stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
William Billings

William Billingsin muistolaatta Bostonissa.
William Billings (7. lokakuuta 1746 Boston – 26. syyskuuta 1800 Boston) oli yhdysvaltalainen säveltäjä. Hän vietti lähes koko elämänsä Bostonissa, Massachusettsissa. Pääasiassa kuorolle säveltänyttä Billingsiä äntä pidetään Yhdysvaltojen ensimmäisenä ammattisäveltäjänä ja tärkeimpänä 1700-luvun amerikkalaisista säveltäjistä. Hän perusti myös Yhdysvaltojen ensimmäisen kirkkokuoron. Billingsin uran noin 350 sävellyksistä merkittävimpiä ovat ”Chester”, ”David’s Lamentation”, ”I Am the Rose of Sharon”, ”Lamentation over Boston” sekä ”Modern Music”. Hänet valittiin vuonna 1970 Songwriters Hall of Fameen.
Billingsin toinen silmä oli syntymästä lähtien sokea. Hän opiskeli musiikkia nuoresta iästä lähtien ja onnistui 1760-luvun loppuun mennessä luomaan uran päätoimisena säveltäjänä. Hän ryhtyi vuonna 1769 laulunopettajaksi opettaen Bostonissa ja myöhemmin Stoughtonissa ja Providencessa. Hän toimi Boston Magazine -lehden päätoimittajana vuonna 1783. Huolimatta 1770- ja 1780-luvuilla nauttimastaan suosiosta Billings ajautui 1780-luvun lopulla taloudellisiin vaikeuksiin. Hän kuoli velkaisena Bostonissa syyskuussa 1800, 53 vuoden iässä. Hänet haudattiin nimettömään hautaan.
Julkaistut laulukokoelmat

Billings julkaisi urallaan kuusi laulukokoelmaa. Niistä ensimmäinen, vuoden 1770 The New-England Psalm-Singer, on mahdollisesti varhaisin yksittäisen yhdysvaltalaissäveltäjän tuotannosta julkaistu laulukokoelma.
The New-England Psalm-Singer (1770)
The Singing Master’s Assistant (1778)
Music in Miniatyre (1779)
The Psalm-Singer’s Amusement (1781)
Suffolk Harmony (1786)
The Continental Harmony (1794)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta William Billings Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta William Billings on Wikiaineistossa (englanniksi)
The Music of William Billings (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Bilytske

| Bilytske (Білицьке) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Bilytske
 Koordinaatit: 48.4073°N, 37.1786°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Donetskin alue
Piiri:  Pokrovskin piiri
Perustettu:  1909
Kaupungiksi:  1966
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  2,18 km²
Väkiluku (2022):  7 764
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bilytske (ukr. Білицьке) on kaupunki Donetskin alueen Pokrovskin piirissä Itä-Ukrainassa, Dneprin vesistöön kuuluvan Vodjavajoen varrella, noin 80 kilometriä aluekeskus Donetskista luoteeseen.
Tammikuun keskilämpötila on -5,7 °C, heinäkuun +21,7 °C. Keskimääräinen vuotuinen sademäärä 504 millimetriä.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 7 764 asukasta (2022). Vuonna 2001 asukkaita oli 10 093, joista enemmistö (61,7 %) oli etnisesti ukrainalaisia.
Paikkakunta on perustettu vuonna 1909. Hiilikaivospaikkakunta sai kaupunkityyppisen taajaman aseman 1956, ja kaupungiksi se tuli 1966. Ukrainan vuonna 2020 laatiman aluejaon mukaan kaupunki sijaitsee Pokrovskin piirissä. Tätä ennen kaupungin aluetta hallinnoitiin Dobropilljan kaupunkipiirin kautta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bilytske Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine
Dorothea Binz

Dorothea Binz
Dorothea ”Thea” Binz (16. maaliskuuta 1920 – 2. toukokuuta 1947) oli SS-naisvartija Ravensbrückin keskitysleirillä toisen maailmansodan aikana. Hänet tunnetaan yhtenä natsi-Saksan keskitysleirien sadistisimmista vartijoista.
Binz syntyi keskiluokkaiseen saksalaisperheeseen Dusterlakessa, Saksassa (lähellä Fürstenbergia ja Ravensbrückia). Binz jätti koulun 15-vuotiaana.lähde? Vuonna 1939 hän tarjoutui vapaaehtoiseksi Ravensbrückin keskitysleirille. Binz oli opiskellut keittiöharjoittelijana ja hän pyrki aluksi kokiksi, mutta koska keittiötehtäviä ei ollut tarjolla, hänet lähetettiin Ravensbrückiin 1. syyskuuta 1939 vartijakoulutukseen.
Binz tunnettiin raakalaismaisena naisvartijana (SS-Aufseherin). Hän työskenteli leirin useissa osissa, muun muassa keittiössä ja pyykkituvalla. Myöhemmin hänen on kerrottu olleen esimiehenä bunkkerissa, jossa naisvankeja kidutettiin ja tapettiin.
Elokuussa 1943 Binz ylennettiin naisvartijoiden varapäälliköksi. Esikunnan jäsenenä vuosina 1943 ja 1945 hän johti yli sadan naisvartijan koulutusta ja palvelusta. Binz harjoitti raaimpia naisvartijoita, kuten Ruth Closiusta. Ravensbrückissä koulutetut SS-naiset palvelivat yli 200:lla naisten leirillä ympäri Puolaa, Saksaa, Itävaltaa ja Itä-Ranskaa. Binz oli vastuussa yli 50 000 nais- ja alaikäisestä vangista. Hänen esimiehiään olivat Lagerleiterin Erna Rose, Oberaufseherin Johanna Langefeld ja komendantti Max Koegel.
Vuonna 1944 Ravensbrückiin saapui suuria määriä naisia ja lapsia Auschwitzin keskitysleiriltä, Majdanekista, Płaszówista, Stutthofista ja useilta muilta orjaleireiltä Puolasta. Binz johti joukkoteloituksia ja lähetyksiä kaasukammioihin ja myös vankien näännyttämistä nälkään, vakavaa pahoinpitelyä ja palelluttamista kuoliaaksi. On väitetty, että Binz hakkasi puolalaisen vangin hengiltä kirveellä pakkotyökomennuksen aikana.lähde?
Vankien muistelmateoksissa on lukuisia kuvauksia Binzin väkivaltaisuudesta ja julmuudesta. Ravensbrückissa nuoren Binzin on sanottu hakanneen, läimineen, potkineen, ampuneen, piiskanneen ja pahoinpidelleen naisvankeja jatkuvasti. Hänen on kerrottu kulkeneen leirillä piiskan ja koiran kanssa ja voineen valita kenet tahansa naisen tapettavaksi tai hakanneen tämän kuoliaaksi. Ranskalaiset vangit kutsuivat häntä nimellä "La Binz".
Binzillä oli leirillä miesystävä, SS-upseeri Edmund Bräuning. Heidän kerrotaan tehneen leirillä romanttisia kävelyretkiä katsellen vankeja hakattavan, minkä jälkeen he kävelivät nauraen pois. He asuivat leirin muurien ulkopuolella sijainneessa talossaan loppuvuoteen 1944, jolloin Bräuning siirrettiin Buchenwaldin keskitysleiriin.
Dorothea Binz oikeudenkäynnissä 1947.
Binz pakeni Ravensbrückista kuolemanmarssin aikana. Binz joutui brittiläiseen sotaoikeuteen ja tuomittiin kuolemaan sotarikoksista. Hänet hirtettiin Hamelnissa Saksassa 2. toukokuuta 1947. Hän oli kuollessaan 27-vuotias.
Caitlin Moran

Caitlin Moran vuonna 2016
Caitlin Moran (s. 1975) on brittiläinen kriitikko, kirjailija ja feministi, joka on kirjoittanut The Timesiin ja Melody Makeriin. Moranin vuonna 2011 julkaistu Naisena olemisen taito sekä vuonna 2014 julkaistu Näin minusta tuli tyttö olivat kansainvälisiä menestyksiä. Moran on myös käsikirjoittanut yhdessä siskonsa Carolinen kanssa TV-sarjan Raised by Wolves.
Teokset

The Chronicles of Narmo.  Corgi, 1992.  ISBN 0-552-52724-6  (lastenkirja)
Naisena olemisen taito.  ((How to Be a Woman, 2011.) Suomentanut Sari Luhtanen)  Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2012.  ISBN 978-951-52-2977-9
Näin minusta tuli tyttö.  ((How to Build a Girl, 2014). Suomentanut Sari Luhtanen)  Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2015.  ISBN 978-951-52-3537-4
Kuinka olla kuuluisa.  ((How to Be Famous, 2018). Suomentanut Heli Naski)  Schildts & Söderströms, 2019.
Aiheesta muualla

Caitlin Moranin kotisivut. (englanniksi)
Anna Paju: Yhden naisen pimppikapina. Kansan Uutiset 2.9.2012
Brendan O'Neill: Caitlin Moran Knows How To Be a Woman and You Don't. Reason 17.7.2012. (englanniksi)
Hans Rollman: Caitlin Moran Lady Sex Pirate and Working Class Hero. Pop Matters 12.11.2014. (englanniksi)
Outi Kaartamo: Caitlin Moran; Lajinsa viimeinen. Image 29.5.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Biluochun

| Biluochun ’Kevään vihreä etana’ |
| --- | --- |

Tyyppi:  vihreä tee
Muut nimet:  kiin. 碧螺春, Bì Luó Chūn
Alkuperä:  Taijärven Dongtingsaaren Xishanvuori (Xishan Dongting) ja sen itäpuolisen niemen Dong Shan -vuoret, Suzhoun prefektuuritason kaupunki, Jiangsun maakunta, Kiina
Biluochun (kiin. 碧螺春, Bì Luó Chūn) on kuuluisa, Kiinan kymmenen parhaimman teen joukkoon lukeutuva vihreä tee. Sitä tuotetaan Jiangsun maakunnan Suzhoun kaupunkitason prefektuurin alueella Taijärven Dontingsaarella ja saaren itäpuolella sijaitsevalla niemellä kasvatettujen teepensaiden lehdistä. Paras sato poimitaan maaliskuun lopulla, ja tällöin teepensaan oksista poimitaan vain kärkisilmu ja puoliksi auennut ensimmäinen lehti. Tee tunnettiin Ming-dynastian kaudella aluksi nimellä Xiasharenxiang (’Hämmästyttävä tuoksu’). Keisari Kangxi nimesi sen ’Kevään vihreäksi etanaksi’ vuonna 1699, kun hän oli nähnyt teelehtien kierteisen, kotilon kuorta muistuttavan muodon.
Teepensaiden väliin on istutettu luumu-, persikka- ja aprikoosipuita. Hedelmäpuiden kukkiminen tuo usein hennon valkoisen nukan peittämille teelehdille oman aromivivahteensa. Teejuoma suositellaan haudutettavan 60–70 °C lämpöisessä vedessä. Arvostettu ranskalainen teetalo Mariage Frères suosittelee myymälleen biluochunille kolmen minuutin haudutusta (yllättävästi) 95-asteisessa vedessä. Teejuoma on väriltään hienostunutta, maultaan hedelmäistä ja kukikasta.
Biluochun-teen kasvupaikka eli Taijärven Dontingsaari ja sen itäpuolinen niemi sijaitsevat Kiinan Jiangsun maakunnan Suzhoussa.
Aiheesta muualla

Dong Ting Bi Luo Chun (teaspring.com), Bi Luo Chun Green Tea (englanniksi) (thefragrantleaf.com)
Jonathan Clements

Jonathan Clements Lonconissa 2014.
Jonathan Clements (s. 9. heinäkuuta 1971) on brittiläinen kirjailija ja käsikirjoittaja, joka on kirjoittanut muun muassa Kungfutsen, Koxingan ja Qin Shi Huangdin elämäkerrat. Hän kirjoittaa myös kuukausittain kolumneja Neo-lehteen, sekä oli luomassa japanilaisia draama- ja animesarjoja käsitteleviä tietosanakirjoja. Clements puhuu sekä kiinaa että japania, ja suuri osa hänen teoksistaan sijoittuukin Itä-Aasiaan. Tämän lisäksi hänen aiheisiinsa on kuulunut muun muassa viikingit, Mao Zedong ja Mannerheim.
Suomennetut teokset

Mannerheim. Presidentti, sotilas, vakooja.  (Mannerheim. President, soldier, spy, 2009)  Suomentanut Jyri Kettunen. Jyväskylä:  WSOYpro, Docendo, 2009.  ISBN 978-951-0-35895-5
Muita teoksia

An Armchair Traveller’s History of Finland.  London:  Armchair Traveller, 2014.  ISBN 978-1-909961-00-5  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Muramasa Industries – Jonathan Clementsin viralliset sivut
Aasian halki ratsasti juro Mannerheim. Helsingin Sanomat 15.3.2009.
Englantilainen Mannerheimin jalanjäljillä (Arkistoitu – Internet Archive). Länsi-Savo 2.8.2009.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Oliver Sacks

| Oliver Sacks |
| --- | --- |
 Sacks vuonna 2013
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. heinäkuuta 1933 Lontoo, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 30. elokuuta 2015 (82 vuotta) New York, Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oxfordin yliopisto
Tutkimusalue:  neurologia
Tunnetut työt:  Awakenings (1973) Mies joka luuli vaimoaan hatuksi (1985)
Palkinnot:  Brittiläisen imperiumin komentaja (CBE)
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Kotisivu
Oliver Wolf Sacks (9. heinäkuuta 1933 Lontoo – 30. elokuuta 2015 New York) oli brittiläinen neurologian professori, joka tunnettiin tieteenalansa popularisoijana. Hän kirjoitti kliinisiä tapauskertomuksia helposti ymmärrettävällä, välillä lähes anekdoottimaisella tyylillä mutta tieteellisyydestä tinkimättä. Sacks osasi nähdä neurologiset oireet inhimillisessä valossa ja kirjoittaa niistä elävästi. Hän pyrki ”inhimillistämään” nykyajan lääketiedettä selvittämällä jokaisen sairauden takaa kunkin yksilön kohtalon ja kyseenalaistamalla ns. normaaliuden ja sairauden välisiä rajoja.
Esikuvansa venäläisen neuropsykologin Aleksandr Lurijan tavoin Sacks nojautui 1800-luvun lääketieteellis-kirjalliseen perinteeseen, joka tieteellisissä analyyseissä sijoittaa ihmisyksilön tutkimuksen keskipisteeseen. Lurija kutsui lähestymistapaa ”romanttiseksi tieteeksi”.
Elämä

Oliver Sacks syntyi varakkaaseen pohjoislontoolaiseen juutalaisperheeseen. Hänen molemmat vanhempansa olivat lääkäreitä, ja myös hänen kolme veljeään valitsi lääkärin uran. Kuusivuotiaana hänet siirrettiin sodan takia neljäksi vuodeksi Lontoon ulkopuolella sijaitsevaan sisäoppilaitokseen.
Traumaattisten sotavuosien jälkeen Sacks innostui kemiasta. Hän yritti koota näytteet kaikista alkuaineista ja teki lukuisia kokeita kotilaboratoriossaan. Kiinnostuksen kemiaan hän oli perinyt Dave-enoltaan, mistä hän kertoo omaelämäkerrallisessa teoksessaan Uncle Tungsten: Memories of a Chemical Boyhood (2001).
Elämä > Tutkimukset

Käytyään lontoolaista St. Paulin koulua Sacksin mielenkiinto siirtyi kuitenkin lääketieteeseen ja niinpä hän suoritti lääketieteen opinnot Oxfordin Queen’s Collegessa. Vuonna 1960 hän oli lomalla Kanadassa ja lähetti sieltä vanhemmille sähkeen, jossa oli lyhyt viesti: ”Jään tänne”. Kanadasta Sacks liftasi Kallio­vuorten ylitse San Franciscoon. Työskenneltyään kaksi vuotta sisätautien lääkärinä sikäläisessä Mount Zion -sairaalassa hän siirtyi tutkijaksi UCLA:an (University of California, Los Angeles; 1962–1965).
Vuonna 1965 Sacks nimitettiin Albert Einstein College of Medicinen kliinisen neurologian professoriksi. Tutkiessaan migreeniä hän tapasi New Yorkin Bronxissa olevassa Beth Abraham -sairaalassa potilaita, jotka olivat eläneet jo noin 40 vuotta täysin jähmettyneessä tilassa. He olivat selvinneet hengissä vuosina 1916–27 riehuneesta maailmanlaajuisesta unitautiepidemiasta (kyseessä oli ns. eurooppalainen unitauti eli encephalitis lethargica). Saatuaan migreenitutkimuksen valmiiksi Sacks omistautui tämän potilasryhmän tutkimiseen.
Potilaiden tapauskertomuksista syntyi lopulta Sacksin kuuluisa teos Awakenings (1973). Sacks antoi potilailleen L-Dopaa, joka on välittäjäaine dopamiinin esiaste, ja potilaiden reaktiot olivat hämmästyttäviä: he ”heräsivät” jähmettyneisyyden tilasta ja saivat elinvoimansa takaisin, kunnes aineen teho vähitellen lakkasi ja he vajosivat tuskallisesti takaisin jäykkyyden tilaan.
Elämä > Näytelmät ja elokuvat

Harold Pinter käytti muutamia Sacksin tapauskertomuksia näytelmässään A Kind of Alaska, ja vuonna 1990 Sacksin kertomusten pohjalta tehtiin elokuva Awakenings (suomeksi Heräämisiä), jossa Robin Williams ja Robert de Niro olivat pääosissa. Elokuva teki Sacksista maailmankuulun, ja samalla myös Sacksin siihen saakka kirjoittamat kirjat alkoivat saada entistä suurempaa suosiota.
Elämä > Kirjat

Oliver Sacksin teoksia on käännetty 21 kielelle. Vuonna 2002 hänelle myönnettiin Wingaten kirjallisuuspalkinto.
Elämä > Kirjat > Mies joka luuli vaimoaan hatuksi

Kirjassaan The Man Who Mistook His Wife for a Hat (1985; suom. Mies joka luuli vaimoaan hatuksi) Sacks kertoo elävästi, kuinka erilaiset neurologiset häiriöt vaikuttavat ihmisten ja heidän omaistensa arkeen. Kirja sisältää 20 tarinaa ihmisistä, jotka ovat joutuneet ”normaaliuden” ulkopuolelle. Teos selittää, miten suuresti ihmisen havainnot ovat riippuvaisia aivojen toiminnasta eli siitä, miten aivot käsittelevät ja tulkitsevat aistihavaintoja. Esimerkiksi eräs potilas pystyi kyllä näkemään esineitä selvästi, mutta hän oli menettänyt kykynsä tunnistaa ja nimetä niitä. Niinpä hän kuvaili ruusun seuraavasti: ””kokoon kiertynyt punainen muoto ja siihen liittyvä suora vihreä lisäke”. Kertomukset ovat samalla hauskoja ja traagisia. Ne osoittavat, mihin ihmisen aivot kykenevät, mutta myös sen, kuinka helposti ihminen menettää otteen todellisuudesta ja mistä persoonallisuus lopulta koostuu. Kirjasta on tehty sekä ooppera (säveltänyt Michael Nyman) että näytelmä (tekijä Peter Brook). Helsingissä toimiva Lilla Teatern esitti näytelmän vuonna 2003 ja Turun kaupunginteatteri Juha Siltasen ohjaamana keväällä 2010.
Elämä > Kirjat > The Island of the Colorblind and Cycad Island

Teoksessa The Island of the Colorblind and Cycad Island (1997) Sacks vie lukijansa kahteen Tyynellä Valta­merellä sijaitsevaan saareen – Pingelapiin ja Pohnpeihin – joiden väestöstä epätavallisen suurella osalla on täydellinen värisokeus. Sacks paneutuu kirjassa perinnöllisen värisokeuden syihin ja seurauksiin, mutta kirjaa voi lukea myös kiehtovana matkakertomuksena. Teoksen toisessa osassa Sacks vierailee Guamin ja Rotan saarilla, joilla monet ihmiset kärsivät parantumattomasta Lytico-Bodig-oireyhtymästä. Sairaus johtaa halvausoireiden ja parkinsonismin kautta nopeaan kuolemaan. Sacks pohtii, johtuuko sairaus siitä, että saarten alkuasukkaat käyttävät ravinnokseen saarilla kasvavia käpypalmuja (cycad). Sacks oli myös intohimoisen kiinnostunut saniaisista, joista enemmän kirjassa Oaxaca Journal.
Elämä > Kirjat > Volframin hehku

Oliver Sacksin teos Uncle Tungsten: Memories of a Chemical Boyhood (2001; suom. Volframin hehku: Muistoja kemiallisesta lapsuudestani) on omaelämäkerrallinen. Sacks kertoo omista lapsuus- ja nuoruusvuosistaan 1930- ja 1940-luvun Lontoossa. Hänen suuri rakkautensa oli siihen aikaan luonnontiede. Häntä kiehtoivat yhtälailla metallit ja mineraalit kuin mustekalatkin. Pojan lumottuja tieteellisiä puutarhoja olivat mm. hänen oma kotilaboratorionsa, luonnontieteelliset museot, Dave-enon hehkulampputehdas ja meribiologian tutkimuskeskus. Nuori Sacks pakeni sota-ajan ahdistavia kokemuksia tieteen maailmaan, jonka hän koki turvalliseksi ja kauniiksi. Sacks kuvaa mieleenpainuvalla tavalla myös oman perheensä vaiheita, vanhempiensa lääkärintoimintaa sekä suuren juutalaisen sukunsa arkea ja juhlaa. Sacks selostaa, minkälaisia kokeita hän teki omassa kotilaboratoriossaan ja tarjoaa samalla värikkään katsauksen kemian ja monien luonnontieteellisten ilmiöiden historiaan aina hehkulampuista valokuvaukseen ja jaksollisen järjestelmän kehittämisestä kvanttifysiikkaan.
Elämä > Kirjat > Oaxaca Journal

Saniaisista on puhetta myös Oliver Sacksin teoksessa Oaxaca Journal (2002), joka kertoo Meksikon-matkasta. Saniaistutkimuksen ohella Sacks pohtii muun muassa mesoamerikkalaista kulttuuria sekä suklaan ja meskaliinin käyttöä nautinto- ja huumausaineina.
Elämä > Kirjat > Musikofilia

Teoksessa Musicophilia: Tales of Music and the Brain (2007, tarkistettu ja laajennettu laitos 2008; suom. Musikofilia: Tarinoita musiikista ja aivoista, 2009) Sacks tutkii musiikin vaikutusta potilaisiin, muusikkoihin ja tavallisiin ihmisiin. Hän kertoo miehestä, joka 42-vuotiaana kokee salamaniskun vaikutuksesta äkillisen ”herätyksen”” ja ryhtyy pianistiksi, sekä lapsista, joilla on Williamsin syndrooma ja jotka ovat erittäin musikaalisia.
Toiset ihmiset kärsivät amusiasta – he eivät pystyy erottamaan musiikista minkäänlaisia rakenteita, ja niinpä mikä tahansa kappale kuulostaa heistä vain epämääräisten äänien sekamelskalta. Ihmisen herkkä musiikintaju voi toisinaan olla häiritsevä: tarttuva melodia jää soimaan päässämme tuntikausiksi. Siitä tulee ns. korvamato, josta voi olla vaikea päästää eroon. Yllättävän suuri määrä ihmisiä kärsii myös voimakkaista musiikin aiheuttamista hallusinaatioista.
Useimmiten musiikin vaikutukset eri sairauksista kärsiviin ihmisiin ovat kuitenkin myönteisiä. Esimerkiksi Parkinsonin tauti vie edetessään potilailta kyvyn liikkua, mutta musiikin avulla he pystyvät taas suorittamaan tiettyjä liikesarjoja, ja potilaat, joilla on Alzheimerin tauti, saattavat musiikin avulla muistaa jo unohdettuja asioita. Sacks selvittää myös absoluuttisen sävel­korvan, synestesian, musiikin kuvittelun, unimusiikin sekä muusikkojen dystonian neurologista taustaa.
Elämä > Kuolema

Oliver Sacks kuoli syöpään 82-vuotiaana kotonaan New Yorkissa 30. elokuuta 2015.
Teoksia > Englanniksi

Migraine (1970)
Awakenings (1973)
A Leg to Stand on (1984)
The Man Who Mistook His Wife for a Hat (1985)
Seeing Voices: A Journey Into The Land of the Deaf (1989)
An Anthropologist on Mars. Seven Paradoxical Tales (1995)
The Island of the Colorblind and Cycad Island (1997)
Uncle Tungsten: Memories of a Chemical Boyhood (2001)
Oaxaca Journal (2002)
Musicophilia: Tales of Music and the Brain (2007, tarkistettu ja laajennettu laitos 2008)
The Mind’s Eye (2010)
Hallucinations (2012)
On the Move: A Life (2015) omaelämäkerta
NeuroTribes: The Legacy of Autism and the Future of Neurodiversity (2015) esipuhe
Teoksia > Suomennoksia

Mies, joka luuli vaimoaan hatuksi.  (The man who mistook his wife for a hat and other clinical tales)  Suomentanut Marja Helanen-Ahtola. Tammi, 1988 (4. painos 2011).  ISBN 951-30-6851-X
Käsien kieli: matka kuurojen maailmaan.  (Seeing voices)  Suomentanut Riikka Toivanen. WSOY, 1992.  ISBN 951-0-17550-1
Antropologi Marsissa: Seitsemän paradoksaalista tarinaa.  Suomentanut Seija Kerttula. Absurdia, 2006.  ISBN 952-5516-03-2
Volframin hehku: Muistoja kemiallisesta lapsuudestani.  Suomentanut Helmut Diekmann ja Arja Hakulinen. Absurdia, 2011.  ISBN 978-952-5516-07-4
Musikofilia: Tarinoita musiikista ja aivoista.  Suomentanut Seija Kerttula. Absurdia, 2009.  ISBN 978-952-5516-05-0
Kirjailija joka kadotti kirjaimet ja muita mielen arvoituksia.  (The mind's eye)  Suomentanut Henry Tanner. Tammi, 2011 (2. p. 2012).  ISBN 978-951-31-6293-1
Elokuvia ja TV-sarjoja

Heräämisiä (Awakenings, 1990), elokuva
The Mind Traveller (1996), esitetty Suomen televisiossa nimellä Matka mieleen, TV-sarja
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oliver Sacks Wikimedia Commonsissa
Oliver Sacksin kotisivu (englanniksi)
Oliver Sacksin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Eric Linklater

Eric Robert Russell Linklater (8. maaliskuuta 1899 Penarth, Wales – 7. marraskuuta 1974 Orkneysaaret) oli brittiläinen kirjailija. Vaikka hän syntyikin Walesissa, hän asui suuren osan lapsuudestaan Skotlannin Orkneysaarilla ja kouluttautui Aberdeenin yliopistossa. Sukunimi Linklater on vanhaa orkneylaista perua. Hänen äitinsä isä oli ruotsalaissyntyinen merikapteeni.
Eric Linklater luki yliopistossa aluksi lääketiedettä, mutta vaihtoi pääaineekseen Englannin kirjallisuuden. Palveltuaan ensimmäisessä maailmansodassa tarkka-ampujana hän päätyi toimittajaksi. Hän opetti englantia Abredeenissa, ja toisen maailmansodan jälkeen hän oli Aberdeenin yliopiston rehtori.
1930-luvulla hän pyrki myös politiikkaan. Hän oli 1933 East Fifen vaalipiirin täytevaalissa Skotlannin kansallispuolueen ehdokkaana, muttei tullut valituksi. Ericin 1942 syntynyt poika Magnus Linklater oli The Scotsman -lehden toimittajana, tytär Kristin on näyttelijä.
Kaikkiaan Linklater kirjoitti urallaan yli kaksikymmentä romaania, ja lisäksi hän on julkaissut runoutta, useita tietokirjoja ja kolmeosaisen elämäkertateoksen. Juan Kiinassa ja Juan Amerikassa ilmestyivät 1930-luvulla.
Vuonna 1945 Linklaterille myönnettiin Carnegie-mitali hänen edellisvuonna ilmestyneestä lastenkirjastaan Kuussa tuulee (engl. The Wind of the Moon). Kirja kertoo sota-ajasta ja sisaruksista Dinah ja Dorinda, jotka etsivät sotaan lähtenyttä isäänsä apunaan Kultapuuma ja Hopeahaukka. Teokseen liittyy paljon mystiikkaa ja symboliikkaa.