Vilhelm I (Saksa)
Aika Preussin kuninkaana ja Saksan keisarina

Vilhelm I oli kuninkaana konservatiivinen ja vaati muun muassa sotaministeri Albrecht von Roonin ja Edwin von Manteuffelin tukemana kolmen vuoden asepalvelusta. Liberaalinen alakamari eli edustajainhuone hylkäsi ehdotuksen vuonna 1862. Vilhelm oli jo valmis eroamaan, mutta pääministeri Otto von Bismarck pystyi kääntämään kuninkaan pään.
Preussi aloitti vuonna 1864 Schleswig-Holsteinin käydyn toisen Saksan–Tanskan sodan, joka johti vuonna 1866 Preussin–Itävallan sotaan, jonka ansiosta Preussi nousi johtavaksi saksalaiseksi valtioksi. Saksan–Ranskan sota puolestaan päättyi vuonna 1871 Napoleon III:n antautumiseen. Vilhelm kruunattiin 18. tammikuuta Versailles’n peilisalissa Saksan keisariksi.
Vilhelm oli usein eri mieltä kansleri Bismarckin politiikasta, mutta tämä onnistui yleensä saamaan keisari puolelleen. Vilhelm oli ahdistunut muun muassa Bismarckin ja liberaalien katolista kirkkoa vastaan käydystä kulturkampfista. Vilhelm antoi kuitenkin toimille hiljaisen hyväksynnän.
Vilhelm oli Saksan yhdistymisen symbolina merkittävä hahmo, mutta hänen militarisminsa ja uskonsa jumalallisiin valtuuksiin toi hänelle myös vihamiehiä radikaalipiireistä. Vilhelm yritettiin vuonna 1878 murhata kahdesti, minkä seurauksena Bismarck pystyi ajamaan läpi ankaria sosialismin vastaisia lakeja.
Italian itsenäisyyssodan Preussille vuonna 1859 aiheuttamat ongelmat ylittivät hänen kykynsä: vaikka hän kannatti liittoa Itävallan kanssa Napoleon III:n Ranskaa vastaan, hän vaati, että Preussilla on ylin komento Reinin rintamalla ja Itävallan ja Ranskan välinen Villafrancan aselepo yllätti hänet.
Sisäasioissa Vilhelmin perustavanlaatuinen konservatiivisuus vahvistui. Kuningas vaati sotaministerinsä Albrecht von Roonin ja armeijan kabinetin päällikön Edwin von Manteuffelin tukemana kolmen vuoden asevelvollisuutta, jonka liberaali alakamari hylkäsi vuonna 1862. Sen jälkeen Vilhelm oli valmis luopui kruunusta, mutta hänet sai luopumaan ajatuksesta Bismarck, jonka hän asetti pääministeriksi tämän kriisin aikana.
Preussin voiton Seitsemän viikon sodassa Itävaltaa vastaan ​​vuonna 1866 kuningas tajusi heidän toistuvista erimielisyyksistään huolimatta, että Bismarck oli Preussille tarpeellisempi kuin hän itse. Vuonna 1870, kun Hohenzollernin ehdokas Espanjan valtaistuimelle johti Ranskan ja Saksan sotaan, Vilhelm oli paljon varovaisempi kuin Bismarck. Sodan aikana hän sovitteli pääneuvonantajiensa Bismarckin ja Helmuth von Moltken välillä. Hän oli ahdistunut Kulturkampfista, jota Bismarck ja liberaalit harjoittivat roomalaiskatolista kirkkoa vastaan, mutta vuonna 1877, kun Bismarck esitti viimeisen vetoomuksensa päästäkseen virastaan, Vilhelm vastasi: "ei koskaan".
Vilhelm oli niin täynnä Preussin monarkian perinteitä, että hänelle oli tuskallista hyväksyä Bismarckin perustama Saksan valtakunnan perustaminen ja keisarillinen arvonimi, joka tuli hänelle Bismarckin järjestämän Saksan ruhtinaiden valetarjouksena. Vilhelm julistettiin Saksalaisten keisariksi (ei "Saksan keisariksi", jota hän piti sopivampana) Versailles'ssa, valloitetussa Ranskassa, 18. tammikuuta 1871. Yleinen suuttumus kahdesta häntä vastaan tehdystä murhayrityksestä vuonna 1878, Max Hödel 11. toukokuuta ja K.E. Nobiling, joka haavoitti häntä vakavasti, kesäkuun 2. päivänä, ilmaisi kansan tuen Bismarckin antisosialistiselle lainsäädännölle.