stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tehtaankatu (Helsinki)
Nimi > Tehtaankatu poliittisena terminä

”Tehtaankatu” oli kylmän sodan aikana aina 1990-luvulle asti Suomessa käytössä ollut poliittinen termi, jolla viitattiin Neuvostoliiton vaikutusvaltaan Suomen politiikassa. Käyminen ”Tehtaankadulla” tarkoitti käymistä Neuvostoliiton suurlähetystössä, joka sijaitsi Tehtaankatu 1:ssä, lähellä kadun Kaivopuiston puoleista päätä. Nykyisin samoissa tiloissa toimii Venäjän suurlähetystö. Mahtipontinen, graniittinen lähetystörakennus edustaa Stalinin ajan arkkitehtuuria, ja se rakennettiin sotakorvaustyönälähde? 1952. Myöhemmin lähetystön tonttia on laajennettu liittämällä siihen myös suurin osa vieressä vuoteen 1960 saakka sijainneen Kätilöopiston tontista, jonne on rakennettu konsulaatti ja lähetystön asuinrakennuksia, joten lähetystö nykyisin vie melkein koko Tehtaankadun, Ullankadun, Vuorimiehenkadun ja Neitsytpolun rajaaman korttelin.
Poikkikadut

Tehtaankatu
Poikkikadut idästä länteen:
Tehtaankadun itäpäässä on Pyhän Henrikin aukio, josta lähtevät myös Ullankatu pohjoiseen, Laivasillankatu koilliseen, Itäinen Puistotie kaakkoon, Iso puistotie etelään ja Puistokatu lounaaseen.
Raatimiehenkatu (etelään)
Neitsytpolku
Kapteeninkatu
Huvilakatu (etelään)
Huvilakuja (etelään, kapea pihakatu)
Laivurinkatu
Armfeltintie (etelään)
Hornintie (etelään)
Sepänkatu (koilliseen) / Ehrensvärdintie (etelään)
Perämiehenkatu
Telakkakatu, jolle Tehtaankatu päättyy, jatkeena Munkkisaarenkatu
Tehtaankadun rakennuksia

Aiemmin mainittujen suurlähetystön tilojen lisäksi Tehtaankadun varrella on myös muita huomattavia rakennuksia. Kadun itäpäässä, Venäjän lähetystöä vastapäätä on katolinen Pyhän Henrikin katedraali (1860), Helsingin hiippakunnan katedraaliseurakunnan pääkirkko. Länsipäässään katu sivuaa Eiran huvilakaupunginosaa, ja sen varrelle jäävät jugendtyylinen Eiran sairaala (Lars Sonck, 1905) sekä Tehtaanpuistossa kohoava Mikael Agricolan kirkko (Lars Sonck, 1935), jonka torni korkeine piikkeineen on yksi Helsingin maamerkeistä. Merkittäviä asuinrakennuksia kadulla edustavat mm. Tehtaankatu 13 (Lars Sonck, 1925), sekä Tehtaankatu 6  (Runar Finnilä, 1932).
Tehtaankadun rakennuksia > Kadun eteläpuoli

Tehtaankatu 2 / Pyhän Henrikin aukio 1: Pyhän Henrikin katedraali, 1860
Tehtaankatu 4 / Puistokatu 1: rakennusmestari J. S. Ahteen talo, suunnittelijana Ricardo Björnberg, valmistunut n. 1900. Asukkaina mm. arkkiatri Arvo Ylppö, presidentti K. J. Ståhlberg ja Nobel-palkittu lääketieteilijä Ragnar Granitlähde?.
Tehtaankatu 6 / Raatimiehenkatu 3b: as.oy Tres, suunnittelija Runar Finnilä, valmistunut 1927, torniosa 1932. Urho ja Sylvi Kekkosen ensimmäinen yhteinen asunto 1920-luvun loppupuolella, sittemmin asukkaana Matti Kekkonen.
Tehtaankatu 8 / Raatimiehenkatu 6: rakennuttaja teollisuusneuvos T. Salenius, suunnittelija Kaj Salenius, valmistunut 1961. Asukkaana mm. hovioikeudenneuvos Inkeri Harmaja.
Tehtaankatu 10: suunnittelija Bertel Gripenberg, valmistunut 1961 Josef Stenbäckin piirtämän puutalon tilalle. Asukkaita mm. Jack Witikka ja Tea Ista sekä professori Saima Tawast-Rancken.
Tehtaankatu 12 / Neitsytpolku 9: suunnitellut Aarre Ekomaa, valmistunut 1929. 1960-luvulla Teollisuusvakuutuksen vuokratalona. Asukkaita mm. laulaja Carola, vuorineuvos Hugo Malmi, kalastusneuvos Einar Hellevaara ja korkeimman oikeuden presidentti Antti Hannikainen. Katutasossa toimi vuodesta 1971 pihviravintola Amigo, joka on muuttanut Aleksanterinkatu 15:n sisäpihalle. Amigon tiloihin avattiin vuonna 2022 ravintola Mat Distrikt.
Tehtaankatu 14 / Neitsytpolku 10: jugendtalo, suunnittelija Wilho Lekman, valmistunut 1908.
Tehtaankatu 16: jugendtalo vuodelta 1907, suunnittelija G. W. Nyberg, valmistunut 1907.
Tehtaankatu 18: as.oy Impivaara, suunnittelija J. W. Tikka,  valmistunut 1907.
Tehtaankatu 20: as.oy Tammi, valmistunut 1907, suunnittelija Kaarlo Oila, asukkaita mm. näyttelijä Esko Vettenranta, historioitsija Leo Pesonen ja arkeologi Vilho Luho.
Tehtaankatu 22 / Kapteeninkatu 9: as.oy Kontu, suunnittelijoina rakennusmestarit Hj. Lindroos ja V. Jaakkola, valmistunut 1907.
Tehtaankatu 24 / Kapteeninkatu 20–22: as.oy Mielikki, suunnittelija Usko Nyström, valmistunut 1906. Kolmeen porraskäytävään saatiin mahtumaan hissit 2010-luvulla Alun perin 84, nyt 79 asuinhuoneistoa. Talossa on ollut kaupungin lastenneuvola ja vuosikymmeniä siinä on toiminut S. W. Lauritzonin sisustuskangasliike.
Tehtaankatu 26 / Huvilakatu 27: 65 huoneiston viisikerroksinen jugendtalo, kulmassa pyöreä torni, suunnittelija Mauritz Gripenberg, valmistunut 1903. Omistaja Signe & Ane Gyllenbergin säätiö.
Tehtaankatu 28 / Huvilakatu 32: Eiran sairaala, Lars Sonck, 1905.
Tehtaankatu 32a: valm. 1941.
Tehtaankatu 32c-d / Edelfeltintie 5-7: Villa Hjelt, suunn. Gustaf Estlander, valm. 1912, vuodesta 1925 Italian suurlähetystö.
Tehtaankatu 32e: as.oy Horninrinne, valm. 1961.
Tehtaankatu 34a: as.oy Aala, valm. 1918.
Tehtaankatu 34b / Edelfeltintie 15: koy Eiran Edelfelt, valm. 1920.
Tehtaankatu 34c / Edelfeltintie 17 / Ehrensvärdintie 37: valm. 1911.
Tehtaankatu 34d-e: valm. 1913.
Tehtaankatu 36 / Perämiehenkatu 4: valm. 1932.
Tehtaankatu 38: valm. 1962.
Tehtaankatu 40: as.oy  Augusta - Eira Helsinki, valm. 2000.
Tehtaankatu 42: as.oy Helsingin Eiran Helmi, valm. 2000.
Tehtaankadun rakennuksia > Kadun pohjoispuoli

Tehtaankatu 1a: valmistunut 1912, alun perin asunto-osakeyhtiö, sitten valtioneuvos Väinö Kiven omistuksessa, vuodesta 1941 Suomen Punaisen Ristin omistama, aiemmin kokonaan sen käytössä. 1990-luvulla talossa toimi myös mainostoimisto PHS, nyk. TBWA Helsinki.
Tehtaankatu 1b–d: Venäjän suurlähetystö, kaupallinen edustusto ja konsuliosasto.
Tehtaankatu 3 / Neitsytpolku 12: jugendtalo vuodelta 1902.
Tehtaankatu 5: jugendtalo vuodelta 1910.
Tehtaankatu 7 / Vuorimiehenpuistikko 6: jugendtalo vuodelta 1909.
Tehtaankatu 9 / Kapteeninkatu 11: sokean liikemiehen Herman Schalinin rakennuttama suuri jugendtalo, suunnittelija Usko Nyström, valmistunut 1901
Tehtaankatu 11: as.oy Fridhem, suunnittelija Lars Sonck, valmistunut 1929.
Tehtaankatu 13: Aamutähden talo, suunnittelija Matti Finell, valmistunut 1925, asukkaina mm. Brotheruksen sukua.
Tehtaankatu 15–17: Tehtaankadun koulu, Albert Nyberg, valmistunut 1908.
Tehtaankatu 19: as.oy Koivu, suunnittelija Paavo Björk, valmistunut 1904.
Tehtaankatu 21 / Laivurinkatu 33: as.oy Sydväst, suunnittelija T. A. Elo, valmistunut 1927. Talossa on vuodesta 1938 toiminut Helsingin vanhin päiväkoti, vuonna 1888 perustettu Onnela. Asukkaana mm. Lotta Svärd -järjestön johtaja Fanni Luukkonen.lähde?
Tehtaankatu 23: Mikael Agricolan kirkko
Tehtaankatu 25 / Perämiehenkatu 3: seitsenkerroksinen kivitalo, 105 huoneistoa, valmistunut 1931.
Tehtaankatu 27–29 / Telakkakatu 5 / Pursimiehenkatu 26–30 / Perämiehenkatu 6–8: Mestaritalo, 1898–1941.
Tapahtumia

Tanskalainen Steen Christensen ryösti Hotelli Palacen 22. lokakuuta 1997 ja ampui pakomatkallaan kaksi poliisia Tehtaankadun ja Kapteeninkadun kulmassa.
Kulttuurissa

Tehtaankatu löytyy myös suomenkielisen Monopoly-lautapelin ruuduista.
Kuvia Tehtaankadulta

Mestaritalo Tehtaankatu 27–29
Tehtaankatua Kapteeninkadun kohdalta itään päin.
Lars Sonck: Mikael Agricolan kirkko, 1925.
Ernst Lohrmann: Pyhän Henrikin katedraali, 1860.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tehtaankatu (Helsinki) Wikimedia Commonsissa
Ilmakuva Venäjän suurlähetystöstä Microsoft Bingissä
Lars Sonckin suunnittelema Eiran sairaala Tehtaankadun ja Laivurinkadun risteyksessä osoitteessa Tehtaankatu 30.
Nikula

Nikula on suomalainen sukunimi, joka esiintyy myös asutusnimenä. Nimi voi viitata  muun muassa seuraaviin henkilöihin tai asioihin:
Sukunimi

Aaro Nikula (s. 1999), lentopalloilija
Akseli Nikula (1884–1956), kansanedustaja
Artturi Nikula (1892–1942), jääkärimajuri
Jaana Nikula (s. 1962), kirjallisuuden kääntäjä ja tietokirjailija
Jarno Nikula (s. 1974), koripalloilija
Jone Nikula (s. 1970), musiikin ja median monitoimimies, Paavo ja Riitta Nikulan poika
Jouni Nikula (s. 1978), laulaja
Karl Henrik Nikula (s. 1944), toimittaja
Marko Nikula (s. 1992), pesäpalloilija
Oscar Nikula (1907–1996), pohjoismaisen historian professori
Paavo Nikula (1942–2024), oikeuskansleri, kansanedustaja ja ministeri, Riitta Nikulan puoliso, Jone ja Stuba Nikulan isä
Pentti Nikula (s. 1939), seiväshyppääjä
Riitta Nikula (s. 1944), taidehistorian professori, Paavo Nikulan puoliso, Jone ja Stuba Nikulan äiti
Sigrid Nikula (1908–1996), historioitsija ja teologian tohtori
Stuba Nikula (s. 1972), Helsingin tapahtumasäätiön toimitusjohtaja, Paavo ja Riitta Nikulan poika
Yrjö Nikula (1895–1965), pankinjohtaja, lehdenkustantaja, lapuanliikkeen taustavaikuttaja
Paikannimi

Nikula, kylä Kaustisella
Nikula, ravirata Kaustisella
Muita

Nikula v. Suomi, oikeusjuttu
Pentti Nikulan patsas, seiväshyppääjä Pentti Nikulan muistomerkki Somerolla
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Nikula”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Vulpes vulpes peculiosa

| Vulpes vulpes peculiosa |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Koiraeläimet Canidae
Suku::  Ketut Vulpes
Laji::  Kettu vulpes
Alalaji::  peculiosa
Kolmiosainen nimi
 Vulpes vulpes peculiosa  Kishida, 1924 
Katso myös
   Vulpes vulpes peculiosa Wikispeciesissä   Vulpes vulpes peculiosa Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vulpes vulpes peculiosa on Korean niemimaalla Pohjois-Koreassa ja Etelä-Koreassa esiintyvä ketun (Vulpes vulpes) alalaji. Historiallisesti suhteellinen yleinen kettu on sittemmin kadonnut suurimmasta osasta niemimaata. Etelä-Koreasta se hävisi kokonaan, joskin sittemmin on tehty kokeiluja sen palauttamisesta takaisin luontoon.
Koko ja ulkonäkö

V. v. peculiosa on painoltaan noin 3,5–4,7 kg. sen ruumiin pituus on 57–60 cm ja korkeus 38 cm. Naaraat ovat hieman uroksia pienempiä. Jalat ovat pitkät ja hoikat. Turkin väritys vaihtelee vaalean keltaisesta punertavaan tai punertavan ruskeaan. Ruumiin alapuoli ja kaula on valkoinen tai harmahtava. Jalkojen alaosa on musta. Kuono on terävä ja nenä musta tai tumman ruskea. Korvien kärjet ovat mustat. Aikuisilla yksilöillä silmät ovat keltaiset. Häntä on tuuhea ja hännänpää valkoinen tai musta.
Levinneisyys ja elinympäristö

V. v. peculiosa esiintyy Korean niemimaalla Pohjois-Koreassa ja Etelä-Koreassa. Historiallisesti sen levinneisyysalue käsitti koko niemimaan Jejua ja muita syrjäisimpiä saaria lukuun ottamatta. Käytännössä se on hävinnyt suuresta osasta esiintymisaluettaan. Luonnonvaraisia kantoja säilyi tiettävästi vain Pohjois-Korean koillisosassa. Etelä-Koreasta se hävisi kokonaan.
Elinympäristö käsittää alueita aina merenpinnan tasosta alkaen 4 500 metrin korkeuksiin saakka. Se suosii suhteellisen avoimia ympäristöjä, kuten ruohikkoja, maatalousalueita, vesistöjen varsia ja metsän reunamia. Se tarvitsee kaivukelpoista maata.
Elintavat

V. v. peculiosa esiintyy tuupillisesti uroksen ja naaraan, tai uroiksen ja kahden naaraan, sekä niiden jälkikasvun muodostamissa ryhmissä. Varsinaisia laumoja ne eivät muodosta. Ne käyttäbvät ravinnokseen enimmäkseen pieniä nisäkkäitä ja lintuja, mutta voivat syödä myös kasvisperäistä ravintoa, kuten hedelmiä ja kasviksia. Ne saattavat syödä myös matelijoita ja raatoja. Ne voivat syödä 500 g–1 kg ravintoa ja liikkua 10 kilometriä ruuanhaussa päivittäin. Reviirin ko0ko on ravinnonlähteistä riippuen 5–12 km² tai ravinnon ollessa harvempaa 20–50 km². Ne ovat yleensä hämäräaktiivisia, mutta voivat liikkua myös muihin kellonaikoihin.
Korean niemimaalla ketut lisääntyvät tammjikuun ja helmikuun välillä. Uros ja naaras mudoostavat yleensä yksiavoisen parin, mutta joskus yros voi esiintyä useamman naaraan kanssa. Jos naaraita on useampi, ne voivat käyttää samaa pesää. Pesät rakennetaan pääasiassa pentujen kasvattamista varten. Samaa pesää voi käyttää useampi kettusukupolvi. Pentuja on yleensä kerrallaan 5–6. Ne elävät luonnossa noin 3-vuotiaiksi ja vankeudessa 12-vuotiaiksi.
Uhat, suojelu ja ihminen

V. v. peculiosa on kadonnut huomattavasta osasta historiallista levinneisyysaluettaan. Syitä ei tunneta täysin varmasti. Etelä-Koreasta se katosi kokonaan 1960-luvulla ja samoihin aikoihin sen levinneisyysalue kutistui huomattavasti myös Pohjois-Koreassa. Etelä-Koreasta on silloin tällöin tehty havaintoja, joita ei kuitenkaan ole voitu varmistaa. Ketun hävittyä sen ekologisen lokeron täytti supikoira. Kettu on määritelty nykyisin Etelä-Koreassa uhanalaiseksi lajiksi. Sen palauttamiseksi luontoon on tehty kokeiluja. Soulin eläintarhassa kasvatettuja kettuja on vapautettu esimerkiksi Sobaeksanin kansallispuistoon Pohjois-Gyeongsangissa.
Korealaisessa kansanperinteessä gumiho on yhdeksänhäntäinen kettu, joka voi ottaa kauniin naisen hahmon. Useimmissa tarinoissa gumihon tarkoituksena on muuttua kokonaan ihmiseksi, joka eri tarinoissa toteutuu eri tavoin.
Mustalampi (Jyväskylä, Keltinmäki)

| Mustalampi |
| --- | --- |
 Näkymä pohjoisrannalta
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jyväskylä
Koordinaatit:  62°14′16″N, 25°38′32″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Ristiselän alue (14.23)
Tulo-oja:  oja Soidinsuolta
Laskuoja:  oja Köhniönjärveen 
Järvinumero:  14.232.1.006
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  182 m  
Pituus:  340 m  
Leveys:  130 m  
Rantaviiva:  0,818 km  
Pinta-ala:  2,396 ha  
Tilavuus:  0.000071 km³ 
Keskisyvyys:  2,95 m  
Suurin syvyys:  6,1 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiMustalampi 
Mustalampi on Keski-Suomessa Jyväskylässä Mustalammen asuinalueen lähellä sijaitseva lampi tai pieni järvi.
Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,4 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee kahden mäen välisessä metsäisessä laaksossa. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 70 800 kuutiometriä, jolloin sen keskisyvyydeksi tulee 3,0 metriä. Lammen syvin kohta sijaitsee sen länsipäässä rannan tuntumassa. Siinä on 6,1 metriä syvää. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä ja sen rannat ovat soistunutta metsämaata. Lammen itäpään rannassa on hieman avosuota. Pohjoispuolella kulkee kapea tie muutamilla asunnoille ja maatilalle. Lammen eteläpuolella sijaitsee Keltinmäkeen kuuluvat Mäyrämäen ja Mustalammen asuinalueet. Asinalueelta tulee muutama polku lammelle ja yksi polku seuraa lammen pohjoisrantaa. Lounaan puolella lampea sijaitsee yksinäinen rakennus.
Näkymä itäpäästä
Luontoarvoja

Mustalampi ympäryksineen (12 ha) on yksi kaupungin määrittelemistä merkittävistä luontokohteista. Rajattuun alueeseen kuuluu lammen lisäksi sen länsipäähän laskeva oja sekä pohjoisempana sijaitseva lähde, joka on lehdon ja kangaskorven ympäröimä. Lammen soiset rannat ovat säilyneet luonnontilaisina.
Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Ristiselän alueella (14.23), jonka Köhniönjärven valuma-alueeseen (14.232) se kuuluu. Lammen valuma-alueeseen kuuluu Soidinsuo, josta on johdettu kaksi suo-ojaa länsirantaan. Valuma-alueella sijaitsee myös pieni Rajalampi. Lammen vedenpinnan korkeus on 182 metriä mpy. Lammen laskuoja alkaa sen itäpäästä ja se laskee rinnettä alas yhtyen Soidenlammesta alas laskevaan laskuojaan. Lopulta oja laskee Köhniönjärveen. Mustalammen laskuojalla on pudotusta noin 40 metriä ja alas Köhniönjärvelle tulee pudotusta yhteensä 54 metriä.
Historiaa

Vuoden 1963 peruskartassa on lammen ympäristö erinäisten maatilojen peltopalstojen täplittämää metsäaluetta. Soidinsuon nimi on kartassa Sintinsuo ja suon pohjoisosasta on nostettu turvetta. Turpeenottoalueesta ja samoin Rajalammesta on johdettu ojat lampeen. Vuoden 1983 kartassa on puolet maatiloista lopettaneet toimintansa ja niiden pellot on metsitetty. Sintinsuota on ojitettu ja ojien kuivatusvedet on johdettu lampeen. Hanhiperän maatiloille on rakennettu tie, joka ohittaa lammen pohjoispuolelta. Yksi metsätie kaartaa lammen eteläpuolelle. Vuoden 1990 kartassa on jäljelle jääneiden maatilojen pelloista metsitetty puolet. Mustalammen asuinalueen rakentamista ei ole vielä ehditty aloittamaan. Soidinsuon nimi on vielä tässäkin vaiheessa Sintinsuo.
Progressiivinen jackpot

Progressiivinen jackpot on joidenkin kolikkopelien ominaisuutena tarjottava ajan mittaan kasvava jackpot. Jackpotia kasvattavat pelaajien asettamat panokset, kunnes yksittäinen pelaaja voittaa sen, jolloin jackpot alkaa uudelleen kasvaa sille säädetystä vähimmäistasosta. Voitto perustuu jackpotin saamisen todennäköisyyden määrittävän generaattorin luomaan satunnaisuuteen. Päävoiton harvinaiseksi säädetty esiintymistiheys mahdollistaa sen kasvun suureksi.
Microgaming julkaisi vuonna 2006 Mega Moolah -pelin, josta tuli ensimmäinen nettikasinoiden valikoimiin otettu progressiivisen jackpotin sisältävä rahapeli. Progressiivisen jackpotin koko päivittyy reaaliaikaisesti keskitetyllä palvelimella, johon kaikki sen tarjoavat pelit on kytketty. Joulukuuhun 2024 mennessä kaikkien aikojen suurimpia progressiivisia jackpoteja olivat olleet The Finer Reels of Life WowPot -pelistä voitettu 38,4 miljoonan euron jackpot, Mega Moolah’sta voitettu 19,4 miljoonan euron jackpot ja Mega Fortune -pelistä voitettu 17,8 miljoonan euron jackpot.
Vuoden stand up -tulokas

Vuoden stand up -tulokas on vuodesta 2001 järjestetty uusille stand up -koomikoille tarkoitettu kutsukilpailu, johon kutsutaan tuoreimmat nousevat stand up -kyvyt. Aiemmin kilpailun ovat voittaneet muun muassa Ismo Leikola ja Krisse Salminen. Vuosina 2020 ja 2021 kilpailua ei järjestetty koronapandemian vuoksi. Vuonna 2023 kilpailun voitti Roosa Maskonen.
Kilpailu muuttui vuodeksi 2024 siten, että siinä järjestettiin ensin semifinaali, josta parhaat valittiin finaaliin. Semifinaali järjestettiin 20. syyskuuta 2024 ja finaali 11. lokakuuta 2024 Helsingin Apollossa.
Voittajat ja muut osallistujat:
Vuoden 2023 kilpailu järjestettiin 13. lokakuuta 2023 Helsingin Apollossa.
Vuoden 2022 finaali järjestettiin 21. lokakuuta 2022 Helsingin Apollossa.
Vuoden 2019 finaali järjestettiin 12. lokakuuta 2019 Helsingin Apollossa.
Vuoden 2018 finaali järjestettiin 13. lokakuuta 2018 Helsingin Apollossa.
2017 kilpailu järjestettiin poikkeuksellisesti Turun stand up -festareiden yhteydessä.
2001: (Ei järjestetty)
Kostan lasitehdas

Tehdasrakennus vuonna 2014.
Kostan lasitehdas (ruots. Kosta glasbruk) on Lessebon kunnassa Ruotsin Smålannissa sijaitseva lasitehdas. Sen perustivat vuonna 1742 maaherrat Anders Koskull ja Georg Bogislaus Staël von Holstein. Kostalla ovat työskennelleet muun muassa Elis Bergh, Tyra Lundgren ja Viktor Oksanen.
Tuotteita

Odelberg-sarjan juomalasi (1896)
Snöboll-lyhty (Ann Wolff)
Line-sarjan laseja (Anna Ehrner, 1982)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kostan lasitehdas Wikimedia Commonsissa
Maailmanperintöluettelo

Kohdeluettelot
Aasiassa ja Oseaniassa
Afrikassa
Amerikassa
Euroopassa
Vaarantuneet kohteet
Muuta
Unesco
Maailmanperintökomitea
n
k
Maailmanperintöluettelo on Unescon ylläpitämä järjestelmä, jonka tarkoituksena on suojella maailman ainutlaatuista kulttuuri- ja luonnonperintöä. Luetteloon valittujen maailmanperintökohteiden ja alueiden katsotaankin olevan arvokkaimmat kohteet, joiden suojelulla ja säilyttämisellä pitäisi olla erityinen merkitys ihmiskunnan kulttuuri- ja luonnonperinnön säilymiselle.
Unescon yleissopimus kulttuuri- ja luonnonperinnön säilyttämisestä allekirjoitettiin vuonna 1972. Tämän jälkeen 195 valtiota on ratifioinut sopimuksen. Jäsenvaltioiden joukosta valitaan edustajisto 21-jäseniseen Maailmanperintökomiteaan, joka tekee päätökset maailmanperintöluetteloa koskevista muutoksista. Maailmanperintöluettelossa on 168 maasta yhteensä 1 199 kohdetta, joista 933 on kulttuurikohteita, 227 luontokohteita ja 39 molempiin ryhmiin kuuluvia (2023). Eniten maailmanperintökohteita on Italiassa, yhteensä 59 (2023).
Historia > Taustat > Ennen toista maailmansotaa

Kansallisesta kulttuuriperinnöstä alettiin puhua ensimmäisen kerran valistuksen aikana 1700-luvulla. Kansallista perintöä käytettiin vahvistamaan paikallisia historiallisia juuria. Turismin lisääntymisen jälkeen kiinnostus entiseen kasvoi entisestään.
Perintöä haluttiin suojella, jotta tulevatkin sukupolvet näkisivät luonto- ja kulttuurikohteet. Yhdysvalloissa heräsi ajatus luontokohteiden suojelemisesta, kun Niagaran putousten luonnollinen erämaaympäristö oli tuhottu, ja siitä oli selvästi tullut ihmisen muokkaama alue. Vuonna 1872 Yhdysvaltoihin perustettiin maailman ensimmäinen kansallispuisto, Yellowstone, ja seuraavien vuosikymmenten aika kansallispuistojen idea levisi myös muualle maailmaan.
Ensimmäisen maailmansodan rauhanprosessi johti Kansainliiton perustamiseen. Kansainliiton neuvosto perusti Intellectual Cooperation Committeen vuonna 1922. Komitea lopetti toimintansa nopeasti, kun ei löytänyt rahoitusta Genevestä, mutta se perustettiin uudelleen Pariisissa 1926 nimellä International Institute of Intellectual Cooperation (IIIC). Kansainvälinen museotoimisto (IMO) perustettiin vuonna 1926 osana IIIC:tä. IMO järjesti muutamia merkittäviä tapahtumia, jotka vaikuttivat kulttuuriperinnönsuojeluun, kuten Ateenan konferenssissa 1931 päätetty Ateenan julistus, joka oli ensimmäinen kansainvälinen lausunto historiallisten monumenttien suojelemisesta.
Historia > Taustat > Toisen maailmansodan jälkeen

Yhdistyneiden kansakuntien peruskirja säädettiin San Franciscossa toisen maailmansodan jälkeen 24. lokakuuta 1945. Monet kansainväliset organisaatiot järjestyivät tämän jälkeen uudelleen, ja marraskuussa 1945 IIIC:n tilalle syntyi Unesco.
Toisen maailmansodan jälkeen kehittyi ajatus kansainvälisesti perintökohteiden suojelusta. Assuanin toisen padon rakennussuunnitelmat saivat aikaan kansainvälisen huolenaiheen Abu Simbelin temppeleiden kohtalosta, sillä ne olivat jäämässä Nasserjärven tulvaveden alle uuden padon myötä. Egyptin ja Sudanin hallitusten pyynnöstä Unesco käynnisti vuonna 1959 projektin Abu Simbelin temppeleiden pelastamiseksi. Projekti maksoi noin 80 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, ja sen aikana Abu Simbelin temppelit purettiin ja kasattiin uuteen paikkaan. Lisäksi veden alle jäävällä alueella järjestettiin laajoja arkeologisia kaivauksia. Projektin kustannuksiin osallistui noin 50 valtiota.
Unesco esitteli vuonna 1962 suosituksensa ihmisten tekemien ja luonnollisten ympäristöjen sekä kohteiden suojelemiseksi ja entistämiseksi. Järjestö oli samoihin aikoihin mukana myös kahdessa laajassa pelastushankkeessa, jotka saivat maailmanlaajuista huomiota. Firenzen keskusta tarvitsi ennallistamista vuoden 1966 tulvan jälkeen ja Venetsian vuotuisten talvitulvien ongelma piti ratkaista. Lisäksi Unesco oli mukana suojaamassa Pakistanin Mohenjo-Daroa ja Indonesian Borobuduria.
Yhdysvaltain hallitus alkoi kiinnostua luonnonsuojelusta kansainvälisten järjestöjen, kuten Sierra Clubin ja Maailman luonnonsäätiön, kautta. Valkoisessa talossa vuonna 1965 järjestetyssä konferenssissa Yhdysvallat vaati itsenäisen kulttuuri- ja luonnonperintöä käsittelevän World Heritage Trust -säätiön perustamista. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto (IUCN) teki samantapaisen esityksen omille jäsenilleen vuonna 1968. Yhdistyneiden kansakuntien ympäristöohjelma, Unescon Ihminen ja biosfääri -ohjelma perustettiin 1970-luvun alussa, jolloin käytiin myös kansainvälisiä konferensseja kansallispuistoista. Nämä lisäsivät entisestään kansainvälistä tietoisuutta suojelutarpeista.