stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Joal-Fadiouth

| Joal-Fadiouth |
| --- | --- |
 Fadiouthin sillalla.
 Joal-Fadiouth
 Koordinaatit: 14°9′51″N, 16°50′36″W 
Valtio:  Senegal
Alue:  Thièsin alue
Departementti:  Mbourin departementti
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
 – Hallinnon tyyppi:  kunta
Väkiluku (2019):  54 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Joal-Fadiouth on kaupunkikunta Thièsin alueen Mbourin departementissa Senegalissa. Se sijaitsee Atlantin rannikolla 30 kilometriä Mbourista etelään. Kunnassa on 54 000 asukasta (vuonna 2019, arvio).
Joal-Fadiouthin kunnan pinta-ala on 50,35 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa ja idässä Nguéniènen ja etelässä Palmarin Facaon kuntiin. Maisemaa leimaavat kymmenen kilometrin pituinen rannikkovyöhyke sekä vuoroveden muovaama estuaari, kanavat ja rämeet. Seutu kuuluu Sudanin vyöhykkeeseen, mutta sen ilmastoon vaikuttaa Atlantin valtameri. Luonnonvarainen kasvillisuus on savannia ja mangrovea.
Vuonna 1996 perustettuun kuntaan kuuluu kolme taajamaa: Joal, Ngazobil ja Fadiouth. Kaksi ensimmäistä sijaitsevat Petite Côten rannikkovyöhykkeen eteläkärjessä ja Fadiouth estuaarin saarella. Kaksi kolmasosaa väestöstä asuu Joalissa. Kolme neljäsosaa on sererejä ja vajaa neljännes wolofeja. Sererit ovat pääosin kristittyjä ja wolofit etupäässä muslimeja.
Joal oli 1500-luvulta lähtien Sinen sererivaltion sekä portugalilaisten, hollantilaisten, englantilaisten ja ranskalaisten kauppapaikka. Kaupankäynnin seurauksena sinne muodostui portugalilais-afrikkalaisten lançadojen katolinen yhteisö. Louis Faidherben johtamat ranskalaiset valloittivat alueen vuonna 1859.
Joalista on maantieyhteys Mbouriin ja edelleen Pointe de Sangomarin niemen kärkeen Djiferiin. Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, kalastus ja matkailu. Nähtävyyksiä ovat Ngazobilin suojeltu metsäalue, presidentti Léopold Sédar Senghorin kotitalo Joalissa sekä ahtaasti rakennettu Fadiouthin saari siltoineen, kirkkoineen, viljavarastoineen ja hautausmaineen.
Volodymyr Jezerskyi

Volodymyr Jezerskyi
Volodymyr Ivanovytš Jezerskyi (ukr. Володимир Іванович Єзерський, s. 15. marraskuuta 1976 Lviv) on ukrainalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Jezerskyi pelasi kotimaassaan muun muassa Dynamo Kiovan, Karpaty Lvivin, Dnipro Dnipropetrovskin ja Šah’tar Donetskin joukkueissa. Ukrainan maajoukkueessa Jezersky pelasi vuodesta 1998 lähtien. Hän kuului joukkueen kokoonpanoon Saksan MM-kilpailuissa 2006, missä hän pelasi Ukrainan ensimmäisen alkulohko-ottelun Espanjaa vastaan kokonaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Volodymyr Jezerskyi Wikimedia Commonsissa
Volodymyr Jezerskyin esittely Šah’tar Donetskin sivustolla (englanniksi)
Ukrainan joukkue – Jalkapallon MM-kilpailut 2006
1 Šovkovskyi |
2 Nesmatšnyi |
3 Jatsenko |
4 Tymoštšuk |
5 Jezerskyi |
6 Rusol |
7 Ševtšenko |
8 Šelajev |
9 Husjev |
10 Voronin |
11 Rebrov |
12 Pjatov |
13 Tšyhrynskyi |
14 Husin |
15 Milevskyi |
16 Vorobei |
17 Vaštšuk |
18 Nazarenko |
19 Kalynytšenko |
20 Bjelik |
21 Rotan |
22 Sviderskyi |
23 Šust |
Valmentaja Bloh’in
Linnavuori

Kernavėn maailmanperintökohteen muinaislinnan jäänteitä Liettuassa.
Sulkavan Linnavuori, joka sijaitsee Etelä-Savossa.
Linnavuori on korkean ja jyrkkärinteisen mäen tai harjun päälle rakennettu muinainen puolustusvarustus. Linnavuoret voivat sijaita myös saaressa tai luodossa, jolloin niitä kutsutaan esimerkiksi linnasaareksi tai linnaluodoksi. Myös nimityksiä mäkilinna ja kukkulalinnake käytetään; käytännössä myös käsitettä muinaislinna käytetään useimmiten linnavuoreen viitattaessa. Linnavuoret ovat tyypillisiä Euroopassa, ja ne ovat olleet käytössä pääasiassa pronssi- ja rautakaudella ennen varsinaisten linnojen rakentamisen aikakautta. Muinaislinnoja käytettiin ja myös rakennettiin aina 1400-luvulle saakka.
Linnoitusten varustuksiin ja valleihin on käytetty yleensä sijaintipaikasta saatavilla olevia aineksia, kuten kiveä tai maata. Myös linnojen muodot ovat olleet riippuvaisia linnojen sijaintipaikoista. Muinaislinnan yksinkertaisin muoto on ollut vallien ja hautojen rakentaminen linnaksi valitun paikan ympärille niin, että linnasta on tullut vaikeasti saavutettava. Muinaislinnoihin on saatettu myös rakentaa puiset tai kiviset tai molemmista aineksista tehdyt varustukset. Muinaislinnojen kiviset vallit ovat ilmeisesti toimineet monissa tapauksissa puisten rintavarustusten perustuksina sekä erilaisten arkkurakenteiden tukena. Muinaislinnat ovat luultavasti usein olleet nopeasti rakennettuja, tilapäisiä varustuksia, mutta linnavuorilla saattoi olla pysyväkin miehitys sekä asutusta. Baltian tunnetut linna-asuinpaikkakompleksit olivat paikallisten päälliköiden asumuksia ja Suomenlahden eteläpuolella itämerensuomalaisten ja balttilaisten paikalliset johtajat pitivät muinaislinnoista käsin valtaa alueellaan.
Muinaislinnojen pääasiallisena käyttöaikana rautakaudella sodankäynti perustui ryöstö- ja hävitysretkiin, joita vastaan ne olivat monessa tapauksessa todennäköisesti suunniteltu. Muinaislinnoja tuskin oli tarkoitettu kestämään pitkiä piirityksiä, mutta sellaisia tuskin rautakaudella yleisesti tehtiinkään. Tilanne kuitenkin muuttui Itämeren piirissä viimeistään 1200-luvulla, niin Suomessa kuin Baltiassa.
Esi- tai varhaishistoriallisia mäkilinnoja tunnetaan monissa Euroopan maissa huomattavia määriä. Britanniasta on löydetty yli 2 000 rautakautista linnavuorta, joista noin 600 sijaitsee Walesissa. Linnavuoret ovat olleet tyypillinen puolustusratkaisu myös Pohjoismaissa ja Baltiassa. Ruotsista linnavuoria on löydetty noin 1 100, Norjasta noin 400, Virosta useita satoja, Suomesta noin 100 ja Tanskasta 26. Etenkin keltit rakensivat rautakaudella lukuisia mäkilinnoja.
Kirjallisuutta

Ahonen, Harri: Muinaislinnat ja linnavuoret: Historiallisia retkikohteita.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2024.  ISBN 978-951-858-501-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pesonen, Mikko: Vain kiviröykkiöt todistavat muinaislinnasta – linnavuorten verkosto tarjosi suojaa, kun viikingit hyökkäsivät Suomeen. Yle. Viitattu 3.6.2024.
Rossi, Leena: Lähdetäänkö muinaislinnoja katsomaan? – Arvostelu Harri Ahosen Muinaislinnat ja linnavuoret: Historiallisia retkikohteita -teoksesta . Agricola – Suomen humanistiverkko. Viitattu 8.8.2024.
SPOR: Bygdeborger i Trøndelag – sett fra et østlig perspektiv (norjaksi)
Seppo Liitsola

| Seppo Liitsola |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. helmikuuta 1933 Tampere, Suomi
Kuollut: 18. heinäkuuta 2012 (79 vuotta) Espoo, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  voimistelunopettaja
Seppo Olavi Liitsola (alkujaan Lindell, 7. helmikuuta 1933 Tampere – 18. heinäkuuta 2012 Espoo) oli suomalainen jääkiekkohyökkääjä ja -valmentaja. Liitsola johti maajoukkuetta MM-kilpailuissa ja olympialaisissa. SM-sarjassa hän valmensi Upon Palloa ja HIFK:ta. Pelaajana Liitsola voitti TBK:n ja Tapparan riveissä kuusi Suomen-mestaruutta aikana 1951-1964. Maajoukkueessa hän pelasi 14 ottelua ja myös kerran MM-kilpailuissa. Liitsola on jääkiekkoleijona. Hänelle myönnettiin vuonna 2005 Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun kultainen ansioristi.
Pelaajana

Liitsola pelasi hyökkääjänä menestyksekkään uran TBK:ssa ja Tapparassa. Hän voitti 12 perättäistä SM-mitalia, joka on Suomen ennätys. Kultaisia näistä mitaleista oli kuusi. Pisteitä Liitsola teki pelaamassaan 169 ottelussa 136 (76+60). A-maajoukkueessa Liitsola pelasi 14 ottelua ja yhdet MM-kilpailut vuonna 1955.
Tappara on aateloinut Liitsolan seuran Hall of Fame -kunniagalleriaan numerolla 9.
Valmentajana

Vuonna 1964 päättyneen pelaajauransa jälkeen Liitsola aloitti valmentamisen. Hänen ensimmäinen joukkueensa oli lyhytikäinen lahtelaisseura Upon Pallo, jonka hän nosti aina SM-sarjaan asti. Maajoukkueessa Liitsola aloitti ennenaikaisesti 1969, kun Joe Wirkkunen jättäytyi tehtävästä solidaarisuudesta kotimaataan Kanadaan kohtaan. Kanada oli riitaantunut Kansainvälisen Jääkiekkoliiton kanssa ja jättäytyi MM-kisoista moneksi vuodeksi. Liitsola johti maajoukkuetta viisi kertaa MM-kisoissa ja kahdesti olympialaisissa.
Liitsola tunnettiin loistavana taktikkona, mutta myös vaativana ja värikkäänä valmentajana. Maajoukkueen jälkeen hän luotsasi vielä HIFK:ta vuosina 1972–1975 yhteen mestaruuteen ja kahteen hopeaan. Saksassa ETV-70 Münchenin peräsimessä Liitsola toimi yhden kauden 1980–1981.
Jääkiekkovaikuttajana

Liitsola toimi Suomen jääkiekkoliitossa valmennuspäällikkönä, koulutuspäällikkönä ja liittohallituksessa.
Saavutukset ja palkinnot

6 Suomen mestaruutta pelaajana (1953, 1954, 1955, 1959, 1961, 1964)
3 SM-hopeaa ja 3 -pronssia pelaajana
1 Suomen mestaruus valmentajana (1974)
2 SM-hopeaa valmentajana
Herrasmiespelaaja (1955)
Tappara Hall of Fame #9
Suomen Jääkiekkoleijona #39
Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun kultainen ansioristi (2005).
SM-tilastot pelaajana

| Kausi | Sarja | Seura | O | M | S | P | R |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1951–1952 | SM-sarja | TBK | 4 | 1 | 1 | 2 | 2 |
| 1952–1953 | SM-sarja | TBK | 12 | 5 | 4 | 9 | 10 |
| 1953–1954 | SM-sarja | TBK | 10 | 5 | 5 | 10 | 4 |
| 1954-1955 | SM-sarja | TBK | 10 | 13 | 7 | 20 | 6 |
| 1955–1956 | SM-sarja | Tappara | 9 | 3 | 1 | 4 | 2 |
| 1956-1957 | SM-sarja | Tappara | 10 | 4 | 2 | 6 | 8 |
| 1957-1958 | SM-sarja | Tappara | 7 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 1958–1959 | SM-sarja | Tappara | 18 | 6 | 7 | 13 | 8 |
| 1959–1960 | SM-sarja | Tappara | 18 | 9 | 11 | 20 | 10 |
| 1960-1961 | SM-sarja | Tappara | 18 | 12 | 10 | 22 | 14 |
| 1961-1962 | SM-sarja | Tappara | 18 | 5 | 3 | 8 | 6 |
| 1962-1963 | SM-sarja | Tappara | 17 | 6 | 5 | 11 | 6 |
| 1963-1964 | SM-sarja | Tappara | 18 | 7 | 4 | 11 | 22 |
| YHT. |  |  | 169 | 76 | 60 | 136 | 98 |
Muuta

Liitsola edusti Suomen nuorten maajoukkuetta 1950-luvulla.
Liitsola saavutti jalkapallossa Suomen Palloliiton nuorten mestaruuden Ilves-Kissoissa vuonna 1951. Jääpalloa hän pelasi seuran mestaruus-sarjajoukkueessa kautena 1951/1952.
Ammatiltaan Liitsola oli voimistelunopettaja.
Tamperelaisia nuorten jääkiekkomaajoukkueen jäseniä; vasemmalta Räshid Hakimsan, Seppo Liitsola, Aarne Honkavaara, Yrjö Hakala, Esko Niemi, Isto Virtanen. (1950-luku)
Liitonarkki

Liitonarkin replika George Washington Masonic National Memorialissa Yhdysvalloissa.
Liitonarkki (vuoden 1992 Kirkkoraamatussa liitonarkku) on Vanhassa testamentissa kuvattu juutalaisten pyhä arkku, jossa kerrottiin säilytettävän Mooseksen Jumalalta saamia laintauluja sekä mahdollisesti myös mannaa erämaavaelluksen ajalta sekä Aaronin sauvaa.
Liitonarkkiin viitataan Vanhassa testamentissa suoraan lähes 200 kertaa. Myöhäisimmät maininnat siitä ovat ajalta vähän ennen Jerusalemin ensimmäisen temppelin tuhoa ja juutalaisten pakkosiirtolaisuutta Babylonissa.
Nimitykset

Liitonarkki on tunnettu suomen kielessä ennen vuotta 1992 joko "liitonarkkina" tai "Liiton arkkina", vuoden 1992 raamatunkäännöksen myötä myös "liitonarkkuna". Liitto viittaa Jumalan ja ihmisen liittoon. Vulgatassa, latinankielisessä raamatunkäännöksessä vuodelta 405, Nooan arkista eli vedenpaisumuskertomuksen aluksesta käytetään nimitystä arca, 'laatikko, kirstu', ja samaa sanaa teksti käyttää myös liitonarkista. Hepreankielisessä tekstissä näistä kahdesta "arkista" käytetään kuitenkin aivan eri sanoja. Suomenkieliseen raamatunkäännökseen omaksuttiin vuoden 1933/38 käännökseen asti latinankielinen käytäntö, ja arca käännettiin kummankin esineen kohdalla "arkiksi".
Myöhempi kohtalo

Liitonarkin kohtalosta Josian ajan jälkeen on spekuloitu paljon. Tuohon aikaan oli tavallista, että Jerusalem ryöstettiin, joten on esitetty, että liitonarkkikin olisi viety jonnekin sotasaaliina. Jeremian kirjassa mainitaan monitulkintaisesti, että liitonarkkia ei enää muisteta, kaivata tai rakenneta uudelleen. Apokryfisessä Esran ilmestyksessä liitonarkin kerrotaan päätyneen babylonialaisten ryöstösaaliiksi 586 eaa., mutta kirja on kirjoitettu vasta 600 vuotta tapahtuneen jälkeen. Vanhemmissa Babylonin vankeuden kuvauksissa liitonarkkia ei mainita muun juudalaisille kuuluneen esineistön joukossa. Ajanlaskun alkuvuosien historioitsijoiden sekä Talmudin mukaan uudelleen rakennetun temppelin kaikkeinpyhin oli tyhjä.
Osa tutkijoista uskoo, että Jerusalemiin jo Salomonin pojan Rehabeamin hallituskautena hyökänneet egyptiläiset varastivat arkun. Joidenkin lähteiden mukaan Josia piilotti arkun hyvissä ajoin ennen kuin babylonialaiset hyökkäsivät Jerusalemiin. On esitetty, että arkki olisi haudattuna jonnekin Jerusalemin Temppelivuorelle.
Joidenkin arvelujen mukaan liitonarkki olisi nykyään Etiopian Aksumissa, jossa paikalliset väittävät sen olevan erään kirkon sivurakennuksessa. Teoriaa on kehitellyt etenkin brittiläinen toimittaja Graham Hancock. Etiopialaisessa tarukokoelmassa Kebra Negastissa kerrotaan, että liitonarkki olisi tuotu Etiopiaan 900-luvulla eaa. Historiantutkimuksen kannalta Kebra Negast ei ole kuitenkaan luotettava tiedonlähde. Asiaa ei voida myöskään varmistaa, sillä arkkua vartioi munkki, joka ainoana saa nähdä sen.
Nykyisin juutalaisissa synagogissa toorakääröä säilytetään pyhäksi arkiksi kutsutussa kaapissa, joka on usein koristeltu laintaulujen kuvilla liitonarkkiin viitaten. Historiallisella liitonarkilla on juutalaisille enää vain symbolista merkitystä.
Teoria arkusta Jahven patsaan kantoalustana

Joidenkin historiantutkijoiden mukaankenen mukaan? liitonarkki on saattanut alun perin olla pääjumala Jahven ja Ašeran patsaan kantoalusta, jolla jumala otettiin mukaan esimerkiksi sotaretkille. Käsitys arkusta lakitaulujen säilytyspaikkana olisi näin saattanut syntyä vasta patsaan tuhoutumisen jälkeen vuonna 586 eaa. Tuhoa seuranneessa uskonnollisessa uudistuksessa jumalkuvien teko kiellettiin ankarasti, joten myös liitonarkille annettiin uusi merkitys.lähde? Siihen asti suurimmissa temppeleissä oli ollut tapana säilyttää jumalankuvia, ja liitonarkin kaltaisia jumalten kantoalustoja tunnetaan etenkin muinaisesta Egyptistä.
Patsaan ja kantoalustan olemassaoloon on katsottu löytyvän viittauksia Vanhasta testamentista.lähde? Muun muassa Jumalan kasvojen eteen kokoontuminen ja se että Jumala puhuu israelilaisille on tulkittu kirjaimellisesti Jahven patsaaksi.
Populaarikulttuurissa

Liitonarkki on ollut joidenkin elokuvien aiheena, joista tunnetuin lienee Steven Spielbergin ohjaama Kadonneen aarteen metsästäjät.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Liitonarkki Raamatussa
| n k 2>  Mooseksen kirja (Exodus) |
| --- | --- |
Henkilöt:  Mooses  Israelin heimot  Aaron  Besalel  Elieser  Faaraon tytär  Gersom  Israelin ylipappi  Jetro  Itamar  Mirjam  Nabad ja Abihu  Oholiab  Sifra ja Pua  Sippora 
Käsitteet:  Aaronin sauva  Armonistuin  Asera-paalu  Ilmestysmaja  Kaislakori  Kultainen vasikka  Liitonarkki  Manna  Menora  Mooseksen sauva  Näkyleipä  Palava pensas  Papin rintakilpi  Pilvipatsas ja tulipatsas  Pronssiallas  Tefillin  Uhrilahja 
Paikat:  Egypti  Massa ja Meriba  Ramses  Sukkot  Etam  Pi-Hirot  Mara  Elim  Sinin autiomaa  Refidim Horebin vuori  Siinain autiomaa Siinainvuori 
Lähteet:  Pappiskirja  Jahvisti  Elohisti 
Tapahtumat:  Israelilaisten pako Egyptistä  Egyptin vitsaukset  Kymmenen käskyä  Mooseksen laki 
Mooses ja Joosua ilmestysmajassa liitonarkun edessä. James Tissotin maalaus.
Liitonarkkia kannetaan temppeliin. Musée Condé, Chantillyn linna, Ranska.
Joenperä

Joenperä (ven. Крако́лье, Krakolje, vatjaksi Jõgõperä, inkeroiseksi Joemperä) on kylä Leningradin alueen Laukaansuun kunnassa Venäjällä. Kylän läpi kulkee joki, joka laskee Luutitsajokeen Liivakylän kohdalla. Joenperässä on koulu sekä ortodoksinen ja luterilainen kirkko. Kylä on Liivakylän ja Luutsan ohella yksi kolmesta kylästä, jossa vielä puhutaan vatjaa. Joenperän koulussa on alettu opettaa vatjaa osana kielen elvyttämispyrkimyksiä.
Ensimmäinen maininta kylästä on vuodelta 1684, jolloin siitä käytettiin nimitystä Krokolia. Vuonna 1848 kylässä asui 300 asukasta ja 1900-luvun alussa siellä oli noin 50 taloa. Kylä oli jakaantunut inkeroisten asuttamaan länsiosaan, joka oli kuulunut Joenperän kartanolle. Tätä aluetta kutsuttiin nimellä hervaлta eli "herran valta". Vatjalaiset asuttivat kylän itäpuolta, joka taas oli keisarillisen hovin maata. Tätä aluetta kutsuttiin nimellä kuninka vaлta eli "kuninkaan valta".
Jodikloridi

| Jodikloridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7790-99-0
PubChem CID:  24640
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  ICl
Moolimassa:  162,35 g/mol
Ulkomuoto:  Punaisia kiteitä tai ruskea neste
Sulamispiste:  27,2 °C (α-ICl)  13,9 °C (β-ICl)
Kiehumispiste:  97,4 °C
Tiheys:  3,86 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Jodikloridi eli jodimonokloridi (ICl) on jodin ja kloorin muodostama epäorgaaninen interhalogeeniyhdiste. Sitä käytetään pääasiassa orgaanisessa ja analyyttisessä kemiassa.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Jodikloridi on molekyyliyhdiste, joka esiintyy kahdessa eri kidemuodossa, α- ja β-muodoissa. Näistä α-ICl on punaisia kiteitä, jotka sulavat korkeammassa lämpötilassa kuin levymäiset ja mustat β-ICl-kiteet. Yhdiste liukenee veteen, mutta hydrolysoituu osittain vetykloridiksi ja jodihapokkeeksi. Veden lisäksi se liukenee myös muun muassa etanoliin, asetoniin ja hiilidisulfidiin.
Jodikloridia valmistetaan jodin reaktiolla nestemäisen kloorin kanssa. Vesiliuoksia voidaan valmistaa myös käyttämällä jodia ja vetykloridin ja kloorin seosta.
Jos klooria on ylimäärä, muodostuu joditrikloridia. Tämä on reversiibeli tasapainoreaktio.
Jodikloridia käytetään aromaattisten yhdisteiden jodaukseen, ja tyydyttymättömien yhdisteiden kanssa se muodostaa sekä klooratun että jodatun johdannaisen. Lisäksi sitä voidaan käyttää hiili-metalli-sidoksen katkaisemiseen. Analyyttisessä kemiassa jodikloridia käytetään niin kutsuttuna Wijsin liuoksena rasvojen jodiluvun määrittämiseen.
Linnahall

| Linnahall> V. I. Leninille nimetty kulttuuri- ja urheilukeskus (1980–1991) |
| --- | --- |
 Linnahall, kuva mereltä käsin vuodelta 2006.
Osoite:  Mere puiestee 20
Sijainti:  Tallinna, Viro
Koordinaatit:  59°26′48″N, 24°45′10″E
Rakennustyyppi:  kulttuuri- ja urheilukeskus
Valmistumisvuosi:  1980 (rakennettu 1976–1980)
Suunnittelija:  Raine Karp ja Riina Altmäe
Omistaja:  Tallinnan kaupunki (34 %), Tallink-konserni (33 %) ja Infortar (33 %)
Julkisivumateriaali:  kalkkikivi ja dolomiitti
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Linnahall (suom. Kaupunginhalli) on kulttuuri- ja urheilukeskus Tallinnassa, Virossa. Satama-alueella sijaitseva Raine Karpin ja Riina Altmäen suunnittelema rakennus valmistui vuonna 1980 käytyihin Moskovan kesäolympialaisten yhteydessä Tallinnassa pidettyihin purjehduskilpailuihin (Olympic Regatta 1980). Rakentamisen tarkoituksena oli säilyttää näkymä vanhan kaupungin siluettiin mereltä. Lisäksi arkkitehdit onnistuivat suunnittelemaan rakennuksen linkiksi meren ja vanhankaupungin välille. Alun perin  keskuksen nimi oli V. I. Leninille nimetty kulttuuri- ja urheilukeskus, ja se sai nykyisen nimensä vuonna 1991. Rakennuksessa on 4 200-paikkainen amfiteatteri sekä 3 000-paikkainen jäähalli. Koska Tallinnan satamaan johtavaa rautatietä ei voitu siirtää rakennuksen rakentamisen aikana, rakennus toimi myös jalankulkijoiden rautatiesiltana. Linnahall-hankkeen suunnitellut ja toteuttanut ryhmä sai tunnustuksena työstään vuonna 1984 Neuvostoliiton valtionpalkinnon.
Linnahallin käyttö

Linnahall tuli tunnetuksi Viron itsenäistymisen eli laulavan vallankumouksen aikaan, jolloin muun muassa Kansanrintaman perustamiskokous järjestettiin 1.–2. lokakuuta 1988 Linnahallin tiloissa.
Linnahallin urheilukeskuksen puolella olevaa jäähallia käytti jääkiekkojoukkue Tallinna HK Stars kotikenttänään vuosina 2002–2009.
Linda Linen terminaali sijaitsi rakennuksen lähistöllä. Linnahallin tulevaisuus on ollut vaakalaudalla muutaman vuosikymmenen ajan. Rakennus liitettiin vuonna 1997 suojeltavien rakennuskohteiden listaan. Rakennuksen yhteydessä sijaitsee helikopterikenttä, jota muun muassa Copterline käytti.
Linnahallin käyttösuunnitelmista tulevaisuudessa

Sittemmin rakennus on pitkälti autioitunut. Viimeiset tapahtumat ovat vuodelta 2010. Tallinnan kaupunki on tehnyt useita suunnitelmia ja aiesopimuksia Linnahallin tulevaisuuden käytöstä. Jo vuonna 2003 pidettiin kaupungin järjestämä arkkitehtuurikilpailu, jonka tavoitteena oli luoda visio Linnahallin tulevaisuuden käytöstä ja alueen suunnitteluratkaisu. Myöhemmin eräänä uudelleenkäyttömahdollisuutena on esitetty sijoittaa rakennukseen esimerkiksi 5 300-paikkainen konsertti- ja kokoustila.
Tallinnan kaupunginneuvosto päätti 2015 peruskorjata Linnahallin. Suunnitelmien toteutus kuitenkin viivästyi. Vuonna 2020 Tallinnan kaupunki, laivayhtiö Tallink ja sijoitusyhtiö Infotar tekivät sopimuksen, jonka mukaan ne rakentavat Linnahalliin uuden matkustajasataman, jonka yhteyteen tulee myös kokouskeskus, hotelli ja kauppakeskus.
Linda Linen katamaraanit Merilin ja Karolin Linnahallin sivussa olevassa satamassa.
Copterlinen helikopteri rakennuksen yhteydessä sijaitsevalla helikopterikentällä.
Aiheesta muualla

Linnahallin verkkosivusto (viroksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Linnahall Wikimedia Commonsissa
Jodihappo

| Jodihappo |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7782-68-5
PubChem CID:  24345 ja 73995016
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  HIO3
Moolimassa:  175,91 g/mol
Ulkomuoto:  valkoinen kiinteä aine
Sulamispiste:  110 °C (383 K)
Tiheys:  4,62 g/cm3
Liukoisuus veteen:  269 g/100 ml
Jodihappo (HIO3) on erittäin vahva hapetin. Sitä voidaan valmistaa muun muassa hapettamalla jodia typpihapolla (HNO3) ja haihduttamalla näin saatu liuos kuiviin.  Tällöin saadaan jodianhydridiä, dijodipentoksidia (I2O5), joka liukenee veteen; liuosta haihdutettaessa kehittyy jodihappoa värittöminä kiteinä. Toinen yleinen tapa on keittää kaliumkloraatin (KClO3) vesiliuosta jodin kanssa.
Jodihapon moolimassa on 175,91 g/mol, sulamispiste 110 °C, tiheys (kiinteä) 4,62 g/cm3 (vesi = 1,0 g/cm3), liukoisuus veteen 269 g/100 ml (20 °C) ja CAS-numero 7782-68-5.
Yhdisteellä on käyttökohteita lääketieteessä. Lisäksi sitä on mahdollista käyttää kaasunaamareissa sekä sen suolojen valmistamiseen.
Jodihapolla on osoitettu olevan vaikutuksia myös ilmastoa lämmittävien pienhiukkasten syntyyn.
Aiheesta muualla

PubChem: Iodic acid (englanniksi)
Johannes Westfal

| Johannes Westfal> Turun piispa |
| --- | --- |
 1374–1385 
Edeltäjä:  Johannes Pietarinpoika
Seuraaja:  Bero Balk
Henkilötiedot
Syntynyt: Turku
Muut tiedot
Uskonto:  roomalaiskatolinen kirkko
Johannes III Westfal (noin 1310–1385) toimi Suomen piispana vuosina 1374–1385. Hän pyrki edeltäjänsä Johannes II Pietarinpojan tavoin lisäämään kirkon oikeuksia ja omaisuutta.
Paavali Juustenin Suomen piispainkronikan mukaan Johannes Westfal oli syntyjään turkulainen. Hän perusti Turun tuomiokirkkoon Pyhän Katariinan prebendan ja kuorin, johon hänet haudattiin. Kronikan mukaan Johannes kuoli Niittykartanossa.