stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Moment
Kokoonpano

Yhtyeen kokoonpano:
Mikael Stanne - laulu
Martin Brändström - kosketinsoittimet
Chris Amott - kitara
Johan Reinholdz - kitara
Anders Iwers - basso
Anders Jivarp - rummut
Arvostelut

Imperiumi.net: 7+/10
Kaaoszine: 10/10
Metalliluola: 9/10
Soundi:
Aiheesta muualla

Moment Discogsissa
Albumi Moment Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
| n k Dark Tranquillity |
| --- | --- |
 Mikael Stanne  Christopher Amott  Martin Brändström  Johan Reinholdz  Christian Jansson  Joakim Strandberg Nilsson   Anders Fridén  Fredrik Johansson  Michael Nicklasson  Daniel Antonsson  Martin Henriksson  Anders Jivarp  Niklas Sundin  Anders Iwers 
Studioalbumit:  Skydancer  The Gallery  The Mind’s I  Projector  Haven  Damage Done  Character  Fiction  We Are the Void  Construct  Atoma  Moment  Endtime Signals 
EP:t:  A Moonclad Reflection  Of Chaos and Eternal Night  Enter Suicidal Angels  Lost to Apathy  Zero Distance 
Kokoelmat:  Tranquillity  Exposures – In Retrospect and Denial  Manifesto of Dark Tranquillity  Yesterworlds  The Dying Fragments 
Videojulkaisut:  Zodijackyl Light  Live Damage  Where Death Is Most Alive  The Dying Fragments  For the Fans 
Muuta: diskografia
Valtatie 1

Valtatie 1 eli Turunväylä on Helsingistä Turkuun johtava valtatie. Se on osa kansainvälistä E18-väylää. Tien pituus on 165,2 kilometriä. Tie kuuluu liikenne- ja viestintäministeriön määrittämiin maanteiden pääväyliin ja yleiseurooppalaiseen TERN-tieverkkoon.
Tien kulku

Valtatie 1 on lukuun ottamatta Helsingin kaupungin alueella katuverkossa kulkevaa 5,8 kilometrin ja Turun päässä olevaa 2,5 kilometrin osuutta moottoritie, jonka viimeinen osa avattiin liikenteelle 28. tammikuuta 2009. Tien avaamista viivästyttivät tunneleiden varotoiminnoissa ilmenneet ongelmat. Tien liikenne on varsin sujuvaa, lukuun ottamatta ajoittaisia ruuhkia Helsingissä.lähde?
Tie kulkee seuraavien maakuntien kautta: Uusimaa – Varsinais-Suomi.
Tie kulkee seuraavien kuntien kautta: Helsinki – Espoo – Kauniainen – Espoo (uudelleen) – Kirkkonummi – Vihti – Lohja – Vihti (uudelleen) – Lohja (uudelleen) – Salo – Paimio – Kaarina – Turku. Vilkkaimmillaan valtatie 1 on Kehä I:n ja Kehä II:n välillä, missä keskimääräinen liikennemäärä oli vuonna 2021 noin 70 000 ajoneuvoa vuorokaudessa.
Historia

Helsingin ja Turun välillä on kulkenut maantie 1300-luvun puolivälistä, jolloin Turusta Viipurin johtava Suuri rantatie muodostui.
Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä Helsingin ja Turun välinen valtatie nimettiin valtatieksi 1. Valtatien 1 rakentaminen oli eräs Suomen varhaisimmista valtatiehankkeista. Sen rakentaminen alkoi 1930-luvulla, ja uusi tie valmistui vaiheittain vuoteen 1951 mennessä. Valmistunut tie oli aikanaan hyvin uudenaikainen. Liikennemäärien kasvaessa tien suorituskyky ja turvallisuus kuitenkin heikkenivät, ja ennen moottoritieosuuksien valmistumista ykköstie oli ollut pitkään profiililtaan vanhanaikainen, mutkainen ja mäkinen, ruuhkainen ja vaarallinen. Pitkät mäet osoittautuivat ongelmallisiksi etenkin raskaalle liikenteelle, jota varten tielle rakennettiin 1960–70-luvulla erillisiä ryömintäkaistoja. Ryömintäkaistojen loppupäät osoittautuivat kuitenkin onnettomuusalttiiksi raskaan liikenteen liittyessä muun liikenteen sekaan. Liikenteen sujuvuuden parantamiseksi ryömintäkaistat muutettiin 1980-luvulla ohituskaistoiksi, mutta nekään eivät parantaneet liikenneturvallisuutta, vaan erityisesti kaistojen päätekohdat osoittautuivat hyvin onnettomuusalttiiksi. Tie kulki myös aivan Salon ydinkeskustan läpi 1970-luvun loppupuolelle saakka, kunnes valmistui säästöbudjetilla rakennettu, pohjoisreunalta ydinkeskustan ohittava mutta taajama-alueen läpäisevä ohikulkutie, jonka läpäisykykyä rajoittivat useat liikennevalot.
Vuosien 1956 ja 2009 välisenä aikana rakennettiin Helsingin ja Turun välille vaiheittain moottoritie. Sen ensimmäinen osuus Helsingin Munkkiniemestä Espoon Gumböleen valmistui joulukuussa 1962. Moottoritie piteni Veikkolaan vuonna 1967 ja Lohjanharjulle 1971. Turun päässä oleva moottoritieosuus Turusta Paimioon valmistui vaiheittain 1990-luvulla ja Paimiosta Salon ohitse Muurlaan vuonna 2003. Viimeisenä valmistui varsin vaativan maaston läpi kulkeva osuus Lohjanharjulta Muurlaan. Muurlan ja Lahnajärven välinen osuus valmistui loppuvuodesta 2008. Tammikuussa 2009 valmistui viimeinen osuus Lahnajärven ja Lohjan välillä. Sitä mukaa kuin moottoritien eri osat otettiin käyttöön, vanha ykköstie jäi rinnakkaistieksi, jonka numero alun perin oli 118. 1990-luvun puolivälin tienumerouudistuksessa rinnakkaistien numero "standardisoitiin" ja muutettiin seututieksi 110.lähde?
Historia > Myöhemmät tiehankkeet

Kehä I:n ja Nihtisillan väliin avautui 2015 uusi liittymä, Turvesolmu.
Liittymästä etelään kulkeva Turveradantie johtaa Koivumankkaantielle.
Käynnissä olevat ja suunnitellut tiehankkeet

Pääkaupunkiseudulla tien kapasiteettia kasvatettiin merkittävästi vuoteen 2020. Ensin rakennettiin kolmannet kaistat Kehä I:ltä Kehä II:lle Kehä I:n parantamishankkeen yhteydessä. Toisessa vaiheessa kolmannet kaistat Kehä II:lta Kehä III:sta eteenpäin Histaan saakka. Kolmannessa vaiheessa kolmannet kaistat Histasta edelleen valtatie 2:n liittymään Palojärvelle saakka.lähde?
Käynnissä olevat ja suunnitellut tiehankkeet > Kirkkojärven kohdan perusparannus 2017

Espoon Kirkkojärven kohdalla tie on rakentamisen jälkeen painunut 1–2 metriä pehmeän savisen maaperän vuoksi, koska tietä ei aikanaan paalutettu. Vesi on noussut tielle 2011 ja 2017. Vuoden 2011 tulvimisen jälkeen tietä päätettiin nostaa ja painumisen estämiseksi tehdä betonipaalutus. Työ oli meneillään, kun lokakuussa 2017 vesi nousi tielle niin paljon, että toinen kaista kumpaankin suuntaan jouduttiin sulkemaan ja liikenne puuroutui jatkuvasti. Veden nousua tielle estettiin hiekkasäkkivallein.
Tunnelit

Valtatie 1:llä on useita merkittävän pituisia tietunneleita, joissa jokaisessa on useita hätäpoistumisteitä ja hätäpuhelimet.
Tunnelit on numeroitu seuraavasti:
| Nro | Tunneli | Kunta | Pituus metriä |
| --- | --- | --- | --- |
| 2 | Isokylän tunneli | Salo | 435 |
| 3 | Hepomäen tunneli | Salo | 250 |
| 4 | Lakiamäen tunneli | Salo | 480 |
| 5 | Tervakorven tunneli | Lohja | 575 |
| 6 | Pitkämäen tunneli | Lohja | 620 |
| 7 | Orosmäen tunneli | Lohja | 645 |
| 8 | Karnaisten tunneli | Lohja | 2 230 |
| 9 | Lehmihaan tunneli | Lohja | 265 |
Tunnelia nro 1 ei ole vielä rakennettu, vaan sen numero lienee varattu Turun kehätielle (osa E18:aa) Raision keskustan kohdille suunniteltuun tunneliin. Lohjan alueen viisi tunnelia ovat ketjussa niin ettei niiden väleissä ole yhtään liittymää.
Taukopaikkoja

Turunväylän varren pysähdyspaikkoja huoltamoineen ja ravintoloineen ovat muun muassa Lohjan sekä Salon ABC:t, Paimion Neste, Halikon Shell ja Suomusjärven Neste Kivihovi. Tienvarren kahviloita ovat lisäksi Halikon Shellin viereinen Design Hill sekä Ykköspesä ja Haukanpesä tien molemmin puolin sijaitsevilla levähdysalueilla Saukkolassa. Vähän kauempana moottoritiestä, vanhan ykköstien (nyk. seututie 110) varrella sijaitsevat Sammatin Kasvihuoneilmiö, Lahnajärven taukopaikka ja Muurlan lasi.
Kuvia

Turunväylä Espoossa Kehä II:n liittymän kohdalla
Turunväylä Espoon Kirkkojärvellä lokakuussa 2017, kun toinen kaista on tulvan vuoksi suljettu
Karnaisten tunneli Lohjalla itään päin
Orosmäen tunneli Lohjalla
Pitkämäen tunneli Lohjalla
Tunneli suljettu huoltotöiden takia
Isokylän tunneli Salossa
Valtatie 1 ylittää Hepojoentien (paikallistie 12284) Kaarinan Antelmaassa
Turun yliopistollisen keskussairaalan pysäköintihalli valtatien 1 päällä kuvattuna Hämeensillalta Helsingin suuntaan
Valtatie 1 Turussa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valtatie 1 Wikimedia Commonsissa
Tieyhtiö Ykköstie Oy (Arkistoitu – Internet Archive)
Tie – valokuvanäyttely uudesta ykköstiestä ja sen rakentajista
Liittymät Helsingistä Turkuun
}}





{




{
Välimatkataulukko
| (km) | Helsinki |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Lohjanharju | 42 | Lohjanharju |  |  |
| Salo | 112 | 70 | Salo |  |
| Turku | 164 | 122 | 52 | Turku |
Valtatiet 1–29
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   
   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |
Eurooppatiet Suomessa
|   |   |   |   |    |   |
Niiralanniemen työväentalo

| Niiralanniemen työväentalo |
| --- | --- |
Sijainti:  Niiralanniemi, Iisalmi
Valmistumisvuosi:  1917?, 1922
Rakennuttaja:  Niiralanniemen Työväenyhdistys ry
Runkorakenne:  runkorakenteinen
Julkisivumateriaali:  lauta
Kerrosala:  120 neliömetriä
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Niiralanniemen työväentalo oli Iisalmen kaupungin (vuoteen 1970 Iisalmen maalaiskunnan) Niiralanniemen kylässä sijainnut työväentalo.
Historiaa

Niiralanniemen työväenyhdistys perustettiin vuonna 1910 nimellä Niiralanniemen Työ, ja se liittyi Suomen Työläisliittoon. Vuonna 1916 yhdistyksellä oli vain viisi jäsentä. Vuonna 1922 yhdistyksen oma talo valmistui. Yhdistys kuitenkin ilmoitti jo vuodesta 1917 alkaen sanomalehdissä järjestävänsä tilaisuuksia omalla talollaan, joten ilmeisesti sillä oli talo käytössään jo aiemmin. Vuonna 1921 talon kerrottiin jo olevan melkein velaton. Taloa laajennettiin vuonna 1922, joten talon valmistumisella voidaan jossain yhteydessä viitata laajennusosan valmistumiseen. Vuonna 1932 yhdistys lakkautettiin kommunistilakien nojalla ja talo takavarikoitiin. Vuonna 1922 perustettu Niiralanniemen Sosialidemokraattinen Työväenyhdistys anoi talon ostoa ja sai sen vuonna 1935. Vuonna 1938 talo myytiin Osuusliike Ylä-Savon omistukseen, ja Niiralanniemen Sosialidemokraattinen Työväenyhdistys jatkoi sen vuokraamista kesäisin. Talon myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa.
Rakennus

Talo oli runkorakenteinen lautatalo, jonka vesikatto oli päreistä. Vuonna 1938 taloa laajennettiin jälleen. Pinta-ala oli 120 neliömetriä.lähde?
Toimintaa työväentalolla

Helmikuussa 1921 talolla järjestettiin laskiaistanssiaiset. Vuonna 1922 yhdistys järjesti työväentalolla ohjelmallisen iltaman vähävaraisten kansakoululasten hyväksi. Jo kesällä 1917 Salmetar -lehti taas kirjoitti, että Niiralanniemen työväentalolla järjestettiin tansseja "joka pyhä ja vieläpä arki-iltoinakin", ja että näihin tansseihin kertyi "kaikenkarvaista väkeä", myös "huonomaineisia" naisia.
Peltosalmen rautatieasema

Peltosalmen rautatieasema (lyh. Pmi) on linjavaihde Peltosalmella Iisalmessa rataosalla Kouvola–Iisalmi. Se avattiin pysäkkinä rataosan valmistuessa 1. heinäkuuta 1902. Asemarakennus valmistui samana vuonna, ja se rakennettiin Bruno Granholmin piirustusten mukaan. Rakennusta laajennettiin vuosina 1904 ja 1954. Vuonna 1944 Peltosalmi korotettiin asemaksi, mutta se palautettiin laiturivaihteeksi 1958. Henkilöliikenne lakkautettiin 3. kesäkuuta 1984.
Marco De Nicolo

| Mitalit> Maa:   Italia.Miesten ammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten ammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Italia.Miesten ammunta.MM-kilpailut  | Maa:   Italia> Miesten ammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | München 2010 | 10 m ilmakivääri, joukkue |  |
|  Pronssia | Barcelona 1998 | 50 m pienoiskivääri, makuu, joukkue |  |
|  Pronssia | Zagreb 2006 | 50 m pienoiskivääri, makuu |  |
Marco De Nicolo (s. 30. syyskuuta 1976 Legnano) on italialainen kivääriampuja.
De Nicolo on saavuttanut MM-kilpailuissa hopeaa 10 metrin ilmakiväärissä ja kaksi pronssia 50 metrin pienoiskiväärin makuussa. Olympialaisissa hän on edustanut maataan Sydneyssä 2000, Ateenassa 2004 ja Pekingissä 2008. Parhaimmallaan De Nicolo on ollut viides 50 m pienoiskiväärin makuussa Ateenassa 2004.
Runnin seisake

Runnin seisake (lyh. Rnn) on seisake Suomen rataverkolla Iisalmen kaupungissa Pohjois-Savon maakunnassa rataosalla Iisalmi–Ylivieska.
Runnin lähde tunnettiin laajalti jo 1700-luvulla, jolloin paikkakunnalle kulki ihmisiä juomaan ihmeitä tekeväksi kerrottua vettä. Lähteen ympärille syntyi 1900-luvun alussa kylpylä hotelleineen ja huviloineen. Rautatien tullessa paikkakunnalle Runnin kylpylä eli kukoistuskauttaan. Ennen rautatien valmistumista kylpylävieraat saapuivat laivalla Iisalmesta, mutta junalla pääsi vain parin kilometrin päähän kylpylästä.
Asema otettiin käyttöön vuonna 1925. Asemarakennuksen suunnitteli ilmeisesti rautatiehallituksen arkkitehti Bruno Granholm ja se edustaa rataosalle tyypillistä arkkitehtuuria.
Runnin asema alennettiin laiturivaiheeksi vuonna 1964 ja se muutettiin miehittämättömäksi vuonna 1972. Tavaraliikenne Runnin seisakkeella lopetettiin vuonna 2001, mutta kylpylän ansiosta henkilöliikenne jatkuu edelleen, ja asemalle on rakennettu uusi korkea matkustajalaituri. Vuonna 1981 Runnin asemalla kuvattiin Eino Säisän romaanisarjaan pohjautuvaa TV-elokuvaa Kukkivat roudan maat.
Aiheesta muualla

Vaunut.org: kuvia Runnista
| n k Perustiedot Wikidatassa: Runnin seisake (Q11891384)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: rautatieasema
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Iisalmi
sijainti: Runni
koordinaatit: 63°36′N 26°53′E﻿ / ﻿63.6°N 26.89°E﻿ / 63.6; 26.89
Bahrainin historia

n
k
Bahrainin saari muodostaa muinaisissa mesopotamialaisissa lähteissä mainitun Dilmunin saarivaltion. Dilmunin tiedetään olleen merkittävä levähdyspaikka Mesopotamian ja Intian välisellä kauppareitillä. Vuosituhansia myöhemmin paikka oli eurooppalaisten Kaakkois-Aasiaan suuntautuneen maustekaupan reitillä. 1700-luvulla valtaansa alueella kasvattivat erityisesti britit. Samalla ajanjaksolla alueelle suuntautui Bani Utba -siirtolaisten vaellus, joiden joukossa Bahrainiin saapuivat nykyisen Al Khalifa -hallitsijasuvun esi-isät. Brittien ja Al Khalifa -hallitsijoiden toimet tulivat pitkälti muokkaamaan modernin Bahrainin historian. Bahrain itsenäistyi Ison-Britannian alaisuudesta vuonna 1971. Maa oli brittivallan aikana omaksunut oman identiteettinsä, eikä se liittynyt Yhdistyneisiin arabiemiraatteihin.
Antiikin aika > Muinainen Dilmun

Nykypäivän Bahrainin alue muodostaa muinaisen Dilmunin saarivaltion, josta muinaisen sumerilaisen eepoksen mukaan Urukin kuningas Gilgameš löysi ikuisen nuoruuden kukan. Muinaisen Mesopotamian mytologian mukaan Dilmun oli puhdas ja pyhä paikka. Sen makean veden kaivojen ja rehevän kasvillisuuden sanottiin olleen maanpäällinen paratiisi, johon saatettiin paeta sairauksia ja kuolemaa. Sumerilaisen luomismyytin mukaan juuri Dilmunilla viisauden ja makeiden vesien jumala Enki, saattoi raskaaksi jumalatar Ninhursagin. Aiemmin jotkut tutkijat ovat myös tulkinneet Raamatussa mainitun Eedenin puutarhan viittaavan Dilmunin. Raamatullisia spekulaatioita ruokkii nykyisinkin keskellä Bahrainin saarta sijaitseva elämän puu, joka on jotenkin säilynyt hengissä keskellä autiomaatasankoa. Nykyajan tutkijat ovat kuitenkin hylänneet nämä spekulaatiot. Nimi Dilmun on saattanut tarkoittaa aikoinaan vain kaukana etelässä sijaitsevaa maata.
Bahrainin nykyiset saaret ovat olleet asuttuja ainakin 6000-luvulta eaa. lähtien. Tuolloin suurin osa sen saarista oli todennäköisesti vielä yhteydessä Arabian mantereeseen. Seuraavien vuosituhansien aikana Bahrainin alue erottui Arabian niemimaasta. Tällöin Persianlahden ilmasto muuttui vähitellen kuivemmaksi, jolloin saaret makeanveden lähteineen ja palmulehtoineen erottuivat ympäröivästä alueesta. Dilmunin paratiisimyytin alkuperä saattaa siksi juontaa juurensa jo paljon varhaisemmista tarinoista. Tarinaa ovat saattaneet levittää kauppiaat, jotka kulkivat rannikkoreittejä Mesopotamian ja Dilmunin välillä. 4000–3000-lukujen eaa. taitteessa aluetta asuttivat pienet yhteisöt, jotka kävivät kauppaa mesopotamialaisten kanssa. Mesopotamian ja Indus-kulttuurin välisen kaupankäynnin on arveltu alkaneen jo noin 3000 eaa. Tällä merimatkalla sijannut nykyinen Bahrainin alue oli merkittävä myös makeanveden lähteidensa vuoksi. Vesi oli kallisarvoinen resurssi pitkiä laivamatkoja ajatellen.
3000-luvun lopulla eaa. kaupankäynti vaikuttaa loppuneen. Arkeologiset todisteet osoittavat, että noin vuoteen 3200 eaa. asti saarta asuttivat vain pienet kalastaja- ja maatalousyhteisöt. Vasta noin 2500 eaa. pääsaaren rannikolle alkoi ilmestyä suurempaa asutusta. Dilmun näyttää tuolloin vakiinnuttaneen asemansa alueellisia hyödykkeitä tuottavaksi alueeksi, josta saatiin puuta, taateleita ja helmiä.
Antiikin aika > Hellenisaatio ja sassanidit

Ensimmäinen Persianlahden rannalle saapunut eurooppalainen valloittaja oli Makedonian kuningas Aleksanteri Suuri. Kun hän oli kukistanut akhaimenidit vuonna 331 eaa. hän lähetti retkikuntia tutkimaan Persianlahtea. Aleksanteri kuoli vuonna 323 eaa., ja samana vuonna hänen aluksensa saavuttivat nykyisen Bahrainin rannikon. Tulokkaat antoivat saarelle nimen Tylos. Saaren hellenisaatio jatkui Aleksanterin seuraajien seleukidien ja näiden seuraajien parthialaisten valtakaudella. Saarella on säilynyt joitakin hellenistisen kauden raunioita.
Parthialaisten kaudella saaresta käytettiin edelleen nimeä Tylos. Tänä aikana saari vaikuttaa olleen vauras. Ensimmäisellä vuosisadalla jaa. elänyt roomalainen historioitsija Plinius vanhempi kirjoitti saaren olleen kuuluisa helmiensä laadusta. 400-luvulla sassanidit syrjäyttivät parthialaiset. Sassanidit olivat kiinnostuneita kaupankäynnistä, ja he hallitsivat Persianlahden etelärannikkoa paikallisten arabiheimojen välityksellä. Sassanidit olivat zarathustralaisia ja he pidättyivät paikallisesti suorasta vallankäytöstä. Tämä antoi mahdollisuuden Arabian kristillisille nestoriolaisille harjoittaa omaa uskontoaan, kun taas heidän uskonveljiään Persiassa vainottiin. 400-luvun alkuun tultaessa monet Tyloksen asukkaista näyttävät olleen kristittyjä, kun taas toiset luultavasti jatkoivat muinaisten paikallisten jumalien palvomista. Islam levisi alueelle 600-luvulla, ja muslimien perinnetiedon mukaan Tyloksen kristitty arabikuvernööri omaksui islamin. Islam juurtui saarelle kuitenkin hitaasti. Nestoriolainen kristinusko on saattanut pysyä saarella hallitsevana uskontona vielä vuosisadan tai kauemminkin.
Keskiaika > Islamilaiset dynastiat

Bahrainin varhaisesta islamilaisesta historiasta ei tiedetä paljoa. Vuosina 661–750 umaijadien Damaskoksesta käsin hallinnut dynastia hallitsi aluetta todennäköisesti vain epäsuorasti. Umaijadit kutsuivat aluetta nimellä Iqlim al-Bahrayn, mistä tulee alueen nykyinenkin nimi. Umaijadien valtaan kuului Persianlahden eteläinen rannikko saarineen. Umaijadien jälkeen valtaan nousivat Abbasidit, jotka siirsivät valtakeskuksensa Bagdadiin. Abbasidien kaupankäynti suuntautui itään, jolloin muinaiset kauppareitit Persianlahdelta Intiaan nostivat jälleen merkitystään, mistä Bahrainin asukkaat hyötyivät.
Myöhemmällä keskiajalla monet bahrainilaiset vaihtoivat islamin tulkinnan kaksitoistašiialaisuuteen, joka ei provosoinut tuon aikakauden sunnalaisia. 1200-luvulla saaresta tuli tämän islamin tulkinnan keskeisin alue, vaikka suurin osa asukkaista oli todennäköisesti edelleen ismailiitteja. Näiden muodostaman lahkon, karmaattien, kukistumisen jälkeen paikallinen valta siirtyi Jarwanidien dynastialle 1300-luvun alussa. Jarwanid-dynastia hallitsi Bahrainia ja sitä lähellä olevaa Arabian rannikkoa. Ormusin kuningaskunta kukisti Jarwanit vuonna 1330, jolloin Jarwanidien oli hyväksyttävä Ormusin sunnalaiset kuninkaat yliherroikseen. Šiialaiset papit säilyttivät kuitenkin asemansa ja Bahrain säilyi kaksitoistašiialaisuuden henkisenä keskuksena. Noin vuonna 1460 Keski-Arabian Najdista kotoisin ollut Jabridien dynastia kukisti Ormusin kuningaskunnan. Uudet valloittajat pakottivat Bahrainin šiialaispapit kääntymään sunnalaisuuteen, mutta lopulta jabridit eivät kuitenkaan onnistuneet kitkemään šiialaisuutta Bahrainista.
Keskiaika > Eurooppalaisten tulo

Ormusin kuningaskunta ja siitä riippuvaiset alueet rikastuivat myöhäiskeskiajalla Aasian ja Euroopan välisen maustekaupan ansiosta. Portugalilaiset olivat ensimmäiset eurooppalaiset, jotka rakensivat kauppa- ja sotilastukikohtien verkoston Etelä-Aasiaan ja Kaukoitään. Hallitsemastaan Goasta käsin he käänsivät huomionsa Persianlahdelle, ja vuonna 1515 portugalilaiset valtasivat Ormusin ja vuonna 1521 Bahrainin. Bahrainia portugalilaiset osittain linnoittivat, mutta he hallitsivat aluetta vain epäsuorasti Ormusin kautta.
Vuonna 1602 persialaiset Safavidit syrjäyttivät Bahrainin portugalilaisvallan. Safavidit olivat šiialaisia ja näin šiialaisuus elpyi Bahrainissa. Safavidien aikana sunnalaisia vainottiin, minkä seurauksena huomattava määrä paikallisia sunnalaisia pakeni saarelta tai kääntyi šiialaisuuteen. Safavidit hallitsivat Bahrainia vuoteen 1717 asti, jolloin Omanin imperiumi kukisti saaren safavidivallan. Tästä alkoi epävakaa poliittinen aikakausi, jonka jälkeen muiden yläpuolelle nousi kaksi valtaa; brittiläiset ja Al Khalifa -suku. Nämä tulivat yhdessä muovaamaan Bahrainin modernin historian.
Moderni historia > Bani Utba -siirtolaisten vaellus

Bahrainin nykyisen hallitsevan suvun Al Khalifan esi-isät kuuluivat sunnalaisiin Bani Utba -beduiiniheimoihin, jotka muuttivat Keski-Arabiasta Persianlahden rannikolle 1700-luvun alussa. Al Khalifat asettuivat ensin nykyisen Kuwaitin alueelle, mistä he siirtyivät nykyisen Qatarin alueelle vuonna 1766. Tämä sijainti oli siksi otollinen, että Qatarin niemimaalta saattoi vallata myös Bahrainin. Al Khalifa -suku ei kuitenkaan kyennyt pitämään hallussaan Qatarin niemimaata, vaan sen hallinta menetettiin toiselle Bani Utba -suvulle, Al Thaneille.
Persialaiset ja omanilaiset yrittivät karkottaa Bahrainille asettuneet tulokkaat, mutta saari säilyi Al Khalifan hallinnassa. Al Khalifan voiton seurauksena klaani sai Bahrainin saarilla poliittisen ylivallan. Saarella oli šiialainen enemmistö, mutta Al Khalifan voitto rohkaisi muitakin Bani Utba -siirtolaisia muuttamaan saarelle. Al Khalifa -dynastian ensimmäinen hallitsija Ahmed bin Khalifa hallitsi vuoteen 1794 saakka, ja hän onnistui estämään Omanin ja Persian yritykset palauttaa valtansa Bahrainin alueelle. Hänen yhdessä hallinneiden seuraajiensa Ahmedin ja Salmanin aikana Bahrain kuitenkin joutui alistumaan Najdia hallinneen Al Saud -dynastian ylivaltaan. Lisäksi Salmanin kuoltua vuonna 1825 kuningashuone ajautui sisäiseen valtataisteluun kahden kilpailevan sukuhaaran kesken. Tämän hajaannuksen myötä ulkovallat pääsivät sekaantumaan Bahrainin asioihin, tukien kiistan eri osapuolia.