stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nykyaikainen viisiottelu kesäolympialaisissa 1932
Mitalitaulukko

| Sija | Maa | Kultaa | Hopeaa | Pronssia | Yhteensä |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. |  Ruotsi | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 2. |  Yhdysvallat | 0 | 0 | 1 | 1 |
Alam Halfan taistelu

Alam Halfan taistelu oli 30. elokuuta – 4. syyskuuta 1942 käyty taistelu hyökkäävien saksalaisten ja italialaisten joukkojen, sekä puolustavien brittien ja uusiseelantilaisten joukkojen välillä toisen maailmansodan Pohjois-Afrikan rintamalla. Akselivaltojen joukkoja komensi Erwin Rommel ja brittejä Bernard Montgomery. Britit saivat tietää Rommelin hyökkäysaikeista etukäteen Ultra-tiedustelun lukiessa saksalaisten Enigma-salauslaitteella salattuja radiosanomia ja Montgomery saattoi valmistella loukun Rommelin joukoille Alam Halfan matalan kukkulan alueella saksalaisten tulevalla hyökkäyssuunnalla. Hyökkäävät saksalaiset törmäsivät ensin tiheään miinakenttään ja liittoutuneiden puolustusasemiin Alam Halfassa, mikä sai Rommellin luopumaan hyökkäyksestä ja palaamaan asemiinsa.
Tausta

Taisteluja Pohjois-Afrikassa oli käyty vuodesta 1940 alkaen ja vuoteen 1942 mennessä sotaonni oli kääntynyt akselivaltioiden eli Saksan ja Italian puolelle. Erwin Rommelin komentamat akselivaltojen joukot etenivät aina Egyptiin saakka, jossa ne uhkasivat Suezin kanavaa ja Lähi-idän öljylähteitä. Bernard Montgomeryn komentamat kansanyhteisön puolustavat joukot saavuttivat kuitenkin merkittävän edun akselivaltoihin nähden. Brittien Ultra-tiedustelu kykeni lukemaan saksalaisten Enigma-salauslaitteella salattuja radiosanomia, ja saksalaisten aikeista Alam Halfassa saatiin tietää ennen hyökkäyksen alkua elokuussa 1942. Montgomery saattoikin valmistella puolustusasemiaan saksalaisten hyökkäysalueella. Alam Halfa oli omaa aluettaan hallitseva matala kukkula Montgomeryn puolustusasemien eteläosassa. Montgomery halusi houkutella saksalaiset omien tykkiensä tulialueelle, jolloin hänen ei tarvinnut käyttää saksalaisten vaunuja huonompia omia panssarivaunujaan avoimessa yhteenotossa aavikolla. Alam Halfan harjanteelle vietiin asemiin panssarivaunuja ja tykkejä, joiden lisäksi tehtiin syvä miinakenttä. Briteillä oli myös ylivoima ilmassa, minkä lisäksi akselivaltioiden asemaa ilmassa pahensi polttoainepula. Panssarivaunuja akselivaltioilla oli Alam Halfassa puolestaan niukasti vihollistaan enemmän, saksalaisilla 234 ja italialaisilla 281 brittien 478 vastaan.
Taistelu

Saksalaisten hyökkäys alkoi 30. elokuuta kello 22.00. Saksalaisten suunnitelman mukaan etenisivät 30 kilometriä itään Alam Halfan harjanteen itäpuolelta. Harjanne kierrettäisiin ja vihollisen asemiin iskettäisiin näin selustasta. Etenevät joukot joutuivat miltei välittömästi tiheään miinakenttään, jota puolustivat jalkaväki, konekiväärit, tykit ja kranaatinheittimet. Kello 2.40 alkoi puolestaan brittien ilmahyökkäys laskuvarjoilla pudotettujen valoammusten valaistessa taistelukenttää. Kenraali Georg von Bismarck sai surmansa kranaatin osumasta ja Afrikakorpsin komentaja Walther Nehring haavoittui brittihävittäjän iskiessä hänen komentovaunuaan vastaan. Afrikakorpsin väliaikaiseksi komentajaksi nousi Fritz Bayerlein. Rommel saapui Jebel Kalakhille aamulla 31. elokuuta ja hän tappioistaan järkyttyneenä harkitsi taistelun keskeyttämistä. Bayerlein sai Rommelin kuitenkin jatkamaan hyökkäystä ja hän saattoi myös ilmoittaa saksalaisten molempien panssaridivisioonien lopulta murtautuneen miinakentän läpi. Saksalaiset joutuivat kuitenkin odottamaan italialaisten edelleen miinakentässä olevia panssarivanuja. Taistelua jatkanut Rommel teki muutoksen alkuperäiseen suunnitelmaan. Kello 9.16 panssaridivisioonat saivat käskyn tehdä käännöksen aiemmin ilmoitettua aikaisemmin ja joukkojen tuli kiertämisen sijaan ylittää Alam Halfan harjanne.
Montgomery oli osannut odottaa tällaista päätöstä, ja harjanteesta oli tehty loukku panssariarmeijalle. Saksalaisten saavuttaessa harjanteen kello 18.00 harjanteella olleet brittien panssarivaunut ja tykistö avasivat tulen heitä vastaan. Pimeän laskeuduttua saapuivat myös brittien pommikoneet. Taistelut raivosivat pitkin yötä, ja seuraavana aamuna Rommel määräsi joukkonsa vetäytymään asteittain asemiinsa, jotka oli otettu 30. elokuuta. Hyökkäyksen jatkamisesta oli tullut mahdotonta polttoainepulan takia. Liittoutuneet tiesivät akselivaltojen polttoainepulasta ja keskittyivät erityisesti polttoainetta kuljettavien laivojen upottamiseen. Montgomery päätti pitää vahvat puolustusasemansa saksalaisten jahtaamisen sijaan. Uusiseelantilainen divisioona yritti vielä 3. syyskuuta ajaa saksalaisia taaemmas, mutta hyökkäys johti vain tappioihin, joiden osuus koko liittoutuneiden tappioista taistelun aikana oli huomattava. Rommel oli saavuttanut vanhat asemansa 4. syyskuuta mennessä.
Seuraukset

Liittoutuneiden tappiot Alam Halfan taistelussa olivat yhteensä 1 750 miestä ja heistä lähes 1 140 kaatui tai haavoittui hyökkäyksessä 3. syyskuuta. Akselivaltioiden tappiot olivat 2 910 miestä. Lisäksi he menettivät arviolta 52–67 panssarivaunua ja satoja muita ajoneuvoja. Montgomeryn joukoille voitto oli psykologisesti merkittävä, ja se kohotti joukkojen taistelumielialaa. Rommelin tappion syitä on arvuuteltu, mutta sen ehkä merkittävin taustatekijä oli Ultra-tiedustelu.
Italialaiset joukot siirtymässä kohti Alam Halfaa 31. elokuuta.
Taistelun aikana alasammuttu brittihävittäjä.
Wisła Krakova

Kotikenttä: Stadion Miejski Henryka Reymana
Wisła Kraków on puolalainen, vuonna 1906 perustettu jalkapalloseura, jonka kotipaikka on Krakovan kaupunki. Se pelaa maansa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla I ligassa.
Seura on voittanut maansa mestaruuden 14 kertaa, viimeksi vuonna 2011. Kaudella 1978–1979 se pelasi Euroopan cupin puolivälierissä häviten Malmö FF:lle.
Saavutukset

Puolan mestaruus (14): 1927, 1928, 1949, 1950, 1951, 1978, 1999, 2001, 2003, 2004, 2005, 2008, 2009, 2011
Puolan cupin voitto (5): 1926, 1967, 2002, 2003, 2024
Puolan supercupin voitto (1): 2001
Puolan liigacupin voitto (1): 2001
Entisiä pelaajia

Kew Jaliens
Marcin Baszczyński
Serge Branco
Dariusz Dudka
Mariusz Jop
Tomasz Kłos
Kamil Kosowski
Paweł Kryszałowicz
Tomasz Frankowski
Radosław Sobolewski
Mirosław Szymkowiak
Maciej Żurawski
Entisiä päävalmentajia

Franciszek Smuda (2001–2002)
Henryk Kasperczak (2002–2004)
Tšekki Verner Lička (2005)
Jerzy Engel (2005)
Tomasz Kulawik (2005)
Dan Petrescu (2006)
Dragomir Okuka (2006)
Adam Nawałka (2007)
Kazimierz Moskal (2007)
Maciej Skorża (2007–2010)
Henryk Kasperczak (2010)
Tomasz Kulawik (2010)
Robert Maaskant (2010–2011)
Kazimierz Moskal (2011–12)
Michał Probierz (2012)
Tomasz Kulawik (2012–2013)
Franciszek Smuda (2013–2015)
Dariusz Wdowczyk (2016)
Kiko Ramírez (2017)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Virallinen sivu (englanniksi, puolaksi)
Wisła Krakova (90minut.pl) (puolaksi)
Operaatio Excess

Operaatio Excess oli huoltosaattueisiin liittyvä operaatio toisessa maailmansodassa tammikuussa 1941. Operaatio sisälsi saattueet Maltalle, Aleksandriaan sekä Pireukseen Kreikkaan.
Lähtötilanne

Saattue Excess (MC4) lähti 6. tammikuuta Gibraltarilta Maltalle ja Pireukseen Kreikkaan. Saattueeseen kuuluivat Federal Steam Companyn 11 063 tonnin Essex, jossa oli 4 000 tonnia ammuksia, 3 000 tonnia siemenperunaa sekä kannella 12 Hurricane hävittäjää ja 7 264 tonnin Clan Cumming, Clan MacDonald sekä Empire Song.
Suojaava osasto koottiin Gibraltarille sijoitetusta Force H:sta ja siihen kuuluivat lentotukialus HMS Illustrious, taisteluristeilijä HMS Renown, taistelulaiva HMS Malaya, risteilijä HMS Sheffield sekä kuusi hävittäjää. Excess oli ensimmäinen saattue, joka joutui taistelemaan Italian ilmavoimien avuksi lähetettyä Saksan X Ilma-armeijakuntaa vastaan Välimerellä.
Samanaikaisesti amiraali Andrew Cunninghamin Välimeren laivasto suojasi Aleksandriasta lähteneitä rahtialuksia saattueessa (MW5.5) rahtialukset Breconshire sekä Clan MacAuley Maltalle sekä tyhjänä Maltalta palaavaa saattuetta (ME5.5). Saattueeseen kuuluivat lentotukialus HMS Eagle, taistelulaivat HMS Warspite ja HMS Valiant sekä 7 hävittäjää.
Risteilijät HMS Gloucester ja HMS Southampton sekä kaksi hävittäjää muodostivat Force B:n (kontra-amiraali E de F Renouf) ja risteilijät kuljettivat täydennysjoukkoja Maltalle, mistä jatkoivat kohti länttä vastaanottamaan Gibraltarilta saapuvaa Excess saattuetta. Force B:n tehtävänä oli vapauttaa Force H palaamaan Gibraltarille.
Taistelut

Force H:ta vastaan hyökkäsi 9. tammikuuta kello 13:50 kymmenen italialaisen SM.79 pommittajan laivue, mutta koneet eivät saaneet osumia aluksiin. Force H palasi Gibraltarille seuraavana päivänä luovutettuaan saattueen Force B:lle, joka saattoi alukset Maltalle. Force B jatkoi Maltalta saattaen saattuetta MC6 Maltalta Pireukseen. Saksalaiset Ju 87 -koneet hyökkäsivät saattueen 11. tammikuuta kimppuun, jolloin HMS Southampton upposi saatuaan osuman kahdesta pommista. Samassa hyökkäyksessä HMS Gloucester vaurioitui lievästi (pommi ei räjähtänyt), mutta kykeni pelastamaan ison osan HMS Southamptonin miehistöstä ja jatkamaan matkaansa Aleksandriaan.
Saattueen MC6 saapuminen 12. tammikuuta Pireukseen päätti operaatio Excessin.
Regia Marinan torpedoveneet hyökkäsivät saattuetta MW6 vastaan 10. tammikuuta, jolloin (Force F) risteilijä HMS Bonaventure ja hävittäjä HMS Hereward upottivat italialaisen Spica-luokan torpedoveneen Vegan Sisiliansalmeen. Hävittäjä HMS Gallant osui miinaan lähellä Pantellariaa. Pahoin vaurioitunut hävittäjä hinattiin Maltalle, jossa todettiin korjaamisen olevan mahdotonta. HMS Gallant tuhoutui lopullisesti saksalaisten pommittaessa Valettan satamaa huhtikuussa 1942.
Samana päivänä kello 12:35 hyökkäsi viisi italialaista ja 40 saksalaista Junkers Ju 87B -konetta saattajien kimppuun. Lentotukialus HMS Illustrious osui kuusi pommia, jotka vaurioittivat alusta pahoin ja Maltalla tehtyjen tilapäiskorjausten jälkeen se purjehti Aleksandriaan 25. tammikuuta telakalle. Ilmapommituksessa vaurioitui myös taistelulaiva HMS Warspite.
Seuraukset

Operaatio Excessin aikana ei uponnut rahtialuksia, mutta Kuninkaallinen laivasto menetti kaksi risteilijää sekä hävittäjän. HSM Illustrious oli käyttökelvoton useita kuukausia sekä Saksan X ilma-armeijakunnan läsnäolo rajoitti Kuninkaallisen laivaston toimintamahdollisuuksia Välimeren alueella.
Jääkiekkokypärä

Calvin de Haan päässään visiirillä varustettu Bauerin kypärä.
Jääkiekkokypärä on kypärä, joka suojaa jääkiekkoilijan päätä iskuilta kovan ulkokuorensa ja sisällä olevien pehmusteiden ansiosta. Se on yksi jääkiekkoilijan tärkeimmistä suojavarusteista. Jääkiekkokypärään kuuluu yleensä myös kasvosuojus. Pelkällä pleksillä tai visiirillä (ilman ristikkoa) varustetulla kypärällä saavat pelata miespuoliset A-juniori-ikäiset pelaajat eli ne, jotka täyttävät kyseisenä vuonna vähintään 18 vuotta. Nuorempien ja naisten käyttämissä kypärissä on pleksin tai visiirin lisäksi myös ristikko. Ilman minkäänlaista kasvosuojusta saavat pelata vain vanhemmat pelaajat ja sekin on liigakohtaista. Maalivahdin kypärään kuuluu aina ristikko.
Kansainvälisen Jääkiekkoliiton (IIHF:n) sääntökirjan säännön 223 a:n nojalla "kypärä on pidettävä päässä siten, että kypärän alareuna ei ole enempää kuin yhtä sormen leveyttä kulmakarvojen yläpuolella, ja leukanauhan ollessa kiinnitettynä ei leukanauhan ja leuan välissä saa olla enempää tilaa kuin yhden sormen paksuuden verran." Mikäli kenttäpelaajan kypärä irtoaa päästä pelitilanteessa, hänen on välittömästi mentävä pelaajapenkilleen. Säännön rikkomisesta tuomitaan pieni rangaistus.
Vaikka kypäriä oli nähty jääkiekossa jo 1930-luvulta alkaen, niiden käyttö alkoi yleistyä vasta 1970-luvulla. Suomessa kypärän käyttö tuli tosin pakolliseksi jo vuonna 1960 sen jälkeen, kun Kalevi Numminen taklasi SM-sarjan ottelussa Matti Reunamäkeä niin, että Reunamäki löi päänsä jäähän ja hänen henkensä salpautui. Tapaus sai runsaasti julkisuutta, minkä johdosta Suomen Jääkiekkoliitto päätti kypäräpakosta kaikissa virallisissa sarjoissa kaudelle 1960–1961. NHL:ssä havahduttiin tilanteeseen ensimmäisen kerran vuonna 1968, kun Bill Masterton toistaiseksi ainoana NHL:n historiassa kuoli ottelussa saamaansa vammaan lyötyään päänsä ja saatuaan aivovamman. Kypärään alettiin suhtautua vakavammin, mutta vielä 1970-luvulla useimmilla pelaajilla ei ollut kypärää. NHL:ssä kypärä tuli pakolliseksi vasta kaudella 1979–1980. Kuitenkin sääntö käytännössä koski vain tulokkaita, sillä vanhemmat pelaajat saivat pelata vielä 1980-luvullakin ilman kypärää. Esimerkiksi Montreal Canadiens -legenda Guy Lafleur pelasi ilman kypärää uransa loppuun asti eli kaudelle 1990–1991. Vuonna 1997 NHL-uransa lopettanut Craig MacTavish oli viimeinen ilman kypärää pelannut NHL-pelaaja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jääkiekkokypärä Wikimedia Commonsissa
Vittorio Veneton taistelu

Vittorio Veneton taistelu oli ensimmäisen maailmansodan taistelu, joka käytiin lähellä Vittorio Veneton kaupunkia Trevison maakunnassa 24. lokakuuta – 3. marraskuuta 1918.
Taistelussa vastakkain olivat Italia ja Itävalta-Unkari. Italia löi Itävalta-Unkarin hävittyään ensin Caporetton taistelun syksyllä 1917 ja sitten voitettuaan sitä seuranneen Piavejoen taistelun kesäkuussa 1918. Taistelun päätyttyä Itävalta-Unkari hajosi.
Italian joukkoja johti kenraali Armando Diaz.
Kreikan–Turkin sota (1897)

Kreikan–Turkin sota käytiin vuonna 1897 Kreikan kuningaskunnan ja Osmanien valtakunnan välillä. Sodan välittömänä syttymissyynä oli Kreikan pyrkimys ottaa haltuunsa turkkilaisten hallitsema Kreeta, jonka kreikkalaisortodoksinen väestö oli jo pitkään halunnut liittyä Kreikkaan.
Taustaa

Toukokuussa 1896 Kreetan kapina sai Kreikassa aikaan kansalliskiihkon, ja maassa ryhdyttiin suuriin varustelutoimiin. Koko Kreikan maa-armeija, joka oli perintöprinssi Konstantinin komennossa, lähetettiin Thessaliaan. Samaan aikaan eversti Timoléon Vássos rantautti Kreetalle kreikkalaisen sotilasosaston ja julisti kuningas Yrjö I:n nimissä ottaneensa saaren haltuunsa 15. helmikuuta 1897. Kun Kreikka ei vetänyt joukkojaan pois, Euroopan suurvallat julistivat Kreetan saartoon. Turkki aloitti sodan 17. huhtikuuta koottuaan Edhem Paššan johtamat huomattavat sotasjoukot rajalle.
Sodan kulku

Sodassa Turkki menestyi ylivoimaisesti. Voitettuaan kreikkalaiset Týrnavoksessa turkkilaiset valtasivat Lárisan (25.4.), ja kahden päivän taistelujen jälkeen (5.5. ja 6.5.) kreikkalaiset hylkäsivät asemansa Fársalassa ja kärsivät tappion Velestínossa (6.5.), minkä jälkeen turkkilaiset valtasivat Vóloksen (8.5.). Pian tämän jälkeen Kreikan pääarmeija kukistui Domokóksessa (18. toukokuuta), ja koska kreikkalaiset eivät olleet saaneet mitään aikaan Epeiroksessa, solmittiin aselepo 19. toukokuuta. Kreikka antoi rauhanneuvottelut Euroopan suurvaltojen tehtäväksi.
Sodan tulos

Lopullinen rauha allekirjoitettiin Istanbulissa 4.12. Kreikka joutui maksamaan sotakuluina neljä miljoonaa Turkin puntaa, jota vastaan se sai pitää Thessalian. Makedonian ja Turkin raja kuitenkin oikaistiin Turkin hyväksi. Samalla Kreikan valtionkassan hoito asetettiin kansainvälisen komission valvontaan. Toisaalta Turkki myönsi Kreetalle itsehallinnon säilyttäen sen kuitenkin nimellisesti vallassaan. Kreetan ylikomissaariksi nimitetty Kreikan prinssi Yrjö astui virkaansa joulukuussa 1898.
Epäonninen sota oli paljastanut Kreikan asevoimien puutteet. Vuonna 1900 maassa toteutettiinkin useita parannuksia, muun muassa koko sotilasjohdon siirtäminen sotaministerille.
Huomattava osa Kreetan kreikankielisestä muslimiväestöstä pakeni Osmanien valtakunnan muihin osiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreikan–Turkin sota (1897) Wikimedia Commonsissa
Helmer Winter : Thermopylain tantereilla vuonna 1897. Suomalaisen päiväkirja Kreikan-Turkin sodasta, Hakkapeliitta, 03.03.1936, nro 9, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Heinäveden kotiseutumuseo

| Heinäveden kotiseutumuseo |
| --- | --- |
Tyyppi:  kotiseutumuseo, paikallismuseo
Osoite:  Kirkkotie 3, 79701 Heinävesi
Sijainti:  Kirkonmäki, Heinäveden kirkonkylä
Perustettu:  1961
Ylläpitäjä:  Heinäveden kunta
Kotisivut:  Heinäveden kotiseutumuseo
Koordinaatit:  62.43137°N, 28.63020°E
 fiHeinäveden kotiseutumuseo 
    
Heinäveden kotiseutumuseo toimii vanhassa pitäjänmakasiinissa eli lainajyvästössä Heinäveden kirkonmäellä pitäjäntuvan vieressä. Se avattiin 13. elokuuta 1961 museon pihalla pidettävän kotiseutupäivän yhteydessä. Museo toimii lainajyvästön entisessä tilassa. Museon perusti ja aiemmin omisti 30. toukokuuta 1955 perustettu Heinävesi-seura. Vuodesta 2002 alkaen museo on kuulunut Heinäveden kunnalle. Museossa on noin 2 000 esinettä, joista vanhimmat ovat ajalta 3 000–1 600 eaa. Museo on avoinna kesäisin ennalla ilmoitettuina päivinä.
Maltan saarto

HMS Illustrious Maltan satamassa Junkers Ju 87:n hyökkäyksen kohteena. Lentotukialus on kuvan keskellä olevasta suuresta satamanosturista oikealle.
Maltan saarto oli toisessa maailmansodassa akselivaltojen ja liittoutuneiden välinen taistelu Maltan hallinnasta. Saksa ja Italia pelkäsivät, että liittoutuneiden koneet ja laivat uhkaisivat Maltalta käsin huoltoyhteyksiä maiden sotiessa Pohjois-Afrikassa. Saksalaiset suunnittelivat operaatio Herkulesta, jonka tarkoituksena oli valloittaa Malta. Maltan saarrosta ja saaren pommituksista huolimatta liittoutuneiden saattueet onnistuivat huoltamaan maltalaisia joukkoja, jotka pitivät puolensa saksalaisia ja italialaisia vastaan ja estivät akselivaltojen maihinnousun.
Tausta

Malta oli liittoutuneille tärkeä, koska siellä sijaitsi ainoa tukikohta Gibraltarin ja Egyptissä sijaitsevan Aleksandrian välillä. Saarilla oli suuri merkitys Ison-Britannian kehityksessä kauppamatkoilla. Maltan saaret antoivat liittoutuneille mahdollisuuden sotilaalliseen toimintaan ja hyökkäyksiin keskisen Välimeren alueella.
Maltan puolustusta luonnehdittiin heikoksi tai lähes olemattomaksi. Iso-Britannia siirsi Välimeren-laivaston tukikohdan Vallettasta Aleksandriaan lokakuussa 1939. Tämä johtui Maltan hallituksen lausunnosta, jonka mukaan Maltaa pystyttiin puolustamaan Aleksandriasta käsin yhtä tehokkaasti.
Sotatapahtumat

Saarto alkoi 11. kesäkuuta 1940. Italialaisjoukot pudottivat ensimmäisen päivän aikana 142 pommia alueella sijaitseville kolmelle lentokentälle. Kun brittijoukoille kävi selväksi, että Italian ilmavoimilla oli vain vähän vaikutusta alueen väestöön, alueelle saatiin brittivahvistuksia tasaiseen tahtiin.
Saksa liittyi saartoon mukaan italialaisten epäonnistuessa Pohjois-Afrikassa. Saksan ilmavoimat saivat tehtyä nopeaa ja suurta tuhoa brittien ilmavoimiin, koska Maltassa olleilla brittilentäjillä oli vain vähän kokemusta, ja saksalaispilotit olivat erittäin koulutettuja. Saksa kehitti nopeasti ilmaherruuden akselivalloille.
Huhtikuussa 1941 Saksan ilmavoimat vetäytyi Maltan alueelta Balkanin ja Kreikan taisteluiden vuoksi. Tällä oli suuri merkitys Maltan taisteluissa. Liittoutuneet onnistuivat iskuissa akselivaltoja vastaan. Tämän mahdollisti muiden muassa hyvä huolto.
Saarto päättyi liittoutuneiden voittoon 20. marraskuuta 1942. Saksa menetti erillisissä taisteluissa yhteensä 357 lentokonetta ja Italia 175 lentokonetta. Lisäksi akselivallat menettivät useita laivoja ja sukellusveneitä. Liittoutuneet menettivät kaksi lentotukialusta, useita taistelulaivoja ja 38 sukellusvenettä. Ison-Britannian kuningas Yrjö VI palkitsi maltalaiset urheudestaan Yrjön ristillä.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Siege of Malta (World War II)
Italialainen Savoia-Marchetti SM.79 -pommikone.
Käännös suomeksi
Italian hyökkäys Egyptiin

Italian hyökkäys Egyptiin oli Italian syksyllä 1940 suorittama hyökkäys Egyptissä olevia brittiläisiä sekä Kansainliiton ja Vapaan Ranskan joukkoja vastaan läntisen aavikon taisteluiden alussa toisessa maailmansodassa. Alun perin hyökkäyksen tavoitteena oli Suezin kanavan alueen haltuunotto, minkä saavuttamiseksi Libyassa olevian joukkojen tuli edetä Egyptin pohjoisosien halki kanaalille. Lukuisten viivästysten jälkeen tavoitetta lievennettiin ja lopulta tavoitteena oli vain eteneminen Egyptiin ja tuhota kaikki etenemistä häiritsevät tekijät.
Reilun sadan kilometrin etenemisen aikana italialaiset kohtasivat ainoastaan tiedustelujoukkoja eivätkä kohdanneet brittien pääjoukkoja lainkaan. Tiedustelujoukot koostuivat brittiläisen 7. panssaridivisioonan vahvennetusta prikaatista ja pääjoukot oli ryhmitetty Mersa Matruhiin noin 130 kilometriä italialaisjoukkojen kärjestä itään. Pääjoukkoihin kuuluivat loput 7. panssaridivisioonasta sekä Intian 4. jalkaväkidivisioona. Italian joukot pysähtyi 16. syyskuuta huoltovaikeuksien vuoksi ja se ryhmittyi puolustukseen Sidi Barranin ympäristöön.
Taustaa

Italia julisti 10. kesäkuuta 1940 sodan Ranskalle ja Yhdistynelle kuningaskunnalle sekä samalla liitti itsensä sotaan Saksan rinnalle. Egyptin parlamentti katkaisi suhteensa Italiaan 13. kesäkuuta, mutta se ilmoitti samalla olevansa edelleen puolueeton ellei maahan hyökättäisi. Syyskuussa 1939 Egyptin hallitus oli toiminut samoin Saksan kanssa. Vaikka maa pysyi puolueettomana, sillä oli Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa voimassa oleva sopimus, jonka mukaan Yhdistynyt kuningaskunta sai pitää Egyptissä joukkoja, mikäli Suezin aluetta uhataan.
Italialla oli sodan julistaessaan Libyassa kaksi armeijaa: yhdeksän divisioonainen 5. armeija ja viisi divisioonainen 10. armeija. Tripolitaniaan sijoitettu 5. armeija suojasi Tunisian vastaista rajaa mahdollisen Ranskan hyökkäyksen varalta ja 10. armeija Kyrenaikassa torjumassa brittien aiheuttamaa uhkaa Egyptin vastaisella rajalla. Ranskan antauduttua Tunisian aiheuttama uhka poistui, mikä mahdollisti joukkojen keskittämisen Kyrenaikaan. Hyökkäyksen alkaessa 10. armeijaan kuului jo kymmenen divisioonaa ja 5. armeijaan ainoastaan neljä. Kyrenaikaan koottujen joukkojen miesmäärä oli merkittävä, mutta niiltä puuttui runsaasti erilaista kuljetuskalustoa, upseerien koulutustaso oli heikohko ja tukevia aselajeja puuttui. Tykistön ja panssarijoukkojen moraali oli joukkojen parasta, mutta tykit olivat vanhoja ja ammusvalikoima heikosti taisteluun soveltuvaa. Libyassa olevien panssarijoukkojen pääkalustona oli satoja keveitä L3 vaunuja, joiden aseistuksena oli konekivääri. Panssarijoukoilla oli ainoastaan 70 keskiraskasta M11 panssarivaunua.
Brittiläisen 6. jalkaväkidivisioonan esikunnasta muodostettiin 17. kesäkuuta läntisen aavikon joukkojen esikunta ja joukkojen komentajaksi määrättiin Richard O’Connor. Joukkoihin liitettiin kaikki Kyrenaikan vastaisella rajalla olevat joukot eli yhteensä noin 10 000 sotilasta, joiden tukena oli lentokoneita, panssarivaunuja ja tykistöä. Brittijoukot aloittivat aktiivisen tiedustelun ja italialaisjoukkojen häirinnän. 11. husaarirykmentti valtasi Fort Capuzzon ja ottivat Bardian itäpuolella sotavangiksi pioneerikomentajan kenraali Lastuccin.
Italialaisjoukkojen komentaja Italo Balbo sai surmansa 28. kesäkuuta Tobrukissa ilmatorjunnan ampuessa alas laskussa olleen koneen. Häntä seurasi Rodolfo Graziani, joka sai määräyksen käynnistää hyökkäyksen 8. elokuuta. Graziani ilmoitti Mussolinille, ettei 10. armeija ole kykenevä aloittamaan hyökkäystä aikataulun mukaisesti. Mussolini kuitenkin määräsi hyökkäyksen aloitettavaksi.