Vuoden 1905 suurlakko
Lakon seuraukset > Äänioikeus- ja eduskuntauudistus

Suuriruhtinaskuntaan muodostettiin Leo Mechelinin johtama, pääosin perustuslaillisista koostunut senaatti – ns. Mechelinin senaatti – 1. joulukuuta 1905. Työväestön tyynnyttämiseksi senaattiin valittiin myös SDP:n puoluesihteeri J. K. Kari, joka oli maan historian ensimmäinen vasemmiston edustaja hallituksessa. Senaattoriura jäi lyhyeksi, koska ”ministerisosialismia” vastustanut sosiaalidemokraattien jyrkempi siipi sai erotettua Karin puolueesta. Senaatin tärkeimmäksi tehtäväksi tuli tsaarin kanssa sovitun mukaisesti säätää suomalaisille yleinen ja yhtäläinen ääni- ja vaalioikeus sekä sanan-, paino-, kokoontumis- ja yhdistymisvapaus. Vastakohtana 14. huhtikuuta 1905 tehdyille päätöksille aatelis- ja porvarissäätykin hyväksyivät suurella enemmistöllä myös ensimainitut, merkittävästi laajentuneessa muodossa. Käänteen taustalla olivat suurlakkotilanteen luoma sisäinen paine suuriruhtinaskunnassa ja myös pelko venäläisten yhtenäistämispolitiikan laajentumisesta yleisvenäläisen valtakunnanduuman perustamisen myötä.
Äänioikeus- ja eduskuntauudistusta suunnittelemaan asetettu Robert Hermansonin johtama komitea sai työnsä valmiiksi helmikuussa 1906. Työn aikana eräs keskeinen keskustelun aihe oli kansanedustuslaitoksen rakenne. Lähinnä ruotsinkielinen aatelisto esitti kaksikamarijärjestelmää, jossa toinen kamari olisi toiminut säätyjärjestelmään pohjautuen ja toiseen kamariin edustajat olisi valittu yleisellä ja yhtäläisellä äänioikeudella. Sosiaalidemokraatit vaativat yksikamarijärjestelmää ja eduskunnalle laajoja valtaoikeuksia. Vanhasuomalaiset ja myös nuorsuomalaiset asettuivat kannattamaan viimeksi mainittua vaihtoehtoa. Toisaalta eräänlaisena kompromissina kaksi- ja yksikamarisen järjestelmän välillä perustettiin suuri valiokunta. Entisten säätyjen kokemaa ”liiallisen demokratian uhkaa” vastaan annettiin myös määrävähemmistösäädökset, joiden mukaan perustuslakia voidaan muuttaa vain 5/6:n enemmistön turvin yksillä valtiopäivillä ja 2/3:n enemmistöllä kaksilla valtiopäivillä. Suomalaisnaisten poliittisen aseman muutosten suhteen äänioikeuden myöntö herätti lopulta melko vähän keskustelua komiteassa. Sen sijaan naisten vaalikelpoisuuden salliminen herätti säätyjen piirissä suurempia mutta tehottomiksi jääneitä vastalauseita.
Lopulta Suomen suuriruhtinaskunnan säädyt hyväksyivät uuden valtiopäiväjärjestyksen 29. toukokuuta 1906. Työväestö ja muut äänioikeuden ulkopuolella olleet väestöryhmät seurasivat tilannetta tarkoin ja painostivat tarvittaessa päättäjiä. Tsaari Nikolai II vahvisti suuriruhtinaskunnan uuden vaalilain ja valtiopäiväjärjestyksen 20. heinäkuuta 1906. Suomeen oli siten luotu moderni yksikamarinen eduskuntalaitos. Maan historian ensimmäiset yleiseen ja yhtäläiseen äänioikeuteen perustuneet eduskuntavaalit järjestettiin 15–16. maaliskuuta vuonna 1907. Säätyjärjestelmään verrattuna äänioikeutettujen määrä kohosi uudessa järjestelmässä 126 000 suomalaisesta miehestä 1 273 000 yli 24-vuotiaaseen suomalaiseen naiseen ja mieheen. Suomessa naiset saivat äänioikeuden ja vaalikelpoisuuden ensimmäisinä Euroopassa. Ensimmäisissä vaaleissa eduskuntaan valittiin 19 naista.