stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bysantin valtakunta
Historia > Bysantin loppuajat (1261–1461) > Osmanivaltakunnan nousu

Myös osmanivaltakunnan uhka alkoi nousta vähitellen, ja keisarikunnan viimeiset kaksi vuosisataa olivatkin enimmäkseen vetäytymistä osmanivaltakunnan alta. Turkkilaiset osmanit valtasivat vähitellen alueita Vähä-Aasiassa 1280-luvulta lähtien. Brusa joutui vallatuksi 1326, Efesos 1328, Nikea 1329, ja Nikomedeia ja Bithynia 1337.
Viimeisinä vuosinaan Bysantti jatkoi neuvotteluja lännen kanssa idän ja lännen kirkkojen yhdistymiseksi sotilaallisen avun saamiseksi. Yhdistymistä kannattivat jo monet ylimystön jäsenet ja osa papistostakin, mutta luostarit ja väestön enemmistö vastustivat sitä edelleen. Ulkoisen uhan ohella keisarikunta kärsi myös hallitsijasuvun sisäisistä riidoista sekä sosiaalisista ja uskonnollisista erimielisyyksistä. Johannes VI Kantakuzenos nousi vallantavoittelijaksi ja keisariksi (keisarina 1347–1354). Luostariyhteisöissä kehittyi mystiseen mietiskelyyn perustunut hesykastinen liike, joka kytkeytyi myös politiikkaan vastustamalla läntistä vaikutusta ja kirkkojen yhdistymistä. Politiikassa hesykasmi ilmeni Gregorios Palamaksen kannattamana niin kutsuttuna palamismina. Liike sai suosiota, ja myös Kantakuzenos omaksui liikkeen näkemykset. Hesykasmista tuli Bysantin kirkon virallinen kanta vuonna 1351.
Traakian osmanit valtasivat 1360-luvulla, Thessalonikin vuonna 1387. Vuonna 1365 vallatusta Adrianoupoliksesta osmanit tekivät pääkaupunkinsa vuoteen 1453 saakka. Vähä-Aasia oli menetetty osmaneille käytännössä kokonaan, kun osmanit valtasivat Filadelfian puoliautonomisen alueen vuonna 1390. Samaan aikaan osmanivalloitusten kanssa serbit käyttivät tilaisuuden hyväkseen ja valtasivat Albanian, Itä-Makedonian ja Thessalian. Osmanit kuitenkin löivät serbit Kosovo Poljen taistelussa 1389 ja valtasivat myös unkarilaisista ja bulgaareista saatujen voittojen jälkeen vähitellen koko Balkanin.
Historia > Bysantin loppuajat (1261–1461) > Bysantin kukistuminen

1400-luvulle tultaessa Bysantin alue oli kutistunut kattamaan lähes pelkästään Konstantinopolin kaupungin, Thessalonikin, Peloponnesoksen alueen (Morean despotaatti) sekä joitakin Egeanmeren saaria (mm. Lesbos ja Limnos). Konstantinopolista erilliset alueetkin olivat käytännössä itsenäisiä ja ainoastaan nimellisesti ja perinteensä kautta osa valtakuntaa. Thessalonikin kaupunki luovutti itsensä venetsialaisten haltuun vuonna 1423. Osmanit valtasivat kaupungin vuonna 1430 ja surmasivat koko väestön ja kaupungissa olleet venetsialaiset sotilaat.
Osmaanien sulttaani Bayezid I piiritti Konstantinopolia vuosina 1397–1402. Keisari Manuel II kiersi Eurooppaa hakien apua Bysantille. Valtakunta pelastui mongolien hyökättyä samaan aikaan osmanien alueille. Osmanien valta elpyi pian. Sulttaani Murad II piiritti vuorostaan Konstantinopolia vuonna 1422. Osmanit valtasivat Thessalonikin vuonna 1430. Nyt keisari Johannes VIII Palaiologos haki apua lännestä ja hyväksyi tämän vuoksi kirkkojen yhdistymisen Firenzen kirkolliskokouksessa vuonna 1439. Osmaneja vastaan saatiin organisoitua unkarilaisten ja latinalaisten ristiretki, niin kutsuttu Varnan ristiretki, mutta se päättyi kristittyjen kannalta katastrofiin Varnan taistelussa vuonna 1444. Kirkkojen yhdistyminen julistettiin lopulta voimaan Konstantinopolissa vuonna 1452. Se ei kuitenkaan juurikaan toteutunut käytännössä yleisen vastustuksen vuoksi.
Bysantin valtakunnan loppu koitti vuonna 1453. 2. huhtikuuta osmanien sulttaani Mehmed II aloitti Konstantinopolin piirityksen, jota kesti melkein kaksi kuukautta. Keisari lähetti avunpyyntöjä länteen, mutta apua ei tullut. Bysantin valtakunta kukistui lopullisesti 29. toukokuuta, kun osmanit valtasivat kaupungin rynnäköllä. Viimeinen keisari Konstantinos XI Palaiologos kaatui taistelussa turkkilaisia vastaan. Bysantin viimeinen eurooppalainen osa Morean despotaatti kukistui vuonna 1460, kun osmanit valtasivat Mistran. Sen jälkeen he valtasivat valtakunnan viimeisetkin rippeet, kun Trebizondin keisarikunta kukistui vuonna 1461.
Historia > Bysantin rappion syyt

Keisarikunnan rappeutumisen syynä sen viimeisinä vuosisatoina eivät olleet pelkästään aseelliset selkkaukset, vaikkakin Konstantinopolin valtaus vuonna 1204 neljännen ristiretken aikana vauhditti rappiota. Valtiota jäytivät monet vakavat epäkohdat: omistuksen keskittyminen harvojen käsiin ja näiden suuromistajien toiminta valtion edun vastaisesti, rikkaiden ja köyhien välinen jännite, asevoiman pieneneminen ja sen keskittyminen ulkomaisten palkkasotilaiden käsiin, omasta laivastosta luopuminen ja nojautuminen Genovan laivastoon, sekä rahan arvon toistuva alentaminen ja siitä seurannut rahoittajien epäluottamus.
Valistusajan historiankirjoituksessa Bysantti nähtiin usein idealisoidun antiikin Rooman rappeutuneena jälkinäytöksenä. Sama asenne on jatkunut pitkään ennen nykyaikaista tutkimusta. Poliittisen ja kulttuurisen rappion syinä on nähty muun muassa despoottinen itsevaltius, byrokraattinen hallintokoneisto, jatkuvat juonittelut ja korruptio, itämaistuminen, yhteiskunnallinen pysähtyneisyys ja kaavoihin kangistuminen sekä mystisuskonnollinen mentaliteetti ja uskonnollinen fanatismi. Bysantintutkija John Haldon muistuttaa kuitenkin, että bysanttilainen yhteiskunta ja kulttuuri olivat itse asiassa hyvin dynaamisia, tehokas hallintokoneisto oli mahdollisesti eräs syy valtakunnan pitkään ikään, ja ettei Bysantti esimerkiksi ollut sen korruptoituneempi kuin muutkaan ajan yhteiskunnat.
Historia > Bysantin perintö

Bysantin kulttuuriperintö elää edelleen ortodoksisessa kirkossa ja sen luostareissa. Lännessä Bysantin kautta välittynyt antiikin kulttuuri vaikutti merkittävästi renessanssin syntyyn ja kehitykseen, kun antiikin kirjallisuuden käsikirjoituksia siirtyi bysanttilaisten pakolaisten mukana länteen jo ennen Konstantinopolin kukistumista.
Osmanien valtakunta otti Konstantinopolin pääkaupungikseen ja peri kulttuuriinsa ja muun muassa rakennustaiteeseensa monia bysanttilaisen kulttuurin puolia. Venäjä puolestaan peri itselleen ortodoksisen kirkon suojelijan roolin, keisarin arvonimen sekä Palailogos-suvun tunnuksen, kaksipäisen kotkan, viimeisen keisarin veljentyttären Sofian avioiduttua Iivana III:n kanssa. Iivana IV:stä tuli ensimmäinen Venäjän keisari eli tsaari. Venäjä onkin 1500-luvulta lähtien usein pitänyt itseään Bysantin perillisenä ja kolmantena Roomana.
Hallinto > Keisari

Bysantin keisarius jatkoi Rooman valtakunnan keisariutta ilman historiallisia katkoksia. Keisari oli itsevaltias hallitsija, jonka nähtiin saavan valtansa suoraan Jumalalta ja joka oli Jumalan nimittämä. Tästä huolimatta nähtiin myös, että keisari oli mahdollista syöstä vallasta, mikäli se oli Jumalan tahto. Vallasta kiisteltiin usein, minkä seurauksena tapahtui myös vallankaappauksia.
Bysantin merkittävimmät hallitsijasuvut olivat:
Leon hallitsijasuku (457–518)
Justinuksen hallitsijasuku (518–602)
Herakleioksen hallitsijasuku (610–711)
Isaurialainen hallitsijasuku (717–802)
Amorialainen eli fryygialainen hallitsijasuku (820–867)
Makedonialainen hallitsijasuku (867–1056)
Komnenosten hallitsijasuku (1057–1185)
Angelosten hallitsijasuku (1185–1204)
Laskaristen hallitsijasuku (1204–1261)
Palaiologosten hallitsijasuku (1261–1453)
Hallinto > Senaatti ja virkamiehet

Konstantinopolissa toiminut senaatti jatkoi Rooman senaatin perintöä. Konstantinopolin senaattiin kuului alun perin 300 senaattoria, mutta myöhemmin lukumäärä kasvoi tuhansiin. Senaattoreilla oli perinnöllinen arvonimi clarissimus. Muita senaattoriarvoja olivat illustris ja spectabilis. Senaattorien asema perustui ennen kaikkea maanomistukseen. Senaattoriylimystö oli merkittävässä osassa vanhan kreikkalais-roomalaisen kulttuuriperinnön vaalimisessa.
Bysantin hallintojärjestelmä oli monimutkainen ja siihen kuului useita erilaisia virkoja ja arvonimiä, jotka muodostivat tiukan virkahierarkian. Senaattoreilla oli alun perin yksinoikeus korkeimpiin virkoihin sekä pääkaupungissa että maakunnissa. Ajan kuluessa vanhaan senaattorisäätyyn kuulumisen merkitys väheni, sillä keisarin hovissa virat määräytyivät sukutaustan ohella myös meritokraattisesti. Toimiminen keisarin hovissa muodostui vähitellen merkittävimmäksi tieksi yhteiskunnalliseen ylenemiseen. Samalla Konstantinopolissa toimineen keskushallinnon ja maata omistavan yläluokan intressiristiriita muun muassa verotuksen toimeenpanossa maakunnissa kasvoi, mikä johti myös sisällissotiin.
Hallinto > Armeija

Bysantin valtakunnan armeija kehittyi sitä edeltäneestä Rooman valtakunnan armeijasta. Armeija muuttui keisari Diocletianuksen aikana perinteisistä raskaista legioonista käsittämään enemmän ratsuväkeä. Bysantin armeija oli kuuluisa raskaasta katafraktiratsuväestään. Itä-Rooman armeija järjestettiin myöhemmin uudelleen keisari Herakleioksen aikana uuden teema-järjestelmän mukaan.
Sotaväki koostui sekä vapaaehtoisista että verotukseen kytkettyjen sotaväenottojen kautta saaduista miehistä. Ulkomaalaisten palkkasotilaiden käyttö yleistyi vähitellen. Korkeimmin palkattuja sotilaita olivat Keski-Aasian turkkilais-tataarilaisten kansojen miehistä pestattu jousilla varustettu ratsuväki. Tämän ensi-iskujoukon osa taktiikassa oli ensimmäisenä rynnistää vihollista kohden, ampua ja perääntyä sitten takaisin. Ratsain tapahtuvan jousiammunnan taito on erittäin vaikea saavuttaa, mutta turkkilaiset paimentolaisheimot hallitsivat sen. Bysantin tunnetuin ja salaisin ase oli sen ajan maailmassa pelotevaikutukseltaan hyvin merkittävä kreikkalainen tuli. Bysantin armeija koki 1070-luvulla murskatappion Manzikertin taistelussa, josta se ei koskaan toipunut.
Hallinto > Verotus

Byrokraattisen hallintokoneiston eräs keskeinen tehtävä oli verotuksen kerääminen keskusvallalle. Bysantin verotus perustui sekä maaveroon ja tämän vaatimaan maaomaisuuden tarkkaan valvontaan, että henkiveroon. Alussa maa- ja henkivero oli yhdistetty niin, että verotuksessa otettiin huomioon se, kuinka montaa työkykyistä henkilöä tietty maa-ala elätti (capitatio-jugatio-periaate). Myöhemmin maavero (kanon) ja henkivero (kapnikon, "kotiliesi") erotettiin toisistaan. Näiden verojen lisäksi valtio vaati erilaisia lisäveroja muun muassa yleisinä töinä ja kestityksenä. Vähitellen järjestelmä kehittyi yhä monimutkaisemmaksi ja se myös korruptoitui.
1100-luvulta alkaen verotusoikeuksia (pronoia-oikeus) alettiin jakaa myös yksityisille ihmisille tiettyjä alueita koskien. Aluksi oikeuksia myönnettiin vain hallitsevan Komnenos-suvun jäsenille. Ristiretkien ja läntisen feodaalijärjestelmän vaikutuksesta oikeuksia alettiin jakaa laajemminkin 1200-luvulla. Seurauksena valtion saama osa verotuloista väheni samalla, kun yläluokan aiheuttama taloudellinen rasite kasvoi. Seurauksena maasta alettiin periä talonpojilta myös vuokraa. Valtakunnan maa-alueen supistuessa valloitusten seurauksena kaupankäynnin verotuksen (kommerkion) merkitys kasvoi Bysantin loppuaikoina.
1200-luvulta alkaen hallinneet Palaiologos-suvun keisarit olivat vaikeuksissa Bysantin talouden heikentyessä eivätkä keksineet siihen parantavia lääkkeitä, vaan pikemminkin vauhdittivat talouden alamäkeä. Esimerkiksi italialaisille oli myönnetty kauppaetuja, jotka merkitsivät valtion tullitulojen vähenemistä. Ylellisyystavaroiden vientituotantoa pystyttiin kuitenkin jatkamaan. Valmistettiin silkkiä, kultabrokadia, koruja ja muuta taidekäsityötuotteita. Valtio kuitenkin puuttui näihin verotuksella ja rajoituksilla, mikä hyödytti italialaisia. Bysantin hallitus piti kotimaan kuluttajien puolia, mutta heikensi samalla vientiyritysten taloutta. Myös alamaisten työllisyydestä huolehdittiin, mutta se heikensi yritysten kannattavuutta, koska palkansaajia oli liikaa. Palaiologos-suvun keisarit turvautuivat yhä useammin rahan huonontamiseen saadakseen valtiontalouden kuntoon. Lopulta myytiin myös kruununjalokivet, jotka korvattiin väärennetyillä kivillä. Onkin sanottu, että Bysantin pitkä kuolinkamppailu oli ensi sijassa valtiontaloudellinen tragedia.
Kulttuuri

Bysanttilainen kulttuuri oli hyvin Konstantinopoli-keskeistä. Bysantin kirjallisuus oli aluksi lähinnä antiikin kreikkalaisen kirjallisuuden kristillisesti väritettyä jatkoa, eikä selkeää rajaa antiikin ja Bysantin kirjallisuuden välillä voida tehdä. 500- ja 600-luvuilla teologisen kirjallisuuden paino kasvoi ja maallisen kirjallisuuden määrä supistui. Maallinen kirjallisuus virkosi 800-luvulta alkaen, kun antiikin kirjallisuuden perinteitä alettiin elvyttää, kohoten vuosina 1000–1200 korkeimpaan kukoistukseensa.
Bysanttilainen taide oli konservatiivista ja kunnioitti perinteitä. Kuvariitojen jälkeen maalaustaide kaavamaistui. Bysantin viimeisinä vuosisatoina korkeatasoista taidetta luotiin jälleen Konstantinopolin ulkopuolellakin. Länsimainen vaikutus lisääntyi ja taide sai monipuolisempia muotoja. Erittäin huomattavia ovat käsikirjoituksia koristavat miniatyyrit. Rakennustaiteen tärkeimmät muistomerkit ovat Hagia Sofia eli Pyhän viisauden kirkko Konstantinopolissa (rakennettu 532–537), joka oli läpi keskiajan kristikunnan suurin kirkko, sekä Basilica di San Marco Venetsiassa. Bysanttilainen taide elää edelleen ortodoksisen kirkon kirkkotaiteessa.
Bysantin kirkko oli merkittävä toimija, ja kristillisyys oli keskeinen osa bysanttilaista kulttuuria ja yhteiskuntaa. Keisarikunnassa ei tehty selvää rajaa valtion ja kirkon välillä. Kirkon ja valtion suhdetta kuvattiin sopusoinnuksi eli "sinfoniaksi" tai "harmoniaksi". Kirkko ja valtio näkivät itsensä yhdessä ortodoksian eli oikeaoppisen kristillisen uskon puolustajina. Bysantin aikana kehittyivät ne liturgiset muodot, jotka ovat edelleen käytössä koko ortodoksisessa kirkossa.
Bysanttilaisen filosofian kaksi pääpiirrettä olivat hellenistinen rationalismi ja kristillinen perinne. Bysanttilaista filosofiaa luonnehtii tiivis yhteys kristilliseen maailmankuvaan ja teologiaan, mutta se sai paljon vaikutteita ja ajatuksia antiikin kreikankielisistä filosofisista teksteistä, erityisesti Platonilta, Aristoteleelta ja uusplatonisteilta. Rajan vetäminen bysanttilaisen filosofian ja antiikin filosofian välillä, samoin kuin bysanttilaisen filosofian ja teologian välillä, ei olekaan suoraviivaista. Toisaalta bysanttilaisesta filosofiasta on mahdollista erottaa myös antiikin ajattelun edelleenkehittelyä irrallaan kristillisestä ajattelusta.
Ajanlaskua varten valtakunnassa oli käytössä oma, niin kutsuttu bysanttilainen ajanlasku.
Kirjallisuutta

Diehl, Charles: Bysantti: suuruuden aika ja rappeutuminen.  Helsinki:  Kirja, 1929.
Haldon, John F.: Bysantin historia.  (Alkuteos: Byzantium History (Tempus 2000). Toimittanut Mika Hakkarainen)  Suomentanut Kaisa Sivenius. Gaudeamus, 2010.  ISBN 951-662-959-8
Kazhdan, Alexander & Constable, Giles: People and Power in Byzantium. An Introduction to Modern Byzantium Studies.  Dumbarton Oaks, 1982.  ISBN 0884021033  (englanniksi)
Mango, Cyril: Byzantium: The Empire of New Rome.  Scribner, 1980.  ISBN 0684167689  (englanniksi)
Norwich, John Julius: Byzantium (3 volumes).  Viking, 1991.  ISBN 0-679-41650-1  (englanniksi)
Ostrogorsky, Georg: History of the Byzantine State.  Rutgers University Press, 1969.  ISBN 0-8135-1198-4  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rome and Romania, 27 BC-1453 AD The Proceedings of the Friesian School, Fourth Series. Viitattu 7.2.2020. (englanniksi)
The Long-term Project Tabula Imperii Byzantini (TIB) Digital Tabula Imperii Byzantini. Arkistoitu 29.6.2019. Viitattu 7.2.2020. (englanniksi)
Konstantinus Suuri, käsissään perustamansa Konstantinopolin kaupunki. Osa suurempaa mosaiikkia vuodelta 944. Hagia Sofia.
Justinianus I:n hovia esittävä mosaiikki; keskellä vasemmalla Justinianus, keskellä oikealla arkkipiispa Maximianus; lisäksi sotaväkeä ja muuta hovia. San Vitale, Ravenna.
Itä-Rooman valtakunta 500-luvun alussa ennen Justinianuksen valloituksia merkitty punaisella. Valloitetut alueet merkitty vihreällä.
Hagia Sofia
Bysantin valtakunta noin vuonna 717. Lähi-itä ja Pohjois-Afrikka oli menetetty arabeille.
Ortodoksisuuden riemuvoitto. Bysanttilainen ikoni noin vuodelta 1375–1425 kuvaa ikonoklasmista saatua voittoa vuonna 843.
Bysantin valtakunta kulta-aikansa loppupuolella noin vuonna 1025.
Bysantin valtakunta noin vuonna 1180.
Bysantin valtakunta neljännen ristiretken jälkeen noin vuonna 1214. (Alueiden tarkat rajat ovat hyvin epävarmoja.)
Konstantinopolin piiritys vuonna 1453. Maalaus vuodelta 1499.
Bysantin valtakunta noin vuonna 1400
Bysantin valtakunnan teemat noin vuonna 1025.
Mikael I julistetaan keisariksi. Skyllitzes Matritensis, 1100-luku.
Kreikkalainen tuli käytössä laivastossa. Skyllitzes Matritensis, 1100-luku.
The Human Comedy

| The Human Comedy |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Clarence Brown
Käsikirjoittaja:  Howard Estabrook
Perustuu:  William Saroyanin novelliin "The Human Comedy"
Säveltäjä:  Herbert Stothart
Kuvaaja:  Harry Stradling
Leikkaaja:  Conrad A. Nervig
Tuotantosuunnittelija:  Cedric Gibbons
Pukusuunnittelija:  Irene Lentz
Erikoistehosteet:  Conrad A. Nervig
Pääosat:   Mickey Rooney  Frank Morgan 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer
Ensi-ilta:  1943
Kesto:  118 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Human Comedy  on Clarence Brownin ohjaama yhdysvaltalainen fiktioelokuva  vuodelta 1943. Se perustuu William Saroyanin samannimiseen novelliin. Elokuvan pääosissa näyttelevät Mickey Rooney ja Frank Morgan.
Elokuva menestyi hyvin. Se sai parhaan tarinan Oscar-palkinnon. Elokuva oli myös ehdolla parhaan elokuvan, parhaan ohjaajan, parhaan kuvauksen ja parhaan miespääosan kategorioissa.
Vapaudenpatsas (Lahti)

| Vapaudenpatsas |
| --- | --- |

Nimi:  Vapaudenpatsas
Tekijä:  Viktor Jansson
Valmistumisvuosi:  1921
Julkistettu:  1921
Taiteenlaji:  patsas
Teostyyppi:  Veistos
Sijainti:  Suomi
Koordinaatit:  60°58′48.4″N, 25°39′24.1″E
Vapaudenpatsas on Lahden kaupungintalon puistossa sijaitseva Viktor Janssonin suunnittelema patsas. Teos paljastettiin vuonna 1921.
Korkea patsas kuvaa alastonta mieshahmoa, joka tervehtii toisella kädellään. Patsaan mallina toimi rovasti ja IKL-aktivisti kansanedustaja Elias Simojoki. Vapaudenpatsas on sankaripatsas, joka on pystytetty vuoden 1918 sisällissodassa kaatuneille valkoisille sotilaille. Patsaan jalustassa on kaatuneiden suojeluskuntalaisten nimet ja muistoteksti.
Patsas pystytettiin yhteishankkeena, johon osallistui niin kaupunki, suojeluskunta kuin aseveljetkin.
Vilho Elo

| Vilho Nikolai "Ville" Elo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. kesäkuuta 1895 Tampere
Kuollut: 3. helmikuuta 1947 (51 vuotta) Helsinki
Uran tiedot
Laji:  ammunta
Vilho Nikolai "Ville" Elo (27. kesäkuuta 1895 Tampere – 3. helmikuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen ampuja.
Elo voitti kaksi Suomen mestaruutta 25 metrin kaksintaisteluammunnassa vuosina 1932 ja 1934. Hän edusti lajissa Suomea vuoden 1936 Berliinin olympialaisissa ollen 21., vuoden 1936 PM-kisoissa ollen hopealla ja vuoden 1937 Helsingin MM-kisoissa 16. Kaksintaistelun joukkuekilpailuissa hän oli mukana vuonna 1937 MM-kisojen kultaa voittaneessa suomalaisjoukkueessa.
Sotilasura

Ammatiltaan Elo oli sotilas ja kuollessaan Elo oli sotilasarvoltaan majuri. Elo toimi kantaupseerina vuodesta 1920 alkaen ja yleni kapteeniksi 1929. Vuonna 1939 hän toimi Viestirykmentissä. Talvisodan jälkeen 1940 hänet ylennettiin majuriksi. Talvisodassa hän toimi 3. divisioonan (6) viestikomentajana; jatkosodassa viestipataljoonan komentajana sekä
viestikomentajana.
Jokers de Cergy

| Jokers de Cergy |
| --- | --- |
Perustettu:  1981
Kaupunki:  , Cergy
Kotiareena:  Aren'Ice
– kapasiteetti:  2956
Sarjataso:  Synerglace Ligue Magnus
Värit:           
Toimitusjohtaja:   Christophe Cuzin
Päävalmentaja:   Miika Elomo
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jokers de Cergy on ranskalainen jääkiekkoseura, joka pelaa maan pääsarjassa Ligue Magnusissa.
Joukkue kaudella 2024-2025

| Maalivahti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Hanskakäsi | Sopimus | Syntymäpaikka |  |
| 1 |  | Olivier Richard | L | 2025 | Aix-en-Provence, Ranska |  |
| 37 |  | Sebastian Ylönen | L | 2025 | Rouen, Ranska |  |
| Puolustajat |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Sopimus | Syntymäpaikka |  |
| 5 |  | Patrick Coulombe (C) | L | 2025 | St-Fabien, Ontario, Kanada |  |
| 7 |  | Vincent Melin | L | 2025 | Arras, Ranska |  |
| 11 |  | Raphaël Brites | L | 2025 | Pariisi, Ranska |  |
| 17 |  | Philémon Rouault | L | 2025 | Pontoise, Ranska |  |
| 24 |  | Nikita Šalei | R | 2025 | Minsk, Valko-Venäjä |  |
| 41 |  | Raphaël Faure (A) | L | 2025 | Caen, Ranska |  |
| 48 |  | Aurélien Dorey | L | 2025 | Mont-Saint-Aignan, Ranska |  |
| 86 |  | Daniels Goršānovs | R | 2025 | Jelgava, Latvia |  |
|   |  | Antoine Fertin | R | Laina | La Tronche, Ranska |  |
|   |  | Paulin Hostein | L | Juniori | Pontoise, Ranska |  |
| Hyökkääjät |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # |  | Pelaaja | Kätisyys | Pelipaikka | Sopimus | Syntymäpaikka |
| 6 |  | Louis Petit | R | LH | 2025 | Saint-Vallier, Ranska |
| 9 |  | Colin Delatour | L | H | Laina | Pontoise, Ranska |
| 13 |  | Alex Barber | R | H | 2025 | Dublin, Ohio, Yhdysvallat |
| 15 |  | Philéas Perrenoud | L | KH | 2025 | Strasbourg, Ranska |
| 17 |  | Eliott Bourgoin | L | H | Juniori | Pariisi, Ranska |
| 23 |  | Kalle Myllymaa | L | KH | 2025 | Pori, Suomi |
| 28 |  | Idris Blanchet | L | H | 2025 | St Germain-en-Laye, Ranska |
| 71 |  | Tyler Welsh | R | OLH / KH | 2025 | Whistler, Brittiläinen Kolumbia, Kanada |
| 80 |  | Aleksi Hämäläinen (A) | L | KH / VLH | 2025 | Suonenjoki, Suomi |
| 82 |  | Tomas Pardo | L | H | 2025 | Barcelona, Espanja |
| 95 |  | Sayam Limtong | R | H | 2025 | Montmorency, Ranska |
|   |  | Antoine Addamo | L | VLH | 2025 | Beaumont, Ranska |
|   |  | Danick Bouchard | R | LH | 2025 | Lorraine, Québec, Kanada |
|   |  | Arthur Hostein | L | H | Juniori | Pontoise, Ranska |
|   |  | Lyly Jokinen | L | OLH | 2025 | Mulhouse, Ranska |
|   |  | Christopher Theodore | L | VLH | 2025 | Beaconsfield, Québec, Kanada |
Joukkue kaudella 2024-2025 > Joukkueenjohto

Päävalmentaja: Miika Elomo
Apuvalmentaja: Kévin Da Costa
Maalivahtivalmentaja: Christophe Goechon
Fysiikkavalmentaja: Alexis Tanguy
Huoltopäällikkö: Linus Kaistila
Toimitusjohtaja: Christophe Cuzin
Apulaistoimitusjohtaja: Erwan Agostini
Lähde: EliteProspects
Aiheesta muualla

Seuran viralliset kotisivut
Ligue Magnus (Ranskan jääkiekon pääsarja)
Amiens
Angers
Anglet
Bordeaux
Briançon
Cergy
Chamonix
Gap
Grenoble
Mulhouse
Nice
Rouen
Aigles de Nice

| Aigles de Nice |
| --- | --- |
Perustettu:  1969
Kaupunki:  , Nizza
Kotiareena:  Palais des Sports Jean Bouin
– kapasiteetti:  1000
Sarjataso:  Synerglace Ligue Magnus
Värit:                     
Toimitusjohtaja:   Stanislav Sutor
Päävalmentaja:   Frantisek Stolc
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Aigles de Nice on ranskalainen jääkiekkoseura, joka pelaa maan pääsarjassa Ligue Magnusissa.