stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Neurotiede
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Neurotiede Wikimedia Commonsissa
Biologia
| --- | --- |
Osa-alueita:   Aerobiologia  Anatomia  Astrobiologia  Biokemia  Ekologia  Eliömaantiede  Eläintiede  Etologia  Evoluutiobiologia  Fysiologia  Genomiikka  Hydrobiologia  Iktyologia  Kasvipatologia  Kasvitiede  Kehitysbiologia  Kudosoppi  Meribiologia  Mikrobiologia  Molekyylibiologia  Muoto-oppi  Neurotiede  Paleontologia  Parasitologia  Perinnöllisyystiede  Sienitiede  Solubiologia  Systematiikka  Taksonomia  Toksikologia 
Käsitteitä:   abioottinen  aineenvaihdunta  biodiversiteetti  biomi  biotooppi  biosfääri  DNA  ekologinen lokero  ekosysteemi  eliöyhteisö  evoluutio  kelpoisuus  lisääntyminen  luonnonvalinta  populaatio  ravinto  sukkessio  uhanalaisuusluokitus  yhteyttäminen  pääjakso  kaari 
Aiheeseen liittyvää:  biologian filosofia
Neoepinnula

| Neoepinnula |
| --- | --- |
 Neoepinnula orientalis
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Scombroidei
Heimo::  Käärmemakrillit Gempylidae
Suku::  Neoepinnula  Gilchrist & von Bonde, 1924
Katso myös
   Neoepinnula Wikispeciesissä   Neoepinnula Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neoepinnula on käärmemakrillien (Gempylidae) heimoon kuuluva kalasuku.
Lajit

Sukuun kuuluu seuraavat kaksi lajia:
Neoepinnula americana
Neoepinnula orientalis
Nicholas Ridley

Nicholas Ridley (n. 1500 – 16. lokakuuta 1555 Oxford) oli englantilainen uskonpuhdistaja, piispa ja protestanttinen marttyyri.
Elämä

Ridley syntyi vanhaan northumberlandilaiseen sukuun 1500-luvun alussa. Hänet lähetettiin Newcastle-on-Tynen koulusta Cambridgen yliopiston Pembroke Halliin, jossa hän menestyi erityisesti kreikan kielen opinnoissa. Valmistuttuaan maisteriksi vuonna 1526 hän meni opiskelemaan Pariisin Sorbonneen ja Louvainiin. Palattuaan Cambridgeen hänet nimitettiin Pembroke Hallin nuoremmaksi rahastonhoitajaksi. Vuonna 1534 hän allekirjoitti yliopiston päätöksen paavin lainkäyttövaltaa vastaan.
Näihin aikoihin Ridley, joka oli nyt yliopiston kappalainen, alkoi saada mainetta uskonpuhdistuksen saarnaajana. Vuonna 1537 Canterburyn arkkipiispa Thomas Cranmer nimitti Ridleyn kappalaisekseen. Huhtikuussa 1538 Cranmer nimitti hänet Hernen kirkkoherraksi. Vuonna 1540 hänet valittiin Pembroke Hallin mestariksi. Vuonna 1541 Ridleysta tuli Henrik VIII:n kappalainen ja Canterburyn kaniikki. Vuonna 1543 häntä syytettiin harhaopista, mutta hän onnistui puolustamaan itseään.
Edvard VI nousi vuonna 1547 valtaistuimelle ja suosi Ridleyn näkemyksiä. Ridley käskettiin viemään uskonpuhdistus Cambridgen yliopistoon. Hänet nimitettiin Rochesterin piispaksi vuonna 1547, ja pian virkaan tulonsa jälkeen hän käski poistaa hiippakunnan kirkkoissa olevat alttarit ja laittaa pöydät niiden tilalle ehtoollisen viettoa varten. Vuonna 1548 hän auttoi Cranmeria laatimaan englanninkielisen rukouskirjan ja vuonna 1549 hän oli yksi komission jäsenistä, joka suositteli katoliseen uskoon suuntautuneiden piispojen Stephen Gardineria ja Edmund Bonneria poistamista tehtävistään. Ridley nimitettiin Lontoon piispaksi Bonnerin tilalle vuonna 1550.
Edvard VI:n kuoltua Ridley kannatti protestanttisen Lady Jane Greyn nousua valtaistuimelle. Katolisen Marian noustua kuningattareksi Ridley pidätettiin ja vangittiin Lontoon Toweriin. Vankilassa ​​hän kirjoitti uskonnollisten mielipiteidensä puolustustekstejä. Vuoden 1554 alussa hänet lähetettiin Cranmerin ja uskonpuhdistaja Hugh Latimerin kanssa Oxfordiin kuulusteltavaksi. Hänet julistettiin harhaoppiseksi ja ekskommunikoiduksi. Ridley kieltäytyi luopumasta mielipiteistään, ja lokakuussa 1555 hänet tuomittiin kuolemaan. Ridley poltettiin roviolla Cranmerin ja Latimerin kanssa Oxfordissa 16. lokakuuta 1555.
Ridley ja Latimer poltetaan roviolla. Kuvitusta John Foxe'n teoksesta Book of martyrs (1563)
Nicholas Otaru

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 15. heinäkuuta 1986 (ikä 38)
Syntymäpaikka: Turku, Suomi
Pelipaikka: oikea laitalinkki oikea laitapuolustaja
Pituus: 172 cm
Lempinimi: Niki
Junioriseurat
1994–2000: Kasiysi
2001–2005: FC Espoo
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2004–2005 | FC Espoo | 28 | (2) |
| 2006–2012 | Honka | 151 | (10) |
| 2013–2014 | RoPS | 54 | (3) |
| 2015–2016 | Honka | 38 | (6) |
| Yhteensä | Yhteensä | 271 | (21) |
Maajoukkue
| 2001 | Suomi U15 | 2 | (0) |
| 2008–2009 | Suomi U21 | 5 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 3. helmikuuta 2022.
Nicholas Otaru (15. heinäkuuta 1986 Turku) on uransa lopettanut jalkapalloilija. Hän pelasi oikeana laitalinkkinä tai laitapuolustajana.
Otaru syntyi Turussa, josta hän muutti 2-vuotiaana nigerialaisen isänsä, suomalaisen äitinsä ja kahden sisarensa mukana Espooseen. Jalkapallon Otaru aloitti FC Kasiysissä 7-vuotiaana. FC Honkaan hän siirtyi kaudelle 2006 FC Espoon riveistä. Debyyttikaudellaan hän pääsi vaihdosta kentälle 15 kertaa. Ensimmäistä kertaa avauskokoonpanossa hän esiintyi 4. heinäkuuta 2007, jolloin hän viimeisteli myös ensimmäisen liigamaalinsa voitokkaassa ottelussa Turun Palloseuraa vastaan.
Otaru teki ensimmäisen maalinsa alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa 2. kesäkuuta 2008 pelatussa ottelussa Suomen voittaessa Puolan 1-0.
Aiheesta muualla

Pelaajakortti Veikkausliigan sivuilla
Suomen joukkue – Jalkapallon alle 21-vuotiaiden EM-kilpailut 2009
1 Jaakkola |
2 Jalasto |
3 Raitala |
4 Portin |
5 Turunen |
6 Sparv |
7 Hämäläinen |
8 M. Hetemaj |
9 Sadik |
10 Otaru |
11 Parikka |
12 Masalin |
13 Kärkkäinen |
14 Aho  |
15 Äijälä |
16 P. Hetemaj |
17 Hakola |
18 Vasara |
19 Kokko |
20 Pukki |
21 Viljanen |
22 Toivio |
23 Lehtovaara |
Valmentaja: Kanerva
No Song Left Behind

| No Song Left Behind Rhino Bucket |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Julkaistu: 6. helmikuuta 2007
 Tyylilaji: heavy metal, hard rock
 Levy-yhtiö: Acetate Records
Rhino Bucketin muut julkaisut
| Pain & Suffering 2007 | No Song Left Behind 2007 | The Hardest Town 2009 |
No Song Left Behind on Rhino Bucketin kokoelma-albumi, joka julkaistiin 6. helmikuuta 2007.
Kappaleet

Sights Too High – 4.08
Been There, Done That – 4.54
Nothing to Lose – 3.58
One Night Stand (Live) – 4.18
Beat to Death Like a Dog (Live) – 4.52
Hey There (Live) – 4.15
Ride the Rhino (Live) – 3.18
Train Ride (Live) – 4.25
She's a Screamer (Original Demo) – 6.15
I'd Rather Go Insane (Original Demo) – 4.23
Hand to Mouth (Original Demo) – 4.36
Scratch n' Sniff (Original Demo) – 3.58
Shot Down (Original Demo) – 4.07
One Night Stand (Original Demo) – 4.21
This Ain't Heaven (Original Demo) – 4.37
Kokoonpano

Georg Dolivo – kitara, laulu
Greg Fields – kitara
Reeve Downes – basso
Liam Jason – rummut
Neuvostoliiton lait

Neuvostoliiton lait, myös Sosialistinen laki, oli Neuvostoliitossa lokakuun vallankumouksen jälkeen kehitetty lakijärjestelmä. Useat kommunistivaltiot, muun muassa Mongolia, Kiina, Kuuba ja Vietnam sekä useat Varsovan liittoon kuuluneet itä-Euroopan valtiot, ottivat laeista mukailtuja versioita käyttöön toisen maailmansodan jälkeen.
Sosialistinen laki piti lakia politiikan aseena ja oikeusistuimet toimivat hallinnon alaisuudessa. Järjestelmä oli suunniteltu suojelemaan valtiota yksilöltä. Salainen poliisi sai lisäksi huomattavan laajat toimivaltuudet.
Varhainen sosialistinen laki

Vuonna 1917 viranomaiset kumosivat Tsaarinaikaisen lainsäädännön ja muodostivat sosialistisen lainsäädännön. Järjestelmä kumosi länsimaiset lainsäädännön periaatteet, kuten yksilönoikeuden suojaamisen. Länsimaisen oikeusteorian mukaan yksilö on ihmisoikeuksien haltija, joita käytetään hallintoa vastaan. Sosialistisessa laissa tilanne oli päinvastainen. Rikosta ei pidetty lain vastaisena toimintana vaan toimintana, joka saattoi uhata Neuvostoliittoa.
Julkisten oikeudenkäyntien tarkoituksena ei ollut tutkia oliko rikosta tapahtunut vai ei.[lähde? ]  Tämän olivat puoluevirkamiehet päättäneet jo aiemmin. Oikeudenkäynnit tarjosivat foorumin neuvostopropagandalle. Puolustusasianajajien, joiden piti olla puolueen jäseniä, tuli pitää syytetyn syyllisyyttä itsestäänselvyytenä.
Oikeusistuimet

Sosialistisessa laissa ei noudatettu akkusatorista menetelmää, jossa kantaja ja vastaaja esittävät näkemyksensä puolueettoman tuomarin edessä. Neuvostoliitossa oikeus koostui tuomarista, prokuraattorista, puolustusasianajajasta ja kahdesta avustajasta. Vuoteen 1956 Neuvostoliitossa oli oikeusministeriö.
Tuomarit pyrkivät pitämään lain tekniset yksityiskohdat mahdollisimman vähäisinä. Oikeuden tehtävänä oli löytää totuus, ei suojata oikeuksia. Muilta osin oikeusjärjestelmä muistutti anglosaksista järjestelmää. Kaikki yksilöt olivat tasavertaisia oikeuden edessä, vastaaja ja kantaja saattoivat valittaa korkeampaan oikeusistuimeen. Järjestelmä takasi vastaajalle oikeuden asianajajaan ja tarjosi oikeuden siihen, että oikeudenkäynti järjestettäisiin vastaajan äidinkielellä tai hän saattoi käyttää tulkkia. Useimmat oikeudenkäynnit olivat julkisia, mutta neuvostohallinto saattoi halutessaan määrätä oikeudenkäynnin järjestettäväksi salaisena.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Law of the Soviet Union
Käännös suomeksi
No Quarter (kappale)

| ”No Quarter” Led Zeppelin |
| --- | --- | --- |

Kappaleen tiedot
 Albumilta: Houses of the Holy
 Julkaistu: 28. maaliskuuta 1973
 Tuottaja(t): Jimmy Page
 Tyylilaji: progressiivinen rock hard rock psykedeelinen rock
 Kesto: 07.00
 Levy-yhtiö: Atlantic Records
Houses of the Holyn muut kappaleet
| ”D’yer Mak’er” 6. | ”No Quarter” 7. | ”The Ocean” 8. |
No Quarter on brittiläisen Led Zeppelin -yhtyeen kappale. Se on pääosin yhtyeen basistin John Paul Jonesin käsialaa. Kappale sisältyy albumille Houses of the Holy, joka ilmestyi vuonna 1973. Se on albumin seitsemäs, eli toiseksi viimeinen raita.
Lisäksi yhdysvaltalainen alternative metal -orkesteri Tool on tehnyt kappaleesta version.
Julie Debever

Julie Debever
Julie Debever (s. 18. huhtikuuta 1988) on ranskalainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Ranskan naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä kolme ottelua. Hän pelasi ensimmäisen maaottelunsa 30-vuotiaana lokakuussa 2018. MM-kilpailuissa 2019 hän kuului Ranskan joukkueeseen mutta ei päässyt pelaamaan.
Julie Forss

Julie Forss alle 17-vuotiaiden maajoukkueessa huhtikuussa 2015.
Julie Forss (s. 5. tammikuuta 1998) on suomalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Liigassa Tampereen Ilveksen joukkueessa kausina 2015–2020 yhteensä 73 ottelua, joissa hän on tehnyt kaksi maalia. Kaudeksi 2021 hän siirtyi helsinkiläisseura Pallokerho-35:een. Ykkösessä hän on edustanut Hämeenlinnan Härmää kaudella 2015 ja Jyväskylän Pallokerhoa kaudella 2016 sekä pelannut yhden ottelun Ilveksen joukkueessa kaudella 2014 ja Tampereen Pallo-Veikoissa kaudella 2018.
Forss on pelannut Suomen nuorisomaajoukkueissa.
Mörskyt

| Mörskyt |
| --- | --- |
 Valkomörsky (Helvella crispa)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kotelosienet Ascomycota
Alakaari::  Pezizomycotina
Luokka::  Pezizomycetes
Lahko::  Pezizales
Heimo::  Helvellaceae
Suku::  Mörskyt Helvella  Fr.
Katso myös
   Mörskyt Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mörskyt (Helvella) on Helvellaceae-heimoon ja maljasienten lahkoon kuuluva suku. Sukuun eivät kuulu suomalaiselta nimeltään mörskyiltä kuulostavat suonimörsky (Disciotis venosa), silokemörsky (Verpa conica), poimukellomörsky (Ptychoverpa bohemica) eikä kuplamörsky (Rhizina undulata).
Ulkonäkö

Osalla mörskyistä lakki on poimuttunut samalla tavalla kuin korvasieni, mutta joillakin lajeilla lakki on pikarimainen tai maljamainen.
Elinympäristö

Monia mörskylajeja esiintyy lehtimetsissä.
Mörskyihin kuuluvia lajeja

Harmaasatulamörsky (Helvella ephippium)
Harmomörsky (Helvella stevensii)
Härmämörsky (Helvella oblongispora)
Karvapikarimörsky (Helvella chinensis)
Karvasatulamörsky (Helvella pezizoides)
Kosteikkomörsky (Helvella palustris)
Kulhomörsky (Helvella leucomelaena)
Lehtopikarimörsky (Helvella macropus)
Lehtopokaalimörsky (Helvella acetabulum)
Lyhytjalkamörsky (Helvella penduculata)
Mustamörsky (Helvella lacunosa)
Mustapikarimörsky (Helvella corium)
Mustasatulamörsky (Helvella nigricans tai Helvella atra)
Nurmimörsky (Helvella solitaria)
Pohjanpokaalimörsky (Helvella hyperborea)
Puistomörsky (Helvella albella)
Puistopokaalimörsky (Helvella costifera)
Ruskomörsky (Helvella subglabra)
Ruskopikarimörsky (Helvella cupuliformis)
Silojalkamörsky (Helvella elastica)
Suvimörsky (Helvella confusa)
Tunturipokaalimörsky (Helvella dryadophila)
Valkomörsky (Helvella crispa)
Aiheesta muualla

Funet: Mörskyt (Helvella)
UniProt, Taxonomy: Helvella (englanniksi)
New York Open

| New York Open> Tiedot |
| --- | --- |
Kiertue:  ATP-turnaus
Sijainti:  New York  Yhdysvallat
Kilpailupaikka:  Nassau Veterans Memorial Coliseum
Kilpailuluokka:  ATP World Tour 250
Kenttätyyppi:  Kova / sisäkentät
Kaavio:  28S / 16Q / 16D
Palkintorahaa:  694 995 $
Virallinen sivusto
New York Open on helmikuussa New Yorkissa, Yhdysvalloissa järjestettävä miesten tennisturnaus. Turnaus järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2018, jolloin se korvasi aikaisemmin järjestetyn Memphis Openin. Turnaus kuuluu ATP World Tour 250 -sarjaan.
Tulokset > Kaksinpeli

| Vuosi | Voittaja | Loppuotteluvastustaja | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 2018 |  Kevin Anderson |  Sam Querrey | 4–6, 6–3, 7–6(1) |
| 2019 |  Reilly Opelka |  Brayden Schnur | 6–1, 6–7(7), 7–6(7) |
Tulokset > Nelinpeli

| Vuosi | Voittajat | Loppuotteluvastustajat | Tulos |
| --- | --- | --- | --- |
| 2018 |  Maks Mirny    Philipp Oswald |  Wesley Koolhof    Artem Sitak | 6–4, 4–6, [10–6] |
| 2019 |  Kevin Krawietz    Andreas Mies |  Santiago González    Aisam-ul-Haq Qureshi | 6–4, 7–5 |
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (englanniksi)
Doha Pune Brisbane Sydney Auckland Montpellier Sofia Quito New York Buenos Aires Marseille Delray Beach São Paulo Marrakech Houston Budapest Estoril München Istanbul Geneve  Lyon Stuttgart 's-Hertogenbosch Antalya Eastbourne Båstad Umag Newport Atlanta Gstaad Los Cabos Kitzbühel Winston-Salem Pietari Metz Chengdu Shenzhen Moskova Tukholma Antwerpen
Nihonshoki

Nihonshokin versio Azuchi-Momoyama-kaudelta
Nihonshoki (jap. 日本書紀, ’Japanin kronikka’) on Kojikin jälkeen toiseksi vanhin olemassa oleva japanilainen historiankronikka, ja ensimmäinen kuudesta virallisesta valtionhistoriasta (rikkokushi). Se saatiin valmiiksi vuonna 720. Kirja on kirjoitettu klassiseksi kiinaksi ja jaettu 30 lukuun. Se käsittää kertomuksen maailman synnystä ja Japanin ensimmäisten keisarien mytologisen genealogian, joka päättyy keisarinna Jitōhon (645–703). Kirja tunnetaan myös nimellä Nihongi (jap. 日本紀), mutta nykyään Nihonshoki on yleisempi nimitys.
Kojikin tavoin Nihonshoki alkaa myyttisillä kertomuksilla mutta jatkuu ajankohtaisiin, historiallisiin tapahtumiin saakka. Kronikan uskotaan kertovan tarkasti keisari Tenjin, keisari Temmun ja keisarinna Jitōn hallituskausista. Kojikiin verrattuna Nihonshoki on laajempi ja sillä on enemmän arvoa historiantutkimukselle. Se koottiin prinssi Tonerin valvonnassa, mutta varsinaisia kirjoittajia on ollut useita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nihonshoki Wikimedia Commonsissa
Julie Eckerman

Julie (Catharina Juliana) Eckerman (myös muodossa Julie Ekerman; 1765 Tukholma – 18. lokakuuta 1800 Linköping) oli ruotsalainen porvaris- ja hovinainen, jota epäiltiin vakoilusta Venäjän hyväksi kuningas Kustaa III:n aikana.
Eckerman syntyi vuonna 1765 Tukholmassa perheeseen, jolla on vahva porvarillinen asema Itä-Götanmaan valtaeliitissä. Sekä äidin että isän puolelta hän oli porvarissukua, joka koostui pormestareista ja muista porvariston luottamusta nauttivista henkilöistä. Hänen äitinsä Catharina Ahlgren oli kääntäjä ja toimittaja. Hänen isänsä Bengt Edvard Eckerman teki kuitenkin uraa armeijassa.
Julie Ekerman oli kolmevuotias hänen vanhempiensa päätyessä avioeroon. Isä lupasi avioeromenettelyn yhteydessä, että hän huolehtii avioliitossa syntyneistä lapsista, mutta hän täysin ei pitänyt lupaustaan. Hän kieltäytyi myös ottamasta vastaan ​​nuorimman lapsen isyyttä. Tapahtuma aiheutti perheen sosiaalisen maineen huononemista, mikä vaikutti pääasiassa äitiin ja lapsiin. Julie Eckerman ja hänen kolme sisarustaan ​​asuivat äitinsä kanssa Södermalmissa ja perhe eli köyhyydessä.
Avioeron jälkeen molemmat vanhemmat avioituivat tahoillaan uudelleen ja muodostivat uudet perheet, mutta tämä ei parantanut Julie Eckermanin tai hänen sisartensa asemaa. Hänen äitinsä oli kuitenkin koulutettu ja yritteliäs nainen, joka varmisti, että lapset saivat koulutusta, todennäköisesti kotiopetuksen muodossa. Julie Eckermanin myöhemmin kirjoittamista kirjeistä näkyy, ​​että hän oli taitava kirjoittaja, jolla oli hyvä ruotsin ja ranskan kielitaito.
15-vuotiaana Julie Eckerman lähti kotoaan. Hän asui siskonsa, näyttelijä ja oopperalaulaja Beata Eckermanin luona Tukholmassa. Nuorelle naimattomalle naiselle, jolla ei enää ollut turvaverkkoa sosiaalisesti arvostetussa perheessä, avioliiton ulkopuolinen suhde rikkaan miehen kanssa voisi olla pelastus kurjuuden ja prostituution tieltä. Teini-ikäisenä Julie Eckermanista tuli näyttelijä kuninkaalliseen Dramaten-teatteriin, mikä johti hänet kreivi Carl Sparren ystäväksi. Hän tuli 18-vuotiaana kreivin palvelukseen, virallisesti taloudenhoitajaksi, kun Sparre oli 42-vuotias. On väitetty, että tänä aikana häntä käytettiin myös vakoojana. Hänellä väitetään olleen läheinen suhde Müller-nimisen venäläisen lähetystösihteerin kanssa.
Suhteen aiheuttaman kohun lopettamiseksi kuningas Kustaa III vaati, että Carl Sparren on lopetettava suhteensa Eckermanin kanssa. Carl Sparre pyrki varmistamaan naisen tulevaisuuden etsimällä hänelle porvarillisen aviomiehen. Helmikuussa 1789 Julie Eckerman avioituikin Tukholmassa Nils Björckegrenin kanssa, joka nimitettiin samoihin aikoihin Carl Sparren junailemana Linköpingin pormestariksi. Sparre ylläpiti heidän talouttaan. Sparren kuoleman (1791) jälkeen puolisoiden elämä vaikeutui sekä taloudellisesti että sosiaalisesti, ja he erosivat vuonna 1798. Kaksi vuotta myöhemmin Julie Eckerman kuoli keuhkotautiin.
Mogens Ellegaard

Mogens Ellegaard (4. maaliskuuta 1935 – 28. maaliskuuta 1995) oli tanskalainen konserttiharmonikansoiton ja -opetuksen uranuurtaja.
Tausta

Ellegaard alkoi soittaa harmonikkaa kahdeksanvuotiaana, saatuaan soittimen lahjaksi vanhemmiltaan, kun hän oli sairaalassa toipumassa onnettomuudesta. Hänen isänsä oli ammatiltaan puuseppä.
Elämä ja ura > Standardibassosta melodiabassoon

Alkuaikoina Ellegaard soitti paljon harmonikan "valtavirtamusiikkia", kuten Pietro Frosinin ja Pietro Deiron sävellyksiä ja klassikkosovituksia. Käännekohdaksi muodostui hänen osallistumisensa Coupe Mondiale -kilpailuun Hollannissa 1952, jolloin hän näki Davide Anzaghin soittavan Bachin Toccata ja fuuga d-mollissa ja George Gershwinin Rhapsody in Blue melodiabassoharmonikalla. Hän kertoo pysähtyneensä kotimatkalla Saksassa ja tilanneensa itsekin melodiabassoinstrumentin saman tien. Asepalveluksensa jälkeen hän sai opiskelustipendin Yhdysvaltoihin, jossa hän elätti itseään soittamalla ravintoloissa ja viihdekonserteissa. Melodiabassoharmonikkaa käyttäen hän herätti huomiota muun muassa numerollaan, jossa hän soitti John Brown's Body (Kalle-Kustaan muori) -kappaletta vasemmalla kädellään ja samanaikaisesti maan kansallislaulua oikealla, mikä oli uutta standardibassojärjestelmään tottuneille amerikkalaisille.
Elämä ja ura > Nykymusiikkia harmonikalle

Palattuaan Tanskaan 1958 hän oli teknisesti erittäin taitava soittaja. Hän soitti edelleen säännöllisesti Frosinin ja Deiron ohjelmistoa. Eräässä konsertissa, hänen soitettuaan Deiron Konsertto D-duurissa, säveltäjä Ole Schmidt tuli Ellegaardin juttusille. Hän kertoi, ettei pidä musiikista, mutta sanoi ihailevansa Ellegaardin tekniikkaa. Ellegaard pyysi Schmidtiä tekemään parempaa musiikkia harmonikalle ja kahdeksan kuukautta myöhemmin Ellegaard kantaesitti Schmidtin teoksen Symphonic Fantasy and Allegro (Op. 20) harmonikalle ja orkesterille yhdessä Tanskan radion sinfoniaorkesterin kanssa säveltäjän johtaessa 1958. Tuo teos oli ensimmäinen varta vasten melodiabassoharmonikalle kirjoitettu konsertto. Schmidt kirjoitti lisää hyvän vastaanoton saanutta taidemusiikkia Ellegaardille, mikä herätti kiinnostusta myös muissa nykymusiikin säveltäjissä. 1960-luvun puolenvälin jälkeen Ellegaard teki paljon yhteistyötä ruotsalaisen Torbjörn Lundquistin kanssa, joka kirjoitti eri tasoisille melodiabassoharmonikansoittajille soveltuvaa taidemusiikkia. Tämä oli suureksi tueksi melodiabasson opetuksen kehittämisessä.
Elämä ja ura > Pedagogi

1960-luvun puolivälissä hän aloitti myös yhteistyön ruotsalaisen Lars Holmin kanssa Malmön harmonikkastudiolla. He havaitsivat pian, että melodiabassoharmonikalle tarvitaan lisää pedagogeja ja Ellegaard alkoi kampanjoida harmonikan hyväksymiseksi instrumenttina Tanskan kuninkaalliseen musiikkikonservatorioon sekä Odensen ja Århusin musiikkikorkeakouluihin. Hänet kutsuttiin harmonikansoiton dosentiksi Kööpenhaminaan 1970 ja hän saavutti professorin arvon ja viran 1977. Vuonna 1980 hän saattoi asettaa Århusin harmonikkaosaston johtoon oman oppilaansa. Tanskan lisäksi hänellä oli merkittävä vaikutus muissakin maissa harmonikan korkeakoulustatuksen aikaansaamiseen. Hänen oppilaansa Matti Rantanen aloitti harmonikansoitonopetuksen Sibelius-Akatemiassa ja Jon Faukstad Oslossa Norjan musiikkiakatemiassa. Hän julkaisi myös Hohnerin kustantamana ensimmäisen melodiabassoharmonikan oppikirjan vuonna 1964.
Elämä ja ura > Esiintyvä taiteilija, harmonikan kehittäjä

Opetuksen ohessa hän konsertoi. Muun muassa BBC radioi ja lähetti hänen konserttejaan Britanniassa. Hän esitti paljon duettoja myös toisen vaimonsa, unkarilaisen pianistin ja harmonikkataiteilija Marta Benen kanssa.
Ellegaardilla oli suuri vaikutus melodiabassoharmonikkojen tekniseen kehitykseen, erityisesti lapsille sopivien keveiden harmonikkojen valmistamiseen.
Hän kuoli leukemiaan.
Aiheesta muualla

Mogens Ellegaardin elämäkerta www.accordions.com:issa
Lapsille tarkoitettu pienikokoinen melodiabassoharmonikka "Ellegaard Special"
New York Public Library

| New Yorkin kaupunginkirjasto New York Public Library |
| --- | --- |
 New Yorkin kaupunginkirjaston pääkirjasto Bryant Parkissa, Manhattanilla.
Sijainti:  Manhattan, Staten Island, Bronx, Yhdysvallat
Koordinaatit:  40°42′46″N 74°00′22″W﻿ / ﻿40.712775°N 74.005973°W﻿ / 40.712775; -74.005973
Rakennustyyppi:  Kirjastoverkko (en), yleinen kirjasto (en) ja yleishyödyllinen yhteisö
Valmistumisvuosi:  23. toukokuuta 1895
 fiNew Yorkin kaupunginkirjasto 
  
New York Public Library on New Yorkin kaupunginkirjasto. Kirjastojärjestelmään kuuluu neljä tutkimuskirjastoa ja 88 sivukirjastoa Manhattanin, Bronxin ja Staten Islandin kaupunginosissa.
New York Public Library on Yhdysvaltojen toiseksi suurin julkinen kirjasto, sillä sen kokoelmat ovat maan toiseksi suurimmat Kongressin kirjaston jälkeen. Se on myös koko maailman neljänneksi suurin kirjasto.
Kirjasto perustettiin vuonna 1895 yhdistämällä yksityiset Lenox- ja Astor-kirjastot sekä Tilden Foundationin rahasto.
Pääkirjasto

Vuonna 1911 avattu pääkirjastorakennus, joka tunnetaan muun muassa nimillä New York Public Library ja Stephen A. Schwarzman Building, sijaitsee Manhattanilla Fifth Avenuella 40th ja 42nd Streetien välissä
Pääkirjastossa on kuvattu useita tunnettuja elokuvia: kirjasto on yhtenä tapahtumapaikkana ainakin elokuvissa Olet jo iso poika (1967), Haamujengi (1984), Seikkailija Thomas Crown (1999), Spider-Man – hämähäkkimies (2002), The Day After Tomorrow (2004) ja Sex and the City – Sinkkuelämää (2008).
Kuvagalleria

Pääkirjaston tutkijasali
Pääkirjaston ensimmäisen kerroksen halli