Buin siirtola
Leirin toiminta

Suomen sisällissodan loppuvaiheessa 6. huhtikuuta päättyneen Tampereen taistelun jälkeen maan länsiosista lähti liikkeelle kymmeniä tuhansia punaisia pakolaisia, joiden joukossa punakaartin sotilaiden lisäksi oli heidän perheenjäseniään sekä muita punaisten kannattajia. Itään suunnanneista pakolaisista noin 13 000 onnistui toukokuun alkuun mennessä pääsemään Neuvosto-Venäjälle, jossa noin 6 000 päätyi lopulta Pietariin. Heidät majoitettiin Mars-kentän laidalla sijainneen Pavlovskin kasarmin siipirakennukseen sekä Vasilinsaaren 8. linjan suureen asuintaloon. Pakolaisten vastaanottoa, opastusta ja majoitusta hoiti aluksi Pietarin suomalainen punakaarti, kunnes sen lakkauttamisen jälkeen 6. toukokuuta perustettiin Suomen Sosialidemokraattisen Ulkomaalaisen järjestön Keskuskomitea. Siihen kuuluivat Yrjö Sirola, Eino ja Jukka Rahja, Evert Eloranta sekä myöhemmin Moskovasta Sirolan tilalle tullut Lauri Letonmäki.
Olosuhteet ja työnsaantimahdollisuudet olivat elintarvikepulan vaivaamassa Pietarissa hyvin huonot, joten pakolaisille alettiin bolševikkihallituksen toivomuksesta nopeasti etsimään muita mahdollisia sijoituspaikkoja. Väliaikaiseksi ratkaisuksi keksittiin perustaa pakolaisten vastaanottopisteen 640 kilometriä Pietarin itäpuolelle Kostroman kuvernementtiin. Paikalla oli aikaisemmin vuodesta 1916 lähtien toiminut itävaltalaisten sotavangeille tarkoitettu leiri. Maaliskuussa 1918 solmitun Brest-Litovskin rauhansopimuksen jälkeen itävaltalaiset oli vapautettu ja Buin leiri oli jäänyt tyhjilleen. ”Suomalaiseksi siirtokunnaksi” nimetyn leirin komissaariksi valittiin entinen kansanedustaja Juho Kirves, jonka johdolla pakolaisten vastaanotto aloitettiin jo huhtikuun lopussa. 15. toukokuuta Buissa oli 3 268 asukasta ja 1. kesäkuuta 2 827, minkä jälkeen määrä väheni niin, että 15. kesäkuuta leirillä oli enää noin tuhat pakolaista ja heinäkuussa noin 500. Siirtokunnassa oli myös sairaala, jossa heinäkuun loppuun mennessä hoidettiin 199 potilasta. Heistä 28 kuoli erilaisiin kulkutauteihin. Leirillä raivosi muun muassa syyhyepidemia, jonka leirin lääkäri kuitenkin onnistui taltuttamaan.
Buin leiri sijaitsi Kostroma-joen länsirannalla Koregan kylässä kolme kilometriä Buin eteläpuolella. Asuntoina oli vain huonokuntoisia parakkeja. Buin siirtolaan sijoittui pidemmäksi aikaa lähinnä lapsia, vanhuksia ja sotainvalideja, kun taas työkykyiset jatkoivat pian muualle. Heinäkuun loppuun mennessä suurin osa oli siirtynyt teollisuus- ja maataloustöihin muun muassa Uralille ja Siperiaan. Suuri osa asekuntoisista miehistä puolestaan liittyi vapaaehtoisesti puna-armeijaan, mihin ryhdyttiin perustamaan Venäjän sisällissodan taisteluihin osallistuvia suomalaisia joukko-osastoja. Kesäkuussa 1918 Oskari Tokoin johtama pakolaisryhmä lähti Buista junalla Siperiaan Semipalatinskin seudulle, jonne he perustivat siirtokunnan noin 100 kilometriä Permin länsipuolelle. Toinen suomalainen siirtokunta perustettiin samaan aikaan Muromin kaupunkiin Oka-joen varrelle. Heinäkuussa 1918 Buin leiriltä lähti Suomea kohti kaksi junaa, joilla kuljetettiin kotiinpalaavia naisia, lapsia ja vanhuksia. Pakolaiset saapuivat Pietarin kautta Rajajoen asemalle, jossa heidät pidätettiin kuulusteluja varten. Suomen palaaminen oli vaarallista, sillä useilla paikkakunnilla olivat valkoisten kostotoimet vielä käynnissä.
Hieman myöhemmin entinen kansanedustaja Kalle Korhonen perusti Buin alueelle Aino-nimisen maatalouskommuunin, mutta siitäkään ei tullut pitkäikäistä, vaan hänet siirrettiin muualle jo kesäkuussa 1920.