stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
USS Oklahoma

| USS Oklahoma (BB-37) |
| --- | --- |
 USS Oklahoma
Aluksen vaiheet
Kölinlasku:  26. lokakuuta 1912
Laskettu vesille:  23. maaliskuuta 1914
Palveluskäyttöön:  2. toukokuuta 1916
Poistui palveluskäytöstä:  1. syyskuuta 1944
Loppuvaihe:  upposi Pearl Harborin pommituksessa, nostettiin ja upposi uudestaan ollessaan hinauksessa matkalla San Franciscoon
Tekniset tiedot
Uppouma:  27 500 t 28 400 t (kuormattuna)
Pituus:  177,7 m
Leveys:  29,1 m
Syväys:  8,7 m
Miehistöä:  864
USS Oklahoma (runkonumero BB-37) oli Yhdysvaltain laivaston Nevada-luokan taistelulaiva. Alus on ollut laivaston ainoa Oklahoman osavaltion mukaan nimetty laiva. Nevada-luokan laivat olivat ensimmäisiä, jotka käyttivät polttoaineenaan öljyä hiilen sijaan.
Aluksen astuttua palvelukseen 1916 se kuului ensimmäisessä maailmansodassa 6. taistelulaivaviirikköön suojaten ympärysvaltojen Atlantin saattueita. Vietettyään vuosia Tyynellämerellä ja tiedusteluosastossa alus modernisoitiin 1927–1929. Alus evakuoi Yhdysvaltain kansalaisia ja muita pakolaisia Espanjan sisällissodassa vuonna 1936, minkä jälkeen se palasi elokuussa Yhdysvaltain länsirannikolle ollen palvelusuransa lopun Tyynellämerellä.
Japanilaisten hyökkäyksessä Pearl Harboriin Oklahomaan osui viisi torpedoa ja pommi, jolloin se kallistui rajusti ja kääntyi ylösalaisin. Hylky nostettiin 1943 ja sitä purettiin osia paikan päällä. Se päätettiin hinata San Franciscoon lopullista romutusta varten, mutta se upposi matkalla 17. toukokuuta 1947.
Valmistus

Alus tilattiin sisaraluksensa USS Nevadan kanssa osana vuoden 1911 laivasto-ohjelmaa Camdenista New Jerseystä New York Shipbuilding Corporationilta, missä köli laskettiin 26. lokakuuta 1911. Alus laskettiin vesille 23. maaliskuuta 1914 kumminaan Oklahoman kuvernöörin Lee Crucen tytär Lorena J. Cruce. Aluksen tarjoukseen perustunut hinta oli 5 926 000 dollaria.
Alus siirrettiin viimeisteltäväksi ja varustettavaksi Argentiinan laivaston taistelulaivan ARA Morenon ja Kiinan laivaston risteilijän Fei Hungin (myöhemmin Kreikan kuninkaallisen laivaston Elli) viereen. Aluksella syttyi tulipalo 19. heinäkuuta 1915, mikä oli kolmas tulipalo Yhdysvaltain laivaston taistelulaivalla kuukauden kuluessa. Laivaston tutkimusten mukaan tulipalon syyksi epäiltiin telakan työntekijää. Tulipalo viivästytti valmistumista niin, että sisaralus aloitti koeajot ja otettiin palvelukseen ennen Oklahomaa. Alus otettiin palvelukseen 2. toukokuuta 1916 Philadelphiassa Pennsylvaniassa ollessaan 98,1 prosenttisesti valmis. Ensimmäinen päällikkö oli Roger Welles.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta USS Oklahoma Wikimedia Commonsissa
Nevada-luokan taistelulaivat
Oklahoma kaatuneena Pearl Harborissa joulukuussa 1941. Takana näkyy taistelulaiva Marylandin kansirakenteita.
Kalevi Olin
Aiheesta muualla

.aspx Kalevi Olin Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Kalevi Olinin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| n k Työväen Urheiluliiton puheenjohtajat |
| --- | --- | --- |
| Puheenjohtajat |  Eino Pekkala (1919–1927)  Väinö Mikkola (1927–1928)  Toivo Vilppula (1928–1937)  Urho Rinne (1937–1945)  Olavi Suvanto (1945–1951)  Väinö Leskinen (1951–1955)  Penna Tervo (1955–1956)  Pekka Martin (1956–1967)  Olavi Saarinen (1967–1971)  Osmo Kaipainen (1971–1977)  Matti Ahde (1977–1995)  Kalevi Olin (1995–2007)  Sirpa Paatero (2007–2016)  Kimmo Suomi (2016–2019)  Lasse Mikkelsson (2019–)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Eduskunta 
Muut:  IdRef
Omakätinen rikos

Omakätinen rikos on rangaistavaksi säädetty teko, joka tehdään henkilökohtaisesti, ketään toista välikappaleena käyttämättä. Tällaisen rikoksen välillinen tekeminen on mahdotonta. Omakätinen rikos on esimerkiksi rattijuopumus.
Tupolev SB-2

| ANT-40, SB-2, SB-2bis, SB-3 ja Ar-2 |
| --- | --- |
 Sotasaalis SB-2 suomalaisväreissä.
Tyyppi:  keskipitkän matkan pommituskone
Valmistaja:  Tupolev
Ensilento:  7. lokakuuta 1934
Valmistusmäärä:  eri versioina 6 831 kpl kpl
Mitat
Pituus:  12,27 m m
Kärkiväli:  20,33 m m
Korkeus:  4,78 m m
Voimanlähde
Koneisto:  2 kpl M-100
Teho:  2 × 552 kW
Aseistus
Aseistus:  pommikuorma: 500 kg  konekiväärit: 3 × 7,62 mm ŠKAS
SB-2
Tupolev SB (ven. СБ, Скоростной бомбардировщик, Skorostnoi bombardirovštšik) tai Tupolev ANT-40 (ven. Туполев АНТ-40) oli Tupolevin Neuvostoliitossa vuosina 1934–1941 valmistama kaksimoottorinen keskiraskas pommikone. Se oli yksi vertailuryhmänsä parhaista pommikoneista 1930-luvun puolivälissä.
Koneen suunnittelu ja kehitys

Andrei Tupolevin johtama suunnitteluryhmä alkoi 1933 suunnitella pommikonetta Neuvostoliiton aerodynamiikan tutkimuslaitoksessa TsAGI:ssa. Lähtökohtana olivat aiemmat raskaat pommikoneprototyypit ANT-21 ja ANT-29. Koneen tullessa julkisuuteen Espanjan sisällissodassa sitä pidettiin aiheettomasti kopiona yhdysvaltalaisesta Martin B-10 koneesta.
Tavoitteeksi asetettiin huippunopeus 330 km/h, mutta Tupolev päätti ylittää ja pyrki yli 400 km/h:n huippunopeuteen. Lentokorkeustavoite oli 8 000 metriä ja lentomatkatavoite 800 kilometriä 500 kilon pommikuormalla.lähde?
Koneelle annettiin työnimeksi ANT-40, ja siitä tuli eräs ensimmäisistä neuvostoliittolaisista pommikoneista, jossa ei ollut avo-ohjaamoa. Sen pintalevyt olivat sileät ja niittien kannat upotettuja, jotta ilmanvastus saataisiin mahdollisimman pieneksi. Tyypin ensilennon suoritti K.K. Popov 7. lokakuuta 1934 kahdella ilmajäähdytteisellä 9-sylinterisellä 730 hevosvoiman Wright Cyclone -moottorilla ja 30. joulukuuta 1934 ranskalaisilla Hispano-Suizan -moottoreilla.lähde?
Sarjatuotantoversiot

SB:n sarjatuotanto alkoi vuonna 1936, kun konetyyppi oli läpäissyt valtion tyyppihyväksymiskokeet heinäkuussa 1935. Koneen sarjatuotantoversion siipeä suurennettiin, kärkiväli kasvoi 20,33 metriin ja pinta-ala 56,7 neliömetriin. Prototyypissä vastaavat mitat olivat 19 metriä ja 47,6 neliömetriä. Esisarjassa olleet Hispano-Suizan 760 hevosvoiman 12ybrs nestejäähdytteiset 12-sylinteriset V-rivimoottorit korvattiin Hispano-Suizasta kehitetyillä 860 hv:n Klimov M-100A -moottoreilla.lähde?
Koneen aseistukseksi tuli nokkaan kaksi 7,62 mm:n konekivääriä ja takarunkoon yksi ylöspäin ja yksi alaspäin. Pommikuormaksi tuli joko kaksi 250 kilon pommia välisiiven ripustimiin tai kuusi 100 kilon pommia pommikuiluun. Sarjatuotannon aikana konetta paranneltiin. Oleellista koneen kehityksessä oli, että moottoritehojen kasvaessa siihen saatiin 500 kg:n sijasta ensin 1 000 kg:n ja lopulta 1 500 kg:n pommikuorma. Lentokentän laatu vaikutti todelliseen kuormaan.
Huippunopeus kehittyi ensin 424 km/h:sta 450 km/h:iin ja sitten jopa 480 km/h:iin. Vuoden 1936 lopussa käyttöön otetun M-103 rivimoottorin teho oli 960 hv. M-100-moottoreilla varustettujen koneiden otsajäähdyttäjä korvattiin moottorin alla tunnelissa olevalla jäähdyttäjällä. Tämä versio sai typpimerkinnän SBbis ja sillä tehtiin 2. syyskuuta 1937 korkeuslennon maailmanennätys, kun M. J. Aleksejev nousi 1 000 kilon hyötykuormalla 12 246 metrin korkeuteen.lähde?
Vuonna 1938 tuotannossa olleisiin koneisiin alettiin asentaa konekivääritorneja taka-ampumon tilalle, pohjaluukun konekivääri korvattiin ala-ampumolla, moottorigondoleja muotoiltiin uudelleen ja jäähdytystunnelin etuluukku poistettiin. Tämän tyypin merkintä oli SB-3. Vuotta myöhemmin alettiin suunnitella syöksypommittajaa, moottoreina 1 100 hv:n M-105P-rivimoottorit, siiven kärkiväli 18,5 metriä ja siiven pinta-ala 48,7 neliömetriä. Jäähdyttäjät olivat siivissä, samoin kuin syöksyjarrut. Tätä tyyppiä valmistettiin pieni sarja 1940–1941, tyyppimerkinnällä Ar-2. Sen korvasi kuitenkin rintamakäytössä pian tyyppi Petljakov Pe-2. Koulutusta varten kehitettiin lisäksi kaksoisohjaimilla varustettu versio USB, jota valmistettiin pieni sarja.lähde?
Aeroflotille koneesta tehtiin muutamia kappaleita siviiliversioita, SB-2-tyypistä PS-40 ja SB-2bis-tyypistä PS-41. P40- palveli kuljetuskoneena muun muassa Leningradin ja Moskovan välillä 1936 alkaen. Avian tehtaalla Tšekkoslovakiassa valmistettiin lisäksi 1930-luvun lopussa lisenssillä pieni sarja SB-2-koneita merkinnällä B-71. Yhteensä tilattiin 101 pommikonetta ja 60 kaukotiedustelukonetta, mutta koneita valmistettiin arviolta 66 kappaletta. Vuonna 1939 suuri osa näistä koneista jäi Luftwaffen koulutus- ja maalinhinauskäyttöön, joskin 42 konetta toimitettiin Bulgariaan. Muutama kone lensi Slovakian ilmavoimien tunnuksilla. Espanjaan toimitettiin 1930-luvun lopulla 110 konetta ja Kiinaan 292 konetta.lähde?
B-71-koneet huomioon ottamatta SB-2-koneita valmistettiin kaiken kaikkiaan yhteensä 6 656 kappaletta. Massatuotanto aiheutti laatu- ja luotettavuusongelmia, ja lentäjät kutsuivat konetta toisinaan nimellä ”svolotš bezdarnaja”, surkea tekele .
Tekniset tiedot ja aseistus

Kone oli kolmipaikkainen, kaksimoottorinen, metallirakenteinen ja siinä oli vapaasti kantava keskitaso. Runko oli jäykkää kokometallista kuorirakennetta, duraalijäykistein, -kaarin ja -levyin. Siipi oli teräs- ja duraalirakennetta, verhottu duraalilevyillä. Ohjainpinnoissa oli duraalikehikko ja -levyverhous. Koneessa oli katettu ohjaamo, sisään vedettävät laskutelineet ja hydrauliset laskusiivekkeet. Koneen tyhjäpaino oli 4 893 kg ja lentopaino 7 734 kg. Potkurina oli metallinen VISh-2 säätöpotkuri tai VIŠ-22 vakiokierrospotkuri.lähde?
SB-2- ja SB-2bis-tyyppien aseistuksena oli nokka-ampumossa kaksi 7,62 mm:n ŠKAS-konekivääriä, tulinopeus 1 800 laukausta minuutissa, ja liukukuomulla varustetussa taka-ampumossa yksi tällainen ase, samoin kuin rungon alla olevassa ampumossa. Koneen rungon pommikuilussa oli RMS 50-100/1 -ripustin kuudelle 100 kilon pommille pystyasennossa tai kuudelle 50 kilon pommille vaaka-asennossa tai kahdelle 200 kg:n syvyyspommille. Kummassakin keskisiivessä oli RMS 250/1 -ripustin kahdelle 250 kg:n pommille tai 200 kg:n syvyyspommille. Pommitustähtäin oli Goertz I tai OPB-1. Koneen radiolaite oli venäläinen RS-bis ja puhelulaite SPU-3M.lähde?
Käyttö

Sotatoimiin SB-2-koneet osallistuivat ensimmäisen kerran Espanjan sisällissodassa lokakuun lopussa 1936. Kone oli nopeampi kuin vastustajan hävittäjät ja sai kutsumanimen ”Katjuša”. Konetyyppi oli rintamakäytössä ensilinjan pommikoneena vuoteen 1943 saakka, minkä jälkeen ne siirrettiin yhteys- ja kuljetuskoneiksi. SB-koneet osallistuivat myös muun muassa vuodesta 1937 alkaen Kiinan sotiin, Neuvostoliiton ja Japanin taisteluihin 1930-luvulla Mongoliassa, Suomen talvisotaan sekä Neuvostoliiton ja Japanin sotaan 1945.lähde?
Koneet Suomessa

1930-luvun lopun nopeat SB-2:t olivat Suomelle talvisodassa yllätys, koska Suomi oli hankkinut hollantilaisia Hollannin Itä-Intian heikkotasoisille lentokentille suunniteltuja kiinteällä laskutelineellä suunniteltuja Fokker D.XXI -hävittäjiä. Ilmavoimien päähävittäjätyyppinä olleen Fokkerin huippunopeus oli 418 km/h, kun taas SB-2:n 424 km/h. Suomen hankintapäätöksiä tehtäessä Neuvostoliiton pommituslennostojen päätyyppi oli hitaampi, 1930-luvun alun TB-3, mihin Fokkerinkin ominaisuudet olivat riittäneet. Suomessa parhaaksi käytännön nopeudeksi saatiin 50 km/h vähemmän, mutta moottoreiden asetuksia ei välttämättä hallittu.
Koneet Suomessa > Talvisota

Talvisodan aikana Suomeen saatiin sotasaaliina kahdeksan pakkolaskun tehnyttä SB-2 ja SB-2bis-tyyppistä konetta, jotka merkittiin ensin VP-10, VP-11, jne. tunnuksin, myöhemmin VP-1, VP-2, jne. tunnuksin ja edelleen SB-1, SB-2, jne. tunnuksin. Jatkosotaa varten Saksan sotasaalisvarikolta ostettiin yhteensä kuusitoista SB-3-konetta, jotka tuotiin osiin purettuina kolmessa erässä, viimeinen 27. elokuuta 1942.lähde?
Yksi SB-2 teki 29. tammikuuta 1940 pakkolaskun Köyliönjärven jäälle. Konetta oli tulitettu Pyhäjärven lentokentältä kivääriaseilla. Lentotukikohdan sotilaat ja Köyliön suojeluskunta menivät koneelle ja kävivät tulitaistelun kolmen lentäjän kanssa, joista kaksi kuoli ja yksi antautui. Lentäjät sytyttivät koneen palamaan ja se tuhoutui.lähde?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Venäläisen sivuston englantilainen SB-2-artikkeli
ANT-40  (venäjäksi)
SB-2:n pakkolasku Köyliönjärven jäälle (Arkistoitu – Internet Archive)
Heikki Oikarinen

Heikki Oikarinen (9. elokuuta 1892 Ristijärvi – 15. elokuuta 1976) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli Saksassa sotilaskoulutuksensa saanut jääkäri, joka osallistui jo ensimmäiseen maailmansotaan Saksan armeijassa ja myöhemmin käytyyn Suomen sisällissotaan. Talvi- ja jatkosodassa hän toimi komppanianpäällikkönä kumpaisessakin sodassa ja epäonnekseen myös molemmissa haavoittui.
Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Antti Oikarinen ja Kaisa-Liisa Kemppainen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Anna-Sofia Härkösen kanssa.
Opinnot

Oikarinen kävi kansakoulun ja Kainuun kansanopiston vuonna 1913selvennä ja Kainuun kotiteollisuusyhdistyksen kotiteollisuuskoulun vuonna 1914. Hän suoritti myös yksityisesti keskikoulun Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Suojeluskuntaupseerikurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa hän suoritti vuonna 1932 ja taktiikan soveltamiskurssin vuosina 1924 ja 1927 sekä Reserviupseerikoulun vuonna 1928. Komppanianpäällikkökurssin hän suoritti vuonna 1933 ja luutnanttikurssin vuonna 1936.
Jääkärikausi

Oikarinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 27. kesäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan 4. komppaniaan 6. lokakuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Oikarinen astui Suomen valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 11. helmikuuta 1918 kirjoitettuaan palvelusopimuksen sekä vannoi sotilasvasvalan, jonka jälkeen hänet ylennettiin aliupseeriksi. Oikarinen saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918. Suomen sisällissotaan hänet komennettiin koulutusaliupseeriksi ja joukkueenjohtajaksi 3. jääkärirykmentin 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, missä joukossa osallistui taisteluihin Tampereella ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Oikarinen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin aluksi Savon Jääkärirykmentti 3 ja sitten Uudenmaan rykmentti. Hän palveli rykmentin 2. komppaniassa. Armeijasta Oikarinen erosi 5. huhtikuuta 1919 ja astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen, missä hän toimi 15. toukokuuta 1919 alkaen paikallispäällikkönä Ristijärven suojeluskunnassa. Myöhemmin hänet määrättiin päälliköksi 15. huhtikuuta 1921 alkaen Kajaanin (myöhemmin Kainuun) suojeluskuntapiirin ensimmäiselle alueelle, josta hänet siirrettiin 1. helmikuuta 1933 niin ikään päälliköksi viidennelle alueelle, kunnes 14. toukokuuta 1937 hänet siirrettiin XII alueen päälliköksi.
Talvi- ja jatkosota

Oikarinen osallistui talvisotaan joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä Erillisessä Pataljoona 15:ssä, jossa hän otti osaa taisteluihin Hulkonniemellä, missä hän haavoittui 12. joulukuuta 1939, ja Raatteella ja Suomussalmella.
Välirauhan aikana Oikarinen jatkoi edelleen samassa tehtävässä komppanianpäällikkönä, mutta siirrettiin myöhemmin pataljoonan komentajan viransijaiseksi. Komentajan viransijaisuuden päätyttyä hänet siirrettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 44:ään, josta hänet siirrettiin edelleen niin ikään komppanianpäälliköksi 11. Prikaatiin. Vielä ennen jatkosodan puhkeamista hänet kerittiin siirtää Oulun suojeluskuntapiirin XX alueen päälliköksi.
Jatkosodan puhjettua Oikarinen komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 11:een, jonka päällikkönä hän otti osaa jatkosodan taisteluihin Uhtualla, missä hän haavoittui 7. elokuuta 1941. Haavoista parannuttuaan hän ei enää palannut rintamalle vaan astui Oulun suojeluskuntapiirin palvelukseen sotilaspoikajohtajaksi ja oli tehtävässä sodan loppuun saakka. Oikarinen erosi vakinaisesta palveluksesta sotien jälkeen. Sotien jälkeen hän siirtyi johtajaksi Ristijärven Säästöpankkiin, missä työskenteli vuoteen 1948 saakka, jonka jälkeen hän toimi Ristijärvellä pienviljelijänä toimien samalla myös kansaneläkelaitoksen piiriasiamiehenä.
Luottamustoimet

Oikarinen toimi Oulaisten sotavammapoliklinikan sairastarkastustoimikunnan puheenjohtajana vuosina 1942–1944 ja oli Ristijärven seurakunnan kirkkoneuvoston ja valtuuston jäsenenä sekä Kajaanin rovastikunnan edustajana Kirkolliskokouksessa vuosina 1958 ja 1963. Hän kuului myös Herättäjä-Yhdistyksen johtokuntaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 13. huhtikuuta 1918  Vääpeli 2. toukokuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 14. kesäkuuta 1922  Reservin vänrikki 20. syyskuuta 1928  Reservin luutnantti 13. toukokuuta 1932  Reservin kapteeni 1940 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Olingot

| Olingot |
| --- | --- |
 Bassaricyon gabbii Costa Ricassa
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Puolikarhut Procyonidae
Suku::  Olingot Bassaricyon  Allen, 1876
Lajit
 Bassaricyon alleni  Bassaricyon gabbii  Bassaricyon medius  Bassaricyon neblina 
Katso myös
   Olingot Wikispeciesissä   Olingot Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Olingot (Bassaricyon) on puolikarhujen suku, jonka lajit elävät Keski- ja Etelä-Amerikan sademetsissä Nicaraguasta Peruun. Ne ovat puissa viihtyviä yöeläimiä, joiden elinalue ulottuu merenpinnan korkeudelta 2750 metriin. Bassaricyonin lajit muistuttavat kaukaista sukulaistaan kinkajua morfologisesti ja elintavoiltaan. Niillä ei kuitenkaan ole tarttumahäntää eikä ulkonevaa kieltä. Sen sijaan niillä on ulkonevampi kuono ja peräaukossa hajurauhaset. Suvun geneettisesti lähimmiksi sukulaisiksi ovat osoittautuneet koatit; kinkajun ja Bassaricyonin lajien samankaltaisuutta uskotaan sattumanvaraiseksi.
Lajit

Bassaricyon-sukuun kuuluvien lajien määrä on kiistanalainen. Eräät tutkijat katsovat sukuun kuuluvan viisi lajia: alleninolingo (B. alleni) eli amazonianolingo, guayananolingo (B. beddardi), gabbinolingo eli olingo (B. gabbii), costaricanolingo (B. lasius) ja panamanolingo (B. pauli). Toiset taas katsovat niitä olevan vain kaksi: B. alleni ja B. gabbii. Kolmannen näkemyksen mukaan lajeja onkin vain yksi. Viime aikoihin saakka vain B. gabbii on tunnettu suhteellisen hyvin, ja siitä on yleisesti käytetty harhaanjohtavasti nimityksenä pelkkää olingoa.  Suvun jäseniä on eläintarhoissa melko vähän, ja usein ne sekoitetaan kinkajuun.
Kristofer Helgen löysi vuonna 2006 Ecuadorista, Las Maquinasista, Andien vuoristosta B. allenin kaltaisen, mutta siitä erillisen, aiemmin kuvaamattoman lajin. Hän antoi lajille nimen B. neblina ja julkisti löytönsä 15. elokuuta 2013.
Helgen työtovereineen esitti tieteellisen aineiston perusteella, että Bassaricyon-sukuun kuuluvia lajeja voidaan eritellä neljä:
Bassaricyon gabbii, joka esiintyy Keski-Amerikassa alangoilla sekä Nicaraguassa, Costa Ricassa ja läntisessä Panamassa myös ylängöillä;
Bassaricyon alleni, joka esiintyy Andien itäpuolella; Guyanan ja Venezuelan alangoilla sekä itäisessä Kolumbiassa, Ecuadorissa, Perussa ja Boliviassa.
Bassaricyon medius, joka esiintyy Panamassa alangoilla sekä läntisessä Kolumbiassa ja Ecuadorissa;
Bassaricyon neblina, joka esiintyy vuoristossa endeemisenä sademetsissä Kolumbian ja Ecuadorin Andeilla.
Omen

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Omen (lat.) tarkoittaa ennettä tai ennusmerkkiä, laajemmin myös ilmiötä, joka ennustaa tulevaisuuden tapahtumia. Alkujaan sana on merkinnyt ääntä, joka katsottiin enteilevän hyvää tai pahaa.
Se voi tarkoittaa myös seuraavia asioita:
The Omen , elokuvasarja
Ennustus (The Omen), elokuva vuodelta 1976
The Omen, elokuva vuodelta 2006
Omen, yhdysvaltalainen musiikkituottaja
Omen, Soulflyn albumi vuodelta 2010
”Omen”, The Prodigyn kappale
”Omen”, Crossfaithin kappale
Omen, yhdysvaltalainen metalliyhtye.
Okean

Okean (suom. valtameri) oli venäläis-ukrainalainen sää- ja kaukokartoitussatelliittijärjestelmä erityisesti merialueiden tutkimiseen. Se oli aktiivikäytössä 1970-luvun loppupuoliskolta 2000-luvun alkuvuosille saakka. Siihen kuului joukko matalilla, maapallon napa-alueet ylittävillä radoilla kiertäviä satelliitteja.
Historia

Okean-satelliittien kehitystyö alkoi 1970-luvulla. Ensimmäisiä prototyyppejä edustivat Okean-E -luokan satelliitit, joista ensimmäinen Kosmos 1076 laukaistiin avaruuteen helmikuussa 1979. Tämä sai seurakseen tammikuussa 1980 laukaistun Kosmos 1151 -satelliitin.
Näistä satelliiteista tehtiin kehittyneempiä satelliitteja ja uuden Okean OE -sukupolven satelliitteja edusti syyskuussa 1983 avaruuteen laukaistu Kosmos 1500 sekä Kosmos 1602 vuonna 1984. Uudenlaista Okean O1 -sukupolvea edustivat Kosmos 1766 vuonna 1986 ja Kosmos 1869 vuonna 1987. Nämä saivat seurakseen ensimmäisen Okean-nimisen satelliitin Okean 1:n heinäkuussa 1988.
Kaikkiaan Okean O1 -luokan satelliitteja laukaistiin 9 kpl. Vuonna 1995 satelliitit nimettiin ukrainalaisen valmistajan mukaan Sich-satelliiteiksi. Vuonna 1999 laukaistiin avaruuteen Okean-O -satelliitti, joka edusti uudenlaista satelliittisukupolvea.
| Tyyppi | Satelliitti | Laukaisu | Laukaisupaikka | Toiminta päättyi |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Okean-E | Kosmos 1076 | 12.2.1979 | Plesetsk | 13.3.1980 |
| Okean-E | Kosmos 1151 | 23.1.1980 | Plesetsk | 13.10.1981 |
| Okean-OE | Kosmos 1500 | 28.9.1983 | Plesetsk | 12.6.1986 |
| Okean-OE | Kosmos 1602 | 28.9.1984 | Plesetsk | 11.11.1985 |
| Okean-O1 | Kosmos 1766 | 29.7.1986 | Plesetsk | 1988 |
| Okean-O1 | Kosmos 1869 | 16.7.1987 | Plesetsk | 1989 |
| Okean-O1 | Okean 1 | 5.7.1988 | Plesetsk | 1990 |
| Okean-O1 | Okean | 9.6.1989 | Plesetsk | laukaisu epäonnistui |
| Okean-O1 | Okean 2 | 28.2.1990 | Plesetsk | 1991 |
| Okean-O1 | Okean 3 | 4.6.1991 |  | 1993 |
| Okean-O1 | Okean 1–7 | 11.10.1994 |  | 1996 |
| Okean-O1 | Sich 1 | 31.8.1995 |  | 1996 |
| Okean-O1 | Sich 1M | 24.12.2004 | Plesetsk | 2004 |
| Okean-O | Okean-O | 17.7.1999 | Baikonur | 2000 |
Tavoitteet

Okean-ohjelman tutkimustavoitteita ovat:
Merien ja ilmakehän välinen vuorovaikutus
Merien biotasapaino
Merivirtojen vaikutus sääilmiöiden kehitykseen
Vesialueiden jääpeitteen kartoitus
Merivirtojen dynamiikka
Merivirtojen vaikutus rannikoiden jokiin
Merialueiden saasteet.
Satelliitin rakenne ja mittalaitteet

Okean-O1 -sarjan satelliitit on laukaistu noin 650 kilometrin korkeuteen radalle, jonka inklinaatio on 82,5 astetta. Rata on optimaalinen  maapallon napaseutujen merialueiden tarkkailuun. Satelliitin rakennetta hallitsee 3 metrin pituinen sylinteri, jonka sivuille ulottuvat 1,6 x 2 metrin kokoiset aurinkopaneelit. Sylinterin alaosassa on neljä 3 metrin pituista mittalaitetasoa. Näiden yhteydessä on 11 metrin pituinen tutka-antenni. Satelliitin kokonaismassa on noin 1950 kg.
Tärkeimpiä mittalaitteita ovat,
RLSBO (Side Looking Real Aperture Radar) tutka kartoitusta varten
RM-08 (Passive Microwave Scanning Radiometer) ilmakehän vesihöyryn, merien jään ja merenpinnan lämpötilan mittauksiin.
MSU-M (Multispectral Scanner) pilvipeitteen ja merenpinnan lämpötilan seurantaan
MSU-S (Multispectral Scanner) pilvipeitteen ja merenpinnan lämpötilan seurantaan
Kondor-tietoliikennejärjestelmä
Aiheesta muualla

Astronautix.com - Okean
Okean-satelliitit Ursan sivuilla
EO Portal (Arkistoitu – Internet Archive)