stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mortification
Historia > Kaupallinen menestys ja tyylimuutos > Bloodworld

Mortification äärimetallityylien ehdottoman erikoinen sekoitus alkoi erottaa heidät muista, keskenään samanlaisilta kuulostavista yhtyeistä ja laajensivat sen ansiosta yleisöään, sillä pian Mortificationia alettiin pitää innovatiivisina uudistajina eikä jäljittelijöinä.  Vuonna 1994 Mortification julkaisi seuraavan albuminsa nimeltä Bloodworld, joka osoittautui yhtyeen kaupallisesti menestyneimmäksi julkaisuksi. Kokoonpanomuutos johti tyylin vaihtumiseen moderniin groove metaliin ja thrash metaliin, jossa oli vaikutteita hardcore punkista, pitäen kuitenkin kiinni death metal -juuristaan. Bloodworld sai ylistäviä arvioita Yhdysvalloissa ja Euroopassa. Horror Infernal Magazine antoi albumille täydet 13 pistettä 13:sta. Yhtye teki menestyksekkäitä kiertueita Australian ulkopuolella yhtyeiden, kuten Napalm Death, Entombed ja Sick of It All kanssa sekä myi näitä yhtyeitä enemmän oheistuotteita. Joulukuussa 1994 sekä rumpali että kitaristi jättivät Mortificationin henkilökohtaisista syistä. Steve Rowe kuitenkin vei Yhdysvaltojen kiertueen loppuun kahden kanadalaisen sessiomuusikon avustuksella. Samoihin aikoihin Nuclear Blast julkaisi uudelleen demon Break the Curse uudelleenmiksattuna ja Butchered Mutilation -bonusraidan kera.
Historia > Kaupallinen menestys ja tyylimuutos > Primitive Rhythm Machine ja EnVision EvAngelene

Yhdysvalloissa ollessaan Steve Rowe alkoi työstää seuraavaa albumia. Jatkuvien kokoonpano-ongelmien vuoksi elokuussa 1995 julkaistu albumi Primitive Rhythm Machine jouduttiin äänittämään lukuisien sessiomuusikoiden avustuksella. Rummut soitti Bill Rice ja kitaroinnista vastasivat Jason Campbell, Dave Kellogg ja George Ochoa, joka oli soittanut aiemmin yhtyeessä Deliverance. Ochoa myös toimi tuottajana Primitive Rhythm Machinen äänityssessioissa ja sai aikaan Mortificationin muista albumeista erottavan äänimaailman levylle. Albumilla on yhdistetty elementtejä jokaisesta tyylistä, jota yhtye oli siihen mennessä soittanut death metalista thrash metaliin ja groove metaliin.
Vailla kiinteää kokoonpanoa vuonna 1995 Steve Rowe haki uutta rumpalia ja kitaristia yhtyeeseen. Rumpaliksi liittyi pitkäaikainen roudari Keith Bannister, joka oli kääntynyt kristinuskoon ensimmäisen Mortificationin kiertueen aikana vuonna 1990. Bannister oli oppinut soittamaan Mortificationin ollessa kiertueella ja Steve Rowen huomatessa hänen kehityksen, valitsi hänet pian rumpaliksi. Kitaristin paikan täytti Lincoln Bowen. Syyskuussa 1995 yhtye aloitti viisiviikkoisen Euroopan kiertueen ja kokoonpano osoittautui yhdeksi yhtyeen vahvimmista. Palattuaan Australiaan marraskuussa 1995 yhtye alkoi työstää materiaalia seuraavalle albumille. Kokoonpano äänitti marraskuun 1995 lopulla uransa kunnianhimoisimman albumin, EnVision EvAngelenen, joka julkaistiin heinäkuussa 1996. Albumilla sekoittuu elementtejä klassisesta metallista, power metalista ja thrash metalista. Ensimmäinen kappale on yli kahdeksantoistaminuuttinen eeppinen kokonaisuus, joka kertoo Kristuksen ristiinnaulitsemisesta enkelin näkökulmasta. Albumin kappaleista julkaistiin myös VHS musiikkivideokokoelma nimeltä EnVidion (1996). Samana vuonna Steve Rowe julkaisi kirjoittamansa romaanin "Minstrel".
Historia > Kaupallinen menestys ja tyylimuutos > Rowe Productions

Suosion innostamana Steve Rowe perusti oman levy-yhtiön, Rowe Productionsin, joka julkaisi monen myöhemmin merkittäväksi kohonneen kristillisen metalliyhtyeen, kuten Extolin, Antestorin , Gromsin ja Schaliachin ensituotokset kokoelmalla Northern Lights: Norwegian Metal Compilation.
Tässä vaiheessa julkaistiin myös kokoelma-albumi Mortificationin vanhemmasta tuotannosta, The Best of Five Years (1996). Se sisältää kaksi kappaletta yhtyeen jokaiselta albumilta ja esitteli Mortificationin innovatiivista uraa sekä vanhoille, että uusille faneille. Kokoelma oli viimeinen albumi, jota julkaistiin myös Intense Recordsin kautta.
Myöhemmin julkaistiin kaksi live-EP:tä Noah Sat Down and Listened to the Mortification Live EP While Having a Coffee ja Live without Fear. Toisin kuin yhtyeen Live Planetarium -livealbumi, nämä äänitettiin eräässä pienessä klubissa karkealla tuotantolaadulla.
Historia > Rowen kamppailu leukemiaa vastaan > Triumph of Mercy ja Hammer of God

Vuonna 1997 Steve Rowe altistui leukemialle, joka piti häntä otteessaan seuraavat puolitoista vuotta. Useita leikkauksia oli edessä eikä hän kyennyt keskittymään musiikkiin. Huolimatta näennäisesti epäonnistuneesta luuydinsiirrosta, Rowe jäi kuitenkin henkiin. Sairaus heikensi häntä merkittävästi eikä häneltä luonnistunut entisenlainen vokalisointi vähään aikaan. Leukemian jättämien vaikutusten takia Rowen varoja kului kuntoutus- ja jälkihoitokustannuksiin sekä joutui menojen vuoksi jossain vaiheessa myymään oman studionsakin. Mortification ei nykyisin keikkaile paljoa Australian ulkopuolella johtuen Rowen vaihtelevasta terveydentilasta. Pahimpien vaiheiden jälkeen Mortification äänitti ja julkaisi Triumph of Mercy -albumin vuonna 1998. Yhdysvalloissa sen julkaisi Rowe Productions ja Euroopassa Nuclear Blast. Aiheeltaan albumi käsittelee Rowen ja yhtyeen kokemuksia aikana jolloin hän kamppaili leukemiaa vastaan. Tyyliltään albumi on groove metalia ja thrash metalia. Samaa tyyliä jatkoi myös seuraavan vuoden albumi Hammer of God (1999). Mortification teki kiertueen ulkomailla tukeakseen albumin myyntiä ja he esiintyivät jopa Suomessa, Tampereella 4. heinäkuuta 1999 Tullikamarin Pakkahuoneella, jossa lämmittely-yhtyeenä esiintyi Deuteronomium. Mortificationia haastateltiin myös tuolloin toimineessa Jyrki-ohjelmassa. Yhtyeen settilista koostui pääasiassa Hammer of God -albumin kappaleista.
Historia > Rowen kamppailu leukemiaa vastaan > The Silver Cord is Severed ja maailmankiertue

Vuonna 2000 Mortification julkaisi toisen livealbumin Ten Years Live Not Dead, joka äänitettiin jälleen Blackstump Festival -tapahtumassa vuonna 1999. Liveäänite sisältää materiaalia lähinnä yhtyeen uudemmalta tuotannolta sekä uuden kappaleen Dead Man Walking. Keith Bannister päätyi jättämään yhtyeen ja tilalle tuli nuori rumpali Adam Zaffarese. Uusi kokoonpano äänitti albumin The Silver Chord is Severed (2000) ja yhtye lähti ensimmäiselle maailmankiertueelleen esiintyen Yhdysvaltojen, Euroopan ja Afrikan mantereilla. Kiertueelta kuvattiin dokumentaarinen video Conquer the World, joka julkaistiin myöhemmin vuonna 2002. Tyyliltään The Silver Cord is Severed jatkoi kahden edellisen albumin linjalla. Vaikka albumi myi edeltäjiensä tapaan hyvin, pitävät monet sitä yhtyeen heikoimpana levytyksenä. Vuoden 2000 lopulla Lincoln Bowen lähti yhtyeestä ja The Silver Cord is Severed -kiertueen jälkeen Mortification laitettiin jäihin toisen kerran sitten Rowen leukemian sairastamisen. Kokoelma-albumi Power, Pain and Passion - Ten Years: 1990–2000 julkaistiin vuonna 2002.
Historia > Rowen kamppailu leukemiaa vastaan > Relentless

Asiat kuitenkin muuttuivat kun kitaristit Jeff Lewis ja Mick Jelinic liittyivät yhtyeeseen ja vuonna 2002 he julkaisivat albumin Relentless. Albumilla Mortification palasi jokseenkin lähemmäs vanhaa, raskaampaa tyyliään sekoittaen osin thrash metalia ja osin klassista metallia. Tässä vaiheessa Rowe oli aikonut myös muuttaa yhtyeen nimen takaisin Light Forceksi mutta hänen lähipiirinsä toverit rohkaisivat jatkamaan Mortification-nimellä. Yhtye soitti muutaman livekeikan kunnes Jeff Lewis jätti Mortificationin.
Historia > Paluu vanhaan tyyliin > Brain Cleaner ja Erasing the Goblin

Vuonna 2004 entinen Cybergrind-yhtyeen rumpali Michael Forsberg liittyi Mortificationin riveihin ja he äänittivät monien fanien mieliksi raskaimman albuminsa kymmeneen vuoteen, Brain Cleanerin. Albumi on tyyliltään nopeaa thrash metalia, joka sisältää runsaasti aineksia death metalista ja groove metalista.
Joulukuun 2005 ja tammikuun 2006 välisenä aikana yhtye äänitti viimeisintä albumiaan alustavalla nimellä Impaling the Goblin, ilmoittaen lehdistötiedotteissa palaavansa debyyttialbuminsa tyyliseen death ja thrash metaliin. Michael Forsberg lähti yhtyeestä kesken äänitysten ja hänet paikkasi Damien Percy. Levytyssessioiden jälkeen albumi miksattiin ja masteroitiin 454 Studiossa helmikuussa 2006. Yhtye teki sopimuksen saksalaisen MCM Musicin kanssa, joka julkaisisi albumin laajemmille markkinoille. Erinäisten sekaannusten vuoksi albumin nimi vaihdettiin kuitenkin Erasing the Gobliniksi ennen julkaisua. Ennen laajempaa julkaisua Rowe Productions painatti albumia rajoitetun 1000 kappaleen erän maaliskuussa 2006 eri kansitaiteella kuin MCM Musicin versiossa. Albumi sai myönteisen vastaanoton ja monet pitävät sitä yhtyeen raskaimpana levytyksenä vuosiin. Jotkut ovat verranneet kappaleita kuten Way Truth Life pidennetyiksi versioiksi debyyttialbumin lyhyistä grindcore-raidoista kuten Turn.
Varhain vuonna 2008 puolalainen Metal Mind Productions uudelleenjulkaisi yhtyeen 9 varhaista albumia. Kesällä 2008 Steve Rowe ilmoitti yhtyeen verkkosivuilla, että rumpali Damien Percy jätää yhtyeen 3 vuoden yhteistyön jälkeen, ja tilalle tulee Dave Kilgallon, joka soittaa yhtyeissä Grave Forsaken ja Scourged Flesh.
Historia > Paluu vanhaan tyyliin > The Evil Addiction Destroying Machine ja Scribe of the Pentetauch

6.kesäkuuta ilmoitettiin, että Mortification julkaisee uuden albumin vuonna 2009  5.lokakuuta, uutisoitiin, että yhtye tekee demon albumia varten. 4. helmikuuta Rowe ilmoitti, että albumin nimeksi tulee The Evil Addiction Destroying Machine. Albumi julkaistiin kesäkuun alussa. Rowe on nimittänyt albumin musiikkia "easy listening thrashiksi". Viestissä The Metal Resourcelle Rowe on kertonut The Evil Addiction Destroying Machinen vastaanotosta: "Kuten kaikki uudet Mortti-julkaisut, tämäkin on saanut vaihtelevaa palautetta, ja aika mustavalkoista sellaista. Jotkut todella pitävät albumista ja jotkut eivät todellakaan pidä siitä. Mutta tiesin, että yhtyeen soudin uudistaminen olisi vaarallinen ja jännittävä veto!"
Vuoden 2010 alussa Rowe aloitti sivuprojektin nimeltä Wonrowe Vision, jossa hänen on yhtyeen lehdistötiedotteiden mukaan tarkoitus ilmaista klassisia rock 'n' roll ja punk -kiinnostuksiaan Mortificationin sijasta. Rowen mukaan Mortificationin seuraava albumi palaa jälleen lähemmäs kolmen ensimmäisen albumin tyyliä. Vuonna 2012 yhtye julkaisi ep:n Scribe of the Pentetauch.
Yhtyeen jäsenet > Nykyiset

Steve Rowe – laulu ja basso
Mick Jelinic – kitara (2002–)
Damien Percy – rummut (2005–)
Yhtyeen jäsenet > Entiset > Rumpalit

Jayson Sherlock (1990–1993)
Phil Gibson (1994)
Keith Bannister (1996–1999)
Adam Zaffarese (2000–2003)
Mike Forsberg (2004–2005)
Yhtyeen jäsenet > Entiset > Kitaristit

Cameron Hall (1990)
Michael Carlisle (1991–1994)
Lincoln Bowen (1996–2001)
Jeff Lewis (2002)
Diskografia > Albumit

Break the Curse (1990)
Mortification (1991)
Scrolls of the Megilloth (1992)
Post Momentary Affliction (1993)
Bloodworld (1993)
Live Planetarium (1994)
Primitive Rhythm Machine (1995)
The Best of Five Years (1996)
EnVision EvAngelene (1996)
Modification - A Tribute to Steve Rowe and Mortification (1996)
Noah Sat Down and Listened to the Mortification Live EP While Having a Coffee (1996)
Live Without Fear (1996)
Triumph of Mercy (1998)
Hammer of God (1999)
Ten Years Live Not Dead (2000)
The Silver Cord is Severed (2001)
Power, Pain and Passion - Ten Years: 1990–2000 (2002)
Relentless (2002)
Brain Cleaner (2004)
Erasing the Goblin (2006)
The Evil Addiction Destroying Machine (2009)
Realm of the Skelataur (2015)
Diskografia > EP:t

Scribe of the Pentateuch (2012)
Ancient Prophecy/Overseer (2017)
Diskografia > Videot

Metal Missionaries VHS (1991)
Grind Planets VHS (1993)
The History of Mortification VHS (1994)
Live Planetarium VHS (1994)
EnVidion VHS (1996)
Conquer the World DVD (2002)
Grind Planets DVD (2005)
Live Planetarium DVD (2006)
Aiheesta muualla

Mortificationin kotisivut (englanniksi)
Mortification Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Saksalaiset fanisivut (englanniksi)
Biografia Australian Music Online -sivulla
Mortification @ NoLifeTilMetal.com (englanniksi)
Mortification Myspacessa (englanniksi)
Haastattelu The Metal Observer -sivulla tammikuulta 2007 (englanniksi)
Jaakko Ilves

Jaakko Ilves (s. 9. heinäkuuta 1953) on suomalainen viulisti ja Sibelius-Akatemian viulumusiikin lehtori.
Ilves opiskeli musiikkia Sibelius-Akatemiassa ja Juilliard Schoolssa, New Yorkissa.
Ilves on säveltäjä Jean Sibeliuksen tyttärenpojanpoika, ja hän toimii Sibeliuksen perikunnan asioidenhoitajana. Hän on konsertoinut Ainolan Sibelius-museossa ja esitelmöinyt Järvenpäässä pidettävillä Jean Sibelius -festivaaleilla ja toiminut Jyväskylän ja Kuopion viulukilpailujen tuomaristossa sekä Sibelius-Seuran luottamustehtävissä, kuten Jean Sibelius -viulukilpailujen tuomaristossa ja järjestelytoimikunnassa.
Jaakko Ilveksen vanhemmat olivat pianisti Birgit Elisabeth o.s. Svensson (1929–2007) ja pankinjohtaja, diplomipianisti Jan Karl Ilves (1927–2016), Jean Sibeliuksen tyttären Katarinan poika. Ilveksen ensimmäinen puoliso oli diplomipianisti Carita Holmström vuosina 1980–1996. Hänen toinen puolisonsa on oopperalaulaja Lilli Paasikivi-Ilves, ja pariskunnalla on kaksi lasta.
Iljušin Il-2

Iljušin Il-2 Šturmovik (ven. Ильюшин Ил-2 Штурмовик) oli neuvostoliittolainen toisen maailmansodan aikainen maataistelulentokone. Il-2:sta tuli sodan aikana Neuvostoliiton ilmavoimien symboli. Se oli maailman ensimmäinen täysin maataistelukoneeksi suunniteltu lentokone. Konetta valmistettiin eräiden lähteiden mukaan kaikkiaan 36 136 kappaletta, joista suuri osa tuhoutui sodan aikana. Koneen koko eturunko nokasta ohjaamon takaosaan koostui 4–12 millimetriä paksusta, taivutetusta teräslevystä. Tämän vuoksi kone kesti maahansyöksyssäkin ja toi lentäjän usein vahingoittumattomana maahan. Taka-ampujaa panssarointi ei suojannut ja heillä oli korkea kuolleisuus.
Iljušin Il-2 taka-ampumolla
Tekniset tiedot (Il-2M3)

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 2 (ohjaaja ja konekivääriampuja taka-ampumossa)
Pituus: &&&&&&&&&&&&&011.060000011,6 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&014.060000014,6 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&04.02000004,2 m
Siipipinta-ala: &&&&&&&&&&&&&038.050000038,5 m²
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&04360.&&&&004 360 kg
Lentopaino: &&&&&&&&&&&06160.&&&&006 160 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Mikulin AM-38F -V12-moottori; &&&&&&&&&&&01285.&&&&001 285 kW (&&&&&&&&&&&01720.&&&&001 720 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0414.&&&&00414 km/h
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0720.&&&&00720 km
Lakikorkeus: &&&&&&&&&&&05500.&&&&005 500 m
Nousukyky: &&&&&&&&&&&&&010.040000010,4 m/s
Siipikuormitus: &&&&&&&&&&&&0160.&&&&00160 kg/m²
Teho-painosuhde: 0,21 kW/kg
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ilyushin IL-2 Shturmovik (Bark) – Ground Attack / Close Air Support Aircraft MilitaryFactory.com. Viitattu 14.7.2020. (englanniksi)
Austerslått, Tor Willy: The Ilyushin Il-2 Sthurmovik Break-left.org. Arkistoitu 15.5.2011. Viitattu 14.7.2020. (englanniksi)
Ilyushin Il-2 Sturmovik Airplane-Pictures.net. Viitattu 14.7.2020. (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Iljušin Il-2 NS-37-konetykeillä varustettuna.
Järveen pudonnut ja restauroitu Il-2 Etelä-Varangin museossa, Kirkkoniemessä, Norjassa.

Käännös suomeksi
Abel Ikonen

Abel Johan Ikonen
Abel Johan Ikonen (12. elokuuta 1887 Mikkelin maalaiskunta – 28. helmikuuta 1947 Mikkelin maalaiskunta) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat puuseppä Abel Ikonen ja Edla Fredfors.
Opinnot

Ennen jääkäriuraa Abel Ikonen kävi kansakoulun ja käsityöläiskoulun sekä opiskeli kirjaltajaksi. Hän suoritti Haminan taistelukoulun sisällissodan jälkeen vuonna 1918.
Jääkäriaika

Ikonen toimi kirjaltajana Mikkelissä ja noin neljä vuotta Itävallassa kunnes lähti matkaan marraskuussa 1915 laivalla Kotkan satamasta, määränpäänään Saksan Sassnitz.
Sieltä hän jatkoi matkaansa Libauhun ja liittyi 19. marraskuuta 1915 vapaaehtoisena Saksan armeijan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 15. marraskuuta pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan. Ikonen osallistui ensimmäisen maailmansodan taisteluihin itärintamalla Latviassa Misse-joella, Riianlahdella, Dumbessa ja Aa-joella. Libauhun palattuaan Ikonen suoritti lääkintäaliupseerikurssin vuonna 1917.
Suomen sisällissota

Abel Ikonen saapui jääkärien pääjoukon mukana 25. helmikuuta 1918 Valkoiseen Suomeen, Vaasaan vääpeliksi ylennettynä. Suomen sisällissodassa hän toimi lääkintävääpelinä 2. Jääkärirykmentin 4. jääkäripataljoonassa ja osallistui taisteluun Tampereesta, missä hän haavoittui lievästi jalkaan 3. huhtikuuta 1918. Sodan loppuajan hän vietti Vaasan sotasairaalassa ja toipilaana.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Ikonen palveli lääkintävääpelinä edelleen 2. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui Porin jalkaväkirykmentti n:o 2:ksi, josta hänet siirrettiin 16. lokakuuta 1918 samanlaiseen toimeen Sortavalan rajavartioryhmän I pataljoonaan ja edelleen 2. huhtikuuta 1919 Terijoen rajavartiopataljoonaan sekä 15. maaliskuuta 1920 Käkisalmen läänin rykmenttiin. Hänet siirrettiin 21. huhtikuuta 1921 I Polkupyöräpataljoonaan, jonka nimi muutettiin myöhemmin Jääkäripataljoona 1:ksi. Abel Ikonen toimi lipunkantajana Helsingissä järjestetyssä Polkupyöräpataljoona 1:n lippujuhlassa 16. toukokuuta 1923, missä pataljoonan lippu vihittiin käyttöön. Juhlassa lippu-upseereina toimivat luutnantit A. Vanonen ja V. Hietala.
Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Abel Ikonen osallistui lähettiupseerina Kannaksen Armeijakunnan esikunnassa. Välirauhan aikana hän toimi samassa tehtävässä Maavoimien esikunnassa, josta hänet siirrettiin Toimituskomppaniaan ja edelleen Jääkäripataljoona 1:een. Hieman myöhemmin hänet siirrettiin 2. Prikaatin II Patteristoon sekä edelleen Ratsuväkiprikaatin esikuntaan. Jatkosodan sytyttyä hän palveli edelleen Ratsuväkiprikaatissa, kunnes hänet siirrettiin toimistoupseeriksi 20:een Sotilassairaalaan, jonka jälkeen hän toimikin sodan aikana useissa sotilassairaaloissa ja koulutuskeskuksissa toimistoupseerina, kunnes vuonna 1944 hänet siirrettiin Suur-Saimaan suojeluskuntapiirin hänen palveluskelpoisuutensa laskun takia. Armeijan vakinaisesta palveluksesta hän erosi 31. heinäkuuta 1944. Abel Ikonen kuoli Mikkelin maalaiskunnassa Kyyhkylän hoitokodissa ja haudattiin Vapaussodan invalidien veljeshautaan Mikkelin maaseurakunnan, Rouhialan hautausmaalle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 15. marraskuuta 1917  Vääpeli 11. helmikuuta 1918  Vänrikki 3. kesäkuuta 1942 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaudenmitali 1. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan 1. lk. mitali kultaristin kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
Jääkäripataljoonan lääkintäkurssilaisia harjoituksessa Libaussa 1917.
Urho Muroma

| Urho Muroma> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. toukokuuta 1890 Helsinki
Kuollut: 25. kesäkuuta 1966 (76 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Vanhemmat:  Emil Murén ja Aleksandra Emilia Nikander
Puoliso:  Eva Johanna Topelius
Ura
Uskontokunta:  ev.lut.
Koulukunta:  Viides herätysliike
Kirkollinen arvonimi:  rovasti
Urho Rafael Muroma (vuoteen 1919 Murén; 10. toukokuuta 1890 Helsinki – 25. kesäkuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen herätysliikejohtaja, Suomen Raamattuopiston perustaja ja rovasti.
Muroman isä Emil Murén oli tunnettu evankeliseen liikkeeseen lukeutunut pappi. Perhe asui Helsingissä.
Muroma valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1909. Hän tuli uskoon Albert Lunden evankelioimiskokouksessa syksyllä 1912 ja vihittiin papiksi vuonna 1917. Muroma toimi ensin Helsingin Kaupunkilähetyksessä ja myöhemmin useissa eri kristillisissä yhdistyksissä. Puhujana Muroma keräsi paljon kuulijoita ja monet tulivat uskoon hänen kokouksissaan. Toimiessaan Suomen kirkon seurakuntatoiminnan keskusliiton palveluksessa 1920- ja 1930-luvun taitteessa, Muroman on kuvattu olleen eräänlainen Suomen kirkon puolivirallinen evankelista. Muroma perusti Herää valvomaan -lehden syntyneen hengellisen liikkeen yhdyssiteeksi.
Hengellinen elämä ja ura

Oman kertomansa mukaan Muroma oli vieraantunut uskosta opiskeluaikaan mennessä. Muroma koki voimakkaan hengellisen herätyksen norjalaisen Albert Lunden evankelioimiskokouksessa Helsingissä syksyllä 1912. Tuohon aikaan Suomen kirkossa vieroksuttiin herätyskokoustoimintaa. Tällaisiin kokouksiin kuitenkin turvauduttiin, kun etsittiin apua kirkosta vieraantuneiden, kuten työläisväestön, tavoittamiseen. Muromakin sai ensimmäiset kokemuksensa kiertävän evankelistan työstä nimenomaan tehdasseutujen evankelioimisessa, johon hän pian papiksi valmistumisensa jälkeen (1917) osallistui.lähde?
Muroma tuli 1910- ja 1920-lukujen taitteessa vakuuttuneeksi siitä, että vapaakirkollisten herätyskokoustoiminta saattoi paremmin auttaa ihmisiä kääntymykseen ja uskoon kuin luterilainen kirkko perinteisine jumalanpalveluksineen. Tästä lähti liikkeelle Muroman laaja evankelioimistoiminta vuosina 1921–1939, jolloin hän piti laajoja kokoussarjoja eri puolilla Suomea. Muroma alkoi julkaista Herää valvomaan -nimistä lehteä vuonna 1929. Lehden nimi muutettiin vuonna 1999 Elämään-nimiseksi ja vuonna 2015 Elämä-nimiseksi. Muroman toiminta veti puoleensa suuria kansanjoukkoja – varovaistenkin arvioiden mukaan kokouksiin osallistui runsaasti yli 100 000 kuulijaalähde?. Noihin aikoihin Muroma toimi eri kristillisten järjestöjen palveluksessa, mutta vuonna 1940 hänen evankelioimistoimintaansa tukemaan perustettiin Suomen ev.lut. Sisälähetyssäätiö (nyk. Suomen Raamattuopiston säätiö), ja tältä pohjalta Kauniaisiin Suomen Raamattuopisto vuonna 1945.lähde?
Muroma sai rovastin arvonimen vuonna 1940.
76-vuotiaana kuollut Urho Muroma on haudattu Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Perhe

Urho Muroman puoliso vuodesta 1920 oli Eva Johanna Topelius. Heille syntyi viisi lasta.
Näkemykset > Kristinuskon oppi

Muroman evankelioimistyön sisällössä korostui henkilökohtaisen kääntymyksen ja uskoon tulon välttämättömyys. Muroma itse määritteli sananjulistustyön seuraavasti:
»Sen kautta pyritään määrätietoisesti herättämään Herralle vieraina olevia vakavasti huolehtimaan sielunsa pelastuksesta, luopumaan synnistä ja ottamaan vastaan vapaana lahjana heillekin jo valmistettu pelastus Jeesuksessa Kristuksessa.»
Opillisesti Muroma kävi rajankäyntiä suhteessa sekä helluntailaisuuteen että evankelisen liikkeen edustamaan luterilaisuuteen. Muromalla oli hyviä ystäviä helluntailiikkeessä, mutta samaan aikaan hän kritisoi ankarasti helluntailaista oppia uskovien kasteesta ja henkikasteesta. Yhtä voimakkaasti hän kritisoi evankelisten edustaman luterilaisuuden oppia kasteessa tapahtuvasta uudestisyntymisestä. Muroman kastenäkemys korostaa sekä vesikasteen että henkikasteen merkitystä mutta voimakkaasti myös näiden kahden välistä eroa. Muroman kastenäkemys selviää parhaiten hänen kirjassaan "Kristuskaste". Henkikasteesta ja Hengellä täyttymisestä Muroma opetti paljon, mikä näkyy hänen kirjoissaan ja äänitetyissä raamattuopetuksissaan.lähde?
Näkemykset > Politiikka

Muroma suhtautui myönteisesti 1930-luvun fasistiseen liikehdintään Saksassa ja Suomessa, minkä hän toi esille IKL:n päivälehdessä Ajan Suunnassa. Hän tervehti ilolla "niitä jyrkkiäkin otteita, joiden kautta pyydetään lyödä maahan väärä ja turmiollinen vapaamielisyys." Berliinin kirjarovioita toukokuussa 1933 hän piti esimerkillisenä toimintana: "Olisiko se nyt niin hirveä tappio, jos kaikki huonot kirjat kaikissa maailman maissa jonakin määrättynä päivänä yhteisesti julkisesti poltettaisiin?"