stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jaakko Jokelin
Ura

Jokelin aloitti näyttelijän uransa 1945 Hämeenlinnan työväenteatterista. Hän vaihtoi työpaikkojaan tiuhaan tahtiin: Kymin Yhteisteatteri 1946–1947, Mikkelin Teatteri 1947–1948 ja Lohjan työväenteatteri 1948–1951. Vuosina 1951–1953 Jokelin toimi Uudenkaupungin työväenteatterin johtajana. Sen jälkeen hän siirtyi Itä-Suomeen Varkauden työväenteatterin johtaja-näyttelijäksi 1953–1955. Jokelin palasi näyttelemään Lohjalle vuosiksi 1955–1958, minkä jälkeen hän toimi pari vuotta vapaana taiteilijana. Vuosina 1960–1962 Jokelin johti Myllykosken Teatteria. Sitä seurasi pitkähkö kiinnitys ohjaajana Riihimäen Teatteriin 1962–1971 ja kaksi lyhyempää kiinnitystä ohjaajana Kajaanin kaupunginteatteriin 1971–1973 ja Rauman kaupunginteatteriin 1973–1975. Vuodesta 1975 aina kuolemaansa saakka Jokelin työskenteli Seinäjoen kaupunginteatterissa.
Jokelinin roolitehtäviä olivat muun muassa Halme (Täällä Pohjantähden alla), Topi Romppainen (Punainen viiva) ja pääministeri (Lemmen lakko). Jokelin näytteli myös Aleksis Kiven romaaniin perustuvassa tuotannossa Seitsemän veljestä. Hänen roolinaan oli Simeoni.
Jokelinin ohjauksia olivat muun muassa Anna Liisa, Huhtikuu tulee, Jeppe Niilonpoika, Juurakon Hulda, Naimisessa on riskinsä ja Roinilan talossa.
Jaakko Jokelinilla oli sivurooli elokuvissa Sissit (1963), Täällä Pohjantähden alla (1968), Akseli ja Elina (1970) ja Syksyllä kaikki on toisin (1978). Ensimmäisen ja viimeisen ohjasi Mikko Niskanen, kaksi muuta ovat Edvin Laineen ohjauksia Väinö Linnan suurteoksesta.
Jokelin menehtyi Seinäjoen kaupunginteatterin pukuhuoneessa ennen Monte Cristo -näytelmän alkua.
Perhetausta

Jaakko Jokelinin vanhemmat olivat paperityöntekijä Juho Jokelin ja Hilma Jokelin. Hän avioitui teatteripuvustaja Aili Lindhin kanssa 1949. Pariskunta sai 1950-luvulla kolme lasta, joista Rauli ja Sari päätyivät teatterialalle. Rennystä tuli toimittaja.
Johnny Handsome – kasvoton

| Johnny Handsome – kasvoton> Johnny Handsome |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Walter Hill
Käsikirjoittaja:  Ken Friedman
Tuottaja:   Mario Kassar  Andrew G. Vajna 
Säveltäjä:  Ry Cooder
Kuvaaja:  Matthew F. Leonetti
Leikkaaja:   Freeman A. Davies  Carmel Davies  Donn Aron 
Pääosat:   Mickey Rourke  Ellen Barkin  Elizabeth McGovern  Morgan Freeman  Forest Whitaker 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   Carolco Pictures  Guber-Peters Entertainment Company 
Levittäjä:  TriStar Pictures Netflix
Kesto:  94 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Johnny Handsome – kasvoton on vuonna 1989 ensi-iltansa saanut rikosdraama. Elokuvan pääosia esittävät Mickey Rourke, Ellen Barkin, Elizabeth McGovern, Morgan Freeman, Forest Whitaker, Lance Henriksen ja Scott Wilson. Elokuvan on ohjannut Walter Hill.
Juoni

Ryöstökumppaniensa pettämä rikollinen (Rourke) joutuu vankilaan, jossa hän ilmoittautuu plastiikkakirurgin koekaniiniksi ja saa rujojen kasvojensa tilalle paremmat. Vapauduttuaan hän etsii entiset rikoskumppaninsa käsiinsä ja ryhtyy kostoon sen turvin, ettei häntä heti tunnisteta.
Vastaanotto

Elokuva ei menestynyt taloudellisesti. Vuoden 1994 Video-oppaassa Bello Romano antaa elokuvan VHS-versiolle kolme tähteä viidestä ja kutsuu sitä yksioikoiseksi hyvien näyttelijöiden väkivaltaviritelmäksi.
Aiheesta muualla

Johnny Handsome – kasvoton Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Johnny Handsome – kasvoton AllMoviessa. (englanniksi)
Johnny Handsome – kasvoton Elonet.
Jonny spielt auf

Jonny spielt auf: pianosovituksen kansilehti.
Jonny spielt auf opus 45 (suom. Jonny alkaa soittaa) on Ernst Křenekin ooppera, joka kantaesitettiin Leipzigissa helmikuussa 1927. Teos yhdisti ennenkuulumattomalla tavalla jazz-aineksia taidemusiikkiin. Oopperan libretossa esiintyy myös pikajunia, poliisiautoja ja muita uuteen, nykyaikaiseen elämäntapaan kuuluvia aineksia. Oopperasta tuli hyvin suosittu, ja se käännettiin nopeasti 14 kielelle.
Oopperan päähenkilö oli musta, mikä herätti pahennusta kansallissosialisteissa. Oopperaa vastaan järjestettiin laajoja mielenosoituksia, jotka alkoivat Wienissä talvella 1927–1928. Natsien mielestä ooppera levitti ”juutalais–nekru-saastaa” oopperaohjelmistoon. Křenekin musiikki kiellettiin lopulta kokonaan vuonna 1938 pääosin oopperan vuoksi. Oopperan suosio lähti 1900-luvun lopulla kasvuun, kun natsien kieltämää musiikkia ryhdyttiin laajemmin esittämään ja levittämään.
Pentti Linnosvuo

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pentti Linnosvuo, 1964. |  Pentti Linnosvuo, 1964. |  Pentti Linnosvuo, 1964. |  |
Maa:   Suomi
Miesten ammunta
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Melbourne 1956 | vapaapistooli |  |
|  Kultaa | Tokio 1964 | olympiapistooli |  |
|  Hopeaa | Rooma 1960 | olympiapistooli |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Caracas 1954 | olympiapistooli |  |
Pentti Tapio Aleksi Linnosvuo (alkujaan Lindroos, 17. maaliskuuta 1933 Vaasa – 13. heinäkuuta 2010 Helsinki)  oli suomalainen ampuja. Hän on Suomen kaikkien aikojen menestynein ampuja olympiatasolla. Hän voitti kaksi olympiakultaa ja yhden olympiahopean. Hän osallistui kaikkiaan viisiin olympiakisoihin vuosina 1952–1968.
Varhaisvuodet

Linnosvuo syntyi Vaasassa mutta ehti asua isänsä, VR:n kirjurin ja asemapäällikön töitten mukana Kurikassa, Seinäjoella, Ojakkalassa ja Hangossa kunnes vuonna 1939 päätyi Helsinkiin. Kesäisin hän oli täysihoidossa Särkisalossa, jossa talon emäntä pestasi pojat ampumaan puutarhasta rastaita. Nuorena Linnosvuo harrasti palloilulajeja. HJK:n nuorten jääkiekkojoukkueessa hän pelasi menestyksellisesti samassa ketjussa myöhempien maajoukkuepelaajien Esko Rekomaan ja Aarno Hiekkarannan kanssa. Eiran Kisa-Veikkojen riveissä hän pelasi koripalloa ja Viipurin Susissa A-juniori-ikäiseksi asti jalkapalloa.
Linnosvuo alkoi 15-vuotiaana käydä Suomen Metsästysyhdistyksen (SMY) ampumaradalla Huopalahdessa. Hän aloitti pienoiskivääriampujana mutta koki vasenkätisenä sen vaikeaksi ja siirtyi pistoolilajeihin. Varsinkin Veli-Jussi Hölsö toimi hänen opastajanaan. Hän ampui laina-aseilla ja kehittyi niin, että 18-vuotiaana koululaisena vuonna 1951 hän voitti kuvioammunnan yleisen sarjan Suomen mestaruuden huipputuloksella 296. Tämän jälkeen hänet otettiin olympiavalmennettavien joukkoon, ja 19-vuotiaana Arkadian yhteislyseon oppilas pääsi ensimmäisiin olympialaisiinsa, Helsingin 1952 kisoihin. Siellä hän ampui ennätyksensä 577 pistettä, mikä riitti viidenteen sijaan, kaksi pistettä voittajalle ja yhden pisteen muille mitalisteille hävinneenä. Oppi-isä Hölsö sijoittui neljänneksitoista.
Olympiavoittajaksi

Uransa ainoan maailmanmestaruuden Linnosvuo voitti Caracasissa 1954 Venezuela-pistoolin joukkuekilpailussa, joka oli tuolloin ainoan kerran arvokisaohjelmassa. Olympiadin aikana hän sai suoritettua viivästyneen ylioppilastutkintonsa, ja loppuvuonna 1956 hän kilpaili Melbournen olympialaisissa. Marraskuun 30. päivänä ammuttiin vapaapistoolin, Linnosvuon sivulajin kilpailu. Erittäin tuulisessa säässä hän suoritti urakkansa Williamstownin ampumaradalla nopeasti. Hän käytti 60 laukauksen ampumiseen aikaa tunnin, 47 minuuttia ja 50 sekuntia eli toista tuntia sallittua maksimiaikaa vähemmän. Kun tulokset laskettiin, todettiin Linnosvuon ja Neuvostoliiton Mahmud Umarovin ampuneen 556 pistettä. Voittaja ratkesi kymppiosumilla, joita Linnosvuolla oli 26 ja Umarovilla 24. Näin Linnosvuo voitti ensimmäisenä suomalaisampujana olympiakultaa. Umaroville osoittautui kohtalokkaaksi yksi väärään tauluun ammuttu laukaus, joka aiheutti kahden pisteen vähennyksen. Linnosvuon tulokset kymmenen laukauksen sarjoissa olivat 90, 95, 91, 94, 93 ja 93.
Päälajinaan Linnosvuo piti olympiapistooliammuntaa. Melbournessa Romanian Ștefan Petrescu oli siinä kuitenkin kuusi pistettä ja Neuvostoliiton Jevgeni Tšerkasov neljä pistettä suomalaista parempi. Linnosvuo ei ollut varautunut uusintaan, mutta sellainen piti suorittaa, kun Linnosvuo ja Romanian Gheorghe Lichiardopol olivat 581 pisteellä jaetulla kolmannella sijalla. Linnosvuo löydettiin kisakylän parturista ja kiidätettiin takaisin ampumaradalle, mutta romanialainen oli paremmin keskittynyt uusintaan ja voitti sen. Linnosvuo sijoittui kilpailussa siis neljänneksi.
Valmistuttuaan Melbournen kisojen jälkeen yo-merkonomiksi Linnosvuo pystyi taas keskittymään ampumiseen. Rooman 1960 olympialaisten alkupuolella hän poti vatsasairautta ja jäi vapaapistoolikilpailussa 13:nneksi 21 pistettä voittajalle hävinneenä. Päälajissaan olympiapistooliammunnassa Linnosvuo oli 30 laukauksen jälkeen kolmantena vain kaksi pistettä Neuvostoliiton Tšerkasovia ja yhden pisteen Yhdysvaltain William McMillania jäljessä. Toisella puoliskolla Tšerkasov myöhästyi ensimmäisessä neljän sekunnin sarjassa ja putosi kärjestä. Linnosvuo ampui alkupuoliskon 294 pisteensä jatkoksi 293 pistettä ja sai lopputulokseksi 587 pistettä nousten tasoihin McMillanin kanssa. Neuvostoliiton Aleksandr Zabelin osui 296 pisteen arvoisesti ja nousi kolmantena miehenä tasapisteisiin. Mitalijärjestys ratkaistiin uusinnassa kolmella neljän sekunnin sarjalla. Ensimmäisessä sarjassa Zabelin ampui 49, McMillan 48 ja Linnosvuo 45 pistettä. Toisessa sarjassa McMillan ampui täydet 50, Linnosvuo jälleen 45 ja Zabelin vain 37 pistettä. Kun viimeisessä sarjassa kaikki kolme ampuivat 49 pistettä, voitti McMillan kultaa ja Linnosvuo sai hopeaa.
Toinen olympiavoitto

Neljänsissä olympialaisissaan, Tokiossa 1964 Linnosvuo voitti vihdoin päälajinsa kultamitalin. Jo kisojen aluksi Väinö Markkanen voitti vapaapistoolissa kultaa, mikä helpotti Linnosvuon paineita. Ennen olympiapistoolikilpailua Linnosvuo viritteli kuntoaan ampumalla paljon harjoituksissa kisapaikalla. Kilpailussa hän ampui ensimmäisellä puoliskolla 297 ja toisella 295 pistettä saaden lopputulokseksi 592 pistettä. Sillä hän voitti Romanian Ion Tripsan yhdellä ja Tšekkoslovakian Lubomir Nacovskyn kahdella pisteellä. Vasta kilpailun jälkeen Linnosvuon vatsa meni sekaisin, ja hän oksensi verta monen päivän ajan.
Viidennen kerran Linnosvuo kilpaili olympialaisissa Méxicossa 1968. Hän kantoi avajaismarssissa Suomen lippua. Kisakaupungin korkeaan ilmanalaan yritettiin valmistautua Pyreneillä pidetyllä harjoitusleirillä, mutta siellä Linnosvuon ampumatekniikka meni pahasti sekaisin, eikä kunto palautunut olympiakisoihin mennessä. Méxicossa Linnosvuo ampui olympiapistoolilla tuloksen 587 ja sijoittui yhdenneksitoista. Voittaja, Puolan Józef Zapędzki ampui kuusi ja muut mitalistit neljä pistettä paremman tuloksen.
Uran päätyttyä

Méxicon kisojen jälkeen Linnosvuo jatkoi ampumista enimmäkseen harrastusmielessä. Hän pyrki vielä Münchenin 1972 olympialaisiin mutta Suomen Olympiakomitean hallitus jätti äänin 12–5 hänet valitsematta eikä Ampumaliitto edes ehdottanut häntä kisoihin. Hän toimi pistoolivalmentajana Suomen lisäksi Länsi-Saksassa, Sveitsissä ja Norjassa. Suomen Metsästysyhdistyksen hallituksen puheenjohtajana hän oli vuosina 1983–1999 ja Suomen Olympiavoittajat ry:n puheenjohtajana vuosina 1995–1998. Hän osallistui reserviupseerien ja jääkärien toimintaan. Vuosina 1957–1965 hän työskenteli SOK:n elintarvikepuolella ja vuodesta 1965 Serlachiuksen palveluksessa.
Tunnustuksia

Linnosvuo valittiin Suomen urheilutoimittajain Vuoden urheilija -äänestyksessä kuudenneksi vuonna 1956, viidenneksi 1960 ja neljänneksi 1964. Hänelle myönnettiin Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuri ansioristi vuonna 1998. Vaasassa, Kivijärven ampumakeskuksessa on vuodesta 1996 lähtien sijainnut Pentti Linnosvuon mukaan nimetty pistoolirata. Suomen Ampumaurheiluliitto myönsi hänelle kultaisen ansiomerkin 1966.
Saavutuksia

Olympiakultaa Melbournessa 1956 (vapaapistooli) ja Tokiossa 1964 (olympiapistooli)
Olympiahopeaa Roomassa 1960 (olympiapistooli)
Olympiakisoissa olympiapistoolin (kuvioammunta) viides Helsingissä 1952, neljäs Melbournessa 1956 ja 11:s Méxicossa 1968
Olympiakisoissa vapaapistoolin 13:s Roomassa 1960
MM-kisoissa 1954 Venezuela-pistoolin joukkuekultaa sekä olympiapistoolin joukkuepronssia ja henkilökohtainen pronssi.
PM-kultaa vapaapistoolilla 1957 sekä olympiapistoolilla 1954, 1957, 1961, 1963 ja 1973
16 Suomen mestaruutta henkilökohtaisissa pistoolilajeissa vuosina 1951–1967.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Linnosvuo ampui Suomelle kultaa
Soukola, Timo: / Linnosvuo, Pentti (1933–2010) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen).  9.8.2010. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Miesten 50 metrin pistoolin olympiavoittajat
1896: Sumner Paine •
1900: Karl Röderer •
1908: Paul van Asbroeck •
1912: Alfred Lane •
1920: Karl Frederick •
1936: Torsten Ullman •
1948: Edwin Vásquez •
1952: Huelet Benner •
1956: Pentti Linnosvuo •
1960: Aleksei Guštšin •
1964: Väinö Markkanen •
1968: Grigori Kosyh •
1972: Ragnar Skanåker •
1976: Uwe Potteck •
1980: Aleksandr Melentjev •
1984: Xu Haifeng •
1988: Sorin Babii •
1992: Kanstantsin Lukašyk •
1996: Boris Kokorev •
2000: Tanju Kirjakov •
2004: Mihail Nestrujev •
2008: Jin Jong-oh •
2012: Jin Jong-oh •
2016: Jin Jong-oh
Miesten 25 metrin olympiapistoolin olympiavoittajat
1896: Ioánnis Fragkoúdis • 
1900: Maurice Larrouy •  
1912: Alfred Lane • 
1920: Guilherme Paraense • 
1924: Henry Bailey • 
1932: Renzo Morigi • 
1936: Cornelius van Oyen • 
1948+1952: Károly Takács • 
1956: Ștefan Petrescu • 
1960: William McMillan • 
1964: Pentti Linnosvuo • 
1968+1972: Józef Zapędzki • 
1976: Norbert Klaar • 
1980: Corneliu Ion • 
1984: Takeo Kamachi • 
1988: Afanasijs Kuzmins • 
1992+1996: Ralf Schumann •
2000: Sergei Alifirenko • 
2004: Ralf Schumann • 
2008: Oleksandr Petriv • 
2012: Leuris Pupo • 
2016: Christian Reitz • 
2020: Jean Quiquampoix • 
2024: Li Yuehong
| n k Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuren ansioristin saajat |
| --- | --- |
Nykyiset haltijat:  1994 Carl-Olaf Homén  2003 Pirjo-Liisa Vilenius  2010 Marja-Liisa Kirvesniemi  2010 Lasse Virén  2015 Pertti Karppinen  2016 Kalervo Kummola  2022 Marie Lundmark 
Aikaisemmat saajat:  1947 Elli Björkstén  1947 Hannes Kolehmainen  1947 Paavo Nurmi  1948 Anni Collan  1948 Erik von Frenckell  1948 Lauri Pihkala  1948 Viktor Smeds  1948 Arvo Vartia  1949 Kustaa Levälahti  1949 Eino Pekkala  1950 Urho Kekkonen  1951 Jukka Rangell  1954 Kaarina Kari  1957 Toivo Aro  1958 Akseli Kaskela  1963 Hilma Jalkanen  1963 Bruno Nyberg  1964 Kauno Kleemola  1964 Väinö Lahtinen  1965 Liisa Orko  1966 Heikki Savolainen  1966 Yrjö Valkama  1967 Clas Thunberg  1974 J. O. Söderhjelm  1976 Veikko Hakulinen  1978 Väinö Soininen  1979 Lennart Kivi  1980 Kalle Kaihari  1982 Erkki Kivelä  1983 Sulo Kolkka  1983 Jukka Uunila  1987 Hannu Koskivuori  1987 Unto Siivonen  1988 Impi Jokinen  1988 Martti Karvonen  1989 Sulo Hostila  1989 Nils-Erik Nyman  1989 Paavo Pekkanen  1990 Osmo Niemelä  1995 Matti Ahde  1997 Peter Tallberg  1998 Pentti Linnosvuo  2001 Tapani Ilkka  2003 Kalevi Tuominen  2009 Veikko Puputti  2009 Siiri Rantanen  2022 Ilkka Kanerva 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Jiajing

| Jiajing  嘉靖帝 |
| --- | --- |
 
Kiinan keisari
Valtakausi:  27. toukokuuta 1521 – 23. tammikuuta 1567
Edeltäjä:  Zhengde
Seuraaja:  Longqing

Syntynyt:  16. syyskuuta 1507 Hubein maakunta, Kiina
Kuollut:  23. tammikuuta 1567 (59 vuotta) Peking, Kiina
Suku:  Zhu
Isä:  Zhu Youyuan
Äiti:  Cixiaoxian
Keisari Jiajing (kiin. 嘉靖帝, 16. syyskuuta 1507 – 23. tammikuuta 1567), alku­peräiseltä nimeltään Zhu Houcong, oli Kiinan Ming-dynastian yhdestoista keisari, joka hallitsi vuosina 1521–1567. Hänen aika­kausi­nimensä Jiajing merkitsee ihailtavaa rauhallisuutta.
Jiajing oli Kiinan edellisen keisarin, Zhengden serkku. Hänen isänsä, Xingin prinssi Zhu Youyuan (1476–1519), oli keisari Chenghuan (1465–1487) neljäs poika ja tämän jalkavaimon, rouva Shaon kolmas poika.
Varhaisvuodet

Koska Zhu Houcong oli keisari Hongzhin veljenpoika, häntä ei kasvatettu vallan­perijäksi. Vuonna 1521 valta­istuin kuitenkin tuli tyhjäksi, kun Hongzhin poika, keisari Zhengden äkillisesti kuoli lapsettomana. Tuolloin 14-vuotias Zhu Huocong valittiin uudeksi keisariksi, ja tällöin hän muutti isänsä läänitys­alueilta läheltä nykyistä Zhongxiangia, Hubein maa­kunnasta, Pekingiin.
Kun Zhu Houcongista tuli keisari Jiajing, hänen vanhempansa korotettiin kuolemansa jälkeen "kunnoitettavaan" keisarilliseen arvoon, ja heille rakennettiin keisarillisen tyylinen Xianling-mausoleumi lähelle Zhongzxiangia.
Taolaiset pyrkimykset

Jianjing oli taolaisuuden vannoutunut kannattaja ja pyrki saamaan buddha­laisuuden syrjäytetyksi. Vuoden 1542 murhayrityksen jälkeen hän muutti pois keisarillisesta palatsista ja asui siitä lähtien yhdessä Shanin, 13-vuotiaan pienen ja hoikan tytön kanssa, joka vastasi Jiajingin seksuaalisia mieltymyksiä.  Hän kiinnitti pää­huomionsa taolaisuuden edis­tämi­seen samaan aikaan, kun hän laiminlöi keisarille kuuluneet velvollisuudet. Hän rakennutti kolme taolaista temppeliä, Auringon, Maan ja Kuun temppelit, sekä laajensi Taivaan temppeliä lisäämällä siihen "Maallisen vuoren". Vuosien kuluessa Jiajingin omistautuminen tao­laisuudelle tuli keisari­kunnalle suureksi taloudelliseksi taakaksi ja herätti vastustusta kautta maan.
Varsinkin viimeisinä vuosinaan Jiajing käytti paljon aikaa alkemiallisiin töihin yrittäessään löytää lääkkeitä, jotka piden­täisivät hänen elin­ikäänsä. Hän myös hankki pakolla hoviinsa varhais­teini-ikäisiä tyttöjä ja harjoitti seksuaalisia toimintoja siinä toivossa, että ne vahvistaisivat häntä sen lisäksi, että hän käytti voimakkaita eliksiireinä pidettyjä aineita. Hän antoi taolaisille papeille tehtäväksi kerätä kaikkialta valta­kunnasta harvinaisia mineraaleja eliksiirien valmistusta varten. Osa niistä sisälsi elohopeaa, minkä vuoksi ne väistämättä aiheuttivat tervey­dellisiä haittoja.
Kuolema ja jälkimaine

Jiajingin hallitsijakausi oli Ming-dynastian toiseksi pisin ja kesti 45 vuotta. Hän kuoli vuonna 1567, mahdollisesti hänen eliksiireiksi uskomiensa, elohopeaa sisältävien aineiden aiheuttamaan myrkytykseen, ja häntä seurasi keisarina hänen poikansa Longqing. Hänen pitkän hallitsija­kautensa aikana dynastia oli vakaa, mutta laimin­lyömällä viralliset velvollisuutensa hän vaikutti osaltaan siihen, että 1500-luvun lopulla dynastia rappeutui. Myöhemmin samalla vuosi­sadalla hänen pojan­poikansa, keisari Wanli, meni huonossa hallitustavassa vielä pidemmälle.
Perhe > Pojat

| Nror | Arvonimi | Nimi | Syntyi | Kuoli | Avioitui | Puoliso | Äiti | Huomautus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | kruununprinssi Aichong 哀沖太子 | Zhu Zaiji 朱載基 | 1533 | 1533 | – | – | Keisarillinen puoliso Yan (阎貴妃 tai 明世宗) |  |
| 2 | kruununprinssi  莊敬太子 | Zhu Zairui 朱載壡 | 1536 | 1552 | – | – | Keisarillinen puoliso Wang |  |
| 3 | Keisari Longqing | Zhu Zaihou | 1537 | 1572 | - | Keisarinna Xiaoyizhuang | Keisarinna Xiaoke (孝恪皇后) |  |
| 4 | Jinin prinssi Gong br>景恭王 | Zhu Zaixun 朱载圳 | 1537 | 1565 | - | - | Lu |  |
| 5 | Prinssi ...  | Zhu Zai...  | 1537 | 1538 | – | – | Tang Fei Jiang Shi |  |
| 6 | Prinsi ...  | Zhu Zai...  | 1537 | 1538 | – | – | Yee Fei Zhao |  |
| 7 | Prinssi ...  | Zhu Zai...  | 1538 | 1538 | – | – | Chen |  |
| 8 | Prinssi ...  | Zhu Zai...  | 15... | 15... | – | – | Rong Fei Zhao | - |
Perhe > Tyttäret

| Nror | Arvonimi | Nimi | Syntyi | Kuoli | Avioitui | Puoliso | Äiti | Huomautus |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Prinsessa Chang'an 常安公主 | Zhu Shouying  朱寿媖 | 1536 | 1549 | – | – | Duan, syntyjään Cao |  |
| 2 | Prinsessa Si'rou 思柔公主 | Zhu Fuyuan  朱福媛 | 1538 | 1549 | – | – | Hui, syntyjään Wang |  |
| 3 | Prinsessa Ning'an 宁安公主 | Zhu Luzhen  朱禄媜 | 1539 | 1607 | – | Li He  李和 | Duan, syntyjään Cao | Jalosukuisen puoliso Shenin kasvattama sen jälkeen kun Duan vuonna 1542 teloitettiin |
| 4 | Prinsessa Guishan 归善公主 | Zhu Luirong  朱瑞嬫 | 1541 | 1544 | – | – | Yong, syntyjään Chen |  |
| 5 | Prinsessa Jiashan 嘉善公主 | Zhu Suzhen  朱素嫃 | 1541 | 1564 | – | Xu Congcheng  许从诚 | De, syntyjään Zhang |  |
Jiajing päällikönveneellä, tuntemattoman hovi­taiteilijan maalaus vuodelta 1538
Kalojen kuvilla koristeltu posliini­maljakko Jiajingin hallitsija­kaudelta.
Käännös suomeksi
Jokinapsu

| Jokinapsu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tyrannit Tyrannidae
Suku::  Vesinapsut Fluvicola
Laji::  nengeta
Kaksiosainen nimi
 Fluvicola nengeta  (Linnaeus, 1766) 
Alalajit
 F. n. atripennis  F. n. nengeta 
Katso myös
   Jokinapsu Wikispeciesissä   Jokinapsu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jokinapsu (Fluvicola nengeta) on Etelä-Amerikassa tavattava tyranneihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan jokinapsu on noin 15 cm. Laji on höyhenpuvultaan pääosin valkoinen. Lajin silmäkulmajuova, siivet ja pyrstö, lukuun ottamatta valkoista kärkeä, ovat väriltään tumman ruskeat, lähes mustat. F. n. atripennis-alalajilla ne ovat tummemmat.
Levinneisyys ja elinympäristö

Jokinapsulla on kaksi toisistaan erillään olevaa levinneisyysaluetta. Lajia tavataan Andien länsipuolelta Ecuadorista ja Perun luoteisosista. Lisäksi lajia tavataan Brasilian itäosista. Linnun elinympäristöä ovat alankomaiden pensaikkoiset vesialueiden lähistöt, jokivarret, suot ja toisinaan sitä tavataan myös puutarhoista.
Jokinapsut syövät hyönteisiä ja hankkivat ruokansa yleensä yksin tai pareittain. Ravintonsa ne etsivät pensaikosta, maasta ja myös kelluvien vesikasvien lehdiltä. Vesihyönteisiä ne nappaavat veden pinnalta.
Maureen Jones

| Mitalit> Maa:   Australia.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Australia.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Australia> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | México 1968 | 80 m aitajuoksu |  |
Maureen Jones (o.s. Caird, s. 29. syyskuuta 1951 Sydney) on entinen australialainen pika-aitajuoksija. Hän on edelleen lajinsa nuorin olympiavoittaja.
Maureen Caird voitti 80 metrin aitajuoksussa olympiakultaa Méxicon 1968 kisoissa maailmanennätysajalla 10,3 s. Hänellä oli tuolloin ikää vain 17 vuotta ja 19 päivää. Vuoden 1969 toukokuussa hän juoksi uuden lajin, 200 metrin aitajuoksun maailmanennätyksen 27,1 s, mutta se alitettiin jo seuraavana päivänä. Kansainyhteisön kisoissa 1970 Caird saavutti 100 metrin aitajuoksussa hopeaa. Münchenin 1972 olympialaisissa hän karsiutui alkuerissä ja lopetti sen jälkeen uransa.
Henkilökohtaiset ennätykset

80 metrin aitajuoksu 10,3 s (ME)
100 metrin aitajuoksu 13,1 s
200 metrin aitajuoksu 27,1 s (ME)
Jongunjoki

Jongunjoki on erämainen joki Itä-Suomessa. Se alkaa Kuhmon puolelta Kainuusta Jonkerinjärvestä ja jatkaa monia pieniä mutkia tehden kulkuaan Lieksaan, Pohjois-Karjalaan ja yhtyy Lieksanjokeen. Joen pituus on 76 km ja valuma-alue 1 135 km². Keskivirtaama on 14 m³/s, huippuvirtaama 155 m³/s ja keskimääräinen pienin virtaama 3 m³/s. Joki on tärkeä melontareitti. Joen latvajärvi Jonkeri on 196 metriä merenpinnasta, ja putousta on 68 km pitkällä melontareitillä 80 m. Reitti sisältää monia helppolaskuisia koskia.
Jongunjoen vanhojen metsien suojelualue

Jongunjoen vanhojen metsien suojelualue sijaitsee Lieksan pohjoisella rajalla Lieksa-Kuhmo-tien molemmilla puolilla. Se ei ulotu Jongunjoen rantaan. Sen pinta-ala on 337 ha. Jongunjoen suojelualue on merkittävä Lieksan pohjoisosan vanhojen metsien suojelun kannalta. Alue on ollut aiemmin Metsähallituksen luonnonhoitometsä.