stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Raymond Franz
Peter Gregersonin erottaminen

Raymond Franz ja hänen vaimonsa osallistuivat paikallisen seurakunnan kokouksiin Alabamassa säännöllisesti ja paikalliset vanhimmat kirjoittivat Vartiotorniseuralle kirjeen, jossa pyydettiin, että Raymond nimitettäisiin vanhimmaksi seurakuntaan. Vartiotorniseura kieltäytyi ja sanoi ettei häntä pitäisi nimittää edes "avustavaksi palvelijaksi" (vastaa diakonia). Tähän vastaukseen ei annettu minkäänlaisia perusteluja. Franz kuvailee kirjassaan kuinka nämä olivat ensimmäisiä merkkejä häntä vastaan pidetystä kampanjasta. Kirjallisuudessa ja järjestön sisällä oli yhä useammin artikkeleja "luopumuksesta", esimerkiksi luopumusta käsittelevä artikkeli oli kirjoitettu otsikolla "Kuinka tunnistaa luopumus?". Kirjoituksissa varoitettiin toistuvasti "riippumattoman ajattelun vaaroista".
Samaan aikaan vanhimmat häiritsivät ja haastattelivat Peter Gregersonia. Joku oli saattanut vanhimpien tietoon yksityisen keskustelun, jossa Peter kritisoi 15. elokuuta 1980 Vartiotornin kirjoitusta, Siinä käytetään virheellisesti kreikan sanaa naos sanan hieron sijaan temppelistä, josta Jeesus heitti ulos rahanvaihtajat. Näiden sanojen perusteella Gregerson epäili, ettei "suuri joukko" olisikaan maan päällä vaan taivaassa. Epäily kohdistui pieneen yksityiskohtaan, mutta se oli kuitenkin järjestön opetuksen vastustamista. Asiaan vaikutti myös se, että Peter oli Franzin työnantaja ja vuokraisäntä. 18. maaliskuuta 1981 Peter erosi järjestöstä, koska hän ei kestänyt vanhimpien jatkuvaa häirintää. Melkein heti Peterin eroamisen jälkeen Vartiotorniseura vaihtoi kantaansa itse eronneita kohtaan ja alkoi kohdella heitä samoin kuten erotettuja. Heidän kanssaan ei saisi enää puhua. Heitä tulisi kohdella samoin kuin syntisiä, jumalattomia ja juoppoja, kuten myös niitä jotka olivat syyllistyneet "itsenäiseen ajatteluun".
Franz erotetaan

Kun uusi toimintatapa itse eronneita kohtaan tuli voimaan, Raymond Franz joutui sen uhriksi. Vanhimmat, jotka toimivat päätoimiston alaisuudessa, lähetettiin Franzin luo syyttämään häntä vakavasta rikoksesta. Hän oli syönyt ravintolassa Jehovan todistajista eronneen työnantajansa ja vuokraisäntänsä Peter Gregersonin ja hänen vaimonsa kanssa. Franz kysyi vanhimmilta, ajattelivatko he Peter Gregersonin olevan syntinen ja jumalaton, kuten he olivat lukeneet raamatusta. He kieltäytyivät vastaamasta.
Franzin häirittiin toistuvilla puhelinsoitoilla, koska hän oli käynyt syömässä eronneen kanssa. Raymond Franz ei pyydellyt anteeksi, vaan kertoi Peter Gregersonin olevan ystävällinen ja kristillinen henkilö, eikä hän pysty löytämään mitään raamatullista perustetta, miksei hän saisi syödä ravintolassa työnantajansa kanssa. Pian tämän jälkeen Raymond Franz erotettiin Jehovan todistajista 31. joulukuuta 1981, ja syyksi mainittiin ruokailu eronneen henkilön kanssa. Koko kirjeenvaihto Vartiotorniseuran kanssa löytyy hänen kirjastaan Crisis of Conscience.
Vartiotorniseura kieltää nykyäänkin tarpeettoman yhteydenpidon eronneiden ja erotettujen kanssa. Sukulaisien kanssa yhteydenpito "rajoitettaisiin epäilemättä mahdollisimman vähiin" mikä olisi tarpeen asioista huolehtimiseksi.  Tilanne on tietenkin erilainen, jos erotettu asuu samassa taloudessa. "Jos kristityssä huonekunnassa on erotettu sukulainen, hän on silti mukana huonekunnan normaaleissa jokapäiväisissä töissä ja toimissa." Näin ollen perheenjäsenten päätettäväksi jää, missä määrin erotettu voisi olla mukana yhteisillä aterioilla ja muissa perheen toimissa. Pääpainon erottamisessa tulisi olla hengellisten siteiden, yhteisen raamatun tutkimisen ja rukousten, lopettaminen. . Kriitikot sanovat, että Jehovan todistajien säännöt hajottavat tuhansia perheitä ja tuhoavat eronneen henkilön sosiaalisen elämän. Kriitikoiden mielestä erottamiskäytäntö rikkoo ihmisoikeuksia, sillä siihen liittyvä karttamis-opetus vähentää tai lopettaa kokonaan yhteydenpidon usein elinikäisiin ystäviin ja jopa perheenjäseniin ja sukulaisiin.
Jälkipeli ja tulevaisuuden näkymät

Erottamisensa jälkeen Raymond Franz kirjoitti kaksi kirjaa kokemuksistaan. Molemmat kirjat ovat erittäin hyvin dokumentoituja ja yksityiskohtaisia kertomuksia Franzin elämästä Jehovan todistajana, hallintoelimen jäsenenä ja hänen kokemuksistaan organisaation eri portailla ympäri maailman. Kirjat sisältävät myös paljon virallisia kirjeitä ja muuta materiaalia Jehovan todistajista. Koska kirjat käsittelevät Jehovan todistajia kriittisesti, Vartiotorniseura on luokitellut ne luopiovalheeksi. Jehovan todistajia on suoraan kielletty lukemasta Franzin ja muiden entisten jäsenien kirjoja tai muita kirjoituksia. Vartiotorniseura kiistää myös kaikki monipuolisesti todistetut faktat, joita Franz esittää kirjassaan. Viimeiset elinvuotensa Franz vietti vaimonsa Cynthian kanssa tavallista, hiljaista elämää. Hän kertoi saaneensa tuhansia kirjeitä ympäri maailmaa, jotkut niistä otettiin mukaan kirjan uudempiin painoksiin. Monet todistajat sanovat saaneensa helpotusta toivottomuuden tunteisiinsa, kun he ovat vapautuneet huonosta omatunnosta, jonka Jehovan todistajista eroaminen on saanut aikaan. Monet ovat myös kertoneet löytäneensä uskonsa Jumalaan ja Jeesukseen uudestaan, ilman että heidän tarvitsisi palvella jonkin järjestön ihmisjohtajien toiveita.
Raymond Franzin kirjoittamat kirjat

Raymond Franzin kirjat ovat saavuttaneet suuren suosion. Hänen kirjoitustyylinsä on ajatusta herättävä, ei syyttelevä tai parjaava. Teksteistä käy ilmi hänen rakkautensa entisiä Jehovan todistaja -veljiään kohtaan, ja juuri sen rakkauden takia hänen kirjansa ovat virkistävä tuulahdus useisiin muihin entisten Jehovan todistajien kirjoittamiin kirjoihin verrattuna.
Raymond Franzin kirjoittamat kirjat > Crisis of Conscience

Crisis of Conscience (suomalainen työnimi Omantunnon käännekohta) kertoo Franzin kokemuksista Vartiotorniseuran tehtävissä. Kirjassa on myös yksityiskohtainen kertomus hänen yhdeksästä vuodestaan hallintoelimessä. Se antaa erittäin yksityiskohtaisen katsauksen järjestön historiaan, rakenteeseen, toimiin ja opetuksiin. Kirja päästää lukijan katsomaan salaisia kokouksia jossa hallintoelin tekee päätöksensä opeista, joilla on suuri vaikutus 6,6 miljoonan ihmisen elämään. 
Pehmeäkantinen ISBN 0-914675-23-0. Kovakantinen ISBN 0-914675-24-9. Julkaisija: Commentary Press; 4th edition (Kesäkuu 2002)
Koko kirjan suomennos valmistui vuonna 2021. Se on julkaisijan luvalla vapaasti ladattavissa ja luettavissa:
Raymond Franzin kirjoittamat kirjat > In Search of Christian Freedom

Franzin toinen kirja Search of Christian Freedom tutkii kaikki Jehovan todistajien opetukset ja eettiset kysymykset kristillisestä näkökulmasta. Kirja pohjautuu Raamatun opetuksiin Vartiotorniseuran tulkintojen valossa. Se tarjoaa yksityiskohtainen analyysin useista Vartiotorniseuran opetuksista ja tavoista. Kirjan sanoma keskittyy oikean suhteen rakentamiseen Jumalan ja Jeesuksen kanssa, ilman ihmisorganisaatiota. 
ISBN 0-914675-16-8 Julkaisija: Commentary Press (Lokakuu 1991, Päivitetty 2002)
Raymond Franz in memoriam

Raymond Franz kuoli 88-vuotiaana 2. kesäkuuta 2010 Emoryn yliopistosairaalassa Atlantassa Yhdysvalloissa.
Aiheesta muualla

Raymond Franz ja Omantunnon käännekohta, suomennoksia (Arkistoitu – Internet Archive)
Time -lehden artikkeli Raymond Franzista 22.2.1982, Witness Under Prosecution (Arkistoitu – Internet Archive)
Crisis of Conscience
Luettelo pääministereistä jotka ovat eronneet epäluottamuslauseen takia

Tämä on luettelo pääministereistä, jotka ovat menettäneet luottamuksensa parlamentissa, eronneet parlamentaarisen epäluottamuslauseen jälkeen tai eronneet oma-aloitteisesti väistämättömän epäluottamuslauseen uhatessa.
Pääministerit > Alankomaat

Hendrikus Colijn (1939).
Jo Cals (1966).
Pääministerit > Australia

Yksikään Australian pääministereistä ei ole hävinnyt edustajainhuoneessa epäluottamuslauseen vuoksi, vaikka edustajainhuone hyväksyi epäluottamuslauseen kerran. Lisäksi kuusi pääministeriä epäonnistui tekemään merkittäviä poliittisia päätöksiä, ja täten joutui eroamaan. Kaksi pääministeriä ei saanut rahoitusta edustajainhuoneelta, yksi pääministeri ei saanut rahoitusta senaatissa ja tuli kenraalikuvernöörin hylätyksi ja yhdellä pääministerillä ei koskaan ollut edustajainhuoneen luottamusta (Vaalien jälkeen hänet nimitettiin pääministeriksi, vaikka hänen tappionsa ei vaikuttanut hänen asemaansa).
Pääministerit, jotka saivat edustajainhuoneen tuen, mutta eivät kyenneet hyväksymään tärkeitä lakeja:
Chris Watson (1904, Sovittelu- ja välityslaki)
George Reid  (1905,)
Alfred Deakin (1908, ehdotus parlamentin seuraavan istunnon ajankohdan muuttamiseksi)
Andrew Fisher (1909, keskustelua lykkäävä esitys)
Stanley Bruce (1929, ison lakipaketin kaatuminen)
James Scullin (1931, keskustelua lykkäävä esitys)
Pääministerit, jotka eivät saaneet tukea edustajainhuoneelta tai opposition vastaehdotus muutettiin varsinaiseen lakiin:
Alfred Deakin (1904, ei voinut antaa lainsäädäntöä)
Arthur Fadden (1941, budjettiesityksen kaatuminen)
Malcolm Fraser (1975, ei voinut antaa mitään lainsäädäntöä, ja menetti edustajainhuoneen epäluottamuslauseen, joka kehotti myös kenraalikuvernööriä nimittämään pääministeriksi Gough Whitlamselvennä.)
Gough Whitlam ei saanut tukea senaatilta, jota valvoi konservatiivien koalitio joten se aiheutti vuoden 1975 perustuslaillisen kriisin ja Whitlam erotettiin kenraalikuvernöörin määräyksellä.
Malcolm Fraser nimitettiin pääministeriksi Whitlamin erottamisen jälkeen. Fraserilla ei ollut enemmistöä edustajainhuoneessa, mikä johti välittömästi epäluottamuslauseen. Kenraalikuvernööri oli kuitenkin jo hyväksynyt Fraserin suosituksen hajottaa parlamentti, joten hallitus ei suoranaisesti kaatunut epäluottamuslauseeseen.
Pääministerit > Barbados

Lloyd Erskine Sandiford (1994).
Pääministerit > Bulgaria

Philip Dimitrov (1992) - menetti parlamentin luottamuksen.
Kiril Petkov (2022)
Pääministerit > Brittiläiset Neitsytsaaret

Andrew Fahie (2022)
Pääministerit > Cookinsaaret

Terepai Maoate (2002).
Pääministerit > Espanja

Mariano Rajoy (2018).
Pääministerit > Haiti

Jacques-Édouard Alexis (2008).
Michèle Pierre-Louis (2009).
Pääministerit > Intia

Morarji Desai (1979)
V. P. Singh (1990)
H. D. Deve Gowda (1997)
Atal Bihari Vajpayee (1999)
Pääministerit > Irlannin tasavalta

Charles Haughey (1982).
Albert Reynolds (1992).
Pääministerit > Israel

Jitzhak Shamir (1990).
Benjamin Netanjahu (2021)
Pääministerit > Italia

Alfonso La Marmora (2 .hallitus)  (1865)
Luigi Federico Menabrea (1 .hallitus)  (1867)
Giovanni Lanza (1873)
Benedetto Cairoli (1 .hallitus)  (1878)
Agostino Depretis (3 .hallitus)  (1879)
Francesco Crispi (2 .hallitus)  (1891)
Antonio Di Rudinì (1 .hallitus)  (1892)
Antonio Di Rudinì (3 .hallitus)  (1896)
Giuseppe Saracco (1901)
Alessandro Fortis (1 .hallitus)  (1905)
Alessandro Fortis (2 .hallitus)  (1906)
Sidney Sonnino (1 .hallitus)  (1906)
Paolo Boselli (1917)
Vittorio Emanuele Orlando (1919)
Luigi Facta (1922)
Benito Mussolini (1943) - Fasistien suuri neuvosto hyväksyi päätöslauselman. joka pyysi kuningas Viktor Emanuel III:ta palauttamaan täydelliset perustuslailliset valtuudet, jotka olivat epäluottamus Mussolinia vastaan.
Alcide De Gasperi (8 .hallitus)  (1953)
Amintore Fanfani (1 .hallitus)  (1954)
Giulio Andreotti (1 .hallitus)  (1972)
Giulio Andreotti (5 .hallitus)  (1979)
Amintore Fanfani (7 .hallitus) (1987)
Romano Prodi (1 .hallitus)  (1998)
Romano Prodi (1  .hallitus)  (1998)
Romano Prodi (2  .hallitus)  (2008).
Pääministerit > Itävalta

Sebastian Kurz (2019).
Pääministerit > Japani

Shigeru Yoshida (2. hallitus) (1948).
Shigeru Yoshida (4. hallitus) (1953).
Masayoshi Ohira (1980).
Kiichi Miyazawa (1993).
Pääministerit > Jugoslavia

Radoje Kontić (1998).
Pääministerit > Kanada

Kaikki epäluottamuksen saaneet hallitukset ovat olleet vähemmistöhallituksia.
William Lyon Mackenzie King (1925) – hävisi budjettiäänestyksen
Arthur Meighen (1926) - luottamuksen menetys.
John Diefenbaker (1963) - luottamuksen menetys hallituskriisin seurauksena.
Pierre Trudeau (1974) - luottamuksen menettäminen, koska hän ei saanut läpi vuoden 1974 talousarviota. Myöhemmin tuli ilmi, että Trudeau teki budjetin läpimenemisestä mahdotonta, jotta saisi hallituksen enemmistön taakseen. Tällaista taktiikkaa kutsutaan "oman hallituksensa tappion suunnittelemiseksi" ja oli ensimmäistä kertaa kokeilussa Kanadan politiikassa.
Joe Clark (1979) - luottamuksen menetys.
Paul Martin (2005) - oppositio käynnisti epäluottamuslauseen.
Stephen Harper (2011) - oppositio käynnisti epäluottamuslauseen Parlamentin halveksunnasta.
Meighen, Diefenbaker ja Trudeau menettivät parlamentin tuen. Joe Clark menetti luottamuksen, kun hän epäonnistui saamaan budjetin läpi. Martin ja Harper menettivät epäluottamusäänestyksen oppositiopuolueiden aloitteesta.
Pääministerit > Kazakstan

Sergei Terešenko (1994).
Pääministerit > Kosovo

Hashim Thaçi (2010).
Isa Mustafa (2017).
Albin Kurti (2020).
Pääministerit > Kroatia

Tihomir Orešković (2016) - menetti äänestyksen, jossa hallitseva puolue ei saanut luottamusta, kun hän pyysi varapääministeriä eroamaan (hallitsevan puolueen puheenjohtaja) eturistiriidan vuoksi.
Pääministerit > Libya

Ali Zeidan (2014).
Abdul Hamid Dbeibeh (2021).
Pääministerit > Liettua

Adolfas Šleževičius (1996).
Pääministerit > Malta

Alfred Sant (1998).
Lawrence Gonzi (2012).
Pääministerit > Marshallinsaaret

Casten Nemra (2016).
Pääministerit > Moldova

Ion Sturza (1999).
Valeriu Streleț (2015).
Maia Sandu (2019).
Pääministerit > Montenegro

Zdravko Krivokapić (2022)
Dritan Abazović (2022)
Pääministerit > Mongolia

Tsakhiagiin Elbegdorj (1998).
Pääministerit > Nepal

Sher Bahadur Deuba (1997).
Lokendra Bahadur Chand (1997).
Khadga Prasad Oli (2021).
Pushpa Kamal Dahal (2024)
Pääministerit > Niger

Hama Amadou (2007).
Pääministerit > Norja

Christopher Hornsrud (1928)
Einar Gerhardsen (1963)
John Lyng (1963)
Kåre Willoch (1986)
Jan Syse (1990)
Kjell Magne Bondevik (2000)
Pääministerit > Pakistan

Imran Khan (2022).
Pääministerit > Papua-Uusi-Guinea

Michael Somare (1980).
Paias Wingti (1988).
Sam Abal (2011).
Pääministerit > Peru

Fernando Zavala (2017)
Pääministerit > Portugali

António Maria da Silva (1923)
José Domingues dos Santos (1925)
Mário Soares (1978, 1985)
Francisco Pinto Balsemão (1983)
Aníbal Cavaco Silva (1987)
Passos Coelho (Parlamentti hylkäsi hallitusohjelman)(2015)
Pääministerit > Puola

Jan Olszewski (1992)
Hanna Suchocka (1993)
Waldemar Pawlak (1995) – (enemmistön järjestämä pääministerin vaihtaminen ilman presidentin Lech Walesan suostumusta)
Marek Belka (2004)
Mateusz Morawiecki (2023) –menetti luottamusäänestyksen kaksi viikkoa sen jälkeen, kun presidentti Andrzej Duda nimitti hänet virkaan  opposition vastalauseista huolimatta
Pääministerit > Ranska

Georges Pompidou (1962) - pysyi virassa, Kansalliskokous hajotettiin.
Michel Barnier (2024)
Pääministerit > Romania

Emil Boc (2009).
Mihai Răzvan Ungureanu (2012).
Sorin Grindeanu (2017).
Viorica Dăncilă (2019).
Ludovic Orban (2020).
Florin Cîțu (2021).
Pääministerit > Ruotsi

Ingvar Carlsson (1990).
Stefan Löfven (I hallitus) (2018).
Stefan Löfven (II hallitus) (2021).
Pääministerit > Saksa

Wilhelm Cuno (1923).
Gustav Stresemann (1923).
Hans Luther (1926).
Wilhelm Marx (1926).
Franz von Papen (1932).
Helmut Schmidt (1982).
Helmut Kohl (1982) - epäluottamuslauseen tarkoituksena oli käynnistää uudet liittovaltion vaalit.
Gerhard Schröder (2005) - epäluottamuslauseen tarkoituksena oli käynnistää uudet liittovaltion vaalit.
Olaf Scholz (2024)
Pääministerit > Saharan demokraattinen arabitasavalta

Mahfoud Ali Beiba (1999)
Pääministerit > Slovakia

Vladimír Mečiar (1994)
Iveta Radičová (2011)
Eduard Heger (2022)
Pääministerit > Slovenia

Lojze Peterle (1992).
Janez Drnovšek (2000).
Borut Pahor (2011).
Janez Janša (2013).
Pääministerit > Solomonsaaret

Manasseh Sogavare (2007, 2017).
Pääministerit > Somalia

Ali Khalif Galaid (2001).
Ali Muhammad Ghedi (2004).
Abdi Farah Shirdon (2013).
Abdiweli Sheikh Ahmed (2014).
Pääministerit > Suomi

V. J. Sukselainen (1957).
Rainer von Fieandt (1958)
Anneli Jäätteenmäki (2003) - erosi oma-aloitteisesti ennen väistämätöntä epäluottamuslausetta.
Antti Rinne (2019) - erosi oma-aloitteisesti ennen väistämätöntä epäluottamuslausetta.
Pääministerit > Sri Lanka

Mahinda Rajapaksa (2018).
Pääministerit > Tanska

Knud Kristensen (1947).
Pääministerit > Tšekki

Mirek Topolánek (2006).
Mirek Topolánek (2009).
Jiří Rusnok (2013).
Andrej Babiš (2018).
Pääministerit > Turkki

Kâmil Pašša (1909).
Sadi Irmak (1974).
Bülent Ecevit (1977).
Tansu Çiller (1995).
Mesut Yılmaz (1996).
Pääministerit > Tuvalu

Kamuta Latasi (1996).
Bikenibeu Paeniu (1999).
Faimalaga Luka (2001).
Saufatu Sopoanga (2004).
Maatia Toafa (2010).
Willy Telavi (2013).
Pääministerit > Turks- ja Caicossaaret

Michael Misick (2009).
Pääministerit > Thaimaa

Seni Pramoj
Pääministerit > Ukraina

Valeri Pustovoitenko (1999).
Viktor Juštšenko (2001).
Viktor Janukovytš (2004).
Julija Tymošenko (2010).
Mykola Azarov (2014).
Pääministerit > Uusi-Seelanti

Thomas MacKenzie (1912).
Pääministerit > Vanuatu

Maxime Carlot Korman (1996).
Barak Sopé (2001).
Serge Vohor (2004).
Edward Natapei (2010).
Sato Kilman (2011).
Ishmael Kalsakau (2023)
Sato Kilman (2023).
Pääministerit > Viro

Mart Laar (I. hallitus) (1994) - epäluottamuslause johtui Venäjän kanssa olevan sopimuksen rikkomisesta, jonka seurauksena Neuvostoliiton ruplia myytiin salaa  Itškerian tšetšeenitasavallan separatisteille.
Taavi Rõivas (2016) - epäluottamuslauseen taustalla oli yhden puolueen jäsenten lähtö hallituksesta, jolloin hallitus menetti parlamentaarisen enemmistön.
Pääministerit > Yhdistynyt kuningaskunta

Frederick North (Ison-Britannian kuningaskunta, 1782).
George Hamilton-Gordon (1855).
John Russell (1866).
Benjamin Disraeli (1868).
William Ewart Gladstone (1885).
Robert Gascoyne-Cecil (1886).
William Ewart Gladstone (1886).
Robert Gascoyne-Cecil (1892).
Archibald Primrose (1895).
Stanley Baldwin (1924).
Ramsay MacDonald (1924).
James Callaghan (1979).
Presidentit

Näissä maissa on parlamentaarinen järjestelmä, jonka parlamentti valitsee presidentin, joka on myös valtionpäämies.
Presidentit > Guyana

David Granger (2018).
Presidentit > Ranskan Polynesia

Gaston Flosse (2005, 2008).
Oscar Temaru (2006, 2009).
Gaston Tong Sang (2007, 2011).
Presidentit > Ranska

Adolphe Thiers (1873)
Presidentit > Kiribati

Teburoro Tito (2003).
Presidentit > Marshallinsaaret

Litokwa Tomeing (2009).
Presidentit > Nauru

Lagumot Harris (1996)
Bernard Dowiyogo (1996, 2001)
Kinza Clodumar (1998)
Ludwig Scotty (2003, 2007)
René Harris (2004)
Freddie Pitcher (2011)
Russ Kun (2023)
Presidentit > Peru

Martín Vizcarra (2020).
Pedro Castillo (2022)
Chaniá (alueyksikkö)

| Chanián alueyksikkö Περιφερειακή ενότητα Χανίων> Alueyksikkö |
| --- | --- |
 Sijainti
Valtio:  Kreikka
Hajautetun hallinnon alue:  Kreeta
Alue:  Kreeta
Kuntia:  7
Perustettu:  1.1.2011
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Chaniá
Pinta-ala:  2 376 km²
Väkiluku (2011):  156 585
 – väestötiheys:  65,90 as./km²
Lyhenteet:  
 – NUTS:  EL434
 
www.chania.eu
Chanián alueyksikkö (kreik. Περιφερειακή ενότητα Χανίων, Perifereiakí enótita Chaníon) on yksi Kreikan alueyksiköistä. Se sijaitsee Kreetan alueella ja sen hallinnollinen keskus on Chaniá. Alueyksikön pinta-ala on 2 376 neliökilometriä ja asukasluku 156 585 (vuonna 2011).
Alueyksikkö sijaitsee Kreetan saaren länsiosassa. Se perustettiin vuoden 2011 alusta Kallikrates-suunnitelman myötä ja se korvasi tuolloin lakkautetun Chanián prefektuurin (Νομός Χανίων, Nomós Chaníon).