stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Malediivien historia

n
k
Malediivien ensimmäisten asukkaiden uskotaan olevan kotoisin Sri Lankalta. Tulijat olivat buddhalaisia, mutta 1200-luvulla Lähi-idästä tulleiden merenkävijöiden mukana levinnyt islam syrjäytti buddhalaisuuden saaren pääasiallisena uskontona. Portugalilaiset olivat ensimmäiset eurooppalaiset, jotka saapuivat Malediiveille. He eivät kuitenkaan onnistuneet pitämään saaria kauan hallussaan. Hollantilaiset valtasivat saaret 1600-luvulla, mutta Britit ottivat saaret haltuunsa 1700-luvun lopulla. Malediivit pysyi brittien hallinnassa vuoteen 1965 asti, jolloin maa itsenäistyi.
Maan ensimmäiseksi presidentiksi valittiin kansanäänestyksellä Ibrahim Nasir, joka hallitsi autoritaarisesti vuoteen 1978 asti, jolloin hänet syrjäytettiin. Valtaan noussut presidentti Maumoon Abdul Gayoom hallitsi maata itsevaltaisesti kolmenkymmenen vuoden ajan. Poliittista oppositiota ei ollut ja hän keskitti kaiken vallan itselleen. Häntä vastaan tehtiin kolme vallankaappausyritystä 1980-luvulla, niistä vakavin vallankaappausyritys vuonna 1988 kukistettiin Intian tuella.
2000-luvulla Malediiveilla alettiin vaatia poliittisia uudistuksia ja demokraattisempaa hallintoa. Äänekkäimmäksi demokratian vaatijaksi nousi Mohamed Nasheed. Painostuksen alla Gayoom taipui myöntymään poliittisiin uudistuksiin. Maassa järjestettiin vaalit vuonna 2008 ja Nasheed astui presidentin virkaan. Demokratiakehitys ei kuitenkaan täysin toteututunut ja Nasheed syrjäytettiin presidentin virasta 2012 epäselvissä olosuhteissa. Uusien vaalien jälkeen presidentiksi nousi Gayoomin velipuoli Abdulla Yameen, jota seurasi virassa syksyllä 2018 presidentinvaalit voittanut Ibrahim Mohamed Solih.
Varhaishistoria

Länsimaalaisten kiinnostus Malediivien arkeologisiin jäänteisiin alkoi 1800-luvun lopulla, kun brittiläinen komissaari H.C.P. Bell Ceylonin virkamieskunnasta oli haaksirikkoisena saarilla vuonna 1879. Hän palasi saarille useita kertoja tutkimaan antiikin buddhalaisia raunioita. Historioitsijat ovat todenneet, että Ceylonista peräisin oleva theravada-buddhalaisuus on 300-luvulta lähtien ollut Malediivien väestön hallitseva uskonto. 1980-luvulla Malediivien hallitus antoi kuuluisan tutkimusmatkailija Thor Heyerdahlin suorittaa maassa kaivauksia arkeologisissa kohteissa. Hän tutki monien atollien muinaisia kumpuja, joita paikalliset kutsuivat nimellä hawitta. Osa hänen löydöksistään on nykyisin esillä Malén kansallismuseossa.
Heyerdahlin tutkimukset osoittivat, että jo 2000-luvulla eaa. Malediivit oli Egyptin, Mesopotamian ja Indus-kulttuurin merenkävijöiden kauppareiteillä levähdyspaikkana. Heyerdahl uskoo, että ihmiset joita hän kutsui aurinkoa palvoviksi merenkävijöiksi, olivat ensimmäiset saarille aloilleen asettuneet asukkaat. Nimi perustui siihen että nykyään monet Malediivien moskeijat eivät ole julkisivultaan rakennettu kohti Mekkaa, vaan aurinkoa, mikä tuki tätä teoriaa. Koska saarilla oli tilaa ja materiaaleja hyvin vähän, peräkkäiset kulttuurit rakensivat palvontapaikkojaan aiempien perustuksiin. Heyerdahl oletti, että aurinkoa kohti olevat moskeijat rakennettiin edellisen kulttuurin temppelien perustuksiin. Heyerdahlin tutkimat hawitta-kumpareet olivat hyvin samankaltaisia kuin Sri Lankalta myöhemmin löydetyt buddhalaiset pylväät, stupat. Jotkut akateemiset arkeologit kiistävät Heyerdahlin teoriat.
On myös olemassa viitteitä aikaisemmista maahanmuuttoajankohdista. Kaakkois-Aasian suunnalta, etenkin Indonesiasta, on ajanlaskun alun tienoilla lähtenyt siirtolaisia Madagaskarille. Nämä ihmiset ovat luultavasti matkalla pysähtyneet Malediiveilla. Malediiveilla on nähtävissä kaakkoisaasialaisia piirteitä kulttuurissaan ja esineissään ja saarilla kasvatetaan kaakkoisaasialaisia kasveja kuten taaroa. Malediiveilla on vieraillut myös Pohjois-Intian, nykyisen Gujaratin alueelta kotoisin olevia merenkävijöitä. He asettuivat Sri Lankalle noin vuonna 500 eaa. Malediiveilla on havaittu suoraa kulttuurivaikutusta pohjoisintialaisista veneenrakennusmenetelmistä ja Maurya-valtakunnan aikaisista hopeakolikoista. On mahdollista että Gujaratin suunnalta tulleet merenkävijät olivat Malediiveilla haaksirikkoisina, tai pakolaiset asettuivat saarille asumaan, kuten he tekivät Sri Lankalla ennen tamili-malayalam väestön nousua.
Nykyään uskotaan yleisesti että ensimmäiset saarille asettuneet ihmiset olivat Sri Lankalta ja Etelä-Intiasta kotoisin olleita tamileita ja sinhaleeseja, jotka saapuivat 500-luvulla. Uskonnoltaan he olivat buddhalaisia Malediivilaisten legendojen mukaan saarien Raa-atollilla pysähtyi srilankalainen prinssi ja hänen vaimonsa, joita pyydettiin asettumaan saarille hallitsijointa. Kuningas Koimala asettui Giraavaru-heimon luvalla Malén atollille, mihin hän perusti kuningaskuntansa 1100-luvulla. Giraavarun saari sijaitsee Pohjois-Malén atollien länsipuolella.
Keskiaika

Malediiveilla on vieraillut saarten strategisen sijainnin vuoksi Lähi-idästä kotoisin olleita kauppiaita. Heitä houkutteli Malediiveille myös saarilta saatavat kotilonkuoret, joita käytettiin maksuvälineinä Aasiassa ja Itä-Afrikassa. Arabikauppiaat alkoivat 900-luvulla kulkea Malediivien kautta matkoillaan Aasiaan. Arabikauppiaiden mukana saarille levisi islam. Vuonna 1153 viimeinen buddhalainen kuningas kääntyi islaminuskoon ja otti arvonimekseen islamilaisen hallitisjanimen sulttaani. Islamiin kääntyminen ei ollut täysin rauhanomaista, sillä historialliset lähteet ovat osittaneet että buddhalaismunkkeja teloitettiin ja luostareita ja buddhalaisia monumentteja tuhottiin.
Siirtomaa-aika

Portugalilaiset olivat ensimmäiset eurooppalaiset, jotka saapuivat Malediiveille. Portugalilaiset saapuivat vuonna 1558 ja he hallitsivat Malediiveja Intian länsirannikolta Goalta käsin. Portugalilaiset eivät hallinneet saaria kauan, sillä paikalliset sulttaanit onnistuivat ajamaan heidät pois parinkymmenen vuoden kuluttua. Seuraavat eurooppalaiset Malediiveilla olivat hollantilaiset, jotka valloittivat Ceylonin 1656 ja samalla myös Malediivit otettiin Hollannin Itä-Intian kauppakomppanian hallintaan. Britit karkottivat hollantilaiset Ceylonilta vuonna 1796 ja samalla Malediivit otettiin Britannian suojelualueeksi. Malediivien asema Britannian protektoraattina vahvistettiin virallisesti vuonna 1887, jolloin sulttaani hyväksyi brittiläisten vaikutusvallan saarten ulkopolitiikassa ja puolustuksessa. Saarten sisäiseen hallintoon britit eivät puuttuneet ja sulttaani pysyi vallassa.
Sulttaani pysyi vallassa aina vuoteen 1953 saakka, jolloin maa julistettiin tasavallaksi. Maan ensimmäisenä presidenttinä toimi Muhammad Amin Didi. Hän tuli kuitenkin epäsuosituksi naisten oikeuksien tukemisen vuoksi ja islamilaiset konservatiivit syrjäyttivät hänet, ja sulttaanikunta perustettiin uudelleen vuonna 1954.
Malediivien poliittiseen historiaan vaikutti 1950-luvulta lähtien brittiarmeijan läsnäolo saarilla. Sulttaanikunnan uudelleen perustaminen vuonna 1954 jatkoi brittien läsnäoloa. Kaksi vuotta myöhemmin britit saivat luvan perustaa sodan ajan lentokentän Ganin saarelle, maan eteläisimmälle Addun atollille. Sopimus velvoitti britit maksamaan Malediiveille 2000 puntaa vuodessa. Vuonna 1957 Malediivien pääministeri Ibrahim Nasir vaati sopimuksen tarkastamista, vuokra-ajan lyhennystä ja vuokran korotusta. Nasir oli vastuunalainen sulttaani Muhammad Farid Didille, mutta eteläisimmät atollit hyötyivät brittien läsnäolosta ja he vastustivat Nasirin vaatimuksia.
Maa ajautui sisäisiin kiistoihin, kun eteläisimmät atollit ja Nasirin hallinto ajautuivat erimielisyyksiin Addun atollin vuokrasopimuksen ehdoista. Eteläisimmät saaret katkaisivat siteensä muihin Malediiveihin ja julistatuivat Suvadivien tasavallaksi. Vuonna 1962 Nasir lähetti Malélta tykkiveneitä rauhoittaakseen tilanteen ja kukistaakseen hänen hallintoaan vastustavat kapinalliset. Kapinajohtaja Abdulla Afif Didi pakeni Seychelleille.
Pitkä vapaa

| Pitkä Vapaa Mamba |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1992
 Tyylilaji: pop
 Levy-yhtiö: Finnlevy
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Mamban muut julkaisut
| Tunteellisella tuulella 1989 | Pitkä Vapaa 1992 | Kummitusjuttu 1994 |
Pitkä vapaa on Mamban vuonna 1992 ilmestynyt viides albumi.
Kappaleet

”Pitkä vapaa” – 3.41
”Sydänsuruja” – 3.34
”Ole kotona aamulla” – 2.54
”Taina, Taina” – 3.23
”Kun muut ovat menneet” – 4.18
”Pimeneviin iltoihin” – 4.43
”Ollaanko me vielä” – 3.34
”Se oli silloin (nyt on nyt)” – 1.57
”Eilinen tyttö” – 3.49
”Kun olin 16” – 3.59
”Et tietää saa” – 4.18
”Rauhaton sydän” – 3.51
Piraattiliike

Piraattiliike on kansainvälinen liike, joka koostuu toiminnallisista yksiköistä, kuten eri maiden piraattipuolueista ja internetissä toimivista tiedotuspalveluista. Piraattiliike korostaa yksityisyydensuojaa, sananvapautta, tiedon ja kulttuurin vapautta sekä suhtautuu arvostelevasti immateriaalioikeuksiin ja yksityisiin monopoleihin.
Toimijoita

Ensimmäinen Piraattipuolue perustettiin Ruotsiin vuonna 2006.
Piraattiliike on aktiivinen varsinkin Euroopassa. Tšekin, Islannin ja Luxemburgin piraateilla on edustajia valtakunnallisissa parlamenteissa. Europarlamenttivaaleissa 2019 piraattipuolueet saivat 4 paikkaa (1 Saksasta, 3 Tšekistä). Piraattieuroparlamentaarikot kuuluvat Vihreät / Euroopan vapaa allianssi -ryhmään.
Muutamassa muussa maassa piraateilla on edustajia matalammilla tasoilla. Suomen Piraattipuolueella on kaksi kunnallisvaltuutettua (Helsingissä ja Jyväskylässä).
Piraattipuolueiden kansainvälisenä yhteistyöjärjestönä toimii Piraattipuolueiden internationaali (PPI) ja Euroopassa Euroopan piraattipuolue.
Kirjallisuutta

Apajalahti, Ahto & Sotala, Kaj: Jokapiraatinoikeus.  (Barrikadi 16)  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36468-0  Teoksen verkkoversio.[vanhentunut linkki]
Nummelin, Juri (toim.): Piraatti vai kirjailija? Tekijän oikeuksia mittaamassa.  Helsink:  Avain, 2011.  ISBN 978-951-692-858-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.piraattipuolue.fi/politiikka
Juri Nummelin: Mitä tapahtui piraateille?. Kulttuurilehti Illuusio 2011.
Piraattipuolue kerää kannatusta Saksassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Piraattipuolueet maailmassa
  Edustajia Euroopan parlamentissa
  Edustajia valtakunnallisella tasolla
  Paikallisvaltuutettuja
  Rekisteröity puolueena
  Rekisteröity joissakin osavaltioissa
  Aktiivinen, ei rekisteröity
  Ei tietoa
Malmin hautausmaan rautatie

Entinen asemarakennus Malmin hautausmaalla.
Malmin hautausmaan rautatie oli Helsingissä Malmin rautatieasemalta Malmin hautausmaalle johtanut noin kahden kilometrin pituinen rautatien haararata, joka oli käytössä vuosina 1894–1954. Rata erkani pääradasta itään Malmin aseman pohjoispuolella kohdassa, jossa radan ylittää tänä päivänä Kotinummentien silta. Erkanemisvaihteen jälkeen rata kaartui voimakkaasti etelään nykyisen Teerikukontien suuntaisesti ja kulki sen jälkeen lähes viivasuorasti peltojen poikki kohti hautausmaata.
Malmin hautausmaa sijaitsee Helsingistä itään ja pohjoiseen johtaneen vanhan päätien varrella, joka kulki sen ohi nykyisen Pihlajamäentien kohdalla. Koska vuonna 1894 käyttöön otettu hautausmaa kuitenkin oli melko kaukana kaupungin silloisen alueen ulkopuolella, sinne järjestettiin ratayhteys rakentamalla Malmin asemalta sinne johtava pistoraide. Rata rakennettiin vuoden 1894 aikana, ja rakennustyöt maksoivat 85 636 markkaa.
Liikenne

Rautatietä käytettiin jo hautausmaan vihkiäistilaisuudessa marraskuussa 1894, mutta säännöllinen junaliikenne käynnistyi vasta 3. helmikuuta 1895. Kuljetuksia hautausmaalle oli ensin kahdesti, sittemmin viidesti viikossa. Junassa oli aina kaksi ruumisvaunua vainajille ja neljä henkilövaunua saattoväelle, papeille ja hautausmaalla vieraileville. Ruumisjunat lähtivät Malmille alkujaan Töölön tavara-aseman laidalla sijainneelta ruumisasemalta tai Leppäsuon ruumishuoneelta, kunnes Harjun ruumishuone Aleksis Kiven kadulla valmistui. Harjun ruumishuonetta alettiin käyttää vuosien 1923 ja 1924 vaihteessa.
Malmin hautausmaalla ei ollut omaa junasuorittajaa, vaan junat liikkuivat Malmin asemapäällikön vastuulla. Malmin asemalla oli omat opastimet tätä rataa varten ja aseman opastintaulussa erilliset merkinnät. Hautausmaalle rakennettiin vuonna 1897 asemarakennus, joka on yhä jäljellä. Tarkkaan ottaen asema oli kuitenkin pelkkä odotussali, sillä siellä ei ollut lipunmyyntiä eikä junasuoritusta, joista huolehti junan konduktööri. Junalipuissa oli risti hautausmaa­junan merkkinä. Lipputulot sai seura­kunta­yhtymä, joka maksoi junien operoinnista. Liikennöitsijänä toimi Valtionrautatiet.
Rataan kuului yksi silta, joka ylitti Longinojan. Se oli alun perin ollut pääradan siltana Töölönlahdella. Erikoisuutena radan liikennöintiohjeista mainitaan, että veturien oli mentävä hautausmaan raiteille mahdollisimman vähillä höyryillä, ettei varoventtiili olisi alkanut puhaltaa hautausmaalla oltaessa. Se olisi nimittäin voinut häiritä hautajaisia.
Lakkautus ja purku

Rautatie kävi 1950-luvulla kalliiksi ja epäkäytännölliseksi, kun auto- ja joukkoliikenne olivat kehittyneet ja helpottaneet ihmisten liikkumista. Rautatie alkoi tuottaa seurakuntayhtymälle merkittävää tappiota, ja liikenne lopetettiin joulukuussa 1954. Harjun ruumishuone poistettiin käytöstä muutamaa vuotta myöhemmin, ja se on sittemmin toiminut nuorisotalona.
Vaikka rata purettiin hautausmaalta jo 1950-luvulla, valtaosa koko radasta pysyi paikoillaan 1970-luvulle saakka; osa radasta toimi jonkin aikaa Osuusliike Elannon Teerikukontien varaston pistoraiteena, mutta nyttemmin kiskot on kokonaan purettu. Malmin puoleisessa päässä rata korvattiin uudisrakennuksilla ja Teerikukontiellä. Ratapenger on yhä olemassa Teerisuontien ja Tattariharjuntien rajaamalla osalla, ja nykyään siinä kulkee Vanhanradanraitiksi nimetty pyörätie. Hautausmaan aidassa on yhä portti, josta junat aikoinaan kulkivat, vaikka sitä onkin merkittävästi kavennettu.
Asemarakennuksessa on liikenteen päätyttyä ollut muun muassa hautausmaan henkilökunnan ruokala ja työsuhdeasuntoja. 1980-luvulla toinen puoli rakennuksen yläkerrasta paloi tulipalossa, mutta rakennus saatiin korjattua.
Aiheesta muualla

Ruumisrata (Ilmeisesti kopio Wikipedian artikkelista Malmin hautausmaa, josta myös tämä artikkeli on eriytetty) Geocaching.com.
Uusia kirkollisia rakennuksia Helsinkiin, Suomen Kuvalehti, 29.12.1923, nro 52, s. 11, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Malmin asema pyhäinpäivänä 2015.
Pirre

| Pirre |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Pirjo, Pirkko (Birgitta)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pirre on naisen etunimi. Se on kansanomainen muunnos suomalaisista nimistä Pirjo ja Pirkko, joiden lähtömuotona voidaan pitää Birgittaa.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Pirre on vuoteen 2020 mennessä ollut Suomessa virallisena etunimenä noin 130 naisella. Heistä suurin osa on syntynyt 1960- tai 1970-luvulla.
Pirre-nimi ei ole mukana almanakassa, mutta se esiintyy Helsingin yliopiston almanakkatoimiston julkaisemissa koirien ja kissojen nimipäiväkalentereissa. Koirilla Pirren nimipäivä on 7. lokakuuta, kissoilla 9. elokuuta.
Tunnettuja Pirrejä

Pirre Alanen (s. 1965), Spede Pasasen tytär
Pirre Karvinen (s. 1975), nyk. Iiu Susiraja, suomalainen valokuvataiteilija
Kuvitteellisia Pirrejä

Pirjo ”Pirre” Kaasinen, yksi päähenkilöistä Fakta homma -televisiosarjassa ja samannimisessä elokuvassa
Aiheesta muualla

Etunimien taivutus: Pirre (Kotimaisten kielten keskuksen verkkojulkaisu)
Matti Pitkänen

| Matti Pitkänen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Matti Keijo Juhani Pitkänen
Syntynyt: 20. joulukuuta 1948 (ikä 75) Ikaalinen, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Seura:  Ikaalisten Urheilijat
Laji:  maastohiihto 
| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten maastohiihto. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Innsbruck 1976 | 4×10 km |  |
|  Pronssia | Lake Placid 1980 | 4×10 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Lahti 1978 | 4×10 km |  |
Matti Keijo Juhani Pitkänen (s. 20. joulukuuta 1948 Ikaalinen) on suomalainen kilpahiihtäjä ja olympiavoittaja.
Innsbruckin 1976 talviolympialaisissa Pitkänen voitti kultaa 4 × 10 kilometrin viestissä Suomen joukkueen avausosuuden viestinviejänä. Henkilökohtaisessa 30 kilometrin kilpailussa hän sijoittui 13:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1978 hän sijoittui kaikilla kolmella henkilökohtaisella matkalla neljänneksi. Viestissä Pitkänen hiihti ankkuriosuuden ja saavutti hopeaa Ruotsin Thomas Magnussonin karattua häneltä viimeisessä nousussa. Lake Placidin 1980 olympialaisissa Pitkänen hiihti 20. helmikuuta kolmannen osuuden 4 × 10 km:n viestissä, jossa Suomi voitti olympiapronssia. Hän sijoittui samoissa kisoissa 30 kilometrillä kuudenneksi ja 50 kilometrillä 11:nneksi.
Seuratasolla Pitkänen edusti Kyröskosken Pontta ja Ikaalisten Urheilijoita. Hän voitti 50 kilometrillä Suomen mestaruuden vuosina 1977 ja 1978. Vuoden 1978 saavutuksiin kuuluivat myös Holmenkollenin 50 kilometrin voitto sekä Ounasvaaran 15:n ja 50 kilometrin voitot.
Opetusministeriö myönsi Pitkäselle Pro Urheilu -tunnustuspalkinnon vuonna 2007.
Saavutuksia

Olympiakultaa Innsbruck 1976 (maastohiihto, 4 × 10 km viesti)
Olympiapronssia Lake Placid 1980 (viesti)
MM-hopeaa Lahti 1978 (viesti)
Voitto Holmenkollenin 50 km hiihdossa 1978
Pitsá

| Pitsá Πιτσά |
| --- | --- |
 Pitsá
 Koordinaatit: 38°6′30″N, 22°32′5″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Peloponnesos
Alueyksikkö:  Korinthia
Kunta:  Xylókastro-Evrostína
Kunnallisyksikkö:  Xylókastro
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kyläyhdyskunta
 – Kallikrates-koodi:  42050121
Väkiluku (2011):  669
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pitsá (kreik. Πιτσά, virallisesti Τοπική Κοινότητα Πιτσών, Topikí Koinótita Pitsón) on Kreikan kyläyhdyskunta, joka kuuluu hallinnollisesti Xylókastro-Evrostínan kuntaan, Korinthian alueyksikköön ja Peloponnesoksen alueeseen. Aiemmin se kuului Xylókastron kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Xylókastro-Evrostínan kunnan Xylókastron kunnallisyksikköön. Kyläyhdyskunnan väkiluku on 669 (vuonna 2011).
Yksi Pitsán tauluista. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Pitsán kyläyhdyskunta koostuu kahdesta varsinaisesta kylästä, jotka ovat Pitsán ranta-asutus Káto Pitsá (Κάτω Πιτσά, ”Alempi Pitsá”, väkiluku 657), johon nimellä nykyisin useimmiten viitataan, sekä yläkylä Áno Pitsá (Άνω Πιτσά, ”Ylempi Pitsá”, väkiluku 12). Káto Pitsá sijaitsee Korintinlahden rannalla noin 9,5 kilometriä luoteeseen Xylókastron kaupungista ja noin 23 kilometriä luoteeseen Kiáton kaupungista. Áno Pitsá sijaitsee vuorenrinteellä noin kuusi kilometriä Káto Pitsásta lounaaseen.
Kyläyhdyskunta muodostettiin Evrostínan kunnasta vuonna 1912. Sen vanhempi nimi on Pitsadaíika (Πιτσαδαίικα). Nimi ja väestö on albanialaista alkuperää, ja kylässä puhuttiin arvanitikaa ainakin vielä 1900-luvun loppupuolella. Nimi saattaa tulla arvanitikan sanasta pike tai pikeze tai asukkaiden aiemmasta kotipaikasta nimeltä Pitsári tai Pitsádi. Áno Pitsán paikalla saattoi sijaita antiikin aikana Gonoessan (myös Gonussa, Donussa) kaupunki tai kylä.
Pitsá tunnetaan sen läheltä luolasta vuonna 1934 löytyneistä niin kutsutuista Pitsán tauluista, jotka ovat varhaisimpia säilyneitä esimerkkejä antiikin kreikkalaisista puulle tehdyistä maalauksista. Ne on maalattu noin vuonna 540 eaa.
Pittalit

| Pittalit |
| --- | --- |
 Pittali (Melampitta lugubris)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Pittalit   Melampittidae  Schodde & Christidis, 2014
Katso myös
   Pittalit Wikispeciesissä   Pittalit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pittalit (Melampittidae) eli aiemmalta nimeltään juoksutimalit on varpuslintuihin kuuluva heimo. Heimon lajit on aikaisemmin luettu kuuluvaksi mutavaristen, penkojien tai paratiisilintujen heimoihin. Heimoon kuuluu 2 sukua ja 2 lajia. Lajit ovat pittali (Melampitta lugubris) ja karstipittali (Megalampitta gigantea).
Pittaleita tavataan Uuden-Guinean vuoristometsistä. Ne elävät metsien pohjakerroksissa ja syövät hyönteisiä ja muita selkärangattomia eläimiä. Väriltään ne ovat tummia.
Pinaks

Prothesis eli vainajan sureminen. Attikalainen mustakuviotekniikalla maalattu keraaminen pinaks, n. 560–550 eaa. Louvre.
Uhrikulkue. Pitsán tauluihin lukeutuva maalattu puulevy-pinaks, 500-luku eaa. Kansallinen arkeologinen museo, Ateena.
Pinaks (m.kreik. πίναξ) on antiikin kreikkalaisessa kulttuurissa keraaminen, metallinen tai puinen levy, jossa on kirjoitusta, maalaus tai reliefi.
Pinakseja ripustettiin votiivilahjoina kulttipaikoille sekä käytettiin seinämaalauslevyinä erityisesti pyhäköissä ja haudoissa. Termiä pinaks käytettiin myös kirjoituslevyistä yleensä sekä keramiikassa lautasista.
Lisäksi termi pinaks viittasi Kreikassa erilaisiin kirjoitettuihin luetteloihin. Tällaisia olivat muun muassa Ateenan poliksen viralliset kansalaisluettelot (πίναξ ἐκκλησιαστικός, pinaks ekklēsiastikos) ekklesian kokouksiin osallistumista varten, näytelmäkilpailuiden voittajaluettelot sekä Kallimakhoksen tekemät Aleksandrian kirjaston teosluettelot.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta pinaksit Wikimedia Commonsissa
Seppo Pirhonen

Seppo Pirhonen (s. 22. heinäkuuta 1941 Sysmä) on suomalainen entinen iskelmälaulaja. Hänen laulajauransa oli lyhyt: hän levytti kaikki 22 kappalettaan vuosina 1960-1961.
Pirhonen aloitti keikkailemisen 15-vuotiaana sysmäläisen Matti Simolan yhtyeen solistina. Hänen kuten monen muunkin 1960-luvun alkuaikojen iskelmälaulajan ura alkoi laulukilpailusta. Pirhonen osallistui Levytukku Oy:n järjestämiin kilpailuihin Heinolassa, Lahdessa ja Sysmässä, minkä jälkeen hän pääsi loppukilpailuun, joka pidettiin Helsingissä. Sieltä oli tuloksena ensimmäinen sija. Seuraava askel oli Levytukku Oy:n koelaulutilaisuus, jossa hän jälleen teki vaikutuksen, nyt levytuottajiin. Ensimmäisen levynsä hän teki huhtikuussa 1960, se oli alkujaan italialainen hidas foksi Keskiyö.
Pian Pirhonen pääsi televisioon, josta hänet löydettiin tuohon aikaan erittäin suositun Veikko Ahvenaisen orkesterin solistiksi, ja se säesti Pirhosta useilla hänen levytyksistäänkin. Ahvenaisen orkesterissa soittivat tuohon aikaan useat kotkalaisen "Keisarikunnan"selvennä jäsenet, muun muassa "Nortti" Nortamaa (basso), Keijo Laitinen (kitara), Erkki "Eki" Liikanen (rummut) sekä Junnu Vainionkin kanssa myöhemmin paljon yhteistyötä tehnyt Reijo Lehtovirta (puhaltimet). Pääosin levytykset tehtiin kuitenkin ruotsalaista alkuperää oleville orkesteritaustoille, sillä ruotsalainen iskelmälaulaja Gunnar Wiklund levytti samat kappaleet. Yhteistyö Ruotsiin ja BFB-levymerkkiin (Bonniers folkbibliotek) oli Levytukku Oy:n johtajan Niilo Saarikon suhteiden ansiota. Tästä yhteistyöstä poiki myös Gunnar Wiklundin ja Seppo Pirhosen yhteinen TV-esiintyminen suomalaisessa "Music music" -ohjelmassa vuonna -61.
Syksyllä 1960 Pirhonen levytti muutaman kappaleen Ritva Simunan kanssa. Tammikuussa 1961 ilmestyi hänen tunnetuin kappaleensa, Postivaunut.
Seppo Pirhosen ammatillinen laulajanura kesti vain pari vuotta. Vuonna 1962 hän astui armeijaan eikä levyttänyt sen jälkeen. Avioiduttuaan vuoden lopulla hän työskenteli Sanoma Oy:ssä seuraavat 30 vuotta. Tämän toimensa ohella hän keikkaili 1980-luvulle saakka esiintyen Pekka Tammilehdon serkun Juhani Tammelan yhtyeessä 23 vuotta.
Vuonna 1999 Seppo Pirhosen kaikki levytykset koottiin CD-levylle sen kunniaksi, että vuoden 2000 keväällä tuli kuluneeksi 40 vuotta hänen ensimmäisestä levytyksestään.
Albumit

Kaikki levytykset 1960-1961 (Sveltosound, 1999)