stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mahogany (yritys)
Historiaa

Mahoganyn ”kovapuulaitoksen”, ensimmäisen laatuaan Suomessa, perustivat kolme helsinkiläistä porvaria Jalkanen, Koivisto ja Asikainen vuonna 1908.
1930-luvun loppuun asti Mahogany (suom. mahonki) toimi ”jalopuun” maahantuojana toimittaen tiikki-, mahonki- ja muita eksoottisia puulajeja etenkin Suomen puusepänteollisuudelle. Toimitilat sijaitsivat vuoteen 1950 asti Helsingin Ruoholahdenkatu 21:ssä, johon sitten rakennettiin Uuden Suomen kirjapaino. Ulkomailta tuodut, läpimitaltaan jopa parimetriset tukit Mahogany sahasi määrämittoihin Lauttasaaren sahallaan, jonka yhteyteen valmistui vuonna 1939 vaneri- ja viilutehdas. Tuotantolaitosten osoite oli Vattuniemenkatu 18. Mahogany valmisti sitten liimaamatonta viilua muun muassa lentokoneteollisuudelle ja vuodesta 1945 alkaen myös ristiinliimattuja erikoisvanereita. Sotien jälkeinen tuontisäännöstely pakotti siirtymään suomalaiseen puuhun, erityisesti koivuun, mukaan lukien visakoivu ja lainekoivu. Vuoden 1951 teollisuusmatrikkelissa Mahoganyn tuotteiksi mainitaan ulkomainen puu, teollisuus- ja sisustusvanerit ja akkuvälilevyt. Vuonna 1969 Mahoganyn toiminta siirtyi Lauttasaaresta Lohjalle.
Mahogany Oy:n omisti Leo D. Fialkoff perheineen ja toimitusjohtaja Sergei Tulinoff vuoteen 1963, jolloin sen osti Kaukas Oy. Mahogany yhdisti myyntiorganisaationsa Puukeskuksen kanssa 1970-luvun puolivälissä. Sittemmin yritys oli puoliksi Rauma-Repolan ja ensin Kaukas- ja sitten Joutseno-Pulp-yhtiön omistuksessa vuoteen 1980, jolloin Rauma-Repola osti sen kokonaan itselleen samalla kun tuli myös Joutseno-Pulpin ainoaksi omistajaksi. Tuolloin Mahoganyn  suurasiakkaana Suomessa oli juuri Rauma-Repolan puulevyteollisuus. 80 prosenttia Mahoganyn tuotannosta meni kuitenkin ulkomaille, päätuotteina koivuviilu ja lentokonevaneri. Suomessa Mahogany myi myös eri puulajeista tehtyjä lattiaparketteja.
1960-luvun puolivälissä Mahogany osti kilpailevan erikoisvanerien valmistajan Soinne Oy:n, joka oli tullut tunnetuksi koristeellisen ”rytmivanerin” kehittämisestä yhteistyössä Tapio Wirkkalan kanssa.
Heinäkuun lopussa 1974 Mahoganyn varasto Helsingin Porkkalankadulla tuhoutui suurpalossa, jota oli sammuttamassa noin 70 palomiestä.
Mahoganyn alkuaikojen toimitusjohtajia olivat Georg Wilhelm Roering (1908–1938), Yrjö Lehtiö (1939–1948), Y. Vorselman (1949–1953) ja Sergei Tulinoff (1953–1963). Nykyisen Mahogany-yhtiön perustaja, omistaja ja toimitusjohtaja on Markku Tamminen, joka osti Lohjan tehtaan UPM-Kymmeneltä vuonna 2011.
Mahoganyn nykyisiin tuotteisiin kuuluu ohutviiluvaneri, jota käytetään muun muassa huonekaluihin, sisäverhoiluun, leluihin, urheiluvälineisiin, soittimiin, aseiden tukkeihin, satuloihin ja muotteihin.
Baranavitšyn lentotukikohta

| Baranavitšyn lentotukikohta |
| --- | --- |

IATA-koodi:  -
ICAO-koodi:  UMMA
Sijainti:  Baranavitšy, Brestin alue, Valko-Venäjä
Koordinaatit:  53°05′41″N, 026°02′47″E
Tyyppi:  Sotilaslentokenttä
Ylläpitäjä:  ei tietoa
Liikenneyhteydet
Tärkein keskus ja etäisyys:  Baranavitšy 5 km
Baranavitšyn lentotukikohta on Baranavitšyn kaupungissa, 5 kilometriä ydinkeskustan eteläpuolella, Valko-Venäjän Brestin alueella  sijaitseva valkovenäläinen lentotukikohta, jossa toimii ainakin Su-27 -hävittäjiä käytävä joukko-osasto.
Maaliskuussa 2014 uutisoitiin, että Venäjän ilmavoimat aikoi tuoda paikalle 24 omaa Suhoi Su-27 hävittäjäänsä vuoden 2014 aikana. Presidentti Lukašenka totesi aiheesta, ettei asia ole kiireellinen, mutta jos venäläiset haluavat sijoittaa 24 konetta tänne (Valko-Venäjälle), hän olisi tyytyväinen.
Baranavitšyn lentotukikohta sijaitsee Valko-Venäjän Brestin alueen Baranavitšyssä
Helmikuusta 2022 lähtien, osana Venäjän hyökkäystä Ukrainaan, lentotukikohdasta käsin on operoinut muun muassa kaksi tai kolme Venäjän ilmavoimien Berijev A-50 -tiedustelu- ja ilmavalvontakonetta sekä joukko raskaita Mil Mi-26 -kuljetushelikoptereita.
Baranavitšyn varuskuntaan kuuluvassa lentotukikohdassa toimivan joukko-osaston hihamerkki
Aiheesta muualla

Baranavitšyn lentotukikohta kartalla (selitykset pääosin (englanniksi)) (wikimapia.org)
VVS Belarusi - 13 let v samostojatelnom polete (venäjäksi) (aircraft-museum.ucoz.ru)
61st Fighter Aviation Regiment PVO (englanniksi) (ww2.dk)
Baranovka

Baranovka (ven. Бара́новка, karjalaksi Boruaniha) on kylä ja maalaiskunta Tverin alueen Lihoslavlin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee 10 kilometriä Lihoslavlista luoteeseen Moskovan ja Pietarin välisen pääradan varrella. Asukkaita kunnassa on noin 1 000.
Kylän nimi perustuu venäläiseen henkilönimeen Baran < appelatiivi baran ”pässi”. Karjalainen muoto juontuu rinnakkaisnimestä Baraniha. Kunta on vanhaa tverinkarjalaisten asuinseutua. Nähtävyyksiä ovat arkkienkeli Mikaelin kirkko (1873) Lokotsyssa ja Kazanin jumalanäidin ikonin kirkko (1884–1886) Bolšoje Ploskojen kylässä.
Aiheesta muualla

Baranovkan kunnan sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
HMS Newcastle (76)

| HMS Newcastle |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers Armstrong, Tynen telakka
Kölinlasku:  4. lokakuuta 1934
Laskettu vesille:  23. tammikuuta 1936
Palveluskäyttöön:  5. maaliskuuta 1937
Poistui palveluskäytöstä:  1958
Loppuvaihe:  romutettu 1959
Tekniset tiedot
Uppouma:  9 100 t (standardi) 11 350 t (kuormattu)
Pituus:  180,20 m (kokonaispituus) 170,07 m (vesiraja)
Leveys:  18,79 m
Syväys:  6,20 m
Koneteho:  75 000 shp
Nopeus:  32 solmua
Miehistöä:  748
Aseistus
Aseistus:  4 × 6" (152 mm) Mk XXIII -tykkiä 8 × 4" (102 mm) Mk XVI -tykkiä 2 × neliputkista 2 naulan ilmatorjuntatykkiä 2 × nelipiippuista Vickers .50" Mk III -ilmatorjuntakonekivääriä 6 × 21" (533 mm) torpedoputkea 3 × lentokonetta
HMS Newcastle (viirinumero 76) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Southampton-luokan (osa Town-luokkaa) kevyt risteilijä.
Valmistus

Alus tilattiin Vickers-Armstrongin Tynen telakalta, missä kölin laskettiin 4. lokakuuta 1934. Alus laskettiin vesille 23. tammikuuta 1936 ja valmistui 5. maaliskuuta 1937.
Palvelus

Palvelukseen otettaessa alus liitettiin 2. risteilijäviirikköön ja se oli toisen maailmansodan alkaessa telakalla.
Syyskuun puolivälissä 1939 alus palasi palvelukseen liitettynä Kotilaivaston 18. risteilijäviirikköön suojaamaan kauppamerenkulkua Läntiselle reitille (engl. Western Approach), josta se siirrettiin Pohjanmeren valvontaan. Marraskuussa alus oli etsimässä HMS Rawalpindin upottaneita Saksan laivaston taisteluristeilijöitä Scharnhorstia ja Gneisenauta.
Aluksen palattua Tynen telakalta palvelukseen heinäkuussa 1940 se liitettiin mahdollisen saksalaisten suorittaman Englannin maihinnousun torjuntaan Plymouthiin Etelä-Englantiin. Alus oli 11. lokakuuta yhdessä HMS Revengen kanssa tulittamassa maakohteita Cherbourgissa. Muutamaa päivää myöhemmin alus iski risteilijä HMS Emeraldin sekä hävittäjien kanssa Saksan laivaston hävittäjäosastoa vastaan. Newcastlen ehdittyä paikalle saksalaiset irtaantuivat taistelusta.
Alus siirrettiin 13. marraskuuta Gibraltarille Force H:hon, jonka mukana se osallistui 27. marraskuuta  Spartiventon taisteluun. Alus siirrettiin joulukuussa Etelä-Atlantin osastoon, jossa se valvoi La Plata -joen suun aluetta, kunnes se elokuussa 1941 lähti Bostoniin telakalle. Huollon aikana aluksen puolentuuman konekiväärit ja tyypin 286 tutka korvattiin yhdeksällä yksiputkisella Oerlikonin 20 millimetrin ilmatorjuntatykillä sekä tyyppine 273 ja 291 tutkat.
Alus palasi 29. joulukuuta Plymouthiin. Se siirrettiin helmikuussa 1942 Itäiseen laivastoon ja edelleen kesäkuussa Välimerelle. Alukseen osui 15. kesäkuuta Saksan laivaston moottoritorpedovene S56:n laukaisema torpedo, joka aiheutti aluksella suurta tuhoa. Tilapäiskorjaukset tehtiin Bombayssa, minkä jälkeen alus siirrettiin New Yorkin laivaston telakalle Yhdysvaltoihin, jonne se saapui 10. lokakuuta. Korjausten yhteydessä alukselta poistettiin lentokoneiden tarvitsemat rakenteet ja tyypin 291 tutka, joiden tilalle asennettiin kymmenen yksiputkista 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä ja uudistettu tutkajärjestelmä. Aluksen korjaus oli kuitenkin edelleen kesken sen palatessa maaliskuussa 1943 Englantiin. Alus siirrettiin 4. risteilijäviirikköön Itäiseen laivastoon. Se saapui 27. toukokuuta Kilindiniin. Aluksella vaihdettiin heinä-syyskuussa 1943 kuusi yksiputkista neljään kaksiputkiseen 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiin, joka säilyi kevyenä ilmatorjunta-aseistuksena sodan loppuun saakka. Alus palasi toukokuussa 1945 Englantiin Rosythiin telakalle.
Alus palasi lokakuussa palvelukseen. Huollon aikana alukselta poistettiin X-torni. Alus suoritti joukkojenkuljetuksia osana Plymouthiin sijoitettuja osastoja, kunnes se siirrettiin 1947 1. risteilijäviirikköön Välimeren laivastoon, palaten muutaman vuoden kuluttua Plymouthiin.
Se oli 1950-1951 ensimmäisiä aluksia, joille tehtiin sodan jälkeen modernisointi. Alus lähetettiin Kauko-Itään 5. risteilijäviirikössä osallistumaan Korean sotaan. Newcastle oli uransa lopun Kauko-Idän laivastossa, kunnes palasi elokuussa 1958 Englantiin palveluksesta poistettavaksi. Alus saapui 19. elokuuta 1959 Faslaneen Shipbreaking Industriesille romutettavaksi.
Pedro Barbosa

Pedro Alexandre dos Santos Barbosa (s. 6. elokuuta 1970 Gondomar, Portugali) on portugalilainen entinen jalkapalloilija. 182 senttimetriä pitkän Sousan pelipaikka oli keskikenttäpelaaja.
Barbosa edusti juniorina Portoa ja ammattilaisuransa aikana Freamundea (1989–1991), Vitóriaa (1991–1995) ja Sportingia (1995–2005). Portugalin A-maajoukkueessa hän pelasi vuosina 1992–2002 22 ottelua ja teki niissä viisi maalia. Barbosa oli mukana maajoukkueessa muun muassa EM-kisoissa 1996 ja MM-kisoissa 2002 mutta MM-turnauksessa hän ei päässyt pelaamaan.
Spree-Neiße

Spree-Neiße on piirikunta, joka sijaitsee Brandenburgin osavaltiossa, Saksassa. Piirikunnan pinta-ala on noin 1 648 neliökilometriä ja asukasluku 120 178 (2012). Sen pääkaupunki on Forst (Lausitz). Spree-Neißen piirikunta rajautuu pohjoisesta myötäpäivään lueteltuna Oder-Spreen piirikuntaan, Puolaan, Görlitzin ja Bautzen piirikuntiin Saksin osavaltiossa, ja Dahme-Spreewaldin piirikuntaan.
Spree-Neißen piirikunnan sijainti Brandenburgin osavaltiossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Spree-Neiße Wikimedia Commonsissa
Piirikunnan verkkosivut landkreis-spree-neisse.de (saksaksi)
Brandenburgin piirikunnat ja kaupunkipiirit
Barnim
Brandenburg an der Havel
Cottbus
Dahme-Spreewald
Elbe-Elster
Frankfurt (Oder)
Havelland
Märkisch-Oderland
Oberhavel
Oberspreewald-Lausitz
Oder-Spree
Ostprignitz-Ruppin
Potsdam
Potsdam-Mittelmark
Prignitz
Spree-Neiße
Teltow-Fläming
Uckermark
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Landkreis Spree-Neiße

Käännös suomeksi
Balkanin kriisi

Balkanin kriisi, joka omana aikanaan tunnettiin itämaan kriisinä, oli kansainvälinen poliittinen selkkaus vuosina 1875–1878. Kriisi sai alkunsa, kun Balkanin kristitty slaavilaisväestö nousi kapinaan aluetta hallinneita, islamilaisia ottomaaneja vastaan. Selkkaus laajeni sodaksi, kun Serbian ja Montenegron autonomiset ruhtinaskunnat tukivat kansannousua ja julistivat sodan emämaalleen. Serbien sotajoukot kärsivät kuitenkin tappion ja vetäytyivät sissisotaan vuoristoon, jolloin Venäjä päätyi hyökkäämään Turkkiin tukeakseen eteläslaavilaisia veljeskansojaan ja toisaalta hakeakseen hyvitystä häviölleen Krimin sodassa.
Balkanin kriisin laukaisemat taistelut tunnetaan Turkin sotana, jossa taisteli myös suomalaisia Venäjän armeijan riveissä. Kriisi oli vähällä levitä suursodaksi, kun Britannia hermostui Venäjän menestyksestä ja lähetti laivojeen Konstantinopolin edustalle estääkseen kaupungin valtaamisen. Myös Itävalta-Unkari sekaantui tapahtumiin sopimalla alustavia etupiirijakoja Venäjän kanssa ja vaatimalla uudelleenjärjestelyjä, kun venäläiset pääsivät sanelemaan suuria, maalle edullisia aluemuutoksia sisältäneen San Stefanon rauhan. Venäjän voitto laimenikin Berliinin kongressissa, joka kokoontui sodan jälkiselvittelyyn Saksan kanslerin Otto von Bismarckin johdolla vuonna 1878.
Balkanin kriisin ja Turkin sodan vaikutus kansainväliseen politiikkaan oli merkittävä: se mursi hetkellisesti ns. kolmen keisarin liiton, ja Berliinin kongressissa piirretyt Balkanin rajat säilyivät käytännössä koskemattomina aina Balkanin sotiin vuosina 1912–1914.
Kriisin tausta > Itämainen kysymys

Osmanien valtakunnan rappeutuminen teki siitä 1800-luvulla "Euroopan sairaan miehen”. Sen vaikutusvalta supistui erityisesti Balkanilla, jonka kristittyjä kansoja Portti oli alistanut vuosisatoja. Turkin perinnönjako synnytti niin sanotun itämaisen kysymyksen, joka vaikutti suuresti ajan kansainväliseen politiikkaan ja johti sotiin eurooppalaisten valtioiden ja ottomaanien välille, muun muassa Krimin sotaan, Turkin sotaan ja Italian-Turkin sotaan (1911–12).
Krimin sodasta oli kulunut vasta kaksikymmentä vuotta, mutta sen jäljet näyttivät haalistuneen pois. Venäjä oli voimistunut uudelleen, kun taas Turkki, jota sen läntiset liittolaiset olivat yrittäneet kohottaa suurvaltojen joukkoon, heikkeni ja rappeutui entisestään. Kysymys kristittyjen asemasta oli yhä ratkaisematta. Pariisin rauhansopimus edellytti, että kristityille oli taattava yhtäläiset oikeudet muslimien kanssa, ja sulttaani Abdul Mejid I olikin sodan jälkeen antanut julistuksen muslimien ja ei-muslimien tasa-arvosta osana niin sanottuja tanzimat-uudistuksia. Joitain edistysaskelia oli otettu: vääräuskoisten suojeluverosta, jizyasta, oli luovuttu, ja muutkin kuin muslimit saivat liittyä armeijaan. Dhimmiyteen liittyviä rajoituksia oli kuitenkin säilytetty, kristityn sana ei esimerkiksi kelvannut oikeudessa todisteeksi muslimin sanaa vastaan.
Kristittyjen kapinat leimahtelivat ympäri valtakuntaa muun muassa Libanonissa (1858), Kreetalla (1866–1869) ja Armeniassa. Turkin keskushallinto ei lopulta enää kyennyt valvomaan rajamaakuntien paššoja, jotka saattoivat harjoittaa kristittyjen mitä julminta kiskomista. Vasta länsivaltojen painostuksen alla se puuttui väärinkäytöksiin ja palautti järjestyksen reuna-alueilleen.
Kriisin tausta > Euroopan uudet tuulet

Balkanin kriisin puhkeaminen oli yhtäältä seurausta Turkin rappiosta ja nationalismin ja panslavismin kaltaisten aatteiden leviämisestä valtakunnan moninaisten kansojen keskuudessa, mutta toisaalta tiukasti sidoksissa ajan kansainväliseen politiikkaan Euroopassa. Preussin sotilaallinen menestys sodissaan Itävaltaa (1866) ja Ranskaa (1870–71) vastaan nostivat sen suurvallaksi ja johtivat Saksan yhdistymiseen keisarikunnaksi. Nämä tapahtumat hajottivat länsiblokin, joka oli taannut Ottomaanien valtakunnan yhtenäisyyden Krimin sodan päätteeksi 1856. Saksan synty muutti mantereen voimatasapainoa ratkaisevasti niin, etteivät Ranska ja Itävalta-Unkari enää voineet kamppailla keskenään vaikutusvallasta Keski-Euroopassa. Tämä käänsi suurvaltojen huomion itään. Iso-Britannia pysytteli erossa mannermaan asioista, mikä teki Saksasta maanosan johtavan valtion ja antoi Otto von Bismarckille vapaat kädet harjoittaa haluamaansa politiikkaa.
Katseiden kääntymistä itään edesauttoi myös Suezin kanavan avaaminen 1860-luvun lopulla. Kanavasta tuli brittiläiselle imperiumille elintärkeä linkki meritiellä Intiaan, mikä sai britit huolestumaan Venäjän mahdollisista pyyteistä laajentaa valtapiiriään itäiselle Välimerelle. Britannian valtionjohto olikin haluton tuomitsemaan hirmutekoja, joita ottomaanien sotajoukot kohdistivat kapinoiviin slaaveihin. Venäjän menestys sodassaan Turkkia vastaan aiheutti niin kiihkeitä tunteita, että Britannia päätyi lähettämään sodan loppuvaiheessa laivasto-osaston Konstantinopolin suojaksi.
Kriisin eteneminen > Bosnian kapina 1875

Kesällä 1875 nousivat Bosnia-Herzegovinan talonpojat kapinaan ja aloittivat sissisodan ottomaaneja vastaan. Tähän oli syynä asukkaiden julma kohtelu ja raskas verotaakka, jolla paikattiin valtakunnan surkeaa taloudellista tilannetta. Vuodesta 1873 jatkunut kuivuus ja huonot sadot Vähässä-Aasiassa olivat johtaneet valtionhallinnon krooniseen rahapulaan, ja Osmanien valtakunta ajautuikin vararikkoon 6. lokakuuta 1875.
Kriisin eteneminen > Bulgarian huhtikuun kansannousu 1876

Kapina levisi Bosniasta Bulgariaan, mihin vaikutti merkittävästi venäläisten agenttien kiihotus. Vuonna 1876 turkkilaiset kukistivat Bulgarian kapinan, jolloin Euroopan lehdistössä nostettiin meteli Bulgarian hirmuteoista.
Kriisin eteneminen > Konstantinopolin konferenssi

Joulukuussa suurvaltojen edustajat kokoontuivat Konstantinopoliin ratkaisemaan kriisiä.
Jälkiselvittelyt > San Stefanon rauha

San Stefanon rauha maaliskuussa 1878 liitti Venäjään itäosan Armeniaan ja loi Suur-Bulgarian, johon kuului laajat alueet Balkanista.
Jälkiselvittelyt > Berliinin kongressi

Ison-Britannian ja Itävalta-Unkarin vastustuksen vuoksi kutsuttiin koolle Berliinin kongressi, jossa Venäjä menetti voittamansa alueet. Serbia, Romania ja Montenegro saivat itsenäisyyden. Bulgarian valtio perustettiin, ja siitä tehtiin autonominen ruhtinaskunta.
Bambaran kieli

| Bambara |
| --- | --- |
 Manding-kielten puhuma-alue.
Oma nimi:  bamanankan
Tiedot
Alue:   Mali    Burkina Faso    Norsunluurannikko    Guinea    Gambia    Mauritania    Senegal
Virallinen kieli:   Mali (kansallinen kieli)
Kirjaimisto:  latinalainen
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  nigeriläis-kongolaiset kielet
Kieliryhmä:  mandelaiset kielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  bm
ISO 639-2:  bam
ISO 639-3:  bam
 Ohje 
Bambara (myös bamana, bambaraksi bamanankan) on etupäässä Malissa asuvien bambaroiden puhuma mandelainen kieli.
Historia ja levinneisyys

Bambaran kieli on muodostunut 1200–1800-luvuilla Segun valtiossa. Se kuuluu mandelaisten kielten manding-ryhmän itäiseen alaryhmään. Bambaran murteet muodostavat jatkumon lähisukukielten maninkan, djulan ja markan kanssa.
Bambaroiden ydinalue sijaitsee Malissa Nigerjoen keskijuoksun varrella. Yhtenäistä asutusta on myös historiallisella Kaartan alueella, Kayesin seudulla sekä Moptin pohjois- ja koillispuolella. Huomattavia bambararyhmiä asuu Malin kaikissa suurissa kaupungeissa, Senegalissa, Norsunluurannikolla, Burkina Fasossa ja Ranskassa. Bambara toimii Gaon ja Kidalin alueita lukuun ottamatta Malin lingua francana. Äidinkielisten puhujien määräksi arvioitiin vuonna 2012 neljä miljoonaa ja puhujien kokonaismääräksi lähes 14 miljoonaa. Malin vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan bambaraa puhuu äidinkielenään 46,3 ja käyttökielenään 51,5 prosenttia maan väestöstä.
Murteet ja yleiskieli

Bambara jakautuu useisiin murreryhmiin, joita ei ole tutkittu kunnolla. Kaupungeissa puhuttu yleiskieli perustuu Bamakon murteeseen, joka muistuttaa foneettisesti lähiseudulla puhuttua maninkaa. Bambaran yleiskieli vaikuttaa paikallismurteisiin ja toimii myös djulan kielen prestiisimuotona. Sitä käytetään laajasti radiossa ja televisiossa, uskonnollisessa toiminnassa ja kaupankäynnin kielenä. Ennen siirtomaa-aikaa arvostetuin kielimuoto oli Ségoun murre.
Bambaran oikeinkirjoitussäännöt laadittiin latinalaisen kirjaimiston pohjalta vuonna 1967. 1980-luvulla siihen lisättiin erikoismerkit ɛ, ɔ ja ɲ. Vokaalien pituutta ilmaistaan kirjoituksessa kahdella kirjaimella, nasaalisuutta n-kirjaimella ja elisiota sanan lopussa apostrofilla. Tooneja ei normaalitekstissä merkitä. Isot alkukirjaimet otettiin käyttöön vuonna 1980.
Aikuisten lukutaito-opetus käynnistyi 1970-luvulla. Vuonna 1979 avattiin ensimmäiset koulut, joissa opetus tapahtuu alaluokilla bambaran kielellä. Vuodesta 1972 lähtien on ilmestynyt kuukausilehti Kibaru ja vuodesta 1986 toinen pitkäikäinen lehti Jɛkabaara. Kielellä julkaistaan jonkin verran kirjallisuutta, mutta sen käyttö on yhä etupäässä suullista. 2000-luvun alussa kirjakieli sai kilpailijan niin sanotusta n’ko-kielestä, joka perustuu Guineassa puhuttuun maninkaan. Bambaraa kirjoitetaan rajoitetusti myös arabialaisella kirjaimistolla. Kaartan alueella oli 1930-luvulta lähtien käytössä omaperäinen tavukirjoitus masaba. Malin ylivoimaisesti hallitseva kirjakieli on maan virallinen kieli ranska ja uskonnon alalla arabia.
Fonetiikka, kielioppi ja sanasto

Bambarassa on seitsemän vokaalia, jotka voivat esiintyä lyhyinä, pitkinä ja nasaalistuneina. Konsonantistoon kuuluvat prenasaaliset klusiilit ja frikatiivit, esim. mp, nd, ns. Eräät konsonantit kuten h ja z on lainattu arabiasta ja ranskasta. Mandekielille ominaisia tooneja on kaksi.
Bambara on kieliopilliselta rakenteeltaan analyyttinen kieli. Verbitaivutuksessa on agglutinatiivisia piirteitä. Kielessä on myös paljon uusia sanoja muodostavia johtimia. Sijakategoriaa ei ole, vaan vastaavia merkityksiä ilmaistaan sanajärjestyksellä ja apusanoilla. Nominien lukua ilmaistaan liitepartikkelilla ja verbin monikkoa reduplikaatiolla. Persoonamuotoja ovat vain persoonapronominit. Suffikseilla ja apusanoilla ilmaistuja verbikategorioita ovat imperfektiivi, progressiivi, futuuri, perfektiivi, resultatiivi, imperatiivi, konjunktiivi, konditionaali ja optatiivi. Verbitaivutuksen ja sananmuodostuksen rajalla ovat partisiipit ja gerundit. Perussanajärjestys on SOV.
Sananmuodostus perustuu etupäässä suffikseihin. Verbeillä on myös muutamia prefiksejä. Yhdyssanojen muodostaminen on hyvin produktiivista. Sanastossa on paljon ranskalaisia ja arabialaisia lainasanoja sekä varhaisia lainoja soninkesta.
Tutkimus

Bambaran kielen tutkimuksen uranuurtaja oli siirtomaa-aikana kieliopin ja sanakirjoja laatinut ranskalainen Maurice Delafosse. Yhdysvaltalainen Charles Bird kuvasi kielen toonijärjestelmän 1960-luvulla. Gérard Dumestre on laatinut peruskieliopit ja Denis Creissels on tehnyt vertailevaa tutkimusta sekä kuvannut murteita ja tooneja. Bambaran käytetyimmät sanakirjat ovat katolisen lähetyssaarnaajan Charles Bailleulin käsialaa. Internetissä julkaistiin vuonna 2012 avoin referenssikorpus. Mandekielten tutkimusta käsittelee Ranskassa vuodesta 1981 ilmestynyt aikakauslehti Mandenkan.
Aiheesta muualla

Wikipedia, vapaa tietosanakirja
Corpus bambara de référence
Mandenkan: Bulletin semestriel d’etudes linguistiques mandé
Barat

Barakuningas 1900-luvun vaihteen valokuvassa.
Barat ovat malagasseihin kuuluva etninen ryhmä Madagaskarissa. Heitä arvioidaan olevan lähes 375 000 henkeä.
Barat asuvat Madagaskarin sisämaan eteläosassa Ihosyn ja Betrokan ympäristössä. Alun perin he ovat kotoisin maan lounaisosasta Toliaran seudulta. Ulkonäöltään he muistuttavat bantuja. Barat jakautuvat useisiin alaryhmiin. Viime aikoina he ovat sekoittuneet betsileoihin.
Perinteinen elinkeino on paimentolaisuuteen perustuva karjanhoito. Betsileoilta barat ovat oppineet riisin viljelyn. Miehet ovat usein moniavioisia ja naisten asema on heikko.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Barat Wikimedia Commonsissa
Slovakian alueet

Slovakian alueet
Slovakian tasavalta jakautuu  kahdeksaan alueeseen (kraj).
Taulukko alueista

| Alue | Slovakinkielinen nimi   (kraj) | Pääkaupunki | Väkiluku   (2021) |
| --- | --- | --- | --- |
|  Banská Bystrican alue | Banskobystrický | Banská Bystrica | 625 601 |
|  Bratislavan alue | Bratislavský | Bratislava | 719 537 |
|  Košicen alue | Košický | Košice | 782 216 |
|  Nitran alue | Nitriansky | Nitra | 677 900 |
|  Prešovin alue | Prešovský | Prešov | 808 931 |
|  Trenčínin alue | Trenčiansky | Trenčín | 577 464 |
|  Trnavan alue | Trnavský | Trnava | 566 008 |
|  Žilinan alue | Žilinský | Žilina | 691 613 |
Alueiden vaakunat

Banská Bystrica
Bratislava
Košice
Nitra
Prešov
Trenčín
Trnava
Žilina
BAP Pisagua (SS-33)

| BAP Pisagua |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Howaldtswerke-Deutsche Werft, Kiel
Kölinlasku:  15. elokuuta 1978
Laskettu vesille:  19. lokakuuta 1980
Palveluskäyttöön:  12. heinäkuuta 1983
Tekniset tiedot
Uppouma:  pinnalla: 1 180 t sukellus: 1 285 t
Pituus:  55,9 m
Leveys:  6,4 m
Syväys:  5,9 m
Koneteho:  4 × MTU type 12V493 AZ80 GA31L -dieselmoottoria 4 600 hv 1 × Siemens-sähkömoottori
Nopeus:  pinnalla: 11 solmua sukellus: 21 solmua
Miehistöä:  5 upseeria ja 26 miehistönjäsentä
BAP Pisagua (runkonumero SS-33) on Perun laivaston vuonna 1981 palvelukseen otettu Angamos-luokan sukellusvene.