stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Irene Vallejo
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Irene Vallejo Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Valonesto

Kanarialintuihin on jo kauan sovellettu valonestomenetelmää
Valonesto on menetelmä, jolla lintujenkasvattajat säätelevät vangittuina pidettävien lintujen saamaa valoa linnun vuosirytmin muuttamiseksi haluttuun suuntaan. Esimerkiksi lyhentämällä asteittain linnun saamaa päivänvaloa sen sulkasato aikaistuu, ja taas valoa vähitellen lisäämällä saadaan koiraslintu lisääntymisvireeseen, jolloin se alkaa laulaa väärään vuodenaikaan.
Valopaino

Valopaino eli kollotypia on jäljennösten tekemiseen käytetty menetelmä, joka hyödyntää lasilevyn pintaan tehdyn liivatekalvon valonherkkyyttä. Kalvo sisältää kaliumbikarbonaattia. Kalvoa valotetaan negatiivin läpi ja sitten valottumaton kromaatti huuhdellaan pois ja kalvoon imeytetään nestettä, jossa on glyserolia. Jäljennöksiä painettaessa painoväriä tarttuu eniten kohtiin, jotka ovat valottuneet eniten ja muuttuneet siten kovimmiksi. Menetelmä käytetään tehtäessä erityisen laadukkaita jäljennöksiä. Se on hidas ja vaativa menetelmä ja siten kallis.
Valkoinen ruotsinhirvikoira

| Valkoinen ruotsinhirvikoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Ruotsi
Määrä:  Suomessa rekisteröity 660
Rodun syntyaika:  1900-luku
Alkuperäinen käyttö:  metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys
Elinikä:  10–14 vuottalähde?
Muita nimityksiä:  valkoinen, valko, valkki, svensk vit älghund, White Swedish Elkhound, valge rootsi põdrakoer
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu SKL: ryhmä 5 Pystykorvat ja alkukantaiset koirat alaryhmä 2 Pohjoiset metsästyskoirat #903
Ulkonäkö
Paino:  17–30kglähde?
Säkäkorkeus:  uros 52-60 cm narttu 49-57 cm
Väritys:  valkoinen
Valkoinen ruotsinhirvikoira (ruots. svensk vit älghund) on ruotsalainen metsästyskoirarotu. Se on kotimaassaan hyvin yleinen metsästyskoirarotu. Suomessa syntyi ensimmäinen pentue vuonna 2000.lähde?
Rodusta huolehtii Ruotsissa Svenska Vita Älghundsklubben ja Suomessa Suomen Harmaahirvikoirajärjestö.
Ulkonäkö

Rotu on keskikokoinen, suorakaiteen muotoinen, ryhdikäs ja jäntevä. Kuono on suunnilleen yhtä pitkä kuin kallo. Silmät ovat melko pienet ja soikeat; väriltään ruskeat ja ihanteellisesti tummanruskeat. Korva ovat pystyt, teräväkärkiset, melko korkealle kiinnittyneet ja jäykät. Häntä on keskipitkä, tasapaksu ja ylös kiinnittynyt; asennoltaan selän päälle kiertynyt tai lähes selkää koskettavasti kaartunut. Peitinkarva on suoraa ja tiheää; alusvilla on pehmeää ja tiheää. Väritys on valkoinen, joskin hieman kellertävä sävy sallitaan. Urosten säkäkorkeus on 52-60 cm (ihanne 56 cm) ja narttujen 49-57 cm (ihanne 53 cm).
Luonne ja käyttäytyminen

Koira on luonteeltaan ystävällinen ja pyrkii miellyttämään omistajaansa. Kotona jotkut yksilöt ilmoittavat vieraiden tulon ja se on erinomainen seurakoira metsästysajan ulkopuolella. Valkoinen ruotsinhirvikoira sopii erinomaisesti metsästysajan ulkopuolella myös perhekoiraksi. Se pysyy kaukana tappeluista ja on lähes aina ystävällinen toisille koirille. Kotioloissa valkoinen ruotsinhirvikoira tulee aina rapsutettavaksi miellyttääkseen isäntäänsä. Se on nopea oppimaan ja se on melko helppo kouluttaa.lähde?
Alkuperä

Rodun alkuperä juontaa juurensa 1900-luvulle, ja siitä on olemassa useita teorioita. Niistä yhden mukaan 1930-luvulla Strömsundissa yhden jämtlanninpystykorvia kasvattaneen kennelin nartuista astui vahingossa samojedinkoira. Tästä yhdistelmästä syntyi narttu nimeltä Vira, jonka yksi jälkeläisistä oli puolestaan Ketty. Kettyn sukulinja vuorostaan jatkui tunnetussa hirvikoirassa, vuonna 1942 syntyneessä Ottsjö-Jimissä, jota pidettiin valkoisten hirvikoirien kantaisänä.
Toisen teorian mukaan jämtlanninpystykorvaa muistuttanut Vira annettiin jalostuslainaan Valdemar Strömstedtille. Se pääsi kuitenkin vahingossa irti rautatieasemalla, jolloin samojedinkoira onnistui astumaan sen. Teorian mukaan nimenomaan tästä yhdistelmästä olisi syntynyt Ottsjö-Jimin isä. Kolmannen teorian mukaan Ottsjö-Jimin isoisä olikin legendaarinen jämtlanninpystykorva Björn-Jim, eikä siinä olisi ollut lainkaan samojedin perimää.
Östersundilainen Lars Jönsson aloitti valkoisten hirvikoirien tavoitteellisen jalostuksen. Vuoden 1960 alussa hänelle syntyi täysin valkoinen pentue harmaista Brunflo-Jimistä ja Vanjasta. Nämä kaksi valkoista pentua sekä Ottsjö-Jimin valkoinen poika Tass, Snögubben ja Vita olivat nykyisen rodun kantavanhemmat. Rotua jalostivat eteenpäin mm. bergiläinen Jakobssonin perhe sekä piitimeläiset Torkel ja Ulla Lundkvist.
Rotu tunnettiin aluksi nimellä vithund ("valkoinen koira") ja myöhemmin vit älghund. Vuonna 1986 perustettiin Svenska Vita Älghundsklubben. Yhdistys järjesti arviointitilaisuuksia, joissa arviotiin noin 300 yksilöä, minkä perusteella luotiin rotumääritelmä. Vuonna 1993 rotu lopulta tunnustettiin Ruotsin Kennelliitossa.
Erään teorian mukaan valkoinen väri on peräisin valkoisesta laikasta, joka periytti värin jälkeläisilleen.lähde? Mistä tahansa väritys periytyikin, vaalea väritys on resessiivinen, joten pennun tulee periä sitä aiheuttava geeni molemmilta vanhemmiltaan. Täten kaksi valkoista yksilöä voi saada vain valkoisia jälkeläisiä, minkä ansiosta väri oli helppo jalostaa koko populaatioon. Metsästäjän on helpompi erottaa vaalea koira metsän keskeltä, ja myös hirvi seisoo paremmin loitolla vaalealla koiralla.
Aiheesta muualla

Suomen Harmaahirvikoirajärjestö ry
Kennelliiton rotumääritelmä
Rotua esittelevä sivusto
Pohjois-kalotin valkoisten koirien ystävät
| n k Ruotsalaiset koirarodut |
| --- | --- |
FCI:  dreeveri  hamiltoninajokoira  jämtlanninpystykorva  länsigöötanmaanpystykorva  pohjanpystykorva  ruotsinlapinkoira  schillerinajokoira  smoolanninajokoira  tanskalais-ruotsalainen pihakoira 
Muut SKL:n (ja SKK:n) hyväksymät:  gotlanninajokoira  hälleforsinkoira  valkoinen ruotsinhirvikoira 
Harvinaiset:  hedenkoira 
Sukupuuttoon kuolleet:  dalslanninkoira  gråhund  kalixinkoira
J. S. Valli

| Jukka Sakari Valli |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1970
Ammatti:  Opettaja
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jukka Sakari Valli (s. 1970) on rikoskirjailija ja opettaja. Hän on syntynyt Tampereella, missä hän myös asuu.
Hänen esikoisromaaninsa Armo ei asu täällä (Warelia) ilmestyi keväällä 2021. Se sijoittuu Lounais-Pirkanmaalle kuvitteelliseen Vuohvesi-nimiseen pikkukaupunkiin, jonka esikuvana on Vammala.
Suomen dekkariseuran ry:n julkaisemassa Ruumiin kulttuuri -lehdessä kirja sai kiittävät arviot, joiden loppuyhteenvetona todettiin:
”Armo ei asu täällä onnistuu rikosten ratkonnan suhteen yllättämään ja paljastamaan henkilöiden pimeitä puolia. Romaanissa ihmissuhteiden ja rikosten välinen yhteys on herkullisesti lukijan pääteltävissä. Teos onkin viihdyttävän rikosvyyhtitarinoinnin lisäksi oiva kuvaus vanhoista kaunoista, ylisukupolvisesta katkeruudesta ja rikkinäisistä avioliitoista.”
Vallin toinen romaani Punatukkainen (Warelia 2022) ilmestyi elokuun lopulla 2022. Se edustaa esikoisromaanin tapaan dekkarigenreä. Kirjan tapahtumat sijoittuvat pääosin Tampereelle 1990-luvun alkuvuosiin sekä vuoteen 2019.
Vuonna 2016 Valli voitti CrimeTimen, Tampereen kaupungin ja Hotelli Torni Tampereen järjestämän rikosnovellikilpailun novellilla Neiti Vaahtera, joka alkaa koulupoikien arvoituksellisella kuolemalla. Voittonovelli on julkaistu CrimeTimen kokoelmassa Rikospaikka Tampere.
Hän on piirtänyt myös sarjakuvaa Muukalainen Tyrväällä Tyrvään Sanomiin vuosina 2005–2012. Hänen opettaja-aiheinen sarjakuvansa Neiti A oli Ilta-Sanomien kuukauden sarjakuvana kesäkuussa 2007.
Valli työskentelee historian ja yhteiskuntaopin sekä suomen kielen ja kirjallisuuden opettajana Sylvään yläkoulussa Sastamalassa.
Tuotanto

Armo ei asu täällä. Warelia, 2021. ISBN 978-952-5940-90-9.
Punatukkainen. Warelia, 2022. ISBN 978-952-387-028-4.
Neiti Vaahtera (novelli). Rikospaikka Tampere 16 novellia. CrimeTime, 2016. ISBN 978-952-289-293-5.
Aiheesta muualla

Sylväällä opettava Jukka Valli tarjoaa hyytävää menoa – Valheita ja väkivaltaa Sastamalaa muistuttavassa kaupungissa. Alueviesti 21.12.2020.
Pihlajamäki, Hanna: Sastamalalaiskoulun opettaja kuljettaa taskussaan muistitikkua ja kirjoittaa hyppytunneilla 20.3.2021. Satakunnan Kansa.[vanhentunut linkki]
Vallanjako-oppi

Montesquieu esitteli vallan kolmijako-opin teoksessaan Lakien henki (De l’Esprit des Lois).
Vallanjako-oppi on valtioteoria, jonka mukaan toimeenpano-, lainsäädäntö- ja tuomiovallan on kuuluttava eri elimille. Se on vaikuttanut useimpiin nykyaikaisiin valtiosääntöihin. Opin on kehittänyt ranskalainen Montesquieu.
Vallanjako-oppi on esitelty Montesquieun pääteoksessa Lakien henki. Samaa olivat aiemmin jo hahmotelleet Niccolò Machiavelli, John Locke ja James Harrington. Montesquieun Ranskan monarkiaa arvostelevat kirjoitukset ovat kuitenkin tärkeimpiä oppia määritteleviä töitä.
Vallan kolmijako-oppi on perustava osa länsimaisten demokratioiden hallintomuotoa. Suomen hallitusmuodossa kolmijako-oppi otettiin käyttöön itsenäistymisen jälkeisenä vuonna 1919, mutta alkuperäisestä mallista luovuttiin ajan kuluessa kytkemällä lainsäädäntövalta ja toimeenpanovalta kiinteästi toisiinsa. Perusajatus säilyi kuitenkin edelleen uuden perustuslain esitöissä.
Periaate

Täydellistä vallan kolmijakoa harjoittavassa maassa kaikki kolme vallankäytön elementtiä ovat riippumattomia toisistaan, jolloin jokaisella elementillä on oma tehtävänsä. Suomessa vallan kolmijako tapahtuu seuraavasti: lainsäädäntövaltaa käyttää eduskunta, toimeenpanovaltaa käyttävät presidentti sekä valtioneuvosto, ja tuomiovaltaa käyttävät riippumattomat tuomioistuimet. Suomessa vallan kolmijako ei toteudu täydellisesti, sillä samat henkilöt voivat olla säätämässä ja toimeenpanemassa lakeja. Hallitusvalta on tehty osittain riippuvaiseksi lainsäädäntövallasta, sillä hallituksen on nautittava eduskunnan luottamusta. Tämä periaate tunnetaan parlamentarismina.
Sovellukset

Presidenttijohtoiset valtiot ovat tietynlainen sekamuoto parlamentarismista ja monarkiasta, esimerkiksi Suomen valtiomuototaistelun seurauksena luovuttiin monarkistisista haaveista, mutta hyväksyttiin valtionpäämiehen vahva hallinnollinen rooli. Suomen hallitusmuotoa tuolta ajalta on kuvattu ranskalaistyyppiseksi.
Nykyisessä perustuslaissa on omaksuttu näkemys, jonka mukaan kansa eli eduskunta on nostettu kansanvallan periaatteen mukaisesti kahden muun valtiovallan yläpuolelle.
Presidenttikeskeisissä valtioissa valtion päänä ja korostettuna vallankäyttäjänä on yleensä presidentti. Kriitikoiden mukaan jokainen tällainen valtio on ajautunut vähintään kerran kriisiin lainsäädäntö- ja toimeenpanovallan keskinäisten jännitteiden vuoksi (Suomessakin itsenäisen Suomen historian alkuvuodet ja autonomian ajan eduskunnan ja senaatin suhde).
Parlamentarismissa lainsäädäntö- ja toimeenpanovalta ovat yleensä kytkettyjä toisiinsa, sillä toimeenpanevan elimen pitää nauttia lakia säätävän elimen luottamusta. Parlamentti voi siis erottaa hallituksen antamalla sille epäluottamuslauseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vallanjako-oppi Wikimedia Commonsissa
Nigel Pennick

Nigel Campbell Pennick (s. 1946 Guildford, Britannia) on muun muassa okkultismiin ja kelttiläisyyteen keskittyvien tekstien kirjoittaja. Hän on myös kuvittaja, okkultisti ja astrologi.
Pennick kirjoittaa myös eurooppalaisista käsitöistä, rakennuksista, maisemista, perinteistä, peleistä ja hengellisistä perinteistä.
Hän on kirjoittanut monia kirjoja saksaksi ja julkaissut yli 24 kirjaa ja satoja artikkeleita erilaisista aiheista.
Elämä

Pennick eli suurimman osan lapsuudestaan sodanjälkeisessä Lontoossa. Hän on matkustanut laajalti Euroopassa ja Pohjois-Amerikassa tutkien, luennoiden ja ohjaten työpajoja sekä luoden alttareita ja labyrintteja.
Hän on perustanut Institute of Geomantic Research -opiston ja kirjan kustantamon Library of the European Traditions.
Elämä > Tieteellinen ura

Pennick on opiskellut biologiaa. 15 vuoden ajan hän oli levien taksonomiaan tutkija valtion tutkimuslaitoksessa Cambridgessa. Tämän aikana hän julkaisi 29 tieteellistä artikkelia valtamerien mikro-organismien utrastruktuurista ja taksonomiasta, joihin kuuluu kahdeksan ennen tuntematonta levää ja alkueläintä. Tämän jälkeen hän siirtyi kirjailijaksi ja kuvittajaksi.
Kirjalliset julkaisut

Seuraavassa on luettelo Pennickin teoksista.
Kirjalliset julkaisut > Riimujen astrologia ja geomantia

Runic Astrology: Starcraft and Timekeeping in the Northern Tradition  (1995) ISBN 1898307458
Beginnings: Geomancy, Builders' Rites and Electional Astrology in the European Tradition
Sacred Geometry: Symbolism and Purpose in Religious Structures
The Ancient Science of Geomancy: Living in Harmony with the Earth
The Sacred Art of Geometry: Temples of the Phoenix
The Oracle of Geomancy
The Ancient Science of Geomancy: Man in Harmony with the Earth
Kirjalliset julkaisut > Keltit

Ogham and Coelbren: Mystic Signs and Symbols of the Celtic Druids
Celtic Sacred Landscapes
The Celtic Cross
The New Celtic Oracle
The Celtic Oracle: New Approach to the Magical Acts of the Ancient Druids
The Celtic Saints: An Illustrated and Authoritative Guide to These Extraordinary Men and Women
The Sacred World of the Celts: An Illustrated Guide to Celtic Spirituality and Mythology
Kirjalliset julkaisut > Riimut ja pohjoinen perinne

The Eldritch World
Rune Magic (1993) ISBN 1855381052
Runes: How to Interpret the Ancient System of the Runes (Complete Illustrated Guide S.)
Secrets of the Runes
The Pagan Book of Days: A Guide to the Festivals, Traditions, and Sacred Days of the Year
A History of Pagan Europe
Crossing the Borderlines: Guising, Masking and Ritual Animal Disguises in the European Tradition
Secret Signs, Symbols and Sigils
Magical Alphabets: The Secrets and Significance of Ancient Scripts - Including Runes, Greek, Hebrew and Alchemical Alphabets  (1992) ISBN 0877287473
Practical Magic in the Northern Tradition (1994) ISBN 1870450167
The Power Within: The Way of the Warrior and the Martial Arts in the European Tradition
Natural Magic (2001) ISBN 0722540388
Secrets of East Anglian Magic
The Goddess Year
The God Year
Games of the Gods: The Origin of Board Games in Magic and Divination
Secret Games of the Gods
Inner Mysteries of the Goths: Rune-lore and Secret Wisdom of the Northern Tradition
Magical Alphabets
Masterworks: The Arts and Crafts of Traditional Buildings in Northern Europe
Kirjalliset julkaisut > Muut

Heathen Holy Places in Northern Europe: A Cultural Overview featured in the Tyr (journal)
The Spiritual Arts and Crafts
Mazes and Labyrinths
The Early Tube Railways of London
Dragons of the West (1997) ISBN 1861630077
Muses and Fates
Earth Harmony: Places of Power, Holiness and Healing
The Subterranean Kingdom: A Survey of Man-made Structures Beneath the Earth
The Haindl Rune Oracle
A Book of Beasts
The Mysteries of King's College Chapel by Nigel Pennick (Hardcover - Dec 1982)
King's College Chapel (Churches of Cambridge S)
Lost Lands and Sunken Cities
Kirjalliset julkaisut > Saksaksi

Handbuch der angewandten Geomantie
Einst War Uns Die Erde Heilig
Heidnisches Europa
Aiheesta muualla

Nigel Pennickin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Valmistusvirhe

Valmistusvirhe on tuotekappaleita tehtäessä yksittäiseen tai pieneen joukkoon tuotteita tullut vika, jolloin tuote poikkeaa hyväksyttävästä laadusta. Tuotantoprosessissa on tällöin ollut hetkellisiä ongelmia. Poikkeamat voivat johtua esimerkiksi heikosta tai toimimattomasta laadunvalvonnasta tai raaka-aineen virheellisyydestä. Jos virhe kohdistuu kokonaiseen tuotesarjaan, puhutaan rakenne- ja suunnitteluvirheestä.
Virheiden syiden tyypittelyllä ei ole suoraa oikeudellista merkitystä, sillä tuotevastuulaki (694/1990) koskee samalla tavoin ohjevirheitä, rakenne- ja suunnitteluvirheitä sekä valmistusvirheitä. Tuotevastuulaki koskee yksityiseen käyttöön tai kulutukseen tarkoitettuja tuotteita, joista aiheutuu vahinkoa ihmisille tai omaisuudelle. Laissa pidetään tuotteena myös sähköä. Laki ei koske tuotteelle itselleen syntynyttä vahinkoa, eikä ydinlaitoksen aiheuttamaa vahinkoa, jota koskee ydinvastuulaki (484/1972).
Korjaamattomana tuotteen toimimattomuuden aiheuttava valmistusvirhe ei kuulu tuotevastuuvakuutuksen piiriin, ellei se aiheuta esine- tai henkilövahinkoa. Tuotteita valmistavien yritysten on mahdollista vakuuttaa riski siitä, ettei tuote toimi tai täytä vaatimuksia. Tällaista vakuutusta nimitetään valmistustakuuvakuutukseksi. Se korvaa myydyn tai luovutetun tuotteen virheellisyyden korjaamisesta aiheutuvia kustannuksia tai tuotteen vaihtamisen uuteen tuotteeseen, jos se on korjaamista halvempaa. Vakuutus korvaa enintään omakustannushinnan.
Aiheesta muualla

Myyjän vastuu viallisesta tai puutteellisesta tavarasta (KKV)
Valoeetteri

Valoeetteri (luminiferous aether) oli useiden fyysikoiden 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kannattama oletus kaikkeuden täyttäväksi sähkömagneettisen säteilyn väliaineeksi. Nimityksen antoi James Clerk Maxwell, joka aikalaistensa tavoin ajatteli, että valon eteneminen vaatii väliaineen. Sähkö- ja magneettikenttien katsottiin aiheutuvan eetterin jännitystiloista, valon ja muiden sähkömagneettisten aaltojen taas sen värähtelyistä. Tässä muodossa eetteriteoria oli useiden vuosikymmenien ajan tieteessä yleisesti hyväksytty. Muutamat tiedemiehet tekivät yrityksiä selittää eetterin avulla muitakin ilmiöitä. Esimerkiksi lordi Kelvin (William Thomson) esitti hypoteesin, jonka mukaan tavallisen aineen atomit olisivat eräänlaisia eetterin solmuisia pyörteitä, ja hän teki alustavia yrityksiä selittääkseen tuolloin jo tunnetun alkuaineiden jaksollisen järjestelmänkin tämän hypoteesinsa avulla.
Tietämyksen lisääntyessä eetteriltä vaaditut ominaisuudet osoittautuivat yhä hankalammiksi. Eetterin olisi pitänyt olla toisaalta fluidi (kaasu tai neste) täyttääkseen avaruuden, mutta samalla terästäkin jäykempi ja kimmoisempi, jotta valo kulkisi siinä ilman energiahäviöitä. Sen olisi pitänyt olla massaton ja viskositeetiton, jottei se vaikuttaisi planeettojen kiertoratoihin, sekä täysin läpinäkyvä, täysin dispersiota aiheuttamaton (taitekerroin vakio), kokoonpuristumaton ja jatkuva hyvin pieneen mittakaavaan asti.
Michelson-Morleyn kokeella vuonna 1887 yritettiin turhaan osoittaa eetterin olemassaolo. Eetteriteoriaa yritettiin tämän jälkeen vielä pelastaa esittämällä syitä, joista kokeen epäonnistuminen olisi voinut johtua, vaikka eetteriä olisikin olemassa. Näytti kuitenkin, että se vaatisi absoluuttisen viitekehyksen, jossa yhtälöt pätisivät sillä epätyydyttävällä ehdolla, että yhtälöt olisivat eri muodossa liikkuvalle havaitsijalle. Nämä vaikeudet olivat osaltaan vaikuttimena Albert Einsteinin hylätessä erityisen suhteellisuusteorian yhteydessä valoeetterihypoteesin. Teorian todistukset ovat osoittaneet eetterin tarpeettomaksi; sähkömagneettinen säteily etenee ilman väliainetta.
Myös viime aikoina on esitetty erilaisia eetterihypoteeseja, mutta niitä pidetään yleisesti näennäistieteenä. Niissä alkuperäistä eetterihypoteesia on kehitetty edelleen – joskin pohjalla on edelleen vanha ajatus mekanistisesta kimmoisasta värähtelevästä aineksesta tai taustarakenteesta, joka sekä synnyttää aalto- ja hiukkasilmiöt että siirtää neselvennä. Esimerkki tällaisesta teoriasta on Kauko Niemisen eetteripyörreteoria.
Antiikin ja keskiajan luonnontieteissä eetteri oli alkuaine, jonka uskottiin täyttävän kuun yläpuolisen kaikkeuden.
Aiheesta muualla

Paul Talvio: Horjuttaako nykytietämys satavuotiaan suhteellisuusteorian perusteita?
Valkjärvi (Viipurin lääni)

| Valkjärven kunta> Entinen kunta – luovutettu Neuvostoliitolle |
| --- | --- |

 sijainti 
Lääni:  Viipurin lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Kihlakunta:  Rajajoen kihlakunta
Kuntanumero:  910
Perustettu:  17381
– emäpitäjä:  Muolaa
Lakkautettu:  29. joulukuuta 1948 (luovutettu Neuvostoliitolle 1944)
Pinta-ala:   km²  
– maa:  400 km²
Väkiluku:  7 694   (1939)
– väestötiheys:  19,2 as./km²
  1 Seurakunnan perustamisvuosi 
Valkjärven epävirallinen perinnevaakuna.
Valkjärvi on entinen Suomen kunta Karjalankannaksella Neuvostoliitolle vuonna 1944 luovutetulla alueella. Valkjärvi sijaitsi Kannaksen keskiosassa Vuoksen varrella. Valkjärven pinta-ala oli 399,6 km² ja asukasluku vuonna 1939 oli 7 694. Kunta rajoittui pohjoisessa Vuokselaan ja Sakkolaan, lännessä Muolaaseen, idässä Rautuun ja etelässä Kivennapaan.
Historia

Valkjärvi oli Muolaan kappeliseurakuntana vuodesta 1648 ja itsenäisenä seurakuntana vuodesta 1738 lähtien.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa ns. ajokaluteollisuus eli kärryjen ja muiden hevosajoneuvojen valmistus oli merkittävä tulonlähde.
Ns. Mannerheim-linja kulki pitäjän läpi Vuoksen rannasta Pasurinkankaan ja Punnuksen rantoja pitkin edelleen Muolaan kirkolle.
Suomen talvisodassa Valkjärven kirkonkylä joutui puna-armeijan haltuun 4. joulukuuta 1939 osana ns. suojajoukkotaisteluita.
Valkjärven väestöä asutettiin jatkosodan jälkeen seuraaviin kuntiin: Juupajoki, Jämsä, Jämsänkoski, Keuruu, Korpilahti, Koskenpää, Kuhmoinen, Kuorevesi, Mänttä, Orivesi ja Vilppula.
Valkjärven kirkonkylän venäläinen nimi on ollut vuodesta 1948 lähtien Mitšurinskoje. Kirkonkylän ympäristö muodostaa nykyään Venäjän Valkjärven maalaiskunnan, muita osia entisestä kunnasta kuuluu  nykyisiin Venäjän Mäkrälän, Petäjärven ja Kyyrölän kuntiin.
Kylät

Airikkala, Aliskala, Hampaala, Harmaala, Huuhti, Ilmola, Jauhola, Jutikkala, Kahkaala, Kamajauhola, Karkeala, Koivula, Kosteala, Kuuppola, Kyllästilä, Laavola, Lahdenpohja, Lankila, Lemmettylä, Liikola, Mannisniemi, Marjoniemi, Naumala, Nirkkola, Nouseala, Nurmijärvi, Oravaniemi, Pentsilä, Piikkilä, Puikkola, Puustinlahti, Päivilä, Pöppölä, Rampala, Rossila, Saavola, Salokylä, Sarkola, Siparila, Suontaka, Tarpila, Teppola, Torikka, Turulila, Uosukkala, Utula, Vaalimo, Valkeamatka, Veikkola, Vilppula, Vunukkala
Lukuvuonna 1937–1938 kunta oli jaettu 16 koulupiiriin.
Tunnettuja asukkaita

Viljam Pylkäs (1912–1999), Väinö Linnan luoman henkilöhahmon Antero Rokan esikuva
Tauno Savolainen (1913–1944), Mannerheim-ristin ritari
Jouko Sihvo (s. 1930), Kirkon tutkimuslaitoksen johtaja, professori ja kirjailija
Mikko Sipponen (1869–1939), kansanedustaja
Tuomas Suokas (1849–1918), valtiopäiväedustaja
Tuomas Teppoinen (n. 1536 – n. 1615), sissijohtaja ja talonpoikaispäällikkö
Vilho Vallas (1894–1963), kansanedustaja
Kirjallisuutta

Vuoksen kylätien varrella : Uosukkalan koulupiiri Valkjärvellä : Mannisniemi, Piikkilä, Pöppölä, Turulila, Uosukkala. Toim. Leila Virkki. Vilppula : Uosukkalan koulupiirin kyläkirjatoimikunta, 2009.
ISBN 978-952-92-6572-5.