stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rising Force
Aiheesta muualla

Rising Force Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Rising Force Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Rudaw

Rudaw Media Network
Rudaw on kurdilainen uutiskanava, joka kertoo kurdeja, Lähi-itää ja koko maailmaa koskevista asioista. Irakin Kurdistanissa Erbilissä sijaitsevan uutiskanavan kieliä ovat kurdi (kurmandži ja soranî), arabia, turkki ja englanti. Se on perustettu vuonna 2008. Kuten uutiskanavaa Kurdistan 24, myös Rudawia pidetään Barzanin perheen ja KDP:n äänitorvena. Uutiskanava korostaa olevansa puolueeton ja itsenäinen. Rudaw on joutunut Kurdistanin vallanpitäjien painostuksen kohteeksi, eikä se ole usein saanut lupaa haastatella näitä. Turkki on ajoittain estänyt pääsyn Rudawin sivuille Irakin Kurdistanin hallinnon ja Turkin läheisistä siteistä huolimatta. Rudawilla on uutistarjontaa verkossa, painetussa mediassa ja myös televisiossa.
Aiheesta muualla

Rudaw
Sarah Kofman

Sarah Kofman
Sarah Kofman (14. syyskuuta 1934, Pariisi – 15. lokakuuta 1994) oli ranskalainen filosofi. Hän kirjoitti lukuisia teoksia, erityisesti Friedrich Nietzschestä ja Sigmund Freudista. Hänen teoksensa L'énigme de la femme: La femme dans les textes de Freud (1980) on kenties perusteellisin tutkimus Freudin naisen seksuaalisuutta koskevista ajatuksista. Kofman kuoli tekemällä itsemurhan.
Teoksia

L'enfance de l'art: Une interprétation de l'esthétique freudienne (1970)
Nietzsche et la métaphore (1972)
Camera obscura: De l'idéologie (1973)
Quatre romans analytiques (1974)
Autobiogriffures (1976)
Aberrations: Le devenir-femme d'Auguste Comte (1978)
Nerval: Le charme de la répétition (1979)
Nietzsche et la scène philosophique (1979)
L'énigme de la femme: La femme dans les textes de Freud (1980)
Le respect des femmes (Kant et Rousseau) (1982)
Comment s'en sortir? (1983)
Un métier impossible: Lecture de "Constructions en analyse" (1983)
Lectures de Derrida (1984)
Mélancholie de l'art (1985)
Pourquoi rit-on? Freud et le mot d'esprit (1986)
Paroles suffoquées (1987)
Conversions: 'Le Marchand de Venise' sous le signe de Saturne (1987)
Socrate(s) (1989)
Séductions: De Sartre à Héraclite (1990)
Don Juan ou le refus de la dette (1991)
"Il n'y a que le premier pas qui coûte": Freud et la spéculation  (1991)
Explosion I: De l'"Ecce Homo" de Nietzsche (1992)
Explosion II: Les enfants de Nietzsche (1993)
Le mépris des Juifs: Nietzsche, les Juifs, l'antisémitisme (1994)
Rue Ordener, rue Labat (1994)
L'imposture de la beauté et autres textes (1995)
Robert Palmer

Robert Palmer vuonna 1986.
Robert Allen Palmer (19. tammikuuta 1949 Batley, Englanti – 26. syyskuuta 2003) oli englantilainen laulaja-lauluntekijä. Palmer aloitti laulajanuransa 1960-luvun lopulla. Hän saavutti myyntimenestystä ja listahittejä etenkin 1980-luvulla niin sooloartistina kuin Power Station -yhtyeen laulusolistinakin. Hänet tunnettiin useita tyylejä yhdistelevästä musiikistaan ja musiikkivideoidensa seksikkäistä naisista.
Elämäkerta

Robert Palmer syntyi 19. tammikuuta 1949 Batleyssa Englannissa. Hän asui lapsena Maltan saarella Välimerellä kunnes palasi Britanniaan 19-vuotiaana laulamaan Alan Bown Set -nimisessä yhtyeessä. Vuotta myöhemmin hän liittyi soul-yhtyeeseen nimeltä Dada, joka vaihtoi nimekseen Vinegar Joe. Yhtye julkaisi kolme albumia vuosina 1972–1973.
Palmer jätti Vinegar Joen ja julkaisi ensimmäisen sooloalbuminsa Sneakin’ Sally through the Alley vuonna 1974. Palmerin seuraavalla albumilla Pressure Drop oli reggaevaikutteita. Palmer sai ensimmäisen hittikappaleensa vuonna 1978 Double Fun -albumin singlellään ”Every Kinda People”.
Albumin Secrets (1979) myötä Palmerin musiikki muuttui rockahtavammaksi. Hän jatkoi tyylikokeilujaan syntikkapop-albumilla Clues (1980), josta julkaistiin klubihittisingle ”Looking for Clues”. Sitä seurasi albumi Pride (1983), jonka jälkeen Palmer perusti Duran Duran -yhtyeen jäsenten kanssa yhtyeen nimeltä Power Station, joka sai listahittejä kappaleista ”Some Like It Hot” ja ”Get It On”.
Power Stationin jälkeen Palmer julkaisi sooloalbumin Riptide (1985), jolla kuullaan kitararockia. Single ”Addicted to Love” nousi listaykkökseksi, ja Palmer hyödynsi sen videolla esiintyvien kauniiden naisten estetiikkaa seuraavillakin videoillaan. Hiteiksi nousivat myös kappaleet ”I Didn’t Mean to Turn You On” ja ”Simply Irresistible”.
Palmer palasi 1990-luvulla uransa alkuaikojen monenkirjaviin tyyleihin ja lopetti seksikkäiden videoiden tekemisen. Hän julkaisi uusia albumeita kunnes kuoli sydänkohtaukseen vuonna 2003.
Diskografia > Sooloalbumit

Sneakin' Sally Through the Alley (1974)
Pressure Drop (1975)
Some People Can Do What They Like (1976)
Double Fun (1978)
Clues (1980)
Maybe It's Live (1980) (live)
Pride (1983)
Riptide (1985)
Sweet Lies (1987) (single)
Heavy Nova (1988)
Addictions Volume I (1989) (kokoelma)
Don't Explain (1990)
Addictions Volume II (1992) (kokoelma)
Ridin' High (1992)
Honey (1994)
Very Best Of Robert Palmer (1997) (kokoelma)
Woke Up Laughing (1998) (kokoelma)
Rhythm & Blues (1999)
Best Of Both Worlds: The Robert Palmer Anthology (1974-2001) (2002) (kokoelma)
TV Dinners (2003)
Drive (2003)
Diskografia > Sooloalbumit > Power Station

Power Station (1985)
Living in Fear (1997)
Aiheesta muualla

Robert Palmerin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Rosa obtusifolia

| Rosa obtusifolia |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Rosales
Heimo::  Ruusukasvit Rosaceae
Alaheimo::  Rosoideae
Suku::  Ruusut Rosa
Laji::  obtusifolia
Kaksiosainen nimi
 Rosa obtusifolia  Desv. 
Katso myös
   Rosa obtusifolia Wikispeciesissä   Rosa obtusifolia Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rosa obtusifolia on ruusukasvien (Rosaceae) heimoon, ruusujen (Rosa) sukuun kuuluva kasvilaji. Se on tunnistettavissa selvästi liuskoittuneiden ja rakkulareunaisten verholehtiensä, toissahalaitaisten lehtiensä, nystykarvaisten keskisuoniensa sekä kynsimäisesti taipuneiden okiensa perusteella. Muista ruusulajeista Rosa obtusifolia muistuttaa eniten koiranruusua (Rosa canina), mutta lajit ovat erotettavissa toisistaan verholehtien liuskoittumisen, lehtilaitojen ulkonäön sekä erittävien rakkuloiden sijainnin perusteella.
Rosa obtusifolia on hyvin runsashaarainen pensas, joka voi kasvaa noin kaksi metriä korkeaksi. Varsissa olevat okaat ovat selvästi kynsimäisesti taipuneita. Lehtien yläpinnat ovat kiiltäviä sekä lähes kaljuja ja alapinnoilla on keskisuonien kohdilla sekä tavallisia karvoja että erittäviä nystykarvoja. Lehdet ovat kerrannaislehtiä, ja lehdyköiden laidat ovat toissahaisia. Lisäksi lehdyköiden reunoilla on erittäviä rakkuloita. Lehdet eivät tuoksu joidenkin ruusulajien tapaan omenalle, vaan lehtien tuoksu on neutraali. Rosa obtusifolia -lajin kukkien väri vaihtelee valkoisesta vaaleanpunaiseen ja kukat ovat yleensä muutaman kukan ryhminä. Kukkien verholehdet ovat selvästi liuskoittuneita ja niiden reunoilla on erittäviä nystykarvoja. Emien luotit ovat harvakarvaisia sekä kimppumaisesti yhdessä. Rosa obtusifolia kukkii kesä–heinäkuussa. Lajin kiulukat ovat punaisia, kaljuja, lähes pyöreitä sekä peräänsä lyhyempiä.
Rosa obtusifolia kasvaa hakamailla, pensaikoissa ja metsiköissä.
Lajin tieteellisen nimen lajinimi (obtusifolia) tulee latinan kielen sanoista obtusus (suom. tylppäkärkinen) sekä folium (suom. lehti) ja viittaa tylppäkärkisiin lehtiin.
Sarah Kivi

Sarah Kivi on iranilaistaustainen suomalainen musiikin tuottaja, laulaja ja esiintyjä.
Hän on näytellyt Neil Hardwickin musikaalielokuvassa Jos rakastat (2010) sekä rock-komediassa Muskettisoturit (2011).
Sarah Kivi & Non-Orchestran albumi Kiveen kirjoitettu julkaistiin 3. toukokuuta 2013 (Roihis Musica). Yhtyeen viimeisin julkaisu ”Matkalla kotiin” julkaistiin vuonna 2015 (KHY Suomen Musiikki).
Sarah Kiven sooloalbumi Tiny Anthems julkaistiin vuonna 2018.
Aiheesta muualla

virallinen sivu
Risto Oikarinen

Risto Oikarinen (s. 17. maaliskuuta 1978 Kajaani) on suomalainen runoilija ja pastori. Oikarinen voitti vuonna 2003 Eino Leinon juhlavuoden kunniaksi järjestetyn nuorten runokilpailun. Vuonna 2005 hän sai Kalevi Jäntin palkinnon. Oikarinen opettaa kirjoittamista Kriittisessä korkeakoulussa ja Laajasalon opistossa.
Oikarinen on taustaltaan muusikko ja soittaa saksofonia. Hän opiskeli musiikkia Helsingin Pop & Jazz Konservatoriossa, kunnes siirtyi Helsingin yliopistoon lukemaan teologiaa ja ryhtyi runoilijaksi.
Juha-Pekka Kilpiö pitää Oikarisen kolmesta varhaisesta proosarunokokoelmasta parhaana esikoista Puupuhaltajaa. Neljäs kokoelma Kiitos tästä yöstä ei hänen mukaansa muistuta aiempia, vaan Oikarinen on keksinyt itsensä uudelleen. Tavurunot lähestyvät oulipon poetiikkaa. Kokoelma koostuu tyylillisesti kahdenlaisista runoista, "perinteisestä" ja "kokeellisesta" (sanat ovat Kilpiön tekstissä lainausmerkeissä), mutta puhuvat samoista asioista. Kilpiö huomauttaa, että vaikka kokoelma tuntuu varautuneelta, se on kuitenkin käänne Oikarisen tuotannossa.
Teokset

Puupuhaltaja, Otava 2005
Katumusharjoituksia, Gummerus 2008
Värioppi, Otava 2012
Kiitos tästä yötä, Otava 2023
Nälkämaan laulu, Otava 2016
Piispa, Otava 2021
Aiheesta muualla

Risto Oikarisen verkkosivut
Satu-Kristina Vesa

Satu-Kristina Vesa (o.s. Jaatinen, s. 26. syyskuuta 1978) on suomalainen oopperalaulaja, jonka ääniala on sopraano (tarkemmalla äänityyppiluokitukselta dramaattinen sopraano).
Vesa on valmistunut Lahden ammattikorkeakoulusta muusikoksi vuonna 2010 sekä Sibelius-Akatemian laulumusiikin osaston oopperakoulutuksesta oopperalaulajaksi sekä musiikin maisteriksi keväällä 2016 opettajanaan Anssi Hirvonen. Vesa on esiintynyt useiden suomalaisten sinfoniaorkesterien solistina (muun muassa Sinfonia Lahti, Kuopion kaupunginorkesteri) ja tehnyt oopperarooleja muun muassa Lahden Oopperassa, Suomen Kansallisoopperassa ja Savonlinnan oopperajuhlilla. Vuodesta 2011 lähtien hän on ollut vakituinen Suomen Kansallisoopperan laulaja. Vesan ääntä on kuvailtu suurivolyymiseksi ja kantavaksi.
Sarah Lahti

Sarah Lahti vuonna 2017.
Sarah Lahti (s. 18. helmikuuta 1995 Klippan) on ruotsalainen kestävyysjuoksija. Hän on ruotsinsuomalainen.
Lahti karsiutui 1 500 metrin alkuerissä Portlandin MM-hallikilpailuissa 2016. Toukokuussa 2016 hän rikkoi 26 vuotta vanhan 10 000 metrin Ruotsin ennätyksen ajalla 31.54,87. Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 hän sijoittui samalla matkalla yhdeksänneksi. Rio de Janeiron olympialaisissa hän sijoittui 10 000 metrillä 12:nneksi uudella Ruotsin ennätysajalla 31.28,43. Hän saavutti alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa Bydgoszczissa 2017 hopeaa 10 000 ja pronssia 5 000 metrillä. Hän keskeytti 10 000 metriä Lontoon MM-kilpailuissa 2017 ja Tokion olympialaisissa 2021. Hän karsiutui 5 000 metrin alkuerissä Eugenen MM-kilpailuissa 2022 ja sijoittui saman vuoden Münchenin EM-kilpailuissa 10 000 metrillä 14:nneksi sekä maastojuoksun EM-kilpailuissa 19:nneksi. Budapestin MM-kilpailuissa 2023 hän oli 10 000 metrillä 18:s.
Lahti oli vuosina 2017–2019 naimisissa alankomaalaisen kestävyysjuoksijan Jesper van der Wielenin kanssa.
Henkilökohtaiset ennätykset

800 m: 2.13,89 (2013)
1 500 m: 4.08, (2021)
3 000 m: 8.50,97 (2016)
5 000 m: 15.04,87 (2022)
10 000 m: 31.11,12 (2021)
3 000 m esteet: 10.32,61 (2012)
10 kilometriä: 31.18 (2022) NR
Tunnin juoksu: 17 955 metriä (2020) NR
Puolimaraton: 1.08.19 (2021) NR
Ruciane-Nida (kunta)

| Ruciane-Nida |
| --- | --- |
 vaakuna
 Ruciane-Nidan kunnan sisäinen kartta
 Ruciane-Nida
 Koordinaatit: 53°39′N, 21°33′E 
Valtio:  Puola
Voivodikunta:  Warmia-Masuria
Piirikunta:  Pisz
 – Kunnanjohtaja:  Piotr Feliński
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  358 km²
Väkiluku (2019):  7 991
 – Väestötiheys:  23 as./km²
Suuntanumero(t):  (+48) 87
 
 Kotisivut 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ruciane-Nida on kaupunki- ja maalaiskunta (puol. gmina miejsko-wiejska) Piszin piirikunnassa Puolassa. Sen väkiluku oli vuoden 2019 lopussa 7 991. Kunnan hallinnollinen keskus on Ruciane-Nidan kaupunki.
Piszin piirikunnan asukkaista 13,9 prosenttia asuu Ruciane-Nidan kunnassa ja sen pinta-alasta 20,2 prosenttia kuuluu Ruciane-Nidan kuntaan. Kylät Ruciane-Nidan kunnassa ovat Gałkowo, Głodowo, Iznota, Karwica, Końcewo, Krzyże, Ładne Pole, Niedźwiedzi Róg, Nowa Ukta, Onufryjewo, Osiniak-Piotrowo, Piaski, Szeroki Bór, Ukta, Wejsuny, Wierzba, Wojnowo, Wygryny, Wólka sekä Zamordeje. Se on Warmia-Masurian voivodikunnan suhteellisesti metsäisin kunta; kunnan pinta-alasta metsän peitossa on 71,7 prosenttia.
Ruciane-Nidan väestöpyramidi 2014.
Vuoden 2019 lopussa 50,8 prosenttia Ruciane-Nidan asukkaista oli naispuolisia ja 49,2 prosenttia miespuolisia. Alle 18-vuotiaat muodostivat 15,6 prosenttia kunnan väestöstä, työikäiset 61,5 prosenttia ja eläkeikäiset 22,9 prosenttia väestön keski-iän ollessa 42,7 vuotta. Vuonna 2019 Ruciane-Nidan kunnassa syntyi 49 lasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruciane-Nida Wikimedia Commonsissa
Gmina Miejsko-Wiejska Ruciane-Nida Olsztynin tilastokeskus. (puolaksi)
Sandra Wiegers

Sandra Wiegers (s. 26. huhtikuuta 1974 Hoogeveen) on alankomaalainen entinen lentopalloilija. Hän osallistui vuoden 1992 kesäolympialaisiin Barcelonassa. Hän kuului siellä kuudenneksi sijoittuneeseen joukkueeseen.
Roomalainen tie

Pätkä Via Appiaa.
Roomalainen tie (lat. viae, yksikössä via, ’tie’) oli Rooman valtakunnan kasvun keskeisiä tekijöitä. Niitä rakennettiin noin vuodesta 300 eaa. Tieverkosto mahdollisti armeijoiden, viranomaisten ja siviilien sekä tavaran nopean liikkumisen ympäri valtakuntaa. Roomalaisia teitä oli lukuisia erilaisia tyyppejä pienistä paikallisteistä suuriin ja leveisiin maanteihin, jotka rakennettiin yhdistämään kaupunkeja ja tukikohtia. Nämä suuret tiet olivat usein kivettyjä ja metalloituja sen lisäksi, että niissä oli kallistumat veden ohjaamista varten sekä polut jalankulkijoille ja ojat sivuilla. Roomalaiset tiet kulkivat tarkoin suunniteltuja reittejä, joista jotkut kulkivat jopa kukkuloiden halki tai jokien yli siltojen avulla. Soisella maaperällä tiet olivat paalutettuja ja pengerrettyjä.
Suurimmillaan Rooman valtakunnan tieverkko koostui 29 suuresta maantiestä, jotka lähtivät säteittäin pääkaupungista ulospäin ja myöhäisen valtakunnan 113 provinssia oli kytketty toisiinsa 372 suuren tien kautta. Kokonaisuudessaan tietä oli yli 400 000 kilometriä, josta 85 000 kilometriä oli päällystettyä. Yksistään Galliassa parannettiin teitä noin 21 000 kilometriä ja Britanniassa noin 4 000 kilometriä. Joitakin teistä on käytetty vuosituhansien ajan. Teiden ensisijainen tarkoitus oli mahdollistaa tavaroiden ja armeijoiden helppo liikuteltavuus paikasta toiseen.
Sanonnan mukaan ”kaikki tiet johtavat Roomaan”. Tämä juontuu siitä, että roomalainen tieverkko oli suunniteltu vaikeuttamaan vastarintaa imperiumia vastaan.
Useimmat tiet oli nimetty ne rakennuttaneen kensorin mukaan. Vanhat tiet saattoivat olla nimettyjä myös niiden määränpään tai kulkualueen mukaan. Tie nimettiin uudelleen, jos kensori teetti siihen mittavia parannuksia, kuten päällystämistä.
Lait ja perinteet

Kahdentoista taulun lait (noin vuodelta 450 eaa.) määrittelivät, että tien kuuluu olla 2,45 metriä leveä suorilla osuuksilla ja 4,9 metriä mutkissa. Käytäntö kuitenkin erosi tästä standardista. Taulujen lait määräsivät roomalaiset rakentamaan teitä ja antamaan matkustajille oikeuden kulkea yksityisenkin maan halki, mikäli tie oli huonossa kunnossa. Tästä johtuen kestävien teiden rakentamisesta tuli ideologinen tavoite mahdollisimman suorien teiden rakentamisen lisäksi, jotta leveydessä voitaisiin säästää materiaalien ja työvoiman osalta.
Kun roomalaiset olivat vallanneet Italian, tiet laajennettiin Rooman lähialueilta kaukaisemmille alueille. Teiden rakentamisesta vastasi armeija, ja se oli näin konsulin toimivallassa. Asutusalueilla olleista teistä vastasivat paikalliset viranomaiset. Teiden rakentajat pyrkivät säädettyyn leveyteen, mutta todellisuudessa leveydet vaihtelevat välillä 1,1–7 m. Roomalaiset rakensivat mieluusti viivasuoria teitä. Tämä kuitenkin johti epäkäytännöllisen jyrkkiin teihin, ja ajan kuluessa usein päädyttiinkin helpompiin, vaikkakin pidempiin linjauksiin.
Vioja rakennettiin yleensä maaseudulle. Pienemmät viasta haarautuneet tiet olivat nimeltään via rusticoita, maalaisteitä. Edelleen pienempiä olivat via terrenat eli maatiet.
Roomalainen laki määritteli oikeuden käyttää jokaiselle. Ius eundi (”oikeus kulkea”) antoi oikeuden käyttää jalkapolkuja (iter) yksityiselläkin maalla ja ius agendi (”oikeus ajaa”) antoi oikeuden käyttää actuksia, eli kärryteitä. Via yhdisti nämä kaksi oikeutta edellyttäen, että se oli oikean levyinen, joka määriteltiin tarkastajan . Standardileveys oli latitudo legitima, joka oli 2,45 metriä.
Roomalainen laki ja perinne kielsivät kulkeneuvojen käytön urbaaneissa ympäristöissä poikkeustapauksia lukuun ottamatta. Avioliitossa olevat naiset ja viranomaiset saivat käyttää kulkuneuvoja. Lex Iulia Municipalis rajoitti kaupallisten kärryjen pääsyn kaupungin muurien sisään yöaikaan mailin säteelle muurien ulkopuolelle.
Teiden tyypit

Roomalaiset tiet vaihtelivat kapulateistä päällystettyihin teihin, jotka oli perustettu syvälle tampatun soran päälle tien pitämiseksi kuivana. Kiveys ja sen alla oleva sora mahdollistivat veden ohjautumisen pois tien rakenteesta näin estäen mudan syntymisen savisissa maaperissä. Uplianuksen mukaan teitä oli kolmea tyyppiä:
Viae publicae, consulares, praetoriae tai militares
Viae privatae, rusticae tai agrariae
Viae vicinales
Teiden tyypit > Viae publicae, consulares, praetoriae ja militares

Ensimmäinen tietyyppi sisälsi julkiset maan- ja päätiet, jotka oli rakennettiin ja ylläpidettiin julkisin varoin julkiselle maalle. Tällaiset tiet veivät usein merelle, kaupunkiin, julkiselle (jatkuvasti virtaavalle) joelle tai toiselle julkiselle tielle. Siculus Flaccus, joka eli Trajanuksen (98–117) vallan alla, kutsui näitä viae publicae regalesque ja kuvaili niiden ominaispiirteitä seuraavasti:
Ne on asetettu curatoresien (komissaarien) hallintaan, ylläpidetty redemptoresien (urakoitsijoiden) toimesta julkisin varoin; kiinteä maksu kuitenkin kerätään ympäristön maanomistajilta.
Nämä tiet kantavat rakentajiensa nimiä (esim. Via Appia, Cassia, Flaminia).
Roomalaiset tiet nimettiin rakentamisen (tai korjaamisen) määränneen kensorin mukaan. Sama henkilö palveli myöhemmin usein myös konsulina, mutta nimi perustui henkilön aikaan kensorina. Jos tie oli vanhempi kuin kensorin virkakausi tai oli tuntematonta alkuperää, nimi perustui määränpäähän tai alueeseen, jonka halki tie pääasiallisesti kulki. Tie uudelleennimettiin, jos kensori määräsi merkittävää työtä tehtäväksi tielle, kuten päällystäminen, uudelleenpäällystäminen tai uudelleenohjaaminen.
Edellisistä huolimatta oli kuitenkin useita muita henkilöitä erityisten viranomaisten ohella, jotka ajoittain syystä tai toisesta halusivat kytkeä nimensä suureen julkiseen hankkeeseen, kuten teiden rakentamiseen. Esimerkiksi Gaius Gracchus ollessaan kansan tribuunina (123–122 eaa.) päällysti tai sorasi useita julkisia teitä ja tarjosi niille virstanpylväät sekä kiinnitystolppia hevosille.
Teiden tyypit > Viae privatae, rusticae ja agrariae

Toinen tietyyppien kategoria sisälsi yksityiset tai maaseudun tiet, jotka oli alun perin rakennettu yksityishenkilöiden toimesta heidän maallensa ja joilla oli valta omistaa tiet julkiseen käyttöön. Tällaisilla teillä oli etuna etuajo-oikeusselvennä, joko julkisesti tai tietyn tilan omistajalle. Viae privatae -tyypin alle laskettiin myös tiet, jotka kulkivat julkiselta tieltä yksityisille tiluksille tai asutuksille.
Teiden tyypit > Viae vicinales

Kolmas kategoria muodostui teistä, jotka olivat kylissä, hallinnollisilla alueilla tai risteyksissä tai niiden läheisyydessä kulkien kylän tai naapuruston läpi tai luokse. Tällaisia teitä pidettiin joko julkisina tai yksityisinä riippuen siitä, oliko tie alun perin rakennettu julkisin vai yksityisin varoin ja materiaalein. Tämän tyypin teistä tuli julkista omaisuutta, kun näiden alkuperäinen rakentaja oli unohdettu.
Siculus Flaccus kuvaa viae vicinales -tietyyppiä seuraavasti: ”de publicis quae divertunt in agros et saepe ad alteras publicas perveniunt”, eli vapaasti käännettynä ”[tiet] jotka kääntyvät julkiselta tieltä peltojen halki ja usein tavoittavat muita julkisia teitä”. Ylläpidosta vastaavat viranomaiset olivat näiden teiden tapauksessa kanttoonien maistraatit. Nämä saattoivat vaatia ympäristön maanomistajia tarjoamaan työvoiman yleisen korjauksen tai ylläpidon suorittamiseksi omakustanteisesti heidän maa-alueensa läpi kulkevalta osuudelta.
Rakenne ja tekniikka

Antiikin Roomassa nähtiin useita vaikuttavia teknologisia saavutuksia, jotka käyttivät hyödyksi monia edistyksiä, jotka myöhemmin unohtuivat keskiajalla. Näitä saavutuksia ei ylitettäisi ennen uutta aikaa. Moni käytännöllinen roomalainen innovaatio perustui aikaisempiin suunnitelmiin. Jotkut tyypillisimmistä, aiemmista rakenteista käyttivät hyödyksi holvia.
Rakenne ja tekniikka > Käytänteet ja terminologia

Pääartikkeli: Antiikin Rooman tekniikka
Roomalaiset tienrakentajat pyrkivät säänneltyyn leveyteen (kts. yllä Lait ja perinteet), mutta toteutuneet leveydet ovat 1,1 m ja yli 7 m välillä. Tänä päivänä kivien välissä käytetty betoni on kulunut pois antaen vaikutelman erittäin muhkuraisesta tiestä, vaikka alkuperäinen käytäntö oli tuottaa pinta, joka oli huomattavasti lähempänä sileää. Useat tiet rakennettiin kestämään sadetta, jäätymistä ja tulvimista. Ne rakennettiin niin huoltovapaiksi kuin mahdollista.
Rakentaminen pyrki viivasuoriin tieosuuksiin. Tavanomaisessa maastossa 10–12 % kulmat olivat tyypillisiä, 15–20 % vuoristoisessa ympäristössä. Roomalaisten tahto rakentaa suoria teitä johti usein jyrkkiin nousuihin, mikä oli suhteellisen epäkäytännöllistä kaupalliselle liikenteelle. Vuosien mittaan roomalaiset oivalsivat tämän ja rakensivat pidempiä, mutta helpommin hoidettavia vaihtoehtoja olemassa oleville teille. Roomalaiset tiet kulkivat tyypillisesti suoraan ylös ja alas kukkuloita kiemurtelun sijaan.
Terminologian osalta sanat eri rakennuselementeille vaihtelivat alueesta toiseen.
Rakenne ja tekniikka > Materiaalit ja metodit

Viaet erosivat muista julkisen tai yksityisen olemuksensa ohella käytettyjen materiaalien ja niistä seuraavien metodien osalta. Ulpian erotteli tyypit seuraavasti:
Via terrena: tasoitetusta maasta muodostuva, yksinkertainen tie.
Via glareata: maa-aineksesta muodostuva, soralla päällystetty tie.
Via munita: tyypillinen rakennettu tie, päällystetty suorakulmaisilla alueen (laava-)kivillä.
Isidorus Sevillalaisen mukaan roomalaiset lainasivat viae munitae -tyyppisten teiden rakennustekniikkaansa kartagolaisilta sen lisäksi, että he olivat luontaisesti imeneet vaikutteita Etruskeilta.
Rakenne ja tekniikka > Materiaalit ja metodit > Via terrena

Viae terrenae -tiet olivat yksinkertaisia, tasoitetusta maasta muodostuvia teitä. Nämä eivät olleet paljon kummoisempia kuin ihmisten ja eläinten (sekä mahdollisesti kärryjen) kuluttamia uria.
Rakenne ja tekniikka > Materiaalit ja metodit > Via glareata

Viae glareatae -tiet olivat maa-aineksesta muodostettuja teitä joko sorapäällysteellä, tai kiveyksellä, jonka alla oli sorakerros. Livy kertoo aikansa kensorien olleen ensimmäisiä, jotka tilasivat päällysteitä Rooman teille, soran levittämiseksi kaupungin ulkopuolella oleville teille ja rakentamaan korotetut jalkakäytävät teiden sivuille.