Tamminiemen pesänjakajat
Arviot > Aikalaisvastaanotto

Aarno Laitinen kirjoitti kirjan viimeisen painoksen esipuheessa vuonna 1989, että Tamminiemen pesänjakajien ilmestyttyä syksyllä 1981 ulkoministerinä ja Keskustan puheenjohtajana toiminut Paavo Väyrynen oli ilmoittanut mielipiteensä kirjasta: ”Sellainen kirja pitäisi polttaa. En tosin ole lukenut sitä, mutta olen kuullut.” Eduskunnan puhemies Johannes Virolainen soitti Helsingin Sanomien toimitukseen ja vaati, että HS:n toimittajat, ainakaan kirjan tekoon osallistuneet, eivät saa enää tulla eduskuntaan. Tähän HS:n vastaava päätoimittaja Heikki Tikkanen vastasi tiukasti alaisiaan puolustaen, että eduskunta ei valitse HS:n eduskuntatoimittajia. Kun poliitikot eivät Laitisen mukaan pystyneet osoittamaan kirjasta selviä virheitä, nämä päättivät vaieta sen kuoliaaksi.
Tamminiemen pesänjakajien tekijät tiesivät odottaa poliitikkojen tyrmäystä, mutta heille yllätykseksi myös monien lehtien päätoimittajat ja pakinoitsijat − puoluekannasta riippumatta − antoivat tuomionsa, eräät koko kirjaa lukemattakin. Esimerkiksi pakinoitsija Juorkunan Jussi (Kerttu Kauniskangas) kirjoitti SKDL:n pää-äänenkannattajassa Kansan Uutisissa: ”Vastenmielisyyteni on todella niin ehdoton, että en ole halunnut Pesänjakajia lukea.”
Kokoomuksen pää-äänenkannattajan Nykypäivän nimimerkki Kyytipoika (myöhempi Kokoomuksen puoluesihteeri ja Yleisradion johtaja Aarno Kaila) piti kirjaa ”halpamaisten vitsien ja alentavien henkilökuvausten kokoelmana” ja tekijöiden piiloutumista nimimerkin taakse raukkamaisena. Suomen Sosialidemokraatin päätoimittaja Seppo Heikki Salonen leimasi kirjan sanoin: ”Henkilöjuttuja, joita itseään kunnioittava sanomalehdistö ei julkaise.” Salonen epäili kirjan kirjoittajaksi puoluetoveriaan, kansanedustaja Seppo Tikkaa.
Suomen Kuvalehti pyysi Tamminiemen pesänjakajista kommenttia varatuomari Jukka Kemppiseltä, mutta tämä ei pitänyt kirjaa kommentoinnin arvoisena. Keskustalaisen Kainuun Sanomien päätoimittaja Otso Kukkonen moitti Tamminiemen pesänjakajien tekijöitä, joiden henkilöllisyys ei vielä silloin ollut paljastunut: ”Mutta ajatelkaapa, arvoisat nilkit, miten luuta käy, jos Kekkonen sittenkin jatkaa ja ottaa entisen miinin.”
Amerikansuomalainen lehtimies, aikoinaan The New York Timesin Pohjoismaiden-kirjeenvaihtajana Tukholmasta käsin toiminut ja Suomen asioihin hyvin perehtynyt Werner Wiskari syytti kirjaa rasistiseksi, koska siinä kerrottiin Max Jakobsonin olevan juutalainen, ja piti sitä Mauno Koiviston kampanjamateriaalina. Lisäksi kirjaa ei ostettu muun muassa Lahden kaupunginkirjastoon, koska se ei Lahden kirjastotoimenjohtajan mukaan täyttänyt kirjoille asetettuja kriteerejä.
Pian irtisanomisensa jälkeen Yleisradion TV-uutisille antamassaan haastattelussa Aarno Laitinen kiisti jyrkästi, että Tamminiemen pesänjakajien kirjoittajat olisivat loukanneet hyvää lehtimiestapaa. Hänen mukaansa salanimen taakse kätkeydyttiin sen vuoksi, että lukijat eivät yhdistäisi kirjaa Helsingin Sanomiin.
Harvinainen poikkeus kirjaa kielteiseen sävyyn arvioineiden poliitikkojen joukossa oli silloinen SDP:n kansanedustaja, myöhempi kulttuuriministeri Arvo Salo, joka kirjoitti kotkalaisessa Eteenpäin-lehdessä: ”Tamminiemen pesänjakajilla myytiin sellaista kuvitelmaa, että poliitikot olisivat roistoja, osa jopa suuria sikoja. En väitä etteikö se pitäisi osittain paikkansa.” Kirurgi ja myöhempi Vasemmistoliiton kansanedustaja Pentti Tiusanen vitsaili Tamminiemen pesänjakajien olleen kuolevien potilaiden mielilukemista Helsingin yliopistollisessa keskussairaalassa.
Toimittajat Antti Blåfield ja Pekka Vuoristo arvioivat, että Tamminiemen pesänjakajien menestystä lisäsi osaltaan presidentinvaalikeskustelun pinnallisuus ja politiikan viihteellistyminen. Heidän mukaansa vuoden 1982 presidentinvaali oli tiedotusvälineille vuosikausiin ensimmäinen tilaisuus osoittaa poliittisen journalisminsa taso. Urho Kekkosen seuraajan valinnan sijasta toimittajat keskittyivät presidenttipeliin, eivätkä he vaivautuneet syventymään kunkin ehdokkaan oman ajattelutavan perusteisiin; toimittajien laatimat kysymykset kiinnostivat vain heitä itseään. Blåfieldin ja Vuoriston mukaan tämä näkyi kiusallisella tavalla televisiossa joulukuun lopulla 1981 esitetyssä presidenttiehdokkaiden yhteishaastattelussa, jonka piti olla tärkein ehdokkaiden esittelytilaisuus äänestäjille:
»Holkerilta kysyttiin, tunteeko hän muita neuvostoliittolaisia kuin turistibussien kuljettajia. Koivistolle väitettiin, että hän ei ollut käynyt Neuvostoliitossa. Kivistölle irvailtiin, eikö saman tien voitaisi julistaa ydinaseettomaksi koko maailma. Virolaisen annettiin kertoa, mitä Paasikivi oli sanonut hänelle palatessaan solmimasta YYA-sopimusta, vaikka Paasikivi ei ollut solmimassa YYA-sopimusta eikä edes neuvottelemassa siitä.»
Poikkeuksen vallinneesta linjasta tekivät Yleisradion ruotsinkielisen television toimittajan Astrid Gartzin ohjelmat. Blåfield ja Vuoristo totesivat, että Tamminiemen pesänjakajat ”kykeni havainnoimaan ehdokkaita ja politiikkaa terävämmin kuin tiedotusvälineet, jotka pyrkiessään kertomaan kaiken ohittivat olennaisen”.