stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Canal Saint-Denis
Historia

Napoleon Bonaparte antoi floréal-kuun 29. päivänä vuonna X (19. toukokuuta 1802) määräyksen Pariisin kanavaverkon rakentamisesta.  Siihen sisältyi erityisesti päätös, että oli rakennettava kanava Bassin de l’Arsenalista Bassin de la Villetteen ja sieltä edelleen Saint-Denis'hin. Täten jokialusten ei tarvinnut enää kulkea Pariisin keskustan kautta, missä vesiliikenne Seinellä oli niin vilkasta, että syntyi ruuhkia. Lisäksi kanava soi mahdollisuuden oikaista Seinen yhden suuren mutkan ohi.
Työt aloitettiin vuonna 1805 Édouard de Villiers du Terragen johdolla, ja kanava otettiin käyttöön vuonna 1821.  Siinä oli 12 sulkua, ja sen alku- ja loppupään välinen korkeusero oli 28,34 metriä.
Kanava rakennettiin uudestaan ja levennettiin suurempia aluksia varten vuosina 1890–1895. Samalla sulkujen lukumäärää vähennettiin seitsemään. Uusista suluista ensimmäinen sai nimen Écluse du Pont de Flandre. Pelkästään siinä korkeusero oli nyt 10 metriä, ja se korvasi neljä aikaisempaa sulkua.
Kanavan varrelle muodostui 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa laaja teollisuusalue, joka tunnettiin nimellä Plaine Saint-Denis. Nykyisin teollisuus on suurimmaksi osaksi väistynyt alueelta, ja sinne on rakennettu nykyaikaisia asunto- ja teollisuuskortteleita.
Vuonna 1983 kanava avattiin myös yksityisveneiden käyttöön. Sulkujen kautta kulkeminen edellyttää kuitenkin vuosittain hankittavaa lupaa.
Nykyisin sulut samoin kuin Stade de Francen läheisyydessä oleva kääntösilta ovat kauko-ohjatut. Ohjauskeskukset sijaitsevat kanavan kummassakin päässä, Écluse de la Brichen luona Saint-Denis'ssä ja Écluse du Pont de Flandren luona Pariisissa.
Kanavan ensimmäisen sulun korkeusero on 10 metriä.
Kanavan levennystyöt Saint-Denis'n rautatieaseman edessä 1900-luvun alussa
Ilmakuvassa yläoikealla näkyvä kanava on mahdollistanut monien teollisuuden alojen keskittymisen sen varteen. Kuvassa Gaz de Paris -yhtiön kaasutehdas Plaine Saint-Denis'n alueella 1920-luvulla (yhtiö yhdistettiin myöhemmin Gaz de Franceen).
Kanava lähellä toista sulkua Pariisin ja Aubervilliers'n rajalla.
Vuonna 1854 kaivettu Charbonièren satama-allas Aubervillier'ssä kuvattuna vuonna 2006. Alue on nyttemmin rakennettu uudestaan ja muodostaa osan Millénairen kaupallista keskusta.
Pont du Landy, kanavan ylittävä silta Aubervillier'ssä 1910-luvulla.
Saint-Denis'n satama.
Nykyisen Stade de Francen paikkeilla 1900-luvun alussa sijainneen sataman laitteita, joiden avulla 1900-luvun alussa välitettiin raaka-aineita vieressä sijainneella Plaine Saint-Denis'n kaasutehtaalle.
Tekniset ominaisuudet

Kanavan leveys vaihtelee 30 ja 140 metrin välillä ja on keskimäärin 70 metriä. Kanava laitureineen vie maa-alaa 36 hehtaaria. Se on avoinna liikenteelle vuoden jokaisena päivänä. Se on yhteydessä Canal de l’Ourcqin ja Canal Saint-Martinin kanssa, ja sen kautta kuljetetaan vuosittain rahtia noin 500 000 – 1 000 tonnia, mistä suurin osa liittyy rakennus- ja yleisiin töihin. Se on Pariisin seudun kanavista vilkasliikenteisin. Stade de Francen läheisyydessä on rakennusmateriaalien purkupaikka, Bassin de la Maltournée.
Kanavan syvyys vaihtelee 3,2 ja 3,5 metrin välillä, minkä vuoksi siinä voivat kulkea suuretkin jokialukset ja proomut, joiden kantavuus voi olla 1000 tonnia. Kanavassa voivat kulkea laivat, joiden leveys on eintään 8 metriä, korkeus vedenpinnan yläpuolella enintään 4,4 metriä ja syväys enintään 2,60 metriä. Kanavan vartta pitkin kulkee tie, joka alun perin tarkoitettiin proomuja vetäviä hevosia varten, ennen kuin höyry- ja moottorilaivat syrjäyttivät hevosvetoiset proomut. Nykyisin tie on etupäässä jalankulkijoiden mutta tarvittaessa myös huoltoliikenteen käytössä.
Kanavan yli johtaa 13 katu-, moottoritie- ja rautatiesiltaa.
Matkustajaliikenne

Heinäkuusta 2007 lähtien kanava on myös matkustajaliikenteen käytössä. Matkustaja-alukset liikennöivät Pariisin 19. arrondissementissa sijaitsevalta Corentin Carioun metroasemalta Aubervilliers'ssä sijaitsevan Le Millénairen kauppakeskukseen sekä sen läheisyydessä sijaistsevaan Parc du Millénairen toimistotalokeskittymään. Ne kuljettavat kauppakeskuksen asiakkaita sekä toimistojen työntekijöitä.
Kanavalla liikennöi aluksi kaksi matkustajalaivaa, La Montjoie ja L'Estrée. Ne omistaa kiinteistösijoitusyhtiö Icade, jolla on alueella myös toimistokiinteisöjä. Ne maksoivat kaksi miljoonaa euroa, mihin on lisättävä ponttoneihin ja laitureihin käytetty yksi miljoona. Vuoden 2010 lopulla otettiin käyttöön kolmas laiva, Le Lendit, ja vuonna 2013 neljäs, Flandre.
Laivat toimivat sähköllä ja ne on varustettu aurinkokennoilla, jotka tuottavat noin 20 % niiden tarvitsemasta energiasta. Ne käyttävät päivässä energiaa 100–120 kilowattituntia, mikä on vain noin kolmasosa linja-autojen tai tavallisten laivojen energiankulutuksesta. Ne kuljettavat päivittäin noin 3600 matkustajaa.
Myös Pariisin bateau-mouchet liikennöivät toisinaan kanavalla, varsinkin Stade de Francella järjestettävien tilaisuuksien aikana.
Veden laatu ja ympäristö

Kanava saa vetensä Ourcq-joesta sekä Canal de l’Ourcqiin laskevista Beuvronne- ja Thérouanne-joista, matalan veden aikana myös pumppaamojen kautta myös Marnesta. Kanavan veden bakteriologinen laatu on hyvä, minkä kalastajien läsnäolokin sen varrella osoittaa.
Kanava muodostaa oman erityisen ekosysteeminsä. Sen varrella kasvaa runsaasti poppeleita, hevoskastanjoita ja plataaneja. Siellä on havaittu joitakin Pariisissa harvinaisia lintujakin kuten keltavästäräkkejä, jotka pesivät useina pareina Darsin ja Charbonnièren alueilla, sekä myös sudenkorentoja..
Kanavan rantojen viimeaikainen järjestely

Kanavan varrella oli ennen etupäässä teollisuutta, joka kuitenkin on viime aikoina suurimmaksi osaksi poistunut alueelta, ja maisemat kanavan ympäristössä ovatkin täysin muuttuneet. Maisema-arkkitehti Michel Corajoud on Saint-Denis'n ja Aubervilliers'n kaupunkien, nyttemmin Piaine Communen, sekä kanavan omistava Pariisin kaupungin toimeksiannosta laatinut yleisperiaatteet tämän maisemallisesti tärkeän akselin ympäristön järjestelemiseksi.
Kunnat ovat perustaneet alueen kehittämiseksi Plaine Commune -nimisen yhteistyöelimen. Tarkempia suunnitelmia ovat laatineet maisema-arkkitehdit Catherine Mosbach ja David Besson-Girard.
Aivan kanavan varressa olevan, myös huoltotienä käytettävän jalankulkutien lisäksi sen itärannalle on rakennettu uusia kevyen liikenteen väyliä, jotka ulottuvat Parc de la Villettestä Seinen rannalle Épinayhyn saakka. Sulkujen ympärille on muodostettu viheralueita. Kanavan ylittävien siltojen valaistus on uusittu, ja kanavan varrelle on pystytetty kolme koskia.
Kanavan länsirannan ja Plaine Saint-Denis'n alueen kehitätminen on liittynyt Stade de Francen rakentamiseen ja sen lähistön kehittämiseen. Vuonna 2006 vietettiin avajaisia, jotka saivat nimen Seine Commune.  Viimeinen 1,6 kilometrin pituinen osa rantatiestä valmistui vuonna 2012.
Turistikohteita

Kanavan välittömässä läheisyydessä ovat seuraavat nähtävyydet:
Parc de la Villette, laaja puistoalue
Cité des sciences et de l'industrie, tiedekeskus Parc de la Villetten alueella
Cité de la musique, musiikikeskus
Hevos- ja musiikkiteatteri Zingaro
Académie Fratellini
Saint-Denis'n basilika, keskiaikainen katedraali
Saint-Denis'n taide- ja historiallinen museo entisen karmeliittaluostarin rakennuksissa Saint-Denis'ssä
Stade de France, urheilustadion
Kunnialegioonan opetustilat entisissä Saint-Denis'n kuninkaallisen luostarin rakennuksissa
Bouilhet-Christoflen kultaseppäalan museo
Kirjallisuutta

H. Alphand, M. Bufffet, Alfred Durant-Claye: Recueil de Pièces relatives aux canaux de la ville de Paris, I osa: Canaux de l’Ourcq et Saint-Denis.  Pariisi:  Éditions Chaix, 1880.
Philippe Vassal: Les eaux de Paris en Révolution – 1775–1825.  Pariisi:  Éditions Grapein, 1997.  ISBN 978-2-910764-11-1
Jacques Graossard: Huit villes à découvrir en Île-de-France : Plaine Commune.  Neuilly-sur-Seine:  Vendredi Treize éditions, 2007.  ISBN 978-2-9530241-0-4  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kanavan viidennen sulun, Écluse de la Porte de Paris'n allas kanavan ollessa talvella 2008–2009 suljettuna.
Näiden kunnostustöiden yhteydessä sulkujen tekniset laitteet kunnostettiin tai vaihdettiin.
L'Estree -niminen laiva Canal Saint-Denis'llä lähellä Corentin Carioun metroasemaa.
Kanava Saint-Denis'ssä 1900-luvun alussa.
Kääntösilta ja Stade de Francen jalankulkusilta Saint-Denis'ss'. Taustalla Saint-Denis'n basilika.
Canal Saint-Denis'n (taustalla) ja Seinen (etualalla) yhtymäkohta Saint-Denis'n pohjoispuolella. Kanavan pään vasemmalla puolella pienen sillan alla Croult-joen suu.
Canal Saint-Denis'n ylittävälle jalankulkusillalle Aubervilliers'ssä kiinnitetty muistolaatta niiden algerialaisten muistoksi, jotka poliisipäällikkö Maurice Papon surmautti 17. lokakuuta 1961.
Postikortti 1900-luvun alkupuolelta. Saint-Denis'n basilika on samalla suoralla kanavan pitkän suoran osuuden kanssa.
Suomen urheilu 1936

Suomen urheilu 1936 käsittelee vuoden 1936 merkittäviä uutisia ja tapahtumia suomalaisessa urheilussa.
Olympialaiset

Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisissa Suomi saavutti yhden kultamitalin, kaksi hopeaa ja kolme pronssia. Kisojen mitalitilastossa Suomi oli neljäs.
Berliinin kesäolympialaisten urheilukilpailuissa Suomi saavutti seitsemän kultamitalia, kuusi hopeaa ja kuusi pronssia. Kisojen mitalitilastossa Suomi oli viides. Lisäksi Urho Karhumäki voitti taidekilpailuissa kultaa kirjallisuuden epiikka-sarjassa.
Ammunta

Berliinin kesäolympialaisten ampumakilpailuissa Tapio Vartiovaara sijoittui vapaapistoolikilpailussa viidenneksi.
Jalkapallo

Berliinin kesäolympialaisissa saksalaisen Ferdinand Fabran valmentama Suomi hävisi ainoan ottelunsa Perulle 3–7. Vuoden muissa maaotteluissa Suomi voitti syyskuussa Oslossa Norjan 0–2, pelasi elokuussa Tallinnassa Viron kanssa tasan 2–2 sekä hävisi kotiottelunsa Tanskalle ja Ruotsille. William Kanerva, Ernst Grönlund ja Kurt Weckström tekivät vuoden maaotteluissa kukin kaksi maalia. Neljän maan kesken pelatussa vuosien 1933–1936 Pohjoismaiden-mestaruusturnauksessa Suomi jäi viimeiseksi.
Suomen-mestaruuden voitti Helsingin Jalkapalloklubi, hopeaa sai Helsingin Palloseura ja pronssille sijoittui Helsingin IFK.
Jääkiekko

Suomen-mestaruuden voitti Tampereen Ilves, hopeaa sai helsinkiläinen Kronohagens Idrottsförening ja pronssille sijoittui Helsingin Jalkapalloklubi.
Jääpallo

Suomen maajoukkue hävisi maaliskuussa Helsingissä Ruotsille 3–5.
Suomen-mestaruuden voitti Viipurin Palloseura, hopeaa sai Helsingin IFK ja pronssille sijoittui Viipurin Sudet.
Melonta

Berliinin kesäolympialaisten melontakilpailuissa Evert Johansson sijoittui kajakkiyksiköiden 10 000 metrillä viidenneksi.
Nyrkkeily

Berliinin kesäolympialaisissa Sten Suviosta tuli ensimmäinen olympiakultaa voittanut suomalaisnyrkkeilijä, kun hän oli paras välisarjassa (alle 66,6 kg).
Paini

Berliinin kesäolympialaisten painikilpailuissa Lauri Koskela voitti kultaa kreikkalais-roomalaisen painin alle 66-kiloisten sarjassa ja Kustaa Pihlajamäki vapaapainin alle 61-kiloisissa. Kreikkalais-roomalaisessa painissa Aarne Reini saavutti hopeaa alle 61-kiloisten sarjassa ja Eino Virtanen pronssia alle 72-kiloisissa. Vapaapainissa pronssille ylsivät Hermanni Pihlajamäki alle 66-kiloisten sarjassa ja Hjalmar Nyström yli 87-kiloisissa.
Pesäpallo

Miesten Suomen-mestaruuden voitti Hämeenlinnan Pallokerho ja hopealle sijoittui Kuusankosken Veto.
Naisten Suomen-mestaruuden voitti toisen peräkkäisen kerran Tampereen Pyrintö ja hopealle sijoittui kolmannen peräkkäisen kerran Pieksämäen Palloilijat.
Pikaluistelu

Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisissa Birger Wasenius saavutti hopeaa 5 000 metrillä ja 10 000 metrillä sekä pronssia 1 500 metrillä. Antero Ojala sijoittui pronssille 5 000 metrillä.
Pohjoismaiset hiihtolajit

Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisten pohjoismaisissa hiihtolajeissa Suomi saavutti yhden kulta- ja yhden pronssimitalin. Miesten viestihiihdossa kultaa voitti suomalaisjoukkue Sulo Nurmela, Klaus Karppinen, Matti Lähde ja Kalle Jalkanen. Pronssia saavutti Pekka Niemi 18 kilometrin hiihdossa. Karppinen sijoittui 50 kilometrin hiihdossa viidenneksi. Lauri Valonen oli yhdistetyssä neljäs ja mäkihypyssä kuudes.
Purjehdus

Berliinin kesäolympialaisisten purjehduskilpailuissa suomalaisista parhaiten sijoittui Gunnar Grönblomin venekunnan "Cheerio", joka oli 8 metrin luokassa viides.
Sotilaspartiohiihto

Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisten näytöslajeihin kuuluneessa sotilaspartiohiihdossa Suomi sijoittui toiseksi joukkueella Eino Kuvaja, Olli Remes, Kalle Arantola ja Olli Huttunen.
Taitoluistelu

Garmisch-Partenkirchenin talviolympialaisissa Marcus Nikkanen sijoittui miesten yksinluistelussa seitsemänneksi.
Voimistelu

Berliinin kesäolympialaisissa Ale Saarvalasta tuli ensimmäinen olympiakultaa voittanut suomalaisvoimistelija, kun hän oli paras rekkikilpailussa. Joukkuekilpailussa Suomi saavutti pronssia miehistöllä, johon Saarvalan lisäksi kuuluivat Martti Uosikkinen, Heikki Savolainen, Mauri Noroma, Esa Seeste, Ilmari Pakarinen, Einari Teräsvirta ja Eino Tukiainen. Uosikkinen oli 12-ottelussa parhaana suomalaisena viides; hevosella hän sijoittui neljänneksi ja hypyssä kuudenneksi. Rekillä Savolainen oli viides ja Pakarinen kuudes.
Yleisurheilu

Berliinin kesäolympialaisten yleisurheilukilpailuissa Suomi saavutti kolme kultamitalia, viisi hopeaa ja kaksi pronssia. Ilmari Salminen, Arvo Askola ja Volmari Iso-Hollo ottivat 10 000 metrin juoksussa kolmoisvoiton. Muut kultamitalistit olivat Gunnar Höckert 5 000 metrin juoksussa ja Iso-Hollo 3 000 metrin estejuoksussa. Hopeaa saavuttivat Askolan lisäksi kaksoisvoitot varmistaneet Lauri Lehtinen 5 000 metrin juoksussa ja Kaarlo Tuominen 3 000 metrin estejuoksussa sekä Sulo Bärlund kuulantyönnössä ja Yrjö Nikkanen keihäänheitossa. Pronssia sai Iso-Hollon lisäksi Kalervo Toivonen keihäänheitossa.
Matti Järvinen paransi 18.6. Helsingissä keihäänheiton maailmanennätystulokseksi 77,23. Gunnar Höckert juoksi 16.9. Tukholmassa 3 000 metrin maailmanennätyksen 8.14,8 ja 24.9. samassa kaupungissa kahden mailin maailmanennätyksen 8.57,4. Lisäksi hän juoksi 2.10. Malmössä 2 000 metrin epävirallisen maailmanennätyksen 5.21,8. Volmari Iso-Hollo juoksi 8.8. Berliinin olympialaisissa 3 000 metrin estejuoksun epävirallisen maailmanennätyksen 9.03,8.
Urheiluvuosi 1979

Urheiluvuosi 1979 käsittelee vuoden 1979 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Alppihiihto

Maailmancupkaudella 1978–1979 miesten kokonaiskilpailun voitti Sveitsin Peter Lüscher 23 pisteen erolla Itävallan Leonhard Stockiin ja naisten kokonaiskilpailun Itävallan Annemarie Moser-Pröll kolmen pisteen erolla Liechtensteinin Hanni Wenzeliin. Pistelaskusääntöjä oli muutettu niin, että ne suosivat kaikkiin kolmeen lajiin osallistuvia, ja näin kolme peräkkäistä maailmancupin kokonaiskilpailua voittanut ruotsalainen Ingemar Stenmark jäi yhteispisteissä viidenneksi vaikka hän voitti ylivoimaisesti pujottelu- ja suurpujottelucupin.
Ammunta

Ilma-aseiden maailmanmestaruuskilpailut 17.–22.8. Soulissa, Etelä-Koreassa. Ilmakivääriammunnan maailmanmestaruuden voittivat sveitsiläinen Walter Hillenbrand ja maailmanennätystä 391 sivunnut yhdysvaltalainen Karen Monez sekä ilmapistoolin maailmanmestaruuden britti Geoffrey Robinson ja yhdysvaltalainen Ruby Fox. Yhdysvallat voitti molemmat naisten joukkuemestaruudet, ja miesten joukkuemestaruudet menivät Sveitsiin ja Ruotsiin.
Villikarjuammunnan maailmanmestaruuskilpailut 21.–26.8. Linzissä, Itävallassa. Unkarilainen Tibor Bodnár voitti normaalijuoksujen ja maailmanennätystä 387 sivunnut neuvostoliittolainen Aleksandr Gasov sekajuoksujen maailmanmestaruuden. Suomi voitti normaalijuoksujen joukkuemestaruuden maailmanennätyksellä 1 534 ja Neuvostoliitto sekajuoksujen joukkuemestaruuden maailmanennätystä sivuavalla tuloksella 1 533.
Haulikkolajien maailmanmestaruuskilpailut 2.–14.10. Montecatini Termessa, Italiassa. Skeetissä maailmanmestaruuden voittivat tanskalainen Ole Justesen ja maailmanennätystuloksella 192 italialainen Bianca Rosa Hansberg sekä trapissa ranskalainen Michel Garrega ja kanadalainen Susan Nattrass. Neuvostoliitto voitti molemmat naisten joukkuemestaruudet, ja miesten joukkuemestaruudet menivät Yhdysvaltoihin ja Italiaan.
Ampumahiihto

Maailmanmestaruuskilpailut 28.1.–2.2. Ruhpoldingissa, Länsi-Saksassa. Itä-Saksa voitti kaikki kolme kultamitalia. Klaus Siebert oli paras 20 kilometrin kilpailussa ja Frank Ullrich 10 kilometrin pikamatkalla. Heidän lisäkseen voittoisaan viestijoukkueeseen kuuluivat Manfred Beer ja Eberhard Rösch.
Maailmancupkaudella 1978–1979 kokonaiskilpailun parhaat olivat  itäsaksalaiset Klaus Siebert ja Frank Ullrich sekä Neuvostoliiton Viktor Barnašov.
Autourheilu

Rallin maailmanmestaruuden voitti ruotsalainen Björn Waldegård.
Formula 1:n maailmanmestaruuden voitti eteläafrikkalainen Jody Scheckter.
Golf

Masters-turnauksen voitti yhdysvaltalainen Fuzzy Zoeller.
Yhdysvaltain avoimen turnauksen voitti toisen kerran urallaan yhdysvaltalainen Hale Irwin.
Britannian avoimen turnauksen voitti espanjalainen Severiano Ballesteros.
PGA-mestaruuden voitti australialainen David Graham.
Ryder Cupin voitti Yhdysvallat.
Jalkapallo

Euroopan cup-voittajien cupin loppuottelu 16.5. Baselissa, Sveitsissä. Espanjalainen FC Barcelona voitti saksalaisen Fortuna Düsseldorfin jatkoajalla 4–3.
UEFA-cupin loppuottelut 9.5. Belgradissa ja 23.5. Düsseldorfissa. Saksalaisseura Borussia Mönchengladbach voitti jugoslavialaisen Belgradin Punaisen tähden yhteismaalein 2–1.
Euroopan mestarijoukkueiden cupin loppuottelu 30.5. Münchenissä, Länsi-Saksassa. Englantilainen Nottingham Forest voitti ruotsalaisen Malmö FF:n 1–0.
Jousiammunta

Maailmanmestaruuskilpailut 19.–20.7. Länsi-Berliinissä, Länsi-Saksassa. Yhdysvaltain kolmoisvoittoon päättyneen miesten kilpailun voitti Darrell Pace, ja naisten mestari oli eteläkorealainen Kim Jin-ho. Yhdysvallat voitti miesten ja Etelä-Korea naisten joukkuemestaruuden.
Judo

Maailmanmestaruuskilpailut 6.–9.12. Pariisissa, Ranskassa. Ohjelmassa oli miehille seitsemän painoluokkaa ja avoin luokka. Japani voitti neljä mestaruutta, Neuvostoliitto kaksi sekä Ranska ja Itä-Saksa yhden. Japanin Yasuhiro Yamashita voitti raskaimman luokan (yli 95 kg) ja hänen maanmiehensä Sumio Endo avoimen luokan.
Jääkiekko

Maailmanmestaruuskilpailut 14.–27.4. Moskovassa, Neuvostoliitossa. Mestaruuden voitti Viktor Tihonovin valmentama Neuvostoliitto, joka voitti kaikki kahdeksan otteluaan. Sen maaliero kaksinkertaisessa mitalisarjassa kolmea seuraavaksi parasta joukkuetta vastaan oli 51–12. Hopeaa sai Tšekkoslovakia ja pronssille sijoittui Ruotsi.
NHL:ssä Montreal Canadiens voitti neljännen peräkkäisen kerran Stanley Cupin, kun se oli loppuottelusarjassa New York Rangersia parempi otteluvoitoin 4–1.
Jääpallo

Maailmanmestaruuskilpailut 27.1.–4.2. Ruotsissa. Neljän joukkueen turnauksessa kultaa voitti Neuvostoliitto, hopeaa sai Ruotsi ja pronssille sijoittui Suomi.
Keilailu

Maailmanmestaruuskilpailut 27.11.–8.12. Manilassa, Filippiineillä. Sekä miehet että naiset kilpailivat kumpikin viidestä mestaruudesta. Filippiinit voitti neljä mestaruutta sekä Australia ja Yhdysvallat kaksi. Britti Jerry Budgen voitti miesten henkilökohtaisen kilpailun ja filippiiniläinen Ollie Ongtawco singlen. Filippiinien Lita de la Rosa voitti naisten henkilökohtaisen kilpailun ja singlen sekä Bong Coon kanssa parikilpailun. Kaksinkertaisia maailmanmestareita olivat Australian Eric Thompson ja Ronald Powell sekä Yhdysvaltain Jacquelin Stormo, Cindy Schulbe ja Annese Kelly.
Koripallo

Naisten maailmanmestaruuskilpailut 28.4.–6.5. Soulissa, Etelä-Koreassa. Kultaa voitti Yhdysvallat, hopeaa sai Etelä-Korea ja pronssille sijoittui Kanada.
Miesten Euroopan-mestaruuskilpailut 9.–20.6. Torinossa, Italiassa. Loppuottelussa Neuvostoliitto voitti Israelin 98–76, ja pronssia sai Jugoslavia.
NBA:ssa Seattle SuperSonics voitti historiansa ensimmäisen mestaruuden kukistamalla loppuotteluissa Washington Bulletsin otteluvoitoin 4–1.
Lentopallo

Miesten Euroopan-mestaruuskilpailut 5.–12.10. Ranskassa. Kultaa voitti Neuvostoliitto, hopeaa sai Puola ja pronssille sijoittui Jugoslavia.
Naisten Euroopan-mestaruuskilpailut 5.–13.10. Ranskassa. Kultaa voitti Neuvostoliitto, hopeaa sai Itä-Saksa ja pronssille sijoittui Bulgaria.
Melonta

Ratamelonnan maailmanmestaruuskilpailut 15.–19.8. Duisburgissa, Länsi-Saksassa. Ohjelmassa oli yhdeksän miesten kajakkikilpailua, kuusi miesten kanadalaiskanoottikilpailua ja kolme naisten kajakkikilpailua. Kisojen menestynein maa oli seitsemän kultaa voittanut Neuvostoliitto. Unkarin Tamás Wichmann voitti kanadalaiskanooteissa kaksi henkilökohtaista kultamitalia. Muut kaksinkertaiset kultamitalistit olivat kanadalaiskaksikossa Neuvostoliiton Vasili Jurtšenko ja Juri Lobanov sekä kajakkiluokissa Neuvostoliiton Vladimir Parfenovitš ja Itä-Saksan Roswitha Eberl, Bernd Duvigneau ja Harald Marg.
Miekkailu

Maailmanmestaruuskilpailut 18.–28.8. Melbournessa, Australiassa. Neuvostoliitto voitti kaikki neljä joukkuekilpailua sekä kaksi neljästä henkilökohtaisesta kilpailusta.
Moottoripyöräily

RR-ajon maailmanmestaruuden voittivat Italian Eugenio Lazzarini (50 ksm), Espanjan Angel Nieto (125 ksm), Etelä-Afrikan Kork Ballington (250 ja 350 ksm), Yhdysvaltain Kenny Roberts (500 ksm), Ranskan Patrick Pons (Formula 750) ja sveitsiläispari Rolf Biland / Kurt Waltisperg.
Motocrossin maailmanmestareiksi ajoivat Belgian Harry Everts (125 ksm), Ruotsin Håkan Carlqvist (250 ksm) ja Englannin Graham Noyce (500 ksm).
Trialin maailmanmestaruuden voitti yhdysvaltalainen Bernie Schreiber.
Speedwayn henkilökohtaisen maailmanmestaruuden voitti kuudennen kerran urallaan Uuden-Seelannin Ivan Mauger ja jääspeedwayn maailmanmestaruuden Neuvostoliiton Anatoli Bondarenko.
Nykyaikainen viisiottelu

Maailmanmestaruuskilpailut 12.–16.8. Budapestissa, Unkarissa. Yhdysvaltalainen Robert Nieman voitti henkilökohtaisen mestaruuden, ja myös joukkuekilpailussa mestaruus meni Yhdysvaltoihin.
Nyrkkeily

Ammattinyrkkeilijä Muhammad Ali luopui WBA-liiton raskaan sarjan maailmanmestaruudesta. Tittelin voitti John Tate ottamalla lokakuussa Pretoriassa pistevoiton Gerrie Coetzeesta. Larry Holmes puolusti kolme kertaa menestyksellisesti WBC-liiton maailmanmestaruuttaan.
Puertoricolainen Wilfred Benítez voitti ammattinyrkkeilyn WBC-liiton välisarjan maailmanmestaruuden 14.1. San Juanissa ottamalla pistevoiton meksikolaisesta Carlos Palominosta mutta menetti tittelin 30.11. Las Vegasissa häviämällä 15. erän tyrmäyksellä yhdysvaltalaiselle Sugar Ray Leonardille.
Argentiinalainen Víctor Galíndez voitti ammattinyrkkeilyn WBA-liiton raskaan keskisarjan maailmanmestaruuden 14.4. New Orleansissa tyrmäämällä 10. erässä yhdysvaltalaisen Mike Rossmanin mutta menetti tittelin 30.11. samassa kaupungissa häviämällä 11. erän tyrmäyksellä yhdysvaltalaiselle Marvin Johnsonille, joka puolestaan oli menettänyt WBC-liiton mestaruuden 22.4. Indianapolisissa häviämällä maanmiehelleen Matthew Saad Muhammadille tyrmäyksellä 8. erässä.
Italialainen Vito Antuofermo nousi ammattinyrkkeilyn keskisarjan maailmanmestariksi ottamalla 30.6. Monacossa pistevoiton argentiinalaisesta Hugo Corrosta.
Amatöörinyrkkeilyn Euroopan-mestaruuskilpailut 5.–12.5. Kölnissä, Länsi-Saksassa. Neuvostoliitto voitti seitsemän mestaruutta, Länsi-Saksa kaksi sekä Jugoslavia, Puola ja Suomi yhden. Superraskaan sarjan (yli 91 kg) mestaruuden voitti länsisaksalainen Peter Hussing.