stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katariinan palatsi
Rakennusvaiheet > Keisarinnan päiväohjelma Tsarskoje Selossa

Adrian Gribovskyn (1767–1834) muistelmien (Zapiski o Ekaterině Velikoj, sostojavšago pri eja osobě stats-sekretarja i kavalera Adriana Moiseeviča Gribovskago: S prisoedineniem otryvkov iz ego žizni. [Catharina II.], 1847) mukaan, joka oli Katariina II:n kabinettisihteerinä vuonna 1795, keisarinna käytti päivänsä Tsarskoje Selossa seuraavasti:
Hän nousi noin kello 8 aamulla ja luki kirjeitä työhuoneessa tai lasiterassilla klo 9 asti, jolloin hän meni makuuhuoneeseen, jossa hän kuunteli raportteja kello 12 asti. Tällöin keisarinna oli tavallisesti pukeutuneena valkoiseen gros-de-Tours eli paksusta joustosilkistä tehtyyn aamupukuun, päässään valkoinen batistimyssy, joka oli kiinnitetty hieman pään vasemmalle puolelle. Hän piti käsissään suurennuslasia ja alkoi vanhana käyttää silmälaseja, joista hän ei pitänyt.
"Olemme valtion pysyvässä palveluksessa heikentäneet näkökykyämme ja olemme nyt velvollisia käyttämään silmälaseja", hän sanoi kerran Gribovskille.
Kello 12 jälkeen keisarinna pukeutui ja noin kello yksi "söi päivällisen", joka ei kestänyt enempää kuin tunnin. Päivällisen jälkeen keisarinna vetäytyi huoneisiinsa, joskus hän nukkui, mutta yleensä hän käveli tai kuunteli kahdesti viikossa ulkomaan kirjeenvaihtoa mallintaen sillä välin kameitaan paperille. Kameet ja kaiverretut jalokivet olivat hänen rakkain harrastuksensa ja hän omisti 10 000 gemmin kokoelman, jonka parissa hän vietti monta tuntia päivässä. Noin kello kuudelta hovimiehet kokoontuivat iltajuhliin edustushuoneisiin tai teatteriin. Kello 10 keisarinna vetäytyi yksityishuoneisiinsa, ja noin kello 11 hän oli jo vuoteessa.
Rakennusvaiheet > Keisarinnan suosikkien huoneet

Vasemman eli eteläsiiven ensimmäisessä kerroksessa keisarinna Katariina II:n hallituskaudella vuosina 1779-1784 oli huoneita, joissa asuivat vuorollaan suosikit ruhtinas Grigori Potjomkin ja Aleksandr Lanskoi. Tsarskoje Selon palatsihallinnon arkistossa on säilynyt keisarillinen käsky, joka annettiin syyskuussa 1780 ja jossa ilmaistiin keisarinnan halu muuttaa edustusportaikon tilalle Kiinalainen sali ja järjestää yksityinen sisäänkäynti ensimmäiseen kerrokseen, joka johtaa yksityispuutarhaan. Näissä ensimmäisen kerroksen huoneissa Potjomkinin ja Lanskoin jälkeen asui viimeinen suosikki, ruhtinas Platon Zubov. Siipirakennus nimettiin Zubov-siiveksi hänen aikanaan.
Rakennusvaiheet > 1800-luku

Vuonna 1809 sveitsiläinen arkkitehti Luigi Rusca suunnitteli puistoon Graniittiterassin. Vuonna 1817 arkkitehti Vasili Stasov suunnitteli Aleksanteri I:n määräyksestä kunniaportin muistoksi ("A mes Chers amis") voitosta Ranskan Venäjälle suunnatusta sotaretkestä vuonna 1812 sekä virallisen työhuoneen ja useita vierekkäisiä huoneita, jotka oli sisustettu ylistämään Venäjän armeijan Napoleonin sodassa 1812 saamia loistavia voittoja.
Kappeli- eli pohjoissiivessä asui keisaria lähimpänä olevia henkilöitä. Siiven kolmannessa kerroksessa keisari Aleksanteri I vietti talvisin hiljaisia viikonloppuja. Talvella 1822 ja 1825 myös keisarinna Elisabet Aleksejevna asui kolmessa ikkunallisessa huoneessa, joka oli kadun toisella puolella olevaan Tsarskoje Selon lyseoon ja palatsin pihalle päin, lähellä kappelin galleriaa. Keisarinna rakasti olla lähellä palvomaansa keisaria. Hän oli itse vakavasti sairas ja osallistui usein liturgiaan poistumatta huoneestaan ​​avaamalla oven galleriaan. Keisarinna Elisabet Aleksejevna käytti mieluummin näitä kolmea pientä huonetta kesäasuntonaan, vaikka hän valittikin, että näkymä oli vähemmän viehättävä. Lisäksi hänen täytyi laskea sälekaihtimet alas välttääkseen lyseolaispoikien uteliaat katseet.
Kun keisari Aleksanteri I tuli kesällä Tsarskoje Seloon, hän asui aina toisen kerroksen huoneistossa. Hän valitsi nämä huoneet itselleen, vaikka uusi Aleksanterin palatsi oli rakennettu erityisesti häntä varten Katariinan viimeisenä elinvuotena. Keisari palasi raskailta matkoiltaan suoraan Katariinan palatsiin sen sijaan, että olisi mennyt Pietariin ja siellä hän teki hallituskautensa viimeisten vuosien tärkeimmät päätökset.
Katariina II Suuren kuoltua vuonna 1796 puiston rakentaminen lakkasi. Vasili Stasov kunnosti vuoden 1820 tulipalon aiheuttamat vahingot, joihin kuuluivat Francesco Bartolomeo Rastrellin suunnittelema kappeli ja sen vieressä olevat asunnot. 1850-luvulla saksalaistaustainen hoviarkkitehti Andrei Stackenschneider suunnitteli Valkoisen ruokasalin katon stukkokoristelun ja käytti kuvakenttien aiheina Eremitaašin taidekokoelmien maalausten kopioita. Vuosina 1851-1852 sveitsiläistaustainen hoviarkkitehti Ippolit Monighetti (1819–1878) suunnitteli Turkkilaisen kylpylän ja vuonna 1860 hän suunnitteli uudelleen edustusportaikon ja toisen sisäänkäynneistä uusrokokootyyliin.
Sisätiloja > Meripihkahuone

Pääartikkeli Meripihkahuone
Alun perin Meripihkahuone rakennettiin 1700-luvulla, jolloin Pietari Suuri sai sen lahjaksi Preussin kuninkaalta Fredrik Vilhelm I:ltä. Nimensä huone sai seinät peittävästä meripihka-paneloinnistaan, jotka oli suunnitellut Andreas Schlüter. Toisen maailmansodan aikana Puškinia vuosina 1941-1944 miehittäneet saksalaiset siirsivät Meripihkahuoneen Saksaan, mahdollisesti Königsbergin linnaan. Se katosi sodan lopussa, eikä sen kohtaloa ole pystytty selvittämään.
Vuonna 1979 aloitettiin mittavat entisöintityöt Meripihkahuoneen uudelleenrakentamiseksi. Entisöinti oli kallista ja vaivalloista, koska mallina oli lähes ainoastaan mustavalkoisia valokuvia. Alkuperäisen huoneen kopio avattiin vihdoin yleisölle yli 20 vuoden työn tuloksena 30. toukokuuta 2003 Pietarin 300-vuotisjuhlien kunniaksi. Entisöintityön maksoi Ruhrgas AG ja se maksoi 3,5 miljoonaa dollaria.
Sisätiloja > Kultainen sali

Kultainen juhlasali (Vastaanottosali, Suuri sali, Valoisa galleria) on kooltaan yli 800 neliömetriä. Salin peileistä heijastuvat kullatut kyntteliköt. Katossa on Venäjän allegoria, rauhan ja voiton allegoria, venetsialaisen Giuseppe Valerianin (1708–1762) ja hänen 12 avustajansa tekemä maalaus vuodelta 1752-1754, joka vietiin varastoon katon rakennevaurioitten vuoksi 1790-luvulla ja korvattiin vuosina 1856-1858 tehdyllä Venäjän tieteitä ylistävällä maalauksella, joka tuhoutui vuoden 1944 jälkeen sytytetyssä tulipalossa. Alkuperäisen maalauksen reunaosat löydettiin Mikaelinlinnasta ja se mahdollisti Leningradin alueen palatseissa entistämistyöstään vuonna 1986 Lenin-palkitun Jakov Aleksandrovitš Kazakovin johtaman taiteilijaryhmän tekemän restauroinnin vuosina 1953-1954, arkkitehti Andrei Stackenschneiderin vuonna 1857 tehdyn luonnoksen avulla.
Suuri sali tai Valoisa galleria, kuten sitä kutsuttiin 1700-luvulla, on arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrellin suunnittelema ja vuosina 1752-1756 rakennettu, venäläiseen barokkityyliin muotoiltu huonetila. Kultainen sali oli tarkoitettu tärkeimpiin vastaanottoihin, kuten tanssiaisiin, muodollisiin illallisiin ja naamiaisiin. Halli maalattiin kahdella värillä ja sen pinta-ala on 860 m², pituus 67 arsinaa ja leveys 24 arsinaa. Sali on koko palatsin levyinen, itäpuolella ovat ikkunat puistoon ja länsipuolen ikkunat ovat palatsiaukiolle. Noin tusinassa peilien lähellä sijaitsevissa pidikkeissä on yhteensä 696 kynttilää. Salin veistokselliset ja kullatut kaiverrukset ja koristeet on luotu arkkitehti Rastrellin luonnosten ja kuvanveistäjä Johann Franz Dunkerin mallien mukaan ja ne kultasi mestari Leprince salin valmistuessa vuonna 1756. Salin kaksivärinen tammiparkettilattia, joka paloi toisen maailmansodan aikana, on tehty uudelleen arkkitehti Rastrellin luonnosten ja säilyneitten palasten avulla.
Sisätiloja > Edustusportaikko

Hoviarkkitehti Ippolit Monighettin (1819–1878) suunnitteleman juhlavan valkoisen edustusportaikon koristeena on suurikokoisia kiinalaisia ja japanilaisia maljakoita. Ylätasanteella on kaksi Amor-patsasta, nukkuva ja heräävä.
Edustusportaikko eli Suuri portaikko sijaitsee palatsin keskellä. Ennen Katariina II:n vuonna 1779 teettämää uudelleenrakentamista pääportaikko sijaitsi palatsin eteläsiivessä, ja keskiosassa oli Bartolomeo Rastrellin vuosina 1752-1756 suunnittelema Kiinalainen huone, johon johtivat pienet puiset aukiolle ja puutarhaan vievät portaat, joitten kanssa oli ongelmia. Katariina käski arkkitehti Charles Cameronin siirtää Kiinalaisen salin sen nykyiselle paikalleen ja purkaa pieni portaikko. Tilalle rakennettiin uusi mahonkinen edustusportaikko, joka oli olemassa vuoteen 1860 asti.
Vuonna 1860 hoviarkkitehti Monighetti suunnitteli tilalle marmoriportaat sekä tilan koristelun. Portaikon seinät ja katto on koristeltu matalilla Ludvig XV:n tyylisillä refliefeillä ja kaikki on maalattu valkoiseksi. Kattoa koristavat kolme maalausta: keskellä Joseph Vienan Venuksen voitto ja sivuilla Europen ryöstö ja Galateia, molemmat kopioita Guido Renin 1500-luvun maalauksista. Seinillä olevaan feliefiin on asennettu valtava kello ja kalenteri sekä kiinalaisia ​​ja japanilaisia ​​maljakoita ja vanhaa posliinia asetettuna valettuihin kiinnikkeisiin. Portaikosta on käynti puistoon ja aukiolle, jonka sisäänkäynnin muodostaa suuri avoparveke, jolta keisarinna Katariina II katseli manöövereistä ja katselmuksista saapuvia sotilasrykmenttejä. Parvekkeen muodostaman katetun sisäänkäynnin portaille oli järjestetty aitio, jossa Hänen Majesteettinsa teki itse sotilaiden katselmusta. Puiston pääportaikon sisäänkäynti on pidetty samanlaisena kuin Rastrelli sen suunnitteli.
Katariinan palatsin puisto

Katariinan puisto (ven. Екатерининский парк) on maisemoitu 107 ha suuruinen alue Katariinan palatsin eteläpuolella, joka sijaitsee Tsarskoje Selon kaupungissa, 25 km kaakkoon Pietarista. Puistossa on kaksi osaa: Vanha puutarha – 1700-luvun hollantilaistyylinen muotopuurtarha ja englantilainen maisemapuisto.
Katariinan puiston kartta 1. Katariinan palatsi 2. Kylmäkylpylä ja Akaattihuoneet 3. Cameronin galleria 4. Yläkylpylä 5. Alakylpylä 6. Eremitaaši-paviljonki 7. Eremitaašin keittiö 8. Morea-pylväs 9. "Rakkaille tovereilleni" portti 10. Grotto-paviljonki 11. Amiraliteetti venevaja12. Saari-paviljonki 13. Tšesme-pylväs 14. Marmorisilta 15. Turkkilainen kylpylä 16. Pyramidi 17. Punainen (Turkkilainen) vesiputous 18. Goottilainen portti 19. Rauniotorni 20. Orlov-portti 21. Graniittiterassi 22. Suihkulähde "Tyttö ja ruukkku" 23. Konserttisali 24. Rauniokeittiö 25. Kitisevä pagodi 26. Iltasali 27. Katariina II:n suosikin muistomerkki 28. Yksityispuutarha 29. Kagul-obeliski 30. Eläkkeelle jääneiden hevosten tallit
Katariinan palatsin puisto > Aluesuunnittelu, puisto ja sen rakennukset

Arkkitehti Vasili Nejolovin (1722-1782) vuonna 1768 tekemää Tsarskoje Selon alueen yleissuunnitelmaa työsti vuonna 1771 Johann Busch, joka myös laittoi sen käytäntöön. Arkkitehti Antonio Rinaldi suunnitteli Tšesme-pylvään, Morea-pylvään ja Kagul-obeliskin voittoisan Venäjän-Turkin sodan 1768-1774 muistoksi. Nejolovin goottilaisia ​​monumentteja ovat Amiraliteetti, Eremitaaši-keittiö ja Punainen (Turkkilainen) kaskadi eli vesiputous, ja hänen kiinalaisaiheisia (chinoiserie) rakennuksiaan ovat "Kitisevä pagodi" (ven. Скрипучая беседка, nimi johtuu katon metallituuliviiristä) ja Suuri kapriisi -silta. Vasili Nejolovin varhaisia uusklassisia rakennuksia ovat Ylä- ja Alakylpylä. Nejolov rakennutti myös oopperatalon vuosina 1778-1779.  Arkkitehti Charles Cameron suunnitteli 1780-luvulla "Termit" eli kylpylät osaksi Katariina II:n "kreikkalais-roomalaista rapsodiaa" ja aloitti Kiinalaisen kylän rakennuttamisen Aleksanterin palatsin puistoon. Giacomo Quarenghi suunnitteli Musiikkipaviljongin ja Cereksen temppelin Ylälammen saarelle. Hänen suunnittelemansa "Rauniokeittiö" rakennettiin Konserttisalin viereen, jossa lämmitettiin aterioita konserttivieraille. Hoviarkkitehti Ilja Nejolovin (1745-1793) suunnittelema pieni Babolovon palatsi eli datša rakennettiin ruhtinas Grigori Potjomkinille vuoteen 1785 mennessä ja 1790-luvulla arkkitehti Giacomo Quarenghi suunnitteli lähistölle Aleksanterin palatsin.
Katariinan palatsin puisto > Vanha puutarha, hollantilainen muotopuutarha

Vanhan tai hollantilaisen puutarhan sanotaan olleen Pietari I:n itsensä perustama. Hollantilaiset maisema-arkkitehdit Jan Roosen ja Johann Vocht suunnittelivat Vanhan puutarhan 1720-luvulla kolmelle terassille palatsin edustalle. Samaan aikaisesti tehtiin Peililammet kolmannelle terassille ja mäkeä alas laskevalle Vangaza-nimiselle purolle kaksi muuta lampea: Ylä (suuri) lampi ja Myllylampi, joka liitettiin myöhemmin kaskadiin eli suihkulähteeseen tai Alalampiin. 1700-luvun puolivälissä puutarhaa laajennettiin, uusittiin ja koristeltiin arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrellin veistoksella, joka suunnitteli myös Eremitaaši-paviljongin (Erakkomaja), Grotto-paviljongin (Luola) sekä Kelkkamäki (Tobolsk) -suihkulähteen. Vuosina 1754–1757 rakennettiin Rastrellin suunnitelman mukaan kivestä tehty, kesäisin käytetty mutta venäläiseen laskiaisperinteeseen eli Maslenitsa-juhlaan liittyvä liukumäkirakennus eli Grande Glissande, joka purettiin vuosina 1792–1795 granittiterassin tieltä, joka valmistui 1800-luvun alussa. Vastaavanlainen rakennettiin vuosina 1762–1774 Katariina Suurelle myös Oranienbaumin palatsin puistoon.
Suuri lampi, jonka keskellä sijaitsevalla saarella oli kuusikulmainen Lusthaus (huvipaviljonki) ja sitä ympäröivät polut. 1770-luvulla arkkitehti Vasili Nejolov ja hänen poikansa arkkitehti Ilja Nejolov suunnittelevat puutarhaan Amiraliteetti-kompleksin, Eremitaašin keittiön sekä keisarillisen Ylä- ja hovimiesten Alakylpylä-paviljongit. Pitkittäinen Kala-kanava vuodelta 1721, jossa alkuperäissuunnitelmien mukaan piti kasvattaa kaloja, ulottui puutarhan rajaa pitkin Isosta lammesta Alalampien vesiputouksiin asti ja siinä oli kaksitoista patoa.
Vanhan puutarhan tärkeimmät rakennelmat ovat Yläkylpylä, Alakylpylä, Eremitaaši-paviljonki, Grotto (Luola), Eremitaašin keittiö, Morea-pylväs, Vorota-portti ja Orlov-portti. Englantilaisen puiston päärakennelmat ovat hollantilaistyylinen venevaja Amiraliteetti, Saari-paviljonki, Tšesme-pylväs, Marmorisilta, Turkkilainen kylpylä, Pyramidi, Punainen (Turkkilainen) vesiputous, Goottilainen portti, Rauniotorni, Orlov-portti, Graniittiterassi, "Tyttö ja ruukku" -suihkulähde, Konserttisali, Rauniokeittiö, Nariseva pagodi, Iltasali, Kagul-obeliski ja Yksityispuutarha.
Katariinan palatsin puisto > Englantilainen maisemapuisto

1770-luvulla palatsin eteläpuolelle Suuren lammen ympärille rakennettiin englantilainen maisemapuisto. Työ aloitettiin arkkitehti Vasili Nejolovin valvonnassa ja sen viimeisteli englantilainen puutarhuri John Bush. Suuri lampi muotoiltiin uudelleen ja muutettiin järveksi osaksi uutta puistoa. Myös Alalampien suorakulmaisia ääri​​viivoja pehmennettiin. Puolikuulammet lisättiin kolmannelle terassille, jossa ne säilyivät puiston jälleenrakentamiseen 1960-luvulle saakka. Vesistöistä, jotka muodostivat viidenneksen Katariinan puiston pinta-alasta, tuli tärkeä elementti. Maaston luonnollinen kaltevuus koilliseen mahdollisti kaikkien vesistöjen yhdistämisen yhdeksi painovoiman ohjaamaksi järjestelmäksi ja siihen sisältyi joitain pieniä, mutta rajuja vesiputouksia.
Katariina II Suuri kiirehti näyttämään valistuksen ajan Euroopalle puutarhan, joka ei ollut pelkästään uusinta tyyliä, vaan myös koristeltu monumenteilla, jotka ylistivät hänen hallituskautensa suuruutta. Venäjän-Turkin sodassa saatujen voittojen kunniaksi hän rakennutti 1770- ja 1780-luvuilla Rauniotornin, Tšesme-, Morea- ja Krim-pylväät, Kagul-obeliskin, Turkkilaisen kioskin ja Punaisen (Turkkilaisen) kaskadin eli vesiputouksen.
Keisarinnan, valistushallitsijan ja lainsäätäjän hienostunutta makua osoittivat Kylmäkylpylä-paviljonki ja sen Akaattihuoneet, Cameronin galleria, Konserttitalo ja muut uusklassiset rakennukset. Valurautaisen Goottilaisen portin rakentaminen ja suuri määrä metallisiltoja olivat osoitus Venäjän keisarikunnan teollisuuden saavuttamasta korkeasta tasosta. Puistopaviljonkien ja huvimajojen monipuolinen suunnittelu sekä taiteellinen toteutus oli tehty ihmisten iloksi ja rentoutumiseen.
Keisari Aleksanteri I rakennutti vuonna 1817 arkkitehti Vasili Stusovin suunnitteleman Napoleonista armeijasta vuonna 1812 saadulle voitolle omistetun Rakkaille tovereilleni -portin eli riemukaaren ja 1850-luvulla Katariinan puistokokonaisuuteen valmistui Turkkilainen kylpylä-paviljonki. Vuonna 1865 Zubovin siiven eteläisen julkisivun edessä olevalle nurmikolle rakennettiin yksityispuutarha, jossa oli italialaistyylinen marmorisuihkulähde ja pergolakuisti.
Kuvagalleria

Katariinan palatsin alueen kartta vuodelta 1804
Talousrakennukset, oikean kaarisiiven keittiöt, Katariinan palatsi
Katariinan palatsi, sisääntulo
Pääportti, lukkoseppämestari Kordoni, arkkitehti Bartolomeo Rastrelli
Kamari-junkkerin huone n. 1817, Katariinan palatsi
Sininen kiinalainen huone, Katariinan palatsi
Sininen kiinalainen huone, Katariinan palatsi
Keisarinna Elisabet Aleksejevan pylväs-makuuhuone, Katariinan palatsi, arkkitehti Charles Cameron, n. 1780-luku
Keisarinna Elisabet Aleksejevan pylväs-makuuhuone, Katariinan palatsi, arkkitehti Charles Cameron, n. 1780-luku
Punainen pilasterihuone, Katariinan palatsi
Vihreä pilasterihuone, Katariinan palatsi
Kiinalainen sali vuonna 1917, Katariinan palatsi, arkkitehti Charles Cameron 1779-1783
Lyonhuone vuonna 1917, arkkitehti Charles Cameron 1779-1783
Kuvasali, Katariinan palatsi
Kuvasali, Katariinan palatsi vuonna 1917
Kuvasali, Katariinan palatsi
Muotokuvahuone, Katariinan palatsi vuonna 1917
Pieni valkoinen ruokasali, Katariinan palatsi vuonna 1917
Kuoron etuhuone, Katariinan palatsi
Tarjoilijoiden huone, Katariinan palatsi, arkkitehti Charles Cameron, n. 1780-luku
Kultainen enfiladi, jonka varrella Kultainen sali
Ensimmäinen etuhuone, josta alkaa Kultainen enfiladi vuonna 1917
Ensimmäinen etuhuone, josta alkaa Kultainen enfiladi, Katariinan palatsi
Plutokratia

Plutokratia (kreikaksi ”rahavalta”) on poliittinen järjestelmä, jossa kansalaisten yhteiskunnallisen vaikutusvallan pohjana on omaisuus eikä esimerkiksi syntyperä. Tällaisessa valtiomuodossa valta jakautuu omaisuuden määrän ja yleisen kunnioituksen perusteella. Tuloerot ovat yleensä suuria, ja tulonsiirrot jäävät pieniksi. Sana plutokratia on johdettu muinaiskreikan sanoista πλουτος (plutos, ’rikkaus’) ja κρατείν (kratein, ’hallita’)lähde?.
Hyvä esimerkki tästä järjestelmästä on Solonin 500-luvun alussa eaa. Ateenassa tekemä yhteiskunnallinen uudistus ja kansalaisten jakaminen neljään varallisuusluokkaan. Myös eräiden Sisilian kreikkalaisten siirtokuntien ja Rooman tasavallan hallintojärjestelmissä oli plutokratian piirteitä. Noam Chomsky on kutsunut Yhdysvaltoja ”plutokratiaksi, joka on vain naamioitunut demokratiaksi”.
Pitkänokkakakadu

| Pitkänokkakakadu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kakadut Cacatuidae
Suku::  Mustakakadut Zanda
Laji::  baudinii
Kaksiosainen nimi
 Zanda baudinii  (Lear, 1832) 
Synonyymit
 Calyptorhynchus baudinii 
 Pitkänokkakakadun levinneisyys.
Katso myös
   Pitkänokkakakadu Wikispeciesissä   Pitkänokkakakadu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Pitkänokkakakadu (Zanda baudinii) on australialainen kakadulaji. Laji on nimetty ranskalaisen tutkimusmatkailija Nicolas Baudinin kunniaksi.
Koko ja ulkonäkö

Pitkänokkakakadun pituus on noin 48 senttimetriä ja paino 400–500 grammaa. Sen höyhenpuku on alapuolelta ja päästä tummanruskea ja yläpuolelta musta. Koiraan reunimmaisissa pyrstösulissa on kirkkaanpunaiset raidat, naaraalla ne ovat keltaisen ja mustan kirjavat. Monilla naarailla on keltaista myös pään sivuilla ja kaulassa. Nokka on harmaa, iiris tummanruskea ja koivet harmaat. Nuori lintu muistuttaa naarasta, mutta keltaista on vähemmän, ja joillakin nuorilla koirailla saattaa olla punaista pyrstössä.
Esiintyminen

Pitkänokkakakadu elää Australian lounaiskolkassa Perthin, Albanyn ja Margaret Riverin välillä. Lajin kokonaispopulaatio on noin 10 000–15 000 yksilöä, mutta tästä vain noin 10 prosenttia muodostaa pesimäkannan. Pitkänokkakakadu on sangen riippuvainen järeistä, halkaisijaltaan yli 1,5-metrisistä marripuista (Eucalyptus calophylla eli Corymbia calophylla). Sen elinympäristössä on tehty erittäin laajoja hakkuita ja vuosina 1976–1998 kaadettiin hakkeeksi ja sahatavaraksi noin yhdeksän miljoonaa kuutiometriä marria. Laji onkin vähentynyt huomattavasti.
Pitkänokkakakadu luettiin aikaisemmin mustakakadun alalajiksi. Se on usein myös määritetty väärin lyhytnokkakakaduksi.
Elinympäristö

Pitkänokkakakadut elävät tuoreissa eukalyptusmetsissä, eritoten siellä missä kasvaa karria (Eucalyptus diversicolor), E. calophylla ja E. marginata -puita.
Lisääntyminen

Pitkänokkakakadun pesäpuu on tavallisesti aukealla sijaitseva suuri yksinäinen marri. Naaras munii yhden, joskus kaksi, munaa puunkoloon tehtyyn pesään. Naaras hautoo munaa noin neljä viikkoa. Koiras käy ruokkimassa hautovaa naarasta. Poikanen lähtee pesästä noin 11 viikon ikäisenä ja on emoistaan riippuvainen vielä usean kuukauden ajan.
Ravinto

Pitkänokkakakadut syövät pääasiassa mäntyjen siemeniä. Ne aterioivat myös muilla siemenillä ja puutarhoissa muun muassa omenan ja päärynän sekä muidenkin viljelypuiden siemenillä ja hedelmillä. Lisäksi ne juovat marrin kukkien mettä ja, etenkin pesimäkauden aikana, syövät hyönteisten toukkia.
PKC Group

| PKC Group Oy |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:  1969
Toimitusjohtaja:  Pankaj Mital
Puheenjohtaja:  Matti Ruotsala
Toimiala:  Johdinsarjatuotteet ja elektroniikan sopimusvalmistus
Tuotteet:  Johdinsarjat, kaapelistot
Kotisivu:  www.pkcgroup.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
PKC Group Oy on suomalainen entinen pörssiyhtiö, joka toimii kansainvälisesti päätoimialueillaan johdinsarjatuotannossa ja elektroniikan sopimusvalmistajana. Yrityksen päätuotteina ovat hyötyajoneuvojen johdinsarjat. Vuonna 2017 intialainen Motherson Sumi Systems Limited (MSSL) osti PKC Groupin koko osakekannan ja yhtiö poistui pörssistä.
PKC suunnittelee, valmistaa ja integroi räätälöityjä sähkönjakelujärjestelmiä ja niihin liittyviä arkkitehtuurikomponentteja, ajoneuvoelektroniikkaa, johtoja ja kaapeleita erityisesti kuorma- ja linja-autoihin, kevyisiin ja vapaa-ajan ajoneuvoihin, rakennuskoneisiin sekä maatalous- ja metsätalouslaitteisiin. Lisäksi PKC suunnittelee ja valmistaa sähkökaappeja ja sähkönjakelujärjestelmiä johtaville kiskokaluston valmistajille.
Yhtiöllä on tehtaita Brasiliassa, Meksikossa, Kiinassa, Puolassa, Virossa, Serbiassa, Venäjällä, Liettuassa, Englannissa ja Arabiemiraateissa.
Historiaa

Vuonna 1969 Oy Nokia Ab:n omistama Pohjolan Kaapeli Oy perusti Kempeleeseen autojen johdinsarjoja valmistavan tehtaan. Uusi tehdas toimitti samaan aikaan perustetulle Uudenkaupungin autotehtaalle johdinsarjoja.
Pohjolan Kaapeli, jolla oli myös Oulun Ruskossa toimivat käämilanka-, asennusjohto- ja telekaapelitehtaat, fuusioitiin Nokia Kaapeliin vuonna 1981. Johdinsarjojen tuotanto yhtiöitettiin omaksi yhtiökseen vuonna 1990, jolloin sen nimeksi tuli Nokia Johdinsarjat Oy. Nokian keskityttyä yhä enemmän telekommunikaatioon, johdinsarjatehdas myytiin toimivalle johdolle.
PK Cables Oy perustettiin kesäkuussa 1994 ja kolmen vuoden kuluttua yritys listautui Helsingin pörssiin. PKC Group Oyj nimi oli käytössä vuodesta 2000 lähtien.
Huhtikuussa 2008 PKC Group vaihtoi toimitusjohtajaa kun Mika Karin tilalle nimitettiin hallituksen silloinen puheenjohtaja Harri Suutari. Talousjohtaja Sami Klemola erosi tehtävästään kesäkuussa 2008.
Syksyllä 2008 PKC Group hankki saksalaisen MAN:in Puolan johdinsarjaliiketoiminnan 20 miljoonalla eurolla. Maaliskuussa 2009 yhtiö ilmoitti irtisanovansa 150 henkilöä ja sulkevansa Kempeleen tehtaansa.
Syksyllä 2011 PKC osti yhdysvaltalaisen johdinsarjavalmistaja AEES inc:n noin 110 miljoonan käteissummalla. Yrityskaupan myötä yhtiön työntekijämäärä kasvoi yli 13 000:lla.