Seret
Jokilaakson geologiset olosuhteet

Aikoinaan joenlaaksoissa vallitsi jalolehtipuumetsä-, niitty- ja metsäaromaisemat, joiden jäänteitä löytyy edelleen Tovtrovin selänteen kuluneiden kalkkipitoisten savikukkuloiden välistä ja neogeenikauden keskimioseenilta alkujaan peräisin olevalta riuttakalkkikiviharjanteiselta ylämaalta. Niin vanhimmat siluurikautiset sedimentit mm. kalkkikivi- ja liuske-, devonikauden hiekkakivi- kuin liitukauden ja mioseenin aikaiset kalkkikivi- ja kipsikerrostumat paljastuvat jokilaaksojen jyrkillä rinteillä. Kukkuloilla on kalkkikivihuippuja sekä melko jyrkkiä että loivia rinteitä, joissa on ohut kerros kvartäärikauden merellistä sedimenttiä. Lähes pystysuoria rinteitä kruunavia huippuja peittävät matalakasvuiset metsät ja valkopyökkien, jalavien, lehmuksien, pähkinäpensaiden ja koivulehdot, jotka estävät eroosioprosessien kehittymisen. Alempana Tovtrovin harjanteella paljastuu karmiininpunaista kalkkikiveä, kvartsi- ja glaukoniittista hiekkaa. Sen tasaiselle riuttakalkkikivialueelle on muodostunut vähemmän paksua podsolimaaperää, jossa kasvavat jokirinteiden tammi- ja valkopyökkimetsät. Vuoristoisille alueille ovat ominaisia niin maaviljelysmaat kuin pensaskasvillisuuden peittämät rotkot. Niitty-aromaisemat ovat sekä maatalouden hyödynnettyjä talvivehnän, sokerijuurikkaan, maissin, perunan, tattarin, ohran, vihannes- ja marjakasvien viljelys- että puu- ja marjatarhojen maita.
Myös tasaisia vedenjakajatasankoja peittivät niittyarot lehtipuineen. Neogeeni- ja kvartääririkaudella alkaneen maapinnan hajoamisen ja sateista johtuvan ilmakehän merkittävän kosteuden ansiosta puustojen alapuolelle muodostui vedenkyllästämää ja tiiviistä harmaansävyistä maata ja nykyisin yli 12 prosenttia valuma-alueen pinta-alasta on heinäisten soiden ja lehtipuupainotteisten sekametsien peitossa. Sään vaikutteiden, vuorikivien tuhoutumisen ja eroosion ansiosta on syntynyt rotkoja ja karstimuodostelmia, joissa esiintyy maanvyörymiä. Loivempia valuma-altaan rinteitä löytyy lössitasangoilla, joilla kasvaa niin podsolimusta- kuin harmaassa maassa menestyviä ja saaristomaisesti levinneitä tammilaaksoja. Joen syventäessä uomaansa kulumalla laakson maaperään tai rinteiden maankohoamisesta johtuvasti tänne on syntynyt asteittaisia kalkki-, savensekaisia kalkki- tai merkeli- ja hiekkakiviesiintymiä, lössisavia ja tulva-alueita. Eteläosan maisemarakenteessa laajalla alueella on pyökkimetsien peittämiä porrastettuja tasankoja. Samaan aikaan niitä leikkaavat Seretjoen syvät laaksot ja vuorovesitasangot. Seretin laaksoista ja joenvarren rinteistä löytyy soraesiintymiä.
Seretin ja Zbrutšin jokilaaksojen välistä Podolian ylänköä tunnetaan 10 tai 50, jopa 60 metrin syvyydessä sijaitsevista maanalaisista karstiluolista, joita on täällä yhteensä kymmenkunta. Seret syntyi Fennosarmatian peruskalliokratonin kaakkoisosaan, jota neogeenikautena oletetaan olleen Sarmatianmeren pohjaa ja johon nykyaikaiset riuttamaiset kalkkikiviharjanteet viittaavat. Meriveden alkaessa haihtua  tänne muodostui kipsikerrostumia. Näihin paikkoihin, joissa helposti liukenevia kalkkikivi- ja kipsikertymiä oli lähellä karstimaan pintaa, muodostui pintaveden vaikutuksesta syveneviä, kallion pintaa syvemmälle porautuvia ja kanavien verkostoksi yhdistyviä uurteita ja syvennyksiä. Niin maanpinnan läpi tihkuessa kuin uusia yhteyksiä puhkaistessa maanalaisen vedenkierron aiheuttamat kipsin halkeamat johtivat suurien vaakasuuntaisten luolien muodostumiseen. Näiden geologisten rakennemuutosten ansiosta Ternopilista etelään, myös Hmelnytskyin ja Tšernivtsin alueiden pohjoisosaan muodostui kokonainen luolasto, joiden joukossa Seretjoen vasemmalla rannalla sijaitseva Verteba-kipsiluola on nykyisin luonnonsuojelukohde ja Tripoljen kulttuurin muistomerkki.