Nikita Hruštšov
Elämä > Otteen herpaantuminen

Vappuna 1960 yhdysvaltalainen vakoilulentokone U2 jäi kiinni Neuvostoliiton ilmatilan loukkaamisesta. Vakoilulentoskandaalin jälkeen Hruštšov oli aluksi lamaantunut, mitä seurasi toimintapuuska. Hruštšov teki kiertueen Aasiaan, hän vieraili Afganistanissa, Intiassa, Burmassa ja Indonesiassa. Indonesiassa hän tutustui paikalliseen erikoisuuteen, durian-hedelmään, joka leikattuna löyhkää kammottavalta. Hän päätti lähettää niitä laatikollisen kaikille halveksimilleen Neuvostoliiton puhemiehistön jäsenille. Hän tapasi Indonesiassa yhdysvaltain presidentti Dwight D. Eisenhowerin salaisesti. Aasian kiertueen jälkeen Hruštšov matkusti Ranskaan tapaamaan maan presidenttiä Charles de Gaullea. Vaikka he olivat maailmanpolitiikasta eri mieltä, miehet arvostivat toisiaan. De Gaullen mielestä Hruštšov oli miellyttävä ja älykäs itseoppinut mies.
Juuri ennen neljän vallan kokousta 16. toukokuuta 1960 selvisi, että Eisenhower oli myöntänyt luvan U2:n vakoilulennoille. Hruštšov esiintyi kiihtyneesti eikä kokouksessa saatu tuloksia. Kokouksen seurauksena Walter Ulbricht päätti hoitaa Länsi-Berliinin kysymyksen itsenäisesti.
Syyskuussa 1960 Hruštšov osallistui Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokoukseen. Neuvostoliiton valtuuskunta saapui New Yorkiin laivalla ja satamassa sitä tervehtivät kommunismia vastustavat mielenosoittajat. New Yorkissa Hruštšov vieraili televisio-ohjelmissa ja tapasi muun muassa Fidel Castron. Tämä teki Hruštšoviin hyvän vaikutuksen ja hän päätti tukea Kuubaa. Päätös johti myöhemmin Kuuban ohjuskriisiin.
Yleiskokouksessa Hruštšov menetti malttinsa ja sai aikaan kuuluisan kenkäepisodin. Ensiksi hän oli käydä Espanjan edustajan päälle, jolle hän oli jostain syystä hermostunut. Vahtimestarin ilmestyminen paikalle sai hänet rauhoittumaan. Seuraavaksi hermostumisen aiheen antoi filippiiniläinen edustaja Lorenzo Sumulong, joka kysyi Hruštšovilta miten tämä voi protestoida länsimaista kapitalistista imperialismia vastaan, kun Neuvostoliitto samaan aikaan piti Itä-Euroopan valtioita hallussaan. Hruštšov raivostui ja haukkui kokousedustajan ”imperialistien kätyriksi ja syljennuolijaksi”, sekä otti kengän jalastaan aikoen lyödä sen pöytään. Tapauksesta ei ilmeisesti ole olemassa alkuperäistä valokuvaa, vain jälkeenpäin tehtyjä manipulaatioita. Illalla Unkarin johtaja János Kádár huomautti tapahtuman sopimattomuudesta, mutta Hruštšov oli tyytyväinen esityksestään.
Kuuban ohjuskriisi vuonna 1962 johtui paljolti Hruštšoville ominaisesta tavasta tehdä hätiköityjä päätöksiä. Hän oli luvannut auttaa Castroa Yhdysvaltojen ja kuubalaisemigranttien muodostamaa uhkaa vastaan. Niinpä Kuubaan vietiin ohjuksia jotka voitiin tarvittaessa varustaa ydinkärjillä. Anastas Mikojan pohti ääneen operaation järkevyyttä eikä Raoul Castrokaan ilmaissut hankkeelle täyttä tukeaan. Yhdysvaltojen U2-vakoilulentokoneet huomasivat asian ja presidentti John F. Kennedy hallituksineen hermostui. Pohdinnoissaan he tulivat tuloksiin, että Hruštšov on astumassa kovan linjan tieltä syrjään.
Yhdysvallat asetti Kuuban merisaartoon ja sodan uhka näytti ilmeiseltä. Hruštšov totesi, että ei ollut tullut ajatelleeksi sodan uhkaa laisinkaan, vaan tarkoituksena oli ollut vain vähän kovistella jotta Kuuban vastaiset voimat säikähtäisivät. Kennedyn toimia hän piti uhkana turvallisuudelle. Yhdysvallat oli jo 26. lokakuuta 1962 keskittänyt maansa kaakkoisosaan suurimmat joukkojen keskittymänsä sitten Korean sodan ja pääesikunnan kenraalit esittivät Kuubaan tehtäviä ilmaiskuja. Kennedy päätti kuitenkin odottaa. Seuraavana päivänä tilanne kärjistyi kun U2-kone ammuttiin Kuuban ilmatilassa alas neuvosto-ohjuksella. Saatuaan tästä tiedon Hruštšov päätti peräytyä. Hän vetäisi ohjukset pois Kuubasta ja tekisi Kennedyn kanssa sopimuksen. Neuvostoliitto veti ohjuksensa pois Kuubasta ja Yhdysvallat veti omia ohjuksiaan pois Turkista.
Kansa ei enää välttämättä uskonut maan johdon vakuutteluja elämän laadun paranemisesta. Vuonna 1962 tapahtui joukko mellakoita, jotka saivat alkunsa eräistä hinnankorotuksista. 1. kesäkuuta vuonna 1962 nostettiin liha- ja siipikarjatuotteiden hintoja 35 % ja voin ja maidon hintoja 25 %. Näinkään suurten korotusten jälkeen hinnat eivät vastanneet tuotantokustannuksia. Lisäksi nostettiin tehtaiden ja kaivosten tuotantonormeja, mikä merkitsi työläisten elintason laskua. Pettyneet työläiset kaipasivat takaisin Stalinia, jonka aikana hintoja oli usein alennettu. Heti uusien hintojen tiedottamisen jälkeen lakkoja puhkesi Moskovassa, Kiovassa, Leningradissa ja Tšeljabinskissa. Novotšerkasskin kaupungissa sadat työläiset kokoontuivat torille huutamaan palkankorotusten puolesta ja heittelivät puhumaan tullutta puoluejohtajaa kivillä ja pulloilla. Hruštšovin muotokuvia tuhottiin. Paikalle tulleet miliisit pahoinpideltiin ja paikalle haettiin armeijan yksiköitä. Armeija avasi tulen ja 23 henkilöä kuoli. Uhrit haudattiin salaiseen paikkaan. Lakkoilijoita vangittiin ja seitsemän tuomittiin kuolemaan. Hruštšov syytti tapahtuneesta kaikkia muita paitsi itseään. Hänen mukaansa paikalla oli ollut joukko kylähulluja ja että neuvostojärjestelmällä oli oikeus käyttää voimaa. Hruštšovin poika Sergei kertoi myöhemmin, että hänen isällään oli tapahtuneesta huono omatunto ja että se vaivasi häntä läpi loppuelämän.
Hruštšov ryhtyi hahmottelemaan Neuvostoliitolle uutta perustuslakia ja talousuudistuksia, jotka muistuttivat paljon Mihail Gorbatšovin perestroikaa ja glasnostia. Moskovassa hän koki entistä enemmän vastustusta ja kierteli sen vuoksi paljon maakuntia, missä hänellä oli yhä kannatusta. Liberaalin älymystön hän oli suututtanut ja nämä toivoivat hänen väistymistään. Hän teki mielellään valtiovierailuja, vaikka ne eivät tuottaneet juuri mitään poliittisia tuloksia. Maatalouden huono tilanne jaksoi huolettaa Hruštšovia ja pojalleen hän pohti ääneen, josko vika ei olekaan työntekijöissä vaan järjestelmässä. Väsynyt Hruštšov alkoi puhua aikeistaan jäädä eläkkeelle ja antaa virkansa nuoremmalle, mutta selkääntaputtelijat toppuuttelivat häntä.