stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Titta Keinänen

| Titta Keinänen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. lokakuuta 1993 (ikä 31)
Uran tiedot
Laji:  karate
Seura:  Euran Karateseura
Valmentaja:  Kai Keinänen
| Mitalit> Maa:  Suomi.Naisten karate.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Suomi.Naisten karate.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:  Suomi.Naisten karate.EM-kilpailut  | Maa:  Suomi> Naisten karate. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Guadalajara 2019 | yli 68 kg |  |
Titta Keinänen (s. 28. lokakuuta 1993) on suomalainen karateka. Hän voitti EM-pronssia vuonna 2019 ja ensimmäisenä suomalaisena vuonna 2018 Karate1 Premier League -osakilpailun. Keinänen valittiin tammikuussa 2019 Vuoden läpimurto -urheilijaksi Suomessa.
Elämä ja ura

Keinänen varttui Honkilahden kylässä Eurassa. Perheessä oli viisi lasta, joista Titta oli keskimmäinen ja ainoa tyttö. Hän aloitti karaten yhdeksänvuotiaana isänsä Kai Keinäsen valmennuksessa.
Keinänen lopetti karaten 16-vuotiaana ja piti lajista neljän vuoden tauon. Hän on kertonut, että teini-ikäisenä tuntui rankalta viettää suurin osa ajasta isän ja myös kilpailleen isoveljen kanssa. Tauon aikana Keinänen vietti vuoden vaihto-oppilaana Ecuadorissa ja opiskeli parturi-kampaajaksi.
Elämä ja ura > Paluu karateen ja nousu maailmanhuipulle

20-vuotiaana Keinänen päätti palata karaten pariin. Hänen isänsä Kai Keinänen siirtyi vuoden 2017 alusta puolipäivätoimiseksi ammattivalmentajaksi ja vuoden 2018 alusta kokopäivätoimiseksi karaten olympiavalmentajaksi. Titta Keinänen vaihtoi vuonna 2017 kevyemmistä sarjoista yli 68 kilogrammaisten sarjaan.
Huhtikuussa 2018 Keinänen voitti Marokossa järjestetyn Karate1 Premier League -kilpailun ensimmäisenä suomalaisena. Hän voitti toisen osakilpailun Turkissa kesäkuussa 2018. Vuoden 2018 maailmanmestaruuskilpailuissa Keinänen oli seitsemäs. Maailmancupin kokonaispisteissä hän oli toinen.
Valmennuksen kokopäiväistymisen ja sarjavaihdon jälkeen Keinänen on noussut karaten maailmanhuipulle. Vuoden 2017 alussa hän ei mahtunut maailmanlistalla 200 parhaan joukkoon, ja vuoden 2018 alussa hän oli noussut 67:ksi. Vuoden 2019 alussa hän oli noussut jo toiseksi oman sarjansa maailmanrankingissa. Keinänen sai Suomen urheilugaalassa tammikuussa 2019 Vuoden läpimurto -palkinnon. Maaliskuussa 2019 Keinänen voitti EM-pronssia yli 68-kiloisten painoluokassa.
Keinänen lopetti urheilu-uransa syyskuussa 2024.
Aiheesta muualla

Sportliv: Titta Keinänen - dropoutista karaten huipulle Yle Areena. 11.5.2019.
Mikko Vainio

Mikko Ilmari Vainio (15. lokakuuta 1923 Mäntsälä – 12. marraskuuta 2017 Lahti) oli suomalainen poliitikko. Vainio oli SMP:n kansanedustaja Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä vuosina 1970–1975 ja 1983–1987 sekä presidentin valitsijamies vaaleissa 1978. Vainio oli myös Lahden kaupunginvaltuuston ja -hallituksen jäsen sekä Neste Oy:n hallintoneuvoston jäsen.
Elämä

Vainion vanhemmat olivat pientilallinen Lauri Ilmari Vainio ja Hellin Heta Lehtonen.
Vainio työskenteli 1940-luvulla hitsaajana ja 1950-luvulta alkaen metallialan sekä käsityön ja teknisten aineiden opettajana Lahden kotiteollisuuskoulussa ja -opettaja-opistossa sekä Salpausselän yhteiskoulussa. Hän viljeli myös pientilaa Mäntsälässä ja harjoitti salaojitus- ja maanrakennusalan yritystoimintaa.
Vainio kuului Suomen maaseudun puolueen puoluehallitukseen, ja hän oli eduskuntaryhmän varapuheenjohtaja. Vainio oli SMP:n Etelä-Hämeen piirijärjestön puheenjohtaja 1970–1990 ja puolueen lehteä kustantaneen Pientalonpoika-yhtiön hallituksen puheenjohtaja.
Vainio kuului Perussuomalaisten Tukisäätiön hallitukseen.
Yksityiselämä

Vainio oli kahdesti naimisissa, ensin kauppias Linda Meeri Salon kanssa 1944–1986 (kuollut) ja sitten myymälänhoitaja Tellervo Kyllikki Lehtosen kanssa vuodesta 1987. Ensimmäisestä liitosta syntyi yksi tytär vuonna 1952.
Vainion toinen tytär on kansanedustaja Anne Louhelainen, joka vuoden 2011 eduskuntavaaleissa valittiin kansanedustajaksi SMP:n seuraajapuolue Perussuomalaisten listoilta Hämeen vaalipiiristä.
Aiheesta muualla

.aspx Mikko Vainio Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Timo Seppänen: Soinin uskolliset - Mikko Vainio: Pienistä ei pidä lamaantua! Ylen uutiset.  6.2.2016.
Mikko Vainion muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajat
| n k Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajat 1970–1972 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (18):  Antila  Asunmaa  Huotari  Isomursu  Kainulainen  Kortesalmi  Kurppa  Linna  Niemelä  Penttinen  Poutiainen  Silander  Suokas  Syrjä  Tupamäki  Vainio  Vennamo  Volotinen 
| n k Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajat 1972–1975 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (18):  Antila (1972)  Asunmaa (1972)  Huotari (1972)  Kainulainen (1972)  Kortesalmi  Kurppa (1972)  Lemström  Linna (1972)  Mänttäri (1972)  Niemelä (1972)  Remes (1972)  Sainio (1972–1973)  Suokas (1972)  Vainio  P. Vennamo  V. Vennamo  Volotinen (1972) 
| n k Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (17):  Arranz  Bogdanoff (1984–1987)  Eklund  Enävaara (1983–1984†)  Joutsenlahti  Jyrkilä  Kettunen  Kortesalmi  Koskinen  Leppänen  Mäkipää  Pohto  Ratu  Riihijärvi  Skön  Vainio  P. Vennamo  V. Vennamo 
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Päivi Varpasuo

Päivi Paula Annikki Varpasuo (21. joulukuuta 1945 Vihti – 12. heinäkuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen poliitikko ja Kansallisen Kokoomuksen kansanedustaja vuosina 1985–1995.
Varpasuo oli ensimmäisen kerran kansanedustajaehdokkaana 1970-luvun alussa. Eduskuntavaalien 1983 jälkeen hän oli kokoomuksen varaedustaja Uudenmaan läänin vaalipiiristä, ja helmikuussa 1985, kun Pekka Löyttyniemi siirtyi kesken vaalikauden Espoon kaupunginjohtajaksi, Varpasuosta tuli kansanedustaja. Hänet valittiin jatkamaan kansanedustajana eduskuntavaaleissa 1987 ja eduskuntavaaleissa 1991. Hän oli ehdolla myös 1995 vaaleissa, joissa ei kuitenkaan tullut valituksi.
Varpasuo oli Vihdin kunnanvaltuuston jäsen kahdeksan vaalikauden ajan, vuosina 1969–2000. Hän nousi kunnanvaltuuston puheenjohtajaksi ensimmäisen kerran kunnallisvaalien 1976 jälkeen. Hän toimi tehtävässä kolmeen eri otteeseen, vuosina 1977–1983, 1985–1992 ja 1998. Vihdin kaupunginhallituksen johdossa hän oli vuosina 1993–1996.
Varpasuo oli koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri, joksi hän valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1970. 1970-luvun alkupuoliskon hän työskenteli tiedotus- ja sihteerintehtävissä Espoon kauppalan ja kaupungin palveluksessa, lopuksi kaupungin tiedotuspäällikkönä 1974–1975. Vuodesta 1975 vuoteen 1993 hän oli tiedotuspäällikkönä Suomen Kunnallisliitossa, ja vuodesta 1995 vuoteen 2001 hän oli Kuntaliiton erityisasiantuntijana.
Varpasuo oli Suomen Lottaperinneliiton puheenjohtaja liiton perustamisvuodesta 1992 alkaen. Naisjärjestöjen Keskusliiton puheenjohtajana hän toimi vuodesta 2000 ja Vihti-Seuran puheenjohtajana vuodesta 1983.
Varpasuo kirjoitti kirjan Kaija Rolig. Kuninkaan kulkuri, joka julkaistiin vuonna 1997, ja oli tekemässä myös kirjoja Kunnallinen tiedottaminen (1977) ja Kunnallishallinnon perusteet (1980).
Varpasuo kuoli sairauteen 57-vuotiaana heinäkuussa 2003.
Aiheesta muualla

Päivi Varpasuon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1983–1987 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (44):  Aaltio  Dromberg  Hetemäki-Olander  Hilpelä  Holvitie  Impiö  Jaatinen (1983–1984)  Jokinen  Jouppila  Junnila  Järvenpää  Kanerva  Koivisto  Kärhä  Lahtinen (1984–1987)  Laurila  Louvo  Löyttyniemi (1983–1985)  Miettinen  Mikkola  Moisander  Mäki-Hakola  Perho  Pesola  Petäjäniemi  Pietikäinen  Pohjala  Pohjanoksa  Puolanne  Pystynen  Rusanen  Saarikoski  Salolainen  Sasi  Siitonen  Suominen  Särkijärvi  Tiuri  Turunen  Uosukainen  Valli  Valo  Varpasuo (1985–1987)  Viinanen  Viljanen  Zyskowicz 
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1987–1991 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (53):  Ala-Harja  Antvuori  Dromberg  Hetemäki-Olander  Hilpelä  Hokkanen  Holvitie  Häkämies  Ikkala  Jouppila  Junnila (1990–1991)  Järvenpää  Jääskeläinen  Kanerva  Kohijoki  Korkia-Aho  Kärhä  Lahtinen  Laitinen  Lamminen  Laurila  Linnainmaa  Louvo  Miettinen  Mäki-Hakola  Mörttinen  Niinistö  Perho  Pesola  Pietikäinen  Pohjanoksa  Puolanne  Pystynen  Rauramo  Rusanen  Saastamoinen  Salolainen  Sasi  Savela  Siitonen (1987–1990)  Suominen  Särkijärvi  Taina  Tiuri  Turunen  Uosukainen  Valli  Valo  Varpasuo  Vastamäki  Viinanen  Viljanen  Zyskowicz 
| n k Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajat 1991–1995 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (40):  Ala-Harja  Antvuori  Dromberg  Häkämies  Ihamäki (1993–1995)  Jouppila  Kaarilahti  Kanerva  Karhunen  Kauppinen (1994–1995)  Kohijoki  Kivelä (1993–1995)  Lahtinen  Lamminen  Laurila  Lehtinen  Louvo  Markkula-Kivisilta  Miettinen (1991–1993)  Mäki-Hakola  Niinistö  Ollila  Perho  Pietikäinen  Piha (1994–1995)  Rauramo  Rusanen  Saario  Saastamoinen  Salolainen  Sasi  Savela  Suominen (1991–1994)  Särkijärvi (1991–1993)  Taina  Takala  Tiuri  Toivonen  Turunen  Uosukainen  Varpasuo  Viinanen  Zyskowicz 
1 2  Mauri Miettinen siirtyi Kymen läänin maaherraksi huhtikuussa 1993. Tilalle nousi Timo Ihamäki.  ↑  Riitta Kauppinen liittyi Kokoomuksen eduskuntaryhmään Keskustan eduskuntaryhmästä kesäkuussa 1994.  ↑  Jouni J. Särkijärvi siirtyi ympäristöministeriön asunto- ja rakentamisosaston ylijohtajaksi heinäkuussa 1993. Tilalle nousi Pekka Kivelä.  1 2  Ilkka Suominen siirtyi Alkon pääjohtajaksi 1994. Tilalle nousi Kirsi Piha.  
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Eduskunta
Uimaharjun junaonnettomuus

Juna onnettomuus 1929
Uimaharjun junaonnettomuus tapahtui 11. elokuuta 1929 Uimaharjun  rautatieasemalla, kun peruuttamassa olleen sekajunan viimeisenä ollut matkustajavaunu putosi kääntösillalta ja jäi kytkettynä roikkumaan pystysuoraan. Onnettomuudessa kuoli yksi junan matkustaja ja kolme loukkaantui pahoin.
Joensuusta Nurmekseen matkalla ollut sekajuna n:o 809 saapui kello 14.45 Uimaharjun asemalle. Junaan otettiin ensin vettä aseman pumppulaitoksesta, ja sen jälkeen juna peruutti noin 40 metrin matkan ottaakseen puita. Tässä välissä asemalta noin 400 metrin päässä sijainneen Rahkeenveden kääntösillan vartija oli avannut kääntosillan, ja peruuttavan junan viimeinen matkustajavaunu putosi alas sillalta jääden roikkumaan pystysuoraan kytkimistään. Junassa oli useita tavaravaunuja ja viimeisenä yksi matkustajavaunu. Junassa matkustanut Martta Ester Turunen sai surmansa onnettomuudessa, ja lisäksi kolme muuta henkilöä sai pahoja vammoja.
Silta saatiin kuntoon aamuyöllä 12. elokuuta, siihen saakka matkustajaliikennettä hoidettiin väliaikaisesti lautan avulla. Sillalta roikkuneen matkustajavaunun kytkimet katkaistiin sen jälkeen, kun vaunu oli tyhjennetty matkustajista, ja vaunun annettiin upota jokeen. Tämä tehtiin, jotta rata saataisiin nopeasti avattua liikenteelle ja koska paikalla ei ollut sopivaa kalustoa vaunun nostamiseksi.
NASAMS

| Norwegian Advanced Surface-to-Air Missile System |
| --- | --- |

Tyyppi:  ilmatorjuntaohjusjärjestelmä
Valmistaja:  Kongsberg Defence & Aerospace
Valmistusmaa:   Norja
Valmistusvuodet:  1998 –
NASAMS on yhdysvaltalais-norjalainen ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Nimi on lyhennelmä sanoista "Norwegian Advanced Surface-to-Air Missile System" eli "Norjalainen kehittynyt maasta-ilmaan ohjusjärjestelmä". Sen valmistaja on norjalainen Kongsberg. Järjestelmä tuli operatiiviseen käyttöön vuonna 1998.
Tausta

Ohjus perustuu useissa länsimaiden hävittäjälentokoneissa käytettyyn AIM-120 AMRAAM-ohjukseen. NASAMS on ensimmäinen länsimainen aktiivisella tutkalla varustettu maasta laukaistava ilmatorjuntaohjus. 
AMRAAM-ohjus on maasta laukaistavaksi varsin kevyt – n. 150 kg – ohjus, kun sitä vertaa esim. BUK-M1-ohjukseen, joka painaa 690 kg. Siksi sen ampumaetäisyys jää pienemmäksi.
Ampumaetäisyyttä ei ole ilmoitettu, mutta on arvioitu, että ilman booster-raketteja se on 15–17 km.
Yhdysvalloissa alettiin kehittämään samankaltaista pinnasta laukaistavaan AMRAAM-ohjukseen perustuvaa SLAMRAAM-järjestelmää kun norjalaiset saivat omansa valmiiksi.
Yhdysvaltain merijalkaväen SLAMRAAM-järjestelmän nimi oli CLAWS (Complementary Low Altitude Weapons System).
SLAMRAAM oli suunniteltu täydentämään olkapäältä ammuttavien Stinger-ilmatorjuntaohjusten torjuntakykyä ja toimimaan VSHORAD ("Very Short Range Air Defence") -ympäristössä.
Järjestelmien pystyulottuvuus on noin 13 000 jalkaa (4 kilometriä).
Myös Yhdysvaltain armeija aloitti vastaavan järjestelmän kehittämisen kaksi vuotta merijalkaväen jälkeen. Tämä oli tarkoitus asentaa HMMWV-maastoautoon ja tunnettiin myös nimellä HUMRAAM.
Myös merijalkaväki harkitsi tätä järjestelmää luovuttuaan omansa kehittämisestä.
Pääongelmana oli järjestelmän tulenjohdon integrointi ilmapuolustuksen tutkajärjestelmiin. Norjalaiset ratkaisivat tämän käyttämällä vanhan MIM-23 Hawk -järjestelmän tekniikkaa.
Yhdysvalloissa järjestelmän kehittäminen maksoi kolme miljardia dollaria ja se oli valmiina viisi vuotta ilman tilauksia ennen kuin se peruttiin 2011.
Vuonna 2015 Raytheon uutisoi kehittäneensä pidemmän kantaman ohjuksen nimeltä AMRAAM-ER, jonka kantama olisi yli 40 kilometriä lentokoneesta laukaistuna. Ohjusta on tarkoitus käyttää NASAMS-laukaisimissa.
Käyttökohteita

Norjan kuninkaallisten ilmavoimien lisäksi järjestelmää ovat ostaneet Suomi, Espanja ja Alankomaat. Espanjan neljän NASAMS - laukaisualustan hankinta oli Norjan Espanjasta hankkiman laivan vastakauppa. Hollanti päätti hankkia alueilmatorjuntaan Patriot -järjestelmän PAC3 -päivityksellä vuonna 2005. Vuonna 2006 Hollanti päätti hankkia matalan kantaman ilmatorjuntaohjusjärjestelmäksi NASAMS -järjestelmän. Syyskuussa 2022 Yhdysvallat toimitti NASAMS-järjestelmiä Ukrainan käyttöön sodassa Venäjää vastaan.
NASAMS ei vuoteen 2009 mennessä ole ollut käytössä sotatoimissa eikä alueilmatorjuntakäytössä Norjaa lukuun ottamatta.
Norjassa järjestelmä korvasi 40 mm ilmatorjuntatykit ja RBS 70 -ohjukset vuonna 2000.
Norjalainen talouslehti Økonomisk Rapport uutisoi vuonna 2006, että NASAMS olisi valittu Valkoista taloa suojaavaksi ilmatorjuntajärjestelmäksi. Norjalainen valmistaja ei ole vahvistanut lehden väitettä, mutta myöntää tekevänsä yhteistyötä yhdysvaltalaisen Raytheon-yhtiön kanssa, jonka ohjukseen NASAMS perustuu.
Suomen vuoden 2009 ilmatorjuntaohjushankinta

Kongsbergin ja Raytheonin NASAMS II  kilpaili EADSin SAMP/T:n (jonka ohjus on MBDA Aster 30) Suomen tilauksesta, jossa haettiin Suomelle uutta ilmatorjuntaohjusta korvaamaan venäläisiä BUK M1-ohjuksia. Nasams II valittiin ja kauppa julkistettiin 29. huhtikuuta 2009. NASAMS-ohjuksen puolesta puhui mm. ohjuksen samankaltaisuus ilmavoimien AMRAAM-ohjusten kanssa. Suomessa ohjuksesta käytetään lyhennettä ITO 12. Ohjuslavettien ja niiden huoltokaluston lavetteina käytetään Sisun valmistamia maastokuorma-autoja.
Hankinta-aikana esitettiin kritiikkiä mm. siitä että alun perin lentokoneesta laukaistavaksi suunnitellun AMRAAM-ohjuksen kantomatka (lakikorkeus 14-16 km riippuen lähteestä) on oleellisesti edeltävää BUK-ohjusta (lakikorkeus 22 km) lyhyempi.
Suomessa on käytetty Hornet-hävittäjiä korkeatorjuntakykyyn.
Vuonna 2023 Suomi valitsi korkeatorjuntaan israelilaisen Rafael Advanced Defense Systemsin ja amerikkalaisen Raytheonin yhdessä kehittämän David's sling -järjestelmän (suom. Daavidin linko). ITSUKO-hankkeessa Suomelle kahden parhaan järjestelmän joukkoon pääsi myös toinen israelilainen järjestelmä, jonka on kehittänyt Israel Aerospace Industries.
Aiheesta muualla

NASAMS-järjestelmä Kongsbergin internetsivuilla
Tippecanoen kirous

Tippecanoen kirous, presidentillinen kirous, kahdenkymmenen vuoden kirous (engl. Twenty-Year Curse) tai Tecumsehin kirous ovat nimityksiä sille seikalle, että kaikki 20:llä jaollisina vuosina valitut Yhdysvaltain presidentit vuonna 1840 valitusta William Henry Harrisonista aina vuonna 1960 valittuun John F. Kennedyyn saakka kuolivat ollessaan virassa.  Myös vuonna 1980 valittu Ronald Reagan ja vuonna 2000 valittu George W. Bush joutuivat murhayrityksen kohteeksi, mutta selvisivät hengissä. Nimitykset johtuvat uskomuksesta, jonka mukaan Shawnee-päällikkö Tecumsehin veli, profeetta Tenskwatawa, olisi heimon vuonna 1811 kärsimän sotilaallisen tappion jälkeen langettanut Yhdysvaltain tuleville presidenteille kostoksi tällaisen kirouksen.
Kirous

Väitteen kirouksesta teki tunnetuksi ensimmäisenä Robert Ripley vuonna 1931 julkaistussa teoksessaan Ripley's Believe It or Not.
Väitetty kirous toteutui ensimmäisen kerran vuonna 1841, kun edellisenä vuonna presidentiksi valittu William Henry Harrison kuoli virkakautensa ollessa vasta alussaan. Sen jälkeen seuraavien 120 vuoden ajan kaikki presidentit, jotka valittiin virkaansa nollaan päättyvinä vuosina, mikä tapahtui joka 20:s vuosi, Harrisonista John F. Kennedyyn saakka, kuolivat ollessaan virassa, joko tällöin alkaneella tai seuraavalla virkakaudellaan.
Nimitys "Tippecanoen kirous" viittaa vuonna 1811 käytyyn Tippecanoen taisteluun. William Harrison oli tuolloin Indianan territorion kuvernöörinä. Vuonna 1809 hän neuvotteli intiaanien kanssa Fort Waynen sopimuksen, jolla nämä luovuttivat laajoja maa-alueita Yhdysvaltain hallitukselle. Saadakseen intiaanipäälliköt suostumaan sopimukseen hän oli kuitenkin turvautunut lahjuksiin ja juottanut heille "tulilientä" Shawnee-johtaja Tecumseh raivostuikin sopimuksesta, ja niinpä liittovaltion ja intiaanien välille syttyi Tecumsehin sota. Tecumseh ja hänen veljensä perustivat Tecumsehin liiton, jonka tarkoituksena oli estää Yhdysvaltoja laajenemasta länteen. Vuonna 1811 Tecumsehin joukot, joita johti hänen veljensä, hyökkäsivät Harrisonin armeijaa vastaan Tippecanoen taistelussa, mikä toisaalta teki Harrisonin erityisen kuuluisaksi, ja hänestä alettiinkin käyttää nimitystä "Old Tippecanoe". Hänen kuuluisuutensa vahvistui ennestään, kun hän voitti britit Thamesin taistelussa vuoden 1812 sodassa Myöhemmin on syntynyt legenda, jonka mukaan Tecumsehin veli, profeettana tunnettu Tenskwatawa, olisi taistelun jälkeen langettanut kirouksen Harrisonille ja samalla kaikille myöhemmille presidenteille, jotka valitaan virkaansa kahdenkymmenen vuoden välein Harrisonin valinnan jälkeen.
Maininnat tiedotusvälineissä

Sen jälkeen kun Ripley 1930-luvulla oli kirjoittanut asiasta, kirouksesta alettiin puhua julkisuudessa seuraavan "kirotun" vaalivuoden (1940) lähestyessä. Erikoisiin tapauksiin keskittyvässä, John Fixin julkaisemassa lehdessä Strange as it Seems julkaistiin vuoden 1940 vaalien edellä artikkeli "Curse over the White House!" ("Kirous Valkoisen talon yllä"). Siinä lueteltiin virassa kuolleet presidentit vuonna 1840 valitusta Harrisonista vuonna 1920 valittuun Hardingiin ja todettiin, että sadan vuoden ajan jokainen, joka oli valittu presidentiksi vuosiluvun ollessa jaollinen 20:llä, oli kuollut virassa. Ed Koterba, "Assignment Washington" -nimisen kolumnin julkaisija, otti asian jälleen puheeksi vaalien edellä vuonna 1960.
Vuoden 1980 vaalien lähestyessä legenda kirouksesta oli jo hyvin tunnettu, ja Yhdysvalloissa levisi laajalle taikauskoinen pelko, että samoin käsivi myös tuolloin valittavalle presidentille. Kongressin kirjasto teki kesällä 1980 tarinan alkuperästä tutkimuksen, ja totesi, että vaikka tarina oli jo kauan ollut laajalti tunnettu, mitkään aikalaislähteet eivät vahvista, että kukaan olisi Tippecanoen taistelun jälkeen lausunut tällaista kirousta.  Tuolloiselta presidentti Jimmy Carterilta, joka oli demokraattien ehdokkaana seuraavallekin virkakaudelle, kysyttiin käsitystä asiasta eräässä vaalikampanjatilaisuudessa Daytonissa 2. lokakuuta 1980. Carter vastasi, ettei hän ollut peloissaan, ja että vaikka hän tietäisikin niin tapahtuvan, hän tulisi presidenttinä suorittamaan tehtävänsä parhaan kykynsä viimeiseen päivään saakka.
Poikkeukset

Vuoden 1963 jälkeen yksikään Yhdysvaltain presidentti ei ole kuollut kesken virkakauden.
Ronald Reagan valittiin presidentiksi vuonna 1980. Hän toimi virassaan kaksi täyttä kautta, vaikka hänet yritettiinkin murhata jo vuonna 1981. Päivää murhayrityksen jälkeen Jack Anderson kirjoitti kolumnin "Reagan and the Eerie Zero Factor", jossa hän totesi, että joko Yhdysvaltain 40. presidentti oli osoittanut uskomuksen vääräksi, tai hänellä oli yhdeksän henkeä. Vaikka Reagan oli Yhdysvaltain tähänastisista presidenteistä vanhin tullessaan valituksi, hän selvisi hengissä myös paksusuolen syövästä ja sen hoidosta toisen virkakautensa aikana. Hänen puolisonsa Nancy Reaganin on kerrottu pyytäneen meedioilta ja astrologeilta neuvoja miehensä suojaamiseksi kirouksen vaikutuksilta.  Reaganin toinen virkakausi päättyi 20. tammikuuta 1989, ja hän kuoli Alzheimerin taudin vaikeuttamaan pneumoniaan 93 vuoden iässä 5. kesäkuuta 2004.
Kiroukseen uskovat ovat esittäneet, että Reaganin selvityminen murhayrityksestä mursi kirouksen, sillä myöskään vuonna 2000 presidentiksi valittu George W. Bush ei kuollut kesken virkakautensa.. Reaganin tavoin hänkin toimi virassa kaksi täyttä kautta eli kaikkiaan kahdeksan vuotta. Hänkin joutui tosin murhayrityksen kohteeksi Tbilisissä Georgiassa vuonna 2005, mutta selvisi hengissä.
Väitetyn kirouksen uhreiksi joutuneet presidentit

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Valittu | Kuva | President | Kuinka monennella virkakaudella kuoli | Kuinka monennen kerran valittiin 20:llä jaollisena vuotena | Kuolinsyy | Kuolinpäivä |
| 1840 |  | William Henry Harrison | 1. | 1. | Keuhkokuume | 4. huhtikuuta 1841 |
| 1860 |  | Abraham Lincoln | 2. | 1. | Murha | 15. huhtikuuta 1865 |
| 1880 |  | James A. Garfield | 1. | 1. | Murha | 19. syyskuuta 1881 |
| 1900 |  | William McKinley | 2. | 2. | Murha | 14. syyskuuta 1901 |
| 1920 |  | Warren G. Harding | 1. | 1. | epävarma (mahdollisesti sydänkohtaus tai myrkytys) | 2. elokuuta 1923 |
| 1940 |  | Franklin D. Roosevelt | 4. | 3. | aivoverenvuoto | 12. huhtikuuta 1945 |
| 1960 |  | John F. Kennedy | 1. | 1. | Murha | 22. marraskuuta 1963 |
Näiden lisäksi Yhdysvaltain presidenteistä on virkakautensa aikana kuollut vain Zachary Taylor, joka valittiin vuonna 1848 ja kuoli vuonna 1850.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Curse of Tippecanoe
Aiheesta muualla

Breaking Tecumseh's Curse worldcat.org.
Ronald Reagan
George W. Bush
Käännös suomeksi
Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus

| Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus> The Adventures of Tintin:  Secret of the Unicorn |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Steven Spielberg
Käsikirjoittaja:  Steven Moffat Edgar Wright Joe Cornish
Perustuu:  Hergén Tintti-sarjakuviin Yksisarvisen salaisuus, Kultasaksinen rapu ja Rakham Punaisen aarre
Tuottaja:  Steven Spielberg Peter Jackson Kathleen Kennedy
Säveltäjä:  John Williams
Kuvaaja:  Janusz Kamiński
Leikkaaja:  Michael Kahn
Pääosat:  Jamie Bell Andy Serkis Daniel Craig
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat Uusi-Seelanti
Tuotantoyhtiö:  Paramount Pictures Columbia Pictures Nickelodeon Movies Amblin Entertainment The Kennedy/Marshall Company WingNut Films Hemisphere Media Capital Studios Hergé
Levittäjä:  Paramount Pictures Sony Pictures Entertainment
Ensi-ilta:   22. lokakuuta 2011  4. marraskuuta 2011  21. joulukuuta 2011
Kesto:  107 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  135 miljoonaa dollaria
Tuotto:  373 993 951 dollaria
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tintin seikkailut: Yksisarvisen salaisuus (engl. The Adventures of Tintin: Secret of the Unicorn) on vuonna 2011 ensi-iltansa saanut liikkeenkaappauksella toteutettu animaatioelokuva, joka perustuu Hergén tunnetun sarjakuvasankarin Tintin seikkailuihin. Elokuvan on ohjannut Steven Spielberg ja tuottanut Peter Jackson.
Elokuva perustuu pääasiassa albumiin Yksisarvisen salaisuus, mutta useat kohtaukset ja sivujuonet on poimittu Kultasaksisesta ravusta sekä loppukohtaus Rakham Punaisen aarteesta.