stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jekaterina Daškova
Aiheesta muualla

Dashkova, Ekaterina Romanovna: The  Memoirs of Princess Dashkova. Kyril FitzLyon (Editor, Translator), Jehanne M. Gheith (Introduction). Duke University Press; New Ed edition. ISBN 978-0822316213
The Princess & the Patriot (Arkistoitu – Internet Archive): Ekaterina Dashkova, Benjamin Franklin, and the Age of Enlightenment. Museum of the American Philosophical Society.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Leopoldina 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef 
Jekaterina Daškova on kuvattu veistoksena vuonna 1873 Pietarissa paljastetun Katariina II:n patsaan jalustassa.
Michael Crichton

| Michael Crichton |
| --- | --- |
 Michael Crichton puhumassa Harvardissa vuonna 2002.
Henkilötiedot
Syntynyt: 23. lokakuuta 1942 Chicago, Yhdysvallat
Kuollut: 4. marraskuuta 2008 (66 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija, ohjaaja, tuottaja, lääkäri
Kirjailija
Salanimi: John Lange, Jeffery Hudson, Michael Douglas
Äidinkieli: englanti
Tuotannon kieli: englanti
Aiheet:  tiede, historia
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
michaelcrichton.com
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
John Michael Crichton (23. lokakuuta 1942 Chicago, Yhdysvallat – 4. marraskuuta 2008 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen kirjailija, käsikirjoittaja, elokuvaohjaaja ja elokuvatuottaja. Hän käytti uransa alussa myös kirjailijanimiä John Lange, Jeffery Hudson ja Michael Douglas.
Crichtonin tieteisaiheiset jännitysromaanit käsittelevät usein tieteen epäonnistumisia ja teknologiaa, mutta hän kirjoitti myös historiallisia romaaneja sekä tietokirjoja. Crichton ohjasi ja käsikirjoitti myös elokuvia sekä loi suositun sairaala-aiheisen Teho-osasto-televisiosarjan.
Elämä ja ura > Varhainen elämä

Crichton syntyi 23. lokakuuta 1942 Chicagossa nelilapsisen perheen esikoisena. Hän varttui Roslynissä New Yorkin osavaltiossa. Hänen isänsä oli journalisti. Crichtonin äiti käytti poikaansa monta kertaa viikossa teatterissa, museoissa, elokuvissa ja konserteissa.
Elämä ja ura > Nuoruus ja opinnot

Crichton aloitti kirjoittamisen jo nuorena. Hän oli 13-vuotias, kun hänen novellejaan alettiin julkaista lehdissä, ja 14-vuotiaana hän sai myytyä matkakertomuksensa The New York Timesiin. Lukioaikoinaan Crichton kirjoitti paikallislehteen urheilujuttuja, ja myöhemmin hän kirjoitti Harvard Crimsoniin.
Crichton alkoi lukiossa suunnitella kirjailijanuraa ja aloitti englannin kielen opinnot Harvardin yliopistossa vuonna 1960. Saatuaan opettajiltaan huonoa palautetta kirjoitustyylistään Crichton vaihtoi kuitenkin pääaineekseen antropologian. Crichton valmistui Harvardista vuonna 1964 ja toimi vuoden ajan vierailevana antropologian luennoitsijana Cambridgen yliopistossa Englannissa. Palattuaan Yhdysvaltoihin hän aloitti lääketieteen opinnot Harvard Medical Schoolissa.
Crichton valmistui lääketieteen tohtoriksi vuonna 1969 ja työskenteli vuoden ajan tutkijatohtorina Salk Institute for Biological Studies -instituutissa La Jollassa. Sinä aikana hän kirjoitti tietokirjan Five Patients: The Hospital Explained, josta hänelle myönnettiin Yhdysvaltain lääketiedekirjailijoiden yhdistyksen vuoden kirjailija -palkinto.
Elämä ja ura > Romaanikirjailijana

Opiskellessaan vielä lääketiedettä Crichton alkoi kirjoittaa jännitysromaaneja kirjailijanimillä John Lange ja Jeffery Hudson. Hänen lääketieteellinen trillerinsä Pakkotila (1968) voitti Yhdysvaltain rikoskirjailijoiden myöntämän Edgar-palkinnon. Andromeda uhkaa (1969) oli Crichtonin ensimmäinen omalla nimellään julkaisema kirja. Se kuvaa tutkijoita, jotka yrittävät pelastaa ihmiskuntaa ulkoavaruudesta tulleelta mikro-organismilta. Romaani oli Crichtonin ensimmäinen suuri myyntimenestys, ja siitä tehtiin myös elokuva vuonna 1971.
Menestyksensä ansiosta Crichton saattoi siirtyä kokopäivätoimiseksi kirjailijaksi. Hän kirjoitti yli kolmen vuosikymmenen aikana lukuisia menestysromaaneja. Ennen kuolemaansa vuonna 2008 Crichtonilta oli julkaistu 25 romaania, joita oli myyty yhteensä yli 150 miljoonaa kappaletta. Yhdysvalloissa Crichtonin kirjat nousivat säännöllisesti myyntilistojen kärkeen. Crichtonin kuoleman jälkeen häneltä on julkaistu vielä kolme postuumia teosta. Monesta Crichtonin romaanista on tehty elokuva, kuten romaanista Dinosauruspuisto (1990), josta Steven Spielberg ohjasi menestyselokuvan Jurassic Park (1993).
Crichtonin romaanit käsittelevät usein tieteen epäonnistumisia ja teknologiaa, joka tuo esiin ihmisluonnon mädännäisyyden. Crichton hyödynsi kirjoissaan monipuolista asiantuntemustaan niin tieteestä kuin tekniikastakin. Steven Spielbergin mukaan Crichton oli mestari yhdistämään tiedettä suuriin ja teatraalisiin konsepteihin. Crichton kirjoitti joskus myös ajankohtaisista ja kiistanalaisista asioista, kuten seksuaalisesta ahdistelusta, japanilaisista bisnestavoista sekä ilmaston lämpenemisestä. Crichton kirjoitti myös muutaman historiallisen romaanin.
Elämä ja ura > Elokuvat ja televisio

Crichtonin ensimmäinen elokuvaohjaus oli Tappokone (1973), johon hän myös kirjoitti käsikirjoituksen. Crichton ohjasi 1970- ja 1980-luvulla vielä viisi elokuvaa lisää. Hän kirjoitti myös elokuvakäsikirjoituksia ja loi television menestyssarjan Teho-osasto, jonka ensiesitys oli vuonna 1994.
Elämä ja ura > Tietokirjat ja muu toiminta

Crichton kirjoitti kertomakirjallisuuden ohella myös tietokirjoja, kuten taiteilijakuvan Jasper Johnsista ja kirjan tietotekniikasta, sekä omaelämäkerrallisia kertomuksia. Hän perusti 1980-luvun alussa pienen ohjelmistoyrityksen ja suunnitteli tietokonepelin. Crichton sai vuonna 1995 Yhdysvaltain elokuva-akatemian myöntämän palkinnon teknisestä saavutuksesta elokuvien budjetoinnin ja aikataulutuksen tietokoneistukseen liittyen.
Elämä ja ura > Yksityiselämä ja kuolema

Crichton oli naimisissa viisi kertaa, ja hänellä on lapsia. Crichton oli 206 senttimetriä pitkä. Crichton kuoli syöpään vuonna 2008.
Teoksia > Suomennetut omalla nimellä julkaistut teokset

Andromeda uhkaa, suom. Matti Kannosto. Tammi, 1970
Aivoryöstö, suom. Matti Kannosto. Tammi, 1974 ISBN 951-30-2423-7., ISBN 951-30-2424-5
Junanryöstäjät, suom. Kalevi Nyytäjä. Tammi, 1976 ISBN 951-30-3726-6., ISBN 951-30-3727-4
Herrasmiesryöstäjä, suom. Kalevi Nyytäjä. Suuri suomalainen kirjakerho, 1977 ISBN 951-643-107-0
Kongo, suom. Eero Mänttäri. Tammi, 1981 ISBN 951-30-5433-0
Tietokone tuttavaksi, suom. Ilkka Rekiaro. Tammi, 1985 ISBN 951-30-6094-2
Vieras tulevaisuudesta, suom. Kaisa Kallio. Tammi, 1988 ISBN 951-30-6904-4
Dinosauruspuisto, suom. Tarmo Haarala. Tammi, 1992 ISBN 951-30-9888-5
Verkossa, suom. Tarmo Haarala. Otava, 1994. ISBN 951-1-13264-4
Nouseva aurinko, suom. Tarmo Haarala. Tammi, 1994 ISBN 951-31-0178-9
Kadonnut maailma, suom. Jaakko Kankaanpää. Otava, 1996. ISBN 951-1-13816-2
Suora lento, suom. Jaakko Kankaanpää. Otava, 1997. ISBN 951-1-14882-6
Aikamatka, suom. Kari Salminen. Otava, 2000. ISBN 951-1-16783-9
Saalistaja, suom. Jaakko Kankaanpää. Otava, 2003. ISBN 951-1-18819-4
Pelon ilmasto, suom. Tapani Kilpeläinen. Otava, 2006 ISBN 951-1-20588-9., ISBN 978-951-1-20588-3
Nyt, suom. Ilkka Rekiaro. Otava, 2007 ISBN 978-951-1-22035-0
Kaappareiden vesillä, suom. Ilkka Rekiaro. Otava, 2010 ISBN 978-951-1-24309-0
Mikro, Michael Crichton & Richard Preston; suom. Ilkka Rekiaro. Otava, 2012 ISBN 978-951-1-26558-0
Teoksia > Suomennetut Jeffery Hudson -nimellä julkaistut

Pakkotila, suom. Raija Mattila 1970, WSOY
Teoksia > Teosten elokuvaversioita

Andromeda uhkaa (1971). Ohjaus Robert Wise.
Aivoryöstö (1974). Ohjaus Mike Hodges.
Kultajuna (1978). Ohjaus Michael Crichton.
Nouseva aurinko (1993). Ohjaus Philip Kaufman.
Jurassic Park (1993). Ohjaus Steven Spielberg.
Verkossa (1994). Ohjaus Barry Levinson.
Congo (1995). Ohjaus Frank Marshall.
Kadonnut maailma: Jurassic Park (1997). Ohjaus Steven Spielberg.
Vieras tulevaisuudesta (1998). Ohjaus Barry Levinson.
13. soturi (perustuu kirjaan Eaters of the Dead) (1999). Ohjaus John McTiernan.
Aikamatka (2003). Ohjaus Richard Donner.
Andromedan taakka (kaksiosainen televisioelokuva) (2008). Ohjaus Mikael Salomon.
Teoksia > Omat elokuvaohjaukset

Tappokone (Westworld, 1973)
Kooma (Coma, 1978)
Kultajuna (The First Great Train Robbery, 1978)
Looker-murhat (Looker, 1981)
Karkuri (Runaway, 1984)
Tuntematon tappaja (Physical Evidence, 1989)
Kirjallisuutta

Ulkomaisia nykykertojia 1. Toimittaneet Ritva Aarnio ja Ismo Loivamaa. BTJ Kirjastopalvelu, 1998.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Michael Crichton Wikimedia Commonsissa
Michael Crichtonin kotisivut (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST 2  ISNI 2  VIAF 2  3  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja 2  3  Ranska 2  BnF data 2  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki 2  3  Australia  Kreikka  Korea 2  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 2  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Darwininsirkut

| Darwininsirkut |
| --- | --- |
 Darwininsirkkuja Darwinin teoksesta Voyage of Beagle. Piirrokset tehnyt John Gould.
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tangarat Thraupidae
Alaheimo::  Darwininsirkut Geospizinae
Suvut
 Geospiza  Camarhynchus  Certhidea  Pinaroloxias 
Katso myös
   Darwininsirkut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Darwininsirkut (tunnetaan myös darwininpeippoina) on neljäntoista läheistä sukua olevan eri lajin varpuslinturyhmä, jonka edustajia tavataan vain Galápagossaarilla ja Galápagossaarilta 960 kilometriä kaakkoon olevalla Kookossaarella. Galápagossaarilta voi tavata 13 lajia ja Kookossaarelta yhden kotoperäisen lajin. Darwininsirkkujen alkuperäiskanta on tuntematon, mutta niiden oletetaan saaneen alkunsa yhdestä ainoasta saarelle eksyneestä lajista, mahdollisesti kantamuoto oli saintluciansirkkunen Saint Lucian saarelta Karibialta. Kukin laji on hiljalleen ajan kuluessa ottanut haltuun oman ekologisen lokeronsa. Leviäminen oli helppoa vähäisen ravinnosta kilpailun vuoksi. Darwininsirkut muodostavat parhaan lintumaailmassa tavattavan esimerkin sopeutumisen suuntautumisesta eri ekologisiin lokeroihin.
Darwininsirkut ovat läheistä sukua toisilleen, ja ne polveutuvat yhdestä yksilöstä. Ne eivät kuitenkaan olisi erilaistuneet lajeiksi, elleivät ne olisi olleet maantieteellisesti erossa toisistaan. Lajit erikoistuivat ja ovat muuttuneet geneettisesti niin paljon eri saarilla, etteivät kaikki niistä enää pysty risteytymään keskenään. Tosin osa lajeista risteytyy keskenään. Galápagossaarilla luonnonvalinta on suosinut erilaistumista ja adaptiivista radiaatiota.
Tutkimukset

Asumattomalla Daphne Majorin saarella asuvia sirkkuja tutkittiin tarkkaan lyhyen tutkimusjakson ajan vuosina 1973–2001. Näinkin lyhyessä ajassa saarella asuneiden sirkkujen nokkien havaittiin muuttaneen muotoa ja itse lintujen koon aluksi suurentuneen ja sen jälkeen pienentyneen. Tutkijat arvelevat vaihtelujen syntyneen ilmasto-olosuhteiden muutoksesta tällä ajanjaksolla. Tutkimusjakson aikana alueella vallitsi pitkä kuiva jakso ennen El Niño -ilmiön synnyttämää pitkää sadekautta. Kuivan kauden aikana suurikokoiset yksilöt menestyivät pienempikokoisia paremmin. Saaren kaktussirkut myös alkoivat muuttua maasirkkujen näköisiksi. Kaktussirkkukoiraat alkoivat paritella maasirkkunaaraiden kanssa, koska oman lajin naaraita oli vähän ravintopulan vuoksi. Maasirkut pärjäsivät kaktussirkkuja paremmin, koska ne osasivat hyödyntää alueelta löytyvää ravintoa monipuolisemmin.
Tutkimukset > Uusin laji?

Vuonna 1981 Daphne Major -saarelle saapui isokaktussirkku-uros. Pari sukupolvea myöhemmin se lisääntyi enää itsensä kanssa, koska saaren omien darwininsirkkulajien naaraat eivät tunnistaneet sen laulua ja koska pariutumisen kannalta olennaiset nokat ovat erilaisia. Uppsalan yliopiston professori Leif Anderssonin mukaan taksonomi, joka ei tuntisi lajin historiaa, pitäisi sitä omana lajinaan. Isomman kokonsa vuoksi se voi hyödyntää ravinnonlähteitä, jotka jäävät muilta lajeilta hyödyntämättä. Tutkijoiden mukaan tämä on esimerkki evoluutiosta lyhyessä ajassa, vaikka lajien määritteleminen onkin tulkinnanvaraista.
Charles Darwin ja sirkut

Darwininsirkuilla oli myös merkittävä vaikutus yhdessä muiden saarten eläinten kanssa Charles Darwinin kehittämään evoluutioteorian. Charles Darwin vieraili Galápagossaarilla 1835 viisi vuotta kestäneen maailmanympäripurjehduksensa loppupuolella. Darwinilla itsellään ei ollut aluksi käsitystä miten merkittäviä lajit olivat, ja hän oli jopa aineiston lajittelussa huolimaton. Hän luuli osan nykyisin darwininsirkkuina tunnetuista lajeista olleen täysin eri lintulajeja. Darwin kirjoitti 1835: ”Merkillisin seikka on eri lajeilla tavattava täydellinen, asteittainen sarja nokankokoja: suurimmillaan nokka on kuin nokkavarpusella, pienimmillään kuin tavallisella peipolla.”
Darwin sai myöhemmin julkaistua evoluutioteoriaansa tukemaan merkittävää aineistoa keräämistään darwininsirkuista, jotka hän toimitti englantilaiselle lintutieteilijä John Gouldille tutkitettavaksi. Lintutieteilijä Gouldin kerrottua Darwinille ulkomuodoltaan hyvinkin erilaisten lajien olevan toisilleen läheistä sukua ja hyvin erilaisia kuin muualla maapallolla tavattavat, Darwin päätteli niiden eristyneellä saariryhmällä lajiutuneen sinne eksyneestä kantamuodosta, joka sopeutui erilaisiin saariryhmän vapaisiin ekolokeroihin. Darwin teki päätelmänsä ilman nykyaikaisen geenitutkimuksen apua ja sai siitä osaltaan kipinän evoluutioteorian kehittämiselle.
Lajit

Darwininsirkut ovat ulkonäöltään melko tavallisia, noin 10–20 cm kokoisia. Merkittävin ero lajeissa on niiden nokan muodossa.
Maasirkkujen suvun (Geospiza) kuusi lajia ruokailevat maassa ja erilaisten nokkiensa avulla ne pystyvät käsittelemään tehokkaasti erilaista siemenravintoa. Isommilla saarilla, joissa on joukko toisistaan poikkeavia elinympäristöjä, lajit pystyvät asustamaan yhdessä. Poikkeuksen tekevät suvun lajit kaktussirkku (Geospiza scandens) ja isokaktussirkku (Geospiza conirostris), jotka pysyttelevät saarilla, joilla kasvaa majavanhäntäkaktusta (Opuntia basilaris). Eri saarilla esiintyy vain toista niistä. Pienet eroavaisuudet nokassa eivät ole riittäviä estämään kilpailua, joten toinen laji karkottaa aina toisen.
Puusirkkujen sukuun (Camarhynchus spp.) kuuluu kuusi lajia. Niiden nokkien koossa on havaittavissa merkittäviä eroja, aivan kuten niiden syömässä ravinnossakin. Alasukuun Camarhynchus kuuluu kolme lajia, jotka syövät kookkaita hyönteisiä ja pehmeitä siemeniä.
Puusirkkujen alasuvun ainut edustaja, kasvissirkku, (Platyspiza crassirostris) käyttää ravintonaan silmuja, lehtiä ja meheviä hedelmiä.
Alasukuun Cactospiza kuuluu kaksi hyönteisiä syövää lajia. Tikkasirkku (Camarhynchus pallidus) ja mangrovesirkku (Camarhynchus heliobates) käyttävät säännöllisesti pieniä tikkuja apuna kaivaessaan esiin hyönteisiä koloista, joita ei ilman apuvälineitä voitaisi tavoittaa.
Kerttusirkku (Certhidea olivacea) ja kookossaarensirkku (Pinaroloxias inornata) ovat samankaltaisia nokastaan. Niillä molemmilla on ohut nokka ja niiden ravintoa ovat hyönteiset, tosin kookossaarensirkku pystyy imemään myös mettä. Kerttusirkku on esimerkki konvergenttisesta evoluutiosta. Se on ulkonäöltään ja ravinnonhankintatavoiltaan täysin kerttujen kaltainen. Sen todellinen sukulaisuus darwininsirkkuihin voidaan todeta vain sisärakenteen ja pesimistapojen perusteella.
Lajit > Luettelo lajeista

Maasirkut (Geospiza )
(G. magnirostris) isomaasirkku
(G. fortis) maasirkku
(G. fuliginosa) pikkumaasirkku
(G. difficilis) vampyyrisirkku
(G. scandens) kaktussirkku
(G. conirostris) isokaktussirkku
Puusirkut (Camarhynchus )
(C. psittacula) isopuusirkku
(C. parvulus) pikkupuusirkku
(C. pauper) puusirkku
(Camarhynchus crassirostris syn. Platyspiza crassirostris) kasvissirkku
(C. pallidus) tikkasirkku
(C. heliobates) mangrovesirkku
Certhidea
(C. olivacea) kerttusirkku
Pinaroloxias
(P. inornata) kookossaarensirkku
Aiheesta muualla

Darwin's Finches Evolve Before Scientists' Eyes (englanniksi)
Genetics and the Origin of Birds Species, Grant and Grant  in PNAS (englanniksi)
Sato et al Phylogeny of Darwin's finches as revealed by mtDNA sequences in PNAS (englanniksi)
Jouni Räsänen

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 29. tammikuuta 1970 (ikä 55)
Syntymäpaikka: Kuopio, Suomi
Pelipaikka: vasen laitapuolustaja
Pituus: 181 cm
Junioriseurat
1981–1989: KuPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1987–1992 | KuPS | 58 | (3) |
| 1990 | → Kings (laina) | 8 | (3) |
| 1993–1996 | MP | 85 | (8) |
| 1994 | → KuPS (laina) | 13 | (0) |
| 1997–2000 | Haka | 88 | (6) |
| Yhteensä | Yhteensä | 252 | (20) |
Maajoukkue
| 1986 | Suomi U16 | 7 | (1) |
| 1987 | Suomi U17 | 7 | (0) |
| 1988 | Suomi U18 | 1 | (0) |
| 1999 | Suomi | 2 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Jouni Räsänen (s. 29. tammikuuta 1970 Kuopio) on suomalainen entinen jalkapalloilija.
Laitapuolustajana pelannut Räsänen edusti urallaan Kuopion Palloseuraa 1987–1989, 1991–1992 ja 1994, Mikkelin Palloilijoita 1993–1996 sekä Valkeakosken Hakaa 1997–2000. Hän voitti Hakassa Suomen mestaruuden kolmesti 1998–2000 ja Suomen Cupin 1997. Kaikkiaan Räsänen pelasi 12 kauden aikana 213 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 11 maalia.
Räsänen pelasi Suomen maajoukkueessa kaksi maaottelua 1999.
Ymär Daher

| Ymär Daher> Умяр Дахер / Гомәр Таһир  عمر طاهر  Ümer Tâher |
| --- | --- |
 Ümer vuonna 1970 Kazanissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: Умяр Зарифов  عمر ظريف 15. marraskuuta, 1910 Kuysu, Sergatšin kihlakunta, Nižni Novgorodin kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 10. heinäkuuta 1999 (88 vuotta) Helsinki, Suomi
Arvonimi: Tatarstanin tasavallan ansioitunut kulttuurityöntekijä (1998)
Vanhemmat:  Zarif Taher uğlı  Esma Sabır kızı
Puoliso:  Halide Samaletdin
Lapset:  Okan, Rahile, Tinet
Ymär Daher (Ümer Taher, ent. Tahiroff; 15. marraskuuta 1910 – 10. heinäkuuta 1999) oli tataaritaustainen suomalainen kulttuurityöntekijä, tutkija, virkamies, turkologian opettaja ja dosentti, filosofian tohtori sekä varatuomari. Tutkijana Daher osallistui eri altaistiikan ja turkologian kansainvälisiin konferensseihin. Hänen monipuolista kielitaitoa ja kulttuurituntemustaan käytti hyödyksi muun muassa presidentti Urho Kekkonen.
Daher oli merkittävä henkilö Suomen- ja Venäjän tataarien välisten yhteyksien luomisessa Neuvostoaikana. Tatarstanin presidentti Mintimer Šaimijev myönsi hänelle ansioituneen kulttuurityöntekijän arvonimen. Ymärin poika Okan Daher on isänsä tavoin ollut aktiivinen tataarien kulttuurityöntekijä. Hän toimi pitkään Suomen Islam-seurakunnan puheenjohtajana.
Varhainen elämä

Ymär Zarifinpoika (Ümer Zarif uğlı, Umjar Zarifov) syntyi vuonna 1910 tataarikylässä Kuisu (Овечий Овраг, Ovetšiy Ovrag), Nižni Novgorodin alueella. Hän saapui Suomeen sisaruksiensa kanssa vuonna 1922. Hänen isänsä, turkiskauppias ja poliittinen aktivisti Sarif Daher (Zarif Taher uğlı, Tahiroff; 1884–1959) asui maassa jo entuudestaan. Isä-Daher oli mukana perustamassa Etuvartiokansojen klubia vuonna 1919 toisen tataariaktivistin, Hasan Kanykoffin kanssa. Ymär Daherin äiti Esma Sabir (Sabirova, Sabır kızı) kuoli ennen kuin hän saapui Suomeen.
Ura

Daher aloitti opinnonsa professori Yrjö Jahnssonin perustamassa Helsingin suomalaisessa yksityislyseossa. Sieltä hän valmistui ylioppilaana, lainopin kandidaattina vuonna 1930. Daher suoritti ylemmän oikeustutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1938 ja sai varatuomarin arvonimen 1943.  Hänestä tuli vuosien 1961–1970 aikana lisäksi humanististen tieteiden kandidaatti sekä filosofian maisteri, lisensiaatti ja tohtori. Daher väitteli Helsingin yliopistossa Anatolian maanviljelyn historiasta vuonna 1970. Kustoksena toimi professori Jussi Aro ja vastaväittelijänä Pentti Aalto.
Daher työskenteli 1930-luvulla aluksi isänsä turkisyrityksessä konttoristina ja myöhemmin myyntipäällikkönä. Hän toimi seuraavaksi Helsingin verovirastossa vuosina 1938–1973, nimikkeillä tarkastaja, osastonhoitaja, liiketarkastaja, apulaissihteeri, osastosihteeri, osastopäällikkö. Daher oli myös Uudenmaan läänihallituksen ylimääräinen virkamies vuonna 1938, valtionvarainministeriön ylimäärääinen esittelijä vuonna 1947 ja korkeimman hallinto-oikeuden ylimääräinen virkamies 1944–1953.
Daher toimi Helsingin yliopistossa turkin- ja tataarin kielen- sekä turkologian opettajana 1963–1991 ja dosenttina 1976–1980. Hänen läheisiin yliopistotuttuihin kuului Martti Räsänen, Armas Salonen, Aulis J. Joki ja Pentti Aalto.
Daher osallistui tutkijana moniin altaistiikan ja turkologian kansainvälisiin konferensseihin Turkissa, Keski-Aasiassa, Yhdysvalloissa ja Euroopan eri maissa. Hän oli mukana järjestämässä muun muassa Kansainvälisen altaistiikan konferenssin ensimmäistä Suomessa pidettyä kokousta vuonna 1963. Hänen kollegansa ovat julkaisseet aiheeseen liittyvän kirjan nimeltään Tatarica, joka on omistettu Daherille.
Kulttuurityö

Ymär Daher oli aktiivinen vaikuttaja tataariyhteisön keskuudessa. Hän muun muassa toimi vuosia heidän seurakuntansa sekä kulttuuriyhdistyksensä hallituksissa. Daher oli mukana perustamassa tataarien omaa koulua (turkkilainen kansakoulu), jonka hallituksessa hän toimi myöhemmin. Daher perusti runoilija Sadri Hamidin sekä kielitieteilijä Martti Räsäsen kanssa kansallisrunoilija Abdulla Tukain nimeä kantavan yhdistyksen vuonna 1967. Sen kautta luotiin merkittäviä yhteyksiä Neuvostoliiton- ja Suomen tataarien kesken aina 1980-luvulle asti. Ensimmäiset vieraat, joiden matkan Daher kustansi itse, olivat tieteilijät Rezeda Ğaniyeva, Xatip Ğоsmanov ja Möxämmät Ğaynullin. He osallistuivat moniin tapaamisiin Suomessa ja valistivat Helsingin heimolaisia tataarien elämästä Tatarstanissa. He myös kertoivat kotiseutunsa tieteellisistä instituutioista Helsingin yliopiston professoreille.
Yhdistyksen kautta järjestettiin myös muusikoita maahan vierailuille. Vuonna 1968 näihin kuului Röstäm Yaxin, İlham Şakirov, Venera Şäripova, Ayrat Arslanov, Marat Äxmätov ja Mars Makarov, jotka yhdessä Daherin kanssa tapasivat presidentti Urho Kekkosen. Tapaamisen taltioi suomentataari -valokuvaaja Räshid Nasretdin.
Yhteyksien luominen rajan toiselle puolen sai alkunsa kun Daher itse vieraili ensimmäisen kerran Kazanissa huhtikuussa 1966. Osana Tatarstanin 50-vuotisjuhlan konferenssia kesäkuussa 1970 Daher oli vieraana Kazanissa sijaitsevan Tatarstanin tiedeakatemian G. Ibrahimovin kielen, kirjallisuuden ja taiteen instituutissa. Oman perheensä lisäksi hän kutsui Suomesta mukaansa tamperelaisen tataaritaiteilija Aisa Hakimcanin. Tatarstanin presidentti myönsi Daherille vuonna 1998 ansioituneen kulttuurityöntekijän arvonimen.
Daherilla oli laaja kielitaito ja kulttuurituntemus. Hän toimi muun muassa Ulkomaanyhdistysten yhteistoimikunnassa 1956–1978 ja Suomen Unesco-toimikunnan Itä-Länsi-jaostossa 1958–1963. Daher avusti presidentti Kekkosta monia kertoja, esimerkiksi vuonna 1971, kun tämä teki valtiovierailun Turkkiin.
Iranin šaahi Mohammad Reza Pahlavi myönsi vuonna 1953 Daherille Iranin kansallisen urheiluliiton ansiomerkin hänen toiminnastaan Iranin joukkueen hyväksi Helsingin kisojen aikana.