stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vinland Saga

| Vinland Saga |
| --- | --- |
ヴィンランド・サガ   (Vinrando Saga)
Genre: historia, action 
Manga
Tekijä: Makoto Yukimura
Julkaisija:  Kodansha
Sarjajulkaisulehti: Weekly Shōnen Magazine (huhtikuu–lokakuu 2005) Monthly Afternoon (joulukuu 2005–)
Ensimmäinen painatus: 2005 –
Kirjojen lukumäärä: 19 
Vinland Saga (jap. ヴィンランド・サガ) on japanilainen historiallinen manga, jonka on käsikirjoittanut ja piirtänyt Makoto Yukimura. Manga alkoi huhtikuussa 2005 ja sitä julkaistiin aluksi Kodanshan teini-ikäisille pojille suunnatussa Weekly Shōnen Magazine -mangalehdessä. Joulukuussa 2005 sarja siirtyi nuorille miehille suunnattuun Afternoon-lehteen. Tähän mennessä (2017) sitä on ilmestynyt 19 mangakirjan verran. Vinland Sagaa on käännetty englanniksi, ranskaksi, saksaksi, italiaksi ja kiinaksi. Suomeksi sitä ei ole käännetty.
Vinland Saga sijoittuu Englantiin 1000-luvun alkuun Danelagenin ajalle, jolloin tanskalaiset viikingit hallitsevat Englantia. Sarjassa seurataan päähenkilön Thorfinnin koettelemuksia ja Knuut Suuren nousua valtaan. Mangassa on vaikutteita mm. islantilaisista saagoista, kuten Erik Punaisen saaga ja Grönlantilaisten saaga, sekä Flateyjarbók -käsikirjoituksesta.
Mangakirjojen omakeissa Yukimura on kertonut mm. tutkimusmatkastaan Islantiin vuonna 2003 ennen kuin aloitti sarjan tekemisen. Ensimmäisen ja kolmannen osan omaket kertovat Yukimuran halusta kuvata viikinkien tavallista elämää sotien ja historiallisten kronikoiden tapahtumien sijaan.
Manga on hyvin suosittu Japanissa ja monet sen osat ovat yltäneet parhaiten myyvien mangojen listalle. Vuonna 2009 Vinland Saga voitti Japan Media Arts Festivalin pääpalkinnon mangadivisioonassa.
Henkilöt

Thorfinn
Askeladd
Bjorn
Thors
Thorkell
Knuut
Einar
Aiheesta muualla

Vinland Saga Anime News Networkissa
Vinland Sagan arvostelu (Arkistoitu – Internet Archive) Animelehti.fissä
Solvytšegodsk

| Solvytšegodsk Сольвычегодск |
| --- | --- |
 Neitsyt Marian temppeliintuomisen kirkko
 vaakuna
 Arkangelin alue Venäjällä, alla kaupungin sijainti alueella
 Solvytšegodsk
 Koordinaatit: 61°20′N, 46°55′E 
Valtio:   Venäjä
Subjekti:  Arkangelin alue
Piiri:  Kotlas
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  8 km²
Korkeus:  70 m
Väkiluku (2009):  2 400
 – Väestötiheys:  300 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Solvytšegodsk (ven. Сольвычего́дск) on kaupunki Arkangelin alueen Kotlasin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Vytšegdajoen pohjoisrannalla 18 kilometriä Kotlasin asemalta kaakkoon. Asukkaita on 2 400 henkeä (vuonna 2009).
Soljonoje- eli ”Suolajärven” luona sijainnut asutus mainitaan ensimmäisen kerran 1300-luvulla, myöhemmin sen nimenä oli Usolsk. 1500-luvun alussa Stroganovin kauppiassuku perusti paikalle ensimmäiset suolankeittämöt ja käytti huomattavia summia kaupungin rakentamiseen ja sen kulttuurielämän kehittämiseen. 1600–1800-luvulla Solvytšegodsk oli yksi Venäjän käsityötaiteen keskuksista. 1600-luvun lopussa syntyi omaperäinen emalimaalauskoulukunta. 1700-luvun alussa suolakeittämöjen sulkeminen ja uusien kauppareittien syntyminen lamautti kaupungin talouselämän. 1780-luvulta lähtien se oli Vologdan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. 1900-luvun alussa kaupunki toimi poliittisena karkotuspaikkana. Talossa, jossa Josif Stalin asui vuosina 1908–1910, on nykyään museo.
Solvytšegodsk koostuu etupäässä pienistä puutaloista, joiden yllä kohoavat vanhat kivikirkot. Laivalaiturin vieressä on vuonna 1560 rakennettu Neitsyt Marian ilmestyspäivän kirkko, jonka sisällä on 1600-luvun freskoja ja ns. Stroganovin koulukuntaa edustava ikonostaasi. Kauempana rannasta sijaitsee Marian temppeliintuomisen luostari, jonka kirkko (1689–1693) edustaa tyyliltään moskovalaista barokkia. Sisällä on puuleikkauksin koristeltu seitsemänkerroksinen paikallisten maalareiden ikonostaasi.
Kaupungissa toimii sen rikasta käsityö- ja ikonimaalausperinnettä esittelevä museo. Vuonna 1923 perustettu kylpylaitos antaa kivennäisvesiin ja Soljonoje-järven mutaan perustuvia hoitoja.
Somebody Loves Me

”Somebody Loves Me” on George Gershwinin ja Emilia Renaudin säveltämä ja B. G. DeSylvan ja Ballard MacDonaldin sanoittama musiikkikappale vuoden Broadway-musikaalista George White’s Scandals of 1924. Sen esitti musikaalissa Winnie Lightner. Ensimmäisen singlelistoille nousseen version äänitti Paul Whitemanin orkesteri vuonna 1924. Whitemanin levytys pysyi Yhdysvalloissa listojen kärjessä viisi viikkoa.
Kappale oli pinnalla joitakin vuosia näytelmän ensiesityksen jälkeen, mutta myöhemmin siitä on tullut suositumpi jazzmusiikin improvisaatiovälineenä. Sen ovat levyttäneet muun muassa Fletcher Henderson (1930), Benny Goodman (1936), Benny Carter (1937), Bing Crosby (1939) Bud Powell (1950), Oscar Peterson (1952), Kiri Te Kanawa (1987) ja Meat Loaf (1998). Lena Horne lauloi sen vuoden 1944 elokuvassa Amor, Amor, ja elokuvassa Rytmin kiihkoa (1955) sen esitti Peggy Lee. Kanadalainen laulukvartetti The Four Lads nousi listoille vuoden 1952 levytyksellään.
Solmu (verkko)

Solmu eli piste eli noodi (engl. vertex (monikko: vertices), node, point) on matematiikassa graafin eli verkon osa. Graafi muodostuu solmuista ja niitä yhdistävistä kaarista eli väleistä.
Solmu on keskeinen käsite verkkoteoriassa, verkkoja käsittelevässä matematiikan haarassa, jota sovelletaan tietojenkäsittelytieteessä ja tietoliikenneteoriassa.
Kirjallisuutta

Ruohonen, Keijo: Graafiteoria.  (Opintomoniste 136)  Tampere:  TTKK, 1990.  ISBN 951-721-530-4
Viranhaltijapäätös

Viranhaltijapäätös tarkoittaa Suomessa kunnallisessa päätöksenteossa viranhaltijan yksin tekemää päätöstä jossain asiassa.
Toimivalta

Kunnan päätösvaltaa käyttää pääsäännön mukaan asukkaiden valitsema valtuusto. Valtuusto voi kuitenkin johtosäännössä siirtää toimivaltaansa kunnan muille toimielimille sekä luottamushenkilöille ja viranhaltijoille. Viranhaltijan toimivalta on tällöin kunnanvaltuustolta siirrettyä toimivaltaa, jota viranhaltija käyttää yksinään. Tehdessään päätöksen viranhaltija käyttää julkista valtaa.
Päätös

Niistä päätöksistä, jotka viranhaltija tekee hänelle siirretyn toimivallan nojalla, on pidettävä pöytäkirjaa. Käytännössä pöytäkirjaa pidetään päätösluettelon muodossa eli se on luettelo viranhaltijan tekemistä päätöksistä. Tämä päätösluettelo on pidettävä yleisesti nähtävänä, ja päätökset on annettava tiedoksi samalla tavalla kuin muut kunnan viranomaisen päätökset.
Viranhaltijan päätökseen tyytymätön voi tehdä kirjallisen oikaisuvaatimuksen. Se tehdään sille toimielimelle, jonka alainen viranhaltija on. Oikaisuvaatimuksen tekemisestä säädetään kuntalaissa.
Aiheesta muualla

VIRANHALTIJAPÄÄTÖKSET (PDF) Hallintosääntöä täydentävä ohje.  2013. Pöytyä:  Pöytyän kunta. Arkistoitu 21.9.2013. Viitattu 21.9.2013.
Virginia-luokka (sukellusvene)

| Virginia-luokka |
| --- | --- |
 USS Virginia (SSN-774)

Tekniset tiedot
Uppouma:  7 150 t (pinnalla) 7 800 t (sukellus)
Pituus:  114,91 m
Leveys:  10,36 m
Koneteho:  S9G-painevesireaktori
Nopeus:  15 solmua (pinnalla) 25+ solmua (sukellus)
Miehistöä:  113
Aseistus
Meritorjunta:  BGM-109 Tomahawk (Mk36 VLS (Vertical Launch system)) 4 × 21" torpedoputkea (Mark 48 ADCAP) merimiinoja
Virginia-luokka (tai 774-luokka) on Yhdysvaltain laivaston ydinsukellusveneluokka, jonka ensimmäinen alus otettiin palvelukseen vuonna 2004. Luokan alukset korvaavat vanhenevia Los Angeles -luokan sukellusveneitä. Luokan oli tarkoitus olla pienempi ja halvempi versio kylmän sodan loppuvuosina suunnitellusta Seawolf-luokasta. Loppujen lopuksi hintaero jäi marginaaliseksi.
Suunnittelu

Selvitystyö Seawolf-luokan alusten korvaamisesta alkoi jo vuonna 1988. Tammikuussa 1991 Yhdysvaltain laivaston operaatiopäällikkö (engl. Chief of Naval Operations, CNO) amiraali Frank Kelso määräsi suunnittelutyön aloitettavaksi työnimellä Centurion eli seuraavan vuosisadan sukellusvene. Suunnittelutyön perusteet hyväksyttiin lokakuussa ja päävaatimukset hyväksyttiin tammikuussa 1992. Alusten hinnan tuli olla noin puolet Seawolf-luokan alusten hinnasta tai suurin piirtein sama kuin Los Angeles -luokan alusten hinta. Lisäksi Los Angeles -luokan alusten hankinnan tulee keskeytyä joko sen kehityskaaren päättymiseen tai siksi, ettei se kykene vastaamaan Venäjän laivaston kylmän sodan päättymisen jälkeen palvelukseen ottamien sukellusveneiden aiheuttamiin uhkiin.
Suunnitellun aluksen rungon pituus on 114,9, leveys 10,4 ja korkeus 9,8 metriä. Sen uppouma on noin 7 800 tonnia sukelluksissa. Aluksen aseistuksena on neljä keulaan asennettua 533 millimetrin torpedoputkea, joihin on 26 torpedoa esimerkiksi Mk 48 ADCAP. Torpedoista neljä on torpedoputkissa. Lisäksi aluksen etuosaan on asennettu kaksitoista Mk45 VLS -siiloa, joita voidaan käyttää esimerkiksi Tomahawk-ohjusten laukaisemiseen. Aseistuksen täydentävät Mk 60 ja Mk 67 merimiinat.
Alusten omasuojana on sekä ulkoisia että rungon sisäisiä harhamaaleja. Lisäksi aluksille on asennettu AN/BLQ-10 ESM-järjestelmä. Alusten kaikuluotaimina ovat AN/BQQ-10 A-RCI kaikuluotain, hinattavat AN/TB-16 ja AN/T29A kaikuluotaimet. Aluksille on asennettu AN/BVS-1 photoioninen masto ja AN/BPS-16 merenkulkututka. Taistelunjohtojärjestelmä AN/BYG-1 (CCS Mk II) yhdistelee taktisten valvontajärjestelmien (TCS) tiedot ja tulenjohtojärjestelmän (WCS) ja siihen on liitetty viestijärjestelmät yhteyksien hoitamiseksi.
Alusten voimanlähteenä on yksi S9G painevesireaktori, joka tuottaa höyryn kahdelle turbiinimoottorille. Järjestelmä tuottaa noin 40 000 hevosvoimaa yksiakseliseen pump jet -moottoriin. Aluksissa on myös apuvirtalaitteisto. Alusten maksiminopeus on reilusti yli 25 solmua, mutta tarkka tieto on salainen. Toimintamatkaa rajoittaa ainoastaan miehistön tarpeisiin varastoidut elintarvikkeet. Maksimisyvyys on luokiteltu salaiseksi, mutta oletettavasti noin 500 metriä. Aluksen normaalissa miehistössä on viitisentoista upseeria ja 120 miehistönjäsentä.
Somero-opisto

Somero-opisto (vuoteen 2013 Someron kansalaisopisto) on Somerolla vapaasta sivistystyöstä vastaava kansalaisopisto, jonka ylläpitäjänä on Someron kaupunki.
Opiston perustamisesta päätettiin 1956. Toiminta alkoi syksyllä 1963. Opiston toimialueena oli aluksi Someron kunta, vuonna 1968 toimialueeseen liittyivät Kiikalan ja Tl Kosken kunnat. Vuonna 1973 mukaan liittyi myös Somerniemen kunta, joka vuonna 1977 liitettiin Someroon. Kiikalan kunnan tultua liitetyksi Saloon vuonna 2009 opiston toiminta-alueena ovat 2010-luvulla olleet Somero ja Koski.
Opisto täytti 50 vuotta vuonna 2014. Juhlavuoden kuniaksi ilmestyi filosofian tohtori Leeni Tiirakarin kirjoittama opiston historia.
Teija Virkberg

Teija Virkberg (ent. Niskala, s. 27. helmikuuta 1963 Muhos) on suomalainen keskimatkojen juoksija. Virkberg saavutti 800 metrin juoksussa ja 1 500 metrin juoksussa ulkoradoilla kuusi SM-mitalia. Sisäradoilla hän voitti 800 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuonna 1983, 1986 ja 1988 sekä 1 500 metrillä vuonna 1988. Seuratasolla hän edusti Raahen Vesaa ja Oulun Pyrintöä. Juoksijat Aila Paunonen (o.s. Virkberg) ja Anneli Oravainen (o.s. Virkberg) ovat hänen sisariaan.
Saavutukset

Ulkoradat
800 metrin juoksu
SM-hopea: 1987, 1988
SM-pronssi: 1983, 1985
1 500 metrin juoksu
SM-pronssi: 1983, 1985
Sisäradat
800 metrin juoksu
Suomen mestari: 1983, 1986, 1988
1500 metrin juoksu
Suomen mestari: 1988
Henkilökohtaiset ennätykset

Ulkoradat
800 metrin juoksu: 2.04,78 (1987)
1 500 metrin juoksu: 4.16,29 (1983)
Vinorelbiini

| --- | --- |


Vinorelbiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
Metyyli-(1R,9R,10S,11R,12R,19R)-11-asetyylioksi-12-etyyli-4-[(12S,14R)-16-etyyli-12-metoksikarbonyyli-1,10-diatsatetrasyklo[12.3.1.03,11.04,9]oktadeka-3(11),4,6,8,15-pentaen-12-yyli]-10-hydroksi-5-metoksi-8-metyyli-8,16-diatsapentasyklo[10.6.1.01,9.02,7.016,19]nonadeka-2,4,6,13-tetraeeni-10-karboksylaatti
Tunnisteet
CAS-numero: 71486-22-1
ATC-koodi: L01CA04
PubChem CID: 5311497
DrugBank: DB00361
Kemialliset tiedot
Kaava: C45H54N4O8 
Moolimassa: 778,922
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: noin 44 %
Proteiinisitoutuminen: 80–90 %
Metabolia: hepaattinen
Puoliintumisaika: 28–44 tuntia
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: intravenoosi, oraalinen
Vinorelbiini (C45H54N4O8) on puolisynteettinen vinka-alkaloidijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä käytetään useiden syöpien hoitoon. Vinorelbiini kuuluu WHO:n laatimaan tärkeimpien lääkeaineiden luetteloon.
Ominaisuudet ja käyttö

Vinorelbiini estää syöpäsoluja jakaantumasta. Sen vaikutusmekanismi on sama kuin muillakin vinka-alkaloideilla eli se sitoutuu tubuliiniin. Tällöin tubuliini ei kykene enää muodostamaan mikrotubuluksia ja mitoosi estyy. Vinorelbiiniä voidaan monista muista vinka-alkaloideista poiketen annostella suoneen annettavan ruiskeen lisäksi suun kautta otettavina kapseleina. Sitä voidaan käyttää yhdessä sisplatiinin kanssa. Vinorelbiinin käyttökohteita ovat ei-pienisoluisen keuhkosyövän, etäpesäkkeitä muodostavan rintasyövän, munuaissyövän ja lymfoomien hoito.
Haittavaikutukset

Tärkein vinorelbiinin haittavaikutus on luuydintoksisuudesta aiheutuva neutrofiilien, valkosolujen ja verihiutaleiden vähäinen määrä veressä. Muita haittavaikutuksia ovat huonovointisuus, ripuli, ummetus, väsymys ja anemia.
Valmistus

Vinorelbiinin synteesin ensimmäisessä vaiheessa vinblastiinista eliminoidaan vettä, jolloin muodostuu anhydrovinblastiinia. Anhydrovinblastiini reagoi trifluorietikkahapon kanssa vinorelbiiniksi.
Somonot

Somonokylä 1900-luvun alussa.
Somonot ovat bambaroille läheistä sukua oleva kalastajaryhmä Nigerjoen varsilla Malissa ja Guineassa. Heitä arvioidaan olevan noin 15 000 henkeä.
Somonot elävät Nigerin keskijuoksulla Bamakon ja Macinan välillä, Banijoen varrella sekä Nigerin yläjuoksulla aina Kouroussan alueelle saakka. Keskijuoksun järvi- ja suoalueen bozoihin verrattuna somonoja voidaan pitää pikemminkin bambaroihin kuuluvana ammattiryhmänä kuin erillisena kansana. Paikoitellen somonot ja bozot ovat sekoittuneet keskenään. Ryhmän on katsottu muodostuneen 1600–1800-luvuilla Segun valtiossa.
Someron vaakuna

Someron vaakuna
Someron vaakuna on Someron kaupungin tunnus. Vaakunan aihe viittaa seudun ensimmäisten viljelysten aikaan, jolloin pellot saatiin kaskenpoltolla.
Vaakunan selitys kuuluu ”hopeisessa kentässä musta havupuun kanto, josta punaiset, kultasydämiset liekit nousevat ylös ja sivuille.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Someron kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 28. maaliskuuta 1950. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 30. toukokuuta samana vuonna.
Vilajoen vesistö

| Vilajoen vesistö  (Suomen päävesistö: 08) |
| --- | --- |
Valtiot:  Venäjä, Suomi
Alue:  Leningradin alue
Maakunnat:  Etelä-Karjala
Vesistöalueen tai valuma−alueen tietoja
Merialue:  Itämeren valuma-alue
Päävesistöalue:  Vilajoen vesistö (08)
Vesistöjako:  Pukaluksen–Lahnajärven alue (ven.) (08.001R), Koskenjoen–Kieronjoen alue (08.002), Korppisen alue (08.003), Tittaran valuma-alue (08.004), Läntisen Vilajoen valuma−alue (08.005), Pentinjoen valuma-alue (08.006), Myllyojan valuma-alue (08.007), Pukaluksen–Lahnajärven alue (08.001)
Laskujoki:  Vilajoki
Pääuoman jatke:  ←Tittara ←Kaapronjoki ←Ravatunjoki ←Uusijoki ←Vilkjärvi
Laskupaikka:  Vilajoki, Vilalahti, Suomenlahti
Koordinaatit:  60°37′23″N, 28°18′04″E
Mittaustietoja
Valuma-alue:  344,09 km²  
Järvisyys:  6,33 % 
Alueen pituus:  35 km
Alueen leveys:  10 km  
Pääuoma:  50,2 km
 fiJoki laskee Vilalahteen (Baltinetsin lahti). 
Vilajoen vesistö (vesistöaluetunnus 08) on Suomen päävesistöalue, joka laskujoki Vilajoki laskee Suomenlahteen. Vesistöalue jakautuu sekä Suomen että Venäjän puolelle.
Yleistä > Vesistön sijainti

Vilajoen vesistön valuma-alueen pinta-ala on 344,09 neliökilometriä, josta 252,42 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja noin 92 neliökilometriä Venäjälle. Valuma-alueen järvisyys on 6,33 %. Valuma-alueen luoteisosa työntyy Suomessa Lappeenrannan alueelle ja valuma-alueen pohjoisosista osa kuuluu Luumäen kuntaan. Vesistöalueen alajuoksu kuuluu Leningradin alueen Viipurin piirille. Vilajoen vesistöalue rajautuu pohjoisessa ensimmäisen Salpausselän takana levittäytyvään Kymijoen vesistöön (04). Salpausselän eteläpuolella sen länsipuolella sijaitsee Urpalanjoen vesistö (09) ja itäpuolella pohjoisessa Hounijoen vesistö (06) ja etelässä Tervajoen vesistö (07). Edellä mainittujen Suomen päävesistöjen väliin tunkevat Viipurinlahteen laskevat läntinen Santajoen vesistöalue (86.003) ja itäinen Nisajoen vesistöalue (86.002).
Yleistä > Pääuoman kulun ja pituuden määritys

Vilajoen vesistön pääuomasta ei ole toistaiseksi löytynyt kirjallisia lähteitä, mutta se voidaan määrittää käyttämällä apuna vesistöviranomaisten ylläpitämiä verkkopalveluita. Toinen palvelu on Paikkatietoikkuna, josta saa uomien pituudet, ja toinen on Suomen ympäristökeskuksen ylläpitämä VALUE-palvelu, josta saa valuma-alueiden pinta-alat. Vilajoki laskee Venäjän puolella Viipurinlahden Vilalahteen entisen Säkkijärven kunnan Vilajoen (ven. Балтиец, Baltijets) kylässä. Joen Venäjällä virtaava osuus on 22 kilometriä pitkä . Joessa on alajuoksulla järvimäinen laajentuma Velikoje (Великое) eli Patrusjärvi . Sen yläpuolella sijaitsee Hämäläisenjärvi (Холмогорское, Holmogorskoje ), jonka läpi joki virtaa.  Hämäläisejärven yläpuolella sijaitsee varsin pitkä ja kapea Pukalusjärvi , joka ylettyy Suomenkin puolelle.
Pukalusjärven yläjuoksulla on vielä Lahnajärvi, jonka luoteispuolella sijaitsee Ylämaan taajama. Täällä sijaitsee ensimmäinen jokihaara, joka tulee huomioida pääuomaa valittaessa. Luoteesta tulee Vilajoen läntinen haara, jonka valuma-alueen pinta-ala on noin 49 neliökilometriä. Sen kanssa yhtyy Vilajoen pohjoinen haara, jonka valuma-alue on 135 neliökilometrin suuruinen. Pohjoinen haara kuuluu siten pääuomaan. Hieman ylempänä Pentinkylässä sijaitsee seuraava jokihaara. Luoteesta tuleva Pentinjoen valuma-alueen pinta-ala on 51 neliökilometriä ja koillisesta tulevalla Vilajoen Kieronjoella on valuma-alueen pinta-ala 75 neliökilometriä. Kieronjoki alkaa Korppisesta, jonne laskee pohjoisesta Tanin seudulla sijaitsevasta Tittaran järvestä alkunsa saava Vilajoki. Se Vilajoki, joka kuuluu pääuomaan, voidaan siis jäljittää tänne 50,2 kilometrin pituisena.
Pääuoman yläjuoksu muodostuu järvestä toiseen virtaavasta vesistöreitistä, jolla on eri osuuksilla eri nimet. Ne virtaavat alas valuma-alueelta, jonka pinta-ala on 43 neliökilometriä. Yläjuoksun osuudet ovat alajuoksulta alkaen seuraavat: Ämmälänjoki, Elämäinen, Kuolemainen, Kaapronjoki, Niittulampi, Ravatunjoki, Niskalampi, Leppälampi, Uusijoki, Kaupinlampi, Keskimmäinen ja Vilkjärvi. Viimeiseen järveen laskee pieniä suo-ojia Pohjosen Suurisuolta. Yläpuolinen vesireitti on 9,5 kilometriä pitkä ja silloin on koko pääuoman pituudeksi tulee 59,7 kilometriä.
Yleistä > Vesistöalueen jako

Vesistöalueen kolmannessa jakovaiheessa ovat seuraavat alueet tai valuma-alueet. Luettelon sisennys tarkoittaa sitä, että vesistöalue laskee tai yhtyy ylempänä sijaitsevaan vesistöalueeseen. Samalle tasolle sisennetyt vesistöalueet laskevat kaikki yläpuoliseen vesistöalueeseen vastaavassa järjestyksessä niin, että ylin yhtyy lähempänä alajuoksua :
Pukaluksen–Lahnajärven alue (Venäjän puolella) (08.001R)
Pukaluksen–Lahnajärven alue (08.001)
Myllyojan valuma-alue (08.007)
Läntisen Vilajoen valuma-alue (08.005)
Koskenjoen–Kieronjoen alue (08.002)
Pentinjoen valuma-alue (08.006)
Korppisen alue (08.003)
Tittaran valuma-alue (08.004)
Yleistä > Vesistöalueen maankäyttö

Valuma-alueesta on metsämaata, avoimia kangasmetsiä ja kalliomaita 82,8 %, maatalousalueita 6,5 %, kosteikkoja ja soita on 1,9 % ja rakennettuja alueita on 2,9 %. Maa-alueiden lisäksi on vesistöinä 5,9 %. Tässä ei ole tietoa, sisältyykö valuma-alueen lukuihin myös Venäjän puoleiset alueet.
Vesistöalueen sivu-uomia ja järviä

Venäjän puolella voi verkkopalveluiden kartoista havaita, että Hämäläisjärveen (ven. Холмогорское, Holmogorskoje) laskee kaksi jokea, joita kutsutaan samalla nimellä Tarhanovka (Тархановка). Koska pohjoinen Tarhanovka kuuluu Vilajoen pääuomaan, on luoteinen Tarhanovka sivu-uoma. Sen pituus Venäjän puolella on 6 kilometriä ja valuma-alueen pinta-ala on noin 34,5 neliökilometriä. Se virtaa Suomen puolella Kallolanjoen nimisenä. Sille ei kuitenkaan ole määritetty vesistöaluejaossa omaa valuma-aluetta.
Vesistöviranomaisten vesistöaluejaon perusteella Suomen puolella ovat Myllyoja, Vilajoen läntinen haara ja Pentinjoki merkittäviä sivu-uomia. Myllyoja laskee Lahnajärveen koillisesta päin. Sen valuma-alueen pinta-ala on noin 10 neliökilometriä ja siellä sijaitsevat suurimpina järvinä esimerkiksi Hyttilänjärvi (43 ha), Salminen (20 ha), Ylä-Kerätti (11 ha) ja Ala-Kerätti (8 ha).
Ylämaan taajamassa pääuomaan yhtyy Vilajoen läntinen haara, jonka valuma-alueen pinta-ala on noin 49 neliökilometriä. Sen pääuomaan kuuluvat vesistöviranomaisten merkintöinä jokiosuudet Vilajoki, Yläjoki, Harattalanjoki ja Uitto-oja, sekä sen pääuomassa sijaitsevat järvet Sotkalampi (15 ha), Korppisenjärvi (29 ha), Matalajärvi (13 ha), Harattalanjärvi (71 ha) ja Herajärvi (61 ha). Harattalanjärven pohjoispäähän laskee Kavinoja, jonka valuma-alueella sijaitsevat esimerkiksi Venksenjärvi (30 ha) ja Riihijärvi (14 ha). Kavinjokeen tulee Urpalonjärvestä (350 ha) laskuoja, mutta sitä ei lueta mukaan valuma-alueeseen, koska järvellä on suurempi laskuoja toisaalle. Muita valuma-alueen järviä ovat Monnonjärvi (25 ha), Metjärvi (15 ha) ja Nuuskeenjärvi (33 ha).
Pentinjoki yhtyy pääuomaan Pentinkylässä ja sen valuma-alueen pinta-ala on 51 neliökilometriä. Se on lyhyt Kirjasjärvestä (27 ha) alkava laskujoki. Kirjasjärveen laskee Puntasesta (4 ha) Lanajoki, ja Puntaseen laskee Sirkjärvestä (123 ha) alkava Yläjoki. Sirkjärven kylässä sijaitsevat myös Myllyjärvi (31 ha) ja Pöllöslampi (20 ha). Yläjokeen yhtyy Saaranoja, joka alkaa Kirjaksesta (39 ha). Muut järvet ovat pieniä ja ne ovat hajallaan laajalla valuma-alueella.
Pääuoman latva-alueet sisältyvät Tittaran valuma-alueeseen, jonka pinta-ala on 43 neliökilometriä. Siellä esiintyviä suurimpia järviä ovat esimerkiksi Vilkjärvi (101 ha), Keskimmäinen (81 ha), Tittara (33 ha), Maajärvi (28 ha), Elämäinen (27 ha), Kaupinlampi (17 ha), Kesälampi (10 ha) ja Kylkiäinen (10 ha).
Aiheesta muualla

Ikävalko, Joonas & al.: Mustajoen meritaimenen kotiuttamissuunnitelma, s. 19–21.  Turku:  Varsinais-Suomen ELY-keskus, 2020.  Raportteja 31/2020  ISBN 978-952-314-875-8  Teoksen verkkoversio (PDF) (viitattu 1.3.2023).
VIPSU-hanke, Saimaan vesiensuojeluyhdistys
INS Viraat

| INS Viraat |
| --- | --- |
 INS Viraat

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Vickers-Armstrong, Barrow-in-Furness
Laskettu vesille:  16. helmikuuta 1953
Palveluskäyttöön:  toukokuu 1987
Poistui palveluskäytöstä:  palveluksessa vuoteen 2020
Tekniset tiedot
Uppouma:  23 900 t (kuiva) 28 700 t (kuormattu)
Pituus:  226,5 m
Leveys:  47,78 m
Syväys:  8,8 m
Koneteho:  78 000 shp
Nopeus:  28 solmua
Miehistöä:  2100 (max)
Aseistus
Aseistus:  2 x Boforsin 40 millimetrin ilmatorjuntakanuunaa 16 x Barak-ilmatorjuntaohjuksen laukaisualustaa 30 x lentokonetta
INS Viraat (R22) (sanskritiksi विराट, Virāṭ. "jättiläinen") on Intian laivaston lentotukialus ja lippulaiva. Alus on alun perin Britannian kuninkaallisen laivaston Centaur-luokan alus, joka otettiin käyttöön vuonna 1959 nimellä HMS Hermes.