stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karvio
Karvionkoski ja Karvion kanava

Heinäveden reitti laivaväylineen kulkee Karvion kohdalla Karvionkoskena, joka yhdistää Varisveden Kermajärveen. Koski kuuluu luokkaan 2 ja sen korkeus on 1,21 metriä. Se ja Kermankoski ovat Heinäveden reitin suosituimmat kalastuskosket. Karvionkoskeen istutetaan kalaa syksyisin ja se on oivallinen myös melontaan. Kosken yli kulkee 11 metriä korkea betonirakenteinen silta. Karvionkosken kiertää itäpuolelta vesiliikenteen mahdollistava Karvion kanava, joka on Heinäveden reitin vanhin kanava, rakennettu 1895–1896. Kanavassa on yksi sulku ja sitä ympäröi rakennusajan tyylin mukaisesti kaunis kanavapuisto. Kanavan äärellä on kanavanvartiotorni, joka ei kuitenkaan enää ole säännöllisessä käytössä. Kanava on automatisoitu ja on itsepalvelukäyttöinen.
Kuvia

Karvion kanava
Karvionkoski
Karvion koulu.
Neste Karvionkanava.
Tunnettuja karviolaisia ja Karviossa vaikuttaneita

Pekka Sivonen, Digian hallituksen puheenjohtaja
Henrik Gustaf Kyander (1811–1867), maanviljelysneuvos, Karvion kartanon omistaja
Olli Kymäläinen (1790–1855), kansanrunoilija
Aiheesta muualla

Karvio–Lepikkomäki perinnettä : Karvion Hovista kasvaneet kylät. Karvio–Lepikkomäki perinnepiiri, 1993. 330 sivua. ISBN 952-90-5205-7.
Sääennuste: Karvio, Heinävesi (ilmatieteenlaitos.fi)
Kelikamera ja tiesääasema Karvio/ vt23 (liikennetilanne.fi)
Karvion Hovilan kartano (eräs Etelä-Savon kartanoista)
Heinävesi
| --- | --- |
Taajamat:  Hasumäki (kirkonkylä)  Karvio  Kerma  Palokki  Sarvikumpu  Varistaipale  Vihtari 
Kylät:  Hevonlahti  Kansala  Karhilantaipale  Koivumäki  Kuittua  Kypäräjärvi  Lajunlahti  Lampu  Lepikkomäki  Malkkila  Niinimäki  Näätänmaa  Papinniemi  Pilppa  Petruma  Polvijärvi  Pyylinsaari  Pölläkkä  Raaminmäki  Rummukkala  Sappu  Sompasaari  Syrjä  Särkelä  Säynämö  Tetrivaara  Timonmäki  Vaaluvirta  Vahvalahti  Viitalahti 
Nähtävyydet:  Valamon luostari  Lintulan luostari  Valamon luostarin pääkirkko  Valamon luostarin talvikirkko  Valamon luostarin vanha kirkko  Lintulan luostarin kirkko  Heinäveden kirkko 
Liikenne:  Heinäveden reitti  Varistaipaleen kanava  Taivallahden kanava  Karvion kanava  Kerman kanava  Vihovuonteen kanava  Pilpan kanava  Koukunpolvi  Heinäveden rautatieasema  Syrjän rautatieasema  Vihtarin rautatieasema 
Vesistöt:  Kermajärvi  Juojärvi  Petrumajärvi  Iso-Vihtari 
Muuta Heinäveteen liittyvää:  Heinäveden historia  Vaakuna  Heinäveden Höyryvenhe Osuuskunta  Heinäveden Höyrylaiva Oy  Kermansavi  Heinäveden lehti 
Etelä-Savon vuoden kylät
Karibu

| Karibu |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Hirvieläimet Cervidae
Alaheimo::  Peurat Capreolinae
Suku::  Rangifer
Laji::  Peura tarandus
Alalajeja
 Metsäkaribu Rangifer tarandus caribou  Pearyn karibu Rangifer tarandus pearyi  Tundrakaribu Rangifer tarandus groenlandicus  Grantin karibu Rangifer tarandus granti 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Karibulla tarkoitetaan peuran (Rangifer tarandus) useita Pohjois-Amerikassa villinä eläviä alalajeja. Peura esiintyy useina erilaisiin elinympäristöihin sopeutuneina alalajeina, joihin kuuluvat karibut, puolikesyt porot ja Euraasian villit alalajit. Pohjoisamerikkalaiset saattavat käyttää englannin kielen vastaavaa sanaa caribou vielä laajemmin tarkoittamassa myös muualla villeinä eläviä sisaralalajeja, joita elää muun muassa runsaslukuisina Siperiassa ja hyvin harvalukuisina Suomessa (metsäpeura). Englanninkielisen caribou-sanan alkuperäksi arvellaan mi'kmaq-intiaanien kielen sanaa xalibu (kuopija tai kaivaja), joka viittaa karibun talviseen ravinnon kaivamiseen lumen alta.
Ulkonäkö

Poroa yleensä hieman kookkaamman karibun koko vaihtelee riippuen sukupuolesta, esiintymisalueesta ja alalajista. Uros on huomattavasti naarasta kookkaampi, ja pohjoisemmat alalajit tai populaatiot ovat pienempiä kuin eteläisemmät. Alaskan pohjoisosissa esiintyvän alalajin Grantin karibun täysikasvuisen yksilön säkäkorkeus on 90–120 senttiä. Uros painaa 120–170 kiloa ja naaras noin 90 kiloa. Karibun väritys vaihtelee hyvin tummanruskeasta (metsäkaribu) melkein valkoisiin arktisilla alueilla eläviin alalajeihin (Pearyn karibu, Grönlannin tundrakaribu).
Toisin kuin muilla hirvieläimillä, karibuiden molemmilla sukupuolilla on sarvet. Naaraiden ja nuorten urosten sarvet ovat pienempiä ja yksinkertaisempia kuin täysikasvuisen uroksen sarvet. Karibu kasvattaa uudet sarvet vuosittain. Täysimittaiset sarvet kehittyvät uroksille niiden ollessa 4–5-vuotiaita. Urokset pudottavat sarvensa kiima-ajan jälkeen, kantavat naaraat vasta keväällä vasomisen jälkeen. Karibun kävelystä syntyy naksahtelevaa ääntä. Ääni ei synny sorkista, vaan ylempänä jalassa jänne liikkuu luiden yli. Poroissa esiintyy enemmän värivaihtelua kuin karibuissa.
Esiintymisalueet

Karibuja ja Euraasian ”karibuja” elää pohjoisella pallonpuoliskolla nykyisin noin viisi miljoonaa yksilöä. Alaskassa elää miljoona karibua, Kanadassa yli kaksi miljoonaa. Grönlannissa karibuja on länsirannikolla. Villejä poroja tai peuroja elää runsaslukuisina Siperiassa ja Venäjän Euroopan puoleisessa osassa, Islannissa, Huippuvuorilla, Ruotsissa, Norjassa ja Suomessa. Poroja on siirretty myös Kerguelenin saarelle, missä ne ovat villiintyneet. Elinympäristö on tyypillisesti puutonta tundraa ja metsäistä taigaa. Läntisessä Kanadassa karibuja elää vuoristojen rinteillä.
Ravinto

Karibun ravinto koostuu kesällä vihreistä kasveista, syksyllä myös sienistä. Talvella karibu etsii tarkalla hajuaistillaan jäkälää, jota se kaivaa paksunkin lumikerroksen alta. Jäkälä on hyvin hidaskasvuista, joten karibut vaeltavat usein talvehtimaan eri alueelle kuin edellisenä talvena. Karibu on märehtijä, jonka vuoksi voi käyttää jäkälää ravintonaan.lähde?
Käyttäytyminen > Laumaeläin

Karibut elävät vuoden mittaan vaihtelevan kokoisissa laumoissa tundralla ja taigalla. Pienemmät laumat liittyvät yhteen kesä/talvi-alueille siirtymisen, migraation, yhteydessä. Poikkeuksellisen suuret laumat koostuvat puolesta miljoonasta yksilöstä, muun muassa Siperiassa Taimyrin niemimaalla elävä lauma.
Porojen ja karibujen väliltä löytyy merkittävä ero niiden reagoimisessa ympäristöön. Karibu on paljon ”säikympi” kuin poro.
Käyttäytyminen > Migraatio

Karibut vaeltavat yleensä kesä- ja talvilaidunalueiden välillä, joiden välimatka voi olla monta sataa kilometriä. Tundrakaribut tekevät pisimmät migraatiot kesäisen tundran ja talvisen boreaalisen metsävyöhykkeen (taigan) välillä, metsäkaribut eivät välttämättä vaella ollenkaan. Vuoristoisten alueiden karibut siirtyvät talveksi alemmas metsänrajan alapuolelle.
Käyttäytyminen > Lisääntyminen

Kiima-aika karibuilla alkaa vähitellen elo-syyskuun vaihteessa. Urosten kunto on parhaimmillaan, niillä on paksu rasvakerros ja komeat sarvet. Testosteronin vaikutuksesta ne ovat aggressiivisia, ja muun muassa niiden kaula paksunee. Urokset käyvät lyhyitä taisteluja keskenään kilpaillessaan naaraista. Kiima-aika loppuu syyskuun vaihteessa, jolloin urokset ovat laihtuneita ja huonossa kunnossa. Suuri karibulauma jää odottamaan säiden muutosta, joka aiheuttaa migraation käynnistymisen talvilaitumille. Heti palattuaan talvehtimisalueilta naaraat poikivat touko-kesäkuun vaihteessa noin 10 päivän jakson aikana, yleensä samoilla poikimisalueilla, vaikka talvehtimisalue olisi ollut oinen kuin edellisenä vuonna. Suuri osa vasoista jää petojen saaliiksi. Yleensä naaraat voivat tulla kantaviksi kolmevuotisina.
Käyttäytyminen > Karibu ja petoeläimet

Sudet ja ahma saalistavat karibuja ympäri vuoden, erityisesti talvella. Karhu saalistaa karibuja muulloin paitsi nukkuessaan talviunta. Ilves voi saalistaa vasoja vielä syksyllä. Maakotkat saalistavat hyvin nuoria vasoja.
Käyttäytyminen > Helle, hyttyset ja sääsket

Kesällä verta imevät hyönteiset ja helle aiheuttavat karibuille ongelmia. Ne voivat juosta hyönteisiä pakoon uuvuksiin asti tai kerääntyä yhteen suureksi, tiheäksi laumaksi, tai siirtyä tuulisille paikoille esimerkiksi merenrantaan, jossa on myös viileämpää.
Karibu ja arktinen talvi

Talveksi karibun turkin, tai taljan, ulompi kerros kasvaa paksuksi. Ulomman kerroksen peitinkarva on pitkää, noin 8 senttimetristä ja onttoa, eli karvan sisällä on ilmaa joka on hyvä lämmöneriste. Karibulla on leveät, pohjastaan koverat, teräväreunaiset sorkat, jotka helpottavat ravinnon kaivamista lumihangen alta, ja liikkumista lumihangessa ja kesällä pehmeässä soisessa maastossa. Sorkat kasvavat talvella myös leveämmiksi ja korkeammiksi, koska kova maanpinta ei ole kuluttamassa sorkkia. Myös jalan kaksi taaimmaista varvasta koskettavat maan pintaa edelleen kasvattaen kantavaa pinta-alaa.
Alalajeja

Alaskan karibut ovat Grantin karibuja. Kanadan yleisimmät karibut ovat metsäkaribu ja tundrakaribu (barren-land caribou). Kookkaimman karibun, metsäkaribun esiintymisalue keskisessä Kanadassa levittäytyy koko mantereen poikki lännestä itään. Tundrakaribuja elää Luoteis-Kanadassa. Noin 10 000 pienikokoisempaa Pearyn karibua elää pohjoisessa Kanadan arktisessa saaristossa. Pohjois-Grönlannin ja Ellesmerensaaren karibu on pieni ja tanakka niukan ravintokasvillisuuden ja kovan elinympäristön takia. Länsi-Kanadan vuoristojen karibut ovat metsäkaribuja.
Karibu ja ihminen

Karibu on ollut ihmisten yksi pääravinnonlähteitä Pohjois-Amerikassa ja Euraasiassa. Karibuja ei ole laidunnettu kuten poroja, mutta Alaskaan on tuotu poroja laidunnettaviksi Siperiasta pienehköjä määriä. Karibujen metsästys ja siihen liittyvä toiminta on merkittävä elinkeino joillakin alueilla Pohjois-Amerikassa. Myös luontomatkailu on merkittävä elinkeino joillain alueilla.
Karibu ja ihminen > Uhkia

Karibu ei yleensä ole uhanalainen laji, mutta joistakin sen paikallisista populaatioista ollaan huolissaan. Pohjois-Alaskassa Kanadan rajan vastaisella Arctic National Wildlife Refuge-luonnonsuojelualueella suunnitellaan alueen öljyvarojen hyödyntämistä. Alueella sijaitsee rajan molemmin puolin liikkuvan Porcupine-lauman/populaation poikimisalue.
Aiheesta muualla

Being Caribou -elokuva (Arkistoitu – Internet Archive) 1500 kilometriä Porcupine-lauman mukana
Aarne Karvo

Aarne Johannes Karvo (5. tammikuuta 1896 Tervola – 22. joulukuuta 1927) oli suomalainen reservinvänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Matti Aukusti Ollitervo 1. Karvo ja Kaisa Matilda Karvo. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Eveliina Toivosen kanssa.
Opinnot

Karvo kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1922. Hän kävi Reserviupseerikoulu vuosina 1925–1926.
Jääkärikausi

Karvo työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 12. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella.
Suomen sisällissota

Karvo saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan komppanianvääpeliksi ja joukkueenjohtajaksi 12. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan ja otti osaa sisällissodan taisteluihin Kalevankankaalla, missä hän haavoittui pahasti 28. maaliskuuta 1918.
Sisällissodan jälkeinen aika

Karvo määrättiin sisällissodan jälkeen 20. kesäkuuta 1918 alkaen koulutusaliupseeriksi Kaartin jääkäripataljoonan l. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 12. heinäkuuta 1918 Pioneerikoulutuspataljoonaan, missä hän toimi koulutusaliupseerina ja 3. komppanian vääpelinä. Radiokoulun vääpeliksi hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1921, mistä hänet siirrettiin edelleen 1. huhtikuuta 1925 Uudenmaan rykmenttiin, missä hän toimi 1. pataljoonan adjutanttina ja nuorempana upseerina. Karvo kuoli työtapaturmassa Suomenlinnassa 22. joulukuuta 1927. Karvo oli illalla kello 9 aikaan päivystävänä upseerina Suomenlinnan paikalliskomppaniaan kuuluvassa työkomppaniassa. Humalaisten sotilaiden aikaansaama mellakka pakotti hänet poistumaan päivystyshuoneesta ikkunan kautta ja tässä vaiheessa hänen epäkuntoon joutuneessa pistoolissaan ollut viimeinen panos laukesi vahingossa ja luoti meni läpi Karvon pään. Hänet haudattiin Tervolaan.
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania.
Ydinkäyttöinen jäänmurtaja

Ydinkäyttöinen jäänmurtaja Jamal.
Ydinkäyttöinen jäänmurtaja on laiva, joka on varta vasten tehty käytettäväksi jatkuvasti jääpeitteisillä merialueilla. Jäänmurtaja on laiva, joka kykenee liikkumaan jääpeitteisessä vesistössä murtaen jäätä vankalla teräskeulallaan. Ydinkäyttöiset jäänmurtajat ovat dieselkäyttöisiä murtajia paljon voimakkaampia, ja niitä on rakennettu erityisesti Venäjällä pääasiallisesti avustamaan merenkulkua Siperian pohjoispuolisilla arktisilla meriväylillä.
Talvella jään paksuus pohjoisilla laivareiteillä vaihtelee 1,2 metristä 2,0 metriin. Pohjoisen jäämeren keskiosissa jää on keskimäärin 2,5 metriä paksua. Ydinkäyttöiset jäänmurtajat voivat murtaa tätä jäätä 10 solmun (19 km/h) nopeudella. Avovedessä ydinkäyttöisten jäänmurtajien huippunopeus on niinkin suuri kuin 21 solmua (39 km/h).
Yleensä jäänmurtajat yrittävät kulkea sieltä missä on vähiten jäätä voidakseen edetä nopeammin ja varmistaakseen etteivät juutu jäähän, joka on liian paksua niiden murrettavaksi. Maalentokentiltä toimivat lentokoneet tarkkailivat ja kartoittivat jäätä 1970- ja 1980-luvuilla auttaakseen reitin suunnittelussa. Aikojen saatossa suurin osa tästä työstä on alettu tehdä satelliittien avulla, joskus jäänmurtajien kuljettamien helikopterien avulla.
Käyttö

Arktika-luokan ydinkäyttöisiä jäänmurtajia käytetään avustamaan rahtilaivoja ja muita aluksia pohjoisilla laivareiteillä. Pohjoisiin laivareitteihin luetaan Barentsinmeren itäosa, Karanmeri, Laptevinmeri ja Itä-Siperian meri Beringinsalmeen. Tärkeitä satamakaupunkeja pohjoisten laivareittien varrella ovat muun muassa Dikson, Tiksi ja Pevek.
Kaksi ydinkäyttöistä Taimyr-luokan jäänmurtajaa, (NS Vaigatš ja NS Taimyr) on rakennettu mataliin vesiin ja niitä käytetään tavallisesti Jenisein suulla Diksoniin asti. Siellä ne murtavat jäätä avustaen näin Igarkasta puutavaraa kuljettavia rahtilaivoja ja Norilsk-yhtiön malmeja ja metalleja Dudinkan satamakaupungista. Näitä ydinkäyttöisiä jäänmurtajia voidaan käyttää myös sammutusaluksina. Niiden nimessä oleva lyhenne NS tarkoittaa ydinkäyttöistä laivaa, englanniksi nuclear ship.
Jäänmurtajia ovat käyttäneet myös muutamat tieteelliset retkikunnat arktisilla alueilla. NS Arktika oli maailman ensimmäinen pinta-alus, joka saavutti pohjoisnavan 17. elokuuta 1977. Vuodesta 1989 lähtien joitakin jäänmurtajia on käytetty arktisiin turistiristeilyihin.
Venäläiset ydinkäyttöiset jäänmurtajat

Kaiken kaikkiaan Venäjällä on rakennettu kymmenen ydinkäyttöistä siviilialusta. Kaikki ydinkäyttöiset Arktika-luokan jäänmurtajat on rakennettu Amiraliteetin telakalla Pietarissa. NS Vaigatš ja NS Taimyr rakennettiin silloisella Wärtsilän Helsingin telakalla Suomessa, ja sitten kuljetettiin Venäjälle reaktorien ja kuljetuskoneiston asennustöitä varten.
| Laivan nimi | Vesillelasku | Hankenumero | Tyyppi | Luokka | Kommentti |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| NS Lenin | 1959 | 92M | Jäänmurtaja | Lenin | Ydinreaktori purettu 1989. Museolaiva. |
| NS Arktika | 1975 | 1052-1 | Jäänmurtaja | Arktika | Ei toimintakunnossa |
| NS Sibir | 1977 | 1052-2 | Jäänmurtaja | Arktika | Ydinpolttoaine poistettu eikä toimintakunnossa vuodesta 1993. |
| NS Rossija | 1985 | 10521-1 | Jäänmurtaja | Arktika |   |
| NS Taimyr | 1989 | 10580-1 | Jokijäänmurtaja | Taimyr |   |
| NS Sovetski Sojuz | 1990 | 10521-2 | Jäänmurtaja | Arktika |   |
| NS Vaigatš | 1990 | 10580-2 | Jokijäänmurtaja | Taimyr |   |
| NS Jamal | 1993 | 10521-3 | Jäänmurtaja | Arktika |   |
| NS 50 Let Pobedy | 1993 | 10521 | Jäänmurtaja | Arktika | Aluksi nimenä NS Ural, valmistui 2007. |
Venäläiset ydinkäyttöiset jäänmurtajat > Lenin-luokka

NS Lenin oli vesillelaskettaessa sekä maailman ensimmäinen ydinkäyttöinen pinta-alus että ensimmäinen ydinkäyttöinen siviilialus. Lenin aloitti varsinaisen toiminnan 1959. Se koki kaksi ydinonnettomuutta, ensimmäisen 1965 ja toisen 1967. Toisessa onnettomuudessa yksi Leninin kolmesta OK-150 -reaktorista vaurioitui korjauskelvottomaksi. Kaikki kolme reaktoria poistettiin ja korvattiin kahdella OK-900 -reaktorilla; laiva palasi palveluskäyttöön 1970. Lenin poistettiin käytöstä marraskuussa 1989 ja siirrettiin telakalle Atomflotiin, joka on ydinkäyttöisten jäänmurtajien tukikohta Kuolanlahdella. Leninin muuttaminen museolaivaksi tapahtui 2005.
Venäläiset ydinkäyttöiset jäänmurtajat > Taimyr-luokka

Taimyr ja Vaigatš rakennettiin Suomessa Wärtsilän Helsingin Telakalla, jonka jälkeen niihin asennettiin ydinreaktorit Neuvostoliitossa leningradilaistelakalla.
Taimyr-luokan tekniset tiedot
pituus 150,2 m (Taimyr), 151,8 m (Vaigatš)
leveys 29,2 m
syväys 8,0 m
korkeus 15,2 m kölistä pääkannelle; 8 kerrosta pääkannelta komentosillalle
uppouma 20 000 t
nopeus 18,5 solmua (34 km/h)
miehistöä 120–138
yksi KLT-40M -reaktori, joka tuottaa 135 MW
kuljetuskoneistona 3 potkuria, kokonaisteho 38 MW
Keulan laitalevyt ovat 32 mm paksuja. Joulukuussa 2004 molemmat alukset olivat menossa korjattaviksi.
Venäläiset ydinkäyttöiset jäänmurtajat > Projekti 22220

Projekti 22220 tai LK-60Ja (jäänmurtaja, 60 MW, ydinkäyttöinen) -luokan ensimmäinen alus Arktika laskettiin vesille Baltijski zavodilla vuonna 2016 ja se tuli käyttöön 2020.
Sibir laskettiin vesille 2017 ja tuli käyttöön tammikuussa 2022.
Ural laskettiin vesille 2019 ja toimitettiin tilaajalle Atomflotille marraskuussa 2022.
Jakutija laskettiin vesille marraskuussa 2022.
Tšukotka ja Leningrad ovat rakennusvaiheessa.
Viimeisen luokan aluksen Stalingrad rakennustyöt aloitetaan 2025.
Venäläiset ydinkäyttöiset jäänmurtajat > Projekti 10510

Projekti 22220 -luokan seuraaja on Projekti 10510 (LK-110Ja ja LK-120Ja).
Luokan johtoaluksen Lider rakennustyöt aloitettiin 2020 Zvezdan telakalla Bolšoi Kamenissa Primorjessa.
Tukilaivasto

Tukilaivasto käsittää uutta ja käytettyä polttoainetta kuljettavat Imandra- ja Lotta-laivat. Volodarsky-laivaa käytetään kiinteän radioaktiivisen jätteen varastona; se voi varastoida sitä 300 kuutiometriä. Serebryanka-laiva on säiliöalus, jota käytetään nestemäisen radioaktiivisen jätteen varastona, johon mahtuu 1 000 kuutiometriä jätettä. Rosta-1 -venettä käytetään säteilyn tarkkailuun ja valvontaan sekä työntekijöiden puhtauden valvontaan.
Kolmas polttoainetta kuljettava alus on Lepse, joka on täytetty käytetyillä ydinpolttoainesauvoilla, joista monet ovat vaurioituneet ja ovat siksi vaikeita käsitellä. Laivalla olevan materiaalin lisäksi laiva itsessään on voimakkaasti saastunut. Se muodostaakin yhden maailman vaikeimmista  ja mahdollisesti vaarallisimmista ydinjätteen hävitysongelmista. Laivalle sattuva onnettomuus vapauttaisi enemmän radioaktiivista säteilyä kuin Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuus ja vielä Murmaskin läheisyydessä. Pieni henkilökunta valvoo laivaa tukikohdassa sillä aikaa kun Venäjä yrittää kerätä rahaa ja suorittaa tutkimuksia, joita tarvitaan sen turvalliseksi hävittämiseksi.
Kaiken kaikkiaan 2 000 henkilöä työskentelee jäänmurtajilla, ydinkäyttöisellä konttialuksella sekä huolto- ja varastolaivoilla sijoituspaikkanaan Atomflot-satama. Ydinkäyttöisten siviililaivojen miehistöt saavat erityisopetusta Pietarissa Makarov-opistossa.
Napaturismi

Vuodesta 1989 ydinkäyttöisiä jäänmurtajia on käytetty myös turistien kuljettamiseen pohjoisnavalle. Jokainen osallistuja maksaa kolmen viikon matkastaan 25 000 Yhdysvaltain dollaria. NS Sibiriä käytettiin kahdella ensimmäisellä risteilyllä 1989 ja 1990. Vuosina 1991 ja 1992 turistimatkan pohjoisnavalle otti tehtäväkseen NS Sovetski Sojuz. Kesän 1993 aikana  NS Jamal teki kolme turistiretkeä arktisille alueille. NS Jamalilla on erilliset majoitustilat turisteille. NS 50 vuotta voitosta -murtajalla on majoituskansi, joka on tehty turistien toiveiden mukaiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ydinkäyttöinen jäänmurtaja Wikimedia Commonsissa
Näkymä Arktika-luokan jäänmurtajan kannelta.
Ydinkäyttöinen jäänmurtaja Yamal, matkalla Pohjoisnavalle.
Kasvutekijä (kasvitiede)

Kasvutekijä on sellainen fysikaalinen ja kemiallinen tekijä, joka vaikuttaa kasvien kasvuun ja satoon. Kasvutekijöitä ovat esimerkiksi ravinteet, happamuus, kosteus, valo, ilma, lämpötila, hiilidioksidi ja vesi.
Ympäristön jokin fysikaalinen tai kemiallinen kasvutekijä, ominaisuus on optimaalinen, kun eliö kasvaa ja lisääntyy siinä parhaiten.
Kasvutekijöitä

Valo: Kaikki lehtivihreälliset kasvit käyttävät energialähteenään valoa.
Lämpö: Lämpö on tärkeimpiä kasvutekijöitä. Kun lämpöä ei ole tarpeeksi, ei kasvit pysty kasvamaan.
Ilma: Kaikki kasvit eivät kuitenkaan tarvitse typpeä lannoitteesta, vaan sitovat sitä ilmakehästä symbioottisten juuristobakteerien avulla. Sellaisia ovat muun muassa apilat, herne ja leppä. Tällaisten kasvien yletön typpilannoitus voi olla niille jopa vahingollista.
Hiilidioksidi. Orgaanisten aineiden sisältämä hiili on peräisin ilmakehästä, jonka hiilidioksidi on elintärkeä fotosynteesissä.
Kivennäisaineet: Kivennäisaineista tärkeimpiä on muun muassa fosfori.
Vesi: Solujen elintoiminnot perustuvat vesiliuoksessa tapahtuviin reaktioihin.
Happamuus: Eliöt vaativat kasvaakseen tietyn happamuustason. useimmat eliöt viihtyvät parhaiten neutraalissa (pH7) ympäristössä.
Karvianjoki

| Karvianjoki |
| --- | --- |
 Merikarvianjoki Merikarvialla on Karvianjoen suuhaaroista suurin
Alkulähde:  Karvia
Laskupaikka:  Merikarvia ja Ahlainen, Selkämeri  61°44′20″N, 21°33′48″E
Maat:  Suomi
Pituus:  110 km
Valuma-alue:  3438,01  km²
Karvianjoki on Karvianjoen vesistön noin 110 kilometrin pituinen Selkämereen laskeva joki pohjoisessa Satakunnassa. Nimi Karvianjoki on varsinaisesti käytössä joen pääuoman yläjuoksusta välillä Karvianjärvi–Kynäsjärvi Karviassa, Kankaanpäässä ja Pomarkussa.
Alajuoksulla välillä Kynäsjärvi–Inhottu Noormarkussa Porissa joen päähaaran nimenä on Kynäsjoki. Inhottujärvestä joki laskee Selkämereen lopulta kolmena haarana. Pohjoisessa lasku-uoman muodostaa ensin Isojärveen Pomarkussa laskeva Pomarkunjoki. Isojärvestä länteen Selkämereen laskee joen suurin suuhaara Merikarvianjoki Siikaisissa Merikarvialla ja Isojärvestä etelään laskee lyhyt järvireitti, jonka  laasku-uomana on Ahlaisissa Porissa Selkämereen laskeva Pohjajoki. Etelässä lasku-uoman muodostaa Noormarkunjoki eli Eteläjoki Noormarkussa ja Ahlaisissa Porissa. Näin vesoistössä on useita bifurkaatioita eli vesistön kahtaallevirtauksia.
Aiemmin bifurkaatioita on ollut vielä enemmän kun Leväsjoki hiukan Kynäsjärven yläpuolella on muodostanut jokibifurkaation, jonka kautta osa Karvianjoen vesistä on virrannut suoraan Isojärveen. Samoin Noormarkunjoen laajentumana olleesta Torajärvestä laskenut  ja Pohjajoen järvireittiin  yhtynyt Keskisjoki on muodostanut vielä yhden bifurkaation. Nämä molemmat bifurkaatiot ovat kuitenkin vesistöjärjestelyissä hävinneet.
Pomarkunjoen säännöstelypato. Karvianjoen vesistöä on säännöstelty 1960-luvulta alkaen.
Vesistöalue

Karvianjoen vesistöalueesta suurin osa on metsää ja myös soiden osuus on suuri etenkin valuma-alueen pohjoisosassa. Pellon osuus on vähäinen, vain noin 12 %. Järvien osuus valuma-alueen pinta-alasta on 4,5 %, useimmat järvet ovat pieniä ja matalia, ja monia järvistä on laskettu. Tulvasuojelua ja maanviljelyä aikoinaan hyödyttämään tarkoitetut vesistöjärjestelyt vesistössä ovat olleet laajoja, ja useimmat joet ja purot ovat perattuja ja monet järvet säännösteltyjä. Karvianjoen vesistö on tunnettu myös lukuisista bifurkaatioistaan eli vesistön kahtaallevirtauksista, joskin näistä osa on vesistöjärjestelyjen myötä hävinnyt.