Intian historia
Delhin sulttaanikunta

Ghurin hallitsija Muhammad murhattiin vuonna 1206. Hänellä ei ollut poikaa, ja hän jakoi imperiuminsa veljenpojalleen ja uskolliselle Qutb al-Din Aibakille. Tämä perusti Delhin sulttaanikunnan ja julisti itsensä sen hallitsijaksi. Aibak ei ollut ylhäistä syntyperää, vaan hän oli teknisesti orja. Varhaisissa islamilaisissa dynastioissa oli järjestelmä, jossa pieniä lapsia otettiin kotoaan ja tuotiin sulttaanin palvelukseen hallintoon tai sotilaiksi. Aibak oli orjasotilas eli mamelukki, joka kyvykkäänä sotilaana ja johtajana kohosi korkeaan asemaan. Hänen mukaansa Delhin sulttaanikunnan ensimmäistä dynastiaa on myös kutsuttu orjadynastiaksi. Hän rakennutti Delhiin Qutub Minarin tornin, joka toimi voiton merkkinä hinduista saavutetusta voitosta.
Aibak kuoli vuonna 1210, ja häntä seurasi Delhin sulttaanina hänen vävynsä Iltutmiš. Hänen tehtäväkseen jäi muslimien kukistamien alueiden kokoaminen yhtenäiseksi valtioksi. Hän onnistui vakiinnuttamaan Delhin vallan lännessä Indusjoelle asti, mutta idässä Gangesjoen tasangolla rajputit vastustivat kiivaasti muslimivaltaa. Seuraavien sadan vuoden aikana Delhin valta vakiintui suuressa osassa Pohjois-Intiaa. Maa koki kuitenkin ulkoisia uhkia luoteiselta rajalta ja kärsi sisäisistä valtataisteluista koko olemassaolonsa ajan.
Iltutmišia seurasi valtaistuimella vuonna 1237 hänen tyttärensä Raziya, joka on ainoa Intiassa hallinnut musliminainen. Raziyan murhasi vuonna 1240 hänen oma palatsivartijansa. Tämän jälkeen maa ajautui sisäisiin valtakiistoihin. Merkittävimmäksi hallitsijaksi Raziyan jälkeen nousi Balban. Balban oli taustaltaan orja, jonka mongolit olivat siepanneet syntysijoiltaan. Orjakauppiaiden välityksellä hän päätyi Delhiin, missä Iltutmishin osti hänet. Iltutmishin vakuuttui Balbanin kyvyistä, ja tämä nousi yhdeksi hänen parhaista orjistaan. Iltutmishinin kuoltua Balban nousi merkittävimmäksi salaliittolaiseksi, kun Raziya syrjäytettiin valtaistuimelta. Hän toimi ensin Raziyaa seuranneiden sulttaanien alaisuudessa. Sulttaani Bahramin aikana suurena soturina Balban joukkoineen onnistui kukistamaan mongolien hyökkäyksen. Bahramia seurasi sulttaani Masud, jonka syrjäyttämisessä Balban oli myös osallinen. Hän avusti valtaistuimelle sulttaani Nasir-ud-Dinin, joka palkitsi Balbanin tekemällä tästä visiirinsä ja naittamalla tälle tyttärensä. Nasir-ud-Din ei ollut voimakas hallitsija, ja todellinen valta siirtyi yhä enemmän Balbanin käsiin. Balban hallitsi sulttaanin alaisuudessa maata lähes 20 vuotta, vuoteen 1266 asti, jolloin sulttaani Nasir-ud-Din kuoli. Nasir-ud-Din oli tehnyt Balbanista seuraajansa Delhin sulttaanina.
Balban hallitsi valtakuntaansa tehokkaasti, ja maahan luotiin vahva hallintojärjestelmä järjestyksen ylläpitämiseksi. Hän ympäröi itsensä henkivartijoilla ja uudelleenjärjesti armeijansa, jonka johdon hän antoi uskotuille miehilleen. Voimakkaan armeijan avulla Balbania vastaan nostetut kapinat kukistettiin säälimättömästi. Delhin sulttaanikuntaa uhkasivat mongolit, jotka hyökkäilivät maahan usein valtakunnan läntisellä rajalla. Balban eli yli 80-vuotiaaksi, ja hän kuoli vuonna 1287. Hänen entinen sotapäällikkönsä Firuz Khalji kaappasi vallan vuonna 1290 ja päätti näin Delhiä hallinneen orjadynastian.
Khalji-dynastian aikana Delhin vaikutuspiiri laajeni keskiseen Intiaan asti. Dynastia suoritti myös ensimmäiset hyökkäykset eteläiseen Intiaan. Myös khaljit olivat turkkilaista alkuperää. Heidän aikanaan korkeimpiin virkoihin päästettiin myös intialaisia muslimeita, mikä lujitti maan perustaa, kun aiemmin oli luotettu vain keski- ja länsiaasialaista alkuperää oleviin kansalaisiin.
Khalji-dynastian viimeinen hallitsija syöstiin vallasta ja surmattiin vuonna 1320, kun Tughluq-dynastian ensimmäinen hallitsija ja sotilaskomentaja Ghiyas-ud-Din Tughluq kaappasi vallan. Tughluqit olivat turkkilaista ja mongolilaista syntyperää. Ghiyas kuoli vuonna 1325, minkä jälkeen valtaan nousi hänen poikansa Muhammed-ibn-Tughluq.
Muhammed Tughluqin aikana Delhin sulttaanikunta oli suurimmillaan, ja sen vaikutuspiiri ulottui valtakauden alussa Etelä-Intiaan asti. Valtakunta alkoi kuitenkin luhistua heti tultuaan suurimmilleen, sillä Muhammed Tughluqin hallintotapa aiheutti tyytymättömyyttä ja johti lopulta kapinaan ja valtakunnan hajoamiseen. Talonpoikaisväestöä verotettiin ankarasti, ja väestöä haluttiin pakkosiirtää Daulatabadiksi nimettyyn uuteen pääkaupunkiin, nykyisen Maharashtran alueelle. Muhammed Tughluq halusi näin suojautua myös mongolien hyökkäyksiltä. Uusi pääkaupunki osoittautui toimimattomaksi, sillä pohjoista Intiaa ei voinut hallita niin etelästä, ja pääkaupunki ja väestö siirrettiin takaisin Delhiin.
Myös taloudelliset päätökset ajoivat Delhin sulttaanikunnan ahtaalle. Muhammed Tughluq otti käyttöön pronssiset kolikot, jotka olivat jo käytössä nykyisen Kiinan ja Iranin alueella. Tämän vuoksi ihmiset alkoivat valaa suurissa määrissä pronssiväärennöksiä. Hallinto kärsi taloudellisesti, sillä arvokkaampia kulta- ja hopeakolikoita sai vastineeksi väärennöksistä. Lopulta kauppa pysähtyi ja liiketoiminta halvaantui ja uusi valuutta vedettiin pois. Myös hallintouudistukset epäonnistuivat, sillä virkamiehet eivät olleet uskollisia sulttaanille.
Monissa osissa valtakuntaa kapinoitiin, ja Etelä-Intiaan syntyi Vijayanagara ja Madurain sulttaanikunta, keskiseen Intiaan Bahmanin sulttaanikunta ja itään Bengalin sulttaanikunta. Vijayanagaran myötä Intiassa alkoi jälleen nousta hindulainen valta. Muhammad Tughlaq kuoli vuonna 1351. Tuolloin Delhin valta ei enää ulottunut Vindhyavuoria etelämmäs. Häntä seurasi vallassa hänen serkkunsa Firuz Shah Tughlaq, joka lievensi käytäntöjä ja yritti parantaa kansan elinoloja. Firuz Shah Tughlaq kuoli vuonna 1388, minkä jälkeen maa joutui sisäisiin valtataisteluihin ja seurasi nopean rappeutumisen kausi.
Delhin kaaosta ja maan eripuraa käytti hyväkseen keskiaasialainen valloittaja Timur Lenk. Hänen joukkonsa hyökkäsivät Punjabiin ja vuonna 1398 Delhiin. Kaupunki ryöstettiin raa’asti ja hävitettiin. Asukkaat surmattiin ja eloonjääneet vietiin orjiksi. Tuho oli niin täydellinen, että Delhi hylättiin lähes sadaksi vuodeksi.
Delhin sulttaanikunnan vallan palautti Lodi-dynastia, joka syrjäytti vuonna 1450 Sayyid-dynastian, joka oli pitänyt valtaa Delhissä Tughlaqien jälkeen vuosisadan alussa. Lodit olivat afgaanitaustaisia, ja ensimmäinen dynastian kuningas oli Bahlul Lodi. Hän palautti Delhin vallan suureen osaan Pohjois-Intiaa. Häntä seurasi hallitsijana vuonna 1489 hänen poikansa Sikander Lodi, joka muutti maan pääkaupungin Agraan. Hänen kaudellaan myös monet hindulaisuuden ja islamilaisen kulttuurin piirteet alkoivat yhdistyä. Lodi-dynastian kaudella Pohjois-Intiassa syntyi sikhiläisyys, jonka taustalla oli vahvasti hindulaisuuden ja islamin vuorovaikutus.
Sikandar Lodin jälkeen valtaan nousi vuonna 1517 Ibrahim Lodi. Hänen edeltäjänsä olivat tukeutuneet afgaanien uskollisuuteen ja afgaaniaatelin tukeen, mutta Ibrahim yritti vakiinnuttaa ehdottoman sulttaanin vallan. Tämä aiheutti afgaaniaatelin keskuudessa tyytymättömyyttä, ja Punjabin käskynhaltijat liittoutuivat nykyisen Afganistanin ja Pakistanin alueet valtansa alle vallanneen Baburin kanssa. Babur oli Timur Lenkin pojanpojanpoika ja äitinsä puolelta Tšingis-kaanin jälkeläinen. Baburin johtama armeija hyökkäsi Lodi-dynastian hallitsemaan Delhin sulttaanikuntaan vuonna 1526, ja he kohtasivat toisensa Panipatin taistelussa. Babur voitti taistelun, ja Ibrahim Lodi surmattiin. Baburin voiton myötä Delhin sulttaanikunnan aikakausi Intiassa päättyi ja alkoi suurmogulien aikakausi.