stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Moderni tanssi
Historia

Modernin tanssin ensimmäisiä kuuluisia edustajia oli Isadora Duncan (1877–1927), amerikkalainen itseoppinut tanssija, joka ei kuitenkaan pystynyt siirtämään perintöään eteenpäin oppilailleen. Hänen aikanaan yleisöjen shokeeraamiseen riitti tanssiminen paljain jaloin, mutta monet Duncanin ajatukset tanssin vapauttamisesta kahlitsevista säännöistä ja siitä, kuinka tanssi-ilmaisun pitää käyttää koko kehoa instrumenttinaan, muodostuivat lopulta modernin tanssin tärkeiksi perusperiaatteiksi. Isadora ei koskaan saanut taiteelleen ymmärrystä kotimaassaan, mutta hänen esiintymisillään Euroopassa oli suuri vaikutus uudenlaisen tanssiajattelun kehitykselle. 1910-1930-luvuilla oli keskieurooppalaisen voimistelun ja tanssin piirissä syntynyt uusia aatteita. Liikuntakasvatuksella nähtiin olevan suuri merkitys ihmisen fyysiselle, mentaaliselle ja emotionaaliselle kehitykselle. Varsinkin naisia ajatellen kehitettiin uudenlaista rytmistä kokonaisliikuntaa, jossa korostettiin luonnollista, terveellistä liikettä ja tietoisuutta kehon omasta rytmistä suhteessa musiikin rytmiin. Tämä ajattelu yhdistyi pyrkimykseen löytää tanssiin uutta, baletista poikkeavaa estetiikkaa ja sisältöä. Euroopassa tärkeitä uranuurtajia olivat unkarilaissyntyinen tanssiteoreetikko ja opettaja Rudolf von Laban, Mary Wigman, Harald Kreutzberg, Gret Palucca, Valeska Gert, Trudi Schoop (joka myöhemmin keskittyi tanssiterapiaan), Dore Hoyer ja Kurt Jooss (Labanin oppilas, Essenin Folkwang-koulun johtaja, tanssiteatterin kehittäjä).
Toinen maailmansota katkaisi alkaneen kehityksen Euroopassa, mutta Yhdysvalloissa kehitys jatkui. Siellä syntyivät tanssia uudistaneiden koreografien luomat modernin tanssin tekniikat kuten Martha Grahamin, José Limonin ja Merce Cunninghamin. Moderni tanssi loi uutta estetiikkaa joka hylkäsi klassisen baletin keveyden ja pinnalliset, usein satuihin perustuvat, aihepiirit. Tanssiliikkeen haluttiin kumpuavan sisältäpäin ja hakevan muotonsa ja sanottavansa tanssijan tunteista itsenäisenä taidemuotona, joka ei ole alisteista musiikille, kuvataiteelle tai kirjallisuudelle. Modernin tanssin ideat kytkeytyvät vahvasti muiden taiteiden modernistisiin ajatuksiin.
Tyyli

Modernin tanssin lähtöajatus on perinteen hylkääminen ja uudistaminen. Niinpä uudet tanssisukupolvet haluavat sanoutua irti edeltäjiensä ja opettajiensa taiteesta ja luoda oman tyylinsä ja tanssifilosofiansa. Nykyään suositaankin termiä nykytanssi, jolloin moderniksi tanssiksi käsitetään nimenomaan tanssityylin varhaisempien edustajien luoma taide. Käsitteiden käyttö on kuitenkin häilyvää ja niiden merkitys päällekkäinen. Suositeltavaa onkin ehkä käyttää nimikettä nykytanssi kaikesta tähän samaan historialliseen kehityskaareen kuuluvista vaiheista ja tyyleistä. Tanssilajin tunnusmerkiksi nousee kyseenalaistaminen, oman persoonallisen tyylin hakeminen ja vaikutteiden kerääminen kaikesta ympärillä olevasta kulttuurista. Nykytanssissa merkittävimmin omanlaistaan verrattuna muuhun tanssiin on pohjalla oleva ajattelu, joka saattaa käyttää ilmaisussaan mitä tahansa liikettä.
Kirjallisuutta

Suhonen, Tiina (koonnut): Hetken vangit: Koreografien ja tanssikriitikkojen kirjoituksia.  (Suomennos: Tiina Suhonen, Susanna Rossi. Teatterikorkeakoulun julkaisusarja nro 12)  Helsinki:  VAPK-kustannus, 1991.  ISBN 951-37-0021-6
Maire Lindholm

Matti Haikonen ja Maire Lindholm Västeråsissa vuonna 1965.
| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jousiammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jousiammunta.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten jousiammunta.MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten jousiammunta. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Västerås 1965 | yksilökilpailu |  |
|  Hopeaa | Helsinki 1963 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Västerås 1965 | joukkuekilpailu |  |
Maire Helena Lindholm (24. elokuuta 1930 Perniö – 26. toukokuuta 2023) oli suomalainen jousiampuja ja maailmanmestari.
Vuoden 1963 MM-kilpailuissa Lindholm sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa viidenneksi ja sai joukkuekilpailussa hopeaa. Vuonna 1965 Lindholm voitti naisten yksilökilpailun maailmanmestaruuden Västeråsissa tuloksella 2 214, jolla hän voitti toiseksi sijoittuneen eteläafrikkalaisen Ann Schlebuschin kymmenellä pisteellä. Joukkuekilpailussa Suomi (6 340) otti hopeaa Yhdysvaltojen (6 358) jälkeen. Lindholm valittiin vuonna 1965 Vuoden urheilija -äänestyksessä vuoden naisurheilijaksi.
Pohjoismaiden-mestaruuskilpailuissa Lindholm voitti kultaa yksilö- sekä joukkuekilpailussa vuonna 1966. Suomen-mestaruuden hän voitti vuosina 1965, 1966 ja 1971. Vuonna 2006 Lindholmille myönnettiin Pro Urheilu -palkinto.
Lindholmin seurat olivat Turengin Kiila ja Janakkalan Latu. Aiemmat seurat olivat Perniön Urheilijat ja Janakkalan Jana.
Vuoden 1965 SM-kisoissa syntyi FITA-kierroksella maailmanennätys 1164, joka pysyi voimassa vuoteen 1967. Myös 70 metrin 284 oli maailmanennätys, joka rikottiin vuonna 1968.
Lindholm oli ammatiltaan meijeristi. Hän harrasti myös kuulantyöntöä ja kiekonheittoa sekä hiihtoa ja uintia. Hänen kotikuntansa oli Janakkala.
Gaspard Théodore Mollien

Mollienin matkareitti Fouta Djallonille.
Gaspard Théodore Mollien (29. elokuuta 1793 tai 1796 Pariisi – 28. kesäkuuta 1872 Nizza) oli ranskalainen tutkimusmatkailija ja diplomaatti.
Gaspard Théodore Mollien syntyi lakimiehen perheeseen. Hän sai klassisen sivistyksen ja työskenteli laivaston virkailijana. Mollien lähti vuonna 1816 ensimmäiselle merimatkalleen Méduse-laivalla, joka haaksirikkoutui Arguinin matalikolla. Mollien pelastautui veneellä Mauritanian rannikolle ja jatkoi matkaa Saint-Louisiin ja Goréen saarelle.
Välillä Ranskaan palannut Mollien lähti tammikuussa 1818 Saint-Louisista kuvernööri Aimé-Benjamin de Fleuriaun määräämänä tutkimusmatkalle Fouta Djallonin fulbevaltioon. Hän eteni tukuloritulkin kanssa Kayorin, Djolofin ja Ferlon läpi Senegaljoelle Kaneliin ja sieltä etelään Bundun ja Bambukin kautta Fouta Djallonin ylängölle. Mollien löysi Gambia- ja Corubaljokien lähteet sekä tutki Falémé- ja Bafingjokien yläjuoksuja. Päästyään Fouta Djallonin pääkaupunkiin Timboon hän joutui kuitenkin luopumaan aikeesta jatkaa matkaa Nigerjoelle.
Mollien oli ensimmäinen Fouta Djallonin tutkija. Tieteellisen koulutuksen puutteesta huolimatta hän teki joukon arvokkaita havaintoja alueen maaperästä, kasvillisuudesta ja yhteiskunnasta. Mollien pääsi kesäkuussa 1818 portugalilaisten kauppa-asemalle Gebaan ja palasi Goréen ja Saint-Louisin kautta Ranskaan vuonna 1819. Hän julkaisi seuraavana vuonna matkakertomuksensa, joka käännettiin saksaksi ja englanniksi.
Vuonna 1822 Mollien matkaili Kolumbiassa, josta hän kirjoitti värikkään matkakuvauksen. Vuonna 1824 hän siirtyi Ranskan ulkoministeriön palvelukseen. Vuonna 1828 hänet nimitettiin konsuliksi Haitiin, josta hän kirjoitti vasta myöhemmin julkaistun historiateoksen. Vuodesta 1831 lähtien hän toimi 17 vuoden ajan konsulina Havannassa.
Ranskan toinen tasavalta laittoi Mollienin eläkkeelle vuonna 1848. Hän kävi vuonna 1856 Intiassa tapaamassa veljeään ja jatkoi sieltä Kiinaan. Hän kävi myös useita kertoja Yhdysvalloissa.
Teoksia

Voyage dans l’intérieur de l’Afrique, aux sources du Sénégal et de la Gambie, fait en 1818, par ordre du gouvernement français . Paris, 1820 (1822). Digitoitu teos: tome 1, tome 2
Travels in the interior of Africa, to the sources of the Senegal and Gambia. London, 1820. Digitoitu teos
Uusi laitos: L’Afrique occidentale en 1818 vue par un explorateur français. Paris: Calman-Lévy, 1967.
Voyage dans la République de Colombie en 1823-1824. Paris, 1824.
Histoire et moeurs d’Haïti. Paris: Le Serpent de mer, 2001.
Moeritherium

| Moeritherium |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Norsueläimet Proboscidea
Heimo::  †Moeritheriidae  C.W. Andrews, 1906
Suku::  †Moeritherium  C.W. Andrews, 1901
Katso myös
   Moeritherium Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Moeritherium (suom. ”Qarunjärven eläin”) oli Pohjois-Afrikassa myöhäisellä eoseenikaudella noin 37-30 miljoonaa vuotta sitten elänyt norsueläinsuku.
Ulkonäkö ja käyttäytyminen

Moeritherium oli 2-3 metriä pitkä ja 70 cm korkea eläin. Moeritherium muistutti sekä ulkonäöltään että elintavoiltaan virtahepoa, vaikkei se ollut sukua niille. Moeritherium eli luultavasti ainakin osittain vedessä ja uiskenteli joissa ja järvissä joista se söi vesikasveja joita se repi joustavilla huulillaan. Silmät ja korvat sijaitsivat korkealla päässä ja pysyivät aina pinnan yläpuolella kun se ui. Moeritheriumilla ei ollut varsinaista kärsää mutta sillä oli kärsän tynkä kuten tapiireilla ja sioilla.
Hampaiden mineraalipitoisuuden tutkimukset ovat osoittaneet että Moeritherium viettivät suuren osan elämästään makeassa vedessä.
Moeritheriumin suuret hampaat ylä- ja alaleuoissa olivat kuin pieniä torahampaita jotka työntyivät ulos sen suusta. Ne kehittyivät myöhempien lajien, kuten Tetrabelodonin syöksyhampaiksi. Moeritherium jauhoi ruokansa sen kuudella poskihammasparilla.
Löydöt

Ensimmäiset Moeritheriumin jäänteet löysi Charles Andrews vuonna 1904 Egyptin Qarun-järveltä (josta se on saanut nimensäkin). Fossiileja on myös löydetty Marokosta.
Luokittelu

Toisin kuin joskus luullaan, nykyiset norsut eivät kehittyneet suoraan Moeritheriumista vaan samaan aikaan eläneestä Palaeomastodonista.
Mohammad Abdille Hassan

Mohammad Abdille Hassanin muistomerkki Mogadishussa, Somaliassa.
Sayyid Mohammad Abdille Hassan (somaliksi Sayid Maxamed Cabdille Xasan, arab. محمد بن عبد الله حسان‎, Muḥammad ibn ‘Abdu-llāh Ḥassān, 1856 Somalia – 21. joulukuuta 1920 Imi, Etiopia) oli somalialainen kansanjohtaja ja emiiri, joka perusti itsenäisen Dervissivaltion vastustaakseen sekä naapurivaltion Etiopian laajentumispyrkimyksiä että eurooppalaisten valtakuntien Britannian ja Italian siirtomaahankkeita Afrikan sarven alueella. Hän on vaikutusvaltaisimpia henkilöitä Somalian historiassa.
Vuosina 1899–1920 käydyn Dervissisodan aikana hän johti menestyksekästä vastarintaa valloittajien sotaretkikuntia vastaan. Sayid Mohamad oli myös uskonoppinut, runoilija ja uskonnollinen johtaja. Näkökulmasta riippuen häntä pidetään joko somalialaisena kansallissankarina ja itsenäisyystaistelijana tai uskonnollisena kiihkoilijana ja yksinvaltiutta tavoitelleena kapinoitsijana. Esimerkiksi Britannian aikalaislehdistössä häntä kutsuttiin pilkkanimellä "Hullu-mullah", johtuen siitä, että hän soti Britannia vastaan.
Varhaiset vaiheet

Mohammadin isä oli Ogadenista ja hänen äitinsä kuului Dhulbahante -klaaniin Buuhoodle kaupungista. Hän syntyi Talehin alueella 1856, jolloin Somalia oli Britannian protektoraatti. Hän kasvoi paimentolaisheimonsa keskuudessa ja ihaili poikavuosinaan äidinisäänsä Sade Mogania, joka aikanaan oli arvostettu soturipäällikkö. Mohammad oppi taitavaksi ratsastajaksi ja opetteli Koraanin ulkoa, ja työskenteli uskonnonopettajana vuonna 1875. 1870-luvun lopulla hän matkusti Adeniin, Jemeniin, jossa hän värväytyi palomieheksi höyrylaivaan. Pestinsä ansiosta Mohammad saattoi tutustua laajemmin islamilaiseen maailmaan ja sen merkittäviin keskuksiin. Hän teki myös useita pyhiinvaellusmatkoja Mekkaan ja Medinaan, jossa hän liittyi suufilaisuuden tiukan puhdasoppista muotoa korostaneeseen Salihiyya-lahkoon. Lahkon saarnamiehenä hän kiersi pohjois-Somaliaa, joka tuolloin kuului jo Brittiläiseen Somalimaahan, puhuen muun muassa materialismiin ja ylellisyyteen keskittynyttä ajan henkeä vastaan. Hänen suosionsa jäi alkuun vähäiseksi, mutta puhujanlahjansa kuitenkin kehittyivät. Hän kirjoitti myös runoja, joilla hän vahvisti sanomansa vaikutusta.
Mohammad muutti takaisin klaaninsa alueelle NugaalIin. Muutettuaan takaisin hän meni oli vierailemaaan Berbera kaupunkiin ja huolestui katolisten lähetyssaarnaajien saamasta vaikutusvallasta ja ajautui huonoihin väleihin brittihallinnon kanssa. Hän uskoi vahvasti Somalian kuuluvan vain Somalia laisille ja hänellä heräsi ajatus kapinasta, joka karkottaisi vieraiden valtojen edustajat pois Somaliasta lopullisesti. Hänen esikuvanaan oli mahdiksi, islamilaiseksi vapahtajaksi, julistautunut Muhammad Ahmad, joka oli noussut vastustamaan Egyptin ja Britannian armeijoita Sudanissa 1880-luvulla. Myös Muhammad Ahmad oli saanut aikanaan brittilehdistöltä pilkkanimen, "Hullu-mahdi". Vaikka historiallisina hahmoina Mohammad ja Muhammad Ahmad olivat molemmat samassa ajassa samankaltaisia vaiheita eläneitä karismaattisia ja intomielisiä johtajia, Mohammad ei koskaan julistautunut vapahtajaksi. Hänen seuraajansa alkoivat kutsumaan häntä Sayyidiksi, joka merkitsee profeetta Muhammadin jälkeläistä.
Aarne Lindroos

Aarne Ulf Kristian Lindroos (s. 14. joulukuuta 1960 Helsinki) on suomalainen soudun olympiaedustaja ja Suomen-mestari.
Lindroos edusti Suomea kaksissa olympialaisissa. Los Angelesissa 1984 hän sijoittui Reima Karppisen kanssa pariairokaksikossa kahdeksanneksi. Soulissa 1988 hän oli veljensä Kari Lindroosin kanssa 11:s perämiehettömässä kaksikossa. MM-kilpailuissa hän sijoittui yhdeksänneksi kaksikossa 1981, yhdeksänneksi yksikössä 1982, kahdeksanneksi yksikössä 1983 ja kahdeksanneksi perämiehettömässä kaksikossa 1987. Vuoden 1985 MM-kilpailuissa hän souti pariairokaksikossa ilman menestystä. Pohjoismaiden-mestaruuden Lindroos voitti yksikössä 1983 ja perämiehettömässä kaksikossa 1987.
Lindroos voitti eri luokissa yhteensä yli 20 Suomen-mestaruutta. Yksikössä hän saavutti SM-hopeaa 1983 ja 1984 sekä SM-pronssia 1985. Hän edusti Nesteen Soutajia.
Molodohvardijsk

| Molodohvardijsk Молодогвардійськ |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Molodohvardijsk
 Koordinaatit: 48.3460°N, 39.6524°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Luhanskin alue
Piiri:  Luhansk
Kaupungiksi:  1961
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  10 km²
Väkiluku (2021):  25 528
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Molodohvardijsk (ukr. Молодогвардійськ) on kaupunki itäisen Ukrainan Luhanskin alueen itäosissa Luhanskin piirissä, linnuntietä 40 kilometriä Luhanskista kaakkoon ja noin 10 kilometriä Sorokynestä (joka tunnettiin vuoteen 2016 asti nimellä Krasnodon) luoteeseen. Kaupungin eteläpuolitse kulkee Sorokynestä Luhanskiin johtava eurooppatie E 40 (valtatie M04). Venäjän raja sijaitsee linnuntietä 15 kilometriä kaupungista itään.
Vuoden 2021 alun väestöarvion mukaan kaupungissa asui 22 514 henkeä. Vuonna 2001 kaupungin asukasluku oli 25 528, joista etnisesti ukrainalaisia oli 10,88 prosenttia ja venäläisiä 88,6 prosenttia.
Kaupungin aseman paikkakunta sai vuonna 1961. Vuodesta 2014 kaupunkia ovat miehittäneet niin sanotun Luhanskin kansantasavallan joukot (Venäjän nukkevaltio).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Molodohvardijsk Wikimedia Commonsissa
Mirian III

| Mirian III |
| --- | --- |
 1600-luvun fresko Svetitskhovelin katedraalissa.
Iberian kuningas
Valtakausi:  284–361
Edeltäjä:  Aspagur I
Seuraaja:  Saurmag II

Syntynyt:  n. 277 Sassanidien valtakunta
Kuollut:  361 Mtskheta, Iberian kuningaskunta
Puoliso:  Abešura Nana
Lapset:  Rev II Varaz-Bakur I
Suku:  Khosroianit
Uskonto:  Kristinusko
Mirian III (georg. მირიან III) oli Iberian kuningas Khosroiani-dynastiasta. Hän hallitsi samaan aikaan kuin Rooman keisari Konstantinus Suuri (vallassa 306–337).
Varhaiskeskiaikaisten georgialaisten vuosikirjojen ja hagiografioiden mukaan Mirian oli Iberian ensimmäinen kristitty kuningas. Hän kääntyi uskontoon kappadokialaisen naispuolisen lähetyssaarnaajan Ninon ansiosta. Hänen on katsottu tehneen kristinuskosta valtionsa virallisen uskonnon, ja Georgian ortodoksinen kirkko pitääkin häntä pyhänä.
Prinssi Vakhuštin esittämän perinteisen kronologian mukaan Mirian hallitsi huomattavan pitkään, 77 vuoden ajan, vuosina 268–345. Professori Cyril Toumanoffin mukaan hänen valtakautensa ajoittui vuosiin 284–361. Myös ajan roomalainen historioitsija Ammianus Marcellinus ja keskiaikaiset armenialaiset kronikat tuntevat hänet.
Nimi

Kuninkaan nimi Mirian on georgialainen muoto iranilaisesta nimestä "Mihran". Keskiaikaisissa georgialaisissa kronikoissa hänen nimestään annetaan muitakin muotoja, sekä alkuperäinen iranilainen muoto että samantyyppisiä georgialaisia muotoja (Mirean, Mirvan). Latinaksi kirjoittanut roomalainen historioitsija Ammianus Marcellinus (XXI.6.8) käyttää aikalaisestaan nimeä Meribanes. Mahdollisesti 700-luvulla laadituissa armenialaisissa kronikoissa, joita on perinteisesti pidetty Mooses Khorenelaisen kirjoittamina, häntä kutsutaan nimellä Mihran ja hänen kerrotaan kääntyneen kristinuskoon. Järjestysluku III on moderni keksintö eivätkä keskiajan georgialaiset kirjailijat käyttäneet sitä. Koska Iberian ensimmäistä kristittyä hallitsijaa edelsi kaksi samannimistä kuningasta, Mirianille on georgialaisessa historiografiassa annettu järjestysluku III.
Dynastinen alkuperä

Keskiaikaisen georgialaisen kronikan Kuninkaiden elämä mukaan Mirian oli persialainen prinssi, joka meni naimisiin iberialaisen prinsessan Abešuran kanssa. Abešura oli Georgian arsakididynastian viimeisen kuninkaan Aspagur I:n tytär. Kun Aspagur kuoli, Mirianin isä eli Iranin suuri kuningas, jota georgialaiset kronikat kutsuvat nimellä "Kasre" (Khosrau), nosti hänet Iberian valtaistuimelle. Koska tämä tapahtui sassanidien hallitessa Irania, kronikoiden keskiaikainen kirjoittaja oletti (tai keksi) Mirianin polveutuvan sassanideista. Sassanidit eivät kuitenkaan käyttäneet nimeä Khosrau ennen kuin vasta myöhemmin, joten joko georgialaiset vuosikirjat ovat erehtyneet Mirianin isän nimestä tai "Khosrau" oli kuningasta tarkoittanut yleistermi. Toumanoff päätteli, että Mirian saattoi olla mihranidien jälkeläinen. He olivat yksi Iranin seitsemästä suuresta suvusta. Professori Giorgi Melikišvili kuitenkin väittää, että Toumanoffin oletus on väärä ja että Mirian kuului paikalliseen iberialaiseen aatelissukuun, jolle annettiin keskiajalla eksoottinen ulkomainen kuninkaallinen alkuperä, jotta Mirian olisi vaikuttanut arvovaltaisemmalta. Eräs keskiaikainen georgialainen teos, Kartlin kääntymys, on ristiriidassa Kuninkaiden elämän kanssa ja väittää Mirianin olleen Levin poika. Levistä ei kerrota muissa lähteissä.
Hallinnon alku

Kuninkaiden elämä kertoo Mirianin hallinnosta yksityiskohtaisesti. Vaikka sen tiedot Mirianin osallistumisesta Iranin vasallina sassanidien sotaan Rooman valtakuntaa vastaan ja maa-alueiden haalinnasta Armenialta saattavatkin olla tosia, kronikka väittää Mirianin myös tavoitelleen Iranin kruunua, hallinneen Kolkhista ja Albaniaa ja toimineen Syyriassa asti. Nämä väitteet ovat selvästi keksittyjä. Vuonna 298 Nisibiksen rauhassa Iran tunnusti Rooman ylivallan Armeniassa ja Iberiassa, mutta Mirianin annettiin jäädä valtaan. Hän sopeutui nopeasti uuteen poliittiseen tilanteeseen ja muodosti läheiset suhteet Roomaan. Suhde vahvistui, kun Mirian kääntyi kristinuskoon; perinteen mukaan kappadokialaisen nunnan Ninon avustuksella. Tästä huolimatta Ammianus Marcellinus kertoo, että Konstantinuksen seuraajan Constantius II:n täytyi lähettää Armenian Aršak II:lle ja Iberian Meribaneelle 360 lähetystöä kalliine lahjoineen pitääkseen heidät uskollisina Roomalle konfliktissa Irania vastaan.
Kääntyminen kristinuskoon

Mirianin kääntyminen kristinuskoon saattoi tapahtua vuonna 334, minkä jälkeen uskonto julistettiin Iberian valtionuskonnoksi vuonna 337. Hän oli siten yksi ensimmäisistä uuden uskonnon omaksuneista antiikin hallitsijoista. Legendan mukaan vakaasti pakanallinen Mirian oli metsästämässä lähellä pääkaupunkiaan Mtskhetaa, kun pimeys laskeutui maan ylle ja kuningas sokaistui täysin. Valo ei palannut, ennen kuin Mirian rukoili "Ninon Jumalaa" apuun. Palattuaan takaisin hän pyysi audienssia Ninolta ja kääntyi kristinuskoon pian myöhemmin. Perinteen mukaan Mirianin toinen vaimo Nana kääntyi ennen miestään.
Hänen kääntymyksensä edesauttoi kuninkaallisen keskushallinnon kasvua, sillä esikristillisten temppelien omaisuus takavarikoitiin ja luovutettiin aatelisille ja kirkolle. Keskiaikaiset georgialaiset lähteet kertovat, kuinka aktiivisesti monarkia ja aatelisto levittivät kristinuskoa ja kuinka he kohtasivat vastarintaa vuoristolaisilta. Roomalainen historioitsija Rufinus ja georgialaiset vuosikirjat kertovat, että kääntymisensä jälkeen iberialaiset pyysivät keisari Konstantinukselta papistoa. Konstantinus vastasi innokkaasti lähettämällä Iberiaan pappeja ja pyhäinjäännöksiä. Georgialaisen perinteen mukaan Mirian rakennutti seuraavaksi katedraalin Mtskhetaan ja teki pyhiinvaellusmatkan Jerusalemiin hieman ennen kuolemaansa. Mirianin ja hänen vaimonsa Nanan sanotaan haudatun Samtavron luostariin Mtskhetassa, jossa heidän hautansa ovat edelleen nähtävillä.
Perhe

Georgialaiset lähteet kertovat Mirianin kahdesta avioliitosta. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli Abešura, Iberian viimeisen arsakidikuninkaan tytär, jonka sukujuuret ulottuivat muinaiseen Parnavaziani-dynastiaan saakka. Hän kuoli ilman perillisiä, kun Mirian oli 15 vuoden ikäinen, Toumanoffin mukaan vuonna 292. Hänen kuolemansa myötä "Parnavaziani-kuninkaiden valtakausi Iberiassa päättyi", kronikoitsija jatkaa. Mirian meni myöhemmin naimisiin "pontoslaisen, Oligotoksen tyttären" Nanan kanssa. He saivat kaksi poikaa, Revin ja Varaz-Bakurin, ja yhden tyttären, joka meni naimisiin Gogarenen ensimmäisen mihranidi-hallitsijan Perozin kanssa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mirian III Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Aspagur I | Iberian kuningas 284–361 (Yhteishallitsija Rev II 345–361) | Seuraaja: Saurmag II |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Puola 
Kuningas Mirianin ja kuningatar Nanan haudat Samtavron kirkossa Mtskhetassa.
Seppo Lindroos

Seppo Lindroos (s. 17. lokakuuta 1977 Nakkila) on suomalainen jääkiekkotuomari. Hän aloitti SM-liigassa linjatuomarina kaudella 1997–1998. Hän tuomitsi linjatuomarina 324 liigaottelua. Vuonna 2007 hän siirtyi SM-liigan päätuomariksi. Lindroos on tuominnut myös olympiakarsintoja ja A-maaotteluita.
Lindroos pelasi C-junioreihin saakka maalivahtina Rauman Lukossa.
Kari Lindroos

Kari Anders Lindroos (s. 22. maaliskuuta 1962 Tammisaari) on suomalainen soudun olympiaedustaja ja Suomen-mestari.
Lindroos kilpaili Soulin olympialaisissa 1988 veljensä Aarne Lindroosin kanssa perämiehettömässä kaksikossa ja sijoittui 11:nneksi. MM-kilpailuissa hän souti pariaironelosessa ilman menestystä vuonna 1985 ja sijoittui kahdeksanneksi perämiehettömässä kaksikossa 1987. Pohjoismaiden-mestaruuden Lindroos voitti perämiehettömässä kaksikossa 1987.
Lindroos voitti eri luokissa yhteensä 16 Suomen-mestaruutta vuosina 1983–1992. Hän edusti Nesteen Soutajia.
Moikipää

| Moikipää Molpe (ruots> ) |
| --- | --- |
 Moikipää
 Koordinaatit: 62°51′55″N, 21°17′16″E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Pohjanmaa
Kunta:  Korsnäs
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä, taajama
Pinta-ala:  
 – Maa:  2,79 km²
Väkiluku:  446
 – Väestötiheys:  159,9 as./km²
Postinumero:  66210
 Väkiluku, pinta-ala ja väestötiheys koskevat taajamaa ja niiden lähde on Tilastokeskus. Tiedot ovat ajankohdan 31.12.2020 mukaiset. 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Moikipää (ruots. Molpe) on kalastajakylä ja taajama Korsnäsin kunnan pohjoisosassa Pohjanmaan maakunnassa. Se mainitaan ensi kerran Moikepä-nimisenä vuonna 1491. Asukkaita on noin 550 ja osa heistä saa elantonsa kalastuksesta. Moikipäällä on myös turkistarhausta. Kylässä on pankki, huoltoasema ja ruotsinkielinen koulu. Kylän edustalla olevassa saaristossa (Molpehällorna) oli Ilmatieteen laitoksen sääasema vuosina 1973–1992. Kylässä pidetään myös Söu Rock -festarit.
Vuonna 2006 Moikipää valittiin Pohjanmaan vuoden kyläksi.
Moikipään nimestä

Kylän nimi perustuu niemen nimeen. Nimen jälkiosa pää on merkitykseltään 'kärki, niemi'. Alkuosan merkitys on epävarmempi. Olav Ahlbäck on johtanut sen suomen kielen verbistä moikua, joka tarkoittaa 'pitää (varsinkin suuren kellon) kumeaa ääntä' tai sanasta moike, 'moikuva ääni'. Myös henkilönnimiä, kuten Moikko tai Moikka, on pidetty mahdollisina selityksinä.
Aiheesta muualla

Söu Rock Moikipäässä (Arkistoitu – Internet Archive)