stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viikinkiaika
Viikinkien asutus ja retket > Viikinkiajan kaukokauppa

Kaupan keskuksia olivat muun muassa
Haithabu (eli Hedeby nykyisessä Saksassa)
Kaupang (Oslonvuonon länsirannalla)
Birka (nykyinen Björkö Tukholman länsipuolella)
Aldeigjuborg (nykyinen Staraja Ladoga Laatokan etelärannalla Venäjällä)
Rurikinlinna (nykyinen Novgorod Ilmajärven rannalla Venäjällä)
Gnjozdovo (nykyinen Smolensk Dnepr-joen rannalla Venäjällä) (muinaisskandinaaviksi: Smaleskja)
Kœnugarðr (nykyinen Kiova on Ukrainan pääkaupunki)
Jorvik (nykyinen York Keski-Englannissa)
Viikinkien kauppatuotteita olivat muun muassa turkikset ja aseet, joita he vaihtoivat esimerkiksi kankaisiin, hopeaan ja lasiastioihin.
Viikinkien asutus ja retket > Sotaretket

Tanskan alueen asukkaat tekivät matkoja etenkin
Alankomaihin ja Belgiaan
Ranskaan. Vuonna 911 Ranskan kuningas Kaarle Yksinkertainen antoi Seinen suualueen, Rouenin kreivikunnan, sittemmin nimeltään Normandia, viikinkipäällikkö Rollolle, jotta viikingit olisivat lopettaneet ryöstelyn ja suojelleet Sisä-Ranskaa toisia viikinkejä vastaan. 1000-luvulla osa viikinkien normandialaisista jälkeläisistä otti haltuunsa alueita Etelä-Italiasta, jonne syntyi normannilaiseksi kutsuttu Sisilian kuningaskunta.
Englantiin (viikinkien Danelagen, Danelaw). Viikinkiajan alkuna pidetään Lindisfarnen luostarin ryöstöä vuonna 793. Viikingit muodostivat vanhan Eboracumin kohdalle Yorkin (viikinkien Jorvik). Tanskan Sven Haaraparta oli Englannin valloittaja vuosina 1013–1014 ja Tanskan kuningas vuosina  986–1014. Hänen poikansa Knuut II Suuri oli Englannin kuningas 1014–1035 ja Tanskan kuningas 1018–1035 sekä piti hallussaan Etelä-Norjaa 1028–1035. Normandialainen (normanni) Vilhelm Valloittaja, Rollon jälkeläinen, valloitti Englannin vuonna 1066.
jopa Espanjaan, Pohjois-Afrikkaan ja Italiaan kuten norjalaisviikingitkin.
Norjan alueen asukkaat tekivät matkoja
Skotlantiin
Irlantiin. Viikinkien orjien keräyspaikalle syntyi Dublin (viikinkien Dyflinn). Viikingit hallitsivat myös Limerickiä ja Corkia.
Vienanmerelle vepsäläisten luokse. Vepsäläisten maata he kutsuivat nimellä Bjarmaland.
Ruotsin alueen asukkaat tekivät matkoja etenkin itään (Austvegr), Itämeren yli
Venäjälle. Viikingit perustivat Aldeigjuborgin vuonna 753. Rurik perusti joskus vuoden 862 tienoilla Novgorodin edeltäjänä pidetyn Rurikinlinnan ja Kiovan tienoille valtakunnat, jotka vaikuttivat monien vaiheiden jälkeen Venäjän syntyyn.
Dneprille. Viikingit perustivat Kiovan (viikinkien Kjönugård). Dnepriä pitkin mentiin myös Mustanmeren yli Bysantin pääkaupunkiin Konstantinopoliin (viikinkien Miklagård).
Suomenlahtea pitkin Volgalle bolgaarien valtakuntaan ja jopa Kaspianmeren yli aina Bagdadiin asti.
Suomen viikinkiaika > Viikinkien retket Suomeen

Viikingit tekivät myös Suomeen ryöstöretkiä, joista on jäänyt historiallisia viitteitä. Myöhemmin Norjan kuninkaaksi kohonneen Olavi Pyhän kerrotaan Itämeren viikinkiretkellään ryöstelleen Suomen etelärannikkoa vuonna 1008. Ryöstöretki päättyi Herdalerin taisteluun, jossa Olavi ja hänen miehensä joutuivat suomalaisten väijytyksen kohteeksi menettäen useita miehiä. Olavi pääsi jäljelle jääneiden miestensä kanssa kuitenkin takaisin laivoilleen myrskyn samalla noustessa. Olavi käski tästä huolimatta laivojen purjehtia rannikkoa pitkin. Suomalaisten kerrotaan lähteneen takaa-ajoon ja edenneen saman matkan maata pitkin kuin Olavi eteni laivoineen. Olavin miehineen onnistui kuitenkin päästä lopulta pakoon. Taistelun tapahtumapaikka on epävarma, mutta sen on epäilty tapahtuneen Uudellamaalla.
Riimukivissä on muutamia merkintöjä Suomessa surmansa saaneista henkilöistä. Ruotsin Gävlessä sijaitseva riimukivi GS 13 kertoo Egil-nimisen henkilön kuolleen Hämeeseen tehdyllä ryöstöretkellä 1000-luvun alussa. Retkeä johti Freygeirr-niminen päällikkö. Riimukiven tekstin mukaan sen pystytti Egilin muistoksi hänen veljensä Brúsi. Myös riimukivi G 319 on pystytetty Suomessa 1200-luvun alussa kuolleen Auðvaldr-nimisen henkilön muistoksi. Ruotsin Söderby-Karlin kirkossa sijainneen, mutta myöhemmin kadonneen riimukiven U 582 pystyttivät Bjôrn ja Ígulfríðr Suomessa surmansa saaneen poikansa Ótryggrin muistolle.
Viikinkiajan loppu

Harald Ankaran tappiota Stamfordin sillan taistelussa Englannissa vuonna 1066 pidetään viikinkiajan loppuna. Muutenkin ajat Englannissa olivat muuttumassa, sillä vain kolme viikkoa myöhemmin Stamfordissa voitokkaasti taistellut Harald Godwininpoika hävisi puolestaan taistelun maahan hyökännyttä Normandian herttuaa Vilhelm Valloittajaa vastaan Hastingsissä. Tämä merkitsi juuriltaan skandinaavisten normannien vallan alkua Englannissa ja Vilhelm Valloittaja kruunattiin Englannin kuninkaaksi joulupäivänä 1066. Normannit olivat alunperin skandinaavisperäistä Normandian seudulle Ranskaan asettunutta väestöä.
Viikinkien ryöstöretket Britteinsaarille eivät kuitenkaan loppuneet heti vuonna 1066. Tämä jälkeenkin tanskalaiset viikingit tekivät vielä muutamia ryöstöretkiä Yorkiin. Tanskalaiset saivat vielä noilta retkiltään saalista, mutta valta pysyi normanneilla. Vähitellen uhka viikinkien hyökkäykstä väistyi, joten viikinkajan voidaan katsoa lopullisesti päättyneen tuolloin.
Haraldin kuolema ja ryöstöretkien tyrehtyminen ei tietenkään merkinnyt muiden skandinaavien ulkomaisten asutuskeskusten ja siirtokuntien loppua, vaan ne sopeutuivat pikkuhiljaa muuttuneeseen tilanteeseen ja sulautuivat ympäristöönsä niin Sisiliassa, Kiovan Rusissa kuin muuallakin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ahola, Joonas & Frog with Clive Tolley (toim.): Fibula, Fabula, Fact – The Viking Age in Finland. Studia Fennica Historica 18. Helsinki: Finnish Literature Society, 2014. ISBN 978-952-222-603-7.
Viikinkiaika – katajala.net
Tutkimuksia Rurikinlinnasta. PDF.
Konstatinos VII:n teos "Imperiumin hallitseminen" eli De Administrando Imperio-sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Skandinavian viikinkikaupungit
Ennallistettu viikinkiajan pitkätalo Lofooteilla.
Viikinkityylinen talo Rosalan viikinkikeskuksessa Kemiönsaaren kunnassa.
Viipurin raitioliikenne

| Viipurin raitioliikenne |
| --- | --- |


Tyyppi:  raitioliikenne
Sijainti:  Viipuri, Suomi / Neuvostoliitto
Avattu:  1912
Linjoja:  3
Liikennöitsijä(t):  Elektricitätswerk und Strassenbahn Wiborg AG,   Kaasu- ja Sähkö-Osakeyhtiö,   Viipurin Kaasu ja Sähkö Oy,   Viipurin kaupungin sähkölaitos,   Viipurin raitiovaunuhallinto
Viipurin raitioliikenne oli toiminnassa vuosina 1912–1944 sekä 1946–1957. Sen liikennöinnistä vastasi aluksi saksalaisen AEG:n omistama yhtiö, vuodesta 1937 lähtien Viipurin kaupungin sähkölaitos ja toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton valtio.
Viipurin ohella raitioliikennettä on Suomessa ollut Helsingissä, Tampereella ja Turussa.
Matkaliput

Kertalipun hinta oli aluksi vuonna 1912 aikuiselta 15 penniä ja 4–12-vuotiailta lapsilta 10 penniä. Alle 4-vuotiaat matkustivat aikuisen kanssa ilmaiseksi. Aikuisten hinta nousi 20 penniin kesällä 1917, vuonna 1918 jo 25 penniin, ja vuoden 1920 syyskuussa 35 penniin.
Matka maksettiin raitiovaunun miehistölle. Suuri osa matkoista maksettiin poleteilla. Ostamalla useampia poletteja kerralla sai matkan hinnasta alennuksen. Poletteja tunnetaan useita erilaisia merkinnöillä 15, 10, P/H ja MATKAMERKKI. Poletit olivat käytössä vuosina 1912–1936.
Kalusto

Ensimmäiset vuonna 1912 hankitut moottorivaunut olivat ruotsalaisen ASEA:n valmistamia ja myöhemmin 1920-luvulla hankittiin saksalaisen MAN:n kalustoa. Viimeiset moottorivaunut olivat saksalaisen Hannoversche Waggonfabrik AG:n tuotantoa ja ne otettiin käyttöön 1930. Moottorivaunujen vetäminä vaunuina käytettiin yhtiön oman konepajan valmistamaa kalustoa sekä muun muassa useiden eri saksalaisvalmistajien vaunuja. Neuvostoliittolaiset ehtivät vielä vuosina 1955–1956 ottamaan käyttöön itäsaksalaisessa Gothan kaupungissa valmistettuja raitiovaunuja.
Liikennöitsijät

Elektricitätswerk und Strassenbahn Wiborg AG (Viipurin Sähkölaitos ja Raitiotiet): 1912–
Kaasu- ja Sähkö-Osakeyhtiö, 1919 alkaen nimeltään Viipurin Kaasu ja Sähkö Oy: –1936
Viipurin kaupungin sähkölaitos: 1937–1939 ja 1943–1944
Viipurin raitiovaunuhallinto (Выборгское трамвайное управление): 1940–1941 ja 1946–1957
Raitiotielinjoja eri vuosina > 1912

Linjat avattiin 25. syyskuuta 1912.
Linja 1: Papula – Kauppatori – Raatihuoneentori – Rautatieasema (2,5 km)
Linja 2: Rautatieasema – Kolikkoinmäki (2,2 km)
Linja 3: Turun silta – Pyhän Annan tori – Palotori (1,5 km)
Raitiotielinjoja eri vuosina > 1922

Linjoille 1 ja 2 avattiin uusia yhteyksiä marraskuussa 1922.
Linja 1: Vanhan raatihuoneen tori – Kauppatori – Rautatieasema – Ristimäki (4,1 km)
Linja 2: Papula – Rautatieasema – Kolikkoinmäki (3,1 km)
Linja 3: Turun silta – Pyhän Annan tori – Palotori (1,5 km)
Raitiotielinjoja eri vuosina > 1930

Linjaa 2 jatkettiin Viipurin maalaiskunnasta kaupunkiin vuonna 1928 liitettyyn Kelkkalaan.
Linja 1: Vanhan raatihuoneen tori – Kauppatori – Rautatieasema – Ristimäki (4,1 km)
Linja 2: Papula – Rautatieasema – Kolikkoinmäki – Kelkkala (4,8 km)
Linja 3: Turun silta – Pyhän Annan tori – Palotori (1,5 km)
Raitiotielinjoja eri vuosina > 1937

Linjat 1 ja 2 yhdistettiin yhdeksi rengaslinjaksi ja linjan 3 numero muuttui. Pyhän Annan torin nimi oli muutettu Siikaniemen toriksi.
Linja 1: Papula – Kolikkoinmäki – Kelkkala – Ristimäki – Rautatieasema – Turun silta (9,5 km)
Linja 2: Turun silta – Siikaniemen tori – Palotori (1,5 km)
Raitiotielinjoja eri vuosina > 1943

Elokuussa 1941 tapahtuneen Viipurin takaisinvaltauksen jälkeen liikenne aloitettiin uudelleen vasta toukokuussa 1943 linjoilla Rautatieasema – Linnansilta (ent. Turun silta) ja Kelkkalan kautta kiertäneellä rengaslinjalla. Raatihuoneentorin nimi oli muutettu Torkkeli Knuutinpojan toriksi ja Turunsilta Linnansillaksi.
Linja 1: Rautatieasema – Kauppatori – Torkkeli Knuutinpojan tori – Linnansilta (3,1 km)
Linja 2: Rautatieasema – Kolikkoinmäki – Kelkkala – Ristimäki – Rautatieasema (7,1 km)
Kirjallisuutta

Rickheden, Per: Viipurin raitiotiet. Kustantaja Laaksonen, Helsinki 2013. ISBN 978-952-5805-52-9
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viipurin raitioliikenne Wikimedia Commonsissa
Suomen raitioliikenne
Raitiovaunu taustallaan Viipurin linna.
Viipurilainen raitiovaununkuljettaja ja kaksi rahastajaa.
Viipurin raitioliikenteen reitit 1920- ja 1930-luvuilla. Linja 1: punainen, linja 2: vihreä, linja 3: sininen.
Vilnan kuvernementti

| Vilnan kuvernementti ven>  Виленская губерния   liett. Vilniaus gubernija puol. Gubernia Wileńska |
| --- | --- |

 Vaakuna
 Kuvernementti Venäjän keisarikunnan kartalla 1914.
Valtio:   Venäjä
Aluepiiri:  Luoteinen aluepiiri
Kenraalikuvernementti:  Vilnan kenraalikuvernementti
Perustettu:  1795
Liettuan kuvernementin osa:  1796-1801
Lakkautettu:  1915
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  kuvernementti
 – hallinnollinen keskus:  Vilna
 – Vilnan kenraalikuvernööri:  katso artikkeli
Pinta-ala  (   neliövirstaa (1897)):    km²
Väkiluku (1897)  ():  1 544 564
 Edeltäjä: Vilnan voivodikunta  Seuraaja: Ober Ost: Liettuan piiri 
Vilnan kuvernementti (ven. Виленская губерния, Vilenskaja gubernija, liett. Vilniaus gubernija ja puol. gubernia Wileńska) oli hallintoalue Venäjän keisarikunnassa nykyisen Liettuan ja Valko-Venäjän alueella. Kuvernementti perustettiin Puolan kolmannen jaon seurauksena. Hallinnollisesti kuvernementti oli osa Vilnan kenraalikuvernementtia ja kuului keisarikunnan Luoteiseen aluepiiriin.
Historia

Vilnan- ja Hrodnan kuvernementit perustettiin Puolan kolmannen jaon (1795) jälkeen. Vain vuotta myöhemmin, joulukuussa 1796, kuvernementit yhdistettiin yhdeksi Liettuan kuvernementiksi Venäjän keisari Paavali I:n määräyksestä. Yhdistäminen jäi lyhytaikaiseksi, sillä syyskuussa 1801 keisari Aleksanteri I määräsi Liettuan kuvernementin jaettavaksi jälleen kahtia Vilnan ja Hrodnan kuvernementteihin. Vuonna 1801 Vilnan kuvernementtiin perustettiin aiemman yhdentoista kihlakunnan lisäksi 12. kihlakunta (Zarasai).
Vilnan kuvernementti Puolan 3. jaon (1795) jälkeen, ennen vuotta 1843. Vaalean vihreä alue= Vilnan kuvernementti. Vuosina 1796–1801 Vilnan ja Hrodnan kuvernementti (vaaleanpunainen alue) oli kuitenkin yhdistetty Liettuan kuvernementiksi.
Liettuan alueellinen jako Venäjän keisarikunnan aikana 1843(1867)–1914. Vaalean vihreä alue= Vilnan kuvernementti, lohenpunainen= Kaunasin kuvernementti, vaalean keltainen= Suwałkin kuvernementti (1867-) ja harmaa= Itä-Preussi.
Vilnan kuvernementti 1821.
Vilnan kuverementti ja sen seitsemän kihlakuntaa vuonna 1897.
Suurempi aluemuutos toteutettiin vuonna 1843. Vilnan kuvernementin alue pieneni huomattavasti, kun siitä lohkaistiin Kaunasin kuvernementti. Uuteen Vilnan kuvernementtiin liitettiin kihlakuntia muista kuvernementeista: Minskin kuvernementista Vilnaan liitettiin Vileika ja Dzisna sekä Hrodnan kuvernementista Lida. Vuonna 1867 perustettiin  Suwałkin kuvernementti.
Vuoden 1897 väestönlaskennan aikaan Vilnan kuvernementissa oli seitsemän kihlakuntaa. Kihlakunnat ja niiden asukasmäärät käyvät ilmi oheisesta taulukosta.
| Kihlakunta | Pinta-ala (neliövirstaa) (neliövirsta=1,138062 km2) | Asukasluku | Hallintokeskus |
| --- | --- | --- | --- |
| Disnan kihlakunta | &&&&&&&&&&&05078.02000005 078,2 | &&&&&&&&&0204923.&&&&00204 923 | Disna (Dzisna, 6 756 as.) |
| Lidan kihlakunta | &&&&&&&&&&&04926.01000004 926,1 | &&&&&&&&&0205767.&&&&00205 767 | Lida (9 323 as.) |
| Ošmjanyn kihlakunta | &&&&&&&&&&&06050.01000006 050,1 | &&&&&&&&&0233559.&&&&00233 559 | Ošmjany (Ašmjany, 7 214 as.) |
| Švenčionysin kihlakunta | &&&&&&&&&&&04593.08000004 593,8 | &&&&&&&&&0172231.&&&&00172 231 | Švenčionys (6 025 as.) |
| Trakain kihlakunta | &&&&&&&&&&&05151.01000005 151,1 | &&&&&&&&&0203401.&&&&00203 401 | Trakai (3 240 as.) |
| Vileikain kihlakunta | &&&&&&&&&&&05591.02000005 591,2 | &&&&&&&&&0208013.&&&&00208 013 | Vileika (3 560 as.) |
| Vilnan kihlakunta | &&&&&&&&&&&05434.08000005 434,8 | &&&&&&&&&0363313.&&&&00363 313 | Vilna (154 532 as.) |
| Vilnan kuvernementti Yhteensä | &&&&&&&&&&036825.030000036 825,3 | &&&&&&&&01591207.&&&&001 591 207 | Vilna |
Nämä alueet säilyivät vuoden 1843 jälkeen muuttumattomina ensimmäiseen maailmansotaan asti (1915). Tällöin Saksan keisarikunnan Baltian miehityshallinto Ober Ost otti osan Venäjän keisarikunnan läntisimmistä kuvermenteista hallintaansa. Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa kuvernementin alue siirtyi Puolalle, ja vuonna 1923 Vilnan voivodikunta perustettiin.lähde?
Väestö

Vuonna 1834 kuvernementissa asui noin 789 000 asukasta. Väkiluku kasvoi 1800-luvulla voimakkaasti, mutta Vilnan kuvernementin rajat myös muuttuivat oleellisesti.
Vuonna 1897 rajoiltaan muuttuneen kuvernementin väkiluku oli 1,591 miljoonaa. Väestöstä 87,6% (1 393 200 as.) asui maaseudulla ja 12,4% (198 007 as.) kaupungeissa. Kaupungeista suurin oli runsaan 154 000 asukkaan Vilna.  Kuvernementin väentiheys oli tuona vuonna 37 asukasta per neliökilometri.
Valkovenäläiset muodostivat vuonna 1897 enemmistön 56,1 prosentin väestöosuudellaan (äidinkielensä mukaan ryhmitelty kuvernementin väestö). Muita kieliryhmiä olivat liettualaiset (17,6 %), juutalaiset  (12,7 %), puolalaisia (8,2 %), venäläiset (4,9 %) ja saksalaiset (0,3 %). Joku muu äidinkieli oli 0,3 prosentilla  väestöstä.
Vilnan kenraalikuvernöörit

Vilnan kenraalikuvernööri hallitsi Vilnan kuvernementin lisäksi joitain naapurialueita. Esimerkiksi vuosina 1794-1796 kenraalikuvernööri vastasi Slonimin ja Vilnan kuvernementeista, 1796-1801 Liettuan kuvernementista, vuosina 1801-1831 Vilnan ja Hrodnan kuvernementeista.
Nikolai Repnin (1794–1797)
Mihail Kutuzov (1799–1801)
Levin August von Bennigsen (1801–1806)
Aleksandr Korsakov (1806–1830)
Mihail Muravjov-Vilenski (1863–1865)
Konstantin von Kaufman (1865–1866)
Aleksandr Potapov (1868–1874)
Eduard Totleben (1880–1884)
Pjotr Svjatopolk-Mirski (1902–1904)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gubernii Rossijskoi imperii. Istorija i rukovoditeli. 1708–1917 (pdf) (Venäjän keisarikunnan kuvernementit (1708-1917) -kokoelmateos pdf-muodossa, 535 sivua) 2003. Transneft-yhtiön rahoittama Runivers-hanke eli "Venäjä alkuperäisteoksien kautta" (Россия в подлиннике), runivers.ru. Viitattu 26.3.2014. (venäjäksi)
| n k Venäjän keisarikunnan hallinnollinen jako |
| --- | --- | --- |
| Kuvernementit |  Arkangel  Astrahan  Aunus  Baku  Bessarabia  Grodno  Harkova  Herson  Holm  Irkutsk  Jaroslavl  Jekaterinoslav  Jelizavetpol  Jeniseisk  Jerevan  Kaluga  Kaunas  Kazan  Kiova  Kostroma  Kursk  Kutaisi  Kuurinmaa  Liivinmaa  Minsk  Mogiljov  Moskova  Nižni Novgorod  Novgorod  Orenburg  Orjol  Penza  Perm  Pietari  Pihkova  Podolia  Pultava  Rjazan  Samara  Saratov  Simbirsk  Smolensk  Stavropol  Tambov  Tauria  Tbilisi  Tobolsk  Tomsk  Tšernigov  Tšernomorskaja  Tula  Tver  Ufa  Vilna  Viro  Vironmaa  Vitsebsk  Vjatka  Vladimir  Vologda  Volynia  Voronež  |  |
| Oblastit (alueet) |  Akmolinsk  Amur  Batum  Dagestan  Don  Fergana  Jakutsk  Kamtšatka  Kars  Kuban  Primorje  Sahalin  Samarkand  Semipalatinsk  Semiretšje  Syrdarja  Taka-Baikal  Taka-Kaspia  Terek  Turgai  Uralsk  |  |
| Kongressi-Puolan kuvernementit |  Kalisz  Kielce  Łomża  Lublin  Piotrków  Płock  Radom  Siedlce  Suwałki  Varsova  |  |
| Suomen suuriruhtinaskunta |  Hämeen lääni  Kuopion lääni  Mikkelin lääni  Oulun lääni  Turun ja Porin lääni  Uudenmaan lääni  Vaasan lääni  Viipurin lääni  |  |
Juho Villman

Juho Albert Villman (27. helmikuuta 1886 Haapajärvi – 20. marraskuuta 1945) oli suomalainen suojeluskuntaupseeri. Hän sai sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa, missä hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen Armeijan riveissä jääkäritykistössä.
Perhetausta ja opinnot

Hänen vanhempansa olivat työmies Juho Villman ja Tilda Piispanen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Fanny Saaren kanssa. Villman kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Villman työskenteli työmiehenä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 17. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 14. toukokuuta 1916 pataljoonan haupitsipatteriin. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Villman saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan Jääkäritykistön 3. patteriin ja osallistui taisteluihin Kurussa, Muroleessa, Viljakkalassa ja Ylöjärvellä sekä Tampereella. Hänet siirrettiin Tampereen valtauksen jälkeen toteutetussa tykistön uudelleen järjestelyssä Jääkäritykistöprikaatin 3. jääkäripatteriston esikuntaan ja osallistui taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Villman palveli sisällissodan jälkeen Suomen tykistökoulussa, josta hänet siirrettiin 15. heinäkuuta 1918 alkaen Vuoristotykistöön ja määrättiin vääpeliksi 2. patteriin. Armeijasta hän erosi 16. helmikuuta 1919 liittyäkseen Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi aluksi joukkueenjohtajana II pataljoonan 1. komppaniassa, mistä hänet myöhemmin siirrettiin komppanianpäälliköksi 2. komppaniaan. Hän otti retkikunnalla osaa taisteluihin Aunuksen kaupungissa, Alavoistella, Santamäen luostarilla ja Tuuloksen rintamalla.
Sotaretkeltä palattuaan hän liittyi Suojeluskuntajärjestöön ja hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Haapajärven suojeluskuntaan 1. elokuuta 1919. Haapajärvellä hän palveli 15. tammikuuta 1920 saakka, jonka jälkeen hän muutti Piippolaan ja hänet nimitettiin paikallispäälliköksi Piippolan suojeluskuntaa ja oli tehtävässä 30. syyskuuta 1921 saakka. Vuodesta 1922 alkaen hän työskenteli metsä- ja sahatyönjohtajana Oulu Oy:n omistamalla Pateniemen sahalla Haukiputaan pitäjässä ja toimi samalla vuosina 1926 – 1931 Haukiputaan suojeluskunnassa kyläosaston päällikkönä.
Talvi- ja jatkosota

Villman osallistui talvi- ja jatkosotaan paikallis-  ja ilmasuojelupäällikkönä Pateniemen suojeluskunnassa. Hänet haudattiin Ouluun.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Varavääpeli 30. huhtikuuta 1918  Vääpeli 15. heinäkuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 16. toukokuuta 1938 |    |  Vapaudenmitali 1. lk.  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n haupitsijaoksen toinen tykki tuliasemassa miehistöineen Riianlahdella syksyllä 1916.
Violetti

Violetti eli sinipunainen on väri, jonka ihminen aistii, kun silmään tulee puhdasta valoa, jonka aallonpituus on 390–420 nanometriä, tai kun silmään tulee sinistä ja punaista valoa oikeassa suhteessa. Puhdas violetti valo on kaikkein lyhyt­aaltoisinta näkyvää valoa, ja näkyvän valon spektrissä violetti on reunimmainen ”syvänsininen” väri.
Nimitys

Sana violetti johtuu ranskan kielen orvokkia merkitsevästä sanasta violette, sillä useimpien orvokkilajien kukat ovat violetin värisiä.
Violetin vanhempi suomenkielinen nimitys on sinipunainen. Kansankielessä violettia on kutsuttu myös gretliiniksi, retliiniksi ja kretuliiniksi. Varsinkin vaaleasta violetista käytetään myös nimitystä liila. Punertavanviolettia kutsutaan purppuraksi ja harmahtavansävyistä violettia usein malvaksi tai mauveksi.
Aistiminen

Ihmisen silmä aistii violetin aallonpituuden enimmäkseen sinisen valon aallonpituusalueille herkillä silmän tappisoluilla. Ihminen tulkitsee violetin aallonpituuden violettina värinä eikä sinisenä siksi, koska punaista aistivat tappisolut ovat jonkin verran herkempiä violetin aallonpituudelle kuin vihreälle herkät tappisolut. Violettia saadaankin myös sekoittamalla sinistä ja punaista väriainetta.
Symboliikka ja käyttö

Violetti symboloi orvokin värinä henkisyyttä, ja sitä on pidetty myös uhriveren värinä. Liturgiassa se kuvaa katumusta ja parannusta ja kuuluu kirkkovuoden paastonaikoihin. Vanhoissa Kristuksen kärsimystä esittävissä maalauksissa hänet on puettu violettiin viittaan. Sinisen ja punaisen yhdistelmänä väri ilmaisee myös viisautta ja rakkautta.
Korkea-arvoisimmat buddhalaiset munkit käyttävät violetteja kaapuja, ja juutalaisilla se on ollut kuninkaiden ja ylipappien väri. Meksikossa pyhimykset puetaan pyhän viikon aikana violetteihin vaatteisiin.
Japanissa violetti on kuninkaallinen vallan ja varakkuuden väri. Kiinassa ja Turkissa violetti liitetään suruun.
Violetti on yksi liturgisista väreistä
Dominican lippu on Nicaraguan lipun lisäksi ainoa kansallislippu, jossa on violettia.
Mangaanivioletti on epäorgaaninen violetti väriaine.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Violetti Wikimedia Commonsissa
Sähkömagneettinen säteily
Sähkömagneettinen spektri: gammasäteily • röntgensäteily • ultraviolettisäteily • valo • infrapunasäteily • alimillimetrisäteily • mikroaallot • radioaallot
Radiotaajuusalueet: THF • EHF • SHF • UHF • VHF • HF • MF • LF • VLF • ULF • SLF • ELF
Valo: violetti • sininen • syaani • vihreä • keltainen • oranssi • punainen
Violetti on saanut nimensä orvokkia merkitsevästä sanasta.
Violetin valon kohdalla (400 nm) punaista aistivat silmän tappisolut aktivoituvat enemmän kuin vihreää aistivat tappisolut, mikä yhdessä siniherkkien tappisolujen aktivoitumisen kanssa aiheuttaa violetin väriaistimuksen.
Reijo Koponen

Reijo Koponen 2014
Reijo Koponen (22. toukokuuta 1943 Varkaus – 21. helmikuuta 2014 Juva) toimi Juvan Lehden päätoimittajana vuosina 1973–1999. Juvan Lehden työntekijänä hän toimi vuoteen 2006 saakka.
Toimittajantyön ohella Koponen kirjoitti ja toimitti lukuisia teoksia erityisesti Juvaan ja Juvan toimijoihin liittyen. Savolaisuus ja savon kieli olivat kirjoitusten aiheena ja välineenä, sekä myös harrastuksena mm. Savon kielen seuran kautta. Koponen palkittiin vuonna 2006 Juvan kulttuuripalkinnolla tekemästään kotiseutu- ja kulttuurityöstä.