stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Koskelan vanhustenkeskus
Aiheesta muualla

Koskelan palvelukeskus (hel.fi)
Koskelan sairaala-alueelle tulee "muistisairaiden kylä" (8.3.2016) (helsinginuutiset.fi)
Kaupungin kunnalliskodin (Koskelan sairaskodin, Koskelan sairaalan) kappeli n. 1911
Koskelan sairaalan kappeli 2018
Kothokidai

| Kothokidai> Κοθωκίδαι.Sijainti |
| --- | --- |
 Kothokidai
Koordinaatit:  38°5′51″N, 23°35′23″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Ágios Ioánnis, pohjoiseen Asprópyrgoksesta, Länsi-Attika, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Oineis
 :  Demetrias (vsta 307 eaa.)
 :  Oineis (vsta 201 eaa.)
Trittys:  paralia
Demonyymi:  Kothōkidēs (Κοθωκίδης)
Bulen jäseniä:  2
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kothokidai (m.kreik. Κοθωκίδαι, Kothōkidai, lat. Cothocidae) oli antiikin aikainen alun perin Oineis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen paralia-trittykseen eli Attikan rannikkoalueiden demoksiin.
Kothokidain oletetaan sijainneen Ateenan luoteispuolella suunnilleen nykyisen Ágios Ioánniksen tienoilla, pohjoiseen Asprópyrgoksesta.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Oineis ja sillä oli kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 307/306 eaa. Demetrias-fyleen ja fylen lakkauttamisen jälkeen vuodesta 201/200 eaa. jälleen Oineis-fyleen. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Kothōkidēs (Κοθωκίδης).
Kosmidionin taistelu

Kartta Bysantin ajan Konstantinopolista. Kosmidion, Kaligarian portti ja Blakhernai ovat aivan kartan ylimmässä reunassa.
Kosmidionin taistelu käytiin kahden vallasta Osmanien valtakunnassa taistelleen veljeksen ja prinssin Süleyman ja Musa Çelebin joukkojen välillä aivan Konstantinopolin muurien edustalla 15. kesäkuuta 1410.
Tausta

Sulttaani Bayezid I hävisi Ankaran taistelun Timur Lenkille 1402 ja joutui Timuridien dynastian vangiksi. Bayezidin neljä poikaa aloittivat kamppailun vallasta ja kymmenen vuotta kestänyt Osmanien interregnumina tunnettu sisällissota puhkesi veljesten välille 1403. Alun yhteenottojen jälkeen Anatoliassa vallitsi pattitilanne, joka kesti 1405–1410. Valittu sulttaani Mehmed lähetti Musan pienen armeijan kanssa Mustanmeren kautta Traakiaan, josta tämä saattoi hyökätä Süleymanin alueille kaakkois-Euroopassa. Süleyman marssi joukkoineen Traakiaan kohtaamaan Musan. Seurasi lyhyt mutta verinen yhteenotto, jossa Süleymanilla oli alkuun etulyöntiasema.
Taistelu mainitaan kolmessa Bysantin lyhytkronikassa. Bulgarialainen kronikoitsija Konstantin Kostenetsilainen ja Bysantin kreikkalainen Khalkokondyles kertovat taistelusta yksityiskohtaisemmin, kun taas Mehmed Çelebin teoista veljesten sisällissodassa yleensä värikkäästi kuvaileva turkkilainen aikalaiskronikka Ahval kertoo Kosmidionin tapahtumista niukemmin. 1900-luvun italialainen historioitsija Elpidio Mioni esittää, että taistelu olisi tapahtunut tarkalleen Kaligarian portin (turk. Egri Kapısı) edessä.
Taistelu

Ennen taistelua käytiin juonitteluja. Bysantin keisari Manuel II Palaiologos tuki Süleymania ja yritti houkutella veljesten setäpuolia Stefan ja Vuk Lazarevićia loikkaamaan Süleymanin puolelle. Vuk Lazarević vaihtoikin leiriä taistelun aattona, mutta Serbian despootti Stefan Lazarević jäi ilmeisesti Musan puolelle.
Bysantilla oli suuri vaikutus taistelun ratkeamiseen, sillä taistelu käytiin Kosmidionin esikaupunkialueella Kultaisen sarven lähellä aivan Konstantinopolin muurien edustalla. Paikasta oli näköetäisyys Blakhernain keisarilliseen palatsiin. Konstantin Kostenetsilaisen mukaan Süleymanin joukot vyöryivät muurien porteista Musan kimppuun. Alkuun Musan joukot aiheuttivat raskaita tappioita Süleymanille, mutta taistelu kääntyi, kun Süleyman lähetti muutaman sadan miehen vahvuisen osaston iskemään Musan leiriin. Taistelu oli hyvin verinen ja jätti ruumiita kasoittain lojumaan Konstantinopolin edustan kentille ja rannoille. Raskas taistelu päättyi viimein Süleymanin voittoon. Konstantin Kostenetsilaisen mukaan ratkaisevin tekijä oli se, että taistelun aikana moni Musan vasalleista loikkasi vastustajan puolelle. Pettynyt Musa vannoi vielä tappavansa Vuk Lazarevićin ja antavansa tämän maat Stefanille.
Taistelun jälkeen Musa pakeni Bulgariaan, jossa hän sai tukea yhä uskollisilta valakialaisilta liittolaisiltaan. Hän keräsi uuden armeijan ympärilleen samaan aikaan kun Süleyman otti Edirnen uudelleen haltuunsa. Seuranneiden kuukausien aikana Süleymanin ja Musan armeijat ottivat yhteen useita kertoja taisteluissa Serbian ja Bulgarian hallinnasta.
Kuvitus Konstantinopolin muureista 1400-luvun lopulta.
Kotin kieli (jeniseiläinen)

Kotin kieli eli kotti on 1800-luvun puolivälissä kuollut jeniseiläinen kieli. Sen puhujat asuivat nykyisestä Krasnojarskista etelään ja itään aina Kanjoelle saakka. Kotin šet ’joki’ -sanaan perustuvia -šet -loppuisia vesistönimiä esiintyy Kan- ja Birjusajokien välisellä alueella. Kotin lähin sukukieli oli assani.
Viimeiset kotinkieliset tekstit merkitsi muistiin suomalainen kielitieteilijä M. A. Castrén. Hän on kirjoittanut myös kieltä käsittelevän tutkimuksen.
Korsetti

Piirros korsetista 1870-luvulta.
Korsetti on vyötäröä ja lantiota tukeva jäykkä ja kiristettävä naisten liivi. Nyöreillä kiristettäviä korsetteja kutsutaan myös kureliiveiksi.
Korsettia on usein käytetty vyötärön kaventamiseksi joko hetkellisesti tai pysyvästi. Korsettia voidaan käyttää paitsi alusvaatteena, myös päällysvaatteena tai eroottisena vaatekappaleena. Sitä on käytetty myös selkäongelmiin ja painonhallintaan.
Rakenne ja materiaalit

Korsetin kangas on usein tukevaa puuvillaa tai satiinia, mutta myös kevyempiä materiaaleja käytetään. Korsetin ja ihon välissä voidaan käyttää jotain vaatetta suojaamassa ihoa korsetilta ja korsettia hieltä.
Korsetin pitävät tukevana liivinluut, jotka valmistetaan nykyisin metallista tai muovista. Luut ulottuvat korkeintaan noin 16 senttimetriä vyötärön alapuolelle, jotta istuminen olisi mahdollista.
Korsetissa voi olla yläosassa kupit rinnoille ja alaosassa sukkanauhat.
Perinteisissä korseteissa on takana nyörit kiristystä varten, jotta korsetti olisi tiukka. Joissakin korseteissa on etukiinnitys joko nyörillä, hakasilla, vetoketjulla tai lastikalla. Nyörityksen voi toteuttaa usealla eri tavalla. Korsetin ala- ja yläreuna jätetään löyhemmin kiristetyksi kuin vyötärön kohta, jotta korsetti ei pullistaisi reunojensa kohdalla vartaloa. Takanyöritetyn korsetin pukemisessa tarvitaan toisen henkilön apua, mutta etukiinnitetyn korsetin pukeminen voi onnistua yksinkin.
Tyypit

Korsetti voi olla niin sanottu vyötärökorsetti, jolloin se muokkaa vain vyötäröä, tai se voi ulottua rintojen yli ja alas lantiolle, jolloin se tukee ja muotoilee kehoa enemmän. 1900-luvun alussa oli malleja, jotka ylsivät jopa reisille. Nämä korsetit eivät kuitenkaan olleet alas asti luitettuja.
Historian aikana on ollut monenlaisia korsettityyppejä. Haluttu vyötärön kapeus, siluetti, vyötärölinjan paikka ja ylävartalon muoto ovat muuttuneet muodin mukaan ja näihin kaikkiin on voitu vaikuttaa eri tavoin leikatuilla ja luitetuilla korseteilla. 1700-luvulla käytetyt korsetit asettivat vyötärön melko alas ja ne olivat kokonaan luitettuja. Myöhemmin luiden määrä vaihteli ja suurimmassa osassa korseteista oli luita 15–30 kappaletta korsetista ja käyttäjän koosta riippuen. 1900-luvun alussa esiteltiin uudenlainen niin sanottu S-korsetti, joka työnsi naisen rinnan eteen ja takamuksen taakse synnyttäen S-kirjainta muistuttavan sivusiluetin. S-korsetin tarkoitus oli olla terveellinen ja muodikas vaihtoehto aiemmalle viktoriaanisen tyylin korsetille, mutta siitäkin tuli naisille väline saada entistäkin kapeampi vyötärö.
Käyttö

Korsetteja voidaan käyttää esimerkiksi alusasuna, toppina tai vyötärönkiristäjänä juhlatilaisuuksissa. Korsetti kuuluu perinteisesti morsiuspukuun. 2000-luvulla korsettia on alettu käyttämään myös päällysvaatteena. Jotkut käyttävät korsettia vyötärönsä muokkaukseen, selkäongelmiin, historianharrastuksena, pukeutumistyylinsä osana (esimerkiksi gootit) tai eroottisena asusteena. Tiukka korsetti estää mahan syömisen täyteen, minkä vuoksi jotkut pitävät korsettia painonhallinnan apuna. Korsetti estää myös pitkäaikaisesti käytettynä vatsan kasvua suuremmaksi.
Korsetti saa vyötärön näyttämään kapealta etenkin edestä ja takaa, koska se tekee vyötäröstä poikkileikkaukseltaan pyöreän. Korsetti myös kohottaa rintoja. Rintaliivikupeilla varustettu korsetti tukee suuria rintoja paremmin kuin tavalliset rintaliivit, eikä purista yhtä paljon.
Korsetti painaa alimpia kylkiluita hitaasti sisäänpäin, ja samalla sisäelimet siirtyvät hiukan. Näin vyötärö kaventuu ajan kuluessa. Korsetin pitkäaikainen käyttö aiheuttaa keskivartalon lihasten surkautumista, mitä voi torjua venyttelyillä ja lihaskuntoharjoittelulla.
Korsetin käyttö vaatii totuttelua, sillä tiukka korsetti tekee hengityksestä aluksi pinnallisen. Korsetti ei saa olla niin tiukalla, että se aiheuttaa kipua.
Historia

Korsetteja käytettiin jo antiikin Kreikan aikana. Euroopassa pukeuduttiin 1300–1500-luvuilla tiukkaan räätälöityyn vartaloon.lähde?
Jo ennen keskiaikaa tunnettiin kureliivit korostaen vyötäröä. Vuoden 1550 tienoilla eurooppalaiset räätälit alkoivat valmistaa nahasta, puusta ja raudasta korsetteja aatelisnaisille. Myöhemmin metallituet ­korvattiin muun muassa  valaan luilla ja 1800-luvulta alkaen kumilla.
Varsinainen kureliivi kehittyi ensimmäisenä 1500-1600-luvun Espanjassa, missä korsettia kutsutaan nimellä vasquine. Muoti levisi sieltä Italiaan ja Ranskaan sekä Englantiin. Korsetti oli aluksi aristokraattinen muoti.lähde?
Korsetteja alettiin neuloa koneellisesti 1800-luvun alussa. Siitä tuli arkipäiväinen vaatekappale ylellisyystuotteen sijaan. 1830-luvulla ihannevyötärö oli ampiais- tai hämähäkkivyötärö. Se on niin kapea, että sen ympäri yltää kahden käden sormin.lähde? Korsetin kiristäminen tarpeeksi tiukaksi oli mahdollista uuden keksinnön, metallisten nyörinreikien, ansiosta. Kumilankoja sisältävät ”hygieeniset korsetit” tulivat käyttöön 1860-luvulla. Näitäkään korsetteja ei juuri voinut pestä, nimestään huolimatta. Samaan aikaan ilmestyivät myyntiin ensimmäiset värilliset satiinikorsetit – mustat, punaiset ja harmaat.
1880-luvulla ihannevyötärönmitta oli 33 senttiä. Korsettiin pukeuduttiin jo aamulla ja korsettia piti kiristää muutaman tunnin välein, kunnes vartalo on iltaan mennessä halutun muotoinen. lähde?
Transvestiitit ja sadomasokistit vaikuttivat 1800-luvulla korsetin osittain huonoon maineeseen. Viktoriaanisena aikana ihmiset kuvasivat eroottisia roolileikkejä, joissa ”tuhmat” nyöritettiin tiukkoihin korsetteihin. Nämä ­kertomukset loivat erotiikan ja fetisismin osaltaan korsetin ympärille.
1800-luvun alkupuolella myös muotitietoiset herrasmiehet käyttivät korsetteja, tavoitteena hoikka ja elegantti S-mallinen vartalo. Korsettia käyttäviä miehiä alettiin pilkata 1800-luvun puolivälissä, kun korsettien käyttö miesten keskuudessa meni pois muodista. Esimerkiksi ratsuväensotilaat kuitenkin käyttivät selän tukena nahasta tehtyä korsettia. Yhdenlaista miesten korsettia kutsuttiinkin sotilaalliselta kalskahtavalla nimellä ”Marlboro”.
Heti 1900-luvun alussa tietoisuuteen tuli myös ilmiö kuremaksa, koska kureliivit ja vaatteet sidottiin ahtaalle aiheuttaen maksan epämuodostuman. lähde? 1920-luvulla vartalon naiselliset piirteet unohtuivat vähitellen, rintoja latistettiin, lantiota korostettiin ja vyötärö jätettiin huomiotta. Muotiin tuli suora linja ja poikamainen muoti. Vetoketju keksittiin myös 1930-luvulla, joka lisäsi liivien käyttömukavuutta.
Pienivyötäröisin nykyisin elävä ihminen on Cathie Jung, jonka vyötärön ympärysmitta korsetissa on noin 38 cm.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Korsettiliike Belle Modeste (Arkistoitu – Internet Archive) – tietoa korsetin käytöstä
Staylace (Arkistoitu – Internet Archive)
Illusion Costumes mm. historiallisten, juhla-, hää- ja fantasiakorsettien valmistusta sekä tietoutta (Arkistoitu – Internet Archive)
Spinor-valmistajan mallisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Katri Koskinen: Korsettikuningattaret kiristävät ja korostavat kadonneen vyötärön takaisin. MTV3 Helmi 16.9.2011.
Takaa nyöritettävä korsetti.
Korsetin pitkäaikaisen käytön vaikutuksia kylkiluihin ja sisäelimiin oikeanpuoleisessa kuvassa.
Korsettiin pukeutunut nainen 1890-luvulla.
Miesten korsettimainos 1890-luvulta.
Kotivalo

| Kotivalo |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Mesiwalo (Inkerinmaan kalenterissa 1909)
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  –
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kotivalo on suomalainen etunimi. Se oli suomalaisessa almanakassa vuosina 1929–1949. Nimipäivä oli 14. toukokuuta. Inkerinmaan kalenterissa nimi oli mainittu jo vuonna 1914.
Nimeä on käytetty sekä miehen että naisen nimenä, mutta yleisempi se on miehillä. Suomessa nimi annettiin vuosina 1900–1959 kaikkiaan 234 henkilölle, joista miespuolisia oli 163 ja naispuolisia 71. Vuoden 1960 jälkeen syntyneitä Kotivalo-nimisiä on vain muutama.
Günther Korten

| Günther Korten |
| --- | --- |
 Günther Korten
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1898  Köln, Saksa
Kuollut: 22. heinäkuuta 1944 (45 vuotta)  Rastenburg, Itä-Preussi, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1914–1944
Komentajuudet:  Lufwaffen esikuntapäällikkö
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraalieversti
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi
Berliini ilmahyökkäyksen aikana heinäkuussa 1944.
Kortenin hautajaiset. Hermann Göring tervehtimässä arkkua.
Günther Korten (26. heinäkuuta 1898 Köln – 22. heinäkuuta 1944 Rastenburg) oli saksalainen kenraalieversti ja saksan ilmavoimien Luftwaffen esikuntapäällikkö. Korten haavoittui pahasti ja kuoli myöhemmin Adolf Hitleriä vastaan tehdyssä salamurhayrityksessä, jota kutsutaan nimellä heinäkuun 20. päivän salaliitto.
Varhaiset vaiheet

Günther Korten syntyi vauraaseen perheeseen Kölnissä heinäkuussa 1898. Hänen isänsä oli Hugo Korten (1855–1931) ja äitinsä Marie Korten (1866–1942). Hänen isänsä työskenteli arkkitehtinä. Aiemmin Hugo Korten oli tienannut hyvin rakentamalla rautateitä Venäjällä ja sittemmin hänestä tuli yksi Ruhrin alueen hiilimagnaateista.
Korten liittyi Saksan keisarillisen armeijan 34. tykistörykmenttiin 16-vuotiaana pian ensimmäisen maailmansodan syttymisen jälkeen. Joulukuusta 1914 alkaen hän oli sijoitettuna 8. pioneeripataljoonaan. Hänet ylennettiin luutnantiksi lokakuussa 1915, jonka jälkeen hänestä tuli komppanianpäällikkö. Korten palkittiin sodan aikana 1. ja 2. luokan rautaristeillä, rintamasotilaan kunniaristillä sekä vuoden 1918 haavoittumismerkillä.
Sodan jälkeen Korten pysyi Weimarin tasavallan armeijan pioneerijoukoissa lokakuuhun 1927, jolloin hänet siirrettiin 6. tykistörykmenttiin. Versailles’n rauhansopimuksen mukaan Saksalla ei saanut olla ilmavoimia, mutta armeija alkoi luomaan ilmavoimille kehyksiä salassa. Hänen sijoituksensa alkoivat olla lähinnä nimellisiä, sillä hän kävi ”urheilulentäjäkoulutuksen” vuonna 1925. Hän oli myös yksi niistä saksalaisista sotilaista, jotka saivat ilmasotakoulutusta Neuvostoliitossa, jossa hän erikoistui lentotiedusteluun ja ilmavalokuvaukseen. Koulutuksen jälkeen hänet siirrettiin 1. divisioonan alaiseen valokuvaustoimistoon joulukuussa 1929. Hänet ylennettiin kapteeniksi lokakuussa 1931.
Luftwaffe

Hitler nousi valtaan tammikuussa 1933 ja natsijohto alkoi vauhdittamaan salassa pidetyn ilma-aseen kehittämistä todellisiksi ilmavoimiksi. Korten sai siirron erikoistehtäviin maavoimien päällikön toimistoon lokakuussa ja seuraavan vuoden huhtikuussa hän astui Luftwaffen palvelukseen. Ilmavoimien päällikkö valtakunnanmarsalkka Hermann Göring julkisti uuden Luftwaffen perustetuksi maaliskuussa 1935. Kortenin ura lähti nousuun ja hän sai ylennyksiä nopeaan tahtiin. Hän kävi esikuntaupseerikurssin ja siirtyi ilmailuministeriön palvelukseen elokuussa 1937. Saksa liitti Itävallan alueisiinsa vuonna 1938 ja Korten siirrettiin Luftwaffen Itävallan komentajan esikuntapäälliköksi.
Kuolema pommiattentaatissa

20. heinäkuuta 1944 Hitlerin Itä-Preussissa olevassa päämajassa Wolfsschanzessa pidettiin tilannekatsaus, johon osallistui natsihallinnon vastaisen salaliiton jäsen eversti Claus von Stauffenberg. Stauffenberg asetti suuren karttapöydän alle salkkuun piilotetun pommin. Noin klo 12.45 iltapäivällä Korten oli juuri kumartunut pöydän ylle näyttämään liittoutuneiden ilmahyökkäyksien kohteita kartalta, kun pommi räjähti. Kortenin vatsaan osui räjähdyksen pöydästä irrottama suuri puinen säpäle. Hänet vietiin Rastenburgin sairaalaan, jossa hän kuoli kaksi päivää myöhemmin. Hitler ylensi Kortenin postyymisti kenraalieverstiksi ja hänet haudattiin ensimmäisen maailmansodan Tannenbergin taistelun muistomerkille 28. heinäkuuta. Tammikuussa 1945 puna-armeija lähestyi Tannenbergia, joten saksalaiset räjäyttivät siellä olleen suuren muistomerkin ja siirsivät joitakin ruumiita uudelleenhaudattavaksi muualle. Kortenin ruumis haudattiin Berliinin Steglitziin, jossa hauta on yhä nähtävillä.
Hänen tilalleen yleisesikuntapäälliköksi nimitettiin Werner Kreipe 2. elokuuta 1944.
Huone, jossa Stauffenbergin pommi räjähti.
Ossi Kostia

| Ossi Kostia> Ossi Costiander |
| --- | --- |
 Reino Kalliolahti (vas.), Kosti Klemelä ja Ossi Kostia Albert Hussonin näytelmässä Enkelten keittiö (Tampereen Työväen Teatteri 1950-luvun alkupuolella).
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ossi Emil Kostia
Syntynyt: 15. elokuuta 1905 Nurmijärvi
Kuollut: 27. joulukuuta 1976 (71 vuotta) Kangasala
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Merkittävät roolit:  Laivan kannella   Opri
Palkinnot
 Parhaan miessivuosan Jussi   1955 Opri   Pro Finlandia 1957 
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Ossi Emil Kostia (ent. Costiander; 15. elokuuta 1905 Nurmijärvi – 27. joulukuuta 1976 Kangasala) oli suomalainen näyttelijä ja teatterineuvos.
Kostia teki elämäntyönsä Tampereen Työväen Teatterissa, jonka tunnettu luonne-, operetti- ja sankarinäyttelijä hän oli. Hänen tunnetuimpia roolejaan olivat Romeon ja Julian Romeo ja näytelmän Kalle Aaltosen morsian salapoliisin rooli. Lisäksi hän esitti Pyynikin kesäteatterissa muun muassa Pohjantähti-näytelmän debyyttiversiossa räätäli Halmeen osan. Aikaisemmin Kostia oli näytellyt Porin teatterissa.
Kostia nähtiin uransa aikana vain kolmessa elokuvassa. Hänen suurin osansa oli meripoika Arvin rooli hänen serkkunsa Paavo Kostiojan ohjaamassa elokuvassa Laivan kannella (1938). Hänen tunnetuin roolinsa oli kuitenkin huru-ukko Oton osa elokuvassa Opri (1954), mistä hänet palkittiin miessivuosan Jussi-patsaalla. Lisäksi hän esitti lääkäriä elokuvassa Sven Tuuva (1958).
Kostia sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1957 ja teatterineuvoksen arvonimen 1975.
Aiheesta muualla

Kalemaa, Kalevi: / Kostia, Ossi (1905–1976). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  5.8.2008. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Ossi Kostia Elonetissä.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Koštšei

Ivan Bilibinin näkemys Koštšeista
Viktor Vasnetsovin 1926-27 näkemys Koštšei Kuolemattomasta
Koštšei Kuolematon (ven. Кощей Бессмертный, Koštšei Bessmertnyi) on ilkeä slaavilaisen kansanperinteen hahmo. Koštšei-nimen kirjoitusasu muissa slaavilaisissa kielissä (esimerkiksi puolan Kościej) viittaisi siihen, että nimi on johdettu luuta merkitsevästä sanasta (ven. кость, puol. kość). Vanhoissa suomalaisissa toisinnoissa tai suomennetuissa satukirjoissa hahmon nimi on usein yksinkertaistettu asuun Kašhei tai Košhei. Hänet kuvataan usein luurankomaisena mieshahmona.
Koštšein surmaaminen on äärimmäisen hankalaa. Hänen sielunsa on erillään ruumiista piilotettuna neulaan, joka on munan sisällä, joka on ankan/sorsan sisällä, joka on jäniksen sisällä, joka on rautaisessa kirstussa, joka on kiinnitetty ketjulla / haudattu vihreän tammen alle Bujan-saarelle. Niin kauan kuin sielu on turvassa, Koštšei ei voi kuolla. Jos arkku kaivetaan maasta ja avataan, jänis säntää pakoon. Mikäli jänis saadaan kiinni ja tapetaan, ilmaantuu sen sisältä ankka/sorsa, joka pyrähtää lentoon. Sillä, joka on saanut munan haltuunsa, on Koštšei vallassaan: tämä alkaa heiketä, tulee sairaaksi ja menettää taikavoimansa. Koštšei kuolee, kun neula rikotaan. Joidenkin tarinoiden mukaan se on rikottava Koštšein otsaa vasten.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koštšei Wikimedia Commonsissa
Slaavilainen mytologia ja kansanperinne
| --- | --- |
Pääjumalat:   Perun  Veles  Jarilo  Morana  Svarog  Dažbog  Svantovit  Triglav  Zorja 
Muita jumalia:   Belobog  Tšernobog  Hors  Lado  Mokoš  Porenut  Porewit  Radegast  Rod  Rugievit  Stribog 
Legendojen sankarit:   Bogatyr  Aljoša Popovitš  Dobrynja Nikititš  Ilja Muromets  Lech, Čech ja Rus  Libuše  Marko Kraljević  Nastasja Korolevitšna  Nastasja Mikulišna  Polenitsa  Sadko  Vasilisa Mikulišna 
Taruolennot:   Alkonost  Baba Jaga  Baš Tšelik  Tulilintu  Koštšei Kuolematon  Simargl  Sirin  Solovei-Razboinik  Zmei 
Henget ja paholaiset:   Bannik  Domovoi  Drekavac  Karzełek  Kikimora  Lešii  Liho  Polevoi  Rusalka  Vila  Vampyyrit  Vodjanoi 
Hallitsijat ja muut:   Kalin-tsaari  Ruhtinas Vladimir Krasno(e) Solnyško  Zabava Putjatišna
Kotokolit

Kotokolit (myös temit, tembat) ovat gurilaista kieltä puhuva kansa etupäässä Ghanassa ja Togossa. Heitä arvioidaan olevan 350 000 henkeä.
Burkina Fason Gurman alueelta kotoisin olevat kotokolit asettuivat 1600- ja 1700-luvuilla Sokodén seudulle. He alkoivat kääntyä islamiin 1800-luvulla. Nykyään yli 80 % kotokoleista on muslimeja.
Kotko

| Kotko Орлы, Orly |
| --- | --- |
 Kotkon kylää vuonna 1911.
 Kotko
 Koordinaatit: 59°28′58″N, 28°15′38″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Leningradin alue
Piiri:  Jaaman piiri
Kunta:  Suuri-Lutska
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2011):  11
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kotko (ven. Орлы́, Orly) on kylä Leningradin alueen Jaaman piirin Suuren-Lutskan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Laukaanjoen oikealla rannalla 34 kilometriä kunnan keskuspaikasta Kingiseppskistä luoteeseen. Kylässä on 11 vakituista asukasta (vuonna 2011).
Kotkon kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500. Vuonna 1848 siellä oli 203 asukasta, jotka kaikki olivat inkeroisia. 1800-luvun alussa asukkaat olivat tilanomistajan maaorjia ja myöhemmin valtion talonpoikia, jotka kuuluivat Haavikon ortodoksiseen seurakuntaan. Vuonna 1862 kylässä oli 36 taloa ja 298 asukasta. Neuvostoaikana Kotko kuului aluksi Kukkosin ja myöhemmin Suuren-Lutskan kyläneuvostoon.
Kylä koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista, joista valtaosa toimii kesäasuntoina. Kesäasukkaiden määräksi arvioidaan 20 henkeä.
Kotkoon johtaa Jaamasta asfaltoitu maantie, joka jatkuu soratienä Kukkosiin. Kylästä on linja-autoyhteys Jaamaan.