stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Beethoven (elokuva)

| Beethoven |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Brian Levant
Käsikirjoittaja:  John Hughes   Amy Holden Jones
Tuottaja:  Joe Medjuck Michael C. Gross   Ivan Reitman
Säveltäjä:  Randy Edelman
Kuvaaja:  Victor J. Kemper
Leikkaaja:  William D. Gordean Sheldon Kahn
Tuotantosuunnittelija:  John Hughes
Pääosat:  Charles Grodin   Bonnie Hunt   Dean Jones   Nicholle Tom Christopher Castile Sarah Rose Karr
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Universal Pictures Northern Lights Entertainment
Levittäjä:  Universal Studios Netflix
Ensi-ilta:   1992-4-33. huhtikuuta 1992 (Yhdysvallat)  1992-4-1717. huhtikuuta 1992 (Suomi)  
Kesto:  87 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  18 miljoonaa $
Tuotto:  147,2 miljoonaa
Seuraaja:  Beethovenin toinen
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Beethoven on vuonna 1992 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen elokuva, joka kertoo Beethoven-nimisen bernhardinkoiran tulosta Newtonien perheeseen. Elokuvalle on tehty useita jatko-osia.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Charles Grodin  | … |  George Newton   |
|  Bonnie Hunt  | … |  Alice Newton   |
|  Nicholle Tom  | … |  Ryce Newton   |
|  Christopher Castile  | … |  Ted Newton   |
|  Sarah Rose Karr  | … |  Emily Newton   |
|  Dean Jones  | … |  Tohtori Herman Varnick   |
|  David Duchovny  | … |  Brad   |
|  Patricia Heaton  | … |  Brie   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa koko perheen kohelluskomediaksi ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Alkulukujen lumoissa

| Alkulukujen lumoissa Bernhard Riemann ja matematiikan suurin ratkaisematon ongelma> Prime Obsession Bernhard Riemann and the Greatest Unsolved Problem in Mathematics |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  John Derbyshire
Kieli:  englanti
Genre:  populaaritiede
Kustantaja:  Joseph Henry Press
Julkaistu:  2003
Sivumäärä:  442
ISBN:  0-309-08549-7
Suomennos
Suomentaja:  Juha Pietiläinen
Kustantaja:  Terra Cognita
Julkaistu:  2006
Sivumäärä:  396
ISBN:  952-5202-75-5
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Alkulukujen lumoissa – Bernhard Riemann ja matematiikan suurin ratkaisematon ongelma (alkuteos: Prime Obsession: Bernhard Riemann and the Greatest Unsolved Problem in Mathematics) on John Derbyshiren kirjoittama teos Riemannin hypoteesista, sen historiasta ja yrityksistä ratkaista se. Kirjan on suomentanut Juha Pietiläinen ja kustantanut Terra Cognita. Suomennoksen on tarkastanut Turun yliopiston analyyttisen lukuteorian professori Matti Jutila.
Kirja esittelee myös merkittäviä matematiikan alan henkilöitä ja taustavaikuttajia sekä 1800-luvun Euroopan poliittisia tekijöitä. Kirjavinkit sivuston arvostelun mukaan kirja on vaikeustasoltaan kohtuullinen, mutta vaatii kiinnostusta matematiikkaan. Kirjassa kuljetetaan rinnakkain kahta juonta: luvut, joiden järjestysnumero on pariton, esittelevät Riemannin hypoteesin ymmärtämiseksi tarvittavaa matematiikkaa, ja luvut, joiden järjestysnumero on parillinen, esittelevät taas aiheeseen liittyviä henkilöitä ja historiaa. Kirjassa on runsaasti alaviitteitä, jotka sisältävät lisätietoa käsiteltävistä asiosita. Kirjan liitteenä on matemaatikko Tom Apostolin tekemän laulun sanoitus, joka käsittelee Riemannin hypoteesia. Toisena liitteenä on laajahko esitys Lindelöfin hypoteesista, joka on läheistä sukua Riemannin hypoteesille.
Arkhimedes-lehdessä julkaistussa arvostelussa kritisoidaan, että kirja ei täytä lupaustaan ja selitä Riemmannin hypoteesia lukiomatematiikan pohjalta. Sen sijaan kirja pui tiettyjä algebrallisia yksityiskohtia syvällisesti, mutta ohittaa monet hankalat käsitteet. Arvostelussa todetaan, että Derbyshire on parhaimmillaan tarinankertojana ja henkilöistä kertovat osuudet ovat hyvin kirjoitettuja. Kirja herättää mielenkiintoa perehtyä matematiikkaan ja tieteenhistoriaan. Teos on arvokas lisä matematiikan yleistajuiseen kirjallisuuteen.. Derbyshire palkittiin teoksestaan Eulerin kirjapalkinnolla vuonna 2007.
Aiheesta muualla

Teos kustantajan Terra Cognitan sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Beduiinit

Syyrialaisia beduiineja vuonna 1893.
Egyptiläisiä beduiineja leipomassa leipää.
Beduiinit (arabian sanasta بدوي, badawī, ’aavikon asukas’) ovat Lähi-idän ja Pohjois-Afrikan arabiankielisiä paimentolaisia, jotka tosin ovat nykyaikana asettuneet enimmäkseen aloilleen. Useimmat beduiinit ovat muslimeja, mutta jotkin beduiiniryhmät ovat säilyttäneet kristillisen uskonsa.
Historia

Ennen islamin aikaa beduiineja eli vain Arabian niemimaalla ja sen reuna-alueilla. Useimmat beduiinit elivät hallitusten vallan ulottumattomissa. He olivat järjestäytyneet heimoihin, joilla oli omat alueensa. Heimopäällikkö edusti heimoa asioinnissa ulkomaailman kanssa. Eri heimojen väliset suhteet vaihtelivat rauhanomaisista sotaisiin, mutta kaikki noudattivat beduiinien maan tapaa. Profeetta Muhammed käännytti beduiinit heimouskonnoista islamin uskoon. Hän kielsi Allahin nimissä heimosodat ja taivutti beduiinit maksamaan veroa. Muhammed yritti myös kitkeä verikostoa ja viinin juomista. Islam toi autiomaassa asuneille beduiineille järjestäytyneen valtion ja kokosi heidät yhdeksi kansaksi. Islamin leviämisen myötä he levittäytyivät laajalle alueelle Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa Iranista aina Atlantin rannikolle.
Kaikkein liikkuvaisimmat beduiinit kasvattivat yksikyttyräisiä kameleita. Lampaita ja vuohia kasvattaneet beduiinit eivät pystyneet muuttamaan yhtä pitkiä matkoja, joten he viljelivät usein myös maata. Karjastaan beduiinit saivat maitoa, villaa, nahkoja ja lihaa. Muita tarvikkeita, kuten vaatteita, kahvia ja aseita, he ostivat tai veivät muilta arabeilta, jotka puolestaan hyötyivät beduiinien kameleista niin tavaroiden kuin ihmistenkin liikuttamisessa ennen autojen aikakautta. Köyhimmät beduiinit saattoivat tehdä henkensä pitimiksi joitain vähäarvoisia töitä, kuten kerätä lantaa, heinää tai arabikumia, tai harjoittaa salakuljetusta.
Kulttuuri

Nykyaikana monet beduiinit ovat asettuneet aloilleen, ja liikkuvina paimentolaisina elää enää pieni määrä. Syntyperä on beduiinien yhteisöissä edelleen hyvin tärkeää, etenkin isälinjat. Sen vuoksi paikoilleenkin samaan paikkaan asettuneet beduiiniryhmät ovat saattaneet säilyttää erilliset identiteettinsä.
Beduiinien kulttuuri on vahvasti sanallista, ja tarinankerronta, runous ja väittely ovat heille tärkeitä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Beduiinit Wikimedia Commonsissa
Gypsy Roadhog

| ”Gypsy Roadhog” Slade |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Whatever Happened to Slade
 B-puoli: ”Forest Full of Needles”
 Julkaistu: 21. tammikuuta 1977
 Formaatti: 7" single
 Tekijä(t): Noddy Holder, Jim Lea
 Tuottaja(t): Chas Chandler
 Kesto: 03.20
 Levy-yhtiö: Barn Records
Listasijoitukset
  Britannia: 48.
Sladen muut singlet
| ”Nobody’s Fool” 1976 | ”Gypsy Roadhog” 1977 | ”Burning in the Heat of Love” 1977 |
Gypsy Roadhog on brittiläisen Slade-yhtyeen kappale vuonna 1977 ilmestyneeltä albumilta Whatever Happened to Slade. Kappaleen kirjoittivat yhtyeen jäsenet Noddy Holder ja Jim Lea. Se julkaistiin myös singlenä, joka nousi Britanniassa sijalle 48. Kappaleen heikkoon menestykseen vaikutti sen valituksia aiheuttanut sanoitus, jonka vuoksi kappaleen radiosoittoa vähennettiin.
Tyyli ja sanoitus

Kappale käsittelee amerikkalaista kokaiinidiileriä ja sanoituksessa on useita viittauksia huumausaineisiin. Yhtyeen laulaja-kitaristi Noddy Holder on sanonut, että kappale on todellisuudessa huumeidenvastainen.
Julkaisu ja vastaanotto > Myynti ja painokset

”Gypsy Roadhog” julkaistiin seitsemäntuumaisena vinyylisinglenä 21. tammikuuta 1977. Se oli Sladen ensimmäinen single, jonka julkaisi yhtyeen manageri Chas Chandlerin omistama Barn Records. Singlestä on olemassa brittiläinen, belgialainen ja saksalainen painos. Singlen B-puolella julkaistiin kappale ”Forest Full of Needles”, joka ilmestyi myöhemmin Slade B-Sides -kokoelmalla.
Britanniassa Slade esitti kappaleen televisio-ohjelmissa Top of the Pops, Supersonic ja Blue Peter. Jälkimmäisessä kappaleesta esitettiin vaihtoehtoinen ja lyhennetty versio hieman muokatuilla sanoilla, mikä basisti Jim Lean mukaan tehtiin BBC:n vaatimuksesta. Videossa yhtye esitti kappaleen avoautolla ajaessaan. Sanoitusten muuttamisesta huolimatta esityksestä tuli valituksia, ja kappale sai vain vähän radiosoittoa Radio 1 -kanavalla. Kappaleen esitys Top of the Popsissa julkaistiin vasta tammikuussa 2012, jolloin se näytettiin BBC4-kanavalla.
Britanniassa ”Gypsy Roadhog” asetettiin BBC 1 -radiokanavalla soittokieltoon. Esimerkiksi kappaleen ensimmäinen rivi Powdered my nose in Alabama (suom. Puuteroin nenäni Alabamassa.) tulkittiin kokaiinin ihannoinniksi. ”Gypsy Roadhog” ylsi Britanniassa sijalle 48 ja pysyi listalla vain kaksi viikkoa.
Noddy Holder kertoi kappaleen aiheuttamasta kohusta Sky by Day -lehdessä vuonna 1989:
»Seuraavana päivänä (Blue Peterin esiintymisen jälkeen) kaikissa sanomalehdissä kerrottiin, kuinka Keith Richards oli juuri pidätetty kokaiinin käytöstä, ja lehdissä kerrottiin hopealusikoiden käytöstä ja kaikesta sellaisesta. Meidän kappaleessakin mainittiin hopealusikka, ja Blue Peterissä seottiin, kun he tajusivat että kappale kertoi kokaiinista, sillä esitys oli jo näytetty televisiossa. Radio One kielsi levyn ja se vaipui unholaan.»
Julkaisu ja vastaanotto > Arvioita

Record Mirror kirjoitti Sladen palanneen ja että yhtyeen musiikissa ei ole tapahtunut edistystä kahden vuoden poissaolon aikana. Lehden mukaan Slade voisi olla samassa sarjassa kuin Status Quo, jos se siistisi soundiaan.
New Musical Expressin mukaan kappaleessa on oikeat soundit ja tarttuva rytmi, mutta se ei silti ole Sladen 4–5 vuoden takaisten kappaleiden veroinen. Lehden mielestä kappaleessa varovasti käytetyt amerikkalaiset paikkojen nimet ja yleinen latteus saattavat antaa Sladelle sen kauan himoitseman hitin Amerikassa.
Singlen sisältö

A-puoli
Gypsy Roadhog – 3.20
B-puoli
Forest Full of Needles – 3.30
Kokoonpano

Noddy Holder – laulu, rytmikitara
Dave Hill – soolokitara, taustalaulu
Jim Lea – bassokitara, taustalaulu
Don Powell – rummut
Chas Chandler – tuottaja
HMS Begum (D38)

| HMS Begum |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Seattle-Tacoma Shipbuilding Corporation, Seattle, Yhdysvallat
Kölinlasku:  3. elokuuta 1942
Laskettu vesille:  11. marraskuuta 1942
Palveluskäyttöön:  2. elokuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  5. tammikuuta 1946
Loppuvaihe:  romutettu 1974
Tekniset tiedot
Uppouma:  8 333 t
Pituus:  151,1 m
Leveys:  21,18 m
Syväys:  7,9 m
Koneteho:  8 500 shp (6,3 MW)
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  846
Aseistus
Aseistus:  2 × 5" (127 mm) tykkiä 16 × Bofors kaksiputkista 40 mm ilmatorjuntatykkiä 35 × Oerlikon 20 mm ilmatorjuntatykkiä 18–24 lentokonetta
HMS Begum (viirinumero D38) oli vuonna 1942 vesillelaskettu Britannian Kuninkaallisen laivaston Ruler-luokan saattuetukialus, joka palveli toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Seattle-Tacoma Shipbuilding Corporationilta Seattlesta Yhdysvalloista, ja sen propulsiojärjestelmän toimitti Allis-Chalmers. Kölinlasku tapahtui 3. elokuuta 1942 ja alus laskettiin vesille vielä samana vuonna 11. marraskuuta kumminaan G. B. Sherwoodin puoliso. Yhdysvaltain laivasto otti aluksen palvelukseen 22. heinäkuuta 1943 nimellä USS Bolinas (runkonumero CVE-36) päällikkönään H. L. Meadow. Alus poistettiin palveluksesta 2. elokuuta ja luovutettiin samana päivänä Britannian kuninkaalliselle laivastolle, joka otti sen palvelukseen nimellä HMS Begum.
Palvelus

Alus siirrettiin Vancouveriin, jossa siinä havaitut viat korjattiin ja alukselle tehtiin muutostöitä. Työt saatiin päätökseen 22. marraskuuta. Alus läpäisi Panaman kanavan 4. tammikuuta 1944 ja se lähti 9. tammikuuta New Yorkista Liverpooliin kannellaan 1837 ja 1838 laivueiden Vought F4U Corsairit. Alus saapui Clyden telakalle muutostöitä varten 1. helmikuuta.
Begum liitettiin 3. maaliskuuta Itäiseen laivastoon ja se lähti merelle kannellaan 1839 laivueen Corsairit, 1844 laivueen Hellcatit sekä 815 ja 817 laivueiden Fairey Barracudat. Alus saapui 26. huhtikuuta Colomboon, jossa lentokoneet siirrettiin maihin.
Alus oli 11. kesäkuuta sukellusveneidentorjuntapartiossa Intian valtamerellä kannellaan 832 laivueen TBF Avengerit ja F4F Wildcatit. Begum lähti 16. tammikuuta 1945 kotimatkalle Britteinsaarille ja se saapui 20. helmikuuta Clyden telakalle huollettavaksi ja muutettavaksi lentokoneidenkuljetusalukseksi.
Alus liitettiin 17. huhtikuuta Brittiläiseen Tyynenmeren laivastoon ja se lähti Clydestä saattueessa KMF43 kannellaan 721 laivueen A-35 Vengeancet ja 1701 laivueen Sea Otterit. Alus saapui 5. kesäkuuta Sydneyyn ja edelleen 15. kesäkuuta Manukseen mukanaan lentokonetäydennys.
Alus saapui 2. heinäkuuta Trincomaleehen, jossa se liitettiin Itä-Intian laivastoon lentäjien koulutusaluksena toiminta-alueenaan Ceylonin ympäristö. alus lähti 23. lokakuuta Ceylonilta Britteinsaarille ja se saapui 10. marraskuuta Clydeen, jossa aluksen varastot tyhjennettiin. Alus lähti 11. joulukuuta Portsmouthin kautta Yhdysvaltoihin ja se palautettiin 5. tammikuuta 1946 Yhdysvaltain laivastolle Norfolkissa Virginiassa.
Yhdysvaltain laivasto myi aluksen 16. huhtikuuta 1947 kauppa-alukseksi nimellä Raki. Alus sai vuonna 1966 uuden nimen I Yang, ja romutettiin lopulta maaliskuussa 1974 Taiwanilla.
Guyanan historia

Guyanan historia kattaa nykyisen Guyanan kooperatiivisen tasavallan alueen historian esihistoriasta nykypäivään. Ensimmäiset eurooppalaiset asettuivat maahan noin 400 vuotta sitten, ja historiansa aikana nykyinen Guyana on ollut vuorotellen Hollannin, Ranskan ja Britannian vallan alla ennen itsenäistymistään 26. toukokuuta 1966.
Esihistoria

Guyanan ensimmäiset asukkaat olivat arawak- ja karib-intiaaniheimoja, jotka harjoittivat kaskiviljelyä ja saivat osan elannostaan myös metsästämällä. Monin paikoin Etelä-Amerikkaa kehittyi korkeakulttuureita, mutta Guyanassa yhteiskunnat olivat eurooppalaisten saapuessa varsin yksinkertaisia. Kolumbuksen aikaan arawakit hallitsivat rannikkoa ja karibit sisämaata. Jälkimmäiset olivat suureksi osaksi siirtyneet arawakien tieltä kohti Pieniä Antilleja.
Alkuperäiskansojen perintöä on myös sana Guyana, joka aiemmin tarkoitti nykyisen valtion lisäksi myös Surinamen (Hollannin Guyana) ja Ranskan Guayanan alueita sekä osia Venezuelasta ja Brasiliasta. Tämä nimi puolestaan pohjautuu paikallisen intiaanikielen sanaan, jonka merkitys on ”monien vesien maa”.
Hollannin siirtomaavalta

Kolumbus näki Guyanan rannikon vuonna 1498, mutta espanjalaiset välttelivät pitkään Orinoco- ja Amazonjoen välistä aluetta, vaikka valtasivat sen nimiinsä. Niinpä hollantilaisista tuli alueen ensimmäisiä eurooppalaisasukkaita. He perustivat vuonna 1616 kauppa-aseman Essequibojoelle 25 kilometrin päähän rannikosta. Sen tarkoituksena oli käydä kauppaa alkuperäisasukkaiden kanssa, mutta saavutettuaan kahdeksankymmenvuotisen sodan seurauksena itsenäisyyden Espanjan kruunusta Hollanti alkoi muiden Euroopan valtioiden tavoin havitella oman siirtomaaimperiumin perustamista.
Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania sai vuonna 1621 täyden vallan Essequibon kauppa-asemasta, josta tuli Essequibon siirtokunta. Kauppakomppania perusti Guyanaan myös kaksi muuta siirtokuntaa, Berbicen vuonna 1627 ja Demeraran vuonna 1745. Kun maataloustuotanto alkoi kasvaa, alankomaalaiset alkoivat tarvita lisää työvoimaa. Paikalliset eivät olleet sopivia plantaaseille, joten hollantilaiset alkoivat tuoda afrikkalaisia orjia. 1660-luvulla orjia oli noin 2 500 ja alkuperäisasukkaita noin 50 000, joista suurin osa oli paennut sisämaahan. Hollantilaiset alkoivat 1700-luvun puolivälin jälkeen vallata myös soista rannikkotasankoa, ja kehittivät Alankomaista tutun polderijärjestelmän.
Vuonna 1763 Berbicen siirtokunnassa tapahtui nykyisin Guyanan kansallissankariksi korotetun Cuffyn johdolla orjakapina hollantilaisia vastaan. Kapinassa noin 3 000 orjaa taisteli vapautensa ja maansa puolesta. Se alkoi 23. helmikuuta 1763 Berbicen sivujoen Canjen varrella sijaitsevalta Magdalenenbergin plantaasilta, ja levisi nopeasti plantaasista toiseen. Vasta 13 kuukauden kuluttua brittien ja ranskalaisten tukemat hollantilaiset joukot onnistuivat kukistamaan kapinan.
Alueen siirtomaahistoriaan liittyy myös naisten äänioikeuden kehitys. Vuonna 1812 naiset saivat äänioikeuden, jos he omistivat orjia tai pystyivät maksamaan vähintään 10 000 guldenia tuloveroa.
Vuoteen 1815 asti kolme siirtokuntaa Essequibo, Berbice ja Demerara (Pomeroonin siirtokunta oli sulautunut Essequiboon) olivat vuorotellen Hollannin, Ison-Britannian ja Ranskan siirtomaavaltojen omistuksessa. Ranskalaiskauden aikana Demerarajoen suulle perustettiin nykyinen Georgetown. Britit saivat alueen vuonna 1814, ja vuonna 1831 he yhdistivät siirtokunnat Brittiläisen Guayanan siirtomaaksi.
Britannian siirtomaavalta

Vuonna 1834 tapahtuneen orjuuden lakkauttamisen jälkeen mustaihoiset siirtyivät kaupunkeihin asumaan ja sokeriplantaaseille tuotiin heidän tilalleen työläisiä Intiasta, Kiinasta ja Portugalista. Orjia Guyanassa oli vuonna 1807 ollut noin 100 000. Brittiläinen asutus kehittyi hitaasti, mutta vuoden 1879 kultalöytö auttoi taloudellisesti. Venezuela vaati vuonna 1889 suurta osaa Guyanasta, mutta kymmenen vuotta myöhemmin kansainvälinen vetoomustuomioistuin päätti asian Guyanan hyväksi. Venezuela ei ole kuitenkaan luopunut aluevaatimuksistaan.
Vuoden 1849 jälkeen äänioikeus oli vain Britannian miespuolisilla kansalaisilla, ja heidänkin äänioikeuttaan rajoittivat tietyt omaisuutta koskevat vaatimukset. Naisille palautettiin takaisin äänioikeus vuonna 1928, mutta se liittyi edelleen omaisuuden määrään.
Guyana sai vuonna 1953 laajemman itsehallinnon. Äärivasemmistolainen Kansan edistyspuolue (PPP) voitti 27. huhtikuuta 1953 järjestetyt parlamenttivaalit ja sai 75 % edustajapaikoista. Puolue alkoi hallituksessa lietsoa lakkoja, jolloin Guyanan paikallishallinto ja Britannia ajautuivat lokakuussa 1953 kiistaan. Britit väittivät 7. lokakuuta, että maassa oli suunnitteilla kommunistien vallankaappaus. Kaksi päivää myöhemmin maahan asetettiin poikkeustila. Brittien mukaan paikallishallinto oli ollut yhteydessä kansainvälisiin kommunistisiin järjestöihin ja oli pyrkinyt tekemään Guyanasta kommunistisen valtion. Britannian parlamentin alahuone asettui 22. lokakuuta tukemaan hallituksen politiikkaa kriisin ratkaisussa. Guyanan hallitus erotettiin ja laajempi itsehallinto kumottiin tilapäisesti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Guyanan historia Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Geschichte Guyanas
Amerikan historia maittain
Antigua ja Barbuda
Argentiina
Bahama
Barbados
Belize
Bolivia
Brasilia
Chile
Costa Rica
Dominica
Dominikaaninen tasavalta
Ecuador
El Salvador
Grenada
Grönlanti¹
Guatemala
Guyana
Haiti
Honduras
Jamaika
Kanada
Kolumbia
Kuuba
Meksiko
Nicaragua
Panama
Paraguay
Peru
Puerto Rico¹
Saint Kitts ja Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent ja Grenadiinit
Suriname
Trinidad ja Tobago
Uruguay
Venezuela
Yhdysvallat
1: Epäitsenäinen alue
Brittiläinen Guayana vuonna 1896.
Käännös suomeksi
Bedžan kieli

| Bedža |
| --- | --- |
Oma nimi:  بداوية Badāwīya
Muu nimi:  beja, bedauje, bedawi
Tiedot
Alue:  Sudan, Eritrea, Egypti
Virallinen kieli:  -
Puhujia:  n. 1–2 miljoonaa
Kirjaimisto:  arabialainen kirjaimisto, latinalainen kirjaimisto
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  afroaasialaiset kielet
Kieliryhmä:  kuušilaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  bej
ISO 639-3:  bej
 Ohje 
Bedža (beja, bedauje, bedawi) on afroaasialainen kieli, jota puhutaan Sudanissa (951 000, tilanne vuonna 1982), Eritreassa (150 000, tilanne vuonna 2001) ja Egyptissä (77 000, tilanne vuonna 1982).
Perinteisesti bedža on luokiteltu afroaasialaisen kielikunnan kuušilaiseen haaraan, tarkemmin ottaen ainoaksi pohjoiskuušilaiseksi kieleksi. Jotkut kielitieteilijät, kuten Robert Hetzron, pitävät bedžaa kuitenkin omana kokonaan erillisenä ryhmänään afroaasialaisten kielten joukossa. Kieli eroaakin muista kuušilaisista kielistä olennaisesti.
Bedžan päämurteet ovat bishari (Egyptissä), hadendiwa, halenga ja arteiga (Sudanissa) sekä beni amir (Eritreassa).
Kielinäyte: Perusluvut 1–10

ngáal
mhaloo`-b
mhày
faḍìg
ʾáy
ʾasagwi`r
ʾasaramaa`-b
ʾasamháy
ʾaṣṣaḍìg
tamìn
Kirjallisuutta

Gragg, Gene B.: Cushitic Languages: Some Comparative/Contrastive Data. Kienast, Burkhart: Historische Semitische Sprachwissenschaft, 2001, s. 574–617.  Wiesbaden:  Harrassowitz. ISBN 3-447-04359-8  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Wedekind, Klaus & Wedekind, Charlotte & Musa, Abuzeinab: Beja Pedagogical Grammar Afrikanistik Online. Arkistoitu 12.8.2013. Viitattu 19.4.2008. (englanniksi)
Afroaasialaiset kielet
aasáx
aari
afar
ajawa
akkadi
amhara
arabia
aramea
bambassi
bedža
ebla
egypti
foinikia
hassaniyya
hausa
heprea
higi-bura
kabyyli
kambata
keskiatlaksentamazight
kopti
malta
oromo
saho
sidamo
somali
syyria
tamashek
tašelhit
tigre
tigrinja
ugariti
wolaitta
Hans Beimler

Hans Beimler ja taistelevia kansainvälisten prikaatien sotilaita itäsaksalaisessa postimerkissä.
Hans Beimler (2. heinäkuuta 1895 München – 1. joulukuuta 1936 Madrid) oli Saksan kommunistisen puolueen edustaja Weimarin tasavallan parlamentissa. Hän joutui Dachaun keskitysleirille huhtikuussa 1933 mutta pääsi pakoon sieltä kuristettuaan vartijansa ja otettuaan tämän univormun. Beimler on tiettävästi ainoa keskitysleirivanki, jonka onnistui paeta Dachausta niin, ettei häntä saatu kiinni.
Beimler osallistui Espanjan sisällissotaan kansainvälisissä prikaateissa. Hän kaatui Madridin piirityksen alkuvaiheessa käydyssä taistelussa joulukuussa 1936. Ernst Busch teki hänestä laulun, josta tuli tunnettu tasavaltalaisten keskuudessa. Itä-Berliinissä oli Hans Beimlerin mukaan nimetty katu, jonka nykyinen nimi on Otto-Braun-Straße sosiaalidemokraatti Otto Braunin mukaan. Saksan demokraattisessa tasavallassa nimettiin hänen mukaansa paljon muitakin katuja, tehtaita, kouluja, laivoja jne. Nykyisin niistä on jäljellä kadunnimiä esimerkiksi Leipzigissa ja Cottbusissa mutta myös lännen puolella Münchenissä.lähde?
Beimler haudattiin Barcelonaan Montjuïcin hautausmaalle suuren saattojoukon läsnä ollessa.
Hans Beimlerin pojanpoika Hans Anthony Beimler on yhdysvaltalainen televisiokäsikirjoittaja, joka on työskennellyt muun muassa Star Trek: Deep Space Nine -sarjan tuotannossa.lähde?
Teokset

Im Mörderlager Dachau.  Köln:  PapyRossa Verlag, 2012 (julkaistu alun perin Moskovassa 1933).  ISBN 978-389-438-480-7
Aiheesta muualla

Hans Beimler -keskuksen verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef
Keltaviiksibulbuli

| Keltaviiksibulbuli |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Bulbulit Pycnonotidae
Suku::  Harmaabulbulit Eurillas
Laji::  latirostris
Kaksiosainen nimi
 Eurillas latirostris  Strickland, 1844 
Synonyymit
 Andropadus latirostris 

Katso myös
   Keltaviiksibulbuli Wikispeciesissä   Keltaviiksibulbuli Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Keltaviiksibulbuli (Eurillas latirostris) on bulbulien heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Keltaviiksibulbulia tavataan Afrikassa Senegalista Nigerian ja Kamerunin kautta Keniaan, Tansaniaan ja Angolaan ulottuvalla alueella. Sen on kuvattu olevan usein yleisin bulbuli, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.