stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
San Franciscon sopimus
Sopimuksen pääsisältö

Sopimus lopetti Japanin aseman sotilaallisena suurvaltana ja määräsi sen maksettavaksi korvauksia liittoutuneiden siviileille ja sotavangeille, jotka olivat joutuneet Japanin sotarikosten uhreiksi. Sopimuksessa viitattiin YK:n peruskirjaan ja Ihmis­oikeuksien yleis­maailmalliseen julistukseen. Toisaalta sopimus lopetti liittoutuneiden miehitysvallan Japanissa ja palautti maalle itsenäisyyden.
Yhdessä Yhdysvaltain ja Japanin samana päivänä allekirjoittaman turvallisuus­sopimuksen kanssa rauhan­sopimuksen on katsottu aloittaneen "San Franciscon järjestelmän". Tämän termin otti käyttöön historioitsija John W. Dower, ja sillä tarkoitetaan Japanin ja Yhdysvaltain suhteiden vaikutusta ja niiden merkitystä kansainvälisessä politiikassa, mikä perustuu näihin kahteen sopimukseen.
Rauhansopimuksen 11. artiklan mukaan Japani hyväksyi Tokion kansainvälisen sotarikostuomioistuimen ja muiden liittoutuneiden perustamien sotarikos­tuomioistuinten japanilaisille antamat tuomiot Japanissa ja sen ulkopuolella.
Sopimus sisälsi myös pääkohdat sotavankien vapauttamisesta, ja siinä tuomitaan myöhemmät sotilaalliset hyökkäykset YK:n peruskirjan antamien suuntaviivojen mukaisesti. Sopimus mitätöi aikaisemmat rauhansopimukset, ja sen mukaan Japanilla oli oikeus ylläpitää vain puhtaasti puolustuksellisia sotavoimia.
Sopimuksen pääsisältö > Japanin luovuttamat alueet

Sopimuksen 2. artiklan mukaan Japani tunnusti Korean itsenäisyyden ja luopui kaikista vaatimuksistaan Korean alueeseen, mukaan luettuna Quelpartin, Port Hamiltonin ja Dageletin saaret. Japani luopui myös kaikista oikeuksistaan ja vaatimuksistaan Formosaan eli Taiwaniin, Peskadoreihin, Spratly- ja Paracelsaariin, Kuriileihin sekä siihen osaan Sahalinin saarta (Etelä-Sahalin), jonka se oli saanut Portsmouthin rauhansopimuksessa vuonna 1905. Kun sopimuksessa kuitenkaan ei sanottu, mille maalle mitkäkin näistä alueista vastedes kuuluvat, muutamista niistä on myöhemminkin käyty kiistaa.
Japani luopui myös kaikista alueista, jotka olivat olleet sen hallinnassa Kansainliiton mandaattialueina, ja sitoutui olemaan vaatimatta mitään aluetta Etelämantereelta. Japani tunnusti myös YK:n turvallisuusneuvoston vuonna 1947 tekemän päätöksen, jolla Japanin entiset mandaattialueet oli muutettu Yhdistyneiden kansakuntien huoltohallintoalueiksi.
Sopimuksen 3. artiklan mukaan Japani myöntyi siihen, että Riukiu- ja Daitosaaret, Bonin-, Rosario- ja Volcanosaaret, sekä Okinotorishima (Parece Vela) ja Minamitori-sima (Marcussaari) voitiin muodostaa YK:n huoltohallintoalueiksi. Kunnes sopimus huoltohallinnosta oli tehty, nämä saaret olivat Yhdysvaltain lainsäädäntä-, hallinto- ja tuomiovallan alaisia. Tällaista sopimusta ei koskaan tehty, mutta monet näistä saarista on myöhemmin palautettu Japanille: Riukiusaariin kuuluvat Amamisaaret 25. joulukuuta 1953, Boninsaaret 5. huhtikuuta 1968 ja loputkin Riukiusaarista sekä Daitosaaret vuonna 1972. Kun Riukiusaaret palautettiin, sekä Yhdysvallat että Japani katsoivat myös Senkakusaarten kuuluneen niihin, ja nekin ovat nyt Japanin hallinnassa, mutta sekä Kiinan kansantasavalta että Kiinan tasavalta ovat kiistäneet Japanin oikeuden niihin kertoen niiden kuuluvan Kiinaan.
Sopimuksessa käytetyt maantieteelliset nimet jättivät eräissä kohdin tulkinnanvaraiseksi, mitkä saaret Japani luovutti. Tämä on johtanut sekä Kuriilien eteläisimpiä saaria että Senkakusaaria koskeviin aluekiistoihin.
Sopimuksen pääsisältö > Japanin luovuttamat alueet > Taiwan

Sopimus jätti avoimeksi kysymyksen Taiwanin laillisesta asemasta, sillä vaikka siinä sanotaankin, että Japani luopuu Taiwanista, siinä ei sanota, mille maalle se vastedes oli kuuluva, ja niinpä jotkut Taiwanin itsenäisyyden kannattajat väittävätkin, että liittoutuneet, erityisesti Yhdysvallat, tukisivat Taiwanin itsenäistymistä.
Kiinan tasavalta ja Japani tekivät myöhemmin Taipein sopimuksen. Siinä tunnustetaan San Franciscon sopimuksen määräykset, mutta sanotaan lisäksi, että Taiwanin ja Peskadorien asukkaat ovat Kiinan tasavallan kansalaisia. Taiwanin itsenäisyyden kannattajat ovat kuitenkin väittäneet San Franciscon rauhansopimuksen todistavan, ettei Taiwan ole osa Kiinaa.
Vuonna 1955 Yhdysvaltain ulkoministeri John Foster Dulles, joka oli yksi San Franciscon sopimustekstin laatijoista, vahvisti, että vaikka sopimuksen mukaan Japani luopui Taiwanista, se ei antanut millekään tietylle valtiolle oikeutta saareen. Dullesin mukaan Yhdysvallat ei sen vuoksi voi pitää Taiwanin kysymystä vain Kiinan sisäisenä ongelmana. Sekä Kiinan kansantasavallan että Kiinan tasavallan hallitukset ovat hylänneet tämän perustelun laillisuuden, sillä molemmat perustavat oikeutensa Taiwanin saareen Japanin antautumis­asiakirjaan, jossa hyväksyttiin Potsdamin julistus ja Kairon julistus. Lisäksi myöhemmin Taiwanin itsenäisyyden kannattajat ovat usein vedonneet itsemääräämis­oikeuteen, joka heidän käsityksensä mukaan voidaan johtaa San Franciscon rauhansopimuksesta ja kansan­suvereniteetti­periaatteesta.
Sopimuksen pääsisältö > Korvaukset liittoutuneiden siviilihenkilöille ja sotavangeille

Sopimuksen 14. artiklan mukaisesti liittoutuneilla oli oikeus ottaa haltuunsa kaikki omaisuus, joka Japanin valtiolla, japanilaisilla yrityksillä, järjestöillä tai yksityis­henkilöillä oli ollut Japanin sodan aikana miehittämissä maissa. Sopimuksen 21. artiklan mukaan tämä oikeus oli myös Kiinalla, vaikka se ei kuulunutkaan sopimuksen alle­kirjoittaja­valtioihin. Lisäksi sopimuksen 4. artiklan mukaan Japanin ja sen kansalaisten omaisuudesta Japanin luovuttamilla alueilla oli erikseen sovittava Japanin ja niiden valtioiden välillä, joille nämä alueet joutuivat. Sopimuksen 21. artiklassa todettiin, että tämä koski myös Koreaa, vaikka sekään ei kuulunut alle­kirjoittaja­valtioihin.
Sopimuksen pääsisältö > Korvaukset liittoutuneiden siviilihenkilöille ja sotavangeille > Korvaukset sotavangeille

Sopimuksen 16. artiklan mukaan Japanin oli maksettava korvauksia niille liittoutuneiden sotilaille, jotka sodan aikana olivat joutuneet Japanin sotavangeiksi ja kärsineet kovasta kohtelusta. Sitä varten Japanin valtion ja sen kansalaisten kaikki sodan aikana puolueettomina pysyneissä tai muissa liittoutuneita vastaan sotineissa maissa oleva omaisuus oli eräin poikkeuksin luovutettava Kansainväliselle Punaiselle Ristille, joka muutti omaisuuden rahaksi ja maksoi korvauksia sotavangeille ja heidän perheenjäsenilleen oikeudenmukaisina pidettävien perusteiden mukaan.
Kaikkiaan Punainen Risti sai tämän artiklan nojalla haltuunsa omaisuutta 4 500 000 punnan arvosta.
Toisaalta tästä artiklasta on seurannut, että sotavangit eivät ole voineet saada korvauksia muutoin kuin Punaisen Ristin kautta. Vuonna 1998 Tokiossa toiminut tuomioistuin hylkäsi eräiden entisten sotavankien San Franciscon sopimuksen nojalla esittämät korvausvaatimukset.
Sopimuksen pääsisältö > Korvaukset liittoutuneiden siviilihenkilöille ja sotavangeille > Korvaukset miehitettyjen maiden asukkaille

Sopimuksen 14. artiklassa tunnustettiin, että Japanin olisi pitänyt maksaa korvauksia liittoutuneille sodasta aiheutuneista vahingoista ja sodan aiheuttamasta kärsimyksestä. Kuitenkin siinä todettiin myös, että Japanilla ei ollut riittävästi varoja täysien korvauksien maksamiseen, mikäli sen oli myös ylläpidettävä toimivaa taloutta. Sen vuoksi Japanin oli pyydettäessä neuvoteltava niiden liittoutuneiden valtioiden kanssa, joiden alueet olivat ainakin osittain olleet sodan aikana Japanin miehittämiä ja kärsineet Japanin aiheuttamista vahingoista. Näille maille Japanin oli korvattava osa jälleen­rakentamisen kustannuksista.
Tämän mukaisesti Filippiinit saivat korvaus­suorituksen vuonna 1956 ja Etelä-Vietnam vuonna 1959. Burma ja Indonesia eivät kuuluneet sopimuksen alku­peräisiin allekirjoittaja­valtioihin, mutta myöhemmin ne tekivät Japanin kanssa kahdenväliset sopimukset San Franciscon sopimuksen 14. artiklaa vastaavilla ehdoilla.
Kiinan kansantasavallan hallitus päätti 29. syyskuuta 1972, että palauttaakseen ystävälliset välit Kiinan ja Japanin kansojen välille se luopui sotakorvausvaatimuksistaan. Tästä sovittiin Kiinan ja Japanin välisen yhteisen kommunikean 5. artiklassa.
| Maa | Korvausmäärä Japanin jeneinä | Korvausmäärä Yhdysvaltain dollareina | Sopimuksen päivämäärä |
| --- | --- | --- | --- |
| Burma | 72 000 000 000 | 200 000 000 | 5. marraskuuta 1955 |
| Filippiinit | 198 000 000,000 | 550 000 000 | 9. toukokuuta 1956 |
| Indonesia | 80 388 000 000 | 223 080 000 | 20. tammikuuta 1958 |
| Vietnam | 14 400 000 000 | 38 000 000 | 13. toukokuuta 1959 |
| Yhteensä | ¥364 348 800 000 | US$1 012 080 000 |  |
Viimeinen korvauserä maksettiin Filippiineille 22. heinäkuuta 1976.
Sopimuksen arvostelu > Neuvostoliiton vastustus

Neuvostoliitto osallistui San Franciscon konferenssiin, ja sen valtuuskuntaa johti sijais­ulko­ministeri Andrei Gromyko. Konferenssin aikana Neuvosto­liitto kuitenkin vastusti Yhdysvaltain ja Ison-Britannian laatimaa sopimus­luonnosta ankarasti ja äänekkäästi. Neuvosto­liiton valtuuskunta yritti useita kertoja saada neuvottelut keskeytetyiksi, missä se ei kuitenkaan onnistunut. Gromyko esitti Neuvostoliiton vastalauseet yksityiskohtaisesti pitkässä puheessaan 8. syyskuuta 1951. Hän arvosteli sopimusta muun muassa siitä, että
se ei antanut mitään takeita sitä vastaan, että Japanin militarismi saattaisi nousta uudestaan,
Kiinaa ei ollut kutsuttu, vaikka se oli ollut yksi Japanin hyökkäyssotien pääkohteista,
Neuvostoliittoa ei ollut asianmukaisesti kuultu, kun sopimusta laadittiin,
sopimus teki Japanista Yhdysvaltojen sotilastukikohdan ja vei Japanin sotilasliittoon, joka oli suunnattu suoraan Neuvostoliittoa vastaan,
sopimus oli itse asiassa erillisrauha,
sopimus loukkasi Kiinan oikeutta Taiwaniin ja eräisiin muihin saariin,
useat Japanin saaret luovutettiin sopimuksella Yhdysvalloille, vaikka Yhdysvalloilla ei ollut laillista perustetta vaatia niitä itselleen,
vastoin Jaltan konferenssissa tehtyjä päätöksiä rauhansopimus ei nimenomaisesti tunnustanut Neuvostoliiton oikeutta Etelä-Sahaliniin ja Kuriileihin.
Vasta 19. lokakuuta 1956 Japani ja Neuvostoliitto alle­kirjoittivat yhteisen julistuksen, joka lopetti maiden välisen sotatilan ja palautti diplomaatti­suhteet.
Sopimuksen arvostelu > Kiinan kansantasavallan vastalauseet

Kiinan sisällissota ja näin ollen kysymys siitä, mikä oli Kiinan laillinen hallitus, aiheutti konferenssin järjestäjille vaikeuksia. Yhdysvallat halusi kutsua Taiwanilla toimineen Kiinan tasavallan edustamaan Kiinaa, kun taas Iso-Britannia halusi kutsua Kiinan kansan­tasavallan edustajat. Kompromissina päädyttiin siihen, että kumpaakaan ei kutsuttu.
Kiinan kansantasavalta antoi 15. elokuuta ja 18. syyskuuta 1951 julkilausumat, jossa sopimus tuomittiin laittomaksi ja julistettiin, ettei sitä pitänyt tunnustaa päteväksi. Julkilausumissa sanottiin myös, että Xisha (Paracelsaaret), Nansha (Spratlysaaret) ja Donsha (Pratassaaret) Etelä-Kiinan merellä ovat osa Kiinaa. Näitä saaria sopimuksessa ei kuitenkaan edes mainittu, lukuun ottamatta Pratassaaria, jotka luovutettiin Yhdistyneiden kansakuntien hallintaan.
Sopimuksen arvostelu > Ceylon Japanin puolustajana

Sodanjälkeisen vapaan Japanin huomattavimpiin tukijoihin kuului Ceylonin (nykyisen Sri Lankan) valtuuskunta. Monet muut pitivät tärkeänä, ettei Japani saisi olla siinä määrin vahva, että se voisi aloittaa uuden hyökkäys­sodan, ja että Japanin antautuminen piti vahvistaa toimen­piteillä, jotka henkisesti murtaisivat Japanin kansan. Ceylonin valtiovarain­ministeri Junius Richard Jayawardene sen sijaan asettui puolustamaan Japania ja ilmoitti konferenssille, että Ceylon ei ottaisi vastaan korvauksia, jotka vahingoittaisivat Japanin taloutta. Hän perusteli kantaansa sillä, että Japani ei ollut miehittänyt Ceylonia. Tosin ilmahyökkäykset ja Kaakkois-Aasiaan asettuneet suuret sotavoimat olivat huomattavasti haitanneet kumin tuotantoa Ceylonin ollessa ainoa alue, joka tuotti luonnonkumia liittoutuneiden tarpeisiin, ja tämän vuoksi voitiin kysyä, oliko tästä aiheutunut vahinko korvattava. Jayawardene kuitenkin kieltäytyi vaatimasta korvauksia vetoamalla Suuren Opettajan (Buddhan) sanaan, jonka mukaan "vihaa ei lopeteta vihalla vaan rakkaudella." Saman puheen lopussa hän sanoi myös:
Tämä sopimus on juuri niin jalomielinen kuin se on oikeuden­mukainen voitetulle viholliselle. Tarjoamme Japanille ystävän kättä ja luottamusta siihen, että ihmisen historian tämän luvun päättyessä, jonka viimeinen sivu kirjoitetaan tänään, ja uuden luvun alkaessa, jonka ensimmäisen sivun sanelemme huomenna, Japanin ja meidän kansamme kulkevat yhdessä kunnioittaen yhtä lailla ihmiselämää rauhassa ja hyvinvoinnissa.
Ministeri Jayawardenen puhe sai osakseen suuret suosionosoitukset.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Treaty of San Francisco
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta San Franciscon sopimus Wikimedia Commonsissa
Rauhansopimuksen muistomerkki San Franciscossa
Shimo-maruko Ohta vartioi Tokiota.
Käännös suomeksi
The Hitman’s Bodyguard

| The Hitman’s Bodyguard |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Patrick Hughes
Käsikirjoittaja:  Tom O’Connor
Tuottaja:   David Ellison  Mark Gill  Dana Goldberg  Matthew O’Toole  John Thompson  Les Weldon 
Säveltäjä:  Atli Örvarsson
Kuvaaja:  Jules O’Loughlin
Leikkaaja:  Jake Roberts
Pääosat:   Ryan Reynolds  Samuel L. Jackson  Gary Oldman 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Campbell-Grobman Films  Millennium Films  Skydance Media 
Levittäjä:  Summit Entertainment Netflix
Ensi-ilta:   2017-08-1818. elokuuta 2017 (Yhdysvallat)  
Kesto:  118 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Hitman’s Bodyguard on vuonna 2017 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen toimintakomediaelokuva, jonka on ohjannut Patrick Hughes ja käsikirjoittanut Tom O’Connor, ja elokuvan tuottajina olivat David Ellison, Mark Gill, Dana Goldberg, Matthew O’Toole, John Thompson ja Les Weldon. Toimintakomedian pääosia näyttelevät Ryan Reynolds, Samuel L. Jackson, Gary Oldman, Élodie Yung ja Salma Hayek.
Juoni

Maailman huipulta pudonnut turvamies Michael Bryce (Ryan Reynolds) saa uuden asiakkaan: palkkamurhaaja Darius Kincaidin (Samuel L. Jackson), joka on todistajana kansainvälisessä tuomioistuimessa. Vaikka Bryce ja Kincaid ovat olleet arkkivihollisia, heidän on nyt työskenneltävä yhdessä, sillä heillä on vain 24 tuntia aikaa ehtiä Lontoosta Haagiin oikeudenkäyntiin. Heitä jahtaavat sekä Interpol että Valko-Venäjän murhanhimoisen diktaattorin Vladislav Duhovitšin (Gary Oldman) erikoisjoukot.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ryan Reynolds  | … |  turvamies Michael Bryce   |
|  Samuel L. Jackson  | … |  palkkamurhaaja Darius Kincaid   |
|  Gary Oldman  | … |  diktaattori Vladislav Duhovitš   |
|  Élodie Yung  | … |  Interpol-agentti Amelia Roussel    |
|  Salma Hayek  | … |  Sonia Kincaid    |
|  Joaquim de Almeida  | … |  Foucher   |
|  Kirsty Mitchell  | … |  Rebecca Harr   |
|  Sam Hazeldine  | … |  Garrett   |
|  Juri Kolokolnikov  | … |  Ivan   |
|  Richard E. Grant  | … |  Seifert   |
Tuotanto

25. toukokuuta 2011 kerrottiin David Ellisonin omistaman Skydance Median ostaneen The Hitman’s Bodyguardin käsikirjoituksen, jonka on kirjoittanut Tom O’Connor. 4. marraskuuta 2015 ilmoitettiin Ryan Reynoldsin, Samuel L. Jacksonin ja Gary Oldmanin palkkaamisesta elokuvaan, jonka ohjaajana olisi Jeff Wadlow. Tuottajiksi kerrottiin olevan Mark Gill, John Thompson, Matthew O’Toole ja Les Weldon. 23. helmikuuta 2016 kerrottiin Élodie Yungin ja Salma Hayekin kiinnittämisestä elokuvaan, jonka Yhdysvaltain teatterilevittäjänä toimisi Lionsgate. 9. maaliskuuta 2016 kerrottiin ohjaaja Wadlow’n lähdöstä, ja hänen tilalleen tuli Patrick Hughes.
The Hitman’s Bodyguardin kuvaukset alkoivat 2. huhtikuuta 2016. Elokuva kuvattiin Englannissa, Bulgariassa ja Alankomaissa. Englannissa elokuvaa kuvattiin Lontoossa, Bulgariassa Sofiassa ja Alankomaissa Amsterdamissa ja Haagissa. Skydance Median lisäksi elokuvan tuotantoyhtiöinä olivat Millennium Films ja Campbell-Grobman Films.
Julkaisu

The Hitman’s Bodyguard sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa ja Suomessa 18. elokuuta 2017. Elokuvan Yhdysvaltain teatterilevittäjänä on Lionsgate ja Suomessa Future Film.
Aiheesta muualla

The Hitman’s Bodyguard Internet Movie Databasessa (englanniksi)
The Hitman’s Bodyguard AllMoviessa. (englanniksi)
The Hitman’s Bodyguard Box Office Mojossa (englanniksi)
The Hitman’s Bodyguard Rotten Tomatoes -sivustolla (englanniksi)
The Hitman’s Bodyguard Coming Soon -sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
The Shock of the Lightning

| ”The Shock of the Lightning” Oasis |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Dig Out Your Soul
 Julkaistu: 22. syyskuuta 2008
 Tuottaja(t): Dave Sardy
 Tyylilaji: rock, brittipop
 Kesto: 09.34 (CD) (7")
 Levy-yhtiö: Big Brother Recordings (UK)
Muut kannet
 Remixjulkaisun kansikuva.
Oasiksen muut singlet
| ”Lord Don’t Slow Me Down” 2007 | ”The Shock of the Lightning” 2008 | ”I’m Outta Time” 2008 |
The Shock of the Lightning on rock-yhtye Oasiksen kappale ja single, joka julkaistiin 22. syyskuuta, 2008, ja nousi Britannian singlelistan sijalle 3. Singlen kansi on Julian Housen  suunnittelema. Singlen B-puoli on Dig Out Your Soul albumilta löytyvä "Falling Down" mutta Chemical Brothersien uudelleen miksaamana.
Kappaleet

Kaikki kappaleet on kirjoittanut Noel Gallagher, ellei toisin mainita.
"The Shock of the Lightning", 5:02
"Falling Down" (Chemical Brothers remix), 4:32
"The Shock of the Lightning", 5:02
"Falling Down" (Chemical Brothers remix), 4:32
"The Shock of the Lightning" (Musiikkivideo)
Aiheesta muualla

Oasis - The Shock Of The Lightning (Official Video)YouTubessa
Torsten Boisman

| Torsten Boisman> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 19. toukokuuta 1872 Heinola
Kuollut: 23. toukokuuta 1958 Helsinki
Ammatti:  juristi, tuomari
Muut tiedot
Koulutus: Helsingin yliopisto ja Helsingin suomalainen normaalilyseo
Torsten Wilhelm Boisman (19. toukokuuta 1872 Heinola − 23. toukokuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen hovioikeudenneuvos.
Boismanin vanhemmat olivat rehtori Wilhelm Ferdinand Boisman (1831−1889) ja Selma Karolina Lovisa Lyra. Hän pääsi ylioppilaaksi 1891 Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa oikeustutkinnon 1895. Boisman sai varatuomarin arvon 1898. Hän selvitti vuonna 1893 Heinolan kihlakunnan muinaismuistoja stipendiaattina.
Boisman oli Viipurin hovioikeudessa notaarina vuodesta 1910 ja hovioikeudenneuvoksena 1917−1918. Hän oli yhdenvertaisuuslain vastustuksen vuoksi vangittuna Krestyn vankilassa Pietarissa 1913−1914. Viimeksi Boisman toimi Lappeen tuomiokunnan tuomarina 1918−1941 ja Valkealan tuomiokunnan tuomarina 1941−1942.
Torsten Boisman oli naimisissa vuodesta 1929 Sigrid Gudrun Thorsteinsonin kanssa.
Julkaisuja

Muinaista Päijänteen tienoilta. Suomen museo 2. Suomen Muinaismuisto-Yhdistys, Helsinki 1895 Digi : Yleisten kirjastojen digitoimaa aineisto
Torsten Boismans dagbok 1913-1914 förd under fångenskapen i Kresty
Aiheesta muualla

Käräjäistunto Luumäellä 1920-luvun alussa, vasemmassa reunassa Torsten Boisman, Museovirasto, Historian kuvakokoelma (Finna)
Timofei Lapšin

| Timofei Lapšin |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Timofei Aleksejevitš Lapšin
Syntynyt: 3. helmikuuta 1988 (ikä 36) Krasnojarsk, Neuvostoliitto
Uran tiedot
Laji:  ampumahiihto ja maastohiihto 
Maailmancup
Kaudet:  2011-
Voitot:  0
Palkintokorokkeella:  3
 Tietolaatikko päivitetty 31. maaliskuuta 2018 
Timofei Aleksejevitš Lapšin (ven. Tимофей Алексеевич Лапшин; s. 3. helmikuuta 1988 Krasnojarsk) on alun perin venäläinen, vuodesta 2017 eteläkorealainen ampumahiihtäjä.
Lapšin debytoi ampumahiihdon maailmancupissa joulukuussa 2011 Hochfilzenissä ollen takaa-ajossa 18 ja saavuttaen heti ensimmäiset maailmancupin pisteensä. Ensimmäisen palkintokorokepaikkansa hän saavutti vain muutamaa päivää myöhemmin ollen niin ikään Hochfilzenissä sprintin kolmas. Lapšinin paras sijoitus maailmancupin osakilpailussa on toinen sija Kontiolahden sprintistä vuodelta 2012. Oberhofin sprintissä hän oli kolmas kaudella 2014–2015.
Lapšin on osallistunut kaksiin MM-kilpailuihin: 2012 ja 2015. Parhaimmillaan hän on ollut 14. normaalimatkalla Ruhpoldingissa 2012. Lapšinilla on myös yksi hopeinen nuorten MM-viestimitali vuodelta 2009.
EM-kilpailuissa hän saavutti hopeaa viestissä 2011 ja pronssia takaa-ajossa 2013. Rulla-ampumahiihdon MM-kilpailuissa sai hopeaa takaa-ajossa 2010
Vuoden 2018 olympialaisissa hän edusti Etelä-Koreaa, jonka kansalainen hän on ollut vuodesta 2017. Parhaan sijoituksensa hän sai pikakilpailussa oltuaan kuudestoista.
Käännös suomeksi
The Enigma of Immortals

| The Enigma of Immortals Unshine |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 2. huhtikuuta 2008
 Tuottaja(t): Unshine
 Tyylilaji: goottimetalli
 Kesto: 58.25
 Levy-yhtiö: Low Frequency
Unshinen muut julkaisut
| Earth Magick 2005 | The Enigma of Immortals 2008 | Dark Half Rising 2013 |
The Enigma of Immortals on suomalaisen goottimetallin yhtyeen Unshinen toinen studioalbumi. se on julkaistu vuonna 2008 levymerkillä Low Frequency Records.
Kappaleet

Kaikki kappaleet säveltänyt ja sanoittanut Harri Hautala, ellei toisin mainittu.
Awen – 1.24
Gathering of the Kindred Spirits – 5.54
Animal Spirit – 3.55
My King – 5.29 (säv. Harri Hautala, Susanna Vesilahti, san. Vesilahti)
Catherine His Beloved – 9.55 (säv. Hautala, Vesilahti)
Luminaries – 7.20
The Paradise Lost – 4.20
Washer at the Ford – 4.26
Forget Me Not – 4.27
The Seer of Sights – 6.30
With the Silents of the Earth – 4.45
Kokoonpano

| --- | --- |
 Yhtye Susanna Vesilahti – laulu  Harri Hautala – kitarat, kosketinsoitin  Jari Hautala – kitarat  Teemu Vähäkangas – basso  Jukka "Stibe" Hantula – rummut + Katriina Laturi – taustalaulu kappaleessa "Catherine His Beloved" :  Tuotanto Toni Näykki – äänittäjä, miksaaja  Jarno Hänninen – äänittäjä, miksaaja  Svante Forsbäck – masteroija  Valtteri Hirvonen – valokuvat  Emilia Kaupinmäki – layout, design  Katrina Sesum – kansitaide
Arvostelut

Desibeli.net:
Imperiumi.net:
Aiheesta muualla

The Enigma of Immortals Discogsissa. (englanniksi)
Albumi The Enigma of Immortals Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Tarika

| Tarika> Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1983–
Kotipaikka:   Madagaskar
Laulukieli:  malagassi
Jäsenet:  Hanitrarivo Rasoanaivo   Ny Ony   Norosa Rasoanaivo   Sammy Andraimanahirana  
Aiheesta muualla
tarika.nu
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tarika (malagassiksi 'ryhmä') on vuonna 1983 perustettu madagaskarilainen yhtye. Laulaja-lyömäsoittaja Hanitra Rasoanaivon johtama yhtye on viimeisen 15 vuodenmilloin? aikana tehnyt itselleen nimeä kiertämällä maailmaa ja sitä on kutsuttu maansa suurimmaksi musiikilliseksi vientituotteeksi.