stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan evankelinen kirkko
Teologisia näkemyksiä Saksan evankelisessa kirkossa

EKD:n puitteissa esiintyy laaja kirjo vanhoillisia ja liberaaleja teologisia näkemyksiä ja liikkeitä. Lisäksi kirkkokunta on jo itsessään monimuotoinen sulkien sisäänsä tunnuksellisia luterilaisia, reformoituja ja yhdistyneitä kirkkoja. Kirkkoja yhdistää apostolinen uskontunnustus ja nikealais-konstantinopolilainen uskontunnustus ja uskonpuhdistuksen perintö. Jälkimmäisestä syntyvät myös suurimmat teologiset erot kalvinististen ja luterilaisten näkemysten välille.
Kaikki kirkot vihkivät naisia papeiksi. Homoseksuaalien toimiminen papinvirassa on hyväksyttyä. Samaa sukupuolta edustavien avioliiton siunaus on mahdollista, mutta riippuvaista paikallisseurakunnan ja papiston kannasta. EKD on myös ottanut sallivan kannan pappien avioliittoon samaa sukupuolta olevan puolison kanssa. Tätä koskee paikallinen ja kirkkokohtainen mahdollisuus rajata käytäntöä.
EKD:n kirkkojen itsenäiset yhteenliittymät

Saksan yhdistynyt evankelisluterilainen kirkko (saks. Vereinigte Evangelisch-Lutherische Kirche Deutschlands, VELKD)
Evankelisten kirkkojen liitto (saks. Union Evangelischer Kirchen, UEK)
Ala-Saksin evankelisten kirkkojen konfederaatio (saks. Konföderation evangelischer Kirchen in Niedersachsen)
EKD valtakunnalliset työmuodot

EKD on organisoinut useita valtakunnallisia työmuotoja, jotka tukevat ja täydentävät maakirkkojen työtä.
Diakoniatyö (Diakonisches Werk), Stuttgart
Maailmanapu (Brot für die Welt), Stuttgart
Katastrofiapu (Diakonie Katastrophenhilfe), Stuttgart
Itä-Euroopantyö (Hoffnung für Osteuropa), Stuttgart
Evankelinen liitto (Evangelischer Bund), Bensheim
Evankelinen kehitysapu (Evangelischer Entwicklungsdienst), Bonn
Lähetystyö (Evangelisches Missionswerk)
Julkaisutyö (Gemeinschaftswerk der Evangelischen Publizistik gGmbH), Frankfurt am Main
Keskusarkisto, (Evangelisches Zentralarchiv in Berlin)
Kirkko-oikeusinstituutti (Kirchenrechtliches Institut der Evangelischen Kirche in Deutschland), Göttingen
Maailmankatsomuskysymykset (Evangelische Zentralstelle für Weltanschauungsfragen), Berliini
Tunnustusinstituutti (Konfessionskundliches Institut), Bensheim
Kirkkorakennus- ja kirkkotaideinstituutti (Institut für Kirchenbau und kirchliche Kunst der Gegenwart), Marburg
Yhteiskuntatieteellinen instituutti (Sozialwissenschaftliches Institut der EKD), Hannover
Koulusäätiö (Evangelische Schulstiftung in der EKD)
Etäopiskelutyöpiste (Evangelische Arbeitsstelle Fernstudium für kirchliche Dienste), Gelnhausen
Jumalanpalvelustyöyksikkö (Gemeinsame Arbeitsstelle für gottesdienstliche Fragen der EKD), Hannover
Nuoriso-, kulttuuri- ja sosiaalityön yksikkö (Burckhardthaus, Evangelisches Institut für Jugend-, Kultur- und Sozialarbeit e.V.), Gelnhausen
Naistutkimusyksikkö (Frauenstudien- und -bildungszentrum der Evangelischen Kirche in Deutschland), Gelnhausen
Ulkosaksalaisten kirkollisten asioiden yksikkö (Aussiedlerseelsorge in der EKD), Hannover
Viestintäyksikkö (Informations- und Dokumentationsstelle der EKD)
Kirkon työelämäyksikkö (Kirchlicher Dienst in der Arbeitswelt)
Lähetystyön palveluyksikkö (Arbeitsgemeinschaft Missionarische Dienste)
Sirkus- ja näyttelijäsielunhoito (Zirkus- und Schaustellerseelsorge), Hannover
Oppimateriaalikeskus (Evangelisches Studienwerk e.V. Villigst)
Pyhän Maan tutkimuskeskus (Deutsches Evangelisches Institut für Altertumswissenschaften des Heiligen Landes)
Kirjallisuus

Wolf-Dieter Hauschild: Evangelische Kirche in Deutschland. In: Theologische Realenzyklopädie 10 (1982), S. 656–677
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen verkkosivusto
| n k Saksan evankelisen kirkon jäsenkirkot |
| --- | --- | --- |
| Jäsenkirkot |  Anhalt  Baden  Baijer  Berliini, Brandenburg ja Sleesian Ylä-Lausitz  Braunschweig  Bremen  Hannover  Hessen ja Nassau  Kurhessen-Waldeck  Lippe  Keski-Saksa  Oldenburg  Pohjois-Saksa  Pfalz  Evankelis-reformoitu kirkko  Reininmaa  Saksi  Schaumburg-Lippe  Westfalen  Württemberg  |  |
| Liitännäisjäsenet |  Saksan evankelis-reformoitujen kirkkojen liitto  Herrnhutilais veljesseurakunnat  |  |
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Evangelische Kirche in Deutschland
Käännös suomeksi
Bạch Đằngin taistelu

Bạch Đằngin taistelu oli Vietnamin–mongolien sodan taistelu, joka käytiin mongolien ja vietnamilaisten välillä vuonna 1288 Bạch Đằngissa, Vietnamissa. Se oli viimeinen mongolien ja vietnamilaisten välinen taistelu.
Oman äidinkielen opetus Suomessa

Oman äidinkielen opetus on  Suomessa annettavaa, perusopetusta täydentävää kielenopetusta. Sitä voivat opiskella kaikki oppilaat, joiden äidinkieli tai jokin perheen kielistä on muu kuin suomi, ruotsi tai saame. Oman äidinkielen opetukseen voivat kuitenkin osallistua myös ne suomen-, ruotsin- tai saamenkieliset oppilaat, joiden ulkomailla asumisen aikana hankittua kielitaitoa halutaan ylläpitää. Opetuksen tarkoituksena on tukea oppilaan monikielisyyden kehittymistä aktiiviseksi sekä luoda kiinnostusta kielitaidon elinikäiseen kehittämiseen. Samalla oman äidinkielen oppiminen edistää kotoutumista suomalaiseen yhteiskuntaan.
Vuoden 2023 lopussa Suomen väestöstä 10,0 prosenttia (558 294 as. Suomen 5 603 851 asukkaasta) oli henkilöitä, jotka olivat ilmoittaneet äidinkielekseen muun kuin jonkun Suomen kotimaisen kielen. Tähän joukkoon kuului kymmeniä tuhansia oppivelvollisuusikäisiä lapsia ja nuoria. Monissa perheissä lasten halutaan oppivan myös perheen kotikieltä tai -kieliä. Suomen perustuslain 17. pykälän mukaan jokaisella Suomessa asuvalla on oikeus ylläpitää ja kehittää omaa kieltään ja kulttuuriaan. Monikielisillä henkilöillä voi olla useita äidinkieliä tai ensimmäisiä kieliä.
Käytännössä oman äidinkielen opetus on toteutettu erillisrahoitetuna perusopetusta täydentävänä opetuksena. Sen laajuus on kaksi vuosiviikkotuntia. Oppilaille opetukseen osallistuminen on vapaaehtoista. Myös opetuksen järjestäjille - tyypillisesti kunnille ja niiden peruskouluille ja muille oppilaitoksille - oman äidinkielen opetuksen järjestäminen on vapaaehtoista.
Haasteita ja kehitystarpeita

Oman äidinkielen opetukseen osallistumista lisäävät opetuksen järjestäminen lähellä oppilaan kotia tai omassa koulussa sekä opetuksen sijoittaminen lukujärjestykseen. Sen sijaan illalla tai sijainniltaan kaukana järjestettävä opetus vähentävät osallistumista opetukseen.
Oman äidinkielen opetuksen potentiaalisten oppilaiden määrät vaihtelevat alueittain. Monessa kunnassa on tarvetta nykyistä useamman kielen opetukseen, mutta opetuksen järjestäjien mahdollisuudet vastata tarpeisiin vaihtelee paljon. Erityisesti ammattitaitoisten opettajien saatavuus edistää oman äidinkielen opetuksen tarjoamismahdollisuuksia. Yli-Jokipii ja muut (2020) toivat esille oman äidinkielen opettajien työn muodostuvan yleensä määräaikaisista työsuhteista. Vakinaistamisen yhtenä esteenä on ollut ettei useissa oppilasmäärältään merkittävissä maahanmuuttajakielissä (kuten somali, albania, farsi, kurdi, vietnam, turkki, thai, dari sekä osin arabia) voinut pätevöityä aineenopettajaksi Suomessa, koska missään suomalaisessa yliopistossa ei tarjottu vähintään ainekelpoisuuden (60 op) laajuista opintoja näistä kielistä.
Arviointien perusteella oman äidinkielen heikko asema oppiaineena vaikuttaa sitä opettavien opettajien työhön. Usein opettaja joutuu työskentelemään eri kouluilla, siirtymään näiden välillä ja antamaan opetusta iltaisin. Tämä vähentää mahdollisuuksia yhteistyöhön muiden opettajien kanssa.
Kansallinen koulutuksen arviointikeskuksen selvityksen (2023) mukaan oman äidinkielen oppimista tukevat...  vaikeuttavat... suositukset...
Aiheesta muualla

Oma kieli, oma mieli (pdf, 2016) (oph.fi)
Auroraliiga

| Auroraliiga |
| --- | --- |

Laji:  Jääkiekko
Maa(t):  Suomi
Perustettu:  1982
Joukkueita:  9
Hallitseva mestari:  HIFK
Eniten mestaruuksia:  Kiekko-Espoo (16)
Sarjataso:  1
Alempi taso:  Naisten Mestis
Aiheesta muualla
Sivusto
Auroraliiga on naisjääkiekon korkein sarjataso Suomessa. Sitä on pelattu kaudesta 1982–1983 lähtien. Vuoteen 2017 asti sarjan nimi oli Naisten SM-sarja, jonka jälkeen sarjan nimi oli vuoteen 2024 asti Naisten Liiga.
Eniten mestaruuksia, 16, on Kiekko-Espoolla, joka on hallinnut sarjaa lähes koko 2000-luvun: se voitti ennätykselliset seitsemän perättäistä mestaruutta 1999–2005 ja vei nimiinsä kultamitalit myös 2007–2009, 2013–2015 sekä 2019, 2021–2022. Muina vuosina ovat mestaruuksia voittaneet myös Ilves (10), JYP (3), Kärpät (3), HIFK (2) ja HPK (1) sekä sittemmin sarjasta pudonneet Keravan Shakers (3), Helsingin Jääkiekkoklubi (2) ja Etelä-Vantaan Urheilijat (1).
On huomattava, että Kiekko-Espoolla on ollut lisäksi kaksi muuta nimeä, Espoon Blues ja Espoo United.
Joukkueet kaudella 2023–2024

Naisten Liigassa pelaa kaudella 2023–2024 yhdeksän joukkuetta.
Kauden 2021–2022 lopulla HPK ja KalPa putosivat alempaan loppusarjaan, josta ne kuitenkin nousivat mitalipeleihin. Muita vastustajia olivat RoKi, Sport sekä Naisten Mestiksestä haastamaan nousseet APV ja Rauman Lukko. Kauden lopuksi Vaasan Sport putosi Naisten Mestikseen. Tilalle kohosi Rauman Lukko. Lukko ei kuitenkaan ottanut liigapaikkaa vastaan, joten sarjan joukkuemäärä laski yhdellä.
HIFK
HPK Naiset
Tampereen Ilves
KalPa Naiset
Kiekko-Espoo
Team Kuortane
Oulun Kärpät
RoKi
TPS
Historia > Tausta ja perustaminen

Ensimmäiset naisten jääkiekkojoukkueet perustettiin Suomessa 1970-luvun alussa. Kesti kuitenkin kauan ennen kuin harrastus levisi niin laajalle, että järjestelmällinen sarjatoiminta voitiin aloittaa.
Vuonna 1978 pelattiin ensimmäinen Lipstick-turnaus, josta muodostui eräänlainen epävirallinen SM-turnaus muutamaksi vuodeksi. Turnausten mitalisteista ei kuitenkaan ole tiettävästi säilynyt lähteitä.
Lopulta 1982 aloitettiin SM-sarja 10 joukkueen voimin. Ensimmäisen mestaruuden voitti HJK. Alkuun sarjaa pelattiin kahdessa viiden joukkueen lohkossa, joita olivat pääkaupunkiseudun lohko ja muun Suomen lohko, joista kummastakin kaksi parasta pääsi lopputurnaukseen.
Vuonna 1985 perustettiin SM-sarjan alapuolelle I-divisioona. Samalla SM-sarja muutettiin yksilohkoiseksi, ja runkosarjan voittajasta tuli suoraan Suomen-mestari. Vuonna 1989 sarjajärjestelmää uudistettiin jälleen ja käyttöön otettiin tavanomaiset pudotuspelit. Tätä aikaa naisten SM-sarjassa hallitsi Tampereen Ilves, joka voitti neljä perättäistä mestaruutta 1985–1988 ja yhden hopeakauden jälkeen toiset neljä 1990–1993.
Alkuun naisten jääkiekossa pelattiin kolme 15 minuutin erää. Kansainvälisissä otteluissa siirryttiin kuitenkin pian miesten tapaan 20-minuuttisiin eriin, mutta SM-sarjassa tämä tapahtui vasta vuonna 1992.
Historia > Vuodet 2000–2017

Seuraava sarjauudistus tapahtui kaudelle 1999–2000, jolloin kaksinkertaisen runkosarjan jälkeen neljä parasta joukkuetta pelasivat keskenään nelinkertaisen jatkosarjan. Neljä muuta seuraa joutuivat karsintasarjaan I-divisioonan neljää parasta joukkuetta vastaan.
Kaudelle 2004–2005 joukkuemäärä supistettiin kuuteen, kunnes se laajennettiin taas 2008 kahdeksaan. Kausina 2005–2007 SM-sarjajoukkueet pelasivat kukin kaksi ottelua kaudessa myös Kiinan maajoukkuetta vastaan, ja näiden otteluiden pisteet luettiin mukaan sarjataulukkoon.
Keväällä 2011 Kanadan suomalaisyhteisö lahjoitti sarjan kiertopalkinnoksi Naisten SM-sarjan voittopokaalin, Aurora Borealis-maljan. Voitettuaan vuonna 2016 Suomen-mestaruuden Jyväskylän JYP ei saanut enää kasatuksi uutta joukkuetta, sillä varsin moni JyP:n avainpelaaja lähti pelaamaan Ruotsiin, kuten Luulajaan ja HV71:een. JYP:n tilalle sarjaan nousi Rauman Lukko. JYP voitti kaikki pelaamansa ottelut täysin pistein, eli se sai 3 pistettä joka ottelusta.
Aiemmin varsin menestynyt joukkue, JYP Naiset Jyväskylästä, joutui vetäytymään sarjasta syksyllä 2016. Tämä tapahtui vuoden 2016 NMSL:n voiton jälkeen, koska joukkue hajaantui. Myöhemmin talousvaikeuksissa pyörinyt JYP lopetti naisjoukkueen toimintansa kokonaan.
Historia > Naisten Liiga

Kaudella 2017–2018 SM-sarjan nimeksi vaihdettiin Naisten Liiga. Kaudeksi 2018–2019 sarjaan nousivat sekä Vaasan Sport että TPS. Liiga laajeni siten kahdeksasta joukkueesta kymmeneen.
Vaasan Sport putosi kaudeksi 2022–2023 Naisten Mestikseen. Sen tilalle Naisten Liigaan palasi Rauman Lukko.
Toukokuussa 2023 Rauman Lukko ilmoitti, että se ei aio ottaa vastaan sarjapaikkaa Naisten Liigassa kaudelle 2023–2024. Lukko hävisi 36 pelaamastaan ottelusta 30 ja joutui puolustamaan paikkaansa liigatasolla karsintasarjassa. Karsinnoissa Lukko sijoittui RoKin jälkeen toiseksi ja olisi ollut oikeutettu paikkaan korkeimmalla sarjatasolla. Päätös vetäytyä liigasta johtui pelaajapulasta.
Historia > Auroraliiga

Vuonna 2024 sarja vaihtoi nimeksi Auroraliiga. Päätös tehtiin halusta päästä sukupuoleen viittavasta nimestä pois.
Mestarit

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  1983 HJK  1984 HJK  1985 Ilves  1986 Ilves  1987 Ilves  1988 Ilves  1989 EVU  1990 Ilves  1991 Ilves  1992 Ilves  1993 Ilves |  1994 Shakers  1995 Shakers  1996 Shakers  1997 JyP HT  1998 JYP  1999 Blues  2000 Blues  2001 Blues  2002 Blues  2003 Blues  2004 Blues |  2005 Blues  2006 Ilves  2007 Blues  2008 Blues  2009 Blues  2010 Ilves  2011 HPK  2012 Kärpät  2013 Blues  2014 Blues  2015 Blues |  2016 JYP  2017 Kärpät  2018 Kärpät  2019 Blues  2020 Mestaruutta ei jaettu, koska koronapandemia keskeytti kauden.  2021 K-Espoo  2022 K-Espoo  2023 HIFK  2024 HIFK |
Lähde:
Aiheesta muualla

Naisten Liiga leijonat.fi-sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Naisten Liigan tulospalvelu
| n k Auroraliiga |
| --- | --- |
Joukkueet (2024–25):  HIFK  HPK  Ilves  K-Espoo  KalPa  Kärpät  RoKi  Team Kuortane  TPS 
Kevään 2019 loppuottelusarja käytiin Ilveksen ja Bluesin välillä. Mestaruuden vei Blues.
Naisten Liigan tunnus 2017–2020
Naisten Liigan tunnus 2020–2024
Marko Loukaskorpi

| Marko Loukaskorpi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1983
Näyttelijä
Aktiivisena:  2015–
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Marko Loukaskorpi (s. 1983) on suomalainen televisio-ohjaaja, näyttelijä ja entinen radiojuontaja. Hän työskentelee MTV Urheilu kanavan SM-Liiga lähetysten monikameraohjaajana. Marko on myös näytellyt elokuvissa, televisiosarjoissa ja lyhytelokuvissa. Aiemmin hän on työskennellyt radiokanava Kiss FM:llä iltajuontajana. Koulutukseltaan Loukaskorpi on kauppatieteiden maisteri, jonka ohella hän opiskeli teatteritaiteen sivuaineen Teatterikorkeakoulussa. Hän oli kilpailijana Diili-ohjelman tuotantokaudella 2021 ja sijoittui kisassa kolmanneksi.
Filmografia > Valikoituja elokuvia

| Vuosi | Elokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2022 | Verimalja | Veikko Koivisto |
Filmografia > Valikoituja televisiosarjoja

| Vuosi | Sarja | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2020 | Pohjolan laki | Oikarinen |
| 2019 | Jättekiva | Henri |
| 2019 | Kontio & Parmas | Autokorjaaja |
| 2017 | Presidentti | Turvamies |
Filmografia > Valikoituja lyhytelokuvia

| Vuosi | Lyhytelokuva | Rooli |
| --- | --- | --- |
| 2021 | Herra Kunibert kertoi | Juuso |
| 2019 | Inspiraation Nuppu | Nuppu |
| 2016 | Bollinger | Sebastian |
Aiheesta muualla

Marko Loukaskorpi Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet
Seth Moulton

Seth Moulton
Seth Moulton (s. 24. lokakuuta 1978 Salem, Massachusetts) on yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko.
Moulton sai luonnontieteiden kandidaatin arvon Harvardin yliopistosta vuonna 2001. Hän valmistui Master of Business Administration - ja Master of Public Policy -oppiarvoilla Harvardin yliopistosta vuonna 2011. Moulton palveli Yhdysvaltain merijalkaväessä vuosina 2002–2008. Hän osallistui neljään otteeseen Irakin sotaan, mutta on sittemmin kritisoinut sotaa ja epäonnistumisia Irakin jälleenrakennuksessa sekä veteraaneista huolehtimisessa. Moulton valittiin ensimmäisen kerran Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäseneksi Massachusettsista vuoden 2014 välivaaleissa. Hän oli Yhdysvaltain vuoden 2020 presidentinvaaleissa demokraattien esivaaliehdokkaana, mutta keskeytti kampanjan.
Moulton on kritisoinut transsukupuolisten osallistumista kilpaurheiluun naisten sarjoissa. Näkemys kohtasi aluksi voimakasta vastustusta, mutta myöhemmin myös monet muut demokraatit yhtyivät mielipiteeseen. Donald Trumpin ja J. D. Vancen riideltyä Volodymyr Zelenskyin kanssa suorassa lähetyksessä vuonna 2025 Moulton piti Trumpia ja Vancea Vladimir Putinia hyödyttävinä pelkureina.
Moulton on kärsinyt Irakin sotaan liittyvästä posttraumaattisesta stressistä.
Sarah Jeong

Sarah Jeong vuonna 2016.
Sarah Jeong (s. 1988 Etelä-Korea) on yhdysvaltalainen toimittaja ja juristi.
Jeong muutti vanhempineen Yhdysvaltoihin ollessaan 3-vuotias. Hän varttui Pohjois-Carolinassa ja Kaliforniassa. Hänelle myönnettiin Yhdysvaltain kansalaisuus vuonna 2017. Jeong sai kandidaatin arvon Kalifornian yliopistosta (Berkeley) ja valmistui oikeustieteen opinnoista Harvardin yliopistosta. Hän on työskennellyt muun muassa The New York Timesissa, The Atlanticissa, The Washington Postissa, The Vergessä ja Vicen Motherboard-sivustolla. Jeong oli journalismin Poynter Fellow Yalen yliopistossa vuonna 2016. Hänet valittiin Forbesin 30 Under 30 -listalle vuonna 2017.
Jeongin työskennellessä The New York Timesissa vuonna 2018 heräsi kohu hänen valkoisia halventaneista Twitter-julkaisuistaan vuodelta 2014. Lehti puolusti Jeongia vetoamalla hänen nuorena aasialaistaustaisena naisena kokemaan säännölliseen nettihäirintään, johon hän oli vastannut häiriköiden retoriikkaa kopioimalla. Jeong julkaisi kirjan The Internet of Garbage, jossa tarkastellaan nettihäirintää, sananvapautta ja nettialustojen moderoinnin haasteita.
Via triumphalis (Colosseum)

Via triumphalis oli antiikin aikainen katu Rooman kaupungissa Italiassa. Se kulki Palatium- ja Caelius-kukkuloiden välissä Colosseumilta Septizoniumille. Kadun nimitys on nykyaikainen, eikä kadun nimeä tunneta antiikin lähteistä. Pohjoispäässään Via triumphalis kulki Konstantinuksen riemukaaren läpi. Septizoniumin kohdalla sijaitsi Via triumphaliksen ja Via Appian risteys.
Tätä Via triumphalista ei tule sekoittaa toiseen, tunnetumpaan Via triumphalikseen, joka sijaitsi Vaticanus agerissa.
Kokkonevan taistelu

Kokkonevan taistelu käytiin Suomen sodassa 11. heinäkuuta 1808 Ruotsin ja Venäjän keisarikunnan joukkojen kesken Perhossa, Keski-Pohjanmaalla. Edenneitä venäläisiä vastassa olivat everstiluutnantti Otto von Fieandtin komentamat joukot, jotka puolustivat Ruotsin armeijan itäistä sivustaa saarrostukselta.
Taustaa

Ruotsalaiset olivat siirtyneet Perhoon Siikajoen voiton jälkeen. Von Fieandt lähti kesäkuussa 1808 valtaamaan tiedustelutietojen mukaan vain sadan sotilaan suuruisen joukon puolustamia varastoja Perhossa. Von Fieandtilla oli noin kaksinkertainen joukko venäläisiin verrattuna ja Perhon talonpoikien tuella alue vallattiin 8. kesäkuuta 1808. Tämän jälkeen taistelut jatkuivat Karstulassa ja Perhossa.
Taistelu

Kokkonevan taistelu käytiin Perhon Kokkonevalla.
Fieandt oli järjestänyt joukkonsa noin kahden kilometrin pituiseen linjaan. Linjan oikeassa reunassa oli puolikas pataljoona Turunläänin jalkaväkirykmentistä, vasenta sivustaa suojasi pataljoona Savon rykmentistä.
Kenraalimajuri Jankovits antoi venäläisille hyökkäyskäskyn aamuseitsemältä. Hyökkäys kohdistui Fieandtin joukkojen oikeaan sivustaan. Samalla Jankovits oli lähettänyt kolme jääkärikomppaniaa sekä musketööripataljoonan koukkaamaan Fieandtin vasempaan sivustaan.
Venäläisten koukkausyritys saatiin pysäytettyä tarkan tykistötulen sekä vastahyökkäyksen avulla. Venäläiset lähettivät kaksi pataljoonaa koukkaamaan Fieandin selustaan, samaan aikaan suomalaisten vasemmalle sivustalle ilmestyi lisää venäläisten reservejä. Fieandtia huoletti enemmän koukkaavat venäläiset kuin vasemmalle sivustalle annettu paine. Tästä syystä hän antoi perääntymiskäskyn klo 15.30 Kokkonevan luoteispuolelle kohti Ukskoskea.
Taistelussa von Fieandtin joukoista kaatui 25 ja haavoittui 143. Venäläisten tappiot olivat heidän oman ilmoituksensa mukaan arvioilta kaksinkertaiset. Taistelun jälkeen ruotsalaisjoukot perääntyivät Veteliin, minne sen vahvistukseksi komennettiin eversti Odert Reinhold von Essenin komentama osasto.
Seuraava merkittävä taistelu käytiin 21. elokuuta Karstulassa, missä Ruotsin armeijan suomalaisjoukot kärsivät noin 500 sotilaan tappiot kaatuneina ja haavoittuneina. Von Fieandt oli sijoittanut käskyn mukaisesti joukkonsa puolustukseen Karstulaan, mutta venäläiset onnistuivat saartamaan joukot.
Muuta

Kaatuneiden joukossa oli myös Rautalammin komppanian varusmestari, vänrikki Bror Schöneman, jolle on pystytetty muistomerkki hänen kaatumispaikalleen. Muistomerkkiä vaalii Perhon kotiseutuyhdistys.
Aiheesta muualla

Pekka Kemppainen: Suomen sota 200 v
Eskoff antiikkisivut: Suomen sota 1808-1809
H. W. Claudelin : "Hauta Perhossa". Unohdetut sankarihaudat kunniaansa! Aloite unohdettujen taistelupaikkojen pelastamiseksi unhon yöstä, Hakkapeliitta, 02.01.1934, nro 1, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen sota
| --- | --- |
Taistelut: Ahvenanmaan kansannousu • Ahvenanmaan valtaus • Alavuden taistelu • Aron kahakka • Gotlannin miehitys • Helsinginrannan maihinnousu • Hörneforsin taistelu • Jauhiaisen salmen taistelu • Juuttaan taistelu • Jynkän taistelu • Kalmalahden taistelu • Kanttin kapina • Karstulan taistelu • Kauhajoen kapina • Kauhajoen taistelu • Kokkonevan taistelu • Koljonvirran taistelu • Kuopion valtaus • Lapuan taistelu • Lemun taistelu • Lintulahden taistelu • Nummijärven taistelu • Oravaisten taistelu • Palvan meritaistelu • Parjakannevan taistelu • Pitsundin taistelu • Pulkkilan taistelu • Pyhäjoen taistelu • Pälkjärven taistelu • Revonlahden taistelu • Rothin ja Spoofin sissiretki • Ruonan taistelu • Samelinlakson taistelu • Sandön taistelu • Siikajoen taistelu • Svartholman piiritys • Toivalan taistelu • Uumajan valtaus • Vaasan taistelu • Venäläiskivi • Viaporin piiritys • Vornan taistelu
Muuta: Haminan rauha • Kainuun sopimus • kansannousut • Lohtajan aselepo • Olkijoen aselepo • Ruotsin vallankaappaus 1809 • Suomen lähetyskunta
Toinen Intian–Pakistanin sota

Toinen Intian–Pakistanin sota (toinen Kashmirin sota) käytiin elokuun ja syyskuun välisenä aikana vuonna 1965. Maat olivat sotineet Kashmirin hallinnosta jo vuonna 1947. Ensimmäisen sodan aselepolinjaa vartioivat YK:n tarkkailijat – vuoden 1965 levottomuuksien yltyessä tarkkailijoiden määrä kaksinkertaistettiin.
Intian sotavoimat olivat juuri kuluttaneet voimiaan Kiinan vastaisessa sodassa. Pakistan kantoi kaunaa edellisen sodan lopputuloksesta, jossa merkittäviä osia Kashmirista oli jäänyt Intialle. Se solutti omia joukkojaan Jammu ja Kashmirin osavaltioon, ja tuki avoimesti paikallisia muslimisissiliikkeitä. Tarkoitusta varten Pakistan koulutti 40 000 miehen armeijaa.
Elokuu 1965

Avoimet sotatoimet alkoivat 15. elokuuta 1965, kun Intian joukot ylittivät aselepolinjan. Yhdysvallat ja Neuvostoliitto ilmoittivat pysyvänsä erossa kriisistä ja lopettavansa aseiden toimittamisen osapuolille ja painostivat YK:ta neuvottelemaan pikaisesti aselevosta. Kiina ilmaisi kiinnostuksensa ja tarjosi aseapua Pakistanille.