stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Svatopluk Hermann

| Svatopluk Hermann> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. toukokuuta 1962 Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:   Tšekkoslovakia
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1986–1993
Seurat:  HC Vítkovice (ČSL) Hokki (II-div.) HC Zlín (ČSL)
Svatopluk Hermann (s. 6. toukokuuta 1962) on tšekkoslovakialainen entinen jääkiekkoilija. Hän edusti urallaan Tšekkoslovakian liigassa HC Vítkoviceä ja HC Zlíniä. Hermann teki Vítkovicessä yhden kauden piste-ennätyksensä kaudella 1989–1990, jolloin hän teki tehot 12+20=32. Hermann sijoittui joukkueen sisäisessä pistepörssissä kolmanneksi.
Kaudella 1990–1991 Hermann liittyi Suomen II-divisioonassa pelanneeseen Kajaanin Hokkiin. Hän teki 14 ottelussa tehot 19+15=34, ja voitti joukkueen sisäisen maalipörssin, vaikka hän pelasi vain murto-osan kaudesta. Hermann oli Hokin toiseksi paras pistemies Teppo Virran jälkeen. Hän jatkoi Hokissa vielä kauden 1991–1992, jolloin Hermann teki 34 ottelussa tehot 42+51=93. Lukema on Hokin seurakohtainen yhden kauden piste-, maali- ja syöttöennätys. Suomen kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Jukka Holtari on tehnyt yhtä paljon pisteitä Shakersissa kaudella 1990–1991. Kahdeksan muuta pelaajaa ovat tehneet yhdessä kaudessa enemmän pisteitä kuin he.
Hermann palasi kaudeksi 1992–1993 kotimaahansa. Hän aloitti kauden Vítkovicessä, mutta siirtyi loppukaudeksi HC Zlíniin, jossa Herman lopetti uransa.
Tapio Koski

Tapio Koski vuonna 1968.
Tapio Johannes Koski (17. kesäkuuta 1920 Viipuri – 7. lokakuuta 2009 Kauniainen) oli suomalainen vuorineuvos ja Keskon pääjohtaja 1969–1980. Hän tuli Keskon palvelukseen 1948. Lisäksi hän oli Liiketyönantajain keskusliiton puheenjohtaja 1969–1979 sekä Kansainvälisen kauppakamarin Suomen osaston puheenjohtaja vuodesta 1970.
Koski suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1947, ja varatuomarin arvon hän sai 1951.
Sven Tippelt

Sven Tippelt vuonna 1986.
Sven Tippelt (s. 3. kesäkuuta 1965 Leipzig, Saksan demokraattinen tasavalta) on itäsaksalainen telinevoimistelun olympiamitalisti.
Tippelt saavutti Soulin olympialaisissa 1988 hopeaa joukkuekilpailussa sekä pronssia renkailla ja nojapuilla. Lisäksi hän sijoittui henkilökohtaisessa moniottelussa neljänneksi ja hevosella seitsemänneksi. Barcelonan olympialaisissa 1992 hän edusti Saksaa ja sijoittui joukkuekilpailussa neljänneksi, mutta parhaaksi henkilökohtaiseksi sijoitukseksi jäi 11. sija renkaitten karsinnassa.
MM-kilpailuissa Tippelt saavutti pronssia nojapuilla Rotterdamissa 1987. Joukkuekilpailussa hän sai MM-hopeaa Stuttgartissa 1989 sekä -pronssia Montrealissa 1985 ja Rotterdamissa 1987.
Suurkaupungin tytär

| Suurkaupungin tytär> Dancing Lady |
| --- | --- |
 Elokuvan teatterilevitysjuliste
Ohjaaja:  Robert Z. Leonard
Käsikirjoittaja:  Allen Rivkin P. J. Wolfson Robert Benchley Zelda Sears
Perustuu:  James Warner Bellahin romaaniin
Tuottaja:  John W. Considine Jr. David O. Selznick
Säveltäjä:  Louis Silvers
Kuvaaja:  Oliver T. Marsh
Leikkaaja:  Margaret Booth
Pukusuunnittelija:  Adrian
Pääosat:  Joan Crawford Clark Gable
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Metro-Goldwyn-Mayer
Levittäjä:  Metro-Goldwyn-Mayer Netflix
Ensi-ilta:   24. marraskuuta 1933  15. huhtikuuta 1934
Kesto:  92 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  923 055 USD
Tuotto:  2 406 000 USD
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suurkaupungin tytär (engl. Dancing Lady) on Robert Z. Leonardin ohjaama yhdysvaltalainen musikaalielokuva vuodelta 1933. Musikaalin pääosissa ovat Joan Crawford ja Clark Gable. Elokuvassa esiintyvät myös Franchot Tone, May Robson ja Fred Astaire, jonka elokuvadebyytti Suurkaupungin tytär on. Metro-Goldwyn-Mayer toimi elokuvan tuotantoyhtiönä ja jakelijana. Suurkaupungin tytär sijoittuu New Yorkiin, missä musikaalitähti on kahden vaiheilla miljonäärin ja managerin välillä.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Joan Crawford  | … |  Janie Barlow   |
|  Clark Gable  | … |  Patch Gallagher   |
|  Franchot Tone  | … |  Tod Newton   |
|  May Robson  | … |  Dolly Todhunter   |
|  Winnie Lightner  | … |  Rosette LaRue              |
|  Fred Astaire  | … |  oma itsensä   |
|  Robert Benchley  | … |  Ward King   |
|  Arthur Jarrett  | … |  oma itsensä   |
|  Grant Mitchell  | … |  Jasper Bradley, Sr.   |
|  Ted Healy  | … |  Steve   |
|  Moe Howard  | … |  Moe   |
|  Curly Howard  | … |  Curly   |
|  Larry Fine  | … |  Harry, pianisti   |
|  Nelson Eddy  | … |  oma itsensä   |
|  Maynard Holmes  | … |  Jasper Bradley, Jr.   |
|  Sterling Holloway  | … |  Pinky   |
|  Gloria Foy  | … |  Vivian Warner   |
|  Eve Arden  | … |  Marcia   |
Tuotanto

Suurkaupungin tytär perustuu James Warner Bellahin samannimiseen romaaniin, joka julkaistiin vuonna 1932. Elokuva sisältää huomattavan musiikkinumeron "Everything I Have Is Yours", jonka Burton Lane ja Harold Adamson sävelsivät. Kappale julkaistiin samana vuonna.
Suurkaupungin tytär -elokuvan kuvaukset alkoivat kesäkuussa 1933 ja kestivät saman vuoden lokakuuhun. Elokuva kuvattiin MGM:n studioilla Kalifornian Culver Cityssä 923 055 dollarin budjetilla.
Julkaisu ja vastaanotto

Suurkaupungin tytär sai ensi-iltansa kotimaassaan Yhdysvalloissa 24. marraskuuta vuonna 1933. Suomessa elokuva julkaistiin 15. huhtikuuta vuonna 1934.
Suurkaupungin tytär oli ilmestyessään sekä arvostelu- että yleisömenestys. Elokuva tuotti yli 2 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti ja sai kriitikoilta kiitettävän vastaanoton.
Elokuva julkaistiin VHS:lle 22. toukokuuta vuonna 1991 ja DVD:lle 20. kesäkuuta vuonna 2006.
Aiheesta muualla

Suurkaupungin tytär Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Suurkaupungin tytär Elonet.
Suurkaupungin tytär AllMoviessa. (englanniksi)
Suurkeittiö

Suurkeittiö on suuren ruokamäärän päivittäiseen valmistamiseen tarkoitettu iso, ammattimaisesti hoidettu keittiö. Se voi olla muun muassa:
sairaalan, muun hoitolaitoksen tai oppilaitoksen keskitetty ruoanvalmistuspaikka eli laitoskeittiö;
alueen kouluihin ja päiväkoteihin kuljetettavaa ruokaa valmistava keskuskeittiö;
kaupallisen ravintolan keittiö;
ravintolaketjulle tai vähittäismyyntiin ruoka-annoksia valmistava tuotantokeittiö;
lentokoneruokaa toimittava lentoyhtiön oma catering-osasto tai ulkopuolisen alihankkijan suurkeittiö.
tilapäinen telttakeittiö tms. leiri- tai maasto-olosuhteissa, esimerkiksi armeijan kenttäkeittiö.
Muita mahdollisia nimityksiä ovat ammattikeittiö, suurtalouskeittiö, ravintokeskus ja aluekeittiö. Suurkeittiötoiminnasta ja ateriapalvelusta on Suomessa alettu käyttää myös englanninkielistä termiä catering tai ”keitraus”. 2020-luvun ilmiö on useille ravintoloille ja ruokalähettiyhtiöille ruoka-annoksia alihankintana valmistava haamukeittiö.
Muualle kuljetettavan ruoan jakeluketjuun saattaa kuulua varsinaisen valmistus- eli tuotantokeittiön lisäksi kussakin kohteessa erillisiä tarjoilu-, palvelu- tai jakelukeittiöitä, jotka huolehtivat annosten jakelusta, usein myös niiden kokoamisesta. Niihin ruoka tulee keskuskeittiöstä kypsennettynä ja kuumana. Tarvittaessa tarjoilukeittiö kuumentaa ruoan uudelleen ennen tarjoilua, mutta varsinaista ruoanlaittomahdollisuutta niissä ei ole.
Suurkeittiössä työskentelevät kokit ja keittiöapulaiset, ja esihenkilöinä toimivat vuoromestarit, keittiömestarit ja keittiöpäälliköt.
Suurkeittiön tuotantotapoja

Suurkeittiöissä ruoan valmistus ja säilytys voi noudattaa näitä perusmenetelmiä tai niiden yhdistelmiä:
kypsennä-tarjoile (cook-serve): perinteinen ravintoloiden tapa valmistaa lämpimiä ruokia ja jakaa ne heti joko valmiina annoksina tai suurempina tarjoiluerinä;
kypsennä-jäähdytä (cook-chill): ruoan valmistus ja jäähdytys jääkaappilämpötilaan myöhempää käyttöä varten joko pakkaamattomana (lyhyt hyllyikä) tai pakattuna (pitkä hyllyikä); erikoistapauksena kypsennä-pakasta (cook-freeze);
tyhjiökypsennys (ransk. sous-vide): raaka elintarvike vakuumipakataan, kypsennetään pakattuna ja jäähdytetään säilytettäväksi muutamia päiviä;
kuumapakkaus (hot-fill): kuuma, pastöroitu ruokatuote pakataan elintarvikepussiin, joka suljetaan kuumasaumaamalla tai erityisellä pussinsulkijalla ja jäähdytetään;
kylmävalmistus: ruoka kootaan jäähdytetyistä tai pakastetuista kypsistä komponenteista ja säilytetään kylmänä joitakin tunteja kunnes se kuumennetaan suoraan tarjolle.
Suurkeittiön kalusteet ja varusteet

Suurkeittiöiden ruoanvalmistusastiat ovat yleensä ruostumatonta terästä, tarjoiluastiat usein polykarbonaattia ja polypropeeniä. Ne noudattavat muodoiltaan ja tilavuuksiltaan yleensä Gastronorm-mitoitusta, josta on tullut 1970-luvulta alkaen kansainvälinen standardi. Suorakulmaisia, tarjoilupöydän kehikossa riippuvia teräksisiä GN-astioita käytetään esimerkiksi noutopöytien tarjoiluastioina.
Myös suurkeittiöiden kalusteissa suositaan ruostumatonta terästä ja muita kulutusta ja lämpöä kestäviä ja helposti puhdistettavia materiaaleja. Keittiöiden seinäpinnat ovat usein valkoista ja kiiltävää keraamista laattaa, lattiat liukastumista estävää ja helposti pestävää materiaalia. Lattioissa on yleensä myös lattiakaivo pesuveden poistamiseksi.
Kotikeittiöihin verrattuna ammattikeittiöiden varusteet ja laitteet ovat yleensä suurikokoisempia ja kestävämmin rakennettuja. Ammattilaiset suosivat kaasuliesiä, jotka kehittävät paljon lämpöä. Ylimääräinen lämpö ja käryt johdetaan lieden yltä pois kodin liesituuletinta isommalla huuvalla ja tehokkaalla koneistetulla imujärjestelmällä rasvasuodattimineen. Ruokia säilytetään isoissa kylmälaitteissa tai erillisissä varastohuoneissa omine lämpötiloineen. Valmistusastiat ja muut usein tarvittavat keittiövälineet ovat yleensä esillä avohyllyillä ja -telineillä, joista ne löytää nopeasti. Myös pesualtaat ja astianpesukoneet ovat suurkeittiöissä isompia ja tehokkaampia kuin kotitalouksissa.
Keskuskeittiöt

Varhaisia useampia käyttäjiä palvelevia ammattikeittiöitä oli keskuskeittiötaloissa, joita 1900-luvun alkuvuosikymmeninä rakennettiin muutamia Suomeenkin, lähinnä Helsinkiin ja Turkuun. Keskuskeittiöt hoitivat ateriapalvelua talon asukkaille, joiden huoneistoissa ei välttämättä ollut omaa keittiötä lainkaan, ruokasali kylläkin.
Suomen kunnat ryhtyivät 1900-luvun lopulla siirtämään päiväkotien ja koulujen ruokailua ja laitosruoan valmistusta toimipisteissä sijaitsevista usein pienistä ”keittoloista” koko kuntaa palveleviin keskuskeittiöihin. 1960-luvulla esimerkiksi Helsingin kaupungilla oli kouluruokailua palveleva keskuskeittiö, joka tuotti lusikalla syötäviä lämpimiä ruokia, siis lähinnä keittoja ja puuroja. Myös ainakin Lahdessa oli kunnallinen keskuskeittiö, josta kuitenkin vuonna 1965 alettiin siirtyä takaisin koulukohtaisiin keittiöihin.
Kun kansakoululaissa oli kouluruokailulta vaadittu vain ”riittävä ateria” ilman tarkennuksia, peruskouluun siirryttäessä myös kouluruokailuun alettiin kohdistaa enemmän huomiota ja valvontaa. Keskuskeittiöihin alettiin kunnissa siirtyä vilkkaammin Suomen 1990-luvun alun lamavuosina. Yhä useammin ne olivat ”monitoimikeittiöitä”, joissa valmistettiin ateriat sekä lapsille että kotipalvelun tai muun ateriapalvelun piirissä oleville vanhuksille. Ruokapalvelujen yksityistämistäkin ryhdyttiin kokeilemaan, ja vuonna 1997 alle kymmenen prosenttia peruskoulujen ja noin 30 prosenttia keskiasteen koulujen ruokahuollosta oli yksityisillä yrityksillä.
Ravintolakeittiö populaarikulttuurissa

Etenkin huippuravintoloiden ammattikeittiöiden hektinen ilmapiiri ja tiukka hierarkia ovat antaneet aiheen monille elokuville ja televisiosarjoille sekä tositelevisio-ohjelmille. Tämänaiheisia elokuvia ovat Big Night (1996), romanttinen komedia Kaikilla mausteilla (2001), animaatiokomedia Rottatouille (2007), elämäkerrallinen komedia Haute cuisine – mestari keittiössä (2012), draamakomedia Liekeissä (2015) ja yhdellä otolla kuvattu brittidraama Boiling Point (2021), joka jatkui minisarjana Boiling Point – kiehumispisteessä (2023). Ravintolakeittiöön sijoittuvat myös Anthony Bourdainin kirjaan perustuva sarja Kitchen Confidential (2005–2006), tanskalainen draamasarja Jokaisen miehen takana (2023) ja yhdysvaltalainen komediasarja The Bear (2022).
Tositelevisiosarjoja ravintolamaailmasta ovat muun muassa Gordon Ramsayn 2000-luvun taitteessa aloittamat ”tylytyssarjat”, kuten Kurjat kuppilat ja sen suomalaiset vastineet nimellä Kuppilat kuntoon. Lisäksi vuosituhannen vaihteesta alkaen on tuotettu kymmeniä kokkikilpailuohjelmia sekä kansainvälisinä (MasterChef ym.) että suomalaisina formaatteina (mm. Kokkisota). Niissä ei yleensä työskennellä aidossa suurkeittiössä, vaan tv-studioon lavastetuissa työpisteissä.
Islam Marokossa

Islamilaisten pyhimysten (marabout) haudoille perustettuja muistomerkkejä on Marokossa tuhansittain.
Islam on Marokossa virallinen valtionuskonto ja väestön ehdoton valtauskonto, sillä 99% marokkolaisista oli vuonna 2022 muslimeja. Marokossa vallitseva islamin muoto on maliki-koulukuntaa ja aš'ariittista teologiaa edustava sunnalaisuus. Imaamit ovat valtion kouluttamia ja valtio valvoo moskeijoita. Kuningas on perustuslain 41. artiklan mukaan "uskovien komentaja" (amīr al-mu'minīn), ja hänellä on ylin valta uskonasioissa. Hän on fatwoja antavan korkeimman pappisneuvoston puheenjohtaja ja päättää, mitä asioita se käsittelee. Perustuslain mukaan Marokko edustaa "maltillista islamia."  Kuningashuone valvoo erityisesti, ettei Lähi-idässä vaikuttava salafismi saa sijaa Marokossa. Kuninkaan auktoriteetin kieltäneiden islamin suuntausten toiminta on estetty. Hallinto on estänyt ei-islamilaisen uskonnollisen kirjallisuuden levittämisen, sanoin sellaisen aineiston, joka on ristiriidassa sunni-islamin maliki-aš'ari-koulukunnan kanssa.
Maan itsenäistymistä (1956) edeltäneestä kahdestasadasta tuhannesta  noin kolmeentuhanteen supistunut juutalaisväestö ja maan 25 000–50 000 kristittyä ovat syrjityssä asemassa. Kristillistä avioliittoa ei tunnusteta virallisesti. Laki rankaisee yrityksestä käännyttää muslimi pois uskostaan. Islamin arvostelu on kiellettyä ja rangaistaan sakoilla tai vankeudella. Islamin arvostelu on kielletty myös puolueilta.
Marokkolaisen islamin muotoja

Marokkolaiseen islamiin kuuluu kolme tärkeää sosiaalista rakennetta, siyyid, zāwiya ja maxzen,  jotka muodostivat keskenään puhdasoppisesta islamista poikkeavan synteesin. Niiden ulkopuolelle jäi kirjanoppinut islam, joka joutui taistelemaan asemasta oikeana tulkintana islamista.
Marokkolaisen islamin muotoja > Siyyd ja maraboutit

Siyyid -kompleksi on Geertzin mukaan tribalistinen ilmiö, vaikka se esiintyy myös marokkolaisissa kaupungeissa. Sanalla siyyid  tarkoitetaan sekä kuollutta pyhimystä että hänen hautaansa, josta usein tuli kulttikeskus ja pyhiinvaelluksen kohde. Siyyid-kompleksiin kuuluivat lisäksi pyhimyksen isälinjaa kulkevat jälkeläiset sekä kultti, jonka avulla pyhimyksen baraka eli hänen siunauksellinen voimansa siirrettiin myös kultin harjoittajille. Hautarakennus on tyypillisesti matala, valkoinen, usein kupolilla varustettu kivirakennus puun alla, kukkulalla tai avoimessa maastossa sijaitsevana bunkkerina. Marokossa niitä on tuhansittain.
Maraboutit ovat kunnioitettuja pyhiä miehiä, itsensä nimittäneitä saarnaajia, suufiryhmien johtajia, Koraanin opettajia tai vaeltavia askeetteja. Maraboutien voima perustui siihen, että heillä oli baraka eli yliluonnollinen voima, joka teki heistä pyhimyksiä. Maraboutien baraka tarkoittaa siunausta jumalallisen suosion mielessä. Siunaukseen kuului myös aineellinen vauraus, fyysinen hyvinvointi, onni, runsaus ja maagiset voimat. Pyhyys ilmeni maan päällä siten erityisenä voimana ja kykynä. Sitä oli ihmisissä vaihtelevassa määrin mutta maraboutilla erityisen runsaasti. Henkilö oli marabout joko ihmetekojensa perusteella tai siksi, että hän oli Muhammedin jälkeläinen (šarif), tai molemmista syistä.
Pyhimys, joka antaa nimensä pyhimyshaudalle ("Sidi Lahsen Lyusi", "Sidi Ahmed ben Yussef") on melkein aina kvasimytologinen hahmo. Hän eteläeurooppalaiseen tapaan samalla eräänlainen suojeluspyhimys, jonka varjelun kohteena on alue, kylä, kaupunki, satama tai ammattikunta. Rituaalisen kultin muodot vaihtelevat paikasta toiseen eläinuhreista massarukouksiin, henkiparantamiseen, hevoskilpailuihin. Niihin osallistujille islam oli sitä, mitä barakaa omistavat maraboutit edustivat; he olivat profeetan lihaa ja verta.
Marokkolaisen islamin muotoja > Zāwiya

Zāwiya-kompleksilla viitataan veljeskuntien asemaan marokkolaisessa islamissa. Zāwiya on veljeskunnan päämaja ja pyhiinvaelluskohde etenkin, jos niihin kuului myös pyhimyshauta.
Alaviitti-dynastian hallitsemien vuosisatojen aikana on perustettu kymmenittäin erilaisia suufilaisia veljeskuntia, kuten Nasiri, Derqawi ja Kittani. Kaupunkien veljeskunnat olivat suhteellisen puhdasoppisia islamin suhteen, mutta maaseudun heimoyhteiskunnissa tilanne oli toinen, vaikka sulttaanit yrittivät suitsia niitä. 1800-luvun alussa sulttaani Suleiman bin Mohammed yritti wahhabismin hengessä vähentää hautojen palvontaa ja kieltää jotkut veljeskunnat kokonaan. Seurauksena oli berberikapina ja sulttaanin syökseminen valtaistuimelta. Suufilaisuutta ei kyetty ohjaamaan keskuksesta käsin. Se oli myös tärkein muoto, jolla julkisesta elämästä pois suljetut naiset omaksuivat islamin.
Veljeskuntien rituaalit ulottuivat Jumalan nimien toistamisesta veriuhreihin, miekkatansseihin, tulen tai käärmeiden käsittelyyn, keskinäiseen ruoskimiseen ja moneen muuhun.  Rituaali antoi veljeskunnalle identiteetin, mutta muuten ne olivat väljiä paikallisia ryhmiä, joiden tärkeimmät johtajat olivat myös paikallisia. Veljeskuntaa johtava šeikki oli rituaalien laillinen opettaja, ja hän oli myös lähimpänä aitoa pyhyyttä. Jos henkilöllä katsottiin olevan riittävästi barakaa, häntä alettiin myös pitää šarifinä, eli Muhammedin jälkeläisenä.
Viidennes marokkolaisista miehistä kuului vuonna 1939 johonkin kahdestakymmenestä kolmesta suurimmasta veljeskunnasta.
Marokkolaisen islamin muotoja > Maxzen

Maxzen-kompleksilla viitataan hallitsijan asemaan marokkolaisessa islamissa. Marokon hallitsijat ovat idriseistä lähtien olleet šarifeja eli profeetta Muhammedin jälkeläisiä Muhammedin tyttären Fatiman ja Muhammedin vävyn Alin kautta. Tällaisia sukutauluja oli helppo tehdä, sillä niiden totuudenmukaisuutta oli mahdoton tarkistaa. Marokossa sukulaisuudesta Muhammediin tuli vallitseva tapa legitimoida hallitsijan valta. Perustelua heikensi vain se, että Marokko oli täynnä Muhammedin jälkeläisiä. Tämän lisäksi hallitsijan on katsottu omistavan myös maagisia voimia, joten hänen pyhyydellään oli kaksi lähdettä. Kuninkaalliseen kulttiin kuului sellaisia asioita kuin asema uskonoppineiden esimiehenä, uskonnollisten virkailijoiden nimittäminen ja perjantairukousten julistaminen sulttaanin nimissä. Baraka oli myös sulttaanien ominaisuus, vaikka veljeskunnat olivatkin usein oppositiossa sulttaania vastaan.
Marokkolainen tulkinta hallitsijasta on islamilaisessa maailmassa poikkeuksellinen, sillä yhdistää sunnalaisen ja šiialaisen tulkinnan hallitsijasta. Sunnalaisuudessa  kalifin legitimiteetti perustuu epämääräisesti muotoiltuun virkaan asettamiseen, jonka perusteina ovat henkilön ominaisuudet ja se, että hän on yhteisön virkaansa asettama. Šiialaisuudessa hallitsija on imaami, jonka asema perustuu Muhammedin sukulaisuuden nojalla syntyneeseen pyhyyteen. Marokossa hallitsija ammentaa laillisuutensa molemmista lähteistä. Hallitsija on tällä tavoin maan ylin marabout, ykköspyhimys, jonka valta on hengellistä. Toisaalta hän on asianmukaisesti valittu islamilaisen yhteisön johtaja, jonka valta on poliittista. Nämä auktoriteetin puolet eivät silti jakautuneet tasaisesti, sillä hallitsijaa voitiin usein vastustaa poliittisena vallankäyttäjänä. Hän hallitsi periaatteessa kaikialla, mutta määräsi vain tietyissä paikoissa, sillä maa jakautui yleisen sanonnan mukaan kahteen osaan hallituksen maahan (blad l-maxzen) ja toisinajattelun maahan (blad s-siba). Jälkimmäiseen kuuluivat vuoristot, autiomaat ja arot, joilla hallitsivat heimot. Marokossa monarkia on silti erikoislaatuisella tavalla myös uskonnollisen järjestelmän pääinstituutio.
Islamin historiaa Marokossa > Islamisoituminen

Marokon beduiinivalloitus kohtasi 600-luvun lopussa uskonnollisesti kirjavan väestön. Välimeren etelärannikon alueelle olivat levinneet sekä kristinusko että paikoitellen juutalaisuus, kun taas enin osa sisämaassa asuvista berbereistä oli animismia ja polyteismia harjoittavia pakanoita. Valloittajien uskonnosta on ristiriitaisia tietoja. Islamilaisen perimätiedon mukaan he olivat muslimeja, mutta valloittajien uskonnosta kertova tärkein aikalaisdokumentti, vuonna 691 rakennettu Kalliomoskeija Jerusalemin Temppelivuorella, osoitti, että arabien pyhä kaupunki oli Mekan asemesta Jerusalem, eikä pyhäkön seinäkirjoitus anna yksiselitteistä kuvaa uskonnon sisällöstä. Todisteita islamista ei löydy vielä arabivalloituksen ensimmäiseltä vuosisadalta 700-luvulta. Espanjassa (al-Andalus) varhaisimmat viittaukset siihen ilmaantuvat lähteisiin vasta  800-luvulla. Valloituksen jälkeen kristinuskon katoamiseen meni vuosisatoja niin, että vasta uudella tuhat-luvulla väestön enemmistö oli kääntynyt islamiin.  Esimerkiksi Marokon Fèsissä toimi vielä 800-luvulla kristillinen kirkko. Marokkolaiset olivat silti nopeita omaksumaan valloittajien kulttuuria jo 700-luvulla, mistä todistavat uudet hautaustavat ja sianluitten vähäisyys tunkioissa.  Islamiin kääntyminen tapahtui usein heimoittain.
Islamin historiaa Marokossa > Maraboutismin nousu

Marokon kaupungit olivat perustaltaan heimojen luomuksia ja pääasiassa pysyivätkin sellaisina. Jokainen Marokon historian suuri muutos alkoi uskonkiihkoisen heimoliiton valloitussodista kaupunkeihin. Marokkoon ei toisaalta syntynyt puskurivyöhykkeeksi maanviljelyskulttuuria maantieteellisistä syistä ja siksi, että 1200-luvulta alkaen uusien ryöstelevien arabiheimojen tunkeutuminen heikensi sen edellytyksiä. Sekä kaupungeissa että maalla elettiin samojen tribalististen ihanteiden mukaan. Johtomotiiveja olivat vahvan miehen politiikka ja pyhän miehen hurskaus, jotka toisinaan yhdistyivät samassa henkilössä. Idris II perusti 800-luvulla Fesin ja edusti näitä molempia puolia. Almoravidit ja Almohadit saivat uskonkiihkoisen visionsa Lähi-idästä ja panivat ne myös täytäntöön.
Kun 1400-luvulta alkaen maaseudun maraboutit nousivat esiin, keskusvallan ote vastaavasti heikkeni. Siirtomaaherruuteen asti Marokolle oli Clifford Geertzin mukaan ominaista se, että kulttuurinen keskus ei sijainnut suurissa kaupungeissa vaan tribalistisella, liikkuvalla ja aggressiivisella paimentolaisalueella. Niistä olivat lähtöisin Marokon islamilaista sivilisaatiota muovanneet impulssit ja sen saama mielenlaatu. Geertzin mukaan berberi-islam oli ja on osaksi edelleen pyhimysten palvontaa, moraalista jyrkkyyttä, magiikkaa ja aggressiivista hurskautta yhtä hyvin Fesissä ja Marrakechissä kuin Atlasvuorilla ja Saharassa.