stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
David Gemmell
Aiheesta muualla

Jukka Halme: Legenda (Arkistoitu – Internet Archive). Tähtivaeltaja 3/2003.
Vesa Sisättö: Veristä sankarifantasiaa[vanhentunut linkki]. Helsingin Sanomat 5.6.2004.
John J. Miller: His Mortal Life, Mortal Heroes. Wall Street Journal 23.1.2008. (englanniksi)
Joanne Hall: David Gemmell Author Spotlight. Fantasy Faction. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Muut:  Europeana  IdRef
Robert McLiam Wilson

Robert McLiam Wilson (s. 1964 Belfastissa) on irlantilainen kirjailija. Hänen kirjojaan on käännetty 15 eri kielelle ja ne ovat usein olleet suositumpia käännöksinä kuin alkuperäiskielellä. Hän on myös tehnyt useita televisiodokumentteja BBC:lle. McLiam on naimisissa ja asuu Belfastissa.
Teokset

Ripley Bogle (1989)
Manfred's Pain (1992)
The Dispossessed (1992)
Eureka street, Belfast.  ((Eureka street, 1996.) Suom. Markku Päkkilä. Otavan kirjasto)  Otava, 1998.  ISBN 951-1-14872-9
Ripley Bogle voitti Rooney Prize -palkinnon (1989), The Hughes Prize -palkinnon (1989), The Betty Trask Prize -palkinnon (1990) ja The Irish Book Award -palkinnon (1990).
Black & Decker

Black & Deckerin valmistama porakone
Black & Decker on muun muassa sähkötyökaluja ja -tarvikkeita valmistava yhdysvaltalainen yritys. Sen perustivat vuonna 1910 S. Duncan Black (k. 1950) ja Alonzo G. Decker (1854–1956).
Nykyään yhtiö on maaliskuussa 2010 Black & Deckerin ja Stanleyn fuusiossa syntyneen Stanley Black & Decker Inc:n omistuksessa. Molemmat työkaluvalmistajat ovat jatkaneet toimintaansa itsenäisinä emoyhtiön sisällä.
Historia

Sähkömoottorin keksiminen 1800-luvun loppupuolella ja sähköverkkojen laajeneminen 1900-luvun alussa loi markkinoita verkkovirralla toimiville kodinkoneille. Yhdysvalloissa yleinen asumismuoto oli maatila tai omakotitalo, joissa oli tapana tehdä itse erilaisia nikkarointi- ja rakennustöitä. Tämä tilanne tarjosi tilaisuuden kannettavien konetyökalujen kehittämiselle. Ensimmäinen kannettava sähköinen konetyökalu oli sähköporakone.
S. Duncan Black ja Alonzo Decker olivat tavanneet ensimmäisen kerran 1906 ollessaan samassa työpaikassa. Osaamisestaan huolimatta kummallakaan ei ollut etenemisen mahdollisuuksia, joten he päättivät 1910 perustaa Black & Decker Manufacturing Companyn. Pääoman puutteen vuoksi Black myi autonsa, josta sai 1 200 dollaria. Rahoittajilta ne saivat sijoituksia 3 000 dollaria. Parivaljakko täydensi toisiaan siten, että Black oli hyvä liikemies ja Decker tekninen nero. Yritys toimi aluksi alihankkijana valmistaen tuotteita muiden tilauksesta. 1917 heidän ensimmäinen oma tuotteensa oli siirrettävä kompressori. Se myi kohtuullisen hyvin, mutta ilman samana vuonna julkistettua sähköistä käsiporakonetta yritys olisi mennyt nurin. Tuotteesta tuli maailmanlaajuinen menestys, ja vuosikymmenen loppuun mennessä yrityksellä oli useita tehtaita ja sen liikevaihto oli yli miljoona dollaria.
Tekniikka ja turvallisuus

Ensimmäinen kannettava sähköporakone on nykykuluttajan silmissä varsin kömpelön näköinen, mutta aikoinaan se oli ollut pieni ihme. Siinä oli Deckerin suunnittelema yleiskäyttöinen, 1 500 kierrosta minuutissa pyörivä sähkömoottori. Terä kiinnitettiin istukka-avaimella, joita käytetään vieläkin joissakin porakonemalleissa. Liipasinkytkin oli käytön kannalta tärkeä, koska sen avulla poraa saattoi pitää yhdellä kädellä ja toinen oli vapaa työkalun pitämiseen.
Kotona tapahtuvissa tapaturmissa eniten onnettomuuksia aiheuttava käsityökalu on sähköporakone. Toisaalta sähköporakone on myös yleisin ja monikäyttöisin kannettavista konetyökaluista. Tämän vuoksi on ymmärrettävää, että Suomessa yhtiön käyttämästä sloganissa "kaksi kättä ja Black & Decker" on kansan suussa sana "käsi" usein vaihtunut "sormeksi" eri lukumäärillä.
Merkit

Black & Deckerin merkkejä ovat mm:
DeWalt Power Tools
Porter Cable
Delta Machinery
Kwikset
Baldwin
Weiser Lock
Price Pfister
Emhart Teknologies
Oldham Blades
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Black & Deckerin kotisivu
Blanco Encalada (1893)

| Blanco Encalada |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Armstrong Whitworth, Elswick
Kölinlasku:  syyskuu 1892
Laskettu vesille:  9. syyskuuta 1893
Palveluskäyttöön:  huhtikuu 1894
Poistui palveluskäytöstä:  19. joulukuuta 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 490 t (tyhjä) 4 551 t (kuormattu)
Pituus:  130,57 m (kokonaispituus)
Leveys:  15,25 m
Syväys:  6,39 m
Koneteho:  14 500 [Hevosvoima
Nopeus:  22,75 solmua
Miehistöä:  427
Aseistus
Aseistus:  2 x 8" tykkiä 10 x 6" tykkiä 5 x 3" tykkiä 5 x 18" torpedoputkea
Blanco Encalada oli Chilen laivaston vuonna 1893 vesillelaskettu risteilijä ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Sir Philip Wattsin suunnittelema alus tilattiin Armstrong Whitworthilta ja sen köli laskettiin syyskuussa 1892 ollen keisarillisen Japanin laivaston risteilijän Yoshinon toisinto. Alus laskettiin vesille 9. syyskuuta 1893 ja se valmistui huhtikuussa 1894.
Palvelus

Alus saapui 26. tammikuuta 1895 valmistuttuaan Valparaisoon. Uransa aikana alus palveli koululaivana, Magellanes laivueen tukikohta-aluksena sekä tykistön koululaivana. Se oli modernisoitavana 1920.
Toisen maailmansodan alkaessa alus oli toivottamasti vanhentunut. Alus siirrettiin reserviin vuonna 1940 ennen lopullista käytöstä poistamistaan 19. joulukuuta 1945.
Diana Wynne Jones

| Diana Wynne Jones> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. elokuuta 1934 Lontoo
Kuollut: 26. maaliskuuta 2011 (76 vuotta)
Kansalaisuus:   Yhdistynyt kuningaskunta
Kirjailija
Esikoisteos:  Changeover (1970)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Diana Wynne Jones (16. elokuuta 1934 Lontoo, Englanti – 26. maaliskuuta 2011) oli brittiläinen kirjailija, joka kirjoitti pääasiassa fantasiakirjoja.
Diana Wynne Jones opiskeli kirjallisuutta Oxfordin yliopistossa ja kävi muun muassa J. R. R. Tolkienin ja C. S. Lewisin luennoilla. Kirjailijanuransa hän aloitti varsin myöhään mutta kirjoitti sen jälkeen yli 40 teosta. Täysipäiväiseksi kirjailijaksi Jones ryhtyi vuonna 1965. Sen lisäksi hän toimi muun muassa World Fantasy Award -palkintoraadissa.
Diana Wynne Jonesin kirjat ovat voittaneet monia palkintoja, muun muassa Guardian Children's Fiction Awardin vuonna 1978, Mythopoeic Fantasy Awardin vuosina 1996 ja 1999 sekä British Fantasy Societyn Karl Edward Wagner -erikoispalkinnon vuonna 1999.
Hayao Miyazaki on ohjannut Jonesin teoksen Liikkuva linna (engl. Howl's Moving Castle) pohjalta suositun animaatioelokuvan Liikkuva linna (2004), joka on Japanin kaikkien aikojen kolmanneksi katsotuin elokuva. Jonesin tuotannosta erikoisempana erottuu muun muassa The Tough Guide to Fantasyland (1996). Tähän teokseensa Jones on koonnut perinteisen fantasian kliseitä.
Teokset > Suomennetut teokset

Tuli ja myrkkykatko.  ((Fire and Hemlock, 1984.) Suom. Anna-Maija Viitanen)  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15273-0
Kyylän kyydissä.  ((Archer’s Goon, 1984.) Suom. Anna-Maija Viitanen)  WSOY, 1990.  ISBN 951-0-16402-X
Chrestomancin maailmat
Noidan veli.  ((Charmed Life, 1977.) Suom. Marikki Makkonen)  WSOY, 2010 (1. painos 1980).
Tietäjän lapsuus.  ((The Lives of Christopher Chant, 1988.) Suom. Anna-Maija Vertanen)  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36043-9
Taikuuden taakka.  ((The Pinhoe Egg, 2006.) Suom. Ville Viitanen)  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-37666-9
Kohtalon koukkuja.  ((Conrad's Fate, 2005.) Suom. Ville Viitanen)  WSOY, 2012.  ISBN 978-951-0-39002-3
Liikkuva linna
Liikkuva linna.  ((Howl’s Moving Castle, 1986.) Suom. Ville Viitanen)  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-31188-X
Leijuva linna.  ((Castle in the Air, 1990.) Suom. Ville Viitanen)  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32198-2
Rönsyilevä talo.  ((House of Many Ways, 2008.) Suom. Anna-Maija Viitanen)  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34519-1
Derkinhovi
Derkinhovin musta ruhtinas.  ((Dark Lord of Derkholm, 1998.) Suom. Susanna Paarma)  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26074-6
Aarnikotkan vuosi.  ((Year of the Griffin, 2000.) Suom. Susanna Paarma)  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27187-X
Magidit
Merlin-salaliitto.  ((The Merlin Conspiracy, 2003.) Suom. Anna-Maija Viitanen)  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29515-9
Teokset > Suomentamattomat teokset

Dalemark
Cart and Cwidder (1975)
Drowned Ammet (1977)
The Spellcoats (1979)
The Crown of Dalemark (1993)
Chrestomanci
The Magicians of Caprona (1980)
Witch Week (1982)
Mixed Magics: Four Tales of Chrestomanci (2000)
Magidit
Deep Secret (1997, markkinoitu aikuistenkirjana)
Teokset > Suomentamattomat teokset > Kokoelmat

Warlock at the Wheel: And Other Stories (1981)
Stopping for a Spell (1993)
Everard's Ride (1994)
Minor Arcana (Yhdysvalloissa nimellä Believing Is Seeing) (1996)
Believing Is Seeing: Seven Stories (1999)
Unexpected Magic: Collected Stories (2002)
Teokset > Suomentamattomat teokset > Näytelmiä

The Batterpool Business (1968)
The King's Things (1970)
The Terrible Fisk Machine (1972)
Teokset > Suomentamattomat teokset > Muut kirjat

Changeover (1970)
Wilkins' Tooth (Yhdysvalloissa nimellä Witch's Business) (1973)
The Ogre Downstairs (1974)
The Eight Days of Luke (1975)
Dogsbody (1975)
Power of Three (1976)
Who Got Rid of Angus Flint? (1978)
Four Grannies (1980)
The Homeward Bounders (1981)
The Time of the Ghost (1981)
The Skiver's Guide (1984)
A Tale of Time City (1987)
Chair Person (1989)
Wild Robert (1989)
Aunt Maria (Yhdysvalloissa nimellä Black Maria) (1991)
Yes, Dear (1992)
A Sudden Wild Magic (1992)
Hexwood (1993)
The Tough Guide to Fantasyland(1996)
Puss in Boots (1999)
Stealer of Souls (2002) (Novelleja)
Aiheesta muualla

http://www.leemac.freeserve.co.uk/ (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Seppo Lehtinen: Derkinhovin musta ruhtinas[vanhentunut linkki]. Turun sanomat 18.12.2001.
Paula Havaste: Derkinhovin musta ruhtinas (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 19.12.2001.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Simeon Thessalonikalainen

Simeon Thessalonikalainen kreikkalaisessa ikonissa.
Pyhä Simeon Thessalonikalainen (kreik. Συμεών Θεσσαλονίκης, n. 1381 – 15. syyskuuta 1429) oli Thessalonikan arkkipiispa ja bysanttilainen teologi. Simeon oli merkittävä liturginen teologi ja hesykasti ja Bysantin valtakunnan viimeinen suuri teologi.
Elämä

Simeon syntyi vuosien 1381 ja 1387 välillä Konstantinopolissa. Hänen lapsuudeestaan ja nuoruudestaan tunnetaan varsin vähän. Hän meni kuitenkin ilmeisesti nuoruudessaan kilvoittelemaan konstantinopolilaiseen Ksanthopouloksen luostariin, jossa hänestä vihittiin pappismunkki ennen hänen valintaansa piispaksi. Vuosien 1410 ja 1418 välillä hänet valittiin valtakunnan toiseksi suurimman kaupungin, Thessalonikan arkkipiispaksi. Vuonna 1422, kun ottomaanien sulttaani Murad II piiritti Thessalonikaa, Simeon lähti salaa kaupungista Konstantinopoliin pyytääkseen keisari Manuel II:lta apujoukkoja turkkilaisia vastaan. Simeon pääsi kuintenkin vain Athosvuorelle asti, jossa hänet kehotettiin kääntymään takaisin. Koska keisarilta ei saatu apujoukkoja, kaupungin kuvernööri Andronikos Palaiologos päätti luovuttaa kaupungin venetsialaisille, estääkseen turkkilaisvalloituksen. Venetsialaiset eivät kuitenkaan pystyneet murtamaan turkkilaispiiritystä, ja kaupungin olot pysyivät huonoina. Simeon kuvaa piiritetyn kaupungin elinoloja teoksessaan Logos Historikos. Simeon kuoli hieman ennen kaupungin ottomaanivalloitusta 1429. Ortodoksinen kirkko kanonisoi Simeonin pyhien joukkoon vuonna 1981.
Teokset

Simeon oli merkittävä myöhäisbysanttilaisen kauden kirjoittaja. Hän täydensi katedraalinsa typikoneja ja kirjoitti kuvauksia jälkipolville bysanttilaisesta liturgiasta. Patrologia Graecan niteeseen 155 on koottuu Simeonin kirjoitukset.
Simeonin tärkeimmät teokset ovat:
Dialogi Kristuksessa kaikkia harhaoppeja vastaan (Διαλογός εν Χριστῳ κατα πασον τον αιρεσεόν), dialogimuotoon kirjoitettu teos harhaoppeja vastaan
Sakramenteista (Περι τον Ιερον Τελετων),
Pyhästä liturgiasta
Pyhästä temppelistä ja sen pyhittämisestä
Pyhästä pappisvihkimyksestä
Rukouksesta
Kirjallisuutta > Käännökset

Autuas Simeon, Tessalonikan arkkipiispa: ”Pyhästä jumalallistavasta rukouksesta”, Filokalia, IV osa, s. 302–307.  (Suomentannut nunna Kristoduli, Irinja Nikkanen ja Matti Jeskanen)  Pieksämäki:  Valamon ystävät ry, 1993.  ISBN 951-95799-9-0  (suomeksi)
St. Symeon of Thessalonika: The Liturgical Commentaries.  (Edited and translated by Steven Hawkes-Teeples. Studies and Texts 168)  Toronto, Ontario, Kanada:  Pontifical Institute of Medieval Studies, 2011.  ISBN 978-0-88844-423-3  (kreikaksi), (englanniksi)
St. Symeon of Thessalonica: ”A Guide for Priests and Deacons on How They Must Serve in the Church”, On the Priesthood and the Holy Eucharist. According to St. Symeon of Thessalonica, Patriarch Kallinikos of Constantinople and St. Mark Eugenikos of Ephesus, s. 27–43.  (Edited and translated by protopresbyter George Dion. Dragas)  Rollinsford, NH, Yhdysvallat:  Orthodox Research Institute, 2004.  ISBN 0-9745618-2-7  (englanniksi)
Symeon, Archbishop of Thessalonike: Treatise on prayer. An explanation of the services conducted in the Orthodox Church.  (Translated by H. L. N. Simmons. The Archibishop Iakovos library of ecclesiastical and historical sources ; 9)  Brookline, MA, Yhdysvallat:  Hellenic College Press, 1984.  ISBN 0-917653-06-8  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Simeon Thessalonikalaisen synaksaario
Simeon Thessalonikan arkkipiispa. Ortodoksi.net.
Simeonin teokset pdf-muodossa Google Books-palvelussa (muinaiskreikaksi), (latinaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Australia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Biokemia

Biokemia on eliöiden kemiallista rakennetta ja niissä tapahtuvia kemiallisia muutoksia tutkiva luonnontieteen haara. Biokemian perimmäisenä tavoitteena on ymmärtää ja selittää kemiallisin termein elävien solujen ja eliöiden kaikki kemialliset prosessit. Biokemialla on paljon yhteistä solubiologian, molekyylibiologian ja molekyyligenetiikan kanssa. Tyypillisiä biokemiallisia tutkimuskohteita ovat muun muassa proteiinien, hiilihydraattien, lipidien, nukleiinihappojen ja muiden soluissa esiintyvien biomolekyylien rakenne ja toiminta.
Biokemia ja lääketiede tukevat toisiaan vastavuoroisesti, koska esimerkiksi lääkkeiden vaikutus perustuu ihmisen tai muiden eliöiden biokemiaan. Biokemialliset tutkimukset kehittävät lääketiedettä, ja vastaavasti kehittyvä lääketiede tuottaa uusia biokemiallisia aloja ja tutkimuskohteita. Biokemia rationalisoi lääketiedettä ja luo sille tieteellisen perustan: esimerkiksi molekyylilääketiede hyödyntää biokemian menetelmiä.
Biokemian kehitys

1770-luvulla ruotsalainen kemisti Torbern Bergman esitti orgaanisen ja epäorgaanisen aineen käsitteen. Eliöiden aineiden eli orgaanisten aineiden tiedettiin poikkeavan mineraaleista eristetyistä aineista eli epäorgaanisista aineista. Orgaanisia aineita oli vaikea eristää ja puhdistaa laboratoriokäyttöön.
1800-luvun puoleenväliin asti useimmat luonnontieteilijät uskoivat orgaanisissa aineissa olevan "elämänvoimaa", joka selittäisi niiden erityiset ominaisuudet. Tämä ns. vitalistinen ajattelu elollista luontoa koskien oli ollut käytössä Aristoteleen aloittamasta biologisesta tutkimuksesta lähtien. 1816 Michel Chevreul onnistui kuitenkin todistamaan, että saippua oli jaettavissa orgaanisiin aineisiin – glyseriiniin ja rasvahappoihin. Lopullisen pohjan vitalismiteorioilta vei Friedrich Wöhlerin vuonna 1828 kehittämä tapa syntetisoida epäorgaanisesta ammoniumsyanaatista orgaanista ureaa. Orgaanisiin aineisiin todettiin pätevän samat lainalaisuudet kuin epäorgaanisiinkin. Vuonna 1833 Anselme Payen löysi ensimmäisen entsyymin, diastaasin.
Koska eliöt sisältävät runsaasti hiiltä, orgaaninen kemia käsitteenä laajentui yleisesti hiiliyhdisteiden kemiaksi. Epäorgaaninen kemia vastaavasti muotoutui muiden kuin hiiliyhdisteiden kemiaksi. Luonnossa esiintymättömien orgaanisten yhdisteiden, kuten muovien, syntetisoimisen myötä biokemia muotoutui tarkoittamaan eliöiden kemiaa – orgaanista ja epäorgaanista. Sillä tavoin biokemia tarkoittaa 2000-luvulla samaa, mitä orgaaninen kemia tarkoitti 1800-luvun alussa.
Biokemiaa on sovellettu kauan ilman sen kunnollista ymmärtämistä. Yksi vanhimpia biokemiallisia sovelluksia on 5 000 vuotta sitten keksitty tapa valmistaa leipää hiivan avulla.
Solu

Solut ovat eliöiden rakenteellisia ja toiminnallisia yksiköitä. Yleisimmät eläin- ja kasvisolut ovat halkaisijaltaan 5–100 μm. Teoreettisen ylärajan solun koolle muodostaa sen diffuusiollinen hapenottokyky solua ympäröivän solukalvon läpi. Pienimmät eliöt koostuvat yhdestä solusta. Solut eroavat toisistaan kokonsa lisäksi myös rakenteeltaan, muodoltaan ja toiminnaltaan. Solukalvon rajaaman tilan sisäpuolella soluelimet ovat solulimassa eli sytoplasmassa. Solulima koostuu pääosin sytosolista. Sytosoliin on liuenneena lukuisia erilaisia pieniä orgaanisia molekyylejä. Kaikilla soluilla on ainakin jossain kehityksensä vaiheessa solulimassa perimän sisältävä tuma tai nukleoidi. Esitumaisilla bakteerisoluilla ei ole tumakoteloa, mutta kehittyneemmillä aitotumaisilla on.
Eläinsolu
Kasvisolu
Solun sisäinen kokohierarkia suuresta pienimpään:
Solu ja soluelimet
Supramolekyyliset kompleksit
esimerkiksi kromosomi, solukalvo ja soluseinä
Makromolekyylit
esimerkiksi DNA, proteiinit ja selluloosa
Monomeeriset yksiköt
esimerkiksi nukleotidit, aminohapot ja sokerit
Kemiallinen perusta

Luonnossa esiintyvistä noin 90 alkuaineesta noin 30 on eliöille elintärkeitä. Vety, happi, typpi ja hiili muodostavat yli 99% useimpien solujen massasta. Ne ovat myös keveimpiä kovalenttisia sidoksia muodostavia alkuaineita.
Kemiallinen perusta > Biomolekyylit

Biomolekyylit ovat hiiliyhdisteitä, joissa on erilaisia funktionaalisia ryhmiä. Hiiliatomit muodostavat kukin neljä yksinkertaista kovalenttista sidosta. Hiilen sidos toiseen hiileen, happeen tai typpeen voi olla myös kaksoissidos. Kovalenttiset kolmoissidokset ovat biomolekyyleissä harvinaisia. Yksinkertaisia sidoksia muodostavan hiilen sidoskulmat ovat tetraedrisesti 109,5°, ja sidokset ovat keskimäärin 0,154 nm:n pituisia. Yksinkertainen sidos mahdollistaa kiertymisen internuklisen akselin suhteen. Kaksoissidos on lyhyempi, 0,134 nm, sekä jäykkä eikä siten salli kiertymistä.
Biomolekyyleissä kovalenttisesti sitoutuneet hiiliatomit voivat muodostaa suoria, haaroittuneita tai syklisiä rakenteita. Useimmat biomolekyylit ovat hiilivetyjen johdannaisia, joissa vetyatomi on korvautunut jollain funktionaalisella ryhmällä. Funktionaalinen ryhmä on atomiryhmä, jonka johdosta molekyylillä on jokin erityinen kemiallinen ominaisuus. Esimerkiksi aminoryhmä -NH2 ja hydroksyyliryhmä -OH ovat funktionaalisia ryhmiä.
Kemiallinen perusta > Biomolekyylit > Hiilihydraatit

Hiilihydraateilla tarkoitetaan polyhydroksyylisiä aldehydejä ja ketoneja eli puhekielessä yleisimmin sokereita. Kaikissa eliöissä on hiilihydraatteja. Hiilihydraatit syntyvät fotosynteesissä eli viherkasvien muuttaessa hiilidioksidia ja vettä auringonvalon avulla glukoosiksi ja hapeksi. Useat glukoosimolekyylit yhdistyvät kemiallisesti tärkkelykseksi tai selluloosaksi. Yli 50% maapallon biomassan kuivapainosta on arvioitu olevan glukoosin polymeerejä. Ihmiset eivät useimpien nisäkkäiden tapaan pysty hyödyntämään selluloosaa ravinnossaan siihen tarvittavien pilkkojaentsyymien puutteen vuoksi.
Hiilihydraatit jaetaan yksinkertaisiin monosakkarideihin, disakkarideihin ja kompleksisempiin polysakkarideihin. Monosakkaridit jaetaan edelleen aldooseihin ja ketooseihin karbonyyliryhmän luonteen mukaan.
Kemiallinen perusta > Biomolekyylit > Proteiinit

Proteiineja esiintyy kaikissa eliöissä monissa erilaisissa muodoissa suorittamassa erilaisia biologisia funktioita. Esimerkiksi ihoa ja kynsiä muodostava keratiini on proteiini. Useimmat kemiallisia reaktioita soluissa katalysoivat entsyymit ovat myös proteiineja. Kaikki proteiinit koostuvat pitkäksi ketjuksi yhteenliittyneistä aminohapoista. Aminohapot sisältävät kaksi funktionaalista ryhmää – aminoryhmän –NH2 ja karboksyyliryhmän –COOH. Aminohapot muodostavat amidisidoksia amino- ja karboksyyliryhmien välille. Toisiinsa näin liittyneitä aminohappoja kutsutaan peptideiksi.
Kemiallinen perusta > Biomolekyylit > Lipidit

Lipidit ovat solujen ja kudosten poolittomia aineita, jotka liukenevat orgaanisiin liuottimiin. Lipidit määritellään siis fysikaalisen ominaisuuden, liukoisuuden, eikä rakenteen mukaan. Lipidit jaetaan estereitä sisältäviin ja estereitä sisältämättömiin yhdisteisiin. Estereitä sisältävät lipidit, kuten vahat ja rasvat, voidaan hajottaa hydrolyysillä. Estereitä sisältämättömiä lipidejä, kuten kolesterolia ja muita steroideja, ei voida hydrolysoida.
Vahat ovat pitkäketjuisten karboksyylihappojen esterien ja pitkäketjuisten alkoholien seoksia. Karboksyylihapoissa on tällöin yleensä parillinen määrä (16 ... 36) hiiliatomeja kuten alkoholeissakin (24 ... 36).
Rasvat ja öljyt, kuten eläinrasva ja kasviöljy, ovat rakenteeltaan triasyyliglyseroleja (TAG, triglyseridi) eli glyserolin triestereitä, joihin on liittyneenä pitkäketjuisia karboksyylihappoja. Rasvoihin varattu energia on pitkäaikaisempaa kuin hiilihydraatteihin varattu, sillä rasvat eivät hapetu niin helposti.
Biomolekyylit
Proteiinit
Peptidit
Aminohapot
Nukleiinihapot
Hiilihydraatit
Lipidit
Terpenoidit
Karotenoidit
Tetrapyrrolit
Koentsyymit
Steroidit
Flavonoidit
Alkaloidit
Polyketidit
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Biokemia tieteenalana (Arkistoitu – Internet Archive)
Friedrich Wöhler
Kristinusko Oklahomassa

Tämä artikkeli kertoo kristinuskosta Oklahoman osavaltiossa Yhdysvalloissa. Vuoden 2014 väestötutkimuksen mukaan kristinusko on Oklahoman suurin uskonto. 79 prosenttia Oklahoman väestöstä kuuluu kristillisiin kirkkoihin.
Tunnustuskunnat

Väestötutkimuksen mukaan suurin kristinuskon suuntaus on protestantismi: evankelista protestantismia tunnustaa 47 prosenttia väestöstä. Päälinjan protestantismia tunnustaa 18 prosenttia väestöstä. Mustaan kirkkoon kuuluu 4 prosenttia väestöstä.
Katoliseen kirkkoon kuuluu 8 prosenttia väestöstä.
Yhdysvalloissa kristillisiin kirkkoihin lasketaan kuuluvaksi myös mormonit ja Jehovan todistajat. Näihin liikkeisiin kuuluu molempiin noin prosentti väestöstä.
| Yhteisö | Perinne | Perhe | Seurakunnat | Kannattajat |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Eteläinen baptistikonventio | Evankelikalismi | Baptismi | 1 781 | 775 607 |
| Tunnustuskuntiin kuulumattomat seurakunnat | Evankelikalismi | Muut | 1 108 | 514 532 |
| Katolinen kirkko Yhdysvalloissa | Katolinen kirkko | Katoliset kirkot | 187 | 273 799 |
| Yhdistynyt metodistikirkko | Päälinja |  Metodismi | 550 | 247 277 |
| Assemblies of God USA | Evankelikalismi | Helluntaiherätys | 485 | 104 685 |
| Churches of Christ | Evankelikalismi | Restorationismi | 557 | 69 894 |
Ian McEwan

Ian McEwan vuonna 2008
Ian McEwan (s. 21. kesäkuuta 1948, Aldershot) on englantilainen kirjailija. Hän syntyi Englannissa ja vietti suuren osan lapsuudestaan Itä-Aasiassa, Saksassa ja Pohjois-Afrikassa, minne hänen isänsä, skottilainen upseeri David McEwan, oli sijoitettu. Hän opiskeli Sussexin ja East Anglian yliopistoissa ja valmistui ensimmäisenä Malcolm Bradburyn uraauurtaneesta luovan kirjoittamisen koulutusohjelmasta.