stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Thomas Warburton

| Thomas Warburton |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 4. maaliskuuta 1918 Vaasa
Kuollut: 18. joulukuuta 2016 (98 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Ammatti:  kirjailija, kääntäjä, kirjankustantaja
Kirjailija
Äidinkieli: ruotsi
Tuotannon kieli: ruotsi
Esikoisteos:  Du människa (1942)
Palkinnot
 Pro Finlandia ym. 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Thomas Henry Warburton (4. maaliskuuta 1918 Vaasa – 18. joulukuuta 2016 Helsinki) oli suomenruotsalainen kirjailija ja kääntäjä, kriitikko ja kirjallisuudentutkija, oppiarvoltaan filosofian tohtori honoris causa. Hän kirjoitti sekä ruotsiksi että suomeksi, esimerkkinä kertomus Fällas eller falla, suomeksi nimellä Hakkuut.
Ura

Warburton työskenteli Schildtsissä kustannustoimittajana ja kirjallisena johtajana vuosina 1943–1981 ja vaikutti siten merkittävästi Suomen ruotsinkielisen kirjallisuuden julkaisemiseen. Hän oli Nya Argusin toimituksen jäsen 1950–1976 ja lehden toimitussihteeri 1953–1960.
Warburtonin merkittävää panosta kirjallisuushistorioitsijana ilmentävät teokset Femtio år finlandssvensk litteratur (1951) och Åttio år finlandssvensk litteratur (1984). Warburtonin kiinnostuksesta japanilaista kulttuuria kohtaan kertovat teokset Brokadbilder (1990) ja Spegelbilder av det forna Japan (1994).
Warburton vastasi James Joycen Odysseuksen käännöksestä, kun teos ilmestyi ruotsiksi 1946. Warburton vastasi myös uudistetusta käännöksestä, jossa on otettu huomioon tuorein Joyce-tutkimus. Uudessa ruotsinnoksessa on arviolta 4 000 muutosta.
Kääntäjänä hän oli keskeinen toimija ruotsinkielisellä kielialueella. Joycen lisäksi hän ruotsinsi anglosaksisia klassikkoja William Shakespearea, Laurence Sterneä, William Faulkneria ja Edgar Lee Mastersia, mutta hänen ansionsa ovat merkittäviä myös suomenkielisen kirjallisuuden tulkisijana. Kääntäjäntyöstään hän kertoo teoksessaan Kolmen metrin pino: Sivuja kääntäjän työpöydältä (2003).
Suomalaisesta kirjallisuudesta Warburton on kääntänyt ruotsiksi Eino Leinon Helkavirret ja Volter Kilven Alastalon salissa.
Teokset > Ruotsiksi

Du, människa: dikter. Helsingfors: Schildt, 1942.
Två främlingar: T. S. Eliot och James Joyce. Helsingfors: Schildt, 1944.
Bröd av lera. Helsingfors: Schildt, 1945.
Ur Finlands svenska lyrik. 2, Nittonhundratalet. I urval och med översikt av Th. Warburton. Lund: Gleerup: 1949.
Femtio år finlandssvensk litteratur. Helsingfors: Schildt, 1951.
Slagruta. Helsingfors: Schildt, 1953.
Finsk diktning i svensk dräkt: en översikt. Örebro: Lindqvist, 1960. (Finland i dag.)
Facklor över jorden: lyrik 1916–1969, utg. Th. Warburton. Helsingfors: Schildt, 1960.  (Finlandssvenskt bibliotek; 13.)
Från Södergran till Carpelan, tretton finlands-svenska modernister i urval av Th. Warburton. Helsingfors: Schildt, 1965. (W & W -serien; 104.).
Kort parlör. Helsingfors: Schildt, 1966.
Leve revisionismerna! Hfors: Schildt, 1970.
Fällas eller falla: en berättelse. Helsingfors: Schildt, 1975. ISBN 951-50-0104-8.
Finsk diktning i svensk dräkt. Stockholm; Sveriges Finlandsföreningars riksförbund, fadderortsrörelsen: 1972 – (Finland i dag.). ISBN 951-50-0006-8.
Åttio år finlandssvensk litteratur. Hfors: Schildt, 1984. ISBN 951-50-0288-5.
Brokadbilder: något om 1800-talets japanska färgträsnitt. Helsingfors: Schildt, 1990. ISBN 951-50-0500-0.
Spegelbilder av det forna Japan. Stockholm: Atlantis, 1994. ISBN 91-7486-170-0.
Besökare: dikter 1996–98. Esbo: Schildt, 1998. ISBN 951-50-0935-9.
Parken: en hembygdsbok. Esbo: Schildt, 1999. ISBN 951-50-1042-X.
Förklädnader: sagor, parabler. Esbo: Schildt, 2001. ISBN 951-50-1220-1.
Efter 30 000 sidor: från en översättares bord. Helsingfors: Söderström; 2003. ISBN 951-52-2053-X.
Tid efter annan. Helsingfors: Schildt, 2007. ISBN 978-951-50-1698-0.
Teokset > Suomeksi

Kolmen metrin pino: Sivuja kääntäjän työpöydältä.  ((Efter 30 000 sidor: Från en översättares bord, 2003.) Suomentanut Eila Kostamo)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29386-5
Valepukuja: satuja, vertauksia, 2002.
Hakkuut: kertomus (kirjoitettu suomeksi), 1977.
Kolme runoelmaa unohdetusta elämästä, 1977.
Kymmenen suomenruotsalaista kertojaa: Valikoima novelleja. Toimittanut Solveig von Schoultz. Alkusanat kirj. Th. Warburton, 1953.
Palkinnot ja tunnustukset

Ruotsin akatemian kääntäjäpalkinto 1957
Elsa Thulinin kääntäjäpalkinto 1967
Tollanderin palkinto 1976
Letterstedtin käännöspalkinto 1979 William Faulknerin teoksen En legend ruotsintamisesta
De Nion kääntäjäpalkinto 1997
filosofian kunniatohtori, Helsingin yliopisto 1982
Valtion ulkomainen käännöspalkinto 1988
Eino Leinon palkinto 1997
Suomi-palkinto 1997
Pro Finlandia -mitali 1998
Ruotsin akatemian Suomi-palkinto 2001
Aiheesta muualla

Riikonen, H. K.: / Warburton, Thomas (1918–2016). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 11.1.2017. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Thomas Warburtonin haastattelu. (Archive.org)
Thomas Wharburton in memoriam. Svenska Yle 8.1.2017. (ruotsiksi)
Thomas Warburtonin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa (Archive.org)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  SNAC  IdRef
Rangpur

Rangpur on arkeologinen löytöpaikka Gujaratissa, Intiassa.
Sieltä on löydetty Indus-kulttuurin aikainen asutuskeskus.
Paikan ala on noin 80 ha, muinoin asutun keskuksen ala jopa 320 ha.
Rangpurin kulttuuri

Paikan koko oli myöhäisharappalaisella jaksolla noin 50-100 ha. Niin sanottu kiillotettu punainen keramiikka Rangpur III-jaksolla lienee alkanut noin 1850-1800 eaa. ja jatkunut ehkä vuoteen 1400 eaa. Rangpur III-kaudelta on löydetty paikan ensimmäiset muutamat hevosen ja koiran jäänteet.
Rangpurin aikakausien jako

Summittainen aikajako .
Jakso I Esikeraaminen mikroliittikulttuuri
Jakso IIA Kypsä harappalainen noin 2500-2000 eaa. Kaupunkisuunnittelu, Jhukarin keramiikka
Jakso IIB Myöhäisharappalainen 2000-1800eaa/1900-1700?, kulttuurin rappeutuminen Jhukarin keramiikka, kaupunkisuunnittelu hävisi, mutta Gujaratin asuinpaikkojen määrä kasvoi. Tunnistteaan suorareunaisista kulhoista, joita ei Rangpur A-kaudella ollut.
Jakso IIC Siirtymäkausi 1800-1700 eaa./1700-1500? siirtymäkausi harappalaisesta Rangpur-kulttuuriin
Jakso III kiillotettu punainen keramiikka tai Rangpurin kulttuuri noin 1700-1400 eaa/1500-1300?., vastaa Surkotada IC:tä, joka on toisten mukaan ajoitettu aikaan 1800-1700 eaa.
Jari Rantala (kaupunginjohtaja)

Jari Kullervo Rantala (s. 1962) on Loimaan kaupunginjohtaja. Loimaan valtuusto valitsi hänet yksimielisesti kaupunginjohtajaksi joulukuussa 2008. Sitä ennen hän oli Säkylän kunnanjohtaja. Hän on puoluepoliittisesti sitoutumaton. Hänen mukaansa Loimaa on merkittävä kaupallinen keskus ympäröivään maaseutuun nähden. Hänellä on kaksi lasta.
Oskar Rantala

Kustaa Oskar Rantala (1869 Tyrvää – syksy 1918 Pietari, Neuvosto-Venäjä) oli suomalainen punakaartilainen, joka toimi Suomen sisällissodan aikana Helsingin punakaartin 3. rykmentin päällikkönä ja myöhemmin punaisten itäisen rintaman komentajana. Sodan loppuvaiheessa hän oli yksi Viipurin taistelun aikana Viipurin puolustusta johtaneista.
Rantala oli ammatiltaan kirvesmies. Hän suoritti asepalveluksensa vanhan asevelvollisuuden aikana ja palveli sotilaana Suomen kaartissa. Hänen on mainittu saavuttaneen siellä jonkin aliupseerinarvon, jonka hän myöhemmin menetti. Hän oli vuonna 1905 perustetussa Helsingin ensimmäisessä punakaartissa rykmentinkomentajana ja keskustoimikunnan jäsenenä. Hän osallistui vuoden 1906 Viaporin kapinaan, jonka aikana hän haavoittui käsivarteen ja vatsaan. Rantala tuomittiin elokuussa 1907 kapinasta neljäksi vuodeksi kuritushuoneeseen. Vapauduttuaan hän vaikutti Helsingin Työväenyhdistyksessä. Hän oli todennäköisesti mukana avainhenkilönä, kun Helsinkiin perustettiin toukokuussa 1917 uusi työväen järjestyskaarti, mutta häntä ei vielä tuolloin valittu sen puheenjohtajaksi, sillä SDP:n johto halusi paikalle maltillisemman henkilön. Rantala oli marraskuussa 1917 parin viikon ajan Helsingin järjestyskaartin päällikkönä, mutta hänet korvattiin yleislakon aikana Ilmari Mannisella, jota seurasi pian Kustaa Salminen.
Sisällissodan puhjettua Rantalasta tehtiin Helsingin punakaartin 3. rykmentin komentaja. Rykmentti osallistui sodan aikana Karjalan rintaman taisteluihin Joutsenossa. Maaliskuun 1918 alussa Rantalasta tuli Viipuriin perustetun Karjalan rintaman helsinkiläisten joukko-osastojen oman esikunnan päällikkö, mistä hänet 12. maaliskuuta siirrettiin Viipurin piiriesikunnan päälliköksi ja pian koko Itäisen rintaman komentajaksi. Kokeneesta Rantalasta toivottiin pelastusta kyvyttömämpien edeltäjiensä tilalle. Hän hankki Helsingistä lisää miehiä ja päätti keskittää voimat Antrean rintamaosuudelle. Valkoisen armeijan esikunnan tiedusteluosaston raportin mukaan Rantala olisi kuulunut sisällissodan aikana myös punaisten vallankumousoikeuteen. Viipurin jouduttua saarroksiin sodan lopulla Rantalalle tarjottiin mahdollisuutta paeta kaupungista Kansanvaltuuskunnan mukana, mutta hän päätti jäädä johtamaan kaupungin puolustusta. Hän johti huhtikuun 29. päivän vastaisena yönä punaisten ulosmurtautumisyritystä, joka päättyi valkoisten pysäyttäessä joukon Tienhaarassa Viipurin länsipuolella. Hän onnistui itse viime hetkellä pakenemaan veneellä Uuraaseen ja sieltä Venäjälle.
Rantala tiettävästi ammuttiin Pietarissa syksyllä 1918 syytettynä elintarvikekeinottelusta.
Rakokorroosio

Rakokorroosiota tyypin 316 ruostumattomassa teräksessä.
Rakokorroosio on yksi paikallisen korroosion muodoista. Rakokorroosiota syntyy raoissa, joihin pääsee liuosta, mutta liuos ei pääse vaihtumaan riittävällä nopeudella. Tavallisimpia esiintymispaikkoja ovat liitokset, pulttien ja niittien kantojen alla olevat pinnat sekä kappaleen pinnalla olevien kerrostumien, kuten lika, alla olevat pinnat. Rakokorroosiota aiheuttavia tekijöitä ovat liuoksen happamuuserot, hapen tai haitallisten ionien (kuten kloridi) pitoisuuserot sekä inhibiittien pitoisuuserot raossa ja kappaleen muilla pinnoilla. Erojen syntyminen siis edellyttää hidasta aineensiirtoa rakoon tai pois raosta.
Rakokorroosio alkaa herkemmin kuin esimerkiksi pistekorroosio eli sen alkaminen vaatii alhaisempaa lämpötilaa, laimeampaa liuosta ja alhaisempia potentiaaleja. Tämä eroavaisuus aiheutuu muun muassa siitä, että raossa on huonompi aineensiirto kuin pistekorroosion pisteessä, jolloin rakoon muodostuu väkevä liuos nopeammin kuin pisteen sisälle. Myös kriittinen rakokorroosion ydintymispotentiaali on matalampi kuin kriittinen pistesyöpymäpotentiaali. Rakokorroosion syntymiselle tilanne on otollisin silloin, kun rako on niin iso, että liuos pääsee tunkeutumaan sinne, mutta kuitenkin riittävän pieni muodostaakseen seisovan liuoksen, joka ei vaihdu. Rako on tällöin kokoluokaltaan 0,025-0,1 mm. Tyypillisesti puu, kumi, muovit ja vahat metallipintaa vasten sekä erilaiset niitti-, pultti- ja hitsausliitokset muodostavat sopivan kokoisia rakoja rakokorroosion syntymiseksi.
Syntymekanismi

Ensimmäisessä vaiheessa korroosio on raossa ja kappaleen muilla pinnoilla yhtä nopeaa. Anodisena reaktiona tapahtuu metallin liukenemista ja tavallisimmin katodisena reaktiona pelkistyy happea. Raossa oleva liuos ei kuitenkaan pääse vaihtumaan, jolloin hapen konsentraatio raossa olevassa liuoksessa laskee. Happipitoisuusero aiheuttaa sen, että happiköyhästä alueesta muodostuu anodi, mikä on yleisimpänä korroosion syynä rakokorroosion alkuvaiheessa.
Toisessa vaiheessa metallin liukeneminen edelleen jatkuu ja raossa olevaan liuokseen jää ylimääräinen positiivinen varaus metalli-ionien muodossa. Tällöin varauksen tasaamiseksi rakoon alkaa kulkeutua negatiivisia varauksia. Liuoksen ja ionien välinen reaktio synnyttää rakoon metallihydroksidia sekä vapaata happoa.
Viimeisessä vaiheessa raossa oleva liuos edelleen väkevöityy ja happamoituu, jolloin se tuhoaa metallin passiivikerroksen ja rakokorroosio alkaa edetä.
Rakokorroosion estäminen

Rakokorroosion estäminen perustuu lähinnä suunnitteluun ja materiaalinvalintaan. Suunniteltaessa rakenteita on suunniteltava raot joko niin tiukoiksi, ettei liuos pääse tunkeutumaan sinne tai riittävän avoimiksi, jolloin raossa oleva liuos pääsee vaihtumaan riittävällä nopeudella.
Passivoituvien metallien rakokorroosionkestävyys riippuu niiden seostuksesta. Esimerkiksi ruostumattomilla teräksillä rakokorroosion kestävyys kasvaa johtuen voimakkaammasta seostuksesta, joka laskee passivoitumispotentiaalia, kriittistä virrantiheyttä, passiivialueen virrantiheyttä ja laajentaa lisäksi passiivialuetta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wat

Pohjoisthaimaalaisen Nanin Wat Phra That Chang Kham.
Wat Suan Thanin ubosot ja chedi
Sema-rajakivi, joka toimii siunatun ja maallisen alueen rajana.
Wat (thaiksi วัด) on muurein ympäröity rakennuskokonaisuus, jonka pääasiallinen käyttötarkoitus on hengellinen. "Wat" on johdettu palin kielen sanasta avasa tai sanskritin muodosta avasatha. Sanaa voidaan käyttää Laosissa, Kambodžassa ja Thaimaassa tavattavista buddhalaisista luostarikomplekseista, väljästi tulkittuna usein myös yksittäisistä temppelirakennuksista, vaikka watin vähimmäisvaatimus on kolmen hengen munkkiyhteisön olemassaolo.
Wat palvelee opinkappaleiden harjoittamisen lisäksi useita muitakin tehtäviä, kuten juhlallisuuksien (temppelijuhlat ngaan wat, hautajaiset ngaan sop) pitopaikkana, buddhalaisen tutkimuksen keskuksena, yhteisön kokoontumispaikkana, kouluna, lasten- ja vanhainkotina tai sairaalana. Kaakkois-Aasiassa wat löytyy lähes jokaisesta kylästä, ja suuremmissa niitä voi olla useita. Bangkokissa on 400, koko Thaimaassa yli 30 000 buddhalaista wattia. Lisäksi on 186 kuninkaallista wattia, jotka käyttävät nimessään etuliitettä rat, raja, racha. Watit, joissa säilytetään merkittäviä pyhäinjäännöksiä, käyttävät etuliitettä maha (Wat Mahathat).
Theravada-buddhalaisia watteja on perustettu buddhalaisen lähetystoiminnan nimissä ja uskovaisten varoilla myös Thaimaan ulkopuolelle. Ensimmäinen ulkothaimaalainen hengellinen keskus perustettiin 1975 Lontooseen, ja nykyään watteja on toistasataa ympäri maailman, joista 68 Yhdysvalloissa.
Käsitteitä

Wat käsittää useita eri rakennuksia, joilla on omat vakiintuneet käyttötarkoituksensa. Joitakin poikkeuksia lukuun ottamatta watin alue jakautuu kahteen osaan, joita kutsutaan nimillä phutthawat (thaiksi เขถพุทธาวาส) ja sanghawat (thaiksi เขถสังฆวาส). Nämä alueet on erotettu toisistaan ja ulkomaailmasta muureilla.
Käsitteitä > Phutthawat

Sisin muuri erottaa maallisen hengellisestä ja sisältää kaikkein pyhimmän ubosotin, joka on rakennettu siunatulle maalle ja ympäröity kahdeksalla rajakivellä, semalla (thaiksi สีมา).
Phutthawatiin kuuluvat seuraavat rakennukset:
Chedi (thaiksi พระเจดีย์) - Buddhan pyhäinjäännösten pitopaikka tai korkea-arvoisten munkkien hauta, joka on kellon muotoinen ylös suippeneva torni
Prang (thaiksi พระปรางค์) - khmeriläisestä temppeliarkkitehtuurista lainattu chediä massiivisempi temppelitorni, jollaisia tapaa Ayutthayan ja varhaisen Rattanakosinin kauden wateissa, sisältää pyhäinjäännöksiä tai ylhäisön hautoja
Ubosot tai bot (thaiksi พระอุโบสถ, โบสถ์) - watin pyhin rakennus, jonne saavat astua vain munkit, vihkimyssali, reunustettu sema-rajakivillä; sanaa voidaan thaissa käyttää myös kristityistä kirkoista
Vihara tai viharn (thaiksi พระวิหาร) - muistuttaa ubosotia, mutta on avoin sanankuulijoille eikä sisällä sema-rajapyykkejä, käytetään kokoontumisiin
Ho trai (thaiksi หอไตร) - kirjasto, jossa säilytetään tripitakaa
Sala (thaiksi ศาลา) - yleiskäyttöinen katettu paviljonki
Sala kan prian (thaiksi ศาลาการเปรียญ) - sali, jossa munkit suorittavat opintojaan tai tutkintojaan
Ho rakhang (thaiksi หอระฆัง) - kellotorni
Ho klong (thaiksi หอกลอง) - rumputorni
Phra rabiang (thaiksi พระระเบียง) - pylväskäytävä
Lisäksi on vielä muita paikallisten vaatimusten mukaisia apurakennuksia, kuten krematorio tai koulu
Käsitteitä > Sanghawat

Sanghawat (thaiksi เขถสังฆวาส) on munkkien asuinalue, joka sijaitsee ulko-ja sisämuurin välisellä alueella.
Sanghawatiin kuuluu:
Kuti (thaiksi กุฎิ) - munkit elävät yksinään pienissä mökeissä, kuteissa, joista suurin on varattu apotille
Sanghawatissa voi olla myös kellotorni ho rakhang tai sala kan prian
Aiheesta muualla

Dhammathai: thaimaalaisia watteja (englanniksi)
Thaiwebsites.com: Thaimaan buddhalaiset temppelit (englanniksi)
Alice Ramsey

| Alice Huyler Ramsey |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. marraskuuta 1886 New Barbadoes Township, New Jersey, Yhdysvallat
Kuollut: 10. syyskuuta 1983 (96 vuotta) Covina, Kalifornia, Yhdysvallat
Alice Ramsey, Margate Atwood, Nettie Powell ja Hermine Jahns
Alice Huyler Ramsey (11. lokakuuta 1886 – 10. syyskuuta 1983) oli ensimmäinen Yhdysvaltojen halki rannikolta rannikolle autoillut nainen.
Kunniamaininnat

Yhdysvaltain yksityisautoilijoiden etujärjestö AAA (American Automobile Association) antoi vuonna 1960 Alice Ramseylle kunniamaininnan Woman Motorist of the Century eli Vuosisadan naisautoilija
17. lokakuuta 2000 Ramsey nimettiin ensimmäisenä naisena Yhdysvaltojen Automotive Hall of Fameen
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Allpar.com - Touring America in a Maxwell: 1909 and 2009
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Muut:  SNAC
Jukka Ranta (professori)

Professori Jukka Ranta työskentelee Teknillisessä korkeakoulussa. Hän on opiskellut muun muassa Britanniassa. Hänen erityisosaamisaluettaan on verkostoitumisen merkitys kilpailukykyyn. Häntä on käytetty myös Sitran luennoitsijana.
Teoksia

Martin Ollus, Jukka Ranta ja Pekka Ylä-Anttila (toim.), 1998: Verkostojen vallankumous. Taloustieto Oy ISBN 951-628-282-2
Martin Ollus, Jukka Ranta ja Pekka Ylä-Anttila (toim.), 1998: Yritysverkostot. Taloustieto Oy
Rantavoimat

Aalto lyö rantaan Portugalin rannikolla.
Rantavoimat ovat maan ja veden rajalla vaikuttavia ilmiöitä, jotka vähitellen muuttavat rannan muotoa. Rantavoimia synnyttävät aallot, vuorovesi, merivirrat, jokivirtaukset, tuuli ja jääpeitteen liikkeet. Ne kuluttavat ja kasaavat maa-aineksia, jolloin syntyy rantamuodostumia. Kalliorantoja rapauttaa pääasiassa maalta lähtöisin oleva irtoaines, joka hioo, jyrsii ja hakkaa kalliota aallokon ja rantavirtausten liikuttamana. Kulumisen nopeus vaihtelee paljon. Pysyvän jään peittämiin rannikoihin vaikuttaa vain jään liikkeet, tropiikissa rantavoimien vaikutusta heikentävät vuorovesivyöhykkeeseen asti ulottuva tiheä kasvillisuus ja irtoaineksen hienojakoisuus. Lauhkean vyöhykkeen kylmissä osissa rantavoimat ovat suurimmillaan. Siellä jäätymisen rapauttamia kallioita kuluttavat tyrskyt ja liikkuvat ahtojäät.
Rantavoimat aikaansaavat rantatörmän ja sen edustalle rantatasanteen, joiden ulkonäköön vaikuttaa ranta-ainesten kestävyys. Lujaa kallioperää muovaavat veden ja jään liikkeet muotojen riippuessa kallion halkeamista, raoista ja liuskeisuudesta. Hauraiden kivilajien rapautuminen on nopeaa ja hiekkaisessa harjussa rannan siirtyminen on ripeää. Meri ei sellaisessa paikassa siirrä paljoakaan pois rantatasanteelle kertyvää irtoainesta.
Kun rantavirtaus heikkenee, sen kuluttamat, lajittelemat ja siirtämät maa-ainekset laskeutuvat pohjaan pysyvästi tai odottamaan seuraavaa virtausta. Kasautumista tapahtuu varsinkin lahdissa ja kasvien kasvupaikoilla. Esteettömillä alueilla karkea-aines muodostaa tasaista rantaa tai särkkiä. Keräytyvän aineksen määrästä riippuu oheneeko vai paksuneeko kerrostuma. Se näkyy rantaviivan siirtymisenä merelle tai maalle päin. Tuuli pystyy lennättämään hiekkaa ja kerrostamaan sen dyyneiksi mantereelle. Dyynien esiasteilla on kasveja, jotka kestävät suolaa ja hiekalla peittymistä. Niiden takana ovat varsinaiset dyynit, jotka usein ovat ainakin osaksi kasvien paikalleen sitomia. Paljailta alueilta tuuli lennättää hiekkaa uuteen kasautumaan.
Pöytyä

| Pöytyä |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Kunnantalo Riihikoskella.
Sijainti:  60°43′11″N, 022°36′13″E
Maakunta:  Varsinais-Suomen maakunta
Seutukunta:  Loimaan seutukunta
Kuntanumero:  636
Hallinnollinen keskus:  Kyrö (2005–) Riihikoski
Perustettu:  –
Kuntaliitokset:  Karinainen (2005) Yläne (2009)
Kokonaispinta-ala:  773,55 km² 149:nneksi suurin 2022 
– maa:  749,95 km²
– sisävesi:  23,60 km²
Väkiluku:  8 013 118:nneksi suurin 31.12.2024 
– väestötiheys:  10,68 as./km² (31.12.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  17,5 %
– 15–64-v.:  56,9 %
– yli 64-v.:  25,6 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  94,1 %
– ruotsinkielisiä:  0,6 %
– muut:  5,2 %
Kunnallisvero:  8,6 % 195:nneksi suurin 2025 
Kunnanjohtaja:  Mika Joki
Kunnanvaltuusto:  35 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • Kok.   • PS   •  SDP   • Vas.   • Vihr.   • KD:   12 11 6 3 1 1 1
www.poytya.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pöytyä (ruots. Pöytis) on Suomen kunta, joka sijaitsee Varsinais-Suomen maakunnassa. Kunnassa asuu 8 013 ihmistä, ja sen pinta-ala on 773,55 km², josta 23,60 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 10,68 asukasta/km².
Pöytyä ja Karinaisten kunta yhdistyivät vuoden 2005 alussa, ja Yläne liittyi Pöytyän kuntaan vuonna 2009. Ennen kuntaliitoksia vuonna 2001 Pöytyän kunnan maapinta-ala oli 316,5 neliökilometriä ja siellä oli 3 733 asukasta.
Pöytyän naapurikunnat ovat Aura, Eura, Koski Tl, Lieto, Loimaa, Marttila, Mynämäki, Oripää ja Säkylä. Kuhankuonon rajakivellä yhden rajapisteen naapurikuntia ovat lisäksi Masku, Nousiainen, Rusko ja Turku. Entisiä naapurikuntia ovat Loimaan kaupunkiin vuonna 2005 liitetty Loimaan kunta ja Turkuun vuonna 1973 liitetty Paattinen.
Liikenne

Pöytyän kautta kulkevat Turun ja Tampereen välinen valtatie 9, Auran ja Huittisten välinen kantatie 41 sekä Liedon ja Euran välinen Seututie 204.  Kunnan kautta kulkee myös Turku–Toijala-rata, mutta junat eivät enää pysähdy lopetetuilla Kyrön rautatieasemalla ja Kumilan seisakkeella. Lähin lentoasema on Turussa.
Liikenne > Etäisyyksiä Pöytyältä

Helsinki 170 km
Huittinen 50 km
Loimaa 30 km
Tampere 125 km
Turku 40 km
Maantiede

Vanha Pöytyän alue sijaitsee Aurajoen yläjuoksulla. Etelässä Auran rajalla jokilaakson korkeus merenpinnasta on 42–43 metriä ja se nousee pohjoisessa Oripään rajalla 64 metriin. Pöytyän alueella virratessaan Aurajoki kasvaa vajaan metrin levyisestä purosta runsaat kymmenen metriä leveäksi uomaksi. Suurin sivujoki on idästä jokeen yhtyvä Jalkalanjoki, joka tunnetaan latvaosillaan myös Karhunojan ja Kaulajoen nimillä. Korkeimmat kallioiden huiput Oripään rajalla ulottuvat hieman yli 110 metrin korkeudelle merenpinnasta. Kumilan kylän kaakkoispuolelta alkaa Tarvasjoki, joka virtaa entisen Karinaisten kunnan alueen halki ja yhtyy Paimionjokeen. Yläne on vedenjakajaseutua, josta vedet virtaavat pääosin Säkylän Pyhäjärveen, mutta osittain myös Aurajokeen ja Euran puolelle Lapinjokeen. Yläneellä ovat myös Pöytyän ainoat suuremmat järvet, joista suurin kokonaan Pöytyään kuuluva on Elijärvi. Elijärven lounaispuolella sijaitsee vuonna 1956 perustettu Vaskijärven luonnonpuisto.
Kulttuuriympäristöt

Museoviraston määrittelemiä valtakunnallisesti merkittäviä rakennettuja kulttuuriympäristöjä Pöytyällä ovat Pöytyän kirkkoympäristö, Pihlavan kartano ja Varkaantie Pöytyällä; Mäenpään kylä ja Kyrön rautatieasema Karinaisissa; sekä Yläneen kirkonmäki ja pappila ja Yläneen Vanhakartano viljelymaisemineen Yläneellä.
Seurakunnat

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Pöytyällä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Pöytyän seurakunta
Karinaisten kirkkoalue
Pöytyän kirkkoalue
Yläneen kirkkoalue
Seurakunta toimii myös Oripään kunnan alueella.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Pöytyän alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta. Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä paikkakunnalla toimii evankelisuus, herännäisyys Yläneen suunnalla sekä esikoislestadiolaisuus, jonka voimakkainta aluetta on Karinaisten Heikinsuo, jossa on liikkeen rukoushuone.