stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Acciaio-luokka
Suunnittelu

Luokan alukset olivat paranneltuja versioita Adua- ja Perla-luokkien aluksista. Niissä oli muun muassa pienempi torni, mikä paransi alusten vakautta ja pienensi silhuettia. Luokan kolmestatoista aluksesta kuusi valmistettiin CRDA:n Monfalconen telakalla, neljä OTO:n Muggianon telakalla ja loput kolme Cantieri Tosilla Tarantossa.
Alusten uppouma pinta-ajossa oli 697 ja sukelluksissa 850 pitkää tonnia. Niiden pituus oli 60,18, leveys 6,44 ja syväys 4,78 metriä. Alusten aseistuksena oli keulassa neljä ja perässä kaksi 533 millimetrin torpedoputkea. Aseistusta täydensi 100 millimetrin 45 pituuskaliiperin kansitykki. Ilmatorjunta-aseistuksena aluksilla oli yksi tai kaksi kappaletta 20 millimetrin ilmatorjuntatykkiä tai kaksiputkista 13,2 millimetrin konekivääriä.
Luokan alusten propulsiojärjestelmä tuotti kahteen akseliin pinta-ajossa kahdella Fiat-dieselmoottorilla 1 400 hevosvoimaa, mikä mahdollisti 14 solmun huippunopeuden. Sukelluksissa kaksi CRDA-sähkömoottoria tuotti vastaavasti 800 hevosvoimaa mahdollistaen 7,7 solmun huippunopeuden. Aluksilla oli tankeissa 78 tonnia polttoöljyä. Tosin valmistamilla aluksilla oli voimakkaammat dieselmoottorit kuin muilla, mikä mahdollisti 14,7 solmun nopeuden pinta-ajossa. Tosin aluksilla oli myös CRDA:n sähkömoottorit vaihdettu joko Ansaldon tai Marellin sähkömoottoreihin. Tehokkaamman propulsion seurauksena alusten perän torpedoputket poistettiin.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| R.Smg. Acciaio | Odero-Terni-Orlando, Muggiano | 21. marraskuuta 1940 | 22. tammikuuta 1941 | 30. lokakuuta 1941 | 13. heinäkuuta 1943 HMS Unrulyn upottama |
| R.Smg. Alabastro | CRDA, Monfalcone | 14. maaliskuuta 1941 | 18. joulukuuta 1941 | 9. toukokuuta 1942 | upotettu 14. syyskuuta 1942 |
| R.Smg. Argento | Tosi, Taranto | 30. huhtikuuta 1941 | 22. helmikuuta 1942 | 16. toukokuuta 1942 | upotettu 3. elokuuta 1943 |
| R.Smg. Asteria | CRDA, Monfalcone | 16. lokakuuta 1940 | 25. toukokuuta 1941 | 8. marraskuuta 1941 | upotettu 17. helmikuuta 1943 |
| R.Smg. Avorio | CRDA, Monfalcone | 9. marraskuuta 1940 | 6. syyskuuta 1941 | 25. maaliskuuta 1942 | upotettu 8. helmikuuta 1943 |
| R.Smg. Bronzo | Tosi, Taranto | 2. joulukuuta 1940 | 28. syyskuuta 1941 | 2. tammikuuta 1942 | vallattu 12. heinäkuuta 1943 HMS P714 siirretty 1944 Ranskan laivastolle Narval romutettu 1948 |
| R.Smg. Cobalto | OTO, Muggiano | 26. marraskuuta 1940 | 20. elokuuta 1941 | 18. maaliskuuta 1942 | upotettu 12. heinäkuuta 1942 |
| R.Smg. Giada | CRDA, Monfalcone | 16. lokakuuta 1940 | 10. kesäkuuta 1941 | 8. joulukuuta 1941 | poistettu alusluettelosta 1. tammikuuta 1966 |
| R.Smg. Granito | CRDA, Monfalcone | 9. marraskuuta 1940 | 5. elokuuta 1941 | 31. maaliskuuta 1942 | upotettu 9. marraskuuta 1942 |
| R.Smg. Nichelio | OTO, Muggiano | 1. heinäkuuta 1941 | 12. huhtikuuta 1942 | 30. heinäkuuta 1942 | Neuvostoliitolle 1949 |
| R.Smg. Platino | OTO, Muggiano | 20. marraskuuta 1940 | 1. kesäkuuta 1941 | 2. lokakuuta 1941 | poistettu alusluettelosta 1. helmikuuta 1948 |
| R.Smg. Porfido | CRDA, Monfalcone | 9. marraskuuta 1940 | 23. elokuuta 1941 | 24. tammikuuta 1942 | upotettu 6. joulukuuta 1942 |
| R.Smg. Volframio | Tosi, Taranto | 16. joulukuuta 1940 | 9. marraskuuta 1941 | 15. helmikuuta 1942 | upotettu 1944 |
Adeodatus II

| Adeodatus II |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: n. 621 Rooma
Kuollut: 17. kesäkuuta 676 Rooma
Paavi
Paavius alkoi:  14. huhtikuuta 672
Paavius päättyi:  17. kesäkuuta 676
Edeltäjä:  Pyhä Vitalianus
Seuraaja:  Donus
Pyhä Adeodatus II (n. 621–17. kesäkuuta 676) oli katolisen kirkon roomalaissyntyinen paavi, joka toimi paavina 14. huhtikuuta 672 – 17. kesäkuuta 676. Ennen paaviuttaan Pyhä Adeodatus II oli Pyhän Erasmuksen roomalaisen luostarin munkki. Hän ajautui vastakkain Konstantinopolin patriarkka Konstantin I:n kanssa, koska vastusti monotelitismiä.
HMS Actaeon (U07)

| HMS Actaeon |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  John I. Thornycroft and Company, Woolston
Kölinlasku:  15. toukokuuta 1944
Laskettu vesille:  25. heinäkuuta 1945
Palveluskäyttöön:  24. heinäkuuta 1946
Poistui palveluskäytöstä:  myyty Länsi-Saksalle 1957
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 925 t (standardi)
Pituus:  86,4 m (vesiraja) 91,3 m (kokonaispituus)
Leveys:  12,2 m
Syväys:  3,5 m
Koneteho:  4 300 hv
Nopeus:  19,75 solmua
Aseistus
Aseistus:  6 x 4" (102 mm) QF -ilmatorjuntatykkiä kaksiputkisissa torneissa 2 x 40 mm kaksiputkista ilmatorjuntatykkiä 4 x 20 mm yksiputkista ilmatorjuntatykkiä
HMS Actaeon (viirinumerot U07 ja F07) oli Britannian Kuninkaallisen laivaston parannellun Black Swan -luokan sluuppi, joka otettiin palvelukseen toisen maailmansodan päätyttyä.
Alus palveli Saksan laivastossa koululaivana fregatiksi luokiteltuna nimellä Hipper.
Valmistus

Alus tilattiin 3. joulukuuta 1941 Woolstonista John I. Thornycroft and Companylta, missä köli laskettiin 15. toukokuuta 1944. Alus laskettiin vesille 25. heinäkuuta 1945 ja otettiin palvelukseen 24. heinäkuuta 1946.
Palvelus

Actaeon valmistui vasta toisen maailmansodan päätyttyä, joten se osallistui sodan jälkeisen ajan laivastopalvelukseen. Alus sijoitettiin kaukaisiin tukikohtiin sen saattajaominaisuuksien vuoksi. Alus palveli muun muassa Etelä-Atlantilla, jossa se oli Länsi-Intian asemalla sekä Etelä-Amerikan rannikon valvonnassa.
Alus poistettiin palveluksesta vuoden 1953 puolessa välissä, jolloin se sijoitettiin Portsmouthin reserviin. Alus siirrettiin toukokuussa 1956 Lisahallyyn ankkuroitavaksi. Se määrättiin siirrettäväksi uudelleen perustettavaan Saksan laivastoon. Alus myytiin 11. marraskuuta 1957 Länsi-Saksalle, minkä jälkeen se huollettiin Britanniassa. Alus otettiin uuden Saksan laivaston palvelukseen 9. joulukuuta 1958 nimettynä Hipperiksi.
Alus Saksan laivaston Hipperinä.
Aarre

Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Buried treasure
Who Shall be Captain, kuvaus merirosvoista aarrearkun äärellä tappelemassa siitä, kenestä tulee kapteeni. Howard Pyle, 1911.
Aarre on kätketty varasto rahaa tai kalleuksia. Kun entisaikaan kertyi rikkauksia, ne piti usein kätkeä. Kätkeminen oli luonnollinen ratkaisu, sillä pankkilaitosta ei ollut ja arvometallien, korujen ja jalokivien arvo ei juurikaan vaihdellut. Rikkaudet piilotettiin usein yhteen paikkaan, joskus linnan aarrekammioon, joskus taas maastoon tai talojen rakenteisiin. Monien aarteiden omistajat kuolivat ja veivät mukanaan tiedon aarteensa sijaintipaikasta. Myös Suomessa monien nykyaikana löytyneiden aarteiden synty selitetään siten, että omistaja on kätkenyt ne vainon uhatessa ja lähtenyt pakoon, mutta ei ole koskaan tullut takaisin (ks. Halikon aarre).
Aarretarinat kansanperinteessä

Kansanperinteessä on kaikkialta maailmasta säilynyt kertomuksia aarteista. Useissa kertomuksissa aarteet liittyvät kummitteluun tai muihin arvoituksellisiin ja salaperäisiin asioihin, joskus taas täysin historiallisiin tosiseikkoihin. Haamu, henki tai lohikäärme saattaa vartioida aarretta. Aarteen vartija saattoi asettaa tehtävän, joka löytäjän piti ratkaista saadakseen aarteen. Aarre on usein kätketty huolella esimerkiksi luolaan, kiven alle tai maahan. Suomalaisessa kansanperinteessä tunnetaan esimerkiksi padan sisällä haudattuja raha-aarteita, joiden yllä paloivat virvatulet.
Esimerkiksi muinaisesta Egyptistä on säilynyt aarteen etsintään liittyvä tarina, johon sisältyy monissa kertomuksissa toistuvia elementtejä: Faarao Ramses II:n (hallitsi 1279–1213 eaa.) poika Setnau Khaem-Uast etsi Thoth-jumalan kirjoittamaa kirjaa, joka oli kätketty luolaan. Aarretta suojasi kirstu, jonka sisällä oli pienempiä, sisäkkäisiä laatikoita. Viimeisenä oli kultainen rasia, jota vartioivat skorpionit ja käärmeet. Viimeinen käärme sankarin oli otettava hengiltä kolme kertaa.
Kätkemisen ja vartioivien hahmojen ohella arretarinoiden toistuvia motiiveja ovat eläimet, laatikot, paholaiset, luolat, kulta, loitsut, vuoret ja numero kolme.
Aarreteemoja kirjallisuudessa

Kätkettyyn aarteeseen liittyviä aihelmia ovat käsitelleet lukuisat kirjailijat, esimerkiksi William Shakespeare, Alexander Pope, Walter Scott, Edvard Grieg, Henrik Ibsen, Johann Wolfgang von Goethe ja E.T.A. Hoffman.
Englanninkielisen fiktion kautta on levinnyt laajalle esimerkiksi seuraavat kolme merirosvojen aarteisiin liittyvää tarinaa: 1. Washington Irvingin Wolfert Webber, or Golden Dreams, 2. Edgar Allan Poen Kultakuoriainen (The Gold-Bug) sekä 3. Robert Louis Stevensonin Aarresaari (Treasure Island). Niiden taustalla on kuuluisaan merirosvoon Kapteeni Kiddiin (William Kidd) liittyviä aiheita.
Thomas J. Bealen salakirjoitus ja mahdollinen aarre

Vuonna 1885 anonyymisti julkaistussa The Beale Papers -kirjassa kerrotaan Thomas J. Beale -nimisen henkilön jälkeensä jättämistä papereista, joista mahdollisesti ilmenisi Yhdysvaltoihin, Virginiaan, tarkemmin Bedfordin piirikuntaan, lähelle Bufordia kätketyn kulta- ja hopea-aarteen sijainti, sisältö ja kätkijän tarkoittamat edunsaajat. Paperit on saatekirjettä lukuun ottamatta salakirjoitettu ja vain osa salakirjoituksista on ratkaistu. Ratkaistussa osassa kerrotaan aarteen sisällöstä ja ylimalkaisesta sijainnista.
Natsien ryöstösaaliit

Natsi-Saksan haltuun päätyi erityisesti juutalaisten yksityishenkilöiden, yhteisöjen ja liikeyritysten erilaatuista irtainta arvo-omaisuutta. Osa Reichbankiin talletetusta kullasta ja arvoesineistä katosi hallinnon romahtaessa. Näitä arvellaan kätketyn ja toisaalta kuljetetun toisen maailmansodan lopulla pois Kolmannen valtakunnan alueilta natseihin ystävällismielisesti suhtautuneisiin maihin. Eräs natsien kultaan liittyvien tarinoiden kohde on aarteilla lastattu ja kätketty ns. Wałbrzychin kultajuna, jota on lukuisia kertoja tuloksetta yritetty löytää..
Aarteenetsinnän ja etsintätarinoiden kulttuurisia merkityksiä

Aarteenetsinnän konkreettisia lähtökohtia ovat rikastumisen- ja seikkailunhalu, mutta motiiveihin vaikuttavat vanhat esimerkiksi juutalaisen, kreikkalaisen ja roomalaisen kulttuurin rakenteet. Aarteenetsintä vertautuu tältä osin varhaiseen kaivostoimintaan, johon liittyi myös pyhyyden ja mystisyyden kokemuksia, jotka ilmenivät puhdistautumismenoina, kuten paastoamisena ja mietiskelynä. Kaivostyöntekijät kokivat työskentelevänsä lähellä pyhyyttä, Maaäitiä.
Aarteenetsinnän perinteiseen uskomusjärjestelmään kuuluvat ideat kätketyistä ja siirtyvistä aarteista, maanalaisista hengistä, ennustamisesta sekä maan roolista mineraalien synnyttäjänä ja rikastajana ovat kulkeneet siirtolaisten mukana uusiin ympäristöihin ja mukautuneet uusiin olosuhteisiin.
Aarretarinoiden kestävyys ja kiehtovuus liittyy siihen, että ne ovat tarjonneet kouluttamattomille "kansanihmisille" vaihtoehdon tai täydentävän osan heidän kannaltaan etäisille ja mitäänsanomattomille järjestäytyneen uskonnon dogmeille.
Kirjallisuutta

Piekalkiewicz, Janusz: Kadonneen kullan jäljillä.  ((Da liegt Gold: Verborgene Schätze in aller Welt, 1971.) Suomentanut Leo Hyvönen (1. painos 1972). Piirrokset: Wilhelm Heinold)  Hämeenlinna:  Karisto, 1991.  ISBN 951-23-3070-9
Sayer, Ian &  Botting, Douglas: Nazi Gold: The Story of the World's Greatest Robbery - and Its Aftermath.  Mainstream, 1998.  (englanniksi)
Tolvanen, Kari: Totuudellisuuden kriteerit aarretarinoissa. Kalevalaseuran vuosikirja, 1968, s. 244-268.  Porvoo:  Werner Söderström Osakeyhtiö.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aarre Wikimedia Commonsissa
Kertomuksessa aarteesta voi esiintyä arkku.
The Beale Papers -julkaisun etusivu.
Abu Ariš

| Abu Ariš |
| --- | --- |
 Abu Ariš
 Koordinaatit: 16°58′8″N, 42°49′57″E 
Valtio:   Saudi-Arabia
Provinssi:  Jizan
Väkiluku (2010):  61 047
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Abu Ariš on kaupunki Saudi-Arabian Jizanin provinssissa historiallisella Asirin alueella. Sen asukasluku oli vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 61 047.
Maantiede

Abu Ariš sijaitsee Saudi-Arabian Jizanin provinssissa noin 30 kilometrin päässä Jizanin kaupungista. Alue on historiallista Asirin aluetta.
Historia

Abu Ariš sanotaan tulleen perustetuksi, kun eräs šeikki asettui paikalle 1200-luvulla. Paikkakunta alkoi kasvaa suuremmassa mittakaavassa kuitenkin vasta vuosisatoja myöhemmin. Vuonna 1627 sen valtasivat imaamiien johtamat zaidilaiset, joiden valtakaudella kaupunki kukoisti. Jonkin aikaa myöhemmin alue itsenäistyi paikallisen ašrafin johdolla. 1800-luvun alussa vuosina 1802 ja 1803 aluetta hallitsivat hetkellisesti wahhabilaiset ja heitä seurasivat egyptiläiset. Egyptiläiset hylkäsivät alueen vuonna 1840.
Egyptiläisten lähdettyä Abu Arišin tuolloinen ašraf Ŝarif Husayn pyrki levittämään omaa valtapiiriään valtaamalla Tihaman alueen. Kun hän uhkasi nyt myös brittien hallitsemaa Adenin satamakaupunkia, britit vaativat egyptiläisten jälkeen alueelle saapuneita osmaneja toimimaan. Turkkilaiset ajoivatkin Ŝarif Husaynin takaisin Asirin puolelle. Myöhemmin Abu Arišin ašrafin hallitsema alue ajautui sisällissotaan. Heikentyneen alueen valtasivat ensin turkkilaiset, myöhemmin idrisidit ja lopulta Ibn Saud.
Jemenja Saudi-Arabia kävivät lyhyen sodan kiistelemistään alueista 1930-luvulla. Niihin lukeutui myös koko Asir mukaan lukien Abu Ariš, joka joissain yhteyksissä esitetään Jemenissä edelleen osana Jemeniä.
Väestö

Abu Arišin asukasluku oli Saudi-Arabian vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 61 047. Heistä Saudi-Arabian kansalaisia oli 44 834 ja ulkomaalaisia 16 213. Kaupungin asukkaat harjoittavat sunnalaista ja zaidilaista islamia.
Abu Za'bal

| Abu Za'bal |
| --- | --- |
 Abu Za'bal
 Koordinaatit: 30°15′00″N, 31°21′00″E 
Valtio:   Egypti
Kuvernoraatti:  Al-Qalyubiyya
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Abu Za'bal on kaupunki Egyptissä parikymmentä kilometriä Kairosta pohjoiseen.
Maantiede

Abu Za'bal sijaitsee Ala-Egyptissä noin 24 kilometriä Kairosta pohjoiseen.
Historia

Nykyisen Abu Za'balin paikalla on sijainnut kylä, jonka historia ulottuu muinaisiin aikoihin. Se tunnettiin aikaisemmin nimellä al-Kusayr. Ibn Mammati (k. 1209) mainitsee sen teoksessaan Kitab Kawanin al-dawawin. Nykyisen nimensä se on saanut Egyptin mamelukkien valtakauden päättyessä. Nimi mainitaan historiallisissa lähteissä ensimmäisen kerran Egyptin ensimmäisen osmanikuvernööri Khairbein tekemässä wakf-säädöksessä.
Murad Bein joukot ryöstivät kylän ja pidättivät paikalliset šeikit 23. joulukuuta 1792. Napoleonin Egyptin sotaretkellä Abu Za'balin tuntumassa käytiin useampia taisteluja. Paikalla ollut kylä poltettiin 7. elokuuta 1788 paikallisten kieltäydyttyä toimittamasta ranskalaisille sotilaille tarvikkeita. Ranskalaiset iskivät myös viisi kuukautta myöhemmin 11. tammikuuta 1799 ryöstäen karjaa.
Muhammad Ali perusti Abu Za'baliin Egyptin ensimmäisen lääketieteen oppilaitoksen vuonna 1827. Paikka sijaitsi tuolloin armeijan tukikohdan lähellä ja oppilaitoksen perustaminen liittyi jo vuonna 1825 Abu Za'baliin perustetun sotasairaalan toimintaan. Oppilaitosta johti ranskalainen Antoine Clot eli egyptiläisittäin Clot Bei. Oppilaitoksen toiminnan yhteydessä alettiin kääntää lääketieteellisiä teoksia arabiaksi. Lääketieteellinen opisto siirtyi Kairoon vuonna 1837.
Sittemmin Abu Za'bal on ollut tunnettu etenkin suuresta vankilastaan. Vuonna 1933 Abu Za'baliin perustettiin leprasiirtokunta. Sen toiminta jatkui vielä 2010-luvulla Egyptin viimeisenä vastaavana leprasiirtokuntana.
Talous

Abu Za'balissa sijaitsee esimerkiksi lannoite- ja kemikaaliteollisuutta. Paikalla on myös asevoimien sotateollisuutta, jonka tuotteisiin lukeutuvat esimerkiksi rakettimoottorit ja kranaatit. Suuri osa esimerkiksi Assuanin padon rakennuksessa käytetystä dynamiitista tuotettiin Abu Za'balissa. Paikalla on tuotettu myös kemiallisia aseita.
Ademir

Ademir vuonna 1947.
Ademir Marques de Menezes (8. marraskuuta 1922 Recife – 11. toukokuuta 1996 Rio de Janeiro) oli brasilialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä.
Parhaiten Ademir muistetaan edesottamuksistaan 1950 MM-kotikisoissa, missä hän voitti maalikuninkuuden yhdeksällä (joidenkin lähteiden mukaan seitsemällä) maalillaan. Kisoissa ei järjestetty loppuottelua vaan sarjamuotoinen kilpailu, jossa Brasilian joukkue jäi Uruguayn jälkeen hopealle.
Copa América -turnauksessa Ademir pelasi vuosina 1945, 1946, 1949 ja 1953, ja teki 12 maalia 18 ottelussa. Vuonna 1949 hän teki loppuottelussa Paraguayta vastaan hattutempun. Kaikkiaan hän pelasi maajoukkueessa 39 ottelua ja teki 32 maalia vuosina 1945-1953.
Seurajoukkueuransa Ademir aloitti Recifessä ja siirtyi myöhemmin Vasco da Gamaan, missä pelasi vuosina 1942-1945 ja 1948-1956 käväisten välissä Fluminensessa. Vasco da Gamassa hän pelasi 429 ottelua ja teki 301 maalia, voitti 5 Rio de Janeiron osavaltion mestaruutta (1945, 1949, 1950, 1952, 1956). Lisäksi vuonna 1946 hän voitti mestaruuden Fluminensen riveissä.
Peliuransa jälkeen Ademir toimi kommentaattorina, valmentajana ja liikemiehenä.
Aiheesta muualla

Profiili Sambafoot.comissa
Jalkapallon maailmanmestaruuskilpailujen paras maalintekijä
1930:  Guillermo Stábile • 1934:  Oldřich Nejedlý • 1938:  Leônidas • 1950:  Ademir • 1954:  Sándor Kocsis • 1958:  Just Fontaine • 1962:  Garrincha,  Vavá,  Leonel Sánchez,  Dražan Jerković,  Valentin Ivanov,  Flórián Albert • 1966:  Eusébio • 1970:  Gerd Müller • 1974:  Grzegorz Lato • 1978:  Mario Kempes • 1982:  Paolo Rossi • 1986:  Gary Lineker • 1990:  Salvatore Schillaci • 1994:  Oleg Salenko,  Hristo Stoitškov • 1998:  Davor Šuker • 2002:  Ronaldo • 2006:  Miroslav Klose • 2010:  Thomas Müller,  Diego Forlán,  Wesley Sneijder,  David Villa
Adelfoí (Astypálaia)

| --- | --- |
Muut nimet:  Adélfia (Αδέλφια)
Sijainti:  36°25′18″N, 26°37′13″E, Astypálaia Kálymnos, Etelä-Egean saaret Kreikka
Saariryhmä:  Dodekanesia
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,359 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Adelfoí (kreik. Αδελφοί, myös Adélfia, Αδέλφια) on kahden pienen Kreikan saaren ryhmä, joka kuuluu Dodekanesian saariryhmään ja jonka saaret sijaitsevat Astypálaian saaren kaakkoispuolella sen ja Sýrnan saaren välissä. Saaret ovat asumattomia (2021). Hallinnollisesti Adelfoín saaret kuuluvat Astypálaian kuntaan, Kálymnoksen alueyksikköön ja Etelä-Egean saarten alueeseen.
Saaret

Saariparin saaret ovat:
|  | Nimi | Sijainti | Pinta-ala (km²) (n> ) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Megálos Adelfós (Μεγάλος Αδελφός) | 36°25′18″N, 26°37′13″E | 0,226 |
| 2 | Mikrós Adelfós (Μικρός Αδελφός) | 36°25′8″N, 26°35′54″E | 0,133 |
Admiral Ušakov -luokka

| Admiral Ušakov -luokka |
| --- | --- |
 Piirros alusten suojasta ja aseistuksesta

Tekniset tiedot
Uppouma:  4 126 t
Pituus:  87,32 m (kokonaispituus)
Leveys:  15,85 m
Syväys:  5,94 m
Koneteho:  5 750 ihp
Nopeus:  16 solmua
Miehistöä:  404
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 10"/L45 tykkiä kaksoistorneissa 4 × 4,7"/L45 tykkiä 6 × 3 naulan tykkiä 10 × 1 naulan tykkiä 4 × 15" torpedoputkea
Admiral Ušakov -luokka oli Venäjän keisarikunnan laivaston kolmen aluksen muodostama rannikkopanssarilaivaluokka. Luokan alukset valmistettiin vuosina 1892-1899 Itämeren alueen telakoilla ja viimeinen niistä oli palveluksessa aina vuoteen 1928 saakka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Admiral Ušakov | Amiraliteetin uusi telakka, Pietari | 1892 | marraskuu 1893 | 1895 | upotettu 28. toukokuuta 1905 |
| Admiral Senjavin | Itämeren telakka, Pietari | 1892 | elokuu 1894 | 1896 | keisarillisen Japanin valtaama vuonna 1905 nimetty Mishimaksi romutettu 1928 |
| General-Admiral Apraksin | Amiraliteetin uusi telakka | lokakuu 1894 | toukokuu 1896 | 1899 | keisarillisen Japanin laivaston valtaama 1905 nimetty Okinoshimaksi romutettu 1926 |
Pietro Deiro

| Pietro Deiro |
| --- | --- |
 Kuva: M. O. Granata, Pietro Deiro noin vuonna 1920
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. elokuuta 1888 Salto Canavese, Italia
Kuollut: 3. marraskuuta 1954 (66 vuotta) New York, Yhdysvallat
Ammatti:  konserttimuusikko, viihdemuusikko, pedagogi, musiikkikustantaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Pietro
Aktiivisena:  1908 - 1950-luku
Tyylilajit:  vaudeville, viihdemusiikki
Soittimet:  harmonikka
Levy-yhtiöt:  Columbia, Victor, Decca
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Pietro Deiro, taiteilijanimeltään Pietro (28. elokuuta 1888 Salto Canavese, Italia – 3. marraskuuta 1954 New York, Yhdysvallat) oli italialais-amerikkalainen harmonikkataiteilija, säveltäjä ja sovittaja. Hänet tunnetaan eräänä suurimmista harmonikkamusiikin 1900-luvun alun nimistä ja pioneereista, jonka ansiosta pianoharmonikka kehittyi instrumenttina ja harmonikkamusiikin imago kehittyi merkittävästi Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Pietro Deiro saavutti suuren suosion vaudeville-kiertueilla ja levytyksillään 1910- ja 1920-luvuilla, kykeni levittämään sävellys- ja sovitustuotantoaan kansainvälisesti, sekä ylläpitämään menestyksekästä uraa 1930-luvun lamavuosienkin aikana perustamiensa harmonikkakoulujen ja liikemieskykyjensä ansiosta. Mittavan uransa ja kyvykkään markkinointitoimintansa ansiosta hänet tunnettiin Yhdysvalloissa lopulta eräänlaisena harmonikkamusiikin ”isähahmona” ja hänestä käytettiin lempinimeä The Daddy of the Accordion.
Tausta

Pietro Deiro syntyi Salton kylässä Piemontessa kaksi vuotta vanhemman veljensä Guido Deiron jälkeen. Perhe oli vähävaraista aristokraattista sukua, joka kasvatti elannokseen karjaa, tuotti viiniä ja hedelmiä sekä ylläpiti kauppaa, jossa he myivät tilansa tuotteita. Hänen isäänsä, kreivi Carloa, on kuvattu tyranniksi, joka hallitsi perhettään rautaisella otteella. Frederico-setä osti kuitenkin yhdeksänvuotiaalle ja musikaaliseksi havaitulle Guidolle ensimmäisen 9-äänisen ja kaksi bassoääntä omanneen harmonikan huomattuaan tämän musiikilliset lahjat. Guidon kieltäydyttyä soittamasta sedälleen, setä särki vihanpuuskassa antamansa instrumentin. Isä Carlo kuitenkin osti Guidolle paremman kaksirivisen diatonisen harmonikan, jossa oli kahdeksan bassoääntä. Guidon tehtäväksi tuli pian houkutella väkeä perheen kauppaan soittamalla kadulla kaupan oven ulkopuolella. Kotoa lähdettyään Guido Deiro alkoi soittaa harmonikkaa ammattimaisesti Italiassa, Sveitsissä ja Saksassa vuonna 1903. Hän olikin tärkeä esikuva Pietrolle.
Guido Deiron lähdettyä Metziin, silloisen Saksan länsiosiin, Pietro seurasi häntä vuonna 1905. Aluksi Pietro Deiro työskenteli muurarina ja myöhemmin kaivosmiehenä. Jo näihin aikoihin Pietro on kertonut soittaneensa harmonikkaa omaksi ilokseen. Hän kävi myös usein seuraamassa veljensä esiintymisiä kaupungin tavernoissa. Guido Deiro sai hankittua Rancolta pianoharmonikan 1905 ja hän on kertonut lahjoittaneensa tuolloin vanhan kolmirivisen diatonisen harmonikkansa Pietrolle.
Vuonna 1907 Pietro Deiro muutti Cle Elumin pikkukaupunkiin Washingtonin osavaltioon Yhdysvaltoihin. Aluksi hän majoittui Frederico-setänsä hoiviin ja teki 16-tuntista työpäivää kaivoksessa. Hän soitti kuitenkin myös näppäinharmonikkaansa korvakuulolta ja sai kesällä 1908 esiintymissopimuksen yhdessä häntä säestäneen pianistin kanssa Idaho-saluunaan Seattlessa 18 dollarin viikkopalkalla. Henry Doktorskin mukaan Deiro ei tuolloin osannut vielä soittaa bassopuolta vasemmalla kädellään ja oli siksi riippuvainen pianosäestyksestä.
Guido Deiron muutettua myös Yhdysvaltoihin syksyllä 1908, tämä sai kiinnityksen pianoharmonikkoineen Jackson-saluunaan, jolla oli sama omistaja kuin Pietron työpaikkana olleella Idaho-saluunalla. Pietro Deiro huomasi pianoharmonikan edut: Guido kykeni soittamaan joka sävellajista ja ansaitsi puolet enemmän, koska hän ei tarvinnut säestäjää. Guido Deiro kertoikin opastaneensa veljensä pianoharmonikansoiton alkuun tämän pyynnöstä pian Yhdysvaltoihin saapumisensa jälkeen.