stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kreikan klassinen kausi
Poliittinen tilanne > Peloponnesolaissota (431–404 eaa.) ja Spartan voitto

Voittojen hedelmät tulivat etupäässä Ateenan hyväksi, jota Themistokles, Aristeides ja myöhemmin Perikles johtivat. Sodan jälkeen Ateenasta tuli persialaisia vastaan perustetun 200 kaupunkia käsittävän Deloksen meriliiton päävaltio. Pian Ateena alkoi käyttää johtavaa asemaansa hyväkseen ja liitosta muodostui Ateenan imperiumi. Laivaston sotatekniset taktiikat kehittyivät suuresti: laivat saattoivat tunkeutua hyökkäystilanteessa suurella nopeudella vihollislaivojen väliin (diekplus), ja ne saattoivat rikkoa aluksi puisella, mutta myöhemmin pronssilla vahvistetuilla keulapuskureillaan näiden airot. Hyökkääjää vastaan puolestaan saatettiin puolustautua sijoittamalla omien laivojen keuloihin vahva poikkipalkki airoja suojaamaan sekä pyrkimällä käymään itse käsiksi hyökkäävän osapuolen muodostelman sivustaan (periplus). Molemmat taktiikat edellyttivät suuria nopeuksia ja muodostelman taidokasta hallintaa. Yhdeksi ongelmaksi maasodankäynnissä kreikkalaiset havaitsivat sen, että sodankäyntiä johtavat strategit eivät olleet ammattisotailaita, vaan poliitikkoja. He ottivat tästä vähitellen opikseen, ja peloponnesolaissodan jälkeen poliitikon ja sotapäällikön tehtävät erotettiin.
Spartan ja Ateenan kilpailu Kreikan hegemoniasta eli ylivallasta aiheutti aluksi pienemmän, niin sanotun ”ensimmäisen” peloponnesolaissodan, jota käytiin jaksoittain vuosina 460–445 eaa. Sota loppui rauhansopimukseen, joka ei miellyttänyt kumpaakaan osapuolta. Kaupunkien välillä puhkesi uudelleen sota vuonna 431 eaa. Peloponnesolaissota oli historioitsija Thukydideen mukaan suurempi ja merkittävämpi kuin mikään aikaisempi sota, jota Kreikassa oli käyty. Sota jatkui aina Ateenan tappioon vuonna 404 eaa. saakka. Ateenan oli luovutettava Attikan ulkopuolella olevat alueensa, purettava satamakaupunkiinsa Pireukseen johtavat muurit ja luovutettava laivastonsa. Ateenaa kohtasi sodan jälkeen lyhytaikainen taantumus: kolmenkymmenen tyrannin kausi.
Poliittinen tilanne > Korintin sota ja Theban hegemonia

Sparta oli peloponnesolaissodan jälkeen taas päässyt Kreikan johtoasemaan, mutta sen liittolaiset alkoivat pian huolestua sen mielivaltaisesta käytöksestä niitä kohtaan. Pian Spartan entiset liittolaiset Theba ja Korintti liittoutuivat Ateenan kanssa Spartaa vastaan. Niin sanottu Korintin sota loppui Antalkidaan rauhaan, jonka takaajaksi tuli Persian kuningas. Rauhansopimuksen ehtojen mukaan Vähän-Aasian kreikkalaiset kaupungit menetettiin uudelleen Persialle. Theba peri Spartalta hegemonian lyhyeksi ajaksi Epameinondaan ja Pelopidaan johdolla. Theban hegemonian aikana Sparta kärsi nöyryyttäviä tappioita, joiden jälkeen thebalaiset vapauttivat Messenian Spartan vallasta. Epameinondaan johdolla perustettiin myös Megalopolis Arkadian uudeksi pääkaupungiksi ja eräänlaiseksi lukoksi Spartan vallalle.
Poliittinen tilanne > Makedonian hegemonia

Theban johtoon nousi vuoden 370 eaa. tienoilla kaksi nerokasta valtiomiestä ja sotapäällikköä, Epameinondas ja Pelopidas.  Epameinondas kehitti oikealta sivustaltaan voimakkaasti vahvistetun "viiston rintaman", joka saattoi voittamattomana pidetyn raskaan spartalaisen taistelurivistön täydelliseen sekasortoon Leuktran taistelussa vuonna 371 eaa. Apuna hänellä oli Pelopidaan johtama homoseksuaalipareista koostunut 300 miehen "Pyhä pataljoona", joka oli valmis äärimmäisiinkin uhrauksiin. Vajaat kymmenen vuotta kestäneellä loistokaudellaan Teeba laajensi vaikutusvaltaansa sekä Thessaliaan että Peloponnesokselle ja perusti kummallekin alueelle demokraattisesti hallittuja liittolaisyhteisöjä.
Theba aloitti vuonna 356 eaa. niin sanotun kolmannen pyhän sodan Fokista vastaan. Vuonna 353 eaa. thebalaiset pyysivät Makedonian kuninkaan Filippos II:n auttamaan heitä sodassa. Filippos oli laajentanut Makedonian valtakuntaa ja kouluttanut armeijaansa siitä lähtien, kun hän oli päässyt Makedonian kuninkaaksi vuonna 360 eaa. Nyt hän sai sopivan tilaisuuden sekaantua Kreikan kaupunkivaltioiden riitoihin. Filippos liitti valtakuntaansa Thessalian ja Traakian. Vuonna 338 eaa. Filippos kukisti Ateenan ja Theban Khaironeian taistelussa. Tämän jälkeen hän perusti niin sanotun Korintin liiton, johon kuuluivat kaikki Kreikan kaupunkivaltiot Spartaa lukuun ottamatta.
Makedonian hegemonia oli kuitenkin lyhytaikainen. Pelopidas kaatui vuonna 364 ja Epameinondas vuonna 362 eaa. voitettuaan Ateenan ja Spartan yhdistyneet joukot Mantineassa. Muita heidän veroisiaan johtajia ei ilmaantunut, ja Teeban valtakausi päättyi siihen.
Ateenan talouselämä > Orjat ja metoikit

Kansalaisten lisäksi Ateenassa ja Attikassa asui metoikkeja ja orjia. Metoikit olivat vapaasyntyisiä ei-kreikkalaisia tai kreikkalaisia, joilla ei ollut kansalaisoikeuksia. Vieraiden (ksenos) täytyi rekisteröityä metoikeiksi, koska muutoin he olisivat joutuneet orjiksi. Metoikit maksoivat erityistä veroa (metoikeia) ja eräänlaista liikevaihtoveroa kaupankäynnistä. Virallisia toimia varten he tarvitsivat suojelijan (prostates) eivätkä he saaneet omistaa maata. Siksi he hakeutuivatkin usein kaupallisiin ammatteihin. Metoikit rekisteröitiin demoksiin, mutta he eivät olleet samalla tavalla demoksensa jäseniä kuin kansalaiset olivat. He osallistuivat sotiin tyypillisesti soutajina laivastossa. Metoikki saattoi ansaita kansalaisuutta vastaavan aseman (isopoliteia), mutta tämä oli jokseenkin harvinaista.
Orjat olivat periaatteessa herrojensa omaisuutta, mutta käytännössä he olivat lain suojaamia. Asultaan orjat eivät eronneet vapaista kansalaisista, ja he hoitivat monessa mielessä samoja toimia kuin vapaatkin kansalaiset. Ateenan Akropoliin jälleenrakennustöistä on säilynyt dokumentteja, joista käy ilmi, että orjille maksettiin samaa palkkaa kuin vapaillekin. Mahdollisesti palkka kuitenkin meni orjan omistajalle.
Valtion omistamia orjia (demosioi) toimi muun muassa virkailijoina, sihteereinä ja vanginvartijoina. Kaikkein surkeimmassa asemassa olivat kaivoksissa työskentelevät orjat, jotka selvisivät hengissä surkeissa oloissa pahimmillaan vain muutamia kuukausia. Ahtaissa kaivoskäytävissä käytettiin yleisesti myös lapsityövoimaa. Ei tiedetä Ateenassa sattuneen Spartan heloottikapinoiden kaltaisia orjakapinoita. Onkin paradoksi, että mitä vapaampi ja demokraattisempi yhteiskunta oli, sitä enemmän se turvautui orjatyövoimaan. Tämä johtuu siitä, että vapaasyntyiset kansalaiset käyttivät huomattavan osan ajastaan julkisten tehtävin hoitamiseen, ja vajaus oli täytettävä orjatyövoimalla.
Klassisen kauden uskonto

Kreikkalaisilla ei ollut mitään yhteistä "Pyhää kirjaa", varsinaista pappisluokkaa saati opillista teologiaa, vaan valitut virkamiehet hoitivat myös uskonnollisia tehtäviä. Uskonnonharjoitus oli enemmänkin yhteisöllistä, perheen ja yhteisön keskeistä, kuin yksilöllistä. Vaikka jumalat olivat periaatteessa yhteisiä, uskonnonharjoituksen muodot ja kohteet vaihtelivat suurestikin eri kaupunkivaltioiden välillä. Tärkein osa uskonnonharjoitusta oli uhri, joka oli joko verinen tai veretön. Uhrilla oli myös tärkeä yhteiskunnallinen merkitys, koska ainoastaan uhripappien käsittelemää kotieläinten lihaa saatiin myydä.
Klassisen kauden henkinen elämä ja esittävä taide

Kreikkalaisen maailman klassiseen kauteen kuuluu Ateenan 50 vuotta kestänyt loistokausi ja johtoasema Kreikan kaupunkivaltioiden keskuudessa. Ateena houkutteli luokseen älymystöä 400-luvulla eaa. samoin kuin Miletos ja jotkin muut Vähän-Aasian joonialaiset rannikkokaupungit olivat tehneet 500-luvulla eaa., Ateena houkutteli heitä 400-luvulla. Kirjallisia lähteitä tältä ajalta on valtavasti enemmän kuin aikaisemmilta kausilta, koska kirjoitustaito oli yleistynyt. Perikles käsitteli retorisesti tämän loistokauden syitä ja luonnetta peloponnesolaissodan ensimmäisissä sankarihautajaisissa pitämässään puheessa. Itämaisista korkeakulttuureista kreikkalaiset ja varsinkin ateenalaiset erosivat siinä, että koulutus ja poliittinen vaikutusmahdollisuus oli saatavilla kaikille kansalaisille, ei vain pienelle johtavalle luokalle. Kaikenlaista liiallisuutta pyrittiin välttämään, ja työnteon ohessa oli yhä useammilla mahdollisuus rentoutua nauttimalla taiteesta tai harrastamalla sitä. Draamaa, kuvataiteita ja hienostunutta arkkitehtuuria oli tarjolla runsaasti, ja musiikki kuului ainakin keskiluokan kasvatukseen jo varhaislapsuudesta saakka. Musiikki ja tanssi olivat läsnä kaikkialla: sotaan mentiin musiikin tahdissa, musiikki säesti muurienrakennusta, ja urheilijat tekivät suorituksensa musiikin säestyksellä.
Perikleen puhe antoi idealisoidun kuvan siitä, mitä ateenalaiset ymmärsivät käsitteellä paideia. Platon suhtautui Perikleen antamaan kuvaan jokseenkin varauksellisesti. Esimerksi Platonin dialogissa Meneksenos hän vihjaa Sokrateen suulla, että Perikleen rakastajatar Aspasia oli kirjoittanut koko hautajaispuheen, ja ironisoi tämän puheen ylisanoja.
Klassisen kauden henkinen elämä ja esittävä taide > Kuorolyriikka

Kuorolyriikka kehittyi jo 600-luvulla Manner-Kreikan doorilaisissa keskuksissa ja Etelä-Italiassa. Traditionaalisuutensa vuoksi se säilytti myöhemminkin doorilaissävyisen taidekielen. Kuorolyriikassa esiintyi useita eri lajeja: muun muassa hymnejä, Dionysoksen kunniaksi esitettyjä dityrambeja, Apollonin kunniaksi laulettuja paiaaneja, voitto- ja ylistyslauluja ja kulkue- ja hautajaislauluja. Eräs varhaisimpia kuorolyriikoita oli Etelä-Italiassa syntynyt Stesikhoros (n. 630–560 eaa.), joka vietti suurimman osan elämäänsä Sisilian Himerassa. Hänen tuotantoaan tunnetaan etupäässä papyruslöytöjen ansiosta.
400-luvun kuorolyriikoista kuuluisimmat olivat arvostettuja ammattilaisia, jotka tekivät tilaustöitä ajan poliittisille ja henkisille johtajille ja heidän suojateilleen. Kuorolyriikoista tunnetuin oli thebalainen Pindaros (n. 520-440 eaa.). Hänen laajasta tuotannostaan on säilynyt papyruslöytöjen ansiosta merkittäviä hymnikatkelmia, ja 45 voittolaulua (epinikion) on säilynyt täydellisenä. Pindaroksen voittolaulut sisältävät rohkeita kielikuvia, noudattavat tiettyä kaavaa, ja hänen käyttämässään doorilaissävyisessä taidekielessä on aineksia hänen omasta aiolialaisesta murteestaan. Voittolaulut on jaettu neljään kirjaan: ensimmäinen sisältää Olympian, toinen Pythonin (Delfoin), kolmas Nemean ja neljäs Isthmian kisojen voittojen kunniaksi kirjoitettuja lauluja. Muita tunnettuja samanaikaisia kuorolyriikoita olivat esimerkiksi Simonides, Bakkhylides ja Ibykos. Pindaros piti heitä vain hetkellistä hyötyä tavoittelevina pyrkyreinä.
Klassisen kauden henkinen elämä ja esittävä taide > Draama

Kreikkalaisessa maailmassa draamallisilla esityksillä oli tyypillisesti uskonnollinen tausta. Tragedia oli Aristoteleen mukaan kehittynyt satyyriasuisen kuoron esittämistä dityrambeista, Dionysoksen kulttiin liittyneistä mytologisia aiheita käsitelleistä kuorolauluista, ja komedia hedelmällisyyskulttiin liittyneistä tanssikulkueista.
Draamakilpailu kesti kolme päivää, joiden aikana esitettiin kaikkiaan kolmen valitun kirjailijan laatimat kolme tragediaa ja niihin liittyvät kevyemmät satiirinäytelmät. Kilpailun päätyttyä toimikunta, joka koostui kymmenestä kansalaisesta, valitsi voittavan kirjailijan, näyttelijän ja koregin. Ensimmäiset draamakilpailut järjestettiin Peisistratoksen aikaan vuonna 534 eaa., ja vuoteen 406 mennessä esitettiin kaikkiaan yli 900 tragediaa ja 300 satiirinäytelmää. Komediat tulivat suuren Dionysia-juhlan ohjelmaan vuonna 486 eaa. ja Lenaia-juhlaan vuonna 442 eaa.
Klassisen kauden henkinen elämä ja esittävä taide > Draama > Komedia

Vanha attikalainen komedia liittyi Ateenassa Dionysoksen kunniaksi vietettyihin Dionysia- ja Lenaia-juhliin. Aluksi kussakin juhlassa esitettiin viiden eri kirjoittajan tekemät komediat, vuosisadan lopulla vain kolmen. Tuon ajan monista komediakirjailijoista ainoastaan Aristofaneelta on säilynyt kokonaisia komedioita, 11 kappaletta. Näytelmistään päätellen Aristofanes (445-385 eaa.) oli rauhaa ja yksinkertaista maalaiselämää ihannoiva "konservatiivi", joka pilkkasi sotaintoisia kansanjohtajia, sofisteja (joiden joukkoon hän laski myös Sokrateen) ja Euripideen paatoksellisuutta. Ilmaisussaan Aristofanes oli monitaituri: hän osasi kuvata osuvasti jokapäiväisiä ilmiöitä, viljellä sukkeluuksia ja luoda karikatyyrejä mutta halutessaan myös synnyttää herkkiä tunnelmia.
On hämmästyttävää, että raskasta sotaa käyvä valtio salli Aristofaneen komedioissa ilmenevän sananvapauden. Esimerkiksi hänen varhaisimmassa säilyneessä komediassaan Akharnalaiset (vuodelta 425) kansanmies Dikaiopolis yrittää turhaan saada aikaan rauhan Spartan kanssa sotaintoilijoiden hallitsemassa kansankokouksessa, ja komedia päättyy rauhanylistykseen. Seuraavana vuonna esitetty Hippeis (Ritarit) pilkkasi Kleonin demagogista esiintymistä esittämällä hänet petollisena orjana joka koittaa huiputtaa kansaa. Nefelai (Pilvet, vuodelta 423 eaa.) kritisoi Sokrateen ja sofistien edustamaa uutta henkimaailmaa, jonka tuli korvata traditionaaliset jumalat ja uusia kasvatusmenetelmiä. Muita Aristofaneen tunnettuja komedioita ovat Sfekes (Ampiaiset), sotaan kyllästyneestä viininviljelijästä kertova Eirene (Rauha), Ornithes (Linnut), Lysistrate, Thesmoforiazusai (Naistenjuhla), Batrakhoi (Sammakot), Ekklesioazusai (Naishallitus) sekä aikaisemmista komedioista selkeästi erilainen varallisuuden epäoikeudenmukaista jakautumista käsittelevä Plutos (Rikkaus).
Klassisen kauden henkinen elämä ja esittävä taide > Sofistit ja filosofit > Esisokraatikot

Esisokraatikot olivat varhaisimpia kreikkalaisia filosofeja ja suurin osa heistä oli Sokrateen edeltäjiä. He toimivat välittäjinä arkaaisen ajan filosofian ja Platonin välillä. Tunnettuja esisokraatikkoja olivat esimerkiksi Parmenides, Zenon, Anaksagoras ja Demokritos
Parmenides (520–440 eaa.) kehitti dialektista logiikkaa, ja hänen ansiostaan raja luonnontieteiden ja filosofian välillä kreikkalaisessa ajattelussa alkoi selkiytyä. Zenon (490–420 eaa.) oli Parmenideen oppilas. Hän korosti opettajansa ajattelun paradoksaalisia piirteitä. Esimerkiksi hänen mielestään liikettä ei ole olemassa, koska hänen todistelunsa mukaan nopea Akhilleus ei koskaan saavuta edellä lähtenyttä kilpikonnaa. Aristoteles käytti Zenonin esimerkkejä osoituksena sofistien saivartelusta.
Anaksagoras (500-428 eaa.) välitti joonialaisen filosofian saavutuksia Ateenaan. Hän kielsi auringon ja kuun jumalallisuuden, seurasi innokkaasti luonnonilmiöitä ja pystyi ennustamaan meteoriitin putoamisen ja auringonpimennyksen. Demokritos (460-370 eaa.) oli atomiopin kehittäjä. Hän kehitteli ajatusta, että maailmankaikkeus koostuu pienistä jakamattomista (a-tomos = jakamaton) hiukkasista. Hän esitti, että erilaisuus johtuu atomien jatkuvasta liikkeestä tyhjässä ja suhteesta toisiinsa nähden, ja että jokainen voi saavuttaa onnellisuuden välttämällä atomien väkivaltaista järkyttämistä ja sopimattomia nautintoja. Epikuros kehitti hänen ajatuksiaan edelleen.
Klassisen kauden henkinen elämä ja esittävä taide > Sofistit ja filosofit > Sofistit

400-luvun sofistit olivat kreikkalaisia viisauden opettajia, jotka luonnonilmiöiden sijasta keskittyivän ihmisluonnon pohtimiseen ja arvostelemiseen. Nimitys oli alun perin arvostettu, eikä sofisteja erotettu filosofeista ennen Platonin ja Aristoteleen polemiikkia. Sofisteista ensimmäinen ja huomattavin oli Traakian Abderassa vuonna 485 eaa. syntynyt Protagoras, joka opetti ympäri Kreikkaa ihmisille retoriikkaa, väittelytaitoa ja muita taitoja, joiden avulla oli mahdollista menestyä politiikassa. Protagoras kirjoitti useita teoksia, mutta niistä on säilynyt vain joitakin katkelmia. Hän puhui kehitysoptimismin puolesta. Ateenan demokratian symboliksi monille muodostunut iskulause "ihminen on kaiken mitta" on hänen lausumansa.
Toinen hyvin suosittu retoriikan opettaja oli myös Sisilian Leontinoin Gorgias (n. 483–376 eaa.), jonka puheet vilisivät retorisia tehokeinoja, jotka pyrkivät vakuuttamaan kuulijan puhujan sanomasta riippumatta siitä, oliko se totta vai ei. Gorgias todisteli Parmenideen logiikkaan nojautuen teoksessaan Olemattomasta, ettei mitään ole olemassa ja vaikka olisikin, emme voi kuitenkaan aisteillamme saada siitä mitään tietoa emmekä välittää sitä jälkipolville. Platon (426–347 eaa.) arvosteli usein sofisteja ja retoriikkaa. Mielenkiintoista on se, että hän teki niin Sokrateen suulla vaikka Aristofanes oli pitänyt Sokratesta itseäänkin sofistina. Platonin keskeisin väite oli se, etteivät sofistit tähdänneet opetuksessaan totuuteen vaan todennäköiseen, johtaen siten kuulijoitaan harhaan. Platonilta on säilynyt Sokrateen puolustuspuhe, kolmentoista kirjeen kokoelma ja 34 dialogia. Hänen teoksissaan ilmenevät paikoin kaksijakoinen leikillisyys ja huumori. Tunnettu sanonta, että myöhempi filosofia on vain "reunamerkintöjä Platonin teoksiin" johtuu tulkitsijoiden jatkuvista erimielisyyksistä. Platonin tunnetuimpia teoksia ovat Pidot, ja Valtio, joka on samalla yksi tunnetuimmista politiikkaa ja yhteiskuntaa käsittelevän kirjallisuuden edustajia. Platon kirjoitti toisen laajan teoksen, Lait (suom.) sen jatkeeksi. Valtiomies teoksessaan (suom.) Platon hahmotteli kuvaa ihmisestä poliittisena olentona, joskin teos keskittyy myös yleensä määrittelyjen ja määrittelemisen ongelmaan.Valtiossa Platon kaavailee parhainta mahdollista yhteiskuntaa ja on sellaisenaan myös utopia-kirjallisuuden klassinen esitys. Valtionsa johtoon Platon pani filosofit, jolla hän halusi korostaa sitä, että johtajan tulee hallita ja ymmärtää ihmiselämän neljä tärkeintä hyvettä viisaus, kohtuullisuus, rohkeus ja oikeamielisyys). Platonin suosima yhteiskuntajärjestys oli ihanteellisesti "kommunistinen", ja siinä vallitsi sukupuolten tasa-arvo. Nämä ajatukset herättivät aikalaisissa hilpeyttä. Valtiossa Platon suhtautui epäilevästi tavallisen kansan kykyyn hallita itseään, joka herätti epäluuloa koko ateenalaistyyppistä demokratiaa kohtaan, joka säilyi kauan Euroopan politiikassa. Platon piti Spartan hallitusmuodosta, jossa oli osia monarkiasta, oligarkiasta ja suhteellisesta demokratiasta.
Klassisen kauden henkinen elämä ja esittävä taide > Retoriikka

Jo sofistit ja Isokraatikot olivat tähdentäneet sitä, että hyvä puhetaito oli välttämätön kreikkalaisessa yhteiskunnassa. Erityisen tärkeäksi puhetaito tuli 400-luvun demokraattisesti hallituissa kaupunkivaltioissa, koska se oli ainoa keino menestyä kansankokouksissa (ekklesia) ja valamiesoikeudenkäynneissä. Sofistit korostivat, että puhujan oli kyettävä vaikuttamaan kuulijoittensa tunteisiin (peitho). Muita puheen tärkeitä ominaisuuksia olivat tilanteeseen sopiva tyyli (kairos) ja oikea sananvalinta (prepon). Myöhemmistä attikalaisista puhujista kuuluisin oli Demosthenes (384–322 eaa.), joka kehitti sinnikkäästi vajavaista puhekykyään. Poliitikkona hän vastusti ankarasti Makedonian valtapyrkimyksiä ja piti niin sanotut filippolaispuheet Filippos II:ta vastaan, joista kahdeksan on säilynyt. Demostheneen kuuluisin puhe on Kunniaseppeleestä. Cicero, Dionysios Halikarnassoslainen ja Quintilianus pitivät Demosthenesta suurimpana kreikkalaisena puhujana. Hänen isänmaallisilla puheillaan on myöhemminkin ollut kansalaisia rohkaiseva vaikutus.
Kuvataiteet ja arkkitehtuuri > Arkkitehtuuri

Voittoisten persialaissotien Ateenalle ja sen liittolaiselle antama itseluottamus ilmeni eritoten arkkitehtuurissa. Kreikassa julkinen rakennustyö muuttui yhteisöjen hoidettavaksi, eivätkä temppelit enää symboloineet hallitsijoiden valtaa ja hurskautta vaan ilmaisivat valtiollista propagandaa. Kuitenkin tyrannit pitivät kiinni vallan kahvasta ja huolehtivat rakennustöistä kuten ennenkin joissakin Sisilian siirtokunnissa kuten Gelassa, Selinuksessa, Syrakusassa ja Akragaassa. Marmorin käyttö rakennustyössä löysi tiensä temppeleistä myös maallisiin julkisiin rakennuksiin, kuten esimerkiksi neuvostojen istuntosaleihin (buleuterion), pylväskäytäviin ja teattereihin.
Kaikissa kaupunkivaltioissa agora menetti jokseenkin kaupallista merkitystään ja muuttui yhä enemmän hallinnolliseksi keskukseksi. Klassiselle aikakaudelle tyypillistä oli, että aukion eri toiminnot erotettiin toisistaan pylväskäytävien avulla. Tämä oli osa Hippodamos Miletoslaisen kehittämään kaupunkisuunnitteluun, jossa jo aikaisemmin käytössä olleen ruutuasemakaavan lisäksi erilaiset toiminnot ja sosiaaliluokat pyrittiin sijoittelemaan omille alueilleen. Tämä näkyy hyvin esimerkiksi Pireuksen satamakaupungin suunnittelusta. Klassisen kauden kaupunkisuunnittelusta parhaan kuvan antaa Khalkidiken niemimaalla sijaitseva ja makedonialaisten vuonna 384 eaa. tuhoama Olynthoksen kaupunki, joka rakennettiin täysin uudelleen persialaisten tuhottua sen vuonna 479 eaa. Kaupungissa noudatettiin Hippodamoksen ruutukaavaa, ja sen säännölliset korttelit muodostuivat jokainen kymmenestä kivisokkelille savitiilistä pystytetystä asuinrakennuksesta. Yksityistalot edustivat pääasiassa pastas-tyyppiä, jossa huonetilat sijoitettiin käytävän kaltaisen poikittaishallin ympärille ryhmittäin. Kaupungin lounaislaidalla oli lisäksi ylellisempiä asuintaloja, joiden uskotaan kuuluneen maata omistavalle aatelisluokalle.
Erilaiset puolustuslaitteet kehittyivät myös suuresti klassisen kauden aikana. Esimerkiksi Syrakusan tyranni Dionysios vanhempi varusti kaupunkinsa mantereen puolelta karthagolaisia vastaan 400-luvun lopulla rakennuttamalla Euryaloksen nerokkaan linnoitusjärjestelmän. Voimakkailla toimillaan hän onnistui säilyttämään Sisilian kreikkalaisuuden. Gela sai myös rannikolleen muurit, kun se rakennettiin uudelleen 300-luvun alussa karthagolaishävityksen jälkeen. 300-luvun alkupuolella luotiin lukuisia mainekkaita rakennuksia, joiden suunnittelemisessa ja koristelussa ajan kuvanveistäjillä oli tärkeä osuus. Merkittävimpiä ovat Skopaan suunnittelema Tegean Athene Alean temppeli, Epidauroksen pyöreä Tholos eli Thymele, jonka korinttilaisista kapiteeleista tuli malli myöhemmälle ajalle, ja Epidauroksen parhaiten säilynyt ja akustiikaltaan kuuluisa kreikkalainen teatteri. Viimeksi mainitut lienevät Polykleitos nuoremman suunnittelemia.