stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lappeenrannan kaupunginkirjasto
Historia > 1980-luvulta nykypäivään

Kunnallisen kirjastonsa 100-vuotisjuhlavuonna 1983 Lappeenrannassa valmistauduttiin ATK-lainaukseen. Käynnissä oli ATK-kirjarekisterin luominen. Vuonna 1987 kirjakokoelma saatiin viedyksi rekisteriin. Poistokirjamyynti sekä videoiden lainaus aloitettiin vuonna 1989.
Vuosi 1991 jäi Lappeenrannan kirjaston historiaan supistusten vuotena: syyskuussa lakkautettiin Kaukaan kirjasto ja Armilan sekä Lamposaaren lainausasemat. Mutta seuraavana vuonna miljoonan lainan raja ylittyi ensimmäisen kerran kirjaston historiassa. Vuonna 1993 uusi kirjastoauto aloitti ajon. Pääkirjastossa aloitettiin  internetyhteyksien tarjonta asiakkaille vuonna 1996. Käytössä oli yksi kone lapsille ja yksi aikuisille. Kirjastoon perustettiin tietoverkkoneuvojan virka. Seuraavana vuonna kirjastossa siirryttiin uusittuun lainausjärjestelmään: Riimi-järjestelmä muuttui Windows-pohjaiseksi. Samalla uusittiin lainaajakortti. Vuonna 1998 kirjaston kokoelmaluettelo saatiin internetin kautta asiakkaiden käytettäväksi. Uutena palvelumuotona vuonna 1999 aloitettiin asiakkaille lainojen uusiminen ja kirjojen varaus internetin kautta.
Vuonna 2001 maakuntakirjasto solmi palvelusopimuksen Helsingin yliopiston kanssa elektronisen aineiston hankinnasta. Kirjastoon hankittiin tuolloin myös ensimmäinen lainausautomaatti. 2003 kirjastoon ostettiin Akateeminen Tietopalvelu Oy:n ATP-Origo-palvelujärjestelmä. Järjestelmä otettiin käyttöön kuitenkin vasta kesäkuussa 2004. Kuntaliitoksessa Joutsenon kaupunki liittyi 1.1.2009 Lappeenrantaan. Samalla Lappeenrannan kirjastoverkkoon tuli neljä uutta lähikirjastoa (Joutsenon, Korvenkylän ja Pulpin kirjastot sekä Aholan lainausasema).
Ylämaan kirjasto liittyi kuntaliitoksen myötä vuoden 2010 alusta osaksi Lappeenrannan maakuntakirjastoa. Seuraavana vuonna aloitettiin e-kirjojen lukulaitteiden lainaaminen. 11.1.2012 uusi kirjastoauto Willitys aloitti liikennöinnin. Vuonna 2013 Etelä-Karjalan kirjastojen yhteinen Heili-kimppa aloitti toimintansa. Yhteinen uusi kirjastojärjestelmä Aurora otettiin käyttöön 4.12. Pääkirjastossa otettiin käyttöön aineiston RFID-tarrat. Kirjaston asiakasraati aloitti toimintansa. Korvenkylän kirjasto sai uudet tilat koulun, päiväkodin ja neuvolan yhteydessä 2014. Uudessa kirjastossa aloitettiin omatoimiasiointi ensimmäisenä Lappeenrannassa. Vuonna 2016 pääkirjaston tiloja nimettiin uudelleen: entisestä musiikkisalista tuli Heili-sali ja Satuhuoneesta Tarinasali. Vapaaehtoiset it-opastajat aloittivat asiakasopastukset saman vuoden keväällä. Mustolan kirjasto lopetti toimintansa 31.5.2017 ja uusi Pontuksen kirjasto avattiin 14.8.2017 Pontuksen päiväkotikoululla. Omatoimiasiointi Pontuksella alkoi 1.12.2017. Pääkirjaston lajitteleva palautusautomaatti otettiin käyttöön 2017 kesällä.
Toimipisteet

| Kirjaston toimi- pisteen nimi | Kunta | Osoite | Koordinaatit | Kuva | Lisätietoja (www-sivu) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Joutsenon kirjasto | Lappeenranta | Keskuskatu 2, 54100 Joutseno | 61.11797°N, 28.50281°E |  | Joutsenon kirjasto, Lappeenranta: Joutsenon kirjasto (Arkistoitu – Internet Archive). Kirjastossa on Joutsenon kotiseutukokoelma. Lappeenrannan sivukirjastoksi kuntaliitoksessa 2009. |
| Kirjastoauto Willitys | Lappeenranta | Valtakatu 47, 53100 Lappeenranta |  |  | Kirjastoauto Willitys. Autoon mahtuu noin 5 000 nidettä. |
| Korvenkylän kirjasto | Lappeenranta | Asematie 20, 55300 Rauha | 61.17631°N, 28.69256°E |  | Korvenkylän kirjasto, Lappeenranta: Korvenkylan kirjasto (Arkistoitu – Internet Archive) |
| Lappeenrannan pääkirjasto | Lappeenranta | Valtakatu 47, 53100 Lappeenranta | 61.05907°N, 28.19359°E |  | Lappeenrannan pääkirjasto, Lappeenrannan kaupunginkirjasto: pääkirjasto (Arkistoitu – Internet Archive). Pääkirjastossa sijaitsee Carelica-kokoelma, eteläkarjalaisen kirjallisuuden erikoiskokoelma. |
| Lauritsalan kirjasto | Lappeenranta | Hallituskatu 27, 53300 Lappeenranta | 61.07236°N, 28.26111°E |  | Lauritsalan kirjasto, Lappeenranta: Lauritsalan kirjasto (Arkistoitu – Internet Archive). Kirjastorakennus on valmistunut jo vuonna 1951. |
| Nuijamaan kirjasto | Lappeenranta | Tassiantie 7, 54230 Nuijamaa | 60.96022°N, 28.53790°E |  | Nuijamaan kirjasto |
| Pontuksen kirjasto | Lappeenranta | Muukontie 12, 53300 Lappeenranta | 61.07910°N, 28.30887°E |  | Pontuksen kirjasto, Lappeenranta: Pontuksen kirjasto (Arkistoitu – Internet Archive) |
| Pulpin kirjasto | Lappeenranta | Pulpin koulu, Ahvenlammentie 3, 54120 Pulp | suuntaa antava: 61.1254°N, 28.4508°E |  | Pulpin kirjasto, Lappeenranta: Pulpin kirjasto (Arkistoitu – Internet Archive) |
| Sammonlahden kirjasto | Lappeenranta | Sammontori 2, 53850 Lappeenranta | 61.05071°N, 28.10980°E |  | Sammonlahden kirjasto, Lappeenranta: Sammonlahden kirjasto (Arkistoitu – Internet Archive) |
| Voisalmen kirjasto | Lappeenranta | Voisalmentie 19, 53920 Lappeenranta | 61.08116°N, 28.14937°E |  | Voisalmen kirjasto, Lappeenranta: Voisalmen kirjasto (Arkistoitu – Internet Archive) |
| Ylämaan kirjasto | Lappeenranta | Aapistie 1, 54410 Ylämaa | 60.79232°N, 28.00636°E |  | Ylämaan kirjasto, Lappeenranta: Ylämaan kirjasto (Arkistoitu – Internet Archive). Kirjasto tekee yhteistyötä mm. Ylämaan koulun, kuntosalin ja Ylämaa-talon kanssa. Lappeenrannan sivukirjastoksi kuntaliitoksessa 2010. |
Lappeenrannan kirjaston kokoelmat vuosina 2001, 2010 ja 2017

| Kirjaston kokoelmat | 2001 | 2010 | 2017 |
| --- | --- | --- | --- |
| Yhteensä | 327 279 | 441 209 | 413 580 |
| Kirjat yhteensä | 276 225 | 376 611 | 338 990 |
| Suomenkieliset kirjat | 264 341 | 356 862 | 320 924 |
| Ruotsinkieliset kirjat | 1 384 | 3 221 | 2 630 |
| Muunkieliset kirjat | 10 500 | 16 528 | 15 436 |
| Kaunokirjat, aikuiset | 74 634 | 107 542 | 95 214 |
| Kaunokirjat, lapset | 66 850 | 93 808 | 87 308 |
| Tietokirjat, aikuiset | 122 837 | 156 984 | 138 949 |
| Tietokirjat, lapset | 11 904 | 18 277 | 17 519 |
| Nuotit ja partituurit | 8 645 | 12 913 | 12 483 |
| Musiikkiäänitteet | 16 174 | 27 534 | 29 628 |
| Muut äänitteet | 6 496 | 7 834 | 7 953 |
| Videot | 2 472 | 2 585 | 711 |
| CD-Levyt | 1 230 | 1 248 | 149 |
| DVD- ja Blu-ray –levyt | 48 | 6 544 | 15 804 |
| Muut aineistot | 15 989 | 5 940 | 7 862 |
Carelica-kotiseutukokoelma > Historia

Carelica-kotiseutukokoelman kerääminen aloitettiin 1950-luvulla, kun ilmeni huolta luovutetun Karjalan kulttuuriperimän säilymisestä. Vuonna 1957 tehtiin esitys siitä, että Lappeenrannan kaupunginkirjastoon perustettaisiin erillinen kotiseutukokoelma. Esityksen laati Lappeenrannan Kilta, Anni Kepilän aloitteesta.
Valtion kirjastotoimiston johtaja, kouluneuvos Kaarina Ranta tähdensi Lappeenrannassa käydessään vuonna 1961, että ”erityisesti kotiseutuosastoon olisi kaikin voimin koottava Karjalaa koskevaa kirjallisuutta”.Vuonna 1968 kokoelmaan kuului 2373 nimikettä. Nykyisellään kokoelmassa on jo lähes 12 000 kirjaa sekä paljon eri alojen pienpainatteita.
Carelica-kokoelma oli edistämässä maakuntakirjaston perustamista Lappeenrantaan vuonna 1973.
Carelica-kotiseutukokoelma > Kokoelman keruualue

Carelica-kokoelman aineisto on kerätty nykyisen Etelä-Karjalan alueelta. (Ennen kuntaliitoksia alueeseen kuului 15 kuntaa, nykyään 9.) Carelica-kokoelmaan kootaan kirjallisuutta myös Karjalan luovutetulta alueelta. Aineiston keruualueeseen kuuluu Kannaksen alueiden lisäksi myös Inkeri.
Aiheesta muualla

Lappeenrannan kaupunginkirjasto (Arkistoitu – Internet Archive)
Carelica-kirjailijat
Jääkiekkomaila

Kenttäpelaajan ja maalivahdin mailojen mitat
Jääkiekkomailoja
Jääkiekkomaila on jääkiekossa kumisen pelivälineen, kiekon, liikuttamiseen käytettävä väline.
Pelaajan maila

Maila valmistetaan määrämittaisena, yleensä suurimman sallitun pituuden mittaisena. Pelaaja lyhentää mailan vartta määrämitasta, oman mieltymyksensä mukaisesti. Varren enimmäispituus on 163 cm varren päästä lappeen ja varren kulmaan. Varren on oltava suora, leveys ei saa ylittää 3 cm eikä paksuus saa olla enempää kuin 2,5 cm. Mailan lavalla liikutellaan kiekkoa ja yritetään laukaista kiekko maaliin. Pelaajan mailan sopivana pituutena pidetään yleisesti pituutta, jossa maila yltää maasta pelaajan leuan kohdalle, kun pelaaja seisoo luistimet jalassa. Käytännössä ei ole olemassa mitään kaiken kattavaa yleissääntöä ohjaamaan mailan valintaa, vaan usein kyse on henkilökohtaisista mieltymyksistä. Mailaa valittaessa tulee ottaa huomioon pituuden lisäksi myös pelaajan paino, pelaajan suosima pelityyli sekä hänen pelipaikkansa .
Lavan enimmäispituus on 32 cm varren kulmasta lappeen kärkeen. Suurin leveys on 7,5 cm ja pienin 5 cm. Lainaus IIHF:n sääntökirjasta koskien lavan käyrää: "Kenttäpelaajan mailan lapa saa olla kaareva, ja lappeen kaarevuutta rajoitetaan siten, ettei kärjen minkä tahansa pisteen ja lappeen alakulman yhdistävästä suorasta kohtisuoraan lappeeseen mitattu etäisyys ylitä 1,5 cm.
" Jos maila rikkoo näitä sääntöjä, pelaaja IIHF:n sääntöjen mukaan tullaan poistamaan ottelusta sekä erotuomari varoittaa pelaajan joukkuetta.
Jos jääkiekkomaila hajoaa jäällä kesken ottelun, se tulee pudottaa jäähän, eikä rikkoutuneella mailalla saa jatkaa peliä. Erotuomari korjaa rikkoutuneen mailan pois jäältä seuraavalla katkolla. Pelaaja saa ottaa osaa peliin ilman mailaa.
Maalivahdin maila

Maalivahdin maila eroaa huomattavasti kenttäpelaajan mailasta. Toisin kuin pelaajan mailassa, maalivahdin mailan varsi levenee selvästi noin puolivälissä vartta. Varren leveä osa saa enimmillään olla 9 cm leveä ja 71 cm pitkä, lavan kulmasta mitattuna. Leveä osa parantaa maalivahdin mahdollisuuksia estää kiekkoa menemästä maaliin. Lavan leveys saa olla 9 cm, pituus 39 cm varren kulmasta lappeen kärkeen ja enimmäisleveys kulman alaosasta kulman yläosaan 11,5 cm. Muuten sitä koskevat samat säännöt kuin kenttäpelaajan mailaa.
Mailateippi

Pelaajat käyttävät jääkiekkomailoissaan lähes aina jääkiekkomailoihin erikseen suunniteltua, mailateippiä. Perinteisimmät ja suosituimmat mailateipin värit ovat valkoinen ja musta. Mailateipistä tehdään tuppi mailan varren toiseen päähän. Tupen tarkoitus on estää mailaa irtoamasta kädestä esimerkiksi laukaisutilanteessa sekä parantaa otetta mailasta. Mailateippiä käytetään myös mailan lavassa. Mailateippi lisää pitoa mailan lavan ja kiekon välillä.
Osa pelaajista käyttää teippiä myös mailan varressa, parantamaan otetta mailasta. Varren liukkautta voidaan vähentää esimerkiksi hieromalla varteen teippiliimaa mailateipistä.
Mailoissa saa käyttää kaikkia värejä, mutta valkoinen ja musta ovat suosituimpia.
Materiaali

Jääkiekkomailat ovat perinteisesti olleet puisia. Nykyisin jääkiekkomailoja valmistetaan myös erilaisista keino- ja yhdistelmämateriaaleista kuten hiili- ja lasikuidusta sekä muista komposiittimateriaaleista. Jääkiekkoliiga NHL:ssä tai muissa ammattilaissarjoissa ei enää käytetä puumailoja vaan ainoastaan komposiittimailoja.
Keino- ja yhdistelmämateriaaleista valmistetut mailat ovat usein kalliimpia kuin puumailat. Ammattitason yhdistelmämateriaalista valmistettu jääkiekkomaila voi maksaa jopa yli 300 euroa.
Keino- ja yhdistelmämateriaaleista valmistetut mailat lisäävät laukaisutehoa ja -tarkkuutta. Luonnonmateriaalien heikkoutena jääkiekkomailoissa pidetään sitä, että jokainen saman valmistajan saman merkkinen maila ei välttämättä ole homogeeninen, vaan mailoissa on eroja. Keino- ja yhdistelmämateriaaleista valmistetut mailat ovat todennäköisemmin homogeenisiä.
Keino- ja yhdistelmämateriaaleista valmistettujen mailojen tullessa markkinoille osa valmistajista markkinoi mailoja periaatteessa rikkoontumattomina. Kokemus on osoittanut väitteen vääräksi.
Jääkiekkomailan varsi ja lapa voidaan valmistaa myös erillisinä osina. Ilman vartta valmistetusta lavasta käytetään nimeä irtolapa ja ilman lapaa valmistetusta varresta sanaa irtovarsi. Irtolapoja valmistetaan puusta ja erilaisista keino- ja yhdistelmämateriaaleista. Irtovarret ovat poikkeuksetta keino- ja yhdistelmämateriaaleista tai alumiinista valmistettuja. Irtolapa ja varsi liitetään toisiinsa lämmitettävällä kuumaliimalla. Lavassa olevaa liimaa lämmitetään kuumailmapuhaltimella jonka jälkeen lapa työnnetään onttoon varteen. Keino- ja yhdistelmämateriaaleista valmistettuja varsia ei suositella lämmitettävän lainkaan. Ainoastaan alumiinista valmistettuja varsia voi lämmittää.
Nanomaila on urheiluvälineyritys Montrealin lanseeraama jääkiekkomaila, jossa käytetään nanoteknologiaa.
Mailanjäykkyydet

Mailanjäykkyys on yleensä merkitty mailan varren yläosaan. Jäykkyydet ovat järjestyksessä
yit flex=35-30 flex
junior flex=50-45-40 flex
int flex=65-60-55flex
light flex=70flex
mid flex=75flex
regular flex=90-85-80 flex
stiff=100 flex
x-stiff=110 flex
xx-stiff=120 flex
xxx-stiff=130flex
xxxx-stiff=140 flex
Toinen tapa merkitä jäykkyyttä on flex + numero -merkintä, esim. flex 85 tai flex 110. Tämä tapa on yleinen komposiittimateriaaleista valmistetuissa mailoissa.
Mailojen valmistus Suomessa

Suomessa toimii neljä merkittävää mailatehdasta: Tac-Stick Oy Lievestuoreella, Pama, KHF Finland Oy sekä Bauer Nike Finland Oy Tammelassa. Suomalaisille joukkueille ja harrastajille toimitettiin arviolta 310  000–320  000 mailaa, joten vientiin meni yli miljoona mailaa vuodessa. Suomen lisäksi puuvalmisteisia mailoja valmistetaan enää vain Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Ukrainassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jääkiekkomaila Wikimedia Commonsissa
Mailateippejä.
Karjankutsunta

Karjankutsuntaa Ruotsissa 1954.
Karjankutsunta eli kyylaus (ruots. kulning) on laitumella olevan lypsykarjan huomion herättämistä huhuillen ja laulaen sen siirtämiseksi laitumilta navettaan lypsylle, juomapaikalle tai uudelle laitumelle. Tapa on ollut käytössä etenkin Ruotsin, Norjan ja Suomen alueiden karjanhoidossa aikana, jolloin ei käytetty aidattuja laitumia vaan avoimia metsälaitumia. Samankaltaista viestintää kauas kiirivän äänenkäytön avulla on syntynyt monissa muissakin kulttuureissa, esimerkkeinä alppimaiden jodlaus ja erilaiset vihellyskielet.
Karjankutsujat ovat yleensä naisia, joiden tehtäviin lypsykarjanhoito on Pohjoismaissa perinteisesti kuulunut. Korkeat naisäänet kantavat metsäisessä maastossa hyvin, ja karjankutsuntaan on kehittynyt tavanomaisesta falsettilaulusta poikkeava äänenkäyttötapa, joka tutkimusten mukaan kiirii sitäkin kauemmas.
Karjankutsunta on yhdenlaista työlaulua, jonka kohteena eivät ole muut työntekijät vaan hoidettavat eläimet. Karjankutsu voi koostua vain yhdestä sanasta ja sävelestä, joita toistetaan. Apuna voidaan käyttää yksinkertaisia soittimia, kuten sarvesta tai tuohesta tehtyjä paimentorvia. Jos paimenia on useampia, erilaisilla kutsuhuudoilla he voivat viestiä myös toisilleen karjan siirtymisestä. Myös lehmien kaulassa olevat kellot kertovat paimenille karjan liikkeistä.
Suomen eri seuduilla on syntynyt erilaisia karjankutsuperinteitä, ja melodisimmillaan karjankutsut voivat koostua muutamasta sävelestä muodostuvasta pitkästäkin sävelkaaresta monisanaisine virkkeineen. Länsisuomalaiset karjankutsut ovat lyhyitä, niissä eläimiä kutsutaan nimeltä ja käyttämällä sanaa ”see” tai ”tsee”. Mannersuomalaisissa karjankutsuissa sävelkulku on yleensä laskeva, mutta Ahvenanmaalla usein nouseva. Itäsuomalaisissa karjankutsuissa tyypillisiä ovat toistuvat oktaavi-intervallit, ja kutsut ovat länsisuomalaisia pidempiä ja monisanaisempia. Ruotsissa karjankutsunta (ruots. kulning) on ollut yleistä erityisesti Taalainmaalla, ja ruotsalaiset karjankutsut ovat yleensä sanattomia.
Pohjois-Savon Lapinlahdella on vuodesta 1997 järjestetty karjankutsun SM-kilpailuja osana Lapinlahden lehmisavut -tapahtumaa.
Karjankutsunta musiikissa

Säveltäjä Kaija Saariaho käyttää oopperassaan Innocence (2021) eräänä innoituksena lapsena Itä-Suomessa kuulemiaan karjankutsuhuutoja. Tärkeään Marketan rooliin löytyi suomalainen kansanmuusikko, laulaja ja säveltäjä Vilma Jää, joka oli jo ennestään perehtynyt karjankutsunnan laulutapaan ja on kehittänyt sille nuottikirjoitusta.
Vilma Jään lisäksi karjankutsuntalauluun on perehtynyt norjalais-ruotsalainen laulaja ja säveltäjä Christine Hals, joka on käyttänyt tätä laulutapaa elokuvien Frozen – huurteinen seikkailu (2013) ja Ant-Man and the Wasp (2018) musiikissa.
Karjankutsuja ovat musiikissaan käyttäneet myös ainakin norjalainen jazzsaksofonisti Jan Garbarek, suomalainen Primitiivisen musiikin orkesteri Primo, ruotsalainen Nordan-yhtye ja suomalainen Gjallarhorn.
Kirjallisuutta

Puurtinen, Aija: ”Äänellisten efektien positio ilmaisussa”, Circulus cantoris : circuitio musicae : taiteellisen prosessin reflektio.  (Tohtorinväitös)  Sibelius-Akatemia, 2010.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karjankutsunta Wikimedia Commonsissa
Vuorensola, Kauko: Karjan kutsumahuudot Elävä arkisto.  1968. Yle. Tv-ohjelma, 20 min
Le kulning, un chant ancestral féminin pour appeler les troupeaux dans les pays nordiques, useita ääninäytteitä, audio 6 min, Radio France (ranskaksi)
Raita Karpo: ”Karjankutsunta”, albumilta Kuule laulu sydämein (Polarvox 1982), Warner Music Finland, YouTube
Locklåtar och musik på horn och pipa, Ancient Swedish Pastoral Music, LP-levy, Sveriges Radio 1966
Lockrop och vallåtar, CD-levy, Caprice 21483
Swedish Pastoral Music, CD-levy, Hurv KRCD-28
Karl Grönhagen

Karl Grönhagen 1915
Karl Gustav Ferdinand Grönhagen (3. toukokuuta 1865 Hamina – 2. toukokuuta 1944 Helsinki) oli suomalainen kapteeni, sanomalehtimies, kustantaja ja taidemaalari.
Grönhagenin vanhemmat olivat eversti Berndt Adolf Grönhagen (1815–1888) ja Lydia Krabbe (1839–1929). Hän kävi Haminan kadettikoulun ja palveli vuodesta 1883 Viipurissa linjarykmentissä upseerina. Grönhagen siirtyi rykmentin mukana Venäjälle ja palveli armeijassa vuoteen 1893 saakka yleten kapteeniksi. Hän siirtyi 1897 sanomalehtimieheksi ja kirjoitti venäläisiin vapaamielisiin lehtiin. Sortovuosina 1900-luvun alussa Grönhagen puolusti Suomen asemaa kirjoituksissaan ja vastusti maan venäläistämistä. Hän julkaisi useita venäjänkielisiä Suomen matkustusoppaita sekä muita Suomea käsitelleitä julkaisuja. Vuonna 1906 Grönhagen oli mukana järjestämässä Viipurissa pidettyä ensimmäisen valtakunnanduuman edustajien kokousta, joka pidettiin sen jälkeen kun duuma oli hajotettu. Toimintansa vuoksi Grönhagen joutui olemaan vankilassa ja kaksi kertaa karkotettuna Siperiassa.
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Grönhagen eli perheineen vaikeissa oloissa Venäjällä, hänen vaimonsa menehtyi ja hänen vanhin poikansa joutui teloitetuksi. Hän pääsi palaamaan Suomeen nuorimpien lastensa kanssa 1920 ja asettui sitten Viipuriin jossa hänellä oli valokuvaamo. Grönhagen julkaisi ruotsinkieliset muistelmansa 1924. Samana vuonna hän julkaisi myös venäjänkielisen satiirin Nuku ikuista unta Venäjän oloista nimimerkillä Don Carlos. Vuonna 1930 F. Tilgmann Oy julkaisi sarjan Karl Grönhagenin kuvittamia ja runoillaan varustamia neuvostovastaisia postikortteja.
Karl Grönhagen oli naimisissa kolme kertaa, ensin Edla Hessin (1866–1919) kanssa, sitten vuodesta 1911 Zina von Holzmannin (1885–1919) kanssa ja vuodesta 1926 Elisabet Grigorieffin (s. 1896) kanssa. Kirjailija ja antropologi Yrjö von Grönhagen oli hänen poikansa toisesta avioliitosta.
Teoksia

Från flydda tider. Söderström, Helsingfors 1924
Karl Grönhagenin neuvostovastaisia postikortteja vuodelta 1930

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
 
 
Käännös suomeksi
Kattegat

Kattegat Tanskan ja Ruotsin välissä.
Kattegat (tansk. Kattegat, ruots. Kattegatt) on Tanskan Jyllannin niemimaan ja Ruotsin länsirannikon välinen merialue. Kattegat on osa Pohjanmerta ja Itämerta erottavaa salmien ketjua pohjoisemman Skagerrakin ja eteläisempien Tanskan salmien välissä. Se voidaan lukea Skagerrakin jatkeena osaksi Pohjanmerta, tai joissain tapauksissa osaksi Itämerta; hydrografisesti ja biologisesti se pikemmin kuuluu edelliseen[lähde? ].
Kattegatin pohjoisraja vedetään yleensä Jyllannin pohjoiskärjen ja Ruotsin Pater Noster -luotojen välille. Etelässä raja Juutinraumaan on Gillelejen ja Kullenin niemen välillä,
Kattegatin suurimmat saaret ovat Læsø, Samsø ja Anholt. Pienempiin saariin kuuluu esimerkiksi Fynin pohjoispuolella sijaitseva Æbelø.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
The Baltic Sea, Kattegat and Skagerrak – sea areas and drainage basins (PDF) Swedish Meteorological and Hydrological Institute. Arkistoitu 3.3.2016. Viitattu 14.10.2010. (englanniksi)
Itämeren osat
| --- | --- |
Pohjanmereltä varsinaiselle Itämerelle:   (Skagerrak)  Kattegat  Belttienmeri  Tanskan salmet Juutinrauma  Iso-Belt  Vähä-Belt  Samsøn Belt  Langelandin Belt  Fehmarnin Belt  Kielinlahti Kielinvuono  Eckernfördenlahti  Schlei  Flensburginvuono  Mecklenburginlahti 
Varsinainen Itämeri:   Arkonan allas  Bornholmin allas  Gotlanninmeri Gdańskinlahti  Gotlannin allas 
Suuret lahdet:   Riianlahti  Suomenlahti  Pohjanlahti Ahvenanmeri  Saaristomeri  Selkämeri  Merenkurkku  Perämeri
Kanala

Kanala.
Pienimuotoisen kotitarvekanalan ulkoilutarha.
Kanala on kanojen ja broilerien kasvatuksessa sekä kananmunien tuotannossa käytettävä kotieläinrakennus.
Kasvatus- ja munituskanaloiden ohella on myös siitoskanaloita tai hautomo- ja kasvatuskanaloita, joissa tapahtuu poikastuotanto.
Hautomo- ja kasvatuskanalan osia ovat emotila, hautomo ja kasvattamo. Hautomossa haudotaan emotilassa syntyneet munat. Kuoriutuneita kananpoikia sanotaan untuvikoiksi, ja ne siirretään heti kuoriutumisen päivänä varsinaiseen kasvattamoon.
Perinteisesti on ollut myös pienimuotoisia kotitarvekanaloita, joihin kananpoikaset on hankittu siitoskanaloista tai kasvatettu itse ilman koneellista haudontaa.
Munantuotantokanaloita on eri tyyppejä, joita ovat lattiakanala, häkkikanala ja kerrosritiläkanala. Toisin kuin monissa muissa maissa, suomalaiset kananmunia tuottavat kanatilat eivät käytä vanhanmallisia häkkikanaloita tai kerrosritiläkanaloita, sillä kanoille halutaan antaa mahdollisuus lajityypilliseen käyttäytymiseen. Siksi minimitasona on virikehäkki. Suomeen kuitenkin tuodaan kananmunatuotteita myös maista, joissa kanojen kohtelu on huonompaa. Broilerituotannossa käytetään Suomessa vain lattiakanaloita. Kanaloissa on noudatettava ehdotonta hygieniaa, etteivät taudit, kuten lintuinfluenssa tai salmonella, leviä. Kanaloissa suositellaan pestävän käsiä. Myös käsidesin käyttö on suositeltavaa.
Munantuotantokanaloiden tyypit

Vuonna 2015 kananmunista 62 % tuotettiin virikehäkeissä, 33 % lattiakanaloissa ja 5 % luomukanaloissa.
Munantuotantokanaloiden tyypit > Lattiakanala

Lattiakanalalla tarkoitetaan kanalaa, jossa kanat pääsevät vapaasti liikkumaan kanalan lattialla. Vielä 1960-luvulla kanala koostui yleensä lattiapinnasta, orsistosta, rehu- ja juoma-automaatista sekä munintapesistä. Lattialla oli paksu kerros kuiviketta, kuten olkea tai turvetta, eli niin sanottu kestopehku, joka vaihdettiin vain kerran vuodessa tai kanaerien välillä. Orsisto koostui puuorsiriveistä ja niiden alla olevasta lantalaatikosta. Kanalan seinässä oli luukku, josta kanat pääsivät kesällä vapaasti ulos aidattuun tarhaan. Nykyään ammattimaisessa munantuotannossa käytettävissä lattiakanaloissa ei pääsääntöisesti ole ulkoilumahdollisuutta, ja osa lattiasta on pehkulattian sijasta ritilää. Munituspesät ovat kanalan keskiosassa, ja ne on varustettu keruuhihnalla, joka kuljettaa munat automaattisesti munahuoneeseen. Lattiakanalassa on tyypiillisesti joitakin tuhansia kanoja, ja yhtä lattianeliömetriä kohti kanoja on 9.
Munantuotantokanaloiden tyypit > Lattiakanala > Kerroslattiakanala

Kerroslattia- eli kerrosritiläkanalassa on tehostettu lattiakanalan tilankäyttöä lisäämällä siihen ritilätasoja, jolloin kanoja voidaan pitää rakennuspinta-alaa kohti enemmän. Orret, automaattiset ruokinta- ja juomalaitteet sekä munintapesät on sijoitettu näihin ritilätasoihin, joiden alla kulkevat lannankeruumatot. Tasojen lisäksi kanoilla on käytössään jonkin verran vapaata lattia-alaa.