stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Stonewallin mellakat
Mellakat > ”Sietämätön tilanne”

Maanantaina ja tiistaina toimintaa oli Greenwich Villagessa vain ajoittain, osittain sateen vuoksi. Poliisi ja Villagen asukkaat kävivät joitakin sanasotia, sillä molemmat ryhmät olivat suuttuneita toisiinsa. Craig Rodwell käytti tilaisuutta hyväkseen ja painatti ja levitti satoja lentolehtisiä, joissa luki: ”Hoitakaa mafia ja kytät ulos homobaareista”. Lehtisissä vaadittiin homoille heidän itsensä omistamia ravintoloita, Stonewallin ja muiden mafian omistamien baarien boikottia ja pormestarin julkista painostusta, jotta hän aloittaisi ”sietämättömän tilanteen” tutkinnan.
Kaikki eivät homoyhteisössä pitäneet kapinaa positiivisena kehityskulkuna. Monille vanhemmille homoille ja Mattachine Societyn jäsenille, jotka olivat työskennelleet koko 1960-luvun todistaakseen, että homoseksuaalit eivät eronneet heteroseksuaaleista, väkivalta ja feminiininen käytös vaikuttivat häpeällisiltä. Ensimmäisessä homojen mielenosoituksessa Valkoisen talon edessä vuonna 1965 marssinut Randy Wicker totesi, että ”huutavat queenit, jotka muodostivat laulukuoroja ja potkivat, edustivat kaikkea sitä mitä en halunnut ihmisten ajattelevan homoseksuaaleista ... että olimme joukko Villagen drag queeneja, jotka käyttäytyivät levottomasti ja mauttomasti ja kehnosti.” Muut pitivät ”törkyiseksi mestaksi” nimitetyn Stonewall Innin sulkemista hyödyllisenä Villagen kannalta.
Keskiviikkona The Village Voice julkaisi mellakoista Howard Smithin ja Lucian Truscottin kirjoittamia raportteja, jotka sisälsivät vähemmän mairittelevia kuvauksia tapahtumista ja niihin osallistuneista: ”heiluvat ranteet” (”limp wrists”) ja ”sunnuntain hinttihulluttelut” (”Sunday fag follies”). Väkijoukko kulki jälleen Christopher Streetiä pitkin ja uhkasi polttaa The Village Voicen konttorin. Noin 500–1 000 hengen joukkiossa oli myös muita ryhmiä, jotka olivat ottaneet yhteen poliisin kanssa ja epäonnistuneet ja jotka halusivat uteliaina tietää, miten poliisi oli tällä kertaa voitettu. Paikalla käytiin jälleen uusi raju katutaistelu, jossa loukkaantui sekä poliiseja että mielenosoittajia, jonka aikana ryösteltiin paikallisia kauppoja ja jossa pidätettiin viisi henkeä. Keskiviikkoillan tapahtumat kestivät noin tunnin. Eräs silminnäkijä tiivisti ne seuraavasti: ”Sana on ulkona. Christopher Street tullaan vapauttamaan. Hintit ovat saaneet tarpeekseen sorrosta.”
Jälkipyykki

Kiireellinen tunne levisi koko Greenwich Villageen ja tavoitti nekin, jotka eivät olleet itse nähneet mellakoita. Monet heistä, joita kapina oli liikuttanut, tunsivat mahdollisuuden toimia ja osallistuivat kokouksiin. 4. heinäkuuta 1969 Mattachine Society piti vuosittaisen ”Annual Reminder” -nimellä tunnetun mielenosoituksensa Philadelphian Independence Hallin edessä. Craig Rodwell, järjestäjä Frank Kameny, Randy Wicker, Barbara Gittings ja Kay Lahusen, jotka olivat kaikki osallistuneet mielenosoitukseen useina vuosina, matkustivat bussilla muiden mielenosoittajien kanssa New Yorkista Philadelphiaan. Vuodesta 1965 lähtien mielenosoitukset olivat olleet erittäin hallittuja: naisilla oli hameet ja miehillä puvut ja solmiot, ja kaikki marssivat hiljaisesti ja järjestäytyneesti jonoissa. Tuona vuonna Rodwell kuitenkin muisti pitäneensä Kamenyn asettamia sääntöjä rajoittavina. Kun kaksi naista liittivät spontaanisti kätensä yhteen, Kameny erotti heidät ja sanoi: ”Ei tuota! Ei tuota!” Rodwell kuitenkin sai vakuutettua noin kymmenen pariskuntaa pitämään toisiaan kädestä. Käsikkäin kävelevät parit saivat Kamenyn raivon partaalle, mutta he toivat mielenosoitukselle enemmän lehdistön huomiota kuin koskaan aikaisemmin. Osallistuja Lilli Vincenz muisteli: ”Oli selvää, että ajat olivat muuttumassa. Ihmiset, jotka olivat tunteneet itsensä sorretuiksi, tunsivat nyt olevansa voimakkaita.” Rodwell palasi New Yorkiin määrätietoisena päätettyään muuttaa vallalla olleet hiljaiset ja nöyrät keinot huomion saamiseksi. Eräs hänen ensimmäisistä prioriteeteistaan oli Christopher Street Liberation Dayn suunnitteleminen.
Jälkipyykki > Gay Liberation Front

Vaikka Mattachine Society oli ollut toiminnassa 1950-luvulta saakka, monet järjestön metodeista vaikuttivat nyt liian miedoilta niille, jotka olivat olleet paikalla mellakoissa tai joita mellakat olivat inspiroineet. Mattachine tunnusti asennemuutoksen uutiskirjeessään julkaistussa kertomuksessa, jonka otsikko oli ”The Hairpin Drop Heard Around the World” (suom. Ympäri maailmaa kuultu hiuspinnin pudotus). Kun Mattachinen jäsen ehdotti ”sopuisaa ja mukavaa” kynttilämielenosoitusta, mies yleisöstä suuttui ja huusi: ”Mukavaa! Hevonpaskaa! Juuri tuota roolia yhteiskunta on pakottanut nämä queenit näyttelemään.” Lentolehtinen julisti: ”Luuletko, että homoseksuaalit ovat nousseet kapinaan? Siitä voit lyödä vaikka vetoa!” (”Do You Think Homosexuals Are Revolting? You Bet Your Sweet Ass We Are!”), ja Gay Liberation Front (GLF) muodostettiin pian. Se oli ensimmäinen homojen järjestö, jonka nimessä oli sana ”gay”. Aiemmat järjestöt, kuten Mattachine Society, Daughters of Bilitis ja erilaiset homofiiliryhmät olivat piilottaneet tarkoitusperänsä valitsemalla tahallaan erikoisia nimiä.
Militantin liikkeen nousu kävi Frank Kamenylle ja Barbara Gittingsille ilmeiseksi, kun he osallistuivat GLF:n kokoukseen tavatakseen uuden ryhmän – he olivat työskennelleet homofiilijärjestöissä vuosia ja suhtautuivat rooleihinsa erittäin julkisesti. Nuori GLF:n jäsen vaati saada tietää keitä he olivat ja millaisia ansioita heillä oli. Gittings oli ymmällään ja änkytti: ”Olen homo. Siksi olen täällä.” GLF lainasi taktiikoita mustilta ja sotaa vastustaneilta mielenosoittajilta, jotka ”voisivat työskennellä amerikkalaisen yhteiskunnan uudelleen järjestelemiseksi”, ja asettui heidän kannalleen. Järjestö omaksui Mustien panttereiden tavoitteita ja muita radikaaleja uuden vasemmiston aatteita ja marssi naisten pidätyskeskukseen tukemaan Afeni Shakuria. Neljä kuukautta muodostumisensa jälkeen ryhmä kuitenkin hajosi, kun sen jäsenet eivät päässeet yhteisymmärrykseen toimintatavoistaan.
Jälkipyykki > Gay Activists Alliance

Kuuden kuukauden sisällä Stonewallin mellakoista aktivistit perustivat koko kaupungin alueella ilmestyneen Gay-nimisen sanomalehden; he pitivät sitä välttämättömänä, koska kaupungin kaikkein liberaalein sanomalehti The Village Voice ei suostunut painamaan sanaa ”gay” GLF:n mainoksiin, joilla tavoiteltiin uusia jäseniä ja vapaaehtoisia. Kaksi muuta sanomalehteä aloitettiin kuuden viikon aikana: Come Out! ja Gay Power; kolmen lehden levikki kasvoi pian 20 000 ja 25 000 välille.
GLF:n jäsenet järjestivät useita tanssiaisia samaa sukupuolta oleville, mutta järjestön tapaamiset osoittautuivat kaoottisiksi. Kun Bob Kohler pyysi vaatteita ja rahaa auttaakseen kodittomia nuoria, jotka olivat osallistuneet mellakoihin ja joista monet nukkuivat Christopher Parkissa tai Sheridan Squarella, hän sai vastaansa kapitalismin tuhoa koskeneen keskustelun. Vuoden 1969 joulukuun lopussa useat GLF:n kokouksiin osallistuneet ja niistä turhautuneina poistuneet henkilöt perustivat Gay Activists Alliancen (GAA). GAA:n tarkoitus oli keskittyä pelkästään homoja koskettaviin kysymyksiin järjestäytyneemmällä tavalla. Järjestön perustusasiakirja alkoi: ”Me vapautettuina homoseksuaaleina aktivisteina vaadimme mahdollisuutta ilmaista omanarvontuntoamme ja arvoamme ihmisinä vapaasti.” GAA kehitti ja täydellisti hyökkäävän mielenosoitustaktiikan, jota he kutsuivat nimellä ”zap” ja jossa he yllättivät poliitikon PR-tilaisuuden aikana ja pakottivat hänet tukemaan homojen ja lesbojen kansalaisoikeuksia. Kaupunginvaltuutettuja ”zapattiin” ja pormestari John Lindsay joutui ”zapin” kohteeksi useita kertoja – kerran televisiossa, kun GAA:n jäsenet muodostivat enemmistön studioyleisöstä.
Ratsiat homobaareihin eivät päättyneet Stonewallin mellakoihin. Maaliskuussa 1970 apulaistarkastaja Seymour Pine ratsasi Zodiacin ja 17 Barrow Streetin. The Snake Pit -niminen aamuyön homoklubi, jolla ei ollut alkoholi- tai toimintalupaa, ratsattiin pian ja 167 henkeä pidätettiin. Yksi heistä oli Argentiinan kansalainen, joka pelkäsi joutuvansa karkotetuksi homoseksuaalisuuden vuoksi niin paljon, että hän yritti paeta poliisia hyppäämällä toisen kerroksen ikkunasta ja seivästi itsensä 36 senttimetriä pitkään aidanpiikkiin. The New York Daily News painatti etusivulleen kursailemattoman kuvan nuoren miehen onnettomuudesta. GAA:n jäsenet järjestivät marssin Christopher Parkista kuudenteen poliisipiiriin, jossa sadat homot, lesbot ja heidän liberaalit tukijansa kohtasivat taktiset poliisivoimat rauhanomaisesti. He tukivat myös pormestari Lindsaylle suunnattua kirjekampanjaa, jossa Greenwich Villagen demokraattinen puolue ja kongressiedustaja Ed Koch lähettivät anomuksia ratsioiden lopettamiseksi kaupungissa.
Stonewall Inn pysyi auki vain muutaman viikon mellakan jälkeen. Lokakuuhun 1969 mennessä sitä tarjottiin vuokralle. Villagen asukkaat pitivät sitä liian pahamaineisena, ja Rodwellin boikotti lannisti liiketoiminnan.
Jälkipyykki > Gay pride

Stonewallin mellakoiden yksivuotispäivää eli Christopher Street Liberation Dayta muistettiin 28. kesäkuuta 1970 Christopher Streetillä pidetyllä kokoontumisella ja Yhdysvaltain historian ensimmäisellä gay pride -kulkueella, joka kulki 51 korttelin matkan Central Parkiin saakka. Marssi kesti alle puolet aiotusta ajasta innostuksen mutta myös varovaisuuden vuoksi, sillä marssijat kävelivät kaupungin läpi homoseksuaalisuudesta kertovien kylttien ja banderollien kanssa. Vaikka lupa paraatiin saatiin vain kaksi tuntia ennen sen alkua, sivustakatsojat eivät juuri häirinneet marssijoita. The New York Times kertoi (etusivullaan), että kulkue täytti koko kadun noin 15 korttelin matkalta. The Village Voicen raportit olivat positiivisia, ja niissä kuvattiin ”suoraa vastarintaa, joka kasvoi Stonewall Inniin vuosi sitten tehdystä poliisin ratsiasta”.
Toinen gay pride -kulkue järjestettiin samanaikaisesti Los Angelesissa. Seuraavana vuonna pride-kulkueita pidettiin Bostonissa, Dallasissa, Milwaukeessa, Lontoossa, Pariisissa, Berliinissä ja Tukholmassa. Vuonna 1972 liikkeeseen osallistuneisiin kaupunkeihin kuuluivat jo Atlanta, Buffalo, Detroit, Washington, Miami ja Philadelphia.
Frank Kameny ymmärsi pian Stonewallin mellakoiden mukanaan tuoman ratkaisevan muutoksen. Homoaktivismin järjestäjänä 1950-luvulla hän oli tottunut vakuuttelemaan heteroseksuaaleja siitä, että homot eivät olleet erilaisia kuin he. Kun hän ja muut mielenosoittajat olivat marssineet Valkoisen talon, ulkoministeriön ja Independence Hallin ohi vain viisi vuotta aiemmin, heidän tavoitteenaan oli ollut näyttää siltä, että he olisivat voineet työskennellä Yhdysvaltain hallinnossa. Kymmenen henkeä marssi silloin Kamenyn kanssa, eivätkä he olleet kertoneet tiedotusvälineille aikeistaan. Vaikka Kameny oli järkyttynyt mielenosoittajien käytöksestä Annual Reminder -mielenosoituksessa vuonna 1969, hän huomasi myöhemmin, että ”Stonewalliin mennessä maahan oli syntynyt 50–60 homojen ryhmää. Vuotta myöhemmin niitä oli ainakin 1 500. Kahta vuotta myöhemmin, siinä määrin kun niitä voitiin laskea, ryhmiä oli 2 500.”
Samoin tavoin kuin Kameny tuli katumaan omaa reaktiotaan asenteiden muuttuessa mellakoiden jälkeen, Randy Wicker kuvasi myöhemmin nolostumistaan ”yhdeksi elämänsä suurimmista virheistä”. Kuva vuosien alistumisen jälkeen poliisille kostavista homoista ”herätti odottamatonta rohkeutta monien homoseksuaalien keskuudessa”. Mielenosoituksia vuonna 1965 kuvannut Kay Lahusen totesi: ”Vuoteen 1969 saakka tätä liikettä kutsuttiin yleisesti homoseksuaaliseksi tai homofiiliseksi liikkeeksi.... Monet uudet aktivistit pitävät Stonewallin kansannousua homojen vapautusliikkeen syntyhetkenä. Varmasti se merkitsi gay priden syntyä valtavassa mittakaavassa.”
Perintö > Alakulttuurin torjunta

Stonewallin mellakat olivat niin merkittävä käännekohta aiemmalle homojen ja lesbojen alakulttuurille, kuten vuosikymmenten ajan häpeästä ja salailusta syntyneelle baarikulttuurille, että monet sen piirteet hylättiin ja kiellettiin voimakkaasti. Historioitsija Martin Duberman kirjoittaa: ”Suurin osa homoista ja lesboista pitää Stonewallia edeltäneitä vuosikymmeniä edelleen jonkinlaisena valtavana neoliittisena joutomaana.” Historioitsija Barry Adam huomauttaa, että ”Jokaisen sosiaalisen liikkeen täytyy jossain vaiheessa valita, mitä se säilyttää ja mitä se hylkää menneisyydestään. Mitkä piirteet ovat sorron tuotteita ja mitkä ovat terveitä ja autenttisia?” Lesbobaareissa 1950- ja 1960-luvuilla kehittyneet roolit eli butch ja femme hylättiin 1970-luvun alun kasvavan feministisen liikkeen myötä; erään kirjoittajan mukaan koska ”kaikki roolileikki on sairasta”. Lesbot feministit pitivät butch-roolia arkaaisena maskuliinisen käytöksen imitoimisena. Lillian Fadermanin mukaan jotkut naiset hylkäsivät innokkaasti roolit, joita heidän oli mielestään ollut pakko esittää. Roolit palasivat joidenkin naisten käyttöön 1980-luvulla, vaikka ne olivatkin joustavampia kuin ennen Stonewallia.
Kirjailija Michael Bronski korostaa ”hyökkäystä Stonewallia edeltävää kulttuuria” ja erityisesti miehille tarkoitettua homojen kioskikirjallisuutta vastaan. Sen teemoina toistuivat usein ambivalentti homoseksuaalisuus tai itseinho. Monet kirjat päättyivät epätyydyttävästi tai dramaattisesti, usein itsemurhaan, ja kirjailijat esittivät homot henkilöhahmonsa alkoholisteina ja syvästi onnettomina. Näistä kirjoista, joita hän kuvaa ”valtavaksi ja yhtenäiseksi kirjallisuudeksi homomiehiltä homomiehille”, ei ole otettu uusintapainoksia ja ne ovat kadonneet myöhempien sukupolvien ulottuvilta. Bronski hylkää ajatuksen poliittisesta korrektiudesta torjunnan syynä ja kirjoittaa: ”homojen vapautusliike oli nuorisoliike, jonka käsityksen historiasta määritteli suureksi osaksi menneisyyden torjunta”.
Aiheesta muualla

Stonewall Veterans Association (englanniksi)
Newspaper reports of the event itself (englanniksi)
Gay memoir and history of NYC from the '50s through the '80s (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Washington Square Park Greenwich Villagessa.
Stonewall Innin sijainti Greenwich Villagessa.
Stonewall Innin pohjapiirros.
Christopher Park, jossa monet mielenosoituksiin osallistuneet tapasivat ensimmäisen yön jälkeen ja puhuivat tapahtuneesta. Nykyään puistossa on neljän valkoisen hahmon muodostama George Segalin veistos, joka muistuttaa virstanpylväästä.
The Stonewall, baari osassa samaa rakennusta, jossa Stonewall Inn sijaitsi. Rakennus ja läheiset kadut on julistettu National Historic Landmarkiksi.
Septimus Winner

Septimus Winner (11. toukokuuta 1827 Philadelphia – 22. marraskuuta 1902 Philadelphia) oli yhdysvaltalainen lauluntekijä. Hän julkaisi musiikkia oman nimensä lisäksi muun muassa taiteilijanimellä Alice Hawthorne.
Elämä ja ura

Winner opetteli nuorena soittamaan useita instrumentteja, mukaan lukien viulua, kitaraa ja banjoa. Hänen isänsä oli viulunrakentaja ja hän sai opetusta viulunsoittoon Leopold Meigneniltä, mutta suurimmaksi osaksi hän oli muusikkona itseoppinut. Septimus ja hänen veljensä Joseph Winner perustivat musiikkikaupan Septimusin ollessa 20-vuotias. Hän opetti musiikin soittamista eri instrumenteilla ja soitti itse paikallisissa yhtyeissä kuten Musical Fund Societyssa, Cecillian Music Societyssa ja Philadelphia Brass Bandissa.
Septimus Winner kuului ensimmäisiin lauluntekijöihin, joilla oli oma musiikkikustantamo. Hän julkaisi paljon musiikkia salanimellä Alice Hawthorne. Winner valitsi salanimen äidin puolen sukulaisensa, kirjailija Nathaniel Hawthornen mukaan. Hän julkaisi musiikkia myös nimillä Percy Guyer, Apsley Street, Mark Mason sekä omalla nimellään.
Yhdysvaltain sisällissodan aikana Winner julkaisi laulun ”Give Us Back Our Old Commander: Little Mac, the People’s Pride”, jossa vaadittiin kenraali George B. McClellanin palauttamista Unionin armeijan komentajaksi. Pohjoisvaltioiden vastaiseksi katsotun sanoituksen takia Winner joutui lyhyeksi ajaksi vankilaan ja hänet pakotettiin hävittämään kaikki jäljellä olevat kopiot laulusta. McClellan itse käytti kappaletta presidentinvaalikampanjassaan vuonna 1864.
Winner julkaisi uransa aikana yli 200 laulua, joista suosituimpiin kuuluvat ”Listen to the Mocking Bird” (1855), ”Oh Where, Oh Where Has My Little Dog Gone” (alk. ”Der Deitcher’s Dog”, 1864) ja ”Ten Little Injuns” (1868). Hän kirjoitti musiikin oppikirjoja 23 eri instrumentille ja sävelsi populaarimusiikin lisäksi myös klassista musiikkia.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Septimus Winner on Wikiaineistossa (englanniksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Septimus Winner Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Australia  Korea 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC
Aron Winter

Aron Winter
Aron Mohamed Winter (s. 1. maaliskuuta 1967 Paramaribo, Suriname) on alankomaalainen maajoukkuejalkapalloilija, jonka pelipaikka oli keskikentällä. Vaikka hän syntyi Surinamessa, hän edusti Alankomaita, jonka siirtomaa Suriname aikaisemmin oli.
Seurajoukkueura

Winter aloitti uransa SV Lelystadin joukkueessa, josta hän siirtyi jo 19-vuotiaana maineikkaaseen Ajax Amsterdamiin. Hän debytoi Ajaxissa 6. huhtikuuta 1987 pelatussa ottelussa FC Utrechtia vastaan. Ajax voitti ottelun 3-0. Winter pelasi seurassa monta menestyksekästä kautta voittaen Hollannin Cupin 1987 ja 1988, Eredivisien 1990 (Alankomaiden mestaruus), Cup-voittajien Cupin 1987 ja UEFA Cupin vuonna 1992, kunnes siirtyi Italiaan, SS Lazion riveihin.
Laziossa hän pelasi keskikentällä puolustavassa roolissa korvaten englantilaisen Paul Gascoignen. Hän kuului Serie A:n parhaisiin pelaajiin yhdessä maanmiehiensä Ruud Gullitin, Marco van Bastenin ja Frank Rijkaardin kanssa. Vaikka henkilökohtaiset esitykset olivat mainioita, ei Winter voittanut Laziossa ainoatakaan titteliä. Vuonna 1996 hän siirtyikin Internazionaleen, ja voitti toisen kerran UEFA Cupin vuonna 1998. Interissä hän pelasi monien aikansa suurten pelaajien, kuten Roberto Baggion, Giuseppe Bergomin ja Gianluca Pagliucan kanssa. Vähitellen Winterin tähti alkoi kuitenkin himmetä, ja vuonna 1999 hän palasi takaisin Ajaxiin, jossa hän lopetti uransa 2001 käytyään ensin lainalla Sparta Rotterdamissa.
Maajoukkueura

Alankomaiden maajoukkueessa Winter pelasi ensimmäisen kerran 25. maaliskuuta 1987 Kreikkaa vastaan 1-1 -tasapeliin päättyneessä ottelussa. Hän oli tärkeässä roolissa monissa arvokisoissa, MM-kisoissa 1994 ja 1998 sekä EM-kisoissa 1996 ja 2000. Yhteensä hän pelasi maajoukkueessa 84 ottelua ja teki kuusi maalia, joista tärkeimmän MM-kisojen 1994 puolivälierissä Brasiliaa vastaan.
Wildernessin taistelu

Wildernessin taistelu käytiin Wildernessin metsäalueella Yhdysvaltain sisällissodassa 5. – 7. toukokuuta 1864 etelävaltioiden ja pohjoisvaltioiden joukkojen välillä. Pohjoisvaltioiden joukkoja komensi kenraali Ulysses S. Grant ja etelävaltioiden kenraali Robert E. Lee.
Taustaa

Grant nimitettiin maaliskuussa 1864 pohjoisvaltioiden armeijan ylipäälliköksi. Grantin tavoitteena oli päättää sota keväällä 1864. Hän toivoi valtaavansa etelävaltioiden pääkaupungin Richmondin toukokuun loppuun mennessä. Grant halusi, että kaikilla rintamilla tehtäisiin yhtäaikainen hyökkäys etelävaltioita vastaan.
Grant johti itse tärkeimmällä Virginian rintamalla toimineita kolmea armeijaa. Fritz Sigelin johtaman armeijan piti katkaista Richmondin yhteydet länteen, ja Benjamin F. Butlerin johtaman Jamesin armeijan oli tarkoitus edetä idästä päin ja katkaista Richmondin yhteydet etelään valtaamalla tärkeä Petersburgin kaupunki. Grant harkitsi itse komentamansa Potomacin armeijan sotasuunnitelmaa tarkkaan. Lopulta hän päätti koukata Leen armeijan oikean sivusta ympäri ja pakottaa Lee taisteluun Richmondin ulkopuolella. Grant ei ollut kohdannut Leetä aikaisemmin ja aliarvioi hänen kyvykkyytensä puolustustaistelussa. Monet Potomacin armeijan korkeat upseerit olettivat Leen murskaavan Grantin ensimmäisessä taistelussa.
Potomacin armeija ylitti Rapidan-joen 5. toukokuuta ja lähti marssimaan Wildernessin metsäalueen läpi seuraillen lähes samaa reittiä, kuin vuotta aikaisemmin Joseph Hookerin komennossa. Grant halusi, että armeija etenisi nopeasti vaikeasti liikuttavan alueen läpi, mutta hän oli myös antanut kenraali George Meadelle käskyn aloittaa taistelun, jos mahdollisuus siihen tarjoutuisi. Leen armeija oli hajallaan huollon järjestämiseksi, ja hän ei ollut halukas aloittamaan taistelua, ennen kuin hänen armeijansa olisi koossa. Lee oli kuitenkin valmis ottamaan aloitteen Grantiltä. Lee toivoi lyövänsä Grantin oikean siiven ja näin pakottavansa pohjoisvaltioiden joukot vetäytymään takaisin Rapidanin yli. Toisaalta sodan pitkittäminen oli Leelle tärkeää, koska Yhdysvaltain presidentinvaalien kampanjointi jatkuisi pohjoisvaltioissa sodasta riippumatta läpi kesän.
Taistelun kulku

Taistelu alkoi 5. toukokuuta Leen oikealla sivustalla, kun kummankin puolen joukot etenivät ja kohtasivat toisensa. Tässä vaiheessa Leen armeija oli edelleen hajallaan. Jos Grant onnistuisi antamaan ratkaisevan iskun ennen kuin kenraali James Longstreetin joukot yhtyisivät taisteluun, olisi hän voinut lyödä etelävaltioiden armeijan hajalle ja marssia Richmondiin. Grant käski Meaden valmistella seuraavaksi aamuksi laajan rintamahyökkäyksen käyttämällä Winfield Scott Hancockin komentamaa II armeijakuntaa. Meade toteutti taktiikkaa taistelukentällä, ja Grant pysyi itse päämajassa. Grantin esikuntaan kuuluneen Horace Porterin mukaan Grant teki näin, koska hän halusi olla paremmassa yhteydessä kahteen muuhun armeijaan. Potomacin armeijan edetessä rakennettiin lennätinlinjaa, jolla Grant oli yhteydessä armeijaan.
Hancockin rintamahyökkäys aikaisin seuraavana aamuna onnistui täydellisesti. Etelävaltioiden joukot eivät olleet onnistuneet rakentamaan riittäviä kenttälinnoituksia, ja ne ajettiin sekasorrossa kohti Tappin lesken maatilaa. Keskustassa samaan aikaan tehty hyökkäys ei kuitenkaan edennyt tiheän kasvillisuuden takia. Lee sai tämän vuoksi aikaa järjestää joukkonsa uudelleen. Longstreetin joukot saapuivat taisteluun ja hyökkäsivät Hancockin avointa vasenta sivustaa vastaan, ja Hancockin miehet ajettiin takaisin. Longstreet haavoittui, kun hän meni etulinjaan käskeäkseen joukkonsa takaa-ajoon. Tämän jälkeen taistelu päättyi vähitellen.
Seuraukset

Aikaisemmin sodan aikana Potomacin armeija oli vetäytynyt aina takaisin pohjoiseen vastaavan tappion jälkeen. Seuraavana aamuna Grant käski joukkojensa edetä kaakkoon kohti Spotsylvanian käräjätaloa. Joukot ottivat käskyn vastaan innostuneesti. Leen joukoilla oli kuitenkin parempi kuri ja aloite, joten he etenivät käräjätalolle nopeammin ja linnoittautuivat alueelle heti saapuessaan. Alueella käytiin 8. – 21. toukokuuta Spotsylvanian taistelu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wildernessin taistelu Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Israel  Yhdysvallat
Windsorin iloiset rouvat

Windsorin iloiset rouvat (The Merry Wives of Windsor) on William Shakespearen näytelmä, joka sai ensiesityksensä noin vuonna 1602. Se on Shakespearen kolmas näytelmä ja kertoo ritari Falstaffista.
Triviaa

Ensimmäisen maailmansodan aikana vallinneen saksalaisvastaisuuden aikana Englannin silloinen kuningassuku vaihtoi sukunimensä saksalaisperäisestä Saksi-Coburg-Gothasta nykyiseen muotoonsa Windsoriksi. Tämän kuullessaan Saksan keisari Vilhelm II vitsaili, että oli menossa katsomaan esitystä näytelmästä Saksi-Coburg-Gothan iloiset rouvat.
Suomennoksia

Windsorin iloiset rouvat.  (William Shakespearen draamat 3. Suomentanut Paavo Cajander (Ilm. ensimmäisen kerran suomeksi 1906 Suomalaisen kirjallisuuden seuran kustantamana))  Helsinki:  WSOY, 1950.  ISBN 951-0-03231-X
Windsorin iloiset rouvat.  (Suomentanut Kersti Juva. Esipuhe: Anu Korhonen)  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32016-1