Henry Biaudet
Elämä > Aktivismi ja väitöskirjatutkimus

Sotilasuran päätyttyä Biaudet aloitti Keisarillisessa Aleksanterin-Yliopistossa huippuvauhdilla edenneet historian opinnot ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1901 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1906. Vailla vakituista virkaa hän elätti itsensä toimimalla ranskan kielen opettajana helsinkiläisissä kouluissa sekä lehtimiehenä. Vuonna 1900 hän työskenteli Aftonpostenin toimittajana ja Nya Pressenin ulkomaankirjeenvaihtajana.
Sortokauden aikana Biaudet liittyi aktivistien salaiseen organisaatioon ja toimi sen johtajana ulkomailla. Hän oli Venäjällä palvellessaan solminut suhteita venäläisiin sosialistivallankumouksellisiin (”eserrät”). Kyseisen puolueen taistelujärjestön salamurhattua Venäjän sisäministeri Dmitri Sipjaginin vuonna 1902 Biaudet’ta epäiltiin osalliseksi ja hänestä tehtiin Suomessa salainen etsintäkuulutus. Hän oli tuolloin valmistelemassa E. G. Palménin ohjauksessa väitöskirjaa katolisuuden ja reformaation suhteesta Juhana III:n ajan Ruotsissa ja oleskeli pääasiallisesti ulkomailla tekemässä arkistotyötä, etenkin Vatikaanin kirjastossa Roomassa. Biaudet oli työskentellyt vuodesta 1902 Keski- ja Etelä-Euroopan arkistoissa, pääasiassa Vatikaanissa. Hän halusi kirjoittaa uusiksi Ruotsin vastauskonpuhdistuksen historian katolisten lähteiden avulla, kun aiempi tutkimus oli turvautunut lähinnä traditioon perustuneisiin ruotsalaisiin lähteisiin. Työnsä myötä hän hakeutui yhteistyöhön eurooppalaisten katolisen kirkon historian tutkijoiden kanssa ja pääsi yhteyksiensä avulla käyttämään muun muassa jesuiittajärjestön salaisia arkistoja.
Kuultuaan vuonna 1903 olevansa Suomessa etsintäkuulutettu Biaudet päätti jäädä pysyvästi ulkomaille. Etsintäkuulutuksen vuoksi yliopisto joutui katkaisemaan hänen stipendinsä ja Suomen Historiallinen Seura rahoituksen hänen suunnittelemaltaan lähdejulkaisutyöltä. Jälkimmäinen hanke suunniteltiin siirrettäväksi sen jatkumisen varmistamiseksi ensin Herman Gummerukselle ja tämän jouduttua vangituksi Per Olof von Törnelle. Biaudet sai kuitenkin järjestettyä suomalaisilta kollegoiltaan salaista taloudellista tukea, mikä mahdollisti hänen tieteellisen työnsä jatkamisen. Von Törne jäi hänen avukseen Roomaan. Heidän ja Vatikaanin arkistossa samaan aikaan työskennelleiden ruotsalaisten tutkijoiden välille syntyi kilpailuasetelma ja kiista oikeudesta eräiden kokoelmien käyttöön. Seurauksena Vatikaanin arkistonhoitaja peruutti välillä Biaudet’n luvat asiakirjojen valokuvaamiseen, minkä vuoksi lähdejulkaisuhanke oli keskeytettävä. Tämä kuitenkin mahdollisti Biaudet’lle ja von Törnelle omiin väitöskirjatöhinsä keskittymisen. Samanaikaisesti Biaudet jatkoi mukana Suomen aktivistien toiminnassa, suunnitteli Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin murhaa ja pyrki vuonna 1905 järjestämään Venäjän vallankumouksellisille aseita ulkomailta. Hänen vastuullaan oli myös Suomen asiaa koskevan propagandan levittäminen romaanisen kielialueen lehtiin Euroopassa.
Vuoden 1905 suurlakko muutti Suomen poliittisia oloja ja pidätysuhan väistyttyä Biaudet saattoi palata kotimaahan väittelemään. Hän väitteli tohtoriksi 1906 tutkimuksellaan Le Saint-Siège et la Suède durant la seconde moitié du XVIe siècle. Väitöskirjassaan Biaudet esitti vallitsevasta tulkinnasta poiketen, että Juhana III:n kirkkopoliitiikkaa motivoivat myös taloudelliset ja valtapoliittiset intressit eikä vain tämän oma uskonnollinen vakaumus. Muut tutkijat tyrmäsivät ajatuksen, mutta myöhempi historiantutkimus on päätynyt pitkälti samaan johtopäätökseen. Biaudet korosti muiden fennomaanitutkijoiden tavoin myös 1500-luvun Suomen itsenäisyyttä suhteessa Ruotsiin ja Ruotsin vallan ajan kielteistä vaikutusta Suomessa. Nämä värittyneet tulkinnat herättivät vastustusta varsinkin suomenruotsalaisten tutkijoiden keskuudessa, ja M. G. Schybergson leimasi Biaudet’n tutkimukset poliittiseksi propagandaksi. Etelä-Euroopassa tutkimus kuitenkin otettiin positiivisesti vastaan.