stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siperianpihta

| Siperianpihta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Pihdat Abies
Laji::  sibirica
Kaksiosainen nimi
 Abies sibirica  Ledeb. 
Katso myös
   Siperianpihta Wikispeciesissä   Siperianpihta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Siperianpihta (Abies sibirica) on mäntykasvien (Pinaceae) heimoon ja pihtojen sukuun kuuluva ainavihanta havupuu.
Ulkonäkö ja koko

Siperianpihta kasvaa yleensä 15–25 metrin pituiseksi puuksi. Latvus on pitkä, kapea ja tiheä- ja lyhythaarainen. Runko on väriltään harmaa, ja sen kuoressa on pihkarakkuloita. Nuoren rungon kuori on sileä ja vanhanakin melkein sileä. Kuluvan kesän kasvainranka on lyhyt- ja tummakarvainen, talvisilmut ovat pihkaisia, harmaita ja muodoltaan munanmuotoisia tai pallomaisia. Hyvin taipuisat lehdet eli neulaset ovat pituudeltaan 12–25 mm ja leveydeltään 1,2–1,5 mm. Lehdet siirottavat sivuille ja haaranmyötäisesti, ja peittävät koko haararangan. Lehtien yläpinnalla kärkiosassa on toisinaan ilmarakoja. Lehtien alapinnalla on kaksi harmahtavaa 4- tai 5-jonoista ilmarakojuovaa. Pihkatiehyet ovat syvällä lehtien sisällä.
Siperianpihdan kukinto on käpy. Hedekukat ovat riippuvia kun taas emikukat ovat pystyjä. Kukat ovat yksineuvoisia, kehättömiä ja pieniä. Suomessa siperianpihta kukkii toukokuussa. Pysty, pitkänomainen käpy on lyhytperäinen ja pyöreäkärkinen, eivätkä sen peitinsuomut ole näkyvissä. Kooltaan se on 5–8 x 2–4 cm. Kävyt kypsyvät kukintavuoden syksyllä, jolloin käpysuomut irtoavat mutta pysty käpyranka jää kiinni haaraan. Siemen on ohutkuorinen ja siivekäs.
Suurin suomalainen siperianpihta on ollut yli 30 metriä korkea ja ympärysmitaltaan 230 senttimetriä.
Siperianpihta risteytyy helposti palsamipihdan (A. balsamea) kanssa kantalajien kasvaessa lähekkäin.
Levinneisyys ja elinympäristö

Siperianpihta on levinneisyysalueeltaan mantereinen. Se kasvaa luonnonvaraisena laajalla alueella Vienanmeren itäpuolelta Siperiaan ja Kiinan pohjois- ja länsiosiin. Suomessa siperianpihtaa voi tavata luonnosta viljelykarkulaisena eri puolelta maata, yleisimmin Etelä-Suomesta.
Siperianpihta kasvaa tuoreissa, runsasravinteisissa havumetsissä seka- tai valtapuuna. Laji on kalkinsuosija.
Käyttö

Siperianpihdan puuaines on melko haurasta ja lahoamiselle altista, minkä vuoksi sitä ei kannata kasvattaa sahatavaraa ajatellen. Sellun ja paperin valmistukseen se on kelvollista. Latvus vaurioituu usein, tavallisimmin joko varislinnun laskeutuessa hauraalle latvakerkälle, tai halla- tai lumivaurion takia. Tuloksena on usein mutkainen ja poikaoksainen runko.
Suomessa siperianpihta on parhaiten menestyvä pihtalaji, jota voidaan käyttää koristepuuna Pohjois-Suomea myöten. Parhaiten se menestyy vyöhykkeillä II-VI.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Siperianpihta (Abies sibirica)
Kasviatlas 2018: Siperianpihdan (Abies sibirica) levinneisyys Suomessa
Metla: Siperianpihta (Abies sibirica) (Arkistoitu – Internet Archive)
Arboretum Mustila: Siperianpihta (Abies sibirica)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q852262  Wikispecies: Abies sibirica  CoL: 8KG5  EoL: 1061714  EPPO: ABISB  EUNIS: 150644  FNA: 200005261  FoC: 200005261  GBIF: 2685654  GRIN: 717  iNaturalist: 136310  IPNI: 261635-1  IUCN: 42299  NCBI: 97169  Observation.org: 144618  Open Tree of Life: 301374  PfaF: Abies sibirica  PPE: abies-sibirica  Plant List: kew-2610076  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:261635-1  RHS: 69  Tropicos: 24900056  uBio: 1867975  WFO: wfo-0000511396  Laji.fi: MX.37805 
Siperianpihdan oksa.
Paliámpela (Thessaloniki)

| Paliámpela Παλιάμπελα |
| --- | --- |
 Paliámpela
 Koordinaatit: 40°43′10″N, 23°36′44″E 
Valtio:  Kreikka
Alue:  Keski-Makedonia
Alueyksikkö:  Thessaloniki
Kunta:  Vólvi
Kunnallisyksikkö:  Ágios Geórgios
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
 – Kallikrates-koodi:  0703020203
Väkiluku (2011):  45
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Paliámpela (kreik. Παλιάμπελα; myös Paliámbela) on Kreikan kylä, joka sijaitsee Makedoniassa maan pohjoisosassa. Hallinnollisesti se kuuluu Vólvin kuntaan, Thessalonikin alueyksikköön ja Keski-Makedonian alueeseen. Aiemmin kylä kuului Ágios Geórgioksen kuntaan ja vuodesta 2011 lähtien Vólvin kunnan Ágios Geórgioksen kunnallisyksikköön. Kylä on osa Vrasnán kyläyhdyskuntaa. Kylän väkiluku on 45 (vuonna 2011).
Suomen Ateenan-instituutti on suorittanut Paliámpelassa vuosina 1999–2004 kaivauksia ja restaurointia, joiden kohteena on ollut varhaiskristillinen basilikakirkko. Kohde sijaitsee Vrasnásta Aréthousaan johtavan tien varressa. Kaivausten yhteydessä löydettiin muun muassa kirkon lattiamosaiikkeja, joiden perusteella se on ajoitettu 400-luvun loppuun tai 500-luvun alkuun. Kirkko oli instituutin ensimmäinen kaivauskohde.
Kirjallisuutta

Karivieri, Arja (ed.): The Early Christian Basilica of Arethousa in Macedonia I. Production, Consumption and Trade.  (Papers and Monographs of the Finnish Institute at Athens XXIII)  Helsinki:  Suomen Ateenan-instituutin säätiö, 2017.  ISBN 978-952-68500-2-3
Paleosiperialaiset kielet

Paleosiperialaiset kielet, paleoaasialaiset kielet, koillissiperialaiset kielet tai muinaissiperialaiset kielet on yhteisnimitys pienille siperialaisperäisille kielikunnille ja isolaattikielille. Nimitys perustuu siihen, että näitä kieliä on puhuttu aiemmin kuin Siperian valtakieliksi myöhemmin kohonneita turkkilais-, mongoli- ja tunguusikieliä sekä myöhemmin venäjää. Kielten ei yleisesti katsota olevan sukua keskenään eli muodostavan kielikuntaa, mutta sen sisäisistä sukulaisuuksista on esitetty useita teorioita.
Luokittelu

Paleosiperialaisten kielten luokittelusta on useita eriäviä mielipiteitä, eivätkä kielitieteilijät aina sijoita samoja kieliä ja kielikuntia termin alle. Tähän vaikuttavat erityisesti kielten keskinäisen sukulaisuuden oletus ja sen tulkinta. Ryhmään sijoitellaan lähes aina ainakin tšuktšilais-kamtšatkalaiset, jeniseiläiset ja jukagiiriset, sekä usein myös amurilaiset kielet. Seuraavassa luettelossa on kuitenkin listattu myös ryhmän kiistanalaiset jäsenet.
Risti (†) osoittaa kielen kuolleen.
1. Tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet
Tšuktšilaiset kielet
Alutori
Karaga † (Alutorin murre tai oma kielensä)
Palana (Alutorin murre tai oma kielensä)
Tšuktši
kerekki
Korjakki
Kamtšatkalaiset kielet
(Länsi-)Itelmeeni
Itäitelmeeni †
Eteläitelmeeni †
2. Jeniseiläiset kielet
Pohjoisjeniseiläiset kielet
Ketti
Jugi †
Eteläjeniseiläiset kielet
Arini †
Assani †
Kotti †
Pumpokoli †
3. Jukagiiriset kielet
Tšuvani †
Pohjoisjukagiiri
Omokki †
Eteläjukagiiri
4. Amurilaiset kielet
Nivhi
Amurin nivhi (Nivhin murre tai oma kielensä)
Itä-Sahalinin nivhi (Nivhin murre tai oma kielensä)
Etelä-Sahalinin nivhi (Nivhin murre tai oma kielensä)
5. Ainulaiset kielet
Ainu
Hokkaidōn ainu (Ainun murre tai oma kielensä)
Kuriilien ainu † (Ainun murre tai oma kielensä)
Sahalinin ainu † (Ainun murre tai oma kielensä)
6. Eskimo-aleuttilaiset kielet
Eskimolaiset kielet
Inuittilaiset kielet
Kalaallisut
Inuinnaqtun
Inuktitut
Inupiatun
Inuvialuktun
Netsiliki (Inuvialuktunin murre tai oma kielensä)
Jupikkilaiset kielet
Alutiiq
Alaskanjupik
Nunivakintšupik (Alaskanjupikin murre tai oma kielensä)
Siperianjupik
Naukaninjupik
Sireniki † (Naukaninjupikin murre tai oma kielensä)
Aleuttilaiset kielet
Aleutti
Mednyj aleutti †
7. Korealaiset kielet
Korea
Jeju (Korean murre tai oma kielensä)
Michael Fortescue on ehdottanut, että tšuktšilais-kamtšatkalaiset ja amurilaiset kielet muodostaisivat yhdessä laajemman Tšuktšilais-kamtšatkalais-amurilaisen kielikunnan. Teoriaa ei kuitenkaan ole yleisesti hyväksytty. Fortescue on myös sijoittanut tšuktšilais-kamtšatkalaiset kielet uralilais-siperialaiseen kieliteoriaan, mutta poisti ne myöhemmin.
Lisäksi tunnetaan kaksi Länsi-Siperialaista kieliryhmää, jotka edeltävät turkkilais- ja tunguusikielten ja venäjän laajentumista alueelle, obinugrilaiset ja samojediset kielet. Niitä ei kuitenkaan lueta paleosiperialaisiin kieliin, sillä ne on yleisesti hyväksytty uralilaisen kielikunnan jäseniksi. Myös jukagiirisiä kieliä on usein ehdotettu kuuluvaksi laajempaan uralilais-jukagiiriseen kielikuntaan, ja eskimo-aleuttisia kieliä laajempaan uralilais-siperialaiseen kielikuntaan. Nämä hypoteesit ovat kuitenkin kontroversiaalisia, eikä niitä ole yleisesti hyväksytty.
Sirkka (nimi)

| Sirkka |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  16. lokakuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  24. elokuuta
Muunnelmia:  Sirkku
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Lumisirkku, Lumikin vanha käännös
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sirkka on suomalainen naisen etunimi. Nimen alkuperä liittynee 1800-luvun lopulla ilmestyneeseen satukirjaan Prinsessa Lumisirkku ja kääpiöt. Lumisirkusta tuli Lumikki, mutta Sirkku jäi tytönnimeksi.
Vuoden 2019 loppuun mennessä Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 35 461 henkilöä on saanut etunimekseen Sirkka, kaikki ovat naispuolisia. Suurin osa heistä on syntynyt vuosien 1920 ja 1960 välisenä aikana.
Fiktiivisiä Sirkkoja

Sirkka, P. V. Lehtisen ohjaaman samannimisen lyhytelokuvan päähenkilö
Sirkka Rouhiala televisiosarjassa Tahdon asia
Sirkka-Liisa Ruohojärvi, tv-sarjassa Salatut elämät
Sirkka Tälli, Pertti Kivirannan (ent. Kinanen) esittämä draghahmo
Siris (Suur-Kreikka)

| Siris> Σῖρις.Sijainti |
| --- | --- |
 Siris
Koordinaatit:  40°13′12″N, 16°40′11″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Policoro, Matera, Basilicata
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 660–550/510 eaa.
Huippukausi:  n. 580–560 eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Suur-Kreikka
Infobox OKNimi-testi OK: 
Siris (m.kreik. Σῖρις) eli Polieion (Πολίειον tai Πολιεῖον) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Suur-Kreikassa eli Magna Graeciassa nykyisen Italian alueella. Sen arkeologinen alue sijaitsee heti nykyisen Policoron pohjoispuolella.
Siris oli kreikkalainen siirtokunta, joka perustettiin noin 660 eaa. ja tuhoutui jo noin 550–510 eaa. Myöhemmin samalle paikalle perustettiin Herakleian kreikkalaiskaupunki.
Maantiede

Siris sijaitsi Leukaniassa eli myöhemmässä Lucaniassa lähellä Tarantonlahden rantaa ja Akiris (nyk. Agri) -joen suuta. Joki virtasi kaupungin pohjoispuolelta, kun taas etelämpänä virtasi kaupungille nimen antanut Siris (nyk. Sinni/Sinno) -joki. Kaupunki sijoitetaan noin viiden kilometrin päähän merenrannasta.
Kaupungin paikka on sama kuin myöhemmän Herakleian kaupungin paikka. Eräiden antiikin aikaisten lähteiden mukaan kaupungit olisivat kuitenkin sijainneet noin 24 stadioninmitan eli vajaan viiden kilometrin päässä toisistaan, ja perinteisesti Siris sijoitettiin tämän verran etelämmäksi Siris-joen suulle. Myös Barrington Atlas of the Greek and Roman World sijoittaa kaupungit eri paikkoihin. Arkeologiset löydöt eivät kuitenkaan tue sitä, että kaupungit olisivat sijainneet eri paikoissa, ja nykyisin ne sijoitetaan yleensä samalle paikalle.
Siriin kaupunkivaltion hallussa ollut alue tunnettiin nimellä Siritis (Σιρῖτις) tai Seiritis (Σειρῖτις). Se käsitti pääasiassa Siris- ja Akiris-jokien välisen alueen ja jonkin verran aluetta kauempaa sisämaasta, ja sen kooksi on arvioitu noin 200–500 neliökilometriä. Siriin alueen pohjoispuolella sijaitsi Metapontionin alue ja eteläpuolella Sybariin alue.
Historia

Siriin historia tunnetaan melko huonosti. Antiikin aikaisista lähteistä muodostuvan kokonaiskuvan mukaan paikalla sijaitsi jo aiemmin paikallisen ei-kreikkalaisen heimon oinotrialaisten khonien asutus, jolta kaupungin myöhempi nimi lienee periytynyt. Myös arkeologisten löytöjen perusteella paikka on ollut asuttu jo 700–600-luvulla eaa. Kreikkalaiskaupungin olisivat perustaneet Kolofonista tulleet joonialaiset, jotka pakenivat kotiseudultaan sen jouduttua Lyydian valtaan. Koska Kolofonin valloitus ajoitetaan Gygeen (n. 680–645 eaa.) ajalle, Siriin perustaminen ajoitetaan noin vuoteen 660 eaa.
Ajoitusta tukee se, että runoilija Arkhilokhos mainitsee Siriin alueen samoihin aikoihin, mikä voi viitata siihen, että paikalle oli vastikään perustettu kaupunki. Kreikkalaisten kerrotaan vallanneen khonien asutuksen ja antaneen sen nimeksi Polieion. Tämä nimi esiintyy kuitenkin antiikin lähteissä vain harvoin. Kaupungin kansalaisista käytettiin pääasiassa etnonyymejä Siritēs (Σιρίτης) ja Sirinos (Σιρῖνος), myöhemmin latinaksi Sirites.
Kreikkalaisessa mytologiassa Siris olisi ollut Troijan siirtokunta. Tämän todisteena kaupungissa näytettiin muinaista Athene-jumalattaren kuvapatsasta, jota väitettiin aidoksi Troijasta tuoduksi Palladioniksi. Toisen legendan mukaan kaupungin nimi olisi peräisin sikulien Morges-nimisen kuninkaan Siris-nimiseltä tyttäreltä.
Siris vaikuttaa nousseen kukoistavaksi kaupungiksi aivan samoin kuin muun muassa läheinen Sybaris. Kaupunki löi omaa hopearahaa 500-luvulta eaa. lähtien. Siriin vauraudesta todistaa muun muassa kertomus, jossa sirisläinen Damasos esiintyy Sikyonin tyranni Kleistheneen tyttären kilpakosijoiden joukossa noin 580–560 eaa. Kaupungin suurin kukoistuskausi sijoitetaan noihin aikoihin.
Koska Siris oli ainoana joonialaisena kaupunkina akhaialaisten siirtokuntien keskellä, se vaikuttaa tulleen naapuriensa kateuden kohteeksi, tai ainakin sillä on ollut jostakin muusta syystä huonot välit näihin. Lopulta Metapontion, Sybaris ja Kroton liittoutuivat Siristä vastaan. Seuranneessa sodassa nämä valtasivat kaupungin ja ajoivat sen asukkaat pois. Tämä ajoitetaan noin vuosiin 550–510 eaa.
Ainakin antiikin lähteiden perusteella kaupunki vaikuttaa tuhoutuneen kokonaan ja sen alue jäi asumattomaksi, niin että seutu oli vapaana uusien siirtokuntien perustamiselle noin 480 eaa. Tuolloin ateenalaiset katsoivat olevansa oikeutettuja vaatimaan Siriin entistä aluetta itselleen. Osa ateenalaisista olisi ollut valmis hylkäämään Ateenan ja muuttamaan Siriiseen persialaissodan vuoksi. Ateenalaisten perustettua Thurioin 443 eaa. nämä vaativat aluetta itselleen samalla perusteella, jonka jälkeen Thurioi ja Taras sotivat alueesta. Lopulta Thurioi ja Taras päättivät perustaa Siriin paikalle yhteisen siirtokunnan. Sen nimeksi tuli Herakleia.
Rakennukset ja löydökset

Siris-joen suusta ei ole löydetty antiikin aikaisia jäänteitä, joten antiikin aikaista käsitystä kaupungin tai jonkun sen osan sijainnista kyseisellä paikalle ei ole voitu vahvistaa. Sen sijaan Policoron pohjoispuoliselta kukkulalta, myöhemmältä Herakleian kaupungin paikalta, on löydetty jäänteitä asutuksesta 700-luvulta eaa. lähtien. Kaupunki on ollut ympäröity muurein. Sieltä on tunnistettu muun muassa kaksi temppeliä, useita muita pyhäkköjä sekä mahdollinen kaupungin agoran paikka. Muihin löytöihin lukeutuu muun muassa hautoja ja hautakatu.
Siriin lyömissä rahoissa esiintyvä kaupungin nimi: ΣΙΡΙ (Siri) arkaaisella kreikkalaisella kirjaimistolla oikealta vasemmalle kirjoitettuna.
Sirkkulit

| Sirkkulit |
| --- | --- |
 Kettusirkku (Passerella iliaca)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Sirkkulit Passerellidae  Cabanis & Heine, 1850
Katso myös
   Sirkkulit Wikispeciesissä   Sirkkulit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sirkkulit (Passerellidae) on varpuslintuihin kuuluva heimo. Aikaisemmin heimon lajit luettiin kuuluvaksi sirkkuihin, mutta molekyylifylogeneettisten tutkimusten perusteella lajit on erotettu uuteen sirkkulien heimoon. Heimoon kuuluu 30 sukua ja 131 lajia.
Sirkkuleita tavataan Pohjois- ja Etelä-Amerikasta. Heimo on lajimäärältään suuri ja ulkonäöltään lajit vaihtelevat paljon. Sirkkulit elävät metsissä ja niiden ravintoa on siemenet ja hedelmät.
Suvut

| --- | --- |
 Aavikkosirkut Amphispiza  Amerikansirkut Zonotrichia  Andiensirkut Atlapetes  Harmaakruunusirkkulit Rhynchospiza  Hohtosirkut Arremon  Housusirkut Pselliophorus  Junkot Junco  Kettusirkut Passerella  Kosteikkosirkkuset Ammospiza  Laulusirkut Melospiza  Marunasirkut Artemisiospiza:  Meksikonkirjosirkut Melozone  Pensassirkkulit Peucaea  Pipilot Pipilo  Preeriasirkkuset Centronyx  Rantasirkkuset Ammodramus  Ruohosirkkulit Aimophila  Ruosteperäsirkut Kieneria  Sammaltangarat Chlorospingus  Sirkkulit Spizella  Viirusirkut Arremonops
Suvut > Lajeja, joilla on oma sukunsa

| --- | --- |
 Amerikanniittysirkku Pooecetes gramineus  Isojalkasirkku Pezopetes capitalis  Kenttäsirkkunen Passerculus sandwichensis  Kirjopääsirkku Chondestes grammacus  Kuubansirkku Torreornis inexpectata:  Meksikonsirkku Oriturus superciliosus  Meksikonviirusirkkunen Xenospiza baileyi  Mustasirkku Calamospiza melanocorys  Pilvisirkku Oreothraupis arremonops
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sirkkulit (Passerellidae)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1425706  Wikispecies: Passerellidae  BOLD: 856532  EoL: 51381336  GBIF: 9410667  iNaturalist: 559248  IRMNG: 123173  NBN: NHMSYS0021252674  NCBI: 1729112  Open Tree of Life: 5846360  Paleobiology Database: 368364
Juha Pajuoja

| Juha Pajuoja> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 31. maaliskuuta 1967 (ikä 57) Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  178 cm
Paino:  88 kg
Seura
Seura:  Ilves
Sarja:  SM-liiga
Tehtävä:  urheilutoimenjohtajana
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1987–1994
Seurat:  Ilves (SML) Hermes (I-div.)
Valmennusura
Vuodet:  1994–
Seurat:  Ilves C-jun. 1994–1996 Tappara A-jun. 1996–1998 Hermes 1998–2001 Ilves (apuv.) 2001–21.10.2002 Ilves A-jun. 2003–2005 Ilves (apuv.) 2005–2006 Ässät 2006–18.11.2006 Ilves (apuv.) 12.02.2008–09.03.2010 Ilves 09.03.2010–31.10.2011 TPS 16.10.2012–01.04.2013
Juha-Pekka ”Juupe” Pajuoja (s. 31. maaliskuuta 1967 Tampere) on suomalainen jääkiekkovalmentaja. Pajuoja pelasi Tampereen Ilveksessä F-junioreista aina Liiga-Ilvekseen asti, SM-liigassa pelinumeroilla 31 ja 12.
Saavutukset

SM-hopeaa 1990
SM-pronssia 1989
3 poikien maaottelua
Valmennusura pääsarjatasolla

2006–2007 Ässät    23 ott.         6–0–17
2009–2010 Ilves     5 ott.         2–0–3
2010–2011 Ilves    60 ott.        28–0–32
2011–2012 Ilves    18 ott.        3–0–15
Yhteensä        106 ott.  39–0–65
Muut valmennustehtävät

Ilves C-juniorit päävalmentaja 1994–1996 lähde?
Tappara A-juniorit päävalmentaja 1996–1998 lähde?
Hermes päävalmentaja 1998–2001 lähde?
Ilves kakkosvalmentaja SM-liiga 2001–21.10.2002, 2005–2006, 12.02.2008–09.03.2010
16–18-vuotiaiden poikien maajoukkueen päävalmentaja 2002–2005
Ilves C2-juniorit päävalmentaja
TPS päävalmentaja 2012–2013
Tarkat nimitys- sekä erottamispäivät

Kaudeksi 2006–2007 Pajuoja siirtyi Porin Ässien SM-liigajoukkueen päävalmentajaksi. Hänet kuitenkin erotettiin tehtävästään heikosti sujuneen alkukauden jälkeen 18. marraskuuta 2006. Ässien kakkosvalmentajana toiminut Jari Härkälä valittiin Pajuojan tilalle.
Kaudella 2007–2008 Pajuoja siirtyi takaisin Ilveksen palvelukseen, nyt yhteyspäällikön tehtäviin. Loppukaudesta 2007–2008 Pajuojan toimenkuva muuttui, kun hänet nimettiin liigajoukkueen valmennusryhmään. Pajuojan tehtävään kuului tarkkailla vastustajan tekemiä muutoksia ottelun sisällä. lähde?
Kaudella 2008–2009 Pajuoja toimi Ilveksen valmennusryhmässä. lähde?
Kaudella 2009–2010 Pajuoja valmensi Ilveksen A-junioreita, kunnes hän siirtyi takaisin Liiga-Ilvekseen 9. tammikuuta 2010. 9. maaliskuuta alkaen Pajuoja toimi Ilveksen liigajoukkueen päävalmentajana, kunnes hänet erotettiin 31. lokakuuta 2011 heikosti sujuneen alkukauden takia. Uudeksi päävalmentajaksi nimitettiin Seppo Hiitelä organisaation urheilujohtajan paikalta. lähde?
16.10.2012 HC TPS ilmoitti palkanneensa Pajuojan päävalmentajakseen. lähde?
Muu toiminta

Pajuoja on toiminut Yle Puheen Jääkiekkokierroksen kommentaattorina. Jääkiekon maailmanmestaruuskisojen 2012 & 2013 Yle:n Aamutelevision aamujää-osiossa asiantuntijana Hän on kirjoittanut kolumneja Aamulehteen ja Satakunnan Kansaan, aiheena yleensä jääkiekko.
24.03.2013-28.10.2013 hän on toiminut henkilöstöpalveluyritys VMP Groupin Tampereen yksikön vetäjä. lähde?
28.10.2013 Pajuoja aloitti jääkiekkoseura Ilveksen urheilutoimenjohtajana. Pajuojan sopimus loppui 31. maaliskuuta 2016. lähde?
Palkealan kirkko

Palkealan kirkko.
Palkealan kirkko eli Pyhän apostoli Andreaan ja pyhän apostoleinvertaisen Maria Magdalenan kirkko oli Palkealan ortodoksisen seurakunnan pääkirkko Palkealan kylässä Raudun entisessä kunnassa luovutetussa Karjalassa. Kirkko oli olemassa vuodesta  1865  1940-luvulle.
Palkelan kirkko valmistui vuonna 1865 ja sen suunnitteli Karpov. Pietarin metropoliitta Isidor vihki kirkon 3. lokakuuta samana vuonna. Kirkon runko oli hirrestä, mutta sisältä se oli rapattu ja ulkopuolelta vuorattu laudoituksella. Kirkkoon mahtui noin 600 henkeä. Kirkon pääsisäänkäynnin yläpuolella olleessa kellotornissa oli viisi kelloa. Kirkkoa korjattiin vuosina 1896, 1926 ja 1939.
Talvisodassa kirkko ei kärsinyt vahinkoja, mutta sodan jälkeen venäläiset ehtivät purkaa siitä sisustuksen, katon, ovet, ikkunat ja seinien yläosat ennen kuin Suomi valtasi alueen takaisin jatkosodan alussa  1941. Jatkosodan aikana kirkkoa ei korjattu. Sodan jälkeenmilloin? venäläiset purkivat kirkon loppuun. Entiset Palkealan seurakuntalaiset pystyttivät kirkon paikalle muistomerkin vuonna 1993. Muistomerkki on tehty Mannerheim-linjan panssarivaunuestekivestä.
Aiheesta muualla

Kuva Palkealan kirkosta Reijo Valta, Jyväskylän yliopisto. Arkistoitu 27.8.2007. Viitattu 30.1.2006.
Pajukoski

Pajukoski on kylä Nurmeksen Valtimolla, Pohjois-Karjalassa, noin kymmenen kilometriä kirkonkylästä lounaaseen. Kylässä on paljon autioituneita tiloja ja asukkaita noin 150.
Pajukosken keskus sijaitsee Hiirenjoen varrella Valtimonjoen vesistöalueella. Kylän elinvoimaisimmat tilat ja viljelykset sijaitsevatkin alavilla mailla, Hiirenjoen ja Mustajärven rantamilla. Ne ovatkin lähes ainoita kylän niukoista vesistöistä. Pajukosken suurempaan osa-alueeseen kuuluu muun muassa Mustajärven sekä Savikankaan, Honkolan ja Rapulin asutukset. Etelässä sijaitsivat Loukun ja Matomäen jo autioituneet pienemmät yksittäiset vaara-asutukset. Pajukosken ja Valtimon alueeseen kuuluu myös osa Ylä-Keyrityn järveä. Pajukoskelta kulkee Loukun kautta niin sanottu Lotman tie Ylä-Keyrityn itäpuolitse etelään. Se yhtyy Nurmes–Rautavaara-tiehen ylitettyään syvän Lotman laakson. Pajukoskea ympäröivät alueet ovat tunnettua metsästys- ja marjastusmaastoa ja kirkonkylältä saakka on marjastusaikaan kuljettu alueelle mustikoita ja puolukoita keräämään.
Mustajärvi

Mustajärvi kylän itäosassa on alueen vehmain asutusalue viljavine rantapeltoineen. Pellot ovat savisia ja entistä järvenpohjaa. Vesistönä Mustajärvi on oikeastaan vain Haapajärven lahti, jonka Liuhanniemi erottaa varsinaisesta Haapajärvestä.
Hiirenjoki

Pajukosken kylän läpi virtaava Hiirenjoki alkaa Rautavaaran puolelta Hiirenjärvestä ja laskee Haapajärven Mustajärveen. Se muodostaa monia koskia alapuolisine suvantoineen. Joki on ollut ennen tärkeä uittoväylä. Uiton vuoksi Hiirenjoki padottiin yläjuoksulla, Valtimon ja Rautavaaran rajalla, ja näin tammettuun jokeen tuli noin kaksi kilometriä pitkä lampilaajentuma: Viisisoppinen.