Virolahti
Historia > Virolahden pitäjä

Virolahti oli jo Pähkinäsaaren rauhassa vuonna 1323 liitetty osaksi Ruotsia. Ensimmäinen kirjallinen maininta siitä on vuodelta 1336, jolloin Pietari Joninpojan kirjeessä Tallinnan raadille mainitaan Viipuri, Virolahti ja Vehkalahti paikkoina, jossa hansakaupungin porvareilla oli oikeus käydä kauppaa paikallisten asukkaiden kanssa.lähde? Aluksi Hansa-kauppiaat tulivat Virolahdelle tekemään kauppaa, mutta vähitellen virolahtelaiset alkoivat itse purjehtia Tallinnaan kauppaamaan kalaansa, jolla varsinkin katolisen paastonajan vuoksi oli erinomainen menekki.
Virolahti on tiettävästi Kymenlaakson vanhin seurakunta, joka mainitaan vuonna 1370 Würlax-nimisenä kirkkopitäjänä. Jo tätä ennen, vuonna 1336, Viipurin linnan päällikkö myönsi Tallinnan porvareille oikeuden käydä kauppaa Virolahden “civitaksessa” eli kaupungissa.
Vuonna 1370 Virolahti mainitaan itsenäisenä seurakuntana. Virolahden emäpitäjä rajoittui lännessä Vehkalahteen, idässä Säkkijärveen ja pohjoisessa Lappeeseen. Juhana III:n Venäjän sota oli Virolahdelle hyvin ankara ja monet vanhat, keskiaikaiset talonpoikaissuvut hävisivät kokonaan. 1600-luvulla Virolahdelta läänityksiä saivat von Ritter, von Vietinghoff, von Wicken, Klick, von Gertten, Böckling, Schulman, Mellin, Paijkull, Reet ja von Ungern-Sternberg -suvut, mutta läänitykset peruutettiin isossa reduktiossa. Myöhemmin Uudenkaupungin rauhan raja kulki alueen poikki. Vuode 1743 Turun rauhassa Virolahti jäi kokonaan Venäjän keisarikunnalle ja tuli osaksi niin sanottua Vanhaa Suomea. Suomen suuriruhtinaskuntaan Vanha Suomi palautettiin vuonna 1812. Virolahdella alkoi 1700-luvulla louhostoiminta Pietarin rakentamisen tarpeisiin. Muun muassa Iisakinkirkon pylväät ovat Virolahden Pyterlahden graniittia. Emil von Qvanten kirjoitti Suomen laulun 15-vuotiaana kadettina Harjun hovissa Virolahdella 1840-luvun alussa.
Miehikkälä itsenäistyi Virolahdesta vuonna 1887. Virolahdelle perustettiin Suomen ensimmäinen kunnallinen kansakoulu. Ennen ensimmäistä maailmansotaa tsaari Nikolai II vietti huvijahdillaan Standartilla kesiään perheineen pitäjän saaristossa.lähde?
Virolahden ja läheisen Viron rannikon välille syntyi viimeistään 1800-luvulla kiinteä kauppayhteys, jonka juuret ovat kuitenkin 1200-luvulla. Virolahtelaiset vaihtoivat kalansa viljaan, perunoihin, hedelmiin ja muniin virolaisten “seprojen” (viron sanasta sõber, jota vastaa suomen sana seura, mutta joka tarkoittaa 'ystävää') kanssa.  Tämä perinne katkesi vasta 1920- ja 1930-lukujen aikana. Kun kalastustavat muuttuivat ja saaliit kasvoivat, kalakauppa siirtyi välittäjille, jotka veivät kalaa runsaasti myös Pietariin ja Inkeriin.
Talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 suurin osa siihenastisen Virolahden alueesta pysyi Suomella, mutta osa (yli 100 km²) sisältyi Neuvostoliitolle luovutettuihin alueisiin.
Talvi- ja jatkosodissa kaatui yhteensä yli 170 Virolahden miestä ja naista. Kummankin sodan aikana käytiin taisteluita Virolahdella sekä maalla että saaristossa. Kunnan väestö joutui kolme kertaa osittain tai kokonaan siirtymään sodan jaloista muualle Suomeen.
Suurin menetys kunnalle oli kuitenkin niin sanotun Pietari Suuren rajan vetäminen uudelleen pitäjän keskelle. Sodassa kunta menetti runsaasti pelto- ja metsäalueita. Alueen 2 000 asukkaasta suurin osa asettui Suomen puolelle jääneeseen kuntaan. Uusi raja katkaisi monenlaisia taloudellisia ja henkisiä yhteyksiä, ja Virolahti oli rakennettava uudelleen. Vaikka rajan katkaisemalla rantamaantiellä oli raja-asema, se pysyi suljettuna aina vuoteen 1956 saakka. Kalaisimman rantavedet jäivät Neuvostoliiton puolelle, mutta ne saatiin takaisin vuokrattuina vuodesta 1960 alkaen.