykkiä 3 × 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Agincourt oli Britannian kuninkaallisen laivaston taistelulaiva ensimmäisessä maailmansodassa, jonka aikana se osallistui muun muassa Skagerrakin taisteluun.
Hankinta

Brasilian hallitus tilasi aluksen nimellä Rio de Janeiro Armstrongin Elswickin telakalta, missä köli laskettiin jo marraskuussa 1906. Suunnitelmiin tehdyt muutokset keskeyttivät kuitenkin rakentamisen. Köli laskettiin toistamiseen 10. tammikuuta 1910 ja vielä muutettujen J. R. Perrettin tekemien suunnitelmien pohjalta 14. syyskuuta 1911 telakkanumerolla 792. Alus laskettiin vesille 22. tammikuuta 1913 ja valmistui 25. elokuuta 1914.
Kumista saatujen tulojen romahtaessa ja Argentiinan kanssa olevien kiistojen lientyessä alus asetettiin myyntiin. Brasilian hallituksen edustajan Rotschildin saatua ohjeet aluksen myynnistä Venäjä, Italia, Ranska, Kreikka ja Osmanien valtakunta esittivät kiinnostuksensa. Viimeksi mainittu osti aluksen 1,2 miljoonalla punnalla sekä lupauksella maksaa aluksen viimeistelyn, mikä nosti lopullisen hinnan noin 3 miljoonaan puntaan. Se nimettiin samalla Sultan Osman I:ksi. Aluksen valmistuessa juuri ennen ensimmäistä maailmansotaa Britannia pakkolunasti 2. elokuuta 1914 aluksen ainoastaan vuorokautta ennen luovutusta estääkseen siirron mahdollisen vihollisen haltuun.
Alus nimettiin HMS Agincourtiksi ja se liitettiin Suureen laivastoon. Alukselta poistettiin P- ja Q-tornien välinen siltarakenne ja samalla vähennettiin veneiden määrää etukannella. Taaempi kolmijalkainen masto muutettiin yksijalkaiseksi 1916 ja se poistettiin seuraavana vuonna kokonaan.
Brasilia suunnitteli 1914 korvaavansa myymänsä aluksen samoin Armstrong Whitworthilta tilattavalla aluksella nimeltä Riachuelo, jonka rakennustyötä ei kuitenkaan koskaan edes aloitettu.
Palvelus

Agincourt liitettiin 7. syyskuuta 1914 Suuren laivaston 4. taistelulaivalaivueeseen. Skagerrakin taistelussa alus kuului 1. taistelulaivalaivueen 6. viirikköön ampuen 144 laukausta 12 tuuman pääaseillaan ja 111 laukausta kuuden tuuman apuaseillaan. Alukseen ei taistelussa osunut. Alus siirrettiin 2. taistelulaivalaivueeseen. Sodan päätyttyä alus oli 1919–1921 poistolistalle, mutta se palautettiin 1921 palvelukseen koetehtäviin Rosythissa.
Alukselta poistettiin aseet ja se muutettiin liikuteltavaksi tukikohdaksi. Poiston yhteydessä aluksen tykkitornit poistettiin lukuun ottamatta 1 ja 2 tornia. Samalla tehtiin lisäpolttoaine- ja ammussäiliöt. Työt kuitenkin keskeytettiin myöhemmin samana vuonna Washingtonin laivastosopimuksen nojalla. Alus myytiin romutettavaksi 19. joulukuuta 1922 Rosyth Shipbreaking Companylle.
HMS Leviathan (R97)

HMS Leviathan oli Britannian kuninkaallisen laivaston Majestic-luokan lentotukialus, jonka köli laskettiin 18. lokakuuta 1943 Swan Hunterin telakalla. Alus laskettiin vesille 7. kesäkuuta 1945 kumminaan Kentin herttuatar, mutta toisen maailmansodan päättyessä aluksen rakentaminen keskeytettiin. Luokan muista aluksista poiketen se ei koskaan valmistunut tilaajan puuttuessa.
Alus hinattiin heinäkuussa 1946 Portsmouthiin, missä se oli laituriin No3 kiinnitettynä vuoteen 1961, minkä jälkeen alus siirrettiin poijuun Fareham Creekiin. Aluksen merikelpoisuudesta liikkui runsaasti huhuja tämän jälkeen. Sen moottorit poistettiin ja asennettiin 1966 Alankomaiden laivastolle siirrettävään Hr. Ms. Karel Doormaniin. Alus hinattiin Portsmouthista 1968 romutettavaksi.
Elaine Morgan

Elaine Morgan vuonna 1998.
Elaine Morgan, o.s. Floyd, (7. marraskuuta 1920 Hopkinstown, Wales, Britannia – 12. heinäkuuta 2013) oli walesilainen toimittaja ja kirjailija, joka kirjoitti useita kirjoja ja televisio-ohjelmien käsikirjoituksia. Hän kirjoitti ihmisen evoluutiosta, erityisesti vesiapinateoriasta.
Evoluutiota käsitteleviä Morganin teoksia ovat The Descent of Woman (suom. Naisen esihistoria), The Aquatic Ape, The Scars of Evolution (suom.  Evoluution arvet), The Descent of the Child, The Aquatic Ape Hypothesis ja The Naked Darwinist (2008), jossa hän käsittelee vesiapinateorian vastaanottoa akateemisessa kirjallisuudessa. Muita hänen teoksiaan ovat Falling Apart ja Pinker's List.
Morgan opiskeli Oxfordissa englannin kieltä. Hänen puolisonsa oli Morien Morgan (k. 1997). Parilla oli kolme poikaa, joista vanhin, Dylan Morgan (k. 2011) oli tunnettu fyysikko, hypnologi ja kirjailija. Elaine Morgan jäi eläkkeelle vasta noin puoli vuotta ennen kuolemaansa.
HMS Airedale

| HMS Airedale |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John Brown and Company, Clydebank
Kölinlasku:  20. marraskuuta 1940
Laskettu vesille:  12. elokuuta 1941
Palveluskäyttöön:  8. tammikuuta 1942
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu 15. kesäkuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 070 t (standardi) 1 458 t (max)
Pituus:  85,3 m
Leveys:  10,16 m
Syväys:  3,51 m
Koneteho:  19 000 hv
Nopeus:  27 solmua (50 km/h)
Miehistöä:  168
Aseistus
Aseistus:  4 × QF 4" Mk XVI -tykkiä kaksiputkisina Mk XIX -asennuksina 4 × QF 2 naulan Mk VIII -tykkiä neliputkisena Mk VII -asennuksena 3 × Oerlikon 20 mm -ilmatorjuntatykkiä yksiputkisina P Mk III -asennuksina 2 × 21" (533 mm) torpedoputkea 4 × syvyyspomminheitintä ja 3 kiskoa, joihin 110 syvyyspommia
HMS Airedale (viirinumero L07) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Hunt-luokan tyypin III saattuehävittäjä, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin 4. heinäkuuta 1940 osana vuoden 1940 hätäohjelmaa (engl. 1940 War Emergency Program) John Brown and Companyltä Clydebankistä, missä köli laskettiin 20. marraskuuta työnumerolla J1578. Alus laskettiin vesille 12. elokuuta 1941 ja valmistui 8. tammikuuta 1942. Aluksen ensimmäiseksi ja ainoaksi päälliköksi määrättiin 8. lokakuuta 1941 alkaen Archibald George Forman.
Palvelus

Tammikuussa alus oli valmistajan koeajoissa, minkä jälkeen se läpäisi hyväksyntätestit. Alus siirtyi hyväksynnän jälkeen Scapa Flowhun varustettavaksi sekä koulutuksen aloittamiseksi. Alus oli helmikuussa koulutettavana Kotilaivastossa, kun se määrättiin Neuvostoliittoon matkanneen saattueen PQ11 suojaksi yhdessä miinanraivaajien HMS Nigerin (johtoalus) ja HMS Hussarin, HMS Middletonin, korvetti HMS Sweetbriarin ja troolarien HMT Blackflyn, HMT Cape Argonan ja HMT Cape Mariaton kanssa. Saattue lähti 14. helmikuuta matkaan Kirkwallista ja alus erkani 17. helmikuuta saattueesta Nigerin ja Middletonin kanssa palaten Scapa Flowhun.
Alus aloitti 28. helmikuuta matkansa Gibraltarille suojaten SS Queen Victoriaa sekä korvetti HMS Petuniaa hinaavaa Samsonia. Alukset saapuivat 13. maaliskuuta Gibraltarille. Alus lähti kahta päivää myöhemmin kohti Simonstownia suojaten risteilijä HMS Dauntlessia. Alukset saapuivat 3. huhtikuuta Simonstowniin, josta ne jatkoivat kohti Aleksandriaa.
Aleksandriassa alus liittyi 1. toukokuuta 5. hävittäjälaivueeseen. Alus suojasi 11. toukokuuta HMS Beaufortin ja HMS Dulvertonin kanssa hinattavana ollutta ilmahyökkäyksessä vaurioitunutta HMS Jackalia sen palatessa Aleksandriaan, missä tehtävässä kuitenkin epäonnistuttiin vaurioituneen aluksen kaatuessa. Alus määrättiin kesäkuussa operaatio Vigorousiin suojaamaan saattuetta MW11. Alus liittyi 13. kesäkuuta laivueensa mukana saattueeseen.
Saattue joutui seuraavana päivänä ilmahyökkäykseen ja seuraavana yönä Saksan laivaston E-veneiden maaliksi. Risteilijä HMS Newcastleen ja hävittäjä HMS Hastyyn osui hyökkäysten aikana torpedot. Saattue määrättiin 15. kesäkuuta palaamaan Aleksandriaan, koska pelättiin Italian laivaston taistelulaivojen kohtaamista. Käsky kuitenkin peruutettiin ja saattue jatkoi matkaansa kohti Maltaa, jolloin se joutui Kreetan eteläpuolella noin neljänkymmenen Dernasta saapuneen 3. syöksypommittajarykmentin II laivueen Junkers Ju 87 -syöksypommittajan maaliksi.
Noin kolmannes hyökkääjista keskittyi Airedaleen, jonka kummallakin puolella räjähti raskas pommi ja sen takakannelle tykkitornin lähelle osui kaksi pommia. Osumista aluksen taaempi ammusvarasto ja/tai syvyyspommit räjähtivät sytyttäen suuren tulipalon. Alus jouduttiin hylkäämään, minkä jälkeen HMS Aldenham upotti aluksen torpedoimalla ja HMS Hurworth viimeisteli aluksen tuhon tykkitulella. Alukselta pelastui yhdeksän upseeria ja 124 miehistönjäsentä.
Eberhard Friedrich Walcker

Eberhard Friedrich Walcker
Eberhard Friedrich Walcker (1794–1872) oli saksalainen urkujenrakentaja. Hän oli alalla 1800-luvun tuotteliaimpia.
Walcker siirtyi 1820 Kannstadtissa sijaitsevasta isänsä urkutehtaasta Ludwigsburgiin ja perusti sinne tehtaan. Walcker kehittämät urkurakenteen uudistukset tulivat alalla yleiseen käytäntöön. Hänen viisi poikaansa jatkoivat hänen työtään. Walckerin tehtaan urkuja asennettiin Suomessa Helsingin Johanneksenkirkkoon ja Tuomiokirkkoon ja myös muualle Suomeen. Muualla maailmassa niitä asennettiin Pietarin luterilaiseen Pietarinkirkkoon, Tallinnan Olevisten kirkkoon, Riian tuomiokirkkoon (124-äänikertaiset), Wienin Tapaninkirkkoon ja Boston Music Halliin. Suuria kirkkourkuja tuli myös useisiin Saksan kaupunkeihin, kuten Hampuriin, Frankfurtiin, Ulmiin ja Stuttgartiin.
Aiheesta muualla

E. F. Walcker
Eberhard Friulilainen

| Eberhard Friulilainen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 805-810
Kuollut: 866 Cysoing
Lapset:  Eberhard Engeltrude Unruoch III Rudolf Berengar I Adalhard Alpais Heilwig Gisela Judith
Eberhard Friulilainen (ransk. Évrard de Frioul) (n. 805-810 – 16. joulukuuta 866) oli Friulin markiisi. Tunnetaan myös nimillä Evrard ja Erhard.
Eberhard kunnostautui nuorena sotilaana taistelussa slaaveja vastaan Friulissa. Frankkien kuningas Lothar I anoi hänelle Friulin markiisin arvonimen. Hän avioitui Giselan kanssa, joka oli frankkien kuningas Ludvig Hurskaan tytär. Gisela toi myötäjäisinä 8 000 hehtaarin tilan Cysoingista, jonne he perustivat Saint-Calixten luostarin. Eberhard ja Gisela saivat kymmenen lasta. Kuolemansa jälkeen hänet julistettiin pyhäksi, ja hänen ruumiinsa, joka oli täten muuttunut pyhäinjäännökseksi, asetettiin Saint-Calixten luostariin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eberhard Friulilainen Wikimedia Commonsissa
Grace Phipps

| Grace Phipps |
| --- | --- |
 Grace Phipps vuonna 2011.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Grace Victoria Phipps
Syntynyt: 4. toukokuuta 1992 (ikä 32) Austin, Texas, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä, laulaja, tanssija
Näyttelijä
Aktiivisena:  2010–
Merkittävät roolit:  Amy Tiffany Martins (The Nine Lives of Chloe King) Lela (Teen Beach Movie, Teen Beach 2)
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Gracie Gillam (oik. Grace Victoria Phipps) (s. 4. toukokuuta 1992 Austin, Texas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja ja tanssija. Hänet tunnetaan parhaiten Disney Channel -elokuvasta Teen Beach Movie ja Teen Beach 2.
Yksityiselämä

Gracie Gillam syntyi Katelle ja Gil Phippsille Texasissa 1992. Hänellä on pikkuveli Liam. Phipps valmistui Robert E. Lee High Schoolista arvosanalla summa cum laude.
Ura > Näyttelijänä

Gillam sai debyyttiroolinsa vuonna 2011 elokuvassa Fright Night. Samana vuonna hän sai Amyn roolin ABC Family -kanavan draamasarjassa The Nine Lives of Chloe King. Vuonna 2012 hän esitti April Youngia The CW:n kauhu/fantasiasarjassa Vampyyripäiväkirjat.
Gillam näytteli Ross Lynchin ja Maia Mitchellin kanssa musikaalisessa Disney Channel -elokuvassa Teen Beach Movie vuonna 2013. Hän toisti Teen Beach Movien Lela-roolin jatko-osassa Teen Beach 2 vuonna 2015.
Gillam on vieraillut sarjoissa Baby Daddy, Supernatural, The Signal ja Austin ja Ally.
Ura > Laulajana

Gillam lauloi vuonna 2013 julkaistulla Teen Beach Movien soundtrackillä usealla raidalla. Albumi kipusi Billboard 200 -listalla 8. sijalle. Hän lauloi myös jatko-osan Teen Beach 2 soundtrackillä.