stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yrjö Pernu
Jääkäriaika

Pernu liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 14. syyskuuta 1916, josta hänet siirrettiin 27. helmikuuta 1917 pataljoonan 4. komppaniaan ja edelleen 1. marraskuuta 1917 pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan.
Suomen sisällissota

Pernu astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi joukkueenjohtajaksi 2. Jääkärirykmentin konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin 12. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, Tampereella, Kauksamossa, Kivennavalla ja Raivolassa sekä Inon saartoon.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pernu palveli sisällissodan jälkeen edelleen 2. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Porin jalkaväkirykmentti 2. Hän toimi rykmentissä III pataljoonan adjutanttina ja komppanianpäällikkönä. Hänet siirrettiin 2. huhtikuuta 1919 alkaen Keski-Suomen rykmenttiin, jossa hän palveli joukkueenjohtajana ja huhtikuusta 1920 alkaen 2. konekiväärikomppanian päällikkönä. Pernu erosi armeijasta 21. joulukuuta 1921 ja astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. huhtikuuta 1922. Suojeluskunnassa hänet sijoitettiin konekivääriupseeriksi Viipurin suojeluskuntapiirin, josta hänet siirrettiin 1. syyskuuta 1923 alkaen sotilasohjaajaksi Keski-Pohjanmaan suojeluskuntapiiriin, josta hänet siirrettiin edelleen 31. tammikuuta 1924 alkaen Vaasan suomalaisen suojeluskunnan päälliköksi. Pernu erosi suojeluskuntajärjestön palveluksesta 1. maaliskuuta 1927 ja työskenteli sen jälkeen Vaasan autokeskuksen osakkaana ja toisena johtajana sekä yksityisenä liikemiehenä. Hän oli vuodesta 1935 Oy. Alkoholiliikkeen palveluksessa Vaasassa.
Talvi- ja jatkosota

Pernu osallistui talvisotaan konekiväärijoukkueenjohtajana Jalkaväkirykmentti 24:n III pataljoonassa ja joukkueenjohtajana rykmentin esikuntakomppaniassa. Jatkosodan puhjettua Pernu komennettiin konekiväärikomppanianpäälliköksi Ryhmä Oinoseen, josta hänet siirrettiin vuonna 1942 komppanianpäälliköksi Jalkaväenkoulutuskeskus 13:een ja edelleen Jalkaväenkoulutuskeskus 15:een, jossa hän palveli sodan loppuun saakka. Sotien jälkeen hän työskenteli Vaasassa tehtaiden edustajana.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 24. joulukuuta 1919  Kapteeni 1940 |     |  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Havainnekuva M.G.K:n miehistä (Jääkäripataljoona 27:n konekiväärikomppania) Riianlahdelta vuoden 1916 rintamaoloista.
Vilho Pernu

Vilho Johannes Pernu (8. toukokuuta 1896 Keuruu – 27. elokuuta 1969) oli suomalainen jääkärikapteeni. Pernu oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin Hän osallistui talvisotaan Päämajan tiedusteluosastolla ja jatkosotaan rannikkopuolustuksen viestijoukoissa.
Perhe ja koulutus

Pernun vanhemmat olivat asemapäällikkö Johan Adolf Pernu ja Maria Troupp. Hänet vihittiin avioliittoon ensimmäisen kerran vuonna 1932 Hilkka Wallinin kanssa ja toisen kerran vuonna 1946 Kaija Ainikki Salomäen kanssa. Hän kävi viidennen luokan Toijalan yhteiskoulua ja puolitoista lukukautta Tampereen teknillistä opistoa vuosina 1914–1916 sekä suoritti kahdeksannen luokan yksityisesti Helsingin suomalaisessa lyseossa, josta hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1926. Hän kävi myös opintomatkalla Skandinavian maissa, Englannissa, Ranskassa, Italiassa, Sveitsissä ja Itävallassa. Hän kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1926.
Jääkärikausi

Pernu liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 21. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Hänet siirrettiin 8. maaliskuuta 1917 sairauden takia pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet laskettiin 13. maaliskuuta 1917 edelleen siviilitöihin Saksaan. Hän toimi pataljoonan täydennysjoukon työ- ja huoltotoimistossa Hampurissa ennen siviilitöihin lähtöään.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeinen aika

Pernu palveli ensimmäisen maailmansodan jälkeen vuosina 1918-1919 Suomen pääkonsulinviraston sihteerinä Hampurissa ja vuoden 1920 Suomen kauppatoimiston ensimmäisenä sihteerinä Berliinissä aina siihen saakka kun toimisto lakkautettiin. Vuodesta 1921 alkaen hän toimi liikealalla, muun muassa Krause S. Co:n palveluksessa Wienissä ja pääkonsuli Mauno Nordbergin toimistossa Pariisissa vuonna 1922. Hän palasi takaisin Suomeen vuonna 1922 ja toimi sen jälkeen kirjeenvaihtajana Tornator osakeyhtiössä Imatralla vuoteen 1923 saakka, jolloin hän siirtyi Viipurin sähkö- ja koneliike oy:n palvelukseen konttoripäälliköksi. Vuonna 1924 hän siirtyi sähkölaitoksen isännöitsijäksi Elisenvaaraan ja työskenteli yhtiössä vuoteen 1925 saakka.
Pernu astui armeijan palvelukseen 1. heinäkuuta 1925 vääpelin arvolla ja hänet sijoitettiin muonitusmestariksi Radiopataljoonaan. Hänet määrättiin 7. joulukuuta 1926 Radiopataljoonan 2. komppanian nuoremmaksi upseeriksi. Hän toimi pataljoonan rahastonhoitajana 30. lokakuuta 1926 – 8. kesäkuuta 1927 välisen ajan ja aseupseerina 17. kesäkuuta – 29. elokuuta 1927 välisen ajan. Pernu erosi armeijan palveluksesta 18. lokakuuta 1927 ja siirtyi Sähköosakeyhtiö Dynamon palvelukseen Helsinkiin  myyntipäälliköksi ja toimi tehtävässä vuoteen 1929 saakka. Myöhemmin hän työskenteli kirjanmyyntitoimiston johtajana ja myyntipäällikkönä Helsingissä vuosina 1930–1933 ja Loviisan kalastus oy:n konttoripäällikkönä vuosina 1934–1935, Vuonna 1936 hän siirtyi Arvi A. Karisto oy:n palvelukseen myyntipäälliköksi Hämeenlinnaan. Vuodesta 1937 alkaen hän toimi liikemiehenä Helsingissä.
Talvi- ja jatkosota

Pernu osallistui talvisotaan toimistoupseerina Päämajan tiedusteluosastolla. Välirauhan aikana hän toimi aluksi samoissa tehtävissä, kunnes hänet siirrettiin myöhemmin  Valtion tiedotuskeskuksen kuunteluosastolle. Jatkosodan puhjettua hänet siirrettiin pataljoonan komentajan apulaiseksi Viestikoulutuskeskuksen 1. pataljoonaan. Myöhemmin hän toimi Viestikomppanianpäällikkönä Laatokan Rannikkoprikaatissa vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet vapautettiin sotapalveluksesta. Hänet on haudattu Helsingin Maunulan uurnalehtoon. Pernu on julkaissut teoksen "Nuoret ostajat" vuonna 1937.
Luottamustoimet

Pernu toimi Suomen radiotehtailijain ja radiokauppiaiden liiton sihteerinä vuonna 1929 ja oli Suomen Kirjakauppalehden Libron osaston toimituskunnan jäsenenä vuodesta 1937 alkaen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vääpeli 1. heinäkuuta 1925  Reservin vänrikki 10. marraskuuta 1926  Reservin luutnantti 16. toukokuuta 1937  Kapteeni 1941 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki. |
Jääkäripataljoona saapuu paraatista Libaussa kesällä 1917. Joukkoa johtaa ratsailta luutnantti Basse ja häntä seuraa pataljoonan pioneerikomppania.
Karhuntappajan ritarikunta

Ritarikunnan tunnuksia
Karhuntappajan ritarikunta, tai Lāčplēsis-ritarikunta, (latv. Lāčplēša Kara ordenis) on Latvian korkein kunniamerkki, joka perustettiin 11. marraskuuta 1919. Aloitteen ritarikunnan perustamisesta teki silloinen Latvian armeijan ylipäällikkö Janis Balodis. Ritarikunnan ensimmäiset kunniamerkit jaettiin marraskuussa 1920, jolloin presidentti Jānis Čakste luovutti merkit. Viimeisen kerran ritarikunnan kunniamerkeillä palkittiin vuonna 1928. Sen jälkeen ritarikunnan kunniamerkkejä ei ole myönnetty. Latvian itsenäistyessä uudelleen Neuvostoliiton miehityksen jälkeen vuonna 1991 Karhuntappajan ritarikuntaa ei perustettu uudelleen.
Ritarikunnan kunniamerkit suunnitteli latvialainen J. Liberts. Ritarikunnan merkki oli valkoiseksi emaloitu tyylitelty hakaristi, jonka reunoissa oli punainen ja kultainen juova. Merkin keskuskuvioon oli kuvattuna latvialaiseen kansantarustoon perustuva karhuntappaja Lāčplēsis taistelemassa karhun kanssa. Ristiin oli kiinnitettynä myös poikittain olevat miekat. Kunniamerkin keskuskuvion kääntöpuolella oli teksti 11. marraskuuta 1919, ja ristin sakaroihin oli kaiverrettu teksti "Par Latviju" ('Latvian puolesta').
Ritarikunnassa oli kolme luokkaa, ja se voitiin myöntää vain sodan ajan ansioista.
ritarikunnan nauha
Saajat ja erityisoikeudet

Ritarikunta oli sotilasritarikunta, ja sen kunniamerkkejä myönnettiin latvialaisille sotilaallisista ansioista sekä ulkomaalaisille, jotka olivat osallistuneet Latvian vapaustaisteluun tai edesauttaneet Latvian tasavallan perustamista. Ritarikunnan kunniamerkkien haltijoilla oli Latvian tasavallassa omat etunsa. Heillä oli oikeus kantaa univormua sotilaspalvelusajan ulkopuolella, heillä oli oikeus ilmaiseen terveydenhuoltoon ja oikeus pidempiin lomiin kuin muilla. Lisäksi ritarikunnan kunniamerkin haltija sai aina hautajaiset sotilaallisin kunnianosoituksin.
Ensimmäisen luokan kunniamerkki eli suurristi myönnettiin seuraaville 11 henkilölle: kenraali Janis Balodis, kenraali Krišjānis Berķis, eversti Fridrihs Briedis, eversti Oskars Kaplaks, kenraali Johan Laidoner (Viro), marsalkka Józef Piłsudski (Puola), marsalkka Ferdinand Foch (Ranska), kuningas Viktor Emanuel III (Italia), pääministeri Benito Mussolini (Italia) ja kuningas Albert I (Belgia).
Ritarikunnan toisen luokan kunniamerkki myönnettiin 61 henkilölle, joista latvialaisia oli 18 ja ulkomaalaisia 43. Kolmannen luokan merkki myönnettiin 2 072 henkilölle, joista ulkomaalaisia oli 271.
Antti Karhu

Antti Karhu (6. tammikuuta 1844 Suomenniemi – 9. maaliskuuta 1926 Suomenniemi) oli suomalainen kansanrunoilija.
Antti Karhu julkaisi runojaan sanomalehtiin kirjoittamissaan Karhun  kirjeissä joissa käsiteltiin myös Suomenniemen paikallisia uutisia.
Antti Karhu toimi Suomenniemen kuntakokousten esimiehenä 1869-1874, 1878-1883 ja 1887-1982.
Teoksia

Antti Karhun elämänvaiheet ja runo-kokoelma kuin myös joku hengellinen virsi : oma ylöspano.    Tekijä, Lappeenranta 1893
Kirjallisuutta

Tyyne Nirkko-Leskelä : Antti Karhun elämäkerta ja runokokoelma.   Suomenniemen kotiseutuyhdistys 2002 ISBN 951-98960-0-7
Perestroika

Perestroika-postimerkki vuodelta 1988.
Perestroika (ven. перестро́йка [pʲɪrʲɪˈstrojkə]  kuuntele ääntämys (ohje), suom. uudelleenrakentaminen) tarkoittaa Mihail Gorbatšovin uskorenijen epäonnistumisen jälkeen alullepanemaa prosessia Neuvostoliitossa, jonka tarkoituksena sanottiin olevan taloudellisen järjestelmän uudistaminen. Perestroika jatkoi ja aloitti prosesseja, jotka johtivat Neuvostoliiton ja sosialistisen järjestelmän hajottamiseen Euroopassa.
Perestroikaan kuului joitakin lievennyksiä suunnitelmatalouteen. Sen johdosta perustettiin yrityksiä, mikä johti ennen kaikkea palkkojen nousemiseen. Perestroikaan kuuluneet uudistukset olivat Neuvostoliitossa valtava muutos; perestroika aloitti maassa matkan kohti kapitalismia, markkinataloutta, avaamaan perustaa kapitalismin palauttamiselle ja toteuttamaan sitä vastaavaa veropolitiikkaa.
Tavoitteet ja niiden toteutuminen > Sisäpolitiikka

Perestroikan ja glasnostin oli tarkoitus antaa sosialismille demokraattiset kasvot ennen kaikkea vapaiden vaalien, uuden vallanjaon ja oikeusvaltioperiaatteen toteuttamisen avulla ja vakauttaa koko itäblokkia. Tässä yhteydessä Neuvostoliiton kommunistinen puolue (NKP) säilyttäisi kuitenkin etuoikeutetun asemansa.
Gorbatšovin sisäpoliittisia uudistuksia kutsuttiin myös tunnuslauseella demokratizatsija (ven. Демократизация, ”demokratisointi”). Se aloitettiin perinteisillä leniniläisillä tunnuslauseilla joista se käännettiin vaatimuksiksi demokratismista ja pluralismista. Siihen kuuluivat vaalit, joissa oli useita ehdokkaita – ei kuitenkaan useita puolueita – paikallisella tasolla. Gorbatšov toivoi tällä tavalla voivansa rikkoa vakiintuneet poliittiset rakenteet ja saada sen avulla enemmän kansan tukea hallinnollisille uudistuksilleen. Loppuaikoina Gorbatšov puhui jopa mahdollisuudesta siirtyä monipuoluejärjestelmään, jotta ”vanhat virheet paljastettaisiin”.
Vuonna 1989 aloitti toimintansa Gorbatšovin aloitteesta perustettu Neuvostoliiton kansanedustajien kongressi, joka valittiin osittain vapailla vaaleilla.
Tavoitteet ja niiden toteutuminen > Ulkopolitiikka

Jotta Neuvostoliiton kansalaisten hyvinvointia voitaisiin parantaa pitkäaikaisesti, liennytyspolitiikkaa tuli jatkaa ja lopettaa kilpavarustelu Yhdysvaltojen kanssa.
8. joulukuuta 1987 Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan ja Mihail Gorbatšov allekirjoittivat INF-sopimuksen, johon sisältyi kaikkien Euroopan keskimatkan ohjuksien tuhoaminen. Vastaavasti vuonna 1985 aloitettiin uudestaan neuvottelut START-I-sopimuksesta. Sen lisäksi Neuvostoliitto vähensi sotilaallista tukeaan Afrikan maiden ja Latinalaisen Amerikan kommunistisille kapinaliikkeille merkittävästi ja vetäytyi 1989 Afganistanista (katso myös Afganistanin sisällissota).
Ulkopolitiikassa nähtiin, että sosialistinen yhteiskuntajärjestelmä ei ollut enää ratkaiseva. Brežnevin opista luovuttiin, joten sosialistista järjestelmää SEV-maissa ei enää turvattaisi väliintulolla. Gorbatšovin mukaan Neuvostoliitto ei enää yrittäisi estää, jos jossakin valtiossa tapahtuisi vastavallankumous kapitalismiin palaamiseksi. Tällä tavoin rohkaistiin myös Neuvostoliiton liittolaisia uudistuksiin.
Gorbatšovin tullessa Neuvostoliiton johtoon vuonna 1985 useimmissa Itä-Euroopan maissa valtaa pitivät vanhat brežneviläiset jarrumiehet: Itä-Saksassa Erich Honecker, Tšekkoslovakiassa Gustáv Husák, Unkarissa János Kádár ja Bulgariassa Todor Zivkov. Oma lukunsa oli Nicolae Ceaușescun hirmuvalta Romaniassa. Puolassa kielletty Solidaarisuus-liike oli yrittänyt muutosta 1980-luvun alussa, mutta vuonna 1981 säädetty sotatila oli jäädyttänyt vallan kenraali Wojciech Jaruzelskin käsiin. Perestroikan myötä odotettiin Neuvostoliiton ja itäblokin maiden suhteiden kehittyvän suurin piirtein sellaisiksi kuin Neuvostoliiton ja Suomen suhteet oli järjestetty YYA-sopimuksen nojalla. Neuvostoliitto ei kuitenkaan millään tavoin tyrkyttänyt uutta oppiaan liittolaisilleen. Vielä kesällä 1989 eräät läntiset tarkkailijat suosittelivat Unkarille, että sen kannattaisi ottaa mallia suomettumisesta järjestäessään uudelleen suhteitaan Neuvostoliittoon. Syksyn 1989 aikana kommunistiset hallitukset luhistuivat kuitenkin yhtäkkiä kaikissa Itä-Euroopan maissa, ja tapahtumien vauhtia kuvaa, että kesään 1991 mennessä Puola, Tšekkoslovakia ja Unkari olivat kukin jo jättäneet jäsenhakemuksensa Euroopan yhteisöön, ja Unkari ja Tšekkoslovakia oli hyväksytty Euroopan neuvoston jäsenmaiksi.
Ministeri Max Jakobson kirjoitti Uudessa Suomessa loppukesällä 1985, että Neuvostoliiton ja länsimaiden suhteiden paraneminen vähensi Suomen painoarvoa Neuvostoliiton ulkopolitiikassa. Kun Neuvostoliitto ei enää tarvinnut rauhanomaisen rinnakkaiselon näyteikkunaa, Suomen poliittinen liikkumatila kylläkin kasvoi, mutta samalla suomalaisten kilpailutilanne idän markkinoilla kiristyi.
Vaikutukset

Mihail Gorbatšov ei ottanut lainkaan huomioon, että sosialistisen yhteisön maissa oltiin jo pidemmällä matkalla takaisin kapitalismiin. Uudistushalu Neuvostoliiton eri puolilla sai ihmiset voimakkaasti liikkeelle ja sai heidät vaatimaan koko Neuvostoliiton vaikutusalueella lisää vapauksia ja mahdollisti lopulta koko itäblokin kaatumisen.
Suomen presidentti Mauno Koivisto kirjoitti muistelmissaan, että hänen uskonsa perestroikan onnistumiseen alkoi horjua joulukuun alkupäivinä 1989. Jukka Tarkan mukaan tämä ei tapahtunut Koiviston oman analyysin varassa, vaan se oli reaktio Neuvostoliiton valtiovarainministerin Boris Gostjevin tuolloiseen televisiopuheeseen, jossa tämä paljasti kiertelemättä ja kaartelematta neuvostotalouden todellisen tilan.
Professori Seppo Hentilän mukaan perestroikaan oli sitä käynnistettäessä asetettu niin Neuvostoliitossa kuin ulkomaillakin suuret toiveet ja odotukset: sen uskottiin lopultakin tarjoavan Neuvostoliitolle ulospääsyn niin kutsutun pysähtyneisyyden kauden ongelmista. Perestroika, joka oli kaikkien aikojen vakavin yritys uudistaa sosialismia, päästi kuitenkin valloilleen voimia, jotka kaatoivat koko järjestelmän. Hentilän mukaan perestroikan aikaansaama poliittinen vapautuminen paljasti reaalisosialismin todelliset kasvot kaikessa räikeydessään. Kun pakkovaltaa ei enää ollut, koko neuvostoyhteiskunta halvaantui, eikä mikään toiminut edes siinä määrin kuin aiemmin. Neuvostoliitto ajautui aineelliseen ja henkiseen umpikujaan, mikä johti koko Neuvostoliiton lakkaamiseen valtiona.
Kirjallisuutta

Gorbatšov, Mihail: Perestroika ja uusi ajattelu.  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14796-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Perestroika Wikimedia Commonsissa
Perestroika Ylen Elävässä arkistossa
Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan kättelemässä neuvostoliittolaispoikaa Moskovan Punaisella torilla vuonna 1988.
Antti Karisto

| Antti Karisto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: noin 3. elokuuta 1951 (ikä 73)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  sosiaaligerontologian professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (VTT 1984)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Antti Karisto (s. noin 3. elokuuta 1951 ) on suomalainen sosiaalipoliitikan tutkija ja valtiotieteiden tohtori, joka työskenteli vuosina 2002-2017 Helsingin yliopiston sosiaaligerontologian professorina.
Hän on koulutukseltaan valtiotieteiden tohtori ja luonnontieteiden kandidaatti.
Hänen suomenkielinen, sosiaalipolitiikan alaan kuuluva väitöskirjansa Helsingin yliopistolle (1984) oli otsikoitu Hyvinvointi ja sairauden ongelma : Suomea ja muita Pohjoismaita vertaileva tutkimus sairastavuuden väestöryhmittäisistä eroista ja sairaudesta hyvinvoinnin vajeena.
Hän on tutkinut laajasti eri yhteiskuntatieteitä kaupunkikulttuurista sosiaaligerontologiaan. Hän on myös yksi sosiaalipolitiikan tenttikirjan Matkalla nykyaikaan kirjoittajista.
Juhani Peltonen (kirjailija)

| Juhani Peltonen |
| --- | --- |
 Juhani Peltonen vuonna 1965.
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. toukokuuta 1941 Helsinki
Kuollut: 25. helmikuuta 1998 (56 vuotta) Loppi
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Raimo Jorma Juhani Peltonen (12. toukokuuta 1941 Helsinki – 25. helmikuuta 1998 Loppi) oli suomalainen kirjailija, jonka laajaan tuotantoon kuuluu proosaa, runoutta ja näytelmiä. Peltonen oli omaperäinen tyyliniekka, jonka tuotannon kaksi ominaispiirrettä ovat toisaalta romanttinen raskasmielisyys ja elämänpessimismi, toisaalta kielellinen keksintä ja ilottelu. Hänet tunnetaan parhaiten romaanistaan Elmo (1978), joka on parodinen tarina Elmo-nimisestä suomalaisesta urheilusankarista.
Peltonen julkaisi 1960-luvulta 1990-luvulla yltäneellä kirjailijanurallaan kaikkiaan 22 teosta ja otti haltuunsa kaikki kirjallisuudenlajit. Hänen kirjallinen tuotantonsa käsittää seitsemän runokokoelmaa, seitsemän romaania, neljä novellikokoelmaa, neljä näytelmää ja yhden pakinakokoelman, ja lisäksi hän toimitti antologiat runoudestaan ja novelleistaan. Peltonen kirjoitti myös käsikirjoituksia televisioteatterille ja kuunnelmia radioteatterille.
Elämäkerta

Juhani Peltonen syntyi Helsingissä mutta vietti lapsuutensa ja suurimman osan elämäänsä Vantaan Korsossa. Hänen vanhempansa olivat teollisuusvirkailija Jorma Peltonen ja konttoristi Kerttu Peltonen (o.s. Taivola). Peltosten sukutalo Villa Orrela sijaitsi Korson rautatieaseman vieressä, ja siellä oli myös suuri omenapuutarha. Peltonen työskenteli kouluaikanaan kesät laivapoikana rahtilaivoilla ja suunnitteli merikapteenin uraa. Suunnitelma kuitenkin kariutui, kun 19-vuotiaalla Peltosella todettiin punavihervärisokeus, mikä esti häntä saamasta kelpoisuustodistusta merimieheksi. Omien sanojensa mukaan hän päätti välittömästi tämän kuultuaan ryhtyä kirjailijaksi.
Peltonen kirjoitti ylioppilaaksi Keravan yhteiskoulusta 1961 ja opiskeli Helsingin yliopistossa 1962–1965 estetiikkaa, nykyiskansain kirjallisuutta ja taidehistoriaa. Opiskeluaikanaan hän liikkui ”hermeettisessä jengissä”, johon kuului joukko tulevia kulttuurivaikuttajia: tuleva kääntäjä Juhani Koskinen, tuleva ohjaaja Pentti Kotkaniemi, tuleva runoilija Pentti Saaritsa ja tuleva Yleisradion kulttuuritoimittaja Juha Virkkunen. Vuonna 1964 Peltonen voitti J. H. Erkon kirjoituskilpailun proosasarjan ja Virkkunen ja Saaritsa runosarjan. Samana vuonna Otava julkaisi Peltosen esikoisteoksen, runokokoelman Ihmisiät (1964). Menestyksen innoittamana hän keskeytti opintonsa ja ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi.
Romaanista Iloisin suru (1986) hänen ennakoitiin saavan Finlandia-palkinnon, mutta sen sai Sirkka Turkka teoksestaan Tule takaisin, pikku Sheba.
Tuotanto > Runokokoelmat

Ihmisiät.  Helsinki:  Otava, 1964.
Oudot minät: Runoja, nostalgioja, nekrologeja.  Helsinki:  Otava, 1966.
Felix Navitan etu- ja takaraivo.  Rauma:  Kirjamaailma, 1967.
Kesken asumisen.  Helsinki:  WSOY, 1968.
Pitkää, omalaatuista rykimistä.  Helsinki:  WSOY, 1974.  ISBN 951-0-06601-X
Valittu runous: Runoja vuosilta 1964–1976.  Helsinki:  WSOY, 1977.  ISBN 951-0-08017-9
Välimatkakirja.  Helsinki:  WSOY, 1984.  ISBN 951-0-12438-9
Näköisveistos ruumisarkusta.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14706-0
Tuotanto > Novelli- ja pakinakokoelmat

Vedenalainen melodia: Yhteneväisiä kertomuksia.  Helsinki:  Otava, 1965.
End.  Helsinki:  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-07839-5
Natalian kanssa: Valiokoiruuksia.  Helsinki:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-10835-9
Islanninhevosia, rakkaani: Väliinpudoneitten proosaa.  Helsinki:  WSOY, 1982.  ISBN 951-0-11481-2
Metsästys joulun alla: Valitut kertomukset.  Helsinki:  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14523-8
Puisto jouluksi.  Helsinki:  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16531-X
Tuotanto > Romaanit

Salomo ja Ursula.  Helsinki:  WSOY, 1967.
Kolme.  Helsinki:  WSOY, 1969.
Valaan merkkejä.  Helsinki:  WSOY, 1973.  ISBN 951-0-05981-1
Elmo.  Helsinki:  WSOY, 1978.  ISBN 951-0-08851-X
Jumalan kuopus.  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-10142-7
Iloisin suru: Yksinäisyyden apoteoosi.  Helsinki:  WSOY, 1986.  ISBN 951-0-13304-3
Kuolemansairauteen rinnastettava syli-ikävä.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-16907-2
Tuotanto > Näytelmiä

Salomo ja Ursula (1966)
Perimmäisten ammattien äärellä (1968)
Jatkojen aika (1969)
Suomen leijona (1971)
Semmoinen karhu (1973)
Metsästys joulun alla (1977)
Kohti maailman sydäntä ynnä muita näytelmiä (1979)
Tuotanto > Matkakirja

Osuma- ja harharetkiä. (Postuumisti). Helsinki. WSOY 2005. ISBN 951-0-30355-0
Tuotanto > Kirjeitä, lehtikirjoituksia, proosaa ym.

Lähes täydellisiä käsityksiä kaikesta. (Postuumisti). Toimittanut Harri Haanpää. Helsinki. WSOY 2007. ISBN 978-951-0-33302-0
Kirjeitä hullunmyllystäni. (Postuumisti). Toimittanut Antti Seppä. Helsinki. WSOY 2009. ISBN 978-951-0-35107-9
Tuotanto > Radiokuunnelmia

Surunapit (1964)
Kiertoajelupäivä (1968)
Suuntaan nolla (1969)
S/S Neekeri, eurooppalainen keskikoululainen (1970)
Norjasta ostettu posliinitonttu (1971)
Pateettiset tarinat (1973)
Maanäären viinitarhurit (1975)
Kohti maailman sydäntä (1976)
Elmo, urheilija (1977)
Elmo – muu maailma (1978)
Isän aarteet (1987)
Katu virtaa huoneeseen (1987)
Kotka ei pyydystä kärpäsiä (1989)
Ikuisen rakkauden polulla (1989)
Pensasaidan takana (1994)
Puisto jouluksi (1998)
Tuotanto > TV-näytelmiä

Metsästys joulun alla (1978)
Ei jälkeäkään (1988)
Palkinnot

Kirjallisuuden valtionpalkinto teoksesta Valaan merkkejä (1973)
Pro Finlandia -mitali (1989)