stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wages of Sin
Kappaleet

Enemy Within – 04.21
Burning Angel – 04.17
Heart of Darkness – 04.52
Ravenous – 04.06
Savage Messiah – 05.18
Dead Bury Their Dead – 03.55
Web of Lies – 03.56
The First Deadly Sin – 04.20
Behind the Smile – 03.28
Snow Bound – 01.34 (Instrumentaali)
Shadows and Dust – 04.27
Lament of a Mortal Soul – 04.06 (bonuskappale ensipainoksessa)
Kappaleet > Albumin ensipainoksen kakkoslevyn kappaleet

Starbreaker – 03.27 (Judas Priest -cover)
Aces High – 04.26 (Iron Maiden -cover)
Scream of Anger – 03.50 (Europe -cover)
Diva Satanica – 03.46
Fields of Desolation '99 – 05.33
Damnation's Way – 03.49
Hydra – 00.57
Kokoonpano

Angela Gossow – laulu
Michael Amott – kitara, tuotto
Christopher Amott – kitara
Sharlee D'Angelo – basso
Daniel Erlandsson – rummut
Kokoonpano > Tuotanto

Fredrik Nordstörm – tuottaja
Andy Sneap – miksaaja
Arvostelut

Allmusic:
Blabbermouth:
Soundi:
Aiheesta muualla

Wages of Sin Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Wages of Sin Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Muhammad Abd al-Hakim Amir

| Muhammad Abd al-Hakim Amir |
| --- | --- |
 Muhammad Abd al-Hakim Amir vuonna 1955.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. joulukuuta 1919 Al-Minyan maakunta
Kuollut: 14. syyskuuta 1967 tuntematon
Ammatti:  upseeri
Muhammad Abd al-Hakim Amir (arab. محمد عبد الحكيم عامر‎, mæˈħæmmæd ʕæbdelħæˈkiːm ˈʕæːmeɾ; 11. joulukuuta 1919 – 14. syyskuuta 1967) oli egyptiläinen upseeri, varapresidentti, asevoimien komentaja ja puolustusministeri. Alkujaan hän oli Gamal Abdel Nasserin läheinen liittolainen ja Egyptin toiseksi vaikutusvaltaisin henkilö. Nasserin ja Amirin välit rikkoutuivat kuitenkin kuuden päivän sodan aikana. Amiria syytettiin vetäytymiskäskystä, joka johti kaaokseen ja egyptiläisten joukkojen tuhoon Siinailla. Sodan jälkeen Amir pidätettiin ja hän kuoli virallisen selityksen mukaan itsemurhan tehneenä.
Elämäkerta > Nuoruus

Muhammad Abd al-Hakim Amir syntyi Egyptin Al-Minyan maakunnassa 11. joulukuuta 1919. Hänen isänsä oli suhteellisen hyvätuloinen umda eli alemman maalaisaatelin jäsen.
Amir opiskeli Egyptin kuninkaallisessa sotilasakatemiassa, josta hän valmistui vuonna 1938. Opiskelujensa aikana hän oli tutustunut Gamal Abdel Nasseriin, jonka kanssa hän myös palveli ensin Egyptissä ja myöhemmin jalkaväen yksikössä Sudanissa. Kaksikosta tuli hyvät ystävykset. Palattuaan Sudanista Egyptiin Amir toimi sotilaiden koulkuttajana ja Israelin itsenäisyyssodan sytyttyä vuonna 1948 hän taisteli Nasserin tapaan egyptiläisjoukoissa Palestiinassa. Nasser ja Amir olivat myös perustamassa niin sanottuja vapaiden upseerien salaseuraa. Vapaat upseerit toteuttivat Egyptin kuningas Faruqin vallasta syösseen verettömän vallankaappauksen vuonna 1952.
Elämäkerta > Nasserin liittolaisena

Amirista tuli vallankaappauksen jälkeen perustetun vallankumousneuvoston jäsen, asevoimien komentaja kesäkuussa 1953 ja puolustusministeri vuonna 1954. Nasser syrjäytti presidentti Muhammad Naguibin vuonna 1954 ja nosti itsensä presidentiksi näennäisvaaleilla keväällä 1956. Saman vuoden Suezin kriisin aikaan Amirin sanottiin kiistelleen Nasserin kanssa strategiasta, mutta hän säilytti silti asemansa hallinnossa. Egypti muodosti valtioliiton Syyrian kanssa Yhdistyneen arabitasavallan nimellä vuonna 1958. Samana vuonna kenttämarsalkaksi ylenneestä Amirista tuli tasavallan varapresidentti ja puolustusministeri. Tasavalta ajautui nopeasti sisäisiin ongelmiin, kun egyptiläistä valtiomallia yritettiin soveltaa melko suoraan lopulta erilaisen kulttuurin ja poliittisen ilmapiirin Syyriassa. Nasser yritti pelastaa tilannetta lähettämällä Amirin Syyriaan, mutta tämän ei onnistunut rauhoittaa tilannetta. Lopulta tasavallan tarina päättyi vallankaappaukseen Damaskoksessa syyskuussa 1961. Amir ja maassa olleet muut egyptiläiset passitettiin lentokoneella takaisin kotimaahansa.
Elämäkerta > Kuuden päivän sota

Amirista tuli jälleen varapresidentti ja Egyptin asevoimien ylipäällikkö vuoden 1964 perustuslain nojalla. Amir oli Egyptin toiseksi vaikutusvaltaisin henkilö heti Nasserin jälkeen. Hän hallitsi esimerkiksi kaikkia asevoimien ylennyksiä ja käytti valtaansa nimittääkseen avainasemiin omia tukijoitaan pätevyydestä riippumatta. Asevoimat olivat samalla myös kasvaneet huomattavasti ja niistä tuli maan merkittävin instituutio. Tämä johti Nasserin ja Amirin välien jännittymiseen ensimmäisen pelätessä Amirin kasvavaa vaikutusvaltaa. Siinä missä Amiria pidettiin hyvin taitavana poliittisena keinottelijana, hän ei hallinnut nykyaikaista sodankäyntiä. Egypti oli alkanut käyttää entistä kovempaa kieltä Israelia vastaan ja keskitti sen rajoille joukkoja. Tämä johti kuuden päivän sotaan Israelin ilmavoimien iskiessä 5. kesäkuuta 1967 ensin Egyptin lentokentille tuhoten Egyptin ilmavoimat ja Israelin maavoimien edetessä nopeasti Siinaille egyptiläisjoukkojen selustaan. Egyptin sodanjohto menetti nopeasti tilannekuvan. Amir määräsi paniikinomaisena reaktiona egyptiläisjoukkojen vetäytymisen Siinailta. Täysin selvää ei ole, oliko käsky pelkästään Amirin keksintö, vai vaikuttiko siihen myös Nasser. Joka tapauksessa Israelin ilmavoimat moukaroivat kaoottisesti kohti Suezin kanavaa vetäytyviä egyptiläisiä.
Elämäkerta > Kuolema

Sodan lopputulos oli nöyryyttävä egyptiläisten tappio. Nasser ja Amir syyttivät toisiaan. Nasserilla oli Egyptin kansan tuki, kun taas toisaalta tappiosta syytetyt asevoimat tukivat Amiria. Nasserin ja Amirin kamppailun voitti lopulta Nasser. Nasser kehotti aluksi Amiria lähtemään maasta, mutta kun tämä päätti jäädä Egyptiin, hänet ja 50 muuta upseeria pidätettiin syytettynä vallankaappauksen suunnittelusta. Amir kuoli pidätettynä 14. syyskuuta 1967. Virallisten tietojen mukaan kuoleman syy oli itsemurha. Huhujen mukaan hänet oli teloitettu, tai hänen oli annettu ymmärtää itsemurhan olevan teloituksen ohella hänen ainoa vaihtoehtonsa. Myöhemmissä tutkimuksissa kuolemaan liitettiin myrkky, joka saattaa viitata Egyptin turvallisuuspalvelun osallisuuteen Amirin kuolemaan.
Amir (oik.) Nasser (kesk) ja Anwar Sadat (vas.) vuonna 1965.
Mösjö

| Mösjö |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Saltvik, Sund
Koordinaatit:  60°17′03″N, 20°09′13″E
Järvinumero:  82.A42.1.003
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  7 m 
Rantaviiva:  3,52 km 
Pinta-ala:  0,24 km² 
 fiMösjö 
Mösjö on järvi Saltvikin ja Sundin rajalla Ahvenanmaan itäosassa. Sen pinta-ala on 24,1 hehtaaria. Etäisyys Maarianhaminasta on 24 kilometriä pohjoiskoilliseen. Altaan eteläosa on Sundin alueella, pohjoisosa Saltvikin alueella.
Maantiede

Mösjön pituus etelästä pohjoiseen on 1,5 kilometriä. Järven leveys lännestä itään on 100–200 metriä. Saaria ei ole. Järveä reunustaa suurelta osin metsämaa, etelässä ja pohjoisessa avautuu vainioita. Mösjön kaakkoinen ranta on jyrkkä, 40 metrin korkeuskäyrä kulkee noin 20 metrin päässä rantaviivasta. Dragödaberget järven itärannalla kohoaa yli 60 metriä merenpinnan yläpuolelle eli noin 60 metriä Mösjön pinnan yläpuolelle. Mösjötä ympäröi pienten järvien alue: lännessä on Askarträsk, etelässä Kvärsjö, kaakossa Borgsjö, koillisessa Mora träsk ja luoteessa Kolmilan. Mösjöhön virtaa laskuoja kaakosta, Mösjön pohjoisrannalta lähtee laskuoja Mora träskiin.
Mösjö (82.A42.1.003) kuuluu vesistöalueeseen 82.042A, joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Saaristomeren rannikkoalueen ja Ahvenanmaan päävesistössä (82). Alueeseen 82.042A kuuluu Mösjön lisäksi Moraträsk ja Tjärnan.
Sundin kahdeksastatoista järvestä Mösjö on kolmanneksi laajin. Neljänneksi laajin on Storträsket Mösjön kaakkoispuolella.
Nantesin edikti

Nantesin edikti
Henrik IV
Nantesin edikti (L'Édit de Nantes) oli Ranskan kuningas Henrik IV:n vuonna 1598 antama asetus, joka takasi hugenoteille lähes täyden uskonvapauden ja pääsyn valtion virkoihin. Ediktin ansiosta Ranskan uskonsodat lähes loppuivat. Henrik IV oli ennen kuninkaaksi tuloaan ollut itsekin hugenotti, joten ediktillä hän halusi järjestää protestanttisten kansalaisten olot. Nimestään huolimatta ediktiä ei ehkä allekirjoitettu Nantesissa.[lähde? ]
Nantesin ediktin mukaan protestanteilla oli melkein samat kansalaisoikeudet kuin katolisilla. Protestanttisuus sallittiin kaupungeissa, joissa se oli vallitseva uskonto, Pariisia ja sen lähiympäristöä lukuun ottamatta, jossa protestanttisuutta ei saanut harjoittaa. Lisäksi aateliset tilanomistajat saivat oikeuden pitää protestanttisia jumalanpalveluksia. Hugenoteille perustettiin turvapaikkoja. Heille taattiin kiintiöt yliopistoihin. Kardinaali Richelieu muokkasi ediktiä vuonna 1629 lakkauttamalla muun muassa protestanttiset turvapaikat.
Ludvig XIV kumosi Nantesin ediktin vuonna 1685 Fontainebleaun ediktillä[lähde? ].
Wollaston-mitali

Wollaston-mitali on korkein Lontoon Geologisen seuran myöntämä geologian alan tiedepalkinto. Se on nimetty palladiumin löytäjän William Hyde Wollastonin mukaan. Palkinto myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1831.
Suomalaisista geologeista Wollaston-mitalin on saanut Pentti Eskola vuonna 1958.
Luettelo mitalin saajista

Lähde:Geological Society
Luettelo mitalin saajista > 1831–1850

1831 William Smith
1835 Gideon Mantell
1836 Louis Agassiz
1837 Proby Thomas Cautley
1837 Hugh Falconer
1838 Richard Owen
1839 Christian Gottfried Ehrenberg
1840 André Hubert Dumont
1841 Adolphe-Théodore Brongniart
1842 Leopold von Buch
1843 Jean-Baptiste Élie de Beaumont
1843 Pierre Armand Dufrenoy
1844 William Conybeare
1845 John Phillips
1846 William Lonsdale
1847 Ami Boué
1848 William Buckland
1849 Joseph Prestwich
1850 William Hopkins
Luettelo mitalin saajista > 1851–1900

1851 Adam Sedgwick
1852 William Henry Fitton
1853 Adolphe d'Archiac
1853 Édouard de Verneuil
1854 Richard John Griffith
1855 Henry De la Beche
1856 William Edmond Logan
1857 Joachim Barrande
1858 Hermann von Meyer
1859 Charles Darwin
1860 Searles Valentine Wood
1861 Heinrich Georg Bronn
1862 Robert Alfred Cloyne Godwin-Austen
1863 Gustav Bischof
1864 Roderick Murchison
1865 Thomas Davidson
1866 Charles Lyell
1867 George Poulett Scrope
1868 Carl Friedrich Naumann
1869 Henry Clifton Sorby
1870 Gérard Paul Deshayes
1871 Andrew Ramsay
1872 James Dwight Dana
1873 Philip de Malpas Grey Egerton
1874 Oswald Heer
1875 Laurent-Guillaume de Koninck
1876 Thomas Henry Huxley
1877 Robert Mallet
1878 Thomas Wright
1879 Bernhard Studer
1880 Gabriel Auguste Daubrée
1881 Peter Martin Duncan
1882 Franz Ritter von Hauer
1883 William Thomas Blanford
1884 Albert Jean Gaudry
1885 George Busk
1886 Alfred Des Cloizeaux
1887 John Whitaker Hulke
1888 Henry Benedict Medlicott
1889 Thomas George Bonney
1890 William Crawford Williamson
1891 John Wesley Judd
1892 Ferdinand von Richthofen
1893 Nevil Story Maskelyne
1894 Karl Alfred von Zittel
1895 Archibald Geikie
1896 Eduard Suess
1897 Wilfred Hudleston Hudleston
1898 Ferdinand Zirkel
1899 Charles Lapworth
1900 Grove Karl Gilbert
Luettelo mitalin saajista > 1901–1950

1901 Charles Barrois
1902 Carl Friedrich Schmidt
1903 Heinrich Rosenbusch
1904 Albert Heim
1905 Jethro Teall
1906 Henry Woodward
1907 William Johnson Sollas
1908 Paul Heinrich von Groth
1909 Horace Bolingbroke Woodward
1910 William Berryman Scott
1911 Waldemar Christofer Brøgger
1912 Lazarus Fletcher
1913 Osmond Fisher
1914 John Edward Marr
1915 Edgeworth David
1916 Alexander Karpinsky
1917 Alfred Lacroix
1918 Charles Doolittle Walcott
1919 Aubrey Strahan
1920 Gerard De Geer
1921 Ben Peach
1921 John Horne
1922 Alfred Harker
1923 William Whitaker
1924 Arthur Smith Woodward
1925 George William Lamplugh
1926 Henry Fairfield Osborn
1927 William Whitehead Watts
1928 Dukinfield Henry Scott
1929 Friedrich Johann Karl Becke
1930 Albert Seward
1931 Arthur William Rogers
1932 Johan Herman Lie Vogt
1933 Marcellin Boule
1934 Henry Alexander Miers
1935 John Flett
1936 Gustaaf Adolf Frederik Molengraaff
1937 Waldemar Lindgren
1938 Maurice Lugeon
1939 Frank Dawson Adams
1940 Henry Woods
1941 Arthur Louis Day
1942 Reginald Aldworth Daly
1943 Alexander Fersman
1944 Victor Goldschmidt
1945 Owen Thomas Jones
1946 Emmanuel de Margerie
1947 Joseph Tyrrell
1948 Edward Battersby Bailey
1949 Robert Broom
1950 Norman L. Bowen
Luettelo mitalin saajista > 1951–2000

1951 Olaf Holtedahl
1952 Herbert Harold Read
1953 Erik Stensiö
1954 Leonard Johnston Wills
1955 Arthur Elijah Trueman
1956 Arthur Holmes
1957 Paul Fourmarier
1958 Pentti Eskola
1959 Pierre Pruvost
1960 Cecil Edgar Tilley
1961 Roman Kozłowski
1962 Leonard Hawkes
1963 Felix Andries Vening Meinesz
1964 Harold Jeffreys
1965 D. M. S. Watson
1966 Francis Parker Shepard
1967 Edward Crisp Bullard
1968 Raymond Cecil Moore
1969 William Maurice Ewing
1970 Philip Henry Kuenen
1971 Ralph Alger Bagnold
1972 Hans Ramberg
1973 Alfred Sherwood Romer
1974 Francis J. Pettijohn
1975 Hollis Dow Hedberg
1976 Kingsley Charles Dunham
1977 Reinout Willem van Bemmelen
1978 John Tuzo Wilson
1979 Hatton Schuyler Yoder
1980 Augusto Gansser
1981 Robert Minard Garrels
1982 Peter John Wyllie
1983 Dan Peter McKenzie
1984 Kenneth J. Hsu
1985 Gerald Joseph Wasserburg
1986 John G. Ramsay
1987 Claude Jean Allègre
1988 Alfred Ringwood
1989 Drummond Hoyle Matthews
1990 Wallace S. Broecker
1991 Xavier Le Pichon
1992 Martin Harold Phillips Bott
1993 Samuel Epstein
1994 William Jason Morgan
1995 George P. L. Walker
1996 Nicholas John Shackleton
1997 Douglas James Shearman
1998 Karl Karekin Turekian
1999 John Frederick Dewey
2000 William Sefton Fyfe
Luettelo mitalin saajista > 2001–

2001 Harry Blackmore Whittington
2002 Rudolf Trümpy
2003 Ikuo Kushiro
2004 Geoffrey Eglinton
2005 Ted Irving
2006 James Lovelock
2007 Andrew Knoll
2008 Norman Sleep
2009 Paul F. Hoffman
2010 Richard H. Sibson
2011 Robert Stephen John Sparks
2012 Christopher Hawkesworth
2013 Kurt Lambeck
2014 Maureen Raymo - ensimmäinen mitalin saanut nainen
2015 James A. Jackson
2016 Susan L. Brantley
2017 Richard Alley
2018 Terry Plank
2019 Edward Stolper
2020 Barbara Romanowicz
2021 David D. Pollard
Aiheesta muualla

Luettelo Wollaston-mitalin saaneista (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Lintuasema

Lintuasema on paikka, jossa havainnoidaan, rengastetaan ja tutkitaan lintuja vakioiduin menetelmin.
Broome Bird Observatory   Australia.
Lintuasemat

1800-luvun puolivälissä Helgolandin saarelle Saksan rannikolle perustettu Helgolandin lintuasema (Vogelwarte Helgoland) on maailman ensimmäisiä lintujen muuton tutkimiseen perustettuja lintuasemia. Se on ollut esimerkkinä ja innoituksena myös suomalaisille lintuasemille. Pohjoismaiden vanhin lintuasema, Signilskär Hammarlandin kunnassa Ahvenanmaalla, aloitti toimintansa vuonna 1929, ja on ollut vaihtelevassa määrin aktiivinen nykypäiviin saakka. Muita Itämeren piirin kuuluisia asemia ovat muun muassa Ruotsin Ottenby, Falsterbo ja Utklippan, Viron Kabli ja Sõrve, Venäjän Rybachiy eli Rossitten, Pape Latviassa, Neringa ja Ventės ragas Liettuassa sekä Ujście Wisey Puolassa.
Lintuasemat > Lintuasemat Suomessa

Suomen ensimmäiset lintuasemat perustettiin 1920-luvulla Hammarlandin Signilskäriin ja Loviisan Aspskäriin. Nykyisinmilloin? Suomessa toimii 12 lintuasemaa: Porvoon Söderskär, Kirkkonummen Rönnskär, Hangon Uddskatanilla sijaitseva Hangon lintuasema, Paraisten Jurmo, Lemlandin Lågskär, Hammarlandin Signilskär, Luvian Säppi, Mustasaaren Valassaaret, Kokkolan Tankar, Siikajoen Tauvo, Siilinjärven Raasio, Joensuun Höytiäinen ja Kangasalan Kirkkojärvi. Näistä kolme viimeksi mainittua toimivat sisämaassa. Kangasalla sekä aiemmin Kaarinassa toimineella Rauvolan lintuasemalla on keskitytty ruovikkolintujen ja Raasiossa kahlaajien rengastukseen. Muilla asemilla päätoimintamuodot ovat näkyvän muuton tarkkailu, lepäilijöiden eli paikallisten lintujen laskenta vakioreittien varrelta ja rengastus.
Tutkimusmenetelmät

Näkyvän muuton tarkkailua suoritetaan lintuaseman ihanteellisimmalta paikalta. Esimerkiksi Hangossa havainnoitsija päivystää joka aamu vanhan tulenjohtobunkkerin päällä sijaitsevalla muutonhavainnointipaikalla. Muuttolinnut kirjataan tarkasti ylös kellonajoittain ja muuttosuuntineen.
Paikalliset linnut lasketaan monilla asemilla kerran päivässä, yleensä aamulla. Pesimäaikana suoritetaan pesimälinnuston laskentaa ja parimäärien selvittelyä.
Rengastuksessa käytetään erilaisia pyydyksiä, tavallisimmin lintuverkkoja. Siemenpyydykset, iskuverkot ja katiskat ovat muita pyydystyskeinoja. Monilla asemilla rengastettavat linnut myös mitataan ja punnitaan. Kesällä rengastetaan pesivien lintujen poikasia.
Toisinaan asemilla tehdään erikoistutkimuksia. Esimerkiksi Jurmossa mitattiin lintujen radioaktiivista säteilyä Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuutta seuranneina päivinä.
Monet lintuasemat julkaisevat toiminnastaan erillisiä raportteja. Joidenkin asemien raportit julkaistaan yhdistysten lehdissä. BirdLife Suomen Linnut-lehdessä julkaistaan vuosittain suppea yhteenveto asemien toiminnasta.
Harvinaisuudet

Useimmat lintuasemat sijaitsevat ulkosaariston eristyneillä saarilla. Muuttoaikoina niillä tavataan säännöllisesti harvinaisuuksia. Nimekkäin rariteettisaari on Lågskär, jossa on tavattu useita lintulajeja ensimmäistä kertaa Suomessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lintuasema Wikimedia Commonsissa
Rönnskärin lintuasema (Arkistoitu – Internet Archive)
Hangon lintuasema (Arkistoitu – Internet Archive)
Jurmon lintuasema
Säpin lintuasema (Arkistoitu – Internet Archive)
Tankarin lintuasema (Arkistoitu – Internet Archive)
Tauvon lintuasema (Arkistoitu – Internet Archive)
Höytiäisen lintuasema[vanhentunut linkki]
Kablin lintuasema
Ottenbyn lintuasema
Falsterbo (Arkistoitu – Internet Archive)
Helgoland[vanhentunut linkki]
Sõrve Säär
Birdlife Suomi: Lintuharrastuksen alkeet - Lintuasemat (Arkistoitu – Internet Archive)
Lintuasemien toiminta 1982. - Lintumies 3.1983 s. 116-127. LYL.
Lintuasemilta. - Lintumies 3.1990 s. 133-146. LYL.
Dolnik, V.R. & Payevsky, V.A. 1990: Rybatschi - lintuasema Itämeren etelärannalla. - Lintumies 3.1990 s. 129-132. LYL.
Hannila, Juhani, Harju, Terho, Hongell, Harri & Nyman, Christer 1984: Tankarin lintuaseman tutkimustoiminnasta. - Lintumies 4.1984 s. 168-172. LYL.
Harju, Terho 1974: Katsaus lintuasemien toimintaan 1971-73. - Lintumies 3-4.1974 s. 85-96. SLY.
Harju, Terho 1976: Katsaus lintuasemien toimintaan 1975. - Lintumies 3.1976. SLY.
Harju, Terho 1978: Katsaus lintuasemien toimintaan 1976. - Lintumies 4.1978 s. 114-120. LYL.
Hildén, Olavi 1974: Finnish bird stations, their activities and aims. - Ornis Fennica 51:10-35.
Hildén, Olavi 1974: Vaelluslintujen esiintyminen lintuasemilla 1971-73. - Lintumies 9:97-111.
Hildén, Olavi 1976: Vaelluslintujen esiintyminen lintuasemilla 1975. - Lintumies 2.1976 s. 33-40. SLY.
Hildén, Olavi & Nikander, Pekka J. 1987: Syksyn 1986 vaelluslinnut. - Lintumies 3.1987 s. 134-138. LYL.
Hildén, Olavi & Nikander, Pekka J. 1988: Syksyn 1987 vaelluslinnut. - Lintumies 2.1988 s. 80-85. LYL.
Kania, Wojciech 1976: 'Operation Baltic' - sen toiminta ja tavoitteet. - Lintumies 3.1976. SLY.
Nikander, Pekka J. 1984: Tiaisten vaelluksista Hangon lintuasemalla syksyinä 1979-1983. - Tringa 5.1984 s. 36-47.
Nikander, Pekka J. 1985: Lintuasemauutisia. - Lintumies 6.1985 s. 296-297. LYL.
Ojanen, Mikko 1980: Uutisia lintuasemilta. - Lintumies 1.1980 s. 45-46. LYL.
Ojanen, Mikko 1981: Uutisia lintuasemilta. - Lintumies 1.1981 s. 35. LYL.
Ojanen, Mikko 1981: Uutisia lintuasemilta. - Lintumies 2.1981 s. 87. LYL.
Ojanen, Mikko 1981: Uutisia lintuasemilta. - Lintumies 3.1981 s. 131. LYL.
Ojanen, Mikko 1981: Uutisia lintuasemilta. - Lintumies 4.1981 s. 186. LYL.
Ojanen, Mikko 1982: Uutisia lintuasemilta. - Lintumies 1.1982 s. 45. LYL.
Pynnönen, Jyrki 1991: Rengastusasema Siilinjärvelle. - Lintumies 5.1991 s. 227. LYL.
Vähätalo, Anssi 1989: Ottenbyn lintuasema eli kuinka lintuaseman pitäisi toimia. - Lintumies 2.1989 s. 51-55. LYL.
Myyrät

| Myyrät |
| --- | --- |
 Niittymyyrä (Microtus pennsylvanicus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Myyrät Cricetidae  J. Fischer, 1817
Alaheimot
 Katso teksti 
Katso myös
   Myyrät Wikispeciesissä   Myyrät Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Myyrät (Cricetidae) on jyrsijöiden heimo, johon kuuluvat varsinaiset myyrät, hamsterit, Uuden maailman rottien ja hiirten kolme alaheimoa sekä harjarotta.
Alaheimot

Mammal Species of the World -teoksen mukaan heimoon kuuluvat seuraavat alaheimot:
Varsinaiset myyrät (Arvicolinae)
Hamsterit (Cricetinae)
Harjarotat (Lophiomyinae)
Neotominae
Amerikanhiiret (Sigmodontinae)
Tylomyinae
Nantmawr

Nantmawr on kylä Shropshiren (kymriksi Swydd Amwythig) kreivikunnassa Englannissa lähellä Walesin rajaa. Kylä sijaitsee alueella, jolla on vahvat kulttuuriset ja historialliset yhteydet Walesiin. Seudulla on puhuttu kymrin kieltä paikoitellen ainakin vielä 1900-luvulla ja on mahdollista, että seudulta löytyy vieläkin sieltä kotoisin olevia yksittäisiä perheitä, joissa kymrin puhuminen on jatkunut katkeamatta näihin päiviin saakka. Kylän nimi on sekin kymrinkielistä alkuperää ja muodostuu kymrin kielen sanoista nant 'puro' ja mawr 'iso'. Nimi tarkoittaa siis suomeksi "isoa puroa".
Naman Keïta

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Naman Keïta |  Naman Keïta |  Naman Keïta |  |
Maa:   Ranska
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Ateena 2004 | 400 m aidat |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Pariisi 2003 | 4 × 400 m |  |
Naman Keïta (s. 9. huhtikuuta 1978 Pariisi) on ranskalainen yleisurheilija, jonka päämatka on 400 metrin aitajuoksu.
Keïta sai Ranskan kansalaisuuden vuonna 2001. Hän kilpaili ensimmäisissä arvokisoissaan Münchenin EM-kisoissa 2002, joissa hän karsiutui 400 metrin aitojen alkuerissä ajalla 50,20, mutta oli mukana voittamassa pronssia 4 × 400 metrin viestijuoksussa. Seuraavana vuonna hän voitti Ranskan mestaruuden 400 metrin aidoissa. Pariisin MM-kisoissa hän karsiutui 400 metrin aitojen välierissä ajalla 49,57, mutta oli mukana voittamassa MM-kultaa 4 x 400 metrin viestissä. Vuonna 2004 Keïta oli toinen Euroopan cupissa ajalla 49,04 ja voitti olympiapronssia Ateenan kesäolympialaisissa ajalla 48,26. Kauden lopussa hän juoksi IAAF:n yleisurheilufinaalissa seitsemänneksi.
Keïta voitti 2005 Euroopan cupin ja sijoittui Helsingin MM-kisoissa viidenneksi. Kauden lopussa hän oli IAAF:n yleisurheilufinaalissa neljäs. Seuraavana vuonna hän voitti Euroopan cupin superliigan ja juoksi Göteborgin EM-kisoissa 400 metrin aidoissa neljänneksi, jonka lisäksi oli voittamassa kultaa pitkässä viestissä. Kauden lopussa hän sijoittui IAAF:n yleisurheilufinaalissa seitsemänneksi ja yleisurheilun maailmancupissa viidenneksi. Hän karsiutui Osakan MM-kisoissa 2007 välierissä, mutta kisojen jälkeen kävi ilmi, että hän oli antanut juuri ennen kisoja positiivisen doping-näytteen. Hän sai kahden vuoden kilpailukiellon ajalle 1.9.2007–31.8.2009.
Henkilökohtaiset ennätykset

200 metrin juoksu: 21,48 (2006)
300 metrin juoksu: 33,01 (2004)
400 metrin juoksu: 45,74 (2004)
400 metrin aitajuoksu: 48,17 (2004)
Korkeushyppy: 207 (1996)
800 metrin juoksu: 1.53,10 (2006)
Korkeushyppy: 204 (1997)
Mustakotka

| Mustakotka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Päiväpetolinnut Accipitriformes
Heimo::  Haukat Accipitridae
Alaheimo::  Aquilinae
Suku::  Kotkat Aquila
Laji::  verreauxii
Kaksiosainen nimi
 Aquila verreauxii  René-Primevère Lesson, 1830 

Katso myös
   Mustakotka Wikispeciesissä   Mustakotka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustakotka (Aquila verreauxii) on Afrikan vuoristoalueiden suurikokoinen petolintu. Se on nimetty ranskalaisen luonnontieteilijä Jules Verreauxin kunniaksi.