stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
DKW
Moottoripyörät > Moottoripyörämallit ja skootterit

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  DKW ARE 175  DKW Golem (skootteri)  DKW Hobby-Roller  DKW Hummel  DKW KM 200  DKW KS 200  DKW NZ 250  DKW NZ 350  DKW NZ 500  DKW ORE 250 |  DKW RT 100  DKW RT 125  DKW RT 175  DKW RT 200  DKW RT 200H  DKW RT 250/2  DKW RT 250 H  DKW RT 350 S  DKW SB 200  DKW SB 350 |  DKW SB 500  DKW Sport 250  DKW SS 500  DKW SS 600  DKW ZS 500  DKW ZSW 500  DKW Hercules |
Ennen ja jälkeen toisen maailmansodan DKW valmisti hyvin suosittuja malleja kuten erityisesti RT 125. Sodan jälkeen RT 125:n piirustukset annettiin sotakorvauksena Harley-Davidsonille Yhdysvaltoihin ja BSA:lle Isoon-Britanniaan. HD:n versio oli nimeltään Hummer, kun taas BSA:n oli Bantam. IFA- ja myöhemmin MZ-mallit pysyivät tuotannossa 1990-luvulle asti, jolloin kaksitahtisten tuotanto viimein hiipui niiden epätaloudellisuuden johdosta. Muut valmistajat kopioivat DKW:n muotoilua enemmän tai vähemmän virallisesti. Tämän voi nähdä monien 1950-luvun pienten kaksitahtimoottoripyörien yhdennäköisyydessä, mukaan lukien Yamahan, Voskhodin ja puolalaisen WSK:n tuotteet.
Automallit

DKW 3=6 (F93)
DKW F1 (1931-1939)
DKW F7    (1936-1937)
DKW F8 (1938)
DKW F9 (1949-1956)
DKW F10 (1950)
DKW F89
DKW F91
DKW F93
DKW F102 (1963–1966)
DKW Junior
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.arjenhistoria.fi/?q=dkw
Volkswagen Groupin (Volkswagen Aktiengesellschaft) yhtiöt, tytäryhtiöt, tuotemerkit
Destin Destine

| Mitalit> Maa:   Haiti.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Haiti.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Haiti.Miesten ammunta. Olympialaiset  | Maa:   Haiti> Miesten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Pariisi 1924 | 400/600/800 m vapaakivääri |  |
Destin Destine (1895–?) oli haitilainen ampuja. Hän kilpaili vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa ja kuului 400, 600 ja 800 metrin vapaakiväärissä pronssia saaneeseen joukkueeseen. Hän osallistui myös yksilökilpailuun 600 metrin vapaakiväärissä.
Dark Half Rising

| Dark Half Rising Unshine |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 23. syyskuuta 2013
 Levy-yhtiö: Massacre Records
Unshinen muut julkaisut
| The Enigma of Immortals 2008 | Dark Half Rising 2013 | Astrala 2018 |
Dark Half Rising on suomalaisen metalli-yhtyeen Unshinen kolmas studioalbumi. Se on julkaistu 23. syyskuuta 2013 levymerkillä Massacre Records.
Kappaleet

Nadja's Wailing About Coming of the Frost – 2.40
The Oath To Wilderness Of Unredeemed Nature – 5.15
Arduinna – 3.50
Spellbinder – 3.56
Defender of His Faith – 4.29
Their Horses Never Touch The Ground – 5.58
Idyl – 5.19
The Blood of Ardennes – 4.35
Ikuinen taistelu – 12.54
Bone Fires – 0.40
Ategenos (At the Death of Winter) – 5.12
Kokoonpano

Susanna Vesilahti – laulu
Harri Hautala – kitarat, kosketinsoitin
Jari Hautala – kitarat
Teemu Vähäkangas – basso
Jukka "Stibe" Hantula – rummut
Arvostelut

Imperiumi: 7½/10
Aiheesta muualla

Dark Half Rising Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Dark Half Rising Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Ei kukkia neiti Blandishille

| Ei kukkia neiti Blandishille> No Orchids for Miss Blandish |
| --- | --- |
 Teoksen 2. painoksen kansi
Alkuperäisteos
Kirjailija:  James Hadley Chase
Kieli:  englanti
Genre:  rikosromaani
Kustantaja:  Jarrolds
Julkaistu:  1939
Suomennos
Suomentaja:  Olli Nuorto
Kustantaja:  Gummerus
Julkaistu:  1952, 2002
Sivumäärä:  250
ISBN:  951-20-6103-1
Sarja: Salamasarja
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ei kukkia neiti Blandishille on James Hadley Chasen rikosromaani vuodelta 1939. Ilmestymisensä aikaan teoksen kuvaamaa väkivaltaa ja seksuaalisuutta pidettiin shokeeraavina. Tarina kertoo yhdysvaltalaisista rikollisryhmistä, niiden tekemästä kidnappauksesta sekä rikoksen selvittelemisestä ja kidnapatun naisen etsinnästä. Kirjailija Chase julkaisi vuonna 1962 teoksesta nykyaikaistetun version, mutta suomenkieliset painokset perustuvat alkuperäiseen vuoden 1939 tekstiin.
Tapahtumat alkavat Riley-nimisen gangsterin päätöksestä ryöstää neiti Blandishin jalokivikoru. Ryöstötilanteessa neidin poikaystävä saa surmansa ja rikollisryhmä ottaa naisen panttivangiksi. Vahvempi Grissonin gangsteriryhmä ryöstää kuitenkin itselleen sekä korun että panttivangin, jonka takia poliisi ei pääse tutkimuksissaan tuloksiin. Yksityisetsivä Dave Fenner onnistuu paremmin. Kidnappauksen aikana väkivaltainen Slim Grisson ottaa neiti Blandishin tyttöystäväkseen tämän vastarinnasta huolimatta.
Chasen vuonna 1948 julkaisemaa teosta The Flesh of the Orchid voi pitää teoksen jatko-osana, vaikkakaan sen roolihenkilöissä ei ole paljoakaan yhteistä aikaisemman romaanin kanssa. Jatko-osa on suomennettu nimellä Lähtöjuhlat, neiti Blandish.
Teoksen pohjalta on tehty sekä näyttämöversioita että elokuvia. Vuoden 1948 brittiläinen filmi on nimeltään No Orchids for Miss Blandish (ohjaus St. John Legh Clowes) ja vuoden 1971 yhdysvaltalainen elokuva on Grissomin jengi (The Grissom Gang, ohjaus Robert Aldrich).
Elisa Louhelainen

Elisa Louhelainen (s. 16. maaliskuuta 1959) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kestävyysjuoksija. Hän edusti koko uransa ajan Lahden Ahkeraa ja hänen valmentajinaan toimivat Risto Kalermo sekä Timo Paljakka. Aikuisten SM-tasolla Louhelainen saavutti kaksi mitalia ottaen maratonilta pronssia sekä vuonna 1997 että vuonna 2000. Virallisissa kilpailuissa hän ei ole esiintynyt vuoden 2000 jälkeen.
Edmonde Charles-Roux

| Edmonde Charles-Roux |
| --- | --- |
 Edmonde Charles-Roux
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. huhtikuuta 1920 Neuille-sur-Seine, Ranska
Kuollut: 20. tammikuuta 2016 (95 vuotta) Marseille, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija, toimittaja
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Pääteokset:  Hyvästi Palermo
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Edmonde Charles-Roux (17. huhtikuuta 1920 Neuille-sur-Seine, Ranska – 20. tammikuuta 2016 Marseille, Ranska) oli ranskalainen kirjailija ja toimittaja. Hän oli vuodesta 1983 Goncourt-akatemian jäsen..
Charles-Roux'n isä oli diplomaatti, ja hän asui siksi nuorena Prahassa ja Roomassa.  Hän oli naimisissa ranskalaisen poliitikon Gaston Defferren kanssa. Toisen maailmansodan jälkeen hän asettui Pariisiin ja oli Ellen toimittaja ja 1950–1960 Voguen Ranskan-painoksen päätoimittaja. Hän sai 1966 Goncourt-palkinnon teoksesta Hyvästi Palermo (Oublier Palerme).
Suomennettu teos

Hyvästi Palermo (Oublier Palerme), suom. suomentanut Eila Kostamo. WSOY 1967.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edmonde Charles-Roux Wikimedia Commonsissa
Dmitri Bortnjanski

| Dmitri Stepanovitš Bortnjanski> Дмитрий Степанович Бортнянский |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1751 Gluhov, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 10. lokakuuta 1825 Pietari, Venäjän keisarikunta
Ammatti:  Säveltäjä, kuoronjohtaja
Muusikko
Tyylilajit:  Kirkkomusiikki
Soittimet:  piano ja cembalo 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Dmitri Stepanovitš Bortnjanski (ven. Дмитрий Степанович Бортнянский; ukr. Дмитро Бортнянський, Dmytro Bortnjanskyi; 1751 Gluhov, Kiovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 10. lokakuuta (J: 28. syyskuuta) 1825 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli Venäjällä vaikuttanut  ukrainalainen säveltäjä ja kuoronjohtaja.
Elämäkerta

Ukrainalaissyntyinen Bortnjanski lähetettiin Ukrainasta seitsemänvuotiaana laulajaksi Pietarin hovikapellaan, jossa hän opiskeli musiikkia Baldassare Galuppin oppilaana. Hän lähti vuonna 1768 opettajansa mukana Venetsiaan jatkamaan opintoja. Pian paluunsa jälkeen vuonna 1779 hänet nimitettiin hovikapellan kapellimestariksi ja 1796 kuoronjohtajaksi, jota tehtävää hän hoiti kuolemaansa asti. Bortnjanski oli ensimmäinen hovikapellan kuoronjohtaja, joka sai oikeuden jakaa esityslupia kaikelle kirkkomusiikille Venäjällä. Niinpä hänen vaikutuksensa Venäjän 1800-luvun kirkkomusiikkiin oli huomattava.
Teokset

Bortnjanski tunnetaan erityisesti laajasta ortodoksisen kirkkomusiikin tuotannostaan, ja häntä on nimitetty muun muassa "Venäjän Palestrinaksi". Hänen tuotantoonsa kuuluu esimerkiksi 72 liturgista hymniä, joista 26 kaksoiskuorolle, 45 hengellistä kuorokonserttoa, kolmiääninen Johannes Krysostomoksen liturgia -palvelus ja kahdeksan hengellistä trioa. Bortnjanskin teokset on julkaistu kymmenosaisena teoksena, jonka on toimittanut Pjotr Tšaikovski.
Bortnjanskin Pietarin hovikapellalle säveltämässä kirkkomusiikissa oli paljon vaikutteita ukrainalaisesta musiikkiperinteestä ja esimerkiksi Johannes Krysostomoksen liturgian kerubiveisun sävelmä on ilmeisesti lainattua kansanmusiikista. Bortnjanskin musiikki sai myös paljon vaikutteita 1700-luvun ja 1800-luvun vaihteen italialaisesta tyylistä, millä oli suuri vaikutus ajan venäläiseen ortodoksiseen kirkkomusiikkiin. 1800-luvun jälkipuoliskolla venäläisen kirkkolaulun uudistajat, kuten Stepan Smolenski ja Aleksander Kastalski, katsoivat, että tämä oli muuntanut venäläisen kirkkolauluperinteen sille outoon ja vieraaseen muotoon, ja pyrkivät perehtymään uudelleen vanhoihin luostarikirjastoissa säilyneisiin neumi- ja nuottinotaatioihin. Vaikka Bortnjanski tunnetaan yleensä hengellisen musiikin säveltäjänä, 1900-luvulla syntyi laajempaa kiinnostusta myös hänen maallista musiikkiaan kohtaan.
Bortnjanskin teoksia käytetään edelleen jumalanpalveluksissa laajasti muun muassa Suomen ja Venäjän ortodoksisissa kirkoissa. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virsi numero 579 ”Oi Herra, korkein valtiaamme” on Dmitri Bortnjanskin sävellys. Se tuli alun perin virsikirjaan vuonna 1886 valtiopäivävirtenä ja alkoi sanoilla ”O Herra, siunaa ruhtinaamme”. Samalla sävelmällä lauletaan myös virsi 369 "Nyt päivä laskee, pilvi peittää". Virren sävelmällä alun perin esitetty ortodoksinen teksti alkaa sanoilla ”Ken kielin voisi kuvaella”.
Sävellykset > Oopperat

Creonte (1776 Venetsia)
Alcide (1778 Venetsia)
Quinto Fabio (1779 Modena)
Le Faucon (1786 Gatchin ranskaksi, Franz-Hermann Lafermièren libretto)
Le Fête du Seigneur (1786 Pauluskoi ranskaksi, Franz-Hermann Lafermièren libretto)
Don Carlos (1786 Pietari ranskaksi, Franz-Hermann Lafermièren libretto)
Le Fils-Rival ou La Moderne Stratonice (1787 Pauluskoi ranskaksi, Franz-Hermann Lafermièren libretto)
Sävellykset > Orkesteriteokset

Sonaatti cembalolle, jousille ja pianolle
Aiheesta muualla

Vapaasti käytettävissä olevia Bortnjanskin partituureja Mutopia Project
Bortniansky D. S. Secular works compiled by A. V. Chuvashov
Chuvashov A. V., D. S. Bortnyansky's autographs in the Cabinet Manuscript of the Russian Institute of Art History. P. 21-119. St. Petersburg. 2020
Chuvashov A. V., Unknown oratorio by D. S. Bortnyansky on the text by P. Metastasio. (“Vremennik Zubovskogo instituta”, “Annals of the Zubov Institute”. No 1 (32) / 2021. С. 60–67)
Edvard Bergenheim (täsmennyssivu)

Edvard Bergenheim -nimisiä henkilöitä ovat olleet:
Edvard Bergenheim (1798–1884), Turun arkkipiispa ja yksityisen reaalikoulun perustaja
Edvard Bergenheim (1844–1893), suomalainen rautatieinsinööri ja tehtailija
Edvard Bergenheim (1863–1932), suomalainen tilanomistaja ja valtiopäivämies.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Edvard Bergenheim”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Edvard Bergenheim (tilanomistaja)

Edvard Bergenheim (3. huhtikuuta 1863 – 13. marraskuuta 1932) oli suomalainen tilanomistaja ja valtiopäivämies.
Bergenheimin vanhemmat olivat kenraali Johan Adolf Bergenheim ja Maria Gustava Frögd ja puoliso Aili Loviisa Teodora Örnhjelm. Bergenheim asui pitkään Tammisaaressa. Hän oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1899.
Edvard Bergenheimin poika oli vuorineuvos Holger Bergenheim (1907–1977).
Don Dixon (muusikko)

Don Dixon (s. 13. joulukuuta 1950) on yhdysvaltalainen rockiin erikoistunut levyntuottaja, sanoittaja ja muusikko. Hän soitti bassoa. Hänet tunnetaan muun muassa Arrogance-yhtyeestä.
Don Cherry (trumpetisti)

Don Cherry vuonna 1987.
Donald "Don" Eugene Cherry (18. marraskuuta 1936 Oklahoma City, Oklahoma – 19. lokakuuta 1995 Málaga, Espanja) oli yhdysvaltalainen jazztrumpetisti, joka tuli tunnetuksi muun muassa tiiviistä yhteistyöstään Ornette Colemanin kanssa. Hän soitti myös John Coltranen ja Sonny Rollinsin kanssa. Laulaja Neneh Cherry on hänen tytärpuolensa. Cherry kuoli maksasairauteen 58-vuotiaana.
Chun-Li

| Chun-Li |
| --- | --- |

Pelisarja:  Street Fighter
Ensimmäinen peli:  Street Fighter II (1991)
Luoja:  Akira Yasuda
Ääninäyttelijä  (englanti):  Donna Yamamoto Lia Sargent Laura Bailey
Ääninäyttelijä (japani):  Yūko Miyamura Atsuko Tanaka Michiko Neya Mari Jitsukawa
Live-näyttelijä:  Ming-Na Kristin Kreuk
Lisää peliartikkeleitavideopelien teemasivulla
Chun-Li (jap. チュンリー, Chun-Rī, kiin. 春麗, Chūn-Lì) on Capcomin videopelihahmo Street Fighter -pelisarjassa. Akira Yasudan luoma hahmo teki ensiesiintymisensä Street Fighter II:ssa vuonna 1991.
Elämäkerta

Chun-Li syntyi 1. maaliskuuta 1968 Kiinassa, jossa hän työskentelee poliisina Interpolille. Chun-Lin tarina alkaa hänen tutkiessaan isänsä kuolemaa, joka oli tapahtunut erään salapoliisitehtävän aikana. Hän saa vihjeen vanhalta opettajaltaan ja isänsä ystävältä Geniltä, jonka mukaan rikollisjärjestö Shadaloolla olisi asian kanssa jotain tekemistä. Chun-Li etsii käsiinsä järjestön johtajan Bisonin ja pakottaa tämän kertomaan isänsä kohtalosta. Chun-Lin yllätykseksi Bison hyökkää hänen kimppuunsa. Tappiollisen tappelun päätteeksi Bison pakenee nauraen pois paikalta, uhaten Chun-Lita, että mikäli tämä hyökkäisi hänen kimppuunsa vielä kerran, Bison tappaisi Chun-Lin kuten hän teki tämän isälle. Kuullessaan totuuden Chun-Li vaipui kyyneliin ja vannoi kostavansa Bisonille isänsä kuoleman.
Ulkonäkö

Chun-Lin ulkonäkö on vaihdellut peleistä ja sarjoista riippuen. Pääosin hän pitää yllään sinistä qipaota, jota on muokattu kamppailemiseen sopivammaksi ja pitää yllään valkoisia maihinnousukenkiä. Lisäksi hänellä on yllään sininen kokovartalotrikoo ja tummanruskeat sukkahousut. Chun-Lin hiukset ovat ruskeat ja ne ovat aina kahdella nutturalla, sidottuna silkkisiin valkoisiin hiusnauhoihin.
Chun-Li on 169 senttimetriä pitkä ja hänen painonsa on pidetty salassa.
Chun-Li muualla > Elokuvat

Chun-Li esiintyi ensi kerran valkokankaalla vuonna 1999 elokuvassa Street Fighter, jossa hahmo esitti GNT uutistoimittajaa, jonka avulla se etsi tilaisuuttaa kostaa isänsä kuoleman Bisonille. Elokuvassa hänen sukunimekseen mainittiin olevan Zang. Hahmoa näytteli Ming-Na.
Vuonna 2009 Chun-Li sai oman elokuvan Street Fighter: The Legend of Chun-Li, jossa kerrottiin hahmon synnyintarina. Hahmoa näytteli Kristin Kreuk.
Chun-Li muualla > Televisiosarjat

Chun-Li esiintyi ensi kerran televisiosarjassa vuonna 1995 Street Fighter II V -animesarjassa, jossa hän toimii Ryun ja Kenin oppaana. Toisin kuin videopeleissä, Chun-Li ei ole maailman voimakkain nainen vaan hänet on esitetty kungfu-oppilaaksi, jota hän opettelee Hongkongin korkeimman poliisiarvon omaavan isänsä valmennuksessa. Chun-Lilla on kuitenkin sarjan lopussa merkittävä rooli joutuessaan M. Bisonin aivopesun uhriksi. Hahmon äänenä toimi japaniksi Chisa Yokoyama ja englanniksi Lia Sargent.
Toisen kerran Chun-Li esiintyi televisiosarjassa ensimmäisessä yhdysvaltalaisten tekemässä animaatiosarjassa Street Fighter vuonna 1995, jossa se toimi vuoden 1994 elokuvan tavoin uutistoimittajana. Hahmo oli sarjan vakituisia hahmoja yhdessä Guilen ja Blankan kanssa. Chun-Lin äänenä toimi Donna Yamamoto.
Pelattavuus

Chun-Lin tyyli perustuu pääosin nopeuteen. Se on Street Fighter -sarjan alkuperäinen nopeuteen pohjautuva hahmo, joka käyttää enemmän useita nopeita hyökkäyksiä kuin esimerkiksi hitaammat ja isommat hahmot, kuten Zangief ja Sagat. Pelisarjan alussa Chun-Li edusti tappelupelien tyypillistä naishahmoa, jotka pohjautuivat pikemmin nopeuteen kuin voimaan. Lisäksi pelisarjan alussa Chun-Li oli pitkälti Guilen ja M. Bisonin tavoin hahmo, jonka hyökkäykset vaativat latautumista ennen hyökkäystä. Myöhemmissä peleissä tätä muutettiin, jotta saataisiin teknisempää tuntumaa ja hyödynnettäisiin enemmän nopeutta.
Pelattavuus > Tekniikat

Chun-Lin tunnusliike on Hyakuretsukyaku, jolla hän kykenee potkaisemaan useita potkuja nopeasti. Tätä on helppo käyttää, sillä pelaajan tarvitsee painaa nopeasti toistuvaan tahtiin potkunappia. Lisäksi "Spinning Bird Kick" muistuttaa hieman Ryun ja Kenin "Tatsumaki Senpukyaku" -tekniikkaa. Kyseisessä ladattavassa tekniikassa Chun-Li hyppää pää alaspäin ja helikopterimaisesti potkii jaloillaan useita kertoja. Hän voi myös muutamien muiden hahmojen tavoin hyppiä seinän kautta toiseen suuntaan. Lisäksi hypätessään ilmaan Chun-Li voi tehdä "Stomp Kick" -tekniikan, jolla hän voi halutessaan talloa vastustajaansa ilmasta useita kertoja. Street Fighter Alpha -pelisarjassa tämä liike korvattiin "Sen'en Shuu" tekniikalla, joka oli suoraviivaisempi Chun-Lin tehdessä etuperin voltin jälkeen potkun vastustajan päähän. Kyseinen liike nimettiin uudelleen Street Fighter III -sarjassa muotoon "Hazanshu". Hänen toinen tunnusliikkeensä on projektiili nimeltä "Kikoken", joka on samantyylinen kuin esimerkiksi Ryun ja Kenin "Hadouken". Kyseinen liike pitää kuitenkin ladata ennen kuin sen voi tehdä. "Tenshokyaku" puolestaan on Chun-Lin potkutekniikka, jossa hän potkaisee vastustajansa ilmaan ja jatkaa tämän potkimista ilmassa 3–4 kertaa peräkkäin.
Taistelutyyli

Chun-Lin taistelutyyli on pitkälti pysynyt samana, vaikka Capcom on ilmoittanut vuosien ajan hänelle erilaisia tyylejä. Alun perin Chun-Lin taistelutyyliksi ilmoitettiin wushu, joka sittemmin muutettiin taijiksi. Street Fighter 4 -pelissä puolestaan hänen taistelutyylikseen ilmoitettiin kiinalainen kempo ja kungfu. 2005 UDON julkaisi Street Fighteriin pohjautuvan historia- ja taidekirjan Street Fighter: Eternal Challenge, jossa kerrottiin tarkemmin Chun-Lin taistelutyylistä. Hän aloitti taijilla, joka oli tuolloin lapsena hänen inhoamansa taistelutyyli. Sittemmin Chun-Li on harjoitellut erilaisia kiinalaisia kamppailulajeja, kuten hung ga, changquan ja sanda. Näiden pohjalta Chun-Li kehitti tyylikseen potkupainotteisen taistelutyylin.
Hahmoa näytelleet > Englanniksi

| Vuodet | Näyttelijät | Sarjat | Elokuvat | Pelit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1994–1995 | Ming-Na |  | Street Fighter | Street Fighter: The Movie |
| 1995–1997 | Donna Yamamoto | Street Fighter |  |  |
| 1996–1998 2001 | Lia Sargent | Street Fighter II V | Street Fighter II: The Animated Movie Street Fighter Alpha: The Animation |  |
| 1997 | Junie Hoang | Street Fighter II V |  |  |
| 1997 | Tamara Lo | Street Fighter II V |  |  |
| 2009–2016 | Laura Bailey |  | Street Fighter IV: The Ties That Bind | Street Fighter IV Super Street Fighter IV Marvel vs. Capcom 3: Fate of Two Worlds Street Fighter X Tekken Ultra Street Fighter IV Street Fighter V |
| 2009 | Kristin Kreuk |  | Street Fighter: The Legend of Chun-Li |  |
Arvostelu ja vastaanotto

Chun-Li oli listattu vuonna 2008 sijalle kolme IGN-sivuston laatimalla listalla 25 parasta Street Fighter -hahmoa.
GameDaily-sivusto listasi Chun-Lin parhaaksi hahmoksi laatimallaan listalla kautta aikain 20 parasta Street Fighter -hahmoa. Sivuston mielestä hahmo kehittyy pelien edetessä ja sen voima suhteessa nopeuteen on tasapainossa.
Edoardo Piscopo

Piscopo johtaa kilpailua kaudella 2009.
Edoardo Piscopo (s. 4. helmikuuta 1988 Rooma) on italialainen moottoriurheilija. Hän on kilpaillut Formula BMW, Formula Renault, Formula 3 ja Formula 2 -sarjoissa vuosina 2005-2009. Vuosina 2007-2009 hän kilpaili A1 Grand Prix -sarjassa. Vuonna 2008 hän sijoittui toiseksi Italian F3-sarjassa seitsemällä voitollaan. Piscopo sai palkinnoksi testata Ferrarin F1-autoa yhdessä Mirko Bortolottin kanssa.
Vuonna 2009 Piscopo kilpaili F2-sarjassa sijoittuen sarjassa kahdenneksitoista 19 pisteellä. Samana vuonna hän kilpaili Aasian GP2-sarjassa ja saavutti kolme pistettä. Vuonna 2010 Piscopo kilpaili Auto GP -sarjassa, jossa hän sijoittui toiseksi. Samana vuonna hän debytoi GP2-sarjassa Trident-tallissa, Italian osakilpailussa jossa hän korvasi Johnny Cecotton. Hän nousi kilpailun viimeisestä lähtöruudusta turva-autojen ja keskeytysten avittamana kilpailun kärkeen ja sijoittui lopulta seitsemänneksi. Sprinttikilpailussa hän starttasi toisesta lähtöruudusta mutta joutui keskeyttämään kolarin seurauksena.
GP2 -tulokset

| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010 | Trident | ESPFEA   | ESPSPR   | MONFEA   | MONSPR   | TURFEA   | TURFEA   | EURFEA   | EURSPR   | GBRFEA   | GBRSPR   | GERFEA   | GERSPR   | HUNFEA   | HUNSPR   | BELFEA   | BELSPR   | ITAFEA 7 | ITASPR Kesk. | ABUFEA   | ABUSPR   | 2 | 26. |
Duke Kahanamoku

Duke Kahanamoku
Duke Paoa Kahinu Mokoe Hulikohola Kahanamoku (24. elokuuta 1890 Honolulu – 22. tammikuuta 1968), lempinimeltään ”The Big Kahuna”, oli Havaijilla syntynyt yhdysvaltalainen lainelautailija ja uinnin olympiavoittaja. Kahanamokua on kutsuttu nykyaikaisen lainelautailun ”isäksi”.
Suomeksi herttuaa tarkoittava ”Duke” ei ole arvonimi tai lempinimi, vaan isän mukaan annettu etunimi. Isä Duke oli saanut nimen synnyttyään samaan aikaan vuonna 1869 kuin Edinburghin herttua prinssi Alfred vieraili Havaijilla.[lähde? ]
Uintisaavutukset

Kahanamoku ui 11. elokuuta 1911 Honolulussa 100 jaardin maailmanennätyksen 55,4, joka paransi vanhaa ennätystä peräti 4,6 sekuntia. Hän rikkoi myös 220 jaardin ennätyksen ja sivusi 50 jaardin ennätystä. Amateur Athletic Union (AAU) ei pitänyt ennätyksiä uskottavina ja hyväksyi ne vasta vuosia myöhemmin.[lähde? ]
Vuoden 1912 olympialaisissa Kahanamoku osallistui 100 metrin vapaauintiin, jossa hän teki uuden maailmanennätyksen ja voitti kultaa ajalla 1.03,4. Finaalissa hän oli niin ylivoimainen, että hänellä oli aikaa pysähtyä puolimatkassa ja katsoa taakseen, mutta voitti silti kahden metrin erolla.[lähde? ] Hän voitti kisoissa myös hopeaa 4 × 200 metrin vapaauintiviestissä.
Vuoden 1920 olympialaisissa Kahanamoku puolusti 100 metrin voittoaan menestyksekkäästi ja voitti kultaa myös viestijoukkueessa. 100 metrillä Kahanamoku sivusi omaa maailmanennätystään semifinaalissa ja rikkoi sen finaalissa. Uusi maailmanennätysaika oli 1.00,4. Finaali kuitenkin määrättiin uitavaksi uudelleen, mutta Kahanamoku oli edelleen voittaja.[lähde? ] Myös viestijoukkue teki uuden maailmanennätyksen 10.04,4. Vuoden 1920 kisoissa hän oli myös Yhdysvaltojen vesipallojoukkueen jäsen.[lähde? ]
Seuraavissa olympiakisoissa 1924 Pariisissa hän sai hopeaa 100 metrillä ja hävisi Johnny Weissmullerille. Pronssia sai hänen veljensä Samuel Kahanamoku.
Kahanamoku piti uransa aikana hallussaan 100 jaardin ja 100 metrin vapaauinnin maailmanennätyksiä. Hän teki vuonna 1913 100 jaardin maailmanennätyksen 54,6, joka paransi Charles Danielsin edellistä ennätystä 0,2 sekunnilla. Vuonna 1915 Kahanamoku paransi ennätystä kahteen otteeseen ajoilla 53,8 sekä 53,2. Viimeisen kerran hän teki matkan maailmanennätyksen vuonna 1917, jolloin hän ui ajan 53,0. Ennätys pysyi voimassa vuoteen 1922, jolloin Weissmuller rikkoi sen. 100 metrin vapaauinnissa Kahanamoku ui 1912 maailmanennätyksen 1.01,6, joka oli 0,8 sekuntia nopeampi kuin Curt Brettingin edellinen ennätys. Kahanamoku ui matkan maailmanennätyksen myös vuonna 1918 ajalla 1.01,4 ja vuonna 1920, jolloin ennätysaika oli 1.00,4. Weissmuller onnistui rikkomaan myös tämän ennätyksen vuonna 1922.
Lainelautailijana

Olympialaisten välissä ja lopetettuaan olympiauransa Kahanamoku kiersi ympäri maailmaa antamassa uintinäytöksiä sekä esittelemässä lainelautailua – lajia, joka siihen asti oli tunnettu vain Havaijilla. Kahanamokun mukana lajista tuli tunnettu muun muassa Australiassa.
Kahanamoku on valittu sekä uinnin että lainelautailun Hall Of Fameen.