stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Will Stevens
Ura > F1-ura

Vuonna 2013 Stevens kuului Formula 1 -talli Caterhamin nuorten kuljettajien kehitysohjelmaan. Vuonna 2014 Stevensin ilmoitettiin ajavan Marussian toista F1-autoa Japanin GP:n ensimmäisissä vapaissa harjoituksissa. Myöhemmin vahvistettiin että maksuvaikeuksien takia Stevens ei päässytkään ajamaan Marussian autoa mutta on kuitenkin nimitetty Marussian varakuljettajaksi. Marussian ajauduttua konkurssiin Stevens palasi takaisin Caterhamille. Stevens teki F1-debyyttinsä Abu Dhabin GP:ssä korvaten tallista lähteneen Marcus Ericssonin.tarvitaan parempi lähde Hän sijoittui kilpailussa 17. jäätyään kierroksen kilpailun ja maailmanmestaruuden voittaneesta Lewis Hamiltonista.
Kaudella 2015 Stevens kilpaili Manorin F1-tallissa Roberto Merhin tallikaverina.
Kauden avausviikonloppuna Manorit eivät päässeet ajamaan lainkaan, mutta seuraavana kisaviikonloppuna Malesiassa Manorit olivat mukana, mutta Stevens ei voinut osallistua kilpailuun teknisten ongelmien vuoksi. Kiinassa Stevens pääsi ensimmäistä kertaa kilpailuun ja oli maalissa 15:s. Itävallan GP jäi Stevensin osalta lyhyeksi öljyvuodon seurauksena. Keskeytys oli brittikuskille uran ensimmäinen. Britannian osakilpailussa Stevens törmäsi sateen tultua seinään, mutta pystyi jatkamaan kilpailuaan käytyään varikolla hakemassa uuden etusiiven. Maalissa Stevens oli 13:s, joka jäi Stevensin kauden parhaaksi sijoitukseksi. Unkarissa Stevens keskeytti.
Singaporen kilpailussa Stevens sai uudeksi tallikaverikseen yhdysvaltalaisen Alexander Rossin. Japanin kilpailussa Stevens spinnasi kovasta vauhdista 130R-mutkassa törmäten melkein tallikaveri Rossiin, mutta pystyi jatkamaan kilpailuaan. Yhdysvaltain GP:ssä Stevens keskeytti avauskierroksella. Stevens päätti kautensa Abu Dhabissa sijaan 18. Stevens ei saavuttanut kauden aikana yhtään pistettä. Stevens ei saanut jatkosopimusta seuraavalle kaudelle. Hän siirtyi FIA World Endurance Championship -sarjaan.
Formula 1 -tulokset > Tulokset kilpailuittain

| Kausi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | Pisteet | Sijoitus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | Caterham | AUS   | MAL   | BHR   | CHN   | ESP   | MON   | CAN   | AUT   | GBR   | GER   | HUN   | BEL   | ITA   | SIN   | JPN   | RUS   | USA   | BRA   | ABU• 17 | 0 | 23. |
| 2015 | Manor | AUS DNP | MAL DNS | CHN 15 | BHR 16 | ESP 17 | MON 17 | CAN 17 | AUT Kesk. | GBR 13 | HUN 16† | BEL 16 | ITA 15 | SIN 15 | JPN 19 | RUS 14 | USA Kesk. | MEX 16 | BRA 17 | ABU 18 | 0 | 21. |

• Abu Dhabin GP:ssä 2014 jaettiin tuplapisteet.
Formula 1 -tulokset > F1-kaudet numeroina

| Kausi | Talli | Sijoitus | Kilpailut | Pisteet | Voitot | Palkinto- pallisijat | Paalu- paikat | Nopeimmat kierrokset |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | Caterham-Renault | 23. | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| 2015 | Manor-Ferrari | 21. | 19 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
| Yhteensä (2 kautta) | Yhteensä (2 kautta) | Yhteensä (2 kautta) | 20 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 |
Formula 1 -tulokset > Merkkipaalut

| Nro | Merkkipaalu | Ajetut GP:t | Osakilpailu |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Ensimmäinen kilpailu | 1 | Abu Dhabin GP 2014 |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Will Stevens Wikimedia Commonsissa
Virallinen sivusto
Will Stevens Twitterissä
Ágios Geórgios (Megísti)

Ágios Geórgioksen saari.
| --- | --- |
Muut nimet:  Agréli (Αγρέλι)
Sijainti:  36°08′58″N, 29°36′08″E, Megísti Ródos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Välimeri
Pinta-ala:  0,001 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ágios Geórgios (kreik. Άγιος Γεώργιος) eli Agréli (Αγρέλι) on pieni Kreikan saari, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja sijaitsee Välimeressä Turkin etelärannikon edustalla lähellä Kastelórizon eli Megístin saarta. Saaren pinta-ala on noin 0,001 neliökilometriä ja se on asumaton (2021). Hallinnollisesti Ágios Geórgios kuuluu Megístin kuntaan, Ródoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Ágios Geórgios sijaitsee yhden meripeninkulman eli noin 1,8 kilometrin päässä Kastelórizosta koilliseen. Saaren läheisyydessä sijaitsee useita pieniä kalliosaaria. Saari on saanut nimensä siellä olevasta pienestä Pyhälle Georgiokselle omistetusta kirkosta. Saarelle on mahdollista mennä veneellä, ja paikalliset menevät sinne puhtaana maanantaina (Katharí Deftéra) ja vappuna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ágios Geórgios Wikimedia Commonsissa
Dodekanesia
| --- | --- |
Pääsaaret:  Astypálaia  Kálymnos  Kárpathos  Kásos  Kastelórizo (Megísti)  Kos  Léros  Nísyros  Pátmos  Ródos  Sými  Tílos 
Muut suuremmat saaret:  Agathonísi  Alimiá  Arkoí  Farmakonísi  Gyalí  Kínaros  Lévitha  Leipsoí  Nímos  Psérimos  Saría  Télendos 
Pienet saaret:  Adelfoí  Áfoti  Ágios Antónios  Agía Kyriakí, Astypálaia  Agía Kyriakí, Kálymnos  Agía Kyriakí, Léros  Agía Marína  Agía Thékla  Ágios Andréas  Ágios Geórgios, Megísti  Ágios Geórgios, Pátmos  Ágios Theódoros  Agriélaia  Ammoúdi  Antítilos  Ánydro  Apanonísia  Archángelos  Archangélou  Arefoúsa  Argeloússa  Armáthia  Artikonísi  Aspronísia Makrý Aspronísi  Megálo Aspronísi  Mikró Aspronísi  Aspropníchtis  Astakidonísia Astakída  Astakidópoulo  Chténi  Siál  Aváptistos  Avgó  Balámou  Chálavra Káppari  Makronísi  Piáto  Piláfi, Leipsoí  Psómos  Stavrí  Chamilí  Charkiás  Chiliomódi  Chína  Chondró  Chondronísi  Chondrós  Despotikó  Diakóftis  Diavátes Karavalonísi  Megalonísi  Divoúnia  Drosonísi  Exonísi  Faradonísia  Fokionísia  Frágkos  Ftenó  Gáidaros Livadeión  Gáidaros Megálou Chorioú  Gialesíno  Gláros, Agathonísi  Gláros, Léros  Glynó  Griá  Ímia  Kalapódia  Kalavrós  Kalólimnos  Kalóvolos  Kandelioússa  Karávolas  Karofýlla  Káto Prasoúa  Katsagrélli  Katsikópoula  Kentronísi  Kolófonas, Chálki  Kolófonas, Kásos  Kómaros  Kouloúndros  Kouloúra  Kounéli  Kounoúpoi  Koúrika  Koutsomýti  Krevátia  Krevatió  Kténia  Liádia Megálo Livádi  Pláka, Léros  Lígkia  Líra  Lítra  Maelonísi  Makronísi, Kásos  Makronísi, Pátmos  Makrý  Manóli  Márathos  Marmarás  Mávra  Mávro Poïní  Megálo Mávro Poïní  Megálo Trístomo  Mikrí Kouloúra  Mikró Sofráno  Mikró Trístomo  Moíra  Moní  Nekrothíki  Nerá, Agathonísi  Nerá, Kálymnos  Nípouri  Nisáki  Nisí  Nisierós  Ofidoússa  Oxiá  Pacheiá  Palaiókastro  Páno Prasoúa  Páploma  Patelída  Paximáda  Pentánisa  Pénte Vráchoi  Pergoússa  Petrokáravo  Piganoússa  Piláfi, Pátmos  Pítta  Pláka, Kásos  Plateía  Pláti, Kálymnos  Pláti, Kásos  Pláti, Sými  Polýfados  Pontikonísia Megálos Pontikós  Mikrós Pontikós  Pontikoúsa  Porionísi  Práso  Prasonísi, Kárpathos pohj.  Prasonísi, Kárpathos itä  Prasonísi, Pátmos  Prasonísi, Ródos  Prasoúda  Psathonísi, Agathonísi  Psathonísi, Pátmos  Psomí  Psoradiá  Ro  Safonídi  Saráki  Savoúra  Sélli  Sesklí  Sfýra  Skláves  Smyneronísi  Sochás  Sókastro  Spoláto  Strongylí, Agathonísi  Strongýli, Chálki  Strongýli, Kásos  Strongylí, Léros  Strongylí, Megísti  Strongylí, Nísyros  Strongyló, Pátmos  Strongyló, Ródos  Sýrna  Tigáni  Tragonéra  Tragonísi  Tragoúsa  Tría Nisiá Mesonísi  Plakída  Stefánia  Troumpéto  Trypití  Tsoúka, Chálki  Tsoúka, Pátmos  Tsoukáki  Vasilikí  Velóna  Xéra  Xóplakes  Zaforás
Hannu Hautala

| Hannu Hautala |
| --- | --- |
 Hannu Hautala lokakuussa 2016.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Hannu Juhana Hautala
Syntynyt: 12. toukokuuta 1941 Töysä
Kuollut: 20. heinäkuuta 2023 (82 vuotta) Kuusamo
Ammatti:  valokuvaaja
Taiteilija
Ala:  valokuvaaja
Taidesuuntaus:  luontovalokuvaus
Matkailukeskus Karhuntassu, jossa on myös Hannun Jäljet – Hannu Hautala luontokuvakeskus.
Hannu Juhana Hautala (12. toukokuuta 1941 Töysä – 20. heinäkuuta 2023 Kuusamo) oli suomalainen luontokuvaaja ja -kirjailija. Hän oli Suomen ensimmäinen ammattimainen luontokuvaaja ja ehkä maan tunnetuin luontokuvaaja. Hautala kuvasi luontoa runsaat viisi vuosikymmentä, otti yli puolitoista miljoonaa kuvaa ja julkaisi runsaat 50 kuvakirjaa. Niistä suosituin on Kuukkelin maa, jota on myyty yli 32 000 kappaletta.
Elämä

Hautala tuli suuren yleisön tietoisuuteen kuvallaan Kotkat parittelevat. Se oli Suomen ensimmäinen kuva kotkien parittelusta. Se valittiin vuoden lehtikuvaksi vuonna 1974.
Kuusamossa vuodesta 1979 asunut Hautala tunnettiin erityisesti Koillismaan luonnon ikuistajana. Hänen nimeään kantava Suomen ensimmäinen luontokuvakeskus Hannun Jäljet – Hannu Hautala luontokuvakeskus avattiin yleisölle vuonna 2007 matkailukeskus Karhuntassun yhteyteen.
Hautala oli alun perin ammatiltaan autonasentaja. Hän myi ensimmäisen kuvallisen luontojuttunsa Vaasa-lehteen vuonna 1958. Hänen ensimmäinen kirjansa Erämetsän elämää ilmestyi vuonna 1968. Saatuaan valtion puolivuotisen taiteilija-apurahan vuonna 1970 Hautala ryhtyi päätoimiseksi luontokuvaajaksi. Hänestä tuli Suomen ensimmäinen ammattiluontokuvaaja.
Hautala tapasi puolisonsa Irman vuonna 1971. Vuonna 1987 myönnetyn valtion apurahan myötä puoliso jäi pois töistä ja omistautui yhteiseksi muuttuneen valokuvausuran tukemiseen.
Vuonna 2000 Hautalaa syytettiin kuvamanipuloinnista. Hän oli käsitellyt kuviaan digitaalisesti ja muun muassa yhdistänyt kaksi perättäistä ruutua kertomatta siitä. Tätä jotkut pitivät huijauksena. Hautala itse perusteli, että hän teki digitekniikalla todeksi sen, mitä luonnossa näki.
Runsaasti palkittu Hautala sai valokuvataiteen valtionpalkinnon vuonna 1972. Tiedonjulkistamisen elämäntyöpalkinnon hän sai vuonna 2012 ja Pro Finlandia -mitalin kaksi vuotta myöhemmin. Hänet nimettiin Oulun yliopiston luonnontieteellisen tiedekunnan filosofian kunniatohtoriksi 2002. Hän sai Suomen valokuvajärjestöjen keskusliiton Finnfoto-palkinnon vuonna 2003. Hautalalle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2004.
Hautalan pitkä ura luontokuvaajana päättyi vuonna 2020, kun monet sairaudet veivät voimat. Hänen viimeinen kirjansa Sata parasta julkaistiin syksyllä 2021.
Juha Metso on käsikirjoittanut, kuvannut ja ohjannut vuonna 2022 julkaistun taidedokumentin Hannu Hautala – legendan perintö. Dokumentissa Hannu Hautala pohtii luontokuvaajana olemista ja kuvien syntyä.
Kirjallisuutta

Anna-Stina Nykänen &  Juha Metso: Hannu Hautala – Legendan perintö. Docendo, 2021. ISBN 9789523820975
Kirjallisuutta > Dokumenttielokuvat

Hannu Hautala – legendan perintö, 2022, ohjaaja  Juha Metso, YLE (dokumentti)
Valon jäljet/I ljusets spår, 1996, ohjaus & kuvaus  Lauri Kettunen, YLE/FST/TV1 (dokumentti)
Aiheesta muualla

Hannun Jäljet - Hannu Hautala luontokuvakeskus
Hannu Hautala radio-ohjelmassa Kuusi kuvaa, 15.7.2017 Yle
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Yle  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Iso Valliriutta

Ison Valliriutan meripuisto Australian kollisrannikolla.
Ison Valliriutan pohjoisosaa.
Iso Valliriutta (engl. Great Barrier Reef) on Korallimeressä Queenslandin rannikolla Koillis-Australiassa sijaitseva maailman suurin koralliriutta. Se muodostuu noin 3 000 erillisestä koralliriutasta.
Iso Valliriutta otettiin vuonna 1981 Unescon maailmanperintöluetteloon. Se on myös äänestetty yhdeksi maailman seitsemästä luonnonihmeestä.
Koko

Iso Valliriutta on maailman suurin elävä rakenne. Se muodostuu noin 3 000 koralliriutasta ja 300 korallisaaresta. Sen voi havaita avaruudesta asti.
Pituudeltaan riutta on noin 2 300 kilometriä. Pinta-alaltaan koko maailmanperintöalue on 348 000 neliökilometriä. Tästä 344 400 neliökilometriä kuuluu Ison Valliriutan meripuistoon; muu osa maailmanperintöalueesta koostuu noin 980 saaresta, sisävesistä ja muista merellisistä alueista. Koko alueen pinta-alasta seitsemän prosenttia on koralliriuttoja. Loput neliökilometrit koostuvat korallisaarista ja muun muassa merilevän, mangroven ja hiekan peittämistä alueista.
Korallin peittävyyden vaihtelu

Ison Valliriutan korallipeittoa, eli elävän kivikorallin osuutta riutan pinnasta, on tarkkailtu vuodesta 1985 alkaen.
2010-luvulla Ison Valliriutan korallit vähenivät, minkä uskotaan johtuneen ilmaston lämpenemisestä sekä vesien happamoitumisesta ja lämpenemisestä. National Geographicin elokuussa 2018 julkaiseman artikkelin mukaan koralleista oli tuolloin kuollut jopa puolet. Korallien vähenemisen vuoksi tutkijat säilöivät korallien sukusoluja tavoitteenaan elvyttää luonnonvaraisia populaatioita.
Vuonna 2022 valliriutan pohjois- ja keskiosat saavuttivat mittaushistorian suurimman korallipeiton. Pohjoisosassa korallipeitto kasvoi viidessä vuodessa 13 prosentista 36 prosenttiin. Keskiosan korallipeitto kasvoi samana aikana 12 prosentista 33 prosenttiin. Valliriutan eteläosissa korallipeitto sen sijaan laski 38 prosentista 34 prosenttiin piikkikruunumeritähden vuoksi.
Ekosysteemi

Ison Valliriutan muotoutuminen on kestänyt yli kaksi miljoonaa vuotta. Riutan värikäs ekosysteemi koostuu tuhansista erillisistä riutoista, pinnanalaisista koralliyhdyskunnista hiekkaisiin saarekkeisiin. Valliriutan tarjoama kasvupaikkojen ja elinympäristöjen moninaisuus tekee siitä ekologisesti erityisen rikkaan kokonaisuuden.
Isolla Valliriutalla elää yli 600 kivikorallia ja pehmytkorallia, 1 625 kalalajia, 133 hai- ja rauskulajia, 30 valas- ja delfiinilajia, 215 lintulajia, 14 merikäärmelajia ja kuusi maailman seitsemästä merikilpikonnalajista. Kaikkiaan alueella esiintyy 25 prosenttia kaikista maailman merieläimistä. Ison Valliriutan Säätiön mukaan riutan kahdeksan ainutlaatuisinta ja merkittävintä eläintä ja eläinryhmää ovat Tridacna gigas -jättiläissimpukka, suuret rauskut kuten paholaisrausku, kyhmyhuulikala, hait, koralliahventen alaheimo Amphiprioninae, kilpikonnat, hiilimeriahven ja valaat.
Historia

Ensimmäinen eurooppalainen tutkimusmatkailija, joka näki Ison Valliriutan oli James Cook, joka löysi sen 11. kesäkuuta 1770.
Ison Valliriutan meripuisto perustettiin vuonna 1975. Sen tehtävänä on suojella ja säilyttää Ison Valliriutan aluetta.
Uhat

Ison Valliriutan vakavimpia uhkia on ilmaston lämpeneminen ja siitä seuraava vesien lämpeneminen ja merenpinnan nousu. Veden lämpenemisen seurauksena Ison Valliriutan korallit ovat kokeneet tihenevällä tahdilla suuria haalistumisepidemioita. Muita uhkia ovat maalta mereen valuva, sedimenttiä, saasteita ja lannotteita sisältävä maa-aines, piikkikruunu-meritähti sekä rannikon rakentaminen.
Turismi

Iso Valliriutta on suosittu turistikohde. Vuosittain meripuistossa käy noin kaksi miljoonaa turistia, joista 86 prosenttia joko Cairnsin, Port Douglasin tai Whitsundaysin vesillä. Turistit voivat muun muassa kalastaa, sukellella ja seurata merikilpikonnien ja muiden eläinten elämää.
Retkihinnan lisäksi turisteilta peritään riuttavero, jota käytetään riutan suojelemiseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Iso Valliriutta Wikimedia Commonsissa
Great Barrier Reef Marine Park - kotisivu
Unescon maailmanperintökohteet Australiassa
Australian itä-keskiosien sademetsien suojelualueet
Fossiilialueet: Naracoorte ja Riversleigh
Australian rangaistussiirtolat
Fraser Island
Iso Valliriutta
Greater Blue Mountains -alue
Heard ja McDonaldinsaaret
Kakadu
Lord Howe
Macquariensaari
Ningaloo
Purnululu
Royal Exhibition Building
Carlton Gardens
Shark Bay
Sydneyn oopperatalo
Tasmanian erämaat
Uluru-Kata Tjuta
Queenslandin tropiikki
Willandran järvialue
Veneitä Ison Valliriutan äärellä Whitsunday Islandsin kohdalla.
Mooren riuttaa vedenpinnan alta.
Acropora- ja Porites-kivikoralleja ja sininen meritähti.
Goukouni Oueddei

| Goukouni Oueddei> كوكوني عويدي.Tšadin presidentti |
| --- | --- |
 1979–1982  
Edeltäjä:  Félix Malloum Lol Mahamat Choua (tp. 1979)
Seuraaja:  Hissène Habré
Henkilötiedot
Syntynyt: 1944 Zouar
Tiedot
Etnisyys:  Tubut
Goukouni Oueddei (arabiaksi: كوكوني عويدي ; s. 1944 Zouar) on tšadilainen poliitikko. Hän oli Tšadin valtionpäämies vuodesta 1979 vuoteen 1982.
Elämäkerta

Goukouni on kotoisin maan pohjoisosasta ja tubujen päällikön eli derden Oueddei Kichidemin poika. Hän tuli politiikkaan 1960-luvun lopulla National Liberation Front of Chad (FROLINAT) -järjestön riveissä, jota johti Abba Siddick. FROLINATia ärsytti poliittinen valta-asema, jota nauttivat François Tombalbayen johtamat etelän asukkaat ja kannatti maan keski- ja pohjoisosien asukkaiden osallistumista päätöksentekoon. Tombalbayen salamurhan jälkeen vuonna 1975 jännitteet kahden maantieteellisen puolikkaan välillä kärjistyivät sekavaksi sisällissodaksi, johon osallistui useita Tšadin poliittisia ryhmiä, Libya, Yhdysvallat ja Ranska. Konflikti kesti koko 1980-luvun. Goukounin silmissä Tombalbayen diktatuuri jatkoi Ranskan hegemoniaa Tšadissa.
Hissène Habré luopui vuonna 1971 asemastaan Tombalbayen hallituksessa ja liittyi Goukounin joukkoihin. He edustivat kahta eri tubujen klaania, ja heistä tuli kilpailijat. Habré lähti omille teilleen vuonna 1976. Vuoden 1977 lopulla he neuvottelivat kapinallisryhmiensä yhteistyötä väliaikaisessa hallinnossa.
Presidentti

Goukouni nimitettiin väliaikaiseksi Tšadin valtionpäämieheksi 23. maaliskuuta 1979. Hän johti arvostettua Siirtymäkauden Kansallisen Yhtenäisyyden Hallitusta (GUNT), joka pyrki sovintoon sotivien osapuolten välillä. Libyan tukema Goukouni oli valtionpäämies; Wadel Abdelkader Kamougué (maltillinen etelä) oli varapresidentti; Hissène Habré (länsimielinen pohjoinen) oli puolustusministeri; ja Asyyli Ahmat (vahvasti libyalaismielinen arabi) oli ulkoministeri. Afrikan unionin rauhanturvajoukkojen piti korvata ranskalaisjoukot, mutta tätä ei koskaan tapahtunut.
Henkilökohtainen kilpailu rajoitti hallituksen toimintakykyä. Goukounia pidettiin Libyan johtajan Muammar Gaddafin sätkynukkena. Goukouni nimitti Djidingar Dono Ngardoumin pääministeriksi 19. toukokuuta 1982. Habrén kannattajat syrjäyttivät tämän. Goukouni pakeni ensin Kameruniin ja sieltä Libyaan.
Siissijohtaja Libyan tuella

Vuonna 1983 Goukouni palasi Tšadiin Libyan tukemana taistellakseen Habrén hallintoa vastaan sissisotaa. Hän oli Tšadin tunnustetuin oppositiojohtaja, jonka näkemyksillä oli merkittävä painoarvo, vaikka Habré suostui vain rajoitettuihin myönnytyksiin. Entinen presidentti tiettävästi vaati perustuslain uusimista ja kaikkien poliittisen puolueiden toiminnan vapauttamista, mihin Habré ei suostunut.
Goukouni oli kotiarestissa elokuussa 1985 Tripolissa, kun Libyan hallitus paheksui hänen aikeitaan solmia välirauha Habrén kanssa. Lokakuussa 1985 Libyan poliisi pidätti Oueddein ja ampui häntä vatsaan. Hän katkaisi välinsä Libyaan ja lähti maanpakoon Algeriin helmikuussa 1987. Kuitenkin epäiltiin ettei välirikko ollut vakava, ja heinäkuussa 1987 Oueddei sanoi olevansa hyvissä väleissä libyalaisten kanssa.
Goukouni tapasi Tšadin presidentti Idriss Débyn 17. huhtikuuta 2007 Librevillessä, Gabonissa keskustellakseen keinoista sisällissodan lopettamiseksi. Goukouni tarjoutui käyttämään vaikutusvaltaansa sodan lopettamiseksi. Vastikkeeksi hän halusi luvan palata Tšadiin maanpaosta, ja sanoi saaneensa tästä lupauksen Débyltä. 19. huhtikuuta kaksi kapinallisjohtajaa hylkäsi Goukonin välitysehdotuksen.
Goukouni palasi Tšadiin 30. heinäkuuta 2007, yhdessä noin kahdenkymmenen muun maanpakolaisen kanssa. He keskustelivat Débyn kanssa kapinan lopettamisesta ja palasivat Librevilleen myöhemmin samana päivänä.
Goukoni tapasi Nigerin presidentti Tandja Mamadoun 4. maaliskuuta 2008 keskustellakseen Tšadin tilanteesta.
Vuonna 2013 Goukonin nuorin lapsi, Saadie Goukouni Weddeye, nimitettiin Tšadin hallitukseen sosiaaliministeriksi.
Erityislähettiläänä

Vuoden 2015 Burundin levottomuuksien aikana Keski-Afrikan valtioiden johtajat, mukaan lukien Déby, nimittivät Goukounin erityislähettilääksi Isojenjärvien alueella 25. toukokuuta 2015, tavoitteena auttaa ratkaisemaan tilanne Burundissa.
Käännös suomeksi
Oppikirjailijapalkinto

Oppikirjailijapalkinto on Suomen tietokirjailijat ry:n jakama palkinto. Se myönnetään vuosittain usealle tietokirjailijalle tunnustuksena laajasta ja ansiokkaasta oppiteostuotannosta. Palkkion suuruus on 8 000 euroa ja niiden rahoitus tapahtuu Kopioston keräämillä tekijänoikeuskorvauksilla. Oppikirjailijapalkinto on jaettu vuodesta 2001 alkaen. Vuosina 1985–2001 palkinto tunnettiin nimellä Tunnustuspalkinto.
Tarveteoria

Tarveteoria on mikä tahansa teoria, joka kuvaa ihmisen tarpeiden tyydyttämiseen liittävää käyttäytymistä.
Näitä ovat esimerkiksi Maslow’n tarvehierarkia, Herzbergin motivaatio- ja hygieniateoria sekä McClellandin suoritusmotivaatioteoria. Tarpeet määritellään sisäisen epätasapainon tilaksi, joka saa ihmisen toimimaan tasapainon saavuttamiseksi. Tarpeiden suhteellinen voimakkuus ja niiden heilahtelut ohjaavat yksilön käyttäytymistä ja suoriutumishalukkuutta. Tarpeiden perusteoria on frustraatioteoria, jonka mukaan tarpeen tyydytys johtaa tarpeen vähenemiseen ja turhautuminen johtaa tarpeen kasvuun. Tästä teoriasta hieman moninaisempi on Alderferin ERG-teoria, joka myös täydentää Maslowin tarvehierarkiaa. Tarveteorioista uusimpia ovat McClellandin ja Alderferin motivaatioteoriat. Nämä edellä mainitut teoriat ovat puhtaasti tarveteorioita, ja näistä hieman poikkeava on Herzbergin kaksi-faktoriteoria.
Maslowin tarvehierarkia

Abraham Maslowin mukaan motivaation virittäjinä ovat erilaiset tarpeet, ja hänen mukaansa ihmisen perustarpeet voidaan jakaa viiteen luokkaan, jotka ovat:
fysiologiset tarpeet
turvallisuuden tarpeet
sosiaaliset tarpeet
arvostuksen tarpeet
itsensä toteuttamisen tarpeet
Nämä tarpeet ovat hierarkkisessa suhteessa toisiinsa, ja kun perustarpeet on tyydytetty, siirtyy ihminen hierarkiassa ylöspäin. Hierarkian alimmalla tasolla ovat fysiologiset tarpeet ja ylimmällä tasolla itsensä toteuttamisen tarpeet. Esimerkiksi jos ihmisellä on nälkä ja kylmä, hän ei ole kovin motivoitunut itsensä kehittämisestä tai luomistyöstä. Tai jos ihminen kokee itsensä uhatuksi ja turvattomaksi, ei häntä motivoi, vaikka muut osoittavat hänelle arvostusta. Jokaisella ihmisellä on kaikki nämä tarpeet, mutta ne korostuvat eri aikoina eri tavalla. Nykyihmisellä fysiologiset tarpeet tyydyttyvät lähinnä rahalla, mikä motivoi alemman palkkatason työssä, mutta kun perustarpeet on tyydytetty, palkan merkitys motivaattorina pienenee.