stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ahti Heino
Mannerheim-ristin perustelut

”Ylipäällikkö on pvm:llä 19.10.41 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi sotamies Ahti Heinon, joka sodan alusta alkaen on toiminut komppaniansa iskuryhmän kp.ampujana, ollen kaikissa komppanian hyökkäyksissä ensimmäisenä vihollisen kimpussa. 26.8.41 [Talissa] hän, komppanian hyökätessä vihollisen haupitsipatteriin, esitti ratkaisevaa osaa vihollisen tuhoamisessa. 21.9.41 komppanian ollessa puolustuksessa [Villavaarassa], hän, naapuripataljoonan selvittäessä muodostunutta mottia, liittyi oma-aloitteisesti hyökkäykseen toimien erittäin reippaasti ja rohkeasti hyökäten kp. kädessä ensimmäisenä ja täten ratkaisevalla hetkellä, jolloin hyökkäys oli muuten tyrehtymäisillään, veti vieraan pataljoonan perässään voitokkaaseen ratkaisuun, itse vaikeasti haavoittuen.”
Hekatombaia

| Hekatombaia> Ἑκατόμβαια |
| --- | --- |
Tyyppi:  uskonnollinen juhla
Päivämäärä:  Hekatombaion 7. (heinä-elokuu) (Ateenassa)
Järjestämistiheys:  vuosittain
Paikkakunta:  mm. Ateena, Attika, Kreikka
Hekatombaia (m.kreik. Ἑκατόμβαια) tai Hekatomboia (Ἑκατόμβοια) (lat. Hecatombaea/Hecatomboea) oli antiikin kreikkalainen juhla, joka sai nimensä silloin suoritetusta hekatombiuhrista eli sadan härän uhraamisesta.
Juhla tunnetaan muun muassa Ateenasta, jossa se oli omistettu Apollonille. Ateenassa juhlaa vietettiin siitä nimensä saaneen Hekatombaion-kuun 7. päivä eli heinä-elokuun aikoihin. Hekatombaion-kuu oli attikalaisessa kalenterissa vuoden ensimmäinen kuukausi, ja Hekatombaia vuoden ensimmäinen suurempi juhla.
Juhla tunnetaan myös muun muassa Aiginalta ja Argoksesta, jossa se oli omistettu Heralle, sekä Delfoista, Delokselta, Lakoniasta (Spartasta) ja Tegeasta.
Arthur Heickell

Arthur Heickell (14. huhtikuuta 1873 Tornio – 28. tammikuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari, joka maalasi runsaasti maisemia ja luontoaiheita. Hän maalasi myös kirkkojen alttaritauluja ja muotokuvia.
Yksityiselämä

Arthur Heickell syntyi Torniossa 14. huhtikuuta 1873. Hänen vanhempansa olivat kauppias Petter Heickell (1843–1909) ja Sofia Elisabet Bodin (1845–1919), perheessä oli yhdeksän lasta. Kirjapainon johtaja, sanomalehtimies Johan Vilhelm Heickell oli Arthur Heickellin veli.
Heickell oli naimisissa kahdesti. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli näyttelijä Maria Vilhelmiina Lindström, joka toimi näyttelijänä Svenska Teaternissa Helsingissä. Arthur Heickellin toinen vaimo oli taidemaalari Alli os. Talpo. Ensimmäisestä avioliitosta oli kolme, lasta Paul, Harald ja Torsten, joista Paul Heickell ja Torsten Heickell toimivat myös taidemaalareina. Toisesta avioliitosta lapsia oli kaksi Arto ja Oso Heickell, joka oli niin ikään taidemaalari. Etenkin muotokuvat olivat Oso Heickellin ominta alaa.
Ura

Arthur Heickelliä on taiteilijana sanottu itseoppineeksi, mutta hän valmistui vuonna 1904 Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulusta. Hän on mukana 20. maaliskuuta 1904 Ateneumin salissa otetussa valmistuneiden ryhmäkuvassa, jossa ovat myös muun muassa Tyko Sallinen ja Jalmari Ruokokoski. Heickell opiskeli myös Saksassa Dresdenissä, Münchenissä ja Berliinissä vuosina 1904–1914.
Heickell kierteli maata 1920–1940-luvuilla myymässä maalauksiaan, joiden tarkka lukumäärä ei ole tiedossa. Wenzel Hagelstamin mukaan Heickell oli erittäin tuottelias ja pystyi tekemään jopa 30 maalausta päivässä. Hänen mieliaiheitaan olivat meri, kukkivat omenapuut sekä Lappiin liittyvät aiheet. Hän maalasi myös romaniväestöä.
Heickellin ensimmäinen ateljee oli Erottajalla talossa joka tunnettiin nimellä Pirtti, nykyisen Bensowin talon kohdalla osoitteessa Eteläesplanadi 22. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän teki matkan Yhdysvaltoihin ja Kanadaan. Hän maalasi Copper Cliff -nimisen kaivoskaupungin suomalaiseen kirkkoon alttaritaulun. Matkojen jälkeen vuoteen 1926 Heickellillä oli ateljee Erottajalla Raken talon yläkerrassa.
Heickellin nimi löytyy ensimmäisestä taiteilijamatrikkelista "Suomen kuvataiteilijat 1926". Seuraavista matrikkeleista hänen nimeään ei enää löydy sillä hänet erotettiin Taiteilijaseurasta maksamattomien jäsenmaksujen vuoksi. Heickell käytti nimimerkkiä E. Johansson oleskellessaan Ruotsissa toisen maailmansodan aikana.
Kuuluisia töitä

Tilgmannin kirjapaino tilasi vuonna 1921 Arthur Heickelliltä kuvan C.G.E. Mannerheimin valkoisten joukkojen suuresta voitonparaatista Helsingissä 16.5.1918. Siinä valkoinen kenraali joukkoineen ratsastaa Helsingin pääkatua Kansallismuseon kohdalla. Maalauksesta tehtiin 2 000 kappaleen värilitografiapainos, ja painokuvia on ollut sekä kotien että suojeluskuntatalojen seinillä. Alfred Kordelinin muotokuva on yksi Heickellin varhaisista pääteoksista vuodelta 1912. Heickellin maalaamia alttaritauluja on ainakin Auran, Kalkkisten, Reisjärven, Sievin, Sodankylän  ja Syvänniemen kirkoissa.
Myöhempi arvostus

Arthur Heickellin 100-vuotismuistonäyttely järjestettiin Helsingissä Galleria Strindbergissä vuonna 1973. Heickellin taide on saanut osansa siitä aliarvioinnista, jonka kohteeksi kaikki esittävä, figuratiivinen taide 1950-luvun murroksessa joutui. Viimeisen parinkymmenen vuoden aikana Heickellin taidetta on alettu katsoa uusin silmin, ja vähitellen on huomattu hänen taiteellinen itsenäisyytensä.
Pauliina Laitinen-Laiho arvioi teoksessaan Miten sijoitan taiteeseen Heickelin töiden hintatasoa seuraavasti: "Heickellin teoksia on nykyään taidemarkkinoilla paljon, ja hän on yksi kysytyimmistä taiteilijoista. Heickell on ollut aikanaan tuottelias maisemamaalari. Melko monet Heickellin työt vaihtavat omistajaa noin 350 eurolla. Taidekaupoissa hinta on noin 1 000 – 2 500 euron tuntumassa. Huutokaupoissa töiden hinnat ovat 500–700 euron paikkeilla."
Hekabe

Hektor pukeutuu haarniskaan Hekaben ja Priamoksen ympäröimänä.
Hekabe (m.kreik. Ἑκάβη, Hekabē, lat. Hecuba) oli kreikkalaisessa mytologiassa Troijan kuninkaan Priamoksen toinen puoliso ja muun muassa Hektorin, Kassandran, Polyksenen ja Pariksen äiti.
Priamoksen ja Hekaben nuorin poika, Polydoros lähetettiin kuningas Polymestorin luokse kulta- ja jalokivilahjoin, jotta tämä suojelisi Hekaben lapsia Troijan sodan aikana. Kun Troija kukistui, Polymestor heitti Polydoroksen kuolemaan ja otti aarteet. Hekabe kosti lopulta poikansa kuoleman sokaisemalla Polymestorin. Tästä kertoo Euripideen tragedia Hekabe.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hekabe Wikimedia Commonsissa
Heinrich Ehrler

| Heinrich Ehrler |
| --- | --- |
 Heinrich Ehrler
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. syyskuuta 1917  Oberbalbach, Saksa
Kuollut: 4. huhtikuuta 1945 (27 vuotta)  Stendal, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksa
Palvelusvuodet:  1935–1945
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Majuri
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi tammenlehvin
Joukko-osasto:   Luftwaffe
Heinrich Ehrler (14. syyskuuta 1917 Oberbalbach - 4. huhtikuuta 1945 Stendal) oli saksalainen lentäjä-ässä  toisessa maailmansodassa. Hän liittyi Luftwaffeen vuonna 1940. Ensimmäisen ilmavoittonsa hän saavutti saman vuoden toukokuussa.
Norjassa

Ehrler kuului Norjaan sijoitettuun yksikköön, ja osallistui ilmataisteluihin Norjassa ja Suomessa. Ehrlerin yksikkö taisteli sekä puna-armeijaa että brittejä vastaan. Toisen ilmavoittonsa hän saavutti 19. helmikuuta 1942. 11. heinäkuuta samana vuonna hän saavutti 20. ilmavoittonsa ja hänet ylennettiin luutnantiksi. 4. syyskuuta hän sai rautaristin ritariristin 64. ilmavoitostaan.
1. kesäkuuta 1943 Ehrler ylennettiin kapteeniksi. 25. toukokuuta 1944 hän saavutti peräti yhdeksän ilmavoittoa päivässä. 
Hänellä oli tällöin tilillään 155 ilmavoittoa. 1. elokuuta hänet ylennettiin majuriksi. Hän joutui sotaoikeuteen taistelulaiva Tirpitzin tuhon jälkeen ja joutui luopumaan lentueensa päällikkyydestä. Hän sai kuitenkin jatkaa lentäjänä.
Länsirintama

27. helmikuuta 1945 hänet siirrettiin Saksaan. Hän jatkoi taistelulentäjänä Messerschmitt Me 262 suihkuhävittäjällä ja saavutti kahdeksan ilmavoittoa lisää. Näin hänellä oli yhteensä 208 ilmavoittoa. 4. huhtikuuta 1945 Ehrler pudotti kaksi B17-lentävää linnoitusta. Tämän jälkeen hänen koneestaan loppuivat ammukset ja Ehrler lensi päin kolmatta pommikonetta. Räjähdys tuhosi molemmat koneet ja Ehrler sai surmansa.
Borromeon renkaat

Borromeon renkaat. Kuva on illuusio, sillä suorassa tasossa olevista renkaista ei pysty saamaan kolmiulotteista muodostelmaa.
Borromeon renkaat on symmetrisesti järjestynyt kuvio, jossa on kolme toisiinsa linkittyvää ympyrää. Kun yhden renkaan poistaa, koko kuvio purkautuu. Borromeon renkaita käytetään esimerkiksi kuvaamaan yhtenäisyyden voimaa, mistä syystä kuvio esiintyy heraldisena symbolina. Renkaita on käytetty myös uskonnollisissa yhteyksissä, jolloin kuvio symboloi Pyhää kolminaisuutta.
Linkki

Matemaattisesti kuviossa on kolme topologista ympyrää, jotka linkittyvät toisiinsa ja muodostavat Brunnin linkin. Borromeon renkaat on yksinkertaisin Brunnin linkki: Jos yhden kolmesta renkaasta poistaa, kaksi muuta eivät enää ole kytköksissä toisiinsa vaan niistä tulee irrallisia. Näin yksi rengas pelkästään "lepää" toisen päällä. Kun kuviota tarkastelee kaksi rengasta kerrallaan, yksikään kahden renkaan elementti ei ole toisiinsa kiinnittynyt Hopfin linkillä. Mutta kun renkaita tarkastelee kolmen renkaan kokonaisuutena, ovat kaikki renkaat toisiinsa kytköksissä.
Borromeon renkaisiin liittyvät kytkökset eli Brunnin linkki ja Hopfin linkki, ovat saaneet nimensä saksalaisten matemaatikkojen Hermann Brunnin ja Heinz Hopfin mukaan.
Historia > Nimen alkuperä

Borromeon renkaat on maalattu italialaisen Borromeon perheen sukuvaakunaan. Italiassa ja osin Sveitsin puolella olevan Maggiorejärven Borromeonsaarista kolme kuuluu suvulle. Näistä Isola Bellan saarella sijaitsee suvun barokkilinna Palazzo Borromeo, jonka rakennutti 1600-luvulla Vitaliano Borromeo (1620–1690). Monissa paikoissa sekä talossa että puutarhassa (mm. kukkaruukun koristeena) on nähtävissä tämä rengassymboli. Renkaat eivät kuitenkaan limity toisiinsa vain yhdellä tavalla; tiluksilla on nähtävissä linkityksestä ainakin neljä eri versiota. Renkaat voivat "ylittää" ja "alittaa" toisiaan eri tavoin. Renkaiden limittäminen on tarkkaa ja virhe on helppo tehdä, sillä kaikissa versioissa Brunnin linkki ei toteudu: jos yhden renkaista poistaa, kaksi muuta voivatkin yhä olla Hopfin linkillä toisissaan kiinni.
Historia > Kuvion alkuperä

Vitaliano Borromeoa ei kuitenkaan voi pitää itse kuvion keksijänä. Jo viikingit käyttivät samalla lailla linkittyvää symbolia, joka tosin ei muodostunut ympyröistä vaan kolmioista. Symboli on nimeltään Valknut ja se tunnetaan myös nimellä Odinin kolmio. Odinin kolmiosta on kaksi versiota. Toinen niistä rakentuu samoin kuin Borromeon renkaat, kun taas toinen on apilasolmun tai triquetran kaltainen. Ne ovat silti selvästi sukua toisilleen. Apilasolmu tai triquetra on päättymätön viiva, kuvion voi esimerkiksi piirtää yhdellä vedolla nostamatta kynää välillä paperista.
Borromeon perheen sukuvaakuna.
Bouchepornin kaupungin vaakuna Ranskan Mosellen departementissa.
Apinannyrkki on solmu, jonka lähtökohtana on Borromeon renkaat.
Valknut-kuvio Stora Hammarin kivessä.
Apilasolmu.
Triquetra on versio apilasolmusta.
Valknut-kuvio, joka ei ole borromeo- vaan triquetra-mallinen.
Illuusio

Vaikka Borromeon renkaat ovat kuvattavissa, kyseessä on havaintoharha eli illuusio. Tasossa olevista suorista renkaista ei pysty käytännössä muodostamaan borromeo-mallista kuviota kolmiulotteisena, sillä renkaat joko taipuisivat tai särkyisivät. Sen sijaan kolmioista kuvion pystyy tekemään. Australialainen kuvanveistäjä John Robinson on luonut veistoksen nimeltä "Intuition", jossa on metallista tehdyt "Borromeon kolmiot". Robinson teki veistoksen mallin myös pahvista. Pahvinen kolmiulotteinen malli ei kuitenkaan kestä omaa painoaan vaan sortuu litteäksi kuvioksi. Veistos on lahjoitettu Cambridgen yliopiston yhteydessä toimivalle Isaac Newton Instituutille (The Isaac Newton Institute for Mathematical Sciences).
Muut kuin ympyräsovellukset

Borromeon renkaiden tapaan asettuvia kuvioita voi siis muodostaa myös kolmioista, mutta myös muunlaisista objekteista. Tällaisia voi nähdä esimerkiksi Heraldisissa symboleissa. Ranskalaisen Diane de Poitiers'n (1499–1566) tunnus muodostuu puolikuu-kuvioista. Bangorin tuomiokirkossa on vaakunakilpi, jossa on käytetty käärmeitä vastaavalla tavalla. Englannin Somersetissa sijaitsee Farleigh Hungerfordin linna, jonka ornamenteissa on Borromeon renkaiden sijaan sirppejä.
Japanilaisessa taiteessa ympyrät ovat tyyliteltyjä siten, että yhteen limittyvät kuviot esittävät renkaan sijasta jotakin muuta objektia, kuten lintua, bambua tai tomoeta (pilkkua muistuttava kuvio) tai rengas on polygoni, joka näyttää kuusikulmaiselta mutterilta. Kuviot kuitenkin liittyvät toisiinsa Borromeon tapaan.
Diane de Poitiers'n embleemi.
Ranskan kuninkaalle Henrik II:lle kuulunut tunnus.
Cosimo de’ Medicin embleemi: kolme timanttisormusta.
Hallsbergin kunnan vaakuna.
Weylandin solmu.
Rocroin kunnan vaakuna, Ardennesin departementti, Ranska.
Japanilainen heraldinen tunnus mon.
Muut kuin ympyräsovellukset > Yhteys lettiin

Kolmisäikeinen letti eli palmikko on Borromeon renkaiden tavoin yksi versio Brunnin linkistä. Jos letistä poistetaan yksi säie, koko letti purkautuu. Letissä tehdään ylityksiä ja alituksia, kuten renkaissa. Jos letin muodostavien säikeiden päät kiinnitettäisiin yhteen, jokainen säie muodostaa lenkin eli renkaan.
Logot

Useissa logoissa on käytetty Borromeon renkaita sinällään tai osana kokonaisuutta. Yksi tällainen on yhdysvaltalaisen P. Ballantine and Sons Brewing Companyn Ballantine-oluiden etiketit ja logo. Kunkin renkaan sisällä on yksi sana, jolla yritys haluaa kuvata oluttaan: purity (puhtaus), body (täyteläisyys) ja flavour (maku). Ballantine Ale on tehnyt symbolin niin tunnetuksi, että Yhdysvalloissa rengaskuvio tunnetaan nimellä Ballantinen renkaat. Legendan mukaan yrityksen perustaja Peter Ballantine sain idean käyttää Borromeon renkaita yhtiön symbolina, kun hän oli huomannut toisiinsa limittyvät kondensoituneesta vedestä muodostuneet renkaat, jotka olutlasit olivat jättäneet pöydälle.
Ballantine Alen mainos.
John Bonhamin esoteerinen symboli Led Zeppelin IV -albumilla.
ThyssenKruppin logo.
Kruppin logo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
"Are Borromean Links so Rare?", Slavik Jablan julkaisussa VisMath (ISSN 1821-1437) (saatavilla alkuperäistekstinä Forma-lehdessä julkaistuna (PDF-muodossa) (Arkistoitu – Internet Archive)).
Symbolic Sculptures - The Isaac Newton Institute for Mathematical Sciences (www.newton.ac.uk) (englanniksi)
International Mathematical Union – New IMU Logo based on the tight Borromean rings (Arkistoitu – Internet Archive) (torus.math.uiuc.edu) (englanniksi)
Borromean Olympic Rings (Arkistoitu – Internet Archive) (www.numberphile.com) (englanniksi)
Hopfin linkki on yksinkertaisin kytkös: kaksi rengasta, jotka ovat kiinni toisissaan vain yhdestä kohdasta.
Renkaat vääntyisivät, jotta ne saisi Borromeon kuvioksi.
Kolmisäikeinen letti on Borromeon renkaiden vastine.
Heittävä takamies

Heittävän takamiehen pelipaikka numerolla kaksi
Heittävä takamies on yksi koripallon pelipaikoista. Heittävän takamiehen tärkein tehtävä kentällä on korinteko. Pelipaikalla pelaajat eivät yleensä tuo palloa ylös vaan odottavat takamiehen syöttöä. Myös heittäviltä takamiehiltä vaaditaan nopeutta, koska he joutuvat puolustamaan lajin urheilullisimpia pelaajia.
Heittävät takamiehet voidaan jakaa kahteen alaluokkaan: puhtaisiin heittäjiin ja urheilullisiin pelaajiin. Puhtaiden heittäjien peli ei perustu niin paljon fysiikkaan vaan heittotaitoon. Esimerkkejä tämän tyyppisistä pelaajista ovat Kobe Bryant, Ray Allen ja Reggie Miller. Urheilulliset heittävät takamiehet tekevät sen sijaan suuren osan pisteistään ajoista ja nopeista hyökkäyksistä. Hyviä esimerkkejä tämän tyypin pelaajista ovat muun muassa Jerry Stackhouse ja Latrell Sprewell. Kaikkien aikojen parhaana koripalloilijana pidetty Michael Jordan oli heittävä takamies.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heittävä takamies Wikimedia Commonsissa
Heittäminen

Keihästä heitetään olan yli.
Vipukeihäällä kappaleeseen saa lisää nopeutta.
Heittäminen on kappaleen saattamista vauhtiin pitämällä sitä kädessä, heilauttamalla kättä ja päästämällä irti. Tämän jälkeen kappale liikkuu enää vain painovoiman alaisena, ja sitä hidastaa väliaineen vastus.
Ihmisen varhaishistoriassa metsästäjät heittivät esimerkiksi kiveä ja keihästä. Vipukeihäs on muinainen väline, jonka avulla heitettäviin nuoliin saatiin lisää lähtönopeutta. Heittotaitoa tarvittiin ennen muinoin myös sodassa, jossa heitettiin tai lingottiin kiviä, keihäitä, nuijia, veitsiä ja kirveitä.
Ajanvietteenä harrastettua heittämistä ovat esimerkiksi tikanheitto, kyykänheitto ja frisbeen heitto. Heittäminen kuuluu moneen urheilulajiin. Yleisurheilun heittolajeja ovat keihäänheitto, kiekonheitto, moukarinheitto ja kuulantyöntö, joista jokaisessa on omanlaisensa heittoväline ja heittotekniikka. Kilpaurheilussa heiton tavoitteena voi olla suuri nopeus (esimerkiksi pesäpallo), pituus (yleisurheilun heittolajit) tai tarkkuus (amerikkalainen jalkapallo). Myös tenniksen ja lentopallon syöttö muistuttavat heittoliikettä.
Heittoliikkeitä on kahta erilaista tyyppiä, pystysuoraa ja vinoa. Pystysuoraa heittoa käytetään esimerkiksi pesäpallon syötössä. Eteenpäin suuntautuvat heitot edustavat vinoa heittoliikettä.
Heittoliikkeen tehokkuus riippuu käden liikkeen nopeudesta, vartalon kiertoliikkeen tehokkuudesta ja käden kytkemisestä osaksi vartalon liike-energiaa. Kappaleen lentopituuteen vaikuttavat myös kappaleen lähtökulma ja kappaleen liito-ominaisuudet.
Pitkät ja kovat heitot suoritetaan yliolanheittona, joka tapahtuu hartian tason yläpuolelta. Siinä keho muodostaa jousen tai lingon, ja lihaskalvojärjestelmä vedetään valmistavassa vaiheessa kireälle kuin vieteri. Heittoon osallistuvat myös keskivartalo ja jalat. Vauhdinotolla heittoon saadaan lisää nopeutta. Heittoliikkeessä käsivarsi ja käsi heilahtavat äkillisesti kiihtyen. Lantion kiertoliikkeellä ja alustalle lyötävällä tukijalalla on erityisen suuri merkitys, kun liike-energia siirretään vartalon kautta heittokäteen.
Yliolanheitto kuormittaa etenkin olkaniveltä. Vetovaiheen aikana olkavarsi kiertyy huomattavan suureen ulkokiertoon, jopa 180 astetta, mikä vaatii kudoksilta suurta joustavuutta. Heiton loppuvaiheessa olkavarren luun pää saattaa venyttyä 2,5 senttimetriä irti lapaluussa olevasta nivelkuopastaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heittäminen Wikimedia Commonsissa
Erkki Heikkilä

Erkki Ilmari Heikkilä (13. helmikuuta 1924 Viipuri – 22. marraskuuta 2000) oli suomalainen maahockeypelaaja ja pesäpalloilija. Hän työskenteli urheilutoimittajana ja toimi merkittävässä roolissa pesäpallokouluttajana ja -valmentajana.
Erkki "Pulla" Heikkilä kuului Suomen maahockeyn olympiajoukkueeseen Helsingissä 1952 ja pelasi kaikkiaan kolme maaottelua. Torpan Poikien riveissä hän saavutti SM-hopeaa vuosina 1951 ja 1952.
Pesäpallon SM-sarjaa Heikkilä pelasi 11 kauden ajan. Hän pelasi kahdessa Itä–Länsi-ottelussa ja yhdessä Liitto–Lehdistö-ottelussa. Peliuransa jälkeen hän toimi muun muassa Oulun Lipon valmentajana vuosina 1968–1970 ja Puna-Mustien valmentajana vuosina 1971–1972. Itä–Länsi-ottelussa hän toimi Lännen joukkueen valmentajana 11 kertaa. Hän oli Suomen Pesäpalloliiton liittokouluttaja vuosina 1948–1970 ja pääkouluttaja vuosina 1958–1970. Hän kehitti pesäpalloon neljän miehen polttolinjan. Vuoden pesäpallotuomariksi hänet valittiin vuosina 1957 ja 1960.
Pöytätenniksessä Heikkilä saavutti SM-pronssia nelinpelissä vuonna 1948.
Erkki Heikkilä ja vaimonsa Pirkko Heikkilä (o.s. Lahtinen) toimivat voimistelunopettajina Turussa.
Saavutukset > Pelaajana

1 SM-pronssi: 1952
3 Itä-Länsi-ottelua: 1948, 1952, 1953
Saavutukset > Pelinjohtajana

1 SM-pronssi: 1971
11 miesten Itä-Länsi-ottelua: 1957-1964, 1966, 1968-1972
4 miesten Liitto-Lehdistö-ottelua: 1957, 1959-1961
2 A-poikien Itä-Länsi-ottelua: 1958, 1960
Saavutukset > Pesäpallotuomarina

Vuoden tuomari (2): 1957, 1960
Saavutukset > Ansiomerkit

Pesäpalloliiton kultainen ansiomerkki no. 19 (1966)
Max Heindel

Max Heindel (syntymänimeltään Carl Louis von Grasshoff, 23. heinäkuuta 1865 — 6. tammikuuta 1919) oli okkultisti, astrologi ja mystikko.
Heindelin yksi keskeinen sanoma hänen pääteoksessaan Ruusuristiläinen maailmankatsomus oli osoittaa, mikä ero on itsetietoisella okkulttisella tietäjällä ja mystikolla. Näin kumpaakin ei hänen mukaansa voi olla yhdessä ja samassa kehitysvaiheessa.
Tässä hän läheni manikealaista gnostismia, jonka hän korotti opissaan korkeimmaksi henkiseksi filosofiaksi.kenen mukaan?
Heindel muutti kotoaan kuudentoista ikäisenä ja lähti opiskelemaan insinööriksi. Vuosien saatossa hän toimi pääinsinöörinä Euroopan ja Amerikan välillä liikennöivässä matkustajahöyrylaivassa Cunard Line -yhtiössä. Vuosina 1895–1901 hän toimi insinöörinä New Yorkissa. 
Vuonna 1903 hän muutti Los Angelesiin, Kaliforniaan. Siellä hän kiinnostui metafysiikasta ja liittyi Los Angelesin Teosofiseen seuraan, jossa hän toimi varapuheenjohtajana vuosina 1904 ja 1905.
Vuodet Saksassa

Vuonna 1907 hän matkusti Saksaan ystävänsä tohtori Alma Von Brandisin kanssa kuuntelemaan Rudolf Steinerin esitelmiä. Heindelin mukaan tuolloin hänen luonaan vieraili korkealle kehittynyt henkinen olento, joka kuului Ruusu-Ristiläis-hierarkiaan (joka Max Heindelin mukaan on sisempien maailmojen hierarkia, jolla ei ole yhteyttä samannimisiin fyysisiin organisaatioihin).
Tämä "Vanhempi veli" laittoi Heindelin kokeeseen testatakseen, oliko Heindel sopiva toimimaan länsimaissa ja levittämään henkisiä opetuksia.
Myöhemmin hänelle opetettiin, kuinka voidaan saavuttaa eteerinen Ruusu-Ristin Temppeli, jossa hän väitteidensä mukaan sai suoraa ohjausta Ruusu-Ristin vanhemmilta veljiltä.
The Rosicrusian Fellowship

Heindel palasi Amerikkaan kesällä 1908, minkä jälkeen hän alkoi muokata saamiaan opetuksia kirjan muotoon. Hän julkaisi kirjan nimellä The Rosicrucian Cosmo-Conception in 1909: it is a work of mystical and occult science (Esoteric Christianity).  Kirja on Heindelin näkemys mystiikan ja salatieteiden tutkimiseen sisältäen perustiedot esoteerisesta kristillisyydestäselvennä ruusuristiläisestä näkökulmasta katsoen. Ruusuristiläinen Maailmankatsomus (The Rosicrucian Cosmo-Conseption)  sisältää käsityksiä ihmisen ja maailmankaikkeuden kehityksestä ja pyrkii yhdistämään tieteen ja uskonnon keskenään.
Vuodesta 1909 vuoteen 1919, kärsiessään sydänoireista ja huonosta taloudellisesta tilanteesta, Max Heindel samalla jatkoi työtään. Hän jätti perinnön, joka käsitti kirjoja, luentoja ja opetuksia, jotka on käännetty useille kielille. Hän perusti The Rosicrusian Fellowship -järjestön 1909–1911 Mount Ecclesiaan, Oceansideen Kaliforniaan, julkaisi esoteerista lehteä Rays from the Rose Cross vuonna 1913.
Heindel aloitti vaimonsa Augustan avulla Ruusu-Ristiläisten opetusten levittämisen. Useita kirjoja käännettiin ja painettiin vieraille kielille, opetusta annettiin kirjeen vaihdon kautta, ja uusia ryhmiä perustettiin suurimpiin kaupunkeihin.
Max Heindel kuoli  6. tammikuuta 1919 Oceansidessa, Kaliforniassa. Heindelin työ on sittemmin jatkunut joidenkin Ruusu-Ristiläistä filosofiaa opiskelleiden kautta ympäri maailman.
Teoksia suomeksi

Heindel, Max: Ruusuristiläinen maailmankatsomus – eli mystinen kristinoppi.  Viides Askel, 2014.  ISBN 978-952-67666 8-3
Kirja kokonaisuudessaan:
Ruusuristiläinen maailmankatsomus eli mystinen kristinoppi]