stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Modernin elämän maalari ja muita kirjoituksia

| Modernin elämän maalari ja muita kirjoituksia |
| --- | --- |

Kirjailija:  Charles Baudelaire
Suomennos
Suomentaja:  Antti Nylén
Kustantaja:  Desura
Julkaistu:  2001
ISBN:  952-5339-10-6 978-952-483-168-0 (2. korj. p.)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Modernin elämän maalari ja muita kirjoituksia on valikoima Charles Baudelairen kirjoituksia, jotka on suomentanut Antti Nylén. Teoksen ensimmäisen painoksen on julkaissut Desura vuonna 2001. Tarkistetun uusintapainoksen on julkaissut vuonna 2011 Sammakko.
Kokoelman essee "Modernin elämän maalari" ("Le Peintre de la vie moderne") ilmestyi 1863, ja sitä pidetään modernismin alkuna ja manifestina.
Sisällys

Teoksessa on Antti Nylenin johdanto "Kritiikin tila ahtaassa maailmassa: dandyismi ja edistys".
Fanfarlo
Pakanallinen koulukunta
Modernin elämän maalari
Lisämerkintöjä Edgar Poesta
Leikkikalun opetus
Neljä luonnosta Pahan kukkien esipuhetta varten
Aikalaismuotokuvia
Gustave Flaubertin Rouva Bovary
Hyveelliset näytelmät ja romaanit
Kirjallisuutta

Modernin elämän sankaruudesta. Teoksessa: Jaakko Lintinen, (toim.): Modernin ulottuvuuksia: Fragmentteja modernista ja postmodernista. Helsinki: Taide, 1989. ISBN 951-891-210-6
Aiheesta muualla

Helena Sinervo: Kirjallisuus hyvän ja pahan hampaissa. Helsingin Sanomat 17.2.2002.
Jussi Kaskinen: Paradoksien mies. Kiiltomato.net 7.1.2002.
Wilhelm Mohnke

| Wilhelm Mohnke |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1911 Lyypekki, Saksa
Kuollut: 6. elokuuta 2001 (90 vuotta) Barsbüttel, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksa
Palvelusvuodet:  1931–1945
Taistelut ja sodat:  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  SS-kenraalimajuri
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi
Wilhelm Mohnke (15. maaliskuuta 1911 – 6. elokuuta 2001) oli saksalainen SS-kenraalimajuri ja yksi SS-Stabschwache Berlinin alkuperäisistä jäsenistä vuodelta 1933.
Toinen maailmansota

Mohnke taisteli toisessa maailmansodassa SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitlerin mukana Puolassa, Ranskassa ja Balkanilla toimien komppanianpäällikkönä ja myöhemmin pataljoonankomentajana. Mohnke haavoittui vakavasti Jugoslavian ilmavoimien hyökkäyksessä huhtikuussa 1941 ja menetti osan toisesta jalastaan. Hän ei saanut uutta joukkoyksikköä komentoonsa ennen kuin syksyllä 1943, jolloin hänet määrättiin vastaperustetun 12. SS-panssari­divisioona Hitlerjugendiin kuuluneen 26. SS-panssari­krenatööri­rykmentin komentajaksi. Mohnke rykmentteineen osallistui Normandian taisteluihin kesällä 1944, jossa sai rautaristin ritariristin 11. heinäkuuta 1944. 12. SS-panssaridivisioonan vetäytymisvaiheen aikana loppukesällä 1944 Mohnken komennossa oli hänen rykmenttinsä ympärille muodostettu taisteluosasto, ”osasto Mohnke” (saks. Kampfgruppe Mohnke). Osasto suojasi muun muassa saksalaisjoukkojen vetäytymistä Seinejoen itäpuolelle elokuussa 1944.
20. elokuuta 1944 Mohnke määrättiin vanhan divisioonansa, 1. SS-panssaridivisioona Leibstandarte SS Adolf Hitlerin komentajaksi. Tässä tehtävässä hän toimi helmikuun 1945 alkuun saakka, osallistuen divisioonineen muun muassa Ardennien taisteluun. Hän ei ollut suosittu komentaja SS-miesten keskuudessa, joskin taisteluosasto Peiperin komentaja Joachim Peiper tuli hänen kanssaan toimeen hyvin.
Mohnke haavoittui vuoden 1945 alkupuolella ja palasi palvelukseen saman vuoden keväällä, jolloin Adolf Hitler määräsi hänet Valtakunnankanslian (hallituskorttelin) puolustuksen Zitadellen (linnoitus) komentajaksi. Mohnken komennossa oli sekalaisista SS-yksiköistä koottu noin 2 000 sotilaan vahvuinen osasto, johon liittyi myöhemmin osia muun muassa 11. SS-vapaaehtoispanssarikrenatööridivisioona Nordlandista. Berliinin puolustuksen luhistuttua Mohnke yritti paeta Berliinistä länteen pienen osaston kanssa, mutta joutui neuvostoliittolaisten vangiksi 2. toukokuuta 1945.
Sodan jälkeen

Mohnke oli neuvostoliittolaisten sotavankeudessa 1950-luvun puoleen väliin saakka. Valmistellessaan sodan jälkeisiä sotaoikeudenkäyntejä vuosina 1945-1946 länsiliittoutuneiden tutkijat olivat löytäneet todisteita hänen osallisuudestaan sotarikoksiin yhteensä 22 asiakirjakansion verran. Vaikka Mohnkea pidettiin osallisena sotavankien teloituksiin Wormhoudtin verilöylyssä toukokuussa 1940 ja Malmedyn verilöylyssä joulukuussa 1944 sekä juutalaisten joukkoteloituksiin Venäjällä, Mohnkea ei kuitenkaan syytetty oikeudenkäynnissä sotarikoksista liittoutuneiden joukkoja kohtaan, sillä hänen vapautuessaan 1955 asiakirjat olivat jo unohdettu ja hän palasi kaikessa hiljaisuudessa Länsi-Saksaan.
Vapautumisensa jälkeen hän pääsi Länsi-Saksan hallituksessa olleiden ystäviensä suojelukseen ja työskenteli autokauppiaana Barsbüttelissa, yhdessä Hampurin esikaupungeista. Mohnke kuoli rikkaana miehenä vuonna 2001.
Vuonna 2004 valmistuneessa saksalaisessa elokuvassa Perikato Mohnkea esitti näyttelijä André Hennicke.
| --- | --- |
 Ylennykset 28. heinäkuuta 1933 liittyi SS:ään  01. lokakuuta 1933 SS-Hauptsturmführer (kapteeni)  01. syyskuuta 1940 SS-Sturmbannführer (majuri)  21. kesäkuuta 1943 SS-Obersturmbannführer (everstiluutnantti)  21. huhtikuuta 1944 SS-Standartenführer (eversti)  04. marraskuuta 1944 SS-Oberführer (ei vastaavuutta Suomen armeijassa)  30. tammikuuta 1945 SS-Brigadeführer (kenraalimajuri) :  Tärkeimmät kunniamerkit 21. syyskuuta 1939 rautaristi 2. lk  08. marraskuuta 1939 rautaristi 1. lk  26. joulukuuta 1941 Saksan risti (kultainen)  11. heinäkuuta 1944 ritariristi
Misraim

| Misraim> מִצְרַיִם' |
| --- | --- |
 Misraim – Egyptin kuningas.
Henkilötiedot
Vanhemmat:   Haam 
Sukulaiset:   Kus (veli)  Put (veli)  Kanaan (veli) 
Misraim (Hepr. מִצְרַיִם ‎ / מִצְרָיִם ‎ , käännös Mitzráyim) oli Raamatun Vanhan testamentin mukaan Haamin toinen poika. Egyptiläisten uskotaan olevan Misraimin jälkeläisiä. Misraimilla kerrotaan olleen yhteensä seitsemän poikaa.
Alkuperä

Uus-babylonilaisissa teksteissä käytetään Egyptistä ilmaisua Mizraim, ugaritilaiset merkinnät käyttivät Egyptistä merkintää Msrm. Arabiankielinen nimi Egyptistä on Misr. George Syncellus (n. 800 jaa.) on arvioinut, ilmeisesti Manethon tekemään listaan viitaten, että Misraim saattoi olla sama kuin legendaarinen faarao Menes. Misraim näyttäisi myös vastaavan Eusebiuksen mainitsemaa mytologista nimeä Misor, jonka sanottiin olevan Taautuksen isä, joka sai Egyptin.
Aiheesta muualla

Misraim suomenkielisessä Raamatussa (1933/1938)
Moisio (Punkalaidun)

Moisio (myös Moisionkylä) on kylä Punkalaitumen kunnan pohjoisosassa Pirkanmaan maakunnassa noin yhdeksän kilometriä Punkalaitumen kirkonkylästä koilliseen. Kylä sijaitsee varsin lähellä Oriniemeä ja se usein luetaankin Oriniemen kulmakunnaksi eikä omaksi kyläkseen.
Maantiede

Moisionkylän alue muodostaa itä-länsisuunnassa pitkänomaisen kapean alueen, joka rajoittuu pohjoisessa Liitsolaan, koillisessa ja idässä Halkivahaan sekä etelässä ja lännessä Oriniemeen. Liitsolan vastainen kylän pohjoisraja seurailee Punkalaitumenjoen uomaa, tosin yhdessä kohtaa Moisionkylä ulottuu myös joen pohjoispuolelle. Tämä on seurausta  moisiolaisten Liitsolan alueella 1700-luvulla suorittamasta niittyvaltauksestaselvennä.
Moisionkylän länsiosa on pääasiassa peltoaukeaa ja itäosa puolestaan metsää. Aivan kylän länsipäässä on Nenänmaa-niminen maankohouma. Moisionkylän vanhimmat talot ja niin sanottu kyläkeskus sijaitsevat pienellä peltojen ympäröimällä mäellä kylän länsiosassa.
Historia

Moisio oli aluksi Orinimen kylään kuulunut siirtokylä. Moisio on siis, kuten Oriniemikin, osa historiallista Hämeen maakuntaa. Moisionkylään syntyi 1500-luvulla kaksi taloa, Moisio I ja Moisio II, jotka mainitaan ensi kerran vuonna 1507. Vuonna 1607 Moisio I liitettiin Moisio IIselvennä ja niinpä kylä oli tämän jälkeen yksitaloinen. Sitten vuonna 1753 Moision talo on jaettu kahdeksi taloksi, joiden nimiksi tulivat Moisio ja Tuulensuu. Vuonna 1761 on tästä jaosta piirretty myös kartta. Tuulensuun talo puolestaan jaettiin vuonna 1813, jolloin kylään syntyi kolmas talo Jaakkola. Moision taloilla oli myös 1700-luvulla tehtyjä niittyvaltauksia Halkivahan kylän alueella Halkivahanjoen ja sen sivujoen Isonsuonojan varsilla. Vaikka Moisiota pidettiin omana kylänään jo 1500-luvulta lähtien, on se virallisesti erotettu Oriniemestä vasta 1870. Isojako Moisiossa suoritettiin 1890-luvulla.
Moision ja Liitsolan rajalla Punkalaitumenjoen Myllykoskessa on ollut myllyjä 1500-luvulta lähtien. Myllykosken mylly on ollut Moision ja Liitsolan kylien yhteinen. Myllyn toiminta loppui 1920-luvulla, jolloin Punkalaitumenjokea perattiin ja koski menetti merkityksensä.
Moisionkylässä ei ole ollut omaa koulua, vaan koulua on käyty läheisessä Oriniemen koulussa, joka nykyisin tunnetaan nimellä Pohjoisseudun koulu. Tosin Oriniemen koulu aloitti toimintansa vuonna 1890 Moision Jaakkolan talolta vuokratuissa tiloissa. Kylän itäosasta on käyty myös Halkivahan koulussa.
Mongolian tugrik

| Mongolian tugrik |
| --- | --- |

ISO 4217 -koodi:  MNT
Keskuspankki:  Mongolian keskuspankki
Esitelty:  1925
Käyttäjät:  Mongolia
Jaettava yksikkö:  mongo
Mongolian tugrik tai tugrug, myös: tögrög (MNT) on Mongolian rahayksikkö, joka on ollut käytössä vuodesta 1925 lähtien. Valuuttana se korvasi Mongolian dollarin ja muut maassa käytössä olleet pienemmät valuutat ja tuli ainoaksi käytössä olevaksi valuutaksi vuonna 1928. Tullessaan yleiseen käyttöön se laskettiin liikkeelle samalla suhteella silloisen Venäjän ruplan kanssa.
Mongolian kielellä rahayksikön nimi on tögrög, kyrillisin kirjaimin төгрөг.
Tugrik jakautuu sataan möngöön.
Mission of Burma

| Mission of Burma |
| --- | --- |

Tiedot
Toiminnassa:  1979–1983, 2002-
Tyylilaji:  Post-punk, indie rock
Kotipaikka:  Boston, Massachusetts,    Yhdysvallat
Laulukieli:  englannin kieli
Jäsenet:  Roger Miller   Clint Conley   Peter Prescott   Bob Weston  
Entiset jäsenet:  Martin Swope  
Levy-yhtiö:  Ace of Hearts Records   Matador Records   Fire Records  
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mission of Burma on yhdysvaltalainen post-punk-yhtye, joka perustettiin Bostonissa, Massachusettsissa vuonna 1979. Yhtyeen perustivat Roger Miller (kitara), Clint Conley (basso), Peter Prescott (rummut) ja Martin Swope (ääniteknikko). Miller, Conley ja Prescott laulavat ja tekevät yhtyeen kappaleet.
Alkuvuosina bändin äänitykset julkaistiin pienen bostonilaisen levy-yhtiön Ace of Heartsin kautta. Menestyksestä huolimatta Mission of Burma hajosi vuonna 1983, koska Miller sai tinnitusta yhtyeen live-esiitymisistä. Yhtye julkaisi vain yhden albumin alkuperäisessä kokoonpanolla. Bob Weston korvasi Swopen vuonna 2002, ja sittemmin yhtye on julkaissut neljä albumia.
Diskografia > Studioalbumit

Vs. (1982)
ONoffON (2004)
The Obliterati (2006)
The Sound the Speed the Light (2009)
Unsound (2012)
Diskografia > EP:t

Signals, Calls, and Marches (1981)
Peking Spring (1988)
Four Hands EP (2004)
Diskografia > Kokoelmat

Forget (1988)
Mission of Burma (1988)
Peking Spring (1989)
Let There Be Burma (1990)
Accomplished: The Best of Mission of Burma (2004)
A Gun to the Head: A Selection from the Ace of Hearts Era (2004)
12 Classic 45s'' V/A Compilation, Songs: "Academy Fight Song", "Max Ernst", "Trem Two", "OK/No Way" (2006)
Diskografia > Livealbumit

The Horrible Truth About Burma (1985)
Snapshot (2004)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mission of Burma Wikimedia Commonsissa
Olli-Pekka Moisio

Olli-Pekka Moisio (s. 20. lokakuuta 1972 ) on suomalainen filosofi, yhteiskuntatieteiden tohtori, dosentti Tampereen yliopistossa. Hän on opiskellut ja työskentelee yliopistonlehtorina yhteiskuntatieteiden ja filosofian laitoksella Jyväskylän yliopistossa.
Hän valmistui Jyväskylän yliopistossa Yhteiskuntatieteiden ja filosofian laitokselta vuonna 2001 ensin yhteiskuntatieteiden maisteriksi ja samana vuonna  yhteiskuntatieteiden lisensiaatiksi aiheena Toivon kritiikki: Max Horkheimerin täysin toisen kaipuu kriittisen teorian motivoivana elementtinä. Hän väitteli vuonna 2009 aiheena Essays on Radical Educational Philosophy.
Moisio on julkaissut ahkerasti Karl Marxista, kriittisestä teoriasta, kriittisestä pedagogiikasta sekä moraalifilosofiasta. Hänen tutkimuksensa on keskittynyt erityisesti Frankfurtin koulukunnan perustajahahmon Max Horkheimerin kriittisen teorian ja juutalaisen ajattelun välisen suhteen tarkasteluun.
Moisio on päätoimittajana Sense Publishers -kustantamon kansainvälisessä kriittistä teoriaa ja pedagogiikkaa käsittelevässä kirjasarjassa Perspectives of Critical Theory and Education sekä Jyväskylän yliopiston Yhteiskuntatieteiden ja filosofian laitoksen SoPhi-kirjasarjassa.
Teokset

Kritiikin lupaus. Näkökulmia Frankfurtin koulun kriittiseen teoriaan (toim.), 1999. Uusintapainos 2001. ISBN 951-39-0422-9
Education and the Spirit of Time. Historical, Global and Critical Reflections (toim. Juha Suorannan kanssa), 2006. ISBN 90-77874-17-8
Kätkettyjä hahmoja. Kirjoituksia Theodor W. Adornosta (toim.), 2008. ISBN 978-952-492-102-2
Essays on Radical Educational Philosophy (väit.), 2009. ISBN 978-951-39-3464-4
Kriittisen pedagogiikan kysymyksiä 3 (toim. Juha Suorannan kanssa), 2009. ISBN 978-951-44-7900-7 Koko teksti pdf (Arkistoitu – Internet Archive)
Tieto ja globalisaatio (toim. Teppo Eskelisen ja Ilkka Kauppisen kanssa), 2011. ISBN 978-951-44-8426-1 Koko teksti pdf[vanhentunut linkki]
Maailma (toim. Jussi Kotkavirran, Sami Pihlströmin ja Henna Seinälän kanssa), 2012. ISBN 978-951-39-4280-9 Koko teksti pdf
Ovia yhteiskuntatieteisiin (toim. Pekka Korhosen, Marja Järvelän ja Eeva Lehtosen kanssa), 2012. ISBN 978-951-39-4471-1 Koko teksti pdf
Yhteiskuntatieteiden ovella (toim. Pekka Korhosen ja Terhi-Anna Wilskan kanssa), 2013. ISBN 978-951-39-5101-6 Koko teksti pdf
Sukupuoli ja filosofia (Toim. Kristina Rolinin, Martina Reuterin ja Miira Tuomisen kanssa), 2016 ISBN 978-951-39-6610-2 Koko teksti pdf
1900-luvun saksalainen yhteiskuntateoria (toim. Ilkka Kauppisen ja Miikka Pyykkösen kanssa), 2018. ISBN 9789524954648
Käännöstöitä
Horkheimer, Max: Välineellisen järjen kritiikki. (Eclipse of reason, 1947.) Suomentaneet Olli-Pekka Moisio ja Veikko Pietilä. Klassikko-sarja. Tampere: Vastapaino, 2008. ISBN 978-951-768-189-6.
Aiheesta muualla

Olli-Pekka Moisio, Jyväskylän yliopisto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID 
Muut:  IdRef
Kalevalan päivä

| Kalevalan päivä |
| --- | --- |
 Suomen kansallislippu.
Vietetään:  28. helmikuuta
Järjestämistiheys:  vuosittain
Ensimmäisen kerran:  1860-luvulla
Liittyy:  suomalainen kulttuuri, karjalainen kulttuuri
Kalevalan 100-vuotisjuhla Helsingin yliopiston juhlasalissa.
Kalevalan päivä on Suomessa ja Karjalassa Kalevalan kunniaksi 28. helmikuuta vietettävä merkkipäivä. Suomessa päivä on  suomalaisen kulttuurin päivä ja virallinen liputuspäivä.
Merkitys

Elias Lönnrotin vuodesta 1828 keräämiin suomalais-karjalaisiin kansanrunoihin perustuva Kalevala on Suomen kansalliseepos sekä suomen kielen ja kulttuurin symboli, jonka varaan on rakennettu kansallista identiteettiä. Karjalassa teosta pidetään keskeisenä osana karjalaista kulttuuria josta kansantaide lähti kehittymään.
Historia

Kalevalan päivää vietetään 28. helmikuuta, koska Elias Lönnrot allekirjoitti ja päiväsi Kalevalan ensimmäisen version, niin sanotun Vanhan Kalevalan esipuheen 28. helmikuuta 1835. Teos ilmestyi painosta saman vuoden lopulla. Myöhemmin Lönnrot kuitenkin julkaisi laajennetun laitoksen, niin sanotun Uuden Kalevalan vuonna 1849.
Helsingin yliopiston Savokarjalainen osakunta otti Kalevalan esipuheen kirjoituspäivän nationijuhliensa vuosipäiväksi 1860-luvulla. Vuonna 1885 Suomalaisen Kirjallisuuden Seura järjesti ensimmäisen yleisen Kalevala-juhlan teoksen 50-vuotispäivän kunniaksi. Kalevalan 100- ja 150-vuotispäivät ovat olleet suuria kansallisia juhlapäivä.
Päivä vakiintui liputuspäiväksi jo 1920-luvulla, almanakan liputuspäiväluetteloon se lisättiin 1952, ja vuonna 1978 se vahvistettiin  virallisesti asetuksella. Vaikka ennen vuotta 2000 helmikuun 24. – 28. päivien nimipäivät siirtyivät karkausvuosina seuraavaan päivään, on Kalevalan päivä aina ollut myös karkausvuosina 28. helmikuuta.
Kalevalan päivä Karjalassa

Kalevalan päivänä järjestetään kulttuuritapahtumia, kuten näyttelyitä, lastenohjelmaa ja musiikkiesityksiä. Päivän yhteydessä on järjestetty myös suomalais-ugrilaisiin kansoihin liittyvää ohjelmaa.
Aiheesta muualla

Kalevalan päivä. Joensuu.fi.
Kalevalan ja suomalaisen kulttuurin päivä 28.2. Suomen pääkonsulaatti, Hampuri 25.2.2003.
Yle Oppiminen: Kalevalan päivä 28.2.
Yle Oppiminen: Mitä tarkoittaa kalevalamitta? Miksi Aino hukuttautui? Testaa tietosi Kalevalasta!
Suomen liputuspäivät
| --- | --- |
Viralliset:  suomalaisen kulttuurin päivä (28.2)  suomalaisen työn päivä (vappu) (1.5)  äitienpäivä (toukokuun 2. sunnuntai)  puolustusvoimain lippujuhlan päivä (4.6)  Suomen lipun päivä (juhannus) (kesäkuun lopussa)  isänpäivä (marraskuun 2. sunnuntai)  itsenäisyyspäivä (6.12)  vaalipäivä  tasavallan presidentin toimeenastumispäivä 
Vakiintuneet:  J. L. Runebergin päivä (5.2)  Miina Sillanpään päivä (1.10)  tasa-arvon päivä (19.3)  suomen kielen päivä (9.4)  kansallinen veteraanipäivä (27.4)  Eurooppa-päivä (9.5)  suomalaisuuden päivä (J. V. Snellman) (12.5)  kaatuneitten muistopäivä (toukokuun 3. su)  runon ja suven päivä (6.7)  Aleksis Kiven päivä]  (10.10)  Yhdistyneiden kansakuntien päivä (24.10)  ruotsalaisuuden päivä (6.10)  suomalaisen musiikin päivä (8.12)
Monarkit

| Monarkit |
| --- | --- |
 Paratiisimonarkki (Terpsiphone paradisi)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Monarkit Monarchidae  Vigors & Horsfield, 1827
Katso myös
   Monarkit Wikispeciesissä   Monarkit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Monarkit (Monarchidae) on varpuslintuheimo, joka on sijoitettu uusimmissa luokitteluissa drongojen (Dicruridae) alaheimoksi lähde? . BirdLife Suomen maailman lintujen nimistössä monarkit ovat oma heimonsa. Monarkit ovat pieniä tai keskikokoisia tropiikin varpuslintuja. Pääosa lajeista elää Tyynenmeren saarilla, Uudessa-Guineassa ja Indonesian sekä Filippiinien saaristossa. Afrikassa elää lukuisa joukko lajeja ja Australiassa joitakin.
Monarkkien höyhenpuku on yleisimmin musta tai harmaa, usein selkäpuolelta kastanjanruskea ja vatsapuolelta valkoinen. Monilla monarkkilajeilla pyrstön keskimmäiset sulat ovat pidentyneet. Sukupuolet ovat tavallisesti samanvärisiä.
Monarkit rakentavat kuppimaisen pesän, johon naaras munii 2–5 vaaleaa munaa, joita haudotaan 13–17 päivää. Poikaset lähtevät pesästä 12–18 päivän ikäisinä.
Monarkkisuvut

Luettelo perustuu BirdLife Suomen maailman lintujen suomenkieliseen nimistöön. Luokittelujen eroavuuksista johtuen lajisto voi olla erilainen eri lähteissä.
Suku fidzinmonarkit Mayrornis, 3 lajia
Suku havaijinmonarkit Chasiempis, 3 lajia
Suku karoliinienmonarkit Metabolus, 3 lajia
Suku kirjosiipionarkit Carterornis, 3 lajia
Suku lepinkäismonarkit Clytorhynchus, 5 lajia
Suku mustamonarkit Pomarea, 9 lajia
Suku mustavalkomonarkit Symposiachrus, 20 lajia
Suku mutaharakat Grallina, 2 lajia
Suku paratiisimonarkit Terpsiphone, 15 lajia
Suku sinimonarkit Hypothymis, 3 lajia
Suku rusovatsamonarkit Monarcha, 6 lajia
Suku röyhelömonarkit Arses, 4 lajia
Suku tyynenmerenmonarkit Myiagra, 16 lajia
Suku töyhtöparatiisimonarkit Trochocercus, 2 lajia
Lajit, joilla on oma sukunsa
Celebesinparatiisimonarkki Eutrichomyias rowleyi
Vanuatunmonarkki Neolalage banksiana
Ulla Nordfors

| Ulla Nordfors> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Turun yliopisto
Tutkimusalue:  arkeologia
Ulla Nordfors on suomalainen arkeologi, joka tunnetaan rautakautisten ja keskiaikaisten hautaustapojen tutkimuksesta. Hän on väitellyt tohtoriksi Turun yliopistosta vuonna 2021 (sukunimellä Moilanen). Nordfors työskentelee tutkijana Museokeskus Vapriikissa. Hän on myös bioarkeologian dosentti Turun ylioiston arkeologian oppiaineessa ja tutkija Turun yliopistossa fysiologian ja genetiikan oppiaineessa, jossa hänen asiantuntijuusalueeseensa kuuluu rautakauden, keskiajan ja varhaismodernin ajan hautaukset, menneisyyden ihmisten elintavat, muinais-DNA-tutkimus ja monitieteinen arkeologia.
Nordforsin Tyrvännön Suontaan Vesitorninmäen ristiretkiaikaista hautaa koskeva tutkimus (julkaistu sukunimellä Moilanen) sai vuonna 2021 huomattavaa kansainvälistä julkisuutta. Alun perin vuonna 1968 kaivetussa haudassa oli naisen vaatteisiin puettu vainaja, joka oli haudattu kahden miekan kanssa. Toista, pronssikahvaista miekkaa kutsutaan Suontaan miekaksi. Nordforsin johdolla tutkimusryhmä selvitti, että vainaja olikin geneettisesti mies, joka todennäköisesti kärsi ylimääräisen sukupuolikromosomin aiheuttamasta Klinefelterin oireyhtymästä.
Nordfors on tutkinut myös Valkeakosken Toppolanmäen kalmistoa. Hän toimii arkeologisen verkkojulkaisun Kalmistopiirin päätoimittajana. Nordfors kuuluu arvostettuun International Sachsensymposion -tutkimusverkostoon ja toimii sen varapuheenjohtajana.
Palkinnot ja tunnustukset

Suontaan haudan tutkimus huomioitiin vuonna 2023 Helsingin yliopiston biotieteiden artikkelipalkinnolla ja vuonna 2023 Elias Tillandz -palkinnolla, joka myönnetään vuosittain parhaalle turkulaiselle tutkimusartikkelille. Yksi Ruotsin kuninkaallisista akatemioista, Kuninkaallinen Kustaa Aadolfin Akatemia, on puolestaan palkinnut Nordforsin hautaustapojen variaatiota käsittelevän väitöskirjan vuonna 2023.
Julkaisuja

Ulla Moilanen & Sofia Paasikivi. Esihistoriallisten tartuntatautien ja epidemioiden tutkimusmahdollisuudet Suomessa. Ennen ja nyt - Historian tietosanomat 2/2023. Kulkutautien historiaa:  5–18. https://doi.org/10.37449/ennenjanyt.125929
Ulla Moilanen, Timo Muhonen, Minerva Piha, Janne Rantanen & Jasse Tiilikkala. Historiallinen karhunpeijaisrituaali ja karhunkallomännyt arkeologisina kohteina. SKAS, 1/2022: 21–44.
Ulla Moilanen, Tytti Juhola, Sanna Pätsi, Santeri Vanhanen & Teija Alenius. ‘The Color of the Grave is Green’ – Moss and Juniper in Early Medieval Graves at Toppolanmäki, Finland, Environmental Archaeology, 2022, DOI:10.1080/14614103.2022.2083927
Titta Kallio-Seppä, Sanna Lipkin, Tiina Väre, Ulla Moilanen & Annemari Tranberg (eds.). Unusual Death and Memorialization. Burial, Space, and Memory in the Post-Medieval North. Berghahn Books, 2022. ISBN 978-1-80073-602-3
Moilanen, U., Kirkinen, T., Saari, N., Rohrlach, A., Krause, J., Onkamo, P., & Salmela, E. 2022. A Woman with a Sword? – Weapon Grave at Suontaka Vesitorninmäki, Finland. European Journal of Archaeology, 25(1), 42–60. DOI:10.1017/eaa.2021.30
Variations in Inhumation Burial Customs in Southern Finland (AD 900–1400): Case studies from Häme and Upper Satakunta. (väitöskirja) Turun yliopiston julkaisuja, Tom. 555. ISBN 978-951-29-8630-9
Ulla Moilanen & Markus Hiekkanen. Atypical burials and variations in burial customs in the church of Renko, Finland. In: Entangled beliefs and rituals: Religion in Finland and Sápmi from Stone Age to contemporary times. T. Äikäs & S. Lipkin (Eds.) Monographs of the Archaeological Society of Finland 8: 35–53. (2020).
Aiheesta muualla

Leinonen, Liisa: Arkeologi vahtii, ettei kaivinkone kajoa rikollisten tai itsemurhan tehneiden hautoihin. Yle uutiset 20.8.2015.
Rask, Regina: Miltä näytti, tuoksui ja kuulosti tuhat vuotta sitten? – ​arkeologi Ulla Moilasen kuvissa rauta-aika herää henkiin. Yle uutiset 4.10.2019.
Rask, Regina: Isotooppitutkimus raottaa rautakautisen kalmiston saloja: Kala oli Euran Luistarin perusruokaa, mutta keitä olivat hylkeensyöjät?. Yle uutiset 5.2.2020.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID