Levyke
Historiaa

Ensimmäiset levykkeet kehitti IBM:n tutkimuskeskus San Joséssa 1960-luvun lopussa. Alan Shugart antoi David L. Noblelle tehtävän johtaa kehitystä edulliseen tapaan siirtää mikrokoodipäivityksiä. Muita kehittäjiä olivat Warren L. Dalziel, Ralph Flores ja Herbert Thompson.
Levykkeet tarkoitettiin IBM S/370 -suurtietokoneiden käyttöjärjestelmäpäivitysten siirtoon tietokoneen 3330-yksikön kautta. IBM halusi jotain nopeampaa ja kevyempää kuin nauha-asemat. IBM myös osti japanilaiselta Yoshirō NakaMatsilta patentin levyketeknologiaan, jonka hän väitti kehittäneensä jo 1950-luvulla. Kahdeksantuumainen levyke tuli markkinoille 1971.
Alan Shugart siirtyi IBM:ltä Memorexille ja perusti vuonna 1973 yrityksen Shugart Associates. Vastauksena Wang Laboratoriesin pyyntöön halvemmalle tekniikalle Shugart Associates esitteli vuonna 1976 5¼-tuuman levykkeen. SA 400 "Minifloppy" oli kapasiteetiltaan 110 kilotavua. Digital Research lisäsi CP/M-käyttöjärjestelmään tuen levykkeelle. 1980-luvulla Xerox omisti Shugart Associatesin ja sopi Matsushitan kanssa asemien valmistuksesta ja myynnistä.
5¼-asemat olivat kahdeksantuumaista halvempia ja syrjäyttivät pian kahdeksantuumaiset.
Vaikka kahdeksan tuuman levykkeet ovat vanhentunutta tekniikkaa, jotkin tahot käyttävät niitä vielä, esimerkiksi Nasan avaruussukkulan varaosien tarkistamisessa käytetyt laitteistot. Suomessa kahdeksan tuuman levykkeitä käytti ainakin IBM S/34 vielä 1980-luvulla.
Mikrotietokoneiden aikakaudella levykeasemat yleistyivät huomattavasti, etenkin CP/M-käyttöjärjestelmän yleistyessä. Vaikka levyjen fyysinen formaatti oli 5¼ tuumaa, eri valmistajien loogiset formaatit eivät olleet pääsääntöisesti yhteensopivia keskenään, mikä vaikeutti tiedon siirtoa tietokoneiden välillä.
Harrastelija- ja kotikäyttöön levykeasema oli pitkään suhteellisen kallis lisälaite – usein kalliimpi kuin itse tietokone. Kotitietokoneet käyttivät 1980-luvulla usein vielä C-kasettia tallennusmedianaan. Muun muassa vuonna 1982 julkaistu, suuren suosion saavuttanut Commodore 64 käytti C-kasettia, mutta vaihtoehtona oli myös 5¼ tuuman levykeasema.
Ensimmäinen Sonyn kehittämää 3,5-tuuman formaattia käyttänyt tietokone oli Sony SMC-70 (1982).
Vuonna 1984 Apple valitsi Sonyn 90 × 94 millimetrin levykeformaatin käytettäväksi Macintosh-tietokoneissaan ja siten pakotti sen standardiformaatiksi Yhdysvalloissa. Formaattia oli käytetty jo Macintosia aiemmin Hewlett-Packardin HP-150:ssä (1983). Tuotetta markkinoitiin sittemmin tuumamitalla 3½, minkä oli tarkoitus painottaa levykkeen pienempää kokoa 5¼″-standardiin verrattuna. Myös IBM siirtyi 3½ tuuman levykkeisiin PS/2-tuotesarjassaan, kun IBM:n aiemmat PC ja AT-mikrotietokoneet olivat käyttäneet 5¼ tuuman levykkeitä.
Microsoftin MS-DOS-käyttöjärjestelmään tuki 3½ tuuman levykkeille tuli versiossa 3.2. 3½ tuuman levykkeistä tuli keskeinen tallennusväline 1980-luvun jälkipuoliskolla PC-tietokoneissa sekä Amigassa ja Atari ST:ssä. Se oli myös MSX-kotitietokonestandardin virallinen levykoko. Vuonna 1989 3½ tuuman levykkeitä myytiin enemmän kuin 5¼-tuumaisia[lähde? ].
Myöhemmin 3½ tuuman levykkeiden tallennuskapasiteetti alkoi jäädä riittämättömäksi. Esimerkiksi vuoden 1994 Microsoft Office 4.3 käsitti 31 levykettä. Myös jotkut tietokonepelit – tyypillisimmin seikkailupelit – levittäytyivät yli kymmenelle levykkeelle, joista peli oli tarkoitus asentaa kiintolevylle. Kaikilla 16-bittisten koneiden käyttäjillä ei ollut kiintolevyjä, joihin pelin olisi voinut asentaa, minkä vuoksi monet pelit vaativat toistuvaa levykkeiden vaihtelemista. Tästä syystä esimerkiksi Amigalla lisälevyasema olikin suosittu oheislaite.[lähde? ]