stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hallela
Historia

Arkeologisten löytöjen perusteella kylän alueella olisi ollut asutusta jo rautakaudella, ja Hallelasta on löydetty myös viikinkiaikainen, noin vuosilta 900–1050 peräisin oleva keihäänkärki. Keskiajalla kylä on kuulunut Timperlän jakokunnan kantakyliin ja siis syntynyt viimeistään 1200-luvun alussa. Jo keskiajalla Hallelassa oli rälssitila, joka vuonna 1405 peruutettiin kruunulle Rötger Ingessonilta. Pian siitä tuli Djäkn-suvun rälssiä. Vuonna 1490 Sten Sture vanhempi, joka oli ostanut tilan, lahjoitti sen Naantalin luostarille. Tila jaettiin kahdeksi tilaksi, jotka uskonpuhdistuksen yhteydessä siirtyivät kruunulle. 1560-luvulla ne lahjoitettiin Ivar Månsson Stiernkorsille. 1680-luvulla tilat peruutettiin jälleen kruunulle, mutta ne siirtyivät sitten Christer Carpelanin elinikäisrälssiksi. Carpelanin kuoltua toinen tiloista osoitettiin 1690-luvulla Sauvon emäpitäjän kappalaisen puustelliksi. Toinen tiloista taas tuli katselmuskirjurin puustelliksi. Molemmat tilat säilyivät kruununmaana ja puustelleina aina Ruotsin vallan ajan loppuun saakka.
Vuosina 1772–1773 kylässä toimitettiin isojako. Tuolloin kylässä sijaitsivat Nedergårdin ja Upgårdin kantatilat, jotka sijaitsivat nykyisillä paikoillaan. Nykyään ne ovat nimeltään Uusitupa ja Karasti. Kylän pellot levittäytyivät näiden kantatilojen länsi- ja pohjoispuolella. Kyläteiden linjaus poikkesi nykyisistä linjauksista.
Francesca Bertini

Francesca Bertini elokuvassa Assunta Spina (1915).
Francesca Bertini (syntyjään Elena Seracini Vitiello, 5. tammikuuta 1892 Firenze – 13. lokakuuta 1985 Rooma) oli yksi italialaisen mykkäelokuvan suurimmista naistähdistä.
Elokuvaura

Bertinin elokuvaura alkoi vuonna 1910 Film d’Arte Italianan klassikkosovituksista. Kaksi vuotta myöhemmin hän siirtyi Cinesille ja Celio Filmille esiintyen lähinnä kepeissä komedioissa ja melodraamoissa. Bertinin ensimmäinen menestysrooli on Pierrot Baldassarre Negronin ohjaamassa pantomiimissä Histoire d’un Pierrot (”Pierrot’n tarina”, 1913). Sitä seurasi joukko tunteellisia melodraamoja kuten Sangue bleu (1914), Odette (1915) ja La signora delle camelie (”Kamelianainen”, 1915). Erityistä kiitosta Bertini sai pyykkärinroolistaan elokuvassa Assunta Spina (1915), jota pidetään yhtenä neorealismin edeltäjistä.
Vuonna 1918 näyttelijä perusti oman tuotantoyhtiön Bertini Filmin. Vuonna 1919 se liittyi Unione Cinematografica Italianaan, joka teki pian konkurssin. Vuonna 1921 Bertini purki Foxin kanssa tekemänsä sopimuksen Hollywood-elokuvista, meni naimisiin sveitsiläisen kreivin Paul Cartierin kanssa ja vetäytyi elokuva-alalta lyhyttä 1920-luvun lopun comeback-yritystä lukuun ottamatta. Toisen maailmansodan jälkeen hän esiintyi toisinaan pienissä sivurooleissa, joista merkittävin lienee sisar Desolatan osa Bernardo Bertoluccin elokuvassa 1900 (1976). Vuonna 1973 Bertini julkaisi toisen laitoksen omaelämäkerrastaan Il resto non conta (”Lopulla ei ole väliä”). Ennen kuolemaansa hän esiintyi Gianfranco Mingozzin tv-dokumentissa L’ultima diva: Francesca Bertini (”Viimeinen diiva”, 1982).
Elokuvia

Kuningas Lear, 1910
Il fascino della violenza, 1912
Sangue bleu, 1914
Assunta Spina, 1915
Diana l’affascinatrice, 1915
Fedora, 1916
Clemenceau-juttu, 1917
Mariute, 1918
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Francesca Bertini (englanniksi)
Elonet: Francesca Bertini
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Alfahiukkanen

| Alfahiukkanen |
| --- | --- |

Rakenne:  2 protonia ja 2 neutronia
Perhe:  Bosoni
Massa:  6,644 656 20(33)×10-27 kg   3,727 379 109(93) GeV/c2   4,001 506 179 127(62) u
Sähkövaraus:  +2 e
Spin:  0
Alfahiukkanen (He2+) on heliumatomin ydin, joka koostuu kahdesta protonista ja kahdesta neutronista. Sen massa on noin 6,646·10-27kg ja sen sähköinen varaus +2e. Alfasäteily on beetasäteilyn ohella yksi tärkeimmistä hiukkassäteilyn lajeista.
Alfahiukkasia havaittiin ensimmäisen kerran 1899, kun Ernest Rutherford tutki uraanin lähettämää säteilyä. Tuolloin Rutherford lajitteli havaitsemansa säteilyn kolmeen eri luokkaan sen mukaan, kuinka läpäisevää säteily oli. Alfasäteily oli näistä heikointa. Vasta 1909 Rutherford todisti, että alfasäteily tosiaan koostuu heliumytimistä. Myöhemmin Rutherford käytti alfahiukkasia todistaakseen J. J. Thomsonin "rusinakakkumallin" vääräksi, ja että atomissa oli oltava varattu ydin.
Alfahiukkasia syntyy pääasiassa alfahajoamisen yhteydessä. Alfahajoamisessa atomiydin lähettää alfahiukkasen, jolloin jäljellä jäävän ytimen massa- ja protoniluku pienenevät. Alfahajoamista voidaan esittää yhtälöllä
missä X on emoydin, Y tytärydin ja A ja Z emoytimen massa- ja protoniluvut. Alfahiukkasia voi myös syntyä spontaanissa fissiossa.
Alfahajoamisesta syntyneen hiukkasen energia on usein välillä 4–6 MeV. Korkeasta energiastaan huolimatta raskaana hiukkasena alfahiukkanen luovuttaa nopeasti energiaansa kulkeutuessaan väliaineessa. Alfahiukkasen voi helposti pysäyttää paperilla, eikä se mene myöskään ihosta läpi. Alfasäteily on kuitenkin erittäin vaarallista, jos se joutuu elimistöön esimerkiksi hengityksen kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Alfahiukkanen Wikimedia Commonsissa
Berner Oberland-Bahn

BOB:n juna saapuu etelästä Wilderswiliin.
BOB:n ja Wengernalpbahnin junat Grindelwaldin asemalla.
BOB:n rautatie nousee Interlaken Ostista Alpeille mennessä puolisen kilometriä.
Berner Oberland-Bahn (lyhenne BOB) on rautatie Keski-Sveitsissä Interlakenin eteläpuolella. Rautatien omistaa Berner Oberland-Bahnen AG, jonka omistuksessa on myös toinen rautatie samalla seudulla, Schynige Platte-Bahn.
Historiaa

Berner Oberland-Bahnin rata Interlaken Ostista Zweilütschinenin kautta Grindelwaldiin ja Lauterbrunneniin otettiin käyttöön 1.7.1890. Rata sähköistettiin vuonna 1914.
Rataverkko

Berner Oberland-Bahnin rataverkon pituus on 23,7 kilometriä. Rataverkko on kapearaiteinen (1 000 mm). Radan suurin jyrkkyys on 120 ‰ ja radalla on hammasratasosuuksia. Radan käyttöjännite on tasajännite, 1 500 V.
| Osuus | Korkeusero, m | Pituus, km |
| --- | --- | --- |
| Interlaken Ost – Zweilütschinen | 85 | 8,4 |
| Zweilütschinen – Grindelwald | 383 | 11,2 |
| Zweilütschinen – Lauterbrunnen | 145 | 4,1 |
| yhteensä | 467 | 23,7 |
Yhtiön rata ei liity teknisesti muihin rautateihin, mutta vaihtoyhteyksiä on muiden ratojen juniin useita:
Interlaken Ostissa BOB:n rata on samalla asemalla kuin BLS:n rata Spieziin ja Zentralbahnin rata Meiringeniin ja Luzerniin.
Lauterbrunnenissa BOB:n junilta on vaihtoyhteys Wengernalpbahnin juniin Wengenin ja Kleine Scheideggin kautta Grindelwaldiin.
Vastaavasti Grindelwaldissa BOB:n junilta on vaihtoyhteys Wengernalpbahnin juniin Lauterbrunnenin suuntaan.
Wilderswilstä lähtee Schnige Platte-Bahnin rata Schynige Platte -vuorelle.
Junaliikenne

Berner Oberalpbahnin junat kulkevat ½ tunnin välein. Interlakenin ja Zweilütschinenin välillä kulkee yksi juna, joka vuorille mennessä jaetaan Zweilütschinenissä kahtia. Vastaavasti alaspäin tullessa junat yhdistetään. Matka Interlaken Ostista Lauterbrunneniin kestää 20 minuuttia ja Grindelwaldiin 34 minuuttia, alaspäin tullessa minuutin kauemmin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Berner Oberland-Bahn Wikimedia Commonsissa
Tyrell Biggs

Tyrell Biggs (s. 22. joulukuuta 1960 Philadelphia) on uransa lopettanut yhdysvaltalainen nyrkkeilijä ja olympiavoittaja.
Biggs voitti maailmanmestaruuden superraskaassasarjassa eli yli 91-kiloisissa Münchenissä 1982. Hän voitti loppuottelussa italialaisen Francesco Damianin. Vuonna 1983 hän saavutti Pan-Amerikan kisoissa pronssia. Los Angelesin 1984 olympialaisissa hän voitti superraskaassa sarjassa kultaa. Hän voitti puertoricolaisen I. Barrientosin pistein 5–0, kanadalaisen Lennox Lewisin pistein 5–0, jugoslavialaisen Aziz Salihun pistein 5–0 sekä loppuottelussa Francesco Damianin pistein 4–1.
Biggs aloitti ammattilaisuransa marraskuussa 1984. Hän ei voittanut ammattilaisten maailmanmestaruutta. Hän hävisi MM-ottelun Mike Tysonille 16. lokakuuta 1987.
Halikonjoen rautatiesilta

Halikonjoen rautatiesilta on vuonna 1993 valmistunut rantaradan silta, joka ylittää Halikonjoen itä-länsi -suunnassa Halikon kirkonkylässä Salossa. Sähköistetty yksiraiteinen silta valmistui ja otettiin käyttöön 1993.
Teräsbetoninen ratasilta on viisiaukkoinen jännitetty kotelopalkkisilta, jonka suurin aukko on 50 metriä ja sillan kokonaispituus 175 metriä. Pääjänteen viereiset jänteet ovat 30 ja reunajänteet 25 metriä pitkiä. Kotelopalkki on jatkuvarakenteinen ja silta oli valmistuessan Suomen rataverkon pitkäjänteisin betoninen palkkisilta.
Halikonjoen aikaisempi ratasilta

Nykyisen rautatiesillan vieressä on vanha käytöstä poistettu museoitu silta.
Halikonjoen ensimmäinen rautatiesilta rakennettiin rantaradan rakennustöiden yhteydessä 1899. Siinä oli 38 metriä pitkä paraabeliristikkojänne. Punaiset räjäyttivät sillan sisällissodan loppupuolella 11. huhtikuuta 1918. Räjäytys oli pudottanut sillan pääjänteen viereisen levypalkin pään alas ja myös pilarin yläpää oli vaurioitunut. Silta saatiin viimeisenä rantaradan silloista korjatuksi 13. kesäkuuta 1918. Siltaa uusittiin vielä kertaalleen 1959.
Halikonjoen paraabeliristikkoinen vuonna 1899 valmistunut rautatiesilta kuvattuna vuonna 1908.
Big Apple Waltz

| ”Big Apple Waltz” Sweet |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Cut Above the Rest
 B-puoli: ”Why Don’t You”
 Julkaistu: elokuu 1979
 Tekijä(t): Steve Priest, Andy Scott
 Tuottaja(t): Sweet
 Tyylilaji: soft rock, country rock
 Kesto: 04.03
 Levy-yhtiö: Polydor Records
Sweetin muut singlet
| ”Call Me” 1979 | ”Big Apple Waltz” 1979 | ”Give the Lady Some Respect” 1980 |
Ääninäyte
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
”Big Apple Waltz” on brittiläisen Sweet-yhtyeen kappale ja single vuonna 1979 julkaistulta albumilta Cut Above the Rest. Single ilmestyi vain Britanniassa, eikä se saavuttanut listasijoitusta.
Kappale on country rock -tyylinen balladi, jonka tekivät yhteistössä basisti Steve Priest ja kitaristi Andy Scott. Suurimman osan teki Priest, joka on kertonut kirjoittaneensa sen tyttöystävälleen ja tulevalle vaimolleen Maureenille. Priest myös laulaa kappaleen.
”Big Apple Waltz” sai kohtuullisesti radiosoittoa, mutta harva osasi yhdistää kappaletta Sweetiin. Singleä ei myöskään juurikaan markkinoitu, ja Priestin mielestä ”video, jonka bändi biisistä teki, oli aivan toivoton, joten hyvä laulu meni aivan hukkaan.” Vain yhtyeen suurimmat fanit tiesivät singlen olemassaolosta.
Singlen B-puolella on kappale ”Why Don’t You”, joka oli ollut myös edellisen ”Call Me” -singlen B-puoli.
Bielanyn kameduliluostari

Bielanyn kameduliluostari
Luostari sisältä
Bielanyn kameduliluostari (puol. Kościół Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Krakowie) on kameduliluostari Bielanyn kaupunginosassa Krakovassa Puolassa. Luostari sijaitsee Wolan metsässä Hopeavuorella. Luostarin perusti kruununmarsalkka Mikołaj Wolski 1600-luvulla ja sen suunnittelivat Valentin van Säbisch ja Andrea Spezza.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bielanyn kameduliluostari Wikimedia Commonsissa
Steve Biko

| Steve Biko |
| --- | --- |
 Steve Biko Daan Wildschutin lasimaalauksessa Pyhän Annan kirkossa, Heerlenissä, Alankomaissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 18. joulukuuta 1946 King William’s Town
Kuollut: 12. syyskuuta 1977 (30 vuotta) Pretoria
Kansalaisuus:  Etelä-Afrikka
Ammatti:  apartheidin vastustaja ja Musta tietoisuus -liikkeen  perustaja
Aiheesta muualla
Stephen Bantu ”Steve” Biko (18. joulukuuta 1946 King William’s Town – 12. syyskuuta 1977 Pretoria) oli eteläafrikkalainen apartheidin vastustaja ja Musta tietoisuus -liikkeen  perustaja.
Vuonna 1969 mustat yliopisto-opiskelijat, pettyneenä mustien yhä huononevaan asemaan yhteiskunnassa, erosivat monirotuisesta NUSAS-opiskelijajärjestöstä (National Union of South African Students) ja perustivat mustien ja värillisten opiskelijoiden järjestön SASO:n eli South African Student's Organizationin (Etelä-Afrikan opiskelijajärjestö), jonka jäseniksi pääsivät vain mustat, intialaiset ja värilliset. Steve Bikon, joka oli yksi SASO:n perustajista, mukaan mustien tuli tehdä itsestään voimakas ryhmä, joka ottaa oman paikkansa avoimessa yhteiskunnassa ja etteivät mustat voineet tukeutua edes hyvää tarkoittavien valkoisten apuun taistelussaan apartheidia vastaan. Biko korosti myös, että mustien tuli myös muuttaa ajatteluaan ja päästä eroon heitä vaivanneesta alemmuuskompleksista ja aloittaa ”voimakas ruohonjuuritasolta lähtevä mustan tietoisuuden kehittäminen siten, että mustat oppivat esittämään oikeutetut vaatimuksensa.” Biko tuomitsi PAC:n ja ANC:n aloittaman väkivaltaisen vastarinnan ja katsoi, että kamppailussa tuli käyttää ainoastaan väkivallattomia keinoja.
Biko sai pannamääräyksen vuonna 1973 ja pidätettiin vuonna 1974 syytettynä terrorismiin yllytyksestä. Biko käytti kuitenkin vuoteen 1976 asti jatkunutta oikeudenkäyntiään, kuten Nelson Mandela oli tehnyt kymmenen vuotta aikaisemmin, poliittisten näkemystensä esittämiseen ja levittämiseen.
Biko tuotiin 11. syyskuuta 1977 yöllä Port Elizabethin vankilasta Pretorian vankilaan. Hän kuoli seuraavana päivänä. Steve Bikon kuoltua pretorialaisessa vankilassa hallitus joutui kansallisen ja kansainvälisen painostuksen alaisena suorittamaan sisäisen tutkinnan tapauksesta. Virallisen tutkimuksen loppuraportissa todetaan Bikon hyökänneen tuolilla poliisien kimppuun ja saaneen vammat kaaduttuaan poliisien yrittäessä hillitä häntä. Totuuskomission kuulusteluissa 20 vuotta myöhemmin Bikon kuulustelua johtanut poliisi, majuri Harold Snyman, kertoi kuitenkin esimiehensä, eversti Piet Goosenin, vaatineen kuolemaan johtaneiden todellisten tapahtumien salaamista, koska ne olisivat saattaneet hallituksen huonoon valoon. Todellisuudessa Biko oli kuollut poliisien pahoinpideltyä hänet raa’asti kuulustelujen yhteydessä.
Peter Gabriel on tehnyt Bikosta laulun ja Richard Attenborough elokuvan Huuto vapaudelle.
Biet

Biet (”Mehiläinen”) oli Helsingissä vuosina 1880–1898 ilmestynyt ruotsinkielinen maatalouslehti.
Agronomi Johannes Jernströmin perustama ja toimittama Biet, Tidskrift för Finlands Landthushållning oli Suomen ensimmäinen pitkäikäinen maatalouslehti. Sen kohderyhmänä olivat sivistyneet maanviljelijät, joille pyrittiin jakamaan alan tietoja. Neljän ensimmäisen vuoden ajan Jernströmin apuna toimi agronomi G. Stolpe. Sisällöltään korkeatasoisen lehden levikki jäi vain muutamaan sataan, mutta sen julkaisemista voitiin jatkaa senaatin avustuksella.
Bietin lisälehtenä ilmestyi vuosina 1892–1895 myös erikseen tilattava Trädgårdsvännen. Vuosina 1883–1885 toimitus julkaisi Maanviljelyskirjaa Suomenmaalle suomen kielellä. Bietin lakattua Jernström ryhtyi toimittamaan uutta Landtbrukaren-viikkolehteä.
Aiheesta muualla

Biet digitoituna kansalliskirjastossa
Bière de Garde

Ranskalainen La Goudale.
Bière de garde on pohjoisranskalainen pintahiivaoluttyyppi (bière de garde -oluita valmistetaan myös pohjahiivalla). Sitä on perinteisesti pantu maalaistaloissa varhain keväällä, ja sen jälkeen sitä on säilytetty kylmissä kellareissa nautittavaksi lämpimämpänä vuodenaikana. Nimi tarkoittaakin kirjaimellisesti käännettynä "olutta, joka on tarkoitettu pidettäväksi/kellaroitavaksi".
Tyylin oluet eroavat toisistaan paljon. Väri saattaa vaihdella kullankeltaisesta pronssinpunaiseen ja pähkinänruskeaan. Maku on tavallisesti hyvin maltainen ja paahteinen, ja siinä on toffeen sekä karamellin makeutta. Bière de gardelle on tyypillistä myös vähäinen humalointi sekä kellarimainen tuoksu ja maku. Alkoholia tyypin oluissa on 6–8 % tilavuusprosenttia.
Tunnettuja bière de garde -olutmerkkejä ovat muun muassa Jenlain, Ch'ti ja Castelain.
Lähteitä

BJCP:n määritelmä bière de gardelle (Arkistoitu – Internet Archive)
Seppo Äyräväinen: Suomalaisen Oma Olutopas.  Multikustannus, 2005.  ISBN 952-468-075-0
Ratebeer Beer Styles
Halkivaha

| Halkivaha |
| --- | --- |
 Halkivahan luterilainen kirkko talvella 2004
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Pirkanmaa
Seutukunnat:  Etelä-Pirkanmaan seutukunta ja Lounais-Pirkanmaan seutukunta
Kunnat:  Urjala ja Punkalaidun
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
 – Hallinnon tyyppi:  Kylä
Väkiluku:  noin 500
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Postinumero:  31830
Suuntanumero(t):  +35835464xxx
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Halkivaha on kylä ja rukoushuoneseurakunta Pirkanmaan maakunnan lounaisosassa, Urjalan ja Punkalaitumen kuntien pohjoisosissa, Vesilahden ja Sastamalan rajoilla. Halkivahassa on noin 500 asukasta.
Halkivahan naapurikylät ovat Punkalaitumen puolella Liitsola, Moisio, Oriniemi ja Kivisenoja, Urjalan puolella Kehro, Honkola ja Pappilankylä, Sastamalan puolella Sammaljoki ja Rautaniemi sekä Vesilahden puolella Krääkkiö ja Riehu.
Historia

Nimensä Halkivaha on saanut kylän keskellä sijaitsevasta suuresta haljenneesta kivestä, joka on toiminut historiallisten Satakunnan ja Hämeen maakuntien välisenä rajamerkkinä ainakin 1300-luvulta lähtien. Vaha merkitsee seudun murteessa suurta kiveä tai siirtolohkaretta, ja koska tämä vaha oli halki, tuli siitä nimi Halkivaha. Tähän kiveen päätyivät Punkalaitumen, Urjalan ja Vesilahden rajat. Kaikkiin näihin kolmeen kuntaan syntyi virallisesti Halkivaha-niminen kylä, mutta käytännössä kuitenkin oli vain yksi Halkivaha.
Halkivahan aluetta alettiin asuttaa 1600-luvun lopulla. Asutuksen lisääntyessä alettiin kehittämään myös kulkuyhteyksiä. Tie Vesilahdelta Halkivahaan rakennettiin valtion hätäaputöinä 1860-luvun nälkävuosien aikana ja se valmistui vuonna 1868.
Halkivahasta suunniteltiin omaa seurakuntaa 1910-luvulla. Täysin itsenäistä seurakuntaa Halkivahasta ei tullut, mutta sen sijaan siitä muodostettiin rukoushuoneseurakunta 1919. Seurakunnan jälkeen pyrittiin perustamaan Halkivaha-nimimen kunta, mutta valtioneuvosto antoi asiasta kielteisen päätöksen 1930-luvun alussa. Pääosa Vesilahden Halkivahasta liitettiin Urjalaan 1953.
Maantiede

Pinnanmuodostukseltaan Halkivahan länsi- ja eteläosat ovat varsin tasaista. Tämän Halkivahantasangon läpi virtaa Pynnänharjun länsipuolelta alkunsa saava Halkivahanjoki sekä siihen etelästä laskeva Isonsuonoja, idästä laskeva Hutkonoja sekä pohjoisesta laskeva Haukioja. Kylän länsiosassa joessa on Törmänkoski, jonka jälkeen joen nimenä on Punkalaitumenjoki. Törmänkosken lisäksi kylän alueella on Halkivahanjoessa Halkivahankoski ja Punkalaitumenjoessa Hongankoski.
Halkivahan itä- ja pohjoisosat ovat pinnanmuodostukseltaan vaihtelevampia. Halkivahan itäsosan läpi kulkee luode-kaakkosuuntainen harjumuodostuma. Sen nimenä on kylän itäosassa Halkivahankangas, josta Jeltinkulman kohdalla erkanee länteen päin, aina kylän keskustaan ulottuva, Halkivahanharju. Yhdystie 2981 Halkivahasta Urjalaan kulkee Halkivahanharjua ja -kangasta myöten. Pynnänjärven länsipuolella harjumuodostuman nimenä on Pynnänkangas ja siitä eteenpäin Kankaanmaanharju. Kankaanmaanharjua pitkin kulkee yhdystie 2521 Halkivahasta Vammalaan. Sekä Vammalaan että Urjalaan päin mentäessä on suuria osia harjusta muuttunut sorakuopiksi, kun sora on ajettu rakentamisen tarpeisiin.
Halkivahan suurin järvi on kylän koillisosassa sijaitseva 0,9 km²:n laajuinen Pynnänjärvi (110,9 m mpy.). Pynnänjärven koillispuolella on vielä suurempi Ameenjärvi (110,0 m mpy.), mutta siitä on Halkivahan puolella vain länsiosa. Halkivahan itäosassa Halkivahasta Urjalaan vievän yhdystien pohjoispuolella on pieni Pirttilammi (118,4 m mpy.). Pirttilammin pohjoispuolella Jouttunkulmalla on kuivattu Jouttunjärvi. Pirttilammin laskujoki Jouttunkulmanoja ja Pynnänjärven laskujoki Pynnänoja virtaavat Vesilahden Riehun kylän puolelle, jossa joen nimi muuttuu Riehunojaksi. Näiden lisäksi Halkivahan pohjoisrajalla on pieni Kaakkolammi (136,2 m mpy.) ja luoteisrajalla Latvajärvi (109,6 m mpy.). Latvajärvi laskee etelään Punkalaitumenjokeen. Latvajärven lisäksi Punkalaitumenjoen-Halkivahanjoen valuma-alueella ei Halkivahan alueella ole muita järviä.
Halkivahan suurimmat suot ovat Sarkasuo kylän itäosassa, Vaskiluodonsuo kylän keskustan itäpuolella sekä Karhusuo, Heinäsuo ja Kuljunsuo kylän pohjoisosassa.
Kylänosat

Haukiojankulma, Heikkilänkulma, Isosuo (myös Pikku-Viipuri ja Karjalaistenkylä), Jeltinkulma, Jouttunkulma, Kankaanmaa, Kankaanpäänkulma, keskusta, Kuljunmaa, Monnankulma, Pajukannankulma, Poutalankulma, Pynnä, Suonpäänkulma, Vahankulma, Vakkalankulma, Vaskelankulma, Vehmaankulma, Viitasaarenkulma
Nähtävyydet

Halkivahan kirkko on luterilainen kirkko, joka on rakennettu alun perin rukoushuoneeksi 1908. Se laajennettiin kirkoksi rakennusmestari Heikki Tiitolan suunnitelmien mukaan ja vihittiin käyttöön syyskuun lopussa 1926. Kirkon tornissa kumahtelee Suomen toiseksi suurin evankelis-luterilaisen kirkon kirkonkello. Kello on alun perin Hämeenlinnan ortodoksisesta varuskuntakirkosta, joka Suomen itsenäistyttyä jäi tarpeettomaksi, ja jonka kellot valtioneuvosto jakoi niitä tarvitseville seurakunnille. Halkivahaan saatiin kirkon suurin ja pienin kello. Kirkon vieressä on hautausmaa. Kirkon ja hautausmaan omistaa Halkivahan rukoushuonekunta.
Halkivahan Seurojentalo on valmistunut vuonna 1958, ja sen omistavat yhdessä Halkivahan Maamiesseura ja Halkivahan Nuorisoseura.
Elinkeinot ja palvelut

Halkivahassa toimii Suomen pienin meijeri, Halkivahan Meijeri Oy, joka on Arla Oy:n tytäryhtiö (lopetti toimintansa 2015). Halkivahassa on myös SEO-huoltoasema. Halkivahassa toiminut K-extra-myymälä lopetti toimintansa 31. toukokuuta 2008.
Halkivahan koulussa on peruskoulun luokat 1–6 ja lukuvuonna 2010–2011 oppilaita oli 18. Koulussa on kaksi opettajaa, joiden lisäksi opetusta antavat kiertävä erityisopettaja ja englannin kielen opettaja. Koulun yhteydessä toimii esikoulu ja ryhmäperhepäiväkoti. Halkivahan koulu on perustettu vuonna 1902, jolloin myös koulurakennus valmistui. Toinen koulurakennus valmistui 1950-luvulla. Koulu sijaitsee kylän eteläosassa. Aikaisemmin Vesilahteen kuuluneessa kylän pohjoisosassa toimi vuonna 1915 perustettu Pynnän koulu, joka lakkautettiin vuonna 1968. Kylän luoteisosassa Punkalaitumen puolella toimi Halkivahan sittemmin Kuljunmaan supistettu kansakoulu. Tämä koulu perustettiin vuonna 1949 ja lakkautettiin 1963.
Tapahtumat

Halkivahan Perinnepäivä on heinäkuussa vietettävä jokavuotinen kesäjuhla, jonka järjestävät yhdessä Halkivahan Maamiesseura, Halkivahan Maatalosnaiset, Halkivahan Nuorisoseura ja Halkivahan Haka.
Kirkan kesäkonsertti oli 1990-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa Halkivahan urheilukentällä järjestetty musiikkitapahtuma, jonka järjesti aluksi Kirill Babitzin ja vuodesta 2000 lähtien Kirill Babitzinin säätiö.
Yhdistykset ja järjestöt

Halkivahan Haka, urheiluseura
Halkivahan Hevosjalostusyhdistys
Halkivahan kyläyhdistys (per. 2009)
Halkivahan Maamiesseura
Halkivahan Maatalousnaiset
Halkivahan Metsästysyhdistys
Halkivahan Nuorisoseura (per. 1921)
Halkivahan VPK (per. 1971)
Välimatkoja

Punkalaitumelle 15 km
Urjalaan 21 km
Vesilahdelle 27 km
Vammalaan 31 km
Tampereelle 56 km
Turkuun 111 km
Aiheesta muualla

Halkivahan koulun kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Halkivahan Nuorisoseura ry:n kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Halkivahan rukoushuonekunta Tietoja Suomen seurakunnista. Suomen Sukututkimusseura.
Halkivahan VPK:n kotisivu
Halkivahan kyläyhdistys ry:n kotisivu Halkivahan kyläyhdistys ry. Arkistoitu 14.10.2013. Viitattu 10.11.2009.
| n k Punkalaidun |
| --- | --- | --- |
 Pirkanmaa  Lounais-Pirkanmaan seutukunta 
| Kylät |  Jalasjoki  Kanteenmaa  Kirkonkylä  Koskioinen  Pitäjänseutu  Pohjoisseutu  Vanttila  |  |
| n k Urjala |
| --- | --- | --- |
 Pirkanmaa  Etelä-Pirkanmaan seutukunta 
| Kylät |  Annula  Asema  Brusila  Hakkila  Hakolahti  Halkivaha  Harittu  Honkola  Huhti  Ikaala  Kamppari  Kankaanpää  Kehro  Kirkonkylä  Kokko  Kinola  Laukeela  Menonen  Nuutajärvi  Pappila  Perho  Puolimatka  Salmi  Taipale  Urjalankylä  Vahonen  Velkala  |  |