stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viikinkihautajaiset
Hautausmenot

Ennen hautajaisia vainajan lähiomainen sulki vainajan silmät ja suun ja tehtävään nimitetty vanha nainen pesi ruumiin. Ainakin korkea-arvoiselle vainajalle ommeltiin hautajaisiin uudet vaatteet. Sen jälkeen vainaja ja hautalahjat asetettiin hautaan.
Joillain alueilla tapana oli haudata vainaja maahan tai kiviröykkiön alle. Arvostetuimmille vainajille kasattiin hautapaikan päälle hautakumpu. Vainaja saatettiin haudata lähelle hänen perheensä kotia siinä toivossa, että yhteydenpito vainajaan olisi siten helpompaa. Toisaalla yleisempää oli polttovenehautaus. Ruotsissa venehautaus oli yleistä etenkin vuosien 800–1050 välillä, jonka jälkeen polttohautaus yleistyi. Tutkijat ovat hautalahjojen laadun perusteella olettaneet, että venehautaus oli yleisempää tehdä asemaltaan paremmille vainajille.
Birkan viikinkisoturinaisen hauta.
Venehautaukseen 800-luvulla käytetty viikinkivene.
Viikinkipäällikön hauta Färsaarilla.
Viikinkien hautakumpuja Uppsalassa.
Hautalahjat

Olennainen osa viikinkihautajaisia olivat hautalahjat. Viikingit uskoivat, että vainaja saa ne mukanaan tuonpuoleiseen. Yleisiä hautalahjoja olivat ruoka ja juoma, raha, korut, aseet ja eläinuhrit. Joissain viikinkihautajaisissa uhrattiin myös ihmisiä, kuten vainajalle kuulunut orja.
Viikinkien hautalahjoja.
Viikinkisoturin hautalahja. Kypärä on mahdollisesti turmeltu tarkoituksella hautajaisia varten.
Vini Dantas

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Vinicius Helder dos Anjos Dantas
Syntymäaika: 14. syyskuuta 1989 (ikä 35)
Syntymäpaikka:  São Paulo, Brasilia
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 183 senttimetriä
Vini Dantas (s. 14. syyskuuta 1989 São Paulo) on brasilialainen jalkapalloilija. Hän on pelannut muun muassa Norjan, Suomen ja Pohjois-Amerikan sarjoissa.
Ura

Liverpoolin entinen hyökkääjä Jason McAteer löysi Vini Dantasin ja vei hänet mukanaan Englantiin. Tranmere Rovers tarjosi hänelle sopimusta, mutta Vini Dantas ei saanut työlupaa jonka vuoksi sopimusta ei syntynyt.
Elokuussa 2011, sopimus norjalaisen Molde FK:n kanssa syntyi ja 17. syyskuuta Vini Dantas teki ensiesiintymisen Tippeligaenissa kun hänet vaihdettiin toisella puoliajalla Daniel Chiman tilalle pelissä Fredrikstad FK:ta vastaan. Ensimmäinen maali syntyi 20. marraskuuta Sarpsborg 08 FF:n verkkoon. Samana vuonna Molde FK voitti myös mestaruuden.
Kaudella 2012  Dantas pelasi vain yhden pelin Molde FK:n riveissä. Suurin osa ajasta kului Molden reservijoukkueessa, toisessa divisioonassa jossa Dantas teki 15 maalia 12:ssa pelissä. 12. elokuuta 2012 Vini Dantas siirtyi Norjan ensimmäiseen divisioonaan FK Bodø/Glimtin riveihin, pelaten seitsemän peliä seuran paidassa.
Vini Dantas solmi yhden vuoden sopimuksen Veikkausliiga-joukkue FC Lahden kanssa maaliskuussa 2013.
Tilastot > Seurajoukkueet

| Joukkue | Sarja | Kausi | Ottelut | Maalit |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Molde FK |  Tippeligaen | 2011 | 6 | 1 |
| Molde FK |  Tippeligaen | 2012 | 3 | 1 |
| Molde FK (reservi) |  2.divisioona | 2012 | 12 | 15 |
| FK Bodø/Glimt |  Adeccoligaen | 2012 | 11 | 5 |
| FC Lahti |  Veikkausliiga | 2013 | 1 | 1 |
| Yhteensä | Yhteensä |  | 33 | 23 |
Villiyrtti

Voikukka
Käenkaalin lehtiä eli ketunleipiä
Litulaukka
Villiyrtit ovat luonnosta kerättäviä yrttejä ja salaattikasveja. Monet niistä, kuten voikukka, nokkonen, piharatamo, siankärsämö ja apilat, ovat tavallisia rikkaruohoja. Hieman huonommin tunnettuja ovat käenkaali, maitohorsma, litulaukka, kellukka, poimulehti ja makea kallioimarre. Villiyrteiksi luokitellaan myös mm. koivun lehdet ja kuusenkerkät.
Kerääminen

Jokamiehenoikeuksien mukaan ruohovartisia kasveja saa kerätä myös yksityisomistuksessa olevilta mailta; sen sijaan esimerkiksi puunlehtien keräämiseen tarvitaan maanomistajan lupa. Samasta kasviyksilöstä tai -kasvustosta ei tule riipiä kaikkia lehtiä. Luonnonsuojelualueilla myös villiyrttien kerääminen on kielletty.
Villiyrtit kannattaa kerätä kuivalla säällä, etteivät ne pilaannu. Niitä ei tule kerätä saastuneilta tai likaisilta paikoilta, kuten teiden varsilta. Joitakin villiyrttejä voi syödä sellaisenaan, mutta toiset kuivataan tai keitetään. Voimakkaanmakuiset yrtit kerätään nuorina, salaattikasvit ennen kukintaa ja kukat heti, kun ne ovat puhjenneet. Juuret kerätään syksyllä tai talvella.
Aiheesta muualla

Yrteistä ja erityisesti villiyrteistä laajemmin
Viorica Ursuleac

Viorica Ursuleac.
Viorica Ursuleacin kotitalo. Talon seinässä on muistolaatta.
Viorica Ursuleac (26. maaliskuuta 1894 Tšernivtsi – 23. lokakuuta 1985 Ehrwald, Itävalta) oli romanialainen sopraano. Richard Strauss arvosti häntä oopperarooliensa tulkitsijana. Ursuleac kasvoi musikaalisessa perheessä, ja hänet lähetettiin Wieniin, jossa hän opiskeli viisi vuotta. Hän sai sopimuksen Zagrebissa ja debytoi vuonna 1922 Charlotten roolissa oopperassa Werther. Bukarestissa pitämässään konsertissa kuningatar Maria huomasi Ursuleacin lahjakkuuden ja kuningatar alkoi tukea hänen kansainvälistä uraansa.
Felix Weingartnerin välityksellä Ursuleac sai sopimuksen Wienistä. Kuultuaan kapellimestari Clemens Kraussin aloittavan johtotehtävät Frankfurtissa vuonna 1924 Ursuleac pyrki sinne, mutta kapellimestari ei pitänyt balkanilaisista laulajista. Ursuleac kuitenkin tuli Kraussin kuulemaksi väärällä nimellä ja sai sopimuksen. Lopulta Ursuleac ja Krauss avioituivat. Ursuleac sai tarjouksia useista muistakin oopperataloista, ja läheinen suhde hänelle muodostui varsinkin Dresdeniin. Siellä hän loi ensimmäisen neljästä Straussin sankarittaresta esittämällä Arabellan nimiroolin vuonna 1933. Myöhemmin Ursuleac esiintyi myös Friedenstagin (omistettu hänelle ja Kraussille), Capriccion ja Die Liebe der Danaen kantaesityksissä.
Ursuleac muutti vuonna 1930 Wieniin, jossa hänestä tuli Lotte Lehmannin kilpailija. Hän muutti vuonna 1935 Berliiniin ja sitten vuonna 1937 Müncheniin. Hän lisäsi uusia Straussin rooleja ohjelmistoonsa. Hän kantaesitti myös muiden säveltäjien, kuten Ernst Krenekin ja Eugen d'Albertin teoksia. Hänen ohjelmistoonsa kuului lisäksi Wagneria ja italialaisia rooleja.
Ursuleac teki vuonna 1934 esiintymisiä Covent Gardenissa. Hän levytti vuonna 1935 Berliinissä Richard Straussin oopperan Ariadne Naksoksessa tanskalaisen Helge Rosvaengen ja saksalaisen Erna Bergerin kanssa. Hänellä oli vaivaton ylärekisteri.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viorica Ursuleac Wikimedia Commonsissa
Virve

Virve voi tarkoittaa seuraavia:
Virve, naisen etunimi
Virve, Suomen viranomaisradioverkko
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Virve”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Viipurin klassillinen lyseo

Vuonna 1940 lakkautetun Viipurin klassillisen lyseon rakennus vuonna 2018.
Viipurin klassillinen lyseo oli vuonna 1879 perustettu ja 26. heinäkuuta 1940 annetulla asetuksella lakkautettu valtion oppikoulu. Samalla asetuksella perustettiin puolestaan Kuopioon Kuopion klassillinen lyseo, jonne osa Viipurissa toimineesta opettajakunnasta siirtyi, kuten myös osa lakkautetun koulun omaisuudesta.
Koulu toimi Agricolankadulla Pantsarlahden kaupunginosassa.
Tunnettuja oppilaita

Onni Kohonen
Yrjö Kokko
Antero Laakso
Yrjö Sirola
Armas E. Turunen
K. J. Valle
A. I. Virtanen
Eliel Saarinen (valmistui ylioppilaaksi Tampereen reaalilyseosta)
Aiheesta muualla

Viipurin klassillinen lyseo
Viljo Korpela (akrobaatti)

”Nokipojat” eli Matti Kaksonen (vas.) ja Viljo Korpela Peacock-teatterissa vuonna 1960.
Viljo Korpela (8. tammikuuta 1925 Lappeenranta – 20. heinäkuuta 2005 Nummela) oli suomalainen akrobaatti ja keksijä. Hänen esiintyjänuransa alkoi 1930-luvun lopulla ja jatkui vuoden 1988 lopulle asti, yhteensä noin 50 vuotta.
Lappeenrannassa syntynyt ja varttunut Korpela kiinnostui akrobatiasta jo 1930-luvulla ja toimi läpi sotavuosien 1939–1945 huvitilaisuuksien ja sotarintaman viihdytysjoukkojen esiintyjänä. Vuonna 1949 hänet kiinnitettiin kiertävässä Punainen Mylly -revyyteatterissa esiintyneeseen 3 Amigos -akrobaattiryhmään. Sen jälkeen Korpela alkoi esiintyä Iloiset Nokipojat- ja Nokipojat-akrobaattiryhmien jäsenenä, ensin mainitussa yhdessä Matti Kaksosen ja Allan Raskin kanssa, jälkimmäisessä Matti Kaksosen kanssa. Vuonna 1955 Korpela ja Kaksonen esiintyivät Pariisin Moulin Rouge -varieteessa. Vuonna 1957 Korpela perusti poikansa Timon kanssa akrobatiaryhmän nimeltä Nokipoika & Poika.
Viljo Korpela toimi vuosina 1966–1983 Esiintyvät taiteilijat ry:n puheenjohtajana. än oli mukana perustamassa Sirkus- ja varieteetaiteen ystävät CiVa ry:tä ja toimi 1984–1996 sen sirkusneuvostossa.
Vuonna 1991 WSOY julkaisi Korpelan laatiman historiateoksen Niin se on poijaat : viihdetaiteilijat sodissamme 1939–1945.
Keksijänä Viljo Korpela sai nimiinsä useita patentteja. Vuonna 1986 hänen kehittämänsä liikuntavammaisten nosto- ja siirtotuoli palkittiin Brysselin Eureka 86 -keksijämessuilla kultamitalilla.
Korpelalle myönnettiin valtion taiteilijaeläke. Hän oli kuollessaan 80-vuotias.
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1966

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1966 järjestettiin 17.–18. heinäkuuta Mäntsälässä.
Yleisen sarjan mitalistit > Miehet

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Lauttasaaren Pyrintö | 42,7 | Jouko Peltoniemi | Pauli Ny | Tuomo Kujala | Martti Laine |
| 2. | Hyvinkään Tahko | 42,8 | Lauri Koivuneva | Hannu Jokinen | Seppo Jussila | Martti Pullinen |
| 3. | Skogby IK | 42,9 | Håkan Blomqvist | Sune Kewin | Bernt Söderlund | Gunnar Olander |
4 × 400 m
| 1. | Helsingin Kisa-Veikot | 3.14,6 | Matti Schmandt | Pekka Juutilainen | Keijo Ceder | Jaakko Tuominen |
| 2. | Kaipolan Vire | 3.16,2 | Teuvo Kuivaniemi | Tapani Ilkka | Voitto Koskinen | Juhani Kotikoski |
| 3. | Tampereen Pyrintö | 3.18,3 | Raimo Säde | Jorma Varis | Kari Pajula | Erkki Kolkka |
4 × 800 m
| 1. | Helsingin Kisa-Veikot | 7.29,6 | Paavo Hyvönen | Keijo Ceder | Pekka Juutilainen | Jaakko Tuominen |
| 2. | Jyväskylän Kenttäurheilijat | 7.40,0 | Esko Rouhiainen | Markku Mensala | Juha Parviainen | Heikki Kainlauri |
| 3. | Helsingfors IFK | 7.40,2 | Rainer Rönn | Kaarlo Pärnänen | Rune Holmén | Karl Gustaf Kunnas |
4 × 1 500 m
| 1. | Kaipolan Vire | 15.29,2 | Niilo Kortelainen | Rauno Kotkajuuri | Jouko Kuha | Mikko Ala-Leppilampi |
| 2. | Helsingin Kisa-Veikot | 15.45,0 | Jaakko Heiskari | Paavo Hyvönen | Pekka Juutilainen | Keijo Ceder |
| 3. | Mäntsälän Urheilijat | 15.47,0 | Sakari Peltomäki | Ensio Tanninen | Ilmari Kurkivuori | Tauno Wallenius |
Yleisen sarjan mitalistit > Naiset

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Vaasan Vasama | 50,0 | Maija-Liisa Limnell | Orvokki Ojala | Riitta Mäkynen | Sirkka Norrlund |
| 2. | Hangö IK | 50,6 | Inger Roos | Ritva Peltonen | Tarja Metsäruusi | Marika Eklund |
| 3. | Helsingin Naisurheilijat | 51,1 | Anna Maija Kukka | Irja Savolainen | Liisa Niekka | Hilkka Ahlström |
3 × 800 m
| 1. | Kuortaneen Kunto | 7.04,8 | Tuula Ilkka | Hannele Kuusela | Eeva-Liisa Kalliolahti |  |
| 2. | Keuruun Kisailijat | 7.23,4 | Marja-Liisa Takamaa | Irja Haukka-aho | Sirkka Ikäläinen |  |
| 3. | Helsingin Poliisivoimailijat | 7.23,6 | Aune Leinonen | Anne Pykäläinen | Kaarin Koskela |  |
Vuokkijärvi (Suomussalmi, Ala-Vuokki)

| Vuokkijärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Suomussalmi
Koordinaatit:  64°46′59″N, 29°18′00″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Niipaskoski
Järvinumero:  59.621.1.001 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  188,9 m 
Rantaviiva:  192,2 km 
Pinta-ala:  51,24 km² 
Tilavuus:  0,28 km³ 
Keskisyvyys:  5,42 m 
Suurin syvyys:  24 m 
 fiVuokkijärvi 
Vuokkijärvi on noin 30 kilometrin pituinen, kapeahko järvi Suomussalmella Hyrynsalmen reitillä ja Oulujoen vesistössä. Järven rannalla on Ala-Vuokin kylä.
Vuokkijärveä säännöstellään poikkeuksellisen voimakkaasti: säännöstelyrajojen väli on peräti kuusi metriä (183,72–189,72 m). Järvi laskee länsipäästään Niipaskosken kautta Parvajärveen.
Suomussalmella on myös pienempi Vuokkijärvi itärajalla.
Aiheesta muualla

Vuokkijärvi Järviwiki-palvelussa. Suomen ympäristökeskus. Viitattu 5.4.2014.
Viljo Kilpeläinen

Viljo Oskari Kilpeläinen (15. elokuuta 1906 Pudasjärvi – 12. toukokuuta 1937 Kemi) oli suomalainen koneenhoitaja, piirisihteeri ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Kilpeläisen äiti oli itsellinen Matilda Kilpeläinen. Hän kävi kansakoulun ja vuonna 1931 Työväen akatemian. Kilpeläinen työskenteli maa-, metsä- ja uittotöissä, sahatyömiehenä, selluloosatehtaan työmiehenä ja koneenhoitajana. Hän oli Oulun läänin pohjoisen vaalipiirin sosiaalidemokraattien puhujana ja hän toimi piirisihteerinä Kemissä.
Kilpeläinen oli kansanedustajana syyskuun alusta 1936 toukokuulle 1937 edustaen Oulun läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän kuoli kesken edustajakautensa ja hänen tilalleen eduskuntaan tuli sosialidemokraattien Hjalmar Lindqvist. Kilpeläinen oli myös presidentin valitsijamiehenä vuoden 1937 presidentinvaaleissa.
Viljo Kilpeläinen oli naimisissa vuodesta 1937 Tyyne Elina Ketosen kanssa.
Virvatuli (täsmennyssivu)

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Virvatuli voi tarkoittaa jotakin seuraavista:
virvatuli, luonnossa esiintyvä valoilmiö
Virvatuli (Le Feu follet), ranskalainen elokuva vuodelta 1963
Virvatuli (Will o’ the Wisp), Marvel-kustantamon sarjakuvahahmo
Virvatuli – Eino Leinon elämä, Panu Rajalan teos vuodelta 2017.
Virvatulet, Aimo Tukiaisen veistos Tampereen Koskipuistossa.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Virvatuli”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Väinö Maukonen

Usko Väinö Maukonen (5. huhtikuuta 1877 Liperi – 4. lokakuuta 1929 New York) oli suomalainen kelloseppä.
Väinö Maukosen vanhemmat olivat opettaja Johannes Maukonen ja Maria Lovisa Auranen ja puoliso vuodesta 1907 Fanny Fribom. Maukonen alkoi kellosepän oppiin jo 12-vuotiaana Turussa. Sieltä hän siirtyi Loimaalle ja myöhemmin Tampereelle ja edelleen Helsinkiin. Ensimmäisen kerran Maukonen sai palkinnon valmistamastaan kellosta Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1900. Hän siirtyi 1905 työskentelmään Hampuriin W. Bröckingin liikkeeseen, teki opintomatkan Lontooseen ja oltuaan vielä töissä Pariisissa ja Berliinissä palasi Helsinkiin K. Kallion kelloliikkeeseen 1906. Kokeiltuaan lyhyen aikaa oman kelloliikkeen pitämistä Maukonen meni Pietariin August Erikssonin palvelukseen. Maukonen asui ja työskenteli vuodesta 1916 pääasiassa Yhdysvalloissa. Hän lahjoitti 1927 tasavallan presidentin linnaan laivakronometrin, jonka hän oli valmistanut.
Aiheesta muualla

/ Väinö Maukonen Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Viipurin linja-autoasema

| Viipurin linja-autoasema |
| --- | --- |

Osoite:  Vokzalnaja Ploštšad, d. 7
Sijainti:  Viipuri
Koordinaatit:  60.714841°N, 28.748866°E
Rakennustyyppi:  linja-autoasema
Valmistumisvuosi:  1932, 1936
Suunnittelija:  Väinö Keinänen,   Uno Ullberg (laajennus)
Rakennuttaja:  Viipurin kaupunki
Julkisivumateriaali:  rapattu tiili
Kerrosluku:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Viipurin linja-autoasema (ven. Выборгский автовокзал, Vyborgskij avtovokzal) sijaitsee kaupungin keskustassa Salakkalahden pohjoispuolella, aivan Viipurin rautatieaseman ja Hotelli Družban tuntumassa. Se kuuluu alueeseen, josta käytetty suomalainen nimi on Revonhäntä. Viipurin kaupunginarkkitehdin Väinö Keinäsen suunnittelema, funktionalismia ja klassismia edustava rakennus on valmistunut vuonna 1932, ja sitä laajennettiin 1936.
Historia

Viipurin linja-autoasema oli Pohjoismaiden ensimmäinen kunnallinen ja omaa tehtäväänsä varten rakennettu linja-autoasema. Sitä edeltäneet linja-autoasemat toimivat yksityisten öljy-yhtiöiden ylläpitämien huoltoasemien yhteydessä tai vuokratiloissa. Salakkalahden puistoon valmistuneessa linja-autoasemassa oli avara odotustila, lipunmyynti- ja konttoritilat, tavaransäilytys, kuljettajien lepotilat, puhelinkioskeja, WC, kahvila-ravintola sekä kaksi myymälää. Tilaohjelma oli täysin uudenlainen Suomessa, ja linja-autoasemia on suunniteltu sen mukaan nykypäivään saakka. Viipurin linja-autoasemasta otettiin mallia muun muassa muutamaa vuotta myöhemmin valmistuneeseen Turun linja-autoasemaan.
Aseman laiturialue oli alun perin tarkoitettu viidelle saapuvalle ja viidelle lähtevälle linja-autolle. Sen suunnittelusta vastasi Viipurin asemakaava-arkkitehti Otto-Iivari Meurman. Liikenteen kasvaessa nopeasti, linja-autoasema laajennettiin nykyiseen muotoonsa vuonna 1936 arkkitehti Uno Ullbergin piirustusten mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Viipurin linja-autoasema Wikimedia Commonsissa
Väinö Mikkola (urheilujohtaja)

SDP:n puolueneuvosto vuonna 1922. Väinö Mikkola ylärivissä ensimmäinen vasemmalla.
Johan Väinö Mikkola (18. joulukuuta 1888 Helsinki – 29. heinäkuuta 1928 Helsinki) oli suomalainen urheilujohtaja, joka toimi Työväen Urheiluliiton puheenjohtajana vuosina 1927–1928.
Elämä

Mikkola oli varsinaiselta ammatiltaan kirjaltaja. Hän hankki pätevyytensä Frenckellin kirjapainossa ja työskenteli parinkymmentä vuotta Simeliuksen kirjapainossa. Mikkola kuului muun muassa Suomen Kirjatyöntekijäin Liiton hallitukseen. Mikkola osallistui ensimmäiseen sisällissodan jälkeen pidettyyn SDP:n puoluekokoukseen joulukuussa 1918 ja neljä vuotta myöhemmin hänet valittiin puoluetoimikunnan jäseneksi. Mikkola oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 1919 lähtien.
Vuonna 1919 Mikkola oli myös perustamassa Työväen Urheiluliittoa. Hänet valittiin TUL:n varapuheenjohtajaksi neljännessä liittokokouksessa vuonna 1921. Mikkolasta tuli puheenjohtaja kesäkuussa 1927, kun hän voitti liittokokouksen äänestyksessä istuvan puheenjohtajan Eino Pekkalan. Mikkolan valinta oli Suomen työläisurheilun kannalta merkittävä, sillä kommunisteja edustaneen Pekkalan syrjäyttämisen myötä valta TUL:ssä siirtyi sosialidemokraateille.
Elokuun 1927 alussa Mikkola valittiin Helsingissä pidetyssä kongressissa kansainvälisen työläisurheilujärjestön Sosialistisen urheiluinternationaalin (SASI) hallitukseen sen ensimmäisenä suomalaisjäsenenä. Lisäksi hän kuului Työväen Urheilulehden toimituskuntaan ja TUL:n olympiakomiteaan sekä toimi Suomen joukkueenjohtajana vuoden 1927 Frankfurt am Mainin työläisolympialaisissa. Mikkolan aika TUL:n johdossa ja kansainvälisissä luottamustehtävissä jäi lyhyeksi, sillä hän kuoli keuhkokuumeeseen jo heinäkuussa 1928 vain 39-vuotiaana. Mikkolan tilalle nousi varapuheenjohtaja Toivo Wilppula, joka edusti myös sosialidemokraatteja.
Viktor Preiman

Viktor Preiman (27. huhtikuuta 1924 Narva, Viro – 28. marraskuuta 2021 Tallinna, Viro) oli virolainen huippu-urheilija, urheiluvalmentaja, Suomen-poika ja metsäveli. Vuosina 1954–1956 hän voitti useita urheilumitaleita Viron-mestaruuskisoissa. Vuonna 1955 hän saavutti Spartakin joukkueessa Viron-mestaruuskilpailuissa 30 kilometrin ampumahiihtojoukkueessa pronssia. Myös melonnassa Preiman sai useita mitaleita Viron-mestaruuskisoissa. Vuonna 2015 hänelle myönnettiin 5. luokan Kotkaristi.
Lapsuus ja nuoruus

Preiman syntyi nelihenkisen perheen kolmantena lapsena, ja hän vietti lapsuutensa Narvassa. Hän oli urheilullinen jo lapsena, ja Preimanille tärkeimpänä lajina oli uinti.
Suomen-poika ja metsäveli

Ennen urheilu-uraansa Preiman liittyi jatkosodan aikana Suomen armeijaan vapaaehtoisena osana muita suomensukuisia vapaaehtoisia. Heistä virolaisia vapaaehtoisia kutsuttiin Suomen-pojiksi. He suhtautuivat vaatimattomasti vapaaehtoisuuteensa ja sanoivat, että he vain hyvittivät suomalaisille tuen, jota Viro sai vapaussodassa vuonna 1918 suomalaisilta. Niinpä myös Preiman lähti tovereineen kalastajaveneellä Suomeen, vaikka matka olikin katketa pian lähdön jälkeen moottorivikaan.
Suomen armeijaan Viktor liittyi 19-vuotiaana 16. joulukuuta 1943. Koulutus alkoi Taavetin koulutuskeskuksessa ja jatkui 8. helmikuuta 1944 perustetussa virolaisten omassa Jalkaväkirykmentti 200:ssa. Viktor Preiman osallistui rykmentin mukana raskaisiin torjuntataisteluihin Viipurinlahdella ja Vuoksella.
Takaisin Viroon Viktor palasi 19. elokuuta 1944 Jüri Uluotsin kutsusta. Hän osallistui Kehran koulutusleirille. Virolaiset eivät kuitenkaan onnistuneet säilyttämään itsenäisyyttään Neuvostoliiton ylivoimaa vastaan. Niinpä monet sotilaista Virossa ja muuallakin Baltiassa siirtyivät sisseiksi metsiin niin kutsutuiksi metsäveljiksi. Niin teki myös Preiman. Hän oli metsäveljenä seitsemän vuotta. Metsästä Preiman vetäytyi vuonna 1951 ja alkoi elää valeidentiteetin turvin ja välttyi siten Siperialta ja vankilalta. Hän käytti nimeä Vello Lumiste.
Heti kun Viro sai itsenäisyytensä takaisin Viktor Preiman liittyi Suomen-poikien liittoon ja osallistui ahkerasti sen toimintaan urheilutapahtumia unohtamatta. Hän työskenteli uutterasti muistokivien pystyttämiseksi kuolleille sotaveteraaneille sekä kunnostautui Metsäkalmistossa tovereiden hautojen hoitamisessa.
1990-luvun lopulla Riutulan kylähdistys Inarissa alkoi avustamaan Suomen-poikia. Viktor Preiman oli kyläyhdistykselle kolmas avustettava Suomen-poika. Suomen-poikien arvostus on Virossa korkealla. Esimerkiksi Viron puolustusvoimien komentaja Martin Herem tunsi Preimanin henkilökohtaisesti.
Urheilu-ura

Metsäveljeyden jälkeen Preimanista tuli huippu-urheilija ja urheiluvalmentaja. Hän opiskeli Lesgaftissa Leningradissa. Vuosina 1954–1956 hän voitti useita mitaleita Viron-mestaruuskisoissa. Vuonna 1955 hän saavutti Viron-mestaruuskilpailuissa pronssia 30 kilometrin ampumahiihtoviestissä  Spartakin joukkueessa. Myös melonnassa Viktor Preiman  sai useita mitaleita Viron-mestaruuskisoissa. Muita Preimanin lajeja olivat pikaluistelu, pyöräily, soutu ja jo lapsuudessa aloitettu uinti. Vielä veteraanina Viktor Preiman saavutti useita mitaleita muun muassa hiihdossa.
Vuosina 1954–1959 Viktor Preiman työskenteli hiihtovalmentajana Spartakin urheiluseurassa ja vuosina 1959–1968 soutuvalmentajana Dynamon ja Kalevin suurseuroissa. Viktor Preiman toimi vuoteen 1990 asti hiihto- ja melontatuomarina.
Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1973

Viestijuoksun Suomen-mestaruuskilpailut 1973 järjestettiin 7.-8. heinäkuuta Kuortaneella.
Yleisen sarjan mitalistit > Miehet

|  |  | Aika | 1>  osuus | 2>  osuus | 3>  osuus | 4>  osuus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
4 × 100 m
| 1. | Helsingin Kisa-Veikot | 40,7 | Antti Rajamäki | Raimo Vilén | Risto Nieminen | Juhani Jaakkola |
| 2. | Tainionkosken Kisa | 41,0 | Kauko Karttunen | Jorma Soininen | Hannu Saarinen | Ossi Karttunen |
| 3. | Tampereen Pyrintö | 41,3 | Jarmo Seppä | Pekka Nurmela | Raimo Nieminen | Markku Perttula |
4 × 400 m
| 1. | Tainionkosken Kisa | 3.14,0 | Kauko Karttunen | Heikki Vartiainen | Markku Viinanen | Ossi Karttunen |
| 2. | Tampereen Pyrintö | 3.16,3 | Pekka Nurmela | Raimo Nieminen | Jarmo Seppä | Markku Perttula |
| 3. | Viipurin Urheilijat | 3.16,5 | Heikki Kyösola | Matti Hagman | Ensio Lankinen | Markku Taskinen |
4 × 800 m
| 1. | Viipurin Urheilijat | 7.40,0 | Markku Palmola | Risto Ala-Korpi | Jouko Uola | Markku Taskinen |
| 2. | Hämeenlinnan Tarmo | 7.40,8 | Olli Karhi | Mikko Moisio | Heikki Itkonen | Pekka Kiviharju |
| 3. | Sotkamon Jymy | 7.41,2 | Veijo Pulkkinen | Aarno Juntunen | Matti Nissinen | Jouko Niskanen |
4 × 1 500 m
| 1. | Viipurin Urheilijat | 15.33,6 | Esa Vaittinen | Jouko Uola | Risto Ala-Korpi | Tapio Kantanen |
| 2. | Jyväskylän Kenttäurheilijat | 15.37,2 | Markku Mensala | Juha Parviainen | Kyösti Takkinen | Raimo Hämynen |
| 3. | Vuoksenniskan Vesa | 15.42,2 | Pentti Nousiainen | Rauno Mattila | Matti Putkinen | Hannu Ojala |