stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pistasos

| Pistasos> Πίστασος |
| --- | --- |
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  ?, Chalkidikí, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Traakia
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pistasos (m.kreik. Πίστασος, lat. Pistasus) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Traakiassa, nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Sen tarkkaa sijaintia ei tunneta, ei edes sitä sijaitsiko se antiikin aikana Khalkidikeksi kutsutulla alueella vai muulla alueella Khalkidikesta nimensä saaneella nykyisellä Chalkidikín niemimaalla.
Myöskään Pistasoksen historiasta ei tiedetä käytännössä mitään. Kaupungin arvellaan olleen olemassa poliksena ainakin suuren klassista kautta ja mahdollisesti vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Pistasos kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon, ja se esiintyy liiton verotusluetteloissa yhden kerran vuonna 434/433 eaa.
Pistasoksen on ehdotettu olleen sama kaupunki kuin Istasos, josta siitäkin tiedetään vain vähän.
Piste (typografia)

Piste (lyh. pt) on typografiassa käytettävä mittayksikkö, jolla ilmoitetaan kirjainkoko ja riviväli. Nykyisissä julkaisuohjelmissa pisteen koko on 1/72 tuumaa eli noin 0,3528 mm.
Manner-Euroopassa käytettiin aiemmin 0,376 mm:n kokoista Didot-pistettä, ja kahtatoista pistettä kutsuttiin ciceroksi. Perinteisessä englantilais-amerikkalaisessa järjestelmässä piste taas oli kooltaan 0,3514 mm, ja kaksitoista pistettä muodosti yhden pican. Nykyinen tietokoneistetuissa ympäristöissä käytetty 1/72 tuuman ”kompromissi” tuli laajaan käyttöön PostScript-kielen määritelmän myötä eri julkaisuohjelmissa. 1/72 tuuman määritelmää kutsutaankin typografiassa joskus ”PostScript-pisteeksi”.
Pistoksenos (savenvalaja)

| Pistoksenos> Πιστόξενος.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 500/400-luku eaa.
Kuollut: 400-luku eaa.
Ammatti:  savenvalaja
Taiteilija
Aktiivisena:  n. 475–460 eaa.
Taidesuuntaus:  punakuviokeramiikka
Pistoksenos (m.kreik. Πιστόξενος) oli antiikin kreikkalainen savenvalaja, joka teki attikalaista punakuviokeramiikkaa. Hän toimi Ateenassa klassisella kaudella noin vuosina 475–460 eaa.
Pistoksenoksen signeeraus tunnetaan yhdestä skyfoksesta. Hänen vaasejaan maalasi ainakin tästä nimensä saanut Pistoksenos-maalari.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja

| Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja |
| --- | --- |
 Nokian seurakunnan virsikirjoja kirkossa
Kieli:  suomi
Genre:  hengellinen laulukokoelma
Kustantaja:  Suomen evankelis-luterilainen kirkko
Suomennos
Julkaistu:  1986
Sarja: Suomen kirkon virsikirja
Edeltävä:  Vanha virsikirja
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirja on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon laulukirja, joka koostuu virsistä. Vuonna 1986 hyväksytyssä nykyisessä virsikirjassa on 632 virttä. Lisäksi 2000-luvulla julkaistuissa virsikirjan erillisissä liitteissä on 236 muuta virttä, joiden numerointi etenee 979:ään asti.
Suomen evankelis-luterilaisella kirkolla on myös ruotsinkielinen ja saamenkielinen virsikirja.
Historia

Ensimmäisen suomenkielisen virsikirjan toimitti noin vuonna 1583 Jacobus Finno eli Jaakko Suomalainen, toisen Maskun kirkkoherra Hemming noin vuonna 1605. Molemmat tunnettiin nimellä Yxi Wähä Suomenkielinen Wirsikiria. Finnon virsikirjassa virsiä oli 101 ja Hemmingin 246, joskin ajan mittaan virsien määrä lisääntyi uudemmissa painoksissa.
Vuonna 1701 ilmestyi piispa Johannes Gezelius nuoremman johdolla valmisteltuna ja Eerik Cajanuksen toimittamana niin sanottu uusi virsikirja  "Uusi Suomenkielinen Wirsi-Kirja Nijden Cappalden canssa / jotca sijhen tulewat : Cuningal:sen Maij:tin Armolisesta Käskystä / Colmen Consistoriumin suostumisella / tarpellisest parattu ; Nijn myös Sen MDCXCV . ylitzecatzotun Ruotzalaisen Wirsi-Kirjan jälkeen jalosti enätty ; Ja Cuningalisen Maij:tin Armollisimmilla erinomaisilla Privilegiumeilla TURUSA / Prändätty JOHAN Winterildä / Wuonna 1701". Sen esikuvana oli vuonna 1695 ilmestynyt ruotsinkielinen virsikirja.
Kirja oli käytössä virallisena virsikirjana lähes 190 vuotta. Uuden virsikirjan valmistuttua 1886 ja tultua käyttöön aiempaa virsikirjaa alettiin kutsua nimellä "Vanha virsikirja". Ruotsissa kirjaa käytettiin vieläkin kauemmin, vuoteen 1898, kunnes Ruotsissa hyväksyttiin uusi suomenkielinen virsikirja.
1800-luvun alkupuolella oli herännyt ajatus virsikirjan uudistamiseksi. Työn käynnistyminen ja työ kestivät kauan, kunnes kirkolliskokous vuonna 1886 hyväksyi uudet, suomen- ja ruotsinkielisen virsikirjan. Tällöin hyväksytyn, uuden suomenkielisen virsikirjan nimi oli "Suomalainen Virsikirja Hyväksytty Suomen toisessa yleisessä kirkolliskokouksessa v. 1886".
Seuraavan suomenkielisen virsikirja hyväksyi kirkolliskokous vuonna 1938, ja se otettiin käyttöön 1939. Ruotsinkielinen virsikirja hyväksyttiin vuonna 1943. Suomenkielisessä kirjassa oli alun perin 633 virttä, mutta siihen lisättiin vuonna 1963 runsaat 40 uutta virttä, jolloin niiden kokonaismääräksi tuli 679.
Nykyisin käytössä olevat suomenkielisen ja ruotsinkielisen virsikirjan on kirkolliskokous hyväksynyt vuonna 1986. Virsikirjat otettiin käyttöön ensimmäisenä adventtina 29. marraskuuta 1987. Vuonna 1993 kirkolliskokous hyväksyi käyttöön Suomen saamenkielisen virsikirjan Suoma samii salbmakirji.
Virsikirjaan lisättiin vuonna 2000 liturginen liite ja vuonna 2004 toimitusten kirjan laulujen osasto. Virsikirjan lisävihko valmistui vuonna 2015, ja se otettiin käyttöön 2016.
Eniten nykyisin käytettyjen virsien tekstejä ovat kirjoittaneet Hemminki Maskulainen, Jaakko Suomalainen, Jaakko Haavio, Julius Krohn, Elias Lönnrot, Wilhelmi Malmivaara, J. L. Runeberg, Anna-Maija Raittila ja Niilo Rauhala. Kaksi viimeksi mainittua ovat myös uudistaneet suuren määrän aiemmista virsikirjoista periytyneiden virsien tekstejä.
Virsikirjan sisältö

Virsikirjan virret on ryhmitelty viiteen osastoonː
Virsikirjan sisältö > Kirkkovuosi

Adventti
Joulu
Uudenvuodenpäivä
Loppiainen
Kynttilänpäivä ja Marian ilmestyspäivä
Kristuksen kärsimys ja kuolema
Pääsiäinen
Kristuksen taivaaseenastuminen
Helluntai
Pyhä Kolminaisuus
Mikkelinpäivä
Pyhäinpäivä
Kirkkovuoden päätös
Virsikirjan sisältö > Jumalanpalveluselämä

Kristuksen seurakunta
Jumalan sana
Jumalanpalvelus
Pyhä kaste
Pyhä ehtoollinen
Konfirmaatio
Avioliitto
Hautaus
Kirkon virka, vihkimys- ja siunaustoimitukset
Virsikirjan sisältö > Elämä Kristuksessa

Jumalan armo Kristuksessa
Katumus ja rippi
Usko Jeesukseen
Kiitos ja ylistys
Ahdistukset ja lohdutus
Jumalan varjelus ja johdatus
Kutsu ja kuuliaisuus
Lähetys
Palvelu
Yhteys
Virsikirjan sisältö > Elämä Jumalan maailmassa

Jumalan luomistyö
Koti ja perhe
Ateria
Terveys ja sairaus
Koulu ja opiskelu
Lapset
Nuoret
Työ
Vanhuus
Aamu ja ilta
Vuodenajat
Isänmaa
Rauha ja vapaus
Matkalla ja siirtolaisena
Muuttuva maailma
Virsikirjan sisältö > Kuolema ja iankaikkisuus

Kuolema ja iankaikkisuus
Virsikirjassa on myös  jumalanpalvelusliite, jossa on esimerkiksi jumalanpalvelusten ja kirkollisten toimitusten kaavat sekä erilaisia rukoushetkiä.
Virsikirjan liitteet ja lisävihko

Vuonna 2000 hyväksytty virsikirjan jumalanpalvelusliite sisältää virret 700–805 ja vuonna 2004 hyväksytty jumalanpalvelusliite virret 806–856. Vuonna 2015 hyväksytty virsikirjan lisävihko sisältää virret 901–979. Lisävihko tuli käyttöön syksyllä 2016.
Virsikirjan lisävihkon virret on ryhmitelty seuraaviin osastoihinː
Me kiitämme ja ylistämme
Me rukoilemme
Jumala on turvamme
Odotuksesta täyttymykseen
Osallisuus, yhteys ja vastuu
Nyt ja aina
Kirjallisuutta

Lempiäinen, Pentti: Virsikirja sanasta sanaan: Virsikirjan raamattuviitteet, virsikirjan sanahakemisto.  (2. korjattu ja täydennetty painos)  Helsinki:  Kirjapaja, 2007.  ISBN 978-951-607-520-7
Väinölä, Tauno: Virsikirjamme virret.  (Pohjautuu Kotimaa-lehdessä vuodesta 1996 alkaen julkaistuihin virsiesittelyihin)  Helsinki:  Kirjapaja, 2008.  ISBN 978-951-607-611-2
Aiheesta muualla

Kirkon virsikirjasivut.
Vanhat virsisävelmät Sibelius-Akatemian sivuilla.
Yxi vähä suomenkielinen wirsikiria. Rostock, Stephan Möllemann, 1607.
Taimi Pitkänen

Taimi Liisa Annikki Heinäaho (o.s. Pitkänen, 5. syyskuuta 1935 Sortavalan maalaiskunta – 1. helmikuuta 2006) oli suomalainen yleisurheilija, joka saavutti 1950-luvulla korkeushypyssä yhden SM-mitalin ja edusti Suomea yhdessä maaottelussa. Kotimaassa hän edusti Saarijärven Pullistusta.
Heinäaho saavutti korkeushypyssä SM-kilpailuissa pronssia vuonna 1955. Samana vuonna hän kilpaili Valkeakoskella maaottelussa Ruotsia vastaan.
Saarijärven juhannuskisoissa hän voitti korkeushypyn vuosina 1953 ja 1954 ja Keski-Suomen piirin mestaruuden vuosina 1952 ja 1954–1957. Vuosina 1953–1955 Heinäaho kuului maaotteluvalmennusrenkaaseen.
Heinäahon ennätys korkeushypyssä oli 152 cm, jonka hän teki Karstulassa heinäkuussa 1955.
Heinäaho toimi Leivonmäen Etu-Ikolassa ja Havumäellä sekatavarakauppiaana. Heinäahon puoliso oli kestävyysjuoksija Viljo Heinäaho (1930–2014).
Suomen Pankki

| Suomen Pankki |
| --- | --- |
 ruots. Finlands Bank 

 Suomen Pankin pääkonttori Helsingissä Snellmaninkadulla.
Perustettu:  12. joulukuuta 1811
Perustaja:  Aleksanteri I
Tyyppi:  Keskuspankki
Päämaja:  Snellmaninaukio, Helsinki
Pääjohtaja:  Olli Rehn
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Valokuva Suomen Pankin vaakunasta, Helsingin Suomen Pankin pääkonttorin käytävän seinästä.
Suomen Pankki (ruots. Finlands Bank, lyhenne SP) on Suomen keskuspankki ja jäsenenä Euroopan keskuspankin valvomassa Euroopan keskuspankkijärjestelmässä (EKPJ). Suomen pankin pääkonttori sijaitsee Helsingin Kruununhaassa Snellmaninkadun, Rauhankadun, Kirkkokadun ja Unioninkadun rajaamalla tontilla. Vuonna 1883 valmistuneen pankkirakennuksen suunnitteli saksalainen arkkitehti Ludwig Bohnstedt. Suomen Pankin perusti vuonna 1811 keisari Aleksanteri I Porvoon valtiopäivillä, Suomen lähetyskunnan Pietarissa 1808 marraskuussa laatiman asiakirjojen ja sopimusten pohjalta, Turkuun nimellä Waihetus-, Laina- ja Depositioni-Contori. Pankki siirrettiin Helsinkiin 1819. Suomen Pankki on maailman neljänneksi vanhin keskuspankki, joskaan toimintansa alkuvaiheissa sillä ei juuri ollut keskuspankin toimenkuvaan kuuluvia tehtäviä. Keskuspankin piirteitä toivat vuoden 1840 raharealisaatio, Suomen markan ottaminen käyttöön 1860–1865 ja liikepankkien perustaminen 1800-luvun jälkipuoliskolla.
Suomen Pankin ensisijaisena tavoitteena on EU:n perustamissopimuksen mukaisesti pitää yllä hintavakautta euroalueella ja Suomessa. Pyrkimyksenä on tukea myös muiden talouspolitiikan tavoitteiden saavuttamista hintavakauden tavoitetta vaarantamatta. Suomen Pankki toimii eduskunnan takuulla, ja sitä valvovat eduskunnan valitsemat pankkivaltuutetut.
Suomen Pankin pääjohtaja on Olli Rehn, joka nimitettiin pääjohtajaksi edellisen pääjohtajan Erkki Liikasen luovuttua tehtävästä heinäkuussa 2018. Suomen Pankissa työskentelee noin 380 henkeä.
Historia

Ruotsin vallan aikana 1700-luvulla Säätyjen Pankki myönsi myönsi kiinnelainoja korkea-arvoisille ja vaikutusvaltaisille säätyläisille. Autonomian aikana Suomen Pankki täytti Säätyjen Pankin jättämän aukon. Suomen Pankki perustettiin vuonna 1811 nimellä Waihetus-, Laina- ja Depositioni-Contori Suomen Suuren-Ruhtinaanmaassa. Perustamisen tarkoituksena oli irrottaa Suomen suurruhtinaskunta Ruotsin rahaliikenteestä. Pankki antoi lainoja ja otti vastaan talletuksia. Yksityishenkilöiden talletukset olivat kuitenkin korottomia. Sen vuoksi vain harvat käyttivät mahdollisuutta säilyttää varojaan pankissa. Suomen Pankki toimi aluksi Turussa, kunnes se vuonna 1819 siirrettiin Helsinkiin useiden muiden virastojen tapaan.
Helsingissä pankki toimi aluksi 1819-1824 Sederholmin talossa ja 1824–1883 Senaatintalossa, jonka jälkeen se muutti nykyiseen pääkonttorirakennukseen. Vuonna 1868 Suomen Pankki siirrettiin senaatilta säätyvaltiopäivien alaisuuteen ja vuodesta 1907 lähtien se on toiminut Eduskunnan pankkivaltuuston valvonnassa. Eduskunta nimitti tuolloin myös Suomen Pankin tilintarkastajat. Sisällissodan aikana Suomen Pankin pääkonttori ja rintamalinjan eteläpuolelle jääneet haarakonttorit toimivat kolmen kuukauden ajan punaisten kansanvaltuuskunnan alaisuudessa.
Suomen Pankin ensimmäiset haarakonttorit perustettiin vuonna 1840 Turkuun ja Vaasaan. Myöhemmin 1800-luvulla haarakonttorit perustettiin muiden läänien
pääkaupunkeihin Hämeenlinnaan, Mikkeliin, Viipuriin, Kuopioon ja Ouluun sekä Poriin, Tampereelle, Kotkaan, Jyväskylään ja Sortavalaan. Lisäksi Suomen Pankilla oli vuoteen 1917 saakka toiminut haarakonttori Venäjän keisarikunnan pääkaupungissa Pietarissa. Myöhemmin perustettiin haarakonttorit vielä Joensuuhun, Lahteen ja Rovaniemelle.
Haarakonttoreista lakkautettiin ensimmäisenä Hämeenlinnan konttori vuonna 1963. Vuosina 1991–1994 lakkautettiin kahdeksan haarakonttoria, niin että jäljelle jäivät enää Turku, Tampere, Kuopio ja Oulu sekä Suomen Rahapajan yhteydessä toimiva Vantaan aluekonttori. Turun konttori lakkautettiin 2007, Tampereen ja Kuopion konttorit 2012, ja Oulun konttori 2019.
Suomen Pankin tehtävät

Nykyisen, vuonna 1998 annetun lain mukaan Suomen Pankin tehtävänä on toteuttaa osaltaan Euroopan keskuspankin neuvoston määrittelemää rahapolitiikkaa.
Suomen Pankin tehtävänä on myös:
huolehtia osaltaan rahahuollosta ja setelien liikkeeseen laskemisesta;
huolehtia osaltaan valuuttavarannon hallussapidosta ja hoidosta;
huolehtia osaltaan maksu- ja muun rahoitusjärjestelmän luotettavuudesta ja tehokkuudesta sekä osallistua sen kehittämiseen;
huolehtia toimintansa kannalta tarpeellisten tilastojen laatimisesta ja julkaisemisesta.
Suomen Pankki tarjoaa nykyisin rahahuoltopalveluita eli luovuttaa seteleitä ja kolikoita ja vastaanottaa rahan palautuksia ainoastaan yksityisiltä laskentakeskuksilta, jotka puolestaan palvelevat rahalaitoksia. Käteistä lajitellaan ja sille tehdään aitous- ja kuntotarkastuksia sekä Suomen Pankissa että laskentakeskuksissa. Suomen Pankin suljettua vuonna 2019 viimeisen haarakonttorinsa Oulussa se tarjoaa operatiivisia rahahuollon palveluita ainoastaan Vantaan konttorissa.
Kansallisilla keskuspankeilla on myös EKPJ:n ulkopuolisia tehtäviä. Suomen Pankilla on ainoana euroalueen keskuspankkina siirtymätalouksien tutkimuslaitos. Suomen Pankilla on myös yleisölle auki oleva Rahamuseo Snellmaninkadulla lähellä Senaatintoria. Suomen Pankki on tunnettu myös toimialaansa kuuluvasta julkaisutoiminnasta, joka käsittää sekä tieteellisiä että yleistajuisia kirjoituksia, mm. Euro & Talous -lehden (aik. Markka & Talous). Lisäksi pankki hoitaa yhteyksiä moniin kansainvälisiin järjestöihin.
Pankin yhteydessä itsenäisenä viranomaisena toimii Finanssivalvonta (Fiva). Finanssivalvonta on uusi rahoitus- ja vakuutusvalvontaviranomainen, jolle pääosin siirtyivät 1.1.2009 alkaen entisten Rahoitustarkastuksen ja Vakuutusvalvontaviraston tehtävät. Valvottavia ovat mm. pankit, vakuutus- ja eläkeyhtiöt sekä muut vakuutusalalla toimivat, sijoituspalveluyritykset, rahastoyhtiöt ja pörssi.
Suomen Pankin pääjohtaja

Vuosina 1812–1816 pankin johdossa oli väliaikainen johtokunnan puheenjohtaja. Vuosina 1817–1840 johtajana toimi johtokunnan vanhin jäsen. Vuodesta 1840 pankinjohtajan nimike on ollut johtokunnan puheenjohtaja eli pääjohtaja.
Kirjallisuutta

Hetemäki, Martti: Suomen Pankin asema. Kansantaloudellinen aikakauskirja, 1994, nro 90(4), s. 510–519.  Artikkelin verkkoversio.
Kuusterä, Antti; Tarkka, Juha: Suomen Pankki 200 vuotta osa 1. Keisarin kassasta keskuspankiksi.  Helsinki:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-24271-0  Teoksen verkkoversio.[vanhentunut linkki]
Kuusterä, Antti; Tarkka, Juha: Suomen Pankki 200 vuotta osa 2. Parlamentin pankki.  Helsinki:  Otava, 2012.  ISBN 978-951-1-24272-7  Teoksen verkkoversio.[vanhentunut linkki]
Pohjolainen, T.; Puhakka, M.: Suomen Pankin asema. Kansantaloudellinen aikakauskirja, 1992, nro 88(4), s. 509–514.  Artikkelin verkkoversio.
Sormunen, Kirsi: Suomen Pankin rahapolitiikka kelluvien kurssien regiimissä. Kansantaloudellinen aikakauskirja, 1993, nro 89(4), s. 550–552.  Artikkelin verkkoversio.
Tarkka, Juha; Ikonen, Vappu: Suomen Pankki, s. 154–175 teoksessa Savolainen, R. (toim.). 2009. Oma hallinto. Kansakuntaa rakentamassa 1809–2009.  Porvoo:  Valtioneuvoston kanslia, 2009.  ISBN 978-951-37-5635-2
Pirinen

Pirinen on suomalainen sukunimi. Pirisiä on ollut vanhastaan, ainakin 1500-luvun puolivälistä alkaen, sekä Kannaksella että Savossa. 1600-luvulla Savon Piriset levittäytyivät nykyisen Joroisten kunnan alueelta Rantasalmelle, Nilsiään ja edelleen Pohjois-Karjalaan. Myös Kainuusta ja Pohjois-Pohjanmaalta on tietoja varhaisista Pirisistä.
Nimen alkuperästä on esitetty sekä läntinen että itäinen selitys: se voi perustua skandinaaviseen etunimeen Birger, josta Suomessa on käytetty kansankielistä muotoa Piri, mutta pohjana voi olla myös venäläinen etunimi Spiridon, josta Karjalassa on käytetty esimerkiksi muotoja Piri ja Piira.
Heinäkuussa 2017 Suomen Väestötietojärjestelmässä oli 2 744 Piristä. Vuonna 1985 luku oli 2 571.
Tunnettuja Pirisiä

Eemeli Pirinen (s. 1993), alppihiihtäjä
Eevi Pirinen (1922–2015), pikaluistelun maailmanmestari ja olympiamitalisti
Elina Pirinen (s. 1981), koreografi
Erkki Pirinen (1897–1961), kirjailija
Jarno Pirinen (s. 1981), pesäpalloilija
Joakim Pirinen (s. 1961), ruotsalainen sarjakuvapiirtäjä
Jonna Pirinen (s. 1982), poplaulaja; taiteilijanimeltään Jonna
J-P Pirinen (s. 1980), taikuri ja stand up -koomikko
Juha Pirinen (s. 1991), jalkapalloilija
Jukka Pirinen (s. 1951), jalkapalloilija
Kauko Pirinen (1915–1999), yleisen kirkkohistorian professori
Matti Pirinen (1942–1971), runoilija
Miikka Pirinen (s. 1985), valokuvaaja
Oskar Pirinen (1886–1918), säveltäjä Toivo Kuulan taposta tuomittu jääkärivääpeli
Pasi Pirinen (s. 1969), pesäpalloilija
Pasi Pirinen (s. 1969), trumpetisti
Pauliina Pirinen (s. 2004), jalkapalloilija
Ville Pirinen (s. 1973), sarjakuvapiirtäjä.
Tunnettuja Pirisiä > Entisenä nimenä

Elina Tanskanen, o.s. Pirinen (s. 1977), toimittaja ja tietokirjailija
Tunnettuja Pirisiä > Kuvitteellisia henkilöitä

Jesse "Shanghai" Pirinen, rikollinen televisiosarjassa Pasila
Pisimmät sanat

Kielen pisimpien sanojen kriteerit vaihtelevat. Sanalta voidaan vaatia perusmuotoisuutta, mutta se mikä katsotaan taivutusmuodoksi ja mikä johdokseksi, on jossain määrin veteen piirretty viiva. Mikäli johdokset ylipäänsä sallitaan, voidaan vaatia, että kukin johdos esiintyy vain kerran tai että sanaa johdoksineen käytetään todellisessa puhutussa tai kirjoitetussa kielessä. Myös yhdyssanoihin on otettava kantaa.
Suomen kieli

Pitkä sana suomen kielessä on esimerkiksi peruspalveluliikelaitoskuntayhtymä (34 kirjainta). Jos taivuttaminen sallitaan, pidempiäkin reaalisia sanoja voidaan muodostaa. Johdosten ja liitepartikkeleiden salliminen pidentää pisintä mahdollista sanaa entisestään sanan reaalisen käytettävyyden laskiessa. Suomen kielessä käytetään vapaata yhdyssanamuodostusta: uusia sanoja voidaan muodostaa tarpeen mukaan vaikka kesken keskustelun. Tämä antaa mahdollisuuden yhdistää substantiiveja peräkkäin loputtomasti rikkomatta kielioppisääntöjä.
Jos keinotekoiset konstruktiot sallitaan, liitepartikkeleiden ja taivutusmuotojen yhdistely antaa mahdollisuuden muodostaa hyvinkin pitkiä sanoja. Pisimpänä näin muodostettuna sanana voidaan pitää Artturi Kanniston muodostamaa sanaa kumarreksituteskenteleentuvaisehkollaismaisekkuudellisenneskenteluttelemattomammuuksissansakaankopahan (102 kirjainta). On myös sana hurskahtelevaisehkollaismaisellisuuksissaankohankin (51 kirjainta), joka on puolet lyhyempi. Aikoinaan eräässä pitkien sanojen muodostamiskilpailuissa, jossa yhdyssanoja ei hyväksytty, voitti sana järjestelmällisentelemättömyydessänsäkään. Guinness World Records mainitseelähde? taivuttamattoman yhdyssanajättiläisen lentokonesuihkuturbiinimoottoriapumekaanikkoaliupseerioppilas (61 kirjainta). Lisäksi biologiassa tutkittaessa proteiininäytteitä yksi yleisesti käytetty proteiinien erottelumenetelmä on nimeltään natriumdodekyylisulfaattipolyakryyliamidigeelielektroforeesi (60 kirjainta).
Kirjassa Finnish Sound Structure mainitaan "jonkin verran kaukaa haettuna esimerkkinä" sana järjestelmällistyttämättömyydellänsäkään. Kielitoimiston sanakirjan pisimmät sanat ovat pyyhkäisyelektronimikroskooppi ja elintarviketurvallisuusvirasto.
Pitkäjärvi (järvi Somerolla)

| Pitkäjärvi |
| --- | --- |
 Pitkäjärveä nähtynä lännestä läheltä Hovirinnannan siltaa
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Somero
Koordinaatit:  60°39′35″N, 23°18′30″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Paimionjoki
Järvinumero:  27.032.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  81,2 m
Rantaviiva:  6,19  km 
Pinta-ala:  0,34 km²
Valuma-alue:  373,02 km²
 fiPitkäjärvi 
Pitkäjärvi on Paimionjoen vesistöön kuuluva järvi Somerolla. Järven pinta-ala on 34 hehtaaria. Pitkäjärvi sijaitsee sen mukaan nimensä saaneen Someron Pitkäjärven kylän alueella, ja kylän vanha tonttimaa ja kotipellot ovat olleet järven etelärannalla paikalla, missä edelleen sijaitsevat Kennin ja Similän talot. Nykyinen Pitkäjärven kyläkeskus, johon kuuluvat koulu ja kyläkauppa, sijaitsee tätä vastapäätä järven pohjoisrannalla.
Pitkäjärvi on osa Somerniemen Painiosta alkavaa Paimionjoen yläjuoksun järviketjua, joka koostuu saven täyttämään kallioperän murrokseen muodostuneista yhdensuuntaisista, kapeista järvialtaista. Näitä ovat Pitkäjärven yläpuolella Åvikinjärvi (7 ha), Pusulanjärvi (62 ha), Rautelanjärvi (32 ha), Saarentaanjärvi (43 ha), Kirkkojärvi (105 ha) ja Hirsjärvi (236 ha). Pitkäjärven alapuolella on vielä Myllylammi (13 ha), jonka jälkeen Paimionjoki muuttuu jokimaiseksi lukuun ottamatta pientä Sorvastonjärveä Koskella.
Murroslaaksoa seuraa katkonainen harjujakso, jonka varrelle on muodostunut koskia paikkoihin, missä vesistö puhkaisee tiensä harjumuodostuman läpi. Alin näistä koskista on ollut nykyään säännöstelyä varten padottu Hovirinnankoski Pitkäjärven länsipäässä. Ylempänä järviketjun varrella on ollut ruoppauksen tuloksena nyttemmin kokonaan hävinnyt Rautelankoski. Kaikki Pitkäjärven yläpuoliset järviketjun järvet ovat nykyään samassa tasossa ja niiden korkeus merenpinnasta on 81,2 metriä. Järviketjun vedenpinnan korkeutta säädellään ruopattuun Hovirinnankoskeen rakennetulla Hovirinnan padolla.
Paitsi Hovirinnankosken kohdalla olevaa harjumuodostumaa, Pitkäjärveen työntyy etelässä harjujaksoon kuuluva Napinniemi. Muuten järven rannat ovat savea. Napinniemeen liittyy tarina niemen synnystä. Tarinan mukaan jättiläisämmä oli tahtonut tehdä sillan järven yli ja oli tätä varten kantanut esiliinassaan hiekkaa viereisestä Kankaannummesta järveen. Esiliinan revettyä työ jäi kesken, mutta jäljellä ovat tästä todistamassa harjuaineksesta koostuvassa nummessa Ämmänkuopiksi kutsutut kuopat ja Pitkäjärvessä niin ikään harjuaineksesta muodostunut Napinniemi.