stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mantelonitriili
Valmistus ja käyttö

Mantelonitriiliä valmistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1832 ja se on ensimmäinen koskaan syntetisoitu syanohydriini. Yhdistettä voidaan tuottaa bentsaldehydin ja vetysyanidin välisellä reaktiolla tai muodostamalla ensin bentsaldehydistä sen vetysulfiittiadditiotuote, joka reagoi natriumsyanidin kanssa muodostaen mantelonitriiliä.
Mantelonitriiliä käytetään muiden orgaanisten yhdisteiden esimerkiksi mantelihapon valmistamiseen. Aikaisemmin mantelonitriilin 5 massaprosenttista vesi- ja etanoliliuosta käytettiin flunssan oireiden hoitoon karvasmanteliveden nimellä.
Aiheesta muualla

Pherobase: Semiochemical - mandelonitrile (englanniksi)
Marcus Furius Camillus

Marcus Furius Camillus. Kuva on vuodelta 1553.
Marcus Furius Camillus (300-luku eaa.) oli roomalainen sotilas ja poliitikko. Tiedot Camilluksen elämästä ovat sekoitus historiaa ja myyttiä. Livius kutsui Camillusta Rooman toiseksi perustajaksi.
Camillus valtasi Vejin etruskikaupungin vuonna 396 eaa. ja Faleriin kaupungin pian tämän jälkeen. Kerrotaan että Camillus karkotettiin Roomasta koska kaupunkien valtauksessa saatu saalis jaettiin epäreilulla tavalla. Camillus pakeni Ardeaan. Tarinan mukaan hänet valittiin diktaattoriksi sen jälkeen, kun gallialaiset olivat ryöstäneet Rooman vuonna 390 eaa. Camillus kukisti gallialaiset ja otti takaisin heidän Roomasta ryöstämänsä kullan. Tämän tarinan todenperäisyydestä ei ole tietoa.
Camilluksella oli suuri rooli plebeijien ja patriisien välisen kiistan selvittelyssä. Camillus uudisti myös Rooman armeijaa. 380-luvulla eaa. Camillus kukisti eekvit ja volskit. 367 eaa. Rooman plebeijien ja patriisien välien kiristyessä Camillus vannoi rakentavansa temppelin Concordia-jumalattarelle. Temppeli rakennettiin Capitolium-kukkulan juurelle. Perimätiedon mukaan Camillus kuoli 82-vuotiaana ruttoon vuonna 365 eaa.
Lähde

John Hazel: Who's who in the Roman World.  Routledge, 2002.  ISBN 0415291623
Mari

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Mari tarkoittaa seuraavia:
Mari, naisen etunimi
mari, uralilainen kieli
marit, uralilainen kansa
Mari, tasavalta Venäjällä
Mari, kaupunki muinaisessa Mesopotamiassa
marin kieli, Syyrian Marissa muinoin puhuttu aramean murre
marin kieli, kaksi samannimistä Uudessa-Guineassa puhuttua kieltä
Mary, myös Mari, kaupunki Turkmenistanissa
mari, kannabiksen slanginimitys
”Mari”, Kasevan kappale
Marí Alkatiri, itätimorilainen poliitikko
Mari (jumalatar), ukkosen jumalatar baskien mytologiassa
Konditoria Mari, Tampereella toimiva konditorialiike
Mari, sukunimenä:
Febo Mari, oik. Alfredo Rodriguez (1881–1939), italialainen näyttelijä ja ohjaaja
José Mari (s. 1978), espanjalainen jalkapalloilija
Silvana De Mari (s. 1953), italialainen kirurgi, psykiatri ja kirjailija.
Mari Diarra

Ranskan Sudan vuonna 1890. Ségoun protektoraatti vihreällä.
Mari Diarra (? – 29. toukokuuta 1890) oli Segun Diarra-dynastian viimeinen hallitsija. Ranskalaiset siirtomaavalloittajat asettivat hänet protektoraattinsa hallitsijaksi eli famaksi huhtikuussa 1890.
Umar Tallin johtamien tukulorien vallattua Segun vuonna 1862 Diarrat säilyttivät asemansa alueen bambaroiden päällikköinä. Mari seurasi päällikkönä veljeään Karamokoa vuonna 1887. Hän osallistui Louis Archinardin johtamien ranskalaisten rinnalla Ségoun kaupungin valtaukseen vuonna 1890. Ranskalaiset jakoivat entisen Segun alueen kolmeen protektoraattiin: Mari hallitsi Ségoussa, Bodian Coulibaly Nangossa ja Mademba Sy Sansandingissa.
Ranskalaiset olivat tyytymättömiä Mariin ja epäilivät häntä kapina-aikeista. Archinardin Ségouun asettama residentti Underberg vangitsi ja teloitti Marin lähipiireineen, ja hänen alueensa luovutettiin Bodianille.
Maremmit

Maremmit-rannikkoaluetta Castiglione della Pescaiasta katsottuna.
Maremmit (ital. Maremma) on suoalueista käytetty nimitys Keski-Italiassa Tyrrhenanmeren rannikolla, Toscanassa ja Latiumissa. Alueen pinta-ala on noin 2 600 km². Alueen soita on kuivattu 1820-luvulta saakka ja nykyisin suurin osa on viljelykelpoista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maremmit Wikimedia Commonsissa
Margretebergin kartano

| Margretebergin kartano |
| --- | --- |
Osoite:  Pehtorinkuja
Sijainti:  Järvenperä, Espoo
Rakennustyyppi:  kartano
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Margretebergin kartano sijaitsee Järvenperässa Espoon keskiosassa Matalajärven ja Kehä III:n välissä. Kartanon mailla on nykyisin Marketanpuisto.
Margretebergin nimi on vaihdellut vuosisatojen saatossa. Vanhin nimi, Bölsby, oli käytössä vähintään vuoteen 1750; vuosisadan jälkipuoliskolla käytettiin myös nimiä Eriksberg ja Smeds. Nykyinen nimi otettiin käyttöön 1800-luvun alkupuoliskolla. Aikakirjojen mukaan kantatilan varhaisin omistaja oli talonpoika Mårten Nilsson 1500-luvun lopussa. Vuonna 1611 tilasta tehtiin maaratsutila ja vuonna 1631 siihen liitettiin autioitunut Jofsin tila.
Bölsby oli vakinainen ratsutila vuodesta 1682, mutta se joutui rappiolle, kunnes Johan Simonsson otti sen haltuunsa 1698. Myöhempiä omistajia oli muun muassa Törnqvistin suku ja 1936 alkaen Svenska Småbruk och Egna Hem Ab. Margretebergin talousrakennukset, tilanhoitajan asunto ja karjakon asunto ovat säilyneet kartanonmäellä.
Margretebergin melko vaatimaton aumakattoinen päärakennus sijaitsee Matalajärven itäpuolella. Sen runko on 1700-luvun jälkipuoliskolta ja se sai nykyisen empirehenkisen asunsa todennäköisesti 1800-luvun alkupuoliskolla. Päärakennuksen sisätilat nykyaikaistettiin 1961.
Marburgin uskontokeskustelu

Marburgin uskonkeskustelu kuvattuna keskiaikaiseen puuleikkaukseen.
Marburgin uskontokeskustelu oli vuonna 1529 järjestetty uskonpuhdistukseen liittyvä keskustelutilaisuus, jonka tarkoitus oli saada aikaan yksimielisyys erimielisten uskonpuhdistajien välille. Keskustelun osapuolet olivat "wittenbergiläiset" Martti Lutherin johdolla sekä Ulrich Zwinglin johtamat sveitsiläiset teologit. Kokouksen kutsui koolle Hessenin maakreivi Filip Jalomielinen.
Lutherin ja Zwinglin lisäksi tilaisuuteen osallistuivat Stephan Agricola, Johannes Brenz, Martin Bucer, Kaspar Hedio, Justus Jonas, Philipp Melanchthon, Johannes Oecolampadius ja Andreas Osiander.
Luther ja Zwingli onnistuivat sopimaan 14 kiistakysymystä viidestätoista, mutta ehtoollisen merkityksestä he eivät päässeet yksimielisyyteen, ja näin reformisteista tuli eri uskontokunta kuin luterilaisista. Zwingli itsekin totesi: "en haluaisi kenenkään kanssa olla niin mielelläni sovussa kuin wittenbergiläisten kanssa". Toiveista huolimatta keskustelut eivät tuottaneet toivottua lopputulosta. Molemmat osapuolet pysyivät tiukasti kannoissaan.
Erimielisyys: Onko ehtoollisleipä Jeesuksen ruumista fyysisesti vai symbolisesti?

Luther kirjoitti liidulla pöytään Jeesuksen sanat: "Hoc est corpus meum." ("Tämä on minun ruumiini.") Lutherin mukaan "est" ("on") tarkoittaa kirjaimellisesti "on". Zwinglin mukaan tässä yhteydessä se tarkoittaa sitä vain symbolisesti, "significat" olisi oikeampi termi. Tämä "est vai significat" muotoutui keskeiseksi kiistaksi.
Lutherin mukaan ehtoollisessa juodaan oikeasti Jeesuksen verta ja syödään tämän ruumista, koska Raamatussa Jeesus sanoi leivän olevan ruumiinsa. Hänen mukaansa Jeesus on ruumiillisesti läsnä muuntumattomassa leivässä ja viinissä, kun taas katolisten mukaan leipä ja viini muuttuvat ruumiiksi ja vereksi.
Sen sijaan Zwingli katsoi, että verta juodaan vain symbolisesti, ei fyysisesti: Jeesus on läsnä vain henkisesti, ei ruumiillisesti.
Lutherin mukaan Jeesus on kaikkialla, siksi myös leivässä ja viinissä. Zwinglin mukaan Jeesus on jumalana kaikkialla mutta ihmisenä, fyysisesti, hän voi olla vain yhdessä paikassa, ja se paikka on Jumalan oikealla puolella.
Tämän näkemyseron vuoksi Luther aluksi kieltäytyi tunnustamasta Zwinglin seuraajia kristityiksi mutta keskustelun jälkeen uudistajat osoittivat kirjoituksissaan keskinäistä kunnioitusta.
Lopulta Zwingli ojensi kätensä kyynelet silmissä, mutta Luther kieltäytyi kättelemästä ja keskustelu päättyi epäsopuun.
Erimielisyyksien sopiminen

Käytännössä uskontokeskustelun epäonnistuminen merkitsi protestanttien jakautumista luterilaisiin ja reformoituihin. Vasta vuonna 1973 (Leuenbergin konkordia) Euroopan luterilaisten ja reformoitujen kirkkojen edustajat julistivat, ettei "eriävillä ehtoolliskäsityksillä ollut enää kirkkoa erottavaa luonnetta".
Manuel II Palaiologos
Perhe

Manuel sai vaimonsa Helena Dragašin kanssa seitsemän poikaa:
Mikael (kuoli 1406)
Johannes, isänsä hallitsijakumppani vuodesta 1421. Hallitsi vuoteen 1448 asti.
Theodoros, Morean despootti
Andronikos, Thessalonikan despootti
Konstantinos, Bysantin viimeinen keisari (1449–1453)
Demetrios, Morean despootti
Tuomas, Morean despootti
Kirjallisuutta

Ostrogorsky, Georg: History of the Byzantine State.  Rutgers University Press, 1969.  ISBN 0-8135-1198-4
Norwich, John Julius: Byzantium: The Decline and Fall.  Viking, 1991.  ISBN 0-679-41650-1
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Johannes V Palaiologos | Bysantin keisari Johannes VII Palaiologos (1399—1402) | Seuraaja: Johannes VIII Palaiologos |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 2 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Marcellus II

| Marcellus II |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Marcellus Corvini
Syntynyt: 6. toukokuuta 1501 Montefano, Kirkkovaltio
Kuollut: 1. toukokuuta 1555 (53 vuotta) Rooma, Kirkkovaltio
Paavi
Paavius alkoi:  9. huhtikuuta 1555
Paavius päättyi:  1. toukokuuta 1555
Edeltäjä:  Julius III
Seuraaja:  Paavali IV
Paavi Marcellus II:n vaakuna.
Paavi Marcellus II:n hauta.
Paavi Marcellus II (syntymänimeltään Marcellus Corvini, 6. toukokuuta 1501 – 1. toukokuuta 1555) oli Rooman piispa ja katolisen kirkon johtaja 9. huhtikuuta 1555 – 1. toukokuuta 1555. Hänet valittiin paaviksi 9. huhtikuuta 1555. Hän oli kuitenkin heikkokuntoinen, ja paavinvaalin rasitukset, virkaanastumisseremoniat sekä korkean aseman tuoma ahdistus tekivät hänestä nopeasti lopun.
Paavi Marcellus muistetaan ehkä parhaiten Giovanni Pierluigi da Palestrinan hänelle omistamasta mestariteoksestaan Missa Papae Marcellista eli paavi Marcelluksen messusta.
Mantorras

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- |
Koko nimi: Pedro Manuel Torres
Syntymäaika: 18. maaliskuuta 1982 (ikä 42)
Syntymäpaikka: Luanda, Angola
Pelipaikka: Hyökkääjä
Pituus: 178 senttimetriä
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1999–2001 2001– |  Alverca  Benfica | 31 (10) 111 (38) |
Maajoukkue
| 2000–2010 |  Angola | 34 (6) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 29. heinäkuuta 2018.
Pedro Manuel Torres, pelaajanimeltään Mantorras, (s. 18. maaliskuuta 1982 Luanda, Angola) on angolalainen 179 senttimetriä pitkä jalkapalloilija, joka edusti pitkään portugalilaista SL Benficaa. Mantorrasin pelipaikka oli hyökkääjä.
Ura

Mantorras aloitti ammattilaisuransa Alvercassa, jossa hän pelasi kaudet 1999–2000 ja 2000–2001. Noiden kahden kauden jälkeen hän siirtyi Benficaan. Seurajoukkueuran parhaita saavutuksia ovat Portugalin liigamestaruus, Portugalin Cupin voitto ja Portugalin Supercupin voitto.
Maajoukkueura

Angolan maajoukkueessa Mantorras on pelannut 34 ottelua. Pelaamissaan maaotteluissa hän on tehnyt kuusi maalia. Vuonna 2001 hänet valittiin maanosansa parhaaksi nuoreksi jalkapalloilijaksi. Hän kuului Angolan joukkueeseen MM-kisoissa 2006 ja pääsi kahdessa ottelussa vaihtopelaajana kentälle.
Aiheesta muualla

Mantorras FootballDatabase-tietokannassa (englanniksi)
Angolan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 João Ricardo |
2 Marco Airosa |
3 Jamba |
4 Lebo Lebo |
5 Kali |
6 Miloy |
7 Figueiredo |
8 André |
9 Mantorras |
10 Akwá |
11 Mateus |
12 Lamá |
13 Edson |
14 Mendonça |
15 Rui Marques |
16 Flávio |
17 Zé Kalanga |
18 Cabungula |
19 Titi Buengo |
20 Locó |
21 Luís Delgado |
22 Mário |
23 Marco Abreu |
Valmentaja Gonçalves
Angolan joukkue – Jalkapallon AM-kilpailut 2010
1 Lamá |
2 Jamuana |
3 Enoque |
4 Caires |
5 Kali |
6 Davíd |
7 Job |
8 Xara |
9 Mantorras |
10 Zuela |
11 Gilberto |
12 Macaba |
13 Carlos |
14 Djalma |
15 Marques |
16 Flávio |
17 Zé Kalanga |
18 Love |
19 Dédé |
20 Stélvio |
21 Mabiná |
22 Alegre |
23 Manucho |
Valmentaja José
Étienne-Jules Marey

| Étienne-Jules Marey |
| --- | --- |
 Marey vuoden 1880 paikkeilla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. maaliskuuta 1830  Beaune 
Koulutus ja ura
Tutkimusalue:  Fysiologia, lääketiede, valokuvaus ja valokuvausväline
 Nimikirjoitus
Lentävä pelikaani Mareyn kuvaamana noin vuodelta 1882.
Étienne-Jules Marey [maʁɛ] (5. maaliskuuta 1830 Beaune, Côte-d’Or – 21. toukokuuta 1904 Pariisi) oli ranskalainen fysiologi, tutkija ja valokuvaaja. Hänen keksintönsä edistivät kardiologian, lääketieteellisten instrumenttien, ilmailun, tieteellisen valokuvauksen ja elokuvauksen kehittymistä.
Mareyn kehittämä elokuvakamera kuvasi elimistön tapahtumia 60 kuvan sekuntinopeudella. Näitä elokuviaan hän esitti Ranskan tiedeakatemialle vuonna 1888, mitä pidetään elokuvan yhtenä alkuhetkenä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Étienne-Jules Marey Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Scientific illustrators  Museum of Modern Art  Musée d'Orsay  National Gallery of Canada  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Étienne-Jules Marey
Käännös suomeksi
FS Marceau (1887)

| Marceau |
| --- | --- |
 Marceau

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Forges et Chantiers de la Méditerranée, La Seyne-sur-Mer
Kölinlasku:  1881
Laskettu vesille:  24. toukokuuta 1887
Palveluskäyttöön:  helmikuu 1891
Poistui palveluskäytöstä:  romutettu 1922
Tekniset tiedot
Uppouma:  10 558 t
Pituus:  98,60 m
Leveys:  20,06-20,19 m
Syväys:  8,23-8,43 m
Koneteho:  11 000 ihp
Nopeus:  16 solmua
Miehistöä:  643-651
Aseistus
Aseistus:  4 × 340 mm/28 Mle 1881 -tykkiä 16 × 138 mm Mle 1884 -tykkiä 7× 65 mm Mle 1881 -tykkiä 12 × 47mm Mle 1885 Hotchkiss  -tykkiä 8× 37mm Hotchkiss -tykkiä 5 × 450 mm  torpedoputkea
Marceau oli Ranskan laivaston vuonna 1887 vesillelaskettu Marceau-luokan ironclad-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin La Seyne sur Meristä Forges et Chantiers de la Méditerranéelta ja sen köli laskettiin vuonna 1881. Alus laskettiin vesille 24. toukokuuta 1887 ja se otettiin palvelukseen helmikuussa 1891.
Palvelus

Alus vieraili laivaston mukana Kronstadtissa, jossa tsaari Aleksanteri III tarkasti aluksen. Paluumatkalla laivasto pysähtyi Spitheadissä, jossa kuningatar Victoria vieraili aluksella. Ranskaan palattuaan alus siirrettiin Välimeren laivueeseen.
Ensimmäisen maailmansodan puhjettua alus muutettiin kelluvaksi työpajaksi  torpedoveneiden ja sukellusveneiden tueksi. Alus oli alun perin sijoitettuna Maltalle, josta se siirrettiin Korfulle ja edelleen vuonna 1918 Bizerteen. Se poistettiin alusluettelosta 1. lokakuuta 1920 ja se myytiin vuonna 1921 toulonilaiselle yritykselle romutettavaksi. Hinattaessa alusta Touloniin puhkesi myrsky ja alus ajautui karille Bizerten edustalla.
Uolevi Manninen

| Uolevi Manninen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Uolevi Manninen
Syntynyt: 7. huhtikuuta 1937 Äänekoski, Suomi
Kuollut: 10. marraskuuta 2009 (72 vuotta) Naantali, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Koripalloilija
Pituus:  202 cm
Pelaajaura
Seurajoukkueet
1959–1960 1961–1966 1966–1970:  Helsingin Ilves Helsingin NMKY Tapion Honka
Maajoukkueet
1959–1968:   Suomi
Ottelut (pisteet):  106 (428)
Aiheesta muualla
FIBA
Uolevi Manninen (7. huhtikuuta 1937 Äänekoski – 10. marraskuuta 2009 Naantali) oli suomalainen kaupan alan yritysjohtaja, joka nuoruudessaan loi maajoukkuetason koripallouran.
Urheilu-ura

Manninen aloitti koripalloilun kotipaikkakuntansa Äänekosken Urheilijoissa. SM-sarjassa Manninen pelasi 12 kautta ja 216 ottelua seuroinaan Helsingin Ilves, Helsingin NMKY ja Tapion Honka. Hän oli mukana Suomen menestyksekkäimmässä koripallomaajoukkueessa, joka osallistui Tokion 1964 olympialaisiin ja sijoittui Suomessa järjestetyissä EM-kisoissa 1967 kuudenneksi. Manninen oli 202 senttimetrin pituudellaan Suomen kaikkien aikojen pisin olympiaurheilija, kunnes vuonna 2008 Suomea edusti Pekingin olympialaisissa eteläafrikkalaissyntyinen Frantz Kruger. EM-kisoihin hän osallistui yhteensä neljä kertaa ja voitti PM-kultaa kolmesti ja Tapion Honkaa edustaen myös Suomen mestaruuden kolmesti. Maaotteluissa hän pelasi 106 kertaa. Manninen valittiin Suomen koripallon Hall of Fameen vuonna 2020.
Urheilu-ura > Saavutuksia

Kesäolympialaisissa 1964, EM-kilpailuissa 1961, 1963, 1965 ja 1967
Suomen mestaruus 1968, 1969 ja 1970
SM-hopeaa 1967
SM-pronssia 1962, 1963 ja 1965
Suomen cup-mestaruus 1968
SM-sarjan kolmanneksi paras pisteidentekijä kaudella 1960
Ura liike-elämässä

Koripallouransa jälkeen Manninen toimi Kalle Anttila Oy:n toimitusjohtajana 1976–1993 ja Tukkukauppojen Oy:n (myöhemmin Tuko Oy) konsernijohtajana 1993–1996.
Aiheesta muualla

Uolevi Mannisen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1961
4 Manninen |
5 K. Liimo |
6 Lampén |
7 Laanti |
8 Nurma |
9 M. Liimo |
10 Bärlund |
11 Lindholm |
12 Ailus |
13 Jantunen |
14 Kuusela |
15 Vartia |
Valmentaja Tuominen
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1963
4 Manninen |
5 K. Liimo |
6 Lampén |
7 Laanti |
8 M. Liimo |
9 Harjula |
10 Siljola |
11 Ailus |
12 Kauppinen |
13 Pilkevaara |
14 Kuusela |
15 Vartia |
Valmentaja Tuominen
Suomen joukkue – Koripallo kesäolympialaisissa 1964
4 Manninen |
5 K. Liimo |
6 Lampén |
7 Laanti |
8 M. Liimo |
9 Lindholm |
10 Harjula |
11 Kala |
12 Kauppinen |
13 Pilkevaara |
14 Finneman |
15 Vartia |
Valmentaja Tuominen
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1965
4 Manninen |
5 K. Liimo |
6 Lampén |
7 Laanti |
8 M. Liimo |
9 Lahti |
10 Paananen |
11 Pilkevaara |
12 Rönnholm |
13 Karell |
14 Finneman |
15 Immonen |
Valmentaja Tuominen
Suomen joukkue – Koripallon EM-kilpailut 1967
4 Vainio |
5 K. Liimo |
6 Manninen |
7 Laanti |
8 M. Liimo |
9 Lahti |
10 Rönnholm |
11 Karell |
12 Pilkevaara |
13 Ahonen |
14 Finneman |
15 Immonen |
Valmentaja Tuominen
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Käärmekaulat

| Käärmekaulat |
| --- | --- |
 Australiankäärmekaula (Anhinga melanogaster novaehollandiae)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Suliformes
Heimo::  Käärmekaulat Anhingidae  Reichenbach, 1849
Suku::  Käärmekaulat Anhinga  Brisson, 1760
Lajit 
 Afrikankäärmekaula (Anhinga rufa)  Amerikankäärmekaula (Anhinga anhinga)  Australiankäärmekaula (Anhinga novaehollandiae)  Käärmekaula (Anhinga melanogaster) 
Katso myös
   Käärmekaulat Wikispeciesissä   Käärmekaulat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Käärmekaulat (Anhingidae) ovat lahkoon Suliformes kuuluvia vesilintuja. Käärmekaulojen heimoon kuuluu yksi suku (Anhinga) ja neljä lajia. Ne muistuttavat paljon merimetsoja ja ovat melko kookkaita lintuja. Sukupuolet ovat samankokoiset, mutta naaraat ovat erityisesti vatsapuolelta ja kaulalta koiraita vaaleampia. Koiraiden väritys vaihtelee mustasta tummanruskeaan.
Käärmekauloja esiintyy kaikkialla trooppisilla, subtrooppisilla ja lämpimillä alueilla. Ne asuvat erityisesti makeanveden järvissä, joissa ja soissa. Käärmekaulat ovat seurallisia lintuja ja elävät 15–20 yksilön, joskus jopa 100 linnun parvissa. Ne ovat hyviä uimareita ja käyttävät erikoistunutta kaulan rakennetta hyväkseen saalistaessaan kaloja. Sukukypsiksi käärmekaulat tulevat noin kahden vuoden iässä. Naaraat munivat 2–5 munaa, ja kumpikin vanhemmista osallistuu sekä hautomiseen että poikasten ruokkimiseen.
Luokittelu

Käärmekaulat luokitellaan tavallisesti pelikaanilintuihin. Ne ovat hyvin läheistä sukua merimetsoille; aiemmin niitä pidettiinkin merimetsojen alaheimona. Joidenkin tutkimusten mukaan ne ovat kuitenkin lähempää sukua suulille.
Eri alueiden käärmekaulat eroavat toisistaan värityksen ja levinneisyyden puolesta, mutta ovat muutoin keskenään hyvin samanlaisia. Lajien lukumäärä on kiistanalainen. Yhden käsityksen mukaan kaikki käärmekaulat kuuluvat samaan lajiin, toisen mukaan neljän eri maanosan linnut muodostavat kukin oman lajinsa. Jotkut tutkijat pitävät Amerikoiden lintuja omana lajinaan, mutta muiden mantereiden käärmekauloja keskenään saman lajin edustajina. Tavallisesti lajeja katsotaan olevan neljä. BirdLife Suomen hyväksymän luokituksen mukaan käärmekauloihin kuuluvat käärmekaula (A. melanogaster) ja amerikankäärmekaula (A. anhinga), australiankäärmekaula (A. novaehollandiae) ja afrikankäärmekaula (A. rufa). Lisäksi käärmekaulalla ja amerikankäärmekaulalla on kummallakin kaksi yleisesti tunnustettua alalajia: käärmekaulalla nimialalaji A. melanogaster melanogaster ja A. melanogaster vulsini sekä amerikankäärmekaulalla nimialalaji A. anhinga anhinga ja A. anhinga leucogaster.
Anhinga-suvun fossiileja on löydetty mioseenikautisista kerrostumista. Käärmekaulat ovat saaneet suomalaisen nimensä pitkästä ja taipuisasta kaulastaan, joka näyttää siinä olevan mutkan vuoksi G-kirjaimelta. Tieteellinen nimi tulee Amazonasin alueen intiaanien tupikielen sanasta ajíŋa.
Koko ja ulkonäkö

Käärmekaulat ovat kookkaita lintuja. Niiden ruumiinpituus on 81–97 senttiä, paino 10,60–13,50 kiloa ja siipiväli 116–128 senttiä. Koirailla on naaraita isompi nokka, mutta muutoin sukupuolet ovat samankokoisia. Koirailla on tosin jäykistyvä harja niskassaan. Kaikilla lajeilla on erityisen pitkä kaula. Pää on suhteellisen pieni. Kirkkaankeltainen nokka on pitkä ja suora, kärkeä kohti kapeneva. Nokan reunat ovat sahalaitaiset. Jalat ovat ruumiinkokoon nähden pienet, ja niissä olevat räpylät ovat melko leveät.
Pyrstösulat ovat jäykät ja kalkkunamaiset. Höyhenet eivät ole vedenpitäviä, vaan vesi tarttuu niihin jopa helpommin kuin merimetsoilla. Vettä tunkeutuu höyhenten väliin niin paljon, että käärmekaulojen täytyy uida vartalo kokonaan veden alla. Käärmekauloilla ei ole ihonalaisia ilmapusseja eikä luissa ilmaonteloita, minkä vuoksi käärmekaulojen ominaispaino on suhteellisen suuri. Höyhenpuku on pääosin metallinhohtoinen. Koiraiden väritys vaihtelee mustasta tummanruskeaan, kun taas naaraat ovat etenkin vatsapuolelta ja kaulasta vaaleampia. Molemmilla on laajoja juovia peitinsiivissä ja lapaluiden kohdan höyhenissä. Nuorten käärmekaulojen väritys on ruskeampi kuin naarailla ja aikuisille tyypilliset juovat puuttuvat. Silmien iiriksen väri muuttuu vuodenajan mukaan: Se voi olla keltainen, punainen tai ruskea. Käärmekauloilla on pieni ja paljas kurkkupussi, joka muuttuu lisääntymiskaudella keltaisesta tai vihreänkeltaisesta turkoosin väriseksi.
Levinneisyys ja elinympäristö

Käärmekauloja tavataan kaikkialla trooppisilla, subtrooppisilla ja lämpimillä alueilla. Afrikassa ne ovat levinneet kaikkialle Saharan eteläpuolelle Madagaskar mukaan lukien. Aasiassa niitä tavataan Turkin Amik Gölü -järvellä, Irakissa, Intiassa, Myanmarissa, Indokiinassa, Malesiassa ja Filippiineillä. Australaasiassa ne elävät Uudessa-Guineassa ja Australiassa. Amerikassa levinneisyys ulottuu Yhdysvalloista Argentiinaan.
Käärmekaulojen pääasiallista elinympäristöä ovat makeanveden järvet, joet ja suot. Niitä voi tavata myös murto- ja meriveden alueilla suistoissa, laguuneissa, lahdissa ja mangrovesoilla. Ne poikkeavat tässä suhteessa merimetsoista, jotka elävät enimmäkseen rannikoilla. Käärmekaulat viihtyvät metsäisillä jokivarsilla, järvien rannoilla tai rämeiden reunapensastoissa.