Suomen kaarti
Historia > Rauhan aikana

Kaartin pataljoona oli alusta alkaen Suomen suuriruhtinaskunnassa sangen näkyvässä asemassa, koska se toimi maan pääkaupungin keskustassa. Ajan myötä siitä tuli pienestä koostaan huolimatta kansallinen symboli, sillä se korosti Suomen erityisasemaa Venäjän valtakunnassa. Se oli mukana myös valtiollisissa seremonioissa ja vuodesta 1863 alkaen yksi sen komppanioista osallistui aina valtiopäivien avajaismenoihin. Suuret varuskunnat ja lukuisat paraatit antoivat Suomen pääkaupungille 1800-luvulla varsin sotilaallisen leiman ja sotilaiden aiheuttamat järjestyshäiriöt kuuluivat myös kaupunkikuvaan. Kaartin pataljoonan velvollisuuksiin kuului yleisen vartion hoitaminen Helsingissä joka lauantai. Pataljoonan harjoitukset pidettiin aluksi venäläisen sotaväen kanssa Kampin kentällä, kunnes se 1830-luvun lopulla sai oman ampumaradan Punavuoresta nykyisen Tehtaanpuiston paikkeilta. Aseiden kehittymisen myötä kuulat alkoivat kuitenkin lennellä suojavallien yli merellä Helsingin edustalla liikkuvien harmiksi, joten kaartin pataljoonalle järjestettiin vuonna 1865 uusi ampumarata Taivallahdesta ja kymmenen vuotta myöhemmin Pasilasta.
Nikolai I:n nuorempi pojanpoika, tuleva keisari Aleksanteri III nimitettiin Suomen kaartin kunniapäälliköksi kolmen kuukauden ikäisenä vuonna 1845. Kyseessä oli merkittävä kunnianosoitus pataljoonalle ja sen ensimmäinen komppania sai samalla nimekseen ”Hänen korkeutensa komppania”. Kaartin kirjoihin merkittiin myös kruununprinssi Aleksanteri (tuleva keisari Aleksanteri II) vuonna 1848, hänen vanhempi poikansa Nikolai vuonna 1850, kruununprinssi Nikolai (Nikolai II) heti synnyttyään vuonna 1868 ja hänen poikansa Aleksei niin ikään vuonna 1904. Aleksanteri III oli kunniapäällikkönä koko ikänsä ja hänen kuoltuaan asema siirtyi Nikolai II:lle. Toiseksi kunniapäälliköksi kruununperijän ohella nimitettiin vuonna 1868 kaartin ensimmäinen komentaja Anders Edvard Ramsay. Suomen kaartilla katsottiin olevan aina luottamukselliset välit Venäjän kulloiseenkin hallitsijaan ja Helsingissä vieraillessaan Venäjän keisarit esiintyivät yleensä pukeutuneina Suomen kaartin univormuun. Hallitsijoiden kuoltua heidän käyttämänsä univormut luovutettiin kaartille, joka säilytti niitä arvokkaina reliikkeinä lasivitriinissä omassa kirkkosalissaan Kaartin kasarmissa.
Rauhan aikana Suomen kaartin jokavuotinen kohokohta oli osallistuminen keisarin henkilökohtaisesti valvomiin henkikaartin sotaharjoituksiin Krasnoje Selossa. Kymmenviikkoiseen leiriin osallistui suurimmillaan kaikkiaan noin 80 000 miestä. Nikolai I:n aikana Suomen kaarti seisahtui yleensä matkalla Krasnoje Seloon muutamaksi päiväksi Pietarhoviin suorittamaan vartiopalvelusta ja viihdyttämään keisaria paraatilla. Kertoman mukaan keisari ja koko hänen perheensä odottivat aina innolla suomalaisten saapumista. Sotaharjoitusten jälkeen keisari tarkasti pataljoonan ja palkitsi sen tavanmukaisesti lahjoittamalla jokaiselle miehelle hopearuplan, naulan lihaa ja ryypyn paloviinaa. Liha-annos vaihdettiin myöhemmin yhteen silliin. Sillin ja ryypyn tarjoaminen kuitenkin lopetettiin Aleksanteri III:n aikana.
Vuosina 1837–1846 Suomen kaarti oli velvollinen lähettämään vuosittain yhden upseerin osallistumaan Kaukasiassa taisteluihin vuoristoheimoja vastaan. Kaartin vahvuutta lisättiin vuonna 1840, minkä jälkeen Helsingin kasarmia oli laajennettava uudella lisärakennuksella Kasarmikadun puolelle. Krimin sodan jälkeen Venäjän armeijassa toteutettiin säästöjä ja 1860-luvun alussa kaartin kokoa vuorostaan typistettiin. Kun 1846 perustettu Suomen krenatööritarkk’ampujapataljoona lakkautettiin 1860 ja Krimin sodan aikana elvytetty ruotujakolaitos ajettiin säästösyistä alas nälkävuosien aikana 1867, jäi tuolloin 700 miehen vahvuinen Suomen kaarti piskuisen meriekipaasin ohella jälleen Suomen ainoaksi sotavoimaksi. Venäjän sotalaitoksen organisaatiota uudistettiin vuonna 1871 ja kaikki tarkk’ampujapataljoonat yhdistettiin yhdeksi tarkk’ampujaprikaatiksi, johon myös Suomen kaarti tämän jälkeen nimellisesti kuului. Samassa yhteydessä sen nimi muutettiin 13. syyskuuta 1871 annetulla määräyksellä lopulliseen muotoonsa Henkikaartin 3. suomalainen tarkk’ampujapataljoona.