stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Olivan taistelu

Olivan taistelu käytiin 28. marraskuuta 1627 Puolan–Ruotsin sodan (1626–1629) aikana Gdańskin sataman ulkopuolella lähellä Danzigin ulkopuolella olevaa Olivan kylää. Taistelu oli Puola-Liettuan laivaston suurin ja viimeinen meritaistelu, ja siinä Puola voitti Ruotsin eskaaderin.
Ruotsilla oli vahva laivasto, ja se saartoi Itämeren rannikkoa, etenkin Danzigin satamaa. 28. marraskuuta 1627 Puolan laivue ryhtyi taisteluun Ruotsin saartoeskadroonaa vastaan. Puolalla oli runsaasti aluksia, mutta vain neljällä kaljuunalla oli taistelun kannalta merkitystä, muut olivat pienempiä laivoja. Ruotsalaisilla oli pitempi meriperinne, kun taas Puolan laivasto oli perustettu vasta äskettäin.
Puolan kymmenaluksinen laivue, jota komensi amiraali Arend Dickmann kaljuuna Sankt Georgessa (Święty Jerzy), oli ankkuroitu Danzigin redille, ja Ruotsin kuuden aluksen eskaaderi purjehti Helin niemimaan suunnasta. Puolalaiset nostivat ankkurin ja riensivät kohti ruotsalaisia, jotka eivät osanneet odottaa sellaista reaktiota. Taistelu jakautui pian kahdeksi yhteenotoksi.
Puolan lippulaiva Sankt Georg, jota tuki pienempi laiva Meerweib (Panna Wodna), hyökkäsi Ruotsin Tigernin kimppuun, joka oli amiraali Niels Stiernsköldin lippulaiva. Laivat törmäsivät yhteen, ja puolalaiset merisotilaat nousivat Tigernille ja valtasivat sen. Samaan aikaan Puolan vara-amiraalin laiva, pieni kaljuuna Meerman (Wodnik) hyökkäsi suuremman Solenin ("Aurinko") kimppuun. Solenin kapteeni kuitenkin räjäytti laivansa mieluummin kuin salli sen valtausta. Loput neljä ruotsalaista laivaa pakenivat, eikä Puola ryhtynyt takaa-ajoon. Molemmat amiraalit kuolivat taistelussa.
Puolan hovi propagoi taistelua laajasti. Syntyi myös sanonta: ”Sinä päivänä aurinko laski puolelta päivin”, jolla viitattiin ruotsalaisen Solen-aluksen upottamiseen.
Puolan laivat:

Lähteissä aluksista käytettiin alkuperäisiä saksankielisiä nimiä, mutta nykyisin ne tunnetaan Puolassa käännetyillä puolankielisillä nimillä.
1. eskadroona
Ritter Sankt Georg (Rycerz Święty Jerzy) ("Yrjö-ritari") – kaljuuna, 31 tykkiä, 400 tn (myös nimellä Sankt Georg)
Fliegender Hirsch (Latający Jeleń) ("Lentävä peura") – kaljuuna, 20 tykkiä, 300 tn
Meerweib (Panna Wodna) ("Meren neitsyt") – 12 tykkiä, 160 tn
Schwarzer Rabe (Czarny Kruk) ("Musta korppi") – 16 tykkiä, 260 tn
Gelber Löwe (Żółty Lew) ("Keltainen leijona") – 10 tykkiä, 120 tn
2. eskadroona
Meermann (Wodnik) ("Vesimies") – kaljuuna, 17 tykkiä, 200 tn
König David (Król Dawid) ("Kuningas David") – kaljuuna, 31 tykkiä, 400 tn, päällikkö Jakub Mora
Arche Noah (Arka Noego) ("Noan arkki") – 16 tykkiä, 180 tn
Weißer Löwe (Biały Lew) ("Valkoinen leijona") – 8 tykkiä, 200 tn
Feuerblase (Płomień) ("Tulenleimahdus") – 18 tykkiä, 240 tn
Ruotsin laivat:
Tigern ("Tiikeri") – lippulaiva, kaljuuna, 22 tykkiä, 320 t – vallattiin
Solen ("Aurinko") – kaljuuna, 38 tykkiä, 300 t – oma miehistö upotti
Pelikanen ("Pelikaani") – kaljuuna, 20 tykkiä, 200 t
Månen ("Kuu") – kaljuuna, 26 tykkiä, 300 t
Enhörningen ("Yksisarvinen") – kaljuuna, 18 tykkiä, 240 tn
Papegojan ("Papukaija") – 16 tykkiä, 180 tn
Käännös suomeksi
Ólafur Jóhann Sigurðsson

| Ólafur Jóhann Sigurðsson> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1918 Hlíð, Islanti
Kuollut: 1988 (69–70 vuotta) Reykjavík, Islanti
Kansalaisuus:  Islanti
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: islanti
Tuotannon kieli: islanti
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ólafur Jóhann Sigurðsson (1918 Hlíð, Islanti – 1988 Reykjavík, Islanti) oli islantilainen kirjailija. Hän opiskeli Yhdysvalloissa kirjallisuutta ja oli sittemmin Islannissa toimittajana. Hän kirjoitti runoja, romaaneja, novelleja ja lastenkirjoja.  Hänen proosansa on lyyristä. Hänen pääteoksena on trilogia Gangvirkið (1955), Seiður og hélog (1977) ja Drekar og smáfuglar (1983).
Palkinnot ja tunnustukset

Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinto 1976 teoksista Að laufferjum ja Að brunnum 1976
Suomennetut teokset

Kuovi: satukertomus (Spói), suom. Juha Peura, WSOY 1978 ISBN 951-0-08569-3
Ólafurin runoja on julkaistu suomeksi antologiassa Ja tunturin takaa kuulet –: Islannin sodanjälkeistä lyriikkaa, suom. ja toim. Maj-Lis Holmberg, Espoo: Weilin+Göös 1977 ISBN 951-35-1521-4
Hiljaisuus ja kaivot
Jos sinä lähtisit
Kiinalaisen muinaisviisaustieteilijän uni
Koti-ikävä
Kulku
Lempeät sisaret
Minne menee tämä tie
Ratsu, myös teoksissa: Hevonen taiteessa, runoudessa, historiassa, toim. Ritva Haavikko, Helsinki: WSOY 2003 ISBN 951-0-22877-X ja Minä olen sukua hevosille, toim. Tuula Korolainen ja Riitta Tulusto, Helsinki: Otava 1996 ISBN 951-1-14413-8
Rukous
Sillalla
Jäsentäminen

Jäsentäminen tarkoittaa kohteen syntaktista analyysiä. Jäsennys saa syötteenään jonon tokeneita ja se tarkistaa niiden rakenteen enemmän tai vähemmän muodolliseen kielioppiin verrattuna. Luonnollisen kielen jäsennys tarkoittaa lauseiden sanojen kuvaamista kielioppisääntöjen mukaan eli sen selvittämistä, mikä sana on minäkin lauseenjäsenenä. Ohjelmakoodin jäsennys tarkoittaa kääntäjän tekemää semanttista tarkistusta ohjelmointikielen sääntöjen mukaan.
Jäsennyspuu
Ohjelmointikielet

Jäsennystä käytetään yleisimmin tietokonekielisen ohjelman kääntämiseen kahdella tasolla: leksikaaliseen ja syntaktiseen tarkistukseen.
Ensimmäinen vaihe on tokenien luonti tai leksikaalinen analysointi, joissa syöte (lähdekoodi) pilkotaan merkityksellisiksi symboleiksi usein säännöllisten lausekkeiden kieliopin mukaan. Esimerkiksi (tasku)laskinohjelma selaa syötettyjä näppäilyjä "12*(3+4)^2" ja pilkkoo sen tokeneiksi: 12, *, (, 3, +, 4, ), ^, ja 2. Kukin on merkityksellinen symboli aritmeettisen lauseen kontekstissa. Jäsentimessä voi olla sääntö, että merkit *, +, ^, ( ja ) ovat uuden tokenin aloitusmerkkejä ja numero aloittaa luvun. Leksikaalinen analysaattori tai "skanneri" varmistaa sääntöjensä mukaan, että merkityksettömiä tokeneita kuten 12* tai (3 ei generoida.
Seuraava vaihe on syntaktinen analyysi, jossa tarkistetaan, että tokenit (välisymbolit, päätössymbolit) muodostavat hyväksyttävän lausekkeen. Ohjelmointikielen syntaksi määritellään yleensä formaalisti BNF-notaatiolla. Tämä notaatio määrittää kontekstivapaan kieliopin. Kielioppi määrittelee rekursiivisesti tokenit, jotka voivat muodostaa lausekkeen ja missä järjestyksessä niiden on esiinnyttävä. Kuitenkaan kaikkia ohjelmointikielen määritteleviä sääntöjä ei voida esittää kontekstista vapailla kieliopeilla yksinään. Esimerkkeinä tyypin kelvollisuus ja tunnuksen ominaisuusmäärittelyt. Nämä säännöt voidaan esittää attribuuttikielioppien kanssa.
Viimeinen vaihe on semanttinen jäsennys tai analyysi. Laskinohjelmaesimerkissä toiminto on laskea lausekkeen arvo tai toisaalta kääntäjä, joka luo pätkän ohjelmaa. Näihin toimintoihin voidaan käyttää attribuuttikielioppeja.
Jäsennin

Jäsennin on tietokoneohjelma, joka ottaa lisää merkkijonon analysoi rakennetta ja tarvittaessa jäsentää sen toiseen muotoon.
Kirjallisuutta

Chapman, Nigel P., LR Parsing: Theory and Practice, Cambridge University Press, 1987. ISBN 052130413X
Grune, Dick; Jacobs, Ceriel J.H., Parsing Techniques - A Practical Guide, VU University Amsterdam, Amsterdam, The Netherlands. Originally published by Ellis Horwood, Chichester, England, 1990; ISBN 0136514316
Jäkälät

Erityyppisiä jäkäliä.
Tiheäkasvuisia rupijäkäliä kiven pinnalla.
Cladonia-sukuun kuuluva torvijäkälä.
Jäkälät (Lichenes) on symbioottinen eliöryhmä, joka koostuu sienestä ja mikroskooppisista viherlevistä tai syanobakteereista. Jäkälien ulkomuoto määräytyy sieniosakkaan mukaan, minkä seurauksena ne saavat tieteellisen nimensä sienen perusteella. Yleensä sieni kuuluu kotelosieniin (Ascomycota), harvoin kantasieniin (Basidiomycota). Jäkälälajeja arvioidaan olevan noin 17 500–20 000, joista Suomessa esiintyy noin 1 500 lajia.
Rakenne

Jäkälillä on erilaistumaton sekovarsi, joka koostuu sieniosakkaasta ja yhteyttävästä levä- tai syanobakteeriosakkaasta. Joskus sekovarren muodostavat kaikki kolme osakasta. Kasvutapansa perusteella jäkälät jaetaan rupi-, lehti- ja pensasjäkäliin. Rupijäkälät kiinnittyvät kasvualustaansa todella tiukasti, ja ne kasvavat yleensä puiden tai kivien pinnalla, joskus jopa kasvien tai kivien sisällä. Rupijäkälät ovat yleisin jäkälätyyppi, niiden sekovarren rakenne voi olla hyvin vaihteleva. Lehtijäkälät ovat lehtimäisiä, ja niiden sekovarsi on usein jakautunut liuskoiksi. Pensasjäkälien liuskat ja haarat ovat puolestaan litteitä tai liereitä. Ne kasvavat joko riippuvasti, kuten tummalupot ja naavat, tai pystyssä, kuten hirvenjäkälät tai tinajäkälät.
Viherlevät sisältävät viherhiukkasia, joiden avulla ne tuottavat sokereita itselleen ja sieniosakkaalle auringonvalosta ja hiilidioksidista. Sieni puolestaan suojelee leviä kuivumiselta ja kuljettaa niille kasvualustastaan hankkimia mineraaleja. Jäkälät ovat siten autotrofisia eli omavaraisia ja pystyvät kasvamaan ympäristössä, jossa ei ole lainkaan muita orgaanisia aineksia. Tältä osin jäkälät muistuttavat paljon kasveja. Mikäli jäkälä sisältää myös syanobakteereja, saa se bakteereilta typpeä, jota ne pystyvät sitomaan ilmasta.
Jäkälien yhteyttävät fotobionttisolut sijaitsevat usein tasaisesti sekovarressa. Useimpien lehti- ja pensasjäkälien sekä monien rupijäkälien sekovarsi on kerrostunut ja muodostunut ylä- ja alapinnan kuorikerroksesta ja niiden välissä olevasta mallosta, jonka yläosassa on fotobionttikerros. Tiivis kuorikerros on muodostunut tiukasti pakkautuneista sienirihmoista, ja se suojaa fotobionttisoluja kulumiselta, kuivumiselta ja liialliselta ultraviolettisäteilyltä. Alapinnan kuorikerros puuttuu esimerkiksi siimes- ja nahkajäkäliltä. Malto on löyhää sienirihmastoa, mutta naavoilla se on tiukasti yhteenkasvaneiden rihmojen muodostama kuminauhamainen keskusjänne.
Useimpien lehtijäkälien alapinnalla on kiinnittymiseen erikoistuneita rihmoja, joista yleisimpiä ovat juurtumahapset eli ritsoidit. Lisäksi jäkälillä saattaa olla ritsoideja muistuttavia ripsiä, joilla ei ole kuitenkaan kiinnityksellistä tehtävää. Ripset voivat sijaita liuskojen reunoilla, sekovarren yläpinnalla ja jopa kotelomaljojen reunoilla.
Niillä jäkälillä, joilla on viherlevän lisäksi syanobakteeriosakas, syanobakteerit sijaitsevat yleensä sekovarren erikoistuneessa osassa, kefalodiossa. Kefalodioidit sijaitsevat yleensä sekovarren sisällä, mutta joillakin kuppi- ja keuhkojäkäläillä ne ovat sekovarren pinnalla.
Elinympäristö

Jäkälät kasvavat maaperässä, puissa, kallioilla, kivenlohkareilla ja seinissä. Ne valtaavat usein ensimmäisenä paikat, joista maaperä puuttuu; lisäksi ne muodostavat usein ainoan kasvillisuuden äärimmäisissä olosuhteissa, kuten korkeiden vuorten huipuilla ja arktisten seutujen ikiroutaisessa maaperässä. Tyypillisesti jäkälät kasvavat melko kuivilla ja hyvinkin vähäravinteisilla paikoilla; kosteilla paikoilla ne häviävät usein kilpailun sammalille. Ne tarvitsevat myös melko paljon valoa yhteyttämistä varten. Kasvupaikan on oltava vakaa pitkällä aikavälillä, sillä jäkälät ovat hidaskasvuisia.
Monien kivillä kasvavien rupijäkälien kasvuvauhti on vain joitakin millimetrin kymmenesosia vuodessa. Niiden koosta voidaan siten päätellä, milloin kivipinta on paljastunut. Menetelmällä on tutkittu muun muassa hautakivien ja rajapyykkien ikiä. Toisaalta jäkälät ovat tärkeitä ilmanpuhtauden ilmaisijoita; esimerkiksi naavat ja lupot ovat vähentyneet Etelä- ja Keski-Suomessa osaksi ilmansaasteiden vuoksi, katso jäkäläautio.
Lisääntyminen

Jäkälien sieniosakkaat voivat lisääntyä suvullisesti.  Itiöt syntyvät kotelomaljoissa tai -pulloissa. Oikean leväosakkaan uuden jäkälän muodostamiseksi voi kuitenkin olla vaikeaa, minkä takia monet jäkälät suosivat suvutonta, kasvullista lisääntymistä. Tyypillinen kasvullinen lisääntymistapa on jäkälämurujen eli soredioiden leviäminen tuulen mukana. Sorediat koostuvat sienirihmastosta ja muutamista leväsoluista. Toisenlaisia leviäimiä ovat suuremmat, raskaammat ja kestävämmät kuorelliset ja tappimaiset isidiot. Myös sekovarren kappaleista voi kasvaa uusi yksilö. Ne saavat toisiltaan sokeria ja happea lisääntyessään.
Ravintokäyttö

Lääkärit ja muut oppineet sekä valtion kotitaloustoimikunta patistivat 1700-1900-luvuilla nälänhädästä kärsiviä suomalaisia keräämään isohirvenjäkälää sekä poronjäkälää ravintokäyttöön. Jäkälän väitettiin olevan pettua terveellisempää syötävää. Muun muassa köyhäinmajojen asukkaita ruokittiin  monessa pitäjässä jäkäläleivällä. Fysiologian professori Carl Tigerstedt päätyi vuonna 1917 poronjäkälällä tehdyssä tutkimuksessaan kuitenkin siihen, että sen ravintoarvo oli mitätön.
Jäkäläaineita

Monet jäkälät tuottavat erilaisia yhdisteitä, joita kutsutaan jäkäläaineiksi. Jäkäläaineita tunnetaan satoja ja ne ovat tärkeitä tuntomerkkejä jäkäliä määritettäessä. Yleisimpiä ja jäkälille spesifejä depsidejä ovat esimerkiksi atranoriini, gyroforahappo, lekanorahappo, skvamaattihappo ja tamnolihappo. Hapettumisen kautta depsideistä muodostuu depsidoneja. Depsidoneja ovat esimerkiksi alektoronihappo, fumaariprotoketraarihappo, fysodihappo, norstiktahappo ja stiktahappo.
Luokittelu

Jäkälät eivät muodosta luonnollista ryhmää, vaan ne ovat erikoistuneita sieniä. Jäkälälajeja arvioidaan olevan 17 500–20 000, ja Suomessa niistä esiintyy noin 1 500 lajia. Lähes kaikki lajit kuuluvat kotelosieniin ja vain muutamat kantasieniin ja muihin sieniryhmiin.
Luettelo käsittää lähinnä Suomessa esiintyviä jäkälälahkoja, -heimoja ja -sukuja. 

Ascomycota – kotelosienet
Lecanorales – maljajäkälät
Parmeliaceae – karpeet
Usnea - Naavat
Bryoria - Tummalupot
Alectoria - Viherlupot
Lecanoraceae – kehräjäkälät
Hymeneliaceae – kiventierat
Lecideaceae – nystyjäkälät
Caliciaceae - nuppijäkälät
Rhizocarpaceae – karttajäkälät
Cladoniaceae – torvijäkälät
Cladina – poronjäkälät
Cladonia (Cenomyce) – torvijäkälät
Stereocaulaceae – tinajäkälät
Physciaceae – laakajäkälät
Umbilicariales
Umbilicariaceae - napajäkälät
Leotiales – nastajäkälät
Peltigerales – nahkajäkälät
Peltigeraceae – nahkajäkälät
Lobariaceae – keuhkojäkälät
Teloschistales – keltajäkälät
Pertusariales – laikkajäkälät
Icmadophilaceae - turvejäkälät
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valokki - Nettikasvio: Jäkälät
Luopioisten kasvisto: Luopioisten jäkälät
UPM - Metsä: Metsiemme jäkäliä (Arkistoitu – Internet Archive)
Luomus: Jä­kä­lät ei­vät ole­kaan pa­ris­kun­ta vaan kol­mik­ko
Koulukirjat uusiksi: jäkälän sisältä paljastui kolmas pyörä Tiede 25.7.2016.
Puutarha.net: Jäkälät
Department of Environment, Government of Tamil Nadu: Secondary compounds of lichens: identification and uses (pdf) (englanniksi)
A, Orange, P.W. James and F. J. White: Microchemical Methods for the Identification of Lichens, British Lichen Society 2010 (pdf) (englanniksi)
Eino Olkinuora

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten hiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Zakopane 1939 | 4×10 km |  |
Eino Johannes Olkinuora (2. joulukuuta 1915 Kaukola – 30. lokakuuta 1941 Gavrilovskaja, Neuvostoliitto) oli suomalainen maastohiihtäjä. Hän voitti yhdessä Pauli Pitkäsen, Olavi Alakulpin ja Klaus Karppisen kanssa kultaa 4 × 10 kilometrin viestissä hiihdon maailmanmestaruuskilpailuissa 1939 Zakopanessa. Hän on edelleenkin nuorimpana maailmanmestariksi yltänyt suomalainen mieshiihtäjä.
Parhaimmillaan Olkinuora oli talvella 1941, jolloin hän kulki voitosta voittoon saavuttaen muun muassa uransa ainoat Suomen mestaruudet (18 ja 50 km:llä). Talven ainoa epäonnistuminen osui Cortina d'Ampezzon epävirallisiin MM-kisoihin, joissa hän jäi 18 km:llä 30:nneksi ja keskeytti 50 km:n kisan puolivälissä johdettuaan välillä jo lähes 2 minuutin erolla seuraavaan. Niinpä hänen parhaaksi henkilökohtaiseksi arvokisasijoituksekseen jäi 8. sija 18 kilometrillä MM-kisoissa 1939. Viestivoittoon Olkinuora ylsi myös Cortinassa 1941.
Salpausselän kisojen pikamatkan voittoon Eino Olkinuora hiihti 1939. Vuonna 1941 hän ei ”Selälle” lähtenyt ja sai kilpakumppaninsa Jussi Kurikkalan kanssa kansainvälisiä kisoja koskevan kilpailukiellon. Holmenkollenilla Olkinuora oli yltänyt toiseksi vuonna 1939.
Monien muiden tuon ajan hiihtäjien tavoin Eino Olkinuora kilpaili menestyksekkäästi myös kestävyysjuoksun kansallisella tasolla. Vuonna 1940 hän voitti Urheilulehden maratonin ja Kaivopuiston maratonin (nimestään huolimatta molemmat olivat pituudeltaan 25 kilometriä). Samana vuonna hän ylsi Kalevan kisoissa 10 000 m:llä neljänneksi ja 5 000 m:llä viidenneksi.
Kersantti Olkinuora kaatui osallistuessaan kaukopartioon kaukana Äänisen itäpuolella Gavrilovskajan kylässä Arkangelin aluella jatkosodassa 30. lokakuuta 1941.
Kirjallisuutta

Lauri Järvinen: Eino Olkinuora: Eteenpäin! (ISBN 952-90-5521-8, 1994)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Pertti Järvinen

| Pertti Järvinen |
| --- | --- |
 Pertti Järvinen IRIS-konferenssissa Turussa elokuussa 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. huhtikuuta 1940 (ikä 84) Tampere
Kansalaisuus:   Suomi
Koulutus ja ura
Instituutti:  Tampereen yliopisto
Tutkimusalue:  tietojärjestelmätiede
Tunnetut työt:  tutkimusmenetelmät
Pertti Heikki Järvinen (s. 5. huhtikuuta 1940 Tampere) on Tampereen yliopiston tietojenkäsittelytieteen emeritusprofessori. Järvinen on edustanut Tampereen yliopiston tietojenkäsittelytieteen laitoksen ihmis- ja organisaatiokeskeisen tietojärjestelmätieteen suuntaa ja on alansa pioneereja Suomessa.
Henkilötiedot ja opinnot

Pertti Järvinen syntyi Tampereella keväällä 1940 talvisodan juuri päätyttyä. Hänen vanhempansa olivat puutarhurit Heikki ja Annikki Järvinen. Ylioppilaaksi Pertti Järvinen valmistui Tampereen klassillisesta  lyseosta vuonna 1958 ja sitten Turun yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1963 ja filosofian lisensiaatiksi 1969. Filosofian tohtoriksi hän väitteli Tampereen yliopistossa vuonna 1973. Järvisen tohtorityö "On a Routing Problem in a Graph with Two Types of Costs Associated with the Edges" oli tietojenkäsittelyopin ensimmäinen väitöskirja Suomessa. Vuonna 2021 hän väitteli 81-vuotiaana tohtoriksi toisen kerran. Jyväskylän yliopistossa tarkastetun tietojärjestelmätieteen väitöskirjan nimi oli "Improving guidelines and developing a taxonomy of methodologies for research in information systems".
Ammatillinen ja muu toiminta

Pertti Järvisen ensimmäinen työ ennen tutkijanuraa oli Ovako Oy:n matemaatikkona 1963–1967. Tampereen yliopistossa hän oli matemaatikko ja konepäällikkö  1967–1970 ja sen jälkeen tietojenkäsittelyopin vt. apulaisprofessori 1970–1973 sekä apulaisprofessori 1973–1974. Jyväskylän yliopiston professorina hän toimi 1974–1975. Tampereen yliopistoon takaisin palattuaan hän oli ensin apulaisprofessori ja vt. professori 1976–1985 ja vuodesta 1986 alkaen professori. Hänestä tuli eläkkeelle jäätyään yliopiston emeritusprofessori vuonna 2003.
Yliopistouransa aikana hän toimi dekaanina peräti seitsemään eri otteeseen, ensin taloudellis-hallinnollisessa tiedekunnassa kuuteen otteeseen ja vuodesta 2001 vuoteen 2003 informaatiotieteiden yksikön ensimmäisenä dekaanina. Hän toimi myös Tampereen teknillisen korkeakoulun ja Helsingin yliopiston dosenttina. Vuonna 1986 hän oli vierailevana tutkijana Yhdysvalloissa ja Skotlannissa.
Järvinen on pitänyt vuosikymmenten ajan kuukausittain kokoontuvaa tohtoriseminaaria Tampereella, Porissa, Jyväskylässä ja Seinäjoella. Hänen ohjauksessaan ovat tohtoreiksi edenneet 34 henkilöä, muun muassa Marja Vehviläinen (1997) ja Hannakaisa Isomäki (2002).
Pertti Järvisen luottamustoimia ovat olleet muun muassa valtion luonnontieteellisen tiedekunnan jäsenyys kahteen otteeseen, IFIP:in (International Federation of Information Processing) teknisen komitean numero 9 (Computers and society) Suomen edustajuus, sihteerin tehtävät ja puheenjohtajuus 1996–1998. Professorit Pertti Järvinen, Pentti Kerola ja Eero Peltola käynnistivät vuonna 1978 IRIS (Information Systems Research in Scandinavia) -seminaarin tietojärjestelmätieteen alalla. Kyseessä on pisimpään yhtäjaksoisesti toiminut vuosittainen kansainvälinen tietojärjestelmätieteen konferenssisarja maailmassa.
Pertti Järvisen julkaisuista tunnetuimpia lienevät Pentti Kerolan kanssa 1975 laadittu oppikirja ”Systemointi I–II: Tietosysteemin rakentamisen ja käytön systeemiteoreettinen malli” sekä vaimonsa Annikki Järvisen kanssa kirjoitettu kirja ”Tutkimustyön metodeista”. Pertti Järvinen on tehnyt tutkimusmenetelmäkirjasta myös englanninkielisen version ”On Research Methods”, ja se on ollut useamman tietojenkäsittelytieteen opiskelijan gradu-tutkielman välttämätön lähdeteos.
Pertti Järvinen on reservin luutnantti vuodelta 1990.
Huomionosoitukset

IFIP Outstanding Service Award 1992 ja Silver Award 1994.
Oulun yliopiston luonnontieteellisen tiedekunnan kunniatohtori yliopiston 6. tohtoripromootiossa vuonna 2002.
Vaasan yliopiston teknillisen tiedekunnan kunniatohtori yliopiston 4. tohtoripromootiossa vuonna 2011.
Aiheesta muualla

Heimonen, J.-M., Ruohonen, M. (toim.) 2000. Pertti Järvinen 60 vuotta. Työtä tieteen hyväksi. Julkaisu A-2000-6.  Tietojenkäsittelytieteiden laitos, Tampereen yliopisto. Painopaikka: Tampereen yliopistopaino Oy, Tampere. 146 s.  Pertti Järvisen 60-vuotisjuhlajulkaisu (viitattu 22.2.2008) ISBN 951-44-4794-8
Autio, V.-M. (toim.) Suomen professorit. Finlands professorer. Professoriliitto 2000. ISBN 951-95189-6-7
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Tieteilijät :  DBLP
Einar Olofsson

Bror Einar Olofsson (20. maaliskuuta 1886 Helsinki – 8. kesäkuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen venesuunnittelija.
Olofsson työskenteli Kone ja Silta Oy:ssa piirtäjänä opiskeltuaan sitä ennen Turun teollisuuskoulussa. Olofsson oli  Helsingfors Segelsällskapetin epävirallinen pääsuunnittelija 1910- ja 1920-luvuilla suunnitellen saaristoristeilijöitä, erityisesti 22m2-luokan veneitä jotka menestyivät ja vahvistivat HSS:n asemaa maan johtavana pienten köliveneiden kilpapurjehdusseurana. Olofsson herätti huomiota venesuunnittelijana voitettuaan NJK:n konstruktiokilpailun vuonna 1914 kutosella Puck.
Olssonin tunnetuin vene oli Yngve Paciuksen voittoisa 30m2-saaristoristeilijä Svanevit. Myöhemmin Olofsson piirsi ennen kaikkea kansainvälisen säännön veneitä kuten kutoset Ellinor ja Arneta sekä useita 5m-luokan veneitä. Olofsson oli itse innokas kilpapurjehtija ja niitti palkintoja suunnittelemillaan veneillä. Olofsson oli 1930-luvulla HSS:n junioritoiminnan käynnistämisen aloitteentekijä.
Jättiruoko

| Jättiruoko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Poales
Heimo::  Heinäkasvit Poaceae
Suku::  Jättiruo’ot Arundo
Laji::  donax
Kaksiosainen nimi
 Arundo donax  L. 
Katso myös
   Jättiruoko Wikispeciesissä   Jättiruoko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jättiruoko eli aasianjättiruoko (Arundo donax) on nimensä mukaisesti isokokoinen heinäkasvi (heimo Poaceae). Sitä voidaan käyttää monivuotisena koristekasvina. Jättiruokoa pidetään yhtenä maailman sadasta haitallisimmasta vieraslajista.
Ulkonäkö ja koko

Heinän juurakko on suomuinen, haarova, polveileva ja tukeva. Varsi on 2–6 metriä korkea ja 1–1,5 cm halkaisijaltaan, haarautumaton, bambun tapainen. Lehdet ovat 30–60 cm pitkiä ja 2–5 cm leveitä, kapenevat kärkeen päin lankamaisen ohuiksi. Kukinto on tähkämäinen huiskilo, yleensä sinipunainen. Yksikotinen. Jättiruoko kuuluu C4-kasveihin eli käyttää yhteyttämiseen C4-yhteyttämistä.
Kasvupaikka

Jättiruoko on kotoisin Välimereltä. Se suosii kosteita paikkoja mutta kasvaa hyvin myös kuivassa ja kaikenlaisessa maassa, tienvarsilla, joutomailla. Sitä käytetään myös aitakasvina.
Käyttö

Yhdysvalloissa kasvia käytetään sekä paperin että bioenergian raaka-aineena.lähde? Jättiruokoa käytetään monien puupuhaltimien, esim. oboen ja fagotin suuttimen, röörin tekemiseen, se muodostuu kahdesta vastakkain sidotusta ruokolehdykästä.