stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen valokuvataiteen museo

| Suomen valokuvataiteen museo |
| --- | --- |
 Museo toimii Helsingin Kaapelitehtaalla.
Tyyppi:  Museo, erikoismuseo, valokuvausmuseo 
Sijainti:  Tallberginkatu 1G, 00180 Helsinki, eli Kaapelitehdas, Ruoholahti
Perustettu:  1969
Ylläpitäjä:  opetusministeriö ja Helsingin kaupunki
Johtaja:  Anna-Kaisa Rastenberger
Kotisivut:  www.valokuvataiteenmuseo.fi
Koordinaatit:  60°09′43.2″N, 24°54′20.6″E
 fiSuomen valokuvataiteen museo 
      
Suomen valokuvataiteen museo on valokuvan valtakunnallinen vastuumuseo, joka sijaitsee Helsingin Kaapelitehtaalla. Museolla on Kämp-galleriassa sivutoimipisteenä näyttelytila K1. Museon tehtävänä on edistää ja vaalia suomalaista valokuvataidetta ja valokuvakulttuuria. Valokuva-alan järjestöjen aloitteesta perustettu museo aloitti toimintansa vuonna 1969. Museota ylläpitää Suomen valokuvataiteen museon säätiö. Vuonna 2019 museoon tutustui yhteensä 31 306 kävijää, joista 10 885 sai ilmaiskäynnin ja 20 421 maksoi pääsymaksun.
Museon päätukijat ovat opetusministeriö ja Helsingin kaupunki, joka tarjoaa museolle tilat.  Vakituista henkilökuntaa museossa on 13. Museon johtaja on vuodesta 2023 lähtien ollut Anna-Kaisa Rastenberger. Hänen edeltäjänsä vuodesta 2007 alkaen oli Elina Heikka.
Kaapelitehtaan näyttelyt tuovat esiin kotimaista ja kansainvälistä nykyvalokuvausta sekä valokuvan monimuotoista historiaa. Näyttelytilojen koko on noin 800 m2. Tilat jakautuvat suureen näyttelytilaan, nopeammin vaihtuvien ja pienimuotoisempien näyttelyiden Projekti- ja Prosessi-tiloihin sekä Kuvakulmaan.
Valokuvataiteen museon näyttelytila K1:n näyttelytarjonta painottuu kansainväliseen valokuvaan ja popkulttuuriin.
Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu noin 3,7 miljoonaa valokuvaa, jotka kattavat valokuvan eri käyttökulttuurit. Kokoelma sisältää suomalaisia ja ulkomaisia aineistoja, mutta se painottuu suomalaiseen 1900-luvun valokuvaukseen. Kokoelmassa on sekä valokuvaajien valikoituja teoksia että laajoja valokuva-arkistoja. Esinekokoelmissa on myös kameroita ja muuta valokuvaukseen liittyvää erikoisaineistoa. Kokoelmaostoissa painotetaan kotimaista nykyvalokuvataidetta.
Museon merkittäviä kokoelmalahjoituksia ovat esimerkiksi Uuden Suomen negatiiviarkisto sekä Kalle Kultalan kokoelma. Lehtikuvaaja Kalle Kultala oli sodanjälkeisen Suomen keskeisiä dokumentoijia. Alma Media / Iltalehti lahjoitti Uuden Suomen / Iltalehden kuva-arkiston negatiivit museolle vuonna 2004. Tässä kokoelmassa on noin 2,5 miljoonaa kuvaa. Kokoelmaa on järjestetty ja luetteloitu Suomen kulttuurirahaston apurahan turvin vuosina 2006–2009. Uusi Suomi oli yksi ensimmäisistä suomalaisista sanomalehdistä, jonka palkkalistoilla toimi ammattimainen lehtikuvaaja.
Museo harjoittaa kokoelmia koskevaa perustutkimusta sekä tuottaa tutkimuksellisia julkaisuja. Kotimaista valokuvatutkimusta museo edistää yhteistyöhankkeilla tutkimusta tekevien laitosten kanssa, ylläpitämällä valtakunnallista valokuvatutkijoiden verkostoa ja jakamalla apurahoja Börje ja Dagmar Söderholmin rahastosta.
Tutkimusta ja valtakunnallista kuva-arkistotyötä palvelevat myös museon ylläpitämä tietokanta suomalaisista valokuvaajista sekä museon tietokannat ja selvitykset suomalaisista kuva-arkistoista. Museolla on lisäksi tutkijoille tarkoitettu valokuva-alan kirjasto. Museo palvelee sekä asiantuntijoita, että suurta yleisöä Kysy museolta ja Kuka kuvasi? -verkkopalveluiden kautta.
Konservointi

Museon konservointiosaston alaa on paitsi kokoelmien, myös valtakunnallisesti tärkeimpien valokuvien kunto ja säilytysolosuhteet. Osasto tarjoaa työharjoittelupaikkoja alan opiskelijoille sekä järjestää valokuvien hoitoon ja säilytykseen liittyvää koulutusta. Osasto tekee myös ohjeistoja kuva-arkistoille kokoelmien kartutuksesta ja hallinnasta.
Yleisötyö

Suomen valokuvataiteen museon yleisötyön tehtävä on edistää ja tukea valokuvaan liittyviä oppimisen, tekemisen ja kokemisen muotoja. Museo järjestää opastuksia, työpajoja, taiteilijatapaamisia ja luentoja sekä tiedotustilaisuuksia opettajille kauden työpajatarjonnasta ja näyttelyistä. Museopedagogiikka tuottaa myös valokuva- ja mediakasvatushankkeita eri yleisöille.
Julkaisut ja museokauppa

Museon julkaisujen painopiste on tutkimuksellisissa, näyttelyihin liittyvissä kirjoissa. Tutkimukset, temaattiset ja käsikirjatyyppiset julkaisut takaavat tiedon ja kuvien säilymisen. Museo tutkijoineen toteuttaa suomalaisen valokuvataiteen tutkimushankkeita, joiden pohjalta on valmistunut artikkelikokoelmia.
Näyttelytilojen yhteydessä toimii museokauppa, joka keskittyy valokuva-alan laatukirjoihin. Myös Kämp Gallerian tiloissa Valokuvataiteen museo K1:n yhteydessä toimii museokauppa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen valokuvataiteen museo Wikimedia Commonsissa
Suomen valokuvataiteen museon verkkosivusto
Suomen valokuvataiteen museo (Arkistoitu – Internet Archive) (museot.fi)
| n k Pääkaupunkiseudun (Espoo, Helsinki, Kauniainen ja Vantaa) taidemuseot |
| --- | --- |
Nykytaiteen museot:  Amos Rex  Espoon taidemuseo Emma  Helsingin taidemuseo HAM  Nykytaiteen museo Kiasma  Suomen valokuvataiteen museo  Taidehalli  Vantaan taidemuseo Artsi 
Muotoilun ja populaarikulttuurin museot:  Designmuseo  Suomen arkkitehtuurimuseo  FAME Musiikkimuseo  Näyttelytila K1 
Historiallisen taiteen museot:  Ateneumin taidemuseo  Didrichsenin taidemuseo  Sinebrychoffin taidemuseo 
Kulttuurihistorialliset kohteet:  Gallen-Kallelan museo (Tarvaspää)  Villa Gyllenberg 
Suomen valtakunnalliset vastuumuseot
Alvar Aalto -museo
Arkkitehtuurimuseo
Designmuseo
Forum Marinum
Ilmailumuseo
Käsityön museo
Lasimuseo
Lusto
Mobilia
Rautatiemuseo
Sarka
Siida
Teatterimuseo
Tekniikan museo
Työväenmuseo Werstas
Urheilumuseo
Valokuvataiteen museo
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef 
| n k Perustiedot Wikidatassa: Suomen valokuvataiteen museo (Q11895148)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: museo, erikoismuseo, valokuvausmuseo
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Helsinki
sijainti: Kaapelitehdas
katuosoite: Tallberginkatu 1 G, 00180 Helsinki
koordinaatit: 60°09′43″N 24°54′20″E﻿ / ﻿60.1619°N 24.9056°E﻿ / 60.1619; 24.9056
Karl-August Fagerholm

| Karl-August Fagerholm |
| --- | --- |

Suomen sosiaaliministeri
 Cajanderin III hallitus 9.11.1937–1.12.1939 Rytin I hallitus 1.12.1939–27.3.1940 Rytin II hallitus 27.3.1940–4.1.1941 Rangellin hallitus 4.1.1941–5.3.1943 Linkomiehen hallitus 5.3.1943–17.12.1943 Urho Castrénin hallitus 21.9.1944–17.11.1944  
Edeltäjä:  J. W. Keto Aleksi Aaltonen
Seuraaja:  Aleksi Aaltonen Ralf Törngren
Suomen pääministeri
 Fagerholmin I hallitus 29.7.1948–17.3.1950 Fagerholmin II hallitus 3.3.1956–27.5.1957 Fagerholmin III hallitus 29.8.1958–13.1.1959  
Edeltäjä:  Mauno Pekkala Urho Kekkonen Reino Kuuskoski
Seuraaja:  Urho Kekkonen V. J. Sukselainen (I) V. J. Sukselainen (II)
Suomen ulkoasiainministeri
 Fagerholmin III hallitus 4.12.1958–13.1.1959  
Edeltäjä:  Johannes Virolainen
Seuraaja:  Ralf Törngren
Eduskunnan puhemies
 1945–1948 1950–1956 1957–1958 1958–1962 1965–1966  
Edeltäjä:  Väinö Hakkila Urho Kekkonen  V. J. Sukselainen (I) V. J. Sukselainen (II) Kauno Kleemola
Seuraaja:  Urho Kekkonen  V. J. Sukselainen (I) V. J. Sukselainen (II) Kauno Kleemola Rafael Paasio
Alkon pääjohtaja
 1952–1968  
Edeltäjä:  Toivo Veistaro
Seuraaja:  Manne Nurmia
Kansanedustaja
 21.10.1930–4.4.1966  
Ryhmä/puolue:  Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Helsingin kaupungin vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 31. joulukuuta 1901 Siuntio
Kuollut: 22. toukokuuta 1984 (82 vuotta) Helsinki
Ammatti:  parturi
Arvonimi: valtioneuvos (1969) valtiotieteen tohtori h.c.
Puoliso:  Judith Jormala (1905-1984)
Tiedot
Puolue:  SDP
Karl-August Fagerholm (31. joulukuuta 1901 Siuntio – 22. toukokuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja valtioneuvos. Hän oli SDP:n kansanedustaja 1930–1966, moninkertainen eduskunnan puhemies, pitkäaikainen sosiaaliministeri sekä Suomen pääministeri kolmesti vuosina 1948–1950, 1956–1957 ja 1958–1959. Fagerholm hävisi vuoden 1956 presidentinvaalin niukasti Urho Kekkoselle ja SDP:n puheenjohtajavaalin 1946 Emil Skogille ja 1957 Väinö Tannerille.
Fagerholmin ensimmäinen ja kolmas hallitus joutuivat Neuvostoliiton ulkopoliittisen painostuksen kohteeksi, ja niistä jälkimmäinen tunnetaan myös ”yöpakkashallituksena”, sillä se kaatui yöpakkaskriisin seurauksena. Sisäpolitiikassa Fagerholm oli sovitteleva.
Elämä ja ura > Lapsuus ja nuoruus

Fagerholmin vanhemmat olivat kivityömies Johan August Fagerholm ja Olga Serafina Worbs (ent. Nordman). Fagerholmin suku polveutui Siuntiosta ja Inkoosta, jossa Karl-Augustin isoisä Israel August Fagerholm oli ollut torpparina Sunnanvikin kylässä. Karl-Augustin äidinisä oli muuttanut perheineen 1850-luvulla Pohjanmaalta Helsinkiin. Johan August Fagerholm kuoli ”lentävään keuhkotautiin” kesäkuussa 1901, kuusi kuukautta ennen nuorimman poikansa syntymää, minkä jälkeen hänen leskensä muutti neljän pienen lapsensa kanssa Helsingin Pasilaan ja sieltä muutamaa vuotta myöhemmin Lapinlahteen. Kansakoulun ohella Fagerholm ansaitsi taskurahoja muiden muassa lehdenjakajana ja kukkakaupan juoksupoikana. Hänen ensimmäinen vakituinen työpaikkansa oli Hufvudstadsbladetin maaseutupostituksessa ja vuodesta 1916 lähtien hän työskenteli eri parturinliikkeissä Helsingissä.
Elämä ja ura > Pääministerinä

1940-luvun lopulla vasemmiston sisäisiä kamppailuja käytiin ammattiliitoissa. SDP onnistui yleensä torjumaan kommunistien valtaanpääsyn ammatillisissa järjestöissä. Vuoden 1948 eduskuntavaaleissa SKDL kärsi huomattavan tappion. Vaalien jälkeen nimitetty Fagerholmin vähemmistöhallitus rakentui pelkästään SDP:n tukeen, eikä kommunisteja enää päästetty hallitukseen ennen vuotta 1966. Hallituksen toimet kommunistien vaikutusvallan vähentämiseksi, muun muassa poliisivoimien puhdistus ”poliittisesta painolastista”, ärsyttivät Neuvostoliittoa, mutta tasavallan presidentti J. K. Paasikivi puolusti johdonmukaisesti Fagerholmia SKDL:n sekä Moskovan radion ja lehdistön hyökkäyksiä vastaan. Tästä syystä myös Kokoomus − oppositioasemastaan huolimatta − tuki Fagerholmin hallitusta. Hallituksen toimikaudelle osuivat myös Arabian lakko ja Kemin kapina, joiden kukistamisessa ansioitui etenkin sisäministeri Aarre Simonen.
Vuoteen 1950 mennessä SDP:n vähemmistöhallituksen ongelmat olivat muodostuneet ylipääsemättömiksi, ja se jätti eronpyyntönsä 1. maaliskuuta 1950. Eduskunnan puhemies Urho Kekkonen muodosti 17. maaliskuuta maalaisliittolaisen vähemmistöhallituksen. Fagerholm valittiin 23. maaliskuuta Kekkosen tilalle eduskunnan puhemieheksi. Puhemiehenä ollessaan Fagerholm kutsuttiin sovittelijaksi STK:n ja SAK:n väliseen työmarkkinakiistaan 6. toukokuuta 1950, kun järjestöjen väliset neuvottelut olivat katkenneet. Järjestöt pääsivät kaksi päivää myöhemmin sopuun 15 %:n palkankorotuksista.
Presidentinvaalissa 1956 eduskunnan puhemies Fagerholm sai ratkaisevassa äänestyksessä kaksi ääntä vähemmän kuin pääministeri Kekkonen. Fagerholm seurasi Kekkosta pääministerin paikalle ja muodosti neljän puolueen enemmistöhallituksen. Hallitus erosi seuraavana vuonna SDP:ssa puhjenneen sisäisen hajaannuksen vuoksi. Hajaannuksessa Fagerholm vältti jyrkkiä kannanottoja, ja häntä pidettiin yhtenäisyyttä rakentavana “kolmaslinjalaisena”.
Kolmannen kerran Fagerholm muodosti hallituksen vuoden 1958 eduskuntavaalien jälkeen. Kyseinen hallitus ajautui niin kutsuttuun yöpakkaskriisiin. Alkuvuodesta 1959 Maalaisliiton V. J. Sukselainen muodosti tilalle uuden hallituksen.
Elämä ja ura > Eduskunnan puhemiehenä

Fagerholm on Suomen historian pitkäaikaisin eduskunnan puhemies; hän toimi puhemiehenä kaikkiaan 16 valtiopäivillä. Fagerholmin uran tähtihetkiä oli hänen eduskunnan puhemiehenä pitämänsä puhe Carl Gustaf Emil Mannerheimin hautajaisissa. Sosiaalidemokraattijohtaja onnistui muotoilemaan valkoisen kenraalin arkun äärellä pitämänsä puheen niin, ettei hän mielistellyt sisällissodan voittajia, mutta ei myöskään loukannut heitä, kuten ei sodan hävinnyttä osapuoltakaan, joka kuitenkin oli siihen saakka ollut yksi tärkeimmistä kannattajaryhmistä sosiaalidemokraattisessa puolueessa. Mannerheimin ratsastajapatsaan paljastustilaisuudessa vuonna 1960 eduskunnan tervehdyksen esitti kuitenkin Fagerholmin puolesta ja hänen pyynnöstään varapuhemies Johannes Virolainen. Viimeisen kerran Fagerholm valittiin puhemieheksi Maalaisliiton Kauno Kleemolan kuoltua keväällä 1965. Fagerholm jätti eduskunnan vuoden 1966 vaaleissa istuttuaan 38 valtiopäivät.
Alkon johdossa

Poliittisen uran ohella Fagerholm teki mittavan työpanoksen Alkon pitkäaikaisimpana pääjohtajana vuosina 1952–1968. Fagerholm oli ottanut kantaa alkoholipolitiikkaan aiemminkin: jo vuonna 1923 hän oli esittänyt puolueelleen lievempää suhtautumista kieltolakiin, mutta asiaan liittyvää aloitetta ei hyväksytty vuoden 1930 puoluekokouksessa. Fagerholm oli ollut mukana säätämässä uutta lakia kansanäänestyksestä ja väkijuomista jo ensimmäisellä kansanedustajakaudellaan vuosina 1930–1934, ja sosiaaliministerinä hän oli esittänyt alkoholikomitean asettamista vuonna 1938. Komitea sai perusteellisen mietintönsä valmiiksi lopulta sodan jälkeen vuonna 1946.
Fagerholm aloitti Alkossa johtokunnan jäsenenä Kaarlo Harvalan paikalla tämän kuoltua vuonna 1942. Alkon johtokunnan varapuheenjohtajana hän aloitti vuonna 1947, ja pääjohtajaksi hänet valittiin aiemman pääjohtajan Toivo Veistaron yllättävän eropyynnön seurauksena vuonna 1952. Erityisesti raittiusliikkeen edustajat ovat myöhemmin muistelleet Fagerholmin pääjohtajan aikaa sovittelevana, Fagerholmin ajoittaisista terävistä sanoista huolimatta. Parhaiten Alkossa Fagerholm muistetaan omistajasuhteiden hoitamisesta: hänen pääjohtajakaudellaan Alkon ja valtion välillä ei ollut lainkaan merkittäviä talouteen liittyviä ristiriitoja. Alkon työntekijät taas muistavat Fagerholmin siitä, että tämä solmi itse Alkon työntekijöiden ja toimihenkilöiden palkkasopimukset omaa ammattiyhdistystaustaansa hyödyntäen, mistä johtuen Alkon työehdot olivat selvästi paremmat kuin alalla yleensä.
Ministeri Reino Oittisen mukaan Fagerholmin alkoholipolitiikan ytimessä oli käsitys ihmisen yksilöllisestä vapaudesta ja yhteiskunnallisten rajoitusten minimoimisesta. Oittinen kuvasi Fagerholmia mieheksi, joka "ei hyväksynyt sensuuria tai kieltolakia, ja joka oli eronnut kirkosta".
Kunnianosoitukset

Fagerholm palkittiin ansioistaan 14. helmikuuta 1969 valtioneuvoksen arvolla. Samana vuonna Åbo Akademi promovoi Fagerholmin valtiotieteiden kunniatohtoriksi.
Fagerholm sai ansioistaan seuraavat kunniamerkit:
Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan suurristi
Suomen Olympialainen ansioristi
Ruotsin Vasa-ritarikunnan suurristi
Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan suurristi
Tanskan Dannebrog-ritarikunnan suurristi
Islannin Haukan ritarikunnan suurristi
Ranskan Kunnialegioonan suurristi
Itävallan Ansioritarikunnan suurristi
Kreikan Fenix-ritarikunnan suurristi
Perhe

K.-A. Fagerholmilla oli kolme lasta: Brita (s. 1927), Stina (s. 1929) ja Einar (s. 1935). Tytär Brita avioitui Urho Kekkosen pojan, suurlähettiläs Taneli Kekkosen kanssa. Heidän poikansa on diplomi-insinööri, Elinkeinoelämän keskusliiton innovaatiojohtaja Timo Kekkonen ja tyttärensä Tea Kekkonen on kotiäiti. K.-A. Fagerholmin Einar-pojan lapsia ovat ekonomit Jannica Fagerholm (s. 1961) ja Catarina Fagerholm (s. 1963).
Kirjallisuutta

Koski, Heikki: Vastuun vuosia: Keskusteluja Fagerholmin kanssa.
Lehtinen, Lasse: Fagerholm – Kekkosen tasavallan kakkonen: Pohjoismaisen poliitikon muotokuva. 1981.
Montonen, Pia Maria: Valtakunnan miniä: Brita Kekkonen.  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40241-2
Itse asiassa kuultuna: Karl-August Fagerholm. (Kooste samannimisestä TV-ohjelmasta.) 1977.
Great White

Great White on yhdysvaltalainen heavy metal -yhtye. Sen musiikki luokitellaan yleensä hair metaliksi, mutta yhtyeen musiikissa on kuultavissa myös selvät blues rock -vaikutteet. Yhtye perustettiin Los Angelesissa vuonna 1981, mutta se sai suosiota vasta vuonna 1989, kun se julkaisi hittinsä ”Once Bitten, Twice Shy”. Yhtye jatkoi toimintaansa 1990- ja 2000-luvuilla, mutta ei enää onnistunut saamaan mainittavaa suosiota. Kuuluisimpia kappaleita ovat muun muassa ”Once Bitten, Twice Shy”, ”Save Your Love”, ”Rock Me” ja ”Love Is A Lie”.
Historia

Great White soitti ensimmäisen keikkansa 1981 nimellä ”Dante Fox” The Troubadour -klubilla, joka sijaitsee Hollywoodissa, Kaliforniassa. Äänitettyään useita demoja yhtye valitsi itselleen manageriksi Alan Nivenin. Jack Russel esitteli kitaristi Mark Kendallin uudelle managerille nimellä ”Mark Kendall, The Great White”. Kuultuaan tämän ja nähtyään Markin soittamassa sooloaan valkoisella Fender Telecaster -kitaralla valkoisessa asussa vaaleine hiuksineen Niven päätti, että nimi vaihdetaan Great Whiteen.
Vuonna 1982 Mark Kendall, Jack Russell, rumpali Gary Holland ja basisti Lorne Black äänittivät ja julkaisivat viiden kappaleen EP:n Out Of The Night. Nivenin ansiosta Los Angelesin radioasema KMET:in ja KLOS-FM alkoivat pyörittää EP:n biisejä soittolistoillaan. Yhtye siirtyi nopeasti paikallisklubeista tuhatpäisen yleisön eteen suuriin konserttisaleihin, kuten Perkins Palace Pasadenassa, The Palace Hollywoodissa ja The Country Club Resedassa.
Vuoden 1984 alussa Great White nauhoitti debyyttialbuminsa Great White. Yhtye lähti heti Britanniaan Whitesnaken ”Slide It In” -kiertueen sivuesiintyjänä sekä Yhdysvaltoihin ja Kanadaan Judas Priestin ”Defenders of the Faith” -kiertueen lämmittelijänä.
Vuoteen 1986 mennessä yhtyeeseen oli liittynyt uusi rumpali Audie Desbrow ja kosketinsoittaja-kitaristi Michael Lardie. Uudistunut yhtye alkoi kehittää seuraavaa levyään Shot In The Dark. Julkaistuaan sen Great White lähti kiertueelle Dokkenin kanssa ja alkoi lähestyä yhä suurempaa suosiota.
Great White oli kuumimmillaan vuonna 1987 julkaistuaan kolmannen levynsä Once Bitten..., jolla oli hitit ”Rock Me” ja ”Save Your Love”. Levy myi platinaa huhtikuussa 1988. Yhtye jatkoi putkea toisella samankaltaisella levyllä ...Twice Shy, joka ilmestyi 1989. Levy sisälsi Great Whiten historian suurimman hitin ”Once Bitten, Twice Shy”. Se on alun perin Ian Hunterin. ...Twice Shy myi platinaa kesäkuussa 1989 ja tuplaplatinaa saman vuoden syyskuussa. Levy oli myös Grammy-ehdokkaana parhaan hard rock -esityksen kategoriassa.
”Once Bitten, Twice Shyn” musiikkivideolla esiintyi malli Bobbie Brown, Warrantin ex-laulajan Jani Lanen ex-vaimo.
Helmikuussa 2003 yhtyeen konsertissa Station Club -yökerhossa West Warwickissa syttyi tuhoisa tulipalo, jossa menehtyi 100 ja loukkaantui toistasataa ihmistä.
Jäsenet > Nykyiset

Laulaja: Terry Ilous (2010–)
Kitaristi:  Mark Kendall (1981–2000, 2000–)
Basisti: Scott Snyder (2008–)
Rummut: Audie Desbrow (1986–2000, 2006–)
Kitaristi, kosketinsoittaja: Michael Lardie (1986–2000, 2006–)
Jäsenet > Entiset

Jack Russel (1981–2010)
Lorne Black (1981–1987)
Tony Montana (1987–1992)
Sean McNabb (1995–2000)
Ty LongLey (2000–2003)
Scott Pounds (2003–2005)
J Todd Henson (1987–1992)
Tyler Nelson (2003–2005) (Kosketinsoittimet)
Gary Holland (1981–1986)
Joseph May (2003–2005)
Tyler Nelson (2003–2005)
Diskografia > Studioalbumit

Great White – 1984
Shot In The Dark – 1986
Once Bitten.. – 1987
..Twice Shy – 1989
Hooked – 1991
Psycho City – 1992
Sail Away – 1994
Let It Rock – 1996
Can’t Get There From Here – 1999
Back To The Rhythm – 2007
Rising - 2009
Elation - 2012
Full Circle - 2017
Diskografia > Livealbumit

Recovery: Live! – 1988
Live In London – 1990
Stage – 1996
Thank You... Goodnight! – 2002
Extetended Versions – 2004
Once Bitten, Twice Live – 2006
30 Years - Live from The Sunset Strip - 2013
Live (2020)
Diskografia > Kokoelmat

The Best of Great White: 1986–1992 – 1993
Rock Me – 1998
Stick It – 1999
The Best of Great White – 2000
Latest & Greatest – 2000
Greatest Hits – 2001
Rock Champions – 2001
Gallery – 2001
The Final Cuts – 2002
A Double Dose – 2004
Revisiting Familiar Waters – 2004
Rock Breakout Years: 1988 – 2005
Rock Me: The Best of Great White – 2006
Great White: Absolute Hits - 2011
Great White: Icon - 2013
Diskografia > Singlet

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Nimi | Vuosi | Albumi |
| Stick it | 1984 | Great White |
| Face The Day | 1987 | Shot In The Dark |
| Rock Me | 1987 | Once Bitten |
| Save Your Love | 1987 | Once Bitten |
| Lady Red Light | 1987 | Once Bitten |
| Mista Bone | 1989 | Twice Shy |
| Once Bitten, Twice Shy | 1989 | Twice Shy |
| The Angel Song | 1989 | Twice Shy |
| House of Broken Love | 1990 | Twice Shy |
| Call It Rock ’n’ Roll | 1991 | Hooked |
| Desert Moon | 1991 | Hooked |
| Big Goodbye | 1992 | Psycho City |
| Old Rose Motel | 1992 | Psycho City |
| Sail Away | 1994 | Sail Away |
| Rollin’ Stoned | 1999 | Can’t Get There From Here |
Aiheesta muualla

http://www.greatwhiterocks.com/
Great White Myspacessa (englanniksi)
Great White Moondance Jamissa 11 heinäkuuta 2008 Minnesotassa.
Yrjö Paatero

Paatero 1950-luvulla. Kuva: Pekka Kyytinen.
Yrjö Veli Paatero (20. maaliskuuta 1901 Helsinki – 13. helmikuuta 1963 Turku) oli suomalainen hammaslääkäri ja professori. Hän oli vuodesta 1955 dosentti Helsingin yliopistossa ja 1961–1963 hammasröntgenologian professori Turun yliopistossa. Professorin arvonimen hän sai 1959.
Paatero tunnetaan erityisesti ortopantomografin kehittäjänä. Ortopantomografi on laite, jolla otetaan panoraamaröntgenkuva ihmisen leuoista ja hampaista. Paatero kehitti laitteen osittain Suomessa ja osittain Yhdysvalloissa vuosina 1949–1961. Laitteen ensimmäinen versio, parablografi, valmistui 1949, minkä jälkeen Paatero jatkoi tuotekehitystä Seattlen yliopistossa. Laitteen valmistusta varten perustettiin 1964 Palomex Oy, joka oli pitkään Instrumentariumin omistama ja toimii nykyisin Tuusulassa nimellä Palodex.
Ennen hammaslääkärin uraansa Paatero opiskeli metalli- ja kauppa-aloja ja oli töissä muun muassa postinjakajana. Hänen koulumenestyksensä ei ollut mainittavaa ja hän joutuikin keskeyttämään koulunkäyntinsä useaan otteeseen. Paatero suoritti ylioppilastutkinnon töiden ohessa hyvin arvosanoin 1933, valmistui medikofiiliksi 1935 ja odontologian kandidaatiksi 1936. Väitöskirjansa Paatero sai valmiiksi jo 1939. Talvisodan puhjettua Paatero määrättiin kesken opintojensa Veripalveluun, jonka valvonnasta hän myöhemmin vastasi. Hän kuitenkin opiskeli samanaikaisesti ja väitteli hammaslääketieteen lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1941. Vuonna 1945 Paatero aloitti Helsingin yliopiston hammaslääketieteen laitoksen kirurgian osaston apulaisopettajana vastaten laitoksen röntgentutkimuksesta ja -diagnostiikasta. Hänet sai professorin arvonimen 1959 ja aloitti 1961 Turun yliopiston hammaslääketieteellisen röntgenologian professorina.