stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Van Halen
Diskografia > Studioalbumit

| Julkaisuvuosi | Albumi | Tuottaja | RIAA (US) sertifikaatit | Billboard -listasijoitus | Muuta | Laulaja |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1978 | Van Halen | Warner Bros. | 10x platinaa (timanttia) | 12. |  Yhtyeen myydyin albumi  Ensimmäinen albumi David Lee Rothin kanssa | David Lee Roth |
| 1979 | Van Halen II | Warner Bros. | 5x platinaa | 6. |  Ensimmäinen Top 20 -single "Dance the Night Away" | David Lee Roth |
| 1980 | Women and Children First | Warner Bros. | triplaplatinaa | 6. |  Ensimmäinen albumi, jolla ei ole yhtään cover-kappaletta  Vain yksi single julkaistiin albumilta. | David Lee Roth |
| 1981 | Fair Warning | Warner Bros. | tuplaplatinaa | 5. |  Heikoimmin menestynyt Van Halen -albumi David Lee Roth kanssa | David Lee Roth |
| 1982 | Diver Down | Warner Bros. | 4x platinaa | 3. |  Viisi 12:sta kappaleesta olivat cover-versioita - pidetään Van Halenin "cover-albumina". | David Lee Roth |
| 1984 | 1984 | Warner Bros. | 10x platinaa (timanttia) | 2. |  Grammy Award -ehdokkuus: Best Rock Vocal Performance by a Duo or Group ("Jump"). "Jump" ylsi 1.:ksi Billboard -listalla ja pysyi ykkösenä 5 viikkoa.  Yhtyeen toiseksi myydyin albumi | David Lee Roth |
| 1986 | 5150 | Warner Bros. | 6x platinaa | 1. |  Ensimmäinen albumi Sammy Hagar kanssa  Ensimmäinen Billboard #1 -albumi  Kolmanneksi menestynein albumi ja menestynein Sammy Hagarin kanssa | Sammy Hagar |
| 1988 | OU812 | Warner Bros. | 4x platinaa | 1. |  Omistettu Eddien ja Alexin isälle Jan Van Halenille | Sammy Hagar |
| 1991 | For Unlawful Carnal Knowledge | Warner Bros. | triplaplatinaa | 1. |  Grammy Award -voitto: Best Hard Rock Performance | Sammy Hagar |
| 1993 | Live: Right Here, Right Now | Warner Bros. | tuplaplatinaa | 5. |  Ensimmäinen ja ainut virallinen livealbumi  Sisälsi Sammy Hagarin soolouralta kaksi kappaletta Van Halenin esittäminä | Sammy Hagar |
| 1995 | Balance | Warner Bros. | triplaplatinaa | 1. |  Grammy Award -ehdokkuus: Best Hard Rock Performance ("The Seventh Seal")  Huonoiten menestynyt studioalbumi, jolla Sammy Hagar lauloi  Viimeinen albumi, jolla Hagar lauloi | Sammy Hagar |
| 1998 | Van Halen III | Warner Bros. | Kultaa | 4. |  Ensimmäinen ja ainut albumi Gary Cheronen ollessa laulaja  Ensimmäinen ja ainut studioalbumi, joka ei ole myynyt vähintään tuplaplatinaa - Van Halenin huonoiten menestynyt studioalbumi  Michael Anthony soitti vain kolmessa kappaleessa bassoa: Eddie Van Halen soitti loput itse  Eddie Van Halen laulaa osan päälaulusta yhdessä laulussa | Gary Cherone |
| 2012 | A Different Kind of Truth | Interscope |  | 2. |  Ensimmäinen albumi 14 vuoden tauon jälkeen | David Lee Roth |
Diskografia > Livealbumit

Live: Right Here, Right Now (1993)
  kaksinkertaista platinaa Yhdysvalloissa
Tokyo dome Live in concert (2015)
Diskografia > Kokoelmat

The Best of Volume I (1996)
 kolminkertaista platinaa Yhdysvalloissa
The Best of Both Worlds (2004)
 platinaa Yhdysvalloissa
Diskografia > Videot & DVD:t

Van Halen - Live Without a Net (1986) 
 kaksinkertaista platinaa Yhdysvalloissa
Van Halen: Right Here, Right Now - Live (1993) 
 kultaa Yhdysvalloissa
Van Halen: Video Hits, Vol. 1 (1996) 
 platinaa Yhdysvalloissa
Van Halen: Live Rarities (2007)
Diskografia > Singlet

| --- | --- |
 You Really Got Me (1978)  Runnin’ with the Devil/Eruption (1978)  Jamie's Cryin (1978)  Ain’t Talkin’ ’Bout Love (1978)  Dance the Night Away (1979)  Beautiful Girls (1979)  And the Cradle Will Rock (1980)  So This Is Love? (1981)  (Oh) Pretty Woman (1982)  Dancing in the Street (1982)  Secrets (1982)  Jump (1983)  I'll Wait (1984)  Panama (1984)  Hot for Teacher (1984)  Why Can’t This Be Love (1986)  Dreams (1986)  Love Walks In (1986)  When It’s Love (1988)  Black and Blue (1988)  Finish What Ya Started (1988)  Cabo Wabo (1988)  Feels So Good (1989)  Top of the World (1991) :  Runaround (1991)  Poundcake (1991)  The Dream Is Over (1992)  Right Now (1992)  Man on Mission (1992)  Jump (Live) (1993)  We Won't Get Fooled Again (1993)  Seventh Seal (1995)  Not Enough (1995)  Don't Tell Me (What Love Can Do) (1995)  Can't Stop Lovin' You (1995)  Amsterdam (1995)  Me Wise Magic (1996)  Humans Being (1996)  Can't Get This Stuff No More (1997)  Without You (1998)  One I Want (1998)  Fire in the Hole (1998)  Up for Breakfast (2004)  It's About Time (2004)  Tattoo (2012)  She's the Woman (2012)  Stay Frosty (2012)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Van Halen Wikimedia Commonsissa
Mainos keikasta La Pasadena Centerissä.
Michael Anthony, Sammy Hagar ja Eddie Van Halen lavalla. Cincy, 2004.
Van Halen esiintymässä Quebecissä 2008.
Kourallinen tomua (elokuva)

| Kourallinen tomua> A Handful of Dust |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Charles Sturridge
Käsikirjoittaja:   Charles Sturridge  Derek Granger  Tim Sullivan 
Perustuu:  Evelyn Waughin romaaniin Kourallinen tomua (1934)
Tuottaja:  Derek Granger
Säveltäjä:  George Fenton
Kuvaaja:  Peter Hannan
Leikkaaja:  Peter Coulson
Pääosat:   James Wilby  Kristin Scott Thomas  Rupert Graves 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Britannia
Tuotantoyhtiö:   Stagescreen Productions  LWT  Compact Yellowbill 
Levittäjä:  New Line Cinema Netflix
Ensi-ilta:  toukokuussa 1988 (Cannesin elokuvajuhlat, Ranska)  1988-06-2424. kesäkuuta 1988 (Britannia)  
Kesto:  118 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kourallinen tomua (engl. A Handful of Dust; myös Evelyn Waugh’s A Handful of Dust) on vuonna 1988 ensi-iltansa saanut Charles Sturridgen ohjaama brittiläinen draamaelokuva, jonka pääosia näyttelevät James Wilby, Kristin Scott Thomas ja Rupert Graves. Sivuosissa ovat muiden muassa Anjelica Huston, Judi Dench ja Alec Guinness. Elokuva perustuu Evelyn Waughin samannimiseen klassikkoromaaniin Kourallinen tomua (engl. A Handful of Dust, 1934), jonka pohjalta Sturridge, Derek Granger ja Tim Sullivan sovittivat elokuvan käsikirjoituksen. Granger oli myös elokuvan tuottajana. Pukusuunnittelija Jane Robinson oli ehdolla parhaan puvustuksen Oscarin saajaksi vuoden 1989 gaalassa.
Juoni

Kourallinen tomua sijoittuu 1930-luvun Englantiin ja kertoo aviorikoksen seuraamuksista. Aristokraatti Brenda Last (Kristin Scott Thomas) on kyllästynyt Tony Lastin (James Wilby) vaimo, joka elää ylellisessä Hettonin maalaiskartanossa. Rahattoman pyrkyrin, John Beaverin (Rupert Graves), ilmaantuminen heidän elämiinsä aiheuttaa tuhoisan vaikutuksen Lastien avioliittoon, joka alkaa kariutua, kun Brenda ajautuu suhteeseen Beaverin kanssa ja kun Lastien 8-vuotias poika John Andrew (Jackson Kyle) kuolee onnettomuudessa.
Julkaisu ja vastaanotto

Kourallinen tomua sai teatteriensi-iltansa Britanniassa ja Yhdysvalloissa 24. kesäkuuta 1988. Elokuvan teatterilevittäjinä olivat Premier Releasing Britanniassa ja New Line Cinema Yhdysvalloissa. Kourallinen tomua tuotti Yhdysvalloissa 1 560 700 dollarin lipputulot. Suomessa elokuva ei saanut teatterilevitystä, mutta Atlantic Film Oy julkaisi sen DVD:lle 17. marraskuuta 2010.
Julkaisu ja vastaanotto > Palkinnot ja ehdokkuudet

| Palkinnot ja ehdokkuudet> Palkinto | Palkinnot ja ehdokkuudet> Kategoria | Palkinnot ja ehdokkuudet> Ehdokas | Palkinnot ja ehdokkuudet> Tulos | Palkinnot ja ehdokkuudet> Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Oscar | Puvustus | Jane Robinson | Ehdokkuus |  |
| Bafta | Naissivuosa | Judi Dench | Voitto |  |
| Bafta | Maskeeraus | Sally Sutton | Ehdokkuus |  |
| Evening Standardin elokuvapalkinto | Lupaavin tulokas | Kristin Scott Thomas | Voitto |  |
| New York Film Critics Circle | Miessivuosa | Alec Guinness | Ehdokkuus |  |
| EuropaCineman Platinum | Miesnäyttelijä | James Wilby | Voitto |  |
| British Society of Cinematographers | Kuvaus | Peter Hannan | Ehdokkuus |  |
Aiheesta muualla

Roger Ebertin arvostelu elokuvasta (englanniksi)
Vincent Canbyn arvostelu elokuvasta The New York Timesin sivuilla (englanniksi)
Olli Hartikainen

Olli Hartikainen (s. 18. kesäkuuta 1968 Sotkamo) on suomalainen pesäpalloilija. Hän edusti pääsarjaurallaan Sotkamon Jymyä ja Hyvinkään Tahkoa. Hartikainen saavutti urallaan kolme SM-kultaa kaudella 1990, kaudella 1992, kaudella 1993 ja kolme SM-hopeaa kaudella 1991, kaudella 1994 ja kaudella 1996. Hartikainen pelasi urallaan kuusi Itä-Länsi-ottelua vuosina 1990-1995. Hän pelasi ulkokentällä lukkarina. Hartikainen valittiin Vuoden pesäpalloilijaksi vuonna 1993. Vuoden lukkariksi Hartikainen valittiin kolme kertaa vuosina 1990, 1992 ja 1993. Vuonna 1993 Hartikainen voitti myös parhaalle ulkopelaajalle jaettavan Kultaisen räpylän. Hartikainen pelasi urallaan Pesäpallon SM-sarjassa ja Superpesiksessä yhteensä 280 runkosarjaottelua. Näissä hän löi kymmenen kunnaria ja 205 tavallista juoksua, toi 201 juoksua ja keräsi 1185 kärkilyöntiä. Hartikainen pelasi urallaan 64 ylempää loppusarjan ottelua. Näissä hän löi kolme kunnaria ja 38 tavallista juoksua, toi 32 juoksua ja keräsi 250 kärkilyöntiä. Hartikainen pelasi urallaan kaksi alemman loppusarjan ottelua. Näissä hän keräsi viisi kärkilyöntiä.
Herbert Mullin

Herbert Mullinin pidätyskuva vuonna 1973.
Herbert Williams Mullin (18. huhtikuuta 1947 – 18. elokuuta 2022) oli yhdysvaltalainen sarjamurhaaja. Hän surmasi 1970-luvun alussa 13 henkilöä Kaliforniassa. Hänen oikeudenkäynnissään puolustus väitti hänen kuulleen tappamaan käskeviä ääniä, mikä viittaa paranoidiseen skitsofreniaan.Mullin kuuli päänsä sisällä äänen, joka käski häntä uhraamaan ihmisiä, jotta Kalifornian rannikot saataisiin pelastettua. Mullin kutsui ääntä ”kuolemanlauluksi”. Hänet tuomittin elinkautiseen vankeuteen kahdesta ensimmäisen asteen ja 11 toisen asteen murhasta. Mullin kuoli 75-vuotiaana elokuussa 2022.
Uhrit

13. lokakuuta 1972 Lawrence White, 55 (ikä).
24. lokakuuta 1972 Mary Guilfoyle, 24.
2. marraskuuta 1972 Fr Henri Tomei, 65.
25. tammikuuta 1973 Jim Ralph Gianera, 25.
25. tammikuuta 1973 Joan Gianera, 21.
25. tammikuuta 1973 Kathy Francis, 29.
25. tammikuuta 1973 Daemon Francis, 4.
25. tammikuuta 1973 David Hughes, 9.
6. helmikuuta 1973 David Allan Oliker, 18.
6. helmikuuta 1973 Robert Michael Spector, 18.
6. helmikuuta 1973 Brian Scott Card, 19.
6. helmikuuta 1973 Mark John Dreibelbis, 15.
13. helmikuuta 1973 Fred Perez, 72.
Osuuskumma

| Osuuskumma |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osuuskunta
Perustettu:  2012
Puheenjohtaja:  Satu Piispa-Hakala
Kotipaikka:  Tampere
Toimiala:  kirjankustantamo
Kotisivu:  osuuskumma.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Osuuskumma on vuonna 2012 perustettu tamperelainen osuuskuntamuotoinen kirjankustantamo, joka julkaisee spekulatiivista fiktiota eli tieteis- ja fantasiakirjallisuutta. Osuuskumma julkaisee pääasiassa omien jäsentensä julkaisuja ja novelliantologioita. Kustantamo on julkaissut myös kolme käännöskirjaa ja vieraskielisiä teoksia. Osuuskumma julkaisi ensimmäisen suomalaisen steampunk-antologian vuonna 2012.
Osuuskumman jäseniä ovat muiden muassa Magdalena Hai, J. S. Meresmaa ja  Anne Leinonen. Kustantamon julkaisuissa ovat esiintyneet myös Risto Isomäki, Tiina Raevaara ja M. G. Soikkeli.
Aiheesta muualla

Osuuskumman verkkosivut
Imatran Valtionhotelli

Valtionhotelli vuonna 1989
Valtionhotelli
Imatran Valtionhotelli on Imatrankosken partaalla Imatralla sijaitseva, vuonna 1903 valmistunut arkkitehti Usko Nyströmin suunnittelema jugendlinna, joka toimii hotellina.
Historia

Ennen kivirakenteista valtionhotellia paikalla sijaitsi kaksi puurakenteista hotellia, jotka paloivat 1800-luvun lopussa.
Hotellin alkuperäinen nimi on Grand Hôtel Cascade. Ensimmäinen hotelliyrittäjä tuli Pietarista, ja asiakkaina oli saksalaisia ja venäläisiä, jotka tulivat kalastamaan ja ihailemaan näyttävää koskea. Imatran matkailumaine alkoi Katariina Suuren koskivierailusta vuonna 1772.
Hotelli toimi sotilassairaalana sisällissodan aikana. Toisen maailmansodan aikana se oli Kannaksen armeijan esikuntana sekä jatkosodassa päämajan sotilashallinto-osastona. Hotellin kellarissa toimi myös toisen maailmansodan aikana Imatran ilmatorjuntakeskus. Sodan jälkeen hotellia kunnostettiin arkkitehti Aarne Ervin suunnitelmien pohjalta, ja vuosina 1985–1987 rakennus restauroitiin väritystä myöten alkuperäiseen asuunsa.
Vuonna 1983 rakennetun kongressiosan on suunnitellut arkkitehti Ilmo Valjakka. Toukokuussa vuonna 2009 hotellin yhteydessä avattiin moderni kylpylähotelli.
Nykyisin hotelli kuuluu Scandic-hotelliketjuun, jolle se siirtyi vuonna 2018 Restel Oy:n Cumulus-ketjun oston myötä.
Vuonna 2014 Apu-lehden yleisöäänestyksessä Imatran Valtionhotelli valittiin Suomen kauneimmaksi rakennukseksi.  Samaisen maininnan hotelli sai myös vuonna 2017.
Valtionhotelli fiktiossa

Laila Hirvisaaren Imatra-sarja (Kruununpuisto, 2005, Myrskyn edellä, 2006, Grand Hotel, 2007)
Desmond Bagley, Suomalainen nuorallatanssi (The Tightrope Men) (1973)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Imatran Valtionhotelli Wikimedia Commonsissa
Imatran valtionhotelli Scandic-ketjun verkkosivuilla
Kristine Bonnevie

| Kristine Bonnevie |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Kristine Elisabeth Heuch Bonnevie
Syntynyt: 8. lokakuuta 1872 Trondheim, Norja
Kuollut: 30. elokuuta 1948 (75 vuotta) Oslo, Norja
Arvonimi: professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Oslon yliopisto
Tutkimusalue:  meribiologia, solubiologia, genetiikka
Palkinnot:  Kuninkaan ansiomitali (1920) Pyhän Olavin ritarikunta (1946)
Kristine Elisabeth Heuch Bonnevie (8. lokakuuta 1872 Trondheim – 30. elokuuta 1948 Oslo) oli norjalainen eläintieteilijä, geneetikko ja Norjan ensimmäinen naispuolinen professori. Tieteenteon lisäksi hän oli aktiivinen liberaalissa Frisinnede Venstre -puolueessa.
Elämä ja ura

Bonnevien isä oli rehtori ja suurkäräjäedustaja Jacob Aall Bonnevie. Hänen mielestään koulutus oli naisille haitaksi, mutta tytär Kristine kirjoitti kuitenkin ylioppilaaksi vuonna 1892 ja aloitti lääketieteen opinnot, joista hän siirtyi pian eläintieteen pariin. Aluksi hän perehtyi meribiologiaan ja muun muassa luokitteli Pohjoisesta jäämerestä löydettyjä selkärangattomia eliöitä.
Ollessaan vuoden mittaisella käynnillä Würzburgin yliopistossa 1900–1901 Bonnievie kiinnostui solubiologiasta ja valitsi sen väitöskirjansa alaksi. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1906 ensimmäisenä norjalaisena naisena luonnontieteiden alalla. Tämän jälkeen hänet palkattiin Oslon yliopiston eläinkokoelman konservaattoriksi. Hänet valittiin ensimmäisenä naisena Norjan tiedeakatemian jäseneksi.
Laki kielsi vielä 1900-luvun alussa naisten nimittämisen korkeimpiin valtion virkoihin, mutta Bonnevien siirryttyä professoriksi säätiöomisteiseen Bergenin yliopiston museoon hänen kollegansa Oslon yliopistossa Georg Ossian Sars ja Robert Collett painostivat suurkäräjät hyväksymään niin kutsutun Lex Bonnevien. Lain linjauksen mukaan naisilla oli sen jälkeen mahdollisuus saada virkanimityksiä esimerkiksi professoriksi. Bonnevie palasi Osloon, ja hänet nimitettiin heinäkuussa 1912 Oslon yliopiston professoriksi.
Myöhemmällä urallaan Bonnevie kiinnostui perinnöllisyystieteestä ja tutki muun muassa kaksosraskauksien muodostumista sekä polydaktylian ja sormenjälkien periytymistä. Hän perusti perinnöllisyystutkimuksen instituutin vastalauseena norjalaiselle rotuhygieniakomitealle. Bonnevien mukaan ihmisten ei tullut harjoittaa eugeniikkaa, vaan geneettinen monimuotoisuus oli hyvästä. Hän kehotti parantamaan yhteiskuntaa sosiaalisten uudistusten kautta.
Eläintieteen kansantajuistajana Bonnevie piti luentoja ja kirjoitti oppikirjoja.
Bonnevien kirjoittama lukion biologian oppikirja.
Bonnevie, Albert Einstein ja Vagn Walfrid Ekman vuonna 1920.
Elämä ja ura > Poliittisena vaikuttajana

Bonnevie oli Oslon kaupunginvaltuuston varajäsen 1908–1919 ja kuului liberaalin Frisinnede Venstre -puolueen puheenjohtajistoon 1914–1916. Vuosina 1916–1918 hän oli suurkäräjien varajäsen.
Perhe ja sukulaiset

Bonnevie oli naimaton. Hänen isänsä Jacob Aall Bonnevie oli rehtori ja suurkäräjäedustaja. Kirjailija ja naisasianainen Margarete Bonnevie oli hänen kälynsä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kristine Bonnevie Wikimedia Commonsissa
Norjan yleisradion Historiske kjendiser -puheohjelman Bonnevietä käsittelevä jakso (norjaksi)
Venäjän 6. armeija

6. punalippuinen armeija (ven. 6-я общевойсковая Краснознамённая армия) Venäjän maavoimiin kuuluva yhtymä –1998 ja 2010–. Sen esikunta on Agalatovossa Leningradin alueella.
Historia

6. armeijan edeltäjä oli Puna-armeijan 6. armeija Venäjän sisällissodasta 1918–1920. 6. armeija luotiin toisen maailmansodan aikana neljä kertaa ja vielä uudelleen vuonna 1952.
6. armeijan perustana oli 31. jalkaväkiarmeijakunta (toinen perustaminen), joka luotiin alun perin 2. toukokuuta 1943. Siitä muodostettiin huhtikuussa 1952 Murmanskissa 6. armeija. Siihen kuuluivat 45. divisioona Petsamossa, 67. divisioona Murmanskissa, 341. divisioona Alakurtissa ja 367. divisioona Sortavalassa. Jalkaväkidivisioonista tuli motorisoituja divisioonia 1957, jolloin niiden numerointi muutettiin. Armeija lakkautettiin alkuvuodesta 1960, mutta muodostettiin uudelleen kesällä päämajanaan Petroskoi.
Armeijaan kuuluivat 1970-luvun alusta 1980-luvun lopulle:
54. motorisoitu jalkaväkidivisioona (Alakurtti)
111. motorisoitu jalkaväkidivisioona (Sortavala)
131. motorisoitu jalkaväkidivisioona (Murmansk)
16. motorisoitu jalkaväkidivisioona (mobilisoitava) (Petroskoi)
116. motorisoitu jalkaväkidivisioona (mobilisoitava) (Nagornyi, Murmanskin alue)
Se sai Punalipun kunniamerkin 15. tammikuuta 1974. Armeija lakkautettiin 1998.
Venäjän 6. armeija

6. armeija muodostettiin uudelleen elokuussa 2010 Pietarissa.
Vuonna 2023 armeijan joukot ovat:
138. erillinen kaartin moottoroitu jalkaväkiprikaati, Kaukjärvi (Uusikirkko) (Kamenka)
25. erillinen kaartin motorisoitu jalkaväkiprikaati, Ylä-Laukaa (Luga)
9. kaartin tykistöprikaati, Luga
26. ohjusprikaati, Luga
5. ilmatorjuntaohjusprikaati, Gorlovo
Poventsan kihlakunta

| Poventsan kihlakunta Повене́цкий уе́зд |
| --- | --- |
 Kihlakunnan sijainti kuvernementin kartalla
Kuvernementti:  Aunuksen kuvernementti
Perustettu:  1782
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Poventsa
Pinta-ala:  10 843,8 km²
Väkiluku (1897):  26 257
Poventsan kihlakunta (ven. Повене́цкий уе́зд, Povenetski ujezd) oli kihlakunta Venäjän keisarikunnan Aunuksen kuvernementissa. Kihlakunta ulottui Äänisen pohjoisosista kauas länteen rajoittuen siellä Suomen suuriruhtinaskuntaan. Etelässä kihlakunta rajoittui Aunuksen kuvernementin Petroskoin kihlakuntaan ja kaakossa Puudožin kihlakuntaan. Pohjoisessa kihlakunta rajoittui Arkangelin kuvernementtiin kuuluneeseen Kemin kihlakuntaan.
Kihlakunnan hallintokaupunki oli Poventsa, jonka lisäksi siihen kuului 11 kuntaa:[lähde? ]
Danilova
Kiimasjärvi
Lindjärvi
Mäntyselkä
Paatene
Petrovski Jam
Porajärvi
Repola
Rimoila
Rukajärvi
Sunku
Vuoden 1897 väestönlaskennassa kihlakunnan asukkaista karjalaisia oli 49,7 % ja venäläisiä 49,4 %.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäiset artikkelit: ru:Повенецкий уезд & ru:Олонецкая губерния
Grunge

| Grunge |
| --- | --- |
Alkuperä:  Alternative rock, hardcore punk, indie rock, garage rock, noise rock, heavy metal, sludge metal
Alkuperämaa:  Yhdysvaltain länsirannikko
Kehittymisen ajankohta:  1980-luvun keskivaihe
Tyypillisiä soittimia:  kitara, basso, rummut, laulu
Kehittyneitä tyylilajeja / suuntauksia:  post-grunge
Grunge rock eli grunge (johon joskus viitataan myös nimellä Seattlen soundi) on vaihtoehtorockin alalaji, joka kehittyi 1980-luvun lopulla Yhdysvalloissa Washingtonin osavaltiossa, erityisesti Seattlen alueella.
Grunge sai paljon vaikutteista hardcore punkista, heavy metalista ja indie rockista. Varhainen grungeliike syntyi lähinnä itsenäisen Sub Pop -levy-yhtiön vaikutuksesta sekä ympärille. Grungen tunnusmerkeiksi mainitaan usein kitaran ”likainen” soundi, raskas rummutus ja masennusta ilmentävät sanoitukset, jotka heijastelivat yhdysvaltalaisen ”X-sukupolven” tuntemuksia. Grungen musiikillisina edelläkävijöinä ja esikuvina on pidetty muun muassa Black Sabbathia ja Neil Youngia.
Grunge nousi suureen suosioon vuonna 1991 Nirvanan Nevermind-albumin ja Pearl Jamin Ten-albumin myötä. Muita merkittäviä grungealbumeita ovat esimerkiksi Alice in Chainsin Dirt, Soundgardenin Badmotorfinger ja Superunknown sekä Pearl Jamin Vs. Näiden yhtyeiden menestys teki grungesta aikansa suosituimman raskaan rockin tyylin ja vauhditti muunkin vaihtoehtorockin suosiota.  Vaikka moni 1990-luvun grungeyhtye on sittemmin hajonnut, niiden vaikutus nykypäivän rockmusiikkiin on edelleen suuri.
Tunnusmerkit

Grungeyhtyeet yhdistelevät vaihtelevissa määrin hardcorea ja heavy metalia. Grungemuusikot tunnettiin punk- ja indie-asenteistaan. Musiikin raaka soundi, nopeat tempot ja usein myös laulu ovat samankaltaisia kuin punk rockissa. Grungessa esiintyy kuitenkin myös hitaampia tempoja, erilaisia harmonioita sekä monimutkaisempia instrumentaatioita, jotka muistuttavat heavy metalia. Jotkut grungen kehityksessä mukana olleet henkilöt, kuten Sub Popin tuottaja Jack Endino ja The Melvins -yhtyeen jäsenet, sanoivat tyylin heavy rock -vaikutteiden tulevan Kissin kaltaisilta yhtyeiltä niiden ”musikaalisen provokatiivisuuden” vuoksi.
Tunnusmerkit > Teemat

Kappaleiden sanoitukset kertovat usein aiheista kuten sosiaalinen eristäytyminen, masennus, apatia, turhautuneisuus, pelko, huumeriippuvuus, ansaan joutumisen tunne ja halu päästä vapaaksi. Monet muusikot osoittivat yleistä pettymystä yhteiskunnan tilaan ja sosiaalisiin ennakkoluuloihin. Grungemuusikot leimattiin usein ”veltostelijoiksi”, ja huumeiden käyttö oli heidän keskuudessaan yleistä.
Kaikki kappaleet eivät kuitenkaan käsitelleet edellä mainittuja aiheita: Nirvanan satiirinen In Bloom on yksi esimerkki humoristisemmasta kirjoittamisesta. Itse asiassa monet grungekappaleet sisältävät huumoria (esimerkiksi Mudhoneyn ”Touch Me I’m Sick” tai Tadin ”Stumblin’ Man”), vaikkakin nämä jäivät usein huomiotta. Grunge satirisoi usein glam metalia (kuten Soundgardenin kappaleessa ”Big Dumb Sex”) ja  muita rockmusiikin tyylejä, jotka olivat suosittuja 1980-luvulla.
Tunnusmerkit > Grungepukeutuminen

Grungemusiikki toi muotiin myös uudenlaisen pukeutumistyylin, johon kuuluivat varsinkin flanellipaitojen, villapaitojen ja pipojen kaltaiset arkiset kolean sään vaatteet. Tämä tyyli sai vaikutteita Neil Youngin nuoruudessaan vaalimasta imagosta, mutta se viittasi myös Seattlen ilmastoon. Yleisesti käytettiin myös kirpputoreilta hankittuja, kuosiltaan vanhahtavia vaatteita kuten 1970-luvun nahkatakkeja. Grungetyylissä miehet suosivat pitkiä ja hieman takkuisia hiuksia sekä lyhyttä partaa. Naisille tyypillisiä ovat tupeeratut ja takkuiset hiukset, vahva ja suttuinen silmämeikki, kirkkaan punaiset tai tummahkot huulipunat, repeilleet verkkosukkahousut sekä kuluneet, hiukan vanhanaikaiset mekot. Myös revityt farkut kuuluvat grungetyyliin. Kenkinä käytettiin yleensä joko kuluneita maihinnousukenkiä tai Conversen All Star -tennareita.
Alkuperäisen grungen ”kuolema”

Grungen suosio hiipui vuosina 1995–1997 muun muassa siksi, että genren tunnetuin edustaja Nirvana hajosi vuoden 1994 keväällä keulakuvansa Kurt Cobainin kuoltua. Alice in Chains ei esiintynyt enää kesän 1996 jälkeen vokalisti Layne Staleyn pahenevan huumeriippuvuuden vuoksi. Soundgarden hajosi vuonna 1997. Pearl Jam ja Bush ovat kuitenkin jatkaneet vielä 2000-luvulla, ja Alice in Chains on ollut aktiivinen vuodesta 2005 alkaen uuden vokalistin William DuVallin kanssa. Myös Soundgarden aktivoitui vuonna 2010 ja esiintyi useita vuosia kunnes Chris Cornell kuoli vuonna 2017.
2000-luvulla on noussut myös uusi grungeyhtyeiden sukupolvi (kuten Puddle of Mudd), mutta grungesta ei ole tullut yhtä suosittua kuin se oli 1990-luvun alussa.
Grungemusiikin vaikutus nykymusiikkiin

Grunge on suurimpia vaikuttajia muun muassa nu metal -musiikissa ja sellaisten raskaan rockin yhtyeiden kuin Staind, Hurt ja Puddle of Mudd tuotannossa. Suomalaisista yhtyeistä muun muassa Bitch Alertin, Bleakin, Suburban Triben ja Apulannan varhaisessa materiaalissa on kuultavissa grungen vaikutusta.