stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Venetsian biennaali
Historia > Alku

Venetsian kaupunginhallituksen päätöksellä vuonna 1893 perustettiin ”kansallinen taiteellinen näyttely”, joka pidettäisiin Savoijin (eli Italian) kuninkaan Umberto I:n ja hänen vaimonsa Margheritan hopeahääpäivän kunniaksi. Näyttelyn suunnitteluun osallistui Venetsian silloinen pormestari Riccardo Selvatico menestyksellisesti. Biennaalin järjestämiseen saatiin vaikutteita Münchenin Secession-taideryhmistä. Mukaan päätettiin kutsua merkittävimpiä ulkomaisia ja italialaisia taiteilijoita sekä sallia mukaan myös kutsumattomien italialaisten taidemaalareiden ja kuvanveistäjien teoksia.
Ensimmäinen näyttely järjestettiin vuonna 1895, jolloin siihen osallistui taiteilijoita 15 maasta. Ensimmäisessä "Venetsian kaupungin kansainvälisessä taidenäyttelyssä" kävi yli 200 000 vierailijaa. Se nimettiin myöhemmin biennaaliksi, koska se järjestettiin joka toinen vuosi. Siitä lähtien biennaali on järjestetty lähes säännöllisesti joka toinen vuosi maailmansotien aiheuttamia katkoksia lukuun ottamatta.
Ensimmäisenä vuonna jaettiin kaksi ensimmäistä palkintoa. Näyttelyn skandaalin aiheutti Giacomo Grosson maalaus Korkein tapaaminen, jossa kuvattiin kuollut mies arkussa, jonka ympärillä oli neljä alastonta naishahmoa. Se voitti kuitenkin yleisöäänestyksen, mikä herätti vielä suuremman kohun.
Historia > Toisen maailmansodan jälkeinen aika

Vuoden 1974 näyttely omistettiin kokonaan Chilelle kulttuurisena protestina diktaattori Augusto Pinochetin vallankaappaukselle.
Näyttelypaikat

Biennaalin historiallinen pääpaikka on Giardini di Castello, puisto Venetsian keskustan läheisyydessä. Siellä sijaitsee 29 eri maiden rakentamaa ja omistamaa näyttelypaviljonkia, jotka edustavat yleensä kansallisromanttisia tai modernistisia tyylisuuntia eri ajoilta. Myös Italian paviljonki sijaitsee Giardinissa. Toinen keskeinen näyttelypaikka on vuodesta 1980 biennaalikäytössä ollut vanha telakka-alue Arsenale.
Biennaali on levittäytynyt vähitellen eri puolille kaupunkia kirkkoihin, gallerioihin, palatseihin, aukioille ja muualle ulkotiloihin. Nämä rinnakkaistapahtumat keräävät varsinaisen näyttelyn lisäksi myös paljon kävijöitä. Biennaalin aikana järjestetään kaupungin taidemuseoissa tavallisesti useita muita taidenäyttelyitä ja -tapahtumia.
Suomi Venetsiassa

Ensimmäiset biennaaleissa mukana olleet suomalaistaiteilijat olivat Keski-Euroopassa tai Italiassa työskennelleitä taiteilijoita, jotka saivat tiedon näyttelystä taiteilijaystäviltään ja saattoivat esiintyä eri maista olevien taiteilijoiden joukossa riippuen siitä, missä maassa he työskentelivät. He eivät siis edustaneet Suomen suurruhtinaskuntaa biennaaleissa.lähde tarkemmin? Akseli Gallen-Kallelalla oli biennaalissa oma sali vuonna 1914. Virallisesti ja säännöllisesti Suomen osallistuminen alkoi vasta vuonna 1954, jolloin taiteilijavalinnat teki Suomen Taideakatemia. Näyttelyssä oli esillä Wäinö Aaltosen ja Tyko Sallisen teoksia. Wäinö Aaltosen osallistumista Venetsian biennaaliin oli harkittu jo aiemmin 1930- ja 1940-luvulla. Myös Suomen omasta paviljongista biennaalissa haaveiltiin 1930-luvulla.
Alvar Aalto suunnitteli Suomelle puurakenteisen paviljongin, jota kutsutaan nimellä Aalto-paviljonki, ja joka valmistui vuonna 1956. Ensimmäisessä Aalto-paviljongissa pidetyssä näyttelyssä oli esillä Helene Schjerfbeckin teoksia. Vuodesta 1962 lähtien vuoteen 2009 Suomi esittäytyi yhteispohjoismaisessa Sverre Fehnin suunnittelemassa paviljongissa Ruotsin ja Norjan kanssa. Vuonna 2011 siirryttiin vuorottelujärjestelmään. Pohjoismaisessa paviljongissa nähtiin vuonna 2011 Ruotsin näyttely, vuonna 2013 Suomen ja vuonna 2015 Norjan näyttely. Yhteisnäyttelyihin palataan jälleen vuonna 2017, jolloin Pohjoismaisen paviljongin kuraattorina toimii ruotsalainen Mats Sjernstedt. Suomi eroaakin biennaalissa esittäytyvistä muista maista siten, että sillä on nykyään mahdollisuus esittää teoksia kahdessa kansallisessa paviljongissa: sekä Aalto-paviljongissa että Pohjoismaisessa paviljongissa.
Vuonna 2017 Suomea biennaalissa ja Aalto-paviljongissa edustavat Erkka Nissinen ja Nathaniel Mellors. Näyttelyn kuratoi hollantilainen De Hallen Haarlem -museon kuraattori Xander Karskens.
Suomi Venetsiassa > Aalto-paviljonki

Suomen paviljonki oli Alvar Aallon ensimmäinen Italiaan toteutettu työ, ja se oli tarkoitettu alun perin väliaikaiseksi rakennelmaksi. Paviljonkia ei kuitenkaan purettu näyttelyn jälkeen. Vuodesta 1962 vuoteen 2007 asti Suomen paviljonkia vuokrattiin Islannille, Argentiinalle ja Portugalille. Vuonna 2007 paviljongissa esittäytyi jälleen suomalainen taiteilija, Maaria Wirkkala. Siitä lähtien Aalto-paviljonki on ollut jälleen Suomen näyttelykäytössä.
Suomi Venetsiassa > Pohjoismainen paviljonki

Biennaalihistoriansa aikana Suomi on ollut kuitenkin useammin esillä Pohjoismaisessa paviljongissa kuin Aalto-paviljongissa. Vuonna 1962 valmistuneen Pohjoismaisen paviljongin suunnitteli norjalainen Sverre Fehn, ja suunnittelu järjestettiin kutsukilpailuna vuonna 1958. Betonirakenteinen paviljonki sijaitsee keskeisellä paikalla Giardini-näyttelypuistossa ja rakennus suunniteltiin ympäröivän puiston ja kasvillisuuden ehdoilla.
Suomalaiset taiteilijat Venetsian biennaalin Aalto-paviljongissa ja Pohjoismaisessa paviljongissa

| Vuosi | Aalto-paviljonki | Pohjoismainen paviljonki | muuta |
| --- | --- | --- | --- |
| 1970 |  | Juhani Linnovaara |  |
| 1972 |  | Harry Kivijärvi, Pentti Lumikangas |  |
1974: 
| 1976 |  | Mikko Jalavisto, Tapio Junno, Kimmo Kaivanto, Ulla Rantanen |  |
| 1978 |  | Olavi Lanu |  |
| 1980 |  | Matti Kujasalo |  |
| 1982 |  | Juhana Blomstedt |  |
| 1984 |  | Kain Tapper, Carl-Erik Ström |  |
| 1986 |  | Olli Lyytikäinen, Silja Rantanen, Osmo Valtonen |  |
| 1988 |  | Jukka Mäkelä |  |
| 1990 |  | Kari Cavén |  |
| 1993 |  | Jussi Niva |  |
| 1995 |  | Nina Roos |  |
| 1997 |  | Marianna Uutinen |  |
| 1999 |  | Eija-Liisa Ahtila |  |
| 2001 |  | Tommi Grönlund ja Petteri Nisunen |  |
| 2003 |  | Liisa Lounila |  |
| 2005 |  |  | Päänäyttelyssä Eija-Liisa Ahtila |
| 2007 | Maaria Wirkkala | Adel Abidin |  |
| 2009 | Jussi Kivi | Jani Leinonen |  |
| 2011 | Vesa-Pekka Rannikko |  |  |
| 2013 | Antti Laitinen | Terike Haapoja |  |
| 2015 | IC-98 |  |  |
| 2017 | Erkka Nissinen ja Nathaniel Mellors |  |  |
| 2019 | Miracle Workers Collective (Maryan Abdulkarim, Khadar Ahmed, Hassan Blasim, Sonya Lindfors, Outi Pieski, Leena Pukki, Martta Tuomaala, Lorenzo Sandoval, Christopher L. Thomas, Suvi West, Giovanna Esposito Yussif, Christopher Wessels,  Bonaventure Soh Bejeng Ndikung) |  |  |
| 2022 | Pilvi Takala |  |  |
| 2024 | Pia Lindman, Vidha Saumya ja Jenni-Juulia Wallinheimo-Heimonen |  |  |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Venetsian biennaali Wikimedia Commonsissa
Ulkokuva Arsenalen alueelta.
Pohjoismainen paviljonki.
Verbenaöljy

Verbenaöljy
Verbenaöljy on eteerinen öljy, jota saadaan rautayrttikasveihin kuuluvasta sitruunaverbena-kasvista (Aloysia triphylla). Se tuoksuu sitruunalle. Myös eräitä muita sitruunantuoksuisia öljyjä nimitetään verbenaöljyiksi, esimerkiksi nardusöljyä sanotaan itäintialaiseksi verbenaöljyksi.
Valmiusyksikkö Karhu

Valmiusyksikkö Karhu (ruots. Polisens beredskapsenhet, tunnetaan myös karhuryhmänä) on Suomen poliisin erityiskoulutettu ja -varustettu operatiivinen yksikkö (erikoisjoukko). Se on sijoitettu Helsingin poliisilaitoksen yhteyteen, mutta toimii tarvittaessa valtakunnallisesti.
Alueelliseen toimintaan on myös useita poliisin vaativien tilanteiden yksiköitä.
Historiaa

Valtakunnallinen poliisin Valmiusyksikkö Karhu sai alkunsa keväällä 1972, jolloin perustettiin poliisin ylijohdon kehotuksesta Helsingin poliisilaitoksen liikennepoliisissa 15 miehen erikoisryhmä. Yksikön toimintaa olivat käynnistämässä saamansa käskyn mukaan ylikomisario Johan Rinne ja komisario Teuvo Ruohonen.
1970-luvulla Suomessa järjestettiin Euroopan turvallisuus- ja yhteistyökonferenssin (ETYK) ulkoministerikokous vuonna 1973 sekä OPEC-kokous ja ETYK-huippukokous vuonna 1975. Erityisesti vuoden 1972 Münchenin olympiakisojen terrori-iskun myötä myös Suomessa nähtiin tarvetta varautua erilaisiin kriisitilanteisiin. Alkuvaiheessa mallia otettiin Saksasta, jonne joukko suomalaisia poliiseja matkusti 1970-luvun puolivälissä tutustumaan paikalliseen erikoistoimintaan.
Yksikön asema virallistettiin vuonna 1983, jolloin sisäasiainministeriö laati sitä koskevan määräyksen. Ensimmäiset kymmenisen vuotta yksikkö toimi hiljaisuudessa, mutta suurelle yleisölle sen olemassaolo tuli tietoon viimeistään vuonna 1986 Jakomäen pankkiryöstön ja sitä seuranneen panttivankitilanteen myötä. Yksikkö on pyrkinyt pitämään julkisuudessa matalaa profiilia. Viranomaiset kommentoivat vuonna 2013 Karhu-ryhmästä kertovaa kirjaa ja tekijä päätti jättää sen julkaisematta.
Asema

Yksikön toiminta perustuu sisäasiainministeriön määräykseen SM-2004-00311/Tu-4, mutta laissa sen asemaa ei ole erikseen määritelty, vaan se toimii samoin valtuuksin kuin muut poliisin yksiköt. Yksikkö on sijoitettu Helsingin poliisilaitoksen yhteyteen, ja sen toimialueena on koko Suomi.
Yksikkö ei lähde hälytystehtävään oma-aloitteisesti, vaan aina toisen paikallisen tai valtakunnallisen poliisiyksikön pyynnöstä. Pyyntö tehdään Helsingin poliisilaitokselle, jonka päällikkö tekee päätöksen yksikön lähettämisestä tehtävään. Yksikkö on toiminnassaan aina alistettu paikallisen poliisin kenttäjohdon alle.
Karhu kuuluu kansainväliseen Atlas-verkostoon. Yksikön toiminta rahoitetaan poliisin yleisestä budjetista.
Koulutus ja tehtävät

Valmiusyksikkö Karhu toimii hengelle tai terveydelle vaarallisissa tilanteissa, joissa poliisin yleensä käyttämät keinot ja välineet eivät ehkä riitä. Yksikköä käytetään esimerkiksi panttivanki- ja linnoittautumistilanteissa sekä vartioimis- ja turvaamistehtävissä. Se tekee myös terrorismin ja järjestäytyneen rikollisuuden vastaista työtä. Yksikön operaatioista 90 prosenttia tapahtuu 150–200 kilometrin säteellä Helsingistä.
Yksikköön kuuluu johdon ja koulutuksen sekä varsinaisten toimintaryhmien lisäksi tekniikka-, koira- ja TEPO- eli terroripommiryhmä. Tarvittaessa sitä voidaan täydentää neuvotteluryhmällä. Yksikkö tekee yhteistyötä muiden viranomaisten kanssa, ja se voi käyttää apunaan Puolustusvoimien Pasi-panssariajoneuvoja ja Rajavartiolaitoksen helikoptereita.
Koulutukseen haetaan ”hyvää, peruskoulutettua poliisia”, ja hakijoilta edellytetään erityisesti hyvää fyysistä kuntoa sekä paineensieto- ja yhteistyökykyä. Pääsykokeeseen kuuluu fyysinen ja kirjallinen testi sekä haastattelu.
Valitut käyvät läpi vuoden mittaisen peruskoulutuksen ja ovat tämän jälkeen jatkuvassa koulutusohjelmassa. Yksikön vahvuus on noin 60 poliisia. Jäsenet käyttävät yli puolet työajastaan harjoitteluun ja ovat muuna aikana pääosin tehtävillä. Yksiköstä ei jäädä eläkkeelle, vaan jäsenet palaavat iän tai muiden syiden myötä täyspäiväisesti muihin tehtäviin.
Varusteet ja aseistus

Valmiusyksikkö Karhulla on mahdollisuus käyttää normaalista poliisin varustuksesta poikkeavia varusteita. Ryhmän aloittaessa toimintansa varustukseen kuuluivat muun muassa kokohaalari, valkea kypärä, lyijylevyillä vahvistetut raskaat luotiliivit ja Suomi-konepistooli.
2010-luvulla Karhu-ryhmä käyttää muun muassa brittiläisiä DPM-pukuja ja amerikkalaisia Digital Woodland -pukuja. Lähitaisteluvarustuksessa ryhmä käyttää ERTI-haalareita (erityistilanne) sekä Ullbrichts-kypäriä. Muina suojavarusteina toimivat esimerkiksi Bolle x800 -suojalasit, erilaisia Kevlar-suojaliivejä sekä kotimaisia erikoissuunniteltuja varusteliivejä ja kantolaitteita.lähde?
Aseistuksena toimii lähitaistelutilanteissa useimmiten MP5-konepistooli. Tilanteissa, joissa tarvitaan konepistoolia tehokkaampaa asetta, käytetään partiokivääriä Heckler & Koch G36C (kaliiperi .223rem).lähde? Tarkka-ammuntaan käytetään Sako TRG-22 -tarkkuuskivääriä ja ryhmän pistooleina ovat Heckler & Kochin P30L
Ryhmän kuljettamiseen voidaan käyttää pitkillä etäisyyksillä Rajavartiolaitoksen helikoptereita. Helikopteria voidaan käyttää esimerkiksi aluksiin siirtyessä tai katoille ja muihin hankaliin paikkoihin pääsemiseksi.lähde?
Nimi

Poliisimuseon mukaan ryhmän nimeen otettiin mallia ulkomailta, jossa erikoisryhmien nimet viittasivat usein eläimiin kuten leijonaan tai kobraan. Nimi syntyi vuoden 1975 ETYK-kokouksen aikana, kun eräs ryhmäläinen muisti pätkän Vänrikki Stoolin tarinoiden Viapori-runosta: ”Jokaisen silmä leimahtaa, kun kuulee nimen tään, ei silloin tuskaa, nurinaa, ei kylmää, nälkääkään. Taas Suomen karhu elämöi, pudisti kämmentään ja löi.”
Humoristisena vaihtoehtona nimen on sanottu löytyneen saunapalaverin yhteydessä Karhu-oluen etiketistä. Mediassa yksiköstä on käytetty myös nimeä "Karhukopla" (Disneyn sarjakuvahahmojen mukaan, jotka tosin ovat naamiokasvoinen roistojoukko).
Vaativien tilanteiden erikoisryhmät

Eri puolilla Suomea on noin 12–15 poliisin vaativien tilanteiden (vati) ryhmää. Ryhmät kuuluvat paikallisen poliisilaitoksen alaisuuteen. Niiden jäsenet työskentelevät tavallisissa poliisin tehtävissä, ja ryhmät kootaan tilanteen vaatiessa.
Oulun alueellinen vati-ryhmä tunnetaan epävirallisella nimellä Valo-79 (sanasta valmiusosasto ja perustamisvuodesta 1979). Oulun vati-ryhmällä on 20–30 tehtävää vuodessa, ja sen toiminta-aluetta on entisen Oulun läänin alue.
Aiheesta muualla

Karhu-ryhmä Poliisin sivustolla. The Special Operations Unit. Web Archive.
Poliisin panssaroitu Mercedes-Benz G
Tyra Kleen

Tyra Kleen, kuva vuodelta 1912.
Tyra Kleen: Temppelitanssija Jaavalta, rukous ennen tanssia.
Tyra Kleen (1874–1951) oli ruotsalainen taidemaalari, feministi ja kirjailija. Hän tuli tunnetuksi myös Aasiaan ja Egyptiin suuntautuneista matkoistaan. Varakkaan perhetaustansa vuoksi hän saattoi elää vapaasti etsien itseään ja tehden taidetta.
Lisää aiheesta

http://www.norrkopingskonstmuseum.se/utstallning/tyrakleen/
http://runeberg.org/ordochbild/1901/0712.html
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Australia  Alankomaat 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav 2  RKD Artists 
Muut:  IdRef
Verbiabessiivi

Verbiabessiivi on saamelaiskielissä esiintyvä verbien infiniittimuoto, joka ilmaisee jonkin tekemättä jättämistä. Pohjoissaamessa se muodostetaan -keahttá -päätteellä. Esimerkkejä:
Dan Máret dagai mu dieđekeahttá "Sen Máret teki minun tietämättäni"
Barggakeahttá it oaččo bálkká "Työskentelemättä et saa palkkaa".
Verbiabessiivia voidaan käyttää myös adjektiiviattribuuttina, jolloin se vastaa suomen karitiiviadjektiivia. Pohjoissaamessa verbiabessiivin attribuuttimuodon pääte on -keahtes. Esimerkiksi
Logakeahtes girji "Lukematon kirja".
Verbigenetiivi

Verbigenetiivi on saamelaiskielissä esiintyvä verbien infiniittimuoto, jota käytetään ainoastaan muutamien, lähinnä liikkumista kuvaavien, verbien yhteydessä ilmaisemaan tapaa jolla tekeminen tapahtuu. Pohjoissaamessa verbigenetiivillä ei ole erillistä tunnusta, mutta parillistavuiset verbit ovat heikossa asteessa. Esimerkkejä:
Son bođii riide "Hän tuli ratsastaen"
Gaskan láddje arvigođii "Kesken niiton alkoi sataa".
Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen 2. edustajakokous

Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen (VSDTP) 2. edustajakokous järjestettiin 30. heinäkuuta – 23. elokuuta 1903. Kokous aloitettiin alun perin Brysselissä, josta se joutui kuitenkin siirtymään viranomaisten painostuksen vuoksi Lontooseen. Lontoossa kokouspaikkana toimi 107 Charlotte Street, joka tunnettiin ”englantilaisena klubina” näin ollen se sopi hyvin salaisen kokouksen pitopaikaksi. Kokoukseen osallistui 43 täysvaltaista delegaattia, joilla oli käytössään vähintään yksi ääni. Lisäksi kokouksessa oli mukana 14 delegaattia neuvoa-antavalla äänioikeudella.  Seitsemällä delegaatilla oli käytössään kaksi ääntä, heidän joukossaan mm. Julius Martov ja Vladimir Lenin. Kokouksen puheenjohtajana toimi Georgi Plehanov. Vuoden 1903 edustajakokouksessa puolue jakaantui ensi kerran Leninin johtamiin bolševikkeihin sekä Plehanovin ja Martovin johtamiin menševikkeihin.
Kokous

Edustajakokouksen asialistalla oli 20 kohtaa, joiden läpikäymiseen käytettiin kaikkiaan 37 istuntoa. Asialistalla käsiteltiin muun muassa puolueohjelmaa, juutalaisten asemaa, kansallisuuskysymystä sekä vapun juhlintaa.
Kokouksella oli suuri merkitys VSDTP:n sisäisessä jakaantumisessa. Tärkeimmäksi kysymykseksi kokouksessa nousi puolueen sääntöjen ja jäsenyyskriteerien muotoilu. Jäsenyyskysymyksessä olivat vastakkain Vladimir Leninin ja Julius Martovin näkemykset. Lenin halusi pitää puolueen jäsenyyden vain vallankumouseliitin piirissä. Hän uskoi, että näin puolueesta tulisi kurinalainen vallankumouksen johtojoukko. Hän oli valmis hylkäämään demokraattisen yhteistyön ja hyväksyi voimakeinojen käytön. Martov halusi kehittää puoluetta enemmän avoimuuteen jäsenyyskriteerien suhteen. Martovin näkemys oli tehdä puolueesta isojen kansanjoukkojen puolue ja pyrkiä toimimaan aluksi demokraattisessa yhteistyössä liberaalien kanssa. Martovin kanta voitti ääniin 28–23. Kokouksen edetessä voimasuhteet kääntyivät Leninin ryhmän eduksi, tästä syystä heitä alettiin kutsua bolševikeiksi (enemmistö). Martovin ryhmittymästä alettiin puolestaan käyttää nimitystä menševikit (vähemmistö).
Juutalaisten asemasta puolueessa käytiin kovasanaista keskustelua. Juutalaisjärjestö Bund vaati itselleen yksinoikeutta toimia juutalaisiin liittyvissä asioissa. Kysymys oli siitä tulisiko juutalaisten toimia puolueessa erillisasemassa vai sulautua täysin venäläiseen työväenliikkeeseen. Asiaa käsiteltäessä jyrkimmät puheenvuorot käytiin Bundin johtaja Mark Liberin ja myös juutalaisen, mutta erillisasemaa vastustavan Lev Trotskin välillä. Lopulta juutalaisilla todettiin olevan oikeus oman kulttuurinsa edistämiseen, muttei mitään poliittista erityisasemaa puolueen sisällä.
Kansallisuuskysymykseen liittyen puolue lupasi tukea kaikkia vallankumouksellisia ja oppositiomielisiä ryhmittymiä, riippumatta siitä olivatko nämä venäläisiä vai vähemmistökansoihin kuuluvia. VSDTP:n suhtautuminen vähemmistokansallisuuksiin oli siis käytännössä samankaltainen kuin Bundin itsemääräämisoikeuteen liittynyt kanta.
Kokouksen jälkeen

Toisen edustajakokouksen seurauksena VSDTP jakautui kahtia. Molemmat osapuolet alkoivat pitää omia kokouksiaan, mutta 4.edustajakokouksessa ryhmittymät palasivat saman pöydän ääreen. VSDTP:n sisäinen hajaannus jatkui kuitenkin läpi puolueen olemassaoloajan. Monet menševikit liittyivät Venäjän vallankumouksen aikana bolševikkeihin, näistä merkittävimpinä muun muassa Lev Trotski ja Adolf Joffe. Toisen puoluekokouksen valinnat saattoivat kuitenkin seurata monia menševikkipuolen valinneita läpi elämän, esimerkiksi Stalin käytti Trotskin vuoden 1903 valintaa asettua menševikkien puolelle häntä vastaan myöhemmin 1920-luvun valtataistelussa.
Bolševikkien johtohahmo Vladimir Lenin.
Mensevikkien johtohahmo Julius Martov.
Verismi (kuvataide)

Verismi (ital. verismo) tarkoittaa kuvataiteissa kärjistettyä ja liioiteltua realismia. Alun perin nimitystä on käytetty antiikin Rooman tasavallan myöhäisaikojen kaunistelemattomista muotokuvista. Nimitystä käytetään myös ensimmäisen maailmansodan jälkeisestä Italian realistisesta maalaustaiteesta, joka oli osa kansainvälistä maagista realismia ja edelsi saksalaista uusasiallisuutta.
Venäjän mafia

Venäjän mafia tai itämafia tarkoittaa Venäjän tai koko entisen Neuvostoliiton alueen järjestäytynyttä rikollisuutta ja sitä harjoittavia ryhmittymiä. Venäjällä ja Ukrainassa järjestäytyneistä rikollisryhmistä käytetään usein nimitystä bratva, братва (eli veljeys, veljekset). Verrattuna perinteiseen Sisilian mafiaan, Venäjän mafia on paljon hajanaisempi ja löyhemmin organisoitu ilmiö. Tutkija Ilkka Ahtokiven mielestä sanan mafia käyttäminen muun kuin Sisilian mafian yhteydessä onkin harhaanjohtavaa.

 lähde?
Historia

Järjestäytynyttä rikollisuutta harjoitettiin jo Venäjän keisarikunnan ja Neuvostoliiton aikoihin. Läpi Neuvostoliiton ajan Venäjällä toimi laillisten varkaiden (Vory v Zakone) luokka tai löyhä organisaatio, jonka jäsenet noudattivat tiukkoja sääntöjä, kieltäytyivät tekemästä mitään yhteistyötä valtion kanssa ja olivat kunnioitettuja muiden rikollisten keskuudessa. Organisaatio säilyi hämmästyttävää kyllä Josif Stalinin ajan vainojenkin läpi, mutta toisen maailmansodan aikoina osa laillisista varkaista sai isänmaallisen herätyksen ja alkoi sotilaiksi, mikä aiheutti sisällissodan järjestön keskuuteen.
Järjestäytynyt rikollisuus mainittiin jo 1960-luvulla neuvostoliittolaisessa kirjallisuudessa. Mafia alkoi syntyä Leonid Brezhnevin hallitessa maata 1970-luvun puolivälissä. Mafia nousi epävirallisesta taloudesta, joka korvasi pulatalouden tavarapuutetta. Perestroika paransi mafian toimintamahdollisuuksia. Ensimmäisenä mafian mainitsi kirjoituksesaan julkisesti 1988 sisäministeriön virkamies Aleksandr Gurov, joka uhattiin sen takia erottaa työstään.
Todellinen ”läpimurto” rikollisjärjestöille tapahtui Neuvostoliiton hajoamista seuranneen erityisen heikon taloudellisen tilanteen aikoihin. Monet entiset neuvostohallinnon miehet ryhtyivät epätoivoisina ja helpon rahan toivossa rikoksen tielle, ja mafia oli luonnollinen jatke tälle kehitykselle. Miliisi ei kyennyt estämään rikollisuuden kasvua, koska sen lainsäädäntö, välineistö ja koulutus olivat vanhentuneita, ja itse miliisi oli korruptoitunut. Näin rikoksista jäi harvoin kiinni.
Kun KGB oli aikoinaan tehokkaasti estänyt rikollista toimintaa Neuvostoliitossa, sen seuraaja FSB ei juurikaan kyennyt tähän. Lehdistö kirjoitteli mafiapomoista avoimesti, mutta näitä vastaan ei saatu todisteita. Jos järjestäytyneeseen rikollisliigaan kuuluva kuitenkin jäi kiinni, tuomio oli lievä lahjonnan tai uhkailujen takia. Sen sijaan rikollisliigoihin kuuluvia kuoli näiden liigojen välisissä aseellisissa välienselvittelyissä. Rikollisuus nousi kansan ykköshuolenaiheeksi. Marraskuuhun 1995 mennessä tehtiin noin 2 500 palkkamurhaa. Moskovassa ja muissakin Venäjän kaupungissa käytiin suuri mafiasota vuosina 1993–1994 tšetšeeni- ja venäläismafiaryhmien välillä. Mafiasodassa menetti henkensä ainakin 30 000 ihmistä. Sodalla ei ollut selvää voittajaa, ja se pysäytti monien rikollisryhmien toiminnan, koska monet rikolliset kuolivat rikollisryhmien välisissä kostoissa ja vastakostoissa. Vaikka Venäjän järjestäytynyt rikollisuus heikkenikin huomattavasti mafiaklaanien välisissä yhteenotoissa, monet rikollisryhmät jatkoivat yhä toimintaansa. Vuonna 1994 Venäjän silloisen sisäministerin Mihail Jegorovin mukaan järjestäytyneiden rikollisryhmien määrä oli kasvanut Mihail Gorbatšovin ajan 785:stä 5 691:een, ja vuonna 1996 ryhmiä oli jo noin 8 000, joissa kussakin jäsenmäärä vaihteli 50 ja tuhannen välillä.