stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stroganovin palatsi
Arkkitehtuuri

Palatsin juhlavasti koristellut julkisivut avautuvat Nevski-prospektille ja Moikan rantakadulle. Alkuperäisistä sisätiloista on säilynyt Rastrellin suunnittelema suuri sali, jonka plafondin eli kattokoristeen on vuosina 1753-1756 maalannut Giuseppe Valeriani.
Palatsin ikkunoiden väliset kentissä on miestä sivukuvana esittäviä korkokuvamedaljonkeja. Tämä voi olla joko kreivi Sergei Stroganovin tai arkkitehti Rastrellin muotokuva.
Arkkitehti Rastrelli kirjoitti työstään:
"Rakensin ... kolmikerroksisen palatsin, joka kuuluu herra paroni Stroganoville ... Asuintilojen lukumäärä on 50 huonetta, mukaan luettuna suuri sali, joka on koristeltu erittäin taitavien italialaisten käsityöläisten kipsitöillä. Lisäksi siellä on peileillä ja kullatuilla veistoksilla koristeltu galleria, joissakin huoneistoissa on italialaisten maalareiden valmistamia lampunvarjostimia,  kullatut rautakaiteet ... Pääjulkisivut on koristeltu mitä kauneimmalla italialaistyylisellä arkkitehtuurilla ..."
Arkkitehti Fjodor Demertsov suunnitteli kaksi uutta siipirakennusta eteläisten ja itäisten talousrakennusten tilalle, arkkitehti Andrei Voronihin suunnitteli uusklassisen taulugalleria, kulmasalin sekä pohjoissiipeen mineraalikabinetin vuosina 1788–1793. Myös palatsin julkisivua muuteltiin ja sen väriksi tuli keltasävyinen vaaleanpunainen. 1800-luvulla julkivu oli maalattu violetiksi, tiilenpunaiseksi ja vihreäksi.
Alkuperäinen Rastrellin suunnittelema sisustus tuhoutui suurta salia lukuunottamatta tulipalossa 1790-luvun lopulla. Arkkitehti Carlo Rossi suunnitteli sisustuksen Aglaida Pavlovna Stroganovan uuteen huoneistoon vuonna 1820, joka katosi myöhemmin lähes kokonaan. Toisten tietojen mukaan 1820-luvulla tilat kunnosti arkkitehti Pjotr Semjonovitš Sadovnikov (1796-1877) sekä suunnitteli myös arabeskisalin. Pihalle rakennettin kyyhkyslakka, joka oli siellä 1900-luvun alkuun saakka. Vuonna 1842 Sadovnikov rakennutti eteläisen pihasiiven ja suunniteli julkisivuun barokkityylisiä aiheita.
Asukkaat

Rakennuksen ensimmäinen omistaja oli keisarinna Elisabetin hallituskaudella hoviylimys, paroni Sergei Grigorjevitš Stroganov (1707–1756). Vuosina 1756–1811 se kuului hänen pojalleen kreivi Aleksandr Sergejevitš Stroganoville (1733–1811), joka oli merkittävä taiteiden suosija sekä taiteen kerääjä ja Keisarillisen taideakatemian puheenjohtaja.
Aleksandr Stroganovin kuoltua vuonna 1811 palatsi siirtyi hänen pojalleen Pavelille. Kreivi Pavel Stroganovilla (1774–1817) ja ruhtinatar Sofia Golitsynalla (1775–1845) oli neljä tytärtä, heidän ainoa poikansa Aleksandr Pavlovitš Stroganov (1794–1814) kaatui Craonnen taistelussa Ranskassa Napoleonin sodassa. Sen jälkeen kreivi Pavel perusti Stroganov-kiinteistöyhtiön eli jakamattoman kuolinpesän, joka siirtyisi vanhimmalle perheenjäsenelle, joka oli tuolloin vanhin tytär Natalia Pavlovna Stroganova (1796–1872). Hänen miespuolisilla jälkeläisillään tämä omistajaketju säilyi vuoteen 1919 saakka, jolloin jo vuonna 1912 Ranskaan muuttanut viimeinen, pojanpoika kreivi Sergei Aleksandrovitš Stroganov (1852–1923) luopui vapaaehtoisesti kiinteistöstään ja luovutti rakennuksen avaimet koulutuksesta vastaavalle kansankomissaari Anatoli Lunatšarskille.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1917 jäljellä olevat Stroganovit muuttivat Venäjältä, ja palatsi kansallistettiin vuonna 1918. Stroganov-suku on tältä osin nykyisin mieslinjalta sammunut, viimeisellä kreivillä ei ollut perillisiä.
Vallankumouksen jälkeen

Lokakuun vallankumouksen jälkeen Neuvostoliitto julisti vuonna 1925 palatsin kansalliseksi museoksi, joka kertoo Venäjän aateliston elämäntyylistä. Vuonna 1929 museo suljettiin, ja suuri osa sen irtaimistosta vietiin Eremitaašiin. Stroganovien kirjasto, joka oli Venäjän laajimpia, oli siirretty Tomskin yliopistoon ja pääasiassa kreivi Aleksandr Stroganovin keräämä taidekokoelma siirrettiin Eremitaašiin. Teoksia, jotka olivat palatsissa esillä olivat mm. Duccion ja Bronzinon madonna-maalaukset, Antoine Watteau'n La Boudeuse, Rembrantin Jeremias sekä Titus munkin kaavussa. Kokoelmassa oli töitä myös Antoon van Dyckiltä, englantilaiselta maisemamaalari James Robertsilta (1753– n.1809) ja Guido Reniltä sekä Giovanni Antonio Boltraffiolta, Peter Paul Rubensilta, Jean-Honoré Fragonardilta, François Boucherilta, Jean Siméon Chardinilta ja Nicolas Poussinilta.
Palatsi luovutettiin Maataloustieteitten akatemialle. Elektromortrest ja Era laivanrakennusyritys toimivat tiloissa vuodesta 1939 alkaen. Toisen maailmansodan pommituksissa vaurioitunutta rakennusta on restauroitu useaan kertaan. Vuonna 1988 palatsi luovutettiin Venäläisen taiteen museolle, ja siitä tuli sen näyttelytila, jossa oli esillä joitakin näyttelyitä. Sen jälkeen se oli vuosina 1989−1991 Leningradin arkkitehtuurin ja kaupunkisuunnittelun tutkimuskeskuksen käytössä.
Rappeutuneessa rakennuksessa tehtiin perusteellinen ja huolellinen julkisivujen entistämistyö vuosina 1991−2003. Arkkitehti Rastrellin alkuperäisten suunnitelmien mukaisesti ulkoseinät maalattiin vuonna 2003 uudelleen vaaleanpunaisiksi eikä tummanvihreiksi, kuten vuonna 1935. Se on yksi harvoista barokkirakennuksista Nevski prospektilla, joka on säilyttänyt alkuperäisen ulkonäkönsä.
Sisätilojen entisöintiä rahoitti muun muassa Pariisissa asuva paronitar Hélène de Ludinghausen-Stroganovan (s. 1942) perustama säätiö.  Hän on suvun naispuolisen haaran jäsen, ruhtinatar Ksenia Aleksandrovna Šherbatova-Stroganovan (1912–2005) ainoa lapsi. Tämä oli Olga Aleksandrovna Stroganovan (1857–1944) pojantytär, joka oli viimeisen kreivi Sergei Aleksandrovitš Stroganovin (1852–1923) sisar.
Vuonna 2012 ainoastaan kirjasto oli vielä kokonaan entistämättä, mutta rahoituksen loputtua vuonna 2014 töitä ei ole enää jatkettu.
Stroganovin palatsin osoite on Nevski prospekt 17. Lähimmät metroasemat ovat Nevski prospekt ja Gostinyi dvor.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Stroganovin palatsi Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Stroganovin palatsi Venäläisen taiteen museon sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Palatsin kaide, jossa rakennuttaja Sergei Grigorjevitš Stroganovin (1707–1756) monogrammi
Kreivi Aleksandr Stroganov ja ruhtinatar Jekaterina Petrovna Trubetskaja lastensa Pavelin ja Natalian kanssa taidekokoelman ympäröiminä n. 1777-1778
Palatsin julkisivussa oleva Stroganov-suvun vaakuna
HMS Spanker (J226)

| HMS Spanker |
| --- | --- |
 HMS Spanker

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  22. syyskuuta 1942
Laskettu vesille:  20. huhtikuuta 1943
Palveluskäyttöön:  20. elokuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  Belgialle 1953 De Brouwer
Loppuvaihe:  romutettu 1968
Tekniset tiedot
Uppouma:  850 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykki 4 x Oerlikon 20 mm
HMS Spanker (viirinumero J226) Britannian kuninkaallisen laivaston 1943 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Harland and Wolffilta Belfastista, missä köli laskettiin 22. syyskuuta 1942 telakkanumerolla 1146. Se laskettiin vesille 20. huhtikuuta 1943 ja valmistui vielä samana vuonna 20. elokuuta.
Palvelus

Toisen maailmansodan Euroopan sotatoimien päätyttyä alus raivasi miinoja Adrianmerellä ja Maltan edustalla sekä Egeanmerellä, kunnes se palasi toukokuussa 1946 laivueensa mukana Britteinsaarille. Miehistön levon jälkeen alus siirrettiin Cuxhaveniin miinanraivaukseen, kunnes se siirrettiin joulukuussa Port Edgariin miinanraivauksen koululaivaksi.
Alus poistettiin palveluksesta joulukuussa 1947, minkä jälkeen se oli ankkurissa Port Edgarissa. Alus siirrettiin myyntilistalle ja myytiin 1952 Belgialle. Kesäkuusta 1952 helmikuuhun 1953 alus oli kunnostettavana Hullissa. Telakalta vapauduttuaan alus luovutettiin Belgialle, joka liitti sen laivastoonsa 25. helmikuuta nimellä De Brouwer. Alus poistettiin palveluksesta 1963. Alus myytiin romutettavaksi 1968 ja romutettiin Ghentissä.
Sherbrooke Phoenix

| Sherbrooke Phoenix |
| --- | --- |

Perustettu:  2012
Kaupunki:   Sherbrooke, Quebec
Kotiareena:  Palais des sports Léopold-Drolet
– kapasiteetti:  3 918
Sarjataso:  QMJHL
Divisioona:  Keskinen
Värit:                
Toimitusjohtaja:   Stéphane Julien
Päävalmentaja:   Stéphane Julien
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sherbrooke Phoenix on kanadalainen juniorijääkiekkojoukkue. Se pelaa Ligue de hockey junior majeur du Québecissa eli LHJMQ:ssa. Joukkueen kotiareena on Palais des sports Léopold-Drolet Sherbrookessa, Quebecissa.
Joukkue

| Maalivahti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 50 |  | Kyan Labbé | L | 2007 | Sherbrooke, Québec, Kanada |
| 88 |  | Linards Feldbergs | L | 2005 | Ogre, Latvia |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 24 |  | Justin Lemay | L | 2006 | Alma, Québec, Kanada |
| 93 |  | Jesse Carrière | L | 2005 | Châteauguay, Québec, Kanada |
|   |  | Hugo Marcil | R | 2004 | Ottawa, Ontario, Kanada |
|   |  | Étienne Tremblay-Mathieu | R | 2004 | Québec, Québec, Kanada |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Syntymävuosi | Syntymäpaikka |
| 22 |  | Félix Ouellet | R | OLH | 2006 | Trois-Rivières, Québec, Kanada |
| 27 |  | Zachary Paulhus | L | VLH | 2006 | St-Hyacinthe, Québec, Kanada |
| 43 |  | Étienne Giroux | L | KH | 2006 | Mercier, Québec, Kanada |
| 71 |  | Hugo Primeau | L | KH | 2004 | Mercier, Québec, Kanada |
|   |  | Charles-Antoine Beauregard | L | VLH | 2004 | Québec, Québec, Kanada |
|   |  | Chad Bellemare | R | OLH | 2006 | Blainville, Québec, Kanada |
|   |  | Olivier Dubois | L | VLH | 2005 | Lévis, Québec, Kanada |
|   |  | Éliott Guénette | L | KH | 2007 | Québec, Québec, Kanada |
|   |  | Olivier Lampron | R | H | 2007 | Mirabel, Québec, Kanada |
|   |  | Vincent Légaré | R | OLH | 2006 | Lac-Beauport, Québec, Kanada |
|   |  | Jayden Plouffe | L | VLH | 2008 | Terrebonne, Québec, Kanada |
Lähde: EliteProspects
Joukkueenjohto

Päävalmentaja & Toimitusjohtaja: Stéphane Julien
Apuvalmentaja: Jonathan Deschênes
Apuvalmentaja: Michel Périard
Maalivahtivalmentaja: Eric Roy
Fysiikkavalmentaja: Lucie Grandmont
Huoltopäällikkö: Charles-Émile Lemelin
Apulaistoimitusjohtaja: Olivier Picard
Omistaja: Jocelyn Thibault
Lähde: EliteProspects
Aiheesta muualla

Sherbrooke Phoenixin verkkosivut (ranskaksi)
Sherbrooke Phoenixin EliteProspects-sivut
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Länsi-Telus | Itä-Telus | Rannikko-Telus |
| Blainville-Boisbriand Armada | Baie-Comeau Drakkar | Acadie–Bathurst Titan |
| Drummondville Voltigeurs | Chicoutimi Saguenéens | Cape Breton Screaming Eagles |
| Gatineau Olympiques | Quebec Remparts | Charlottetown Islanders |
| Rouyn-Noranda Huskies | Rimouski Océanic | Halifax Mooseheads |
| Sherbrooke Phoenix | Shawinigan Cataractes | Moncton Wildcats |
| Rouyn-Noranda Huskies | Victoriaville Tigres | Saint John Sea Dogs |
Orlen

| PKN Orlen Polski Koncern Naftowy Orlen |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  julkinen osakeyhtiö, pörssiyhtiö
Osake:  WSE: PLPKN0000018
Markkina-arvo:  11,2 mrd. USD (5/2017)
ISIN:  PLPKN0000018
Perustettu:  7.9.1999
Toimitusjohtaja:  Wojciech Jasinski
Puheenjohtaja:  Daniel Obajtek
Kotipaikka:   Puola Ul. Chemików 7 ,09-411 Płock, Puola
Toimiala:  öljyteollisuus
Tuotteet:  mm. bensiini, diesel, polttoöljy, lentokonebensiini, muovit, aromaattiset hiilivedyt, petrokemikaalit
Liikevaihto:   20,165 mrd. USD (2016)
Tilikauden tulos:   1,334 mrd. USD (2016)
Henkilöstö:  19 730 (2016)
Kotisivu:  orlen.pl
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
PKN Orlenin pääkonttori Płockissa.
PKN Orlen S.A. eli koko nimeltään Polski Koncern Naftowy Orlen SA on puolalainen öljyteollisuuskonserni. Yritys on Puolan suurin öljypohjaisten ja petrokemiallisten tuotteiden valmistaja ja jakelija. PKN Orlen on perustettu 7. syyskuuta 1999 ja yhtiön pääkonttori sijaitsee Płockissa.
Yhtiö jalostaa raakaöljystä bensiiniä, dieseliä, polttoöljyä, lentokonebensiiniä, muoveja, aromaattisia hiilivetyjä ja muita petrokemikaaleja. PKN Orlen myös kartoittaa, etsii ja poraa hiilivetyjä sekä tuottaa, jakelee ja käy kauppaa sähkö- ja lämpövoimalla. PKN Orlen -konsernin jalostamot Płockissa, Trzebiniassa ja Jedliczessä edustavat noin 70 prosenttia Puolan jalostamokapasiteetista. Yhtiö omistaa Keski-Euroopan suurimman polttoaineasemaketjun, joka ulottuu Puolan lisäksi Saksaan, Tšekkiin ja Liettuaan. Runsaalla 2 700 bensa-asemalla käytettyjä brändejä ovat Orlen, Bliska, Benzina, Benzina Plus ja Ventus.
Yhtiön osake noteerataan Varsovan pörssissä, jonka WIG20-osakeindeksissä pankin osake on painoarvoltaan toiseksi merkittävin osake (13. helmikuuta 2018 paino 12,0 %).
Talousjulkaisu Forbesin maailman suurimpien julkisesti noteerattujen yritysten Forbes Global 2000 -listalla yhtiö oli vuonna 2017 sijalla 680. Se luokiteltiin tällä listalla Puolan suurimmaksi pörssiyritykseksi. PKN Orlenin markkina-arvo oli 11,2 miljardia Yhdysvaltain dollaria (toukokuussa 2017) ja liikevaihto 20,2 miljardia dollaria (2016).
Kuvia

Öljynjalostamoa Płockissa.
PKN Orlenin polttoainerekka.
Orlenin bensa-asema Białystokissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Orlen Wikimedia Commonsissa
| n k  WIG30 |
| --- | --- |
 Alior Bank  Allegro  Asseco Poland  Bank Millennium  Bank Pekao  Bogdanka  Budimex  CCC  CD Projekt  Cyfrowy Polsat  Dino  Enea  Eurocash  FW KRUK  Grupa Azoty  Grupa Kęty  Jastrzębska Spółka Węglowa  KGHM Polska Miedź  LPP  mBank  Orange Polska  Pepco  PGE  PKO Bank Polski  PKN Orlen  PZU SA  Santander Bank Polska  Tauron Polska Energia  Text  XTB 
Päivitetty: 5. tammikuuta 2024
HMS Pickle (J293)

| HMS Pickle |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  11. tammikuuta 1943
Laskettu vesille:  3. elokuuta 1943
Palveluskäyttöön:  15. lokakuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  Ceylonille 1958 Parakrama
Loppuvaihe:  romutettu 1964
Tekniset tiedot
Uppouma:  850 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykki 4 x Oerlikon 20 mm
HMS Pickle (viirinumerot M293 ja J293) Britannian kuninkaallisen laivaston 1943 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Harland and Wolffilta Belfastista, missä köli laskettiin 11. tammikuuta 1943 telakkanumerolla 1201. Se laskettiin vesille 3. elokuuta ja valmistui vielä samana vuonna 15. lokakuuta.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksest syyskuussa 1945 Plymouthissa ja siirrettiin reserviin. Alus siirrettiin huhtikuussa 1951 Plymouthista Harwichiin. Kun reservilaivaston Harwichin divisioona lakkautettiin alus hinattiin Portmouthiin. Reservilaivastoa puolustusselonteon mukaisesti supistettaessa 1957 alus sijoitettiin poistolistalle ja myytiin Ceylonin laivastolle heinäkuussa 1958. Alus hinattiin Devonportiin, missä se siirrettiin telakalle. Alukselle tehtiin välttämättömät korjaukset, minkä jälkeen se luovutettiin 18. elokuuta ostajalle. Alus liitettiin laivastoon nimellä Parakrama. Palvelukseen oton jälkeen alus purjehti Ceylonille. Alus oli palveluksessa, kunnes se myytiin 1964 Hongkongissa romutettavaksi.
Volvo 240 ja 260
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volvo 240 ja 260 Wikimedia Commonsissa
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volvo 260 Wikimedia Commonsissa
Yahya Sinwar

| Yahya Sinwar |
| --- | --- |
 Sinwar vuonna 2012
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. lokakuuta 1962 Khan Yunisin pakolaisleiri, Gazan kaista
Kuollut: 16. lokakuuta 2024 (61 vuotta) Gazan kaista
Ammatti:  poliitikko
Poliitikko
Puolue:  Hamas
Koulutus:  Gazan islamilainen yliopisto
Yahya Sinwar (arab. يحيى السنوار‎, Yaḥyā s-Sinwār; 29. lokakuuta 1962 – 16. lokakuuta 2024) oli Hamas-järjestön poliittisen siiven johtaja. Sinwar toimi liikkeen parissa sen vuonna 1987 tapahtuneesta perustamisesta lähtien. Hän nousi Hamasin Gazan kaistan siiven johtoon vuonna 2017 ja koko järjestön johtoon vuonna 2024. Häntä syytettiin uransa aikana esimerkiksi teloituksista ja sieppauksista. Israel piti häntä myös yhtenä lokakuun 7. päivän 2023 iskujen toteutuksen päähahmoista. Sinwar kuoli iskuista seuranneessa sodassa.
Nuoruus

Yahya Sinwar syntyi vuonna 1962 Khan Yunisin pakolaisleirissä Gazan kaistalla. Hänen vanhempansa olivat Israelin itsenäisyyssotaa vuonna 1948 Askalonista paenneita palestiinalaispakolaisia. Hän sai koulutuksensa ensin Khan Yunisissa ja suoritti arabian kielen tutkinnon Gazan islamilaisessa yliopistossa.
Varhainen toiminta Hamasissa

Sinwarin kotikaupunki Khan Yunis tunnettiin Muslimiveljeskunnan tukialueena. Erityisen suosittu liike oli pakolaisleirien nuorison keskuudessa heidän tutustuttuaan sen ajatusmaailmaan alueen moskeijoissa. Israelin tuolloin Gazaa miehittäneet viranomaiset pidättivät Sinwarin kahteen otteeseen vuosina 1982 ja 1985, jolloin häntä syytettiin islamistisesta toiminnasta. Tällöin hän tutustui vuonna 1987 perustetun Hamas-järjestön uskonnolliseen johtajaan Ahmad Yasiniin. Sinwar perusti Hamasin pelätyksi tulleen sisäisen turvallisuuden yksikön nimeltä al-Majd. Yksikkö teki esimerkiksi uskonnollisista "moraalirikkeistä" syytettyjen pidätyksiä ja surmasi yhteistyöstä Israelin kanssa syytettyjä. Jälkimmäisiä sanotaan surmatun hyvin raaoin tavoin. Sinwarin väitettiin myös suunnitelleen kahden israelilaisen sotilaan sieppauksen ja surman vuonna 1988. Hänet pidätettiin, ja hän sai neljä elinkautista vankeustuomiota palestiinalaisten ja israelilaisten murhista.
Hamasin johdossa

Vankeusaikana Sinwarin katsottiin radikalisoituneen entisestään. Hänestä tuli myös vankilan vankien johtohahmo. Sinwar vapautettiin vuonna 2011, kun Israel teki sopimuksen 1 027 palestiinalais- ja israelinarabivangin vapauttamisesta siepatun israelilaissotilas Gilad Shalitin vapautusta vastaan. Sinwarin palatessa Gazan kaistalle monia asia oli muuttunut. Israel oli vetäytynyt alueelta, ja Hamas oli syrjäyttänyt poliittisen kilpailijansa Fatahin, joka hallitsi nyt Länsirantaa. Sinwar itse nousi kaistalla nopeasti johtotehtäviin. Hänellä oli mainetta Hamasin perustamisen kautta, ja hän sai entisestään arvostusta kärsittyään vuosia israelilaisessa vankilassa. Hänet valittiin Gazan kaistan Hamasin poliittisen siiven jäseneksi vuonna 2013 ja sen johtoon vuonna 2017. Häntä pidettiin tärkeänä Hamasin poliittisen siiven linkkinä sen sotilaalliseen siipeen eli Izz ad-Din al-Qassam -prikaateihin. Hänellä oli myös läheiset yhteydet Iraniin, josta Hamas on saanut rahaa, koulutusta ja aseita.
Gazan sota 2023

Israel piti Sinwaria yhtenä vuoden 2023 lokakuun 7. päivän hyökkäyksen toteuttajista. Iskussa kuoli noin 1 200 israelilaista ja yli 200 siepattiin Gazan kaistan puolelle. Israelissa Sinwaria pidettiin iskun yhtenä pääsyyllisenä, mutta sotilasoperaationa sen taustatekijäksi epäiltiin myös Izz ad-Din al-Qassam -prikaatien johtajaa Muhammad Deifiä. Kun Israel aloitti vastauksena oman hyökkäyksensä Gazan kaistalle, Sinwar oli mahdollisesti piilotellut alueen laajassa tunneliverkostossa. Israelissa Gazan sodan yhtenä päämääränä on esitetty Sinwarin surmaaminen.
Hamasin mukaan Sinwarilla ei ollut viimeistä sanaa järjestön päätöksenteossa, mutta hänen merkityksensä Gazan kaistan Hamasin johtajana antoi hänelle huomattavan aseman esimerkiksi sodan päättämiseen tähtäävissä neuvotteluissa. Neuvotteluja Egyptissä ja Qatarissa oli osaltaan hankaloittanut Sinwarin piilottelu Gazan kaistalla. Neuvotteluissa Hamasin oli vaikea tehdä päätöksiä ilman Sinwarin osallisuutta, mutta viestittäminen ja Sinwarin vastauksien saaminen Gazan kaistalta oli työlästä. Israelin ja Yhdysvaltojen tiedustelulähteiden mukaan Sinwar pyrki jatkamaan sotaa mahdollisimman pitkään toivoen sen aiheuttavan sisäistä poliittista hajaannusta Israelissa ja sen liittolaismaassa Yhdysvalloissa. WSJ:n näkemien kymmenien viestien mukaan Sinwar halusi Israelin yhä pysyvän Gazassa, koska siviilikuolemat olisivat "tarpeellinen uhraus", joka muuttaisi yleistä mielipidettä.
Hamasin poliittisen siiven johtaja Isma’il Haniyya sai surmansa Israelin iskussa hänen vieraillessaan Iranissa 31. heinäkuuta 2024. Sinwar valittiin hänen seuraajakseen järjestön johdossa 6. elokuuta.
Sinwar kuoli 16. lokakuuta 2024. Israelin puolustusvoimien sotilaat iskivät rakennukseen ja surmasivat kolme Hamasin taistelijaa rutiinioperaatiossa ilmeisesti aluksi tietämättä, että yksi heistä oli Sinwar, ja huomasivat yhden vainajista muistuttavan häntä vasta tulitaistelun jälkeen. Hänen ruumiinsa löydettiin rakennuksen raunioista ja tunnistettiin vasta myöhemmin. Israel ilmoitti Sinwarin kuolemasta seuraavana päivänä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yahya Sinwar Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Yle 
Sinwar (äärivasemmalla) seuraamassa poliisiharjoituksia vuonna 2011.
Haavoittunut ja naamioitunut Sinwar israelilaisen droonin videolla hieman ennen kuolemaansa.
HMS Squirrel (J301)

| HMS Squirrel |
| --- | --- |
 HMS Squirrel

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  21. elokuuta 1943
Laskettu vesille:  20. huhtikuuta 1944
Palveluskäyttöön:  16. elokuuta 1944
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut osuttuaan miinaan 24. heinäkuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  850 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykki 4 x Oerlikon 20 mm
HMS Squirrel (viirinumero J301) Britannian kuninkaallisen laivaston 1944 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Harland and Wolffilta Belfastista, missä köli laskettiin 21. elokuuta 1943 telakkanumerolla 1206. Se laskettiin vesille 20. huhtikuuta 1944 ja valmistui vielä samana vuonna 16. elokuuta.
Palvelus

Alus osui 24. heinäkuuta 1945 Phuketin edustalla raivatessaan miinaan. Hieman myöhemmin alus räjäytti toisen miinan, minkä seurauksena aluksen keula vaurioitui pahoin. Räjähdyksissä sai surmansa seitsemän miehistön jäsentä. Seuraavien kahden ja puolen tunnin aikana alus kallistui vuodon seurauksena pahoin, joten miehistö joutui jättämään aluksen. Alus upotettiin tykkitulella.
Anschluss

”Hyväksytkö yhdistämisen ja äänestätkö puoluejohtaja Adolf Hitleriä?” Iso ympyrä keskellä on ”Kyllä”, pienempi on ”Ei”.
Natsi-Saksan kartta Itävallan liittämisen jälkeen.
Antiikin aika
Hallstattin kulttuuri
Noricum
Itävallan markkreivikunta
Babenberg
Privilegium Minus
Habsburgien valta vuoteen 1815
Habsburg-suku
Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta
Itävallan arkkiherttuakunta
Habsburgien monarkia
Wienin kongressin jälkeen
Itävallan keisarikunta
Saksan liitto
Itävalta-Unkari
Ensimmäinen maailmansota
Sarajevon laukaukset
Ensimmäinen maailmansota
Sotien välinen aika
Saksalainen Itävalta
Ensimmäinen tasavalta
Austrofasismi
Anschluss
Toinen maailmansota
Saksan Ostmark
Toinen maailmansota
Sodan jälkeinen Itävalta
Miehitys
Toinen tasavalta
Anschluss (suom. liittäminen) tarkoittaa ensisijaisesti vuonna 1938 tapahtunutta Itävallan liittämistä natsi-Saksaan (Anschluss Österreichs). Yhdistäminen tapahtui 12. maaliskuuta 1938. Sanalla tarkoitetaan myös aatesuuntaa, joka 1800-luvulta alkaen pyrki Itävallan liittämiseen Saksan yhteyteen.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen suurvalta-asemansa menettäneessä Itävallassa oli haluja yhdistymiseen Saksan kanssa, mutta voittajavaltiot eivät sallineet sitä. Natsit noustessaan valtaan Saksassa ja Itävallan heikentyessä Itävalta liitettiin Saksaan maaliskuussa 1938. Saksaan liitettynä Itävaltaa nimitettiin Ostmarkiksi.
Toisen maailmansodan jälkeen Itävalta oli Saksan tavoin liittoutuneiden miehittämä, ja vuonna 1955 se palasi itsenäiseksi valtioksi.