stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuralanjärvi
Kunnostus ja tutkimukset

Kuralanjärveltä on kattava limnologinen tausta-aineisto ja se on ollut Lounais-Suomen ympäristökeskuksen seurannassa noin 35 vuotta. Järvi ei kuitenkaan kuulunut Lounais-Suomen ympäristökeskuksen levähaittaseurannan vakiopaikkoihin, mutta on ollut jo vuosia mukana erilaisissa projekteissa.
Kuralanjärvi oli vuonna 1995 tutkimusseurannassa ja vuoden 1996 maaliskuussa havaittiin koko kalakannan kuolleen happikatoon. Keväällä kalojen pääsy järveen ojia pitkin estettiin ja järvi pysyikin lähes kalattomana kesän 1996. Sen seurauksena järven veden laatu ravinteisuuteen nähden parani merkittävästi. Se säilyi hyvänä vielä vuoden 1997 aikana, vaikka järveen oli vaeltanut paljon suurikokoisia ruutanoita. Ensin tehokkaasti kasviplanktonia ja levämassaa syövät isot vesikirput valtasivat järven, minkä jälkeen kalasto palasi nopeasti takaisin, mukanaan aikaisempaa enemmän ahvenia, jotka pitävät särkikalaston paremmin kurissa. Tuolloin Kuralanjärvi oli mukana kolmivuotisessa järvitutkimushankkeessa, jossa haettiin tutkittua tietoa ravintoketjukunnostuksen tehokkuudesta. Hanketta rahoitti Suomen Akatemian.
Turun ammattikorkeakoulun ja Insinööritoimisto Saloy Oy:n yhteishankkeessa vuosina 2006 ja 2007 selvitettiin voidaanko sinilevän kulkeutumista rajoittaa suodatinkankaisilla rakenteilla ja voidaanko pieniä vesialueita tyhjentää sinilevästä. Kuralanjärvellä kokeiltiin tuolloin sinilevän nuottausta, mutta se ei tuottanut pysyvää tulosta. Vuosina 2008 ja 2009 Saloy jatkoi sinilevätutkimuksia järvellä. Vuonna 2009 järvelle rakennettiin kaksi puomeilla ja peitteilla rajattua allasta. Altaisiin ei päässyt pohjasta ravinteita ja niiden sinilevä lukuarvo oli seitsemän, kun muualla järvessä se oli 70. Mittauksia tehtiin automaattisilla sinilevämittareilla. Tällä hetkellä Kuralanjärvi kuuluu Turun yliopiston Biologian laitoksen tutkimusprojektiin; vesistöjen ravintoverkkotutkimus ja rehevöityneiden järvien kunnostus.
Järven kokonaisfosfori on vaihdellut 2000-luvulla 100–500 µg/l. Pohjanläheisessä vesikerroksessa liukoinen happi on ollut 2000-luvulla 0–11 mg/l. 2000-luvulla otetussa näytteessä a-klorofylli pitoisuus on ollut alimmillaan 0 µg/l ja parhaimmillaan vuonna 2008 yli 550 µg/l. Maankäyttömuotojen perusteella tehty karkea kuormitusselvitys osoittaa että yli puolet järven valuma-alueesta on metsää, ja noin neljännes peltoa. Maankäyttömuotojen perusteella fosfori- ja typpikuormituksesta valtaosa tulee pelloilta.
Petrus Palmu

| Petrus Palmu> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1997 (ikä 27) Joensuu, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Petu
Pelipaikka:  oikea laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  168 cm
Paino:  84 kg
Seura
Seura:  HIFK
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  52
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2017–
Aik. seurat:  TPS (SML) JYP (SML) ERC Ingolstadt (DEL) Jukurit (SML) Örebro HK (SHL) Linköping HC (SHL)
NHL-varaus:  181. varaus, 2017 Vancouver Canucks
Petrus Palmu (s. 16. heinäkuuta 1997 Joensuu) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa SM-liigajoukkue Helsingin IFK:ssa. Palmu on pelipaikaltaan oikea laitahyökkääjä.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko.Alle 18-v. MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Sveitsi 2015 | jääkiekko |  |
Palmu pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2017 sekä alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2015, jolloin hän voitti hopeaa. Palmu pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2014, jolloin hän voitti Suomen sisäisen pistepörssin tehoilla 4+4=8. Yhteensä Palmu on pelannut seitsemän nuorten ja 35 poikien maaottelua.
Suomen A-maajoukkueessa Palmu on pelannut kymmenen ottelua tehden tehopistein 2+3=5. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Channel One Cupin 12. joulukuuta 2019 Plzeňissä pelatussa avausottelussa Tšekkiä vastaan. Palmu merkittiin Suomen kakkosketjun vasempaan laitaan kahden muun debytantin, hänen kanssaan JYPissä pelanneiden Miska Siikosen ja Julius Nättisen viereen. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa Palmu teki Nordic Cupissa 13. huhtikuuta 2022 Odensessa ylivoimalla Tanskaa vastaan. Hän sai ottelussa myös syöttöpisteen Eemil Erholtzin tekemään ylivoimamaaliin. Palmu putosi lopulta viimeisten joukossa vuoden 2022 lopullisesta MM-kisajoukkueesta.
Pelityyli

Elite Prospects-sivuston Tyler Parchemin mukaan Palmun vahvuuksiin kuuluu nopeus, peliäly ja hyökkäyspään taidot. Hän kykenee myös kohtalaisen hyvään puolustuspelaamiseen. Pieni koko on kuitenkin hieman rajoittanut Palmun pelaamista ja Parchemin mukaan häntä ei pääosin tämän vuoksi varattu NHL:ään vielä heti varausikäisenä.
Yksityiselämä

Palmun isä Timo pelasi jääkiekkoa hyökkääjänä alemmissa sarjoissa.
Paimen

William-Adolphe Bouguereau: Nuori paimen, 1868.
Paimen on laitumella olevan karjan paimentaja. Perinteisellä lammaspaimenella on työvälineenä paimensauva. Se on pitkä sauva, jonka päässä on pyöreä koukku. Tällä koukulla hän koukuttaa lampaan jalan ohjatessaan sitä. Vertauskuvallisessa käytössä kristinuskossa puhutaan uskovien ihmisten kaitsijasta paimenena.
Lammaspaimenen ammattitutkinto

Ranskassa, jossa lampaita kasvatetaan erityisesti maan eteläosissa, kaupunkilaiset ihannoivat paimenkulttuuria, vaikka lammaspaimenen työ on fyysisesti ja henkisesti raskasta. Työstä tekee raskaan se, että lampaat eivät tunne kellonaikoja, joten säännöllisiä työaikoja ei ole. Lisäksi vuorilla, missä lampaat kesällä laiduntavat, paimenet ovat sään armoilla, ja työ on yksinäistä. Salon-de-Provencessa on oppilaitos "Centre de Formation de Merle", joka kouluttaa oppilaita lammaspaimenen ammattitutkintoon. Siellä oppilaat kouluttautuvat teuraslihaksi päätyvien lampaiden palkallisiksi paimeniksi. Koulutus kestää vuoden, ja sen aikana käydään läpi kerimistä, karitsoimista, paimentamista ja alan vaaroja. Vuonna 2021 paimenopiskelijoita oli 19. Alanvaihtajien osuus opiskelijoista on suuri.
Ilmari Kianto

| Ilmari Kianto |
| --- | --- |
 Ilmari Kianto 50-vuotiaana vuonna 1924.
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. toukokuuta 1874 Pulkkila, Suomi
Kuollut: 27. huhtikuuta 1970 (95 vuotta) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Antero Avomieli, Salanimi
Esikoisteos:  Väärällä uralla (1896), nimellä Ilmari Calamnius
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ilmari Kianto, vuoteen 1906 saakka Calamnius; (7. toukokuuta 1874 Pulkkila – 27. huhtikuuta 1970 Helsinki) oli yksi 1900-luvun alkupuoliskon huomattavimmista suomalaisista kirjailijoista. Kiannon kirjailijanura kesti yli 60 vuotta, jona aikana hän kirjoitti kuutisenkymmentä kirjaa. Hänen maineensa perustuu kuitenkin lähes kokonaan hänen kahteen köyhälistöromaaniinsa Punainen viiva (1909) ja Ryysyrannan Jooseppi (1924). Näiden kirjojen ansiosta Kianto tunnetaan kainuulaisen köyhälistön kuvaajana, ”korpikirjailijana”.
Kianto oli alun perin nimeltään Ilmari Calamnius, mutta muutti sukunimensä Johannes Linnankosken neuvosta Kiannoksi vuonna 1906. Hän käytti myös salanimiä Antero Avomieli ja Salanimi. Kirjeenvaihdossaan Kianto käytti nimestään muotoa Ilmari Iki-Kianto.
Sisällissota ja Vienan retkikunta

Suomen sisällissodan alkuvaiheessa Kianto oleskeli Oulussa ja Hailuodossa ja oli Oulun valtauksen silminnäkijä. Kianto asettui valkoisten puolelle ja esitti hyvin jyrkkiä kommentteja punaisista: hän muun muassa puhui ”punaisista naarassusista” ja vaati pahan pois leikkaamista saastuneesta kansanruumiista teloitusten avulla esimerkiksi Keskisuomalainen-lehdessä 12. huhtikuuta 1918 ilmestyneessä kirjoituksessaan:
»Eikö olisi oikeata tuomiotaktiikkaa ottaa joku prosentti vihollisen toisestakin sukupuolesta – siten siveellisesti vaikuttaakseen näiden kurjiin ammattisisariin? Sudenjahdissa kelpaa maalitauluksi juuri naarassusi ehkä ennemmin kuin uros, sillä metsästäjä tietää, että naarassusi synnyttää yhtä pahoja penikoita, joista on oleva ikuinen vastus. Todistettu on, että Suomen kansalaissodassa punakaartilaiset ovat petoja, monet heidän naisistaan – susinarttuja, vieläpä naarastiikereitä. Eikö ole hulluutta olla ampumatta petoja, jotka meitä ahdistavat? Pyövelin kirves on nyt kerta kaikkiaan pantu Suomen kansan käteen. Suomen kansan yhteiskuntaruumiissa on tehtävä ”keisarileikkaus” – kirurgimme olkoon kansan tuomio» 
(Ilmari Kianto)
Kiannon jyrkkää asennetta saattaa selittää se, että häntä itseään oli pidetty jonkinlaisena sosialistina hänen vapaan sukupuolimoraalinsa sekä uskonnon- ja kirkonvastaisten kirjoitustensa vuoksi. Nyt hän halusi tehdä selvän pesäeron punaisiin ja etsi jyrkillä mielipiteillään hyväksyntää valkoisten kannattajilta. Venäjän kieltä opiskellut ja pitkiä aikoja Venäjällä oleskellut Kianto muuttui samalla myös venäläisvastaiseksi Suur-Suomen kannattajaksi. Perinteiset valkoisten kannattajat suhtautuivat kuitenkin epäillen ”valkoiseksi anarkistiksi” julistautuneeseen Kiantoon, eikä hänen sisällissodasta kirjoittamansa kirja saanut kustantajaa syksyllä 1918. Kiannon sisällissotamuistelmat julkaistiin vasta vuonna 1928 nimellä Elämän ja kuoleman kentältä ja silloinkin niitä oli osaksi sensuroitu.
Sisällissodan jälkeen kesällä 1918 Kianto otti osaa everstiluutnantti Malmin johtamaan Vienan retkikuntaan. Hänen tehtävänään oli toimia agitaattorina ja saada alueen asukkaat kannattamaan Suomeen liittymistä. Paikallinen väestö pysyi kuitenkin Kiannon pettymykseksi poliittisesti passiivisena eikä innostunut hänen puheistaan. Syksyllä retken jälkeen Kianto kirjoitti yleisesikunnalle moitekirjeen Vienan sodan moraalisesta ryhdittömyydestä ja retkikunnassa rehottaneista sukupuolitaudeista. Kianto kirjoitti epäonnistuneesta retkestä matkakuvauksen Suomi suureksi – Viena vapaaksi (1918) ja kirjasen Vienan puolesta – Kauko-Karjalan ikivanhan moraalin säilyttämiseksi, kenttäpuheita (1919).
1920–1930-luku

Vuonna 1924 ilmestyi Kiannon toinen pääteos, romaani Ryysyrannan Jooseppi. Aihepiirillä ja henkilöhahmoilla on yhtäläisyyksiä Joel Lehtosen Putkinotkon kanssa.
Kianto oli 1920–1930-luvuilla hyvin paljon liikkeellä, ja Turjanlinna oli usein pitkiä aikoja tyhjänä. Hän matkusti 1926 Viroon, Latviaan, Puolaan ja Tšekkoslovakiaan, ja 1931 hän kävi uudelleen Virossa. Kiannolla oli näihin aikoihin toinen asunto Terijoen Kellomäellä Karjalan kannaksella, mutta hän asui myös tilapäisesti useilla paikkakunnilla ympäri Suomea. Terijoen mökki oli alkuperäiseltä nimeltään Esterilä, mutta Kianto alkoi kutsua sitä Antiloopin luolaksi tai Varpusen häkiksi silloisen naisystävänsä Sirkka-Liisan eli Sigrid Engströmin ihastelunimen mukaan. Kianto asui tässä mökissä useina talvina, sillä hän saattoi kirjoittaa siellä teoksiaan rauhassa, mikä ei olisi onnistunut Turjanlinnassa.
Vuonna 1932 Kianto sai virallisen eron ensimmäisestä vaimostaan, ja hän meni 1933 uusiin naimisiin Elsa-Maria Karppisen (o.s. Kokko) (1896–1954) kanssa. Hänellä oli kuitenkin samaan aikaan suhde Raakel Nymanin kanssa ja vuodesta 1934 lähtien myös Turjanlinnan palvelustyttönä toimineen Aino Seppäsen (”Aino-Kaino”) kanssa. Vuonna 1934 Kianto onnistui myös kahdeksan vuoden ponnistelun jälkeen lunastamaan Turjanlinnan palstan itsenäiseksi tilaksi.
1930-luvulla Ilmari Kiantoa ahdistivat taloudelliset vaikeudet. Hän oli velkaa kustantajalleen Otavalle yli 600 000 markkaa, ja jouluaattona 1936 Turjanlinna uhattiin ulosmitata lähes 15 000 markan veloista Suomussalmen kunnalle. Turjanlinna kuitenkin pelastui sillä kertaa, kun Kiannon hyväksi järjestettiin kansalaiskeräys. Näiden vaikeuksiensa keskellä Kianto vieraili tammikuussa 1937 Ryysyrannan Joosepin esikuvan talossa ja saattoi hieman katkerana todeta: ”Kauhala, entinen oikea Ryysyranta, on vaurastunut ja tullut niin herraskaiseksi ettei sinne viitsi poiketakaan.”
Turjanlinnan tuho

Talvisodan puhjettua Kianto perheineen joutui jättämään Turjanlinnan 7. joulukuuta 1939, kun venäläiset joukot saapuivat Suomussalmen kirkonkylän lähelle ja Turjanlinnan alue joutui taistelunäyttämöksi. Saman päivän iltana paloi koko Suomussalmen kirkonkylä suomalaisten sytyttämänä. Joulukuussa rintamalinja kulki Turjanlinnan alueen läpi, ja suomalaiset joukot polttivat Turjanlinnan 19. joulukuuta 1939. Turjanlinnan rakennuksista säilyi vain sauna ja jäkäläriihi. Näiden Hulkonniemen taisteluiden aikana myös Kiannon poika Jormo Gabriel Kianto haavoittui vaikeasti noin kahden kilometrin päässä Turjanlinnasta.
Kianto tuomittiin talvisodan jälkeen maanpetoksen yrityksestä puoleksi vuodeksi kuritushuoneeseen, koska hän oli jättänyt talonsa Turjanlinnan kuistinpöydälle tyhjän sikarilaatikon, jonka kanteen hän oli kirjoittanut venäjänkielisen viestin:
»Venäläiset toverit! Kunnioittakaa sivumenolla köyhän kirjailijan kotia. Tuossa on saari autiona ynnä huvila itään päin muine rakennuksineen. – Olen minäkin ollut Moskovassa v. 1901–03. » 
(Ilmari Kianto.)
Saaressa, johon hän viittasi, olivat hänen kaksi omaa kalamajaansa, ja huvila itäänpäin tarkoitti hänen vanhimman sisarensa kookasta asumusta – sisaren kanssa hänellä oli ajoittain huonot välit. Länteen hän ei halunnut venäläisiä neuvoa, koska hänen vaimonsa ja pikku tyttärensä olivat juuri sinnepäin lähteneet jäätä pitkin sotaa pakoon.
Tämän tekstin jouduttua suomalaisten käsiin se tulkittiin ilmoitukseksi läheisen talon miehittämättömyydestä, mikä katsottiin vakoiluksi. Kianto tuomittiin kuudeksi kuukaudeksi kuritushuoneeseen ja kansalaisluottamuksen menettämiseen. Presidentti Kyösti Kallio armahti Kiannon kuritushuoneesta ennen tuomitun ajan päättymistä. Jutun seurauksena Kianto erotettiin ”maanpetturina” useista kulttuuriseuroista, muun muassa Suomen Kirjailijaliitosta, jota hän itse oli ollut perustamassa, ja myös Karjalan Heimosoturiliitosta. Katkeroitunut ja tuomiota oikeusmurhana pitänyt Kianto kirjoitti tapauksesta päiväkirjansa pohjalta teoksen Omat koirat purivat, joka kuitenkin pääsi julkisuuteen vasta 1946.
Sodanjälkeiset vuodet

Talvisodassa palaneen Turjanlinnan tilalle valmistui kustannusliike Otavan taloudellisella avustuksella uusi kaksikerroksinen talo 1949, mutta tämä rakennus paloi pian valmistumisensa jälkeen rakennusvirheen takia. Uutta Turjanlinnaa ei ollut vakuutettu, joten Kianto ei saanut mitään korvausta menetyksistään. Kianto lähestyi presidentti Paasikiveä ajatuksenaan saada hänet kansalaiskeräyksen suojelijaksi. Paasikivi kommentoi päiväkirjoissaan: ”Että piti Turjanlinnansa, joka jo oli kerran palanut, vakuuttamatta, on puolustelematonta kirjailijaltakin.” Paasikivi kuitenkin aprikoi samassa yhteydessä: ”Olisiko syytä ja mahdollista antaa hänelle jotain lisäapurahaa valtion varoista? Hänen vanhuudenpäivänsä olisi joka tapauksessa turvattava, tavalla tai toisella.” Paasikivi antoi opetusministeri Reino Oittiselle tehtäväksi valmistella, mitä asiassa olisi tehtävissä, ja neuvotella Otavan pääjohtajan Heikki Reenpään kanssa kyseisestä asiasta.
Vuodesta 1953 lähtien Kianto vietti talvet Helsingissä, Otavan omistamassa kirjailija-asunnossa Mariankatu 24:ssä. Kirjailija Kiannon loputon rahapula oli Heikki Reenpään jatkuvana huolena. Kesät hän asui Turjanlinnan vanhan ”Kohtalon Korsu” -nimisen jäkäläriihen kylkeen tehdyssä ”Ikin Tupa” -nimisessä asumuksessa. Vuonna 1957 Kianto vihittiin Helsingin yliopiston historiallis-kielitieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi, ja samana vuonna ilmestyi myös hänen viimeinen kirjansa Mies on luotu liikkuvaksi.
Sodan jälkeen Kianto tuli tunnetuksi ”sihteeriseikkailuistaan”. Hän haki säännöllisesti lehti-ilmoituksillaan itselleen naispuolisia sihteereitä. Useimmilla näistä sihteereistä ei ollut edes konekirjoitustaitoa, mutta Kiannolle riitti, että he pystyivät soutamaan venettä ja pitämään hänelle seuraa. Kaikkiaan Kiannolla ehti sihteereitä olla neljä yhdeksän vuoden aikana, pisimpään Inkeri Jokinen vuosina 1944–1947 ja Anja Halonen vuosina 1948–1951. Kianto alkoi kirjoittaa ' vuonna 1952 romaania Elätin käärmettä povellani jonka aiheena oli hänen suhteensa Anja Haloseen. Romaani jäi keskeneräiseksi, sillä Halonen repi palasiksi Kiannon romaanin lähteenä käyttämän päiväkirjan Rakastajan tunnustuksia.
Toisen vaimonsa Elsa Karppisen kuoltua vuonna 1954 Kianto meni vuonna 1956 viimeisen kerran naimisiin, nyt Ella Mirjam (”Mirkku”) Lähteisen (1914–1961) kanssa; tämä avioliitto jatkui viisi vuotta, Lähteisen kuolemaan saakka.
Kianto kuoli keuhkokuumeeseen vähän ennen 96-vuotispäiväänsä vuonna 1970 Helsingin Auroran sairaalassa. Hänet on haudattu Turjanlinnan edustalla sijaitsevaan Niettussaareen. Kianto oli varannut tämän hautapaikan itselleen jo vuonna 1927, ja myös hautamuistomerkin teksti on hänen laatimansa:
»Tähän minut haudataan. Katson Wanhaan pappilaan, sieltä aallot armaat pauhaa lapsuuteni hellää rauhaa. Turjanlinna tuossa on sodan jälkeen onneton. Minä kuljen onnen mailla – en oo enää mitään vailla.» 
(Ilmari Kianto.)
Avioliitto ja lapset

Kianto oli kolme kertaa naimisissa: Hildur Molnberg (1904–1932) avioero; Elsa-Maria Karppinen (1933–1954) kuoli; Mirjam Lähteinen (1956–1961) kuoli. Kianto jakoi kaksitoista lastaan näiden äitien mukaan A-sarjaan (kahdeksan lasta, Hildur Molnberg), B-sarjaan (kolme lasta, Siviä Karppi) ja C-sarjaan (yksi lapsi, Rakel Nyman).
Lapset Hildur Maria Molnbergin (1882–1941) kanssa
Kalevi (1906–1909), kuoli aivotuberkuloosiin; hänestä kerrotaan Kiannon kirjassa Pyhä rakkaus.
Salmi Talvikki Cecilia, myöh. Jokela (1908–1988), perheenemäntä
Orvokki Helmi Simpukka, myöh. Suomela (1909–1984), sairaanhoitaja
Otso Tähtivalo (1911–2001), rovasti, Alppilan seurakunnan kirkkoherra
Veijo Virmo Imatro (1912–1941), prokuristi
Viena Karma Sirkka Salama Kesäheinä Saarenruusu Pikku-Hilkka, myöh. Ristovuo (1913–1979), farmaseutti
Jormo Gabriel Sotavalta (1914–1990), kapteeni, aktiiviupseeri
"Pikku-Hilkka Kaarina" (adoptoitu pois vuonna 1920), oik. nimi Karin Boije (1920–2003)
Lapset Siviä Karpin (1895–1955) kanssa
Sorjo Uolevi Sotaprinssi (1917–2000), opettaja, kirjailija, toimittaja
Raida Tsikko Tellervo, myöh. Heikkilä (1920–2008), käsityönopettaja
Marjatta Iltatähti (1921–2013), opettaja
Lapsi Rakel Nymanin (1908–1973) kanssa
Raija-Liisa Rakel, myöh. Kansi (1934–), filosofian maisteri, lehtori
Kianto puhui moniavioisuuden puolesta sekä avoimesti avioliiton ulkopuolisista suhteistaan. Lisäksi hän jätti lapsensa kastamatta.
Ilmari Kiannon sisarukset

Ilmari Kiannolla oli neljä veljeä ja kolme sisarta:
Edvin Calamnius (1864–1927), tullivirkailijana Iisalmessa ja Pietarsaaressa, kirjoitti kirjoja nimimerkillä Esko Virtala.
Volmar Calamnius (1866–1947), eversti ja voimistelunopettaja
Aina Cecilia Calamnius (1868–1947), Suomussalmen postinhoitaja "Vanha postineiti", omisti Teräväniemen huvilan lähellä Turjanlinnaa
Wäinö Calamnius (1870–1934), maanmittari
Rurik Calamnius (1872–1921), kirkkoherra ja runoilija
Saimi Maria Calamnius (1876–1947), postivirkailija ja postinhoitaja
Vilma Eliina Reinilä os. Calamnius (1880–1958), naimisissa siirtolapuutarhatoiminnan uranuurtajan, rehtori E. J. Reinilän kanssa; toimi maantiedon, saksankielen ja suomen kielen opettajana Kemin suomalaisessa yhteiskoulussa, Tampereen reaalilyseossa ja Tampereen tyttökoulussa
Teokset > Ilmari Kiannon suomentamat teokset

Leo Tolstoi: Kuolema. WSOY 1905. (Alkuteos Smert Ivana Iljitša.)
Sergei Gusev-Orenburgski: Nuori Venäjä. WSOY 1906.
I. A. Gontsharov: Herra Oblómov: Romaani maaorjuuden ajoilta. WSOY 1908.
Kiannon teoksiin perustuvia elokuvia

Ryysyrannan Jooseppi, ohjaus Roland af Hällström 1955
Punainen viiva, ohjaus Matti Kassila 1959
Kianto – omat koirat purivat, ohjaus Mikko Niskanen 1974 (tv-elokuva)
Punainen viiva, ohjaus Kalle Holmberg 1984 (tv-elokuva)
Kirjallisuutta

Heikkinen, Jalo: Ilmari Calamnius 1. (Esityöt.) Suomussalmen kulttuurilautakunta, 1995.
Heikkinen, Jalo: Turjanlinna: Kadonnutta etsimässä. Julk. yhteistyössä Ilmari Kianto -seuran kanssa. Otava, 1986.
Hyöty, Helena: "Toiset rakastavat, toiset vihaavat": Ilmari Kiannon tuotannon julkinen reseptio Suomessa.  (Väitöskirja)  Oulu:  Oulun yliopisto, 2015.  ISBN 978-952-62-0962-3  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 25.7.2017).
Kansi, Raija-Liisa (toim.): Ilmari Kiannon Vienan Karjala: Erään Suur-Suomi-unelman vaiheita. Otava, 1989.
Kansi, Raija-Liisa (toim.): Nälkämaan keisari: Kuvia Ilmari Kiannon Suomesta 1874–1970. Otava, 1989.
Kianto, Raija-Liisa (toim.): Ilmari Kianto: Maan sielu. Kertomuksia. Otava, 1999
Kianto, Raija-Liisa: Turisteille tuntemattomille: Tietoa Turjanlinnasta, infoa Iki Kiannosta. Kainuun Sanomat, 2001
Kianto, Uolevi: Saat kertoa kaiken, sanoi Iki-Kianto. Otava, 1966.
Kianto, Uolevi: Tervetuloa kotiin, Iki: muistelmia ja päiväkirjojen kertomaa Iki-Kiannosta ja hänen ystävistään. Otava, 1978.
Kovács, Ildikó: Kiannon punaisen viivan taustatekijöitä Kainuussa. Lönnrot-instituutti, 2000.
Lampén, Ernst: Ilmari Kianto ja hänen teoksensa. Otava, 1924
Laurila, Vihtori: Ilmari Kianto: kirjailijankuvan piirteitä. Otava, 1944.
Marttinen, Eero: Ilmari Kianto: Korpikirjailijan elämä. Ajatus Kirjat 2010.
Nevala, Maria-Liisa: Kianto: Ilmari Kianto, anarkisti ja ihmisyyden puolustaja.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia, 432)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1986.  ISBN 951-717-434-9
Nevala, Maria-Liisa: ”Kianto, Ilmari (1874–1970)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 129–131.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Niemi, Juhani: Kansanrakastaja vai kansanvihollinen: näkökulmia Ilmari Kiannon Punaiseen viivaan. Kirjallisuudentutkijain seuran vuosikirja 30. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1977
Putto, Liisi: Metsäherra Ilmari Kiannon tuotannossa. Suomen kielen seuran vuosikirja 10. Suomen kielen seura, 1968.
Rajala, Panu: Suomussalmen sulttaani: Ilmari Kiannon elämä.  (Kirjokansi, 154)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2018.  ISSN 2323-7392  ISBN 978-952-222-698-3
Roivas, Marianna – Romppanen, Helinä: Kiannon kehät: Ilmari Kiannon jalanjäljillä Suomussalmella ja Vienan Karjalassa. Suomussalmen kunta, 2005
Roivas, Marianne ym.: Karhunhampaan kantaja: Ilmari Kianto, kapinoiva klassikko. Suomussalmen kunta, Kianto-instituutti –projekti, 2005
Sihvo, Hannes: Ilmari Kianto ja Vienan Karjala. Kirjallisuudentutkijain seuran vuosikirja 24. Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1969.