stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tylyaho
Tylyaholaisia > Matami Rosmerta

Matami Rosmerta (engl. Madam Rosmerta) on Tylyahossa sijaitsevan Kolme luudanvartta -nimisen pubin omistaja. Hänen pubinsa on suosittu paikka, ja oppilaat käyvät siellä juomassa kermakaljaa Tylyaho-viikonloppuina. Matami Rosmerta on myös ministeri Cornelius Toffeen ja Tylypahkan henkilökunnan ystävä. Jopa Ron Weasley on ihastunut häneen, vaikka ei sitä myönnäkään. Kolmannessa kirjassa Rosmerta oli vihainen ankeuttajien läsnäolosta koska ne pelottivat hänen asiakkaita pois. Rosmerta oli läsnä Minervan, Toffeen, Lipetitin ja Hagridin tapaamisessa, jossa he keskustelivat Siriuksesta.
Teoksessa Harry Potter ja puoliverinen prinssi Draco Malfoy noituu Rosmertaan komennuskirouksen. Rosmerta itse komennutettuna komennutti Katie Bellin ja määräsi tämän viemään kirotun opaalikorun Dumbledorelle, mutta Katie vahingossa kosketti korua saaden kirouksen itseensä. Rosmerta myös myrkytti juoman, jonka hän oli antanut Kuhnusarviolle, mutta Ron saikin myrkytyksen itse juotuaan juomaa ja Harry pelasti hänet besoaarin avulla. Malfoy kommunikoi Rosmertan kanssa väärennettyjen kultakaljuunoiden avulla, jotka Draco oli kopioinut Hermionelta. Rosmerta myös antoi luudat Harrylle ja Dumbledorelle heidän palattua luolasta Tylyahoon ja kertoi Dracolle Harryn ja Dumbledoren saapumisesta tähtitorniin. Harry puhdisti Rosmertan maineen kerrottua muille totuuden hänestä. Ei ole tiedossa osallistuiko Rosmerta myöhemmin Tylypahkan taistelun loppuosaan Kuhnusarvion haettua lisäjoukkoja Tylyahosta.
Kuvassa Bertie Bottin jokamaunrakeita.
Luettelo Syyrian kaupungeista

Tämä on luettelo keskeisimmistä Syyriassa sijaitsevista kaupungeista. Luettelo on kaksiosainen. Aluksi listataan taulukkona vuoden 2004 väestönlaskennan suurimmat kaupungit. Artikkelin toisessa osassa on lueteltu joitain Syyrian kaupunkeja.
Muita syyrialaisia kaupunkeja

Afrin
Kobanê
Kuneitra (Al-Qunaytira)
Madaya
Tafas
Syyrian kartta. Kartalta käyvät ilmi maan keskeisten kaupunkien sijainti.
Kusti Kulo

| Kusti Kulo |
| --- | --- |
 Kusti Kulo puhuu Kansalaissodan uhrien muistomerkin paljastustilaisuudessa Helsingissä 1970.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. marraskuuta 1887 Hämeenlinna
Kuollut: 13. huhtikuuta 1973 (85 vuotta) Helsinki
Ammatti:  rautatieläinen, mainosgraafikko
Poliitikko
Puolue:  SDP, SSTP, SKDL, SYP
Gustaf Ludvik (Kustaa, Kusti) Kulo (vuoteen 1906 Källberg, 17. marraskuuta 1887 Hämeenlinna – 13. huhtikuuta 1973 Helsinki) oli suomalainen poliitikko, joka toimi SKDL:n puheenjohtajana vuosina 1948–1966. Ennen sisällissotaa ammattiyhdistysliikkeessä vaikuttanut Kulo aloitti poliittisen uransa 1920-luvun alussa kommunistisessa SSTP:ssä ja oli poliittisista syistä vankilassa vuosina 1923-1928. Vapauduttuaan hän teki pesäeroa kommunisteihin ja vaikutti 1930-luvulla vasemmistososialistisessa Suomen Työväen Vasemmistoryhmässä sekä myöhemmin jatkosodan aikana SDP:n rauhanoppositiossa. Sotavuosien jälkeen Kulo liittyi kansandemokraateihin.
Elämä > Nuoruus ja sisällissota

Kusti Kulon vanhemmat olivat Tuuloksessa syntynyt lääkintävääpeli Gustaf Adolf Källberg (1861-1950) ja Kauhavalta kotoisin ollut Elisabeth Isojärvi (1862-1950). Hänen isänsä työskenteli myöhemmin Tampereella rautatieläisenä sekä Helsingissä Senaatintalon vahtimestarina. Kansakoulun ja käsityöläiskoulun käytyään Kulo aloitti vuonna 1902 Tampereen rautatieasemalla ylimääräisenä asemamiehenä ja sai 1908 vakinaisen viran. Suurlakon yhteydessä hän liittyi Suomen Rautatieläisten Liittoon ja nousi seuraavalla vuosikymmenellä järjestön keskushallintoon.
Marraskuun 1917 yleislakon aikana Kulo toimi Tampereen asemapäällikkönä. Sisällissodan käynnistyttyä hänet nimitettiin Tampereen rautatieaseman komissaariksi sekä punaisten pohjoisen alueen rautateiden liikennepäälliköksi. Kulo oli myös punakaartin Hämeen rintaman yleisesikunnan jäsen. Kuulustelupöytäkirjansa mukaan hän haavoittui maaliskuun lopussa punaisten päämajassa Teknillisellä opistolla tapahtuneessa räjähdysonnettomuudessa, jossa ylipäällikkö Hugo Salmela sai surmansa. Kulo vangittiin pari viikkoa Tampereen taistelun päättymisen jälkeen ja hän sai valtiorikosylioikeudessa seitsemän vuoden kuritushuonerangaistuksen valtiopetoksesta. Kulo muisteli sisällissodan tapahtumis Juho Mäkelän vuonna 1947 toimittamassa kirjassa Luokkasodan muisto.
Elämä > Sotien välinen aika

Kulo armahdettiin tammikuussa 1921, jonka jälkeen hän lähti kommunistien toimintaan. Kulo valittiin SSTP:n Tampereen piirisihteeriksi sekä Tampereen kaupunginvaltuuston jäseneksi. Maanalaisessa SKP:ssä hänet tunnettiin salanimellä ”Kekäle”. Tultuaan erotetuksi rautateiltä Kulo työskenteli SSTP:n Pohjois-Hämeen piiritoimikunnan puhujana. Maaliskuussa 1922 Kulo valittiin SSTP:n puoluesihteeriksi. Vuosina 1921-1922 hän teki myös kaksi salaista matkaa Neuvosto-Venäjälle. Elokuussa 1923 Kulo vangittiin suuren kommunistijutun yhteydessä, ja seuraavana kesänä hän sai kolme ja puoli vuotta kuritushuonetta valtiopetoksen valmistelusta. Aikaisempaan tuomioon yhdistettynä kokonaispituudeksi tuli yli viisi vuotta.
Vapauduttuaan Tammisaaren pakkotyölaitoksesta huhtikuussa 1928 Kulo työskenteli Suomen Ammattijärjestön luennoitsijana ja valistuspäällikkönä. Kulo erkaantui kommunismista ja joulukuussa 1929 hän oli perustamassa vasemmistososialistista Suomen Työväen Vasemmistoryhmää. Kulo kirjoitti sen julkaisemaan Suomen Työmieheen useita Kominterniä arvostelleita artikkeleita, joissa hän muun muassa epäili niin sanottua kolmannen vaiheen taktiikkaa ja halusi pitää ammattiyhdistysliikkeen puoluetoiminnan ulkopuolella. Vuonna 1930 Kulo erotettiin SAJ:n palveluksesta kommunistien otettua liiton haltuunsa. Kulo sai työnjohtajan paikan Elannon mainososastolta, josta hän vuonna 1932 siirtyi mainospiirtäjäksi Kulutusosuuskuntien Keskusliittoon. Kulo toimi myös KK:n ja SAK:n luennoitsijana.
Vuonna 1935 ay-liikkeessä vaikuttaneet vasemmistososialistit ryhtyivät puuhaamaan uutta puoluetta Niilo Wällärin ja Kulon johdolla, mutta hanke kariutui SKP:n omaksuttua Kominternin uuden linjan mukaisen kansanrintamapolitiikan. Wälläri kannattajineen liittyi sosialidemokraattiseen puolueeseen, jonka sisällä he toimivat Kuljetustyöväen Sosialidemokraattisessa Yhdistyksessä (KSY). Vuosikymmenen jälkipuoliskolla Kulo katkaisi suhteensa Neuvostoliittoon, kun länteen saapui tietoja Stalinin vainoista. Talvisodan käynnistyttyä hän arvosteli voimakkaasti Neuvostoliiton hyökkäystä.
Elämä > Valtakunnanpolitiikassa

Jatkosodan aikana Kulo vaikutti KSY:n suojissa toimineessa rauhanopposition radikaalissa siivessä, joka arvosteli ankarasti SDP:n puheenjohtajaa Väinö Tanneria sekä hallituksen hitaina pidettyjä rauhantunnusteluja. Aselevon jälkeen Kulo osallistui lokakuussa 1944 rauhanopposition, kuutosten ja kommunistien kokoukseen, jossa pohdittiin uuden vasemmistopuolueen ohjelmaa. Vaikka Kulo kannatti uuden puolueen sijaan SDP:n valtaamista, osallistui hän SKDL:n perustavaan kokoukseen SKP:een kuulumattomien sosialistien edustajana.
Maaliskuussa 1946 Kulo valittiin SKDL:n sisälle perustetun Sosialistisen Yhtenäisyyspuolueen (SYP) varapuheenjohtajaksi. Toukokuussa sisäministeri Yrjö Leino esitti Kuloa Uudenmaan läänin maaherraksi, mutta eduskunnan puhemies K. A. Fagerholm ja nimityksestä vastannut presidentti J. K. Paasikivi eivät pitäneet häntä sopivana. Kevään 1947 hallituskriisin yhteydessä Hertta Kuusinen ehdotti Kuloa uudeksi pääministeriksi, mutta valinta ei saanut kannatusta hallituskumppaneilta. J. W. Kedon kuoltua lokakuussa 1947 hänestä tuli SYP:n puheenjohtaja. Vuonna 1948 Kulo valittiin myös SKDL:n puheenjohtajaksi, jolloin hän luopui SYP:n puheenjohtajan tehtävästä. Kulo jatkoi edelleen puoluetoimikunnassa, kunnes SYP erosi SKDL:stä maaliskuussa 1955. Vuonna 1966 Kulo jätti SKDL:n puheenjohtajuuden korkeaan ikäänsä vedoten.
Vuosina 1946-1953 Kulo työskenteli poliittisten toimiensa ohella palkkioviraksi luonnehditussa tehtävässä Rautatiehallituksen apulaishuoltopäällikkönä. Sotavuosien jälkeen hän kuului myös Vapaan Sanan johtokuntaan sekä Vapaan Pohjolan toimituskuntaan. Kulo oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen 1945–1964. Lisäksi hän toimi Helsingin siviilirekisteriyhdistyksen puheenjohtajana 1938–1945, Vapaa-ajattelijain liiton puheenjohtajana 1945–1954 sekä Vapaa-ajattelijain maailmanliiton varapresidenttinä 1940-luvun lopussa. Kulo julkaisi kaksi kirjainmalleja sisältänyttä teosta sekä oli toimittamassa vuoden 1905 suurlakosta kertovaa kirjaa. Nuoruudessaan hänet tunnettiin myös innokkaana musiikki- ja urheilumiehenä.
Perhe

Kusti Kulon puoliso oli Pirkkalasta kotoisin ollut Ida Aliina Savio (1888-1953), jonka kanssa hän avioitui 1912. Pariskunnalla oli kaksi tytärtä.
Teoksia

Kulo, K. L.: Kirjaimia.  (2. painos 1925)  Hämeenlinna:  Karisto, 1917.
Kulo, K. L.: Kirjaimia ja monogrammeja.  Hämeenlinna:  Karisto, 1927.
Kilpi, Sylvi-Kyllikki ; Kulo, K. L. ;  Hyvönen, Paavo ; Tuominen, Jussi: Suurlakkovuosi 1905.  Helsinki:  Kansankulttuuri, 1955.
Mateo Albéniz

Mateo Albéniz (Mateo Antonio Pérez de Albéniz) (1755 tai 1760–1831) oli Espanjan baskilainensäveltäjä ja pappi. Hän sävelsi pääasiassa piano- ja cembalomusiikkia, mutta hänen tuotantoonsa kuuluu myös hengellistä musiikkia.
Albénizin D-duurisonaatti on kenties hänen tunnetuin teoksensa. Lyhyt, yksiosainen sonaatti on omistettu Domenico Scarlattille. Siitä on tehty sovitus myös kitaralle.
Mateo Albéniz ei ollut sukua säveltäjä Isaac Albénizille.
Suomen Heraldinen Seura

| Suomen Heraldinen Seura ry |
| --- | --- |
 Suomen Heraldinen Seura ry - Heraldiska Sällskapet i Finland ry.
Perustettu:  1957
Toimiala:  Heraldiikka
Kotipaikka:  Helsinki
Toiminta-alue:  Suomi
Jäsenmäärä:  noin. 170
Puheenjohtaja:  Unni Leino
Varapuheenjohtaja:  Anders Segersven
Jäsenlehti:  Hopealeijona
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suomen Heraldinen Seura – Heraldiska Sällskapet i Finland ry on vuonna 1957 perustettu heraldinen yhdistys, jonka tarkoituksena on ”vaakunataiteen, -tieteen ja -oikeuden vaaliminen, heraldiikan tutkimuksen edistäminen, tuntemuksen laajentaminen, harrastuksen kehittäminen ja heraldiikan yleisen arvostuksen sekä heraldisten tunnusten käytön kehittäminen”.
Toiminta

Seura on heraldisten taiteilijoiden, tutkijoiden ja harrastajien yhteisö, jossa on jäseniä noin 170. Se on muun muassa Tieteellisten seurain valtuuskunnan jäsen. Seuralla on tehtävä heraldisen neuvonnan ja asiantuntijalausunnon antajana.
Seura ylläpitää aatelittomien suomalaisten sukujen ja henkilöiden vaakunarekisteriä.
Johtokunta 2023-2024

Puheenjohtaja: Unni Leino
Varapuheenjohtaja: Anders Segersven
Sihteeri: Paavo Lehtelä
Jäsen: Arto Aniluoto
Jäsen: Aarni Hyvönen
Jäsen: Lauri Heikkilä
Jäsen: Arto Koistinen
Julkaisuja

Seura julkaisee alan oppaita ja teoksia. Lisäksi se julkaisee Hopealeijona-nimistä tiedostuslehteä.
Heraldica Fennica.  (Suomen heraldisen seuran 20-vuotisjuhlakirja. Toimituskunta: Ahti Hammar ym.)  Espoo:  Weilin + Göös, 1978.  ISBN 951-35-1695-4
Kara, Kimmo: Vaakunaselitys: Opastusta vaakunaselityksen laadintaan.  Helsinki:  Suomen heraldinen seura, 1989.
Kara, Kimmo: Heraldiikan opas.  (Suomen heraldinen seura – Heraldiska sällskapet i Finland ry:n julkaisusarja no 25)  Helsinki:  Suomen heraldinen seura, 1998.  ISBN 951-98088-0-9
Railo, Topi & Stürmer, Heinz & Talari, Tapani (toim.): Suomalaisia vaakunoita: Henkilöitä, sukuja, yhteisöjä.  (Kirjoittajat: Maunu Harmo, Kimmo Kara. Vaakunapiirrokset: Reijo Helläkoski. Julkaisusarja no 25)  Helsinki:  Suomen heraldinen seura ry, 2006.  ISBN 951-98088-1-7
Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut

| Näköradiomiehen    ihmeelliset siekailut> En Synradiomans   underbara upplevelser |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste. (Piirrokset: Olavi Hurmerinta)
Ohjaaja:  Ere Kokkonen
Käsikirjoittaja:  Spede Pasanen   Jukka Virtanen   Ere Kokkonen
Tuottaja:  Pertti Pasanen
Säveltäjä:  Jaakko Salo
Kuvaaja:  Kari Sohlberg  (filmikuvaus)    Mauno Kuusla  (videokuvaus) 
Leikkaaja:  Taina Kanth
Lavastaja:  Jorma Lindfors
Erikoistehosteet:  Paul Jyrälä  (tehosteet) 
Pääosat:  Spede Pasanen   Vesa-Matti Loiri   Leo Jokela   Tarja-Tuulikki Tarsala
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Suomi
Tuotantoyhtiö:  Filmituotanto  Spede Pasanen Oy
Ensi-ilta:   1969-2-2828. helmikuuta 1969  
Kesto:  87 min (1 h 27 min)
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  310 000 mk
Tuotto:  64 000 mk
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut on vuonna 1969 ensi-iltansa saanut komediaelokuva, jonka on ohjannut Ere Kokkonen. Elokuva on viides Spede-elokuva. Elokuvan pääosissa nähdään Spede Pasanen, Vesa-Matti Loiri, Leo Jokela ja Tarja-Tuulikki Tarsala. Elokuvan yhtenä vierailevina tähtenä nähdään laulaja Danny, joka esittää elokuvassa itseään. Elokuvan muina vierailevina tähtinä nähdään laulaja-lauluntekijä Juha Watt Vainio, moottoriurheilija Timo Mäkinen, äänilevytuottaja Jaakko Salo, basisti Erkki Seppä, rumpali Ilpo Kallio, muusikot Seppo Rannikko ja Nacke Johansson, toimittaja Ilkka Kylävaara ja toimittaja Jorma Molarius.
Elokuvaa kuvattiin Helsingissä, Espoossa ja Kirkkonummella. Elokuva on julkaistu VHS:nä ja DVD:nä ja esitetty televisiossa useita kertoja.
Muut tekijät

Filmiääni: Paul Jyrälä
Ääni / Videokuvausten äänitys: Tapio Kyöstilä, Raimo Savolainen ja Arto Valavaara
Puvut: Pirkko Ahvio
Maskeeraus: Eva-Riitta Kiiskinen
Järjestäjä: Allan Lindfors
Kuvaussihteeri: Raili Leino
Musiikin äänitys: Reino Aaltonen
Filmitallennus: Heikki Suominen
Kamerat / Operatöörit / Tv-kamerat: Matti Tormilainen, Markku Korhonen, Vesa Kiiski, Raimo Sandlund, Kari Viljamaa, Hannu Torvinen ja Tom Fewster
Laulujen sanat: Jukka Virtanen
Miksaus: Tuomo Kattilakoski
Muusikot: Danny (laulu), Tamara Lund (laulu), Jaakko Salo (piano), Vesa-Matti Loiri (laulu ja huilu), Tarja-Tuulikki Tarsala (laulu), Erkki Seppä (sähköbasso tv-orkesterissa), Ilpo Kallio (rummut tv-orkesterissa), Seppo Rannikko (saksofoni tv-orkesterissa)
Jaakko Salon orkesteri
Kuvauspaikat

Kivilampi, Espoo (Vasa sähköpylväässä, pilkkijä, avantouinti)
Sarfikintie, Kirkkonummi (rallihaastattelu)
Kuvauspaikat > Kuvauspaikat Helsingissä

Yleisradion tv-studiotalon edusta ja tv-studio 3 (tv-studio), neuvotteluhuone (Himojen tv-yhdistyksen perustava kokous), aula (Vasa hakee Mikon ohjelmaan), tv-studio 2:n kahvila (työpaikkakahvila), toimistohuoneet (työhönotto, toimitusjohtajan työhuone, Iivarin huone), toimistokäytävät (Mikko saa työpaikan, Mikko esittelee käsikirjoitusideaa), pommisuojan lavastevarasto (Mikko laatii käsikirjoitusta), maskeeraamo (maskeeraamo), kuvatarkkaamo (tv-shown tarkkaamo) sekä rekvisiittavarasto (Mikko järjestäjänä) Pasilassa (Mikko saapuu)
elokuvateatteri Bio Rex, Mannerheimintie 22-24 (elokuvateatteri)
Temppelikatu 3-5 (Sirkun asunnon ulko-ovi)
Temppelikatu / Nervanderinkatu (Mikko yövahtina)
Temppelikatu 2 (murtopaikka)
rautatieasema (Iivari saapuu)
Aikatalo, Mikonkatu 8 (Iivari näyteikkunan luona)
Santahaminan varuskunta-alue (sotatanner)
Temppelikatu (Mikko ihailijat kannoillaan)
Tunturikatu / Oksasenkatu (liikennesuma)
kahvila Yrjön Baari, Yrjönkatu 21 (Mikko ja Sirkku kahvilassa)
Tallbergin tavaratalo, Aleksanterinkatu 21 ("radio tekee murron")
Helsingin Biljardikerhon biljardisali, Iso Roobertinkatu 36-40 (biljardikerho)
Laakalasi, Uudenmaankatu 33 (Iivari peililiikkeessä)
leipä- ja maitokauppa, Lutherinkatu 2 (Mikko kaupassa)
Rakennusmestarien talo, Fredrikinkatu 51-53 (Mikon tv-shown nauhoitukset)
Taustaa

Näköradiomiehen ihmeelliset siekailut oli ensimmäinen Ere Kokkosen yksin ohjaama Spede-elokuva. Vuosina 1969-2001 Kokkonen ohjasi niitä noin kaksikymmentä. Kokkosesta oli tuolloin tullut Filmituotanto Spede Pasanen Ky:n tuotantopäälikkö.lähde? Elokuvan käsikirjoituksen laativat tuttu kolmikko eli Spede Pasanen, Ere Kokkonen ja Jukka Virtanen. Elokuvan yleisömenestys oli vuoden paras.
Televisioesitykset

| Päivämäärä | Kanava | Katsojamäärä |
| --- | --- | --- |
| 30.4.1980 | TV1 | 1 083 000 |
| 20.8.1993 | TV2 | 305 000 |
| 6.12.2001 | YLE TV1 |  |
| 18.7.2003 | YleTeema |  |
| 19.7.2003 | YLE TV2 |  |
| 20.8.2006 | YLE TV2 |  |
| 5.1.2010 | YLE TV2 |  |
| 7.9.2011 | YLE TV1 |  |
| 4.3.2014 | YLE Teema |  |
| 1.1.2015 | Yle TV1 |  |
| 14.8.2017 | Yle TV1 |  |
| 11.1.2019 | Yle TV1 |  |
| 15.4.2020 | Yle TV1 |  |

Tv-toimittaja Antti Vasa (Vesa-Matti Loiri) ja kahvionhoitaja Sirkku (Tarja-Tuulikki Tarsala).
Ahmed I

| Ahmed I |
| --- | --- |
 
Osmanien valtakunnan sulttaani
Valtakausi:  22. joulukuuta 1603– 22. marraskuuta 1617
Edeltäjä:  Mehmed III
Seuraaja:  Mustafa I

Syntynyt:  18. huhtikuuta 1590 Manisa, Osmanien valtakunta
Kuollut:  22. marraskuuta 1617 (27 vuotta) Konstantinopoli, Osmanien valtakunta
Puoliso:  Kösem Sultan Mahfiruz Hatice Sultan
Suku:  Osmani
Isä:  Mehmed III
Äiti:  Handan Sultan
Uskonto:  sunnalaisuus
Nimikirjoitus:  
Ahmed I (18. huhtikuuta 1590 – 22. marraskuuta 1617) (arabiaksi أحمد الأول)  oli Osmanien valtakunnan sulttaani vuodesta 1603 kuolemaansa asti.
Ahmed I syntyi sulttaani Mehmed III:n ja tämän vaimon Handan Sultanan vanhimmaksi pojaksi. Hyvän koulutuksensa ansiosta Ahmed I oli hyvin sivistynyt ja osasi puhua sujuvasti monia kieliä, kuten arabiaa ja persiaa. Häntä pidettiin myös hyvänä miekkamiehenä ja ratsastajana. Isänsä kuoltua 14-vuotiaasta Ahmed I:stä tuli sulttaani, ja hän vangitutti mielenvikaisen pikkuveljensä Mustafan. Hän oli hyvin suosittu kansan keskuudessa, koska hän oli lahjakas poliitikko ja pani alulle suuria rakennushankkeita, kuten Istanbulin kuuluisan Sinisen moskeijan. Tosin samaan aikaan korruptio alkoi rehottaa Osmanien valtakunnan armeijassa.
Ahmed I menehtyi kuumeeseen vuonna 1617. Uudeksi sulttaaniksi nousi hänen veljensä Mustafa I.
Belgianpaimenkoira tervueren

| Belgianpaimenkoira tervueren |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Belgia
Määrä:  Suomessa rekisteröity 6 797
Rodun syntyaika:  noin 1800-luku, 1900-luvun alku
Alkuperäinen käyttö:  paimenkoira
Nykyinen käyttö:  monipuolinen palveluskoira
Elinikä:  12–14 vuotta
FCI-luokitus:  ryhmä 1 Lammas- ja karjakoirat alaryhmä 1 Lammaskoirat #15.4
Ulkonäkö
Paino:  28—32 kg
Säkäkorkeus:  uros 60—66 cm narttu 56—62cm
Väritys:  punahiilikko mustalla maskilla tai hopeahiilikko mustalla maskilla
Belgianpaimenkoira tervueren (ransk. berger belge tervueren, holl. Tervuerense herder) on belgialainen koirarotu. Joissain maissa siitä käytetään lisäksi lyhennettä tervuren tervuerenin sijaan. Se on Suomessa suosituin belgianpaimenkoiran neljästä muunnoksesta ja täällä pentuja syntyy noin 300 vuosittain. Tervueren eroaa muista muunnoksista pitkällä punaruskealla tai hopeanharmaalla turkillaan.
Ulkonäkö

Belgianpaimenkoira on keskikokoinen koira (säkäkorkeus uroksella 62, nartulla 58 cm), joka on suunnilleen yhtä pitkä kuin korkea. Korvien tulee olla pystyt ja ilmeen tarkkaavainen, älykäs ja valpas. Häntä riippuu levossa ollessa alhaalla ja kohoaa liikkeessä ylös. Tervueren eroaa groenendaelista ainoastaan värinsä ja hieman lyhyemmän karvansa perusteella.
Ulkonäkö > Karvapeite

Karvapeite on pitkä ja sileä, ja muodostaa röyhelömäisen kauluksen niskan ympärille, joka ulottuu eturintaan asti. Uroksen karva on varsinkin kaulassa ja eturinnassa pidempää ja tuuheampaa kuin nartun, mikä onkin huomattavin sukupuolten välinen ulkoinen eroavaisuus. Muunnoksen erityispiirre on punaruskea tai hopeanharmaa turkki, jossa karvankärjet ovat mustat. Tämä väritys tunnetaan nimellä hiilikko (charbonné) ja vastaa joidenkin muiden rotujen seesamia, soopelia tai riistanväriä eli agoutia. Punahiilikko on värityksistä hopeahiilikkoa toivotumpi. Jokin verran esiintyy myös hiilikoita, joiden pohjaväritys on hiekanvaalea eli fawn, mutta tätä pidetään erittäin epätoivottuna ominaisuutena. Koiran maskin tulisi olla aina musta ja ulottua kirsun päästä otsaan asti.
Punahiilikko
Hopeahiilikko
Luonne ja käyttäytyminen

Belgianpaimenkoirat ovat vilkkaita ja aktiivisia. Ne tarkkailevat jatkuvasti mitä niiden ympärillä tapahtuu ja puolustavat tarvittaessa isäntäänsä. Ne suhtautuvat vieraisiin tyypillisesti epäluuloisesti synnynnäisen vahtiviettinsä vuoksi. Niissä esiintyy kuitenkin myös heikkohermoisuutta, pehmeyttä sekä paukkuarkuutta.
Rodunomaisesta herkyydestä huolimatta belgianpaimenkoiria käytetään nykyisin monipuolisesti eri palvelukoiralajeissa. Erityisesti hyvin rotu on menestynyt haku- ja yleiskokeessa sekä pelastuskoirakokeessa.
Nykyisin tervueren on saavuttanut hyviä tuloksia muun muassa agility-kilpailuissa ja se sopii sekä harrastus- että näyttelykoiraksi. Se on aktiivisuudestaan huolimatta nykyisin suositumpi näyttely- kuin käyttökoirana, ja runsaan, kauniin karvapeitteensä ansiosta pärjääkin usein paimenkoirien ryhmäkehässä hyvin groenendaelin ohella.
Alkuperä

Belgianpaimenkoirat ovat alkujaan lammaskoiria. Tervueren-muunnos on saanut nimensä Tervurenin kylästä, joka sijaitsee Flanderin Brabantissa lähellä Brysseliä. Siellä asui kuuluisa kasvattaja herra Corbeel, joka risteytti mustia ja hiekanvärisiä (fawn) koiria keskenään 1900-luvun alkupuolella. Kaikki belgianpaimenkoiran eri muunnokset yhdistettiin vuonna 1892 virallisesti samaan rotuun kuuluviksi, mutta alussa tervueren ja groenendael luokiteltiin samaksi muunnokseksi nimeltä pitkäkarvainen belgianpaimenkoira. Vielä nykyisinkin groenendael-pentueisiin saattaa syntyä puna- tai hopeahiilikon värisiä pentuja, jotka rekisteröidään värityksen perusteella tervuereneiksi. Samoin tervueren-pentueisiin syntyy toisinaan mustia pentuja, joiden kohdalla menetellään päinvastaisesti.
Terveystilanne

Rodulla on havaittu perinnöllisiä silmäsairauksia, kaihia ja verkkokalvonrappeumaa. Epilepsiasta puhutaan paljon, mutta on tieteellisesti todistettu että sitä ei esiinny yhtään sen enempää kuin muillakaan roduilla.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Belgianpaimenkoirien rotumääritelmä (Suomen Kennelliitto, pdf)
Finbelge – Suomen Belgianpaimenkoirayhdistys ry.
Käyttöbelgi.info – Käyttölinjaisten belgianpaimenkoirien info ja tietokanta