stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Keaton Henson
Musiikkiura

Parhaan ystävänsä kannustettua Keatonia, tämä julkaisi debyyttialbuminsa "Dear..." internetissä marraskuussa 2010. Levy äänitettiin Keaton Hensonin omassa asunnossa, joka sijaitsi vilkkaalla lentoliikenne reitillä. Joissain albumin kappaleissa voi kuulla etäisen taivaalla lentävän lentokoneen äänen. Vuonna 2012 Henson perusti oman levy-yhtiönsä Oak Ten Recordsin ja uudelleen julkaisi "Dear..." albumin.
20. heinäkuuta 2012 Henson julkaisi The Lucky EP.n sekä 25. helmikuuta 2013 Birthdays levyn.
Vuoden 2014 kesäkuussa Keaton Henson julkaisi yhteistyössä sellisti Ren Fordin kanssa tehdyn Romantic Works albumin.
Lokakuussa 2015 Henson julkaisi Behaving albuminsa, joka eroaa hänen aikaisemmasta tuotannosta elektronisella soundillaan.
Henson on tunnettu raastavista rakkauslauluistaan - lyrikoissaan hän käsitteleekin muun muassa rakkautta, yksinäisyyttä sekä henkistä tuskaa. Yhtenä hänen koskettavimmista teoksistaan onkin pidetty Sweetheart, What Have You Done To Us kappaletta ja siihen kuvattua musiikkivideota jossa artisti romahtaa henkisesti.
”Sweetheart, What Have You Done To Us’ captures a real “moment” for Keaton, and is not only the first video in which he appears – it’s the first clip we can think of in which a male performer breaks down (Sinead O’Connor and Duffy aside…)”
Keaton on mukana myös Yellow Bird Projektin GOOD PEOPLE ROCK: A Yellow Bird Project Covers Compilation albumilla jossa YBP artistit tekivät toisten YBP artistien kappaleista covereita. Levyltä löytyy muun muassa Hensonin versio Beach Housen Take Care kappaleesta.
Lontoolainen tanssiryhmä BalletBoyz on myös tehnyt yhteistyötä Keatonin kanssa – muun muassa käyttäneet hänen score musiikkiaan elokuvassaan. Heidän yhteistyöstään löytyy muun muassa Youtube-video.
Visuaalisuus

Keaton Henson on parhaiten tunnettu muusikon urastaan, sen lisäksi hän työskentelee myös kuvataiteilijana.
Vuonna 2012 hän julkaisi graafisen novellin Gloaming joka kertoo kaupunkiin eksyneistä yksinäisistä sieluista.
2013 Keaton julkaisi Birthdays albumistaan deluxe version jota varten hän maalasi suuren teoksen jonka sitten rikkoi 196 osaan jotka albumin tilanneet saivat levyn mukana.
Hensonin visuaalista tapaa toteuttaa asioita voi nähdä missä tahansa hänen tuotoksessaan. Hän vastasi DIY-lehden haastatteluun syyskuussa 2016 pelkästään piirtämällä.
Hän on suunnitellut myös muun muassa levynkansia, esimerkiksi Dananananaykroydin Hey Everyone! (2009) sekä Enter Shikarin Take to The Skies (2007).
Yksityiselämä ja mielenterveys

Keaton Henson vaalii yksityisyyttään ja on julkisesti kertounut kroonisesta ahdistuneisuudestaan, joka on yksi syy hänen hiljaiselolleen. Hänen kotisivujensa yhteydenotto-osiossa lukee;
»Keaton Henson spends his time alone, writing songs and sometimes drawing, he doesn't like to talk about himself. to ask questions you can email here;»
Keaton on esiintynyt julkisesti livenä vain harvoja kertoja pahan esiintymiskammonsa vuoksi. Vuonna 2012 järjestetyssä Gloaming tapahtumassa ihmiset kuuntelivat kuulokkeilla ja katsoivat projektorilta viereisestä huoneesta taltioitua livenä soittavaa Keatonia. Hän soitti myös NPR Music Tiny Desk konsertissa kappaleensa You Don`t Know How Lucky You Are, Sweetheart What Have You Done To Us sekä You. Myös yksi syy artistin harvalle esiintymis määrälle on kappaleiden henkilökohtaisuus.
Keaton Hensonin on näyttelijä Nicky Hensonin sekä balettitanssija Marguerite Porterin lapsi.
Muu aktiivisuus

Visuaalisen Gloaming novellin lisäksi Keaton Henson on julkaissut myös runokokoelman Idiot Verse vuonna 2015. Teos on koottu Hensonin pikkutunneilla kirjoittamistaan runoista viimeisen 3 vuoden aikavälillä.
Marraskuussa 2012 Keaton Henson suunnitteli t-paitoja Yellow Bird Projektille, joka kerää rahaa syöpää sairastaville nuorille aikuisille.
2012 Last.fm palvelu julkaisi Keaton Hensonin kanssa tehdyn videon, jossa artisti toteuttaa itseään maalaamalla laivan osia. Videon äänimaailma pohjautuu Keatonin ääneen lausuttuun runoon Grow Up With Me.
Julkaisut > Albumit

Dear... (2010-2012)
Birthdays (2013)
Romantic Works (ft. Ren Ford) (2014)
Behaving (2015)
5 Years (2015)
Kindly Now (2016)
Six Lethargies (2019)
Monument (2020)
Julkaisut > EP:t

The Lucky EP (2012)
Romantic Material (2015)
Julkaisut > Singlet

Metaphors (2011)
You Don't Know How Lucky You Are (2011)
Charon (2012)
Small Hands (2012)
Sarah Minor (2012)
Strawbear (2012)
Sweetheart, What Have You Done to Us/Kronos (2012)
Lying to You (2013)
Teach Me (2013)
You (2013)
Alright (2016)
The Pugilist (2016)
Epilogue (2017)
Julkaisut > Kirjat

Gloaming (2012)
Idiot Verse (2015)
Collan (suku)

Collan-nimisiä sukuja on Suomessa kaksi, länsisuomalainen ja itäsuomalainen, joista jälkimmäinen on huomattavasti tunnetumpi. Sen eräs haara on aateloitu vuonna 1874 nimellä von Collan. Suvun kantaisänä on pidetty vuonna 1692 kuollutta Pieksämäen kirkkoherraa Claudius Clavidis Collanusta, jonka isä oli Magnus von der Pahlenin aatelistilojen lampuotivouti Klaus Sigfridinpoika Visulahden Rantakylästä. 1900-luvulla osa sukuun kuuluvista on suomentanut nimensä Linkolaksi.
Keisarillisen perheen kunniahenkikirurgi Alexander Collan aateloitiin vuonna 1874 nimellä von Collan ja suku introdusoitiin Suomen ritarihuoneeseen seuraavana vuonna numerolla 246. Aatelissuku sammui mieslinjaltaan vuonna 1982. Suvun ranskankielinen tunnuslause kuuluu Fais ce que dois, advienne que pourra (”tee mitä on tehtävä, tapahtui mitä tapahtui”).
Sukuun kuuluneita

Claudius Collanus (n. 1640–1692), suvun kantaisä
Henrik Claesson Collanus, Claudius Collannuksen poika, kuollut n. 1690 Mikkeli. Maanviljelijä Kangasniemellä, asui myöhemmin Pieksämäellä.
Claudius Klausinpoika Collanus, kantaisän poika, Mikkeli, kuollut n. 1692 Pieksämäki.Pieksämäen kirkkoherra 1685.
Zachris Collan (1814–1877), nimismies, henkikirjoittaja, Sulkavan Linkolan tilan isäntä
Emil Collan (1851–1900), opettaja, painoasiamies ja päätoimittaja, Zachris Collanin poika
Emil Johannes Collan (1882–1948), olympiahaulikkoampuja, päätoimittaja Emil Collanin poika.
Sakari Collan (1883–1972), lähetyssaarnaaja; päätoimittaja Emil Collanin poika.
Olavi Collan (1887–1954), puutarhaneuvos, puutarhaviljelyn kehittäjä, päätoimittaja Emil Collanin poika.
Karl Julius Collan (1856–1938), kruununvouti.
Kaarlo Linkola (1888–1942), vuoteen 1906 Collan , kasvitieteilijä, Helsingin yliopiston rehtori; Karl Julius Collanin poika, Olavi Collanin serkku
Pentti Linkola (1932–2020), kalastaja, kirjailija, ekofilosofi; Kaarlo Linkolan poika.
Martti Linkola (1936–2011), museomies; Kaarlo Linkolan poika
Torsten Gustaf Collan (1815–1869), ylimetsänhoitaja, joka teki suuren testamenttilahjoituksen SKS:lle
Pehr Johan Collan, kirkkoherra
Clas Collan (1816–1901), pappissäädyn valtiopäivämies, Pehr Johan Collanin poika.
Fabian Collan (1817–1851), historiantutkija, kirjailija, Pehr Johan Collanin poika
Karl Collan (1828–1871), säveltäjä, kirjailija, Pehr Johan Collanin poika.
Maria Collan-Beaurain (1869-1937), pianisti, Karl Collanin tytär
Johannes Collan, kaupunginlääkäri
Anni Collan (1876–1962), kouluneuvos, naisvoimistelun uranuurtaja, Johannes Collanin tytär
Mikko Collan, Karl Johan Mikael Collan (1881–1964), ministeri, maaherra, eversti; Johannes Collanin poika
Mikko Linkola (1913–1983), vuoteen 1935, Yrjö Aksel Mikael Collan, maanviljelysneuvos, K. J. M. Collanin poika
Yrjö Collan (1887–1937), osuustoimintamies ja yritysjohtaja, Johannes Collanin poika
Albert Collan (1870–1918), insinööri ja sortovuosien ajan aktivisti
Hannes Collan (1902–1990), Helsingin teknillisen oppilaitoksen rehtori, tekniikan museon johtaja, Johannes Collanin pojanpoika
Yrjö Collan (s. 1941), ylilääkäri ja patologian professori, Hannes Collanin poika
Jukka Linkola (s. 1955), säveltäjä, taiteilijaprofessori
Sukuun kuuluneita > von Collan -aatelissukuun kuuluneita

Alexander von Collan (1819–1910), keisarillisen perheen kunniahenkikirurgi, aatelissäädyn valtiopäivämies, salaneuvos, Pehr Johan Collanin poika, Clas, Fabian ja Karl Collanin veli
Alexander von Collan (1858–1939), tie- ja vesikulkulaitosten ylihallituksen asessori, laamanni, joka lahjoitti laajan taidekokoelman Ateneumille, Alexander von Collanin (vanhemman) poika
Clas von Collan (1862–1939), Suomen pankin pääjohtaja, aatelissäädyn valtiopäivämies, ritarihuoneen sihteeri, Alexander von Collanin poika
Jääkarhu

| Jääkarhu |
| --- | --- |
 Jääkarhu tutkii usein ympäristöään erinomaisen hajuaistinsa avulla nostamalla päätään.
Uhanalaisuusluokitus
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Caniformia
Heimo::  Karhut Ursidae
Suku::  Karhut Ursus
Laji::  maritimus
Kaksiosainen nimi
 Ursus maritimus  Phipps, 1774 
Synonyymit
 Thalarctos maritimus (Phipps, 1774) 
 Jääkarhun levinneisyys
Alalajeja
 Ursus maritimus maritimus  †Ursus maritimus tyrannus 
Katso myös
   Jääkarhu Wikispeciesissä   Jääkarhu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jääkarhu (Ursus maritimus) on pohjoisen pallonpuoliskon arktisella alueella tavattava karhulaji. Se on suurin karhu ja suurin maalla elävä lihansyöjä. Maailmassa elää nykyisin arviolta 26 000 jääkarhua.
Jääkarhun turkki on kokonaan valkoinen. Jääkarhu-uros painaa normaalisti 400–600 kilogrammaa. Jääkarhu syö etupäässä hylkeitä, joita se saalistaa hiipimällä ja jahtaamalla, hengitysaukolla vaanimalla, tai poikaspesän katon läpi. Jääkarhu on myös ihmiselle vaarallinen.
Kesäisin jääkarhut usein paastoavat jäättömällä maalla useiden kuukausien ajan. Syksyllä emo synnyttää yleensä kaksi poikasta.
Alkuperä

Jääkarhu polveutuu ruskeakarhusta. Geenitutkimuksissa jääkarhun syntymisestä on annettu erilaisia ajoituksia. Vuonna 2010 julkaistun mitokondrio-DNA:sta tehdyn tutkimuksen mukaan jääkarhu erosi ruskeakarhusta noin 150 000 vuotta sitten ja sopeutui nopeasti elämään arktisella merijäällä. Vuonna 2012 Science-lehdessä julkaistun nDNA-tutkimuksen mukaan ero tapahtui 600 000 vuotta sitten. Samana vuonna Proceedings of the National Academy of Sciences -julkaisussa julkaistun tutkimuksen mukaan ero tapahtui 4–5 miljoonaa vuotta sitten, mutta senkin jälkeen lajien välillä tapahtui risteytymistä. Vanhin tunnettu jääkarhufossiili on 110 000–130 000 vuotta vanha leukaluu.
Levinneisyys

Jääkarhuja elää Venäjän pohjoisosissa, läntisessä ja pohjoisessa Alaskassa, Kanadan arktisilla alueilla, Grönlannissa, Huippuvuorilla ja Pohjois-Siperiassa. Jääkarhut elävät etupäässä mantereiden ja saarten rannikoiden jäälautoilla, koska siellä elää runsaasti hylkeitä, jääkarhun pääravintoa. Pysyvän jään alueilla jääkarhuja on vähemmän. Jääkarhun elinalue vaihtelee vuoden aikana jääpeitteen ja hylkeiden esiintyvyyden mukaan.
Viime jääkaudella ja sen jälkeisinä kylminä aikoina jääkarhun levinneisyys oli nykyistä laajempi. Esihistoriallisten jääkarhujen jäänteitä on löydetty esimerkiksi Ruotsista ja Tanskasta. Lajin arvellaan eläneen tuolloin myös Suomessa, vaikkakaan asiasta ei ole varmoja todisteita.
Alaskan ABC-saarilla elää jääkarhujen ja ruskeakarhujen risteymäpopulaatio. Se syntyi, kun urospuoliset ruskeakarhut uivat saarille mantereelta ja parittelivat naaraspuolisten jääkarhujen kanssa.
Piirteet

Jääkarhu on keskimääräiseltä kooltaan maailman suurin karhu ja ainoa meressä elävä karhu. Jääkarhun ruumis on vanttera, sillä on suhteellisen pitkä kaula, eikä se ole kyttyräselkäinen kuten muut karhut. Aikuinen uros on kuonosta hännänpäähän yleensä 200–250 senttimetriä pitkä ja painaa normaalisti 400–600 kilogrammaa, joskus jopa 800 kilogrammaa. Naaras on 180–200 senttimetriä pitkä ja painaa 200–350 kilogrammaa. Häntä on noin 18 senttimetrin pituinen. Eri populaatioiden välillä on keskimääräisiä kokoeroja.
Jääkarhu on kanta-astuja, sillä on viisi varvasta jokaisessa jalassaan, eikä se pysty vetämään kynsiä sisään. Etutassut ovat suuret ja airomaiset, mikä auttaa uimisessa ja ohuella jäällä kävelemisessä. Etuvarpaiden välissä on räpylämäiset poimut ja pitoa jäällä parantavia ihonystyröitä polkuanturoissa.
Jotkin jääkarhut pystyvät juoksemaan yli 32 kilometrin tuntivauhtia tasaisella jäällä, mutta suurikokoisimmat yksilöt ovat huomattavasti hitaampia. Jääkarhu on myös ketterä kiipeilijä. Uidessaan jääkarhu käyttää vain etujalkojaan.
Aikuisen jääkarhun nahka on musta, ja silmät, kirsu ja kynnet ovat tummat. Karvat ovat kirkkaita, eli niissä ei ole lainkaan pigmenttiä. Putkilomaisina karvat heijastavat ja imevät auringonvaloa, mikä tekee ne valkoisiksi. Aikuinen jääkarhu voi myös olla vaaleankeltainen ja eläintarhassa joskus leväkasvuston vuoksi vihertävä.
Turkissa on kaksi kerrosta. Aluskarvat ovat ohuita (<20 mikrometriä), ja ne kasvavat tiheässä enimmillään viiden senttimetrin pituisiksi. Peitinkarvat ovat paksumpia (50–200 mikrometriä) ja karkeita. Ne kasvavat jopa 15 senttimetrin pituisiksi, eturaajojen takaosassa jopa yli 45 senttimetrin pituisiksi. Pentujen turkki on pörröinen. Jääkarhun turkki ja paksu rasvakerros estävät sitä jäätymästä, vaikka se liikkuu jäällä ja vedessä äärimmäisen kylmissä olosuhteissa. Sen turkin pinnalle ei kerry jäätä, koska jää irtoaa karvoista helposti ihosta erittyvän talin ansiosta.
Naaraalla on normaalisti neljä nisää. Jääkarhun hampaat ovat rosoisempia ja terävämpiä kuin muiden karhujen, koska jääkarhu on puhtaasti lihansyöjiä. Jääkarhun maksassa on niin paljon A-vitamiinia, että ihminen saa sen syömisestä myrkytyksen.
Elinikä

Luonnossa jääkarhut elävät noin 30-vuotiaaksi, vankeudessa pidempäänkin. Vanhin oli Detroitin eläintarhan Doris (1948–1991), joka saavutti 43 vuoden ja kahdeksan kuukauden iän.
Ravinto

Jääkarhu syö eniten keväällä ja alkukesästä, kun hylkeiden poikaset ovat kasvattaneet paksun rasvakerroksen. Jäiden lähdettyä kesällä jääkarhun saalistusmahdollisuudet heikkenevät. Kesäkuukausina alueilla, joilla merijää on sulanut kokonaan pois, jääkarhut elelevät maalla ja käyttävät syksyyn asti, neljästä jopa kahdeksan kuukauden ajan, ravinnokseen pelkästään keväällä keräämänsä rasvakerrosta. Karhu pystyy paastoamaan pitkään, koska ruoan loputtua sen aineenvaihdunta siirtyy 7–10 päivän kuluttua talviunta muistuttavaan tilaan, jossa energiankulutus on pieni. Jääkarhu pystyy tarvittaessa muuttamaan syömänsä rasvan peräti 98-prosenttisesti vararavinnoksi.
Jääkarhun yleisin saaliseläin on norppa, mutta se saalistaa myös partahylkeitä ja muita hylkeitä sekä toisinaan mursuja, maitovalaita, sarvivalaita ja vesilintuja. Huippuvuorten jääkarhut ovat alkaneet käyttää ravinnokseen saarilla yleistyneitä tunturipeuroja.
Jääkarhu saalistaa monella eri tavalla, riippuen ympäristöstä ja saaliseläimestä sekä jääkarhun iästä ja sukupuolesta. Jääkarhu saalistaa hylkeitä jahtaamalla, vaanimalla tai käymällä niiden pesän kimppuun. Jotkin yksilöt erikoistuvat yhteen saalistustapaan. Jääkarhu oppii saalistustaitonsa emoltaan tai yrityksen ja erehdyksen kautta.
Kun jääkarhu havaitsee jäälautalla lekottelevan hylkeen, se ryömii tuulen alapuolelta hylkeen lähelle pysytellen hylkeen näkymättömissä jäässä olevien kohoumien takana. Kun se on päässyt alle 30 metrin päähän hylkeestä, se ryntää ketterästi saaliinsa kimppuun ennen kuin se ehtii paeta veteen. Jääkarhu voi myös uida jäällä lekottelevan hylkeen kimppuun jäälauttojen välisiä rakoja myöten tai jään alla. Joskus jääkarhun lähestymisuinti voi olla jopa 400 metrin pituinen ja kestää puolikin tuntia.
Jääkarhu saattaa myös joskus harvoin pyydystää hylkeen suoraan vedestä uimalla sen alle, mutta yleensä hylje osoittautuu vedessä karhua ketterämmäksi ja pääsee pakoon.
Keväisin neljän tai viiden viikon ajan jääkarhut saalistavat norppia niiden poikaspesistä. Kun jääkarhu on hajuaistinsa avulla paikallistanut norpan pesän lumen alla, se nousee takajaloilleen ja pudottautuu pesän katon päälle etujaloillaan. Kun se on saanut katon rikki, se työntää päänsä sisään ja yrittää tarttua kuutteihin. Syötyään kuutit se jää joskus vielä vaanimaan pesälleen palaavaa norppaemoa.
Jääkarhu saalistaa hylkeitä myös vaanimalla jäällä hylkeen hengitysaukon kohdalla. Se voi odottaa reiän äärellä hievahtamatta jopa tuntikausien ajan, ja kun hylje lopulta työntää kuononsa esiin, karhu vetää sen esiin hampaillaan tai tassuillaan. Jääkarhun kapea kuono on tässä avuksi.
Jääkarhut syövät myös haaskoja. Jos yhdessä hylkeessä on enemmän kuin mitä yksi karhu pystyy kerralla syömään, samalla saaliilla käy seuraavina päivinä myös muita karhuja sekä muita arktisia lihansyöjiä, kuten naaleja ja lintuja. Jääkarhut syövät joskus myös rannalle huuhtoutuneita raatoja.
Lisääntyminen

Naaraat tulevat sukukypsiksi yleensä 4–5-vuotiaina. Jääkarhut parittelevat maaliskuun lopun ja kesäkuun alun välisenä aikana. Hedelmöittynyt munasolu kiinnittyy vasta syksyllä. Kahden kuukauden raskauden jälkeen poikaset syntyvät marras-joulukuussa noin 600 gramman painoisina ja avuttomina. Poikasia syntyy yleensä kaksi, harvemmin yksi tai kolme, ja hyvin harvoin neljä. Pesue kasvaa rannikolla sijaitsevaan kinokseen yleensä tehdyssä pesässä, mutta jos sellaista ei ole vielä muodostunut, karhuemo voi tehdä pesänsä merijäälle tai turpeeseen kaivamaansa kuoppaan. Emo viettää talven lumipesässään, kun kaikki muut jääkarhut ovat saalistamassa jäällä. Perhe lähtee yhdessä saalistamaan maalis-huhtikuussa, jolloin poikaset painavat 8–10 kilogrammaa.
Uhat

Jääkarhu on uhanalaisuusluokituksessa arvioitu vaarantuneeksi.
IUCN lisäsi jääkarhun vuonna 2007 uuteen uhanalaisten lajien luetteloon.
Vuonna 1973 Kanada, Yhdysvallat, Tanska, Norja ja Neuvostoliitto allekirjoittivat sopimuksen jääkarhun pyyntirajoituksista ja elinympäristön suojelusta. Elinympäristön saastuminen saattaa haitata jääkarhujen lisääntymistä ja aiheuttaa jääkarhuissa epämuodostumia.
Vuosien 1963–2016 aikana noin tuhat jääkarhua kaadettiin vuosittain koko maailmassa. Jääkarhun metsästys on laillista useimmissa maissa. Kiellettyä niiden metsästys on Huippuvuorilla. Kanadassa jääkarhuja metsästetään niiden lihan ja turkin vuoksi. Karhuntaljoja menee myös vientiin, ja yhden taljan hinta on yli 10 000 dollaria. Nunavutissa jääkarhuja surmataan myös siksi, että niitä kohdataan useasti ja ne aiheuttavat vaaraa ihmisille. Kanadan hallituksen ja luonnonsuojelujärjestöjen mukaan jääkarhun metsästys Kanadassa on kestävää.
Jääkarhujen kohtalo on ollut laajasti esillä ilmastonmuutoskeskustelun yhteydessä, jolloin lajin kohtalosta on esitetty puheenvuoroja.
Ilmastonmuutoksesta johtuvasta arktisen merijään sulamisesta on ennustettu ongelmia jääkarhuille, jotka saalistavat riistansa jäällä. Riittävä kylmyys on edellytys myös niiden lisääntymiselle, sillä jääkarhuemo synnyttää poikasensa talvella lumeen kaivamaansa luolaan.
Vuonna 2005 tutkijat havaitsivat hukkuneiden jääkarhujen määrän lisääntyneen.lähde? Vaikka jääkarhut ovat hyviä uimareita, ovat etäisyydet ahtojäälauttojen välillä joskus liian suuria lauttojen sulaessa napa-alueiden ilmaston lämmetessä. Vuonna 2006 Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN luokitteli jääkarhun lajeihin, joita uhkaa sukupuutto, perusteina ennusteet joiden mukaan jääkarhujen määrä vähenee 50–100 vuodessa 50–100 prosenttia. Vuonna 2005 Maailman Luonnonsäätiö WWF:n varoitti että jääkarhut voivat kuolla sukupuuttoon 20 vuodessa.
Toisissa arvioissa, esim. Arktiselle neuvostolle 2004 esitetyssä arvioissa jääkarhun on sanottu kuolevan sukupuuttoon sadassa vuodessa. Vuoden 2006 tutkimuksen mukaan jääkarhujen vaikeutunut ruoansaanti on johtanut kannibalismitapauksiin jääkarhujen keskuudessa.
Kansainvälisen luonnonsuojeluliitto IUCN:n vuonna 2015 julkaiseman ennusteen mukaan jääkarhujen määrä uhkaa vähentyä yli 30 prosentilla vuoteen 2050 mennessä. Vähenemisen tärkeimpiä syitä ovat ilmaston lämpeneminen ja öljynetsintä arktisella alueella. Toisaalta suojelun parantuminen on kasvattanut joitakin jääkarhupopulaatioita.
Uhka-arvioihin on suhtauduttu myös skeptisesti, ja joidenkin arvioiden mukaan jääkarhujen määrä on moninkertaistunut viime vuosikymmeninä. 1970-luvulla, jolloin lajin suojelu aloitettiin, jääkarhuja arvioitiin olevan 5 000 yksilöä, mutta vuonna 2017 jääkarhujen määräksi on arvioitu yli 25 000 yksilöä. Vanhat arviot tosin perustuvat epävarmoihin metsästäjien ja tutkimusmatkailijoiden kertomuksiin. Huippuvuorten jääkarhupopulaation on 2020-luvulla havaittu olevan kasvussa, koska saariston jääkarhut ovat merijään huvetessa maalle siirryttyään alkaneet käyttää ravinnokseen myös tunturipeuroja.
Jääkarhu ja ihminen > Symboliikassa

Jääkarhusta on tullut 2000-luvulla eräs tunnetuimmista ilmastonmuutoksen symboleista. Myös Kanadan luoteisterritoriot käyttää sitä symbolinaan. Jääkarhu oli yksi vuoden 2014 talviolympialaisten kolmesta maskotista.
Jääkarhu ja ihminen > Jääkarhun ja ihmisen kohtaamiset

Biologi James Wilderin mukaan vuosien 1870–2014 välillä jääkarhujen on tilastoitu tappaneen koko arktisella alueella yhteensä 20 ihmistä kaikkiaan 73 hyökkäyksessä. Kanadan Nunavutin territorion hallinnon vuonna 2018 julkaiseman raportin mukaan alueen kasvanut jääkarhukanta oli alkanut muodostaa aiempaa suuremman vaaran paikallisille inuittiyhteisöille.
On väitetty, että jääkarhu on suurista petoeläinlajeista ainoa, joka ei luontaisesti pelkää ihmistä.
Jääkarhu ja ihminen > Uskomuksia jääkarhusta

Eskimot kunnioittivat suuresti Nanukia, jääkarhua. Sitä pidettiin älykkäänä, vahvana ja lähes ihmismäisenä. Tarussa kerrotaan kummallisista pystyssä kävelevistä ja puhuvista, igluissa asuvista jääkarhuihmisistä.
Jääkarhu ja ihminen > Eläintarhoissa

Jääkarhuja on useissa maailman eläintarhoissa. Eurooppalaisilla eläintarhoilla on yhteinen suojeluohjelmaa jääkarhuille. Korkeasaaren eläintarhassa on ollut 1890-luvulta 1980-luvun alkuun asti jääkarhuja, mutta nykyään Suomessa voi nähdä eläviä jääkarhuja vain Ranuan eläinpuistossa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Jääkarhu (Ursus maritimus)
Jääkarhu WWF.fi
Avara luonto: Jääkarhun salattu elämä Yle TV1 Vintti. 20.11.2012.
ITIS: Ursus maritimus (englanniksi)
University of Michigan, Animal Diversity Web (ADW): Ursus maritimus, polar bear (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Ursus maritimus, the Polar bear (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q33609  Wikispecies: Ursus maritimus  ADW: Ursus_maritimus  CoL: 7F2J9  ECOS: 4958  EoL: 46559143  EPPO: URSUMA  EUNIS: 8626  Fauna Europaea: 305357  Fauna Europaea (new): 770516bf-7f41-4aae-a72c-634288c0f0bc  GBIF: 2433451  iNaturalist: 41644  IRMNG: 11061491  ISC: 60201  ITIS: 180542  IUCN: 22823  MDD: 1005936  MSW: 14000987  NatureServe: 2.102211  NCBI: 29073  Observation.org: 80734  OBIS: 137085  Open Tree of Life: 10732  Paleobiology Database: 52609  Paleobiology Database: 52609  Plazi: 69EC19A8-CBBA-C433-243D-5386D0139FEF  SeaLifeBase: 69192  Species+: 9128  TSA: 18473  WoRMS: 137085  ZooBank: 3D05D9D0-EDC8-45EF-BBAF-230706B49834 
Jääkarhun kallo.
Jääkarhu syömässä saalistaan.
Jääkarhun poikueessa on yleensä kaksi poikasta.
Ilmaston lämpenemisen arvellaan olevan vakava uhka jääkarhulle.
Jääkarhunnahkainen miesten asu, Grönlannin kansallismuseo
Jääkarhu Grönlannin vaakunassa.
Jääkarhunaaras Ranuan eläinpuistossa.
Beda Venerabilis

Piirroskuva Beda Venerabiliksesta keskiaikaisessa käsikirjoituksessa.
Beda Venerabilis, myös Baeda Venerabilis tai Bede Venerabilis ("Kunnianarvoisa Beda"), (672/673 – 25. toukokuuta 735 Jarrow) oli anglosaksinen teologi, historioitsija ja kronikoitsija. Hän oli Britannian huomattavampia teologeja ja oppineita 700-luvulla. Hän kirjoitti lukuisia marttyyriluetteloita, raamatunselityksiä ja vanhan kristillisen esikuvan mukaisen pyhimyskalenterin. Beda tunnetaan parhaiten teoksestaan Historia ecclesiastica gentis Anglorum (Englannin kansan kirkkohistoria) joka on anglosaksien historian ja kristinuskoon kääntymisen keskeinen lähde. Tämän teoksen ansiosta hän sai nimen "Englannin historiankirjoituksen isä". Katolinen kirkko nimesi hänet kirkonopettajaksi vuonna 1899 ja hän on ainoa arvonimen saanut englantilainen.