stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Scáthach

Scáthach (gaeliksi: Sgàthach an Eilean Sgitheanach) tai Sgathaich on henkilöhahmo irlantilaisen mytologian Ulsterin syklissä. Hän on skotlantilainen soturinainen ja taistelulajien opettaja, joka koulutti sankari Cuchulainnia. Hänen kodikseen kerrotaan Skotlanti (Alpeach), ja hänet yhdistetään etenkin Skyeen, jossa hänen asuinpaikkansa Dún Scáith tai Dun Sgathaich (Varjojen linnoitus) sijaitsee. Häntä kutsutaan "Varjoksi" ja "Soturineidoksi", ja hänen kilpailijansa ja siskonsa on Aífe. He ovat molemmat Árd-Greimne Lethralaisen tyttäriä.
Scáthach toimii nuoren Cuchulainnin opettajana Tochmarc Emiressä (Emerin kosiskelu), joka on esikertomus Táin Bó Cúailngeen. Siinä Cuchulainnin pitää kunniansa tähden suorittaa erilaisia tehtäviä, ennen kuin hän voi mennä naimisiin Emerin, päällikkö Forgall Monachin tyttären kanssa. Cuchulainn lähetetään Skotlantiin Loégairen ja Conchobarin (ja myöhemmissä versioissa myös Conall Cernachin) kanssa soturi Domnallin oppiin. Domnall siirtää heidät myöhemmin Scáthachin huomaan lisäkoulutusta varten.
Cuchulainn ja hänen kumppaninsa Ferdiad matkaavat Dún Scáithiin, jossa Scáthach opettaa heille aseidenkäyttöä ja antaa Cuchulainnille tappavan keihäänsä, Gáe Bulgin. Cuchulainn aloittaa suhteen Scáthachin tyttären Uathachin kanssa, mutta murtaa vahingossa hänen sormensa. Uathach kiljuu, jolloin hänen rakastajansa Cochar Croibhe saapuu huoneeseen. Uathachin vastusteluista huolimatta Cochar haastaa Cuchulainnin kaksintaisteluun, ja Cuchulainn surmaa hänet helposti. Hyvittääkseen tämän Uathachille ja Scáthachille Cuchulainn ottaa Cocharin työt ja ryhtyy Uathachin rakastajaksi. Scáthach lupaa lopulta hänelle tyttärensä vaatimatta perinteisiä morsiuslunnaita. Kun Scáthachin kilpailija, soturinainen Aífe, uhkaa hänen aluettaan, Cuchulainn lyö Aífen taistelussa. Miekka kurkulla Cuchulainn päättää jättää Aífen henkiin sillä ehdolla, että Aífe makaa hänen kanssaan ja synnyttää pojan. Cuchulainn tappaa tämän pojan, Connlan, vuosia myöhemmin ymmärtäen vasta tekonsa jälkeen, kuka tämä oli.
Jousimies (Eläinradan merkki)

| Jousimies |
| --- | --- |

Syntymäaika:  22. marraskuuta - 21. joulukuuta
Elementti:  Tuli
Laatu:  Muuttuva
Jousimiehen symboli
Jousimies (Sagittarius) on yhdeksäs niistä Eläinradan merkeiksi kutsutuista sektoreista, joihin Eläinrata vanhastaan, varsinkin astrologiassa jaetaan. Se käsittää alueen 240–270 astetta kevättasauspisteestä itään. Aurinko saapuu tähän merkkiin marras­kuun 22. päivän aikoihin ja siirtyy seuraavaan, Kauriin merkkiin talvi­päivän­seisauksena 21. tai 22. joulukuuta.
Merkki on saanut nimensä Jousi­miehen tähdistöstä, joka 2 000 vuotta sitten sattui liki­pitäen yhteen tämän merkin kanssa. Maan akselin suunnan kiertymisen eli prekession vuoksi merkit eivät kuitenkaan enää vastaa saman­nimisiä tähdistöjä, vaan nykyisin Jousi­miehen merkki vastaa suunnilleen Skorpionin ja Käärmeenkantajan tähdistöä. Käärmeen­kantajan tähdistön mukaan kuitenkaan ei ole nimetty Eläin­radan merkkiä, vaikka ekliptika kulkeekin myös tämän tähdistön kautta.
Astrologisten käsitysten mukaisesti nimitystä jousimies (tai Jousimies) käytetään varsinkin horoskoopeissa myös henkilöistä, jotka ovat syntyneet Auringon ollessa tässä merkissä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jousimies (Eläinradan merkki) Wikimedia Commonsissa
Eläinradan merkit
Oinas | Härkä | Kaksoset | Krapu | Leijona | Neitsyt | Vaaka | Skorpioni | Jousimies | Kauris | Vesimies | Kalat
Sateenkaariluri

| Sateenkaariluri |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Trichoglossus
Laji::   haematodus
Kaksiosainen nimi
 Trichoglossus haematodus  (Linnaeus, 1771) 
Katso myös
   Sateenkaariluri Wikispeciesissä   Sateenkaariluri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sateenkaariluri (Trichoglossus haematodus) on Australaasiassa asuva sateenkaarilurien sukuun kuuluva kaija. Sen luonnolliseen elinympäristöön kuuluvat sademetsät sekä rannikoiden pensaikkoiset ja metsäiset alueet. Sateenkaarilurilla on monta alalajia, joita ovat:
Trichoglossus haematodus haematodus (Linnaeus, 1771)
T. h. caeruleiceps (Albertis & Salvadori, 1879)
T. h. deplanchii (Verreaux & Des Murs, 1860)
T. h. eyrei (Mathews, 1912)
T. h. flavicans (Cabanis & Reichenow, 1876)
T. h. intermedius (Rothschild, 1901)
T. h. massena (Bonaparte, 1854)
T. h. moluccanus (Gmelin, 1788)
T. h. nesophilus (Neumann, 1929)
T. h. nigrogularis (G.R. Gray, 1858)
T. h. rosenbergii (Schlegel, 1871)
T. h. septentrionalis (Robinson, 1900)
Viime aikaisten luokittelumuutosten takia alalajien määrä on supistunut aikaisemmasta 21:stä edellä mainittuihin.
Kuvaus

Sateenkaariluri kasvaa 25–30 senttimetrin pituiseksi ja sen siipien kärkiväli on noin 17 senttimetriä. Sateenkaarilurit ovat hyvin värikkäitä. Koko, mittasuhteet ja väritys vaihtelevat merkittävästi sen mukaan, mihin alalajiin yksilö kuuluu.
Esiintyminen

Sateenkaariluri on hyvin yleinen ja laajalle alueelle levinnyt papukaija. Se esiintyy Australian kaakkois-, itä- ja pohjoisrannikoilla, Tasmaniassa, Uudessa-Seelannissa, Uudessa-Guineassa, Indonesian etelä- ja kaakkoisosan saarilla sekä Tyynenmeren saarilla. Osa esiintymispaikoista on syntynyt, kun lintuja on kulkeutunut ihmisen mukana. Sateenkaarilurit yöpyvät puissa suurina, joskus jopa tuhansien yksilöiden parvina.
Sateenkaarilurin esiintymisalueen laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja lajin kanta on elinvoimainen. Lajia pyydystetään suuria määriä lemmikkieläinkauppaan. Vuodesta 1981 lähtien on lemmikkikaupassa liikkunut vähintään 100 388 luonnosta pyydystettyä sateenkaariluria.
Lisääntyminen

Laji on ilmeisesti yksiavioinen. Pesintää tapahtunee ympäri vuoden, Floresissa enimmäkseen helmi-elokuussa ja Australiassa elo–tammikuussa, Pohjois-Australiassa myös huhti-toukokuussa. Pesä on melko korkealla puunkolossa. Munia on 2, joskus 3. Ilmeisesti vain naaras hautoo, vaikka koiras viettääkin yönsä pesäkolossa. Haudonta kestää 25 päivää ja molemmat emot osallistuvat poikasten hoitoon. Poikaset jättävät pesän 7–8 viikon ikäisinä, mutta palaavat vielä yöpymään pesäkoloon muutaman päivän ajan.
Ravinto

Sateenkaarilurit syövät siitepölyä, mettä, kukkia ja silmuja, hedelmiä, marjoja, siemeniä ja sekä hyönteisiä ja niiden toukkia. Ruokailevat parvet liikkuvat meluisina puiden latvoissa. Ne syövät mielellään myös esimerkiksi omenia ja päärynöitä aiheuttaen paikoitellen taloudellisia menetyksiä viljelijöille. Sateenkaarilurit ovat tärkeitä kookospalmun pölyttäjiä.
Lajin munia
Ann-Kristin Schevelew

Ann-Kristin Birgitta Schevelew ['ševelef] (s. 30. syyskuuta 1945 Helsinki) on suomalainen (suomenruotsalainen) musiikkitoimittaja. Hän on työskennellyt 1960-luvulta alkaen Yleisradion ruotsinkielisessä ohjelmatuotannossa (Språklådan, Öronfröjd, Musikväktarna, Verket). Vuonna 1998 hän oli mukana television yhteispohjoismaisessa musiikkitietokilpailussa Kontrapunkti, ja hänen ansiostaan Suomen joukkue voitti loppukilpailun.
Vuonna 1993 Schevelewille myönnettiin Hugo Bergroth -seuran kielipalkinto ja vuonna 2007 Topelius-palkinto.
Savon pataljoona

Savon pataljoona oli ensin Valkoisen armeija Hämeen ryhmän 5. Mäntän pataljoonaan kuulunut joukko-osasto ja myöhemmin valkoisten länsiarmeijan Hjalmarsonin ryhmän 2. krenatöörirykmenttiin kuuluva joukko-osasto Suomen sisällissodassa. Pataljoonan  komentaja oli majuri W. Stjernschantz, v.t. komentaja jääkäriluutnantti Otto Jalmari Iivarinen
Joukko-osastot

1. komppania
Päällikkö: jääkäriluutnantti Bror Otto Ferdinand Larsson (kaatui 3. maaliskuuta 1918), jääkäriluutnantti Iivari Johannes Ellilä.
2. komppania
Päällikkö: jääkäriluutnantti Otto Jalmari Iivarinen (siirrettiin pataljoonan komentajaksi 10. huhtikuuta 1918).
3. komppania
Päällikkö: jääkärivänrikki Toivo Edvard Karhunen ja jääkärivääpeli Martikainen.
Konekiväärikomppania
Päällikkö: maanviljelijä V. Kettunen, jääkärivänrikki Toivo Edvard Karhunen, jääkärivänrikki Einar Iisakki Marttinen (haavoittui 19. huhtikuuta 1918 Vesilahdella).
Pataljoonassa palvelleet Saksan jääkärit

Konekivääriosaston johtajana jääkärivänrikki Toivo Johannes Eloranta (siirrettiin 2. komppaniaan joukkueenjohtajaksi).
Béla IV

| Béla IV |
| --- | --- |
 Béla IV kuvattuna teoksessa Chronica Hungarorum 1488
Unkarin kuningas
Valtakausi:  1235–1270
Kruunajaiset:  14. lokakuuta 1235, Székesfehérvár
Edeltäjä:  Andreas II
Seuraaja:  Tapani V

Syntynyt:  marraskuu 1206
Kuollut:  3. toukokuuta 1270 Margitinsaari, Budapest
Hautapaikka:  Neitsyt Marian fransiskaanikirkko, Esztergom
Puoliso:  Maria Laskaris
Lapset:  Pyhä Kinga Margareta Anna Katarina Autuas Unkarin Jolán Elisabet Konstanzia Tapani V Pyhä Margaret Béla
Suku:  Árpád
Isä:  Andreas II
Äiti:  Gertrud Meranialainen
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Béla IV (marraskuu 1206 – 3. toukokuuta 1270) oli Unkarin kuningas vuodesta 1235 kuolemaansa saakka vuoteen 1270.
Kuninkaan asema oli heikentynyt merkittävästi Bélan isän Andreas II:n kaudella, ja Bélan yritykset vahvistaa kuninkaan asemaa päättyivät mongolien hyökätessä Unkariin. Mongolit voittivat unkarilaiset Muhin taistelussa vuonna 1241 ja hävittivät maata aina vuoteen 1242 asti. Lopulta mongolit kuitenkin vetäytyivät. Valtakautensa loppupuolella Béla ajautui valtakamppailuun poikaansa Tapani V:ttä vastaan. Tapanista tuli  kuningas Bélan kuoltua vuonna 1270.
Béla IV:n sinetti
Suku

Béla IV:n isä oli Unkarin kuningas Andreas (unk. András) II ja äiti tämän ensimmäinen puoliso, Andechs-Meranian Gertrud (n. 1185 – 28. syyskuuta 1213), joka oli Baijerin kreivi Berthold IV:n, Andechsin, Carniolan ja Istrian maakreivin, ja Agnes von Wettinin tytär. Béla oli vanhin poika kuudesta sisaruksesta. Hänen vanhempi sisarensa Anna Maria (1204–1237) avioitui Bulgarian tsaari Ivan Asen II:n kanssa, sisar Elisabetista tuli Thüringenin maakreivitär ja sittemmin yksi Euroopan suosituimpia pyhimyksiä, Kálmán (1208–1241) oli Galitsia-Lodomerian kuningas, Andreas II (n. 1210–1234) oli Galitsian ruhtinas ja sisarpuoli Violanta Unkarilaisesta (unk. Jolán) tuli Aragonian kuningatar.
Béla oli 7-vuotias kun hänen äitinsä murhattiin. Hänet kruunattiin 8-vuotiaana tittelillä "rex iunior" (nuori kuningas) vuonna 1214, luultavasti isänsä vastustajien painostuksesta. Isä avioitui uudelleen vuonna 1215 Yolande de Courtenayn kanssa. Prinssi Béla piti isänsä vuonna 1222 hyväksymää Kultaista bullaa kuninkaallisten maaomistusten ja oikeuksien liiallisena rajoittamisena. Hän oli toistuvasti riidoissa Andreas II:n kanssa ja joutui usein pakenemaan maasta.
Vuosina 1225–1235 prinssi Béla toimi isänsä Andreas II:n nimittämänä Transilvanian herttuana. Virka oli uusi, ja Béla johti maakuntaa yhdessä lähes vuosittain vaihtuvien voivodien kanssa. Hän laajensi Unkarin vaikutusvaltaa etelässä ja kaakossa Syrmian baanaattiin (nykyisen Serbian ja Kroatian rajoilla), jossa hän edisti dominikaanien lähetystoimintaa.
Unkarin kuninkaan asema oli heikentynyt Bélan isän valtakauden aikana. Kuningas oli ostanut maan mahtimiehiä puolelleen suurilla maalahjoituksilla, mikä vahvisti paikallisten mahtimiesten asemaa kuninkaaseen nähden ja romutti maan vanhan linnaläänijärjestelmän. Béla alkoi arvostella isänsä politiikkaa vielä tämän eläessä. Isänsä kuoltua 1235 hän nousi kuninkaaksi.
Kuningas

Valtaan noustessaan Béla ryhtyi keskittämään valtaa omiin käsiinsä. Hänen isänsä hallitusajan neuvonantajia erotettiin ja maalahjoituksia peruutettiin. Tukea kuningas sai kirkolta ja alemmalta aatelistolta, kun taas ylimystö vastusti kehitystä kiihkeästi. Vallan keskittäminen kuninkaalle loppui kuitenkin pian yllättävän ulkoisen uhan takia. Tšingis-kaanin johtamat mongolit olivat luomassa suurta valtakuntaa ja saapumassa Unkarin rajoille. Kiova oli valloitettu vuonna 1240.
Béla yritti saada liittolaisia mongoleja vastaan kumaaneista, mutta hieman ennen mongolien saapumista he lähtivät Unkarista kiihtyneen väkijoukon surmattua erään heidän ruhtinaistaan. Liittolaisia ei saatu myöskään lännestä, kun samaan aikaan Saksan keisari Fredrik II ja paavi Gregorius IX kiistelivät toistensa kanssa. Batu-kaanin johtamat mongolit vyöryivät lopulta Karpaattien läpi ja voittivat unkarilaiset Muhin taistelussa 11. huhtikuuta 1241. Béla IV joutui pakenemaan perheineen mongolien tieltä ensin Itävaltaan, sitten Zagrebiin ja lopulta Trogirin linnoitettuun kaupunkiin Dalmatiaan. Batu-kaani ja hänen joukkonsa lähtivät lopulta Unkarista takaisin Mongoliaan kesällä vuonna 1242 suurkaani Ögödein kuoltua. Unkari oli menettänyt arviolta 15–20 % väestöstään mongolien hyökkäystä seuranneissa taisteluissa, taudeissa ja nälänhädässä.
Kuningas > Ulkopolitiikka

Béla IV pyrki vahvistamaan maatansa ulkopoliittisesti mongolien sotaretken jälkeen. Avioliittojen kautta hän loi suhteita Ranskan ja Napolin Anjou-sukuun. Unkarin valtaa yritettiin levittää Itävaltaan. Maan viimeinen Babenberg-suvun ruhtinas Fredrik II Riitaisa sai surmansa taistelussa unkarilaisia vastaan vuonna 1246, ja unkarilaiset miehittivät Steiermarkin alueen. Pian unkarilaiset joutuivat kuitenkin vetäytymään Böömin kuningas Ottokar II:n uhkaamina. Sotia käytiin myös Nemanjić-dynastian hallitsemaa Serbiaa vastaan, ja Dalmatian Zadar menetettiin Venetsialle.
Béla loi puolustusliiton mongoleja vastaan. Hän naitti kolme tytärtään niiden ruhtinaiden kanssa, joiden maita myös mongolit uhkasivat. Rostislav Mihailovitš, Galitsian ruhtinaskunnan kruununtavoittelija, avioitui ensimmäisenä vuonna 1243 Bélan ja kuningatar Maria Laskariksen tyttären Annan kanssa.
Béla pyrki luomaan tiiviimpiä suhteita kumaaneihin, joiden hän uskoi voivan auttaa mahdollisen uuden mongolien sotaretken varalta. Bélan 16-vuotias poika István (tuleva Tapani V) otti vuonna isänsä tahdosta 1255 puolisokseen kumaanien päällikön tyttären Elisabetin (unk. Erzsébet). Béla ajautui sittemmin valtataisteluun oman poikansa kanssa, ja maan ylimystö päätyi tukemaan Tapania isäänsä vastaan.
Perintö

Béla IV kuoli sairastuttuaan alkuvuodesta 1270 vakavasti 63-vuotiaana toukokuussa 1270. Hänet haudattiin Neitsyt Marian fransiskaanikirkkoon Esztergomiin. Hänen samanikäinen puolisonsa kuningatar Maria kuoli alle kaksi kuukautta myöhemmin.
Béla jätti pojalleen Istvánille vauraan, uudelleenrakennetun ja linnoitetun valtakunnan, joka oli saatu aikaiseksi 28 vuodessa. Béla solmi onnistuneita yhteyksiä Árpád- ja Anjou-sukujen välille dynastisten avioliittojen avulla. Hänen elämänsä viimeisenä vuonna, joulukuussa 1269, Monte Cassinon luostarin apotti Bernhard Ayglerius vieraili Unkarissa Anjoun kuninkaan Kaarle I:n lähettiläänä. Hän raportoi innostuneesti herralleen — ulkomainen ja puolueeton aikalaislähettiläs näki Bélan hovin seuraavasti:
"Unkarin kuningassuvulla on uskomaton mahti, sen sotajoukot ovat niin suuret, ettei kukaan idässä ja pohjoisessa uskalla liikahtakaan, jos voittoisa ja loistokas kuningas mobilisoi armeijansa. Suurin osa pohjoisen ja idän maista ja ruhtinaista kuuluu hänen valtakuntaansa joko sukulaisuuden tai valloituksen kautta."
Bélan vanhin poika István, Tapani V seurasi häntä valtaistuimelle ja kuoli äkillisesti vain 33-vuotiaana hallittuaan maata kahden vuoden ajan.
Algoth Scarin

Algoth Scarin (20. marraskuuta 1684 Skara – 5. marraskuuta 1771 Turku) oli ruotsalainen historioitsija, joka asui Suomessa.
Scarinin vanhemmat olivat kirkkoherra Asmund Scarin ja Kristina Cleverus. Hän opiskeli Uppsalan yliopistossa tulevan arkkipiispan ja historiantutkija Erik Benzelius nuoremman oppilaana, valmistuen maisteriksi 1716. Vuonna 1719 hänestä tuli historian, latinan ja moraalin eli siveysopin dosentti.
Valtio-opin, moraalin ja historian professorina Turun akatemiassa Scarin toimi 1722–1761. Vuodesta 1747 hän oli myös akatemian kirjastonhoitaja. Historioitsijana hän koetti valaista Ruotsin ja Suomen menneisyyttä. Hän irrottautui Olof Rudbeckin perinteeseen nojautuvasta götisismistä ja kehitti kriittisempää historiantutkimusta. Scarinin ansiota on muun muassa, että paikallishistoriallinen tutkimus sai voimakkaan jalansijan Turussa 1700-luvulla. Hän toimi myös Gregorius Halleniuksen paikallishistoriaan keskittyvän väitöskirjan Wirmoënsis in Finlandia territorii memorabilia ohjaajana.
Scarin tutki erityisen innokkaasti Turun tuomiokirkon katolisen ajan muistomerkkejä sekä Nousiaisten kirkossa olevaa Pyhän Henrikin hautamonumenttia. Hän tutki myös Mynämäen kirkossa olevaa valkoisesta marmorista tehtyä Henrik Flemingin ja tämän puolison Ebba Erlanderintyttären hautamuistomerkkiä vuodelta 1632. Scarin aloitti Turun akatemiassa tavan pitää sanomalehtikollegioita, joissa professori luki ja kommentoi eurooppalaisia sanomalehtiä.
Scarinin omia teoksia ovat:
Apotheseos veteris et recentioris parallelismus (1732)
De originibus priscae gentis Varegorum (1734)
De S. Henrico Fennorum apostole (1737–48)
Caenobii Nadhenadals succincta historia (1744–45).
Keskeneräiseksi jäänyt käsikirjoitus Om Finlands fordna namn, finska folkets ursprung och fordna hemvist julkaistiin Suomi-kirjassa vuonna 1843.
Scarinin painattamia paikallishistoriallisia väitöskirjoja, joista osa lienee hänen itsensä laatimia, ovat:
De Alandia (1730)
De urbe Uloa I (1737)
De Helsingforsia I (1755).
Scarinin kirjeenvaihto julkaistiin Historiallisessa Arkistossa XII-XIII.
Erottuaan virastaan vuonna 1761 Scarin sai kanslianeuvoksen arvonimen. Hänen puolisonsa vuodesta 1729 oli Anna Katarina Alstrin (s. Roland), professori Lars Alstrinin leski.
Kirjallisuutta

Urpilainen, Erkki 1993. Algot Scarin ja gööttiläisen historiankirjoituksen mureneminen Ruotsissa 1700-luvun alkupuolella. Helsinki: Suomen Historiallinen Seura. ISBN 951-8915-78-4.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852 
Muut:  IdRef
Heidi Schauman

Heidi Henrika Schauman (o.s. Soininen; s. 10. toukokuuta 1978 Pohja) on suomalainen taloustieteilijä, koulutukseltaan kauppatieteiden tohtori. Hän väitteli Hankenissa vuonna 2006 aiheenaan työmarkkinoiden kohtaanto.
Schauman on työskennellyt ekonomistina Nordeassa ja eri tehtävissä Suomen Pankissa sekä Aktian pääekonomistina (2015–2019) ja Swedbankin Suomen-toimintojen pääekonomistina (2019–2021). Pankkikonserni Danske Bankin tutkimusjohtajana hän on toiminut kesäkuusta 2021.
Schauman on toiminut myös Kansallisgallerian ja Suomen Kulttuurirahaston hallituksissa sekä Hufvudstadsbladetin kolumnistina (2015–2021).
Julkaisuja

Soininen, Heidi: Empirical Studies on Labour Market Matching.  (Diss. Skrifter utgivna vid Svenska handelshögskolan, 159)  Helsingfors:  Svenska handelshögskolan, 2006.  ISSN 0424-7256  ISBN 951-555-916-2  Teoksen verkkoversio Viitattu 23.8.2021. (Arkistoitu – Internet Archive)
Sateenkaarikaija

| Sateenkaarikaija |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Purpureicephalus
Laji::  spurius
Kaksiosainen nimi
 Purpureicephalus spurius  (Kuhl, 1820) 
Katso myös
   Sateenkaarikaija Wikispeciesissä   Sateenkaarikaija Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sateenkaarikaija (Purpureicephalus spurius) on Australian lounaiskolkassa tavattava kaijalaji. Se on sukunsa ainoa edustaja.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 36 senttimetriä ja paino 105–156 grammaa. Pitkäpyrstöisen papukaijan höyhenpuku on hyvin värikäs: selkäpuoli on vihreä, alapuoli pääosin violetti, alaperä ja päälaki punaiset, posket ja yläperä keltaiset. Naaras on himmeämmän värinen. Nuoren linnun päälaki on tummanvihreä. Nokka on harmaa ja ylänokka on pidentynyt kunnon koukkunokaksi, koivet ovat ruskeat ja iiris tummanruskea.
Vanhin vankeudessa elänyt yksilö eli 15,3-vuotiaaksi.
Esiintyminen

Sateenkaarikaijat elävät Australian lounaisosassa Perthin lähellä, Moore-joen eteläpuolella. Lajin elinympäristön ala on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja populaation koko on yli 20 000 yksilöä.
Elinympäristö

Sateenkaarikaijat ovat varsin riippuvaisia marrista (Eucalyptus calophylla eli Corymbia calophylla), ja asuvat marrimetsiköissä, viljelysmaiden, vesistöjen ja valtateiden reunoilla. Lajia tavataan toisinaan myös Perthin esikaupunkialueilla.
Lisääntyminen

Lajin pesintä alkaa elokuussa ja jatkuu joulukuuhun. Pesä on tavallisesti vesistön lähellä kasvavan eukalyptuksen kolossa vaihtelevalla korkeudella. Naaras munii neljästä seitsemään munaa, tavallisesti viisi, joita se hautoo keskimäärin 20 päivää. Poikaset jättävät pesän viiden viikon ikäisinä, minkä jälkeen ne pysyttelevät vanhempiensa seurassa vielä muutamia kuukausia.
Ravinto

Sateenkaarikaijan ruokavaliosta pääosan muodostavat marrin siemenet, joiden syömiseen sateenkaarikaijan nokka on kehittynyt. Se syö myös muiden kasvien siemeniä, kukkia ja nuppuja, sekä hyönteisiä ja niiden toukkia.
Ida Schauman

Ida Emilia Axelsdotter Schauman (s. 11. tammikuuta 1989 Turku) on suomalainen poliitikko. Hänen puolueensa on Suomen ruotsalainen kansanpuolue (RKP). Hän toimi RKP:n nuorisojärjestön, Svensk Ungdomin, puheenjohtajana vuosina 2014–2017.
Koulutukseltaan Schauman on valtiotieteiden kandidaatti. Schauman oli ehdolla eduskuntavaaleissa 2015, joissa hän keräsi 3 324 ääntä Varsinais-Suomen vaalipiiristä eikä tullut valituksi. Huhtikuussa 2016 hän ilmoitti asettuvansa RKP:n puheenjohtajaehdokkaaksi kesän 2016 puoluekokouksessa. Puheenjohtajaksi valittiin kuitenkin Anna-Maja Henriksson. Schauman oli ehdolla eduskuntavaaleissa 2019, joissa hän keräsi 2 313 ääntä eikä tullut valituksi.
Aiheesta muualla

Ida Schaumanin kotisivut
Ida Schauman Twitterissä
| n k Svensk Ungdomin puheenjohtajat |
| --- | --- |
 Olav Ahlbäck (1943–1948)  Christoffer Schildt (1948–1953)  Grels Teir (1953–1957)  Hans W. Hansson (1957–1960)  Carl Olof Tallgren (1960–1962)  Hugo Skott (1962–1964)  Nils Malmberg (1964–1966)  Rainer Erlund (1966–1967)  Pär Stenbäck (1967–1970)  Christoffer Taxell (1970–1972)  Jan-Erik Granö (1972–1973)  Olav Jern (1973–1975)  Björn Månsson (1975–1977)  Mikael Ingberg (1977–1979)  Mårten Johansson (1979–1981)  Astrid Thors (1981–1983)  Nina Maria Wilkman (1983–1984)  Kjell Westermark (1984–1985)  Max Arhippainen (1985–1987)  Joakim Lönnroth (1987–1989)  Anders Dahlqvist (1989–1991)  Rikard Korkman (1991–1994)  Örn Witting (1994–1996)  Stefan Svennfors (1996–1998)  Marcus Rantala (1998–2000)  Magnus Öster (2000–2001)  Linda Lindholm (2001–2003)  Fredrik Guseff (2003–2005)  Anna Bertills (2005–2007)  Minna Lindberg (2007–2008)  Oscar Ohlis (2008–2010)  Fredrika Åkerö (2010–2012)  Niklas Mannfolk (2012–2014)  Ida Schauman (2014–2017)  Christoffer Ingo (2017–2019)  Frida Sigfrids (2019–2022)  Julia Ståhle (2022–2024)  Dan Cederlöf (2024–)
Juho Sattuma

Juho Väinö Grönqvist myöh. Sattuma (16. toukokuuta 1898 Leppävirta – 12. tammikuuta 1966) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa Saksassa saanut jääkäri.
Perhe ja opinnot

Sattuman vanhemmat olivat leipuri Heikki Emil Grönqvist ja Amanda Tolonen. Hänet kastettiin 4.6.1898 Leppävirralla ja yksi hänen neljästä kummistaan oli Adolf Tillaeus. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna vasta 1925 Margit Alice Lindforsin kanssa. Sattuma kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1921. Sotilaskoulutusta hän sai jääkätialiupseereille järjestetyillä aktiiviupseerikursseilla Kadettikoulussa vuonna 1920 ja Taistelukoulun joukkueenjohtajakurssilla vuonna 1930.