stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä
Arviot

Loviisa sai aikalaiskriitikoilta pääasiassa myönteisen vastaanoton. Tamperelainen Aamulehti kirjoitti: "Loviisa on valmistettu hyvin huolellisesti niinkuin yleensä Suomi-Filmin elokuvat --- Vaala on pyrkinyt vakavasti sekä filmaattisuuteen, että taiteelliseen ilmaisuun, mutta nähdäkseni onnistunut siinä vain puolittain." Aamulehti kritisoi elokuvan alkua pitkäveteiseksi tapahtumien valmisteluksi, mutta huomautti, että loppua kohden elokuvan dramaattinen jännitys kohoaa. Helsingin Sanomat hehkutti Eino Heinon kuvausta, hänen kykyään saada hämäläinen luonto niin täyteläisen hellästi kuvattua, että se liikuttaa mieltä. Mitä missä milloin 1990 -kirjassa Kari Uusitalo valitsi Loviisan yhdeksi sadasta merkittävästä suomalaisesta näytelmäelokuvasta. Hän piti sitä parhaana Vaalan kolmesta Niskavuori-filmatisoinnista.
Risto Hannula arvioi Loviisan olevan Niskavuoren naisiin verrattuna "hieman jäsentelemätön ja liian tasainen".
Huomioita

Valtion elokuvatarkastamo lyhensi yhdellä metrillä elokuvan alkupuolen kohtausta, jossa Juhani asettaa kätensä Malviinan polvelle ja kohottaa isännän lumonneen piian hametta.
Ruotsissa elokuva tunnetaan nimellä Gårdarnas folk, ja sen ensi-ilta oli 15. elokuuta 1947. Loviisa-elokuvalla on myös englanninkielinen nimi Louisa ja ranskankielinen nimi Louise. Samasta aiheesta tehtiin televisioelokuva Niskavuoren nuori emäntä vuonna 1987.
Väänänen tulkitsi Loviisaa myös elokuvissa Niskavuoren Heta (1952) ja Niskavuoren naiset (1958). Palo tulkitsi Edvin Laineen Niskavuori-filmatisoinneissa 1950-luvulla Juhanin poikia Aarne Niskavuorta ja Juhani Mattilaa. Hän oli näytellyt Aarnea myös Vaalan Niskavuoren naiset -elokuvassa vuonna 1938.
Wuolijoen alkuperäisnäytelmässä on kolme näytöstä, ja kussakin niistä kaksi kuvaelmaa. Elokuvan alkuun lisättiin tapahtumia, joita näytelmässä ei ole. Tapahtumia laajennettiin Niskavuoren tilan ulkopuolelle, muun muassa Saaroisiin. Myös henkilökaartia muutettiin.
Elokuvan kuvaukset kesällä 1946.
Eugen Schauman

| Eugen Schauman |
| --- | --- |
 Eugen Schauman
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. toukokuuta 1875 Harkova, Harkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 16. kesäkuuta 1904 (29 vuotta) Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta, Venäjän keisarikunta
Kansalaisuus:  Venäjä (Suomi)
Eugen Schauman (10. toukokuuta 1875 Harkova, Harkovan kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 16. kesäkuuta 1904 Helsinki, Suomen suuriruhtinaskunta, Venäjän keisarikunta) oli suomalainen virkamies ja sortovuosien aktivisti, joka ampui vuonna 1904 Suomen kenraalikuvernööri Nikolai Bobrikovin ja välittömästi sen jälkeen itsensä. Kyseessä lienee Suomen tunnetuin poliittinen murha.
Tausta

Eugen Schauman syntyi Harkovassa nykyisessä Ukrainassa everstiluutnantti Waldemar Schaumanin ja Elin Maria Schaumanin perheen toisena lapsena. Hänen vanhempansa olivat pikkuserkkuja keskenään, molemmat kuuluivat Schaumanin tunnettuun ja arvostettuun aatelis- ja upseerisukuun. Elin Schaumanin isä oli Porvoon piispa Frans Ludvig Schauman. Eugen Schaumanin isoveli Rafael oli syntynyt kaksi vuotta aikaisemmin ja nuorempi sisar, taiteilija Sigrid Schauman syntyi vuonna 1877. Isä Waldemar Schauman yleni myöhemmin sotilasurallaan kenraaliluutnantiksi ja hänet nimitettiin vuonna 1894 Vaasan läänin kuvernööriksi ja vuonna 1898 senaattoriksi.
Isän sotilasuran vuoksi perhe joutui asumaan eri puolilla keisarikuntaa. Schaumanin isänmaallisuus heräsi jo pikkupoikana, kun hänen äitinsä luki hänelle ääneen kansallisrunoilija Johan Ludvig Runebergin Vänrikki Stoolin tarinoita. Teoksesta muodostui kotiinkaipuusta kärsivän pojan tärkein side etäiseen isänmaahansa. Ulkomaille Schaumaneille kuitenkin tihkui kirjeissä tietoja Suomessa harjoitetuista venäläistämis- ja sortotoimista. Schauman lähetti jo kahdeksanvuotiaana Puolan Radomista Suomeen kirjeen, jossa luki (ruotsiksi): ”Olkaa hyvä ja vastaanottakaa tämä pieni avustus (yksi rupla) Juuttaan muistomerkkiä varten, Eugen Schauman, Radom 24. toukokuuta 1883”. Schauman oli kuullut, että Uudessakaarlepyyssä kerättiin varoja muistomerkkiä Suomen sodan Juuttaan taistelussa venäläisistä saadun voiton kunniaksi. Vänrikki Stoolin tarinoista kiinnostuneena ja innostuneena hän halusi ehdottomasti osallistua suunnitelmaan.
Äiti kuoli syksyllä 1884 Schaumanin ollessa yhdeksänvuotias, jolloin Schauman joutui lähtemään oppikouluun Helsinkiin muun perheen jäädessä asumaan Puolaan. Äidin muisto säilyi hänelle tärkeänä lopun iän. Schaumanin koulunkäyntiä vaikeutti huonokuuloisuus. Hän kävi Nya svenska läroverketin ja kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1895, suoritti Helsingin yliopistossa ylemmän hallintotutkinnon vuonna 1899 ja sai seuraavan vuoden tammikuussa viran senaatin valtiovaraintoimituskunnan ylimääräisenä kopistina. Vuodesta 1901 hän työskenteli kouluylihallituksen apukamreerina, aluksi väliaikaisena ja vuoden 1903 alusta vakinaisessa virassa.
Schauman harrasti innokkaasti urheilua: purjehdusta, hiihtoa ja varsinkin ammuntaa, jonka kaikenlainen edistäminen oli hänelle tärkeää. Hän kävi ahkerasti harjoittelemassa Suomen Metsästysyhdistyksen ampumaradalla Helsingin Oulunkylässä.
Poliittinen aktivoituminen > Kielimanifesti

Schauman joutui läheltä seuraamaan ja kokemaan laittomina pidetyt venäläistämistoimet. Schaumanin isä Waldemar Schauman erosi kesällä 1900 senaattorin tehtävistään vastalauseeksi kielimanifestille, joka teki venäjän kielestä pakollisen oppiaineen kouluissa. Tapahtuma herätti nuoren Eugen Schaumanin vihan venäläisiä ja heidän harjoittamiaan sortotoimia vastaan. Aluksi Schauman vastusti sortotoimia kuten muutkin ylioppilaat: osoittamalla mieltään Runebergin patsaalla, levittämällä taistelutahtoa ja venäläisvastaisuutta nostattavia julkaisuja sekä toimimalla suuren adressin nimien kerääjänä Uudellamaalla.
Poliittinen aktivoituminen > Ampumaharjoitukset

Vähitellen Schauman alkoi muiden ylioppilaiden ja aktivistien tavoin taipua passiivisen vastarinnan sijaan aktiivisen vastarinnan kannalle. Hän järjesti ulkomailta asehankintoja toimittaen Suomen Metsästysyhdistyksen avulla maahan yhdysvaltalaisia kivääreitä, joita sitten jaettiin osakunnan jäsenille. Lisäksi hän järjesti Helsingin seudulla ampumaseuroja, joissa opetetettiin ylioppilaille ja muille nuorille ampumataitoja. Schauman sopi kouluttajaksi urheilu- ja ampumaharrastuksensa vuoksi. Pian Schauman alkoi yhdessä muiden aktivistien kanssa suunnitella aseellista kansannousua. Bobrikovin murhan jälkeen kenraaliluutnantti Waldemar Schaumanin kotoa löydettiinkin kotietsinnässä suunnitelma yleisten ampumaseurojen perustamiseksi. Isänsä eron ohella Schaumanin mieltä kuohutti hänen setänsä, eversti Theodor Schaumanin erottaminen Suomen Rakuunarykmentin komentajuudesta joulukuussa 1901. Kenraalikuvernööri Bobrikov ei ollut tyytyväinen tähän lappeenrantalaiseen joukko-osastoon tehtyään epäonnistuneen vierailun sen luona.
Poliittinen aktivoituminen > Kutsuntamellakka

Schauman joutui henkilökohtaiseen yhteenottoon venäläisen esivallan kanssa 18. huhtikuuta 1902 kutsuntalakkoihin liittyneen Helsingin kasakkamellakan yhteydessä. Tuhansia suomalaisia osallistui Senaatintorilla mielenosoituksiin Kaartin maneesilla järjestettyjen kutsuntojen yllyttäminä ja Uudenmaan läänin kuvernööri Mihail Kaigorodov lähetti kasakat hajottamaan mielenosoitusta. Schauman oli palannut työstänsä kotiinsa Koulukadulle, mutta lähti katsomaan, mitä Senaatintorilla tapahtui. Muutaman kasakan ryhmä tuli Schaumania vastaan Hallituskadulla, ahdisti hänet seinää vasten ja alkoi hakata häntä piiskoillaan päähän. Yksi kasakoista hamusi jo sapeliaan, jolloin Schauman otti puukkonsa ja löi häntä rintaan. Puukko vääntyi sen osuttua univormun metalliseen osaan. Kasakka suistui hevosen selästä ja Schauman pakeni yliopiston kemian laboratorion porraskäytävään. Erään silminnäkijän mukaan hän tärisi kiukusta.
Poliittinen aktivoituminen > Kagaali

Venäläisten sortotoimien tiukennuttua Schauman, samoin kuin passiivisen vastarinnan maanalainen organisaatio Kagaali, katsoivat vuonna 1903, että olisi siirryttävä voimakkaampiin taistelukeinoihin. Bobrikov oli kasakkamellakan jälkeen vakuuttunut, että Suomessa oli meneillään kramola eli salainen kapina. Keisari Nikolai II:n vuonna 1902 antama niin sanottu diktatuuriasetus antoi Suomen kenraalikuvernöörille diktaattorin valtaoikeudet. Passiivinen vastarinta ei enää purrut: esimerkiksi vuonna 1902 suomalaisille pakollisiksi tulleet Venäjän armeijan kutsunnat oli jättänyt väliin yli puolet ikäluokasta. Keväällä 1903 kutsuntalakko ei enää tehonnut yhtä paljon, ja vain 22 prosenttia jätti tulematta.
Bobrikovin murha

Tehokas ja päättäväinen Bobrikov oli päättänyt yhdenmukaistaa Suomen suuriruhtinaskunnan osaksi Venäjää ja oli onnistunut toimissaan paremmin kuin edeltäjänsä, minkä takia hän oli Suomessa erityisen epäsuosittu. Bobrikovin murhaaminen ei ollut vain Schaumanin oma ajatus, vaan se oli yleinen suunnitelma ja puheenaihe Suomen 1900-luvun alun aktivistipiireissä. Kun salamurhat hyväksyttiin uudeksi toimintatavaksi voimistuvaa venäläistämistä vastaan, suunniteltiin kohteeksi alkuun suomalaisia myöntyväisyyspoliitikkoja, mutta pian aktivistit, kagaali ja Schauman totesivat, että voimakkainta olisi iskeä itse sortopolitiikan johtajana ja päätoteuttajana pidettyä Bobrikovia vastaan. Bobrikovin surmaamisen toivottiin lopettavan sortopolitiikan tai ainakin kiinnittävän keisari Nikolai II:n huomion Suomen asemaan.
Schauman teki päätöksen Bobrikovin murhasta jo kuukausia etukäteen. Helmikuussa 1904 hän kirjoitti testamenttinsa ja anteeksipyyntökirjeen isälleen sekä luovutti ystävälleen tärkeimmät paperinsa ja tohtori Gunnar Castrénille kaksi kirjettä, jotka saisi avata vasta sitten ”kun aihetta siihen ilmenee”. Toinen oli henkilökohtainen kirje ja toinen suoraan keisari Nikolaille osoitettu pitkä kirjelmä, joissa kummassakin hän perusteli tekoaan. Schauman ei paljastanut suunnitelmaansa sukulaisilleen tai tuttavilleen. Mahdollisena vaikuttimena oli myös se, että Schaumanin jo kymmenen vuotta rakastama nainen oli hiljattain jättänyt hänet kylmästi. Lisäksi hän kärsi asteittaisesta kuuroutumisesta.
Schauman ei kuulunut aktivistiryhmiin, mutta oli niihin välillisesti yhteydessä. Hän sai kuulla ylioppilas Lennart Hohenthalilta, että maisteri Herman Gummeruksen johtama ryhmä suunnitteli myös Bobrikovin murhaa. Hohenthal ja Schauman sopivat, että Schauman yrittäisi murhaa ensin ja hänellä olisi aikaa toimia vuoden 1904 juhannuksen alusviikolle asti, minkä jälkeen Gummeruksen ryhmä ryhtyisi toimeen. Aktivistien suunnitelmasta poiketen Schauman oli jo etukäteen päättänyt tehdä myös itsemurhan eikä yrittää pakenemista.
Torstaina 16. kesäkuuta 1904 aamupäivällä noin kello 11 Bobrikov oli tulossa johtamaan senaatin istuntoa Senaatintalossa eli nykyisessä Valtioneuvoston linnassa. Entisenä senaatin virkamiehenä Schauman tunsi rakennuksen ja tiesi istunnon ajankohdan. Hän kohtasi Bobrikovin toisen kerroksen porrastasanteella. Schauman otti esiin FN Browning M1900 -pistoolin, astui Bobrikovin eteen ja ampui kolme laukausta kohti Bobrikovia. Tämän jälkeen Schauman astui pari askelta taaksepäin ja ampui kaksi laukausta sydämeensä. Schauman kuoli heti, mutta Bobrikov pysyi pystyssä ja hoippui senaatin istuntosaliin, josta hänet vietiin ensin kotiinsa ja sieltä Ullanlinnassa sijaitsevaan Kirurgiseen sairaalaan. Bobrikov kuoli seuraavana yönä.
Schaumanin hautaus

Viranomaisten määräyksestä Schauman haudattiin Malmin hautausmaalle nimettömään köyhäinhautaan vain lähiomaisten läsnä ollessa. Haudalla oli alkuun venäläinen sotilasvartio kunnianosoitusten estämiseksi. Olojen muututtua hänen ruumiinsa siirrettiin Schaumanien sukuhautaan Porvoon Näsinmäen hautausmaalle. Hänen uudelleenhautajaisensa Porvoossa 10. toukokuuta 1906 muodostuivat suureksi kansalliseksi surujuhlaksi. Ne osoittivat, kuinka suuren vaikutuksen Schaumanin teko oli suomalaisiin tehnyt.
Jälkimaine

Eugen Schauman sai teolleen hyväksynnän niiltä suomalaisilta, jotka sortovuodet olivat vihastuttaneet. Ylioppilaat tekivät hänen haudalleen pyhiinvaelluksia ja käynnistivät keräyksen muistomerkin hankkimiseksi jo ennen ruumiin siirtämistä Porvooseen. Schaumanin kulttia ylläpidettiin varsinkin yliopiston Nylands Nationissa, ja ylioppilaskunta pystytti hänen haudalleen Porvooseen hautamuistomerkin. Valter Jungin suunnittelema muistomerkki valmistui vuonna 1910. Myös Schaumanin alkuperäiselle hautapaikalle Malmin hautausmaalle pystytettiin Robert Stigellin suunnittelema muistomerkki, jossa kerrotaan hänen olleen haudattuna siihen 20. kesäkuuta 1904 – 4. toukokuuta 1906.
Jean Sibelius sävelsi hautajaismarssin In memoriam Schaumanin muistoksi.
Schaumanin veristä paitaa pidettiin vuosina 1907–1909 näytteillä Porvoon raatihuoneella vuoden 1809 valtiopäiviä esittelevässä näyttelyssä. Toisen sortokauden alettua vaatteet palautettiin hänen isälleen, joka lähetti ne turvaan Tukholmaan. Vuodesta 1924 ne ovat olleet Kansallismuseossa. Schaumanin henkilökulttiin liitettiin jopa hänen metsästyskoiransa, puhdasverinen englanninsetteri Lucas, josta tehtiin uskollisuuden symboli. Omistajaansa etsien harhaillut koira lopetettiin neljä päivää Schaumanin itsemurhan jälkeen, ja jopa sen hautajaisista suunniteltiin kansallista surujuhlaa. Schaumania ja Lucasta esittävää valokuvaa myytiin postikortteina suuria määriä.
Murhapaikalle Valtioneuvoston linnan toisen kerroksen tasanteen seinään kiinnitettiin elokuussa 1933 presidentti P. E. Svinhufvudin aloitteesta muistolaatta, jossa lukee: ”Eugen Schauman – 19 16/6 04 – Se Pro Patria Dedit” (suom. Antanut itsensä isänmaan puolesta).
Helsingin Kulosaareen kaupunginosan alkuperäiseen rakennussuunnitelmaan sisältyi Eugen Schaumanin katu, joka kulki Schaumanin entisen hiihtoladun paikkeilla. Koska tämä katu hävisi myöhemmässä asemakaavassa, nimettiin saaren eteläpään entinen Kluuvipuisto vuonna 1958 Eugen Schaumanin puistoksi. Yleisradion Suuret suomalaiset -äänestyksessä vuonna 2004 Eugen Schauman äänestettiin kaikkien aikojen 34. suurimmaksi suomalaiseksi.
Schaumanin merkitys historiassa jakaa kuitenkin mielipiteitä. Kesällä 2004, jolloin Bobrikovin murhasta oli kulunut sata vuotta, pääministeri Matti Vanhanen tuomitsi teon nimittäen Schaumania terroristiksi. Hänen mukaansa Bobrikovin murhan kaltaisia tapahtumia ei ole soveliasta juhlia terrorismin vastaisen sodan aikakautena. Lausunnosta heräsi keskustelu, jossa Matti Vanhasen kanssa samaa mieltä oli rauhan- ja konfliktintutkimuskeskuksen amanuenssi Unto Vesa.
Elokuvissa ja televisiosarjoissa

Eugen Schaumanin hahmo on esiintynyt suomalaisissa elokuvissa Kajastus (1930) ja Helmikuun manifesti (1939), joissa molemmissa häntä näyttelee hänen sukulaisensa Runar Schauman. Suomalais-neuvostoliittolainen elokuva Luottamus (1976) esittelee Schaumanin sekä suomalaisena isänmaanystävänä että tsarismin vastustajana. Luottamuksessa roolin esittää Runar Schaumanin poika Göran Schauman. Åke Lindmanin ohjaama televisioelokuva Viisi laukausta senaatissa (1992) oli ensimmäinen kokonaan Schaumaniin keskittyvä elokuva. Se on dramatisointi historiantutkija Seppo Zetterbergin kirjoittamasta Schaumanin elämäkerrasta Viisi laukausta senaatissa – Eugen Schaumanin elämä ja teko (1986). Schaumania näyttelee Mats Långbacka. Yleisradion tuottamassa historiallisessa televisiosarjassa Aktivistit (2019) on Schaumanista kertova jakso, jossa häntä näyttelee Oskar Pöysti.
Kirjallisuutta

Bernhard Estlander: Eugen Schauman: en livsbild ur Finlands kamp mot Ryssland. WSOY, Helsinki 1924.
Schauman, Sigrid: Veljeni Eugen Schauman.  WSOY, 1965.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eugen Schauman Wikimedia Commonsissa
Schauman, Eugen Biografiskt lexikon för Finland (ruotsiksi) (Kansallisbiografia-artikkelin käännös)
Schauman, Eugen hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Ylen Elävä arkisto: Bobrikovin murha
Yle Arkivet: Fem skott i senaten (drama) (ruotsiksi)
Mikko Porvali: Miksi Eugen Schauman ampui itsensä? (Arkistoitu – Internet Archive)
Harald Bengelsdorff : Eugen Schauman ja hänen koiransa Lucas. Muistelmia 20-vuotispäivän johdosta, Suomen Kuvalehti, 14.06.1924, nro 24, s. 16, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Eino I. Parmanen : Muistelmia Eugen Schaumannista, Suomen Kuvalehti, 22.02.1930, nro 8, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Jalmari Sauli : Muuan muistivihkonen. Eugen Schaumanin mietelmiä ja mielialoja, Hakkapeliitta, 23.12.1930, nro 51-52, s. 20, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ensimmäinen laukaus itsenäisyytemme puolesta 30 vuotta sitten 16. VI. 1904, Kansan kuvalehti, 09.06.1934, nro 23, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
E. A. Fabritius : Historiallinen laukaus, Hakkapeliitta, 12.06.1934, nro 24, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Eino I. Parmanen : ”Olet jo kohta, sortaja, vainaa”. Oliko Eugen Schauman aktivistina myös itsenäisyysmies, Suomen Kuvalehti, 16.06.1934, nro 25, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Eino I. Parmanen : Eugen Schauman salaista armeijaa luomassa. Ennen tuntemattoman kirjeen mielenkiintoisia yksityiskohtia, Hakkapeliitta, 21.05.1935, nro 21, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Schauman ja hänen metsästyskoiransa Lucas, joka oli lahja maanviljelysneuvos Georg Borgströmin perheeltä. Kuva on tiettävästi viimeisiä Schaumanista otettuja.
Bobrikovin ampumista esittävä tuntemattoman tekijän piirros.
Schaumanin uudelleenhautajaiset Porvoossa toukokuussa 1906 muodostuivat suureksi kansanjuhlaksi.
Schaumanin hauta Näsinmäen hautausmaalla. Muistomerkin suunnitteli arkkitehti Valter Jung. Sukuhautaan on haudattu myös Eugenin äiti Elin Maria Schauman. Oikealla Eugenin sisaren, taiteilija Sigrid Schaumanin hauta.
Schaumanin ensimmäisen haudan muistomerkki Malmin hautausmaalla.
Muistolaatta Valtioneuvoston linnan portaikossa.
Guillaume de Sens

Guillaume de Sens tai William of Sens (noin 1174–1180) oli ranskalainen rakennusmestari ja arkkitehti, joka oli rakentamassa Sensin katedraalia eli Saint-Étienneä Ranskassa ja Canterburyn tuomiokirkkoa Englannin Canterburyssa.
Guillaume de Sens osallistui vuonna 1140 aloitetun Saint-Étiennen katedraalin rakennustöihin, ja hän tunsi hyvin niin Pariisin Notre-Damen katedraalin kuin Reimsin, Soissonsin, Arrasin ja Cambrain sekä Valenciennen Notre-Dame-la-Granden goottilaiset katedraalit. Guillaume de Sens oli suunnittelemassa ja toteuttamassa Canterburyn katedraalin kuoria ja poikkilaivaa. Vuonna 1177 hän kuitenkin putosi rakennustelineiltä ja loukkaantui pahasti. Tämän jälkeen katedraalin rakennustöitä johti William the Englishman.
Guillaume de Sens toi Englantiin kaksi uutta tyylipiirrettä. Hän käytti pylväissä tummaa Purbeckin marmoria, joka loi vahvan kontrastin seinien Caenista tuotetulle vaalealle kalkkikivelle. Toinen uutuus oli kuusiruoteinen holvi. Kummatkin tyylipiirteet omaksuttiin Canterburystä myös muihin Englannin kirkkoihin.
Lucretius

| Titus Lucretius Carus |
| --- | --- |
 Moderni rintakuva Lucretiuksesta
Henkilötiedot
Syntynyt: n. 99 eaa.
Kuollut: n. 55 eaa.
Koulutus ja ura
Koulukunta:  epikurolaisuus
Titus Lucretius Carus (n. 99–55 eaa.) oli roomalainen runoilija ja epikurolaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi.
Elämä

Lucretiuksen tiedetään syntyneen Roomassa, mutta muuten hänen elämästään ei tiedetä paljoakaan. Lucretius eli aikana, jolloin ennen vakaata ja ennustettavaa Rooman tasavaltaa alkoivat vaivata poliittiset levottomuudet. Yksivallan tavoittelijat Marius ja Sulla kamppailivat vallasta, kamppailun päättyessä jälkimmäisen eduksi. Valtaan päästyään Sulla järjesti poliittisten murhien aallon vastustajiensa parissa. Myöhemmällä iällään hän näki vierestä Catilinan salaliiton. Poliittinen ilmapiiri oli kireä ja ihmiset epäilivät toisiaan salaliitosta. Tällaisen ilmapiirin vallitessa Lucretius luopui poliittisen uran tavoittelusta ja keskittyi runoudelle.
Cicero antaa yhdessä veljelleen kirjoittamassa kirjeessään ymmärtää, että he olisivat kerran lukeneet Lucretiuksen runoja. Tämä on viimeinen maininta Lucretiuksesta Donatukseen saakka. Donatus kertoo Vergiliuksen elämästä kertovassa teoksessa, että Lucretius kuoli 15. lokakuuta vuonna 55 eaa. Jos Donatus oli oikeassa Lucretiuksen iästä, voidaan laskea, että hän olisi syntynyt vuonna 99 eaa. Roomalainen historioitsija Cornelius Nepos mainitsee Lucretiuksen sivulauseenomaisesti Catulluksen kuolemaa sivuavassa kirjoituksessaan.
Yksi tiedonlähde on Hieronymus, joka mainitsee Lucretiuksen teoksessaan Chronica Eusebia neljällä virkkeellä. Hieronymuksen mukaan Lucretius syntyi vuonna 94 eaa. ja kuoli 44-vuotiaana. Hän sanoo, että suuri osa Lucretiuksen töistä oli kirjoitettu huumattuna, ja hän kuoli juotuaan lemmenjuomaa. Näitä tietoja pidetään epäluotettavina kahdesta syystä. Ensinnäkin Lucretiuksen kannattama epikurolaisuus painotti järkeä ja suosi välttämään romanttisia siteitä. Toisekseen vaikuttaa siltä, että yhtenä ensimmäisistä kirkkoisistä Hieronymus halusi halventaa Lucretiuksen filosofiaa, sillä se ei sisältänyt minkäänlaista uskoa kuolemanjälkeiseen elämään eikä mihinkään jumaliin, jotka vaikuttaisivat ihmisten elämään.
Toinen varma tieto Lucretiuksen elämästä on se, että hän oli Gaius Memmiuksen ystävä tai klientti. Hän omisti teoksensa Maailmankaikkeudesta (De rerum natura) Memmiukselle. Runo on keskeneräinen, mutta Hieronymus sanoo Ciceron "parannelleen" sitä. Hän halusi mahdollisesti muokata sitä julkaisemista varten.
Filosofia ja teokset

Lucretiukselta on säilynyt teos Maailmankaikkeudesta (De rerum natura). Se pyrkii esittämään täydellisen epikurolaisen maailmankuvan. Se sisältää näkökulmia politiikasta fysiikkaan ja seksistä kuolemaan. Runo on tietosanakirjan tapainen. Monet pitävät teosta latinankielisen runouden mestariteoksena. Lucretius oli runoudessaan muita syvällisempi ja mielikuvituksellisempi, ja hänen tapansa käyttää heksametrimuotoa on omaperäinen ja eroaa suuresti Vergiliuksen ja Ovidiuksen tyylistä. Tyylillisesti suurin osa oppineista pitää latinankielisen heksametrirunouden suurimpana mestarina kuitenkin Vergiliusta. Teos on kuitenkin merkittävä, koska se vaikutti suuresti Vergiliukseen ja myöhempään runouteen.
Teoksen päätarkoituksena on vapauttaa ihmisten mielet taikauskosta ja kuolemanpelosta. Tähän päästään luonnon tarkalla tutkimuksella ja noudattamalla Epikuroksen filosofisen järjestelmän periaatteita. Lisäksi sivutaan Demokritoksen atomioppia. Luonto on Lucretiuksella paljon tärkeämpää ja korkea-arvoisempaa kuin kaikki vanhat ajatukset jumalista. Lucretiuksen mielestä roomalaisten jumalat ovat mielikuvituksen tuottamia hirviöitä, joille turhaan uhrataan eläimiä. Hän ei myöskään arvosta Rooman yläluokan pariin levinneitä itämaisia mysteerejä, joiden varjolla vietettiin orgioita. Lucretiuksen mukaan ihmisen tulee vapautua taikauskosta, joka tuottaa pelkkiä painajaisia.
Teoksessa on useita vihjauksia Rooman sekasortoiseen poliittiseen elämään ja kiistoihin. Lucretius etenee opetuksessaan varovasti, niin ettei loukkaisi perinteisesti ajattelevia roomalaisia, ja paljastaa kiistanalaisemmat ja vallankumouksellisemmat puolet periaatteistaan hitaasti. Maailmankaikkeudesta painottaa eettisiä päämääriä enemmän kuin aiemmat epikurolaiset, mutta pitäytyy uskollisesti heidän fysiikassaan ja psykologiassaan. Lucretius oli ensimmäinen epikurolainen joka kirjoitti latinaksi.
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Lucretius, Carus Titus: Maailmankaikkeudesta.  (Alkuteos: De rerum natura.)  Suomentanut sekä johdannon ja selitykset kirjoittanut Paavo Numminen. Antiikin klassikot. Helsinki:  WSOY, 1965.