Gallipolin taistelu
Osapuolet > Ympärysvallat

Britannian poliittinen johto oli harkinnut salmen valloittamista jo vuosina 1904–1911, mutta maavoimien ja laivaston asiantuntijat olivat vastustaneet sitä. Tammikuun 2. päivänä 1915 hallitus päätti kuitenkin ryhtyä yritykseen. Päätös ei ollut yksin brittien, vaan siihen vaikuttivat suuriruhtinas Nikolain pyynnöt länsivaltojen avusta osmanien vastaisessa sodassa. Hyökkäyspäätökseen vaikutti myös halu löytää ulospääsy asemasodaksi jähmettyneestä sodasta. Läpimurto Länsi-Euroopassa ei vuonna 1915 ollut mahdollinen, mikä houkutteli uuden rintaman avaamiseen. Osmanien valtakunta vaikutti helpolta kohteelta, sillä se oli Saksan liittolaisista heikoin. Mikäli osmanit vetäytyisivät sodasta, venäläiset voisivat siirtää suuria joukkoja Kaukasiasta itärintamalle. Lisäksi puolueettomat Balkanin valtiot Kreikka, Bulgaria ja Romania saattaisivat liittyä ympärysvaltojen puolelle nähtyään keskusvaltojen joutuneen alakynteen.
Kuninkaallisen laivaston päällikkö merilordi John Fisher ehdotti 3. tammikuuta 1915, että Dardanelleille hyökättäisiin heti ja hyökkäykseen käytettäisiin sekä maa- että merivoimia. Merivoimien tuli käyttää ainoastaan vanhoja taistelulaivoja. Osmanien puolustus oli tuossa vaiheessa vielä heikko, eikä marraskuussa 1914 aiheutuneita tuhoja ollut saatu korjatuksi. Myös laivastoministeri Churchill kannatti innokkaasti maa- ja merivoimien yhteishyökkäystä. Britannian sodanjohto jäi kuitenkin harkitsemaan strategiaansa ja lykkäsi hyökkäystä. Sotaministeri lordi Kitchener kirjoitti Churchillille, ettei maihinnousuun tarvittavia maavoimia ollut. Dardanellit olivat Kitchenerin mukaan ainoa paikka, jossa pelkällä laivaston voimannäytöllä voitaisiin saavuttaa jotakin.
28. tammikuuta päätettiin, että hyökkäykseen käytettäisiin pelkästään laivastoa, joka yrittäisi murtautua salmen läpi. Suunnitelmaa täydennettiin 16. helmikuuta, jolloin todettiin, että myös Dardanellien rannikko miehitettäisiin mikäli laivasto onnistuisi läpimurrossa. Ennen sotaa maihinnousu oli arvioitu niin vaaralliseksi uhkayritykseksi, ettei sitä kannattanut edes yrittää. Lordi Kitchener sai helmikuussa 1915 selonteon sotaa edeltäneistä tutkimuksista, mutta hän uskoi osmanien jättäneen Dardanellien länsirannikon vaille kunnollista puolustusta ja asettui kannattamaan hyökkäystä. Kitchener oletti, että ”selkä seinää vasten” joutuessaan osmanit antautuisivat. Fisher myöntyi vastentahtoisesti. Hän suhtautui operaatioon kokeiluna ja olisi mieluummin ryhtynyt samantapaiseen hankkeeseen Itämerellä. Churchill sen sijaan viehättyi seikkailullisista laivasto-operaatioista, ja hänen tuellaan oli esimerkiksi perustettu kuninkaallisen merijalkaväen 63. divisioona.
Hyökkäyslaivastoon kuului 12 brittiläistä ja 4 ranskalaista taistelulaivaa sekä lukuisia pienempiä aluksia. Laivat olivat enimmäkseen vanhentunutta kalustoa, joka ei enää soveltunut varsinaisiin meritaisteluihin. Tulivoimaisin oli superdreadnought HMS Queen Elizabeth, joka oli aseistettu kahdeksalla 15-tuumaisella tykillä. Yhteensä sotalaivoja oli 90 ja tykkejä 814. Laivasto oli suurin Dardanelleilla koskaan nähty. Sitä komensi brittiläinen amiraali Sackville Carden, jonka sairastuttua tilalle tuli John de Robeck.
Brittiläisen Välimeren siirtoarmeijan (engl. Mediterranean Expeditionary Force) komentajaksi asetettiin kenraali Ian Hamilton. Hamilton oli kokenut upseeri, joka oli Etelä-Afrikassa ja Mantšuriassa saanut kokemusta nykyaikaisesta sodankäynnistä. Hän ymmärsi maihinnousuun liittyvät riskit hyvin. Siirtoarmeijalle korvamerkittyjen divisioonien määrä kohosi pian yhdestä viiteen. Niihin kuuluivat 63. merijalkaväen divisioona, vakinaisen jalkaväen 29. divisioona sekä Australian ja Uuden-Seelannin armeijakunta (engl. Australian and New Zealand Army Corps, ANZAC). Ranskalainen Idän siirtoarmeijakunta (ransk. Corps expéditionnaire d’Orient) vastasi vahvuudeltaan divisioonaa.
Hyökkäysjoukot ryhmitettiin Límnoksen saarelle, ja esimerkiksi ANZAC-armeijakunta oli jo valmiiksi itäisen Välimeren alueella, sillä se odotti Egyptissä siirtoa Ranskaan. Maasodan alkuvaiheessa Brittiläisen imperiumin joukkoja oli noin 75 000, joista 30 000 oli australialaisia ja uusiseelantilaisia. Sotaretken pitkittyessä vahvuus nousi lopulta 14 brittiläiseen ja 2 ranskalaiseen divisioonaan. Brittiläisen imperiumin joukot olivat kotoisin Britteinsaarilta, Newfoundlandistä, Australiasta, Uudesta-Seelannista ja Intiasta. Kymmenen kuukautta kestäneen sotaretken aikana Gallipolissa palveli kaikkiaan noin 410 000 brittiläistä ja 79 000 ranskalaista sotilasta.
Sotaretken aikana ympärysvaltojen hyökkäysvalmisteluista paljastui vakavia puutteita. Kalusto oli olosuhteisiin sopimatonta, joukot kokemattomia, sodanjohto taitamatonta ja taktiikka virheellistä. Hyökkäyssuunnitelmiin käytetyt kartat oli lainattu Kreikan asevoimilta, eivätkä ne antaneet todenmukaista kuvaa Gallipolin rosoisesta maastosta. Länsirintamaan verrattuna Dardanellit olivat sivunäyttämö, eikä niiden valloittamiseen osoitettu riittäviä voimavaroja.