stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Irma Optimisti
Taiteellinen työskentely

Irma Luhta esitti ensimmäisen performanssinsa Hopeataivas vuonna 1989 Pekka Luhdan näyttelyn avajaisissa. Vuonna 1991 Luhta muutti perheineen Turkuun ja alkoi tehdäväitöskirjaa kaaosteoriasta. Toisaalta osallistuminen Helsingin Juhlaviikkojen Performanssikavalkadiin aiemmin samana vuonna vahvisti hänen identiteettiään performanssitaiteilijana. Taiteilijanimeä Irma Optimisti Luhta alkoi käyttää vuonna 1991. Irma Optimistin  tuotantoon kuuluu sekä eläviä performanssiesityksiä että videoperformansseja ja hän on esiintynyt museoissa, gallerioissa ja festivaaleilla sekä Suomessa että ulkomailla. Irma Optimisti on toiminut myös taiteiljajärjestö MUU ry:ssä ja järjestänyt mm. Amorph!-festivaalia vuosina 1998 ja 2001.
Taiteellinen työskentely > Là-bas

Vuonna 1999 Irma Optimisti palasi Helsinkiin ja perusti poikansa Lauri Luhdan kanssa työhuoneelleen Helsingin Kaapelitehtaalla Là-bas-tilan ja on järjestänyt kansainvälistä elävän ja kokeellisen taiteen tapahtumaa Là-bas vuodesta 2020 alkaen. Tapahtumia on järjestetty myös muualla kuin Kaapelitehtaalla. Tilan ympärille muodostui löyhä ryhmä taiteen eri alojen toimijoita, jotka järjestivät ensimmäisen Là-bas-biennaalin vuonna 2010 Kiasmassa. Vuonna 2012 Là-bas järjestettiin Kiasmassa ja vuonna 2014 Helsingin taidehallilla.
Palkinnot ja tunnustukset

Taiteen valtionpalkinto 2013.
Turun kauppakorkeakoulun vuoden opettaja -palkinto 2013.
Suomen Taideyhdistyksen tunnustuspalkinto elämäntyöstä 2012.
Yksityiselämä

Irma Optimistin aviopuoliso on taiteilija ja kriitikko Pekka Luhta (s.1954). Myös heidän poikansa Lauri Luhta (s. 1980) on taiteilija.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Kaaosmatemaatikko Irma Optimisti teki pakastebroilerista kukkopillin
Irma Optimisti Ylioppilaslehdessä
Toinen kansainvälinen Là-bas biennaali[vanhentunut linkki]
Là-bas (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Irma Optimisti Ylen Strada-ohjelmassa 2014.
Pekka Luhta, Tuolla, alhaalla (ntamo 2010).
Irma Rantavaara

Irma Rantavaara vuonna 1965.
Irma Irene Rantavaara (4. toukokuuta 1908 Hinnerjoki – 21. kesäkuuta 1979 Helsinki) oli suomalainen yleisen kirjallisuustieteen ja estetiikan professori, englannin kielen opettaja ja lahjoittaja.
Perhe, suku ja elämän alkutaipaleet

Irma Rantavaaran isä oli lukkari, kunnankirjuri ja päätoimittaja Vihtori Emil Rantavaara, ent. Ahlgren (1881–1948).
Emil Rantavaara kävi lukkari- ja urkurikoulun Turussa ja toimi lukkariurkurina Hinnerjoella (1905–1909), Ähtärissä ja Kalvolassa sekä Lempäälän kunnankirjurina eläkkeelle jäämiseensä asti (1918–1945). Hän toimi kuorojen ja soittokuntien johtajana (mm. Lempäälän VPK:n torvisoittokunnan perustaja), säästöpankin hallinnossa, Hämeen-Satakunnan kotiteollisuuskoulun johtokunnassa sekä VPK:n, nuorisoseuran ja suojeluskuntaliikkeen aktiivisena jäsenenä.
Emil Rantavaara oli perustamassa Lempäälän-Vesilahden Sanomia ja oli sen ensimmäinen päätoimittaja, yhtiön johtokunnan ensimmäinen puheenjohtaja sekä ensimmäinen isännöitsijä. Hän johti lehteä kuolemaansa saakka (1934–1948). Hän toimi myös Aamulehden avustajana useita vuosia.
Irma Rantavaaran äiti oli Ida Maria Rantavaara o.s. Heuru (1885–1970). Ida oli Heurun tilan isäntäparin kymmenestä lapsesta kuudes, ja vihkiäiset pidettiin Heurun tilalla yhdessä Idan sisaren Amanda Wilhelmiina (”Manda”) Heurun ja John Aleksander (”Jonnu”) Lundénin kanssa 26. heinäkuuta 1906. Ida otti tarmokkaasti osaa Lempäälän harrastustoimintaan ja oli mm. perustamassa Lempäälän Marttayhdistystä. Ida oli myös Lempäälän Sanomien pitkäaikainen osakas miehensä jälkeen.
Rantavaarat muuttivat keväällä 1909 Ähtäriin. Rantavaaran koti oli musikaalinen ja kodissa vieraili myös taiteilijoita. Rantavaara soitti pianoa ja nuorena hän myös näytteli harrastajaryhmissä.
Koulutus

Irma Rantavaara kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen Suomalaisesta Yhteiskoulusta 1927. Tällöin hänellä oli edessään valinta: lähteäkö yliopistoon lukemaan humanistisia aineita vai konservatorioon opiskelemaan pianonsoittoa. Valinta kohdistui ensimmäiseen, ja hän ryhtyi opiskelemaan kieliä sekä estetiikkaa ja nykyiskansain kirjallisuutta Helsingin yliopistossa. Hän oleskeli pitkiä aikoja Englannissa ja hankki erinomaisen englannin kielen taidon sekä anglosaksisen kulttuurin ja elämänmuodon tuntemuksen.
Rantavaara suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon vuonna 1932 ja filosofian linsensiaatin tutkinnon 1944. Filosofian tohtoriksi hän väitteli vuonna 1945 tutkielmalla Dickens in the Light of English Criticism, joka käsitteli Charles Dickensin vastaanottoa. Englanninkielisen väitöskirjan jälkeen hän kirjoitti Dickensistä suomenkielisen elämäkerran.
Tutkijanura

Rantavaara toimi Tampereen kauppaoppilaitoksen englannin kielen opettajana vuosina 1935–1939 ja Kauppakorkeakoulussa vuosina 1942–1945. Kauppakorkeakoulun englannin kielen ja kirjeenvaihdon lehtorina hän toimi vuosina 1945–1963 ja englannin kielen ja kirjallisuuden dosenttina vuosina 1958–1964. Hän toimi lisäksi Helsingin yliopiston opettajana vuosina 1945–1949 ja vt. apulaisena vuosina 1961–1962. Estetiikan ja nykyiskansan kirjallisuuden dosenttina hän toimi vuosina 1953–1963.
Vuonna 1963 Rantavaara nimitettiin estetiikan ja nykyiskansain kirjallisuuden professoriksi Helsingin yliopistoon, ja hän jäi tästä virasta eläkkeelle vuonna 1972. Professorina hän pyrki uudistamaan alaansa. Hänen aikanaan vanha nimike ”estetiikka ja nykyiskansain kirjallisuus” muutettiin muotoon ”yleinen kirjallisuustiede ja estetiikka”. Vuonna 1973 hän oli Englannissa British Academyn kutsumana vierailevana professorina.
Rantavaara toimi Suomen kulttuurirahaston hallintoneuvoston jäsenenä vuosina 1960–1968 ja Suomen Kansallisteatterin johtokunnan ja taidejaoston jäsenenä vuosina 1967–1976. Suomen Tiedeakatemian jäseneksi hänet kutsuttiin vuonna 1968. Kirjallisuudentutkijain seuran varapuheenjohtajana Rantavaara oli vuosina 1967–1975, Suomen estetiikan seuran ensimmäisenä puheenjohtajana vuosina 1971–1973 sekä valtion humanistisen toimikunnan jäsenenä vuosina 1967–1973.
Rantavaaran teoksista keskeisimpiä ovat Charles Dickens (1946), Bloomsbury and Virginia Woolf (1953), Virginia Woolf's the Waves (1960), esseekokoelma Suurennuslasi (1965) sekä Yrjö Hirnin elämäkerta (1977–1978).
Yksityiselämä

Rantavaara ei solminut avioliittoa. Hänen ystäväpiirinsä ulottui laajalle, ja hänen kodissaan vieraili ystäviä ja kollegoja ulkomaita myöten. Eläkkeellä ollessaankin Rantavaara seurasi Helsingin yliopiston vaiheita ja piti yhteyttä entisiin työtovereihinsa.
Rantavaara oli ainoa lapsi, ja hänellä oli läheiset suhteet vanhempiinsa. Äidin jäätyä leskeksi 63-vuotiaana Rantavaara piti huolta hänestä 21 vuotta. Rantavaara oli myös hyvin sukurakas ja osallistui aktiivisesti muun muassa Heurun suvun serkkujen kokoontumisiin kuolemaansa asti. Hän muisti ylpeänä aina kertoa olevansa Hinnerjoelta kotoisin ja omaavansa talonpoikaiset juuret.
Irma Rantavaara asui viimeiset vuotensa Espoossa ja kuoli 71 vuoden iässä vuonna 1979. Hänet siunattiin Helsingin Krematoriokappelissa 7. heinäkuuta 1979.
Rantavaaran testamentti toimeenpantiin 1. huhtikuuta 1980. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuusarkisto sai testamentin perusteella Rantavaaran kirjastosta lähinnä hänen itsensä kirjoittamia ja toimittamia kirjoja sekä jonkin verran muuta kirjallisuudentutkimukseen liittyvää kirjallisuutta.
Irma Rantavaaran rahasto perustuu Rantavaaran ystävien lahjoitukseen 1978 ja hänen testamenttilahjoitukseensa. Rahasto edistää yleisen kirjallisuustieteen ja estetiikan tutkimusta, ja etusijalla ovat naistutkijat.
Aiheesta muualla

H. K. Riikonen, Irma Rantavaara – oppiaineensa uudistaja Tieteessä tapahtuu 1/2022
Pohls, Maritta: / Rantavaara, Irma (1908–1979). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  13.5.2016. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Rantavaara, Irma hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Jean-Pierre Darroussin

| Jean-Pierre Darroussin |
| --- | --- |
 Jean-Pierre Darroussin Cannesissa 2011.
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. joulukuuta 1953 Courbevoie, Hauts-de-Seine, Ranska
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Palkinnot
 César 1997 Louis Delluc -palkinto 2006 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jean-Pierre Darroussin (s. 4. joulukuuta 1953 Courbevoie, Hauts-de-Seine, Ranska) on ranskalainen näyttelijä. Hän on näytellyt lähes 90 elokuvassa ja myös ohjannut.
Darrousinilla on poliisipäällikkö Monet'n rooli Aki Kaurismäen ohjauksessa Le Havre. Hän kiinnostui roolista jo kun Kaurismäellä oli elokuvasta vasta hahmotelmia, ei vielä käsikirjoitusta aloitettuna, heidän tavatessaan Pariisissa.
Apteekkari roolista televisioelokuvassa Seitsemäs valamies hän on saanut Biarritzissa Kultaisen FIPAn ja Monte Carlon televisiofestivaalilla Kultaisen nymfin.
Vuosina 2015–2018 Darroussin esiintyi Henri Duflot'n roolissa ranskalaisessa vakoilusarjassa Le Bureau, vakoojaverkosto.
Palkinnot

César-palkinto, paras sivuosanäyttelijä, elokuvasta Perhe on pahin 1997
Louis Delluc -palkinto esikoiselokuvasta Le Pressentiment 2006
Jenny Lind

| Jenny Lind |
| --- | --- |
 Dagerrotypia Jenny Lindistä vuodelta 1850.
Henkilötiedot
Syntynyt: 6. lokakuuta 1820 Tukholma, Ruotsi
Kuollut: 2. marraskuuta 1887 (67 vuotta) Malvern, Englanti
Ammatti:  oopperalaulaja (sopraano)
Muusikko
Tyylilajit:  ooppera
Soittimet:  laulu
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jenny Lind (oik. Johanna Maria Lind, myöh. Lind Goldschmidt, 6. lokakuuta 1820 Tukholma – 2. marraskuuta 1887 Malvern, Englanti), oli ruotsalainen oopperalaulaja. Hänet tunnettiin kutsumanimellä Ruotsin satakieli. Hän oli sopraano ja saavutti valtaisan suosion Yhdysvaltain kiertueellaan vuonna 1850. Lindin lahjakkuus havaittiin jo nuorena: hänen ollessaan yhdeksänvuotias Ruotsin kuninkaallisen oopperan tanssijan Lundbergin palvelija kiinnitti huomionsa hänen erityiseen lauluääneensä. Seuraavana päivänä palvelija järjesti tapaamisen Lundbergin kanssa, mikä auttoi Lindiä pääsemään Kuninkaalliseen teatterikouluun.
Lindin vanhemmat olivat Niclas Jonas Lind ja Anne Marie Fellborg. He eivät olleet Jennyn syntyessä naimisissa keskenään, koska Fellborg oli eronnut mutta ei halunnut avioitua uudestaan niin kauan kuin hänen entinen miehensä eli. Heidät vihittiin vasta 1835. Hankalien elinolojen vuoksi Fellborg vei alkuvuodesta 1821 tyttärensä kasvatiksi lukkari Carl Ferndalin ja tämän vaimon Anna Stina Sjurénin perheeseen, jossa oli omien lasten lisäksi muitakin kasvatteja. Jenny palasi vanhempiensa luokse 1824.
Jenny Lindin puoliso vuodesta 1852 oli saksalaissyntyinen pianisti ja säveltäjä Otto Goldschmidt (1829–1907).
Boeing 737, jonka pyrstöön Lindin kuva on maalattu.
Jenny Lind oli Ruotsin entisen 50 kruunun setelin aiheena. Norwegian Air Shuttle on maalauttanut hänen kuvansa yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jenny Lind Wikimedia Commonsissa
Jaakko Vekka

Jaakko Vekka (4. toukokuuta 1903 Hämeenlinna – 7. joulukuuta 1981 Hämeenlinna) oli suomalainen liikennöitsijä, yrittäjä ja yritysjohtaja, joka sai liikenneneuvoksen arvonimen vuonna 1973.
Vekka harjoitti nuorena kuorma-ajuriliikettä isänsä hevosilla, kävi autokoulun 1924 ja alkoi harjoittaa liikennöintiä kuorma-autoilla 1927. Vuonna 1931 hän aloitti Hämeenlinna-Aulanko-linjan liikennöinnin. Vuonna 1943 hän perusti Veljekset Vekka Liikenne Oy:n veljiensä kanssa ja toimi yrityksen toimitusjohtajana vuoteen 1977. Yrityksellä oli 1960-luvun alussa 25 linja-autoa ja sata työntekijää. Vekka vaikutti muun muassa Linja-autoliiton Hämeenlinnan osaston puheenjohtajana vuosikymmeniä, Linja-autoliiton liittoneuvostossa sekä hallituksen varajäsenenä. Hänellä oli myös luottamustehtäviä vakuutusyhtiö Aarni-Liikenteessä ja Hämeenlinnan Suomalaisessa Säästöpankissa.
Johan Erik Bolinder

John Erik Bolinder (1768 Söderhamn – 1808 Tukholma) oli ruotsalainen miniatyyrimaalari. Hänet nimitettiin 1804 jäseneksi Ruotsin kuninkaalliseen taideakatemiaan.
Bolinder oli Ruotsissa suosittu miniatyyrimaalari, joka teki runsaasti muotokuvia, mutta muualla häntä ei juuri tunnettu. Hänen tyylinsä on tunnistettava, mutta teoksissa näkyy sommittelussa ja värityksessä kuitenkin Carl Fredric von Bredan vaikutus. Hän sai vuonna 1978 yhdessä Lorentz Sparrgrenin kanssa alastonmallin piirtämisestä myönnetyn kolmannen luokan hopeamitalin.
Bolinderin maalauksia on Tukholmassa Nationalmuseumissa, Helsingissä Sinebrychoffin taidemuseossa 13 kappaletta ja Turun taidemuseossa yksi, joka kuuluu Henry Lönnforsin lahjoituskokoelmaan ja esittää hovisaarnaaja Nils Kjelliniä.
Bolinderin maalaamia miniatyyrejä
Fredrica Aurora de Geer af Finspong (1800).
Ulrika Eleonora von Höpken (1802).
Johan David Silfverstolpe (1806).
Jaakko Nakari

Jaakko Ensio Nakari (30. marraskuuta 1913 Virolahti – 1998) oli suomalainen rovasti ja kirjailija .
Nakari pääsi ylioppilaaksi Viipurin reaalilyseosta 1934 ja suoritti teologisen erotutkinnon (sacri ministerii candidatus) 1942. Hänet vihittiin papiksi 1942 ja hän suoritti pastoraalitutkinnon 1945.
Nakari toimi Mikkelin lääninvankilan pappina.
Teoksia

Ristikkoikkuna. Ev.lut. herätysseura, Suolahti 1984
Korpin siipi. Ev.lut. herätysseura, Suolahti 1985
Viimeinen kesä : Viipurissa ja Viipurin liepeillä. Ev.lut. herätysseura, Suolahti 1985
Satujen saari. Ev.lut. herätysseura, Suolahti 1987
Syksystä kevääseen. Kirjaneliö, Helsinki 1988
Lyhtymies. J. Nakari, Mikkeli 1997
Rippi. J. Nakari, Mikkeli 1997
Jarmo Kokkola

Jarmo Kokkola (s. 31. toukokuuta 1968 Ristiina) on entinen suomalainen keskimatkojen juoksija. Hän edusti uransa aikana Ristiinan Urheilijoita, Viipurin Urheilijoita, Lapin Lukkoa ja Lappeenrannan Urheilu-Miehiä.
Kokkola selviytyi Helsingin EM-kilpailuissa 1994 välieriin 800 metrin juoksussa. Hän edusti Suomea aikuisten maaotteluissa vuosina 1987–1997, ja voitti hallimaaottelussa 800 metrin kilpailun Tampereella 1993.
Kokkola saavutti Kalevan kisoissa 800 metrillä hopeaa 1992 ja 1995. Pronssia hän sai 1987, 1990, 1993 ja 1994. 1 500 metrillä hän sai pronssia 1992. Viestijuoksun Suomen mestaruuden hän voitti 4 × 800 metrillä 1993, 1994, 1995 ja 1996. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän sai 800 metrillä hopeaa 1997 ja pronssia 1992.
Ennätykset > Ulkoradat

| Laji | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 400 m | 47,84 | Tampere | 21. kesäkuuta 1994 |
| 800 m | 1.45,91 | Lappeenranta | 26. heinäkuuta 1994 |
| 1 000 m | 2.28,17 | Oslo | 5. heinäkuuta 1986 |
| 1 500 m | 3.47,45 | Mikkeli | 1. elokuuta 1993 |
Ennätykset > Sisäradat

| Laji | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 800 m | 1.51,16 | Växjö | 6. maaliskuuta 1994 |
| 1 000 m | 2.25,51 | Rovaniemi | 13. helmikuuta 1993 |
| 1 500 m | 3.51,95 | Turku | 18. helmikuuta 1990 |
Johan Emil Furuhjelm

Johan Emil Furuhjelm (1894). Valokuvaaja Daniel Nyblin.
Johan Emil Furuhjelm (18. heinäkuuta 1834 Hauho – 19. huhtikuuta 1901 Lammi) oli suomalainen metsänhoitaja, opettaja ja valtiopäivämies.
Furuhjelmin vanhemmat olivat kollegiasessori Carl Emil Furuhjelm ja Margaretha Charlotta Gripenberg ja puoliso vuodesta 1874 Marie Louise Gripenberg. Furuhjelm tuli ylioppilaaksi Helsingissä 1853 ja valmistui filosofian maisteriksi 1857. Hän harjoitti metsäopintoja Tharandtissa ja suoritti metsänhoitajan tutkinnon 1859. Evon metsäopiston luonnonhistorian ja kemian lehtorina Furuhjelm toimi vuodesta 1861. Hän oli valtiopäiväedustaja aatelissäädyssä 1867.
Johan Erik Engström

Johan Erik Engström (1846–1893) oli suomalainen soittimien rakentaja ja piano- ja flyygelitehtailija.
Engström harjoitteli neljän vuoden ajan Pietarissa hankkien siellä kisällinkirjansa. Hän hankki sitten lisäoppia ensin Tukholmassa, sitten Düsseldorfissa ja viimeksi Pariisissa jossa hän oli Erard-tehtaan palveluksessa. Engström joutui olemaan mukana Pariisin piirityksessä Saksan ja Ranskan välisen sodan aikana ja sen jälkeen todistamaan Pariisin kommunardikapinaa 1871 ja sen kukistamista.
Engström palasi Suomeen 1871 ja perusti Helsinkiin pianoja ja flyygeleitä valmistaneen tehtaan. Tehtaan valmistmat pianot ja flyygelit tulivat hyvän laatunsa vuoksi hyvin suosituiksi. Tehtaassa oli työssä keskimäärin 14–16 työntekijää ja se ehti valmistaa 500–600 pianoa ja flyygeliä toiminta-aikanaan. Engströmin tehtaassa aloitettiin myös pianonvirittäjien koulutus erikoisen Axel Christenssonin rakentaman harjoittelukoneen avulla. Engströmin tehtaassa valmistettiin myös kanteleita.
Engströmin tehtaan tuotteet saivat ensimmäisen palkinnon Helsingin ensimmäisessä taide- ja teollisuusnäyttelyssä vuonna 1876 ja vuonna 1885 tehtaalta tilattiin pianino lahjaksi keisarinna Maria Fjodorovnalle Aleksanteri III:n Suomen vierailun edellä. Tämä pianino sijoitettiin myöhemmin keisariperheelle lahjoitettuun Langinkosken huvilaan ja siirrettiin sieltä presidentinlinnaan. Nykyisin pianino on Sibelius-museossa.
Engströmin tehdas joutui talousvaikeuksiin 1880-luvun lopulla ja se lopetti toimintansa 1889. Viimeiset vuotensa hän toimi pianojen korjaajana ja virittäjänä.
Italian ympäriajo 2019

Kilpailijoita 19. etappilla
Italian ympäriajo 2019 oli järjestyksessään 102. Italian ympäriajo. Se alkoi Bolognasta 11. toukokuuta ja päättyi Veronaan 2. kesäkuuta 2019.
Etapit

| Etappi | Päivä | Reitti | type | Pituus (km) | Voittaja | Kokonaiskilpailun johtaja |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1  | 11. toukokuu | Bologna – Sanctuary of the Madonna di San Luca | Henkilökohtainen aika-ajo | 8 |  Primož Roglič |  Primož Roglič |
| 2  | 12. toukokuu | Bologna – Fucecchio | Mäkietappi | 205 |  Pascal Ackermann |  Primož Roglič |
| 3  | 13. toukokuu | Vinci – Orbetello | Tasamaaetappi | 220 |  Fernando Gaviria |  Primož Roglič |
| 4  | 14. toukokuu | Orbetello – Frascati | Tasamaaetappi | 235 |  Richard Carapaz |  Primož Roglič |
| 5  | 15. toukokuu | Frascati – Terracina | Tasamaaetappi | 140 |  Pascal Ackermann |  Primož Roglič |
| 6  | 16. toukokuu | Cassino – San Giovanni Rotondo | Mäkietappi | 238 |  Fausto Masnada |  Valerio Conti |
| 7  | 17. toukokuu | Vasto – L'Aquila | Mäkietappi | 185 |  Pello Bilbao |  Valerio Conti |
| 8  | 18. toukokuu | Tortoreto – Pesaro | Mäkietappi | 239 |  Caleb Ewan |  Valerio Conti |
| 9  | 19. toukokuu | Riccione –  San Marino | Henkilökohtainen aika-ajo | 34,8 |  Primož Roglič |  Valerio Conti |
| 10  | 21. toukokuu | Ravenna – Modena | Tasamaaetappi | 145 |  Arnaud Démare |  Valerio Conti |
| 11  | 22. toukokuu | Carpi – Novi Ligure | Tasamaaetappi | 221 |  Caleb Ewan |  Valerio Conti |
| 12  | 23. toukokuu | Cuneo – Pinerolo | Keskivaikea vuorietappi | 158 |  Cesare Benedetti |  Jan Polanc |
| 13  | 24. toukokuu | Pinerolo – Ceresole Reale | Vuorietappi | 196 |  Ilnur Zakarin |  Jan Polanc |
| 14  | 25. toukokuu | Saint-Vincent – Courmayeur | Vuorietappi | 131 |  Richard Carapaz |  Richard Carapaz |
| 15  | 26. toukokuu | Ivrea – Como | Keskivaikea vuorietappi | 232 |  Dario Cataldo |  Richard Carapaz |
| 16  | 28. toukokuu | Lovere – Ponte di Legno | Vuorietappi | 194 |  Giulio Ciccone |  Richard Carapaz |
| 17  | 29. toukokuu | Commezzadura – Rasen-Antholz | Keskivaikea vuorietappi | 181 |  Nans Peters |  Richard Carapaz |
| 18  | 30. toukokuu | Olang – Santa Maria di Sala | Tasamaaetappi | 222 |  Damiano Cima |  Richard Carapaz |
| 19  | 31. toukokuu | Treviso – San Martino di Castrozza | Keskivaikea vuorietappi | 151 |  Esteban Chaves |  Richard Carapaz |
| 20  | 1. kesäkuu | Feltre – Passo Croce d'Aune | Vuorietappi | 194 |  Pello Bilbao |  Richard Carapaz |
| 21  | 2. kesäkuu | Verona – Verona | Henkilökohtainen aika-ajo | 17 |  Chad Haga |  Richard Carapaz |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Italian ympäriajo 2019 Wikimedia Commonsissa
Giro d’Italia
1909
1910
1911
1912
1913
1914
1919
1920
1921
1922
1923
1924
1925
1926
1927
1928
1929
1930
1931
1932
1933
1934
1935
1936
1937
1938
1939
1940
1946
1947
1948
1949
1950
1951
1952
1953
1954
1955
1956
1957
1958
1959
1960
1961
1962
1963
1964
1965
1966
1967
1968
1969
1970
1971
1972
1973
1974
1975
1976
1977
1978
1979
1980
1981
1982
1983
1984
1985
1986
1987
1988
1989
1990
1991
1992
1993
1994
1995
1996
1997
1998
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019
2020
2021
2022
2023
2024
Maglia rosa
Maglia ciclamino
Maglia rosso passione
Maglia verde
Maglia bianca
UCI World Tour
| --- | --- |
Kaudet:   (UCI World Ranking 2009  UCI World Ranking 2010)  2011  2012  2013  2014  2015  2016  2017  2018  2019  2020  2021  2022  2023  2024 
Kilpailut:   Tour Down Under  Pariisi–Nizza  Tirreno–Adriatico  Milano – San Remo  Katalonian ympäriajo  E3 Prijs Vlaanderen  Gent–Wevelgem  Flanderin ympäriajo  Baskimaan ympäriajo  Pariisi–Roubaix  Amstel Gold Race  La Flèche Wallonne  Liège–Bastogne–Liège  Tour de Romandie  Italian ympäriajo  Critérium du Dauphiné  Sveitsin ympäriajo  Ranskan ympäriajo  Puolan ympäriajo  Eneco Tour  Clásica de San Sebastián  Espanjan ympäriajo  Vattenfall Cyclassics  GP Ouest-France  Grand Prix Cycliste de Québec  Grand Prix Cycliste de Montréal  Lombardian ympäriajo
Jaakko Vainio

Jaakko Vainio (alun perin Repo, 14. helmikuuta 1892 Kurkijoki − 6. kesäkuuta 1953 Helsinki) oli suomalainen Maalaisliiton Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä valittu kansanedustaja vuosina 1922−1924. Presidentin valitsijamiehenä Vainio oli vuonna 1931.
Aina vuoteen 1932 Vainio työskenteli Maakansa-lehdessä Viipurissa, vuodet 1920−1932 lehden päätoimittajana. Sen jälkeen hän oli Viipurin läänin lääninhallituksen virkailijana Viipurissa ja myöhemmin Kymen läänin lääninhallituksen virkailijana Kotkassa.
Vainion vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Repo ja Katrina Kojo. Hän oli naimisissa Hilja Uotisen kanssa vuosina 1917−1938 ja Kerttu Ester Raition (entinen Vaha) kanssa vuodesta 1940.
Aiheesta muualla

.aspx Jaakko Vainio Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Jimmy Reece

| Jimmy Reece> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. marraskuuta 1929 
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1952, 1954–1958
Talli(t):  Kurtis Kraft Pankratz Lesovsky Watson
Kilpailuja:  6
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Indianapolis 500 1952
Viimeinen kilpailu:  Indianapolis 500 1958
James 'Jimmy' Reece (17. marraskuuta 1929 Oklahoma City, Oklahoma – 28. syyskuuta 1958 Trenton, New Jersey) oli yhdysvaltalainen Indianapolis 500 -kuljettaja. Hän osallistui Indianapolis 500 -kilpailuun kuusi kertaa kausilla 1952 ja 1954–1958. Hän oli parhaimmillaan 6. vuoden 1958 kilpailussa, mutta ei saavuttanut pisteitä sen ajan säännöillä. Vuonna 1954 Reece osallistui myös Bobby Ball Memorial Race -kilpailuun, jossa auto pyörähti ympäri ja hän kolaroi seinään saaden vakavia vaurioita keuhkoihin, olkapäähän sekä sisäelimiin. Reece sai surmansa vuonna 1958 USAC:n järjestämässä Champ Carin Trenton International Speedwayn kilpailussa, kun hänen autonsa sisäradanpuoleiset pyörät keräsivät likaa radalta ja muuttivat auton suuntaa aitausta kohden. Hän sai kolarin seurauksena monia vammoja ja kuoli ambulanssissa.
Jaakko Nikkinen

Jaakko Nikkinen (1. lokakuuta 1884 Laihia – 7. marraskuuta 1946 Laihia) oli suomalainen kirjailija. Hän kirjoitti myös nimellä Jouko Nikkinen.
Teoksia

Kotipellon kynnökseltä : kertomuksia.  WSOY 1911   (nimellä Jouko Nikkinen)
Leppirannan Lauri : romaani.   WSOY 1916, 2. painos 1919
Maanraivaajia, kansalaiselämäkertoja osa 1, toimittanut Jaakko Nikkinen. Suomen nuorison liiton kirjasto n:o 4.    Edistysseurojen Kustannus Oy, Helsinki 1920
Ylenkatsotuita.   Edistysseurojen Kustannus Oy, Helsinki 1922
Nuori kuokkija ynnä muita novelleja.  WSOY 1927
Aiheesta muualla

Vapaasti ladattavia Jaakko Nikkisen e-kirjoja Projekti Lönnrotilta ja Project Gutenbergiltä.
Ilkka-lehdessä v.1921 julkaistu muistelmasarja Laihian Äijä-komppanian mukana v. 1918.
Italian ympäriajo 2018

Kilpailun ensimmäinen etappi oli henkilökohtainen aika-ajo Jerusalemissa. Kolme ensimmäistä etappia ajettiin Israelissa.
Italian ympäriajo 2018 oli järjestyksessään 101. Italian ympäriajo. Se alkoi Israelin Jerusalemista 4. toukokuuta ja päättyi Roomaan 27. toukokuuta 2018.