stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Petri Koivisto
Koiviston palkinnot ja saavutukset

A-nuorten SM-hopea Kärpissä 2005–2006
SM-liigan pronssimitali kaudella 2005–2006 (Oulun Kärpät), ei kuitenkaan peliaikaa
Kaksi Mestis-mestaruutta kausina 2006–2007 (Kajaanin Hokki) ja 2007–2008 (TuTo)
SM-liigan hopeamitali kaudella 2008–2009, pelasi 23 runkosarjaottelua.
Suomen jääkiekkoliiton valitsema Mestiksen marraskuun pelaaja 2007
Suomen jääkiekkoliiton valitsema Mestiksen helmikuun pelaaja 2008
Mestiksen nollapelien ennätys runkosarjassa kaudella 2007–2008 (8 nollapeliä 45 ottelussa)
Pienin päästettyjen maalien keskiarvo Mestiksen runkosarjassa kaudella 2007–2008 (1,97 maalia per ottelu)
Paras torjuntaprosentti Mestiksessä kaudella (93,09 %)
Jatkoajan All Stars -maalivahti kaudella 2007–2008
Mestiksen paras maalivahti 2008.
Kauden 2007–2008 palkituin Mestis-pelaaja (Suomen jääkiekkoliitto/Veikkaus)
Aiheesta muualla

Petri Koiviston haastattelu Jatkoajassa
Petri Koivisto Tutorebels-sivuston haastattelussa[vanhentunut linkki]
Syyrian historia

Syyrian historialla tarkoitetaan nykyisen Syyrian alueen historiaa.
Varhaishistoria

Syyriassa ovat sijainneet eräät maailman vanhimmista sivilisaatioista.
Varhaista maanviljelyn kehitystä on koetettu kartoittaa myös Syyriassa tehdyillä kaivauksilla. Syyria oli osa heettiläisten, Assyrian, Babylonin, Israelin, Egyptin, Persian, Kreikan ja foinikialaisten valtakuntia ennen joutumistaan Rooman alaisuuteen.
Syyrian alue oli kristinuskon syntysijoja, mutta 600-luvulla tapahtuneen arabivalloituksen jälkeen se muuttui vähitellen islamilaiseksi. Umaijadien dynastia hallitsi Damaskoksesta käsin arabien maailmanvaltaa vuosina 661–750. Suurimmillaan dynastia hallitsi Pakistanin ja islamilaisen Espanjan välistä aluetta Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa. Ensimmäinen umaijadihallitsija Muawija I esiintyi Johannes  Kastajan kultin suojelijana ja käytti hallintokielenä kreikkaa. 600-luvun lopulla Abd al-Malik toi Iranista oman uskontonsa muhammadismin (joka ei ehkä vielä ollut islamia), ja hänen aikanaan kristityt alkoivat kokea vainoa. Arabian kieli syrjäytti vähitellen kreikan hallintokielenä ja aramean puhekielenä.
Damaskos menetti asemansa arabivaltakunnan keskuksena vuoden 750 jälkeen, kun abbasidit rakensivat uuden hallintokeskuksensa, Bagdadin pyöreän kaupungin, Irakiin. Kun alue islamisoitui, kristityt ja juutalaiset olivat vielä 1000-luvulle asti enemmistönä ja saivat dhimmeinä yleensä luvan harjoittaa omaa uskontoaan. Seldžukkien valtakauden ja ristiretkien jälkeen Syyria oli arabien hallussa vuoteen 1516, kunnes osmanit valloittivat sen.
Ranskan valta ja maailmansodat

Syyrian nykypäivän rajat luotiin vuonna 1916 Sykes-Picotin sopimuksella, jonka Britannian ja Ranskan hallitukset neuvottelivat odottaessaan Osmanien valtakunnan lopullista tappiota. Prinssi Faisalin liittoutui brittien kanssa ja sai maan hallintaansa ottomaaneilta vuonna 1918. Hän yritti perustaa Damaskkokeen monarkian, mutta Ranska voitti Maysalounin taistelun vuonna 1920 ja  Syyria joutui Ranskan hallintaan Kansanliiton mandaattialueena. He jakoivat Syyrian useisiin osavaltioihin, jotka yhdistettiin liittovaltioksi, joka kesti kaksi vuosikymmentä, kunnes maa yhdistyi ennen itsenäistymistä.
Syyrian valtion muodostuminen alkoi muotoutua vuonna 1932, kun perustettiin Syyrian tasavalta ja sille  parlamentaarinen järjestelmä. Muhammad Ali Abedista tuli maan ensimmäinen presidentti sinä vuonna, ja häntä seurasi Hashim Atassi vuonna 1936. Ranskalaiset eivät ratifioineet vuoden 1936 sopimusta, joka olisi luvannut lopulta itsenäisyyden, ja luovuttivat alueita Turkille vuonna 1939 tekaistujen kansanäänestyksen jälkeen. Tämä voimisti vastarintaa ja  vihamielisyyksiä syyrialaisten ja ranskalaisen mandaattiviranomaisen välillä. Toisen maailmansodan loppupuolella  saavutettiin kansainvälinen sopimus, jolla Ranska veti joukkonsa ja Syyrian presidentti Shukri Quwatli julisti Syyrian itsenäiseksi 17. huhtikuuta 1946.
Kaappauksia ja valtioliitto

Vuonna 1947 perustettiin arabisosialistinen baath-puolue. Maassa oli kolme sotilasvallankaappausta vuonna 1949, upseeri Adib al-Shishakhli nousi valtaan ja kielsi puolueet, mutta hänet syrjäytettiin uudella kaappauksella 1954. Siviilihallinto lähentyi Egyptin kanssa. Vuosina 1958–1961 maa oli valtioliitossa Egyptin kanssa nimellä Yhdistynyt arabitasavalta. Se irtautui 1961 sotilaskaappauksella, ja 1963 siirryttiin baath-puolueen siviilivaltaan Amin al-Hafez presidenttinä. Kaappaukset jatkuivat puolueen sisällä: 23. helmikuuta 1966 armeija kaappasi vallan ja Salah Jadid syrjäytti al-Hafezin, vuonna 1970 Hafez al-Assad nousi valtaan ja laitatti Salad Jadidin vankilaan.
Sotaa ja kapinoita

Vuoden 1967 kuuden päivän sodan aikana Israel miehitti Golanin kukkulat. Vuoden 1973 Jom kippur -sodassa Syyria ja Egypti yrittivät palauttaa miehitettyjä alueita, mutta turhaan.
Valtaa pitävä Baath on virallisesti sekulaarinen puolue, ja kun se muutti perustuslakia poistaen vaatimuksen presidentin muslimitaustasta 1973, muslimit nousivat kapinaan. Jännitteitä on ollut myös enemmistönä olevien sunnien ja šiialaisten alawi-lahkoon kuuluvan eliitin välillä. Sunnimuslimien veljeskunta aloitti aseellisen taistelun Syyrian hallitusta vastaan vuonna 1976. Vuonna 1980 Iranin islamilainen vallankumous rohkaisi myös syyrialaisia muslimeja mielenosoituksiin. Vuonna 1982 Syyrian armeija pommitti Haman kaupungin melkein maan tasalle. Lukuisia siviileitä sai surmansa.
Sotaa ja kapinoita > Libanonin miehitys

Libanonin sisällissodassa 1976 Maroniittien asema uhkasi heiketä, ja Syyrian joukot miehittivät Libanonia vuodesta 1976 vuoteen 2005, virallisesti rauhanturvatehtävissä. Syyrialaisjoukot taistelivat Libanonissa israelilaisia vastaan, jotka hyökkäsivät Beirutiin 1982. Bašar al-Assadin katsotaan murhauttaneen Libanonin pääministeri Rafik Haririn vuonna 2005, mutta vaikka aluksi löytyi todisteita al-Assadin turvallisuusjoukkoja vastaan, sittemmin tämän liittolaisen Hizbollahin on epäilty suorittaneen teon. Tämän seurauksena Libanonissa alkoi setrivallankumous kansalaisten kokoontuessa laajoihin mielenosoituksiin. Tämä johti lopulta siihen, että Syyria veti kaikki viimeisetkin Libanonissa olevat joukkonsa kotiin huhtikuussa vuonna 2005 ja vuodesta 1976 jatkunut Syyrian 29 vuotta kestänyt sotilaallinen läsnäolo Libanonissa päättyi. Libanonin Hizbollah-taistelijat ovat nyttemmin tulleet al-Assadin tueksi kansannousua vastaan.
Hafez al-Assadin valtakausi

Noustuaan kaappauksella valtaan 1970 Hafez al-Assad järjesti maahan nopeasti hallintoa ja valtarakenteita. Perustettiin 175 jäsenen parlamentti, johon baath sai enemmistön. Puoluejohtoon tuli 21-jäsenen neuvosto, jonka johtoon valittiin al-Assad. Hänet valittiin myös presidentiksi 7 vuoden kaudelle vuonna 1971. Vallan siirtoa Jadidilta Assadille pidettiin kaikkiaan maltillisena ja askeleena pois radikaalista kommunismista.
Assad oli Neuvostoliiton ja Itä-Euroopan maiden läheinen liittolainen, ja sai sotilasapua etenkin vuoden 1973 yhteydessä. Samaan aikaan hän pyrki lähestymään myös länttä ja palautti diplomaattisuhteet useisiin länsimaihin. Välit muihin arabimaihin olivat myös kohteliaat, ja vuonna 1971 Syyria solmi lyhytikäisen liiton Egyptin ja Libyan kanssa.
Neuvostoliiton hajottua maalla on ollut tiivis suhde Venäjään. Syyria saa maalta lainoja, aseita ja koulutusta.
Bašar al-Assadin valtakausi

Syyriaa 1971–2000 hallinneen presidentti Hafez al-Assadin poika Bašar al-Assad nousi valtaan vuonna 2000. Hän vapautti heti aluksi 600 poliittista vankia. Muslimiveljestö ilmoitti aloittavansa jälleen poliittisen toiminnan, ja muutenkin toivo vapaammasta ajasta autoritäärisen isän jälkeen heräsi. Kuitenkin syyskuussa 2001 pidätettiin muutosta ajaneita kansanedustajia.
Yhdysvallat on pitänyt Syyriaa terrorismin tukijana ja lukenut sen "pahan akseliin" kuuluvaksi. Vuonna 2004 Yhdysvallat julisti Syyrian kauppasaartoon.
Vuoden 2006 lopussa ja 2007 alussa Syyria vastaanotti yli miljoona pakolaista, jotka ovat paenneet Irakista Yhdysvaltain miehityksen ja sitä seuranneen sisällissodan jälkeen. Lokakuussa 2007 Syyria lopetti pakolaisten vastaanottamisen.
Vuonna 2007 Operaatio Orchardissa Israel iski Deir ez-Zorin seudulle. Yhdysvallat ilmoitti iskun kohteena olleen ydinaselaitoksen rakennustyömaan.
CIA:n teki puolisotilaallisen iskun Abu Kamaliin vuonna 2008 ja väitti, että kohteena oli ulkomaisten taistelijoiden verkosto, mutta Syyria piti sitä hyökkäyksenä maan suvereniteettia vastaan.
Venäjä on vuodesta 1971 vuokrannut laivastoasemaa Syyrian Tartusin sataman pohjoisosasta. Vuonna 2015 on uutisoitu Venäjän osallistuvan Tartusin satamasta noin 55 kilometriä pohjoiseen sijaitsevan Latakian Bassel al-Assadin kansainvälisen lentoaseman laajennukseen. Lentoaseman yhteydessä toimii Syyrian ilmavoimien tukikohta. Amerikkalaislähteet ovat epäilleet lentoasemalle rakennettujen uusien parakkien palvelevan Venäjän sotavoimien läsnäoloa Syyriassa. Venäläislähteet kertovat Venäjän toimittaneen syyskuussa 2015 Syyrialle jälleen uusia pienaseita, kranaatinheittimiä, panssaroituja ajoneuvoja ja muita aseita.
Sisällissota

Maaliskuussa 2011 Etelä-Syyriassa sijaitsevassa Daraan kaupungissa syttyi arabikevään innoittamia mielenosoituksia. Armeija aloitti mielenosoitusten murskaamisen huhtikuussa 2011. Mielenosoitusten tukahduttaminen ei kuitenkaan onnistunut, vaan levottomuudet levisivät muualle maahan. Hallinnon vastustajat alkoivat muodostaa omia aseellisia ryhmiään ja hyökätä turvallisuusjoukkoja vastaan ja tilanne kiihtyi nopeasti sisällissodaksi. Sotaan on sotkeutunut myös useita ulkopuolisia tahoja. Venäjä, Libanonin Hizbollah ja Iran ovat tukeneet Bašar al-Assadin hallintoa, kun taas hallinnon vastaiset kapinallisryhmät ovat saaneet tukea muun muassa Yhdysvalloilta, Ranskalta ja Britanniasta, sekä Turkista ja Saudi-Arabiasta. Israel on tehnyt Syyriaan ilmaiskuja, joita on tähdätty etenkin Irania ja Hizbollahia vastaan. Sekasorrosta ovat hyötyneet jihadistiryhmät kuten al-Qaida ja Isis. Sodan kuluessa Assadin hallinto on saanut takaisin suuria osia sen kapinallisille aluksi menettämistä alueista. Kapinallisten suurin tukikohta on Idlibin maakunta. Kurdien Syyrian demokraattiset voimat eli SDF hallitsee puolestaan alueita Eufratista itään.
Syrian Observatory for Human Rights eli SOHR arvioi maaliskuussa 2018 sodan aikana kuolleen yli 350 000 henkilöä. YK:n pakolaisjärjestö eli UNHCR arvioi huhtikuussa 2018 maassa olevan 6,6 miljoonaa pakolaista maan rajojen sisällä, sekä 5,6 miljoonaa pakolaista ulkomailla. Suurin yksittäinen pakomaa syyrialaisille oli Turkki, jossa oli noin 3,3 miljoonaa syyrialaista pakolaista.
Syyrian sisällissodassa  Venäjä on siis Syyrian hallituksen keskeinen liittolainen Iranin lisäksi. Tärkeä al-Assadin hallituksen liittolainen on myös  libanonilainen äärijärjestö Hizbollah, jota Iran tukee. Israel on tehnyt yhteensä satoja ilmaiskuja Syyriaan. Israelin mukaan iskujen kohteena ovat olleet Iranin armeijan joukot sekä edistyneiden aseiden toimitukset Israelin pitkäaikaiselle viholliselle Hizbollah-järjestölle.
Maaliskuussa 2020 Syyrian liki yhdeksän vuotta kestäneessä sisällissodassa oli saanut surmansa yli 380 000 ihmistä, kertoi sotaa seuraava Syrian Observatory for Human Rights -järjestö. Kuolleista siviilejä oli ainakin 115 000 ja heistä lapsia 22 000. Ainakin 13 miljoonaa syyrialaista oli lähtenyt maanpakoon. Maan talous ja infrastruktuuri olivat kärsineet miljardien vahingot sodan takia ja muun muassa öljyntuotanto oli kärsinyt pahoin. Syyrian presidentin Bashar al-Assadin joukot olivat jo pahasti alakynnessä, mutta Venäjän ja Iranin tuki sai sodan kulun kääntymään ja maaliskuussa 2020 Assad liittolaisineen hallitsi jo kahta kolmannesta maasta. Suurin jäljellä oleva vastarintakeskittymä sijaitsi Idlibissä maan luoteisosassa.
Kapinalliset aloittivat marraskuun lopussa 2024 salamasodan.   Assadin armeija oli heikentynyt ratkaisevasti, kapinajoukot voimistuneet.
Kapinalliset kaatoivat Assadin vallasta 8. joulukuuta 2024. Venäläiset auttoivat Assadin perheineen pakenemaan maasta.  Valtaa piti teoriassa siirtymäkauden hallitus. Käytännössä maata johti kapinallinen islamilainen ryhmä HTS.
Sisällissota > Sotarikokset

Marraskuun lopussa 2011 YK tuomitsi Syyrian hallituksen toimet rikoksina ihmisyyttä vastaan. Kansainvälinen rikostuomioistuin ICC on kerännyt jatkuvasti kasvavaa todistusaineistoa al-Assadin syyllisyydestä kansanmurhaan. Myös kemiallisten aseiden ilmeinen käyttö vahvistaa aineistoa. Syyria lupasi kesken sodan luopua kemiallisista aseistaan.
Bašar al-Assad
Assadin perhe 1990-luvun alussa: vasemmalla takarivissä Maher, Bašar, Basil, Majid ja Bušra. Presidentti Hafez al-Assad (oikealla istumassa), Anisa Makhlouf (vasemmalla istumassa)
Arvo Vesa

Arvo Emil Vesa (20. elokuuta 1894 Teisko – 23. toukokuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.
Henkilöhistoria

Vesan vanhemmat olivat vuokratilallinen Juho Vesa ja Karoliina Gröndahl ja puoliso vuodesta 1922 pianonsoiton opettaja Helmi Maria Iltanen. Vesa tuli ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta 1914 ja valmistui lääketieteen kandidaatiksi 1917 ja lisensiaatiksi 1922. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli 1934. Vesa oli Kokemäen kunnanlääkäri 1922–1928 ja 1930–1932, Harjavallan sairaalan lääkäri 1923–1925 ja Helsingin yleisen sairaalan avustava lääkäri 1928–1930 ja 1933–1934. Helsingin yliopiston dosentti hän oli 1936–1940 ja apulaisopettaja 1935–1938 ja Kivelän sairaalan sisätautien osaston ylilääkäri 1938–1940. Helsingin yliopiston sisätautiopin professori ja 2. sisätautiosaston klinikan johtaja Vesa oli 1940–1946. Vesa julkaisi alaltaan sekä tutkimuksia että oppikirjoja.
Julkaisuja

Retikulosyyttireaktiosta bothriocephalusanemiassa, 1929 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1929:1, s. 34-47)
Hyperinsulismista, 1929 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1929:10, s. 805-818)
Lues ja vaikea anemia, 1930 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1930:10, 17 s.)
Pernisiöösin anemian hoidosta: yleiskatsauksia, 1931 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1931:12, s. 1122-1127)
Studien über Diabetes mellitus unter Anwendung von zweistündlichen bei Tag und Nacht entnommenen Blutzucker- und Harnproben, Helsinki: Helsingin yliopisto, 1934 (väitöskirja)
Tautioppi, Porvoo: WSOY, 1935
Sokeritautisten ravinto ja insuliini, 1936 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1936:5, s. 409-429)
Kokeita uudella insuliinilla, 1937 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1937:2, s. 177-184)
Anemiaa sairastavien sydänoireista, 1937 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1937:10, s. 931-946)
Sydämen toimintakokeista, 1941 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1941:2, s. 61-78)
K-vitamiini ja hepariini, 1941 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1941:12, 10 s.)
Elektrokardiografisen tutkimuksen käytännöllisestä merkityksestä, 1941 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1941:12, s. 560-567)
Veren kiertoajan määrittämisestä magnesiumsulfaatilla, 1941 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1941:12, s. 892-899)
Sairaanhoitajattarien oppikirja. 6, Sisätautioppi, Porvoo: WSOY, 1943
Elektrokardiografia, Helsinki: Otava, 1945, Arvo Vesa ja Leo Noro
Synnynnäisistä sydänvioista, 1945 (eripainos, Aikakauskirja Duodecim 1945:10, s. 693-704)
Susan Hayward

| Susan Hayward |
| --- | --- |
 Hayward 1940-luvulla kuvattuna.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Edythe Marrener
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1917 Flatbush, Brooklyn, New York
Kuollut: 14. maaliskuuta 1975 (57 vuotta) Hollywood, Kalifornia
Puoliso:  Jess Barker (1944-1954) Floyd Eaton Chalkley (1957-1966)
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  "Brooklyn Bombshell"
Aktiivisena:  1937–1972
Palkinnot
 Oscar 1958 
Aiheesta muualla
www.susanhayward.com
IMDb 
Elonet
AllMovie
Susan Hayward (30. kesäkuuta 1917 Brooklyn, New York – 14. maaliskuuta 1975) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hayward palkittiin Oscarilla elokuvasta Antakaa minun elää! (I Want to Live!, 1958), tämän lisäksi hän oli neljä kertaa ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi. Ehdokkuudet olivat elokuvista Virran viemä 1947, Hupsu sydämeni 1949, Laulu sydämessäni 1952 ja Itken vasta huomenna 1955.
Flatbushissa New Yorkissa varttuneella Haywardilla oli irlantilaisia, englantilaisia ja ruotsalaisia sukujuuria. Häntä kiusattiin koulussa kirkkaanpunaisen tukkansa takia. Hän aloitti uransa valokuvamallina jo kouluaikanaan. Vuonna 1937 hän pyrki Tuulen Viemää -elokuvaan, mutta hävisi Vivien Leigh'ille. Hayward pääsi kuitenkin näyttelemään pikkurooleja monissa elokuvissa. Menestystä alkoi tulla elokuvien Erämaalinnakkeen sankarit (Beau Geste, 1939), Among the Living, (1941), ja Kun myrsky raivoaa (Reap the Wild Wind, 1942) myötä. Elokuvassa Virran viemä (Smash-Up: The Story of a Woman, 1947) Hayward sai esittää voimakastahtoista rohkeaa naista. Tästä roolista hän nousi ensimmäistä kertaa Oscar-ehdokkaaksi.
Hayward menehtyi aivokasvaimeen 57-vuotiaana.
Hänellä on tähti Hollywoodin Walk of Famella.
Dietyylitryptamiini

| Dietyylitryptamiini |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  N,N-dietyyli-2-(1H-indol-3-yyli)etanamiini
CAS-numero:  7558-72-7
PubChem CID:  6090
SMILES:  CCN(CC)CCC1=CNC2=CC=CC=C21
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C14H20N2
Moolimassa:  216,32 g/mol
Sulamispiste:  169–171 °C
Dietyylitryptamiini (DET) eli N,N-dietyylitryptamiini on tryptamiineihin kuuluva psykedeelinen hallusinogeeni. Aine kuuluu tryptamiineihin, joihin kuuluvia päihteitä ovat myös esimerkiksi joidenkin taikasienien sisältämä psilosybiini, sekä dimetyylitryptamiini (DMT).
Annostus ja vaikutukset

Erowid-sivun mukaan tyypillinen annos on 40-60 mg poltettuna/vaporisoituna. Täydet vaikutukset ilmenevät 2-5 minuutissa annoksen vaporisoinnista. Syötynä tyypillinen annos on 50-100 mg. Täydet vaikutukset ilmenevät 40-90 minuutissa ja kestävät 2-4 tuntia.
Lainsäädäntö

DET on Suomessa luokiteltu laittomaksi huumausaineeksi.
Aiheesta muualla

Erowid-portaali (englanniksi)
TiHKAL-kirja osoitteessa Erowid (englanniksi)
isomerdesign.com (englanniksi)
PubChem: N,N-diethyltryptamine (englanniksi)
DrugBank: Diethyltryptamine (englanniksi)
DET:n ja DMT:n synteesi (englanniksi)
Tryptamiinit
5-MeO-DIPT
5-MeO-DMT
5-MeO-MIPT
AET
AMT
bufoteniini
DET
DMT
DPT
ibogaiini
johimbiini
LSD
melatoniini
psilosiini
psilosybiini
ritsatriptaani
serotoniini
sumatriptaani
tryptamiini
tryptofaani
Katalin Karikó

| Katalin Karikó |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. tammikuuta 1955 (ikä 70)
Kansalaisuus:  Unkari
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Szegedin yliopisto
Instituutti:  Pennsylvanian yliopisto
Tutkimusalue:  Lähetti-RNA ja biokemia
Palkinnot:  Asturian ruhtinattaren palkinto (2021) Albert Lasker -palkinto (2021) Louisa Gross Horwitz -palkinto (2021)   Nobelin fysiologian tai lääketieteen palkinto (2023)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Katalin Karikó (s. 17. tammikuuta 1955) on unkarilaissyntyinen biokemisti, joka tunnetaan lähetti-RNA:han kohdistuvista tutkimuksistaan, jotka johtivat Pfizer-BioNTechin ja Modernan COVID-19-rokotteen kehittämiseen. Hän sai 2023 Drew Weissmanin kanssa tutkimuksistaan Nobelin lääketieteen palkinnon.
Karikó on neurokirurgian apulaisprofessori Pennsylvanian yliopistossa ja Biontechin varatoimitusjohtaja. Hän väitteli Szegedin yliopistossa vuonna 1982, ja muutti Yhdysvaltoihin 1985. Siellä hän aloitti tohtorintutkinnon jälkeisillä (post doc) opinnoilla Temple Universityssä, ennen kuin siirtyi Pennsylvanian yliopistoon, missä hän teki yhteistyötä yhdysvaltalaisen kardiologin Elliot Barnathanin kanssa. He osoittivat, että kun lähetti-RNA:ta ruiskutetaan soluihin, voidaan tuottaa uusia proteiineja. Tämän löydon innostamana Karikó alkoi tutkia geeniterapiaa.
Geeniterapiatutkimuksen rahoitus ehtyi 1990-luvun loppupuolella, ja Karikó aloitti sen sijaan yhteistyön Drew Weissmanin kanssa. Molempia kiinnosti lähetti-RNA:n käyttö siihen, että solut saataisiin tuottamaan virusten vasta-aineita. Karikó ja Weissman kehittivät tähän uuden teknologian, patentoivat sen, perustivat yrityksen ja alkoivat kehittää rokotteita. Rokotetutkimus sai vauhtia COVID-19-pandemian myötä. Muutamia kuukausia sen jälkeen kun Karikó ja Weissman olivat saaneet SARS-viruksen geeniperimän haltuunsa, rokote oli valmis testattavaksi. Karikó ja Weissman ovat saaneet työstään monia palkintoja.
Aiheesta muualla

Szegedin Yliopiston Klebelsberg Kirjasto - virtuaalinen näyttely „Karikó Katalin”
| --- | --- |
1901–1925: 1901: Behring 1902: Ross  1903: Finsen  1904: Pavlov  1905: Koch  1906: Golgi, Ramón y Cajal  1907: Laveran  1908: Metšnikov, Ehrlich  1909: Kocher  1910: Kossel  1911: Gullstrand  1912: Carrel  1913: Richet 1914: Bárány  1919: Bordet  1920: Krogh  1922: Hill, Meyerhof  1923: Banting, Macleod 1924: Einthoven
1926–1950: 1926: Fibiger 1927: Wagner-Jauregg  1928: Nicolle  1929: Eijkman, Hopkins  1930: Landsteiner  1931: Warburg  1932: Sherrington, Adrian  1933: Morgan  1934: Whipple, Minot, Murphy  1935: Spemann  1936: Dale, Loewi  1937: Szent-Györgyi  1938: Heymans  1939: Domagk  1943: Dam, Doisy  1944: Erlanger, Gasser  1945: Fleming, Chain, Florey  1946: Muller  1947: C. Cori, G. Cori, Houssay  1948: Müller  1949: Hess, Moniz 1950: Kendall, Reichstein, Hench
1951–1975: 1951: Theiler 1952: Waksman  1953: Krebs, Lipmann  1954: Enders, Weller, Robbins  1955: Theorell  1956: Cournand, Forssmann, Richards  1957: Bovet  1958: Beadle, Tatum, Lederberg  1959: Ochoa, Kornberg  1960: Burnet, Medawar  1961: Békésy  1962: Crick, Watson, Wilkins  1963: Eccles, Hodgkin, Huxley  1964: Bloch, Lynen  1965: Jacob, Lwoff, Monod  1966: Rous, Huggins  1967: Granit, Hartline, Wald  1968: Holley, Khorana, Nirenberg  1969: Delbrück, Hershey, Luria  1970: Katz, Euler, Axelrod  1971: Sutherland  1972: Edelman, Porter  1973: Frisch, Lorenz, Tinbergen  1974: Claude, Duve, Palade  1975: Baltimore, Dulbecco, Temin
1976–2000: 1976: Blumberg, Gajdusek 1977: Guillemin, Schally, Yalow  1978: Arber, Nathans, Smith  1979: Cormack, Hounsfield  1980: Benacerraf, Dausset, Snell  1981: Sperry, Hubel, Wiesel  1982: Bergström, Samuelsson, Vane  1983: McClintock  1984: Jerne, Köhler, Milstein  1985: Brown, Goldstein  1986: Cohen, Levi-Montalcini  1987: Tonegawa  1988: Black, Elion, Hitchings  1989: Bishop, Varmus  1990: Murray, Thomas  1991: Neher, Sakmann  1992: Fischer, Krebs  1993: Roberts, Sharp  1994: Gilman, Rodbell  1995: Lewis, Nüsslein-Volhard, Wieschaus  1996: Doherty, Zinkernagel  1997: Prusiner  1998: Furchgott, Ignarro, Murad  1999: Blobel  2000: Carlsson, Greengard, Kandel
2001–: 2001: Hartwell, Hunt, Nurse 2002: Brenner, Horvitz, Sulston  2003: Lauterbur, Mansfield  2004: Axel, Buck  2005: Marshall, Warren 2006: Fire, Mello 2007: Capecchi, Evans, Smithies 2008: zur Hausen, Barré-Sinoussi, Montagnier 2009: Blackburn, Greider, Szostak 2010: Edwards 2011: Beutler, Hoffmann, Steinman 2012: Gurdon, Yamanaka 2013: Rothman, Schekman, Südhof 2014: O’Keefe, M.-B. Moser, E. Moser 2015: Campbell, Ōmura, Tu 2016: Ōsumi 2017: Hall, Rosbash, Young 2018: Allison, Honjo 2019: Kaelin, Ratcliffe, Semenza 2020: Alter, Houghton, Rice 2021: Julius, Patapoutian 2022: Pääbo 2023: Karikó, Weissman 2024: Ambros, Ruvkun
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Japani  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  Leopoldina  ORCID  Publons  ResearcherID  Scopus 
Muut:  IdRef