stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Philippe Ariès
Teoksia

1943: Les Traditions sociales dans les pays de France, Éditions de la Nouvelle France.
1948: Histoire des populations françaises et de leurs attitudes devant la vie depuis le XVIIIe, omakustanne.
1949: Attitudes devant la vie et devant la mort du XVIIe au XIXe, quelques aspects de leurs variations, INED.
1954: Le Temps de l’histoire, Éditions du Rocher.
1960: L’Enfant et la vie familiale sous l’Ancien Régime, Plon.
1975: Essais sur l’histoire de la mort en Occident: du Moyen Âge à nos jours, Seuil.
1977: L’Homme devant la mort, Seuil. (englanniksi The Hour of Our Death, 1981)
1980: Un historien du dimanche. Michel Winockin kanssa, Seuil.
1983: Images de l’homme devant la mort, Seuil.
1985–1987: Histoire de la vie privée , Georges Dubyn kanssa, 5 osaa:
I. De l’Empire romain à l’an mil
II. De l’Europe féodale à la Renaissance
III. De la Renaissance aux Lumières  (suom. Omassa huoneessa: yksityiselämän historiaa renessanssista valistukseen, 2001)
IV. De la Révolution à la Grande guerre
V. De la Première Guerre mondiale à nos jours.
1993: Essais de mémoire: 1943–1983, Seuil.
1997: Le présent quotidien, 1955–1966, Seuil. Kokoelma La Nation française -lehdessä julkaistuista artikkeleista.
Kirjallisuutta

Ariès, Philippe & Duby, Georges & Chartier, Roger (toim.): Omassa huoneessa: Yksityiselämän historiaa renessanssista valistukseen.  ((Histoire de la vie privé III. De la Renaissance aux Lumières: Formes de la privatisation, 1986.) Suomentanut Johanna Ilmakunnas)  Helsinki:  Nemo, 2001.  ISBN 952-5180-20-4
Hutton, Patrick H.: Philippe Ariès and the Politics of French Cultural History. University of Massachusetts Press 2004. ISBN 978-1-55849-463-3.
Gros, Guillaume: Philippe Ariès. Un traditionaliste non-conformiste, de l'Action française à l'Ecole des hautes études en sciences sociales. Presses Universitaires du Septentrion, 2008.
Peltonen, Matti (toim.): Ariès ja historian salaisuus.  (Historia mirabilis 10)  Turku:  Turun historiallinen yhdistys, 2013.  ISBN 978-952-7045-00-8
Aiheesta muualla

Philippe Arièsille omistettu sivusto. (ranskaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Arretium

Arretium (etruskiksi Aritim), nykyinen Arezzo, oli etruskien kaupunki lähellä Arnon yläjuoksua. Arretium lienee syntynyt vasta 500-luvulla eaa., mutta se kehittyi ja vaurastui hyvin nopeasti. Se toimitti suuren määrän aseita ja viljaa Rooman armeijan ja laivaston tarpeisiin toisen puunilaissodan aikana. Arretiumin alun perin 400-luvulla eaa. rakennettua kaupunginmuuria korjattiin 200-luvulla eaa., jolloin siitä tehtiin harvinainen umpitiilimuuri. Kaupungissa kehitettiin punasävyinen keramiikka, josta tuli Rooman keisariajan suosituin ja laajalle levinnein keramiikkalaji
Eila Arjoma

Eila Arjoma vuonna 1970
Eila Elina Arjoma-Mönttinen (s. 15. lokakuuta 1938, Helsinki) on suomalainen näyttelijä ja ohjaaja.
Arjoma pääsi ylioppilaaksi 1957 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1963. Teatterikorkeakoulun hän kävi 1962–1965, josta välillä vuoden British Councilin stipendiaattina Bristolin yliopiston teatterilaitoksella 1963–1964.
Arjoma on näytellyt muun muassa Jotaarkka Pennasen ohjaamassa elokuvassa Mommilan veriteot 1917 (1973). Tämän lisäksi hän on ohjannut tv-sarjoja, kuten Mustat ja punaiset vuodet (1973).
1980- ja 1990-luvuilla Eila Arjoma ohjasi Radioteatterille suuren määrän etenkin lapsille ja nuorille suunnattuja kuunnelmia. Sokeain kuunnelmapalkinto myönnettiin hänen ohjauksilleen vuosina 1986 ja 1993.
Kuunnelmaohjauksia

Wole Soyinka: Pidätetty 1967
Kiia Kallio: Aikavuoto, nuortenkuunnelma 1987
Raija Oranen: Isokiero ja Tummanruskea 1986
Raija Oranen: Tanssiva karhu ja kivisen kaupungin kirous 1986
Tarja-Tuulikki Tarsala: Pitäiskö kiittää? nuortenkuunnelma 1987
Irmelin Sandman Lilius: Kapteeni Osson kaupunki, Aukusti Parkki, lastenkuunnelma 1988
Antoine de Saint-Exupéry: Pikku Prinssi 1988
Ilpo Tiihonen: Rehtori Kalkkisen rikos, nuorten seikkailusarja 1989
Raija Oranen: Kaarlo Kuninkaanpojan kosioretki Markareetan maahan, satukuunnelma 1986
Paroni von Münchhausen, luentasarja 1989
Eila Arjoma vuonna 1974 ohjaamassa Yleisradion televisio-ohjelmaa "Kesä ja keski-ikäinen nainen"Laila Hietamies: Hylätyt talot, autiot pihat 1989
Tuija Lehtinen: Kekkosen näköinen polvi, nuortenkuunnelma 1990
Roald Dahl: Jali ja mahtava lasihissi, 7-osainen lastenkuunnelma 1991
Roald Dahl: Jali ja suklaatehdas, 7-osainen lastenkuunnelma 1991
Asko Martinheimo: Haloo: kuka siellä? lastenkuunnelma 1992
Péter Esterházy: Sydämen apuverbit 1993
Eva Ström: Nelikätistä soittoa pianolla 1994
Anders Bodelsen: Lahja 1994
Bengt Pohjanen: Särjetty ikoni 1995
Aiheesta muualla

Eila Arjoma Elonetissä.
Eila Arjoma Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet
Araliakasvit

| Araliakasvit |
| --- | --- |
 Hertta-aralia (Aralia cordata)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Apiales
Heimo::  Araliakasvit Araliaceae  Juss.
Synonyymit
 Botryodendraceae J.Agardh  Hederaceae Giseke  Hydrocotylaceae Berchtold & J.Presl 
Katso myös
   Araliakasvit Wikispeciesissä   Araliakasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Araliakasvit (Araliaceae) on verrattain suuri kaksisirkkaisheimo Apiales-lahkossa. Se on läheistä sukua sarjakukkaiskasveille.
Araliakasveja kasvaa pääasiassa tropiikissa, joitakin lajeja myös lauhkeassa vyöhykkeessä.
Tuntomerkit

Araliakasvit ovat usein melko tukevarunkoisia ja vähähaaraisia pensaita tai puita, harvoin ruohoja. Runkoon jää huomattavia arpia pudonneista lehdistä. Kasvi voi olla voimakastuoksuinen. Lehdet ovat usein eri tavoin kerrannaisia ja leveäkantaisia; kanta ei kuitenkaan yleensä ulotu koko varren ympäri. Korvakkeet ovat tavallisia ja muodoltaan vaihtelevia; yleensä ne sijaitsevat lehden kannassa. Lehtiruoti on usein pitkä ja/tai ruodit vaihtelevat huomattavasti pituudeltaan samassakin versossa. Lehdykät ovat yleisesti nivelikkäitä. Kukinnon äärimmäiset yksiköt ovat sarjoja tai mykeröitä, kukat ovat usein melko pieniä, ja emilehtiä on usein kolme tai enemmän. Terälehdet ovat nupussa laitaviereisesti. Hedelmä on luumarjamainen, joskus sivuilta litistynyt, ja siemenet voivat olla endospermiltään kirjavia.
Araliakasvien varren perussolukko (parenkyymi) sijaitsee putkiloiden yhteydessä eli on paratrakeaalinen. Ydinsäteet ovat erilaissoluisia. Varren ytimen johtojänteet ovat tavallisesti nurin kääntyneitä (jälsi tuottaa puusolukkoa varren ulkopintaa kohden ja nilasolukkoa sisäänpäin). Ilmarakojen tyyppi vaihtelee. Joskus samassa kasviyksilössä on sekä kaksineuvoisia kukkia että hedekukkia (andromonoeekkiset lajit). Luotti on täplikäs. Siemenaiheiden sydämessä eli nukelluksessa joko on tai ei ole laitasolukkoa. Edellisessä tapauksessa siemenaiheen sanotaan olevan krassinukellaattinen, jälkimmäisessä tenuinukellaattinen. Siemenaiheen varressa eli funikuluksessa on lyhyitä solukarvoja. Hedelmäseinän mesokarppi eli keskikerros koostuu paksuseinäisistä soluista; niiden soluseinissä on ligniiniä. Hedelmäseinän sisäkerroksen (endokarpin) ulkopinnalla on yksittäisiä monikulmaisia kiteitä. Siemenkuoren uloimmassa solukerroksessa soluseinät ovat vähän paksuuntuneet.
Evoluutio ja luokittelu > Suvut

Araliakasveihin kuuluvat suvut:
Anakasia
Aralia – araliat eli isoaraliat
Arthrophyllum
Astrotricha
Brassaiopsis
Cephalaralia
Cheirodendron
Cuphocarpus
Cussonia – kussoniat
Dendropanax
Eleutherococcus – aralehdet
× Fatshedera – murattiaraliat (risteymäsuku)
Fatsia – huonearaliat
Gamblea
Gastonia
Harmsiopanax
Hedera – muratit
Heteropanax
Homalosciadium
Hunaniopanax
Hydrocotyle – sammakonputket (luokiteltu vähän aiemmin sarjakukkaiskasveihin)
Kalopanax – seitsensormiaraliat
Macropanax
Megalopanax
Merrilliopanax
Meryta
Motherwellia
Munroidendron
Neosciadium
Oplopanax – pirunnuijat
Oreopanax
Osmoxylon
Panax – ginsengit eli ginsengjuuret
Pentapanax
Polyscias – hopea-araliat
Pseudopanax – etelänaraliat
Reynoldsia
Schefflera – liuska-araliat
Sciadodendron
Seemannaralia
Sinopanax
Stilbocarpa
Tetrapanax – paperiaraliat
Tetraplasandra
Trachymene – sinivarjot (luokiteltu vähän aiemmin sarjakukkaiskasveihin)
Trevesia – kämmenaraliat
Woodburnia
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Araliakasvit – Araliaceae
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q193335  Wikispecies: Araliaceae  APNI: 54690  ATRF: Araliaceae  CoL: B7VYB  EoL: 5432  EPPO: 1ARLF  FloraBase: 22883  FNA: 10058  FoAO2: Araliaceae  FoC: 10058  GBIF: 8800  GRIN: 87  iNaturalist: 52849  IPNI: 30001539-2  IRMNG: 114031  ITIS: 29371  NBN: NBNSYS0000159414  NCBI: 4050  NZOR: aa9b220b-df5f-46fd-b0a5-c7315dd3d3f2  Open Tree of Life: 524079  Paleobiology Database: 55740  Plazi: CC1AD6BA-70DB-8DD4-1550-793D4F02BB7C  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30001539-2  Tropicos: 42000272  VASCAN: 87  VicFlora: 043ded87-f278-4c2b-802e-e1e404c6e874  Watson & Dallwitz: araliace  WFO: wfo-7000000043  WoRMS: 594776
William M. Arkin

William M. Arkin (s. 15. toukokuuta 1956 New York, New York, Yhdysvallatlähde?) on The Washington Postilla työskennellyt toimittaja ja entinen sotilastiedustelun analyytikko Länsi-Berliinistä 1970-luvulta.
Arkin on kirjoittanut useita sodankäyntiin liittyviä kirjoja sekä toiminut NBC-televisiokanavan sotilasasiantuntijana. Hän on Yhdysvaltain ilmavoimien School of Advanced Airpower Studiesissa apulaisprofessorina.
Kirjoja

Code Names: Deciphering U.S. Military plans, programs and operations in the 9/11 world, William A. Arkin, 2005, Steerforth Press, ISBN 1-58642-083-6 (englanniksi)
Aiheesta muualla

kolumneja, Washington Post (englanniksi)
kirjoituksia, The Gulf War: Secret History (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Weblog, Back to early warning (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Johan Anttila

Johannes (Hannes) Jaakko Evert Anttila (9. syyskuuta 1893 Tampere – 21. marraskuuta 1968 ) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti, rovasti ja rehtori. Hänen vanhempansa olivat talonomistaja Juho Jaakko Anttila ja Matilda Hartikkala. Hän solmi vuonna 1918 avioliiton saksalaisen Mary Susanna Schüllerin kanssa. Mary Anttilan kuoltua vuonna 1963 Hannes Anttila avioitui Karin Liestalon (o.s. Hedman) kannsa vuonna 1965. Hannes Anttila on haudattu Tampereelle.
Opinnot

Hannes Anttila kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen klassillisesta lyseosta vuonna 1913 ja liittyi Hämäläis-osakuntaan. Anttila opiskeli Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa vuosina 1913–1914 ja suoritti teologian tutkinnon vuonna 1914. Teologian opintojaan hän jatkoi Leipzigin yliopistossa 1915–1917. Myöhemmin hän jatkoi opintojaan 1919–1920 Helsingin yliopistossa suorittaen teologian erotutkinnon. Hänet vihittiin papiksi vuonna 1920. Hän suoritti kasvatusopin tutkinnon vuonna 1926 ja auskultoi Helsingin suomalaisessa normaalilyseossa vuosina 1926–1927. Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin hän suoritti vuonna 1929 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1930–1932. Rovastin arvo hänelle myönnettiin vuonna 1940.
Jääkäriaika

Hannes Anttila liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 7. maaliskuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella. Hän hoiti pataljoonassa myös papillisia tehtäviä, piti jumalanpalveluksia ja raamattutunteja, hautasi useimmat itärintamalla kaatuneet jääkärit, laati yhdessä Gruppenführer Kalervo Groundstroemin kanssa pataljoonalle suomenkielisen kenttävirsikirjan ja hankki divisioonanpastori Potlin avustamana koko jaakäripataljoonalle suomenkieliset Uudet Testamentit.
Suomen sisällissota

Anttila saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana vänrikiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin komppanianpäälliköksi 2. Krenatöörirykmentin 1. Jyväskylän pataljoonan ensin 3. komppaniaan ja 11. huhtikuuta alkaen 1. komppaniaan. Hän osallistui Suomen sisällissodassa taisteluihin Vilppulassa, Kuljussa, Sääksjärvellä, Tampereella, Kangasalla sekä Vesilahdella ja etenemiseen Kangasalan asemalta Pälkäneen kautta Koskelle.
Sisällissodan jälkeen

Sisällissodan jälkeen Anttila palveli samassa joukko-osastossa, josta myöhemmin muodostettiin Viipurin vartiopataljoona. Suomen armeijasta hän erosi 1. lokakuuta 1918 jatkaakseen keskenjääneitä teologian opintojaan Helsingin yliopistossa. Opintojensa ohella hän toimi Länsi-Teiskon suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Opintojensa jälkeen hän toimi Pihtiputaalla kappalaisen viransijaisena vuodet 1920–1922 ja hoiti virkansa ohella Pihtiputaan suojeluskunnan paikallispäällikön tehtäviä. Uudenmaan Rykmenttiin sotilaspastoriksi hänet määrättiin 1. lokakuuta 1922, jossa tehtävässä toimi 31. joulukuuta 1927 asti. Samalla hän toimi myös Radiojoukkojen sotilaspastorina vuosina 1922–1927. Yleisesikunnan koulutustoimistoon toimistoupseeriksi hänet komennettiin 1. tammikuuta 1928. Suojeluskuntain yleisesikunnan käyttöön hänet oli komennettuna 28. huhtikuuta 1934 – 31. elokuuta 1933. Armeijasta hän erosi toistamiseen marraskuussa 1934 majurin arvoisena.
Talvi- ja jatkosota

Anttila toimi talvisodassa Kotijoukkojen esikunnassa toimistopäällikkönä sekä kotijoukkojen rovastina vuosina 1939–1940. Välirauhan aikana ja jatkosodassa hän toimi samoissa tehtävissä kuin aikaisemminkin. Anttila ylennettiin everstiluutnantiksi vuonna 1941.
Opetustoimi

Hannes Anttila toimi sotilaspedagogiikan opettajana vuodesta 1925 alkaen sekä uskonnon ja filosofian opettajana Helsingin suomalaisessa normaalilyseossa vuosina 1926–1927 ja Helsingin suomalaisessa tyttökoulussa vuosina 1927–1928.. Armeijasta erottuaan hän antautui opetusalalle ja perusti ensi töikseen vuonna 1934 Helsinkiin Tehtaanpuiston yhteiskoulun. Hän toimi perustamansa koulun johtajana ja rehtorina vuosina 1934–1954 ja opetti johtajantoimensa ohella uskontoa ja filosofiaa.
Luottamustoimet

Suomen nuorten kristillisen liiton sotilassihteerinä ja Valkean ristin sihteerinä Anttila toimi vuosina 1919–1920, Suomen sotilaskotiliiton sihteerinä vuosina 1924–1926 ja keskushallituksen jäsenenä vuoteen 1932, Santahaminan sotilaskodin sihteerinä vuosina 1924–1927, Jääkäriliiton sihteerinä vuodet 1930–1938 ja varapuheenjohtajana vuodet 1947–1957 ja puheenjohtajana 1957–1962 sekä johtokunnan jäsenenä vuodet 1963–1964 ja uudelleen varapuheenjohtajana vuodet 1964–1968. Hallan säätiön sihteerinä hän on toiminut vuosina 1935–1940 ja varapuheenjohtajana vuosina 1940–1960, Vuonna 1936 hän perusti sotilaallista alkeisvalmennusta antavan nuorisojärjestön nimeltään Kansallinen partioliitto (myöhemmin Nuori Vartio) ja toimi samalla perustamansa liikkeen ylipäällikkönä vuodet 1936–1939. Tehtaanpuiston yhteiskoulun johtokunnan puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1954 alkaen. Yhteiskoulujen liiton johtokunnan jäsen hän oli vuosina 1944–1949 ja Uskonnon opettajien liiton hallituksen varapuheenjohtajana vuosina 1945–1954; liiton kunniajäsenyyden hän sai vuonna 1963. Hän toimi myös perustamansa presidentti Kallion rahaston puheenjohtajana vuosina 1939–1944 ja myöhemmin rahaston kannatusyhdistyksen varapuheenjohtajana.
Kirjallinen tuotanto

Lyhyt kurssi kasvatusopillisessa sielutieteessä, kasvatusopissa ja opetusopissa upseeriston ja alipäällystön tarpeeksi 1925
Upseeri ja aliupseeri opettajana 1929
Kasvatus- ja opetusopillisia kirjoituksia sanoma- ja aikakauslehtiin
Jumala ompi linnamme (radiopuheita) 1941
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 12. toukokuuta 1928  Majuri 31. lokakuuta 1934  Everstiluutnantti 1941 |     |  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali |
Aiheesta muualla

Hannes Anttila : Papinsällistä jääkäriksi. Muuan tavallisuudesta poikkeava jääkäritarina: teologiaa opiskeleva suomalainen ylioppilas ja sulhasmies jää Saksaan sodan sytyttyä ja päätyy vihdoin Lockstedtin leirille, Hakkapeliitan joulu, 01.12.1934, s. 52, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Hannes Anttilan muistolaatta Tehtaanpuiston yhteiskoulun entisen koulutalon seinässä, Ehrensvärdintie 31-33.
John Arlott

| John Arlott> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 25. helmikuuta 1914 Basingstoke, Hampshire, Iso-Britannia
Kuollut: 14. joulukuuta 1991 (77 vuotta) Alderney
Kansalaisuus:   Iso-Britannia
Ammatti:  urheiluselostaja ja -toimittaja
John Arlott (25. helmikuuta 1914 Basingstoke, Hampshire – 14. joulukuuta 1991 Alderney) oli brittiläinen krikettiin erikoistunut urheiluselostaja- ja toimittaja.
Ennen toimittajanuraansa Arlott toimi poliisina Southamptonissa. Toisen maailmansodan päättyessä hän piti poliisilaitoksen puolesta puheen kuningas Yrjö VI:lle. Puheen seurauksena BBC tarjosi hänelle vakituisen työpaikan ja vuonna 1946 häntä pyydettiin selostamaan Englannin krikettimaajoukkueen Intian pelimatkan kaksi ensimmäistä ottelua. Selostukset saivat positiivisen vastaanoton ja Arlott toimi selostajana myös kiertueen muissa otteluissa. Hän selosti kaikki kotona pelatut test matchit vuosina 1946–1980, jolloin hän siirtyi eläkkeelle. The Guardianin krikettikirjeenvaihtajana Arlott oli 1968–1980.
Kirjallisuutta

Allen, David Rayvern: Arlott: The Authorised Biography ISBN 0246138254
Arlott, Timothy; John Arlott: A Memoir ISBN 0233988734
Aiheesta muualla

BBC Sport: John Arlott (englanniksi)
The Radio Academy Hall of Fame: John Arlott (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola  Portugali 
Muut:  SNAC  IdRef
François Arago

| François Arago |
| --- | --- |
 Louis Cavaignac, A. Rousseaun piirros vuodelta 1850.
Ranskan pääministeri
 9. toukokuuta – 28. kesäkuuta 1848  
Edeltäjä:  Jacques-Charles Dupont de l’Eure
Seuraaja:  Louis Eugène Cavaignac
Henkilötiedot
Syntynyt: 26. helmikuuta 1786 Estagel, Ranska
Kuollut: 2. lokakuuta 1853 (67 vuotta) Pariisi, Ranska
Tiedot
Puolue:  Maltilliset tasavaltalaiset
 Nimikirjoitus
Dominique François Jean Arago (26. helmikuuta 1786 Estagel – 2. lokakuuta 1853 Pariisi) oli ranskalainen fyysikko, matemaatikko, tähtitieteilijä ja poliitikko. Hän toimi hetken aikaa Ranskan pääministerinä touko–kesäkuussa 1848. Aragon tärkeimmät tieteelliset saavutukset liittyvät sähkömagnetismin ja valon interferenssin tutkimiseen.
Tiedemies > Ura

Arago aloitti opinnot Pariisin École Polytechniquessa vuonna 1803. Vuonna 1805 hänet nimitettiin Pariisin observatorion yhteydessä toimineen pituusastetoimiston (Bureau des Longitudes) sihteeriksi. Hänet lähetettiin yhdessä Jean-Baptiste Biot’n kanssa Formenteralle jatkamaan Jean Baptiste Joseph Delambrelta ja Pierre Méchainilta keskenjäänyttä työtä, Dunkerquen ja Barcelonan välisen meridiaanikaaren pituuden mittausta, jonka avulla saataisiin määritettyä metrin standardipituus. He kohtasivat työssä monia vaikeuksia. Sodan puhjettua Ranskan ja Espanjan välille Arago vangittiin Espanjassa vakoojaksi epäiltynä. Monien jännittävien vaiheiden jälkeen hän onnistui vuonna 1809 selviämään takaisin Ranskaan.
Vielä samana vuonna Arago nimitettiin Ranskan tiedeakatemian jäseneksi ja vain 23-vuotiaana École Polytechniquen analyyttisen geometrian professoriksi Gaspard Mongelta vapautuneelle oppituolille. Vuodesta 1830 hän toimi Pariisin observatorion johtajana ja Ranskan tiedeakatemian pysyvänä sihteerinä. Arago perusti 1816 Annales de chimie et de physique -tiedejulkaisun yhdessä kemisti Joseph Louis Gay-Lussacin kanssa. Hänet valittiin myös Britannian Royal Societyn jäseneksi.
Tiedemies > Tärkeimmät tieteelliset saavutukset

Arago keksi ensimmäisenä niin sanotun rotaatiomagnetismin havaitessaan, että pyöritettäessä ei-magneettista johdinta se magnetoituu. Arago laajensi tässä tanskalaisen Hans Christian Ørstedin aiempaa työtä. Ensin Arago havaitsi vuonna 1820, että sähkövirran johtaminen spiraalin muotoiseen kuparisylinteriin antoi sille magneettiset ominaisuudet, jotka kuitenkin lakkasivat kun virran katkaisi. Vuonna 1824 hän havaitsi edelleen, että ei-magneettisen kuparisen levyn pyörittäminen sai sen yläpuolelle ripustetun magneettineulan pyörimään vastaavasti. Michael Faraday osoitti myöhemmin näiden ilmiöiden aiheutuvan sähkömagneettisesta induktiosta. Royal Society palkitsi Aragon vuonna 1825 Copley-mitalilla siitä hyvästä, että hän oli löytänyt ”muiden kuin rautaa sisältävien aineiden magneettiset ominaisuudet”.
Arago tuki Augustin Jean Fresnelin teoriaa, jonka mukaan valo on luonteeltaan aaltoliikettä eikä hiukkassäteilyä. Aaltoteorian mukaan valon nopeuden pitäisi hidastua sen siirtyessä harvemmasta tiheämpään väliaineeseen, kun taas hiukkasteorian mukaan sen pitäisi nopeutua. Teorioiden testaamiseksi Arago esitteli vuonna 1838 koejärjestelyn, jolla voitaisiin verrata valon etenemisnopeutta ilmassa ja toisaalta vedessä tai lasissa. Koejärjestely oli kuitenkin niin monimutkainen, ettei kukaan kyennyt toteuttamaan koetta ennen kuin vuonna 1850. Arago oli siinä vaiheessa jo menettänyt näkönsä, mutta käyttämällä paranneltua versiota hänen esittelemästään järjestelystä Hippolyte Fizeau ja Léon Foucault kykenivät tuolloin todistamaan, että valonnopeus todellakin hidastuu tiheämmässä väliaineessa. Arago myös kehitti valon tutkimiseen käytetyt mittalaitteet polariskoopin ja fotometrin.
Aragoa eniten kiinnostanut tieteenala oli tähtitiede. Hän osoitti Auringon kromosfäärin koostuvan pääasiassa vedystä. Vuonna 1845 Arago ehdotti tähtitieteilijä Urbain Le Verrierille Uranus-planeetan kiertoradassa olevien poikkeamien tutkimista. Poikkeamien tutkiminen johti hieman myöhemmin Neptunuksen löytämiseen. Kun Le Verrierin ja brittiläisen John Couch Adamsin välille syntyi kiista siitä, kuka oli ensimmäisenä todistanut Neptunuksen olemassaolon, Arago asettui tukemaan Le Verrieriä.
Poliitikko

Arago osallistui vuoden 1830 heinäkuun vallankumoukseen. Hänet valittiin vuonna 1831 Ranskan edustajainkamariin, jossa hän kuului vasemmistoon. Helmikuun vallankumouksen jälkeen vuonna 1848 hänet kutsuttiin väliaikaisen hallituksen sota- ja meriministeriksi. Hän oli myös toimeenpanevan komission jäsen. Aragon hallitus lakkautti orjuuden Ranskan siirtomaissa ja sääti miesten yleisen äänioikeuden Ranskassa. Arago oli toisen tasavallan kansalliskokouksen jäsen vuosina 1848–1851. Hän vastusti jyrkästi Louis-Napoleon Bonaparten tuloa presidentiksi.
Muistaminen

Aragon nimi on yksi Pariisin Eiffel-torniin kaiverretuista 72:n tieteilijän nimestä. Hänen mukaansa on nimetty Kuussa sijaitseva Arago-kraatteri. Myös asteroidi 1005 Arago ja Neptunuksen renkaisiin kuuluva Aragon rengas on nimetty Aragon mukaan.
Suomennettu artikkeli

Puhe Ranskan Tiedeakatemialle. Julkaisussa: Kuvista sanoin: ajatuksia valokuvasta. 2, koonnut Martti Lintunen. Helsinki: Suomen valokuvataiteen museon säätiö 1984 ISBN 951-9086-23-4