stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo ydinonnettomuuksista

Ydinonnettomuuksien vakavuutta mitataan Kansainvälisen atomienergiajärjestön IAEA:n INES-asteikolla tasossa 4–7. Joukkoa tapahtumia saatetaan asiantuntijayhteisön ulkopuolella nimittää myös "onnettomuudeksi", vaikka valvontaviranomaiset eivät pidäkään niitä seurauksiltaan tarpeeksi merkittävinä, jotta niitä voitaisiin nimittää onnettomuuksiksi. Tällaisia INES-luokiteltuja 1–3 tapahtumia on lueteltu luettelossa ydinlaitostapahtumista (Ines 1–3).
Ydinonnettomuuksien lisäksi on tapahtunut joitakin ydinaseonnettomuuksia, joista jotkut ovat olleet ympäristölle ja ihmisille aiheuttamiensa vahinkojen perusteella jopa 6- tai 7-luokan ydinonnettomuuksien vertaisia.
Alla INES-luokitukset on kirjattu niiden onnettomuuksien kohdalle, joista se on tiedossa. INES-tiedot eivät ole täysin vertailukelpoisia eri maiden erilaisten raportointikäytäntöjen vuoksi, eikä niitä voi käyttää luotettavasti vertaamaan eri maiden ydinvoiman turvallisuutta.
Onnettomuudet ydinvoimalaitoksissa > Kevytvesireaktorit

Kevytvesireaktorit ovat länsimaissa selvästi yleisin voimalaitosreaktorityyppi, OECD-maissa vuonna 2007 toimineesta 346 ydinvoimalaitoksesta 303 eli 88 % oli kevytvesireaktoreita. Kevytvesireaktoreille on sattunut kaksi varsinaista onnettomuutta:
1979 - Three Mile Island (Harrisburg), Yhdysvallat
2011 - Fukushima, Japani
Onnettomuudet ydinvoimalaitoksissa > Muut reaktorityypit

Muut ydinreaktorityypit kuin kevytvesireaktorit eivät välttämättä ole käyttöhistoriansa aikana osoittautuneet yhtä luotettaviksi, eikä niiden turvallisuusominaisuuksia ole välttämättä suunniteltu yhtä perinpohjaisesti. Historian ainoa väestölle vaaraa aiheuttanut ydinvoimalaonnettomuus sattui RBMK-tyyppiselle reaktorille Neuvostoliitossa, Tšernobylissä.
1969 - Saint Laurentin ydinvoimala, Ranska
1967 - Chapelcrossin ydinreaktori, Englanti
28.11-30.12 1975 - Leningradin ydinvoimalaitos, Neuvostoliitto
1980 - Saint-Laurentin ydinvoimala, Ranska
26. huhtikuuta 1986 - Tšernobyl, Neuvostoliitto (Ukraina)
Onnettomuudet muissa ydinlaitoksissa > Sotilaalliset ydinlaitokset

1957 - Windscalen ydinreaktori, Englanti
1957 - Kyštymin plutoniumintuotantolaitos, Tšeljabinskin alue, Neuvostoliitto
6. huhtikuuta 1993 -  Siperian kemiallinen kombinaatti (Tomsk-7), Seversk, Tomskin alue, Venäjä
Onnettomuudet muissa ydinlaitoksissa > Tutkimuslaitokset

1955 - Chalk River, Kanada
1958 - Chalk River, Kanada
1961 - SL-1, Idaho Falls, Yhdysvallat
1969 - Lucensi, Sveitsi
Onnettomuudet muissa ydinlaitoksissa > Muut ydinlaitokset

1986 - Uraaninrikastuslaitos Kerr-McGee Corp, Yhdysvallat
1999 - Tokaimuran ydinjätteenkäsittelylaitos, Japani
Onnettomuudet ydinvoimaa käyttävillä aluksilla

Neuvostoliiton K-19-sukellusveneellä tapahtui elokuussa 1961 onnettomuus, jossa reaktorien jäähdytysjärjestelmä lakkasi toimimasta. Onnettomuus vaurioitti veneen pääradiota eikä sieltä voitu lähettää hätäkutsua tukikohtaan. Osa sukellusveneen miehistöstä rakensi väliaikaisen jäähdytysjärjestelmän mutta menehtyivät pian säteilyn aiheuttamiin sairauksiin. Ydinkärkiohjukset eivät olleet vaarassa.
Venäjän pohjoisen laivaston sukellusvene Kursk upposi 12. elokuuta 2000 aluksen torpedohuoneessa tapahtuneen räjähdyksen seurauksena. Reaktorit eivät onnettomuudessa vaurioituneet, mutta pidemmällä aikavälillä alus oli ympäristöriski. Hylky paikannettiin elokuun 2000 aikana ja nostettiin merestä syksyllä 2001. Kursk oli torpedoin aseistettu hyökkäysvene eikä sitä oltu varustettu ydinohjuksin.
Tuhoutuneita rakennuksia Fukushimassa
Tšernobylin onnettomuus on historian pahin ydinonnettomuus. Kuvassa vanhempaa suojakuorta jonka päälle on sittemmin rakennettu suurempi  teräksinen suojakuori.
Georgian demokraattinen tasavalta

Georgian demokraattinen tasavalta (georgiaksi საქართველოს დემოკრატიული რესპუბლიკა, Sakartvelos Demok'rat'iuli Resp'ublik'a) oli vuosina 1918–1921 ensimmäinen moderni georgialainen valtio. Tasavalta luotiin Venäjän vallankumouksen jälkeen tsaarinvallan romahdettua. Se rajoittui pohjoisessa Venäjään ja Pohjois-Kaukasuksen vuoristotasavaltaan, etelässä Turkkiin, Armeniaan ja Azerbaidžaniin. Valtion pinta-ala oli noin 107,600 km² (nykyisen Georgian valtion ala on vertailun vuoksi 69,700 km²) ja sen väkiluku oli noin 2,5 miljoonaa. Kuten nykyään, pääkaupunkina toimi Tbilisi ja virallisena kielenä georgia. Transkaukasian federaation hajottua 26. toukokuuta 1918 perustettua tasavaltaa johti sosiaalidemokraattinen menševikkipuolue. Sisäisten ja ulkopoliittisten ongelmiensa vuoksi nuori valtio ei pystynyt torjumaan Neuvosto-Venäjän joukkojen hyökkäystä maahan ja romahti helmi-maaliskuussa 1921 tullakseen Georgian neuvostotasavallaksi.
Tausta

Vuoden 1917 helmikuun vallankumouksen ja tsaarin kukistumisen jälkeen suurin valta Kaukasuksella oli Venäjän väliaikaisen hallituksen Transkaukasian erityiskomitealla (Ozakom eli Osobij Zakavkazskij Komitet). Kaikki neuvostot olivat Georgiassa tiukasti menševikkien hallussa. He seurasivat Petrogradin neuvoston esimerkkiä ja tukivat väliaikaishallitusta. Lokakuun bolševikkivallankumous muutti tilanteen dramaattisesti, eivätkä Kaukasian alueen neuvostot suostuneet tunnustamaan Leninin hallintoa. Entisen Venäjän Kaukasuksen armeijan yhä bolševistisempien sotilaiden suunnalta tuleva uhka, etniset jännitteet ja anarkia pakottivat Georgian, Armenian ja Azerbaidžanin poliitikot luomaan yhteisen alueellisen auktoriteetin, Transkaukasian komissariaatin (14. marraskuuta 1917), ja myöhemmin parlamentin, Sejmin (23. tammikuuta 1918). 22. huhtikuuta 1918 Sejm julisti Transkaukasuksen alueen itsenäiseksi Transkaukasian federaatioksi.
Monet georgialaiset, Ilia Tšavtšavadzen ja muiden 1800-luvun kansallisen heräämisen ajan intellektuellien vaikuttamina, vaativat täydellistä itsenäisyyttä. Heräämistä vahvistivat myös Georgian ortodoksikirkon itsenäisyyden palauttaminen (12. maaliskuuta 1917) ja kansallisen yliopiston perustaminen Tbilisiin (1918). Menševikit taas pitivät mahdollista itsenäisyyttä vain väliaikaisena bolševikkivastaisena toimenpiteenä ja itsenäisyyshaaveita separatistisina ja chauvinistisina. Transkaukasuksen unioni jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi. Sisäisten jännitteiden ja Osmanien valtakunnan sekä Saksan painostuksen heikentämänä federaatio romahti 26. toukokuuta 1918, kun Georgia julisti itsenäisyyden. Armenia ja Azerbaidžan seurasivat kahden päivän sisällä.
Hallinto

Georgian itsenäisyysjulistuksessa 26. toukokuuta 1918 hahmoteltiin lyhyesti valtion tulevan demokratian pääperiaatteet. Sen mukaan "Georgian demokraattinen tasavalta takaa jokaiselle kansalaiselleen samat poliittiset oikeudet kansallisuudesta, sosiaalisesta asemasta, uskonnosta tai sukupuolesta riippumatta". Ensimmäistä samana päivänä muodostettua hallitusta johti Noe Ramišvili. Lokakuussa 1918 Georgian kansallinen neuvosto uudelleennimettiin parlamentiksi, joka valmistautui uusiin 14. helmikuuta 1919 pidettyihin vaaleihin.
Kaksivuotisen historiansa aikana (1919–1921) parlamentti hyväksyi yhteensä 126 lakia, tärkeimpinä lait kansalaisuudesta, paikallisvaaleista, maanpuolustuksesta, virallisesta kielestä, maataloudesta, oikeusjärjestelmästä, etnisten vähemmistöjen poliittisista ja hallinnollisista oikeuksista (kuten Abhasian kansanneuvostosta), koulutusjärjestelmästä ja jotkut lait talous/rahapolitiikasta, Georgian rautateistä, kaupasta jne. Helmikuun 21. 1921 ennen Neuvosto-Venäjän hyökkäystä parlamentti hyväksyi maalle sen ensimmäisen perustuslain.
Hallituksen puhemies oli tärkein toimeenpaneva virka, ja sen nimitti parlamentti yhdeksi vuodeksi kerrallaan (korkeintaan kahdeksi virkakaudeksi peräkkäin). Puhemies nimitti ministerit ja oli vastuussa Georgian edustamisesta ulkomailla.
Poliittinen maantiede

Georgian vuosien 1918–1921 rajat muodostuivat rajakonflikteissa maan naapurien kanssa ja kahakoita seuranneissa sopimuksissa.
Pohjoisessa Georgia rajautui useisiin Venäjän sisällissodan eri osapuolten hallitsemiin alueisiin, kunnes bolševikit saivat jalansijan Pohjois-Kaukasuksella keväällä 1920. Neuvosto-Venäjän ja Georgian välisen rajan määritti vuoden 1920 Moskovan rauhansopimus. Sotšin konfliktin aikana Venäjän valkoisten joukkojen kanssa Georgia piti lyhyen aikaa hallussaan Sotšin aluetta (1918).
Lounaassa Georgian raja Turkin kanssa muuttui ensimmäisen maailmansodan ratkaisujen edetessä ja sitä muunneltiin Osmanien valtakunnan tappion jälkeen. Georgia sai haltuunsa Artvinin, Ardahanin, osan Batumin provinssista, Akhaltsikhen ja Akhalkalakin. Batumi tuli lopulta kiinteäksi osaksi tasavaltaa brittien lähdettyä vuonna 1920. Sèvresin sopimus vuonna 1920 myönsi Georgialle itäisen Lazistanin alueen sisältäen Rizen ja Hopan. Georgian hallitus, haluttomana aloittaa uutta sotaa Turkin kanssa, ei kuitenkaan tehnyt mitään näiden alueiden liittämiseksi Georgiaan.
Rajakiistat Armenian kanssa Boratšalun alueen osasta johtivat lyhyeen sotaan maiden välillä joulukuussa 1918. Brittien intervention myötä luotiin Lorrin neutraali alue, jonka Georgia miehitti uudelleen Armenian demokraattisen tasavallan kaaduttua vuoden 1920 lopussa.
Kaakossa Georgia rajautui Azerbaidžaniin, joka vaati itselleen Georgian Zaqatalan aluetta. Kiista ei kuitenkaan koskaan johtanut vihamielisyyksiin ja suhteet maiden välillä olivat rauhalliset Azerbaidžanin neuvostomiehitykseen saakka. Vuoden 1919 tapahtumat ja vuoden 1921 perustuslaki antoivat Abhasialle, Adžarialle ja Zaqatalalle tietynasteisen autonomian.
Tasavallan neuvostomiehitys johti suuriin aluemuutoksiin, joissa Georgia menetti lähes kolmasosan alueistaan. Artvin, Ardahan ja osa Batumin provinssista luovutettiin Turkille, Armenia sai Lorrin alueen ja Azerbaidžan Zaqatalan. Venäjä otti osan Georgian alueesta Pohjois-Kaukasuksen vuorilla.
Armeija

Kansankaarti oli maan etuoikeutettu sotilasvoima. Kaarti perustettiin 5. syyskuuta 1917 työläisten kaartina, nimettiin myöhemmin punakaartiksi ja lopulta kansankaartiksi. Se oli suuresti politisoitunut sotilaallinen rakennelma, joka oli suoraan parlamentin valvonnassa sotaministeriön sijaan. Koko sen olemassaolon ajan (1917–1921) kaartia komensi menševikkiaktiivi Valiko Jugheli.
Demokraattinen tasavalta muodosti myös oman, tavallisen armeijansa. Vain osa siitä oli valmiustilassa rauhan aikana – jos tasavalta olisi joutunut vaaraan, joukot olisi kutsuttu, aseistettu ja sijoitettu asemiinsa. Vaikka Georgialla oli melkein 200 000 ensimmäisen maailmansodan veteraania, mukana taitavia kenraaleja ja upseereita, hallitus epäonnistui tehokkaan puolustusjärjestelmän rakentamisessa, mikä vaikutti suuresti tasavallan lopullisen kaatumiseen.
Talous

Maatalous oli paikallistalouden perusta tyypillisessä maatalousmaassa, jolla on pitkät viininvalmistusperinteet. Hallituksen maareformin ansiosta maatalous pysyi jokseenkin vakaana. Tšiaturan mangaaniteollisuudella oli suuri merkitys Euroopan metallurgialle, sillä alue tuotti noin 70 % maailman mangaanintarpeesta 1900-luvun alussa. Perinteisesti Georgia toimi kansainvälisenä kuljetusreittinä Potin ja Batumin Mustanmeren satamien kautta. Kansainvälisen tunnustuksen puute ja hallituksen vähemmän menestyksekäs talouspolitiikka kuitenkin haittasivat demokraattisen tasavallan talouskehitystä ja maa ajautui talouskriisiin. Joitain merkkejä tilanteen parantumisesta oli havaittavissa vuosina 1920–1921.
Koulutus, tiede ja kulttuuri

Tärkein tapahtuma maan kulttuurielämässä demokraattisen tasavallan aikana oli kansallisen yliopiston perustaminen Tbilisiin (nykyään Tbilisin valtionyliopisto) vuonna 1918, mikä oli ollut georgialaisten pitkäaikainen unelma, jonka Venäjän viranomaiset olivat estäneet usean vuosikymmenen ajan. Muita tärkeitä koulutuskeskuksia olivat lukiot Tbilisissä, Batumissa, Kutaisissa, Ozurgetissa, Potissa ja Gorissa, Tbilisin sotilaskoulu, Gorin pedagoginen seminaari, Pedagoginen seminaari naisille jne. Georgiassa oli myös kouluja etnisille vähemmistöille.
Georgian kansallismuseo, teatterit Tbilisissä ja Kutaisissa, Tbilisin kansallisooppera sekä kansallinen taideakatemia olivat kulttuurielämän vartijoita. Sanomalehdet Sakartvelos Respublika ("Georgian tasavalta"), Sakartvelo ("Georgia"), Ertoba ("Yhtenäisyys"), Samshoblo ("Isänmaa"), Sakhalkho Sakme, The Georgian Messenger ja The Georgian Mail (molemmat julkaistu englanniksi) johtivat lehdistöä.
Perintö

Vuosien 1918–1921 itsenäisyys, vaikkakin lyhytaikainen, oli tärkeä georgialaisten kansallistunteen kehitykselle, mikä teki maasta yhden aktiivisimmista itsenäisyysmielisistä voimista Neuvostoliitossa. Itsenäisyysliikkeen johtajat viittasivat 1980-luvun lopulla usein demokraattiseen tasavaltaan esimerkkinä voitosta taistelussa Venäjää vastaan ja vertasivat sen aikaista poliittista tilannetta 60 vuoden takaiseen, luoden toisaalta jokseenkin silotellun kuvan ensimmäisestä georgialaisesta tasavallasta. 9. huhtikuuta 1991 Georgian itsenäisyys palautettiin tasavallan korkeimman neuvoston julistuksella, ja aikaisemmat itsenäisen Georgian symbolit palautettiin käyttöön. 26. toukokuuta, demokraattisen tasavallan perustamispäivä, on Georgiassa yhä kansallinen juhlapäivä – itsenäisyyspäivä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Georgian demokraattinen tasavalta Wikimedia Commonsissa
Kansallisen neuvoston tapaaminen 26. toukokuuta 1918.
Georgialainen postimerkki vuodelta 1919
Georgialainen postimerkki vuodelta 1920
Glinde-interstadiaali

| Sarja | Vaihe | Alivaihe | Kronozooni | Aika  vuotta sitten |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Holoseeni | Holoseeni | Holoseeni | Preboreaali | 10 640–11 560 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe | Nuorempi Dryas | 11 560–12 700 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe |  Allerød | 12 700–13 350 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe | Vanhempi Dryas | 13 350–13 480 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe |  Bølling | 13 480–13 730 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe | Vanhin Dryas | 13 780–13 860 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Jääkauden loppuvaihe | Meiendorf | 13 860–14 500 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi |  |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | LGM | 18 000–28 000 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Denekamp | 28 000–32 000 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi |  |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Hengelo | 36 900–38 700 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi |  |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Moershoofd |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi |  |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Glinde | 48 000–51 000 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Ebersdorf |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Oerel | 55 400–57 700 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Keski-Veiksel-kausi | Schalkholz |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Varhaisjääkausi | Odderade | ±74 000 |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Varhaisjääkausi |  Rederstall |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Varhaisjääkausi | Brørup |  |
| Pleistoseeni | Veiksel-jääkausi | Varhaisjääkausi |  Herning | -116 000 |
| Pleistoseeni | Eem | Eem |  | 116 000–128 000 |
Sinertävä: kylmää, punertava: lämmintä
Glinde-interstadiaali oli lämmin kausi viime jääkaudella noin 50 000 vuotta sitten. Kausi oli edellistä Oerelin interstadiaalia hieman kylmempi. Pohjois-Saksassa oltiin lämpimimmillään pensastundran eteläosissa.
Kausi on NGRIP-näytteen interstadiaali 14 tai 16–17. Pohjoisen pallonpuoliskon pohjoisosien lämpötila oli enimmillään noin 6,5 astetta nykyistä alempi, kun se oli viime jääkauden kylmimmässä vaiheessa 10 astetta nykyitä alempi..
Eri lähteiden mukaan merenpinta olisi ollut 25–60 m nykyistä alempi, Koiviston Jääkaudet-kirjan mukaan 30 m.
Keski-Veikselin löydöistä Suomessa

Eteläinen Suomi lienee ollut jäätön 55000–25000 BP, sen jälkeen kun jää oli ensin saapunut sinne ehkä 60000 BP. Toisten lähteiden mukaan Suomi oli jään peitossa 75 000–50 000 vuotta sitten.
Veikselin varhais- ja keskivaiheiden kerrostumien ajoituksesta Suomessa on käyty keskustelua. Perinteisillä radiohiilimittauksella ei voitu ajoittaa yli 40 000 vanhoja esineitä, ja kohti tuota takarajaa ajoitukset käyvät epävarmoiksi. Monien tutkijoiden mielestä radiohiilellä aikaan 42 000–50 000 vuotta sitten ajoitetut Permantokosken ja Tervolan Kauvonkankaan turvekerrokset, joissa on koivumetsistä kertova siitepölystö, sopisivat paremmin Varhais-Veikseliin 80 000–100 000 vuotta sitten. Savukosken Soklista löydetty kolmas Eem-kauden jälkeinen moreenipatjojen välissä ollut arktiseen tundraan viittaava kerrostuma saattaa vastata Keski-Veikselin varhaista jäätöntä kautta.  Suunnilleen Glint-vaiheeseen liittyy Keski-Lapista löydetty lehtikuusi, jonka harrastajatutkija Keijo Parkkunen on kirjassaan Sadan vuoden harha-askel väittnyt kasvaneen jäätikön sisällä ja siten kumoavan jääkauden.
Lumikuningatar (kasvi)

| Lumikuningatar |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kämmekkäkasvit Orchidaceae
Alaheimo::  Epidendroideae
Tribus::  Dendrobieae
Alatribus::  Coelogyninae
Suku::  Helokämmekät Coelogyne
Laji::  cristata
Kaksiosainen nimi
 Coelogyne cristata  Lindl., 1821 
Katso myös
   Lumikuningatar (kasvi) Wikispeciesissä   Lumikuningatar (kasvi) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lumikuningatar (Coelogyne cristata) on helokämmeköiden sukuun kuuluva kämmekkä, jota kasvaa luonnonvaraisena Himalajan eteläosissa. Puhtaanvalkoisista suurista kukistaan nimensä saanut kasvi on ollut suosittu huonekasvi jo pitkään.
Tuntomerkit

Lumikuningatar on 15–30 senttimetrin korkuinen. Se kasvattaa paksuja varsimukuloita, pseudobulbeja, joista kustakin kasvaa tavallisesti vasta kukinnan jälkeen kaksi vastakkaista puolijäykkää pitkänsuikeaa lehteä. Mukulan juurelta kasvava kukkavana on 15–30 senttimetrin pituinen, kaareva ja melko riippuva. Kukkavanaa kohden on 5–8 kukkaa, jotka aukeavat lähes yhtä aikaa lopputalvella tai alkukeväällä. Hyväntuoksuiset kukat ovat läpimitaltaan 7–13 senttimetriä ja kestävät viileässä neljästä viiteen viikkoa. Terälehdet ovat reunoistaan enemmän tai vähemmän aaltoilevia ja toisinaan päistään kiertyneitä. Kaikki kukan osat huulta lukuun ottamatta ovat puhtaanvalkeita; muutoin valkeassa huulessa on riveittäin oransseja nystyjä.
Lumikuningatar lisääntyy kasvullisesti kasvattamalla uusia varsimukuloita. Eräät kasvihuoneyksilöt ovat kasvaneet näin läpimitaltaan 1,5 metrin kokoisiksi ja tehneet kerralla yli 600 kukkaa.
Levinneisyys ja kasvupaikat

Lumikuningatarta esiintyy 75. itäisen pituuspiirin itäpuolella Himalajan vuoriston eteläisillä rinteillä Garhwalin alueella Pohjois-Intiassa, Nepalissa, Sikkimissä, Assamissa ja Bhutanissa. Lisäksi kasvia on tavattu Khasin kukkuloilta Bangladeshin pohjoispuolelta sekä Thaimaan pohjoisosien vuoristoalueilta. Se kasvaa pääosin 1 600–2 600 metrin korkeudella sammalten peittämissä monsuunimetsissä. Lumikuningatar voi kasvaa puun rungolla epifyyttinä tai kivellä litofyyttinä.
Luontaisilla esiintymisalueillaan lumikuningatar saa kesäkuusta syyskuuhun runsaita monsuunisateita lämpötilan ollessa päivisin 20–24 °C ja öisin 5–10 °C. Talvella sataa ajoittain erittäin vähän, jolloin kasvi saa runsaasti auringonpaistetta. Ilmankosteus on kuitenkin melko korkea vuoristossa vallitsevan sumun ansiosta. Yöllä lämpötila saattaa silloin tällöin laskea hieman pakkasen puolellekin.
Kasvatus

Lumikuningatar oli yksi ensimmäisistä Suomeen saapuneista trooppisista orkideoista 1800-luvun lopulla. Silloin sitä kasvatettiin kartanoiden puulämmitteisissä saleissa, joissa lämpötila laski varsinkin talvella alhaiseksi. Tämä sopi kasville hyvin, sillä se vaatii talvella lepoajan kukkiakseen. 1800- ja 1900-luvun vaihde oli kasvin suosion huippuaikaa myös kansainvälisesti, jonka jälkeen sen suosio on vähentynyt osittain keskuslämmityksen yleistymisen takia, mikä on pilannut edellytykset kasvin kukkimiselle monissa asunnoissa. Mikäli tarvittavat olosuhteet vain pystytään järjestämään, ei lumikuningatar ole erityisen vaikea kasvatettava.
Lumikuningattaren tärkeimmät kasvuvaatimukset ovat suuri ilmankosteus ja talvilepo. Suhteellinen ilmankosteus ei tavallisessa asuinhuoneistossa yleensä riitä, vaan sen olisi hyvä olla yli 60 %. Tämä voidaan järjestää esimerkiksi kasvattamalla kasvia orkideakaapissa tai vedellä ja lekasoralla täytetyn vadin päällä, josta haihtuu vettä kasvin ympärille. Lumikuningatar viihtyy myös ulkona koko kesän aina syksyn ensimmäisiin pakkasiin asti. Syksyllä kastelua vähennetään asteittain, kunnes se lopetetaan lähes kokonaan. Varsimukuloiden nahistuminen kertoo talvilevon alkamisesta, ja liiallista nahistumista voi välttää ajoittaisella sumuttamisella.
Sopiva talvehtimislämpötila on 10–15 celsiusastetta, mutta se voi olla myös vähemmän. Lämpimämmässä kasvu jatkuu talven yli eikä kukintaa ole luvassa seuraavana keväänä. Kasvi kestää kuivana jopa vähäistä pakkasta, mutta kylmimmiltä säiltä se on syytä suojata. Keväällä kukinnan jälkeen kastelu aloitetaan jälleen vähitellen, ja kesällä runsas kastelu on tarpeen. Kasteluvedeksi sopii parhaiten sadevesi. Myös jonkin aikaa seissyt, keitetty vesijohtovesi käy. Mietoa orkidealannoitetta voi antaa kasvukaudella viikoittain.
Lumikuningatar tarvitsee paljon valoa läpi vuoden. Mikäli ilmankosteus ei ole erityisen korkea, on kasvi kuitenkin syytä suojata kevään ja kesän paahtavimmalta auringonpaisteelta. Uudelleenistutus tulee tehdä vain tarpeen vaatiessa, samoin kuin suuren kasvin jakaminen, sillä kasvi kärsii siitä ja saattaa jättää kukkimatta seuraavana vuonna. Kasvualustaksi sopii tyypillinen ilmava orkideamulta, jossa on männynkaarnan ja puuhiilen paloja sekä hieman rahkasammalta.
Kukkiva nuori kasvi.
Mahatma Gandhi

| Mahatma Gandhi |
| --- | --- |
 Mahatma Gandhi vuonna 1931.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Mohandas Karamchand Gandhi
Syntynyt: 2. lokakuuta 1869 Porbandar, Gujarat, Brittiläinen Intia
Kuollut: 30. tammikuuta 1948 (78 vuotta) New Delhi, Intia
Kansalaisuus:  Intia
Ammatti:  itsenäisyys- ja kansalaisoikeusjohtaja, lakimies
Arvonimi: Mahatma
Puoliso:  Kasturba Gandhi
Lapset:  4 lasta
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Mohandas Karamchand Gandhi (gudžaratiksi મોહનદાસ કરમચંદ ગાંધી, IAST: mohandās karamcand gāndhī, 2. lokakuuta 1869 Porbandar, Intia – 30. tammikuuta 1948 New Delhi, Intia), tavallisesti kutsuttu nimellä Mahatma Gandhi oli Intian itsenäisyysliikkeen johtaja. Hänet tunnetaan väkivallattoman vastarinnan satyagrahan kehittäjänä.
Gandhi kasvoi Intiassa hinduperheessä ja opiskeli lakimieheksi Lontoossa. Hän aloitti yhteiskunnallisen toimintansa Etelä-Afrikassa, missä hän työskenteli asianajajana 17 vuoden ajan. Hänen kansalaistottelemattomuuteen perustuvan vastarintansa ansiosta maan intialaisten syrjintä lopetettiin. Gandhi palasi Intiaan 1915 ja ryhtyi kamppailuun Intian itsenäistymiseksi Brittiläisestä imperiumista. Gandhi käytti tavoitteidensa ajamiseen väkivallattomia keinoja kuten puheita, kirjoja ja artikkeleita sekä paastoja, lakkoja ja marsseja. Hän joutui toistuvasti brittien vangitsemaksi. Paljolti Gandhin ansiosta Intia itsenäistyi vuonna 1947. Koska Pakistan samalla irtautui Intiasta, Gandhi joutui hinduradikaalin salamurhaamaksi jo seuraavana vuonna.
Gandhin elämä ja opetukset ovat innoittaneet monia kansalaisaktivisteja. Intiassa Gandhia kutsutaan yleisesti "kansakunnan isäksi", ja hänen syntymäpäivänsä on kansallinen juhlapäivä.