stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Teuvo Tulio
Elämäkertaa ja ura > Tuottaja-ohjaajaksi

Tulion ja Adamsin yhteistyö loppui kaikessa ystävyydessä, kirjallista sopimusta he eivät olleet koskaan edes tehneet. Adams oli tyytyväinen Tulioon ja lahjoitti hänelle suurehkon summan käteistä rahaa. Tulion mielessä oli pitkään ollut paluu Johannes Linnankosken aiheisiin ja hän päätti muuttaa elokuvaksi tämän romaanin Laulu tulipunaisesta kukasta. Se oli filmattu jo kahdesti Ruotsissa, mutta Suomessa tähän klassiseen Don Juan -aiheeseen ei ollut tartuttu.
Saadakseen oikeuden tehdä elokuvan Tulio tarvitsi lakimiestä. Linnankosken perikunta oli myynyt romaanin elokuvaoikeudet Svensk Filmindustrille ilman aikarajoituksia. Yhtiö oli aluksi taipumaton antamaan lupaa elokuvan tekoon. Neuvottelujen jälkeen päädyttiin sopimukseen, että Tulio saa tehdä tarinasta suomenkielisen version, mutta ruotsinkielistä versiota tarinasta ei saa tehdä muualla kuin Ruotsissa.
Laulun tulipunaisesta kukasta käsikirjoittivat Tulio, Yrjö Kivimies ja Regina Linnanheimo, siirtäen romaanin tapahtumat 1890-luvulta nykyaikaan. Elokuvan alkuteksteissä käsikirjoittajana mainitaan ainoastaan Kivimies. Pääosissa olivat Rakel Linnanheimo ja Kaarlo ”Kille” Oksanen, jotka olivat näytelleet myös Nuorena nukkuneessa. Kuvausten loppupuolella tukinuittokohtaus aiheutti kuvauspaikkana toimineeseen jokeen valtavan suman. Suma piti räjäyttää dynamiitilla, mikä tuli erittäin kalliiksi. Laulu tulipunaisesta kukasta sai ensi-iltansa vuonna 1938. Se sai 730 000 katsojaa, ollen vuoden katsotuin kotimainen elokuva.
Koska Tulion kolme ensimmäistä elokuvaa ovat suurimmalta osaltaan kadonneet, Peter von Bagh pitää Laulua tulipunaisesta kukasta eräänlaisena Tulion taiteen alkumuottina. Henkilöt on esitetty aseteltuina pilvitaustaa vasten, ihmisten katseet ovat joko täynnä raivoa tai kiihkoa. Elokuvassa on syntiä, erotiikkaa, neitseellisyyttä, tunkkaisia moraali- ja säätyasetelmia sekä uskonnollisuutta. Perheidylliä symboloi koira ja erotiikkaa edustaa saunakamari, jossa nainen kisailee miehen kanssa tasa-arvoisena. Mies esiintyy uhoavana ja ylpeilevänä.
Kun Tulio ja Eino Jurkka tapasivat kaupungilla sattumalta, Jurkka ehdotti Tuliolle ohjattavaksi elokuvaa suositun sarjakuvan, Vihtorin ja Klaaran, pohjalta. Jurkka oli esittänyt Vihtoria teatterissa ja hänestä tuli elokuvankin Vihtori. Klaaraa esitti Verna Piponius. Muissa rooleissa näyttelivät Nora Mäkinen, Turo Kartto, Kirsti Hurme, Tauno Majuri, Aku Peltonen ja Leo Lähteenmäki. Jotta sarjakuvamaiset piirteet, kuten talojen katoilla juokseminen säilyisivät, tarvittiin trikkikuvia. Suomesta ei kuitenkaan saanut trikkikuvaukseen tarvittavia laitteita, kuten taustaprojektoreita. Lisäksi vaarallisiin kohtauksiin palkattiin sijaisnäyttelijät. Vihtori ja Klaara sai ensi-iltansa vuonna 1939. Elokuva tuotti taloudellisesti hyvin, mutta Tulio päätti, ettei tee enää farsseja.
Elämäkertaa ja ura > Sotavuodet

Talvisodan alkupuolella Tulio oli rintamapalveluksessa. Hän ei joutunut kaikkein kiivaimpiin taisteluihin, mutta sai käsityksen siitä, millaista sota on. Huhtikuussa 1940 hänet määrättiin Helsinkiin kouluttamaan nostomiehiä ja kotiutettiin toukokuussa. Välirauhan aikana sai ensi-iltansa Unelma karjamajalla. Tulio oli talvisodan jälkeen sitä mieltä, että nyt kansa tarvitsee romantiikkaa. Kille Oksanen esitti miespääosan, mutta naispääosan esittäjän löytäminen oli vaikeaa. Rooliin valittiin Sirkka Salonen, joka oli vuoden 1938 Miss Suomi ja Miss Eurooppa. Käsikirjoitus perustui Henning Ohlsonin näytelmään.
Seuraavaksi Tulio alkoi työstää Naisen taistelu -nimistä elokuvaa, jonka oli määrä olla uusintafilmatisointi Taistelu Heikkilän talosta -elokuvasta. Elokuvan naispääosaan valittiin Mirjami Kuosmanen ja miespääosaan Kille Oksanen. Elokuvan kuvaukset alkoivat vuoden 1941 alkupuolella, mutta keskeytyivät kesäkuussa 1941 jatkosodan sytyttyä. Elokuva jäi lopulta keskeneräiseksi ja sen tuotanto päättyi Oksasen kaaduttua sodassa lokakuussa 1941.
Jatkosota keskeytti Tulion oman tuotannon neljäksi vuodeksi. Sotavuosistaan Tulio totesi, ettei niihin liittynyt mitään sankarillisuutta, vaan se oli pelkkää velvollisuuden täyttämistä. Sotapalveluksensa Tulio teki tiedotuskomppaniassa tk-kuvaajana. Hyökkäysvaiheen aikana hän joutui kuvausmatkalla vaaralliseen tilanteeseen, kun kuvausryhmä kohtasi suomalaisiin asepukuihin sonnustautuneen neuvostoliittolaisen tuhoamispartion. Tulion onnistui heittäytyä ojaan, mutta kaksi muuta suomalaista kaatui. Tapauksessa oli mukana aivan uskomatonta onnea: Tulio selvisi tilanteesta naarmuitta, mutta hänen puserossaan oli 35 luodinreikää. Puseroa säilytettiin pitkään studiolla, mutta se katosi luultavasti siivouksen yhteydessä. Toinen vaaratilanne syntyi, kun asemasotavaiheessa Tulio oli tekemässä neuvostosotilaille suunnattua propagandaa kaiutinautolla. Neuvostojoukot suuntasivat autoon tulen tykeillä ja auto tuhoutui. Kuljettaja kuoli, mutta Tulio selvisi ilman vammoja.
Muuten asemasota oli tk-miehelle helppoa aikaa. Rintamamiehistä ja Itä-Karjalan oloista kirjoitettiin reportaaseja ja Tulio tapasi Olavi Paavolaisen ja Mannerheimin. Komppaniaan kuuluivat myös Unto Varjonen, Pekka Tiilikainen ja Martti Haavio.
Elämäkertaa ja ura > Salakuljetustapaus

Kesällä 1947 Tulio jäi kiinni yrityksestä salakuljettaa Ruotsista Suomeen 582 paria nailonsukkia. Oikeudessa selitettiin hänen tarvitsevan sukat uutta elokuvaansa varten, ja hänet tuomittiin lopulta sakkoihin. Koska kyseessä oli juuri Teuvo Tulio, juttu alkoi paisua ja pian kerrottiin hänen yrittäneen tuoda ensin 5 000 ja sitten 10 000 paria sukkia. Alkoi myös liikkua tarinoita, että Tulio olisi salakuljettanut sukkien sijaan kultaharkkoja. Toisessa versiossa kulta oli korvattu Tulion äidille kuuluneilla jalokivillä, jotka joko katosivat mereen tai päätyivät Regina Linnanheimon haltuun.
Elämäkertaa ja ura > Uudistuminen

Kolmen vuoden tauon jälkeen ilmestyi Regina Linnanheimon käsikirjoittama ja tähdittämä Rikollinen nainen (1952). Linnanheimon käsikirjoituksen on myöhemmin nähty sisältävän feminististä sanomaa. Kyseessä on vimmainen kritiikki porvarillisen elämän illuusioita kohtaan ja elokuva toistaa teesiä siitä, kuinka avioliitto on naiselle vankila. Elokuvan kuvat olivat aikansa Suomessa ainutlaatuisia; se alkaa kuvalla vankilan seinästä ja käsiraudoista, mutta muistuttaa tyylilajiltaan operettia.
Vuonna 1953 kuvattiin toisinto Levottomasta verestä nimellä Mustasukkaisuus. Elokuva on täynnä toistoja ja lainauksia kaikista Tulion elokuvista Vihtoria ja Klaaraa lukuun ottamatta. Elokuvaa ei pidetty kovin onnistuneena. Samana vuonna Tulion suunnitelmat oman elokuvateatterin avaamisesta kaatuivat.
Tulion viimeisen merkittävän elokuvan Olet mennyt minun vereeni kuvaukset aloitettiin vuonna 1953, mutta ne saatiin valmiiksi vasta puolitoista vuotta myöhemmin. Naispääosan esitti Regina Linnanheimo ja hän teki myös elokuvan käsikirjoituksen nimimerkin Arel suojista. Ensi-iltansa se sai vuonna 1956 ja sen yleisö- ja arvostelumenestys oli kaikkia edellisiä heikompi.
Kyseessä on kuitenkin merkittävä työ, jota nykyään pidetään ohjaajansa aliarvostetuimpana. Elokuvasta on häivytetty kaikki turhat yhteiskunnalliset elementit. Se kertoo köyhän perheen tytön moraalisen alamäen hänen omasta näkökulmastaan ja hänen oma äänensä toimii kertojana. Elokuvassa kaikki asiat kääntyvät julmasti päähenkilöä vastaan, ja lopulta alkoholi toimii rakkauden korvikkeena.
Regina Linnanheimo teki elokuvassa viimeisen näyttelijäsuorituksensa. Tässä hänen suorituksensa liikkuu tyylilajista toiseen. Kukaan toinen suomalainen naisnäyttelijä ei tuona aikana pystynyt vastaavaan. Toisena tärkeänä elementtinä on Tauno Marttisen musiikki, joka muuttuu sitä atonaalisemmaksi, mitä pidemmälle päähenkilön alkoholismi etenee.
Tulio ja Linnanheimo tekivät sodan jälkeen yhdessä seitsemän elokuvaa. Kaikista kuvattiin myös ruotsinkieliset versiot. Kahdeksaskin elokuva oli työn alla. Linnanheimon kirjoittamaa tarinaa Lapista ehdittiin kuvata kaksi viikkoa Saanatunturilla, mutta työ jäi kesken.
1950-luvun puolivälissä Tulion ura elokuvaohjaajana oli käytännössä ohi. Hän menetti yleisönsä. Hänen elokuvansa eivät sopineet yhteen tuolloin vallinneiden elokuva-alan virtausten eikä taidekäsitysten kanssa. Tulion jäämistöstä löydettyjen papereiden pohjalta tiedetään hänen suunnitelleen Laulun tulipunaisesta kukasta uusintafilmatisointia ja Minna Canthin Työmiehen vaimon filmatisointia.
Elämäkertaa ja ura > Viimeiset elokuvat

Aikansa kohujulkkis, Tabe Slioor, julkaisi muistelmansa vuonna 1962. Aiheesta päätettiin tehdä elokuva ja ohjaajaksi palkattiin Tulio. Elokuva, joka sai nimekseen Se alkoi omenasta, kohtasi monia vaikeuksia. Pääosan esittäjän oikkuilun vuoksi kuvaukset keskeytettiin, Elokuvatarkastamo kielsi sen hyvien tapojen vastaisena ja koska sillä oli yhteyksiä todellisuuteen, se herätti kovan julkisen polemiikin. Elokuvaa saatiin valmiiksi vain 37 minuuttia kestävä pätkä, joka päätettiin julkaista. Tulio sanoutui tekeleestä irti eikä hänen nimeään näytetä alkuteksteissä.
Tulion viimeinen ohjaus oli vuonna 1973 valmistunut Sensuela, joka sai Suomessa K-18-ikärajan. Vuonna 1983 hänet palkittiin Veteraani-Jussilla, joka on hänen ainoa elokuva-alan palkintonsa. Vuonna 2006 hänen elokuviaan julkaistiin ensimmäistä kertaa DVD:nä. Sarjaan kuuluu 12 DVD:tä, julkaisijoina olivat Suomen elokuva-arkisto ja Finnkino.
Elämäkertaa ja ura > Elokuvauran jälkeen

Uransa päätyttyä Tulio eli poissa julkisuudesta. Hän ei sallinut nimeään laitettavan asuntojensa ovien nimitauluihin. Hän ilmoitti osoitteekseen poste restante, eikä edes pankki tiennyt hänen osoitettaan. Hänen läheisimmät ystävänsä kuitenkin tiesivät, mistä hänen kolmesta asunnostaan hänet voisi tavoittaa. Jotkut väittivät Tulion muuttaneen pysyvästi Espanjaan, sillä hänen terveytensä ei enää kestänyt Suomen pitkiä ja kylmiä talvia. 1970- ja 80-luvuilla hän asuikin pitkiä aikoja Espanjan Fuengirolassa ja Torremolinoksessa, mutta hänellä oli koko ajan asunto myös Helsingissä.
Tulion ja Linnanheimon yhteisiä elokuvia esitettiin 1980-luvun alussa televisiossa ja vastaanotto oli myönteinen. Heidät kummatkin nostettiin kulttiasemaan. Tuolloinen nuoreen polveen kuulunut ohjaaja Aki Kaurismäki ilmoitti pitävänsä Tuliota esikuvanaan, mikä sai hymyn nousemaan vanhan ohjaajan huulille.
Elämäkertaa ja ura > Viimeiset vuodet

Elokuviensa uuden tulemisen myötä Tulio kieltäytyi haastatteluista ja kaikesta julkisuudesta. Hänen väitettiin elävän erakkona ja ihmisvihaajana tuntemattomassa osoitteessa. Todellisuudessa hän ei ollut sen erakoituneempi kuin Regina Linnanheimokaan. Hän kävi usein elokuvissa ja vietti aikaa läheisten ystäviensä, kuten Rakel Linnanheimon ja Annikki Sunin kanssa.
Latviaan Tulio ei koskaan palannut, sillä ei halunnut vierailla siellä neuvostomiehityksen aikana. Latvian vapautuminen kiinnosti häntä, mutta sairaasta Regina Linnanheimosta huolehtiminen esti matkasuunnitelmat. Myöhemmin hänen oma terveytensä ei olisi kestänyt matkaa. Tulio arveli perineensä Riiassa taloja, sillä eno Dominiks, jolla ei ollut omia lapsia, oli omistanut siellä taloja.
Elämänsä kaksi viimeistä vuotta Tulio vietti sairaalassa. Hän kärsi tuolloin selkävaivoista ja muistisairaudesta, ja hänen näkönsä oli heikentynyt.
Tulio on haudattu Hietaniemen hautausmaalle Helsinkiin.
Perintö

Kansallisen audiovisuaalisen arkiston Helsingissä sijaitseva Kino Tulio -elokuvateatteri on nimetty Teuvo Tulion mukaan.
Filmografia

| Vuosi | Elokuva | Rooli | Ohjaaja | Tuotantoyhtiö |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1929 | Mustat silmät | mustalaispäällikkö Eb-Anzio | Valentin Vaala | Fennica-Filmi |
| 1929 | Mustalaishurmaaja | Manjardo | Valentin Vaala | Fennica-Filmi |
| 1931 | Laveata tietä | Antti Larto alias Anton Lardozo | Valentin Vaala | Fennica-Filmi |
| 1931 | Erämaan turvissa | lappalainen | Friedrich von Maydell, Kalle Kaarna | Sarastus Oy |
| 1933 | Sininen varjo | Joel Orma / ”Sininen overall” | Valentin Vaala | Fennica-Filmi |
| 1935 | Sortuneita (Fredlös) | Paavo | George Schnéevoigt | Nordisk Tonefilm/Nordisk Films Kompagni |
| Vuosi | Elokuva | Tuotantoyhtiö | Huomioitavaa |
| --- | --- | --- | --- |
| 1936 | Taistelu Heikkilän talosta | Adams Filmi | Tuhoutunut lukuun ottamatta katkelmia elokuvan alusta ja lopusta. |
| 1937 | Nuorena nukkunut | Adams Filmi | Tuhoutunut lukuun ottamatta noin 20-minuuttista esityskopion osaa 3/5. Elokuvasta on tehty samanaikaisesti ruotsinkielinen rinnakkaisversio Silja. |
| 1938 | Kiusaus | Adams Filmi | Tuhoutunut. |
| 1938 | Laulu tulipunaisesta kukasta | Teuvo Tulio |  |
| 1939 | Vihtori ja Klaara | Tarmo-Filmi |  |
| 1940 | Unelma karjamajalla | Tarmo-Filmi |  |
| 1944 | Sellaisena kuin sinä minut halusit | Filmo | Elokuvasta on tehty samanaikaisesti ruotsinkielinen rinnakkaisversio Sådan du ville ha mig. |
| 1946 | Rakkauden risti | Teuvo Tulio | Elokuvasta on tehty samanaikaisesti ruotsinkielinen rinnakkaisversio Kärlekens kors. Jussi-palkinnot 1946: paras naispääosa Regina Linnanheimo. |
| 1946 | Levoton veri | Teuvo Tulio | Elokuvasta on tehty samanaikaisesti ruotsinkielinen rinnakkaisversio Oroligt blod. Jussi-palkinnot 1946: paras naispääosa Regina Linnanheimo. |
| 1947 | Intohimon vallassa | Teuvo Tulio | Elokuvasta on tehty samanaikaisesti ruotsinkielinen rinnakkaisversio Olof - forsfararen. |
| 1949 | Hornankoski | Fenno-Filmi | Elokuvasta on tehty samanaikaisesti ruotsinkielinen rinnakkaisversio Forsfararna. |
| 1951 | Rikollinen nainen | Teuvo Tulio |  |
| 1953 | Mustasukkaisuus | Teuvo Tulio | Uusintaversio Tulion vuoden 1946 elokuvasta Levoton veri.  Elokuvasta on tehty samanaikaisesti ruotsinkielinen rinnakkaisversio Kvinnorna på Forsgården. |
| 1956 | Olet mennyt minun vereeni | Teuvo Tulio |  |
| 1962 | Se alkoi omenasta | Mainoselokuva | Elokuva jäi Tuliolta keskeneräiseksi ja sitä täydennettiin myöhemmin Esko Töyrin ohjaamilla lisäkohtauksilla. |
| 1973 | Sensuela | Teuvo Tulio |  |

| Vuosi | Elokuva | Tuotantoyhtiö |
| --- | --- | --- |
| 1938 | Laulu tulipunaisesta kukasta | Teuvo Tulio |
| 1946 | Rakkauden risti | Teuvo Tulio |
| 1946 | Levoton veri | Teuvo Tulio |
| 1947 | Olof - forsfararen | Teuvo Tulio |
| 1947 | Intohimon vallassa | Teuvo Tulio |
| 1949 | Forsfararna | Fenno-Filmi |
| 1949 | Hornankoski | Fenno-Filmi |
| 1951 | Rikollinen nainen | Teuvo Tulio |
| 1952 | Radio tulee hulluksi | Teuvo Tulio |
| 1953 | Mustasukkaisuus | Teuvo Tulio |
| 1953 | Kvinnorna på Forsgården | Teuvo Tulio |
| 1956 | Olet mennyt minun vereeni | Teuvo Tulio |
| 1973 | Sensuela | Teuvo Tulio |
Kirjallisuutta

Peltoniemi, Juhani: ”Lyhyt sanasto Teuvo Tulion elokuvien symboliikkaan”. Filmihullu 6/2019.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teuvo Tulio Wikimedia Commonsissa
Varjola, Markku: / Tulio, Teuvo (1912–2000). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  6.9.2001. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Suomalaiset elokuvaohjaajat 3: Teuvo Tulio (Arkistoitu – Internet Archive). Elokuvauutiset.fi.
Tuliko Teuvo Tuliosta kultti? Ylen Elävä arkisto.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia 
Henkilöt:  DDB  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Nuoret ystävykset Valentin Vaala ja Theodor Tugai.
Kuva elokuvasta Mustasukkaisuus.
Pikkuliitäjä

| Pikkuliitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Ulappalinnut Procellariiformes
Heimo::  Ulappaliitäjät Procellariidae
Suku::  Liitäjät Puffinus
Laji::  puffinus
Kaksiosainen nimi
 Puffinus puffinus  (M.T.Brünnich, 1764) 

Katso myös
   Pikkuliitäjä Wikispeciesissä   Pikkuliitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pikkuliitäjä (Puffinus puffinus) on liitäjien heimoon kuuluva ulappalintu.
Koko, ulkonäkö ja ääntely

Linnun pituus on 30–38 cm, siipien kärkiväli 76–89 cm ja paino 375–500 g. Höyhenpuku on yläpuolelta mustahko ja alapuolelta hyvin vaalea. Lentokuvio on risti. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Pikkuliitäjät elävät parvissa.
Vanhin Euroopassa rengastettu lintu on Britanniassa tavattu pikkuliitäjä, joka on saavuttanut vähintään 51 vuoden iän.
Pikkuliitäjän kiljuvan ääntelyn vuoksi sen paikallinen lempinimi monissa maissa on ”Paholaislintu”.
Esiintyminen

Pikkuliitäjää tavataan Koillis-Atlantilla ja osissa Isoa-Britanniaa ja Irlantia. Vuodesta 1970 se on pesinyt myös Pohjois-Amerikan koillisrannikolla. Maailman populaation koko on 500 000–600 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Suomessa lajia tavataan todella harvoin, se on tavattu kahdesti, 11.9.1994 Mustasaaressa ja 21.8.2002 Uudessakaarlepyyssä. Talvisin ne muuttavat jopa 10 000 kilometrin päähän Atlantin länsirannikkoa seuraten Etelä-Amerikkaan.
Elinympäristö

Laji pesii meren saarilla ja kalastaa avomerellä kaukana rannasta.
Lisääntyminen

Pikkuliitäjäpari muodostaa elinikäisen parisuhteen. Laji pesii suurina yhdyskuntina saarilla. Maakolossa olevassa pesässä on vain yksi valkoinen muna, jota molemmat emot vuorollaan hautovat. Pikkuliitäjät tulevat maihin vain öisin välttääkseen lokkien ja kihujen ryöstelyn.
Ravinto

Ne syövät pikkukaloja, erityisesti silliä, kilohailia ja sardiineja. Ruokavalioon kuuluu myös äyriäisiä, mustekaloja ja kalanperkeitä.
Muna.
Vesa-Pekka Koljonen

Vesa-Pekka Koljonen (28. syyskuuta 1942 Joensuu – 2. joulukuuta 2024 Helsinki) oli suomalainen toimittaja. Hän työskenteli Ilta-Sanomien päätoimittajana vuosina 1984–2003. Sitä ennen hän toimi Helsingin Sanomissa eri tehtävissä, muun muassa esimiehenä kuva- ja ajankohtaistoimituksissa. Hänelle myönnettiin lehdistöneuvoksen arvonimi vuonna 2004.
Tunnustuksia

Päätoimittajien journalistipalkinto 2006
Suomen Kuvalehden journalistipalkinto 1995
Vehkalahden Veikot

| Vehkalahden Veikot |
| --- | --- |

Perustettu:  1911
Paikkakunta:   Hamina, Suomi
Värit:           
Lajit:  ampumahiihto, hiihto, suunnistus, yleisurheilu ja triathlon
Jäseniä:  2 051 (31.12.2010)
Puheenjohtaja:  Arto Tilli
Vehkalahden Veikot r.y. (VeVe) on vuonna 1911 perustettu haminalainen, vuoden 2003 kuntaliitokseen asti vehkalahtelainen noin 2 300 jäsenen urheiluseura. Seuran viralliset urheilumuodot ovat ampumahiihto, hiihto, suunnistus, yleisurheilu sekä triathlon, joiden lisäksi seuran piirissä harrastetaan pesä-, lento- ja jalkapalloa sekä kuntoliikuntaa. Veikot on koko historiansa ajan ollut jäsenmäärältään Kymenlaakson maakunnan suurin urheiluseura. Parhaimmillaan jäseniä on ollut 2 700. Seuran perustivat toistakymmentä kyläosastoa, jotka toimivat edelleen. Uusia kyläosastoja on perustettu vuosien varrella. Suurin osasto on yli 500 jäsenen Husulan Kunto.
Historia

Vehkalahden Veikot perustettiin vuonna 1911 useiden pienten kyläseurojen yhteiseksi pitäjäseuraksi. Tällaisena koko kunnan kattavana yleisseurana Veikot oli ensimmäinen Suomessa. SVUL:n Kymenlaakson piirin hallitus ei aluksi hyväksynyt uutta seuraa, koska naapurikuntien seurat pelkäsivät uuden seuran olevan liian vahva. SVUL:n keskushallitus Helsingissä kuitenkin hyväksyi Veikot, ja pian samanlaisia pitäjäseuroja alettiin perustaa kaikkialla Suomessa.
Veikkojen puheenjohtajana on vuodesta 2018 alkaen ollut Juha Harju. Pitkäaikaisia puheenjohtajia ovat olleet Paavo Vehkaranta 1932–1937 ja 1939–1945, Sulo Koskiaho 1951–1964, Erkki Kapiainen 1968–1983, Markku Seppä 1994–2007, Marko Koskiaho 2008–2011, Vesa Koskiaho 2012–2015 ja Hannu Kuikko 2016–2017. Parhaina vuosinaan Veikot on ollut lajiliittojen luokittelussa valioluokassa kaikissa päälajeissaan hiihdossa, suunnistuksessa, ampumahiihdossa ja yleisurheilussa.
Tietokirjailija Antti O. Arponen kirjoitti vuonna 2011 Veikkojen 100-vuotisesta historiasta kirjan Kyläkentiltä menestykseen.
Portimon polut

Vehkalahden Veikot ylläpitää talkoovoimin Haminan alueella Portimon polut -nimistä ulkoilureittiverkostoa. Reitti ulottuu Ruissalosta Kitulaan, ja sen kokonaispituus on yli 40 kilometriä. Reitti on merkitty maastoon puihin maalatuilla sinisillä täplillä ja opaskylteillä. Reitin varrella olevilla laavuilla voi syödä eväitä ja yöpyä. Ruissalon ja Uuperin välillä kulkeva osuus oli alkujaan Haminan kaupungin suunnittelema. Toisin kuin verkoston muut osuudet, tämä osuus on tarkoitettu myös hiihtämiseen talvisin.
Kirjallisuutta

Arponen, Antti O.: Kyläkentiltä menestykseen: Vehkalahden Veikot 100 vuotta 1911-2011.  Hamina:  Vehkalahden Veikot, 2011.  ISBN 978-952-92-9458-9
Aiheesta muualla

Vehkalahden Veikkojen kotisivut
| n k Suomen vuoden urheiluseura |
| --- | --- |
Voittajat:  2007: Olarin Voimistelijat  2008: Kalevan Pallo Juniorit  2009: SK Vuoksi  2010: Kiimingin Urheilijat  2011: Vehkalahden Veikot  2012: PuHu Juniorit  2013: Suunta Jyväskylä  2014: Joutsenon Kullervo  2015: Helsingin NMKY  2016: Maaselän Latu  2017: Kaarinan Pojat  2018: Helsingin Uimarit  2019: Lahden Suunnistajat -37  2020: Tampereen Pyrintö  2021: Oulun Voimisteluseura  2022: Tampereen Ilves  2023: Turun Urheiluliitto 
Sulo Nurmela vuonna 1937
Tapio Korjus
Laavu Reitkallin lähellä ulkoilureitin varrella
Luettelo vuorityypeistä

Vuoria voidaan luonnehtia usealla eri tavalla. Jotkut vuoret ovat tulivuoria ja niitä voidaan luonnehtia laavalajin, muotoutumisensa ja purkautumishistorian mukaan. Toiset vuoret ovat muotoutuneet jääkausien vaiheiden mukaan ja niitä voidaan luonnehtia muotonsa mukaan. Lopuksi, monet vuoret voidaan luokitella niiden kivilajin mukaan.
Tulivuorilajeja

kaldera
tuhkakartio
complex volcano
doomi
monogeettinen vulkaaninen kenttä
vulkaaninen kartio
pyroclastic shield
kilpitulivuori
kerrostulivuori (tai komposiittitulivuori)
jäätikön alainen tulivuori
merenalainen tulivuori
Jäätiköiden muovaamat vuorityypit

arête
pyramidimainen huippu (äärimmäisimmillään glacial horn)
nunatak
Kivityypit

magmakivi
metamorfinen kivilaji
sedimenttikivilaji
Antti Taskinen (rikollinen)

Antti Olavi Taskinen (s. 1976) on helsinkiläinen mies, joka sai elinkautisen vankeustuomion niin sanotuista lääkesurmista.
Taskinen on aiemmin työskennellyt muun muassa ratsastuksenopettajana ja varastotyöntekijänä.lähde?
Tuomiot

Taskista avusti Heinolan käräjäoikeudessa varatuomari Päivikki Uimonen.
Taskinen todettiin käräjäoikeudessa syylliseksi kaikkiin kolmeen kuolemaan ja hänelle langetettiin 31. toukokuuta 2006 elinkautinen vankeustuomio murhasta, taposta ja törkeästä kuolemantuottamuksesta. Lisäksi Taskinen menetti oikeuden Franssilan perintöön ja hänet tuomittiin maksamaan Franssilan äidille 15 000 euron ja veljelle 10 000 euron korvaukset henkisistä kärsimyksistä sekä korvaamaan muiden osallisten oikeudenkäynti- ja asianajokuluja 30 000 euron arvosta. Kahden tamperelaisuhrin omaiset jäivät ilman kärsimyskorvauksia, koska rikokset olivat tapahtuneet ennen kyseessä olevan lain voimaantuloa (1999). Taskinen lähetettiin Mikkelin vankilaan kärsimään tuomiotaan.