stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Antiikin Akhaia
Historia > Hellenistinen kausi > Filopoimenin aika

Akhaian liitto sai uutta elinvoimaa jälleen Filopoimenin aikana. Hän teki suuria uudistuksia liittokunnan armeijaan ja otti muun muassa käyttöön makedonialaisia taktiikoita sekä falangimuodostelman. Teoillaan hän sai liiton sotilaat taistelemaan oman etunsa puolesta ainakin jossakin määrin itsenäisinä Makedoniasta. Filopoimen saavutti voiton Spartan tyrannista Makhanidaasta vuonna 208 eaa., mikä tuotti sekä mainetta hänelle itselleen että nosti Akhaian armeijan jälleen merkittäväksi toimijaksi.
Rooman ja Filippos V:n välisessä toisessa makedonialaissodassa Akhaian liitto oli Rooman puolella, ja akhaialaiset tekivät Rooman kanssa rauhan vuonna 198 eaa. Samoihin aikoihin sekä vielä seuraavinakin vuosina akhaialaiset olivat vihollisuuksissa Spartan tyranniksi Makhanidaan jälkeen nousseen Nabiksen kanssa. Aitolialaiset voittivat Nabiksen vuonna 192 eaa. Tämän jälkeen Filopoimen kiirehti Spartaan ja sai sen liittymään Akhaian liittoon. Seuraavana vuonna eli 191 eaa. myös messenialaiset ja elisläiset liittyivät liittokuntaan. Näin koko Peloponnesos kuului lopulta Akhaian liittoon. Sen itsenäisyys oli kuitenkin nimellistä, ja sen liikkumavapaus oli mitä suurimmassa määrin Rooman senaatin päätösten varassa. Kun Filopoimenin johtamat akhaialaiset pyrkivät rankaisemaan Spartaa vuonna 188 eaa. tuhoamalla kaupungin linnoitteet ja hylkäämällä Lykurgoksen lait, senaatti asetti tälle rajat. Sama alisteisuus Roomalle tuli esiin muulloinkin toistuvasti.
Roomalaiset hyväksyivät akhaialaisille kuitenkin nimellisen itsenäisyyden, ja intomielisimmät pyrkivät vastustamaan kaikkia Rooman pyrkimyksiä rajoittaa liiton jäsenten vapautta ainakin silloin, kun se voitiin tehdä ilman sodanuhkaa. Tämän puolueen johdossa olivat Filopoimen ja hänen kuolemansa jälkeen Lykortas, Ksenon Patrailainen ja Polybios Megalopolislainen. Kallikrates Leontionlainen edusti toista puoluetta, joka kannatti myöntyväisyyspolitiikkaa Rooman suuntaan. Roomalaisten voitettua Makedonian Perseuksen Kallikrates, joka pyrki pääsemään eroon poliittisista vastustajistaan, teki 1 000 akhaialaisen luettelon, joka käsitti liittokunnan merkittävimmät henkilöt. Roomalaiset veivät nämä Italiaan vuonna 167 eaa. sillä tekosyyllä, että he olisivat auttaneet Perseusta. Roomalaiset eivät koskaan saattaneet näitä henkilöitä oikeuden eteen, vaan pitivät heitä Italian eri kaupungeissa. Vasta 17 vuoden kuluttua, kun heidän määränsä oli jo pudonnut 300:aan, senaatti antoi heille luvan palata Kreikkaan. Palaajien joukossa oli muun muassa historioitsija Polybios. Heihin lukeutui myös monia, jotka olivat kokemuksistaan katkeroituneita ja yllyttivät kotimaataan sotaan Roomaa vastaan.
Historia > Hellenistinen kausi > Akhaian liiton loppu

Sen jälkeen kun Spartan ja Akhaian liiton välille oli kehittynyt vihollisuuksia, senaatti lähetti vuonna 147 eaa. Kreikkaan lähetystön, joka vaati, että Sparta, Korintti, Argos ja monet muut kaupungit tuli irrottaa liitosta. Näin se olisi kutistunut takaisin alkuperäiseen asemaansa, jolloin siihen kuuluivat lähinnä Akhaian kaupungit. Liittokunnan johtajat raivostuivat vaatimuksesta, ja sen strategos Kritolaos alkoi yllyttää kansaa sotaan Roomaa vastaan. Seurauksena liitto päätti vastustaa Roomaa ja ryhtyi sotaan ensin Spartaa vastaan. Tämä vastasi sodanjulistusta Roomalle itselleen, minkä akhaialaisetkin ymmärsivät. Keväällä 146 eaa. Kritolaos marssi Boiotian halki pohjoiseen Thessalian eteläosaan, mutta perääntyi, kun Metelluksen joukot lähestyivät Makedoniasta. Metellus voitti Kritolaoksen joukot Skarfeian taistelussa hieman etelään Thermopylaista ja ajoi nämä pakoon. Kritolaoksesta ei kuultu tämän jälkeen.
Metellus ajoi pakenevia takaa Korinttiin. Akhaian liiton strategokseksi noussut Diaios yritti jatkaa sotaa, koska oli ollut yksi sen alkuperäisistä kannattajista ja tiesi, ettei saisi armoa roomalaisilta. Samaan aikaan konsuli Mummius saapui joukkoineen Korintin kannakselle Metelluksen seuraajana. Diaios sai joitakin pieniä voittoja roomalaisista, ja intoutui täysimittaiseen taisteluun näitä vastaan. Roomalaiset voittivat akhaialaiset helposti. Korintti antautui, ja roomalaiset tuhosivat sen kostoksi. Miehet surmattiin, naiset ja lapset myytiin orjiksi, taide-esineet ja arvotavarat ryöstettiin ja koko kaupunki poltettiin, mikä tapahtui vuonna 146 eaa.
Historia > Roomalainen kausi

Tappio tarkoitti samalla Akhaian liiton ja koko Kreikan itsenäisyyden loppua. Roomalaisella kaudella Akhaia liitettiin aluksi vuonna 145 eaa. perustettuun Macedonian provinssiin. Vuonna 27 eaa. varsinaiselle Hellaalle perustettiin oma provinssi, joka sai Akhaian aikaisemman maineen vuoksi nimen Achaea. Se käsitti alkuperäisen Akhaian lisäksi myös muun Peloponnesoksen sekä Keski-Kreikan. Varsinaisen Akhaian alueella merkittävin kaupunki oli roomalaisella kaudella Patrai (lat. Patrae).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta antiikin Akhaia Wikimedia Commonsissa
Antiikin Akhaian kartta.
Heliken kaivauksia.
Aigeiran teatterin rauniot.
Akhaian liiton lyömä hopeinen tetroboli, n. 175–168 eaa.
Konsuli Flaminius puhuu Akhaian liiton neuvostolle. Alessandro Allorin maalaus, 1578–1582.
Patrain roomalaisen odeionin rauniot.
Anukis

Anukis (tunnetaan myös nimillä Anka, Anqet ja Anuket) oli muinaisen Egyptin Niilin jumalatar, jota palvottiin vaihdellen koko Egyptissä. Anukiksen kultti oli alun perin lähtöisin Sudanista. Anukiksen palvonnan pääpaikkoija olivat kuitenkin Elefantinen saari ja Seheil. Anuket oli luomisen jumala Khnumin tytär ja samalla tämän vaimo, ja hänen tunnusmerkkinään oli korkeilla höyhenillä koristeltu kruunu. Jumalattaren kreikankielinen nimi on johdettu egyptiläisestä nimestä Anuket, joka on muodostettu verbistä "syleillä".
Antimonitrioksidi

| Antimonitrioksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  1309-64-4
PubChem CID:  14794
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Sb2O3
Moolimassa:  291,52
Ulkomuoto:  Kiteinen valkoinen aine
Sulamispiste:  656 °C
Kiehumispiste:  1 550 °C
Tiheys:  5,2 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Huono
Antimonitrioksidi (Sb2O3) on yksi antimonin oksideista. Yhdistettä käytetään estämään kankaiden ja muovien palamista, antimonin ja antimoniyhdisteiden valmistukseen sekä katalyyttinä. Yhdisteestä käytetään myös nimiä antimoniseskvioksidi, antimoni(III)oksidi ja antimonivalkoinen.
Rakenne ja ominaisuudet

Antimonitrioksidilla on kiinteässä olomuodossa kaksi alkeiskopiltaan eroavaa kidemuotoa, jotka muodostuvat Sb4O6-yksiköistä. Näistä huoneenlämpötilassa stabiilimpi on kuutiollinen muoto, joka esiintyy luonnossa senarmontiittimineraalissa. Kuutiollinen antimonitrioksidi muuntuu alkeiskopiltaan ortorombiseksi yli 570 °C:n lämpötilassa. Ortorombista antimonitrioksidia esiintyy luonnossa valentiniittimineraalissa. Kuumennettaessa yhdistettä se muuttuu väriltään kellertäväksi, mutta palautuu valkoiseksi jäähdytettäessä. Nestemäisessä ja kaasumaisessa olomuodossa antimonitrioksidi esiintyy dimeerisenä Sb4O6-molekyylinä. Antimonitrioksidi liukenee erittäin huonosti veteen. Happoihin se liukenee sen sijaan hyvin. Yhdiste on luonteeltaan amfoteerinen ja emäksiin se liukenee heksahydroksoantimonaatti- eli antimoniitti-ionina ([Sb(OH)6]3-). Kuumennettaessa antimonitrioksidia 700–1 000 °C:n lämpötilaan hapen läsnä ollessa se hapettuu antimonitetroksidiksi.
Antimonitrioksidi ärsyttää hengitystietä ja ihoa. Yhdiste saattaa olla ihmiselle karsinogeeninen.
Valmistus ja käyttö

Antimonitrioksidia muodostuu kuumentamalla antimonia ilman hapen läsnä ollessa. Muita teollisuudessa käytettyjä yhdisteen valmistusmenetelmiä ovat antimonitrisulfidin pasutus tai antimonitrisulfidin tai antimonitrikloridin hydrolyysi veden tai vesihöyryn avulla.
Antimonitrioksidin tärkein käyttökohde on toimia paloa estävänä lisäaineena kankaissa ja muoveissa yhdessä halogeenien kanssa. Sitä lisätään muun muassa polyvinyylikloridi- polyesteri- ja polyamidimuoveihin. Muoveissa se toimii myös stabilisaattorina. Muita käyttökohteita ovat lasin kirkastaminen, emalien ja lasitteiden valmistus, antimoniyhdisteiden synteesi ja polyestereiden valmistuksessa polymeroitumisreaktion katalyyttinä toimiminen.
Aiheesta muualla

Coloria.net: Antimonivalkoinen
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Antimony trioxide (englanniksi)
ChemBlink: Diantimony trioxide (englanniksi)
Anttoora

Anttoora
Venesatama Anttoorassa.
| --- | --- |
Sijainti:  Pori Satakunta Suomi
Merialue:  Selkämeri
| --- | --- |
Asukasluku:  3
Asutuskeskukset:  Anttoora
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Anttoora (ruots. Antören) on saari Porin saaristossa ja kylä entisen Ahlaisten kunnan alueella. 
Vuonna 2013 Anttoorassa oli 3 asukasta.
Anttoorassa on useita venesatamia. Saaressa toimii lomakylä , joka vuokraa mökkejä ympäri vuoden. Anttoorassa on toiminut Pastuskerin yksiopettajainen supistettu kansakoulu, mutta rakennus on nykyään asumiskäytössä.
Tie Anttooraan kulkee Pastuskerin ja Lampaluodon kautta.
Dr12

| Dr12 |
| --- | --- |
 Dr12 2216 Rajamäellä museoajelulla.
Perustiedot
Tyyppi:  dieselsähköinen veturi
Liikennöitsijä:  Valtionrautatiet
Valmistaja:  Valmet / Lokomo
Lukumäärä:  42
Valmistusvuodet:  1959–1963
Museoitu:  2 kpl
Numerointi:  2200–2241
Lempinimi:  Huru Vintti-Huru Hämeen Huru
Tekniset tiedot
Huippunopeus:  120 km/h
Paino:  121,8 t
Pituus:  18 560 mm
Leveys:  3 200 mm
Korkeus:  4 660 mm
Pyörästö:  Co′Co′
Suurin akselipaino:  20,3 t
Pyörän halkaisija:  1 180 mm
Moottori:  Tampella/MAN V8V22/30
Moottorin teho:  1 400 kW
Dr12 (alun perin Hr12) on Valtionrautateiden käytössä ollut raskas dieselveturi. Sarjan viimeiset veturit poistuivat käytöstä loppuvuonna 1990. Vetureita tilattiin 1950-luvulla 32 kappaletta ja vuonna 1960 vielä 10 veturia lisää kasvavan vetokalustotarpeen täyttämiseen. Veturit rakennettiin Tampereella Valmetin ja Lokomon tehtailla, kuten muutkin tuon aikakauden veturit. Veturisarja oli säännöllisessä liikenteessä vuoteen 1990 saakka. Dr12:sta käytettiin useaa lempinimeä: Huru, Vintti-Huru ja Hämeen Huru.
Ominaisuudet

Aikoinaan Dr12 toi aiemmin kokematonta ajomukavuutta ja -näkyvyyttä veturimiehille, mutta sen huonona puolena uudempaan Dr13:een nähden pidettiin raskasta akselipainoa ja hidasta kiihtyvyyttä sekä vain 120 km/h huippunopeutta. Syynä tähän oli se, että veturin dieselmoottori osoittautui veturin massaan nähden alitehoiseksi. Nopeusongelmaa korjattiin viimeisimmässä 10 veturin sarjassa muuttamalla kokonaisvälitystä siten, että veturin tekninen huippunopeus oli 140 km/h, mutta tätä ominaisuutta ei milloinkaan hyödynnetty, vaan koko veturisarjan suurimpana sallittuna nopeutena säilytettiin 120 km/h. Suuren painonsa ansiosta Dr12:n vetovoima oli kuitenkin varsin suuri ja sitä pidettiinkin jykevärakenteisena ja vahvana veturina. Se soveltui hyvin niihin juniin, joissa veturin suhteellisen vähäisestä tehosta ja alhaisesta huippunopeudesta ei ollut haittaa – siis hitaisiin ja raskaisiin tavarajuniin. Samoin Helsingissä voitiin lopettaa työntöveturien käyttö pääradalla: nämä uudet väkivahvat veturit jaksoivat vetää raskaimmatkin junat Hyvinkään suuntaan ilman lähtöapua. Polttoainesäiliön tilavuus on 4 200 litraa.
Alitehoisen moottorin ohella Dr12:n toinen ongelma oli raskas akselipaino, joka saattoi vahingoittaa kevyesti kiskotettuja ratoja. Dr12:lla voitiin suorittaa linja-ajoa käytännössä vain Länsi-Suomen raskaasti kiskotetuilla radoilla. Koska kaluston päätukikohta oli Tampere, Dr12:ta kutsuttiin toisinaan Hämeen huruksi, kun puolestaan Kouvolassa päätukikohtanaan pitäneiden Dr13:n kutsumanimi oli Kymen huru.
Rakenne

Dr12-veturi koostui kahdesta kolmiakselisesta telistä joissa kummassakin oli yksi ajomoottori akselia kohden, ja niiden päällä lepäävästä, erittäin tukevasta itsekantavasta teräskorista, johon laitteistot ja ohjaamot oli rakennettu. Veturissa oli keskellä yksi suuri 182-litrainen V16-dieselmoottori, joka käytti siihen kytkettyjä pää- ja apugeneraattoria. Veturissa oli lisäksi  puukoristen ja teräskoristen matkustajavaunujen lämmitystä varten höyrynkehitin, mutta se poistettiin tarpeettomana 1970-luvun loppupuolen tienoilla, koska käyttöön tulleet sähköveturit toivat sähkölämmitysmahdollisuuden ja höyryveturit olivat poistumassa liikenteestä. Ohjaamot on suunniteltu niin, että törmäyksessä veturin molemmissa päissä oleva turvakeula otti törmäyksessä vastaan suurimmat voimat ja suojasi näin kuljettajaa ja laitteita.
Kaksi veturia voitiin kytkeä ohjattavaksi samasta ajopöydästä, mutta tätä ominaisuutta hyödynnettiin erittäin harvoin. Vetureiden etupäissä oli myös tätä harvoin käytettyä kaksinajo-ominaisuutta varten käyntisillat jotta koneapulainen tai muu miehistö pystyi siirtymään veturista toiseen. Siirtyminen oli lähes välttämätöntä, sillä 1960-luvun dieselveturit vaativat koneapulaisen tarkistamaan vetureiden koneistojen toimintaa jatkuvasti.
Vetureiden käyttöalue

Dr12 oli yleislinjaveturi, eli se oli tarkoitettu sekä raskaiden matkustaja- että tavarajunien vetämiseen. Kiihtyvyys matkustajajunissa osoittautui aikataulujen nopeutuessa kuitenkin riittämättömäksi.
Veturit olivat koko ikänsä sijoitettuna Tampereen varikolle, josta niillä aluksi vedettiin pika- ja tavarajunia raskaasti kiskotetuilla rataosilla Helsinki–Seinäjoki ja Riihimäki–Kouvola. Haapamäen kautta Jyväskylän suuntaan lähteviin pikajuniin vaihdettiin Tampereella Hr1-veturi.
Sähköistyksen ja raskaan kiskotuksen edetessä vetureiden käyttöalue laajeni idän ja pohjoisen sähköistämättömille radoille, joilla ne syrjäyttivät aiemmin samoissa tehtävissä käytettyjä Hr1- ja Tr1-sarjoja. 1980-luvun puoliväliin mennessä Suomen kaikkein tärkeimmät radat oli saatu sähköistettyä, mikä vähensi voimakkaasti diesel-linjavetureiden tarvetta. Loppuvuosina Dr12-vetureita käytettiin Turun ja Tampereen seuduilla, muun muassa rataosalla Turku–Tampere. Viimeinen Dr12-sarjan ajo osui veturille no. 2216 sen vetäessä puutavarajunan Salosta Turkuun 19.12.1990. Tämä samainen veturi on nykyisin museoitu ja sillä ajettiin mm. VR:n 150-vuotisjuhlien kunniaksi elokuussa 2012 Hanko–Hyvinkää-radalla. Viimeiset Dr12-sarjan veturit ovat 2241, joka on esillä Suomen Rautatiemuseossa Hyvinkäällä ja 2216 joka on aktiiviliikenteessä Haapamäen Museoveturiyhdistyksen omistamana
Teknisiä tietoja

Veturien numerointi: 2200–2241
Valmistusvuodet (nrot):
1959 (2200–2205)
1960 (2206–2219)
1961 (2220–2227)
1962 (2228–2231)
1963 (2232–2241)
Pituus: 18,56 metriä
Paino: 121,8 tonnia
Päämoottorin teho: 1 400 kW (1 900 hv), ajomoottorien yhteisteho 6 × 182 kW eli noin 1 100 kW.
Huippunopeus: 120 km/h
Päädieselmoottori:
Tampella/MAN V8V22/30 turboahdettu etukammiodiesel, osassa vetureita vastaava suoraruiskutusmoottori
Iskutilavuus: 182 l
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dr12 Wikimedia Commonsissa
Kuvia Vaunut.org -sivustolla
Suomalaiset veturit ja junayksiköt
Dr12:n ohjauspöytä.
Antratsyt

| Antratsyt Антрацит |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Luhanskin alue Ukrainassa, alla kaupungin sijainti alueella
 Antratsyt
 Koordinaatit: 48.1174°N, 39.0835°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Luhanskin alue
Väkiluku (2013):  54 640
 
 an.lg.ua 
 linkki epäkunnossa 30.5.2014,  seudulla on raportoitu separatisteja 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Antratsyt (ukr. Антрацит, ven. Антрацит, Antratsit) on kaupunki Luhanskin alueen eteläosissa Itä-Ukrainassa, 77 kilometriä Luhanskista eteläkaakkoon. Kaupungin kautta kulkee Kiovasta Harkovan kautta Venäjän Rostovin alueen rajalle johtava tärkeä M03-valtatie, jota pitkin valtakunnan rajalle on 62 kilometriä. Linnuntietä Venäjän raja sijaitsee noin 27 kilometriä etelään.
Seudulle perustettiin hiilikaivos vuonna 1904, mutta asutusta siellä oli ainakin 1800-luvun jälkipuoliskolla. Seudun hiilikaivoksista on louhittu paljon lämpöarvoltaan rikasta antrasiittiia. Kaupunki sai nykyisen nimensä vuonna 1962. Tätä ennen vuonna 1938 usean kaivostaajaman yhteenliittymänä syntynyt kaupunki tunnettiin nimellä Bokovo-Antratsyt (ukr. Боково-Антрацит).
Vuonna 2013 siellä asui runsas 54 640  asukasta. Antrazytin kaupunkipiirin (77 862 as.) alueeseen kuuluu myös kuusi kaupunkityyppistä taajamaa ja maaseutukylien asukkaita. Antrazytin kaupunki toimii myös kaupunkipiiriä ympäröivän Antratsytin piirin (31 044 as.) hallintokeskuksena.
Ainakin toukokuussa 2014 seudulla oli Ukrainan hallitusvaltaa vastustavia separatisteja. Heinäkuun lopulla joidenkin näistä Luhanskin kansantasavallaksi itseään kutsuman separatistisen liittymän terroristiryhmittymistä kerrottiin pyrkivän linnoittautumaan Antrasytin kaupunkiin ja sen ympäristöön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Antratsyt Wikimedia Commonsissa
Aougoundou

| Aougoundou |
| --- | --- |
Valtiot:  Mali
Koordinaatit:  15°42′00″N, 3°16′01″W
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  260  m 
Pinta-ala:  80 – 130 km²
 fiAougoundou 
Aougoundou on Nigerjoen tulvajärvi Malissa. Se sijaitsee Nigerin sisämaasuiston itäreunalla Moptin ja Timbuktun alueiden rajalla.
Järveä ruokkii Nigerjoen sivuhaaroista Bara Issasta ja Mayo Doiosta lähtevä kanava, joka jakaantuu Tiékawalin luona kahdeksi haaraksi. Toinen niistä johtaa Aougoundoujärveen ja toinen Niangayeen. Marras-tammikuussa saapuvan Nigerin tulvan lisäksi vähäisiä valumavesiä saadaan elo-syyskuussa järven itäpuolella sijaitsevilta Oré-Vendoun vuorilta ja mahdollisesti syys-lokakuussa Koraroujärven suunnasta.
Kolmionmuotoisen järven pinta-ala on 80–130 neliökilometriä. Sen keskellä sijaitsee Doundé-Alkayan saari. Nigerjoen tulvien heikentymisestä huolimatta Aougoundoussa on yleensä vettä ympäri vuoden. Vuoden 1983 lopusta marraskuuhun 1994 saakka se oli kuitenkin kokonaan kuiva. Järven täyttymistä vaikeuttaa hiekan kasaantuminen siihen johtavaan kanavaan.
Ánydro (Dodekanesia)

| --- | --- |
Muut nimet:  Ánydros (Άνυδρος)
Sijainti:  37°24′38″N, 26°29′32″E, Pátmos Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,303 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ánydro (kreik. Άνυδρο, kath.kreik. Άνυδρον, Ánydron; myös Ánydros, Άνυδρος) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Pátmoksen saaren luoteispuolella. Saaren pinta-ala on 0,303 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Ánydro kuuluu Pátmoksen kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Tanskandoggi

| Tanskandoggi |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Saksa
Määrä:  Suomessa rekisteröity 10 494
Rodun syntyaika:  rotumääritelmä vuodesta 1880
Alkuperäinen käyttö:  suurriistan metsästys ja suojelu
Nykyinen käyttö:  seura-, vartio- ja suojelukoira
Elinikä:  5–6, jopa 9–13 vuotta, joskin tämä on rodulle harvinaista
Muita nimityksiä:  Deutsche Dogge, dogue allemand, Great Dane, gran danés, saksa dogi, alano, doggi, tanskis, koiramaailman Apollo
FCI-luokitus:  ryhmä 2 Pinserin ja snautserin tyyppiset, molossikoirat ja sveitsinpaimenkoirat alaryhmä 2.1 Mastiffityyppiset molossikoirat #235
Ulkonäkö
Paino:  50–90 kg
Säkäkorkeus:  uros 80-90 cm narttu 72-84 cm lähde?
Väritys:  keltainen, brindle, harlekiini, mantteli, platten, musta tai sininen
Tanskandoggi (saks. Deutsche Dogge) on alun perin saksalainen koirarotu. Se on Saksan kansallisrotu ja Pennsylvanian virallinen osavaltiokoira vuodesta 1965 lähtien. Jälkimmäinen nimitys johtuu siitä, että kuvernööri William Pennillä oli tanskandoggi.
Tieteelliseksi nimeksi on aikoinaan esitetty Canis glaucus sekä Canis danicus major.
Ulkonäkö

Tanskandoggi on irlanninsusikoiran (urokset korkeampia, nartut matalampia) ohella kaikkein korkein koirarotu. Se luokitellaan molossityyppisiin koiriin, ja se on voimakasrakenteinen ja ryhdikäs. Karvapeite on lyhyt, tiheä ja kiiltävä. Säkäkorkeuden on oltava nartulla vähintään 72 cm ja uroksella 80 cm, mutta yleensä nämä mitat ylittyvät selvästi. Narttu painaa tavallisesti 53–75 kg ja uros 67–93 kg. Rungon pituus (rintalastasta istuinluihin) saa uroksilla olla korkeintaan 5 % ja nartuilla korkeintaan 10 % säkäkorkeutta suurempi. lähde?
FCI:n rotumääritelmä sallii tanskandoggeilla kolme väriryhmää: keltaiset (soopeli ja fawn) ja juovikkaat, harlekiinit ja mustat, sekä siniset.
Keltaisen (soopelin) ja juovikkaan (brindlen) tanskandoggin keltaisen karvan tulisi olla sävyltään vaaleasta syvään kullankeltaiseen. Molemmilla musta maski on toivottava ja valkoiset merkit ei-toivottavia. Juovikkaalla tanskandoggilla juovien tulisi olla mahdollisimman selkeät, kylkiluiden suuntaiset ja säännölliset mustat juovat, joiden ei tulisi näyttää haalistuneilta.  Useista muista roduista poiketen tanskandoggilla brindleväritys on yleisvaikutelmaltaan yleensä tummaraitainen vaalea, ei päinvastoin.
Harlekiinin tanskandoggin tulisi olla mustavalkokirjava, jolla rosoreunaisia puhtaan mustia läiskiä puhtaanvalkoisella pohjalla. Läiskien tasainen jakautuminen rungolle on toivottavaa, samoin se, ettei valkoisella osuudella esiinny minkäänvärisiä pilkkuja. Mustien alueiden tulisi olla väriltään mustia ilman harmaita tai rusehtavia sävyjä. "Harmaaharlekiiniksi" kutsutaan merleä, jossa kuvatunlaisia mustia läiskiä harmaalla pohjalla. Väritys ei ole toivottu muttei myöskään hylättävä. Näiden kahden välimuoto on puolestaan "posliiniharlekiini", harmaaharlekiini koira valkoisin merkein.
Mustan tanskandoggin tulee olla kiiltävän musta ilman kellertävää, ruskeaa tai sinistä sävyä. Valkoiset merkit rinnassa ja raajoissa sallitaan. Manttelivärinen on mustavalkea koira, jolla kuono, kurkku, rinta, vatsa, raajat ja hännänpää voivat olla valkoiset.
Sinisen tanskandoggin tulee olla puhtaan teräksensininen ilman kellertävää tai mustansinistä sävyä. Valkoiset merkit rinnassa ja käpälissä sallitaan.
Muita rodussa esiintyviä värityksiä (joita ei kuitenkaan hyväksytä rotumääritelmässä) ovat muut kuin mustapohjaiset manttelivärit, muut kuin mustapohjaiset harlekiinit – erityisesti posliini- ja harmaaharlekiini – sinivivahteinen soopeli, sinibrindle ja kokovalkoinen.
Keltainen
Brindle
Sininen
Musta
Harlekiini
Posliiniharlekiini
Harmaaharlekiini
Valkoinen
Ulkonäkö > Värien jalostus

Suomessa väriryhmien sisäiset risteytykset ovat sallittuja kaikissa muissa tapauksissa paitsi kahden harlekiinin välillä. Eri väriryhmien välisiin risteytyksiin vaaditaan Suomen Tanskandoggi ry:ltä anottu poikkeuslupa sinisiä ja mustia koiria lukuun ottamatta, joita saa yhdistää ilman eri lupaa, kunhan yhdistelmän mustan koiran sukutaulussa ei esiinny muunvärisiä kuin mustia tai sinisiä yksilöitä kolmessa viimeisessä sukupolvessa.  Väriyhdistelmärajoitusten tarkoituksena on välttää ei-toivotun väristen tai ei-toivottuja tekijöitä kantavien vaikkakin hyväksytyn väristen pentujen syntyminen. Esimerkiksi sinisen ja keltaisen yhdistäminen voisi tulevissa sukupolvissa johtaa sinipigmenttisten keltaisten koirien syntymiseen.
Ilman erillistä lupaa sallitaan seuraavat yhdistelmät:
keltainen x keltainen
keltainen x brindle
brindle x brindle
sininen x sininen
sininen x musta (jonka kolmen polven sukutaulussa ainoastaan mustia ja/tai sinisiä koiria)
musta x musta
musta x harlekiini
Suomen Kennelliiton hallituksen tekemän päätöksen perusteella missään rodussa ei saa risteyttää keskenään kahta merleä. Tanskandoggilla tämä sääntö tarkoittaa myös harlekiinia, joka on geneettisesti lisätekijän muuntama merle.
Lisäksi valkoisten tai lähes valkoisten, vähäiset harlekiini-merkit omaavien haaleapigmenttisten koirien jalostuskäyttöön hyväksymistä varten edellytetään kuuroutta mittaava BAER-testi, sillä kuurous on kokovalkoisilla tai muutoin fenotyypiltään valkoisilla (edellä mainittu vähäiset merkit omaava valkovoittoinen, jonka silmät ovat yleensä siniset ja pigmentti vähäinen) koirilla rodusta riippumatta yleistä.