stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nuoren tytön päiväkirja
Elokuvia ja musikaali

Päiväkirjan pohjalta on tehty elokuva Anne Frankin päiväkirja (The Diary of Anne Frank) vuonna 1959. Aiheesta on tehty myös useita muita elokuvia ja dokumentteja, kuten minisarja Anne Frank vuonna 2001. Espanjassa päiväkirjasta on tehty musikaali Ana Frank, Un Canto a la Vida (suom. Anne Frank – laulu elämälle). Musikaalin ensi-ilta oli Madridissa 28. helmikuuta 2008. Siinä päiväkirja on herätetty eloon yhdeksi päähenkilöksi ja Anne Frankin alter egoksi.
Suomennokset

Frank, Anne: Nuoren tytön päiväkirja, suom. Eila Pennanen. 19. p., Tammi 2001. Alkuteos: Het Achterhuis 1947.
Frank, Anne: Päiväkirja, uusi laitos, toim. Otto Frank ja Mirjam Pressler, suom. Anita Odé. Tammi 2002. Alkuteos: Het Achterhuis. Herziene en vermeede editie 1991.
Toyota Tercel

| Toyota Tercel |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Japani
Valmistaja:  Toyota
Valmistusvuodet:  1978–1999
Korimalli:  sedan, hatchback, farmari
Luokka:  C-segmentti
Seuraaja:  Toyota Echo
Tekniset tiedot
Henkilöluku:  5
Iskutilavuus:  1295cc - 1495cc
Teho:  65 hv - 93 hv
Vääntö:  98 Nm - 123 Nm
Polttoaine:  Bensiini
Vetotapa:  etuveto, neliveto
Vaihteisto:  3 - 4 (automaatti),   4 - 5 (manuaali)
Kulutus:  4 - 8 l / 100 km
Mitat
Massa:  980 kg
Toyota Tercel on japanilaisen autonvalmistaja Toyotan valmistama pieni etuvetoinen henkilöauto. Se oli ensimmäinen Toyotan valmistama etuvetoinen auto ja samalla Toyotan malliston halvin auto. Tercelin kaksi ensimmäistä sukupolvea olivat myynnissä Suomen markkinoilla, mutta muualla autoa tehtiin jopa viiden sukupolven ajan. Monia Tercelin teknisiä ratkaisuja (mm. etuveto, alustarakenne jne...) käytettiin myöhemmin suositummissa Toyota malleissa.
Sana Tercel tarkoittaa ensinnäkin yhtä kolmasosaa latinan kielellä, mutta myös vikkeläliikkeistä urospuolista jalohaukkaa, joka on kooltaan yhden kolmasosan vastaavaa naarasta pienempi. Tercelillä oli aluksi kuvaannollisesti uroshaukan ominaisuudet ja ulkonäkö, sekä sekin oli myös kooltaan Toyota Corollaa yhden kolmasosan pienempi.
Ensimmäinen sukupolvi (AL10 / AL11 / AL12) (1978 - 1982)

Euroopassa myytävät Tercelit erosivat japanilaisista vastaavista siinä, että Japanin mallit olivat viistoperäisiä mutta Euroopassa malleissa oli lyhyt porrasperä. Tercelin moottori Suomen markkinoilla oli uusi 65 hevosvoimainen 1.3 -litrainen 2A, joka oli monista etuvetoisista poiketen moottoritilassa pitkittäin sekä tarjosi samaan aikaan hyvän suorituskyvyn että pienen polttoaineen kulutuksen. Aisan-merkkisessä kaasuttimessa oli kuitenkin pieni suunnitteluvirhe; liian laihasta polttoaineseoksesta johtuen moottorin alavääntö oli heikohko, ja kylmällä ilmalla moottori kävi lämpimänäkin huonosti tyhjäkäyntiä ilman ryyppyä, sekä siinä saattoi olla muitakin pienempiä käyntihäiriöitä. Korpivaara Oy vaihtoi takuutyönä kaasuttimeen isomman pääsuuttimen sekä kaasuläpän toimintaan vaikuttavan kaarivivun. Toimenpiteet auttoivat vaivoihin. Auton akseliväli oli pienelle Toyotalle poikkeuksellisen pitkä.
Tercelin sisustus oli Toyotan mukaan pelkistetty ja vaatimaton. Ulkönäönsä vuoksi Tercel oli "vanhana syntynyt", ja sen takia monet sen hyvät ominaisuudet jäivät ostajilta huomaamatta. Näitä olivat mm. ajo-ominaisuudet, moottorin suorituskyky, luotettavuus, jarrut, sisätilat, alhainen melutaso sekä pieni polttoaineen kulutus. Vaihteistona Tercelissä oli joko 4-vaihteinen manuaali- tai 3-portainen automaattivaihteisto.
Vuonna 1980 rakennettiin 600 auton sarja Toyota Tercel TS erikoismalleja sen kunniaksi että Toyota oli ollut 15 vuotta Suomen markkinoilla. Autot olivat muuten täysin samoja kuin normaalit Tercelit, TS mallissa vain oli viides vaihde, huomiovalot, teippiraidat auton kyljissä, nahkainen ohjauspyörä, Citroën GS:n ovilokerot, ensiapulaukku, ja digitaalikellolla varustettu avaimenperä. Varusteet asennettiin Suomessa, ja lisävarustelusta ei peritty lisähintaa, vaan itse asiassa Terceleiden hinnat tuolloin alenivat entisestään.
Vuonna 1981 Tercelin keulaa muutettiin hieman viistommaksi sekä maski vaihdettiin kulmikkaampaan. Myös parkkivalot siirtyivät etupuskurista vilkkujen rinnalta ajovalojen viereen. Lokasuojien sivuvilkut vaihdettiin pienempiin ja kulmikkaampiin. Samalla myös varustelutasoa parannettiin; mittaristo vaihdettiin modernimpaan, takaluukun pystyi nyt avaamaan sisältä etuistuimen vasemmalta puolelta vaijerin välityksellä, lämmityslaitteesta johdettiin lämminilmakanavat takapenkkiläisten jalkotiloihin, sekä hansikaslokeron alle kojelautaan tuli ylinmääräinen säilytystila, josta oli alun perin ollut hieman puutetta. Tämän varustelutason Terceliä myytiin lisänimellä Deluxe.
Joissakin maissa ensimmäisen sukupolven Terceliä myytiin nimellä Corolla Tercel, johtuen Corollan saamasta luotettavasta ja laadukkaasta maineesta. Japanissa tämä sukupolvi on tunnettu myös nimellä Toyota Corsa.
Ensimmäinen sukupolvi (AL10 / AL11 / AL12) (1978 - 1982) > Moottorit

Kaikki moottorit on varustettu kannen yläpuolisella nokka-akselilla (OHC). Kaikki vähäpäästöiset sisältävät saasteenestolaitteita, kuten mm. katalysaattori ja pakokaasun takaisinkierrätys.
1.3 (2A) 1978–1982 - 65 hv / 5,600 rpm, 98 Nm / 3,600 rpm
1.3 (2A-U) 1982–1989 - 70 hv / 6,000 rpm, 94 Nm / 3,600 rpm - (vähäpäästöinen, (vain Japanissa)
1.5 (1A) 1978–1980 - 71 hv / 5,600 rpm, 112 Nm / 2,400 rpm - (vain Japanissa ja Yhdysvalloissa)
1.5 (1A-U) 1978–1980 - 80 hv / 5,600 rpm, 113 Nm / 3,600 rpm - (vähäpäästöinen), (vain Japanissa)
1.5 (3A-C) 1979–1982 - (vähäpäästöinen), (vain Kaliforniassa ja Japanissa)
1.5 (3A-U) (AL12 Corsa) - OHC - 83 hv / 5,600 rpm, 118 Nm / 3,600 rpm - (vähäpäästöinen), (vain Japanissa)
Toinen sukupolvi (AL20 / AL21 / AL25) (1982 - 1986) > Moottorit

Kaikki moottorit on varustettu kannen yläpuolisella nokka-akselilla (OHC). Kaikki vähäpäästöiset sisältävät saasteenestolaitteita, kuten mm.  katalysaattori ja pakokaasun takaisinkierrätys. Puristussuhde 9.3:1, ellei toisin mainittu.
1.3 (2A) 1982–1985 - 65 hv / 6,000 rpm, 98 Nm / 3,800 rpm
1.3 (2A-U) 1982–1989 - 70 hv / 6,000 rpm, 94 Nm / 3,600 rpm - (vähäpäästöinen), (vain Japanissa)
1.5 (3A) 1982–1988 - 71 hv / 5,600 rpm, 108 Nm / 3,800 rpm - (puristussuhde 9.0:1)
1.5 (3A-C) 1982–1988 - 63 hv / 4,800 rpm - (puristussuhde 9.0:1), (vähäpäästöinen), (vain Kaliforniassa)
1.5 (3A-U) 1982–1989 - 83 hv / 5,600 rpm, 118 Nm / 3,600 rpm - (puristussuhde 9.0:1), (vähäpäästöinen), (vain Japanissa)
1.5 (3A-U) 1986–1988 - 85 hv / 5,600 rpm - (vähäpäästöinen), (vain Japanissa)
1.5 (3A-HU) 1982–1984 - 86 hv / 6,000 rpm - (muuttuvakurkkuinen kaasutin), (vähäpäästöinen), (vain Japanissa)
1.5 (3A-SU) 1984–1988 - 90 hv / 6,000 rpm - (kaksi muuttuvakurkkuista kaasutinta, pyörteet imukanavissa), (vähäpäästöinen), (vain Japanissa)
Kolmas sukupolvi (EL30 / EL31) (1987 - 1990)

Kolmannen sukupolven Toyota Tercel oli edeltäjäänsä isompi, mutta se oli silti rakennettu edeltäjiensä tavoin helppokäyttöiseksi ja taloudelliseksi. Tässä sukupolvessa Toyota siirtyi käyttämään 12-venttiilistä E-sarjan moottoria ja sijoitti sen poikittain moottoritilaan uuden vaihteiston kanssa. Uutta oli myös uusittu erillisjousitus.
Vuonna 1988 myyntiin tuli halvempi versio EZ, jossa oli pelkistetympi varustelutaso.
Vuosimalliin 1990 3E moottoriin lisättiin polttoaineen suihkutus, ja sekä teho että vääntö nousivat (tosin maksimivääntö saavutetaan jälleen entistä korkeammalla kierrosluvulla) ja polttoainetaloudellisuus parani entisestään. 5-ovisen hatchbackin ja farmarin valmistus lopetettiin samana vuonna, ja jäljelle jäivät 3-ovinen hatchback ja 2-ovinen coupé. Myös nelivetojärjestelmän valmistus lopetettiin ja Tercel oli etuvetoinen siitä lähtien.
Kolmas sukupolvi (EL30 / EL31) (1987 - 1990) > Moottorit

3E moottorit on varustettu kannen yläpuolisella nokka-akselilla, kolme venttiiliä sylinteriä kohden. Sisältävät saasteenestolaitteita, kuten mm. katalysaattori ja pakokaasun takaisinkierrätys. Puristussuhde 9.5:1.
1.5 (3E) 87-89 - 79 hv / 6000 rpm, 118 Nm / 4000 rpm (varustettu muuttuvakurkkuisella kaasuttimella)
1.5 (3E-E) 1990 - 88 hv / 6000 rpm, 121 Nm / 4800 rpm (varustettu polttoaineen suihkutuksella)
Neljäs sukupolvi (EL40 / EL41 / EL42) (1991 - 1994)

Neljännen sukupolven Toyota Tercel oli edeltäjäänsä aerodynaamisempi pyöreimmistä muodoista ja matalammasta korista johtuen. Se oli saatavina 2-ovisena coupéna ja 4-ovisena sedanina. Tercelin moottori oli edellisestä sukupolvesta tuttu 3E-E, jossa tehoa oli 88 hevosvoimaa.
Vuoden 1993 kasvojenkohotuksessa Tercel sai uuden sisustan sekä kuljettajan turvatyynyn, myös lukkiutumattomat jarrut sai nyt lisävarusteena.
Neljäs sukupolvi (EL40 / EL41 / EL42) (1991 - 1994) > Moottorit

3E moottori on varustettu kannen yläpuolisella nokka-akselilla, kolme venttiiliä sylinteriä kohden. Sisältää saasteenestolaitteita, kuten mm. katalysaattori ja pakokaasun takaisinkierrätys. Puristussuhde 9.5:1. Varustettu polttoaineen suihkutuksella.
1.5 (3E-E) 88 hv / 6000 rpm, 121 Nm / 4800 rpm
Viides sukupolvi (EL50 / EL51 / EL53) (1995 - 1999)

Toyota esitteli viidennen sukupolven Tercelin mallivuodeksi 1995. Uusi Tercel oli täysin erinäköinen kuin edeltäjänsä ja myös moottori oli uusi. Yhdysvalloissa vakiovarusteena autossa oli nyt etumatkustajien turvatyynyt ja kolmipisteturvavyöt. Kanadassa vakiovarusteisiin kuului kuitenkin vain kuljettajan turvatyyny.
Uusi 5E-FE moottori oli 1.5 -litrainen ja 16-venttiilinen DOHC-moottori, ja se tarjosi tehoa 93 hevosvoimaa sekä kulutti vähemmän polttoainetta kuin edeltäjänsä. Polttoaineen suihkutuksen lisäksi moottorin sytytys oli nyt virranjakajaton, jossa kolmannen ja neljännen sylinterin sytytystulpilla oli omat sytytyspuolansa tulppien yläpuolella venttiilikopassa, ja ko. puolista lähti sytytysjohdot ensimmäiselle ja toiselle tulpalle. Uuden moottorin maksimivääntö saavutetaan jälleen alemmalla kierrosluvulla kuin edeltäjissään.
Vuodesta 1997 lähtien kaikki Toyota Tercelit saivat merkinnän CE, lyhenne sanoista Classic Edition. CE:ssä oli monet vakio- ja lisävarusteet aikaisemmista perus- ja DX -malleista.
Vuonna 1998 Toyota Tercelille tehtiin kasvojenkohotus, jossa malli sai uudet valot, vilkut ja etumaskin.
Tercelin valmistus loppui vuonna 1999, kun sen seuraajaksi tuli Toyota Echo.
Viides sukupolvi (EL50 / EL51 / EL53) (1995 - 1999) > Moottorit

5E moottori on varustettu kahdella kannen yläpuolisella nokka-akselilla (DOCH), neljä venttiiliä sylinteriä kohden. Sisältää saasteenestolaitteita, kuten mm. katalysaattori ja pakokaasun takaisinkierrätys. Puristussuhde 9.5:1. Varustettu polttoaineen suihkutuksella sekä suorasytytyksellä.
1.5 (5E-FE) - 93 hv / 5400 rpm, 123 Nm / 3200 rpm
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ensimmäisen sukupolven porrasperäinen Toyota Tercel.
Japanin viistoperäinen versio.
Toisen sukupolven Toyota Tercel
Toisen sukupolven neliveto Toyota Tercel
Kolmannen sukupolven neliovinen hatchback.
Neljännen sukupolven sedan
Viidennen sukupolven sedan.
Adygen kieli

| Adyge |
| --- | --- |
 Kielen levinneisyys Adygean tasavallassa
Oma nimi:  адыгабзэ, adygabze
Tiedot
Alue:   Venäjä –  Adygea –  Krasnodarin aluepiiri  Turkki
Virallinen kieli:   Venäjä –  Adygea
Puhujia:  499 300
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  kyrillinen, latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  luoteiskaukasialaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  ady
ISO 639-3:  ady
 Ohje 
Puhuttua adygeaa
Adygen kieli (omakielinen nimi adygeksi Адыгабзэ‎, Adygabze) on Venäjällä etupäässä Adygeassa sekä Turkissa ja Lähi-idässä asuvien adygejen puhuma luoteiskaukasialainen kieli. Sillä on virallisen kielen asema Adygean tasavallassa.
Levinneisyys ja puhujamäärä

Venäjällä adygea puhutaan Adygeassa ja sitä ympäröivässä Krasnodarin aluepiirissä. Suurin osa adygeista karkotettiin Kaukasian sodan seurauksena 1860-luvulla silloiselle Turkin alueelle. Nykyään heidän jälkeläisiään asuu muun muassa Turkissa, Jordaniassa, Syyriassa, Israelissa ja Yhdysvalloissa.
Vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan Venäjällä oli 119 500 adygen puhujaa. Heistä 95 000 asui Adygean tasavallassa ja 18 300 Krasnodarin aluepiirissä. Venäjän adygeista 95,2 % piti äidinkielenään adygea ja 4,6 % venäjää. Toisena kielenään venäjää puhui 82,1 % kansasta.
Venäjän vuoden 2002 väestölaskennassa rekisteröitiin 129 400 adygen puhujaa, joista 108 000 asui Adygean tasavallassa. Kansallisuudeltaan adygeista 95,8 % osaa venäjää. Kotitasavallassaan asuvista adygeista 97,1 % puhuu adygen kieltä. Tasavallan koko väestöstä adygea osaa 24,2 %.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan Venäjällä on 117 500 adygen puhujaa.
Venäjän ulkopuolella asuvien adygejen määrästä ei ole luotettavia tietoja.
Historia ja murteet

Adyge kuuluu luoteiskaukasialaisten eli abhaasilais-adygelaisten kielten adygelaiseen ryhmään. Sen hyvin läheinen sukukieli on kabardi. Läntinen adygen ja itäinen kabardin murreryhmä ovat syntyneet 1200–1300-luvulla, jolloin kabardien esi-isät muuttivat itään nykyisen Kabardian alueelle.
Kieli jakautuu neljään murteeseen. Adygeassa puhuttuja murteita ovat temirgoi ja bžedug. Abadzehin murretta puhutaan lähinnä Turkissa ja Lähi-idässä. Venäjällä sen puhujia on vain yhdessä kylässä. Šapsugin murretta puhuvat Sotšin lähistöllä asuvat šapsugit, mutta heistäkin suurin osa asuu muissa maissa.
Adygen kielessä, kuten muissakin luoteiskaukasialaisissa kielissä, on suuri määrä konsonantteja, mutta vain muutamia vokaalifoneemeja. Kirjakielessä konsonantteja on 54 ja vokaaleja kolme. Bžedugin ja šapsugin murteissa konsonantteja on enemmän.
Kirjakieli

1800-luvulla adygea varten luotiin useita arabialaisia, kyrillisiä ja latinalaisia kirjaimistoja. Varsinainen kirjakieli syntyi vuonna 1918 arabialaisen kirjaimiston pohjalle. Vuonna 1927 siirryttiin latinalaiseen ja vuonna 1938 kyrilliseen aakkostoon. Venäjästä poikkeavia äänteitä merkitään muiden kaukasialaisten kielten tavoin lisämerkillä Ӏ (palotška) sekä erilaisten kirjainyhdistelmien avulla. Kirjakieli perustuu temirgoin murteeseen sekä eri murteita yhdistävään suullisen kansanperinteen kieleen.
Vuonna 1995 hyväksytyn Adygean kielilain mukaan adygella on tasavallassa virallisen kielen asema venäjän kielen rinnalla. Sillä julkaistaan lähinnä oppikirjoja, kansanperinnekokoelmia ja kaunokirjallisuutta. Vuonna 2008 adygeksi ilmestyi 54 kirjanimekettä yhteensä 53 800 kappaleen painoksena.
Kouluissa adygea käytetään opetusvälineenä tai opetetaan aineena. Adygeassa ilmestyy adygenkielinen sanomalehti Adyge mak, kirjallisuuslehti ja lastenlehti. Adygenkielistä aineistoa julkaistaan myös pääosin venäjänkielisissä lehdissä. Kieltä käytetään radiossa, televisiossa ja teatterissa. Uusi testamentti on käännetty adygeaksi ensimmäistä kertaa vuonna 1991.
Kirjakieli > Adygen kirjaimisto

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а | Б б | В в | Г г | Гу гу | Гъ гъ | Гъу гъу | Д д |
| Дж дж | Джъ джъ | Дз дз | Дзу дзу | Е е | Ё ё | Ж ж | Жъ жъ |
| Жъу жъу | Жь жь | З з | И и | Й й | К к | Ку ку | Къ къ |
| Къу къу | КI кI | КIу кIу | Л л | Лъ лъ | ЛI лI | М м | Н н |
| О о | П п | ПI пI | ПIу пIу | Р р | С с | Т т | ТI тI |
| ТIу тIу | У у | Ф ф | Х х | Хъ хъ | Хъу хъу | Хь хь | Ц ц |
| ЦI цI | Ч ч | ЧI чI | Ш ш | Щ щ | Ъ ъ | Ы ы | Ь ь |
| Э э | Ю ю | Я я | I |  |  |  |  |
Nykytilanne

Adygen asema Venäjällä asuvan kieliyhteisön viestintävälineenä on vahva ja kirjakielen käyttöala melko laaja. Äidinkieltä arvostetaan ja kansallinen itsetunto on vankka. Nykyisellään kieltä pidetään varsin elinvoimaisena.
Aiheesta muualla

Adyge mak -lehden sivusto (adygeksi)
Ethnologue: Adyghe (englanniksi)
Luoteiskaukasialaiset kielet
abhaasi
abaza
adyge
kabardi
ubyhi
Pospisil

| Pospisil> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  2005–
Tyylilaji:  rock, pop rock
Kotipaikka:  Suomi
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Kari Pesonen   Samuli Halonen   Arto Häkkänen  
Levy-yhtiö:  Rocket Records  
Aiheesta muualla
www.puolikuu.org
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pospisil on vuonna 1988 toimintansa aloittaneen Puolikuu-yhtyeen englanninkieliseksi sivuprojektiksi perustettu yhtye. Tyylillisesti Pospisilin tuotanto edustaa pop- ja rockmusiikkia. Nimi viittaa 1960–1970-lukujen taitavaan jääkiekkoilijaan František Pospíšiliin.
Pospisilin ensimmäinen levytys on vuonna 2005 RealLife Records -levymerkillä julkaistu single "You Baby". Kappaleesta julkaistiin myös osin samoja soittotaustoja hyödyntäen Puolikuun nimellä vuonna 2006 suomenkielinen versio nimeltä "Hei Dee Dee". Viimeksi mainitun julkaisusta vastasi Bonnier Amigo.
Pospisilin ensimmäinen pitkäsoittolevy Acapulco ilmestyi 5. maaliskuuta 2008. Levyn kustantamisesta vastasi Rocket Records. Levyn päättävä kappale "Last Train to Acapulco" sai jonkin verran radiosoittoa.
Pospisil-yhtyeen keulahahmo on sen laulusolisti Kari Pesonen, joka on myös säveltänyt ja sanoittanut kaikki yhtyeen kappaleet.
Diskografia > Albumit

Acapulco (Rocket Records, 2008)
You Belong To Me (Rocket Records, 2011)
Diskografia > Single

You Baby (RealLife Records, 2005)
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Yoshimar Yotún

Yoshimar Yotún pelaamassa Malmössä vuonna 2015.
Víctor Yoshimar Yotún Flores (s. 7. huhtikuuta 1990 Lima) on perulainen jalkapalloilija. Hän on pääasialliselta pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja mutta joskus myös vasen laitapuolustaja. Hän edustaa kapteenina Perun pääsarjassa pelaavaa Sporting Cristalia. Hän on pelannut Perun A-maajoukkueessa helmikuusta 2011 lähtien 128 ottelua ja tehnyt niissä kahdeksan maalia. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon MM-kilpailuissa 2018.
Airbus A300

| Airbus A300 |
| --- | --- |

Tyyppi:  liikennelentokone
Valmistaja:  EADS (Airbus S.A.S.)
Ensilento:  28. lokakuuta 1972
Esitelty:  30. toukokuuta 1974 (Air France)
Tila:  Käytössä
Pääkäyttäjät:  United Parcel Service (52) FedEx Express (49) American Airlines (34) Japan Airlines (22)
Valmistusmäärä:  552 
Valmistusvuodet:  1974–2007
Muunnelmat:  Airbus A300-600 ST Beluga Airbus A310
Airbus A300B-sarjan koneyksilön ohjaamo restauroituna alkuperäisasussaan, Delcon valmistamin inertiasuunnistuslaittein, kuvattuna Airbusin tehtaan museossa Toulousessa vuonna 2016. Useimmissa lentävissä tämän sarjan yksilöissä on niiden sijaan uudempia suunnistuslaiteratkaisuja.
Vuoteen 2007 valmistetussa A300-600:ssa on samanlainen ohjaamo kuin tässä Saksan ilmavoimien A310 MRTT:ssä.
Airbus A300 on eurooppalaisen Airbusin kehittämä ja valmistama laajarunkoinen ja kaksimoottorinen keskipitkän kantaman suihkukone. Suoritettuaan ensilentonsa vuonna 1972, Airbus A300 -koneesta tuli maailman ensimmäinen kaksimoottorinen laajarunkokone ja ensimmäinen Airbus Industrien tuote. Airbus A300:n tavanomainen matkustajamäärä on 266 matkustajaa kahdessa luokassa (bisnes- ja turistiluokka), jolloin saavutetaan 7 540 kilometriä suurimmalla mahdollisella kuormalla.
Koneen ensiasiakas oli ranskalainen Air France, joka otti konetyypin käyttöön 30. toukokuuta 1974. Airbus A300 -koneperheen valmistus päättyi heinäkuussa 2007, jolloin oli valmistettu yhteensä 561 konetta. Sittemmin konetyyppi on poistunut monien matkustajalentoyhtiöiden laivastosta. Matkustajakäytöstä poistettuja koneita on uudelleenkonfiguroitu rahtilentoyhtiöiden, kuten FedEx Expressin ja UPS Airlinesin, käyttöön. Finnairilla oli aikavälillä 1986-2004 käytössään kaksi A300B4-sarjan konetta.
Ominaisuudet

Airbus A300 -koneen suunnittelussa käytettiin viimeisintä teknologiaa, josta osa oli peräisin menestyksekkäästä Concorde-projektista. A300-koneen siirtyessä aktiiviseen käyttöön se oli erittäin kehittynyt ja moderni kone, joka on ollut pohjana tulevillekin hankkeille.
A300B2:sta tehtiin useita jatkokehitysversioita. A300B2-200:ssa oli aerodynaamisia parannuksia sekä uudenlaiset pyörät ja jarrut. A300B2-300:ssa oli suurempi kantavuus, A300B4-100:ssa oli pidempi kantama ja A300B4-200:ssa oli suurempi enimmäislentoonlähtöpaino, vahvistettu siipi ja runko, parempi laskeutumisteline ja mahdollisuus lisätankkiin. Myöhempiin A300B4-200 -malleihin sai myös ohjaamon, johon riitti kahden hengen miehistö (kapteeni ja perämies, lentomekaanikkoa ei tarvittu). Tämän Karairin sekä Finnairinkin käytössä olleen, erittäin harvinaisen version mallinimi oli A300B4-FFC (Forward-Facing Flight Deck, edusrakenteinen ohjaamo). Myös Finnairin koneessa oli kuitenkin kolmannen miehistönjäsenen istuin, jonka oheen oli jätetty lähinnä polttoainekuorman tasapainottamiseen käytettyjä säätimiä.  Paikalla istui ajoittain huoltomekaanikko, jonka yhtiö usein otti mukaan sellaisiin tilauslentokohteisiin, joissa A300-huoltopalveluita ei ollut paikallisesti saatavilla. Erityinen A300:n innovaatio oli myös, että automaattiohjauksen hallintalaitteet sijaitsivat ensimmäistä kertaa ohjaamon häikäisysuojassa, kuten uudemmissa liikennekoneissa on muodostunut käytännöksi.
A300B4:n tuotanto lopetettiin 1984, jolloin alettiin valmistaa kehittyneempää A300-600 -mallia. Tässä mallissa oli kahden hengen miehistöllä toimiva ohjaamo ja elektroniset kuvaputkinäytöt. Koneen kantama oli myös parantunut. Tästä mallista tuli liikenteeseen vuonna 1988 versio A300-600R, jolla oli suurempi enimmäislentoonlähtöpaino ja pitempi kantama. 600-sarjan tuotanto lopetettiin vuonna 2007, ja viimeinen matkustajaversio oli toimitettu Japan Air Systemille vuonna 2002. A300-600:een on vuodesta 2017 ollut saatavilla Honeywellin Primus Epic-avioniikkaan perustuva avioniikkapäivitys, joka antaa koneelle tuen uusimmille satelliittisuunnistusmenetelmille, mikä pidentää koneen mahdollista käyttöikää jopa 2030-luvulle saakka. Ainakin UPS ja FedEx ovat hyödyntäneet tätä mahdollisuutta.
Kaikista A300:n varianteista on ollut myös rahtiversioita.
Konetyyppi Suomessa

Karair/Finnairilla A300-konetyyppi korvasi 1980-luvun jälkipuolella lomalentojen DC-8-62-koneet. Kyseiset yksilöt (OH-LAA ja OH-LAB) olivat jääneet valmistajalle, kun Garuda ja Tunis Air eivät niitä lunastaneet, jolloin Finnair vuokrasi ne omistamalleen Karairille vuosiksi 1986–1998. Ensimmäinen kaupallinen lento tapahtui 17. joulukuuta 1986 reitillä Helsinki–Lanzarote–Las Palmas, päällikkönä Viljo Turunen ja perämiehenä Kari Laine.  Käytännössä ensijaiseksi operointialueeksi muodostui Kanaria ja Välimeren alue. Harvinaisen johdannaismallin ainoa käytettävissä oleva simulaattori sijaitsi Jakartassa, jonne Finnairinkin miehistöt kuljetettiin koulutusta varten. Vuosina 1992–1998 koneet lensivät Finnairin värityksessä. Vuonna 1997 Finnair päätyi ostamaan koneet itselleen. Ne olivat vuosina 1998-2002 Foyle Airin käytössä, vuosina 2002-2004 jälleen tilapäisesti Finnairilla, jonka jälkeen turkkilaisella MNG Airlinesilla ja sittemmin Iran Airilla, jolla lentävät edelleen (2024), tosin OH-LAB on ollut varastoituna vuodesta 2014. Koneet korvautuivat pysyväiskäytössä viidellä B757-200-koneella vuosina 1997–1998.