stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mesopotamian maantiede
Maatalous > Sumerin kastelukanavat

Koska eteläisen Mesopotamian muinaiset asukkaat, ensin ubaidilaiset, sitten sumerit ja myöhemmin babylonialaiset saivat elatuksensa pääosin ohran, vehnän ja muiden viljalajien kasteluviljelystä, kastelukanavaverkoston laajentaminen ja ylläpito oli olennaisen tärkeää. Kastelukanavia piti ajoittain korjata muun muassa kaivamalla niihin kertynyttä liejua pois valleiksi kanavien reunalle. Vesi päästettiin kanavista pellolle vain halutulla hetkellä. Muinaisena aikoina Eufrat ja Tigris saattoivat ainakin paikoin kulkea Etelä-Mesopotamiassa eri reittiä pitkin. Mesopotamian kasteluviljely lienee ollut varhain seuduilla, joissa vuoristosta laski sivujoki tasangolle ja synnytti pienen keitaan. Muinoin rantaviiva oli hyvin kaukana sisämaassa nykyisen Basran tienoilla.
Pohjoisesta Sumerista Sipparin seuduilta haarautui neljä suurta kanavaa etelään.
Zubi-kanava eli sumeriksi myös Izubi, akkadiksi Izubitum, Eufratin ja Tigriin joet yhdistävä kanava nykyisten Samarran ja Bagdadin lähellä. Tämän kanavan varrella olivat muinaiset Hibaritumin ja Pushin asutuskeskukset.
Irnina Liittyi Zubi-kanavaan Pushin yllä. Irninan kanavan varrella olivat muinaiset asutuskeskukset Hiritum, Hursitum, Sarru-Laba ja Namzium.
Gibil Tigrisistä lounaaseen lähtevä kanava Keshin, joka ei ole sama kuin tunnetumpi suurkaupunki Kish, lähellä. Yhdistyi Ninaginan kanavaan Apisalan lähellä ja kulki edelleen Ummaan.
Issinnitum Erosi Eufratista Nippurin pohjoispuolella, kulki Isinin läpi ja yhdistyi taas Eufratiin Kisurran lähellä.
Iturungal Merkittävä kanava, joka haarautui Eufratista Nippurin eteläpuolella kulkien monien suurien kaupunkien, lähinnä Adabin, Dabrumin, Zabalamin, Umman, Nagsun, Bad-tibiran ja Larsam läpi ja Urukin ja Enegin kaupunkien välillä. Kanava kulki myös szemdet Nasrin läheltä.
Nanagugal haarautui Iturungalin kanavasta Bad-tibiran eteläpuolelta, ja kulki Urun ja Lagashin alueiden rajana.
Ninagina haarautui Iturungalista Zabalamin kohdalla, kulkien Girsun, Lagashin ja Ninan kaupunkien läpi. Leikkasi Gibilin kanavan Apisalassa.
Susuka kulki kaakkoon Urista Eriduun aivan Etelä-Mesopotamiassa melko lähellä silloista rantaviivaa, joka on nyt kaukana sisämaassa.
Nippurin ja Shuruppakin väliltä haarautui itään kanava Adab-Umma-Larsa josta Umman pohjoispuolelta Girsuun ja Lagashiin vielä idempänä kulki Larakin halki pitkä kanava
Maatalous > Pellot

Maassa saattoi olla viljeltyä, kasteltua maa-alaa 34 leveysasteen eteläpuolella 30 000 km² (varovaisemmin Sumerin maassa Sipparin eteläpuolella 10 000–15 000 km² tai ehkä noin 22 000 km² ja Assyriassa reilusti alle 15 000 km².
Pelto tuotti kylvettäessä keskimäärin 13-kertaisen sadon, eli uusbabylonialaisella ajalla noin 1 515 litraa hehtaaria kohden eli 60 kuria buria kohden tuona ajan yksikköinä. Kylvö oli uusbabylonialaisella ajalla 115 l/ha, mutta kassiittiajalla vain 55 l/ha.
On arvioitu, että temppeli olisi omistanut noin 3000 eaa. kolmanneksen maasta, maallinen ylimystö ehkä kolmanneksen ja lopun tavallinen väestö.
Maatalous > Maan suolaantuminen

Vehnä sietää maan suolaa 0,5 % maassa, mutta ohra kaksi kertaa enemmän, noin prosentin verran. Etelä-Mesopotamia on herkkä suolaantumaan, koska pohjavesi on korkealla ja joetkin tuovat suolaa mukanaan, ja kesällä on kuuma. Haihduttava kasvillisuus imee pohjavettä kohti pintaa, ja haihtuminen jättää vain suolat pinnalle. Haihtuminen lisää veden suolapitoisuutta, kun vesi höyrystyy pois ja suola jää jäljelle.
Viljan kasteluviljely Mesopotamian ympäristössä nosti suolat Maan pintaan jo Sumerin ja Akkadin aikana.
Väestö

Jos oli paljon viljelijöitä, Sumerissa oli ehkä 800 000–1,5 miljoonaa asukasta. Erään arvion mukaan Sumerissa oli noin 2500 eaa. 500 000 asukasta.
Väestö > Mesopotamian väentiheys

Adamsin mukaan Sumerin väestötiheys olisi ollut 68 as/km2. Adams myös arvioi, että varhaisdynastisella I kaudella Etelä-Mesopotamiassa olisi asunut 1 070 000 ihmistä 4100 km2 alalla eli 26 as/km2. Mutta saman ajan Urin alueella asui 66 as/km2. Susan Pollockin mukaan varhaisdynastisella III-kaudella olisi ollut 200 000 ihmistä.
Urin kaupungissa olisi erään arvion mukaan ollut 28-27 vuosisadalla eaa. 6000 as ja kaupungin valvoma ala 90 km2. 6000 as ja 20 ha Ur olisi toisten tietojen mukaan vaatinut peltoalaa 12 km2, 6000 asukkaasta työvoimaa 2500 (mukaan lukien kaikki tarvittavat avustajat, työnjohdon jne. viljan varastointiinkin). Lampaita oli 10000, joista 3000 teurastettiin ravinnoksi joka vuosi. Tämän mukaan asukastiheys olis ollut 200 as/km2.
Noin 2700 eaa. Urukin kaupungissa oli noin 40 000-50 000 asukasta ja se valvoi suoraan ainakin teoriassa 14 km säteistä aluetta. Itse kaupungin ala oli 2 km2.
Urin III dynastian aikaan Etelä-Mesopotamiassa asui 500 000 as. ja tuohon aikaan lienee ollut erään arvion mukaan noin 12 000 km kastelukelpoista peltoalaa. Tämä tuottaisi 42 as/km väestötiheyden viljelykelpoiselle maa-alalle, jos puolet pelloista oli kesannolla. Etelä-Mesopotamian maksimi väestön tiheys oli tuohon aikaan viljelylle noin 123-208 as/km2 riippuen pellon tuotosta, jolloin 100 000 asukkaan Ur olisi voitu ruokkia 12,4-16 km säteisellä alueella. Käytännössä viljaa haettiin kauempaa mm. Lagashista, koska pellot olivat kastelukanavien ympärillä, ja Ur kaiken lisäksi meren rannalla. Maksimiväestötiheys on tuon ajan mittojen mukaan hyvän peltomaan tuotolla 1200 kg/ha 300 as/km, jos yksi ihminen syö 1 kg viljaa päivässä.
Lagashissa/Girsussa oli dokumenttien mukaan 200-yli 500 km2 viljeltyä maata. Koko Lagashin valvoma ala olisi ollut 1000-1300 km2. Urukin Eanna-temppeli omisti yli 500 km2 maata..
Turnerin mukaan varhaisen Uruk-kauden alussa noin 4100 eaa. olisi maatalousväestö ollut hyvin harvaa, vain 0,45 as/km2, jos Mesopotamian alamaan alaksi lasketaan noin 65 000 km2. Väkiluku oli tuon mukaan 25 000 vuonna 4100 eaa. Väestö kasvoi ennen suurta pudotusta keskimäärin 0,15% vuodessa tuhansia vuosia, mutta vaihtelut olivat suuria. Vuonna 3500 eaa. oli 110 000 asukasta, 2 as/km2, kasvu ehkä 1%. Vuonna 2500 eaa. oli 360 000 asukasta, väestötiheys 6,72 as/km2 ja kasvu 0.13%/v. 1900 eaa. väkiluku oli huipussaan 630 000 asukasta ja 11,4 as/km2, kasvaen 0,19 % vuodessa. Väkiluku putosi nopeasti niin, että se oli 1600 eaa. 270 000..
Väestö > Kaupunkien kasvuvauhti

Ubaid-kaudella noin vuonna 4500 eaa. Eridussa, joka oli alueen suurin keskus silloin, oli ainakin 4 000 asukasta. Paikana ala oli 810 ha.
Ennen vuotta 3700 eaa. (4000–3700) varhaisella Uruk-kaudella Eridu oli kasvanut jo 40-50 ha:n alaan, 6 200–10 000 asukkaan pikkukaupungiksi. Varhaisella keskisellä Uruk-kaudella Uruk oli alaltaan 70 hehtaaria ja Sumerissa oli toinen lähes yhtä suuri kaupunki, Larak. Kaupunkien kasvu oli melko nopeaa ennen varhaisdynastista kautta, mutta tasaantui sitten, väkiluvun laskettua.
Urukin asukasmäärä eri vuosina:
3700 eaa. 14 000 as. (tai 3500 eaa.) ala 40 ha
3500 eaa. 8000-14000, n. 10000
3400 eaa. 20 000 as. ala 100 ha .
3300 eaa. 20000 as, ehkä jopa 40000 as. (3300-3000 eaa.), yli 200 ha
Koko Sumerissa asui myöhemmällä Uruk-kaudella noin 3500-3100 as. 500000 as.
Väestö > Kaupunkien väestöosuus

Mesopotamia kaupungistui nopeasti Uruk- ja Jemdet Nasr -kaudella, ja maaseutu tyhjeni niin että yli 80 % maan asukkaista asui kaupungeissa. Esidynastisella ajalla 2800–2300 eaa. asui Sumerin alle 10 ha:n kylissä vain 10 % väestöstä, mutta yli 40 ha:n kaupungeissa 78,4 %. Mesopotamian kaupungeissa asui vuonna 2500 eaa. noin 29 000 asukasta. Akkadilaisajalla 2200 eaa. niissä asui arviolta 210 000 asukasta. Isin-Larsa-ajalla 1900 eaa. kaupungeissa asui 190 000 henkeä. Vanhan-Babylonian aikana 1600 eaa. Mesopotamian kaupungeissa asui 70 000 ihmistä.
Sumerin, Mesopotamian eteläosan kartta.
Kassiittien valtakunnan kartta, Sumerin kaupungit ja suuret kastelukanavat.
Uruk kasvoi nopeasti jaksolla 3500-3000 eaa.
Metsäkissa

| Metsäkissa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Kissaeläimet Felidae
Suku::  Felis
Laji::  silvestris
Kaksiosainen nimi
 Felis silvestris  Schreber, 1775 
 Metsäkissan levinneisyys
Alalajit
 Felis silvestris caucasica  Felis silvestris silvestris 
Katso myös
   Metsäkissa Wikispeciesissä   Metsäkissa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Metsäkissa eli villikissa eli euroopanvillikissa (Felis silvestris) on pieni kissaeläimiin kuuluva petoeläinlaji, joka elää Euroopassa, Turkissa ja Kaukasuksella. Se metsästää pieniä nisäkkäitä, lintuja ja muita samankokoisia eläimiä. Nisäkäsnimistötoimikunnan on ehdottanut, että nimitys villikissa vahvistettaisiin tämän lajin ensisijaiseksi suomenkieliseksi nimeksi.
Tuntomerkit

Tämä kissa on yleensä painavampi ja tukevampi kuin kesykissa. Aikuinen eläin on noin 80–90 senttimetriä pitkä.lähde? Uros painaa noin viisi kiloa, naaras 3,5 kiloa. Suhteellisen lyhyessä ja paksussa hännässä, joka ei ole teräväpäinen, on kolme sille tyypillistä tummaa rengasta. Silmät ovat kaukana toisistaan. Tassuissa on pienet mustat läiskät. Raajojen turkki on sisäpuolelta punertava, muuten turkissa ei ole erityisiä värivastakohtaisuuksia. Metsäkissan ja kotikissan erottaminen luotettavasti ei kuitenkaan ole helppoa.
Levinneisyys ja elinalueet

Metsäkissa elää Länsi-, Keski- ja Itä-Euroopan metsissä, kuten myös Skotlannissa ja Turkissa, mutta ei Skandinaviassa, Islannissa, Irlannissa tai Suomessa.
Metsäkissa vaatii suuria rauhallisia metsiä, joissa on aukioita. Se suosii lehtimetsiä. Metsien on oltava luontaisia, ja niissä on oltava vanhoja puita. Vain sellaisissa metsissä on puunkoloja tai ketun- tai mäyrän luolia, joita kissa tarvitse poikasten kasvattamiseen, ja vain sellaisissa metsissä kissa voi saalistaa häiriintymättä. Luonnonsuojelualueilla on tämän kissan esiintyminen varma merkki metsän luontaisuudesta.
Metsäkissa on ollut kovan vainon kohteena, minkä takia sitä tavataankin Keski- ja Etelä-Euroopassa lähinnä vuoristoseuduilla. 2000-luvulla on kissan tilanne parantunut metsästyskiellon ansiosta. Kaikesta huolimatta kissaa esiintyy Länsi-Euroopassa vain Skotlannin pohjoisosissa, eräissä Espanjan osissa ja Itä-Ranskassa. Keski-Euroopan keskivuoristossa on arviolta 2 000 yksilöä, mutta 1900-luvun puolivälissä kissa oli hävinnyt monilta alueilta. Sen sijaan Kaakkois-Euroopassa alalajia esiintyy melko runsaasti. Sikäläinen kanta on risteytynyt melko vähän kotikissan kanssa.
Pleistoseenikaudella kissa oli levinnyt laajalti kaikkialle Eurooppaan. Muuttuminen ”metsäeläimeksi” tapahtui jään vetäytyessä. Metsäkissa on monin paikoin aktiivinen päiväaikaan, mutta tiheämmän asutuksen alueilla se on yöaktiivinen.
Iberian niemimaalla on ollut runsaasti kahta muotoa: tavallista eurooppalaista muotoa Duero- ja Ebrojokien pohjoispuolella ja muualla niillä seuduin suurta iberialaista muotoa, jota aiemmin pidettiin eri alalajina F. s. tartessia. Jälkimmäinen on raskain Felis silvestris -alalajeista. Teoksessaan Pleistocene Mammals of Europe (1963) paleontologi, tohtori Björn Kurtén toteaa, että tämä alalaji on säilynyt saman kokoisena kuin se muoto, joka eli kaikkialla Euroopassa pleistoseeniajalla. Vaikka Espanjassa ja Portugalissa villikissapopulaatio on Länsi-Euroopan tihein, niiden seutujen eläinten uhkana on risteytyminen villiintyneiden kissojen kanssa ja asuinalueiden häviäminen.
Elintavat

Metsäkissa on hyvin arka. Useimpien kissaeläinten tavoin yksilöt elävät yksikseen ja niillä on oma reviiri. Kissa hiipii saaliin lähelle ja hyökkää yhtäkkiä loikaten. Vain poikkeustapauksissa se saalistaa avoimessa maastossa.
Reviirin suuruus riippuu ravinnon määrästä ja on eri suuruinen eri alueilla. Erityisen hyvissä oloissa reviiri on kaksi kolme neliökilometriä, huonoissa elinoloissa yli yhdeksän neliökilometriä. Urosten reviiri on yleensä suurempi kuin naaraiden.
Pariutuminen tapahtuu metsäkissalla tammi-maaliskuussa. Tiineysaika on noin yhdeksän viikkoa, 63–69 päivää, ja sen päättyessä naaras synnyttää 2–4, harvoin kuusi, pentua turvalliseen piilopaikkaan. Useimmat pennut syntyvät huhtikuussa. 6–8 kuukauden ikäisenä pennuista tulee itsenäisiä ja ne etsivät oman reviirin. Ihanneoloissa eläimen ikä luonnossa on 7–10 vuotta, mutta moni yksilö kuolee jo ensimmäisinä elinvuosinaan. Vankeudessa villikissa voi elää jopa viisitoistavuotiaaksi.
Karanneet kesykissat pysyvät ihmisasutusten lähellä, joita taas villikissat välttelevät. Maanviljelysalueilla on mahdollista, että kotikissan ja villikissan reviirit osuvat päällekkäin. Kotikissa ja villikissa voivat pariutua, ja pennut ovat lisääntymiskykyisiä. Niillä on kuitenkin yleensä vaikeuksia luonnossa, ja siksi risteymistä ei muodostu suurempia populaatioita.
Ravinto

Villikissan mahalaukun sisältöä tutkimalla on selvitetty, että sen ravinto koostuu pääasiassa, noin 80-prosenttisesti, pienistä nisäkkäistä, kuten hiiristä ja myyristä. Toisinaan se voi saalistaa myös lintuja, sammakkoeläimiä, sisiliskoja ja jäniksiä (erityisesti Skotlannissa jänikset ja kaniinit ovat tärkeä osa ruokavaliota). Se voi myös kaataa saksanhirven vasan.
Alalajit

Tutkijoiden keskuudessa ei ole yhtenäistä mielipidettä siitä, miten jakaa metsäkissa alalajeihin sen morfologinen ja geneettisen maantieteellisen variaation perusteella. Mammal Species of the World -teos (2005) jakaa metsäkissan 22 alalajiin, jolloin mukana ovat myös Aasiassa ja Afrikassa elävät alalajit. Vuoden 2017 A revised taxonomy of the Felidae -luokittelussa aasialaiset ja afrikkalaiset alalajit on eroteltu afrikanvillikissaksi (Felis lybica). Metsäkissan alalajeiksi jäävät siis vain Felis silvestris silvestris ja Felis silvestris caucasica.
Aiheesta muualla

Kissojen uhanalaisuusluettelo (englanniksi)
Villikissa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q43576  Wikispecies: Felis silvestris  ADW: Felis_silvestris  BioLib: 1943  CoL: 3DXW2  EoL: 328605  EPPO: FELISI  Fauna Europaea: 305360  Fauna Europaea (new): e0844df9-81b6-4ffa-aa30-69a63a1c3f4b  GBIF: 7964291  iNaturalist: 41960  IRMNG: 10201332  ITIS: 180589  IUCN: 60354712  MDD: 1005990  MSW: 14000057  NBN: NHMSYS0000332741  NCBI: 9683  Observation.org: 433  Open Tree of Life: 563163  Paleobiology Database: 224042  Paleobiology Database: 224042  Species+: 7300  TSA: 6991  Xeno-canto: Felis-silvestris 
Metsäkissa British Wildlife Centressä.
Metsähaapa

| Metsähaapa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
Suomessa::  Elinvoimainen 
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Angiospermae
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset Eudicots
Kladi::  Rosidit
Lahko::  Malpighiales
Heimo::  Pajukasvit Salicaceae
Alaheimo::  Salicoideae
Tribus::  Saliceae
Suku::  Poppelit Populus
Laji::  tremula
Kaksiosainen nimi
 Populus tremula  L. 

Katso myös
   Metsähaapa Wikispeciesissä   Metsähaapa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Metsähaapa eli haapa (Populus tremula) on pajukasvien heimoon ja poppeleiden (Populus) sukuun kuuluva nopeakasvuinen lehtipuu, jonka lehdet värisevät pienessäkin tuulessa. Se kasvaa tuoreissa kangasmetsissä ja lehdoissa. Haapa tarvitsee paljon valoa. Haavan puuaines on vaaleaa ja pehmeää. Sitä on perinteisesti käytetty laudepuuna, koska se ei tikkuunnu eikä tunnu kuumalta.
Ulkonäkö ja koko

Haapa on 15–30 metrin korkuiseksi kasvava nopeakasvuinen lehtipuu, jonka lehdet värisevät pienessäkin tuulessa. Tahmeat silmut ovat kierteisiä. Lehdet ovat pitkäruotisia ja sijaitsevat kierteisesti pääasiassa lyhytversoissa. Vanhojen lehtien lehtilapa on pyöreähkö, mutkalaitainen tai tylppähampainen, sulkasuoninen, kalju, alhaalta vaaleamman vihreä. Syysväritys vaihtelee punaoranssista loistavan keltaiseen.
Haapa kukkii huhti-kesäkuussa ennen lehtien puhkeamista. Se on kaksikotinen (emi- ja hedekukat eri yksilöissä) ja tuulipölytteinen. Kukinto on 8–18 senttimetrin mittainen norkko; yksittäiset kukat ovat kehättömiä. Hedekukassa on neljästä kymmeneen (tavallisesti kahdeksan) hedettä ja emikukissa kaksiosainen yhdislehtinen emiö. Hedelmä on kaksiliuskainen kalju kota, jossa on useita sauvamaisia, lenninhaivenellisia siemeniä.
Levinneisyys

Metsähaapa on yksi maailman laajimmalle levinneistä puista. Metsähaapaa tavataan suuressa osassa Eurooppaa, Vähä-, Keski-, Pohjois- ja Itä-Aasiassa. Aasiassa sen levinneisyys ulottuu Japanin pohjoissaarille. Suomessa haapa kasvaa koko maassa. Pohjois-Amerikassa elää samankaltainen laji amerikanhaapa (Populus tremuloides). Metsähaavan ja amerikanhaavan risteymä on hybridihaapa (Populus × wettsteinii).
Ekologia

Metsähaapaa pidetään avainlajina, sillä siihen liittyy huomattavasti muita lajeja. Metsähaavan rungoilla kasvaa runsaasti erilaisia päällyskasveja. Metsähaapa on primäärisukkession kasvi, eikä viihdy varjossa.
Haavan juurakko saattaa olla tuhansia vuosia vanha, vaikka yksittäiset puut elävät harvoin yli sataa vuotta. Kun vanhat rungot kuolevat, juurakosta nousee esiin uusia. Haavat selviytyvätkin metsäpaloista hyvin, sillä liekit ja niiden kuumuus eivät yllä maanalaisiin osiin. Näin haavat muodostavat jatkuvasti kasvavia yhdyskuntia, jotka saattavat peittää useiden hehtaarien alan. Haapa yhteyttää lehtiensä lisäksi myös rungollaan.
Haavan käyttö

Haavan puuaines on hyvin vaaleaa ja kevyttä, ja sitä käytetään muun muassa saunanlauteisiin, koska se hitaasti lämpöä johtavana pehmeänä puuna on miellyttävä istua. Haavassa lehtipuuna ei ole männyn tai usein saunan seinissä käytetyn kuusen tapaan pihkaa.
Muinoin järeistä haavanrungoista valmistettiin haapioita, eli koverrettuja veneitä. Haapaa käytettiin myös rakentamisessa, muun muassa paanukatoissa. Haapaa käytetään sen hitaan palavuuden vuoksi myös tulitikkuihin. Suomen oloissa on katsottu haavankäävän aiheuttavan siinä määrin merkittävää tuhoa, ettei tulitikkuteollisuus ole kannattavaa. Haapaa on käytetty pehmeytensä takia myös viilupinnan tai intarsian alla sokko- eli aluspuuna. Kirkniemen paperitehdas on käyttänyt haapaa vuodesta 1996 laadukkaan painopaperin valmistuksessa. Silputtua haapaa käytetään jonkin verran myös eläinten pahnoina, koska siinä ei ole fenoleja, joiden arvellaan aiheuttavan eläimille hengitysvaivojalähde?.
Haapaa on pidetty roskapuuna. Haapa ei ole ollut kovin suosittu puu; sitä on pikemminkin tarpeettomasti vihattu, koska sitä on ollut vaikea kitkeä metsästä pois. Haapa tekee paljon juuri- ja kantovesoja sekä on erittäin nopeakasvuinen, joten se kilpailee hakkuuaukeilla tehokkaasti kaupallisesti merkittävämpien lajien kanssa. Haapa on myös männyn taimia vaurioittavan männynversoruostesienen toinen isäntäkasvi. Ruoste aiheuttaa nuoriin männynkasvaimiin mutkaisuutta.
Luonnon monimuotoisuuden kannalta haapa on Suomen metsien avainlaji. Tikat hakkaavat mielellään pesäkolonsa sen pehmeään ja sisältä usein lahoon puuainekseen. Tikankoloja käyttävät sitten monet muut lintulajit pesä- ja lepopaikkoina. Varsin monet nisäkkäätkin käyttävät tikankoloja hyväkseen, muun muassa orava, näätä, lepakot ja liito-orava.
Haavan puuaines on herkästi lahoavaa ja siksiselvennä lukuisa joukko kääpiä, esimerkiksi haavankääpä (Phellinus tremulae) ja muita lahottajasieniä viihtyy haavassa. Kuivattu haapa on paljon lahonkestävämpää kuin tuore. 
Ei sovi unohtaa haapaan sitoutuneiden selkärangattomien suurta joukkoa, esimerkiksi monien perhosten toukille haapa on tärkeä ravintokasvi. Nykyiset metsänhoidon suositukset neuvovatkin säästämään haapoja metsänhoitotoimissa.
Haavan tuholaisista tärkeimmät ovat runkohaapsanen (Saperda carcharias), äkämähaapsanen (Saperda populnea) ja isohaavanlehtikuoriainen (Chrysomela populi).
Haavan lehdet ovat sopivaa kateainesta pakkaselle arkojen kasvien peittämiseen.
Kirjallisuutta

Koivisto, Aura ja Sauso Risto: Haapa, elämänpuu. Suomen Luonnonsuojelun Tuki Oy. 1997. ISBN 951-9381-65-1.
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Metsähaapa (Populus tremula)
Kasviatlas 2022: Metsähaavan (Populus tremula) levinneisyys Suomessa.
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Metsähaapa (Populus tremula)
Metla – Metinfo Haapa – tietoa haavasta (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsingin yliopiston Metsäekologian laitos, Arboretum: Anne Matilainen, Haapa (Populus tremula)
PuuProffa: Haapa (Populus tremula) (Arkistoitu – Internet Archive)
United States Department of Agriculture (USDA): Populus tremula (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Populus tremula (aspen (European)) (englanniksi)
Flora of China: Populus tremula (englanniksi)
Suomalaiset lehtipuut
euroopanpähkinäpensas
halava
harmaaleppä
hieskoivu
jokipaju
korpipaatsama
kotipihlaja
kynäjalava
metsähaapa
metsälehmus
metsäomenapuu
metsätammi
metsävaahtera
mustuvapaju
orapaatsama
outapaju
raita
rauduskoivu
ruotsinpihlaja
saarni
suippuorapihlaja
suomenpihlaja
talvikkipaju
tervaleppä
tunturikoivu
tuomi
tylppöorapihlaja
vuorijalava
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q146110  Wikispecies: Populus tremula  APDB: 153330  APNI: 164753  BioLib: 38960  BOLD: 179598  CoL: 4LVQY  EoL: 585458  EPPO: POPTR  EUNIS: 182680  FNA: 200005725  FoC: 200005725  GBIF: 3040249  GRIN: 29422  IFPNI: F1ACEE04-97CF-2FF5-4979-D3C0E2F9AF5C  iNaturalist: 47571  IPA: 11717  IPNI: 776884-1  IRMNG: 11232149  ITIS: 22473  IUCN: 61959941  MoBotPF: 286782  NatureServe: 2.154949  NBN: NBNSYS0000003851  NCBI: 113636  NZOR: 21e8d3c6-cc20-42a8-b4cd-4a9fa6cda20c  NZPCN: 3098  Observation.org: 7233  Open Tree of Life: 839584  PalDat: Populus_tremula  PFI: 237  Plant List: kew-5000217  PLANTS: POTR10  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:302387-2  RHS: 13520  Tropicos: 28300009  VASCAN: 9828  VicFlora: fd544147-4b65-44ee-9805-b9808827d56c  WFO: wfo-0000928205  Laji.fi: MX.38590 
Haavan norkko
Pylväshaapa Populus tremula 'Erecta'.
Adam Mickiewicz

| Adam Mickiewicz |
| --- | --- |
 Adam Mickiewicz (daguerrotypia 1842)
Henkilötiedot
Syntynyt: 24. joulukuuta 1798
Kuollut: 26. marraskuuta 1855 Konstantinopoli
Ammatti:  runoilija, kirjailija kirjallisuuden professori
Kirjailija
Äidinkieli: puola
Tyylilajit:  romantiikka
Pääteokset:  Pan Tadeusz
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mickiewiczin patsas Krakovassa.
Adam Bernard Mickiewicz (24. joulukuuta 1798 Zaosie lähellä Navahrudakia, nykyisin Valko-Venäjää – 26. marraskuuta 1855 Konstantinopoli) oli puolalainen runoilija, jota nykyään pidetään yhtenä Puolan merkittävimmistä runoilijoista.
Suku ja koulutus

Mickiewicz syntyi 24. joulukuuta 1798 aatelisperheeseen tuolloin Venäjän valtakuntaan kuuluneessa puolalaisessa Nowogródekin kaupungissa. Opiskellessaan Vilnan yliopistossa hän liittyi kansallismieliseen puolalais-liettualaiseen salaseuraan ja joutui valmistuttuaan työskennellessään kaunasilaisessa koulussa pidätetyksi poliittisten yhteyksiensä takia. Rangaistuksena hänet karkotettiin 1823 Venäjälle, jossa hän kuitenkin pääsi välittömästi yhteyteen paikallisten kirjailijapiirien kanssa. Matka Krimille vuonna 1825 innoitti hänet kirjoittamaan sonaatit Sonety Krymskie, jotka lukeutuvat Mickiewiczin tuotannosta tunnetuimpiinlähde?.