stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Poison
Musiikki

Poison, yhdysvaltalainen glam metal -yhtye
Poison , Bell Biv DeVoen albumi
”Poison”, Bell Biv DeVoen kappale
The Poison , Bullet for My Valentinen albumi
The Poison: Live at Brixton, Bullet for My Valentinen DVD-julkaisu
Poison, Groove Coveragen EP-levy
”Poison”, Alice Cooperin kappale
”Poison”, Bardotin kappale
”Poison”, Nicole Scherzingerin kappale
”Poison”, The Prodigyn kappale
”Poison”, kappale All Time Low’n albumilta Nothing Personal
”Poison”, kappale Beyoncé Knowlesin albumilta I Am...Sasha Fierce
”Poison”, kappale Lisa Stansfieldin debyyttialbumilta  Affection
”Poison”, kappale Martina Topley-Birdin albumilta The Blue God
”Poison”, kappale Motörheadin albumilta Bomber
”The Poison”, kappale Pedro the Lionin albumilta Achilles Heel
Suomen-pojat

Virolaisia vapaaehtoisia Suomessa jatkosodan aikana.
Mannerheimin tervehdys virolaisille vapaaehtoisille. Kuva on JR 200 -kirjasta.
Suomen-pojat (viroksi soomepoisid) olivat Suomen puolella jatkosodassa taistelleita virolaisia vapaaehtoisia. Osana muita suomensukuisia vapaaehtoisia virolaisia oli Suomen puolustusvoimissa 3 350–3 400. Suomen rintamilla virolaisia kaatui tai katosi 198. Heistä 16 kaatui palvellessaan merivoimissa. Suurin osa virolaisista kuului Jalkaväkirykmentti 200:aan, jonka vahvuus oli noin 1 850 miestä. Nimityksen soomepoisid he saivat palatessaan Viroon elokuussa 1944.
Viroon Suomen-poikia palasi runsaat 1 900 miestä. Virossa heistä kaatui Narvan taistelussa vajaat 200. Ruotsiin, Kanadaan ja muualle länteen heitä siirtyi runsaat 1 200. Suomeen jäi 163 miestä. Suomen-poikien kunniamarssi on ”Teid me tervitame”, 'Teitä me tervehdimme'. Suomen-poikien arvostus on Virossa korkealla.
Enimmäkseen he olivat nuoria miehiä: joukossa oli muutamia jopa aivan lapsiksi katsottavia, mutta lähes puolet heistä oli kuitenkin 18–21-vuotiaita, noin kolmannes oli 22–25-vuotiaita. Valtaosa Suomen-pojista oli suhteellisen koulutettuja, sillä noin 45 prosentilla oli akateeminen loppututkinto ja monet olivat ylioppilaita tai virkamiehiä. Virolaiset saapuivat Suomeen veneillä Suomenlahden yli, osa jopa soutaen. Veneitä kuljettivat pirtutrokarit, ja matka Suomeen saattoi maksaa jopa Viron yhden vuoden keskipalkan verran.
Historia > Taustaa

Viro oli pyrkinyt välttämään sodan ja suostunut syksyllä 1939 Neuvostoliiton tukikohtavaatimuksiin. Seuraavana vuonna Neuvostoliitto kuitenkin miehitti Viron, sitä seuraavana vuonna natsi-Saksa.
Historia > Taustaa > Syitä virolaisten saapumiseen

Virolaiset olivat hyvin maanpuolustustahtoisia. Monet virolaiset olisivatkin jo syksyllä 1939 halunneet taistella Suomen tavoin Neuvostoliiton tekemää miehitystä vastaan, mutta Viron valtionjohto kuitenkin päätyi tekemään Neuvostoliiton kanssa yhteistyö- ja tukikohtasopimuksen, mikä lopulta johti Viron miehitykseen kesäkuussa 1940.
Virolaiset vapaaehtoiset sanoivat taistelevansa "Soome vabaduse ja Eesti au eest" eli 'Suomen vapauden ja Viron kunnian puolesta', mutta he halusivat myös saada sotilaskoulutusta oman maansa vapaustaistelua silmällä pitäen. Virolaiset tunsivat toimivansa vastavuoroisesti suomalaisten Pohjan Poikien tavoin, jotka osallistuivat Viron vapaussotaan vuonna 1919 Viron armeijan rinnalla. He mielsivät myös olevansa Suomen jääkäriliikkeen perillisiä. Virolaiset kokivat, että suomalaiset kunnioittivat heitä ja loivat yhteishenkeä suomalaisten ja virolaisten välille. Se, että he osallistuivat heimokansansa suomalaisten maan puolustamiseen oli Suomen-poikien aatemaailman mukaista.
Historia > Jalkaväkirykmentti 200

Vuoden 1943 syksyllä saapui uusi vapaaehtoiserä. Heidän saatua koulutuksensa muodostettiin kaikista virolaisvapaaehtoisista 8. helmikuuta 1944 Jalkaväkirykmentti 200 (JR 200), joka osallistui Kannaksen suurhyökkäyksen torjuntataisteluihin etulinjasta. JR 200:n komentajaksi määrättiin Viron sotakorkeakoulun käynyt everstiluutnantti Eino Kuusela. Rykmentti oli osa kenraali Taavetti Laatikaisen komentamaa IV armeijakuntaa. Siinä oli kaksi pataljoonaa ja sen vahvuus oli kaikkiaan noin 1 850 miestä. Rykmentissä oli 168 upseeria, 162 aliupseeria ja miehistöä 1 422 henkeä. Rykmentiin lippuun oli kirjailtu "Isamaa auks – tuleviku padiks", suom. 'Isänmaan kunniaksi – tulevaisuuden turvaksi'.
Virolaisten vapaaehtoisten koulutus oli keskitetty Luumäelle Taavettiin. Siellä virolaisia kouluttanut alempi upseeristo koostui  pääosin virolaisista, joten siellä komentokielenä oli suomen sijaan viro. Koulutusta oli myös Nurmeksessa. Muutoin virolaiset toimivat suomenkielisten komentojen alla. Virolaisvapaaehtoiset joutuivat rintamalla taisteluihin käytännöllisesti katsoen heti. Vapaaehtoiset suomalaiset kutsuivat virolaisia koteihinsa lepäämään taisteluiden lomassa, ja suomalaisten ja virolaisten välille syntyi ihmissuhteita.
JR 200 osallistui torjuntataisteluihin Rajajoella, Kannaksella ja Viipurinlahdella. Raskaimpien taistelujen jälkeen JR 200 siirrettiin Vuoksen alueelle, missä taistelutoiminta muodostui lähinnä asemasodaksi.
Virolaisia saapui Suomeen vielä keväällä 1944, ja heidät otettiin vastaan Suomen armeijaan Jollaksen vastaanottokeskuksessa.
Jatkosodan jälkeen JR 200:n jäsenten annettiin valita, palaavatko he Viroon ja liittyvät siellä Saksan armeijaan vai jäävätkö he Suomeen ja mahdollisesti jatkavat matkaansa Ruotsiin. Yli 1 200 miestä lähti länteen, ja parisataa jäi aluksi Suomeen. Valtaosa virolaisista palasi Viroon taistelemaan idästä vyöryvää Puna-armeijaa vastaan. Lopulta Suomesta palasi Viroon 1 752 miestä. Suomeen jäi kuitenkin vielä virolaisia, joista muodostettiin 4. Erillinen Komppania. Yksikkö liitettiin sittemmin Täydennyspataljoona 3:een, mutta taisteluihin se ei enää osallistunut. Miehet avustivat maataloustöissä, viljankorjuussa. Aselevon jälkeen komppania järjestettiin harjoittelua varten uudelleen kranaatinheitin-, konekivääri- ja panssarintorjuntaryhmiksi. Käytännössä virolaiset kuitenkin työskentelivät erilaisissa lastaus- ja kuljetustöissä, kunnes he syyskuulla astuivat lopulta siviiliin. Tämän jälkeen heille tarjottiin mahdollisuutta siirtyä Ruotsiin, ja useimmat heistä ottivat tarjouksen vastaan. Kaikkiaan 260 taisteluissa ansioituneelle virolaiselle myönnettiin Suomen tasavallan kunniamerkki.
Historia > Merivoimat

Suomen merivoimissa taisteli 411 virolaista vapaaehtoista, joista 16 kaatui. Noin kymmenesosa laivaston sotilaista oli siis virolaisia. Vapaaehtoiset koulutettiin eri yksiköissä Turussa. Moskovan välirauhan jälkeen merivoimissa palvelleet virolaisvapaaehtoiset kuljetettiin merivoimien komentajan käskystä salaisessa operaatiossa Ruotsiin syksyllä 1944. Kuljetus tapahtui Valtiolliselta poliisilta salassa. Tapahtumista vaiettiin aina 1990-luvulle saakka, sillä välirauhansopimusten mukaan vapaaehtoiset olisi tullut luovuttaa Neuvostoliitolle. Virolaisia palveli erityisesti panssarilaiva Väinämöisellä, jolla heitä oli 42 miestä. Virolaisia oli myös miinalaivoilla, saattolaivoilla, torpedoveneissä, vartiolaivoilla, jäänmurtajilla ja muilla aluksilla. Suomen laivastossa palvelleista virolaisista noin puolet palasi syksyllä 1944 Viroon. Loppuosa miehistä jäi Suomeen, jossa heidät vapautettiin palveluksesta sitä mukaa kun heidän laivansa palasivat satamiin. Myös laivastossa palvelleista miehistä pakeni suuri osa rajavartiolaitoksen avulla välittömästi Ruotsiin. Kaikkiaan Ruotsiin lähti 184 merimiestä. JR 200 mukaan lukien kaikkiaan Suomen-pojista arviolta kolmasosa, noin 500 miestä, pääsi pakenemaan Ruotsiin ja sieltä edelleen muihin länsimaihin. Näin heille tarjoutui mahdollisuus rakentaa elämäänsä uudelleen.
Historia > Kaukopartiotoiminta

Välirauhan aikana Suomeen muodostettiin neljä omilla alueillaan toimivaa kaukopartio-osastoa, jotka nimettiin johtajiensa mukaan. Hannes Vehniäisen johtama Osasto Vehniäinen toimi Karjalankannaksella. Heinäkuussa 1943 osastot järjesteltiin Päämajan alaiseksi erillisyksiköksi nimeltään Erillinen Pataljoona 4. Suurimmillaan sen vahvuus oli 620 miestä. He olivat valiojoukkoa verrattuna tavallisiin rintamaosastoihin. Pääsyvaatimukset olivat korkeat ja kaukopartiojoukkoihin hakeuduttiin vapaaehtoisesti ja usein henkilökohtaisten suositusten kautta. Sotilasaineksen tuli olla tasalaatuista huippuluokkaa, jota edelleen kehitettiin kouluttamalla ja käytännön toiminnalla. Näihin miehiin kuului maaliskuusta 1942 alkaen 13 virolaista vapaaehtoista Osasto Vehniäisessä.
Historia > Päämajan alaiset joukot ja laitokset sekä muu apu

Suoraan Päämajan alaisissa joukoissa ja laitoksissa palveli yli 200 virolaista vapaaehtoista. Virolaisille tarjottiin myös mahdollisuutta ottaa osaa metsätöihin taistelemisen sijaan.
Historia > Paluu Viroon

JR 200:n loppukatselmus pidettiin 18. elokuuta 1944 Hangon vanhalla urheilukentällä ennen kuin joukot palasivat Paldiskiin Viroon. 19. elokuuta 1944 saksalaiseen Viroon suunnanneeseen Wartheland-rahtialukseen nousi vapaaehtoisesti 1 752 virolaista. Jalkaväkirykmentti 200:n virolaiset vapaaehtoiset saivat palata kotimaahansa taistelemaan Neuvostoliittoa vastaan elokuussa 1944 saksalaisten aloitettua vetäytymisensä Virossa. Välittömästi Suomen-pojista muodostettu pataljoona suunnattiin vastahyökkäykseen Tarton rintamalla läpipäässeen neuvostodivisioonan kylkeen. Vaikka saksalaiset olivat vieneet kaiken raskaan aseistuksen mukanaan ja neuvostojoukoilla oli erittäinen merkittävä ylivoima, onnistuivat Suomen-pojat pysäyttämään neuvostodivisioonan hyökkäyksen kolmeksi viikoksi. Tuona aikana noin 80 000 virolaista saatiin evakuoitua Tallinnasta turvaan Neuvostoliiton teloituksilta, kyydityksiltä ja pakkotyöltä. Lopulta ilman raskasta aseistusta ja ulkopuolista apua taistelleet virolaiset joutuivat taipumaan neuvostoarmeijan murskaavan ylivoiman edessä.
Jotkut palanneista Suomen-pojista mobilisoitiin puna-armeijaan ja jotkut päätyivät vetäytymään saksalaisten mukana, mutta joutuivatkin niin kutsuttuun Tšekin helvettiin. Tšekkiläiset partisaanit kiduttivat ja surmasivat vangiksi ottamiaan virolaisia toukokuussa 1945, vaikka suurin osa heistä oli pakotettu vasten tahtoaan Saksan riveihin.
Historia > Neuvostomiehityksen aikaan > Virossa

Viroon jäi yli puolet Suomen-pojista eli lähes 1 600 henkeä. Yli puolet Suomen-pojista, eli ne, joiden osallistumisen Suomen armeijaan neuvostoviranomaiset saivat tietoonsa, joutuivat ankarien rangaistusten kohteeksi ja karkotettiin Siperian vankileireille. Suomen-pojat ovat kertoneet joutuneensa syömään leireillä männyn nilaa ja neulasia henkinsä pitimiksi. Kertomusten mukaan leireillä tapettiin julmasti vastasyntyneitä ja pikkulapsia aikuisten kuollessa nälkään ja uupumukseen, koska pakkotyö oli niin raskasta. Tavanomaisimmin Suomen-pojille tuomittiin pakkotyötä 15+5+5 vuotta, mutta joillekin jopa 25+5 vuotta. Kuolemanrangaistuksiakin langetettiin. 1950-luvun puolivälin jälkeen Suomen-poikia alkoi päästä takaisin kotimaahansa. Heitä palasi alle 500.
Osa Suomen-pojista jatkoi taisteluaan neuvostomiehittäjää vastaan metsiin kätkeytyneinä sisseinä eli metsäveljinä. Puolestaan osa ulkomaille lähteneistä ei uskaltanut palata enää koskaan synnyinseuduilleen. Joitakin satoja Suomen-poikia evakuoitiin Virosta Saksaan. Noin kolmasosa pääsi siirtymään Virosta Ruotsin kautta länteen.
Stalinin kuoltua vuonna 1953 Suomen-poikien tilanne vähitellen helpottui, ja 1950-luvun kuluessa Siperiaan tuomittuja alettiin armahtaa. Armahdus ei kuitenkaan tuonut juuri helpotusta Suomen-poikien elämään: Nuoruus oli kulunut taisteluissa ja vankeudessa ja kansalaisluottamuksen menetys heikensi mahdollisuuksia opiskella tai saada työtä. Esimerkiksi pääsy yliopisto-opintoihin evättiin. Epävarmuus ja pelko tulevasta täytti myös niiden Suomen-poikien mielen, joita oli kuulusteltu, mutta jotka olivat välttyneet Siperian-leireiltä.
Historia > Neuvostomiehityksen aikaan > Suomessa

Suomessa valtiollinen poliisi eli Valpo joutui jatkosodan jälkeen kommunistien käsiin ja alkoi vangita Suomeen jääneitä virolaisia. Liittoutuneiden valvontakomissio eli käytännössä Neuvostoliitto vaati Suomea luovuttamaan maanpettureina pitämänsä Suomen-pojat, ja Suomi taipui tottelemaan.
Historia > Viron itsenäistyttyä uudelleen

Useat Suomen-pojat ovat todenneet jälkikäteen, että heitä ajoi isänmaallisuus eivätkä he koskaan itse ajatelleet taistelleensa väärällä puolella, vaikka joutuivatkin vaikenemaan sotakokemuksistaan vuosikymmeniksi. Osa Suomen-pojista on ilmaissut, ettei ole katunut lähtöään sotaan. Heidän mukaansa se oli oikea päätös, sillä sotaa käytiin oikean asian puolesta. Kun Elisabeth Rehn toimi Suomen puolustusministerinä, hän vaikutti siihen, että Suomen valtio maksoi kullekin Suomen-pojalle kertakorvauksena 2 000 markkaa vuonna 1993. Tämän jälkeen vuodesta 1995 alkaen Suomi on kustantanut heille myös kuntoutusta ja maksanut rintama-avustusta. Vuodesta 2002 alkaen Suomen-pojat ovat saaneet Suomesta sotavammakorvauksia.
Historia > Viron itsenäistyttyä uudelleen > Suomen-poikien perintö

Viron saatuaan itsenäisyytensä takaisin, suomalaisten ja virolaisten aseveljien välille syntyi jälleen yhteys. Vapaaehtoisten virolaisten perinneyhdistys JR 200 Kilta perustettiin 14. marraskuuta 1991. Sen nimi muutettiin Suomen-poikien perinneyhdistys ry:ksi 21. helmikuuta 1996. Yhdistys on Suomen Viro-yhdistysten liitto ry:n jäsen. Perinneyhdistys vaalii vapaaehtoisina palvelleiden virolaisten yhteisiä perinteitä ja siirtää perinnettä tuleville sukupolville sekä ylläpitää ihanteita, jotka johtivat Suomen-poikien Suomeen tuloon. Yhdistys tekee yhteistyötä Suomen Sotaveteraaniliiton kanssa ja kuuluu Tammenlehvän perinneliittoon. Yhdistyksen tavoitteena on parantaa Suomen-poikien leskien elämänolosuhteita ja luoda heille yhteistoimintaa. Lisäksi se osallistuu Pohjan poikien perinteiden vaalimiseen ja nykyisin se kohdentaa toimintansa myös Suomen puolustusvoimissa palveleviin virolaistaustaisiin asevelvollisiin. Jälkimmäisen osa-alueen on tarkoitus vahvistaa niin sanottua Suomen siltaa eli Suomen ja Viron suhteita. Jäseniä yhdistyksellä oli vuonna 2020 vajaat 150. Yhdistyksen hallituksen puheenjohtajana toimii Risto Haimila. Suomen-poikien muistoa vaalii myös Sotien 1939–1945 pääkaupunkiseudun perinneyhdistys.
Suomen-poikien muistoa on vaalinut Virossa muun muassa Soomepoiste Pärimusühing, ja se tekee yhteistyötä Suomen-poikien perinneyhdistys ry:n kanssa. Jalkaväkirykmentti 200:n ja Suomen-poikien museo sijaitsee Äksin kylässä, Saadjärven luontomuseossa, Virossa. Suomen-pojille on pystytetty muistokivi Tallinnan Metsäkalmistoon. Merivoimissa kaatuneiden virolaisille on kiinnitetty muistolaatta Suomenlinnaan. Virolaisten vapaaehtoisten koulutus oli keskitetty sodan aikana Luumäen Taavettiin, jonne on pystytetty Jalkaväkirykmentti 200:n muistomerkki. Hietaniemen sankarihaudassa lepää kahdeksan Jalkaväkirykmentti 47:ssä palvellutta Suomen-poikaa. Suomi myönsi virolaisille vapaaehtoisille Jatkosodan Virolaisten vapaaehtoisten tunnuksia, joista ainoastaan muutama on säilynyt ja jotka ovat erittäin harvinaisia.
Suomi on myöntänyt virolaisille vapaaehtoisille Suomen Valkoisen Ruusun ensimmäisen mitalin, johon on kaiverrettu:
»Veljeä ei jätetä.
Isänmaan hyväksi.
Suomen vapauden ja Viron kunnian puolesta.»
Sittemmin Suomeen muuttanut ja poliisina työskentelevä vironinkeriläinen Taimi Komulainen on ohjannut vuonna 2022 valmistuneen dokumenttielokuvan Suomen-pojista Kiiluvees – Vanavedessä. Elokuva sisältää useita Suomen-poikien ja heidän omaistensa haastatteluja. Suomen-poikia käsitteleviä kirjoja on myös julkaistu useita.
Kesällä 2022 heitä oli elossa enää viisi Virossa ja kymmenkunta muualla maailmassa, ja heidän keski-ikänsä oli ylittänyt 95 vuotta. Joulukuussa 2022 heitä sanottiin olevan elossa enää kymmenen. Elokuussa 2023 luku oli tarkentunut 13 Suomen-poikaan. Heistä kaksi eli vuoden 2024 alussa Virossa ja arviolta kymmenkunta muualla maailmassa. Viimeinen Virossa elänyt Suomen-poika Artur Roopalu kuoli 99-vuotiaana Tallinnassa marraskuussa 2024.
Tunnettuja Suomen-poikia

Villem Ahas
Ivar Grünthal
Ülo Jõgi
Uno Järvela
Ottniell Jürissaar
Ain Kaalep
Raimond Kaugver
Richard Maasing
Ilmar Malin
Heino Mikiver
Ilmar Mikiver
Viktor Preiman
Endel Rikand
Juhan Ross
Paul Saar
Vello Salo
Eduard Salumäe
Heino Susi
Ilmar Talve
Karl Talpak
Arved Viirlaid
Juhan Vilbaste
Vello Laos
Kirjallisuutta

Isohella, Anne-Riitta: Suomen-pojat – virolainen jääkäritarina.  (2. uusittu painos)  Helsinki:  Ajatus, 2005.  ISBN 951-20-6789-7
Korjus, Jaakko: Viron kunniaksi – Talvi- ja jatkosodan virolaiset vapaaehtoiset.  Hämeenlinna:  Karisto, 1998.  ISBN 951-23-3819-X
Kuutma, Raul: Suomen-poikien tie – virolaissotilaiden kohtaloita.  ((Kolmas tee – Eesti auks, tuleviku pandiks) Suomentanut Eero Riuttala)  Helsinki:  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19684-7
Relvik, Heino: Merivoimien Suomen-pojat – virolaiset vapaaehtoiset Suomen laivastossa 1943-44.  ((Mereväe soomepoisid) Suomentanut Eero Riuttala)  Suomen-poikien perinneyhdistys ry, 2007.  ISBN 978-952-92-1768-7
Viirlaid, Arved: Pohjantähden pojat.  ((Põhjatähe pojad, 2009.) Suomentanut Eero Riuttala)  Helsinki:  Ajatus, 2010.  ISBN 978-951-20-8241-4
Aiheesta muualla

Isohella, Anne-Riitta: Joukkoliikkeestä jalkaväkirykmentiksi Kuinka Suomi päätti kouluttaa virolaisen joukko-osaston JR 200 -pro gradu, Tampereen yliopisto, Suomen historia, 2005
Virolainen sotilas vapaaehtoisen tykkikomppanian taisteluharjoituksessa. Kuva on väritetty jälkikäteen.
Love and Other Drugs

| Love and Other Drugs |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Edward Zwick
Käsikirjoittaja:  Edward Zwick Marshall Herskovitz Charles Randolph
Tuottaja:  Marshall Herskovitz Edward Zwick Scott Stuber
Säveltäjä:  James Newton Howard
Kuvaaja:  Steven Fierberg
Leikkaaja:  Steven Rosenblum
Pääosat:  Jake Gyllenhaal Anne Hathaway
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Studios Regency Enterprises Scott Stuber Bedford Falls Productions
Levittäjä:  InterCom Netflix Microsoft Store
Ensi-ilta:  2010
Kesto:  112 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Love and Other Drugs on yhdysvaltalainen vuonna 2010 ilmestynyt draama- ja komediaelokuva, jonka on ohjannut Edward Zwick ja jonka pääosassa näyttelevät Jake Gyllenhaal ja Anne Hathaway. Elokuva perustuu Jamie Reidyn kirjaan Hard Sell: The Evolution of a Viagra Salesman. Elokuva on Zwickin toinen komedia- ja draamaelokuva ensimmäisen ollessa Muuten – se viimeöinen (About Last Night...).
20th Century Fox julkaisi elokuvan Yhdysvalloissa 24. marraskuuta 2010 ja se sai vaihtelevia arvioita elokuvakriitikoilta. Elokuva on ensimmäinen jossa Hathaway ja Gyllenhaal näyttelevät yhdessä sitten Brokeback Mountainin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jake Gyllenhaal  | … |  Jamie Randall   |
|  Anne Hathaway  | … |  Maggie Murdock   |
|  Josh Gad  | … |  Josh Randall   |
|  Judy Greer  | … |  Cindy   |
|  Gabriel Macht  | … |  Trey Hannigan   |
|  Oliver Platt  | … |  Bruce Jackson   |
|  Hank Azaria  | … |  Tohtori Knight   |
|  George Segal  | … |  Tohtori James Randall   |
|  Jill Clayburgh  | … |  Nancy Randall   |
|  Katheryn Winnick  | … |  Lisa   |
|  Nikki DeLoach  | … |  Christy   |
Aiheesta muualla

Love and Other Drugs Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Love and Other Drugs Elonet.
Jari Rantala

Jari Rantala -nimisiä henkilöitä ovat:
Jari Rantala (s. 1962), Loimaan kaupunginjohtaja
Jari Rantala (s. 1963), Laihian (aik. Pomarkun) kunnanjohtaja
Jari Rantala (s. 1967), kirjailija ja käsikirjoittaja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Jari Rantala”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
NRP Figueira da Foz (P361)

| NRP Figueira da Foz |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Estaleiros Navais de Viana do Castelo, Viana do Castelo
Laskettu vesille:  1. lokakuuta 2005
Palveluskäyttöön:  19. joulukuuta 2013
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 600 t
Pituus:  83,10 m
Leveys:  12,95 m
Syväys:  3,69 m
Koneteho:  2 × Wärtsilä-dieselmoottoria 5 200 hv 2 × sähkömoottoria 270 hv
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  35
Aseistus
Aseistus:  1 × OTO Melara 30 mm Marlin WS -tykki 2 × 12,7 mm konekivääriä
NRP Figueira da Foz (runkonumero P361) oli Portugalin laivaston Viana do Castelo -luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin 2002 Estaleiros Navais de Viana do Castelolta Viana do Castelosta. Alus laskettiin vesille 1. lokakuuta 2005 ja otettiin palvelukseen 19. joulukuuta 2013.
Palvelus

Alus osallistui 2014 operaatio Indaloon, jossa valvottiin Pohjois-Afrikasta Eurooppaan tulevaa siirtolaisvirtaa. Se vaurioitui 19. lokakuuta 2014 lähtiessään Viana do Castelosta.. Alus valvoi Madeiran aluevesillä lokakuusta joulukuuhun 2020.
Ajo Motorsport

|  Ajo Motorsport |
| --- | --- |
Perustettu:  2001
Tallipäällikkö:   Aki Ajo
Nykyiset sarjat:  Moto2, Moto3
Ensimmäinen kilpailu:  Saksan GP 2001
Tuloksia
Kuljettajien maailmanmestaruuksia:   Moto2: 2015: Johann Zarco  Moto2: 2016: Johann Zarco  Moto3: 2012: Sandro Cortese  Moto3: 2016: Brad Binder  125cc: 2008: Mike di Meglio  125cc: 2010: Marc Márquez 
125-kuutoisten mestaruuden voittanut Marc Márquez vuonna 2010.
Ajo Motorsport on suomalainen ratamoottoripyöräilytalli MM-sarjan Moto2- ja Moto3-luokissa. Tallin johtaja on entinen kilpa-ajaja Aki Ajo.