stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Port Essington
Historia > Port Essingtonin perustaminen

Bremer johti vuonna 1838 paroni Glenelgin käskystä Cobourgin niemimaalle retkikunnan, jossa olivat osana sotalaivat HMS Alligator ja HMS Britomart sekä kuljetusalukset Orontes ja Canton. Retkikunnan matkassa oli myös kuninkaallisen merijalkaväen erillisosasto. Siinä missä aiempia yrityksiä oli perusteltu taloudellisilla motiiveilla, uusi yritys oli myös jossakin määrin imperialistinen ja sillä haluttiin ehkäistä ranskalaisten, alankomaalaisten tai yhdysvaltalaisten asutusyrityksiä. Retkikunnan merkittävimpiä tukijoita oli amiraliteetin alivaltiosihteeri John Barrow, joka kirjeessään paroni Glenelgille 1836 oli sanonut, että olisi ”suunnaton nöyryytys ja häpeä nähdä trikolori tai tähdet ja raidat Dampier’s Landin yllä”. Mahdollisella Euroopan tai Aasian kilpailevalla valtiolla saattoi hänen mukaansa olla jopa mahdollisuus luoda uusi Singapore ilman selkeää brittiläistä läsnäoloa alueella estämässä asutusyrityksiä.
Virallisella nimellä Port Victoria kutsuttu siirtokunta perustettiin lokakuussa 1838 Cobourgin niemimaalle suotuisaksi nähtyyn paikkaan, jonka kapteeni Phillip Parker King oli löytänyt 1820-luvun alussa ja nimennyt amiraali William Essingtonin mukaan. Perustettaessa siirtokunnassa oli 47 asukasta.
Siirtokunnan alkuvaihe sujui verrattaen hyvin. Sinne oltiin hankittu Sydneystä useita hirsirakennuksia, joista tehtiin muun muassa asuintaloja, kirkko ja sairaala. Siirtokunnan muu rakennuskanta koostui kaarnasta ja ruo’oista rakennetuista majoista, jotka tuhoutuivat parin vuoden sisällä rakentamisestaan termiittien syödessä tukirakenteet, jolloin ne poltettiin ja tilalle rakennettiin uudet. Paikallinen kivilaji osoittautui korkean rautapitoisuutensa vuoksi vaikeaksi hakata, mikä aiheutti ongelmia. Rakennukset oli rakennettava paaluille kivisen maan tasoittamisen vaikeuden takia, eikä siirtokunnan suojaksi rakennetusta aallonmurtajasta tehty kuin puolittain kivistä hakattu.
Historia > Myöhemmät vaiheet

Merijalkaväen upseeri John McArthur seurasi vuonna 1839 Bremeriä Port Essingtonin komentajana. Hänen johtajuutensa oli todennäköisesti merkittävästi ylläpitämässä siirtokunnan moraalia.
Marraskuussa 1839 trooppinen pyörremyrsky tuhosi suuren osan Port Essingtonin rakennuskannasta. Siirtokunnan satamassa ollut HMS Pelorus paiskautui maihin, mikä pakotti sen miehistön jäämään siirtokuntaan vuoden 1840 ajaksi. Yksi aluksen miehistöön kuuluneista merisotilaista oli ammatiltaan tiilentekijä, ja hänen johdollaan siirtokunnassa alettiin valmistaa suhteellisen heikkolaatuisia tiiliä, joista tehtiin rakennuksille perustukset.
Ensimmäiset rangaistusvangit saapuivat Port Essingtoniin vuoden 1844 lopulla ja viipyivät siellä neljän kuukauden ajan tammikuuhun 1845 asti. Kaikki 20 vankia olivat entisiä kivenlouhijoita ja muurareita, jotka olivat olleet majakanrakennustöissä Rainen saarella tammi–syyskuussa 1844. Vankien työpanoksen avulla Port Essingtoniin rakennettiin majakka sataman suulle, kaksi perheellisille tarkoitettua asuinrakennusta ja keittiö sairaalarakennukseen sekä korjattiin sepän paja. Viimeksi mainittu on mahdollisesti viimeinen rakennus, joka Port Essingtonissa rakennettiin.
Preussilainen tutkimusmatkailija Ludwig Leichhardt aloitti syyskuussa 1844 Moretoninlahdelta itäisestä Queenslandista tutkimusmatkan Australian sisämaan halki. Hänen tavoitteenaan oli päättää retkensä Port Essingtoniin. Hänen oletettiin jo kadonneen tyystin, kunnes hän saapui komentaja McArthurin suureksi yllätykseksi siirtokuntaan 17. joulukuuta 1845 laihana ja säiden runtelemana.
Port Essingtonia koetteli sadekautena 1848–1849 ankara malariaepidemia, jonka pahimmassa vaiheessa ei koko siirtokunnassa ollut kuin kolme tervettä henkilöä. Tauti oli kokonaisuudessakin yleinen siirtokunnassa, ja se olikin sen asukkaiden merkittävin yksittäinen kuolinsyy.
Thomas Henry Huxley vieraili Port Essingtonissa vuonna 1849 ja kuvaili sitä myöhemmin ”ilmastoltaan epäterveelliseksi, asukkaita epämukavuudessa eläviksi ja asuinrakennuksia perin pohjin rappeutuneiksi ja mädäntyneiksi”. Sotaministeri Henry Grey määräsi Port Essingtonin 10. kesäkuuta samana vuonna lopullisesti hylättäväksi. Amiraliteetti ja sen esikunnan puheenjohtaja Ellenborough’n jaarli olivat toivoneet tätä kustannussyihin vedoten jo pian John Barrow’n eläköitymisen jälkeen.
Tieto Port Essingtonin hylkäämismääräyksestä saapui sen asukkaille 12. marraskuuta 1849, kun Henry Keppelin komentama HMS Meander saapui noutamaan näitä. Rakennuskanta tuhottiin polttamalla, ja 1. joulukuuta 1849 varuskunta nousi laivaan ja aloitti matkansa kohti Sydneyä. Alkuperäisasukkaat etsivät brittien poistuttua käytettävää tavaraa Port Essingtonin raunioista. Britit eivät ottaneet kaikkea karjaansa ja hevosiaan mukaan, joten näitä jäi elämään alueelle villiintyneinä.
Historia > Hylkäämisen jälkeen

Vuonna 1874 Darwinissa (tuolloinen Palmerston) asuva liikemies J. N. Sinclair halusi tutkia Port Essingtonin alueen mahdollisuuksia kalanjalostamon ja muun teollisuustoiminnan sijaintina. Hän lähti avokantisella Wild Duck -parkilla kahden avustajansa kanssa kohti Port Essingtonia. Kun heistä ei kuulunut mitään noin kuukauteen, Sinclairin ystävät pyysivät hallituksen kutteri HMCC Flying Cloudin kapteeni H. R. Marshia lähtemään heidän peräänsä.
Marsh ankkuroi Port Essingtoniin saavuttuaan Flying Cloudin edelleen käyttökunnossa olevaan laituriin. Maissa selvisi, että Vashon Headissa haaksirikkoutuneen Wild Duckin miehistö oli tavannut paikalliset alkuperäisasukkaat, jotka olivat antaneet näille ruokaa ja kanootit vastineena Sinclairin lupaamista tupakasta, ruoka-aineista ja työkaluista. Eräs heidän peräänsä lähetetty jäljittäjä löysi heidät lopulta ja toi heidät Marshin alukseen, joka kuljetti nämä Darwiniin.
Sinclair yritti pelastamisensa jälkeen jatkaa merimakkaran pyydystämisen mahdollisuuden selvittämistä Port Essingtonissa. Hän ryhtyi yhteistyöhön liikemies Edward Robinsonin kanssa, joka vieraili huhtikuussa 1874 Port Essingtonissa kuunarillaan. Alkuperäisasukkaat kuitenkin suuttuivat, kun ilmeni, että Sinclair ei ollut aikeissa toimittaa lupaamiaan tavaroita, ja vahingoittivat jonkin verran Robinsonin alusta. Merimakkarasta ei myöskään maksettu riittävän korkeaa hintaa, jotta Sinclairin ja Robinsonin liiketoiminta sillä olisi ollut kannattavaa. Robinsonista tuli myöhemmin vuonna 1881 alueen veronkerääjä Indonesian saaristosta tulijoita silmällä pitäen. Hän piti leiriä Port Essingtonissa vuoteen 1884 asti, jolloin hän perusti pysyvän tulliaseman Irgul Pointiin Boweninsalmen rantaan.
Historia > Rauniot

Port Essingtonin rauniot sijaitsevat Garig Gunak Barlun kansallispuistossa, ja niiden läheisyydessä asuu viiden iwaidjankielisen alkuperäisasukasheimon jäseniä. Pääsy alueelle oli aiemmin hyvin rajoitettua, mutta rajoituksia on vähennetty 1900-luvun lopulla ja sen jälkeen.
Raunioihin lukeutuu muun muassa perheellisten asuinrakennuksen viisi pyöreää cornwallilaistyylistä savupiippua sekä sairaalarakennuksen keittiön jäänteet. Ensimmäiset arkeologiset kaivaukset alueella toteutettiin vuonna 1966.
Talous

Port Essingtonin taloustilanne oli koko sen olemassaolon ajan heikko. Maanviljely oli huonosti tunnetuissa oloissa vaikeaa muun muassa monsuunisateiden epämääräisyyden vuoksi. Myrkyllisten kasvien takia lampaat eivät voineet laiduntaa vapaasti, joten niitä oli syötettävä käsin, mikä osaltaan alensi saatavilla olevan työvoiman määrää. Port Essingtoniin laivattiin myös karjaa, mutta eläimistä kuoli yleensä valtaosa jo merimatkan aikana. Eräästä 45 eläimen karjalastista tuli elävänä perille vain 14 eläintä, joista kaksi kuoli pian laivasta päästyään. Linnustuksesta ja kalastuksesta saatua ruokavarantoa täydensivät alkuperäisasukkailta saadut äyriäiset, palmunytimet, hunaja ja kilpikonnat. Britit myös myivät paikallisille tavaraa – alkuperäisasukkaita kiinnosti erityisesti tupakka.
Paitsi että Port Essingtonin alueen maasto oli vaikeasti hyödynnettävää, se oli myös kallista. Maata saattoi myydä vain Australian omalla hinnalla, joka oli yksi punta yhdestä aarista. Siirtomaaministeri John Russell esti vuonna 1840 suunnitelman myydä Port Essingtonissa maa-alueita kortteleittain, kuten oli onnistuneesti toimittu tyypillisissä Gibbon Wakefieldin siirtolaisasutusjärjestelyissä. Merkittävän siirtolaisten määrän puutteen lisäksi Port Essingtonissa ei ollut lainkaan ei-valkoisia työläisiä, vaikka siirtokuntahanketta tukenut kauppias George Windsor Earl oli ennakkoon arvellut, että Indonesian saaristosta olisi ollut helppoa hankkia paikallista väestöä työvoimaksi. Koko Port Essingtonin olemassaolon ajan sen asukasluku pysyikin alle 80 henkilössä.
Suhteet alkuperäisväestöön

Paikalliset alkuperäisasukkaat olivat jo tottuneet vieraisiin bugisien muodossa, ja he suhtautuivat Port Essingtoniin ja sen asujaimistoon lämpimästi. Siirtokunnan toinen komentaja John McArthur noudatti ilmeisesti suhteellisen suopeaa ja väkivallatonta politiikkaa. Myös se, että siirtokunta oli pieni ja keskittynyt, vähensi sen muodostamaa uhkaa paikallisten elämäntavalle ja taloudelliselle perustalle. McArthur mainitsee kirjoituksissaan, että britit eivät siirtokunnan alkuaikoina oppineet alkuperäisasukkaista paljoakaan, sillä nämä olivat haluttomia jakamaan tietoa itsestään tai kielestään, vaikka itse omivatkin jonkin verran englannin kielen piirteitä.
Alkuperäisasukkaat varastelivat toisinaan pieniä määriä tavaraa Port Essingtonista, mistä McArthur yleensä määräsi rangaistukseksi yön yksin sellissä tai ruoskinnan – alkuperäisasukkaiden mielestä edellinen vaihtoehto ilmeisesti oli kahdesta rangaistuksesta suurempi. Ainoa kuolemantapaus tahojen välillä aiheutui vuonna 1847, kun muuan kersantti Masland ampui kuoliaaksi varkaissa olleen ja pakoon yrittäneen alkuperäisasukasmiehen. McArthur lähetti Maslandin Sydneyyn syytettynä murhasta, mutta hänet vapautettiin syytteistä.
Alkuperäisasukkaiden keskuudessa ei tehty erityisen voimakkaasti lähetystyötä asukkaiden käännyttämiseksi kristinuskoon. Keväällä 1846 Port Essingtoniin saapui italialainen katolinen pappi Angelo Confalonieri (1813–1848), jonka matka-alus Heroine haaksirikkoutui jonkin matkan päässä siirtokunnasta. Confalonieri oppi kahdessa vuodessa käyttämään iwaidjan kieltä. Hän laati kaksi fraasikirjaa iwaidjan opetteluun ja käänsi kielelle rukouskirjan ja osia Uudesta testamentista. Hän nautti suurta kunnioitusta sekä alkuperäisasukkaiden että brittien keskuudessa, joskaan hänen lähetystyönsä ei suuremmin tuottanut hedelmää – hänen on myöhemmin väitetty käännyttäneen jopa 400 alkuperäisasukasta, mutta väitettä pidetään ajan kuvausten perusteella epätodennäköisenä. Hänen tapansa liikkua luonnossa alkuperäisasukkaiden mukana, jakaa kaikki omistamansa näiden kanssa ja toimia välittäjänä näiden kiistoissa siirtokunnan kanssa sai aikaan sen, että nämä myönsivät hänelle nimikkeen nagoyo (suom. isä) ja pitivät häntä täysin vertaisenaan. Kun hän kuoli malariaan kesäkuussa 1848, komentaja McArthur organisoi hänen hautajaisensa, joissa oli mukana Port Essingtonin koko sotilashenkilöstö.
Monen muun Australian siirtokunnan tavoin Port Essingtonin suurin vaikutus paikallisväestöön oli eurooppalaisten mukanaan tuomat sairaudet. Erään arvion mukaan Cobourgin niemimaan väestö olisi laskenut vuoden 1838 noin 200 hengestä alle 30 henkeen vuosisadan vaihteeseen mennessä.
Monet Port Essingtonissa asuneet ja siellä vierailleet kirjoittivat muistiin havaintojaan paikallisväestön kielestä ja tavoista. Tällä on ollut osuutensa siinä, että alue on nykyisin eräitä parhaiten etnologisesti dokumentoituja Australian pohjoisosien alkuperäisasukkaiden elinalueita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Port Essington Wikimedia Commonsissa
McKenna, Mark: From The Edge: Australia’s Lost Histories.  Melbourne University Press, 2016.  ISBN 951-1-16315-9.  (englanniksi)
Port Essington, Northern Territory nma.gov.au. National Museum of Australia. (englanniksi)
Owen Stanleyn maalaus rantaan paiskautuneesta HMS Pelorusista vuodelta 1840.
Noin vuonna 1905 otettu kuva Port Essingtonin hautausmaalla sijaitsevasta hautamuistomerkistä.
Juicen kirjasto

Juicen kirjaston sisäänkäynti
Juicen kirjasto on Tampereella toimiva kirjasto ja kulttuurikeskus. Se perustettiin vuonna 2011. Kirjasto sijaitsee Tampellan kaupunginosassa Pellavantorin laidalla. Kirjastossa on  Juice Leskisen  kotikirjasto, kaikkiaan noin 2 300 teosta. Reino & Aino Kotikenkä Oy osti Leskisen kirjaston perikunnalta ja lahjoitti sen vuonna 2009 taiteilijan toiveen mukaisesti Viola-kotiyhdistys ry:lle.
Kirjastossa järjestetään kuukausittain kulttuuritilaisuuksia, joiden tarkoituksena on paitsi tehdä taiteilijan kirjallista työtä tunnetuksi, myös edistää yleisesti suomen kieltä ja kirjallisuutta. Kirjastoa voi myös vuokrata kokouksiin ja yksityistilaisuuksiin. Kirjastossa toimii sen aukioloaikoina myös kahvila anniskeluoikeuksin.
Viola-kodin yhteydessä Tampereella toimivan Juicen kirjaston tueksi on perustettu yhdistys, Juicen Kirjaston Tuki ry., joka tukee, kehittää ja tekee tunnetuksi kirjaston toimintaa.
Aiheesta muualla

Juicen kirjasto Viola-kotiyhdistyksen sivuilla
Juicen kirjasto Facebookissa
Jos Hooiveld

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Jos Hooiveld
Syntymäaika: 22. huhtikuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Alankomaat
Pelipaikka: Puolustaja
Pituus: 191 cm
Lempinimi: Jos the Boss
Seura
Seura:  Southampton
Pelinumero: 5
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 2002–2004 2004–2006 2006–2007 2007–2008 2009 2010–2011 2011 2011 2011– 2014– |  SC Heerenveen  FC Zwolle(laina)   Kapfenberger SV  FC Inter  AIK  Celtic  →Kööpenhamina(laina) → Southampton(laina) Southampton → Norwich City(laina) | 14(0) 45(3) 14(0) 52(5) 28(0) 7(0) 11(0) 15(2) 50(5) 50(5) 5(0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 2. tammikuuta 2015.
Jos Hooiveld (s. 22. huhtikuuta 1983) on alankomaalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Southamptonia.
Ura

Hooiveld debytoi kotimaansa pääsarjassa Eredivisiessä SC Heerenveenissä 2003. Heerenveenissä peliaika jäi kuitenkin verraten vähiin, joten tammikuussa 2004 mies lainattiin Hollannin kakkossarjatasolle FC Zwolleen, jota hän edustikin puolitoista kautta. Kauden 2006–2007 Hooiveld aloitti Itävallan kakkossarjan Kapfenberger SV:n joukkueessa ennen siirtoaan maanmiehensä Job Dragtsman luotsaamaan Veikkausliiga-seura  FC Interiin, jonne hän teki kaksivuotisen sopimuksen helmikuussa 2007.
Hooiveld pelasi vakuuttavan talvikauden Interissä ja hänet valittiin arvokkaimmaksi pelaajaksi Liigacupissa, jossa Inter selvisi loppuotteluun häviten sen kuitenkin FC Lahdelle. Hooiveld onnistui myös itse Veikkausliigassa loistavasti. Hän voitti esimerkiksi Iltalehden leijonapörssin.  Lisäksi hänet valittiin Veikkausliiga-kauden 2007 parhaaksi puolustajaksi.
Vuonna 2008 Hooiveld oli jälleen johdattamassa Interiä Liigacupin loppuotteluun, jonka joukkue voittikin paikallisvastustaja TPS:aa vastaan. Hooiveld valittiin ottelun parhaimmaksi pelaajaksi, mutta sitä varjosti maaliskuussa 2008 tapahtunut rattijuoppous, joka tuli julki ottelun alla. Itse Veikkausliiga-kausi 2008 sujui topparilta jälleen loistavasti ja hänet valittiin toistamiseen vuoden liigapuolustajaksi. Lisäksi FC Inter voitti mestaruuden. Ennen mestaruuden kannalta ratkaisevaa Jaro-ottelua Hooiveld ilmoitti ottelun jäävän hänen viimeisekseen Interin paidassa. Hooiveld pelasi Interissä kahden kauden ajan jokaisen ottelun alusta loppuun.
Kauden 2008 jälkeen Hooiveld ilmoitti siirtyvänsä tukholmalaisen AIK:n riveihin kolmen vuoden sopimuksella. Hooiveld pelasi kauden 2009 aikana 28 ottelua AIK:n paidassa ja voitti syksyllä Ruotsin mestaruuden.
Tammikuussa 2010 Hooiveld siirtyi skotlantilaisseura Celticiin 2,6 miljoonan euron siirtosummalla.  Tammikuussa 2011 hänet lainattiin puoleksi vuodeksi Kööpenhaminaan. Elokuussa Hooiveld lainattiin Southamptoniin, jonne hän sai joulukuussa pysyvän sopimuksen.
Syyskuussa 2014 hän siirtyi loppukauden kattavalla lainasopimuksella Norwich Cityyn.
Ura > Saavutukset

Ruotsin mestari: 2009
Ruotsin cup: 2009
Suomen mestari: 2008
Liigacupin voittaja: 2008
Vuoden Veikkausliigapuolustaja: 2007, 2008
Iltalehden Leijonapelaaja: 2007
Jääkalamaiset

| Jääkalamaiset |
| --- | --- |
 Jääkala (Chaenocephalus aceratus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Kehittyneet luukalat Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Jääkalamaiset Notothenioidei
Katso myös
   Jääkalamaiset Wikispeciesissä   Jääkalamaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jääkalamaiset (Notothenioidei) on ahvenkalojen (Perciformes) lahkoon kuuluva kalojen alalahko.
Heimot

Jääkalamaiset sisältää viisi heimoa.
Louhijääkalat Bathydraconidae
Kongolit Bovichthyidae
Jääkalat Channichthyidae
Simppuahvenet Harpagiferidae
Jääahvenet Nototheniidae
Juho Laitinen (vapaaottelija)

| Mitalit> Maa:  Suomi.Miesten vapaaottelu.MM-kilpailut   | Mitalit> Maa:  Suomi.Miesten vapaaottelu.MM-kilpailut   | Mitalit> Maa:  Suomi.Miesten vapaaottelu.MM-kilpailut   | Maa:  Suomi> Miesten vapaaottelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Las Vegas 2015 | 83,9 kg |  |
Juho Laitinen (s. 1986 Kuopio) on suomalainen amatöörivapaaottelija. 185 senttimetriä pitkä Laitinen kilpailee keskisarjassa eli 83,9 kilon sarjassa. Laitinen edustaa kotikaupunkinsa Gladiator Factory -seuraa.
Laitinen aloitti vapaaottelun vuonna 2009 harrastettuaan aiemmin potkunyrkkeilyä. Suomen mestaruuden hän on voittanut vuosina 2014 ja 2015. Heinäkuussa 2015 hän saavutti pronssia MM-kilpailuista Las Vegasista hävittyään keskisarjan semifinaalissa Ison-Britannian James Duckettille, joka saavutti myöhemmin hopeaa.
Juho Laitinen (kansanedustaja)

Juho Laitinen (3. toukokuuta 1871 Hankasalmi – 13. lokakuuta 1946 Hankasalmi) oli suomalainen maanviljelijä, kunnallisneuvos ja nuorsuomalaisen puolueen kansanedustaja.
Laitisen vanhemmat olivat maanviljelijä Henrik Laitinen ja Eva Nykänen. Hän kävi kansakoulun ja oli maanviljelijänä Hankasalmella vuosina 1890–1946. Laitinen toimi myös Hankasalmen säästöpankin johtajana ja hallituksen puheenjohtajana 1900–1946 sekä 14 vuoden ajan Niemisjärven osuusmeijerin isännöitsijänä. Hän sai kunnallisneuvoksen arvon 1930.
Laitinen oli kansanedustajana huhtikuun alusta lokakuun loppuun 1917 edustaen Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä. Hän oli myös Hankasalmen kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Laitinen oli Keskusosuusliike Hankkijan ja SOK:n hallintoneuvoston jäsen, Keski-Suomen maakuntaliiton varapuheenjohtajan ja Maalaiskuntien liiton liittovaltuuston jäsen. Hänellä oli mainittujen lisäksi huomattava määrä muita valtakunnallisia ja maakunnallisia luottamustehtäviä..
Laitinen oli naimisissa 1897–1903 Ida Viinikaisen kanssa ja vuodesta 1907 Iida Loviisa Laitisen kanssa.
Juho L. Aalto

| Juho L>  Aalto.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Juho Lauri Aalto
Syntynyt: 20. tammikuuta 1894 Artjärvi
Kuollut: 16. maaliskuuta 1965 (71 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Arvonimi: vuorineuvos
Juho Lauri Aalto (20. tammikuuta 1894 Artjärvi – 16. maaliskuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen rakennusurakoitsija, rakennusalan järjestövaikuttaja ja vuorineuvos. Hän toimi elämänsä aikana  Suomen Rakennusmestareiden liiton puheenjohtajana vuosina 1951–1957 ja Suomen rakennusteollisuusliiton puheenjohtajana vuodesta 1958 kuolemaansa saakka. Hän toimi myös rakennustoimisto Juho L. Aalto Oy:n johtajana vuodesta 1929.
Hänen vanhempansa olivat Juho Aalto ja Johanna Matikkala, ja puolisonsa vuodesta 1920 alkaen Jenny Dagmar Kyöstilä. Aalto peri vanhempiensa maatilan Artjärvellä ja jatkoi sen viljelemistä.
Aalto oli mukana  Sato-yhteisöjen (Sosiaalinen Asuntotuotanto) toiminnassa alusta alkaen. Hänestä tuli vuonna 1962 vuorineuvos, mikä on harvinaista pienyritysvaltaisella rakennusalalla. Aallon poika jatkoi isänsä yritystoimintaa, mutta siirsi myöhemmin liiketoiminnan Helsingistä Artjärvelle.
Juha Peltonen

Juha Peltonen voi tarkoittaa jotakuta seuraavista henkilöistä:
Juha Peltonen, Uutispäivä Demarin päätoimittaja
Juha Peltonen, lääkäri ja solubiologian professori
Juha Peltonen, jääkiekkoilija
Juha Peltonen, ampuja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Juha Peltonen”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Juha Peltola

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten suunnistus.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten suunnistus.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten suunnistus.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten suunnistus. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tampere 2001 | viesti |  |
|  Hopeaa | Grimstad 1997 | viesti |  |
|  Hopeaa | Inverness 1999 | pikamatka |  |
|  Hopeaa | Inverness 1999 | viesti |  |
Juha Peltola (s. 12. tammikuuta 1975) on entinen suomalainen huippusuunnistaja, moninkertainen arvokisamitalisti. Seuratasolla hän edusti MS Parmaa.
Peltola suunnisti toisen osuuden Suomen viestijoukkueessa, joka saavutti Tanskan jälkeen hopeaa Grimstadin MM-kilpailuissa 1997. Hän oli samoissa kisoissa lisäksi pikamatkalla kahdeksas. Kaksi vuotta myöhemmin Invernessissä Peltola sai pikamatkan MM-hopeaa Jørgen Rostrupin viedessä voiton. Viestissä Peltola juoksi kolmannen osuuden Suomen joukkueessa, joka saavutti Norjan jälkeen hopeaa.
Tampereen MM-kilpailuissa 2001 Peltola suunnisti kolmannen osuuden Suomen voittaessa ensimmäisen kerran miesten viestin maailmanmestaruuden. Sprinttikilpailussa hän sijoittui neljänneksi hävittyään pronssin vain 0,4 sekunnilla Jörgen Olssonille, pikamatkalla Peltola oli viides. Seuraavana vuonna hän sijoittui Sümegin EM-kilpailuissa sprintissä 22:nneksi ja viestijoukkueen mukana kuudenneksi. Rapperswil-Jonan MM-kisoissa 2003 Peltola oli keskimatkalla kolmastoista.
Juha Partanen (pesäpalloilija)

| Juha Partanen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. kesäkuuta 1973 (ikä 51)
Kansalaisuus:   Suomi
Pesäpalloilija
Aktiivisena:  2010–1996
Seura:  –
Sarja:  Superpesis
Pelaajaura
Junioriseurat
1995–1991:  Pattijoen Urheilijat
Ammattilaisjoukkueet
2010–1996:  Pattijoen Urheilijat
Juha Partanen (s. 3. kesäkuuta 1973) on uransa lopettanut suomalainen pesäpalloilija.
Hän edusti koko uransa Superpesiksessä pelaavia Pattijoen Urheilijoita. Partanen saavutti yhden SM-hopean kaudella 2002 ja yhden SM-pronssin kaudella 2001. Hän pelasi yhden Itä-Länsi-ottelun vuonna 1999. Partanen pelasi 204 Superpesiksen runkosarjan ottelua. Näissä otteluissa hän löi kolme kunnaria ja 12 tavallista juoksua, toi 157 juoksua ja keräsi 544 kärkilyöntipistettä. Partanen pelasi 44 Superpesiksen ylemmän loppusarjan ottelua. Näissä otteluissa hän löi kaksi tavallista juoksua, toi 32 juoksua ja keräsi 112 kärkilyöntipistettä. Partanen pelasi kymmenen Superpesiksen alemman loppusarjan ottelua. Näissä hän löi yhden kunnarin, toi 17 juoksua ja keräsi 51 kärkilyöntipistettä.
Jääkausi (kappale)

| ”Jääkausi” Jannika B |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Šiva
 Julkaistu: 10. tammikuuta 2014 
 Kesto: 04.09 (Radio edit) 04.20 (Albumiversio)
 Levy-yhtiö: Ona & Sony Music Entertainment
Jannika B:n muut singlet
| ”Tarttuu muhun” 2013 | ”Jääkausi” 2014 | ”Itseni herra” 2014 |
Jääkausi on Jannika B:n kappale, joka on ensimmäinen singlejulkaisu hänen maaliskuussa 2014 julkaistulta Šiva -nimiseltä  studioalbumilta. Kappale sai ensisoittonsa radiossa YleX -kanavan Uuden musiikin aamuvuorossa 9. tammikuuta ja itse single julkaistiin 10. tammikuuta 2014. Kappaleen on säveltänyt ja sanoittanut Jannika B yhdessä Heidi Maria Paalasen kanssa.
Jannika on kertonut, että kappaleen sanoituksessa on "toivoa jostain paremmasta ja ymmärrys siitä, että toista ihmistä ei voi muuttaa vaikka niin useasti ihmisinä siihen yritykseen sorrutaan".
Kappaleet

Jääkausi (Radio edit) – 4.09
Listasijoitukset

| Lista | Paras sijoitus |
| --- | --- |
Suomen virallinen singlelista: –
Suomen virallinen latauslista: 23 
Radiolista: 69