stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Edvard Fazer

Edvard Fazer.
Edvard Alexander Fazer (29. heinäkuuta 1861 Helsinki – 26. kesäkuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen pianisti, impressaari ja oopperanjohtaja. Hänen isänsä oli sveitsiläissyntyinen turkkuri Eduard Fazer ja äitinsä Anna Dorothea Haunhardt. Edvard Fazerin sisaruksia olivat sokeritehtailija ja tukkukauppias Max Fazer, Oy Karl Fazer Ab:n perustaja kauppaneuvos Karl Fazer, Fazerin musiikkikaupan (1897) perustaja Konrad Fazer (1864–1940) sekä pianotaiteilija Naema Fazer (1869−1951). Naema Fazerin puoliso oli aikanaan kuuluisa saksalainen viulutaiteilija, usein Suomessakin esiintynyt Willy Burmester (1869−1933).
Ura

Edvard Fazer opiskeli pianonsoittoa Pietarissa, Wienissä, Weimarissa ja Berliinissä. Weimarissa Fazerin opettajana oli Bernhard Stavenhagen, joka puolestaan oli aikoinaan ollut Franz Lisztin oppilaana. Aluksi Fazer toimi konserttisäestäjänä niin kotimaassa kuin ulkomaillakin, ja hän perusti Helsinkiin Fazerin musiikkikaupan ja sittemmin (1897) konserttitoimiston. Ulkomaanmatkoillaan solmimiensa yhteyksien ansiosta Fazer sai jo 1900-luvun alussa Helsinkiin vierailemaan useita tuon ajan eturiviin kuuluneita esittäviä taiteilijoita. Edvard Fazerin jätettyä konserttitoimiston johtajan tehtävät hänen tilalleen tuli Helge Mörck, jonka kuoltua 1924 konserttitoimisto liitettiin Fazerin musiikkikaupan alaosastoksi vuonna 1925.
Myöhemmin hän ryhtyi impressaariksi, ja hän kuului suomalaisen oopperaelämän keskeisimpiin hahmoihin. Vuonna 1911 hän perusti Aino Acktén kanssa Helsinkiin oopperanäyttämön (Suomalainen Ooppera), josta kehittyi Suomen kansallisooppera. Oopperan johdossa hän toimi vuoteen 1938.
Hän järjesti Mariinski-teatterin kiertueita 1908–1910 Helsinkiin, Tukholmaan, Kööpenhaminaan ja Berliiniin. Esityksiä oli yhteensä 70.
Kirjallisuutta

Laakkonen, Johanna: Canon and Beyond: Edvard Fazer and the Imperial Russian Ballet 1908–1910. Väitöskirja. Helsingin yliopisto, 2008. (Tiivistelmä.)
Aiheesta muualla

Laakkonen, Johanna: / Fazer, Edvard (1861–1943). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  19.7.2016. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Eero Mattsson

Eero Mattsson (18. heinäkuuta 1955 Kuopio – 11. syyskuuta 2020 Tampere) oli  Pomarkun kunnanjohtaja 2001–2020. Ylioppilaaksi hän pääsi Virtain lukiosta 1974. Mattsson suoritti opintonsa Tampereen yliopistossa valmistuen yhteiskuntatieteiden maisteriksi 1981. Hän toimi vuoden Pomarkun suunittelusihteerinä. Mattsson lähti puoleksitoista vuodeksi Alahärmään, josta palasi 1983 Pomarkun kunnansihteeriksi. Vuonna 1998, hän aloitti kunnanjohtajan viransijaisena ja 2001 kunnanjohtajana. Hän jäi eläkkeelle 1. kesäkuuta 2020.
Epigonatio

Gregorius I:llä on 1300-luvun freskossa kullattu epigonatio.
Epigonatio eli paalitsa (ven. палица, kreik. επιγονάτιον) on ortodoksisen kirkon "ansiomerkki", kirkollinen huomionosoitus, neliön muotoinen vaatekappale, jota piispa tai pappi käyttää nauhassa kyljelle ripustettuna.
Alkuaan sitä saivat kantaa vain piispat, mutta nykyisin sen käyttöoikeus voidaan myöntää myös ansioituneelle papille.
Hieman alempi vastaavanlainen huomionosoitus ortodoksisessa kirkossa on kuvevaate.
Edward (pelaaja)

| Edward |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Ioann Suh’arjev
Syntynyt: 28. joulukuuta 1987 (ikä 36)
Kansalaisuus:   Ukraina
Ammatti:  ammattipelaaja
Elektronisen urheilun pelaaja
Pelaajanimi:  Edward
Aktiivisena:  2001–2021, 2022–2023
Nyk. joukkue:  –
Rooli:  kivääripelaaja
Peli:  Counter-Strike 2, Counter-Strike: Global Offensive, Counter-Strike
Ioann ”Edward” Suh’arjev (ukr. Іоанн Сухарєв; s. 28. joulukuuta 1987) on ukrainalainen ammattilaisuransa lopettanut Counter-Strike 2 -pelaaja. Hän on pelannut myös Counter-Strike: Global Offensivea ja Counter-Strikea. Hänet on valittu kolmesti maailman 20 parhaan pelaajan joukkoon.
Edward saavutti kaikki merkittävimmät voittonsa Natus Vinceren joukkueessa, jossa hän pelasi kahteen otteeseen ensin vuosina 2012–2013 ja uudestaan 2013–2019. Suurimman rahapalkintonsa joukkue voitti StarSeries & i-League CS:GO Season 7 -turnauksesta huhtikuussa 2019. Edward oli finaalissa fnaticia vastaan joukkueen keskitasoa 1,14 ratingilla.
Saavutukset

Sija 5. HLTV TOP 20 Players -arvioinnissa vuonan 2010.
Sija 15. HLTV TOP 20 Players -arvioinnissa vuonna 2011.
Sija 16. HLTV TOP 20 Players -arvioinnissa vuonna 2013.
Ekokumppanit

| Ekokumppanit Oy |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Sukupolvelta toiselle. Ratkaisuja kestävän kehityksen haasteisiin.
Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:  2003
Toimitusjohtaja:  Suvi Holm
Kotipaikka:  Tampere
Toimiala:  Kestävä kehitys
Tuotteet:  Energianeuvonta, hankekumppanuus, luonto-, liikunta- ja retkeilypalvelut, kestävän kehityksen, resurssiviisauden ja kiertotalouden tukipalvelut ja viestintä
Liikevaihto:  1,3 miljoonaa (2021)
Henkilöstö:  alle 30 henkeä (2021)
Omistaja:  Tampereen kaupunki,  Pirkanmaan Jätehuolto Oy ja Tampereen Sähkölaitos Oy.
Kotisivu:  www.ekokumppanit.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ekokumppanit Oy:n toimisto sijaitsi aiemmin ikonisella paikalla Tammerkosken päällä Moreenia-rakennuksessa vanhan vesivoimalaitoksen yhteydessä. Nykyisin toimisto sijaitsee läheisessä Tampella-rakennuksessa kokouskeskus Pellavassa.
Ekokumppanit Oy on kunnallis-julkisomisteinen Tampereen kaupunkikonserniin kuuluva kestävän kehityksen yhtiö.
Ekokumppaneiden tehtävä on tuottaa Tampereen seudulla tiedotus-, neuvonta-, koulutus- ja asiantuntijapalveluja, joilla edistetään kestävän kehityksen mukaista elämäntapaa ja yritystoimintaa.
Historia

Yhtiö perustettiin vuonna 2003 Tampereen kaupungin ja Pirkanmaan Jätehuolto Oy:n toimesta. Kolmantena omistajana yhtiössä on vuoden 2009 alusta ollut Tampereen Sähkölaitos Oy.
Toiminta

Ekokumppaneiden toiminnan osa-alueita ovat resurssitehokkuus ja kiertotalous, energiatehokkuus ja uusiutuva energia, liikkuminen ja hyvinvointi sekä luonto ja ympäristö. Yhtiön toimintaa tehdään isoilta osin palvelusopimusten ja kehityshankkeiden myötä.
Ekokumppanit on vastannut Vuoden retkikohteeksi 2020 valitun Kintulammin retkeily- ja luonnonsuojelualueen kunnostus- ja kehitysprojektista vuonna 2017 ja tämän jälkeen alueen hoidosta ja huoltotyöstä.
Energiatehokkuuden osalta Ekokumppanit toimii Pirkanmaan ja Kanta-Hämeen alueellisena energianeuvojana valtion Energiaviraston toimeksiannosta. Maksuton ja puolueeton neuvonta tapahtuu Neuvoo.fi -nimen ja sivuston alla. Energiaviraston lisäksi energianeuvonnan rahoittajina on myös alueen kuntaorganisaatioita.
Tammikuussa 2020 Ekokumppanit lanseerasi Tampereen G Livelabissa järjesetettävien EkoLive-keskustelutilaisuuksien sarjan, jossa keskustellaan ajankohtaisista kestävään kehitykseen liittyvistä asioista asiantuntijoiden ja yleisön kesken. EkoLive-illoissa aihepiireinä ovat olleet esimerkiksi lähiluonto, tekstiilien kierrätys, tavaroiden yhteiskäyttö, puurakentaminen, ruokahävikki ja retkeily.
Aiheesta muualla

Ekokumppanit Oy
Ekokumppanit Oy:n Neuvoo.fi – Rakentamisen ja asumisen maksuton ja puolueeton energianeuvontapalvelu
Kintulammin retkeily ja luonnosuojelualue. Osa Ekokumppaneiden luonto- ja retkeilytoimintaa.
EkoLive-keskustelutilaisuudet ajankohtaisista aiheista
Erik Anton Virtanen

Erik Anton Virtanen (29. syyskuuta 1897 Turku – 28. marraskuuta 1970) oli suomalainen kansatieteilijä, Helsingin yliopiston ylimääräinen professori 1953–1964. Hänen alanaan oli suomalais-ugrilainen kansatiede.
Julkaisuja

Pöytyän kirkkoherrakunta 1721–1809 (1920)
Varsinais-Suomen yhteiskunnallista kansankulttuuria (1938)
Suomalaista tapaoikeutta (1949)
Itäkarjalaisten kalastusoikeudesta ja -yhtiöistä (1950)
Ekologinen kestävyys

Ekologinen kestävyys on yksi kestävän kehityksen näkökulmista. Sillä tarkoitetaan luonnon monimuotoisuuden ja ekosysteemien toiminnan varmistamista sekä ihmisten toiminnan sopeuttamista siihen niin, että luonnon kestokyky ei ylity saastutuksen tai luonnonvarojen liikakäytön takia.
Ekologinen kommunikaatio

| Ekologinen kommunikaatio> Ökologische Kommunikation |
| --- | --- |
 Suomalaisen laitoksen kansikuva.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Niklas Luhmann
Kieli:  saksa
Genre:  yhteiskuntateoria
Kustantaja:  Westdeutscher Verlag
Julkaistu:  1986
Suomennos
Suomentaja:  Sam Krause ja Seppo Raiski
Kansitaiteilija:  Jukka Aalto
Kustantaja:  Gaudeamus
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  247
ISBN:  951-662-864-8
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ekologinen kommunikaatio (saks. Ökologische Kommunikation) on saksalaisen sosiologin ja yhteiskuntateoreetikon Niklas Luhmannin vuonna 1986 ilmestynyt kirja. Teos on ilmestynyt suomeksi vuonna 2004 Gaudeamuksen kustantamana. Sen ovat suomentaneet Sam Krause ja Seppo Raiski.
Teoksen aiheena on yhteiskunnan mahdollisuudet torjua ympäristöuhkia. ”Ekologisella kommunikaatiolla” Luhmann tarkoittaa ympäristöongelmien muuntamista yhteiskunnan eri osien käyttämälle kielelle.
Teoksessa Luhmann esittelee yhteiskuntakäsityksensä ja erittelee tämän pohjalta yhteiskunnan eri osia: taloutta, oikeutta, tiedettä, politiikkaa, uskontoa ja kasvatusta. Lopuksi Luhmann käsittelee ympäristöuhkien haastetta yhteiskunnalle ja ottaa muun muassa kantaa ympäristöetiikkaan.
Erik Anttinen

Erik Einar Anttinen (6. lokakuuta 1922 Helsinki – 5. huhtikuuta 2009 Rantasalmi) oli Tampereen yliopiston kansanterveystieteen ja erityisesti sosiaalipsykiatrian professori vuodesta 1973.
Elämäkerta

Anttisen äiti oli Anna Tyyne Veikkanen ja isä oli lääkintöneuvos Einar Emil Anttinen, joka työskenteli lääkärinä Lapinlahden sairaalassa. Perhe asui sairaalarakennuksessa, jonka vuoksi osastot ja potilaat tulivat Anttiselle tutuiksi jo lapsuudessa. Anttinen kertoi ystävystyneensä monien sairaalan pitkäaikaispotilaiden kanssa. Hänen puolisonsa vuodesta 1951 oli sairaanhoitaja Paula Inkeri Puhakka.[lähde? ]
Anttinen valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1940 ja lääketieteen lisensiaatiksi kymmenen vuotta myöhemmin. Anttisen lääketieteellisen tutkijan ura alkoi vuonna 1950 valtion seerumlaitoksen assistenttilääkärinä. Sieltä hän siirtyi Lapinlahden sairaalaan, jossa hän toimi apulaislääkärinä ja apulaisylilääkärinä. Psykiatrian erikoislääkäri hänestä tuli 1954. Anttinen työskenteli muun muassa useissa eri tutkimuslaitoksissa, Lapinlahden sairaalassa, HYKS:issä ja Helsingin yliopistossa ennen Tampereen yliopiston professuuriaan. Anttinen työskenteli myös aivovammasairaalassa, jossa hän teki väitöskirjansa aivovammoja saaneiden sotaveteraanien aivohalvauksista. Lääketieteen tohtoriksi hän väitteli vuonna 1960.[lähde? ]
1960-luvulla Anttinen johti Nokialla Pitkäniemen sairaalaa ja hän alkoi kehittää avohoidollisia ja perhekeskeisiä hoitomuotoja. Vuonna 1973 hänet kutsuttiin vasta perustetun Tampereen yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan sosiaalipsykiatrian professoriksi. Hänestä tuli Suomen ensimmäinen kyseisen alan professori. Samana vuonna silloinen kansanterveystieteen laitos ja Anttisen johtama tutkimusryhmä liittyivät WHO:n aloittamaan kansainväliseen sosiaalipsykiatriseen tutkimukseen, josta syntyi useita väitöskirjatutkimuksia.[lähde? ]
Opetuksessaan Erik Anttinen painotti humanistisia arvoja, eettisyyttä ja potilaan kohtaamisen taitoja. Hän piti tärkeänä opetuksen integrointia, jotta opiskelija saisi kuvan kliinisten ongelmien laajapohjaisuudesta. Hän oli myös mukana toteuttamassa moniammatillista täydennyskoulutusta terveyskeskuksissa.[lähde? ]
Erik Anttinen oli Tampereen lääketieteellisen tiedekunnan varadekaanina vuosina 1977–1978 ja dekaanina 1979–1980. Hän osallistui silloin tiedekunnan edustajana toimikuntaan, jonka työn tuloksena luotiin uusi yliopistosairaalalaki. Sen seurauksena Tampereen keskussairaalasta tuli yliopistollinen keskussairaala, ja yliopiston opettajien asema määritettiin muiden yliopistosairaaloiden tavoin. Vuonna 1984 Erik Anttinen kutsuttiin Suomalaisen Lääkäriseuran Duodecimin kunniajäseneksi.[lähde? ]
Erkki Latvala

Paavo Erkki Latvala (7. huhtikuuta 1923 Vimpeli – 21. joulukuuta 1976) oli suomalainen pesäpalloilija. Hän pelasi Vimpelin Vedossa.
Latvala pelasi Vedon joukkueessa mestaruussarjassa 1940–1947, saavutti SM-pronssin vuosina 1940, 1946 ja useita Etelä-Pohjanmaan piirin mestaruuksia. Vuonna 1946 Latvala voitti pesäpallon SM-sarjan lyöjäkuninkuuden.
Saavutukset > Pelaajana

2 SM-pronssia: 1940, 1946
1 Itä-Länsi-ottelu: 1947
Pesäpallon lyöjäkuningas: 1946
Esa Kivekäs

Matti Esaias ”Esa” Kivekäs (6. heinäkuuta 1916 Oulu – 14. kesäkuuta 1992 Helsinki) oli suomalainen teologian tohtori ja uskonnonopettaja. Nuoruudessaan hän kilpaili keskimatkojen juoksussa. Hän edusti urallaan Oulun Pyrintöä (OP) ja saavutti seuran riveissä SM-viestimitaleita.
Esa Kivekäs kirjoitti ylioppilaaksi kotikaupungissaan Oulun lyseossa vuonna 1934. Hän jatkoi opintojaan Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1940. Hän valmistui teologian kandidaatiksi 1949, teologian lisensiaatiksi 1957 ja väitteli teologian tohtoriksi vuonna 1967 Rudolf Bultmannin teologisesta antropologiasta. Kivekäs oli vihitty papiksi Talvisodan aikaan, ja hän toimi sotilaspastorina Jatkosodan loppuun eli syksyyn 1944 asti.
Sodan jälkeen Kivekäs työskenteli uskonnon opettajana Hämeenlinnassa, Turussa ja Helsingissä. Ennen eläköitymistään hän työskenteli Helsingin yliopiston opettajankoulutuslaitoksen uskonnon didaktiikan lehtorina vuosina 1974–1979.
Vuoden 1936 4 x 800 metrin viestin Suomen mestarijoukkue Oulun Pyrintö. Juoksijat vasemmalta: Helge Vänttilä, Niilo Hartikka, Onni Pyörälä ja Esa Kivekäs.
Esa Kivekäs kilpaili 1930-luvulla yleisurheilussa niin 800 kuin 1 500  metrillä. Kivekkään seura Oulun Pyrintö nousi 1930-luvun puolivälissä kansalliselle huipulle niin 4×800:lla kuin 4 × 1 500 metrillä nimekkäimpänä juoksijanaan Niilo Hartikka. Kivekäs oli tyypillisesti 4×800 metrin nelikossa. Ensimmäisen kerran OP nousi SM-viestikisoissa mitaleille vuonna 1934, jolloin Kivekäs sai OP-nelikossa Hartikan, Onni Pyörälän, Helge Vänttilän kanssa pronssia. Seuraavana vuonna sama nelikko oli hopealla. Syksyllä 1935 Oulun keskuskentällä OP:n nelikko Vänttilä–Pyörälä–Kivekäs–Hartikka teki Suomen ennätyksen 4×800 metrillä ajan ollessa 7.53,4. Tämä enteilikin menestystä seuraavan vuoden SM-viesteissä. Vuoden 1936 SM-viesteissä OP-nelikolle tuli sitten Suomen mestaruus voitettuaan Helsingin Poliisi-Voimailijoiden vahvan nelikon. OP:n ja Kivekkään mitaliketju jatkoi vielä vuoden 1937 SM-viesteissä, joissa OP oli hopealla.
Elmedin Kikanović

| Elmedin Kikanović |
| --- | --- |
 Elmedin Kikanović
Henkilötiedot
Koko nimi:  Elmedin Kikanović
Syntynyt: 2. syyskuuta 1988 Tuzla, Jugoslavia
Kansalaisuus:   Bosnia ja Hertsegovina
Koripalloilija
Pelipaikka:  sentteri
Pituus:  211 senttimetriä
Paino:  106 kilogrammaa
Nyk. joukkue:  ALBA Berlin
Sarja:  Bundesliiga
NBA-varaus:  ei varattu
Pelaajaura
Seurajoukkueet
2004-2007 2007-2010 2011-2015 2015 2015-:  Sloboda Tuzla Crvena zvezda Jenisei Krasnojarsk SLUC Nancy ALBA Berlin
Maajoukkueet
2006-:  Bosnia ja Hertsegovina
Aiheesta muualla
FIBA
Elmedin Kikanović (s. 2. syyskuuta 1988 Tuzla) on bosniahertsegovinalainen koripalloilija, joka edustaa Saksan Bundesliigassa pelaavaa ALBA Berliniä ja Bosnia ja Hertsegovinan koripallomaajoukkuetta. Pelipaikaltaan 211-senttinen ja 106-kiloinen Kikanović on sentteri.
Ura > Seurajoukkueura

Kikanović aloitti uransa kotikaupunkinsa Sloboda Tuzlassa, jota hän edusti vuodet 2004-2007. Vuonna 2007 hän siirtyi serbialaiseen KK Crvena zvezdaan, jossa hän pelasi vuoteen 2010 asti debytoiden myös ULEB Eurocupissa. Vuodet 2011-2015 Kikanović edusti venäläistä BK Jenisei Krasnojarskia. Toukokuussa 2015 Kikanović siirtyi loppukauden kattavalla sopimuksella Ranskan Ligue Nationale de Basketballin SLUC Nancyyn, jossa hän pelasi neljässä pelissä.
Heinäkuussa 2015 Kikanović siirtyi Saksan Bundesliigan ALBA Berliniin.
Ura > Maajoukkueura

Kikanović debytoi Bosnia ja Hertsegovinan koripallomaajoukkueessa jo 18-vuotiaana. Hän on kuulunut joukkueeseen vuosien 2011, 2013 ja 2015 EM-kilpailuissa.
Muuta

Kikanović kärähti steroidien käytöstä vuonna 2010. Hänen kilpailukieltonsa kesti kesään 2011 asti, jolloin hän siirtyi Jenisei Krasnojarskiin.
Esa Koivusilta

Esa Olavi Koivusilta (6. heinäkuuta 1912 Asikkala – 3. toukokuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä ja johtaja, joka toimi Maalaisliiton kansanedustajana Uudenmaan läänin vaalipiiristä vuosina 1954–1958.
Koivusilta suoritti kansankorkeakoulun vuonna 1932, kauppakoulun 1933 ja maatalousnormaalikoulun 1935. Hän työskenteli muun muassa maanviljelijänä, liikemiehenä sekä Lahden yrittäjäväen osuuskassan johtajana. Kunnallispolitiikassa Koivusilta oli mukana toimien kunnanvaltuuston puheenjohtajana Orimattilassa. Presidentin valitsijamiehenä hän toimi vuoden 1956 vaaleissa.
Koivusillan vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Kustaa Koivusilta ja Fanny Aleksiina Kailaniemi. Koivusilta oli naimisissa Irja Kyllikki Riihimäen kanssa vuodesta 1938 lähtien.
Esa Kejonen

Esa Kejonen Suvannon pesäpallokentällä Ylivieskan Kuulan pelipaidassa.
Esa Kejonen (s. 5. maaliskuuta 1994 Tampere) on siilinjärveläinen blogikirjoittaja ja curlingpelaaja sekä entinen pesäpalloilija ja -valmentaja. Nykyään hän toimii sisällöntuottajana TailorGuide -yrityksessä sekä Mentaalipalloa -projektissa. Projekti tuottaa urheilun psyykkisen valmennuksen sisältöä sosiaaliseen mediaan. Curlingissa hän edustaa Hyvinkään Curlingia.
Pesäpallourallaan Kejonen edusti kasvattajaseuransa Siilinjärven Pesiksen lisäksi Nerkoon Nuorisoseuran Urheilijoita, Jyväskylän Lohea, Ylivieskan Kuulaa sekä Puijon Pesistä. Pesäpallon Itä-Länsi-otteluissa hän pelasi B-pojissa Sotkamossa 2012 ja A-pojissa Seinäjoella 2014.
Kejonen on koulutukseltaan luokanopettaja ja kasvatustieteiden maisteri. Hänen isoisänsä on runoilija Pekka Kejonen.
Enrico Masseroni

Enrico Masseroni (20. helmikuuta 1939 – 30. syyskuuta 2019) oli italialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1963 ja nimitettiin Mondovin hiippakunnan piispaksi 3. lokakuuta 1987. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. joulukuuta. Pääkonsekraattorina toimi Aldo Del Monte, jota avustivat Massimo Giustetti ja Francesco Maria Franzi.
Masseroni sai 10. helmikuuta 1996 nimityksen Vercellin arkkipiispaksi.
Elokuvavuosi 1977

Tässä luettelossa käsitellään vuoden 1977 aikana julkaistuja elokuvia ja elokuvamaailman merkittäviä tapahtumia.
Tähtien sota
Uudet elokuvat

007 rakastettuni
Abba: The Movie
Aika hyvä ihmiseksi
Annie Hall
Eraserhead
Hornankuja
Huomenna herään ja tee läikkyy
Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon
Jappervokki
Jäniksen vuosi
Keskeneräinen sävelmä mekaaniselle pianolle
Kolmannen asteen yhteys
Kolme naista
Lämäri
Manaaja II: Luopio
Murskaajat
Nalle Puh
Pelastuspartio Bernard ja Bianca
Rautaristi
Saturday Night Fever – lauantai-illan huumaa
Suspiria – tappavat huokaukset
Tähtien sota
Verenimijät
Viimeinen savotta
Yön silmät
Suomen katsotuimmat 1977

Suomessa eniten teatterikatsojia saaneet elokuvat vuonna 1977 olivat:
Viimeinen savotta (1977), 497 346 katsojaa
007 rakastettuni (1977), 434 618 katsojaa
Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon (1977), 407 877 katsojaa
Tähtien sota (1977), 315 492 katsojaa
Jäniksen vuosi (1977), 362 644 katsojaa
Syvyyden saalistajat (1977), 234 677 katsojaa
Maratoonari (1976), 216 688 katsojaa
Lämäri (1977), 212 102 katsojaa
Rocky (1976), 195 568 katsojaa
Mustalaisleiri muuttaa taivaaseen (1976), 186 768 katsojaa
Aiheesta muualla

Elokuvavuosi 1977 Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Enrico Pace

Enrico Pace (s. 1967 Rimini) on italialainen pianisti.
Pace valmistui sävellyksen ja orkesterinjohdon opinnoista Pesaron Gioachino Rossini -konservatoriossa, jossa hän sai myös pianonsoiton opetusta Franco Scalalta. Myöhemmin hän opiskeli Imolan Accademia Pianistica Incontri col Maestrossa ja sai valmennusta Jacques de Tiègeltä. Pace voitti vuonna 1989 Kansainvälisen Franz Liszt -pianokilpailun Utrechtissa. Tästä alkoi hänen kansainvälinen uransa. Hän on kiertänyt kansainvälisesti ja esiintynyt lukuisten orkesterien kanssa muiden muassa Roberto Benzin, David Robertsonin, Andrei Boreikon, Mark Elderin, János Fürstin, Eliahu Inbalin, Lawrence Fosterin, Kazimierz Kordin, Jiří Koutin, Gianandrea Nosedan, Walter Wellerin, Carlo Rizzin, Jan Latham-Koenigin, Vasili Sinaiskin, Stanislaw Skrowaczewskin, Bruno Weilin ja Antoni Witin johdolla.
Pacen yhteistyökumppaneita kamarimusiikissa ovat olleet muiden muassa Leonidas Kavakos, Frank Peter Zimmermann, Akiko Suwanai, Liza Ferschtman, Sung-won Yang, Daniel Müller-Schott, Sharon Kam, Igor Roma, Marie-Luise Neunecker, Antoine Tamestit, Patrick Demenga, Keller Quartett, The Vanbrugh ja Quartetto Prometeo. Pace teki Kavakoksen kanssa levytyksen kaikista Ludwig van Beethovenin viulusonaateista (Decca, 2013) ja sai tästä Grammy-ehdokkuuden. Hän on levyttänyt myös muiden muassa Felix Mendelssohnin, Franz Lisztin ja Ferruccio Busonin teoksia.
Eero Miettinen

Eero Miettinen (s. 1954) on suomalainen teollinen muotoilija ja 
Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun professori.
Miettinen kirjoitti ylioppilaaksi Apollon lukiosta Helsingissä vuonna 1973 ja valmistui teolliseksi muotoilijaksi Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1980. Hän työskenteli 1979–1984 teollisena muotoilijana Oy Sisu-Auto Ab:ssä, jossa hän suunnitteli terminaalitraktoreita ja kuorma-autoja. Oy Saab-Valmet Ab:n muotoilupäällikkönä toimiessaan 1985–1998 Miettinen vastasi muun muassa avoautojen konsepti- ja vuosimallimuotoilusta. Nokian muotoilujohtajana Miettinen toimi 1998 –2009, minkä jälkeen hän on toiminut Suomen Muototoimisto Oy:n toimitusjohtajana.
Eero Miettinen on opettanut muotoilua Taideteollisessa korkeakoulussa 1980–2009 ja Teknillisessä korkeakoulussa 1995–2009. Miettinen toimii professorina Aalto-yliopiston taideteollisessa korkeakoulussa ja Lahden Muotoiluinstituutissa. Hän on opettanut ja luennoinut myös lukuisissa muiden maiden yliopistoissa.
Miettinen nimettiin vuoden teolliseksi muotoilijaksi 1994 ja Kaj Franck -palkinnon saajaksi 2001. Vuonna 2008 hänet nimitettiin Teknillisen korkeakoulun tekniikan kunniatohtoriksi.
Aiheesta muualla

Eero Miettisen arkisto Elinkeinoelämän keskusarkistossa (Arkistoitu – Internet Archive)
Eero Miettisen haastattelu 2007 (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Djibouti

Djiboutin tasavalta eli Djibouti (arab. جمهورية جيبوتي‎, Jumhūriyyat Jībūtī, ransk. République de Djibouti, somaliksi Jamhuuriyadda Jabuuti) on pieni valtio Afrikan itäosassa, niin sanotussa Afrikan sarvessa, Punaisenmeren ja Adeninlahden erottavan Bab el Mandebin salmen kohdalla. Djiboutin naapurimaat ovat pohjoisessa Eritrea, lännessä sekä etelässä Etiopia ja idässä Somalia. Somalit ovat suurin osa väestöstä ja alue kuuluikin Somalialle ennen sen siirtymistä Ranskan siirtomaaksi, jollainen se oli aina vuoteen 1977 saakka. Maan pääkaupunki on Djibouti ja maassa elää arvion mukaan yli miljoonaa ihmistä, joista yli puolet elää pääkaupungissa. Djiboutilla on pinta-alaa 23 200 neliökilometriä, josta 20 neliökilometriä on sisävesiä ja 10 neliökilometriä keinokasteltua aluetta. Djibouti on sekä ilmastollisesti että maankin osalta hyvin kuivaa ja polttavan kuumaa aluetta, minkä vuoksi viljelyskelpoista maata ei ole kuin 0,4 prosenttia koko pinta-alasta. Djibouti onkin erittäin riippuvainen elintarvikkeiden tuonnista.
Djibouti on vapaakauppa-aluetta ja sen talous perustuu pitkälti sen satamaan (Djiboutin satama) sekä ulkomaanapuun. Maalla oli vuonna 2012 työvoimaa 294 600 henkeä, joista vain 40 prosenttia on työllistynyt. Maassa käytetään valuuttana Yhdysvaltain dollariin sidottua Djiboutin frangia. Djiboutin 5,4 miljardin dollarin bruttokansantuotteesta lähes 80 prosenttia koostuu palveluista, kun teollisuuden osuus on noin 17 prosenttia (vuoden 2017 arvioita).