stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
1950
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 1950 Wikimedia Commonsissa
Giuseppe Farina, ensimmäinen Formula 1 -maailmanmestari
Etelä-Aasian maanjäristys 2005

Järistyksen episentrumi
Etelä-Aasian maanjäristys 2005 oli pohjoisessa Pakistanissa 8. lokakuuta 2005 kello 8.50 paikallista aikaa (03:50:38 UTC) iskenyt, voimakkuudeltaan noin 7,6 momenttimagnitudin suuruinen maanjäristys. Järistyksen keskus oli Muzaffarabadin kaupungin lähellä kiistellyn Kashmirin alueen länsiosissa. Eniten järistys aiheutti tuhoa Azad Kashmirin alueella, missä monet talot romahtivat. Järistyksessä kuoli yli 74 000 ihmistä ja vammautui yli 10 000.
Järistyksen sijainti

United States Geological Survey (USGS) mittasi järistyksen voimakkuudeksi Mw 7,6. Järistyskeskus sijaitsi vuoristossa 19 kilometriä Azad Kashmirin pääkaupungista Muzaffarabadista luoteeseen sekä noin 95 kilometriä Islamabadista pohjois-koilliseen ja noin 10 kilometrin syvyydessä. Keskuksen sijainti oli koordinaatteina 34° 25′ 55″ N, 73° 32′ 13″ E. Pääjäristystä seurasi useita jälkijäristyksiä, joista voimakkain oli magnitudiltaan 6,2. Seuraavien 18 tunnin aikana tuli noin 20 kohtalaisen voimakasta jälkijäristystä. Yhteensä jälkijäristyksiä laskettiin 157, ja ne jatkuivat heiketen päivien ajan. Azad Kashmir sijaitsee Intian ja Pakistanin mannerlaattojen rajalla. Intian laatta puskee siellä kiinni Euraasian laattaan, mikä aiheuttaa siellä melko usein voimakkaita maanjäristyksiä.
Henkilövahingot

Pakistanin pääministerin Shaukat Azizin 1. marraskuuta antaman lausunnon mukaan järistyksessä kuoli noin 57 000 ihmistä ja loukkaantui noin 78 000. Heti seuraavana päivänä kenraalimajuri Faruk Ahmed Khan kertoi kuolleiden määrän olevan peräti 73 276 ja loukkaantuneita olevan yli 69 000. Uhriluvun arvioitiin tuolloin vielä kohoavan. Intian hallinnoimalla alueella kuoli 1 360 ihmistä ja 6 622 loukkaantui. Järistyksessä kuoli myös neljä ihmistä Afganistanissa. Lokakuussa 2006 arvioitiin että Pakistanissa ja Intiassa kuoli yhteensä 74 000 ihmistä ja 3,5 miljoonaa jäi kodittomaksi.
Järistyksen syy

Järistys sattui Intian mannerlaatan ja Euraasian laatan saumakohdassa, jossa Intian laatta liikkuu noin 4 senttimetriä vuodessa Euraasian laattaa kohti. Laattojen puristuminen yhteen aiheuttaa painetta, joka purkautuu toisinaan maanjäristyksissä. Alue on kärsinyt ennenkin voimakkaista maanjäristyksistä, ja on vääjäämätöntä, että näin käy jatkossakin. Näiden mannerlaattojen törmäys on kasvattanut Himalajan vuoriston.
Jälleenrakennuksen ja asuttamisen hitaus

Lokakuussa 2006 kymmenet tuhannet pakistanilaiset asuivat yhä teltoissa. YK:n arvion mukaan telttaleireissä eli n. 33 000 ihmistä. Arveltiin myös, että lukumäärä saattaisi lähes kaksinkertaistua vuoriston asukkaiden laskeutuessa talveksi kaupunkeihin.
Vuonna 2011 uutisoitiin, että vain kansalaisjärjestöjen toteuttamat jälleenrakennusprojektit ovat valmistuneet, kun taas Pakistanin hallituksen vastuulla olleista kouluista, sairaaloista ja silloista yli puolet oli kesken tai kokonaan rakentamatta. Alueelta raportoitiin myös laajamittaisesta korruptiosta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Teknistä tietoa järistyksestä USGS:n sivulla
Helsingin yliopiston seismologian laitoksen sivu järistyksestä (Arkistoitu – Internet Archive)
Puolan armeijan pioneerit raivaavat maanjäristyksen aiheuttamia tuhoja.
Maanjäristyksen aiheuttamia tuhoja Muzaffarabadin kaupungissa.
Valdemar nuorempi

Valdemar nuorempi, yksityiskohta kuninkaita kuvaavasta friisimaalauksesta Sankt Bendts Kirke, Ringsted, Sjælland
Valdemar (III) nuorempi (tansk. Valdemar den Unge) ; (n. 1209 – 28. marraskuuta 1231) oli Tanskan nuorempi kuningas vuosina 1215–1231.
Hän ei elänyt isäänsä kauemmin, joten hän ei koskaan ollut itsenäinen hallitsija. Häntä kutsutaan joskus nimellä Valdemar III, esimerkiksi hänen hautakivessään lukee latinaksi: "Waldemar Tertius Rex Daniae, Filius Waldemari Secundi" ("Valdemar Kolmas, Tanskan kuningas, Valdemar Toisen poika"). Hallitsijanimeä Valdemar III käytetään yleisemmin myöhemmin eläneestä kuninkaasta, Valdemar III Slesvigiläisestä.
Suku

Valdemar oli Tanskan kuningas Valdemar II:n ja tämän ensimmäisen puolison Dagmar Böömiläisen vanhin poika ja isänsä kanssahallitsija. Hänen äidinpuoleiset isovanhempansa olivat Böömin kuningas Ottokar I ja tämän ensimmäinen puoliso, kuningatar Adelheid von Meißen.
Äiti kuningatar Dagmar, kuoli toisen lapsensa synnytykseen vuonna 1212, jättäen miehensä leskeksi pienen pojan kanssa. Kuningatar oli ollut erittäin suosittu tanskalaisten keskuudessa hurskautensa ja ystävällisyytensä tavallisia ihmisiä kohtaan ansiosta.
Kuningas Valdemar avioitui uudelleen kaksi vuotta myöhemmin Portugalin infanta Berengarian kanssa. Tästä avioliitosta Valdemar nuorempi sai neljä sisaruspuolta: Sofia, Eerik, Abel ja Kristoffer. Hänen uusi äitipuolensa, kaunis ja ylpeä nainen, oli epäsuosittu ja tanskalaisten halveksima, eli suuri vastakohta Valdemarin äidille Dagmarille. Kun Berengaria kuoli synnytykseen vuonna 1221, kuningas Valdemar ei avioitunut enää uudelleen.
Nuori kuningas

Tanskalaisten valtaherrojen kokouksessa, jonka kuningas Valdemar järjesti Samsøssä vuonna 1215, kaikki suostuivat vannomaan valan Valdemar Nuoremmalle. Pian tämän jälkeen, kun hänet valittiin Tanskan kuninkaaksi Viborgin tingissä eli käräjillä. Tätä perinnettä oli käytetty alun perin Ranskan Kapetingien suvussa ja myöhemmin monissa Euroopan monarkioissa. Valdemarin Schleswigin herttuakunta siirtyi hänen nuoremmalle veljelleen Erikille.
Suuren juhlan aikana Schleswigissä kesällä 1218, kun paikalla oli 15 piispaa ja 3 herttuaa, Valdemar voideltiin ja kruunattiin Tanskan nuoremmaksi kuninkaaksi. Hän osallistui isänsä kanssa onnettomaan metsästykseen Lyøn saarella vuonna 1223, jossa molemmat kuninkaat joutuivat Schwerinin kreivi Henrik I:n vangiksi ja Valdemar oli vangittuna pääsiäiseen 1226 asti. Kreivi Henrik vaati Tanskaa luovuttamaan Holsteinissa 20 vuotta aiemmin valloitetun maan ja ryhtymään Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan vasalliksi, vastineeksi vankien vapauttamisesta. Tanskan lähettiläät kieltäytyivät näistä ehdoista ja Tanska julisti sodan. Kuninkaiden ollessa vangittuina useimmat Saksan alueet irtautuivat Tanskasta ja tanskalaiset joukot lähetettiin pitämään heidät kurissa. Sota päättyi Albrekt von Orlamünden komennossa olleiden tanskalaisten joukkojen tappioon Möllnissä vuonna 1225. Vapautuksensa turvaamiseksi Valdemar II:n täytyi tunnustaa irtautuneet alueet Saksassa, maksaa 44 000 hopea markkaa, allekirjoittaa lupaus olla kostamatta kreivi Henrikille ja lähettää sen sijaan poikansa Erik vankeuteen.
Avioliitto

Nuori kuningas avioitui 24. kesäkuuta 1229 Portugalin kuningas Afonso II:n ja Kastilian prinsessa Urraca de Castillon vanhimman tyttären infanta Eleanorin (1211–1231) kanssa Ribessä. Tämä oli hänen äitipuolensa veljentytär.
Naimakaupan oli järjestänyt Viborgin piispa Gunner, jota pariskunta rakasti kuin isäänsä. He olivat olleet naimisissa kaksi vuotta, kun kuningatar Eleanor kuoli synnytykseen 28. elokuuta 1231. Lapsi kuoli pian tämän jälkeen.
Kuolema

Vain kolme kuukautta myöhemmin Valdemar nuorempaa ammuttiin vahingossa jalkajousella 28. marraskuuta 1231 hänen metsästäessään Refsnæsissa lähellä Kalundborgia. Hän kuoli noin 21-vuotiaana samana päivänä.
Perintö

Valdemar sai eläessään kiitosta lempeydestä ja ystävällisyydestä kaikkia kohtaan ja hän oli erittäin suosittu. Latinankielinen elegia, jonka pappi on kirjoitti kuninkaiden vankeusaikana, käyttää hänestä korkeimpia ylistyssanoja. Hänen kuolemansa oli maalle valtava suru. Valdemar haudattiin Sankt Bendtin kirkkoon Ringstediin puolisonsa kuningatar Eleanorin viereen. Hänen isänsä teki tämän jälkeen nuoremmasta velipuolesta Erikistä kruununperillisen. Kuningas Valdemar II kuoli kymmenen vuotta myöhemmin, ja hänen seuraajakseen tuli Eerik IV Plovpenning.
Valdemar nuoremman kuolema, Christian Emil Andersen, 1843
Käännös suomeksi
Puolan offensiivi

Saksalaisia Puolan rajalla 1. syyskuuta 1939.
Puolan offensiivi, Puolan taistelu, taistelu Puolasta, Puolan valtaus, Saksan–Puolan sota 1939 tai Puolan sotaretki, saksalaiselta koodinimeltään Fall Weiß (’Tapaus valkoinen’) oli toisen maailmansodan aloittanut Saksan hyökkäys Slovakian rinnalla Puolaan 1. syyskuuta 1939 ennen erillistä Neuvostoliiton hyökkäystä Puolan itäiselle puolelle. Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska julistivat Saksalle sodan kaksi päivää myöhemmin Puolalle antamiensa turvatakuiden mukaan.
Taustaa > Natsien valtaannousu ja Saksa-Puola-rauhansopimuksen seuraukset

Tästä kaikesta huolimatta Puola itse teki rauhansopimuksen natsien valtaan joutuneen Saksan kanssa tammikuussa 1934, mikä herätti Ranskan puolella epäilyksiä, että Puola olisi epäluotettava liittolainen. Historioitsija Stephen Kotkin kertoo Puolan hallitsevissa piireissä jopa kiertäneen haaveilua Puola-Saksa-yhteishyökkäyksestä Neuvostoliittoon, mitä natsi-viranomaiset uskottelivat kylmästi. Saksa-Puola-hyökkäämättömyysjulistuksella oli ikävä vaikutus: Hitlerille se oli ensimmäinen astinkivi, jonka hän pystyisi esittämään Saksassa merkkinä diplomatiataidoistaan ja kansainvälisesti merkkinä mukamas rauhanomaisista aikeistaan. Se oli myös merkki Ranskan diplomaattisten allianssien heikkenemisestä Saksan ympärillä, etenkin koska se oli neuvoteltu salassa.
Taustaa > Natsi-Saksan muut sopimukset Baltian maiden ja Neuvostoliiton kanssa

Solmittuaan Japanin imperiumin kanssa Komintern-vastaisen sopimuksen 25. marraskuuta 1936 ja keinoteltuaan länsivallat myönnyttelemään hänen kanssaan Münchenin sopimuksen (30. syyskuuta 1938), natsi-Saksa teki Joachim von Ribbentropin välityksellä hyökkäämättömyys-sopimukset 23. maaliskuuta 1939 Liettuan kanssa (toisena allekirjoittajana Juozas Urbšys), 7. kesäkuuta 1939 Viron ja Latvian kanssa (toisina allekirjoittajina vastaavasti Karl Selter ja Vilhelms Munters) ja lopulta 23. elokuuta 1939 Neuvostoliiton kanssa (toisena allekirjoittajana Vjacheslav Molotov). Sopimukset takasivat, että Saksaa eivät pystyisi piirittämään Baltian maiden kautta länsivallat eikä Neuvostoliitto ja että Neuvostoliitto ei estäisi Saksa hyökkäystä Puolaan. Sopimuksen salaisessa lisäpöytäkirjassa Puola jaettiin Saksan ja Neuvostoliiton kesken. Tämän jälkeen sopimuksen osapuolet keskittivät joukkojaan Puolan rajoille. Puola vastasi mobilisoiden omat joukkonsa elokuun lopussa, sodan kynnyksellä. Neuvostoliitto puolestaan hyökkäsi Puolaan 17. syyskuuta 1939 ja miehitti sen itäosat oman ilmoituksensa mukaan slaaveja suojellakseen. Tämä tapahtui kaksi päivää sen jälkeen, kun se oli saanut aikaan rauhan Japanin vastaisessa rajasodassa, jota Japanin Kwantungin armeija oli käynyt Mongolian kansantasavaltaa vastaan Halhin-Golin taisteluissa. Japanin tappio Halhin-Golin taisteluissa myös vaikutti niin, että se ohjasi Japanin huomion idemmäs Yhdysvaltoja kohti, mikä lopulta konkretisoituisi Japanin hyökkäyksessä Pearl Harboriin vuonna 1941, ja sai Japanin vastahakoiseksi liittymään Hitlerin hyökkäykseen Neuvostoliittoon.
Taustaa > Puola, Ranska ja Britannia invaasio-uhan edessä

Puola oli uskonut pystyvänsä selviämään lukumääräisesti suuren armeijansa turvin Saksan hyökkäyksestä aluksi paljolti omin voimin, kunnes Britannia ja Ranska ehtisivät avuksi. Teknisesti ja taktisesti Puolan asevoimat kuitenkin osoittautui vanhentuneeksi Saksan armeijaan verrattuna. Ranska olisi kyennyt hyökkäämään Siegfrid-linjalle, mutta se tyytyi tekemään vain yhden hyökkäyksen Saarlandiin kiellolla edetä Siegfried-linjan lähelle. Näin ollen Ranska ei tosiasiassa keventänyt Puolaan kohdistunutta painetta, vaan mahdollisti Saksan tehokkaan hyökkäyksen jatkamisen Puolassa. Britannialla puolestaan ei ollut merkittävää määrää maavoimia Puolaan lähetettäväksi, joten Puola käytännössä joutui taistelemaan Britannian ja Ranskan turvallisuustakuusta ja sodanjulistuksesta huolimatta yksin.
Kun Puola liittyi läntiseen leiriin huhtikuussa 1939, kenraali Gamelin muistutti kenraali Kasprzyckiä Puolan roolista Tšekkoslovakian hajottamisessa. Historioitsija Paul N. Hehnin mukaan Puolan tekemä Zaolzien anneksointi saattoi myötävaikuttaa brittien ja ranskalaisten vastahakoisuuteen hyökätä saksalaisia ​​vastaan ​​suuremmilla voimilla syyskuussa 1939.
Richard Watt kirjoittaa myös, että:
Puolan uhkavaatimus Tšekkoslovakialle vuonna 1938 ja Zaolzien anneksointi siltä olivat räikeitä taktisia virheitä. Oli Puolan vaatimus Zaolzien alueeseen kuinka oikeutettu tahansa, Zaolzien kaappaus vuonna 1938 oli suuri virhe, joka vahingoitti Puolan mainetta maailman demokraattisten valtojen silmissä.
Sota > Riittämättömät turvallisuustakuut

Vaikka Britannialla oli vahvin laivasto ja melko vahvat ilmavoimat, sillä ei ollut yleistä asevelvollisuutta eikä sen vuoksi laajaa maa-armeijaa laivattavaksi Ranskaan. Ranskalla puolestaan olisi ollut sotavoimaa käytettäväksi Saksaa vastaan länsivallilla (Westwall), mutta Ranskan poliittinen johto ei sallinut kuin hyökkäyksen Saarlandiin siten, että joukoilla oli kielto edetä kilometriä lähemmäs länsivallia. Länsirintamalla alkoi valesota, joka ei estänyt Saksaa jopa tilapäisesti vähentämästä liikekannallepanoastetta Puolan valloituksen jälkeen.
Onnistuneesta invaasiosta Puolaan huolimatta saksalaiset tajusivat puolustustensa lännessä olevan heikoilla niin, että määrätietoinen läntisten Liittoutuneiden offensiivi johtaisi strategiseen tappioon, joka kumoaisi Saksan sotilaalliset saavutukset Puolan alueella. Historioitsija Matthias Strohn on osoittanut, että puolalais-joukkojen päihittämisen sekä Saksan myöhemmät offensiivit länteen mahdollisti se, että Liittoutuneet antoivat tilaisuuden lipua sormiensa välistä.
Sota > Saksan eteneminen

Saksan joukot pääsivät nopeasti syvälle Puolaan. Jo 6. syyskuuta Puolan hallitus poistui Varsovasta käskien joukkojaan vetäytymään Narewin, Veikselin ja San-joen linjalle. Samana päivänä saksalaiset valtasivat Krakovan. Jo kahta päivää myöhemmin kenraali Walther von Reichenaun komentama Saksan 10. armeija oli Varsovan laitamilla. Samaan aikaan kenraali Wilhelm Listin 14. armeija oli Sanjoella Przemyslin ympäristössä, kun taas kenraali Heinz Guderianin joukot pääsivät Bugjoelle Varsovan itäpuolella.
9. syyskuuta Puola aloitti kymmenellä divisioonalla kenraali Tadeusz Kutrzebain johtaman vastahyökkäyksen yli Bzurajoen Saksan 10. armeijaa vastaan, mikä oli puolalaisten onnistunein hyökkäys sodan aikana. Kutnon taistelussa saavutettu menestys jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi.
16. syyskuuta mennessä Varsova oli piiritetty, ja puolalaiset pitävät siellä pintansa 27. syyskuuta asti. Lvovin länsipuolella Saksan 14. armeija juuttui kiinni taisteluun, mutta muualla saksalaisten eteneminen on voimakasta.
18. syyskuuta 1939 Edmund Roman Orlik osallistui taisteluun lähellä Pociechaa Kampinoksen metsässä, jossa 20 mm:n tykeillä aseistetut puolalaiset TKS-yksiköt, jotka suojasivat Roman Abrahamin ratsuväen operatiivisen ryhmän, tuhosivat metsän risteyksessä kolme saksalaista panssarivaunua 1. divisioonasta ilman puolalais-tappioita. Saksalais-joukkueen komentajaksi, Racibórzin herttua, 23-vuotias luutnantti, Wiktor IV Albrecht von Ratibor, menehtyi tässä väijytyksessä. Orlikin muistelmiin perustuvien Janusz Magnuskin kuvitteellisten teosten jälkeen kirjallisuudessa oletettiin, että Orlik komensi ainoaa kevyillä konekivääreillä aseistettua panssarivaunua tässä yhteenotossa ja tuhosi itse kolme panssarivaunua, ja loput kaksi TKS:ää olivat aseistautuneet tavallisilla konekivääreillä. Muiden lähteiden mukaan kaikki kolme TKS:ää oli kuitenkin aseistettu kevyillä konekivääreillä.
Maanpaossa kirjoitettu teos "Puolan panssarihistorian pääpiirteet" ei mainitse Orlikia. Se kertoo, että taisteluun Pociechan lähellä olisivat osallistuneet mm. korpraali Vladislav Tritt, korpraali Mieczysłav Pachocki ja Stanisłav Łopatkan joukkue. Janusz Magnuskin teosten mukaan tuhoutuneet panssarivaunut olivat PzKpfw 35(t) -tyyppisiä, mutta kirjallisuudessa esiintyy myös valokuvaa tuhoutuneesta PzKpfw IV -tankista, jota sanotaan samaksi, jossa Racibórzin herttua kuoli. Janusz Magnuskin teosten jälkeen on ilmestynyt julkaisuja, erityisesti vuonna 1995 "Torakat panssareita vastaan", joissa Orlikin ansioksi luetaan 10 panssarivaunun tuhoaminen kahdessa yhteenotossa pohjautuen hänen muistelmiensa. Orlikin hahmoa on popularisoitu Puolassa ja ympäri maailmaa. Pociechan taistelun muistoksi on pystytetty "Orlikin kivi" -niminen muistomerkki. (52°20′02″N 20°44′06″E)
Sota > Neuvostoliitto miehitti Puolan itäosan

Puolan luhistuminen yllätti myös Neuvostoliiton hallituksen, joka ei ollut varautunut niin pikaiseen ratkaisuun. Kun Saksan ulkoministeri Joachim von Ribbentrop varotti 5. syyskuuta 1939 neuvostoliittolaista virkaveljeään Vjatšeslav Molotovia, että elleivät venäläiset pian ottaisi haltuunsa vaikutuspiirijaossa haltuunsa saamaa osaa Puolasta, saksalaiset joutuisivat vihollista takaa ajaessaan ehkä ylittämään vaikutuspiirirajan, Molotov vastasi vain, ettei hän katsonut toiminnan hetken vielä koittaneen. Neuvostoliiton johtajat halusivat välttää avointa osallistumista Puolan kukistamiseen.
Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pää-äänenkannattaja Pravda syytti 14. syyskuuta 1939 Puolan ”johtavia piirejä” vähemmistökansallisuuksien sorrosta ja muistutti lukijoitaan siitä, että Puolan alueella asui kahdeksan miljoonaa ukrainalaista ja kolme miljoonaa valkovenäläistä. Puna-armeija hyökkäsi 17. syyskuuta Puolaan. Molotov selitti Neuvostoliiton hallituksen velvollisuutena olevan kiirehtiä suojelemaan venäläisten heimoveljiä, jotka olivat Puolan valtion hajottua jääneet alttiiksi ”kaikenlaisille vaaroille”. Puna-armeija kohtasi vähäistä vastarintaa, sillä Puolan joukot taistelivat saksalaisia vastaan. Puolalle muodostettiin pakolaishallitus. Myös Puolan armeija tajusi tilanteen toivottomuuden ja viimeiset taistelevat yksiköt antautuivat 30. syyskuuta. Miehitysvyöhykkeitä erotti Bugjoki.
Suurin osa Puolan laivastosta pakeni Britanniaan jatkaakseen taistelua. Samoin tuhannet sotilaat etsivät tiensä länsiliittoutuneiden alueille Romanian ja Itämeren kautta. Britannian joukoissa taistelleet puolalaiset osallistuivat myöhemmin lukuisiin Britannian operaatioihin Saksaa vastaan.
Neuvostoliiton tunkeutuminen Puolaan ei kaikesta huolimatta kuitenkaan ollut kiveen hakattu.
Neuvostoliitto luultavasti aikoi lopulta mennä Itä-Puolaan lunastaakseen oman osuutensa saaliista. Se ei kuitenkaan ollut kiveen hakattu. Japanin ja Neuvostoliiton välinen laaja rajasota kesti syyskuun 15. päivään 1939 saakka, eikä Neuvostoliitto ollut missään nimessä valmis hyökkäämään Puolaan syyskuun puolivälissä. Neuvostoliitto marssikin tuolloin Puolaan nimenomaan Puolan heikon tilan takia. Jos puolalaiset olisivat torjuneet saksalaisia ​​tehokkaammin, Neuvostoliitto olisi odottanut pidempään omaa hyökkäystään ja, riippuen siitä miten asiat olisivat edenneet, saattanut pidättäytyä kokonaan. Stalin ei ollut mitenkään kykenemätön pettämään Hitleriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puolan offensiivi Wikimedia Commonsissa
Varsovan valoa ja varjoa. Suomalaisen elämyksiä Puolan pääkaupungissa liikekannallepanon päivinä, Hakkapeliitta, 01.08.1939, nro 31, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Puolan jalkaväki.
Puolalaisten ja saksalaisten joukkojen ryhmitys Puolan offensiivin aattona.
Adolf Hitlerin 31. elokuuta 1939 antama virallinen hyökkäyskäsky Puolaan.
Puolalainen 7TP-panssarivaunu.
Bzuran vastahyökkäys.
Miehitysvyöhykkeiden raja.
Liittolaisia, Brest, 22. syyskuu 1939.
Bochnian verilöyly oli yksi lukuisista joukkomurhista valloitetussa Puolassa.
Sotavankien verilöyly Ciepielówissa, 9. syyskuu 1939.
Arto Melleri

| Arto Melleri> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Arto Matti Vihtori Melleri
Syntynyt: 7. syyskuuta 1956 Lappajärvi
Kuollut: 13. toukokuuta 2005 (48 vuotta) Helsinki
Ammatti:  runoilija, prosaisti
Kirjailija
Esikoisteos:  Schlaageriseppele (1978)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Arto Matti Vihtori Melleri (7. syyskuuta 1956 Lappajärvi – 13. toukokuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen runoilija ja prosaisti.
Elämäkerta ja ura

Arto Mellerin vanhemmat olivat kauppias Armas Johannes Melleri ja Katri Helena o.s. Kangas. Tuleva runoilija kiinnostui lukemisesta ja kirjoittamisesta jo lapsena. Teini-iässä kiinnostuksen kohteiksi muodostuivat myös sarjakuvat sekä pop- ja rock-musiikki. Synnyinseudun värikkäät ihmiset ja heidän tarinansa kiehtoivat nuorta Melleriä. Arto Melleri suoritti ylioppilastutkinnon 1975 Vimpelin lukiossa. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa ja Teatterikorkeakoulussa 1976–1980 valmistuen dramaturgiksi. Hänelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 2003.
Melleri oli monipuolinen kirjoittaja. Julkisuuteen hän tuli 1970-luvulla yhtenä Nuorallatanssijan kuolema eli kuinka Pete Q sai siivet -näytelmän kirjoittajista. Kirjailijana Melleri debytoi jo vuonna 1970 pienoisromaanilla Meno-paluu, joka ilmestyi nuorille lukijoille suunnatussa Kontakti-sarjassa. Hänen tuotantoonsa kuuluu runoja, kertomus- ja novellikokoelmia, näytelmiä, elokuvakäsikirjoitus, oopperalibretto sekä yksi romaani. Yleisradiolle Melleri teki kolme kuunnelmaa, joista ensimmäisen nimeltä Seita hän kirjoitti 12-vuotiaana. Kaksi muuta kuunnelmaa ovat nimeltään Karanteeni ja Paholaisen sakramentti. Esikoisrunokokoelmallaan Schlaageriseppele (1978) Melleri nousi sukupolvensa johtavaksi runoilijanimeksi. Hän sai viimeisen runokokoelmalle myönnetyn Finlandia-palkinnon vuonna 1991 teoksella Elävien kirjoissa. Melleri tunnetaan suomalaisen boheemin runoilijan arkkityyppinä.
Vuonna 1998 Melleri jäi suojatiellä auton alle ja sai aivovamman. Hän vajosi koomaan ja hänet todettiin 80-prosenttisesti aivoinvalidiksi. Melleri kuitenkin kuntoutui ja pystyi kirjoittamaan uusia teoksia. Vuonna 2004 hänelle sattui toinen kaatumisonnettomuus, jossa hänen aivonsa saivat pahoja vaurioita. Kaatuminen aiheutti toispuolisen halvaantumisen ja luultavasti myös osittaisen sokeutumisen. Melleri kuoli vuonna 2005 vain 48 vuoden iässä. Hän oli naimisissa Nadja Pyykön kanssa. Hänen veljensä Jorma Melleri on Anneli Jäätteenmäen puoliso.
Mellerillä on kaksi tytärtä, Vera ja Sara hänen edellisestä avioliitostaan näyttelijä Kaija Kankaan kanssa. Vuonna 2003 Mellerin elämästä valmistui dokumenttielokuva Yksinäisen tähden harhailija, jonka on ohjannut Tahvo Hirvonen.
Palkintoja

Kalevi Jäntin palkinto 1979
Valtion kirjallisuuspalkinto 1986
Finlandia-palkinto 1991 runokokoelmasta Elävien kirjoissa.
Teokset

Meno-paluu, 1970, kertomus (Kontakti-sarja, sarjassa 13–14-vuotiaat)
Liftarien yö, 1973, kertomus
Schlaageriseppele, 1978, runokokoelma
Nuorallatanssijan kuolema eli kuinka Pete Q sai siivet, yhdessä Jukka Asikaisen ja Heikki Vuennon kanssa, 1978
Mario ja taikuri, 1978, pienoisnäytelmä Thomas Mannin novellin pohjalta
Zoo, 1979, runokokoelma
Pete Q. Jälkeenjääneet paperit, yhdessä Jukka Asikaisen ja Heikki Vuennon kanssa, 1979
Ilmalaiva 'Italia', 1980, runokokoelma
Sopimus Mr. Evergreenin kanssa, 1983. näytelmä
Kuulustelu 1983, näytelmä
Mau-Mau, 1982, runokokoelma
Siriuksen vieraat, 1984, näytelmä
Rubiinisilmäinen pääkallosormus, 1985, novellikokoelma
Tuomiopäivän sävärit, 1987, romaani
Johnny B. Goethe, 1988, runokokoelma
Rouva Fortuna, 1989, näytelmä
Nuoruus, siivekästä ja veristä, Runot 1972–89, 1989,
Viiden aistin todistus, 1990, runokokoelma
Elävien kirjoissa, 1991, runokokoelma
Kuningatar Hysteria, 1993, runokokoelma
Aavekaupunki, 1995, näytelmä (sarjakuvana Jarmo Mäkilän kanssa)
Puukkobulevardi, 1997, runokokoelma
Kummitusjutun ilmakehä, 2001, lastuja
Arpinen lemmen soturi, 2004, runokokoelma
Runot, 2006, kootut runot (toimittanut ja jälkisanan kirjoittanut Martti Anhava)
Pääkallolipun alla, 2011, proosateokset (toimittanut ja jälkisanan kirjoittanut Martti Anhava)
Romua rakkauden valtatiellä – Arto Mellerin elämä, 2011, elämäkerta (toimittanut ja kirjoittanut Martti Anhava)
Teokset > Kokoelmia muiden kanssa

70-luvun nuori runo, toim. 1981
Three Finnish Poets 1999