stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kármánin pyörrerata

Animaatio sylinterimäisen kohteen muodostamasta pyörreradasta. Animaation tekijä: Cesareo de La Rosa Siqueira.
Virtausdynamiikassa Kármánin pyörrerata (tai von Kármánin pyörrerata) on toisiaan seuraavien pyörteiden aiheuttama kuvio, jonka aiheuttaa fluidin epävakaa virtaus kiinteän kohteen ympäri. Ilmiö on nimetty unkarilais-amerikkalaisen Theodore von Kármánin mukaan. Ilmiö aiheuttaa jokapäiväisessä elämässä esiintyviä ilmiöitä, kuten sähkölinjojen soimisen tuulella ja autonantennin värisemisen joillain nopeuksilla. Tietyillä taajuuksilla pyörteet voivat synnyttää resonanssia rakennelmissa, minkä vuoksi niiden estäminen on tärkeää korkeissa ja hoikissa rakennelmissa. Pyörteet irtoavat kappaleen sivuilta vuorotellen kummaltakin puolelta aiheuttaen virtauksen suuntaan nähden poikittaisen harmonisen voiman. Vaaralliseksi se voi tulla silloin, kun syntyy resonanssitilanne, jossa pyörteiden irtoamistaajuus tulee samaksi kuin rakenteen ominaistaajuus.  Tähän tarkoitukseen käytetään esimerkiksi savupiippujen ympärillä ruuviviivoja, jotka sekoittavat ilmavirtauksia ja estävät pyörrevirtauksia.  Hyvin korkeissa piipuissa ruuviviivoja ei voi käyttää niiden tuulikuorman takia, vaan vaimennus on suoritettava massa- tai impulssivaimentimilla.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Kármánin pyörrerata nähtynä alapuolelta. Mojaven aavikko, USALandsat-kuva tuulten aiheuttamasta pyörreradasta Juan Fernándezin saarten luona | Trooppinen hirmumyrsky Prapiroon ja Kármánin pyörrepolku Jeju-saarten luona 18 lokakuuta 2012. | Savupiippuihin lisättyjä ruuviviivoja poistamassa pyörteiden aiheuttamia värähtelyjä. Länsituulten puhaltaman tuulen aiheuttama Kármánin pyörrerata Beerenbergin tulivuoren ohi Jan Mayenin eteläpuolella Norjanmerellä |
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kärnä, T: Tuulen aiheuttamien värähtelyjen hallinta (Contolling techniques for wind-induced vibrations). Rakennustekniikka (The Finnish Civil Engineering & Construction journal), 2001, nro 5, s. 20–23.  Artikkelin verkkoversio (Pdf). (Arkistoitu – Internet Archive)
Tuomo Kärnä, Ilkka Hakola, Juha Juntunen & Erkki Järvinen: Savupiipun impaktivaimennin 2003. VTT Rakennus- ja yhdyskuntatekniikka. Viitattu 22.4.2014.
Karjalan lapsia

| Karjalan lapsia Mia Leivo ja Raimo Salo |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 2021
 Tuottaja(t): Kalervo Kärki
 Kesto: 41.40
Mia Leivo ja Raimo Salo muut julkaisut
| Metsän lumo 2019 | Karjalan lapsia 2021 |   |
Karjalan lapsia on Toivo Kärjen (1915–1992) Karjala-aiheisia lauluja sisältävä musiikkialbumi, joka ilmestyi syksyllä 2021. Albumin 12:sta kappaleesta viisi on ensilevytyksiä. Laulusolisteina ovat ylöjärveläinen Mia Leivo ja kyyjärveläinen Raimo Salo, sovitukset on tehnyt ja levytykset johtaa kontiolahtelainen Mika Tarkkonen, joka myös soittaa itse harmonikkaa. Muut muusikot ovat Sakari Tervo viulu, Raine Turunen kitara, Pasi Ryökkynen basso, Jani Leskinen rummut ja perkussiot. Tuottaja on Tmi Tarkkonen Mika, äänitykset on tehty Mika Tarkkosen studiolla Liperissä.  Äänityksestä ja miksauksesta vastaa Mika Tarkkonen, masteroinnista  Jsounds/Juha Saarelainen. Ulkoasun on suunnitellut Jaakko Kärki.lähde?
Projektin taustaa

Toivo Kärki oli Karjalan ystävä ja tuntija. Hänen äitinsä suku oli Ilomantsista, ja hän tunsi sinne sydämen vetoa, joka vuosien kuluessa laajeni koskemaan koko Karjalaa niin Suomessa kuin rajan takana. Hän sävelsi Karjala-aiheisia kappaleita lähes koko ammattiuransa ajan, ensimmäisen välirauhan aikana 1940.   Erityisen paljon niitä syntyi hänen elämänsä loppupuolella 1970- ja 1980-luvulla.
Karjalan lapsia -projekti käynnistyi vuonna 2018 Raimo Salon aloitteesta. Aluksi oli tarkoitus rakentaa se Ilomantsin ympärille, mutta pian nähtiin aiheelliseksi ulottaa aihepiiri koko Karjalaan. Kappale-ehdokkaat valitsi Kalervo Kärki, jolla on hallussaan isänsä nuottijäämistö. Kappaleista oli huomattavaa runsaudenpulaa, ja lopulta päädyttiin ratkaisuun, että painopiste on harvinaisuuksissa ja ennenjulkaisemattomissa kappaleissa, pari tunnetumpaa joukossa. Toteuttajiksi olivat luontevasti tarjolla jo Metsän lumo -albumilla kunnostautuneet Mia Leivo, Raimo Salo ja Mika Tarkkonen, kaikilla pitkäaikainen kokemus Toivo Kärjen musiikista.
Albumin kappaleet

* :llä merkityt ovat ennenlevyttämättömiä
Karjalan lapsia – 3.00  (1981, san. Vexi Salmi)  Mia Leivo ja Raimo Salo
Koitere – Karjalan helmi – 3.21  (1972, san. Pauli Salonen)  Raimo Salo
Kotiseudulle tiedä en mä vertaa – 3.19  (1972, san. Pauli Salonen)  Mia Leivo
Ilomantsin laulu – 3.56  (1956, san. Evert Kurvinen) *  Raimo Salo
Kevät Karjalassa – 3.19  (1961, san. Reino Helismaa)  Mia Leivo
Karjalan kukka – 4.09  (1981, san. Aappo I. Piippo) *  Raimo Salo
Kiitehen joutsen – 3.12  (1987, san. Jaakko Rugojev) *  Mia Leivo
Olin siellä kerran minäkin – 3.42  (1981, san. Pauli Salonen) *  Raimo Salo
Kaunis Karjalan maa – 3.32  (1982, san. Kyösti Timonen) *  Mia Leivo
Karjalan metsäruusu – 3.00  (1976, san. Tuula Valkama)  Raimo Salo
Runon ja rajan tie – 3.41  (1973, san. Vexi Salmi)  Mia Leivo
Balladi Megrin neidosta – 3.22  (1977, san. Juha Vainio)  Raimo Salo
Kirjallisuutta

Kalervo Kärki: Sydämeni sävel – Toivo Kärki ja hänen musiikkinsa, Mediapinta, Tampere 2015, ISBN 978-952-235-888-2
Kantotuoli

Turkkilainen kantotuoli 1800-luvun lopulta.
Kantotuoli on monissa maissa rikkaiden tai ylhäisten ihmisten kuljettamiseen käytetty kantoväline, jonka historia ulottuu muinaisista ajoista nykyaikaan. Eri maissa käytettyjen kantotuolien nimitykset, mallit ja rakenteet eroavat toisistaan huomattavasti – yksinkertaisesta avoimesta koristeltuun seinien sulkemaan. Seinin tai kangasverhoin varustettu tyyppi soveltui erityisen hyvin kulttuureihin, joissa naiset haluttiin kätkeä katseilta. Seinät suojasivat matkustajaa myös auringon paahteelta, pölyltä ja hyönteisiltä. Kantotuoleja on voitu käyttää myös liikuntaesteisten ihmisten kuljettamiseen.
Tyypillinen kantotuoli oli puurakenteinen katettu kantolaite, jonka pehmustettuun istuimeen mahtui yksi matkustaja. Sitä kuljetti mukanaan kaksi kantajaa, toinen edessä ja toinen takana. He kantoivat sitä kahdesta puisesta tangosta, jotka kulkivat tuolin sivuilla olevien metallikorvakkeiden läpi. Suurien ja painavien kantotuolien kuljettamiseen käytettiin myös eläimiä apuna.
Varhaiskäyttö

Kantotuolin esimuoto on puinen kantotanko, johon saaliseläin sidottiin jaloistaan roikkumaan. Kahden tai useamman kantajan välissä kuorma kulkee näin hyvinkin vaikeassa maastossa. Kantotangon kehittyneempi versio on kahdella aisalla varustetut paarit, joita nykyisinkin käytetään sairaiden siirtämiseen. Paareja käytetään edelleen myös taistelukentillä kuolleiden ja haavoittuneiden kuljetuksiin, jos maasto estää pyörällisten ajoneuvojen käytön.
Faaraoiden Egyptissä ja monessa Aasian valtakunnassa palvonnan kohteena olevaa hallitsijaa tai jumalolentoa kuljetettiin kantotuolissa kansan nähtävänä erityisesti valtiollisten tai uskonnollisten juhlamenojen kulkueissa. Tällainen perinne on jatkunut meidän päiviimme asti paavin kantamisessa valtaistuimellaan tai päivänsankarin kantamisessa ristikkäisten käsien muodostamassa ”tuolissa”.
Muinaisessa Roomassa keisarillisen perheen jäseniä, muita arvohenkilöitä ja rikkaita yläluokan jäseniä kuljetettiin kantamalla lecticalla, jossa he olivat makaavassa asennossa. Tällainen liikkumismuoto soveltui eläinvoimaissia kulkuvälineitä paremmin ahtaisiin kaupunkeihin.
Raamatun Laulujen laulun kolmannessa luvussa kerrotaan, miten Salomon Libanonin puista tehtyä kantotuolia saattoi Israelin sotajoukon parhaimmisto, kuusikymmentä soturia. Kantotuolin pylväät olivat hopeaa, selkänoja kultaa ja istuinpatja purppuraa. Sinipunainen purppura oli kallisarvoinen kankaiden väriaine, jota valmistettiin kotiloiden erittämästä nesteestä. Yhdestä kotilosta saatiin yksi tai kaksi pisaraa tätä nestettä. Toisessa Raamatun kohdassa, Jesajan kirjan (66:20) vanhassa käännöksessä uskonveljet tuodaan Jerusalemiin kantotuoleilla, mutta uudessa käännöksessä se tapahtuu katetuilla vankkureilla.
Myös toinen Intian kirjallisuuden klassisista eepoksista, Ramayana, tuntee kantotuolin. Tämä kuningas Raman elämästä kertova teos on muotoutunut 300 eaa.–100 jaa.
Palankiini

Palankiinissa oli yleensä edessä ja takana vain yksi kantotanko. Se oli Intiassa ja Kiinassa sekä muissa Aasian maissa yläluokan kulkuväline. Palankiinien rakenteet vaihtelivat yksinkertaisista kangaskattoisista maalattuihin ja koristeltuihin puisiin malleihin.
Tyypillinen palankiini oli pitkänomainen, avoin laatikko, jossa oli neljä jalkaa. Nurkissa oli bambuputket kannattelemassa kangaskattoa sekä sisällä patja ja tyynyt. Palankiini oli edestä ja takaa umpinainen ja sen sivuilla olivat ovet tai kulkuaukot oviverhoineen. Molemmissa päissä oli parimetrinen tanko, josta 2,5 metriä pitkää, 1,2 metriä leveää ja 1,2 metriä korkeaa laitetta kannettiin. Oviverhon saattoi sulkea, jos kulkija matkan aikana halusi nukkua. Palankiinikyydin aikana oli myös mukava lukea, kirjoittaa, syödä tai kuunnella kantajien laulua tai hyräilyä aikansa kuluksi.
Palankiineja rakennettiin 1–3 matkustajaa varten ja niitä kantoi olkapäidensä varassa tavallisesti neljä, joskus kuusi kantajaa. Kahden kantajan käyttö oli melko harvinaista, samoin kahdeksan miehen käyttäminen. Pitkillä matkoilla saatettiin käyttää kahdeksaa kantajaa siten, että vuorollaan oli aina neljä kantamassa. Palatsialueilla kantajina työskenteli myös naisia. Varhemmin kantajina toimivat orjat ja orjuuden lakkauttamisen jälkeen palkatut kantajat.
Ylimpien luokkien naiset käyttivät aina palankiinikyytiä, samoin eurooppalaiset Intiassa ennen rautateiden rakentamista. Eurooppalaiset kauppiaat käyttivät palankiineja vaihtoehtona norsukyydille yleisesti 1600- ja 1700-luvuilla Bengalissa ihmisten ja tavaroiden kuljettamiseen. Se oli niin mukava kulkuväline, että sellaisen hankkivat monet vähävaraisetkin eurooppalaiset. Niille, jotka eivät hankkineet palankiinia kantajineen omakseen, oli tarjolla vuokrattavia palankiineja.
Intialainen versio posti- ja kyytilaitoksesta oli 1700-luvulta 1900-luvulle käytetty dāk. Hindin ja marathinkielinen dāk-sana saattaa juontua sanskritin sanasta drāk, nopeasti. Dāk-kyyti oli joko palankiini- tai hevoskyyti, joka kuljetti postin, matkustajat tai molemmat seuraavalle kantajan- tai hevosenvaihtoasemalle. Sitä käytettiin pitkillä matkoilla vaikeakulkuisilla seuduilla, joissa oli kantajanvaihtoasemia. Matkalippuja postipalankiineihin myytiin postikonttoreissa.
Siirtomaissa palankiineja käyttivät paitsi paikallinen ylimystö, myös eurooppalaiset osin kunnollisen tiestön puutteen vuoksi, mikä vaikeutti eläinvoimaisten matkojen tekoa, osin arvoasemaansa osoittaakseen. Eurooppalaisten palankiinien käyttö väheni 1800-luvun puolivälin jälkeen, mutta eurooppalaistuneet intialaiset ja muu yläluokka käyttivät niitä yleisesti vuosisadan lopulle asti. Palankiinien käyttö kulkuvälineenä väheni rautatie- ja höyrylaivaliikenteen kehittyessä. Samoin vaikutti tiestön kehittyminen, mikä mahdollisti eläinten vetämien vaunujen ja myöhemmin autojen käytön. Poljettavien rikšojen yleistyminen 1930-luvulla syrjäytti palankiinit lopullisesti. Tokioon ensimmäinen palankiinia paljon nopeampi rikša ilmestyi paikallista kantotuolimallia, kagoa, korvaamaan vuonna 1870.
Palankiini > Etymologia

Palankiini-sanan kansankielinen vastine Itä-Intiassa on pālankī, malaijissa ja jaavassa palangki, hindissä pālakī ja pālkī, bengalissa palki, jotka kaikki merkitsevät kantotuolia. Sanskritn paryanka tai palyanka tarkoittaa vuodetta ja sohvaa samoin kuin paalin pallanko, hindin ja marathin palang sekä tamilin pallakku.
Eurooppalaisiin kieliin palankiini on tullut portugalin välityksellä, mistä on peräisin lopun n-kirjain. Sana on esiintynyt kirjoitettuna portugaliksi vuonna 1515 (palanquim), englanniksi 1588 (palanchine) ja 1598 (pallankin), ranskaksi 1610 (pallanquin) ja ruotsiksi 1751 (palankin).
Tiettyä samankaltaisuutta on myös kantotankoa merkitsevien latinan phalanga ja espanjan palanca sanojen sekä palankiini-sanojen välillä. Voi vain arvailla onko kyseessä sattuma vai ovatko portugalilaiset yhdistäneet kaksi sanaa.
Kiina

Han-dynastian aikaisessa Kiinassa (206 eaa.–200 jaa.) eliitti matkusti kevyessä bambutuolissa, jota kantaja piti rinkan tavoin selässään. Pohjoisen Wei- (386–534) ja Song-dynastioiden (960–1279) aikana puisten aisallisten kulkuvälineiden kuvia maalattiin maisemarullamaalauksiin. Näitä puisia tai bambuisia kulkuvälineitä käyttivät naiset ja vanhukset, ja niitä kutsuttiin nimellä minjiao. Kiinalaiset virkamiehet, mandariinit, käyttivät virallista guanjiao-mallia, joka oli ympäröity silkkiverhoin.
Kiinalaisen perinteen mukaan morsian kannettiin häihinsä samankaltaisella olalla kannettavalla kantotuolilla tai sitten onneatuottavan punasävyiseksi lakatulla jianyulla. Koreassa sekä morsian että sulhanen kannettiin vihkiseremoniaan taidokkaasti koristellussa kantotuolissa.
Hongkongissa on järjestetty vuosittainen kantotuolikilpailu vuodesta 1975 alkaen Matilda-sairaalan hyväksi. Kilpailu jatkaa vuonna 1907 alkanutta, mutta välillä lakannutta perinnettä.
Doli

Doli on pienikokoinen katettu Aasiassa käytetty kantotuoli. Tyypillinen doli on noin metrin korkuinen ja 1,4 metriä leveä koristeltu laatikko, jonka edessä ja takana on joko yksi tai kaksi kantotankoa. se voi myös olla edestä ja takaa umpinainen sekä sivuilta verhoilla suljettava. Dolia käytetään edelleen osissa Pakistania, kun neljä veljeä tai miespuolista sukulaista kantavat morsiamen hääpäivänään avioliittolupauksen jälkeen vanhempiensa kodista uuteen kotiinsa. Punjabissa dolia käytettiin sekä sikhi- että hinduhäissä. Nykyisin doli on sikhihäissä korvattu autolla, mutta kyytiä kutsutaan edelleen doliksi.
Japani > Kago

Kago oli japanilainen kantotuolimalli, jossa yhdestä suorasta kantotangosta riippui edestä ja takaa umpinainen katollinen istuinosa. Sivuilta se voi olla avoin tai kaihtimin suljettava. Kagoa kantoi kaksi miestä ja se oli tarkoitettu yhden henkilön kuljettamiseen kerrallaan. Vähävaraisille tarkoitetussa kago-mallissa kantotangosta riippui yksinkertainen selkänojallinen punottu istuin. Sateelta matkustajaa suojasi vain tangon päällä oleva kapea katos.
Japani > Norimono

Japanilainen norimono poikkeaa intialaisesta palankiinista lähinnä kantotangon kiinnityksen suhteen. Norimonossa yhdestä suorasta tukevasta tangosta riippui pientä taloa muistuttava yleensä hyvin koristeellinen laatikko. Sitä voi kuvata loistokulkuvälineeksi, kun taas kago oli pelkkä kulkuväline. Mikäli matkaajalla oli mukanaan paljon matkatavaroita hänen oli palkattava erikseen laukunkantaja, sillä kantotuoliin sopi vain matkustaja. Edo-kaudella (1603–1868) norimono oli yksityiskulkuneuvo, kagon ollessa yleiskulkuneuvo. Norimono ja kago malleja oli parikymmentä erilaista; norimonon kantajista käytettiin nimitystä rokushaku ja kagon kantajista nimitystä kagokaki.
Silla

Yksinkertaisempaa kantolaitetta käytti eliitti osassa 1700- ja 1800-lukujen Latinalaista Amerikkaa. Sitä kutsuttiin yksinkertaisesti espanjan tuolia tarkoittavalla nimellä silla ja se koostui tavallisesta puutuolista, jossa oli otsan yli kulkeva kantohihna. Matkustaja istuutui tuoliin, joka sitten nostettiin yhden kantajan selkään kantohihnan kulkiessa kantajan otsan yli. Matkustaja istui selin kulkusuuntaan nähden matkan ajan. Tällainen järjestely sopi hyvin alueen vaikeakulkuisille teille, joille eurooppalaiset kantotuolit olisivat olleet kelpaamattomia. Sillalla matkaajat tavallisesti käyttivät useita vuorottelevia kantajia.
Iso-Britannia

Englannin Kaarle ensimmäisen hovimies Sir Sanders Duncombe sai vuonna 1634 yksinoikeuden kantotuolien vuokraamiseen Lontoossa. Tuolit oli numeroitu ja kantajilla oli toimilupa. Vuokratuoleilla pyrittiin osaltaan lievittämään Lontoon katujen pahoja hevosvaunuruuhkia. John Evelyn kertoo päiväkirjassaan Duncomben tuoneen liiketoimintamallin Napolista, jossa oli tangoista riippuvia vuokrattavia tuoleja, joita kaksi kantajaa kuljetti olkainsa varassa. Kantotuolia tarkoittava seggietta-sana esiintyy jo 1598 ilmestyneessä John Florio'n italia-englanti-sanakirjassa.
Bathissa kylpylävieraita kuljetettiin kangaskatteisissa tuoleissa, erityisesti silloin kun he ottivat kuumia kylpyjä ja olivat menossa vuoteeseen hikoilemaan. Nämä eivät olleet sellaisia kantotuoleja, joita käyttivät ylhäisön jäsenet vierailuillaan tai sairaat ja raihnaiset kulkuvälineinään. Hyvin varustetun kaupunkiasunnon aulassa oli 1600- ja 1700-luvuilla kantotuoli, johon rouva voi astua ja tulla kannetuksi määränpäähänsä tarvitsematta astua mutaiselle kadulle. Lisäksi kantotuolilla kulki mukavasti kapeillakin kujilla, joihin hevosvaunut eivät mahtuneet.
Lontoossa käytetyn kaltaista vuokratuolijärjestelmää käytettiin myöhemmin Skotlannissa ja vuonna 1738 skottituoleille luotiin kyytimaksuluokat. Skotlannin kuninkaallisessa sairaalassa kantotuoleja käytettiin jopa ambulansseina. Bathin kaupungin kantajien ohjesääntö muistuttaa paljolti nykyajan taksiohjesääntöä. Kantotuoleilla oli lisäksi ensikulkuoikeus, jotta kantajat voivat liikkua ripeästi. Kävelijät tiesivät kuullessaan takaansa ”by your leave” (luvallanne) painautua seinää tai aitaa vasten kantajien pyyhältäessä ohi. Liikenteen vilinässä kantotuoleille sattui myös onnettomuuksia: tuoli saattoi vaikkapa törmätä hevoskärryihin ja mennä kumoon niin että ikkunaruudun palaset helisivät katuun.
Pyylevöityneen Henrik VIII:n (1491–1547) kuljettamiseen tarvittiin neljä vahvaa kantajaa. Myös amerikkalaisissa brittiläisen siirtomaa-ajan kaupungeissa varakas väki käytti kantotuoleja. Benjamin Franklin (1706–1790) käytti kantotuolia 1700-luvun lopulle asti.
Vuokrakantotuolit alkoivat poistua käytöstä 1800-luvun alkupuolella katupäällysteiden parantuessa ja mukavampien hevosvetoisten vuokravaunujen alkaessa yleistyä. Glasgow'ssa tuolitoimilupia oli 27 kappaletta vuonna 1800, vuonna 1817 niitä oli 18 ja vuonna 1828 enää 10 kappaletta. Samoihin aikoihin Glasgow'n rekisteröityjen vuokravaunujen lukumäärä kasvoi sataan viiteenkymmeneen.
Kantotuoli on käytetty monissa muissakin Euroopan maissa: Ranskassa, Italiassa, Ruotsissa ...
Suomi

Yksi Suomessa säilyneistä kantotuoleista on Satakunnan Museossa oleva Vaasan läänin maaherra Carl Constantin de Carnallille (1757–1832) kuulunut tuoli, jota käytettiin kartanonrouva Ulrika Charlotta de Carnallin kuljettamiseen.
Nykyaikaista kantotuolia (englanniksi evacuation chair), jossa on istuimen lisänä kaksi pyörää ja kantokahvat, käytetään potilaiden kuljettamiseen portaissa ja pienissä hisseissä, joissa paarien käyttö on hankalaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta kantotuoli Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Saksa 
Muut:  NARA 
Jacob Haafner kuvasi matkakirjoissaan Intiassa viettämiään vuosia 1773–1786.
Kantotuoli kiinalaisessa Tianjinin kaupungissa 1800-luvulla.
Japanilainen kago noin vuonna 1870
Yrjö III:n puolison kuningatar Charlotten kantotuoli vuodelta 1755.
Karjalan ryhmä

Karjalan rintamaryhmän päällikkö A. Sihvo (vas) ja vierellään esikuntapäällikkö W. Hägglund
Valkoisen armeijan rintamalinja ja ryhmäjako maaliskuun alussa vuonna 1918.
Karjalan ryhmä oli valkoisten itäarmeijaan kuuluva ryhmittymä Suomen sisällissodassa. Komentajana toimi jääkärieverstiluutnantti Aarne Sihvo (toimi aikaisemmin karjalanjoukkojen v.t. komentajana ja 18. huhtikuuta alkaen Ryhmä Sihvon Komentajana). Sihvo käytti ryhmästä nimitystä Karjalan armeijakunta.
Armeijakunnassa palvelleet Saksan jääkärit

Joukkueenjohtajana ja opetusupseerina Hiitolan ja Käkisalmen harjoituskeskuksissa jääkäri Antti Haikonen (siirrettiin rautatiepataljoonaan komppanianpäälliköksi), esikuntapäällikkönä jääkärikapteeni Woldemar Hägglund, päämajan yhdysupseeri ja tiedotusosaston päällikkö armeijakunnan esikunnassa (Viipurin valtauksessa toimi samassa tehtävässä itäarmeijan esikunnassa) reservin luutnantti Erik Malmberg, esikunnassa rintamaetappipäällikön apulaisena jääkärivänrikki Kalle Mata, radiosähköttäjänä jääkärivaravääpeli Erik Paavilainen.
Joukko-osastot

Karjalan 1. rykmentti
Komentaja: Georg Elfvengren.
Karjalan 2. rykmentti
Komentaja: ratsumestari Oskar Kuula.
Karjalan 3. rykmentti
Komentaja: Kalle Kuokkanen myöhemmin jääkärimajuri Armas Ståhlberg ja Unio Sarlin
Lentoasema
von Clausen-Kaas
Karjalan tykistö

13. patteri
Päällikkö: J. Schleutker
2. raskas patteri
Patteri järjestettiin Pietarsaaren Tykistökoulussa ja lähetettiin Karjalan rintamalle 29. maaliskuuta 1918. Patteri käsitti kaksi 105 mm laivatykkiä jotka sijaisivat Kannikossa ja Rahikkalassa.
Päällikkö: kapteeni Lennartti Pohjanheimo.
6. patteri
Patteri järjestettiin Pietarsaaren Tykistökoulussa ja se lähetettiin Karjalan rintamalle 2. maaliskuuta 1918. Patteri käsitti kaksi 76 mm tykkiä.
Päällikkö: majuri G. Emil Haeger
Pohjanmaan 5. tykistöpatteri
Patteri järjestettiin Pietarsaaren Tykistökoulussa ja lähetettiin Karjalan rintamalle 2. maaliskuuta 1918. Patteri käsitti kaksi 76 mm tykkiä.
Päällikkö: jääkäriyliluutnantti Ingevald Pipping (siirrettiin 15. huhtikuuta 7. patterin päälliköksi).
1. kenttäpatteri
Päällikkö: vänrikki Viljo Idänpää-Heikkilä
Karjalan 1. raskaspatteri
Päällikkö: P. Inkinen
Valkjärven erikoistykki
Päällikkö: P. Närhi
Panssarijuna
Päällikkö: K. Svensson
(Lisäksi oli armeijakunnalla 4 kranaatinheitintä, joista 2 kpl oli sijoitettu 2:een rykmenttiin ja 2 kpl 3:een rykmenttiin.
Kartussi (taide)

Kartussi (ransk. cartouche, patruuna) on arkkitehtuurissa ja kuvataiteessa muodoltaan paperikääröä muistuttava kehyskoriste. Muinaisessa Egyptissä kartussi oli hallitsijan nimeä merkitsevien hieroglyfien ympärillä oleva pyöreäpäätteinen kehys, jonka alareunassa on vaakasuora viiva. Sittemmin kartussi on ollut reunoiltaan voluuttakierteisesti kuvattu kiertyvä koristekenttä, joka on ollut suosittu koristeaihe länsimaisessa arkkitehtuurissa sekä kirjojen kuvituksessa. Kartussi on ollut suosittu etenkin renessanssin ja barokin taiteessa. Kehysornamenttina kartussi muistuttaa usein käpristynyttä paperilehteä tai kirjakääröä, ja koristeaiheena sitä on käytetty esimerkiksi kirjan otsikon ympärillä, vaakunan kehyksenä tai rakennuksen seinässä ornamenttina.
Kuvagalleria

Faarao Menesin nimi kartussissa Abydoksen kuningasluettelossa.
Kartussi Pariisin Pont Alexandre III -sillalla.
Barokkia edustava kartussi Charlottenburgin linnassa.
Rokokoo-tyylinen kartussi kartussien mallikirjassa.
Fred Karlsson

Fred Karlsson Auli Hakulisen läksiäisseminaarissa tammikuussa 2007.
Fred Göran Karlsson (s. 17. helmikuuta 1946 Turku) on yleisen kielitieteen emeritusprofessori Helsingin yliopistossa ja suomen kielen dosentti. Hän oli 1978–1980 yleisen kielitieteen professori Turun yliopistossa. Karlsson on tehnyt työtä kieliteknologian sekä kielitieteen historian alalla ja julkaissut lukuisia teoksia. Kieliteknologian alalla Karlsson on kehittänyt formalismin nimeltä rajoitekielioppi, joka tunnetaan ehkä paremmin englanninkielisellä nimellään Constraint Grammar (CG). Se on raakatekstin morfologisen pilkkomisen ja tulkinnan apuväline.
Karlsson on aikamme merkittäviä suomen kielen tutkijoita, ja hänen englanninkielistä teostaan Finnish – an Essential Grammar (ensimmäinen painos ruotsiksi, Finsk grammatik, 1978) onkin käytetty usean avoimen lähdekoodin projektin suomen kielelle kääntämisessä. Karlssonin teos Yleinen kielitiede (1. painos 1994) on käytössä korkeakoulujen oppi- ja pääsykoekirjana.
Hän on ollut Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 1984 ja Academia Europæan jäsen vuodesta 1989.
Julkaisuja

Finnish – an Essential Grammar. Routledge 1999. ISBN 0-415-20705-3
Yleinen kielitiede. Yliopistopaino 1994 (uud. laitos 1998, toinen painos 2003). ISBN 951-570-569-X
Constraint Grammar: A Language-Independent System for Parsing Unrestricted Text. Mouton De Gruyter 1995. ISBN 3-11-014179-5
Hakulinen, Auli – Karlsson, Fred: Nykysuomen lauseoppia. Suomalaisen Kirjallisuuden Seura 1979 (1. painos). ISBN 951-717-844-1
Hovdhaugen, Even – Karlsson, Fred – Henriksen, Carol – Sigurd, Bengt: History of linguistics in the Nordic countries. Societas Scientiarum Fennica 2000. ISBN 951-653-305-1