stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kellie Harrington

| Mitalit> Maa:   Irlanti.Naisten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Irlanti.Naisten nyrkkeily. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Irlanti.Naisten nyrkkeily. Olympialaiset  | Maa:   Irlanti> Naisten nyrkkeily. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Tokio 2020 | 60 kg |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | New Delhi 2018 | 60 kg |  |
|  Hopeaa | Astana 2016 | 64 kg |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Sofia 2018 | 60 kg |  |
Kellie Anne Harrington (s. 11. joulukuuta 1989) on irlantilainen nyrkkeilijä, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Harrington voitti 60 kilogramman painoluokassa olympiakultaa Tokiossa 2020 sekä maailmanmestaruuden New Delhissä 2018. Lisäksi hän on saavuttanut MM-hopeaa Astanassa 2016 (painoluokka 64 kg) ja EM-pronssia Sofiassa 2018.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kellie Harrington Wikimedia Commonsissa
Kellie Harrington Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Killybegs

Killybegs
Killybegin kalasatama
Killybegs (iiriksi Na Cealla Beaga) on Donegalin kreivikunnan ja Irlannin suurin kalasatama. Se sijaitsee kreivikunnan etelärannikolla Donegal Bayn pohjoisrannalla, lähellä Donegalin kaupunkia. Kaupunki on kauniin sataman päässä pohjoiseen suuntautuvan vuoristoseudun juurella. Kesällä siellä vietetään kalastukseen liittyviä katujuhlia, joihin liittyy perinteinen yhteinen "veneiden siunaaminen".
Kaupungissa on asukkaita noin 2 000. Siellä puhutaan englantia ja iiriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Killybegs Wikimedia Commonsissa
Kilpikonnanmunaöljy

Kilpikonnanmunaöljy on kilpikonnan munista saatavaa rasvaöljyä. Se on tuoksutonta, hivenen kellertävää ja muistuttaa oliiviöljyä. Kilpikonnanmunaöljyä käytettiin vielä 1900-luvun alkupuolella sekä ruoanlaittoon että poltettavana öljynä. Sitä pidettiin tepsivämpänä lääkkeenä keuhkotuberkuloosin hoidossa kuin kalanmaksaöljyä.
Kilpikonnanmunaöljyä saatiin etenkin eteläamerikkalaisen Orinoco-joen ala- ja keskijuoksulta suuria määriä. Kilpikonnat munivat munansa yhteisiin hautomapaikkoihin Orinocon ja sen sivujokien rannoille, mistä alueen alkuperäisasukkaat kaivoivat ne varovasti esiin. Munat heitettiin kookkaaseen vesialtaaseen, rikottiin lapiolla ja seosta kuivatettiin auringonpaisteessa. Öljy kohosi pinnalle, josta se kuorittiin talteen, ja kuumennettiin kattilassa ennen käyttöä.
Laurent de Gouvion-Saint-Cyr

Marsalkka Laurent de Gouvion-Saint-Cyr, Horace Vernet’n maalaama muotokuva vuodelta 1821.
Laurent de Gouvion-Saint-Cyr (13. huhtikuuta 1764 Toul – 17. maaliskuuta 1830 Hyères) oli Ranskan marsalkka, joka toimi komentajana Ranskan vallankumoussodissa ja Napoleonin sodissa. Hän oli myös Ranskan sotaministerinä vuosina 1815 ja 1817–1819.
Elämänvaiheet > Vallankumoussotien aika

Gouvion-Saint-Cyr oli nahkurin poika. Lisänimi Saint-Cyr tuli äidin kautta. Ennen vallankumousta hän asui neljä vuotta Italiassa ja sen jälkeen Pariisissa, yrittäen luoda uraa taidemaalarina. Ensimmäisen vallankumoussodan puhjettua Gouvion-Saint-Cyr värväytyi syyskuussa 1792 vapaaehtoisena Ranskan jalkaväkeen. Hän osallistui Reinin armeijan taisteluihin, yleni kahdessa kuukaudessa kapteeniksi ja sai nimityksen kenraali Custinen esikuntaan. Gouvion-Saint-Cyr ylennettiin syyskuussa 1793 pataljoonankomentajaksi (chef de bataillon), tammikuussa 1794 prikaatinkomentajaksi (chef de brigade) ja kesäkuussa 1794 prikaatikenraaliksi sekä lähes välittömästi divisioonakenraaliksi. Hän komensi divisioonaa vuonna 1794 muun muassa Trippstadtin taistelussa. Hän oli kenraali Jean-Charles Pichegrun alaisuudessa mukana vuosien 1794–1795 Mainzin saarrossa ja Mannheimin piirityksessä. Vuoden 1796 Saksan-sotaretkellä Gouvion-Saint-Cyr komensi ensin divisioonaa ja sitten armeijakuntaa kenraali Jean Moreaun armeijassa, ja otti osaa useisiin keskeisiin taisteluihin sekä hyökkäys- että perääntymisvaiheessa. Hän jäi sitten puolustamaan Kehliä.
Vuonna 1797 Gouvion-Saint-Cyr toimi Reinin ja Mosellen armeijan vasemman siiven komentajana sekä koko armeijan tilapäisenä komentajana Lazare Hochen kuoltua. Maaliskuussa 1798 hänet lähetettiin Roomaan ottamaan Italian-armeija komentoonsa André Massénan jälkeen, mutta riitauduttuaan siellä ranskalaisten siviiliviranomaisten kanssa hänet kutsuttiin pian takaisin kotimaahan. Keväällä 1799 Gouvion-Saint-Cyr komensi Tonavan-armeijan vasenta siipeä, mistä hänet toukokuussa siirrettiin takaisin Italiaan. Hän komensi ranskalaisten oikeaa siipeä elokuun 1799 tappiollisessa Novin taistelussa ja kunnostautui sitä seuranneessa tukalassa vaiheessa. Hänet nimitettiin syyskuussa 1799 Genovan sotilaskuvernööriksi, ja hän löi syksyn aikana venäläis-itävaltalaiset joukot useissa taisteluissa. Vuonna 1800 Gouvion-Saint-Cyr soti jälleen Moreaun alaisena Saksassa ja komensi ranskalaisia voittoisassa Biberachin taistelussa toukokuussa. Hän ajautui pian huonoihin väleihin Moreaun kanssa ja palasi samana vuonna Ranskaan, jossa Napoleon nimitti hänet valtioneuvoston jäseneksi. Vuonna 1801 hänet nimitettiin Lucien Bonaparten seuraajana Ranskan suurlähettilääksi Madridiin.
Elämänvaiheet > Napoleonin sotien aika

Vuonna 1803 Gouvion-Saint-Cyr siirrettiin armeijakunnan komentajaksi Napoliin. Hän kieltäytyi vuonna 1804 allekirjoittamasta keisarikunnan perustamista tukenutta julistusta, joten Napoleon ohitti hänet ylentäessään muita kenraaleja marsalkoiksi. Sodan laajettua seuraavana vuonna uudelleen eteläiseen Italiaan Gouvion-Saint-Cyr komensi aluksi Italian-armeijan vasenta siipeä ja löi itävaltalaiset Castelfranco Veneton taistelussa marraskuussa 1805. Menestys jatkui seuraavana vuonna, mutta hän ei tullut toimeen esimiehensä, marsalkka Massénan kanssa, joten hän jätti tehtävänsä. Gouvion-Saint-Cyr osallistui Napoleonin pääarmeijan taisteluihin Preussissa ja Puolassa 1806–1807. Vuonna 1808 hän sai Napoleonilta kreivin arvon. Saman vuoden elokuussa hänet lähetettiin Pyreneiden niemimaan sotaan komentamaan Katalonian-armeijaa. Gouvion-Saint-Cyr valtasi joulukuussa 1808 Rosesin ja löi espanjalaiset Cardedeun ja Molins de Reyn taisteluissa sekä helmikuussa 1809 Vallsin taistelussa. Sen jälkeen hän johti Geronan piiritystä. Kuultuaan vuonna 1809, että hänet tultaisiin korvaamaan, Gouvion-Saint-Cyr laiminlöi eräät keisarilta saamansa käskyt ja jätti komentopaikkansa, jolloin Napoleon erotti hänet ja määräsi hänet arestiin tiluksilleen Ranskaan.
Gouvion-Saint-Cyr kutsuttiin takaisin palvelukseen vuoden 1812 Venäjän-sotaretkelle. Hän sai aluksi komentoonsa pääasiassa baijerilaisista koostuneen Grande Arméen VI armeijakunnan. Kun marsalkka Nicolas Oudinot haavoittui pahasti Polotskin taistelun ensimmäisenä päivänä, itsekin haavoittunut Gouvion-Saint-Cyr otti komennon ja käänsi hävityltä näyttäneen taistelun suureksi voitoksi 18. elokuuta. Kiitoksena Napoleon ylensi hänet marsalkaksi. Perääntymisvaiheessa Gouvion-Saint-Cyr komensi ranskalaisia myös tappiollisessa Polotskin toisessa taistelussa lokakuussa 1812, jolloin hän haavoittui vakavasti jalkaan ja joutui jättämään palveluksen muutamaksi kuukaudeksi. Hän palasi elokuussa 1813 komentamaan XIV armeijakuntaa ja osallistui voittoisaan Dresdenin taisteluun. Napoleon jätti hänet puolustamaan asemia Dresdenissä, mutta Napoleonin pääarmeijan peräännyttyä länteen tappiollisen Leipzigin taistelun jälkeen Dresden jäi vihollisen saartamaksi. Muonavarojen ehtymisen vuoksi Gouvion-Saint-Cyr antautui Dresdenissä 11. marraskuuta. Antautumisehdot olisivat taanneet hänen joukoilleen vapaan poistumisen, mutta liittoutuneet ottivatkin heidät sotavangeiksi. Gouvion-Saint-Cyr oli tämän jälkeen vuoden sotavankina Unkarissa.
Elämänvaiheet > Bourbon-restauraation aika

Gouvion-Saint-Cyr pääsi palaamaan Ranskaan kesäkuussa 1814 ja hän asettui tukemaan Bourbon-restauraatiota, jolloin kuningas Ludvig XVIII teki hänestä päärin. Vuoden 1815 satapäiväisen keisarikunnan aikana hän pysytteli puolueettomana. Valtaan palattuaan Ludvig XVIII nimitti Gouvion-Saint-Cyrin heinäkuussa 1815 sotaministeriksi marsalkka Louis-Nicolas Davout’n tilalle. Gouvion-Saint-Cyr halusi Napoleonin paluuyritystä tukeneille sotilaskomentajille lievät tuomiot. Hän yritti pelastaa marsalkka Michel Neyn hengen järjestämällä tämän ensin erityiseen sotaoikeuteen muiden marsalkoiden tuomittavaksi ja äänestämällä sitten päärien kamarin käsittelyssä Neyn maastakarkotuksen puolesta, mutta lopulta Ney kuitenkin tuomittiin kuolemaan. Gouvion-Saint-Cyr erosi sotaministerin tehtävistä marraskuussa 1815. Vuonna 1817 hänet nimitettiin meriministeriksi ja saman vuoden syyskuussa uudelleen sotaministeriksi. Hän sai vuonna 1817 myös markiisin aatelisarvon. Gouvion-Saint-Cyr uudisti ministerikaudellaan Ranskan armeijaa antaakseen sille ”kansallisen” luonteen pelkän Bourbonien armeijan sijaan. Erotettuja Napoleonin aikaisia upseereita kutsuttiin takaisin palvelukseen, pääesikunta uudistettiin, värväyskäytäntöjä muutettiin, ylennyksiä järkeistettiin ja kiintiöitä alettiin täyttää arpomalla. Ultrarojalistit vastustivat Gouvion-Saint-Cyriä tämän taustan vuoksi, ja hän joutui eroamaan edistysmielisen hallituksen kaaduttua marraskuussa 1819.
Eläkepäivinään Gouvion-Saint-Cyr julkaisi useita muistelmateoksia Napoleonin sotien tapahtumista, kuten Journal des operations de Varmée de Catalogne en 1808-1809 (1821), Mémoires sur les campagnes des armées du Rhin et de Rhin-et-Moselle (1829) ja Mémoires pour servir à l’histoire militaire sous le directoire, le consulat et l’empire (1831). Hän kuoli 65-vuotiaana vuonna 1830. Hänet on haudattu Pariisin Père-Lachaisen hautausmaalle.
Gouvion-Saint-Cyrin nimi on kaiverrettu Pariisin Riemukaareen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laurent de Gouvion-Saint-Cyr Wikimedia Commonsissa
Gouvion-Saint-Cyrin hauta Père-Lachaisen hautausmaalla Pariisissa. Muistomerkin on suunnitellut Louis Visconti ja patsaan veistänyt David d’Angers.
Luciferin valo

| Luciferin valo Azaghal |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Cursed Studio
 Julkaistu: 9. syyskuuta 2006
 Tuottaja(t): Narqath
 Tyylilaji: black metal
 Kesto: 46.48
 Levy-yhtiö: Avantgarde Music
Azaghalin muut julkaisut
| Codex Antitheus 2005 | Luciferin valo 2006 | Omega 2008 |
Luciferin valo on suomalaisen black metal -yhtye Azaghalin kuudes studioalbumi. Se julkaistiin vuonna 2006 levymerkillä Avantgarde Music.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Azaghal.
Black Terror Metal – 5.17
Ilmestyskirjan ratsastajat – 4.24
Tuhoaja – 3.58
Kuin lampaat teuraalle – 5.35
Verta ja tuhkaa – 3.53
Teen paholaisen työtä – 4.32
Azaghal Terror Cult – 3.56
Hyvästit maailmalle – 6.01
Olematon – 5.28
Luciferin valo – 3.44
Kokoonpano

Narqath – laulu, kitara, basso, tuottaja, miksaaja
Varjoherra – laulu
JL Nokturnal – kitara
T.M. Blastbeast – rummut
Kokoonpano > Tuotanto

Eelco Duppen – kansikuva, grafiikka
Timo Hanhirova – grafiikka (logot)
Arvostelut

Chronicles of Chaos:
Imperiumi: 6½/10
The Metal Observer:
Aiheesta muualla

Albumi Luciferin valo Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Luciferin valo discogs.com -sivustolla
Luciferion

Luciferion oli ruotsalainen death metal -yhtye. Se perustettiin vuonna 1993 perustajajäseninään Michael Nicklasson, Peter Weiner ja Wojtek Lisicki. Pian joukkoon liittyi myös Martin Furängen. Kokoonpano oli saanut aiemmin innoitusta Morbid Angelilta, Deicideltä, Celtic Frostilta, Forbiddeniltä, Coronerilta, Immolationilta ja muilta 1980-luvun heavy metal -yhtyeiltä.
Luciferion teki ensimmäisen nauhoituksensa, viisiraitaisen promonauhan vuonna 1993. Promon noteerasi ranskalainen Listenabra Records, ja se julkaisi promon nimellä The Demon of 1994.
Vuonna 1994 Luciferion nauhoitti albumin Demonification (The Manifest Studio Fredmanilla. Albumi sisälsi yhden cover-raidan, Blasphemerin, joka on alun perin Sodomin kappale. Sessioiden jälkeen rumpali Peter Weiner jätti yhtyeen palaten alkuperäiseen bändiinsä  Sarcazmiin. Hänen vakanssinsa paikkasi Hans Nilsson, Liers in Wait -yhtyeen entinen rumpali. Johan Lund, joka oli aiemmin vastannut syntetisaattoreiden teknisestä puolesta, liittyi  live-kokoonpanoon kosketinsoittajaksi.
Luciferion hajosi vuoden 1996 loppupuolella. Hajaantumisen jälkeen Michael Nicklasson liittyi Dark Tranquillityyn (basistiksi) ja Wojtek Lisici yhdessä Martin Furängenin kanssa perustivat uudelleen heidän edesmenneen heavy metal -yhtyeensä Highlanderin, joka nykyään tunnetaan nimellä Lost Horizon. Hans Nilsson liittyi Crystal Ageen, ja myöhemmin toimi useammassa muussa kokoonpanossa. Diaboliquessa, Dimension Zerossa ja The Great Deceiverissä.
Vuonna 2000 yhtye palasi kuitenkin takaisin yhteen Listenable Recordsille suunnitellen julkaista äänitteen, joka sisältäisi heidän alkuperäisen promonauhansa ja erään julkaisemattoman Celtic Frost -coverin Circle of the Tyrants. He jatkoivat uuden musiikin luomista ja lopulta julkaisivatkin toisen täysipitkän albuminsa nimeltä The Apostate (First Step To Salvation) vuonna 2003. Yhtyeen jäsenet päättivät hajaantua uudestaan vähän levyn julkaisemisen jälkeen.
Jäsenet > Viimeisin kokoonpano

Michael Nicklasson – laulu, kitara, basso
Wojtek Lisicki – kitara, koskettimet, osa lauluista, basso
Martin Furängen – basso
Hans Nilsson – rummut
Jäsenet > Entisiä jäseniä

Peter Weiner – rummut (1993–1995)
Johan Lund – koskettimet, syntetisaattorit, efektit (1993–1995)
Jäsenet > Vierailleet jäsenet

Chis Jarosinski – rummut (vieraana KAT-coverilla 1997 )
Sharlee D'Angelo – basso (vieraana Mercyful Fate -coverilla, 1998 )
Snowy Shaw – laulu, rummut (vieraana KAT- ja Mercyful Fate -covereilla, 1997 ja 1998)
Diskografia

Demon 94 (demo) – 1993
Demonication (The Manifest) – 1994
Metal Militia – 1994
Slatanic Slaughter Vol. 2 – 1996
Czarne Zastepy W Holdzie KAT – 1997
Mercyful Fate -tribuutti – 1998
Homage to the Gods – 1999
Tyrants from the Abyss – 2002
The Apostate (First Step to Salvation) – 2003
Aiheesta muualla

Luciferionin sivusto
Leubingenin hautakumpu

| Leubingenin kumpuhauta> Fürstengrab von Leubingen |
| --- | --- |
 Leubingenin ennallistettu hautakumpu
Sijainti
 Leubingenin kumpuhauta
Koordinaatit:  51°11′25″N, 11°10′11″E
Valtio:  Saksa
Paikkakunta:  Leubingen, Sömmerda, Thüringen
Historia
Tyyppi:  hautakumpu
Ajanjakso:  varhaispronssikausi
Huippukausi:  1940 eaa.
Kulttuuri:  Únětice-kulttuuri
Merkitys:  runsaslöytöinen päällikköhauta
Aiheesta muualla
  Leubingenin kumpuhauta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ote Klopfleischin kaivauspöytäkirjasta.
Kaivauspöytäkirjan esinepiirroksia.
Leubingenin kumpuhauta on hautakumpu Leubingenissa Thüringenissa Saksassa. Siihen on haudattu aikanaan merkittävä henkilö, joka on elänyt alueen Únětice-kulttuurissa noin 2000–1950 eaa. eli sen klassisen kauden loppulla.
Nimitys

Hautaa kutsutaan saksaksi varsin yleisesti nimellä Fürstgrab, mutta koska näin voidaan toimia muidenkin loisteliaiden hautauksien kohdalla, käytetään usein myös muotoa Fürstgraben von Leubingen.
Sijainti

Hautakumpu sijaitsi itäisessä Saksassa Thüringenin rajalla olevan matalan Kyffhäuserin vuoren juurella Leubingenin alueella. Leubingen sijaitsee noin 60 kilometriä Leipzigista länteen. Alue sijaitsi Saalen sivujoen Unstrutin jokilaaksossa Thüringeninmetsän koillispuolella ja Harz-vuoriston kaakkoispuolella. Harz on ollut pronssikaudella eräs kuparin omavaraisuuden lähteitä. Lähialueen väestö on muodostanut kulttuuripiirin niin sanotusta Keski-Saksan ryhmän, jonka alue voidaan rajata Thüringeninmetsän, Erfurtin, Leipzigin, Hallen, Magdeburgin ja Harzin sisään.
Kaivauksen esineet ovat esillä Hallessa valtion esihistoriallisen museon (Landesmuseum für Vorgeschichte) pysyväisnäyttelyssä.
Tutkimushistoria

Sen tutki professori Friedrich Klopfleisch (1831–1898) Jenan yliopistosta vuonna 1877. Hän suoritti kaivaukset komission Historische Kommission der Provinz Sachsen puolesta. Hän kirjoitti kaivauspäiväkirjaa ja toimitti kaivauksistaan raportin komissiolle. Vaikka dokumentointi oli kattavaa, ovat päiväkirjan ja loppuraportin tiedot valitettavasti ristiriitaisia keskenään. Suurimmat erot löytyivät hautakammion sijainnista hautakummun sisällä ja hauta-antimien luettelosta. Myöskään toisesta vainajasta ei ole raportissa mainintoja, vaikka sen luut mainitaan. Nykyään luotetaan enemmän kaivauspäiväkirjan merkintöihin kuin loppuraporttiin. Kaivausten päätyttyä hautakumpu rakennettiin uudelleen ja vuonna 1912 kiellettiin hautakummun käyttö viljelyyn.
Hautakummun merkitys tutkimukselle on ollut suuri, sillä sitä ei ollut milloinkaan ryöstetty. Klopfleischin ja hänen työväkensä olivat ensimmäiset, jotka tutkivat sitä. Hautaa edustavaa kulttuuria alettiin kutsua ensin Leubingenin kulttuuriksi, kunnes sen nimi vaihtui Únětice-kulttuuriksi.
Hautakummun alue kuului toisen maailmansodan jälkeen Itä-Saksaan. Kun alueen infrastruktuuria alettiin Saksojen yhdistymisen jälkeen kehittämään, jouduttiin tekemään useita pelastuskaivauksia hautakummun lähialueella. Ne paljastivat lisää pronssikauteen liittyviä löytöjä ja hautoja. Vuonna 2011 toimitettiin pelastuskaivaukset alueen läpi rakennettavan maantien alta. Silloin havaittiin Saksan esihistorian suurimman rakennuksen jäänteet. Rakennuksen ulkomitat olivat 44 metriä pitkä, 10,5 metriä leveä eli sen pinta-ala oli 462 neliömetriä. Talon vierestä löydettiin maakätkö, jossa oli noin 100 pronssista valmistettua kirveenterää. Terät on ladottu maakuoppaan laskettuun keraamiseen ruukkuun, joka oli lopuksi peitetty. Talon läheltä paljastui myös kalmisto, joka muodostui 44 yksinkertaisesta maakuoppahaudasta.
Hautakumpu > Haudan muoto ja rakenne

Kun hautakumpu avattiin vuonna 1877, oli hautakumpu 8,5 metriä korkea ja sen pohjan halkaisija oli noin 34 metriä. Hautakummun rakentamisen jälkeen se sai olla selvästikin rauhassa, kunnes keskiajalla sen päälle alettiin haudata seudun kristillisiä asukkaita asettaen ne hautoihinsa itä-länsi-suuntaisesti. Klopfleischin tutkimuksissa löytyi hautakummun laelta noin 70 hautaa. Vainajat oli haudattu koruineen, veitsin ja sormuksin. Vainajat on arveltu slaaveiksi ja hautausmaa on rakennettu 700–1100 jaa. .
Hautakummun sisällä oli toisena rakenteena suuri kiviröykkiö. Sen laki kohosi viiden metrin korkeuteen ja sen halkaisija oli noin 20 metriä. Kiviröykkiön ulkoreunaa kiersi kivikehä, jonka sisälle röykkiö kasattiin. Röykkiön kivet olivat laakakiven muotoisia ja ne ladottiin kasaan niin, että ne kallistuivat ulospäin hautakammiosta. Näin rakennettu kivinen röykkiö ohjasi ylhäältä tulevan kosteuden kauemmaksi hautakammiosta ja suojasi sitä näin hyvin tehokkaasti. Laakakivet ovat olleet punaista ja valkoista hiekkakiveä . Hautakammion puuosat olivat säilyneet kohtalaisen hyvinä. Kiviröykkiön tilavuus on ollut noin 210 kuutiometriä ja niiden päälle on ajettu ympäristöstä vielä 3 600 kuutiometriä maata . Kiviröykkiön sisältä paljastui puinen hautakammio.
Hautakumpu > Hautakammio

Hautakammio, jonka lattian mitat ovat olleet 3,9×2,1 metriä ja jonka kate on ollut kuin harjakatto, on rakennettu tammesta. Se on ilmeisesti rakennettu niin, että maahan on kaivettu ja tuettu 1,7 metriä korkea ja 0,50 metriä paksu paalu, johon katteen harjapuu on kiinnitetty. Paalun takana on sitä tukevat vinopuut. Harjapuuhun on uurrettu kummallekin sivulle urat, johon katteen ruoteet on tuettu. Ruoteiden alapäät on työnnetty maahan kaivettuun ojaan ja oja on sen jälkeen täytetty pienillä kivillä. Tämä harjakattomainen rakennelma on lopuksi peitetty puulaudoilla, jotka on naulattu ruoteisiin kiinni puunauloilla. Lautojen raot tilkittiin vielä kipsilaastilla. Laudat on lopuksi peitetty olkikerroksella. Hautakammion maalattia on vuorattu lautalattialla, jonka päälle vainajat ja hauta-antimet on laskettu.
Hautaan kannettu suuri keramiikka-astia oli sijoitettu vainajan jalkopään vasemmalle puolelle. Astia oli tuettu ympäröimällä se kivillä . Astian kanssa symmetrisesti vainajan oikealle puolelle oli laitettu reikäkirveen tai kuokan näköinen työkalu ja sen viereen kovasin. Muut esineet olivat vainajan oikealla puolella. Tikarit, kirveet ja muut aseet sijaitsivat jalan vieressä. Kultaiset korut käden vieressä.
Kun vainaja ja mahdollinen ihmisuhri on laitettu hautaan yhdessä hauta-antimien kanssa, suljettiin hautakammio tiiviisti. Tämän jälkeen hautakammio on peitetty latomalla sen päälle kiviröykkiö ja röykkiö on lopuksi peitetty maakerroksella, joka nosti hautakummun lakipisteen noin yhdeksän metrin korkeuteen.
Hautakumpu > Hauta-antimet

Haudasta on päiväkirjojen mukaan löytynyt seuraavat esineet :
Hautakammiosta löydettiin suuri keraaminen ruukku, jonka sisällöstä ei ole tietoa.
Noin 30 senttimetriä pitkä serpentiinistä valmistettu kivikuokan näköinen terä. Terä olisi liian raskas kirveeksi, joten on ehdotettu sen olleen peltoauran terä. Osa tutkijoista pitää sitä siihenkin liian pitkänä. Marija Gimbutas on tulkinnut sitä maanmuokkaamiseen käytettäväksi kuokaksi.
liuskekivestä valmistettu kovasin teräaseiden teroittamiseksi
3 pronssista tikarin terää, jotka ovat kolmion muotoisia. Kahvan kiinnitysniitit olivat vielä jäljellä, mutta mahdolliset puukahvat olivat lahonneet pois.
tikarikirves, jossa oli jäänteitä puuvarresta ja yksi kiinnitysniitti.
2 reunuskirvestä
3 pronsista talttaa
käsirengas, kullattu
2 vaateneulaa, kullattuja
2 hiuskengasta, kullattuja
spiraali kaulanauhaan, kullattu
pieni alaisin . Oliko vainaja itsekin pronssivalaaja ja -seppä?
Pronssitikari, jossa on kiinnitysniittejä tallella.
Reunuskirves
Kiviterä serpentiinistä
Kovasin
Kultaiset vaateneulat
Kultainen käsirengas (torque)
Kultaiset spiraalisormukset ja kaulanauhan ”spiraalihelmi”
Vainajat

Hauta oli rakennettu noin 50-vuotiaalle miehelle, joka makasi hautakammion lattialla selällään kädet sivuilla. Tämä on ollut Úněticen kulttuurissa poikkeava tapa, sillä klassisella kaudella lähes kaikki vainajat haudattiin kyljelleen makaamaan niin, että kasvot olivat itään päin. Tätä tapaa ei nähtävästi ole noudatettu varakkaiden päälliköiden kumpuhautauksissa, joissa vainaja on johdonmukaisesti selällään.
Toinen vainaja oli aseteltu kuolleen miehen keskivartalon päälle poikittain. Myös hän makasi selällään ja kädet sivuilla. Toinen vainaja on ollut teini-ikäinen ja hänen iäkseen on arvioitu 10 vuotta. Lasta pidetään hautauhrina, joka seurasi mahdollista isäntäänsä tuonpuoleiseen maailmaan.
Ajoitus

Hautakammion ruoteista otettujen puunäytteiden vuosirengasajoitukset antoivat tulokseksi 1942 ± 10 eaa. Tämä tarkoittaa Mouchan klassista vaihetta eli Reinecken vaihetta A1 (noin 2000–1800 eaa.).
Tulkintaa

Tätä hautaa, samoin kuin lähistöllä sijaitseva Helmsdorfin hautakumpua, on pidetty alueen päällikön tai suuremman alueen ylipäällikön hautana. Tähän viittaa hauta-antimien rikkaus, jollaista on tavattu harvoin Úněticen kulttuurissa. Samaa ajatellaan siitä vaivasta ja työn määrästä, joka on tarvittu hautakummun tekemiseen. Hautaamisessa on toimitettu monivaiheisia rituaaleja, joista ihmisuhrin antaminen ei ole vähäpätöisin. Kiviröykkiön kivet on tuotu kaukaa, arviolta 10–30 kilometrin päästä. Lähempänä ei ole tällaisia kiviä. Kivet on sitten ladottu hautakammion päälle huolellisesti. Marija Gimbutas on päätellyt, että päällikkö on ollut väestön keskuudessa arvostettu ja rakastettu. Mutta ellei näin ollut, niin hän on ollut vähintäänkin rikkaan ja laajan patriarkaalisen perheen jäsen, joka on järjestänyt näin suurelliset hautajaiset. Lisäksi, hautakumpua ei ole kyetty ryöstämään, mikä on voinut johtua väestön arvostuksestakin.
Myöhemmät kaivaukset hautakummun ympäristössä paljastivat suuren pitkätalon. Kaivauksien johtaja Mario Küssner kytkee pitkätalon ja hautakummun toisiinsa. Pitkätalo, joka on Saksan esihistoriassa poikkeuksellisen suuri, antaa vainajasta varsin äveriään kuvan. Samoin voidaan ajatella noin 100 kirveen maakätköstä, joka oli haudattuna talon seinän viereen.