stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Georgi Žukov
Sodan jälkeen

Moskovassa järjestettiin 24. heinäkuuta 1945 voitonparaati,  johon Georgi Žukov osallistui ratsastaen valkoisella hevosella Moskovassa Stalinin sijaan, koska tämä pelkäsi putoavansa hevosen selästä. Žukovin kansansuosion ja sotasankarin asema muodosti uhan Stalinille, joka siirsi  hänet Odessan sotilaspiirin johtoon. Odessa oli tarpeeksi kaukana Moskovasta, strategisesti vähäinen ja siten siellä ei ollut merkittäviä sotilasjoukkoja. Myöhemmin hänet nimitettiin Uralin sotilaspiirin johtoon . Vähän ennen kuolemaansa Stalin asetti Georgi Žukovin kotiarestiin ”maanpetturuudesta” ja muista syistä.
Stalinin kuoleman jälkeen 1953 Žukov nimitettiin varapuolustusministeriksi. Hän tuki Nikita Hruštšovia ja vastusti ministerineuvostoa ja Georgi Malenkovia, jotka olivat valmiit vähentämään sotilasmenoja. Kun Hruštšov pakotti Malenkovin eroamaan ja korvasi hänet Nikolai Bulganinilla helmikuussa 1955, Žukov nimitettiin puolustusministeriksi ja presidiumin ehdokasjäseneksi. Puolustusministerinä hän vaati Hruštšovia toimimaan Unkarin irtautumisen estämiseksi lokakuussa 1956.lähde?
Žukov järjesti ydinpommien koeräjähdykset ja sen jälkeen seurasi, millaisia vaikutuksia ne aiheuttivat varusmiehille, jotka oli pakotettu räjähdysten läheisyyteen. Täten Žukov on vastuussa monen neuvostoliittolaisen ennenaikaisista kuolemista ja selkeästä terveydentilan heikkenemisestä. Totskojen ydinräjäytyksessä vuonna 1954 säteilylle altistui 45 000 sotilasta.
Kesäkuussa 1957 Žukov tuki Hruštšovia Molotovin johtamien vihamiesten kaappausyritystä vastaan. Kesäkuussa hänestä tuli presidiumin täysjäsen. Žukov aloitti toimet armeijan tehostamiseksi. Kehitys olisi johtanut puolueen poliittisen valvonnan vähentämiseen ja armeijan kehittämiseen itsenäisemmäksi. Tätä Hruštšov ei voinut hyväksyä. Hruštšov halusi vähentää tavanomaisia joukkoja ja laivastoa ja kehittää strategisia ohjusjoukkoja edelleen pääasialliseksi pelotteeksi, vähentääkseen armeijaan käytettyjä resursseja.
Hruštšov erotti Žukovin ministerinasemastaan 26. lokakuuta 1957 ja pian asemistaan puolueessa. Muistelmissaan Hruštšov ilmoittaa epäilleensä Žukovin johtamaa kaappausta.
Kun taas Hruštšov syrjäytettiin lokakuussa 1964, Žukov nousi jälleen Leonid Brežnevin ja Aleksei Kosyginin suosioon vapautuen sisäisestä karkotuksesta toukokuussa 1965. Valta-asemaansa hän ei kuitenkaan saanut takaisin. Hänet palkittiin uudelleen sankarin arvonimellä 1966 ja hän sai julkistaa muistelmansa. Žukov säilyi kunnioitettuna hahmona Neuvostoliitossa kuolemaansa saakka. Hänen tuhkauurnansa haudattiin täysien kunnianosoitusten kera Moskovan Kremlin muuriin kenraalien ja marsalkkojen viereen. Valtionjohto sivuutti Žukovin ja hänen perheensä toiveet ortodoksikirkon perinteiden mukaisista hautajaisista.
Žukov sai elämänsä aikana neljä kertaa Neuvostoliiton sankarin arvonimen. Saman kunnian on saanut vain Leonid Brežnev. Vuonna 1995 Venäjän federaatio perusti Žukovin kunniaritarikunnan ja mitalin juhlistaakseen Žukovin syntymän 100-vuotisjuhlaa. Hänelle pystytettiin ratsasajapatsas Moskovaan ja museo Žukovin synnyinpaikalle Kalugaan.
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Carell, Paul: Marssi Venäjälle.  Gummerus, 1964.  ISBN 951-20-6478-2
Carell, Paul: Poltettu maa.  Gummerus, 1967.
Killen, John: Luftwaffe.  WSOY, 1969.
Shirer, William L.: Kolmannen valtakunnan nousu ja tuho I–II.  Gummerus, 2001.  ISBN 951-20-4601-6
McCarthy, Peter – Syron, Mike: Panzerkrieg.  Robinson, 2002.  ISBN 1-84119-800-5
Knopp, Guido: Wehrmacht.  Gummerus, 2012.  ISBN 978-951-20-9111-9
Stein, George H.: Waffen-SS.  Gummerus, 2012.  ISBN 978-951-20-7807-3
Tippelskirch, Kurt von: Toisen maailmansodan historia 1–4.  WSOY, 1962.
Tsuikov, Vasili: Tien alku: Stalingrad.  Tammi, 1964.
Tsuikov, Vasili: Tien loppu: Berliini.  Tammi, 1965.
Žukov, G. K.: Marsalkka Žukovin muistelmat. Suomentanut APN. Porvoo: Werner Söderström Osakeyhtiö, 1970.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  NARA  SNAC  IdRef 
Liittoutuneiden sodanjohtoa Berliinissä 1945, Georgi Žukov eturivissä toinen vasemmalta.
Georgi Žukovin rintakuva hänen mukaansa nimetyllä Harkovan metron asemalla
Maria Elisabet Öberg

Maria Elisabet Öberg (Mengalin) (n. 1734 – 1. helmikuuta 1808 Pälkäne) oli suomalainen kehruumestaritar ja kehruun opettaja.
Öbergin, vuodesta 1764 Mengalinin, isän tiedetään olleen ruotsalainen kersantti. Hänen puolisonsa oli sorvauksen opettaja Mikael Mengalin (1731−1794). Hans Henrik Boije perusti Messukylään Otavalan veroratsutilalle pellavanviljely- ja kehruukoulun, joka toimi 1759−1766. Sen edeltäjä oli Boijen 1752 Kangasalan Franssilaan perustama Suomen ensimmäinen kehruukoulu, joka siirtyi seuraavana vuonna Messukylään, Tammerkosken säterin maille. Öberg toimi kehruunopettajana sekä Tammerkoskella että Otavalassa yhteensä yhdeksän vuotta, 1757−1766. Vuonna 1756 hän suoritti jatko-opintoja Vadstenan kehruukoulussa ja Kättestadin pellavatehtaassa Ruotsissa. Tukholmassa Öberg suoritti alan tutkinnon ja sai taidoistaan palkinnoksi sisältä kullatun hopeapikarin. Otavalassa Öbergin opettajan palkka maksettiin sekä rahana että elintarpeina, minkä lisäksi hänellä oli luontaisetuina käytössään asunto, aittaosuus, navettaosuus ja kaalimaa. Öberg tunnettiin taitavana kehrääjänä ja opettajana, koulussa kehrättyä lankaa myytiin Tukholmaan ja Boijen pellavakutomoon ja oppilaat saivat langoistaan useita palkintoja. Sekä poikia että tyttöjä oli sisäoppilaitoksessa kehruuoppilaina enimmillään parikymmentä.
Öbergin puoliso joulukuusta 1764 oli kollega, Otavalan sorvauksen opettaja Mikael Mengalin, joka oli syntynyt Vesilahdella ja tullut koulun palvelukseen 1731. Kun oppilaspulasta kärsinyt koulu suljettiin vuoden 1766 lopussa, opettajapariskunta muutti Kangasalan Kyötikkälään, sieltä 1779 Messukylän Haukion torppaan ja edelleen Pälkäneelle. Perheeseen syntyi kolme tytärtä ja poika. Opettajana menestynyt Öberg kuoli Pälkäneellä ruotuvaivaisena 1808, 14 vuotta miehensä jälkeen.
Älkää säätäkö päätänne – häiriö on todellisuudessa

| Älkää säätäkö päätänne – häiriö on todellisuudessa |
| --- | --- |

Kirjailija:  Marko Hamilo (toim.)
Kansitaiteilija:  Markus Frey
Kieli:  suomi
Genre:  psykologia
Kustantaja:  Ajatus
Julkaistu:  2001
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  207
ISBN:  978-951-20-7202-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Älkää säätäkö päätänne – häiriö on todellisuudessa: Suomalaisen psykokulttuurin kritiikki on Marko Hamilon toimittama kirja, jonka artikkelit kritisoivat kirjoittajien kokemusta vallitsevasta psykokulttuurista. Teoksen on julkaissut Ajatus-kirjat vuonna 2007. .
Kirjoittajat

Susanne Björkholm (s. 1967), opettaja
Marko Hamilo (s. 1968), tiedetoimittaja
Pasi Jaakkonen (s. 1967), toimittaja
Janne Kivivuori (s.1967), dosentti
Mikael Nederström (s. 1973), tutkija
Petteri Pietikäinen (s. 1964), dosentti
Anu Suomela (s. 1945), tutkimuspäällikkö
Taru Taipale (s. 1973), toimittaja.
Aiheesta muualla

Kyösti Niemelä: Valokeilassa: Mitä Freud tästä ajattelisi? Ylioppilaslehti 16.2.2007.
Ulla Anttila: Jäähyväiset psykokulttuurille (Arkistoitu – Internet Archive). Helsingin Sanomat 25.2.2007.
Helena Miettinen: Älkää säätäkö päätänne – häiriö on todellisuudessa (Arkistoitu – Internet Archive). Keskisuomalainen 11.9.2007.
Jussi K. Niemelä: Murtuvatko myytit? Skeptikko 3/2008.
Zürichin päärautatieasema

| Zürichin päärautatieasema> Zürich Hauptbahnhof (Zürich HB) |
| --- | --- |
 Rautatieasema idän suunnalta nähtynä.
Perustiedot
Sijainti:  47°22′40″N, 8°32′25″E
Osoite:  Bahnhofplatz, 8001 Zürich
Kunta:  Zürich
Valtio:  Sveitsi
Avattu:  1847
Liikenne
Käyttäjiä:  450 000
Liikennöitsijä(t):  SBB, DB, Lyria, ÖBB
Kansainvälinen:  Ranska, Saksa, Itävalta, Italia ym.
Asemarakennus
Rakennettu:  1871
Ratapiha
Raiteisto:  26
Zürichin päärautatieasema (saks. Zürich Hauptbahnhof, Zürich HB) on Sveitsin vilkkain rautatieasema. Sen kautta kulkee arkisin noin 440 000 matkustajaa ja noin 3 000 junaa. Nykyinen rautatieasemarakennus otettiin käyttöön vuonna 1871. Alun perin liikenne asemalla alkoi vuonna 1847.
Rautatieaseman yhteydessä on myös kauppakeskus Shopville.
Laiturit

Asemalla on 26 laituriraidetta, joista 16 on maanpinnan tasossa olevia päättyviä raiteita (nrot 3–18). Maanalaisia raiteita on yhteensä kymmenen, joista kahdeksan on läpiajettavia paikallisliikenteen raiteita: Bahnhof Löwenstrasse, raiteet 31–34 ja Bahnhof Museumstrasse, raiteet 41–44. SZU:n raiteet 21–22 päättyvät asemalle.
Yhteydet

Zürichistä on rautatie kymmeneen suuntaan. Zürich Oerlikonin kautta kulkee rata Bülachin, Winterthurin ja Rapperswilin suuntaan. Lännen puolelle johtavat radat Badeniin ja Olteniin. Zürich Altstettenistä vie rata Zugiin. Etelän puolelle johtavat radat Sihlbruggiin, Thalwiliin, Rapperswiliin ja Esslingeniin.
Liikenne

Asema on kaukoliikenteen ja paikallisliikenteen (S-Bahn) käytössä. Kaukoliikennettä on eri puolille Sveitsiä ja naapurimaihin (Ranska, Saksa, Itävalta, Italia, Slovenia, Kroatia, Serbia).
Asema ilmapallosta kuvattuna vuonna 1907, etualalla Sihljoki.
Eteläinen sisäänkäynti Bahnhofstrasselle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Zürichin päärautatieasema Wikimedia Commonsissa
Zulumaa

Zulumaa (aikaisemmin myös Sulumaa) oli kuningaskunta, joka sijaitsi nykyisen Etelä-Afrikan KwaZulu-Natalin provinssin alueella. Sitä asuttivat pääasiassa zulut, ja se oli vuosina 1816—1897 itsenäinen kuningaskunta. Zulumaa rajoittui Intian valtamereen sekä suurin piirtein nykyisiin Mosambikin ja Swazimaan rajoihin. Se oli kooltaan noin 25 900 km².
Historiaa

Pohjoisten ngunien keskuudessa syntyi 1700-luvun lopulla poliittisia levottomuuksia liiallisen väestönkasvun ja kaupallisen kilpailun seurauksena. Koska ngunien hallitsema rannikkoalue rajoittui Intian valtamereen, Lohikäärmevuoristoon ja eurooppalaisten hallitsemaan Kapmaahan, oli tarvittavan lisämaan hankkiminen mahdollista vain sisäisten sotien avulla. Ngunien väliset etniset yhteenotot johtivat uudenlaisen sotilaallisen ja hallinnollisen järjestelmän syntymiseen. "Mustaksi Napoleoniksi" kutsutun Shaka Zulun johdolla syntyikin vahva zuluvaltio.
Nguniheimot muodostivat aluksi kolme pääryhmää: Dingiswaoyn johtama Mtethwan, Sobhuzan johtama Ngwanen sekä Zwiden johtama Ndwandwen kuningaskunta. Vuoteen 1817 mennessä Zulumaan hallinnasta sotivat pääasiassa Zwide ja Dingiswaoy. Tämän sodan aikana Dingiswaoyn joukkojen tärkeimmäksi johtajaksi nousi Shaka. Shaka aloitti uudenlaisen Zulu-kuningaskunnan rakentamisen pääasiassa valloitusten avulla, mikä johti Ndwandwen ja Zulumaan sotaan. Shakaa pidetään yhtenä Afrikan merkittävimmistä armeijan ja sodankäynnin organisoijista. Hän korvasi aikaisemmin aseina käytetyt pitkät heittokeihäät lyhyillä iskukeihäillä, joita voitiin käyttää taistelussa toistuvasti. Zulusoturit ryhtyivät lähestymään vihollista myös mahdollisimman hiljaa ja näkymättömissä ja yllättivät sen äkillisellä rynnäköllä. Uuden taktiikan avulla Shaka löi pian Zwiden joukot.
Shaka hallitsi jo yli 100 000 ihmisen valtakuntaa 1820-luvun puoleen väliin mennessä ja hänen armeijassaan oli 40 000 miestä. Shaka keskitti vallan kuninkaan persoonaan ja hoviin ja peri heimopäälliköiltä veroja. Hän myös sijoitti armeijansa yksiköitä ympäri valtakuntaa taatakseen alueiden uskollisuuden. Lisäksi Shaka loi uudenlaisen kansallistunteen korostaessaan valtakuntansa "zulumaisuutta". Koko valtakunnan väestön katsottiin kuuluvan zulu-heimoon ja kaikkien alamaisten tuli osoittaa uskollisuutta suoraan kuninkaalle. Perinteisistä ngunijuhlista tehtiin valtakunnan virallisia festivaaleja ja perinteitä. Shakan onnistui näin luoda valtakuntaansa uudenlainen zuluidentiteetti, joka ylitti hänen alamaisinaan olleiden eri heimojen ja ryhmien alkuperäiset identiteetit.
Shaka laajensi valtakuntaansa 1820-luvun aikana nykyisen Mosambikin rajalle asti pohjoisessa, lännessä Lohikäärmevuorten taakse ja etelässä myöhemmän Transkein bantustanin rajoille asti. Hän toivotti myös brittiläiset kauppiaat alueelleen ja lähetti diplomaattisia lähetystöjä Englannin hoviin.
Shakan valloituksia pakoon lähti suuri joukko väestöä, joka muodosti niin sanotun Mfecaneliikkeen (suom. hajoaminen, tunnetaan myös sesothonkielisellä nimellä Difaqane ja Lifaqane) ja jonka vaikutukset tuntuivat Keski- ja Itä-Afrikassa saakka. Eri banturyhmien valtiollinen kehitys nopeutui ja Afrikkaan syntyi useita uusia kuningaskuntia kuten Ndebele ja Gaza sekä edelleen olemassa olevat Besotho (nykyinen Lesotho) ja Swazi (nykyinen Swazimaa).
Historiaa > Dingane ja Mpande

Vuonna 1828 Shakan velipuoli Dingane toteutti onnistuneen salajuonen Shakan salamurhaamiseksi ja nousi zulujen kuninkaaksi. Dingane tuskin kuitenkaan koskaan oli varma asemastaan valtaistuimella. Voortrekkerien ja zulujen välisessä Blood Riverin taistelussa buurit tuhosivat Andries Pretoriuksen johdolla suuren zuluarmeijan. Taistelun jälkeen zuluvaltakunta ajautui sisäpoliittiseen kriisiin ja hajosi. Dinganen velipuoli Mpande pakeni etelään tuhansien seuraajien kanssa voortrekkerien vasalliksi ja löi Dinganen joukot Magongon taistelussa vuonna 1840. Dingane pakeni ja murhattiin vuotta myöhemmin Ubombo-vuoristossa.
Historiaa > Zulukuningaskunnan kukistuminen

Kaivannaisteollisuuden kehittymisen myötä Etelä-Afrikka koki muutoksia. Sisämaan rannikon satamiin yhdistävä rautatieverkko helpotti tavaroiden kuljettamista ja tehosti maataloutta ja rannikon satamakaupungit nauttivat taloudellisesta noususuhdanteesta timanttien tuoman vaurauden myötä. Mustien hallitsemat kuningaskunnat sisämaassa kukistettiin yksitellen ja liitettiin valkoisten hallitsemiin alueisiin. Näistä yhteenotoista merkittävin oli vuoden 1879 zulusota, jossa zulujen Isandlwanan taistelussa saavuttamasta voitosta huolimatta zulu-valtio kukistettiin ja liitettiin Britannian alaisuuteen. Maasta tehtiin vuonna 1887 ensin erillinen Zulumaan kruununsiirtomaa, kunnes se liitettiin Nataliin vuonna 1897.
Zulumaan alue nykyaikana

Apartheidin aikana osittain Zulumaan alueelle perustettiin alueellisesti hajanainen KwaZulun bantustan. Vuodesta 1994 KwaZulu-Natalin provinssin on kuulunut Zulumaa-niminen piirikunta. Nykyään alueen talous perustuu pääasiassa karjankasvatukseen. Tärkeimmät viljelykasvit ovat sokeriruoko ja puuvilla ja alueen merkittävimmät teollisuudenalat ovat sokerin valmistus ja paperiteollisuus.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rita Landström: Matka mustien maanosaan  1952. Ylen Elävä arkisto. Arkistoitu 10.3.2007.
Shaka vuonna 1824.
Rorke's Driftin puolustus
Äänihuulet

Äänihuulet
Äänihuulet ovat kurkunpäässä sijaitseva kudospoimupari, joiden väliin jää äänirako. Työntyessään äänihuulten välistä ilmavirta panee ne värähtelemään synnyttäen siten ääntä.
Ihmisäänen korkeuden ero miesten, naisten ja lasten välillä selittyy äänihuulten kokoerolla. Miesten äänihuulet ovat kooltaan ja massaltaan suuremmat, siksi ne värähtelevätkin matalammalla taajuudella. Äänihuulet muodostuvat viidestä erilaisesta kudoskerroksesta, jotka ovat epiteelikudos, proprian pinta-, keski- ja syväkerros sekä syvin osa, lihaskudos, joka muodostaa äänihuulien ytimen.
Ihmisen äänihuulet ovat pohjimmiltaan samankaltaiset kuin muilla nisäkkäillä. Esimerkiksi koirat ulvovat, naudat ammuvat ja siat kirkuvat samankaltaisia äänihuulia käyttäen kuin ihmisellä. Ihminen pystyy myös matkimaan muiden nisäkkäiden päästelemiä ääniä.
Äänihuulten edessä sijaitsee niitä suojaava kilpirusto.
Mekaaninen näkökulma

Mekaanisessa näkökulmassa tarkastellaan kudoksen rakennetta eli kiinteisyyttä, massaa ja kimmoisuutta, jolloin kerrokset jaetaan kolmeen erilaiseen osaan, jotka ovat kuori, siirtymäkudos ja ydin.
Rakennusrahasto

Rakennusrahasto tarkoittaa suomalaisen asunto-osakeyhtiön taseessa esiintyvää oman pääoman erää. Rakennusrahasto kuuluu asunto-osakeyhtiön sidottuun omaan pääomaan.
Rakennusrahastoon merkitään usein tontin ja rakennusten rakennuskustannuksia vastaava rahamäärä. Sinne voidaan kirjata myös määrä, joka vastaa huomattavien korjaustöiden tai uudistusten kustannuksia, esimerkiksi putkistojen uusimiskustannukset.
Rahaston kerryttäminen

Kun asunto-osakeyhtiö perustetaan, osa osakkeiden merkintähinnasta voidaan merkitä rakennusrahastoon. Osakeannissa osakkeiden merkintähinta voidaan merkitä rakennusrahastoon joko kokonaan tai osittain.
Rakennusrahastoon voidaan merkitä muitakin rahasuorituksia yhtiökokouksen päätöksellä. Tällaisia voivat olla esimerkiksi perusparannuksia tai lainaosuuksien suorituksia varten osakkeenomistajilta ennakkoon kerätyt varat.
Rakennusrahasto voi muodostua kiinteistön hankintaa tai korjaamista varten otetun lainan takaisinmaksun perusteella. Se voi toimia myös ennakkorahastona niin, että sinne merkitään osakkaiden vastikesuorituksia tulevia korjauksia varten. Rahastoon merkitsemisen kannalta ei ole merkitystä, onko kustannukset peritty suoraan osakkailta vai lainan kautta.
Varojen käyttö

Asunto-osakeyhtiö ei saa hankkia tai lunastaa omia osakkeitaan rakennusrahaston varoilla.
Äänirako

Kannurusto (kohta C).
Ääniraon asennot. Kuviossa A äänirako on kokonaan kiinni. Kuviossa C äänihuulirako on kiinni, rustorako auki.
Äänirako eli glottis on oikean ja vasemman äänihuulen sekä oikean ja vasemman kannuruston väliin jäävä rako. Äänirako muodostuu siis kahdenlaisesta raosta.
Äänihuulirako on pelkästään äänihuulten väliin jäävä rako.
Rustorako on kannurustojen välinen rako.
Äänihuulten värähdellessä äänihuuliraossa syntyvä pyörteinen värähtely tekee äännöksestä hieman kohisevaa. Tuotettu värähtely on tärkeä soinnillisten konsonanttien ja vokaalien osa. Jos äänihuulet ovat erillään, ilma virtaa niiden välistä aiheuttamatta värähtelyä. Näin tapahtuu tuotettaessa soinnittomia konsonantteja.
Ääniraon asennot

Ääniraon muotoja erotetaan tavallisesti seitsemän kappaletta, joista viereisessä kuvassa on eriteltynä kuusi (A-F).
Kuvio A: Sekä äänihuulirako että rustorako ovat kauttaaltaan kiinni. Tällainen hetkellinen asento tuottaa glottaaliklusiilin, jonka IPA-merkki on [ʔ].
Kuvio B: Äänihuulet liikkuvat nopeasti edestakaisin sivusuunnassa rustoraon ollessa kiinni. Tämä asento synnyttää ns. kurkunpää-äänen, joka sellaisenaan muistuttaa pientä polttomoottoria. Tätä kurkunpään toimintaa nimitetään fonaatioksi. Yksittäisen äänteen ominaisuutena on kyse soinnista. Soinnilisuus syntyy ääntöväylän luuston resonaatiosta.
Kuvio C: Äänihuulirako on kauttaaltaan kiinni, rustorako auki. Tätä ääniraon asentoa käytetään kuiskatussa puheessa.
Kuvio D: Äänirako on ns. henkäyssupistuma-asennossa, jossa ilman pyörteisvirtauksesta syntyy heikkoa soinnitonta kohinaa. Tällainen henkäys toimii soinnittoman glottaalifrikatiivin [h] (esimerkiksi sanassa haamu) äänilähteenä.
Kuvio E: Äänirako on ns. lepohengitysasennossa, joka liittyy useimpien soinnittomien konsonanttien tuottamiseen.
Kuvio F: Äänirako on ns. syvähengitysasennossa (huokaus, hengästys), jota ei missään tunnetussa kielessä käytetä äännejärjestelmän osana.
Seitsemäntenä asentona mainittakoon ns. henkäyssointisupistuma, jota voidaan luonnehtia vuotoiseksi fonaatioksi. Siinä rustorako on avoinna, ja äänihuulirako ikään kuin vuotaa synnyttäen sointina toteutuvaa ääntä. Äänihuuliraon vuoto johtuu tyypillisesti soinnillisesta äänneympäristöstä. Esimerkiksi suomen sanassa saha /h/-foneemi toteutuu soinnillisena glottaalifrikatiivina, jonka IPA-merkki on [ɦ].
Äänitehotaso

Äänitehotaso (äänen tehotaso, tunnus LW) on akustiikassa logaritminen suure, jolla kuvataan akustista tehoa. Äänitehotason yksikkö on desibeli (beli).
Äänitehotaso desibeleinä on määritelty tehon  P ja tehon vertailuarvon  P_{0} suhteen kymmenkantaisen logaritmin avulla seuraavasti:
L_{W}=10\log _{10}\left({\frac {P}{P_{0}}}\right).
Arvon vertailutaso P0 on 1 pW (pikowatti) ja kymmenkertaista tehoa vastaa 10 dB suurempi tehotason arvo. 0 dB äänitehotasona siis tarkoittaa tehoa 1 pW ja esimerkiksi tasoa 60 dB vastaa teho 1 μW.
Kirjallisuutta

Karjalainen, Matti: Kommunikaatioakustiikka.  (Suomenkielinen oppikirja)  Espoo:  TKK, Akustiikan ja äänenkäsittelytekniikan laboratorio, 1999.  ISBN 951-22-4412-8
Pulkki, Ville & Karjalainen, Matti: Communication Acoustics – An Introduction to Speech, Audio and Psychoacoustics.  (Englanninkielinen oppikirja)  New York:  John Wiley & Sons, Ltd, 2015.  ISBN 978-1-118-86654-2
Lauri Äijö

Lauri Äijö
Lauri Alfred Äijö (17. toukokuuta 1917 Kauhajoki – 20. tammikuuta 2004 Mikkeli) oli Suomen ilmavoimien tähystäjä ja Mannerheim-ristin ritari. Äijö lensi jatko- ja Lapin sodassa pommikoneen tähystäjänä kaikkiaan 110 sotalentoa. Luutnantti Äijö nimitettiin Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944 numerolla 182, viimeisenä Suomen ilmavoimien 19:stä ritarista. Hän oli myös viimeisenä elossa ollut lentäjäritari.
Elämä ja ura

Äijö syntyi Kauhajoella, Etelä-Pohjanmaalla, maanviljelijä Alfred Äijön ja Maria Pakkalan perheeseen. Äijön puoliso vuodesta 1948 oli merkonomi Anja Eliina Moilanen. Äijö kirjoitti ylioppilaaksi Kauhajoen yhteislyseosta vuonna 1938, jonka jälkeen hän astui suorittamaan asepalvelustaan 3. lokakuuta 1938 Kenttätykistörykmentti 3:een Viipuriin. Äijö siirtyi vapaaehtoisena tykistöstä ilmavoimiin, Kauhavan ilmasotakouluun, jossa hän suoritti Tähystäjäkurssi 2:n. Kurssi loppui juuri ennen kuin talvisota päättyi, ja vänrikiksi ylennetty Äijö siirrettiin reserviin 6. toukokuuta 1940.
Jatkosodan alkaessa Äijö komennettiin Lentolaivue 44:ään 17. kesäkuuta 1941. Hän lensi Bristol Blenheim -pommikoneen tähystäjänä 13. toukokuuta 1942 asti, jolloin hänet komennettiin Lentolaivue 48:n yhteydessä toimivaan erilliseen valokuvauslentueeseen (Lentue Ahtiainen). Joulukuussa 1942 hänet komennettiin takaisin Lentolaivue 44:ään, jossa hän lensi sodan loppuun Junkers Ju 88 -koneen tähystäjänä. Hänet kotiutettiin 25. marraskuuta 1944. Luutnantti Äijö nimitettiin ilmavoimien komentajan 7. heinäkuuta 1944 tekemän nimitysesityksen perusteella Mannerheim-ristin ritariksi 21. joulukuuta 1944.
Siviilissä Äijö jatkoi keskeytyneitä opintojaan valmistuen maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi. Hän toimi vuoteen 1980 asti Savo-Karjalan Meijeriliiton toiminnanjohtajana. Äijö ylennettiin reservissä kapteeniksi 6. joulukuuta 1968. Maanviljelysneuvoksen arvonimi myönnettiin Äijölle vuonna 1978. Äijö osallistui myös Mannerheim-ristin ritarien Säätiön toimintaan ollen säätiön valtuuskunnan varajäsen vuosina 1976–77, hallituksen varajäsen vuosina 1977–87 sekä jäsen vuodesta 1987 aina kuolemaansa vuonna 2004 asti.
Henrik Österman

Henrik Mårteninpoika Österman (n. 1718 Taivassalo – 25. elokuuta 1786 Tukholma) oli Tukholman nuotanvetäjien suomalainen oltermanni ja lahjoittaja.
Östermanin vanhemmat olivat ratsutilallinen Mårten Österman ja Saara Juhontytär. Östermanin suku oli tunnettuja suomalaisia nuotanvetäjiä Tukholmassa, ammatin harjoittajia kutsuttiinkin nimellä notfinne eli nuottasuomalainen. Hänen setänsä Johan Johaninpoika Österman oli ollut nuotanvetäjien johtajana eli oltermannina ja edustajana Tukholman suomalaisen seurakunnan kirkkoneuvostossa. Österman seurasi setänsä jälkiä 1765. Hän tuki seurakuntaa taloudellisesti avustamalla kirkon sakariston rakentamistyössä ja lahjoittamalla kirkkoon saarnatuolin. Hänen ansiostaan kirkossa pidettiin myös  ruotsinkielisiä jumalanpalveluksia ja saatiin niistä seurakunnalle ns. penkkirahoja. Östermanin kuoltua 1786 hänen paikkaansa kirkkoneuvostossa pidettiin kaksi vuotta varattuna hänen saman nimiselle pojalleen, kauppias ja oluenpanija Henrik Östermanille. Tukholmasta joiksikin vuosiksi muualle muuttaneesta pojasta tuli isänsä tavoin kirkkoneuvos kuitenkin vasta parinkymmenen vuoden päästä.
Östermanin puoliso vuodesta 1749 oli Anna Matsintytär Naulin (s. noin 1729). Myös yksi perheen pojista, Johan (1751-1778), oli nuotanvetäjä.