stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
FS Aconit (D609)

| Aconit |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  DCN Lorientin telakka
Kölinlasku:  22. maaliskuuta 1968
Laskettu vesille:  7. maaliskuuta 1970
Palveluskäyttöön:  30. maaliskuuta 1973
Poistui palveluskäytöstä:  27. helmikuuta 1997
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 135 t (standardi) 3 870 t (kuormattu)
Pituus:  127 m (kokonaispituus)
Leveys:  13,4 m
Syväys:  5,8 m
Koneteho:  1 x Rateau-höyryturbiini 28 650 hv (21 364 kW)
Nopeus:  27 solmua
Miehistöä:  232
Aseistus
Aseistus:  2 x Canon de 100 mm modèle 1968 1 x Malafon-ohjustenlaukaisualusta 2 x L5 torpedoputkea 1 305 mm sukellusveneentorjuntaheitin
Aconit (runkonumerot F703 ja D609) oli Ranskan laivaston 1973 palvelukseen otettu hävittäjä, joka poistettiin palveluksesta helmikuussa 1997.
Tausta

Tyypin C65 korvetin oli tarkoitus olla vastine 1960-luvulla tapahtuneelle sukellusveneiden kehitykselle. Alus suunniteltiin käyttämään kahta uutta järjestelmää: hinattavaa aktiivista kaikuluotainta DUBV43 ja Malafon-sukellusveneentorjuntaohjusta. Vaikka alusta pidettiin T45 tyypin paranneltuna versiona sen suorituskyky ei vastannut odotuksia ja propulsiojärjestelmän valmistus kesti paljon odotettua pidempään. Helikopterien käytön vaatimien tilojen puuttuminen heikensi sukellusveneiden torjunnan suorituskykyä merkittävästi ja alus olikin viimeinen Ranskan laivaston suurempi alus ilman helikopterien laskeutumisalustaa.
Viiden korvetin hankinta hyväksyttiin joulukuussa 1964 ja merivoimien esikunnan vaatimukset nimettiin C65:ksi. Suunnitelma lähetettiin 10. tammikuuta 1965 hankintaosastolle. Ensimmäinen alus sisällytettiin vuoden 1965 hankintoihin ja lopulta sai nimen Aconit. Hankintamääräys annettiin 20. tammikuuta 1966 Lorientille ja koneisto tilattiin ECAN Indretiltä.
Suunnittelu

Rungon ulommaiset osat olivat 60 SS terästä ja loput 50 SS terästä. Sisälaipiot olivat AG 4 terästä. Alus oli varustettu klipperikeulalla ja perä oli laskettu, jotta sinne voitiin asentaa hinattava kaikuluotain DUBV43. Kannen alapuoliset osat oli jaettu 14 laipiolla 15 vesitiiviiseen osastoon. Työskentely- ja majoitustilat oli sijoitettu keskelle sijoitetun keulasta perään kulkevan käytävän varteen. Kahden 140 kW sähkömoottorin käyttämät sähkö-hydrayliset vakaajat mahdollistivat aluksen tehokkaan käytön asealustana.
Aluksen propulsiojärjestelmänä oli ACB Rateau, johon sisältyi korkeapaine- ja matalapaineturbiinit. Ne pyörittivät yhtä akselia, johon kiinnitetyn nelilapaisen potkurin halkaisija oli 3,9 metriä. Suunniteltu teho oli 28 650 shp:ta 27 solmun nopeudella. Aluksella oli lisäksi höyrykattila muihin tarpeisiin ja 450V/60 Hz sähköjärjestelmä, jonka kapasiteetti oli 2 960 kilowattia.
Aluksen aseistuksena oli kaksi uutta 100/55 modele 1968 tykkiä, jotka soveltuivat sekä meri- että ilma-ammuntoihin. Ne oli sijoitettu etu- ja takakannelle. Niiden teoreettinen ampumanopeus oli 60 laukausta minuutissa ja ampumatarvike valikoima riittävä. Maksimi ampumaetäisyys oli merimaaliin 17 000 metriä ja ilmamaaliin 6 000 metriä. Välittömästi käytettävissä oli kymmenen laukausta ja hissillä saatiin siirrettyä 20 laukausta minuutissa. Korkeussäätö tykeissä ulottui -5 - +80 asteeseen.
Aluksen komentosillan eteen oli asennettu Ruellen valmistama neliputkinen 305 millimetrin sukellusveneidentorjuntaheitin, jonka ammustenhallintajärjestelmän oli toimittanut CAF Loire. Ammusten paino oli 228 kilogrammaa. Niitä oli aluksella 57 kappaletta. Järjestelmä oli sähköisesti suunnattu ja sen käyttöön tarvittiin vain neljän hengen miehistö. Neljän kranaatin ryhmä voitiin laukaista 25 sekunnissa jopa 2 700 metrin päähän. Minimi ampumaetäisyys oli 400 metriä. Aluksen toinen sukellusveneidentorjuntajärjestelmä oli Malafon, joka oli L4 torpedolla varustettu risteilyohjus. Ohjuksen ohjaamiseksi aluksella oli DRBV13-tutka. Lisäksi aluksella oli kahdeksan maaliinhakeutuvaa L5 torpedoa, jonka maksimi kantama oli 7 000 merimailia 35 solmun nopeudella.
Valmistus

Alus tilattiin Lorientin laivastontelakalta, missä köli laskettiin 22. maaliskuuta 1968. Se laskettiin vesille 7. maaliskuuta 1970 ja otettiin palvelukseen 30. maaliskuuta 1973.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus sijoitettiin Touloniin, josta se siirrettiin 1975 Brestiin. Aluksen runkonumero vaihdettiin D609:ksi 1. tammikuuta 1974. Aluksen 305 mm sukellusveneentorjuntaheitin poistettiin heinäkuusta lokakuuhun 1983, jolloin samalla asennettiin tutkailmaisin ARBR-16 ja kaksi Syllex-suojasoihtuheitintä. Heittimestä vapautuneeseen tilaan asennettiin 1984-1985 kaksi Exocet-järjestelmää, joissa oli yhteensä kahdeksan MM40 -ohjusta. Samalla aluksen DRBV-13 tutka korvattiin DRBV-15A:lla ja DRBN 32 navigointitutka korvattiin Decca 1126:lla. Alus luokiteltiin uudelleen 1988 tyypin F65 fregatiksi.
Vuosina 1991-1992 alukselle asennettiin hinattava passiivikaikuluotain DSBV62C, kaksi Oerlikon 20 mm -ilmatorjuntatykkiä, kaksi 12,7 mm konekivääriä sekä Inmarsat ja Syracyse-satelliittiviestijärjestelmät. Lisäksi merenkulkututka Decca 1226 korvattiin DRBN34A:lla ja DRBC-32A tutka korvattiin DRBC-32D:llä.
Aluksen Malafon järjestelmä poistettiin 1997. Se piti korvata ranskalais-italialaisella Milas-järjestelmällä, jonka taistelukärkenä oli MU-90-torpedo. Ranska kuitenkin luopui hankkeesta ennen sen päättymistä. Alus poistettiin alusluettelosta 28. helmikuuta 1997 osana laivaston supistamisohjelmaa. Vuonna 2010 alus oli Lanvéocissa odottamassa romuttamista.
Decius

| Decius |
| --- | --- |
 Deciuksen rintakuva Musei Capitolinissa Roomassa — kuva "välittää vaikutelman ahdistuksesta ja väsymyksestä, miehestä joka kantoi hartioillaan raskaita [valtion] taakkoja."
Rooman keisari
Valtakausi:  syys- tai lokakuu 249 – kesäkuu 251
Edeltäjä:  Philippus Arabs
Seuraaja:  Trebonianus Gallus, Hostilianus ja Volusianus

Syntynyt:  noin 190–200 Budalia lähellä Sirmiumia Pannoniassa
Kuollut:  kesäkuu 251 Abrittus, Moesia
Puoliso:  Herennia Etruscilla
Lapset:  Herennius Etruscus  Hostilianus
Philippus Arabs, Rooman keisari 244–249.
Deciuksen lyöttämä sestertius. Arvopuolella keisarin kuva ja teksti "IMP C M Q TRAIANVS DECIVS AVG" (Imperator Caesar Messius Quintus Traianus Decius Augustus). Tunnuspuolella roomalaisten hedelmällisyyden, vaurauden ja menestyksen jumalatar Felicitas. Reunoilla kiertää teksti "FELICITAS SAECVLI".
Gaius Messius Quintus Trajanus Decius (noin vuosien 190–200 välillä – kesäkuu 251) oli Rooman keisari vuosina 249–251. Hän oli ensimmäinen keisari, joka oli kotoisin Tonavan raja-alueen provinsseista. Keisari Philippus Arabs nimitti Deciuksen Moesian ja Pannonian joukkojen komentajaksi vuonna 249. Decius kuitenkin kapinoi Philippusta vastaan ja kukisti tämän joukot taistelussa. Philippus sai surmansa ja Deciuksesta tuli keisari. Hän nimitti poikansa Herennius Etruscuksen ja Hostilianuksen perijöikseen ja korotti myöhemmin Herenniuksen kanssahallitsijakseen. Deciuksen lyhyenä hallitusaikana hän joutui taistelemaan Daakiaan ja Moesiaan hyökänneitä karpeja ja gootteja vastaan. Hän rakennutti myös kylpylän Roomaan Aventinukselle ja pani toimeen järjestelmälliset kristittyjen vainot. Decius ehti hallita vain kaksi vuotta ennen kuin hän ja hänen poikansa Herennius kuolivat kesäkuussa 251 taistelussa gootteja vastaan Moesiassa. He olivat näin ensimmäiset Rooman keisarit, jotka kaatuivat taistelussa ulkoista vihollista vastaan.
Deciuksesta on säilynyt vain vähän luotettavaa tietoa. Hänen elämästään ennen keisariutta ei tiedetä juuri mitään, ja keisariudenkin aikaisia tapahtumia on pystytty selvittämään erittäin vajavaisesti.
Elämä > Ura ennen keisariutta

Gaius Messius Quintus Decius syntyi Sirmiumin kaupungin lähistöllä sijainneessa Budalian kylässä noin vuosien 190–200 välillä. Deciuksen vanhemmista ei ole tietoa, mutta hänen isänsä oli luultavasti armeijan upseeri, ehkä eräs Quintus Decius Vindex, joka toimi Dacian provinssin prokuraattorina. Hänen sukunsa saattoi olla kotoisin Italiasta, mistä antaa viitteitä nimet "Decius" ja "Messius", jotka ovat vanhoja oskalaisia nimiä Italiasta.
Decius toimi noin vuosien 215–225 aikana kvestorina. Vuonna 234 hänet nimitettiin Moesian maaherraksi ja oli samoihin aikoihin myös consul suffectus, eli hänet nimitettiin kesken vuotta edellisen konsulin tilalle. Vuonna 238 hän oli Hispania Tarraconensiksen maaherra. Samana vuonna syttyi sisällissota, jossa Decius tuki senaatin vihollista keisari Maximinusta. Tämä ei kuitenkaan vaikuttanut Deciuksen ja senaatin suhteisiin vaan hän pysyi suosittuna senaatissa. Hän oli myös Germania Inferiorin maaherrana 230-luvulla. Tämän perusteella hän olisi luultavasti ollut myös senaatin jäsen. Oletusta tukee myös se, että hän solmi avioliiton ylhäiseen etruskisukuun kuuluvan Herennia Etruscillan kanssa 230-luvun alussa. Decius sai Etruscillan kanssa kaksi poikaa: Herennius Etruscuksen ja Hostilianuksen. Philippus Arabsin kauden alussa Decius oli kaupunginprefektinä ja vuonna 249 ehkä myös consul suffectus. Zosimoksen mukaan Philippus murtui kapinoiden takia paineen alla ja tarjoutui jopa luopumaan vallasta. Decius kuitenkin rauhoitteli häntä ja ennusti kapinoiden päättyvän itsestään, kuten lopulta kävikin.
Elämä > Nousu valtaan

Keisari Philippus lähetti vuonna 249 Deciuksen Moesian provinssiin, jotta tämä palauttaisi järjestyksen Tonavan rajalle, joka oli ollut rauhaton Tiberius Claudius Marinus Pacatianuksen kapinan jälkeen. Philippus valitsi Deciuksen luultavasti siksi, että tämä oli suosittu senaatissa, joka oli alkanut epäillä Philippuksen kyvykkyyttä hoitaa valtakunnan asioita. Toiseksi Decius oli kotoisin Tonavan alueelta ja toiminut myös Moesian maaherrana, mikä oli tuonut hänelle kokemusta. Decius lähtikin poikansa Herenniuksen kanssa Moesiaan palauttamaan järjestystä. Pian tämän jälkeen Philippukseen tyytymättömät Deciuksen joukot julistivat komentajansa keisariksi. Hänen väitetään olleen yllättynyt tällaisesta tapahtumien käänteestä ja yrittäneen selittää Philippukselle, että hän ei suinkaan ollut halukas kaappaamaan tältä valtaa. Mutta jos Decius jotain selittikin, ei se ilmeisesti vakuuttanut Philippusta, joka lähti kesäkuussa 249 armeijoineen tekemään selvää Deciuksesta.
Deciusta tukivat Pannonian legioonat, joihin kuului muun muassa Legio X Gemina, jota Decius myöhemmin kunnioitti lisänimellä Deciana. Zosimoksen ja Johannes Zonaraksen mukaan Decius kohtasi Philippuksen joukot Veronan luona ja voitti taistelun. Johannes Antiokialainen taas kertoo, että Philippus oli matkalla Byzantioniin, kun hän kuuli kapinasta ja sai surmansa Beroiassa Macedonian provinssissa. Hän kaatui joko taistelussa tai murhattiin pian sen jälkeen. Kun tieto Philippuksen tappiosta kantautui Roomaan asti, pretoriaanikaarti murhasi Philippuksen pojan, Philippus nuoremman. Decius marssi Roomaan ja sai senaatin vahvistuksen keisariudelleen, luultavasti syksyllä 249. Egyptistä löydetyssä papyrusdokumentissa kerrotaan Deciuksen valtakauden alkaneen 28. marraskuuta mutta myös 16. lokakuuta on mahdollinen päivämäärä.
Elämä > Keisarina

Heti keisariksi tulonsa jälkeen Decius päätti liittää nimiensä joukkoon nimen Traianus viitatakseen noin 150 vuotta aiemmin hallinneeseen valloittajakeisari Trajanukseen, jota pidettiin yhtenä suurimmista keisareista Augustuksen jälkeen. Lisäys oli tarkoin mietitty, sillä Trajanus oli itsekin toiminut Germania Superiorin legioonien komentajana ja hänellä oli ollut myös yhteyksiä Pannonian ja Moesian provinsseihin. Deciuksesta ei kuitenkaan tullut uutta Trajanusta.
Vuoden 251 alussa Decius otti vastaan konsulinviran yhdessä erään Vettius Gratuksen kanssa. Deciuksen ajan kolikoiden kääntöpuolien aiheista on voitu päätellä, että hän noudatti hyvin konservatiivista politiikkaa. Hän yritti jopa palauttaa vanhan lakkautetun kensorinviran tarjoamalla sitä senaattori Publius Licinius Valerianukselle. Tätä ei kuitenkaan nimitetty virkaan.
Decius kuvasi itseään aktiiviseksi kenraaliksi ja sotilaaksi. Hän johti usein sotaretkiään ja kunnioitti joukkojaan erilaisilla arvonimillä ja tunnustuksilla. Hän yritti myös perustaa oman dynastian nimittämällä vuonna 250 poikansa Herennius Etruscuksen ja Hostilianuksen caesareiksi, eli hänen seuraajikseen. Myöhemmin vanhempi Herennius korotettiin Augustukseksi eli samanarvoiseksi kanssahallitsijaksi.
Korostaakseen parempien aikojen tuloa Decius käynnisti vuoden 249 lopussa useita rakennusprojekteja Roomassa. Hän kunnostutti salamaniskussa vaurioituneen Colosseumin ja rakennutti uuden kylpylän (Thermae Decianae) Aventinukselle. Hän saattoi rakennuttaa myös Deciuksen portiikin. Rooman suuruuden palauttamista juhlistettiin myös useissa kolikoissa.
Philippuksen aikana eräs Jotapianus kapinoi keisaria vastaan Syyriassa tai Kappadokiassa, mutta hänen omat sotilaansa luultavasti murhasivat hänet pian Deciuksen valtaannousun jälkeen.
Elämä > Kristittyjen vainot

Decius käynnisti vuoden 249 lopussa ensimmäiset järjestelmälliset ja siihen asti laajimmat kristittyjen vainot, joissa sai surmansa lukuisia kristittyjä eri puolilla valtakuntaa. Papyruslöytöjen perusteella tiedetään, että Deciuksen aikana jokaisen roomalaisen oli määräaikaan mennessä hankittava todistus (libellus) siitä, että he olivat osallistuneet Rooman jumalien palvontarituaaleihin. Määräajan jälkeen todistuksen puute saattoi johtaa vankeuteen tai jopa kuolemantuomioon.
Kristityille ajatus Rooman jumalien palvomisesta oli mahdoton. Niinpä muun muassa paavi Fabianus teloitettiin 20. tammikuuta 250. Kovimmat vainot koettiin Karthagossa ja Aleksandriassa. Kaikki kristityt eivät kuitenkaan lähteneet marttyyriuden tielle, vaan osa sortui painostuksen alla palvomaan Rooman jumalia. Osa saattoi myös turvautua lahjontaan saadakseen tarpeellisen "palvontatodistuksen". Decius sai joka tapauksessa kristittyjen keskuudessa ikävän maineen. Uskontoedikti ei kuitenkaan ollut suunnattu yksinomaan kristittyjä vastaan. Omasta näkökulmastaan Decius ei vaatinut kristityiltä sen enempää kuin muiltakaan alamaisiltaan. Ja jos kristitty osoitti Rooman jumalille asianmukaista palvontaa, saattoi hän rauhassa jatkaa myös Jeesuksen palvomista.
Ei ole myöskään varmaa mitkä olivat Deciuksen syyt kristittyjen vainoamiselle. Eusebios Kesarealaisen mukaan hän teki niin koska hän vihasi keisari Philippusta, joka puolestaan suosi kristittyjä. Eusebioksen mukaan Philippus oli jopa itsekin kristitty, mutta tämä on epätodennäköistä. Decius yritti ilmeisesti palauttaa uskomuksen vanhaan roomalaiseen uskontoon ja oli sitä mieltä, että valtakuntaa ei puolusteta vain aseilla. Tarvittiin myös oikeaa asennetta, eli vahvaa kiintymystä roomalaisiin perinteisiin. Ennen kaikkea piti kunnioittaa Rooman jumalia, joiden katsottiin takaavan Rooman imperiumin jatkuvuuden.
Elämä > Goottisodat

Talvella 250 germaanikansoihin kuuluneet gootit hyödynsivät jäätynyttä Tonavaa ja sisällissodan heikentämiä puolustuksia tunkeutumalla kuninkaansa Knivan johdolla Moesiaan. Gootit jakoivat armeijansa kahteen osaan, joista ensimmäinen piiritti Novaen kaupungin ja toinen jatkoi etelään piirittäen Philippopoliksen ja sulkien provinssin maaherran Lucius Priscuksen kaupunkiin. Decius lähetti caesariksi korotetun Herennius Etruscuksen armeijan kanssa Moesiaan. Pannonian tai Moesian maaherra Gaius Vibius Trebonianus Gallus kukisti Knivan johtamat gootit Novaessa jolloin nämä kääntyivät etelään kohti Nicopolista. Myöhään keväällä 250 myös karpit tekivät ryöstöretkiä Daakiaan sekä Tonavan yli itäiseen Moesia Superioriin ja läntiseen Moesia Inferioriin. Decius joutui koko kautensa ajan taistelemaan näitä hyökkääjiä vastaan.
Kesä- heinäkuussa 250 Decius päätti lähteä Roomasta ottaakseen Rooman armeijan komennon Balkanilla. Nuorempi poika Hostilianus jäi Roomaan hoitamaan hallinnollisia asioita yhdessä senaattori Publius Licinius Valerianuksen kanssa. Roomalaiset vapauttivat Nicopoliksen piirittäjistä, jolloin Knivan johtamat gootit jatkoivat matkaansa etelään kohti Philippopolista, jota piiritti toinen goottiarmeija. Decius kukisti myös karpit ja ajoi nämä pois Daakiasta. Tästä Decius otti arvonimet Dacicus Maximus (suom. suuri daakialaisten voittaja) ja restitutor Daciarum (suom. Daakian entistäjä), joita juhlistettiin lukuisissa kolikoissa. Viestiyhteyksiä ja teitä korjattiin ja Decius perusti useita sotilassiirtokuntia Balkanille. Armeija nimesi hänet tänä aikana myös imperaattoriksi ainakin kaksi kertaa.
Vuoden 250 lopulla Decius päätti hyökätä Philippopolista piirittäviä gootteja vastaan. Tiedot tapahtumista ovat epäselviä, mutta roomalaisten pysähtyessä lepäämään Beroeen, Philippopoliksesta koilliseen, Knivan johtamat gootit hyökkäsivät ja aiheuttivat raskaita tappioita roomalaisille. Decius perääntyi joukkojensa kanssa Oescukseen ja liittyi Trebonianus Galluksen armeijaan. Samaan aikaan kaupunkiin saarrettu Priscus julistautui keisariksi, ehkä goottien kanssa solmitun sopimuksen mukaisesti. Kaupunki kuitenkin vallattiin rynnäköllä ja ryöstettiin. Priscuksen tarkasti kohtalosta ei ole tietoa mutta hän sai luultavammin surmansa. Kun tieto Deciuksen tappiosta kantautui Roomaan asti, eräs senaattori Julius Valens Licinianus yritti vallankaappausta. Kapina kuitenkin kukistettiin pian, kukistajana ehkä Valerianus.
Elämä > Abrittuksen taistelu ja kuolema

Keväällä 251 Decius ja Gallus päättivät hyökätä uudestaan gootteja vastaan, jotka olivat vallanneet Philippopoliksen ja olivat nyt perääntymässä ryöstösaaliinsa kanssa takaisin pohjoiseen kotiseuduilleen. Decius toivoi katkaisevansa goottien perääntymisreitin Abrittuksessa (nykyinen Razgrad Pohjois-Bulgariassa). Eräässä kahakassa Deciuksen poika Herennius sai kuitenkin surmansa, ilmeisesti nuolesta. Kohottaakseen joukkojen taistelutahtoa Decius julisti ”ettei yhden miehen kuolema ollut suuri menetys tasavallalle”. Viimein roomalaiset kohtasivat Knivan armeijan soisessa maastossa Abrittuksen lähellä. Tiedot tapahtumista ovat epäselviä, mutta ilmeisesti Decius uskoi saaneensa vihollisen ansaan ja aloitti hyökkäyksen roomalaisille epäedullisessa maastossa. Kniva jakoi armeijansa kolmeen osaan ja piiritti Deciuksen joukot. Keisari sekä suurin osa hänen armeijastaan sai surmansa. Deciuksen ja Herenniuksen ruumiit katosivat suolle eikä niitä koskaan löydetty.
Trebonianus Gallus ei osallistunut taisteluun, ja hänet julistettiin keisariksi heti taistelun jälkeen. Joko hän ei ollut tilanteen tasalla tai sitten Deciuksen kuolema sopi hänen suunnitelmiinsa. Zosimoksen mukaan Gallus antoi ennalta tehdyn sopimuksen mukaan merkin gooteille, jotka piirittivät ja tuhosivat Rooman armeijan. Tämä saattaa kuitenkin olla pelkkää tarua, sillä Galluksen petoksesta ei ole luotettavia todisteita.
Perintö

Decius oli ensimmäinen Rooman keisari, joka kaatui taistelussa ulkoista vihollista vastaan. Taistelun paikalle pystytettiin myöhemmin alttari, joka oli yhä kuuluisa 400-luvulla. Vaikka antiikin aikaiset kristityt historioitsijat suhtautuivatkin Deciukseen vihamielisesti, ei-kristityt historioitsijat puhuivat Deciuksesta aina myönteiseen sävyyn. Abrittuksen katastrofin jälkeen Decius ja Herennius julistettiin luultavasti jumaliksi, ehkä kesäkuun 251 jälkimmäisellä puoliskolla. On kuitenkin todisteita siitä, että mahdollisesti suojellakseen omaa mainettaan Gallus olisi määrännyt Deciuksen ja Herenniuksen muistot kirottaviksi (damnatio memoriae) heinäkuussa 251.
Deciuksen kohtalona oli hallita poikkeuksellisen vaikeana aikana Roomaa. Jonain muuna aikana hän olisi saattanut olla hyväkin hallitsija. Vaikka hän pyrki kuvaamaan itseään tarmokkaana hallitsijana, hänen uskotaan olleen osittain ahdistunut ja väsynyt valtion taakkojen kantamisesta. Nyt hänet muistetaan miehenä, joka yritti vahvistaa Roomaa, mutta epäonnistui täydellisesti.
Antiikin lähteet

Deciuksen elämästä on nykypäivään säilynyt erittäin vähän lähteitä. Tärkeimmät ovat kahden bysanttilaisen historioitsijan, Johannes Zonaraksen ja Zosimoksen historiateokset. Myös Aurelius Victor, Eutropius, Jordanes ja Silvius Polemius kirjoittivat lyhyesti Deciuksesta. Katkelmia löytyy Johannes Antiokialaisen ja Deksippoksen teoksista. Kirkkohistorioitsija Eusebios Kesarealainen kertoo Deciuksen vainoista ja viittauksia niihin löytyy bysanttilaisen historioitsija Sokrateen ja Lactantiuksen teoksista. Historia Augustassa saattoi olla Deciuksesta kertova luku mutta se ei ole säilynyt.  Lisätietoa löytyy piirtokirjoituksista ja kolikoista, joita on säilynyt runsaasti.
Kirjallisuutta

Alf Henrikson: Antiikin tarinoita 1–2.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18515-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Decius Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Philippus Arabs | Rooman keisari Kanssahallitsija Herennius Etruscus  (vuodesta 251) | Seuraaja: Trebonianus Gallus, Hostilianus ja Volusianus |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Goottien hyökkäykset vuosina 250–251.
Trebonianus Gallus.
Stojan Deltšev

Stojan Deltšev (s. 3. heinäkuuta 1959) on entinen bulgarialainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja. Hänen lisäkseen on bulgarialaisvoimistelijoista olympiavoittoon yltänyt vain Ljubomir Geraskov vuonna 1988. Eri telineistä Deltšev menestyi parhaiten rekillä.
Deltšev osallistui arvokilpailuihin ensimmäisen kerran 15-vuotiaana Bernin EM-kilpailuissa 1975. Montréalin 1976 olympialaisissa hän osallistui vain joukkuekilpailuun, jossa Bulgarian joukkue sijoittui 12:nneksi eli viimeiseksi. Vilnan EM-kilpailuissa 1977 Deltšev saavutti ensimmäisen arvokisavoittonsa rekillä. Strasbourgin MM-kilpailuissa 1978 hän saavutti pronssia hevosella ja rekillä. Essenin EM-kilpailuissa 1979 hän voitti kultaa moniottelussa ja permannolla ja saavutti hopeaa rekillä sekä pronssia hypyssä.
Moskovan 1980 olympialaisissa Deltšev voitti rekillä kultaa 19,825 pisteellä. Moniottelussa hän sai pronssia 118,800 pisteellä edellään neuvostoliittolaiset Aleksandr Ditjatin ja Nikolai Andrianov. Lisäksi hän sijoittui viidenneksi joukkuekilpailussa, renkailla (19,475 pistettä), hypyssä (19,700) ja nojapuilla (19,575).
Admiralen-luokka

| Admiralen-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  1 316 t (standardi) 1 640 t (kuormattu)
Pituus:  98 m (kokonaispituus)
Leveys:  9,53 m
Syväys:  2,97 m
Koneteho:  31 000 shp
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  Van Ghent: 129 Van Galen: 120
Aseistus
Meritorjunta:  4 x Bofors 120 mm/50 M/1942 -tykkiä 6 x 533 mm torpedoputkea 1 x Fokker C.VIIW -lentokone
Ilmatorjunta:  4 x Bofors 75 mm -ilmatorjuntatykkiä 4 x 40 mm -ilmatorjuntatykkiä (Van Galen) 4 x 12,7 mm ilmatorjuntakonekivääriä
Admiralen-luokka oli Alankomaiden Kuninkaallisen laivaston kahdeksan aluksen muodostama hävittäjäluokka, jonka alukset valmistettiin kahtena alaluokkana.