stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toinen Ateenan liitto
Jäsenet

Diodoros Sisilialaisen mukaan liittoon kuului 70 jäsentä ja Aiskhineen mukaan 75 jäsentä. Tärkein lähde jäseniä koskien on piirtokirjoitus IG II2 43 (niin kutsuttu ”Aristoteleen päätös”, tutkimuksessa myös Charter of the Second Athenian Naval League) alkaen perustamisvuodesta 378/377 eaa. Se luettelee hieman yli 60 jäsentä, jotka ovat kaupunkivaltioita tai niiden liittoja. Jack Cargillin tulkinnan mukaan piirtokirjoitus luettelee kaikki jäsenet, sillä kivessä olisi ollut tilaa lisänimille, jos muita jäseniä olisi ollut.
Liiton jäseniä olivat:
Abdera
Aigiale
Ainos
Anafe
Andros
Ateena
Antissa
Arethusa
Arkesine
Astraiusioi
Athenai Diades
Byzantion
Dikaia
Dion, Akte
Dion, Euboia
Elaius
Eresos
Eretria
Ferai (?)
Histiaia eli Oreos
Ikos
Ithaka
Iulis
Karthaia
Karystos
Khalkidiken liitto, mm.:
Olynthos
Khalkis
Khios
Koressia
Korkyra
Kos (?)
Krane
Kyzikos
Leukas
Maroneia
Methymna
Minoa
Mykonos
Mytilene
Naksos (?)
Neapolis
Pale
Paros
Peparethos
Perinthos
Pronnoi
Pyrrha
Rhodos
Same
Samothrake
Selymbria
Serifos (?)
Sifnos
Sikinos
Skiathos
Styra
Syros (?)
Tenedos
Tenos
Thasos
Theba
Thera (?)
Zakynthos
Kirjallisuutta

Cargill, Jack: The Second Athenian League: Empire or Free Alliance?.  Berkeley, Los Angeles & London:  University of California Press, 1981.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toinen Ateenan liitto Wikimedia Commonsissa
Tofalarit

Tofalarit eli tofat (aikaisemmin karagassit) ovat turkkilaista tofan kieltä puhuva kansa Irkutskin alueen Nižneudinskin piirissä Venäjällä. Heidän asuinaluettaan kutsutaan Tofalariaksi. Tofalareilla on Venäjän lainsäädännössä tunnustettu vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Nimitys

Tofalarien omakielinen nimitys tofa (myös topa, tyfa, typa) perustuu muinaiseen heimonimeen dubo, joka esiintyy 400- ja 600–900-lukujen kiinalaisissa kronikoissa. Mongolien 1200-luvun kronikassa se mainitaan muodossa tuba erään Sajanin ja Altain alueen kansan nimenä. Samaa perua ovat tuvalaisten omakieliset nimitykset tyva ja dyva, pohjoisen altalaisryhmän ja hakassien heimonimitys tuba sekä Mongolian tsaatanien ja urjanhai-uiguurien omakielinen nimitys tuha.
Aikaisemmin tofalareja kutsuttiin karagasseiksi. Nimitys perustuu tofalarilaisen suvun nimeen kara kaš (”musta kaš”). Vuonna 1934 venäjän kielessä otettiin käyttöön virallinen nimitys tofalary, johon sisältyy monikon tunnus -lar. Sen rinnalla käytetään muotoa tofa.
Asuinalue, alueelliset ryhmät ja lukumäärä

Tofalaria sijaitsee taigametsän peittämillä itäisten Sajanvuorten koillisrinteillä Uda, Birjusa, Gutara, Kan ja Ija -jokien yläjuoksulla. Aikaisemmin tofalarit viettivät nomadielämää laajemmalla alueella, joka lännessä ulottui Agul ja Tagul -jokien yläjuoksuille. Pohjoisessa ja koillisessa tofalarien naapureita olivat jeniseiläisten assanin ja kotin kielten puhujat, idässä Nižneudinskin burjaatit, kaakossa Okan seudun burjaatit ja sojootit, lännessä ja lounaassa todžalaiset, luoteessa samojedilaisten kamassin, matorin ja karagassin kielten puhujat sekä hakassit.
Aikaisemmin tofalarit muodostivat kolme eri suvuista koostunutta alueellista ryhmää. Tofalarian luoteisosassa elivät haaš, sary-haaš ja kara-haaš -suvuista koostuneet songuu aallar (”läntiset aalit”), kaakkoisosassa tšogdy, ak-tšogdy ja kara-tšogdy -sukujen muodostamat buruguu aallar (”itäiset aalit”) ja heidän välillään alueen keskiosassa tšeptei-suvun ortaa aallar (”keski-aalit”). Vuosina 1927–1932 heidät asutettiin kolmeen taajamaan. Ensimmäisen ryhmän asuinpaikaksi tuli Verhnjaja Gutara, toisen Alygdžer ja kolmannen Nerha. Nykyään taajamissa asuu sekaisin kaikkien sukujen edustajia.
Tofalarit ovat aina olleet pieni kansa. Vuodesta 1675 aina 1930-luvulle saakka ulottuvat tilastot osoittavat tofalarien määrän olleen keskimäärin hieman yli 400 henkeä. Lukumäärä alkoi kasvaa 1950-luvulta lähtien. Neuvostoliiton vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan tofalareja oli 731 henkeä, joista 722 asui Venäjällä ja 653 Nižneudinskin piirissä. Venäjän vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan Venäjän 837 tofalarista 723 asui Irkutskin alueella, heistä 681 maaseudulla.
Antropologia

Tofalarit ovat antropologisesti sekoittuneita. Fyysisiltä ominaisuuksiltaan he edustavat etupäässä mongolidisen päärodun pohjoisaasialaisen rodun katangalaista tyyppiä, johon on sekoittunut keskiaasialaisia aineksia. Euripidinen vaikutus on lisääntynyt voimakkaasti seka-avioliittojen seurauksena. Vuosina 1970–1984 syntyneistä tofalareiksi rekisteröidyistä lapsista lähes 60 % on peräisin venäläisten, burjaattien ym. kanssa perustetuista perheistä.
Kieli

Nikolai Baskakovin perinteisen luokittelun mukaan tofalari kuuluu turkkilaisten kielten uiguurilais-tukyilaiseen alaryhmään. Valentin Rassadinin esittämän käsityksen mukaan se muodostaa yhdessä Mongolian tsaatanien ja urjanhai-uiguurien sekä Okan seudun sojoottien kielten kanssa turkkilaisten kielten sajanilaisen alaryhmän taigavyöhykkeen alueen, johon voidaan lukea myös Tuvan todžalaiset poronhoitajat. Sajanilaisen ryhmän arovyöhykkeen alueeseen kuuluvat vastaavasti Tuvan tasavallan ja Mongolian Tsengelin sumin tuvalaisten sekä Mongolian ja Kiinan kok-montšakkien kielet. Tofalari jakautuu alygdžerin ja gutaran murteisiin, joista ensimmäisessä on tuvalaisia ja toisessa hakassilaisia aineksia.
Tofalarin kieli toimii etupäässä vanhempien sukupolvien suullisen kanssakäymisen välineenä. Neuvostoaikana perustettujen venäjänkielisten lastentarhojen ja koulujen toiminnan seurauksena nuoremmat sukupolvet ovat siirtyneet käyttämään venäjää. Vuoden 1989 väestönlaskennassa 42,8 % Venäjän tofalareista ilmoitti äidinkielekseen tofalarin ja 55,5 % venäjän. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 99,0 % tofalareista osaa venäjää. Tofalarin puhujia laskettiin olevan 378 henkeä.
Vuonna 1986 tofalaria varten laadittiin kyrilliseen kirjaimistoon perustuva kirjoitusjärjestelmä, joka vahvistettiin virallisesti vuonna 1989. Samana vuonna ilmestyi ensimmäinen tofalarinkielinen aapinen. Nykyään kieltä opetetaan kouluissa ja lastentarhoissa.
Etninen historia

Siperian kansoja 1700-luvun lopulla tutkineiden Peter Simon Pallasin ja Johann Gottlieb Georgin mukaan karagassit olivat samojediheimo, joka puhui puhdasta samojedikieltä. Tästä todistaa myös heidän esittämänsä kieliaineisto. Vuonna 1849 karagassien luona kävi suomalainen M. A. Castrén ja vuonna 1851 Julius Stubendorff, jotka totesivat heidän olevan turkkilainen kansa. Castrenin ja Stubendorffin keräämä kieliaineisto ei juuri lainkaan poikkea nykyisestä tofalarin kielestä.
Karagasseja eli nykyisiä tofalareja pidettiin pitkään turkkilaistuneina samojedeina ja heidän kieltään tuvan kielen murteena. Nykykäsityksen mukaan kansa on muodostunut 500–700-luvuilla ketinkielisten poronhoitajien sulautuessa Orhonin turkkilaisiin ja muinaisiin uiguureihin. Myöhemmin heihin liittyi samojedeja, joista osa säilytti kielensä 1700-luvun loppuun saakka. 1200-luvulta lähtien seudulle tunkeutui mongoleja, jotka sulautuivat varsin nopeasti turkkilaiseen väestöön.
Venäläiset rakensivat vuonna 1648 Udan linnoituksen (nykyinen Nižneudinsk), minkä seurauksena aikaisemmin burjaateille veroa maksaneista tofalareista tuli Venäjän alamaisia. Kansa jaettiin sukujen mukaan suvun vanhimpien johtamiin viiteen ulusiin, jotka maksoivat jasakkiveroa soopelinnahkoina ja myöhemmin myös rahana. 1800-luvun alusta lähtien Nižneudinskin lähellä järjestettiin vuosittainen tofalarien kokous suglan, jossa valittiin kansan ja sukujen edusmiehet sekä järjestyksenpidosta vastanneet viranomaiset.
Perinteiset elinkeinot ja aineellinen kulttuuri

Tofalarien perinteisiä elinkeinoja ovat metsästys ja poronhoito. Poroja ja myöhemmin myös hevosia käytettiin ratsuina ja juhtina. Huomattava merkitys oli myös keräilytaloudella ja kalastuksella.
Talvella tofalarit asuivat jokilaaksoissa, kesän ajaksi he siirtyivät vuorille. Leirit koostuivat talvella kahdesta–viidestä, harvemmin kuudesta tai seitsemästä kodasta. Kesällä kotia saattoi olla kymmenen tai enemmänkin. Kahdeksan–kahdenkymmenen kilometrin välein sijainneita leiripaikkoja vaihdettiin kahden–kolmen viikon välein.
Poroja oli taloutta kohti muutamia kymmeniä, harvoin yli sata. Metsästyksen kohteita olivat hirvi, maraali, metsäkauris, orava, soopeli, saukko, majava, kettu, ahma, myskihirvi ja karhu sekä pyyt, metsot, teeret ja riekot. Kalastusta harjoitettiin verkoilla, atraimella, keksillä ja merroilla. Syksyisin kerättiin syötäviä mukuloita ja juuria, sembramännyn pähkinöitä, marjoja, karhunlaukkaa, raparperia ja villisipulia. Käsityöammateista tofalarit harjoittivat metallin, puun, luun, tuohen ja nahkan käsittelyä.
Asumuksena toimi riukujen varaan pystytetty kota, joka kesällä katettiin tuohella ja talvisin poron tai maraalin taljoilla. Maalattiaisen kodan oviaukko oli yleensä itään päin. Keskelle asetettiin pronssinen tai valurautainen kattila. Kodan vasen puoli oli varattu miehille ja oikea naisille. 1930-luvun alussa taajamiin alettiin rakentaa hirsitaloja.
Perinteinen vaatetus valmistettiin etupäässä poron, maraalin ja peuran nahoista. 1800–1900-lukujen vaihteessa alettiin käyttää venäläisiltä ja burjaateilta ostettuja kankaita ja lampaantaljoja sekä Todžan tuvalaisilta ostettua kiinalaista kangasta. Talvisin pidettiin turkkia, kesäisin poron ja metsäkauriin nahasta tai kankaasta tehtyä kauhtanaa sekä nahkahousuja. Naisten päähineenä toimi talvisin turkislakki ja kesäisin huivi. Nykyään perinteiset vaatteet ovat jääneet lähes kokonaan pois käytöstä.
Ruokavalio koostui etupäässä villieläinten ja riistalintujen lihasta. Poroja teurastettiin harvoin. Liha syötiin keitettynä tai harvemmin paistettuna. Poron maitoa juotiin keitettynä, teen kanssa, siitä valmistettiin juustoa ja piimää. Talvella syötiin kuivattuja mukuloita ja sembramännyn pähkinöitä. Ostetuista ruisjauhoista paistettiin kakkaroita tai valmistettiin suolattua puuroa. Kalan merkitys ruokavaliossa oli vähäinen. Vuoden ympäri juotiin suolattua vihreää teetä. Nykyään perinteisiä ruokia valmistetaan lähinnä metsästysretkillä.
Julebygdan kappeli

| Julebygdan kappeli Julebygda kapell |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2011.
Sijainti:  Sandnes, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Stavangerin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1957
Suunnittelija:  Valdemar Scheel Hansteen
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  200
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Julebygdan kappeli (norj. Julebyga kapell) on Sandnesin kunnassa Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko vuodelta 1957.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Julebygdan kappeli Wikimedia Commonsissa
Luran kirkko

| Luran kirkko Lura kirke |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2007.
Sijainti:  Sandnes, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Stavangerin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1987
Suunnittelija:  Ingeborg ja Knut Hoem
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  320
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Luran kirkko (norj. Lura kirke) on Sandnesin kunnassa Norjassa sijaitseva tiilikirkko vuodelta 1987.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luran kirkko Wikimedia Commonsissa
Töyhtöturako

| Töyhtöturako |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Turakolinnut Musophagiformes
Heimo::  Turakot Musophagidae
Suku::  Töyhtöturakot Corythaixoides
Laji::  concolor
Kaksiosainen nimi
 Corythaixoides concolor  (A. Smith, 1833) 
Alalajit
 C. c. bechuanae  C. c. concolor  C. c. molybdophanes  C. c. pallidiceps 
Katso myös
   Töyhtöturako Wikispeciesissä   Töyhtöturako Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Töyhtöturako (Corythaixoides concolor) on turakoihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Afrikan eteläosista.
Koko ja ulkonäkö

Töyhtöturako on suurikokoinen lintu ja voi kasvaa 45–50 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Töyhtöturako on väritykseltään kauttaaltaan siniharmaa. Päälaella on pitkä töyhtö, jonka lintu voi laskea alas. Lajin pyrstö on hyvin pitkä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Töyhtöturakoa tavataan Angolasta, Sambiasta ja Tansaniasta etelään Etelä-Afrikkaan asti. Lajin elinympäristöä ovat kuivat savannit ja avoimet metsät. Sen ravintoa ovat useat hedelmät. Töyhtöturako liikkuu usein pieninä ryhminä. Linnun pesimäkausi on levinneisyysalueen pohjoisosissa heinäkuulta syyskuulle ja eteläosissa vuoden ympäri.
Valkovatsatrappi

| Valkovatsatrappi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kurkilinnut Gruiformes
Heimo::  Trapit Otididae
Suku::  Savannitrapit Eupodotis
Laji::  senegalensis
Kaksiosainen nimi
 Eupodotis senegalensis  (Vieillot, 1820) 
Alalajit
 E. s. barrowii  E. s. canicolls  E. s. erlangeri  E. s. mackenziei  E. s. senegalensis 
Katso myös
   Valkovatsatrappi Wikispeciesissä   Valkovatsatrappi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkovatsatrappi (Eupodotis senegalensis) on trappeihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan laajalta alueelta Keski-Afrikasta ja eteläisestä Afrikasta.
Koko ja ulkonäkö

Valkovatsatrappi voi kasvaa 50–61 cm pitkäksi ja koiraat ovat hieman naaraita suurempia. Sukupuolet eroavat toisistaan hieman ulkonäöltään. Valkovatsatrappikoiraan pitkä kaula ja päälaki ovat väriltään sinertävän harmaat ja alalajilla E. s. barrowii on kaulan takaosassa punaruskeaa. Toisinaan tätä alalajia pidetään omana lajinaan. Koiraan naama on valkoinen ja siinä on mustia raitoja. Naaraan kaula harmaata niskaa lukuun ottamatta ja päälaki ovat ruskeat. Valkovatsatrapin selkä ja siivet ovat ruskeat ja vatsa on valkoinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Valkovatsatrapin levinneisyysalue on laaja ja laikuttainen. Sitä tavataan Guineasta itään Sudanin asti, Etiopiasta etelään Kongon tasavallasta Sambian sekä Botswanasta, Swasimaasta ja Etelä-Afrikasta. Linnun elinympäristöä ovat ruohoiset savannit, joilla kasvaa pensaita ja matalia puita. Ne elävät pareittain tai pienissä ryhmissä. Valkovatsatrappi syö selkärangattomia eläimiä, liskoja, siemeniä, marjoja ja juurakoita. Lajin pesimäkausi kestää Länsi-Afrikassa heinäkuulta lokakuulle, Afrikan sarvessa maaliskuulta kesäkuulle ja eteläisessä Afrikassa lokakuulta toukokuulle.
Toinen analytiikka

Toinen analytiikka (m.kreik. Ἀναλυτικὰ ὕστερα, Analytika hystera; lat. Analytica posteriora) on Aristoteleen logiikan alan Organon-kokoelmaan kuuluva teos, joka käsittelee tieteellistä tietoa, määritelmiä ja todistamista.
Historia

Organon (”Väline”) on kokoelma Aristoteleen logiikkaa ja metodiikkaa koskevia kirjoituksia. Sen nimitys tulee siitä, että sen osa-alueiden hallitsemisen katsotaan antavan filosofille tarvittavat ajattelun välineet kaikkien muiden asioiden käsittelyyn, sekä tieteessä että yleensäkin kaikessa järkevässä ajattelussa ja väittelyissä. Se sisältää Toisen analytiikan lisäksi viisi muuta teosta.
Organonin teoksista Topiikka, Ensimmäinen analytiikka ja Toinen analytiikka liittyvät läheisesti toisiinsa ja viittaavat toisiinsa usein. Aristoteles itse luki Ensimmäisen ja Toisen analytiikan yhdeksi teokseksi nimellä Analytiikat. Ne ovat kummatkin länsimaisen logiikan ja tieteenfilosofian perusklassikoita. Toinen analytiikka koostuu paljolti Aristoteleen luentojen muistiinpanoista. Vaikka teos on kirjoitettu Ensimmäisen jatkoksi, eräät sen osat ovat kuitenkin selvästi varhaisempia.
Sisältö

Toinen analytiikka käsittää kaksi kirjaa. Teoksessa Aristoteles määrittelee tieteellisen todistamisen, määrittelyn ja muita seikkoja, jotka tekevät tiedosta nimenomaan tieteellistä tietoa (epistēmē). Näin teos soveltaa Ensimmäisessä analyytikassa kehitettyä syllogistiikkaa tieteenteoriaan.
Teoksessa Aristoteles esittelee muun muassa seuraavat määrittelyt, vaatimukset ja käsitteet:
Tietämisen ja osaamisen eri muodot (epistēmē, gnōsis, tekhnē, ...)
Selittävyysvaatimuksen: Asia tiedetään tieteellisesti, kun 1) tiedetään sen syy, ja 2) tiedetään, ettei syy voi olla mikään muu.
Aksioomat ja teoreemat: Aksioomat ovat todistamattomia peruslauseita, joiden pohjalta johdetaan logiikan avulla teoreemat.
Kirjallisuutta > Suomennokset

Aristoteles: Toinen analytiikka. Teoksessa Aristoteles: Teokset I. Kategoriat. Tulkinnasta. Ensimmäinen analytiikka. Toinen analytiikka.  ((Katēgoriai. Peri érmēneias.) Suomentanut ja selitykset laatinut Lauri Carlson. (Analutika protera.) Suomentanut ja selitykset laatinut Simo Knuuttila. (Analutika ústera.) Suomentanut ja selitykset laatinut Juha Sihvola)  Helsinki:  Gaudeamus, 1994.  ISBN 951-662-581-9
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

Aristotle: Analytica Posteriora. Teoksessa Aristotle: Analytica Priora et Posteriora.  (Toimittanut David Ross & L. Minio-Paluello. Oxford Classical Texts)  Oxford:  Oxford University Press.  ISBN 9780198145622  Kreikankielinen alkuteksti.
Aristotle: Posterior Analytics. Teoksessa Aristotle’s Works.  (Volume II. Posterior Analytics. Topica. Loeb Classical Library 391)  Cambridge, Massachusetts:  Harvard University Press.  ISBN 0-674-99430-2  Kreikankielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Berti, Enrico (toim.): Aristotle on Science: The Posterior Analytics.  Padua:  Antenore, 1981.
Aiheesta muualla > Teos

Aristotle: Posterior Analytics The Internet Classics Archive. (englanniksi)
Italia lasten Eurovision laulukilpailussa

| Italia lasten Eurovision laulukilpailussa |
| --- | --- |

Paikallinen TV-asema:  RAI Gulp
Esiintymiset
Ensiesiintyminen:  2014
Esiintymiskerrat:  10
Paras sijoitus:  1. (2014)
Huonoin sijoitus:  16. (2015)
Paras pistemäärä:  209
Huonoin pistemäärä:  34
Italia on osallistunut Lasten Eurovision laulukilpailuun kymmenen kertaa, ensimmäisen kerran vuonna 2014. Italian paras sijoitus on vuodelta 2014, jolloin se voitti kilpailun Vincenzo Cantiellon esittämällä kappaleella "Tu primo grande amore".
Osallistujat

| Vuosi | Esittäjä | Kappale | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | Vincenzo Cantiello | "Tu primo grande amore" | 1 | 159 |
| 2015 | Chiara & Martina | "Viva" | 16 | 34 |
| 2016 | Fiamma Boccia | "Cara Mamma - Dear Mom" | 3 | 209 |
| 2017 | Maria Iside Fiore | "Scelgo (My Choice)" | 11 | 86 |
| 2018 | Melissa & Marco | "What Is Love" | 7 | 151 |
| 2019 | Marta Viola | "La voce della terra" | 7 | 129 |
| 2021 | Elisabetta Lizza | "Specchio (Mirror On The Wall)" | 10 | 107 |
| 2022 | Chanel Dilecta | "BLA BLA BLA" | 11 | 95 |
| 2023 | Melissa & Ranya | "Un mondo giusto" | 11 | 81 |
| 2024 | Simone Grande | "Pigiama Party" | 9 | 98 |
Vakuutusmaksuvero

Vakuutusmaksuvero eli vakuutusvero on Suomessa vakuutussopimukseen perustuvasta vakuutusmaksusta perittävä vero. Vakuutusmaksuvero on mielletty arvonlisäverotusta täydentäväksi erityiseksi kulutusveroksi.lähde?
Vakuutusmaksuveron verokanta on 1. syyskuuta 2024 lähtien 25,5 prosenttia eli vastaava kuin arvonlisäveron yleinen verokanta.
Aiheesta muualla

Syventävät vero-ohjeet – Vakuutusmaksuverotus Suomessa
Kastraattilaulaja

Kuuluisa ja palvottu 1700-luvun kastraattilaulaja Farinelli eli Carlo Broschi. Bartolomeo Nazarin maalaus noin vuodelta 1753.
Kastraattilaulaja on mieslaulaja, jolta on tämän sopraano- tai alttoäänen säilyttämiseksi kastraatiossa poistettu molemmat kivekset. Leikkaamattomilla miehillä kivesten tuottamat sukupuolihormonit aiheuttavat normaalisti murrosiässä äänenmurroksen. Kastraatti kasvaa keholtaan aikuisen mittoihin, mutta hänellä on ikuisesti alle murrosikäisen pojan ääni, sillä kurkunpää jää esipuberteettiseen tilaan. Kastraatit ovat siis eunukkeja. Kastraattilaulajissa yhdistyi nais- ja lapsityypillinen korkea ääni ja miehen keuhkojen tilavuus sekä miehen lihasvoima.
Kastraattilaulajia tehtiin Italiassa vuosisatojen ajan, koska naisten ei annettu laulaa kirkossa kristillisessä Italiassa. Kirkkokuorot täytettiin tästä kiellosta johtuen miespuolisilla. Selitykseksi on tarjottu Apostoli Paavalin Raamatusta löytyvää mainintaa siitä, että naisten tulee olla hiljaa. Kastraattilaulajat oli erityisesti italialainen ilmiö, jossa tapa aloitettiin 1500-luvun lopulla. Alkusysäyksen tapa sai Rooman Sikstuksen kappelin monimutkaisen kirkkomusiikin tarpeista. Toisen sysäyksen tapa sai 1600-luvulla oopperan tarpeista. Pojat kastroitiin 7–9 vuoden ikäisinä. Kastraatit olivat 1600- ja 1700-lukujen eurooppalaisessa musiikkielämässä hyvin yleisiä ja nauttivat usein suurta arvostusta. Sikstuksen kappelissa kastraattilaulajat lauloivat vuoteen 1903 asti.
Historian kuuluisimmat kastraattilaulajat ovat Farinelli, Senesino ja Caffarelli. Käytäntö kiellettiin myöhemmin, ja viimeinen kastraattilaulaja, Alessandro Moreschi, kuoli vuonna 1922. Moreschi on ainoa kastraattilaulaja, jonka äänestä on tallenteita, sillä hän ehti eläessään levyttää. Moreschin tallenteista hänen ääntään on kuvailtu sopraanoääneksi, joka on hieman paksumpi kuin yleensä naisilla. Tunnetuimmista kastraattilaulajista Farinellia on kuvailtu sopraanoksi ja Senesinoa sekä Caffarellia altoiksi (mezzosopraano).
Kastraatioperinteen kieltämisen jälkeen vanhaa musiikkia esittäessä on tullut ongelmaksi se, miten alun perin sopraano- tai alttoäänille kirjoitetut miesroolit tulisi miehittää. 1900-luvulla oli pitkään tyypillistä, että kastraattiosat transponoitiin tavallisille miesten äänialoille. Myöhemmin on tullut vallalle näkemys, että äänialan muuttaminen rikkoo kappaleen rakenteen. Tämä on tärkeää esimerkiksi barokin oopperoiden rakkausduetoissa, jotka usein oli kirjoitettu samalle äänialalle. Siksi nykyään kastraattiosissa käytetään mieluummin naislaulajaa tai kontratenoria. Tosin falsetin käyttäminen tuottaa erilaisen soinnin kuin alkuperäinen kastraattiääni.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Viimeinen kastraattilaulaja Alessandro Moreschi laulaa Yle Elävä arkisto.
Frans Mörtengren

Frans Lorenz Oskar Mörtengren (26. tammikuuta 1833 Oulu – 4. maaliskuuta 1862 Helsinki) oli suomalainen luutnantti ja ruotsiksi kirjoittanut runoilija.
Mörtengren oli naimisissa Hakunilan kartanon omistajan, kapteeni Anders Munsterhjelmin tyttären Matilda Vilhelmina Munsterhjelmin kanssa.
Teoksia

Hans Mörtengren : Poetiska minnen af Frans Mörtengren, samlade af hans vänner.    Sederholm, Helsingfors 1862
Aiheesta muualla

Eversti P. W. Zilliacus : Muuan vapaustaistelumme ennustaja, Hakkapeliitta, 21.12.1929, nro 51-52, s. 15, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ruotsi
Toinen Bulgarian valtakunta

| Toinen Bulgarian valtakunta > 1185–1396 |
| --- | --- |
  Tsaari Ivan Shishmanin valtakaudella käytetty vaakuna. 
   Toinen Bulgarian valtakunta suurimmillaan tsaari Ivan Asen II:n valtakaudella. 
Pääkaupunki:  Tărnovo
Edeltäjä(t):   Bysantin valtakunta
Seuraaja(t):   Ottomaanien valtakunta
Toinen Bulgarian valtakunta oli bulgarialainen keskiaikainen valtio, joka oli olemassa vuosina 1185–1396. Se oli ensimmäisen Bulgarian valtakunnan seuraaja. Ensimmäisen valtakunnan oli miehittänyt Bysantin valtakunta, josta toinen valtakunta itsenäistyi. Toinen valtakunta päättyi ottomaanien miehitettyä maan vuoteen 1396 mennessä.
Historia > Itsenäistyminen

Toinen Bulgarian valtakunta sai alkunsa Bysantin ongelmista. Normannit hyökkäsivät Bysantin alueille Kreikassa ja Sisiliassa. Tämän ja muiden uhkien takia verotusta ja armeijaan kutsuttujen määrää kohotettiin, mikä herätti Bulgariassa vastustusta. Vuonna 1185 kaksi tărnovolaista maanomistajaa, nimeltä Petûr ja Asen vaativat helpotuksia valtakunnan vaatimuksiin, mutta näihin ei suostuttu, minkä lisäksi bysanttilainen virkailija löi toista heistä. Uutinen tästä riitti sytyttämään kyteneen kapinan. Kapinalliset ottivat nopeasti haltuunsa itäisen Bulgarian ja julistivat ensin Petûrin ja sittemmin Asenin tsaariksi Turnovossa.