stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saininlampi
Maantietoa

Lampi on 570 metriä pitkä, 230 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 11,4 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Suonenjoen valuma-alueella (14.78), jonka Suontienselän–Paasveden alueeseen (14.782) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 122,1 metriä mpy.
Ruth Bader Ginsburg

| Ruth Bader Ginsburg |
| --- | --- |
 Ruth Bader Ginsburg vuonna 2016
Yhdysvaltain korkeimman oikeuden jäsen
 10. elokuuta 1993 – 18. syyskuuta 2020  
Presidentti:  Bill Clinton (nimittäjä)
Edeltäjä:  Byron White
Seuraaja:  Amy Coney Barrett
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1933 New York City, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 18. syyskuuta 2020 (87 vuotta) Washington, DC, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   yhdysvaltalainen
Ammatti:  juristi
Puoliso:  Martin Ginsburg
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  demokraatit
Uskonto:  juutalaisuus
 Nimikirjoitus
Ruth Bader Ginsburg (s. Joan Ruth Bader, 15. maaliskuuta 1933 New York City, New York – 18. syyskuuta 2020 Washington, DC) oli yhdysvaltalainen juristi ja Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomari. Hän syntyi työväenluokkaiseen juutalaisperheeseen.
Presidentti Bill Clinton nimitti hänet virkaan vuonna 1993. Ginsburg oli vuonna 1981 nimitetyn Sandra Day O’Connorin jälkeen toinen nainen Yhdysvaltain korkeimmassa oikeudessa.
Ginsburg kuului oikeuden liberaaleihin jäseniin. Hän äänesti oikeustapauksissa sukupuolten tasa-arvon, työntekijöiden oikeuksien ja kirkon ja valtion erottamisen puolesta. Hän oli monien feministien esikuva. Hän oli rekisteröitynyt demokraattisen puolueen äänestäjäksi.
Ginsburg kuoli haimasyövän aiheuttamiin komplikaatioihin kotonaan Washingtonissa 87-vuotiaana syyskuussa 2020.
Nuoruus

Joan Ruth Bader syntyi työväenluokkaiseen amerikanjuutalaiseen perheeseen Brooklynissä New Yorkissa 15. maaliskuuta 1933. Perheeseen kuului hänen lisäkseen äiti Celia Bader, isä Nathan Bader ja vanhempi sisko Marilyn, joka kuoli vuotta myöhemmin kuusivuotiaana aivokalvontulehdukseen. Joan Ruth varttui työväenluokkaisella rivitalovaltaisella alueella, jossa asui paljon irlantilaisia, italialaisia ja juutalaisia maahanmuuttajia. Hän kävi koulunsa oman asuinalueensa julkisissa kouluissa. Koska Joan Ruthin esikoululuokalla oli useita muitakin Joan-nimisiä, alettiin hänestä käyttää ensisijaisesti toista nimeä Ruth. Hän piti lukemisesta ja menestyi koulussa hyvin, vaikka alueen kristityt syrjivätkin häntä juutalaisena. Äiti Celia kuoli syöpään päivää ennen kuin Ruth valmistui high schoolista.
Nuoruus > Opinnot

Ruth Bader opiskeli hallintotiedettä Cornellin yliopistossa ja suoritti alemman korkeakoulututkinnon vuonna 1954. Samana vuonna hän meni naimisiin oikeustieteen opiskelijan Martin D. Ginsburgin kanssa ja muutti nimekseen Ruth Bader Ginsburg. Martin Ginsburg kutsuttiin asepalvelukseen hieman ennen kuin parin ensimmäinen lapsi Jane syntyi ja palasi kotiin kahden vuoden palveluksen jälkeen. Molemmat Ginsburgit opiskelivat oikeustiedettä Harvardin yliopistossa. Yhteensä parilla oli kaksi lasta.
Ginsburg kohtasi Harvardin yliopistossa sukupuolista syrjintää. Naisopiskelijoita oli yli 500 oikeustieteen opiskelijan joukossa vain kahdeksan, mutta silti tiedekunnan dekaani torui avoimesti Ginsburgia ja muita naisopiskelijoita siitä, että he veivät opiskelupaikkoja miehiltä. Tästä ja pienen lapsen vaatimasta ajasta huolimatta Ginsburg menestyi opinnoissaan ja pääsi lopulta kirjoittamaan Harvardin oikeustieteellisen ainejärjestön arvostettuun Harvard Law Review -lehteen ensimmäisenä naisena. Ginsburg joutui kuitenkin siirtymään Harvardista Columbian yliopistoon perheen muuttaessa takaisin New Yorkiin Martinin uuden työpaikan vuoksi. Ginsburg suoritti vuonna 1959 Columbian yliopistossa ylemmän asianajajan työn harjoittamisen mahdollistavan korkeakoulututkinnon.
Ura ennen korkeinta oikeutta

Huolimatta tutkinnoistaan ja kirjoituksistaan arvostetussa Harvard Law Review’ssa Ginsburgillä oli vaikeuksia löytää töitä valmistuttuaan, sillä 1950-luvulla monet tahot eivät halunneet palkata juristiksi nuorta naista, jolla oli pieni lapsi. Ginsburg päätyi vuosiksi 1959–1961 Yhdysvaltain piirituomioistuimen tuomarin Edmund L. Palmierin avustajaksi.
Ura ennen korkeinta oikeutta > Akateeminen ura ja ACLU

Ginsburg opetti oikeustiedettä vuosina 1963–1972 newjerseyläisessä Rutgersin yliopistossa ja vuosina 1972–1980 Columbian yliopistossa. Hän oli Columbian yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan ensimmäinen naispuolinen vakinainen professori.
1970-luvulla Ginsburg toimi myös yhdysvaltalaisen kansalaisoikeusjärjestön American Civil Liberties Unionin naisten oikeuksia ajaneen hankkeen johtajana. Tehtävässä Ginsburg toimi muun muassa asianajajana korkeimman oikeuden vuoden 1971 oikeuskäsittelyssä Reed vastaan Reed, jossa hän esitti Idahon osavaltion miehiä kuolinpesän pesänhoitajina suosivan lain rikkovan Yhdysvaltain perustuslain 14. lisäyksen kansalaisten tasavertaisuuden pykälää. Korkein oikeus päätti tapauksen Ginsburgin edustaman Sally Reedin eduksi ja samalla käytännössä tunnusti myös sukupuolen perusteella tapahtuvan syrjinnän olevan perustuslain 14. lisäyksen vastaista kansalaisten tasavertaisuuden puutetta.
Ura ennen korkeinta oikeutta > Vetoomustuomioistuin

Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter nimitti 14. huhtikuuta 1980 Ginsburgin Columbian liittopiirin vetoomustuomioistuimen tuomariksi. Yhdysvaltain senaatti vahvisti nimityksen pari kuukautta myöhemmin 18. kesäkuuta. Toimiessaan vetoomustuomioistuimen tuomarina kolmetoista vuotta Ginsburg sai maltillisen ja sovittelevan tuomarin maineen.
Nimitys maan korkeimpaan oikeuteen

Yhdysvaltain presidentti Bill Clinton nimitti 22. kesäkuuta 1993 Ginsburgin Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomariksi eläkkeelle jäävän Byron Whiten tilalle. Clintonin sanotaan halunneen lisätä korkeimman oikeuden tuomariston monimuotoisuutta nimittämällä tuomariksi juutalaistaustaisen naisen; Ginsburg oli vuonna 1993 korkeimman oikeuden ainoa juutalaistaustainen tuomari ja toinen kahdesta Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomarina koskaan toimineesta naisesta.
Ginsburgia on korkeimman oikeuden tuomarina luonnehdittu liberaaliksi. Hän puolusti päätöksissään ja mielipiteissään usein naisten ja vähemmistöjen oikeuksia. Ginsburg kirjoitti muiden muassa vuonna 1996 oikeuden päätökset Yhdysvallat vastaan Virginia, jossa oikeus päätti Virginian osavaltion sotakorkeakoulun rikkoneen perustuslain 14. lisäyksen tasavertaisuuspykälää ottaessaan oppilaikseen ainoastaan miehiä sekä vuonna 1999 Olmstead vastaan L. C., jossa oikeus päätti vammaisten henkilöiden syrjinnän kieltävän lainsäädännön kattavan myös mielenterveyden häiriöistä kärsivät ihmiset ja siten mielenterveyshäiriöisten ihmisten pysyvän pitämisen suljetuissa mielisairaaloissa vastoin heidän tahtoaan olevan laitonta.
Ginsburg esitti korkeimman oikeuden tuomarina myös useita julkisuutta saaneita eriäviä mielipiteitä. Vuoden 2007 päätöksessä Ledbetter vastaan Goodyear korkein oikeus päätti, ettei naispuolinen työntekijä voinut silloisen lainsäädännön nojalla haastaa työnantajaa oikeuteen siitä, että hänelle maksettiin vähemmän palkkaa kuin hänen miespuolisille työtovereilleen, ellei hän haastaisi työnantajaa oikeuteen erikseen 180 päivän kuluessa jokaisesta palkanmaksusta. Ginsburg kirjoitti päätöksestä paljon julkisuutta saaneen eriävän mielipiteen, jossa hän piti oikeuden enemmistön päätöstä lyhytnäköisenä ja vetosi Yhdysvaltain kongressia säätämään tarkemman lain, jonka nojalla sukupuoleen perustuva palkkasyrjintä olisi selvemmin laitonta. Myöhemmin demokraattienemmistöinen kongressi säätikin Lilly Ledbetter Fair Pay Act -lain, jonka helpotti palkkasyrjintään puuttumista.
Vuonna 2018 Ginsburg vieraili New Yorkin yliopistossa vierailevana puhujana. Hän kertoi tässä yhteydessä, että kantaa aina mukaan taskukokoista perustuslakia.
Kuolema ja hautajaiset

Ginsburg toimi korkeimman oikeuden tuomarina yli 27 vuotta. Monet edistysmieliset toivoivat hänen jäävän eläkkeelle presidentti Barack Obaman virkakaudella, jotta Obama voisi nimittää hänen tilalleen toisen edistysmielisen tuomarin turvaamaan saavutetut oikeudet. Ginsburg pysyi kuitenkin virassa vuonna 2020 tapahtuneeseen kuolemaansa asti. Ginsburg kuoli 18. syyskuuta ja varsin pian uutisen tultua julki tuhannet ihmiset kerääntyivät sytyttämään kynttilöitä ja tuomaan kukkia korkeimman oikeuden rakennuksen edustalle. Ginsburgin kuolema ajoittui juutalaisen roš hašanan aattoon. Juutalaisten, jollaiseksi Ginsburg myös itsekin ylepästi identifoitui, mukaan näihin aikoihin kuolevat henkilöt ovat erityisen oikeamielisiä.
Presidentti Donald Trump kiirehti nimittämään Ginsburgin seuraajaksi konservatiivisen Amy Coney Barrett. Senaatti vahvisti nimityksen 27. lokakuuta.
Ginsburgin arkku asetettiin esille ensin korkeimman oikeuden rakennuksessa, jossa jonotti ihmisiä kahtena päivänä. Tämän jälkeen hänen arkkunsa asetettiin esille Yhdysvaltain kongressitalolle. Ginsburg haudattiin miehensä viereen Arlingtonin hautausmaalle yksityisessä seremoniassa.
Kunnianosoituksia

Ellis Islandin kunniamitali (USA, 2022, postuumisti)
Philadelphian vapauden mitali (USA, 2020)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruth Bader Ginsburg Wikimedia Commonsissa
Heikkilä, Markus: Yhdysvaltain korkeimman oikeuden tuomari Ruth Bader Ginsburg on kuollut. Yle Uutiset 19.9.2020.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  DDB 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Ruth Bader Ginsburg vuonna 1977.
Ginsburgin arkku Capitolilla.
Kokkolampi (Suonenjoki, järvi kirkonkylällä)

| Kokkolampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Suonenjoki
Koordinaatit:  62°37′13″N, 27°05′56″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Suonenjoen valuma−alue (14.78)
Laskujoki:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  14.782.1.018
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  122,7 m  
Pituus:  250 m  
Leveys:  140 m  
Rantaviiva:  0,639 km  
Pinta-ala:  2,226 ha  
Suurin syvyys:  4,1 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiKokkolampi 
Kokkolampi  on Pohjois-Savossa Suonenjoella  kirkonkylän lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 250 metriä pitkä, 140 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 2,2 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Suonenjoen valuma-alueella (14.78), jonka Suontienselän–Paasveden alueeseen (14.782) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 122,7 metriä mpy.
Verinen sunnuntai

Kyltti ja ristejä, joita verisen sunnuntain uhrien omaiset kantavat vuosittaisella muistomarssilla.
Bogsiden alue kaupunginmuurilta katsottuna.
Verinen sunnuntai tai verisunnuntai (engl. Bloody Sunday, iiriksi Domhnach na Fola) oli Pohjois-Irlannin Derryssä 30. tammikuuta 1972 sattunut välikohtaus, jossa brittisotilaat ampuivat 26:ta kansalaisoikeusmarssiin osallistunutta roomalaiskatolista mielenosoittajaa. 13 ammutuista kuoli vammoihinsa heti ja yksi myöhemmin sairaalassa. Kuolonuhreista kuusi oli alaikäisiä. Haavoittuneista viittä oli ammuttu selkään. Useat silminnäkijät kertoivat, että kaikki ammutut olivat aseettomia. Lisäksi kaksi henkilöä loukkaantui brittiarmeijan miehistönkuljetusajoneuvojen ajettua heidän päälleen.
Kansalaisoikeusmarssin järjestäjänä toimi Northern Ireland Civil Rights Association (NICRA). Sotilaiden toimintaa johtivat everstiluutnantti Derek Wilford ja hänen avustavana komentajanaan toiminut kapteeni Mike Jackson. Tapahtuman jälkeen heidän toiminnastaan on tehty kaksi virallista tutkintaa, mutta heitä ei ole rangaistu.
Tapahtuma kärjisti Pohjois-Irlannin tulenarkaa tilannetta ja kasvatti voimakkaasti Irlannin tasavaltalaisarmeijan (IRA) kannatusta. Kaksi kuukautta verisunnuntain jälkeen Pohjois-Irlannin itsehallinto lakkautettiin toistaiseksi ja alue asetettiin suoraan Britannian hallituksen alaisuuteen.
Päivän tapahtumat

Monet päivän tapahtumat ovat yhä kiisteltyjä eikä edes paikalla olleiden marssijoiden lukumäärästä ole selvää tietoa. Järjestäjien mukaan paikalla oli 30 000 marssijaa, mutta Lordi Widgery kertoo kyselyssään paikalla olleen vain 3 000–5 000 henkilöä. Raymond McClean kertoo kirjassaan The Road To Bloody Sunday (1997) arvioineensa paikalla olijoiden määräksi 15 000, ja samaa lukua käytti myös Bernadette Devlin Britannian parlamentissa.
Marssin reitin piti kulkea kaupungintalolle, mutta armeijan barrikadien ja esteiden vuoksi se ohjattiin kulkemaan brittiviranomaisten hallinnan ulkopuolella olleen Free Derryn autonomisen alueen laitamille. Pieni ryhmä teini-ikäisiä irtautui marssin pääjoukosta ja yritti itsepintaisesti päästä marssimaan kaupungintalolle. He hyökkäsivät brittiarmeijan barrikadeja vastaan kivillä ja huusivat sotilasjoukoille loukkauksia. Tässä vaiheessa tuotiin vesitykki ja kyynelkaasua rauhoittamaan nuoria, ja myös kumiluoteja ammuttiin mellakoitsijoiden hajauttamiseksi. Tämänkaltaiset sotilaiden ja nuorison yhteenotot olivat tavanomaisia, tosin sivustakatselijat kertoivat, että nuorten mellakointi ei ollut erityisen hurjaa. Sotilaat ampuivat William Streetillä haavoittaen kahta henkilöä.
Eräässä vaiheessa armeijan komentokeskus sai tiedon alueella mahdollisesti olevasta IRA:n tarkka-ampujasta. Tätä seurasi käsky ampua oikeilla eli kovilla luodeilla, ja eräs nuori mies ammuttiin hänen juostessaan Chamberlain Streetiä pakoon eteneviä sotilaita. Tämä ensimmäinen kuolonuhri, Jackie Duddy, oli yksi pakoon juoksevan väkijoukon jäsenistä. Hänen vierellään juoksi pappi Edward Daly, jota ammuttiin selkään. Jatkuva brittisotilaiden harjoittama ja heihin kohdistunut väkivalta kärjistyi, ja seurasi käsky panna sotilasjoukot liikkeelle suorittamaan pidätyksiä marssijoiden pääryhmittymän perässä Vapaan Derryn kulmauksen luona olevan kentän reunalle asti.
Armeijan päämajan tuli-seis-komennosta huolimatta majuri Ted Lodenin komentamat sotilaat ampuivat yli sata laukausta suoraan kohti pakenevaa väkijoukkoa. Vielä kaksitoista henkilöä kuoli, monet yrittäessään auttaa muita ammuttuja. Neljätoista loukkaantui, kaksitoista sotilaiden luodeista ja kaksi armeijan miehistönkuljetusajoneuvojen päälle ajamina.
Tutkinnat

Britannian valtio on järjestänyt asiasta kaksi tutkintaa:
Widgeryn tuomioistuin, (engl. Widgery Tribunal), joka kokoontui heti tapahtuman jälkeen, julisti sotilaat sekä Britannian viranomaiset suurelta osin syyttömiksi. Tuomioistuinta arvosteltiin poliittisen puhtaaksipesun välikappaleeksi.
Savillen tutkimus (engl. Saville Inquiry) aloitettiin vuonna 1998. Tutkimuskomitean puhejohtajana toimi Lord Saville of Newdigate. Alustavien tulosten mukaan jokainen uhri oli aseeton. Tutkimuksen lopullinen raportti julkaistiin 15. kesäkuuta 2010.lähde tarkemmin?  Britannian pääministeri David Cameron pyysi julkisesti anteeksi joukkosurmaa ja sanoi, ettei sitä voida millään tavoin oikeuttaa.
IRA:n vasemmistolainen puolisotilaallinen siipi (Provos, PIRA), jota jotkut aatteen kannattajat kutsuvat IRA:n armeijaksi, vastusti Pohjois-Irlannin liittämistä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan näkyvästi jo kaksi vuotta ennen verisen sunnuntain tapahtumia, joiden takia IRA:n arvostus kasvoi ihmisten silmissä ja organisaatioon värväytyneiden määrä lisääntyi huomattavasti. Verinen sunnuntai on yksi merkittävimmistä tapauksista Pohjois-Irlannin konfliktin (The Troubles) aikana, koska väkivallanteoista oli etupäässä vastuussa armeija eivätkä puolisotilaalliset tai laittomat organisaatiot ja koska tapahtumat sattuivat keskellä päivää julkisilla paikoilla lehdistön todistaessa tapahtumien kulkua.
Vaikutus Pohjois-Irlannin osa-alueisiin

Ristiriidoista huolimatta kaikki osapuolet ovat samaa mieltä siitä, että verisunnuntai merkitsi valtavaa negatiivista kääntymispistettä pohjoiselle Irlannille. Harold Wilson, silloinen opposition johtaja, uudelleenmuotoili kantaansa, että yhdistynyt Irlanti oli ainoa ratkaisu Pohjois-Irlannin ongelmaan. William Craig, silloinen Stormontin sisäministeri ehdotti, että Derryn länsiranta pitäisi luovuttaa Irlannin tasavallalle.
Kun Britannian armeija saapui pohjoiseen Irlantiin, sen toivottivat roomalaiskatoliset tervetulleeksi puolueettomana voimana suojellakseen heitä protestanttien laumoilta, kuten Royal Ulster Constabularyltä (RUC) sekä B-Specialeilta. Verisunnuntain jälkeen monet katoliset kääntyivät brittiarmeijaa vastaan, koska heitä ei enää nähty suojelijoina, vaan vihollisina. Nuoret nationalistit kiinnostuivat entistä enemmän väkivaltaisista tasavaltalaisryhmittymistä. Virallisen IRA:n ja virallisen Sinn Féinin siirryttyä pois valtavirran irlantilaisesta nationalismista ja tasavaltalaisuudesta marxismia kohti provisionaalinen IRA (Provos) alkoi saada uusradikaalien nuorten tukea.
Seuraavan 20 vuoden aikana provisionaalisen IRA:n armeija sekä muita pienempiä republikaaniryhmittymiä, kuten Irish National Liberation Army (INLA, Irlannin Kansallinen Vapautusarmeija) käynnistivät aseellisen kampanjan brittejä vastaan, jolla he tarkoittivat RUC:tä, Britannian Armeijaa sekä Britannian armeijan Ulster Defence Regimentiä (UDR).(ja heidän kriitikkojen mukaansa, Protestantteja sekä unionistiliikettä). Kilpailevien puolisotilaallisten organisaatioiden ilmestymistä esiintyi myös nationalisti/republikaani sekä unionisti/lojalisti yhteisöissä (Ulster Defence Association, Ulster Volunteer Force (UVF), yms lojalistien puolella olevia yhteisöjä), joka aloitti kitkerän ja brutaalin, tuhansia ihmishenkiä maksaneen sodan. Välikohtauksiin sisältyi kolmen pop -yhtyeen jäsenen tappamiset(the Miami Showband), jonka suoritti jengi, jossa oli UVF:n jäseniä ketkä olivat myös paikallisen armeijan rykmentin jäseniä (UDR). Heillä oli univormut päällä tappamisen aikaan. Tämä sota maksoi myös eräiden provisionaalisten toisen maailmansodan veteraanien ja heidän perheidensä kuolemantuottamukset sotaseppeleen laskemisen aikaan Enniskillenissä.
Belfastin sopimus allekirjoitettiin Stormontissa Belfastissa vuonna 1998 ja se lakkautti virallisesti väkivallan keskeisten puolisotilaallisten organisaatioiden välillä. Sopimus toi uutta toivoa Savillen Kyselyn verisunnuntain tapahtumista tuottavan perinpohjaisen selonteon verisunnuntain tapahtumista.
Verisunnuntaihin liittyvää materiaalia on tuotettu runsaasti, esimerkiksi kirjoja, artikkeleita sekä dokumenttielokuvia.
Verinen sunnuntai taiteessa ja populaarikulttuurissa

Verisen sunnuntain tapahtumia on käsitelty lukuisissa musiikkikappaleissa. Jo vuonna 1972 muun muassa sukutaustaltaan irlantilainen John Lennon julkaisi Some Time In New York City -albumillaan kappaleen ”Sunday Bloody Sunday” ja konfliktia yleisemmällä tasolla käsitelleen kappaleen ”The Luck of the Irish”. Myös Lennonin entinen Beatles-kumppani Paul McCartney käsitteli tapausta tuoreeltaan kappaleella ”Give Ireland Back to the Irish”, joka yhtenä harvoista McCartneyn soolokappaleista joutui BBC:n esityskieltoon.
U2-yhtyeen protestilaulu ”Sunday Bloody Sunday” vuodelta 1983 viittaa veriseen sunnuntaihin, samoin esimerkiksi Christy Mooren ”Minds Locked Shut” albumilta Graffiti Tongue. Yksinkertaisesti ”Bloody Sundayksi” nimettyjä kappaleita ovat julkaisseet ainakin Cruachan, McDermott’s 2 Hours vs. Levellers ja Stiff Little Fingers.
Brian Frielin vuonna 1973 kirjoittama näytelmä The Freedom of the City käsittelee tapausta kolmen siviilin näkökulmasta. Vuonna 2002 päivän tapahtumista dramatisoitiin kaksi televisiodraamaa, Paul Greengrassin ohjaama Bloody Sunday – verinen sunnuntai sekä Charles McDougallin ohjaama Sunday.
Derryssä syntynyt taiteilija Willie Doherty on valmistanut Pohjois-Irlannin ongelmia ja The Troublesin aikaa käsittelevän laajan teoskokonaisuuden, jonka osa ”30th January 1972” käsittelee erityisesti verisen sunnuntain tapahtumia.
Kirjallisuutta

Geraghty, Tony: The Irish War.  London:  HarperCollins, 2000.  ISBN 0-00-638674-1  (englanniksi)
Lindström, Georg: Verinen sunnuntai: Pohjois-Irlannin konflikti.  Joensuu:  Ilias, 2007.  ISBN 978-952-5679-15-1
McCann, Eamonn: Bloody Sunday in Derry.  Brandon:  Printing Press, 1998.  ISBN 0-86322-139-4  (englanniksi)
McClean, Raymond: The road to Bloody Sunday.  Brandon:  Printing Press, 1997.  ISBN 0-946451-37-0  Otteita kirjasta. (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

CAIN Web Service Bloody Sunday (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Widgeryn raportti (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Savillen raportti (englanniksi)
BBC kattaus Savillen tutkimuksesta. (englanniksi)
Northern Ireland’s Dark Past, Explained Dokumenttivideo, 20 min. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Päivän tapahtumat

BBC:n interaktiivinen opas. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Aikakauslehtien artikkeleja

13 killed as paratroops break riot The Guardian,  31,1,1972. (englanniksi)
Bogsiders insist that soldiers shot first The Guardian, 1.2.1972. (englanniksi)
Aiheesta muualla > Merkitys ja vaikutus

Guardian-lehti: "Ammuskelut 'laukaisevat vuosikymmenien väkivallan'". (englanniksi)
Kaupungintalo, jossa Savillen tutkimus suoritettiin.
Verisunnuntain muistomerkki Bogsidessä.
Iso-Musta (Suonenjoki)

| Iso-Musta |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Suonenjoki
Koordinaatit:  62°38′54″N, 27°09′19″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Suonenjoen valuma−alue (14.78)
Laskujoki:  Mustapuro Lylyjärveen 
Järvinumero:  14.782.1.020
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  132,2 m  
Pituus:  1 km  
Leveys:  290 m  
Rantaviiva:  2,284 km  
Pinta-ala:  20,222 ha  
Suurin syvyys:  14,7 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiIso-Musta 
Iso-Musta  on Pohjois-Savossa Suonenjoella  kirkonkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 1,0 kilometriä pitkä, 290 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 20 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Suonenjoen valuma-alueella (14.78), jonka Suontienselän–Paasveden alueeseen (14.782) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 132,2 metriä mpy.
Pieni-Mustalampi (Suonenjoki)

| Pieni-Mustalampi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pohjois-Savo
Kunnat:  Suonenjoki
Koordinaatit:  62°39′30″N, 27°08′55″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Suonenjoen valuma−alue (14.78)
Laskujoki:  oja Iso-Mustaan 
Järvinumero:  14.782.1.021
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  132,6 m  
Pituus:  490 m  
Leveys:  190 m  
Rantaviiva:  1,29 km  
Pinta-ala:  4,431 ha  
Suurin syvyys:  6 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiPieni-Mustalampi 
Pieni-Mustalampi  on Pohjois-Savossa Suonenjoella  Iso-Rastin lähellä sijaitseva lampi.
Maantietoa

Lampi on 490 metriä pitkä, 190 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 4,4 hehtaaria. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Suonenjoen valuma-alueella (14.78), jonka Suontienselän–Paasveden alueeseen (14.782) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 132,6 metriä mpy.