stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ernst Günther Schenck
Kirjallisuutta

Ernst Gunther Schenck, Theodor Gilbert Morell : Prof. Dr. Med. Theodor Gilbert : Hitlers Leibarzt Und Seine Medikamente (1998, ISBN 3926584521)
Ernst Gunther Schenck: Nie Mehr Nach Hause : Als Wissenschaftler, Strafling Und Arzt 10 Jahre in Sowjetischen Gefangenen-, Arbeits- Und Besserungslagern (1997, ISBN 3926584459)
Ernst Gunther Schenck: Das Notlazarett Unter Der Reichskanzlei : Ein Arzt Erlebt Hitlers Ende in Berlin (1995, ISBN 3893916016)
Ernst Gunther Schenck: Sterben Ohne Wurde : Das Ende Von Benito Mussolini, Heinrich Himmler Und Adolf Hitler (1995, ISBN 3893916024)
Ernst Gunther Schenck: Patient Hitler : Eine Medizinische Biographie (1989, ISBN 377000776X)
Ernst Gunther Schenck: Woina Plenni : 10 Jahre Gefangenschaft in Sowjetischen Lagern (1986, ISBN 392528401X)
Ernst Gunther Schenck: Ergebnisse Einer Befragung Und Untersuchung Ehemaliger Kriegsgefangener : Stuttgart-Studie (1976, ISBN 3872472100)
Ernst Gunther Schenck: Katamnestische Erhebung uber Ehemalige Kriegsgefangene : Saarland-Studie (1975, ISBN 3872471945)
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon historia

Suomen evankelis-luterilaisen kirkon historia on kristinuskon historiaa Suomessa. Se alkaa katolisesta kirkosta Suomessa ja luterilaisuuden synnystä 1500-luvulla.
Katolinen hiippakunta

Nykyisen Suomen alueella on ollut sekä itäisiä että läntisiä kristillisiä vaikutteita jo ennen 1000-lukua. 1000-luvun alussa kristillinen hautaustapa alkoi yleistyä ainakin Satakunnassa, Vakka-Suomessa ja Ahvenanmaalla. 1100-luvulla Ruotsin kuningaskunnan vaikutus Suomen alueella vahvistui. Nykyisen eteläisen Suomen silloinen maanviljelyväestön asuinseutu tuli Ruotsin vaikutuspiirin alaisuuteen. Tällä alueella myös kristillinen kirkko vähitellen järjestäytyi 1100-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Perimätiedon mukaan Suomen ensimmäinen piispa oli nimeltään Henrik, joka tuli Suomeen Ruotsin kuninkaan ristiretkien aikana. Piispa Henrikin historiallisuus on kyseenalainen. Suomeen vakiintui katolisen kirkon alainen hiippakunta ja seurakunnallinen toiminta.
Ruotsin valtionkirkko

Kuningas Kustaa Vaasa sekä Wittenbergissä opiskelleet teologit toteuttivat 1500-luvulla Suomessa reformaation (luterilaisten käyttämä nimitys on uskonpuhdistus). Lopullinen ero katolisesta kirkosta tapahtui Västeråsin valtiopäivillä vuonna 1527, jossa määrättiin myös, että suuri osa kirkon omaisuudesta piti luovuttaa kuninkaalle. Västeråsin ordinanti korosti pappien ja maallikkojen yhdenvertaisuutta lain edessä ja rajoitti kirkollista tuomio-oikeutta. Päätettiin, että ”Jumalan sanaa on puhtaana saarnattava valtakunnassa”. Valtiopäivien jälkeen kuninkaalle siirrettiin vielä muun muassa oikeus valita piispat. Vuoden 1571 kirkkojärjestyksessä tehtiin ero maallisen ja hengellisen vallan välille. Vuoden 1686 kirkkolain myötä kaikki valtakunnan asukkaat sidottiin luterilaiseen tunnustukseen, kirkon itsenäisyys lakkautettiin kokonaan ja kirkosta muodostettiin valtion laitos.
Reformaation alussa kirkkoa johti uudistusmielinen katolinen Martin Skytte. Myöhemmin varsinaisen reformaation hahmoksi tuli kuitenkin Mikael Agricola. Agricola loi Suomeen kirjakielen ja käänsi uskonnollisia kirjoja suomen kielelle. Hän loi myös kansankieliset jumalanpalvelukset ja kirkolliset toimitukset. Agricola toimi Turussa piispana ja rehtorina. Hänen työtään jatkoivat Paavali Juusten ja Jaakko Finno. Ruotsissa toteutettu reformaatio oli varsin maltillinen, minkä johdosta kirkko muun muassa säilyi järjestysmuodoltaan piispallisena. Vuonna 1554 Suomi jaettiin kahteen hiippakuntaan, Turun ja Viipurin hiippakuntaan. Niiden oli huolehdittava suomenkielisten kirjojen ja oppimateriaalin hankkimisesta kirkollista alkeisopetusta ja jumalanpalveluksia varten. Niin sanotun puhdasoppisuuden aikana valtio ja kirkko toimivat läheisessä yhteistyössä. Tämän johdosta kirkon piispoiksi valittiin ruotsalaisia.
Lukutaidon ja Katekismuksen opetus alkoi 1600-luvulla. Ensimmäinen suomenkielinen Raamattu painettiin vuonna 1642. Vähä-katekismuksen pääkappaleiden ulkoaosaaminen oli ehtona ehtoolliselle ja avioliittoon pääsylle. Tuolloin pidettiin myös kinkereitä.
Puhdasoppisuuden ajan yhtenäinen kirkko alkoi 1700-luvulla murentua. Saksasta saapui uusia uskonnollisia virtauksia, kuten pietismi, joka korosti yksilöllistä uskonelämää.
Itsenäinen valtionkirkko

1800-luku oli suomalaisten herätysliikkeiden aikaa. Savoon ja Pohjanmaalle syntyi herännäisyys. Karjalaan ja Satakuntaan syntyi rukoilevaisuus. Varsinais-Suomeen syntyi evankelisuus, ja lisäksi Ruotsin Lapista saapui lestadiolaisuus. Herätysliikkeitä ja maallikkotoimintaa vastaan säädetty konventikkeliplakaatti lakkautettiin vuonna 1869, ja herätysliikkeet saivat vapauden toimia kirkossa.
Kirkon asema pysyi suurelta osin ennallaan sen jälkeenkin, kun Suomi vuonna 1809 oli liitetty autonomisena suuriruhtinaskuntana Venäjään. Suomen kirkko erosi samalla hallinnollisesti Ruotsin kirkosta, mutta vuoden 1686 kirkkolaki pysyi voimassa. Venäjän keisari toimi nyt Ruotsin kuninkaan sijaan Suomen evankelis-luterilaisen kirkon päämiehenä ja käytti valtaansa viranomaisten välityksellä siitä huolimatta, että kuului itse toiseen, ortodoksiseen kirkkokuntaan. Turun piispa sai vuonna 1817 arkkipiispan arvon.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakuntien ja kuntien hallinto erotettiin toisistaan vuonna 1865, kunnallishallinnon uudistuksen myötä. Vuonna 1869 säädettiin uusi kirkkolaki, joka takasi kirkon laajan itsehallinnon. Kirkkolain säätämisjärjestys säädettiin sellaiseksi, että kirkolliskokouksella oli yksinoikeus ehdottaa kirkkolain muuttamista. Valtiopäivillä ja keisarilla oli valta hyväksyä tai hylätä ehdotus, mutta ei muuttaa ehdotusta. Muutoksen jälkeen kirkolla oli oma valtiosta itsenäinen hallinto ja päätöksentekoelin.
Vuonna 1922 säädettiin uskonnonvapauslaki, mikä antoi oikeuden erota kirkosta siviilirekisteriin. Vuonna 1923 kirkon hiippakuntahallinnossa tehtiin kielellinen jako, jonka myötä perustettiin uusi ruotsinkielinen hiippakunta.
Kirjallisuutta

Heininen, Simo & Heikkilä, Markku: Suomen kirkkohistoria.  Helsinki:  Edita, 1996.  ISBN 951-37-1839-5
Tyrvään Pyhän Olavin kirkko.
Venny Soldan-Brofeldt, Heränneitä, 1898.
Myllypuron kirkon vihkiminen 1968.
Turun tuomiokirkko on Suomen luterilaisen kirkon pääkirkko.
Bernhard Schmidt

Bernhard Schmidt
Bernhard Voldemar Schmidt (30. maaliskuuta 1879 Naissaari, Viro – 1. joulukuuta 1935 Hampuri, Saksa) oli virolainen optikko, joka tunnetaan erityisesti kehittämästään Schmidt-kamerasta.
Schmidtin isä oli saksalainen ja äiti ruotsalainen. Schmidt toimi eri tehtävissä, kuten valokuvaajana ja lennättimen hoitajana, kunnes aloitti Göteborgissa optiikan opinnot. Vuonna 1901 hän siirtyi opiskelemaan Jenan lähistölle Mittweidaan. Vähän myöhemmin hän perusti oman optiikan työpajan. Schmidtin valmistama korkeatasoinen optiikka sai tunnustusta. Tehdessään 15-vuotiaana kokeita ruudilla hän menetti oikean kätensä, joka jouduttiin amputoimaan. Hän työskenteli silti mieluiten yksin ja valmisti peilejä hämmästyttävän nopeasti. Hampurin observatorion johtaja Schorr sai kuitenkin Schmidtin suostutelluksi muuttamaan 1926 observatorioon. Siellä Schmidt kehitti tunnetuimman keksintönsä Schmidt-kameran, jonka teorian hän esitti 1931 lehdessä Zentralzeitung für Optik. Muuten hän julkaisi tuloksiaan äärimmäisen niukasti.
Valonsäteiden kulku Schmidt-kamerassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bernhard Schmidt Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Viveca Serlachius

Viveca Serlachius
Viveca Serlachius (2. maaliskuuta 1923 Helsinki – 9. tammikuuta 1993 Tukholma) oli Suomessa syntynyt ruotsalainen näyttelijä. Hänen tunnettuja elokuviaan olivat Peppi Pitkätossu (1949), Foreign Intrigue (1951) ja Skolka skolan (1949).
Valikoitu filmografia

Resan bort (1945)
Nattvaktens hustru (1947)
Jag älskar dig, Karlsson! (1947)
Peppi Pitkätossu (1949)
Skolka skolan (1949)
Fästmö uthyres (1950)
Motorkavaljerer (1950)
Frökens första barn (1950)
Trots (1952)
Aiheesta muualla

Viveca Serlachius Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Heinrich Schwemmer

Heinrich Schwemmer (28. maaliskuuta 1621 Gumpertshausen bei Hallburg – 26. toukokuuta 1696 Nürnberg) oli saksalainen säveltäjä.
Schwemmer opiskeli Johann Erasmus Kindermannin johdolla. Hän muutti Nürnbergiin vuonna 1641 ja työskenteli siellä opettajana vuodesta 1650. Noin vuodesta 1656 Schwemmer työskenteli Director cori musici -nimikkeellä yhdessä Paul Hainleinin kanssa. Hänen sävellystuotantoonsa kuuluu lukuisia kantaatteja ja kuorokonserttoja. Schwemmer tunnettiin kymmenistä teoksista, jotka hän sävelsi erityisiä juhlallisuuksia varten.
Paul Scarron

| Paul Scarron |
| --- | --- |
 Paul Scarron
Henkilötiedot
Syntynyt: 1610 Pariisi, Ranska
Kuollut: 1660 (49–50 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Paul Scarron (1610 Pariisi, Ranska – 1660 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen kirjailija. Hän liittyi pappissäätyyn 1629 mutta ei saanut pappisvihkimystä. Hän oli nuori, iloinen ja maailmallinen apotti, tunnettu purevasta nokkeluudesta ja lahjakkuudesta: hän soitti luuttua, piirsi taitavasti, tanssi ja oli suosittu ajan kirjallisissa piireissä.
Elämä

Scarron palveli 1633–1640 piispan luona Le Mansissa, ja hän osallistui piispan seurueessa Rooman-matkaan (1635), joka varmaankaan ei ollut merkityksetön hänen kirjailijantyönsä kannalta. Hän sai voimakkaita reumaattisia kohtauksia, jotka lopulta halvaannuttivat hänen jäsenensä ja tekivät hänestä lähes liikuntakyvyttömän. Hän palasi 1640 Pariisiin, ja alkuun hän sai kuningatar Annan myöntämän eläkkeen, mutta kun hän liittyi frondeen – aikakauden rajuimpiin pamfletteihin kuuluvaa Mazarinadea (1651) pidettiin hänen tekemänään – hän fronden nitistämisen jälkeen 1653 menetti tuen ja joutui selviytymään pääasiassa kirjoittamisesta saamillaan tuloilla. Myöhempinä vuosina Nicolas Fouquet kuitenkin tuki häntä. Hän solmi 1652 onnelliseksi arvellun avioliiton Françoise d’Aubignén kanssa, joka miehensä kuoltua tunnettiin markiisitar de Maintenonina.
Ura

Scarron muokkasi alun perin italialaisesta burleskista ranskalaisen version, josta tuli Ranskassa suosittu. Tässä pienessä lajityypissä Scarron on mestari. Hän on 1600-luvun Offenbach. Kyynisesti hän pilkkasi aikakauden tragedioiden ja sankariromaanien ylevää tyyliä, nauraa räkätti olympolaisille jumalille ja Kreikan ja Rooman historian sankareille, jotka olivat yleisiä silloisissa romaaneissa ja jotka siten olivat alttiita parodialle.
Scarronin ensimmäinen kokoelma Recueil de quelques vers burlesques (1643) menestyi loistavasti, ja sitä jatkoi Suite de la l:ère partie des oeuvres burlesques (1646), Suite des oeuvres burlesques, 2:e partie (1647) ja Oeuvres burlesques, 3:e partie (1651). Samaan aikaan hän julkaisi myös Le Typhon ou la gigantomachie (1644) ja ensimmäiset laulut Virgile travestista (1648–1652), jota hän jatkoi 18. lauluun saakka, jolloin hän kyllästyi. 1651–1657 ilmestyi kiertävän teatteriseurueen seikkailuista kertova Roman comique (keskeneräinen), hänen merkittävin teoksensa, joka burleskiliioittelujen ohella sisältää kohtauksia jotka kertovat tarkasta havaintokyvystä ja enteilee realistista romaania. Lisäksi hän julkaisi sarjan espanjalaistyylisiä Nouvelles tragicomiques: La précaution inutile ja Les hypocrites (1655), L’adultère innocent ja Le châtiment de l’avarice (1656), Plus d’effets que de paroles (1657).
Samaan burleskityyliin hän kirjoitti teatterille: Jodelet ou le maître valet (1645), Les boutades du capitaine Matamore (1646), Les trois Dorothées ou Jodelet duelliste (1647), L’héritier ridicule (1649), Don Japhet d’Arménie (1653; hänen mestariteoksensa), L’écolier de Salamanque ou les ennemies généreux (1654), Le gardien de soi-même (1655), Le marquis ridicule ou la comtesse faite à la hâte sekä La fausse apparence ja Le prince corsaire (ilmestyi postuumisti 1662). Scarronin Œuvres ilmestyivät 1668, Œuvres complètes 1737.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paul Scarron Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Johannes Schüler

Johannes Schüler
Johannes Schüler (21. kesäkuuta 1894 – 3. lokakuuta 1966) oli saksalainen kapellimestari.
Schüler aloitti musiikin opiskelun Berliinissä ja jatkoi ensimmäisen maailmansodan keskeyttämiä opintojaan vuonna 1918. Valmistuttuaan hän työskenteli kapellimestarina ja musiikillisena johtajana monien Saksan kaupunkien orkestereissa. Schüler sai osakseen Alban Bergin ihailun tämän Wozzeck-oopperan tuotannosta maaliskuussa 1929 Oldenburgissa. Vuosina 1936–1949 Schüler työskenteli Staatsoper Unter den Lindenin kapellimestarina ja musiikillisena johtajana. Vuosina 1949–1960 hän oli Staatsoper Hannoverin musiikillinen johtaja. Lisäksi hän johti Hannoverissa musiikki- ja teatteriakatemian oopperakoulua. Schülerin johdolla kantaesitettiin Hans Werner Henzen ooppera Boulevard Solitude.
Schüler johti vuonna 1944 ensimmäisen kokonaislevytyksen Friedrich von Flotowin oopperasta Martha. Siinä solisteihin kuuluvat Erna Berger ja Peter Anders. Schüler levytti myös Wolfgang Amadeus Mozartin, Antonín Dvořákin sekä Otto Nicolain teoksia ja esiintyi säestäjänä useilla Erna Bergerin äänityksillä. Schüler teki myös omia sävellyksiään, joihin kuului orkesteriteoksia.
Peeter Sauter

Peeter Sauter vuonna 2012.
Peeter Sauter [sautter] (s. 11. maaliskuuta 1962 Tallinna) on virolainen kirjailija, kääntäjä ja näyttelijä.
Kirjailijanura

Sauter työskenteli yövartijana ja turvamiehenä vuodet 1978–1992. Koulutukseltaan hän on näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hän valmistui näyttelijäksi Tallinnan valtiollisesta konservatoriosta vuonna 1984 ja opiskeli draamaa Liverpoolissa John Moores Universityssa 1993–1994.
Sauterin kirjailijanura alkoi vuonna 1988, kun hänen proosaansa julkaistiin Vikerkaar-lehdessä. Hänen ensimmäinen novellikokoelmansa Indigo julkaistiin vuonna 1990.
Viron itsenäistyttyä uudelleen hän opiskeli ja työskenteli jonkin aikaa Liverpoolissa (1992–1994) ja on sen jälkeen toiminut Tallinnassa kulttuuritoimittajana, mainoskirjoittajana ja kirjailijana. Hän on kääntänyt viroksi Jack Kerouacin ja Charles Bukowskin teoksia.
Tyyli

Sauterin proosaa on luonnehdittu provosoivaksi ja loukkaavaksikin. Hänen henkilönsä painiskelevat eksistentiaalisten kysymysten kimpussa ja koettavat ratkaista niitä irvokkailla ja latteilla tavoilla. Teoksissa toistuvat sellaiset teemat kuin seksi, naiset, alkoholi ja moottoripyörät. Viron kirjallisuudessa hän on tavoitellut eräänlaista kauhukakaran asemaa. Vuonna 1998 hän aiheutti skandaalin, kun Viron itsenäisyyden 80-vuotisjuhlien yhteydessä hän kirjoitti runon Lauakõne Eesti Vabariigi aastapäeva puhul kainestusmaja paraskile liiga pikalt istuma jäänud olles Raul Meelen taidenäyttelyyn.
Teoksia > Viroksi

Indigo (pienoisromaani, 1990)
Kogu moos (novellikokoelma, 1997)
Luus (romaani, 1997)
Lauakõne Eesti Vabariigi aastapäeva puhul kainestusmaja paraskile liiga pikalt istuma jäänud olles (runoelma, 1998)
Naise lõhn, raha lõhn (novellikokoelma, 2000)
Euroopa hulgus (2001)
Pätt ja pihiisa (kertomus, 2001)
Pori: filmilugu (novellikokoelma, 2002)
Tsikliga Eestis ja Šotimaal (matkakertomus, 2002)
Gümnasisti unenägu (2003)
Tomatisupp (kertomus, 2003)
Plära (lehtikirjoituksia, 2004)
Laste raamat (pienoistarinoita, 2004)
Hispaania saapad ja silmad (matkakertomus, 2005)
Laiskade laste raamat (pienoistarinoita, 2006)
Vere jooks (pienoistarinoita, 2006)
Beibi bluu (kertomus, 2008)
Damoklese mõõk ja leivanuga (runoja, 2011)
Märkmeid vaeste kirjanike majast (runoja, 2012)
Ära jäta mind rahule (romaani, 2013)
Teoksia > Suomeksi

"Mahaan koskee." [Kõhu valu, 1995. Novellin alkuosa.] Suomentanut Markus Lång. — Parnasso 1/2000, s. 34–39.
"Vittuuks mä täällä." — Tallinnasta pois: Groteskia virolaista proosaa.  Toimittaneet Raija Hämäläinen ja Hannu Oittinen. Absurdia, Helsinki 2003. ISBN 952-5516-01-6
Kirjallisuutta

Hasselblatt, Cornelius 2006: Geschichte der estnischen Literatur (s. 737–739). Walter de Gruyter, Berlin – New York. ISBN 3-11-018025-1
Aiheesta muualla

Peeter Sauterin kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (viroksi)
Virolaisen kirjallisuuden tiedotuskeskus (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Max Erwin von Scheubner-Richter
Kirjallisuutta

Paul Leverkuehn, Hilmar Kaiser : A German officer during the Armenian genocide: a biography of Max von Scheubner-Richter. Gomidas Institute, 2008 ISBN 1903656818
Michael Kellogg : The Russian Roots of Nazism. White Émigrés and the Making of National Socialism, 1917–1945. Cambridge University Press, 2005 ISBN 9780521845120
Aiheesta muualla

Report On Armenian Genocide by Eye Witness, Scheubner-Richter, German Consule/Administrator in Erzerum (Web archive-linkki)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Max Erwin von Scheubner-Richter
Käännös suomeksi
Simon Schama

Simon Schama
Simon Schama (s. 2. helmikuuta 1945) on Yhdysvalloissa opettava Britanniassa syntynyt historioitsija ja professori. Liettuanjuutalaiset juuret omaava Schama tunnetaan muun muassa taidehistoriasarjastaan ”Power of Art”.
Hänelle on myönnetty Brittiläisen imperiumin komentajan arvonimi vuonna 2001.
Julkaisutuotanto > Kirjat

Patriots and Liberators: Revolution in  the Netherlands 1780–1813 (1977)
Two Rothschilds and the Land of Israel (1978)
The Embarrassment of Riches: An Interpretation of Dutch Culture in the Golden Age (1987)
Citizens: A Chronicle of the French Revolution (1989)
Dead Certainties: Unwarranted Speculations (1991)
Landscape and Memory (1995)
Rembrandt's Eyes (1999)
A History of Britain Vol. I (2000, ISBN 0-563-48714-3)
A History of Britain Vol. II (2001, ISBN 0-563-48718-6)
A History of Britain Vol. III (2002, ISBN 0-563-48719-4)
Hang Ups: Essays on Art (2005)
Rough Crossings (2005, ISBN 0-06-053916-X)
The Power of Art (2006, ISBN 0-06-117610-9)
The American Future (2009, ISBN 0-06-053923-2)
Julkaisutuotanto > Televisiodokumentit

Simon Schama's A History of Britain - BBC (2000)
Rough Crossings: Britain, the Slaves and the American Revolution - BBC (2005)
Taiteen voima (Simon Schama's Power of Art)- BBC (2006)
Mihin menet, Amerikka? (The American Future: A History) - BBC (2008).
Aiheesta muualla

Faculty Bio, Department of History, Columbia University
Faculty Directory, The Department of Art History and Arceology, Columbia University
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii  Scopus 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Karoline zu Sayn-Wittgenstein

Ruhtinatar Karolina Sayn-Wittgenstein vuonna 1847.
Karoline zu Sayn-Wittgenstein (syntyjään Karolina Elżbieta Iwanowska; 8. helmikuuta 1819 Monasterzyska, Kongressi-Puola, Venäjän keisarikunta – 9. maaliskuuta 1887 Rooma, Italia) oli vanhan puolalaisen aatelissuvun jälkeläinen ja unkarilaisen säveltäjän ja pianovirtuoosin Franz Lisztin pitkäaikainen seuralainen ja tukija. Heidän suhteensa kesti noin 40 vuotta. Suomenkielisissä lähteissä hänestä on käytetty vaihdellen etuniminä Karoline, Carolyne, Caroline, Carolyn ja sukunimen yhteydessä joko zu, von, de tai pelkästään Sayn-Wittgenstein.
Elämä

Karolina Elżbieta Iwanowskan isä oli Piotr von Iwanowski (k. 1844) ja äiti Paulinę von Podowska (k. 1850). Suku oli varakasta puolalaista aatelia. Synnyinpaikka on nykyisessä Ukrainassa. Vanhemmat erosivat Karolinen ollessa vielä lapsi. Karoline kasvoi isänsä luona ja sai katolisen kasvatuksen. Laajan sivistyksensä hän sai lukemalla. Isänsä tahdosta Karoline avioitui 26. huhtikuuta 1836 Venäjän keisarillisen armeijan upseerin Nikolai zu Sayn-Wittgenstein-Ludwigsburgin (1812–1864) kanssa.
Karoline ja Nikolai zu Sayn-Wittgenstein muuttivat maaseudulle Woroniceen nykyiseen Ukrainaan lähelle Vinnytsjan kaupunkia. Siellä Karoline omistautui lähes kokonaan henkisille ja taiteellisille arvoille ja vastasi suvun kiinteistöistä. Avioliitto ei ollut onnellinen, ja pari eli paljon erillään.
Karoline tapasi Franz Lisztin ensimmäisen kerran helmikuussa 1847 Kiovassa pidetyssä hyväntekeväisyyskonsertissa. Hän vakuuttui Lisztin kyvyistä ja oli valmis tukemaan taloudellisesti Lisztin projekteja. Karoline oli löytänyt arvoisensa keskustelukumppanin ja sielunystävän. Liszt vieraili syksyllä vuonna 1847 Woronicessa, ja pari keskusteli syvällisesti taiteesta, uskonnosta ja filosofiasta. Liszt sävelsi teoksen Glanes de Woronince ('Sadonkorjuu Woronincessa'). Woronicen kartano on nykyisin hävitetty, ja paikalla on muistomerkki.
Huhtikuussa 1848 Karoline myi kiinteistöjään ja lähti tyttärensä kanssa Saksaan Weimariin elääkseen rakastamansa miehen kanssa. Hän muutti asumaan Altenburgin linnaan lähelle kaupungin keskustaa. Hän halusi avioitua Lisztin kanssa, mutta avioero Nikolaista ei ollut mahdollinen katoliselle Karolinelle.
Weimarissa asuva suuriruhtinatar Maria Pavlovna, Venäjän keisarin Nikolai I:n sisar, suhtautui myönteisesti Karolinen avioliittoajatuksiin ja pyrki saamaan avioliitolle keisarin suostumuksen. Karoline ja Nikolai zu Sayn-Wittgenstein tekivät sopimuksen taloudellisista asioista. Karoline sai Roomassa toukokuussa 1860 paavi Pius IX:n vakuuttumaan avioliiton pätemättömyydestä. Saman vuoden syyskuussa näytti jo selvältä, että avioliitto mitätöitäisiin. Karoline ja Franz Liszt suunnittelivat häitä pidettäväksi Lisztin 50-vuotissyntymäpäivänä 22. lokakuuta 1861 Roomassa San Carlo al Corson kirkossa. Karolinen aviomies, Venäjän keisari Nikolai I ja Venäjän hallitus olivat kuitenkin saaneet paavin muuttamaan päätöksensä. Paavi peruutti Karolinen avioliiton mitätöimispäätöksen viime hetkellä. Karolinen ja Lisztin suhde muuttui platoniseksi, ja he jatkoivat kirjeenvaihtoa koko loppuelämänsä ajan. Karoline kuoli noin puoli vuotta Lisztin jälkeen.
Karoline ihaili Richard Wagneria ja Hector Berliozia. Kiitollinen Berlioz omistikin oopperansa Troijalaiset (Les Troyens) ruhtinatar Karoline zu Sayn-Wittgensteinille.
Perhe

Karoninelle ja Nikolaille syntyi yksi tytär, Marię Paulinę Antoninę (18. helmikuuta 1837 – 21. tammikuuta 1920), joka aikanaan avioitui ruhtinas, myöhemmin ratsuväenkenraali Konstantin zu Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürstin kanssa.
Teoksia

Karoline zu Sayn-Wittgenstein oli myös harrastajakirjoittaja ja esseisti. Hän kirjoitti paljon Lisztin julkaisuja, erityisesti hän avusti vuonna 1852 julkaistun Lisztin Chopin-elämäkerran kanssa. Suurin osa Karolinen teoksista oli yksityisesti painettuja.
Des causes intérieures de la faiblesse extérieure de l'Église, 24 osaa. Kirja on Index Librorum Prohibitorumissa
La vie chretienne au milieu du monde et en notre siècle. Entretiens pratiques recueillis et publiés par Henri Lasserre, Paris 1895 (postuumi julkaisu)