stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuula Ranta

Tuula Ranta (s. 1946 Tampere) on suomalainen kirjailija, äidinkielen ja kirjallisuuden lehtori sekä filosofian tohtori. Hän on tehnyt työuransa Kiteen lukion äidinkielen ja kirjallisuuden lehtorina.
Ranta aloitti dekkarikirjailijana syksyllä 2020 koulumaailmaan sijoittuvalla romaanillaan Totuus on vaihtuva maisema. Romaani avasi sarjan, jonka päähenkilö on kriminaalipsykologi Aira Karhu. Toinen osa Jotka varjoissa kulkevat ilmestyi syksyllä 2021. Sarjan toisessa osassa selvitetään konepajayritykseen liittyvää rikosvyyhtiä. Aira Karhu -sarjan kolmas osa Helle hautoo Kalmansaarta ilmestyy huhtikuussa 2023. Rannan kaksi ensimmäistä dekkaria sijoittuu fiktiiviselle Laaksala-nimiselle paikkakunnalle Keski-Pohjanmaalle. Kolmas dekkari sijoittuu puolestaan Kalla-nimiselle saarelle Laaksalan edustalle.
Dekkarit ovat ilmestyneet Myllylahti-kustantamon Murhamylly-sarjassa.
Rannan teoksissa rikoksia selvittävät rikoskomisario Tapani Mikkonen ja kuusikymppinen kriminaalipsykologi Aira Karhu. Hänen dekkareitaan on luonnehdittu psykologisiksi ihmissuhderomaaneiksi. Ranta aloitti kirjailijan uransa julkaisemalla rakkausromaaneja ja jatkokertomuksia Kolmiokirjan julkaisuissa.
Syksyllä 2023 Rannalta julkaistiin feel good -romaani Niinhän meille kerrottiin: romaani elämästä ja rikoksesta. Tampereelle sijoittuvassa romaanissa aiheena on romanssihuijaukset.
Ranta väitteli tammikuussa 2008 Joensuun yliopistossa tekstilingvistiikan alaan kuuluvalla väitöskirjallaan Kirjoittamisprosessi teksteinä: tekstilingvistinen näkökulma abiturienttien tekstintuottamismenettelyihin. Väitöskirjassaan hän tutki abiturienttien kirjoittamisprosesseja.
Teokset > Aira Karhu -sarjan dekkarit

Totuus on vaihtuva maisema, Myllylahti (2020) ISBN 978-952-356-112-0
Jotka varjoissa kulkevat, Myllylahti (2021) ISBN 978-952-356-217-2
Helle hautoo Kalmansaarta, Myllylahti (2023) ISBN 978-952-356-376-6
Teokset > Muut teokset

Niinhän meille kerrottiin: romaani elämästä ja rikoksesta, Myllylahti (2023) ISBN 978-952-356-433-6
Teokset > Väitöskirja

Kirjoittamisprosessi teksteinä: tekstilingvistinen näkökulma abiturienttien tekstintuottamismenettelyihin (2007). Humanistinen tiedekunta, Suomen kieli ja kulttuuritieteet, Joensuun yliopisto. ISBN 978-952-219-084-0
Rapier (ohjus)

Sveitsiläinen kiinteä Rapier-ohjusasema.
Rapier oli englantilaisvalmisteinen matalien korkeuksien ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Keskiaikaisen miekan mukaan nimettyä Rapieria käytettiin myös Ison-Britannian ulkopuolella. Rapier oli liikkumattomiin asemiin perustuva järjestelmä; myöhemmin kehiteltiin myös liikuteltava versio, Rapier 2.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rapier (ohjus) Wikimedia Commonsissa
Lasse Rantanen

Lasse Rantanen (s. 1966) on suomalainen graafinen suunnittelija ja kuvittaja, joka tunnetaan etenkin näyttävistä kuvituksistaan Helsingin Sanomissa. Grafia nimesi hänet Vuoden graafikoksi 2005.
Rantanen valmistui taiteiden maisteriksi Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 2000. Hän kutsuu itseään visuaaliseksi journalistiksi: ”Jos suunnittelija ja kuvittaja ei vastaa sisällöstä samalla tavalla kuin toimittaja, työstä tulee pelkkää koristetaidetta.”
Rantanen on toiminut Art Directorina Helsingin Sanomien Kuukausiliitteessä, Suomen Kuvalehdessä ja Urheilulehdessä. Hän on kouluttanut lehdentekijöitä Suomessa ja ulkomailla ja osallistunut monien lehtien kehitysprojekteihin. Vuonna 2007 Rantanen kirjoitti ensimmäisen suomalaisen aikakauslehden visuaalisesta suunnittelua koskevan oppaan Mistä on hyvät lehdet tehty. Vuonna 2013 hän julkaisi yhdessä Veripalvelussa työskennelleen vaimonsa Leena Valmun kanssa ensimmäisen lasten tietokirjansa verisolupoika Filiuksesta.
Rantanen jakaa työtilan Vesa Lehtimäen, Ville Tietäväisen ja Mikko Pelttarin kanssa Helsingin Kallion Alppikadulla. Rantanen kuuluu viiden graafikon ryhmään, jolla on yhteinen Linjamiehet-portfolio.
Vuonna 2012 Rantanen palkittiin kultamitalilla pohjoismaisessa sanomalehtikilpailussa (SNDS, Best of Scandinavian News Designin) Helsingin Sanomien artikkeliin Kriisi vailla loppua vuonna 2011 tekemästään kuvituksesta. Rantanen on palkittu myös Vuoden huiput -kilpailussa,lähde? jonka ylituomarina hän toimi vuonna 2012.
Teoksia

Mistä on hyvät lehdet tehty – visuaalisen journalismin keittokirja, Hill and Knowlton Finland Oy, 2007
Lapin sydän, yhdessä Hannu Tarmion kanssa, Nemo 2012, ISBN 9789522401809
Filius ja elinkaikkeuden arvoitus, (kuvitus) WSOY 2013
Probus ja suuri suoliston taistelu (kuvitus) Aula & Co 2016
Odina ja uuden elämän alku (kuvitus) Aula & Co 2018
Raha pilaa kaiken – kriittisen ajattelijan kuvakirja  Docendo 2024
Aiheesta muualla

Linjamiehet.fi
Panu Rajala

| Panu Rajala |
| --- | --- |
 Rajala Helsingin kirjamessuilla 2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 27. elokuuta 1945 (ikä 79) Helsinki
Aiheesta muualla
www.panurajala.fi
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Panu Rajala (s. 27. elokuuta 1945 Helsinki) on suomalainen kirjailija ja tutkija. Hän on koulutukseltaan filosofian tohtori.
Elämä ja ura

Rajala on työskennellyt Helsingin yliopiston assistenttina (1976–1982), MTV Oy:n teatteripäällikkönä (1983–1985) ja Tampereen yliopistossa teatterin ja draaman tutkimuksen professorina (1997–2005). Hän on toiminut F. E. Sillanpään seuran puheenjohtajana vuodesta 1996. Rajala oli Hiidenkivi-kulttuurilehden päätoimittaja 1997–2001.
Rajala on ohjannut Myllykolun kesäteatterissa näytelmät Hurskas kurjuus ja Ihmiset suviyössä. Rajala oli mukana dramaturgina, kun Kalle Holmberg valmisteli Pyynikin kesäteatteriin esitystä Väinö Linnan Täällä Pohjantähden alla -trilogiasta. Tuloksena oli kolme näytelmää, Akseli ja Elina, Pohjantähden alla ja Tuntematon sotilas. Näistä ensimmäistä esitettiin vuosina 1993 ja 1994, seuraavaa 1995 ja 1996 ja viimeistä 1997.
Rajala on työskennellyt myös elokuvan parissa. Yhdessä Rauni Mollbergin ja Pirjo Honkasalon kanssa hän dramatisoi Timo K. Mukan romaanin Maa on syntinen laulu samannimiseksi elokuvaksi. Yhteistyö Mollbergin kanssa jatkui Simo Puupposen eli Aapelin romaaniin pohjautuvassa televisioelokuvassa Siunattu hulluus (1975). Matti Kassilaa Rajala auttoi elokuvassa Haluan rakastaa, Peter (1972), joka on filmatisointi Aila Meriluodon romaanista Peter, Peter. Ensimmäisen varsinaisen elokuvakäsikirjoituksen Rajala teki Johannes Linnankosken romaanista Laulu tulipunaisesta kukasta vuonna 1971 – samannimisen elokuvan ohjasi Mikko Niskanen.
Rajala on kirjoittanut Frans Emil Sillanpäästä elämäkertatrilogian. Lisäksi hän on kirjoittanut Mika Waltarin näytelmistä kertovan kirjan Noita palaa näyttämölle: Mika Waltari parrasvaloissa vuonna 1998 ja Waltarin elämäkerran Unio mystica: Mika Waltarin elämä ja teokset vuonna 2008. Hän oli myös vuonna 2000 perustetun Mika Waltari -seuran ensimmäinen puheenjohtaja.
Finlandia-ehdokkaana vuonna 2015 ollut Intoilija – fotograafin muistikuvat sisältää parikymmentä sivua I. K. Inhan tekstiä kopioituna ilman, että sitä olisi merkitty mitenkään.
Vuonna 2017 ensi-iltansa Tampereen Komediateatterilla sai Rajalan näytelmä Päämäärä tuntematon. Näytelmän ohjaaja Panu Raipia oli aluksi ehdottanut Rajalalle, että tekisi Tuntemattomasta sotilaasta version Komediateatterille. Teos päätyikin keskittymään itse Väinö Linnan pääteoksen kirjoitusprosessiin.
Elämä ja ura > Yksityiselämä

Rajala on ollut naimisissa kolmesti. Ensimmäisestä avioliitostaan malli ja juristi Elina Ylivakerin kanssa Rajala jäi leskeksi 1988. Tästä liitosta hänellä on kolme lasta, poika ja kaksi tyttöä. Vuosina 1997–2004 Rajala oli naimisissa iskelmälaulaja Katri Helenan kanssa. Rajala kirjoitti suhteestaan Katri Helenaan kirjan Lavatähti ja kirjamies, joka ilmestyi vuonna 2013.
Rajala oli naimisissa vuodesta 2007 Marja Norhan kanssa tämän kuolemaan saakka vuonna 2021.
Rajala tuomittiin Turun käräjäoikeudessa laajennettuun lähestymiskieltoon kesäkuussa 2022, koska hän oli häiriköinyt kesäasuntonsa naapuria. Rajala tuomittiin syyskuussa 2022 Varsinais-Suomen käräjäoikeudessa kotirauhan rikkomisesta 30 päiväsakkoon, joka hänen tuloillaan teki lähes 6 900 euroa. Rajala syyllistyi tekoonsa Hämeenkyrössä toukokuun alussa kävelemällä kielloista huolimatta neljä kertaa edellä mainitun naapurin omistaman vapaa-ajantontin läpi.
Rajala asuu Helsingissä ja Hämeenkyrössä.
Näytelmät

Sen onnen aavistus (1988, Tampereen Teatteri)
Pelastaja (1996, Jyväskylän Kaupunginteatteri)
Akseli ja Elina (1997, Savonlinnan Kaupunginteatteri, dramaturgi)
Maan kämmenellä (1998, Pyynikin Kesäteatteri)
Herra Untolan rakkaudet (1998, Joensuun Kaupunginteatteri)
Herra Untolan salaisuus (1999, Porin Teatteri)
Sylvi ja Anita (2012, Helsingin Kaupunginteatteri)
Kuubalainen serenadi (2013, Rauman Kaupunginteatteri)
Päämäärä tuntematon (2017, Tampereen Komediateatteri)
Aiheesta muualla

Panu Rajalan kotisivut
Panu Rajala kertoo Yrjö Jylhä, talvisodan runoilija -teoksesta, Kirjastokaista-video
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB  Elonet  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Rakkaus on lumivalkoinen (kappale)

Kappaleen säveltäjä ja sanoittaja Jussi Hakulinen.
Rakkaus on lumivalkoinen on Yö-yhtyeen kappale vuodelta 2003. Jussi Hakulisen säveltämä ja sanoittama laulu on yhtyeen tunnetuimpia ja suurimpia hittejä vuonna 1984 julkaistun "Joutsenlaulun" ohella. Siitä ovat omia versioitaan tehneet myös lukuisat muut artistit. Kappale ilmestyi alun perin helmikuussa 2003, jolloin se julkaistiin sekä singlenä, että samannimisellä albumilla. Vuonna 2011 "Rakkaus on lumivalkoinen" valittiin radioasema Iskelmän yleisöäänestyksessä Yön parhaaksi kappaleeksi ennen "Joutsenlaulua".
Taustaa

Jussi Hakulinen on kertonut säveltäneensä kappaleen ollessaan kesäkuussa 2002 lomamatkalla Espanjan Saloussa yhdessä perheensä kanssa. Laulun kertosäe ja melodia tulivat hänen mieleensä kävelyretken aikana, jonka jälkeen Hakulinen palasi nopeasti hotellille ja näppäili melodian kännykän soittoääneksi. Samalla hän teki lauluun myös pari säkeistöä, mutta soinnut Hakulinen kirjoitti vasta Suomessa. Valmiin kappaleen sisältäneen demo-CD:n hän toimitti yhtyeelle heinäkuun alussa. Yö otti laulun keikkaohjelmistoonsa jo kesän 2002 aikana, mutta päätti julkaista syksyllä äänitetyn kappaleen singlenä vasta talvella 2003, jotta siitä ehdittäisiin saada miksausvaiheessa aikaiseksi tarpeeksi hyvä versio.
Hakulinen on kertonut ensin ajatelleensa laulun nimeksi Ihmiselon ihanuus ja kurjuus, joka on myös F. E. Sillanpään romaani, mutta päätyneensä lopulta ottamaan sen kertosäkeen alusta. Hakulisen mukaan laulutekstissä on kaksi rinnakkain kulkevaa teemaa. Toinen on kaiken peittävä rakastumisen tunne ja toinen taas kaiken, jopa uskon, menettäminen. Siihen kappaleessa viittaa rivi "pihamaalla katson miten kaunis voikaan olla maa, vaikkei ole Jumalaa". Hän on kutsunut laulua "toiseksi isoksi kappaleeksi" ja "totaaliseksi biisiksi", josta oli haaveillut "Joutsenlaulusta" lähtien jo 15 vuoden ajan ja pitää niitä myös ainoina tekeminään hitteinä.
Yön single

| ”Rakkaus on lumivalkoinen” Yö |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Rakkaus on lumivalkoinen
 Äänitetty : Deerhouse Studio, Tampere, elo–lokakuu 2002
 Julkaistu: 10. helmikuuta 2003
 Tuottaja(t): Mikko Kangasjärvi
 Tyylilaji: suomirock
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
 Suomen virallinen lista: 5. (7/2003)
Yön muut singlet
| ”Sano että jäät” 2002 | ”Rakkaus on lumivalkoinen” 2003 | ”Se kerran kirpaisee” 2003 |
Rakkaus on lumivalkoinen äänitettiin syksyllä 2002 samannimisen albumin sessioiden yhteydessä. Tuottajana oli yhtyeen kosketinsoittaja Mikko Kangasjärvi ja miksaajana Dan Tigerstedt. Kappaleeseen otettiin Yön soittajien lisäksi mukaan kapellimestari Tapani Purasen johtama jousiorkesteri, jolle sovituksen teki Anssi Tikanmäki ja kertosäkeessä puolestaan kuullaan Daffy Terävän keksimä kitara-arpeggio. Laulusta tehdyn musiikkivideon ohjasi Jukka Takalo.
Helmikuussa 2003 julkaistu single nousi Suomen viralliselle listalle yhdeksän viikon ajaksi ja oli korkeimmillaan sijalla viisi. Sen toinen kappale Kanssas oon on myöhemmin julkaistu vuoden 2006 kokoelmalla Yön valoisa puoli.
Yön single > Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Daffy Terävä – kitara
Jukka Lewis – basso, kitara,  taustalaulu
Antti Mäkinen – rummut
Mikko Kangasjärvi – kosketinsoittimet, haitari, taustalaulu
Jari Latomaa – kitara, kosketinsoittimet, taustalaulu (1)
Jari Yliaho – taustalaulu (1)
Tapani Puranen – kapellimestari (1)
Siri Heinonen-Nevala – viulu (1)
Heidi Kuula – viulu (1)
Janne Marttila – viulu (1)
Anu Matilainen – viulu (1)
Seppo Suikkanen – viulu (1)
Vitali Torkkeli – viulu (1)
Kimmo Tullila – viulu (1)
Martti Wiklund – viulu (1)
Yön single > Kappaleet

Rakkaus on lumivalkoinen – 5.01 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Kanssas oon – 3.56 (säv. & san. Jukka Lewis)
Konserttitallenteet

Kappaleen liveversioita on julkaistu vuoden 2003 albumilla Yhden yön tarinoita, joka nauhoitettiin Tampere-talon konsertissa ja vuonna 2006 Raumanmeren juhannuksessa äänitetyllä levyllä Kolmen illan varietee sekä vuoden 2011 Kiitos ja kunnia live – Hartwall Areena 10.12.2011 DVD:llä.
Muiden artistien versioita

Kappaleen ovat levyttäneet Yön lisäksi myös lukuisat muut artistit. Tunnetuimpia ovat Suvi Teräsniskan versio hänen Yö-tribuuttialbumillaan Hän tanssi kanssa enkeleiden (2013) sekä Miss Saanan versio, joka kuullaan Neil Hardwickin elokuvassa Jos rakastat (2009). Kappale on suosittu laulu erityisesti mieskuorojen keskuudessa. Sen ovat levyllä julkaisseet ainakin Canto Finlandia albumillaan Canto Finlandia III (2003), Aikamiehet kokoelmalla Kullatut muistot 1964–2004 (2004), sekä Salon viihdelaulajat (2012) ja Euran Työväen Laulajat (2014).
Savon murteella lauletun version kappaleesta teki Jamppa Kääriäinen vuonna 2010, ruotsinkielisen käännöksen En liten tid levytti Teddy Granroth 2012 ja englanninkielisen Love me like you never did before Jessica Wolff 2014. Se on myös mukana Smurffien albumilla Megaidolit Vol 12 (2004) nimellä Smurffimaa on lumivalkoinen.
Robin esitti Rakkaus on lumivalkoisen Vain elämää -televisiosarjan kuudennen kauden avausjaksossa. Hakulinen teki tarjouksen, että sen saa esittää 10 000 eurolla tai 15 000 eurolla, jos haluaa jättää vaikkei ole Jumalaa -kohdan pois. Kappaleesta maksettiin kalliimpi hinta.
Kauko Rastas

Kauko Rastas (4. marraskuuta 1925 Rautu – 7. maaliskuuta 2007 Tammisaari) oli suomalainen yritysjohtaja ja vuorineuvos.
Menetetystä Karjalasta kotoisin ollut Rastas valmistui rakennusinsinööriksi. Hän sai 1952 kutsun Yrjö Karjalaisen perustamaan insinööritoimistoon, josta tuli vuonna 1964 Polar-rakennusosakeyhtiö. Rastas oli mukana myös nykyisen Ramirentin perustamisessa, sillä vuonna 1955 hän perusti yhdessä Lauri Jämsän ja Reijo Lepäsmaan kanssa yhtiön nimeltä Rakennusmies.
Rastas liikkui vallan huipun tuntumassa. Hän kuului presidentti Urho Kekkosen sisäpiiriin ja oli tämän henkilökohtainen ystävä. Sillä oli vaikutusta, että suomalaiset saivat merkittäviä rakennushankkeita Neuvostoliitosta. Hän jäi eläkkeelle 1983, mutta oli vielä Polarin hallitusten puheenjohtaja vuoteen 1986.
Neuvostoliittoon tapahtuva rakennusprojektivienti laajeni 1970-luvun alussa. Sitä varten syntyi 1970-luvun idän rakennusprojekteja varten työyhteenliittymä Finn-Stroi, joka oli Kauko Rastaan luomus. Hän toimi sen  hallituksen puheenjohtajana 1972–1987. Lopulta mukana olivat Suomen kaikki suurimmat rakennusyhtiöt. Keskeisiä Neuvostoliiton rakennuskohteita olivat Enso ja Kostamus.
Hän sai vuorineuvoksen arvon (1974) ja Suomen Leijonan Ritarikunnan 1. luokan komentajamerkin. Hänet vihittiin kunniatohtoriksi.
Vuoden 1982 presidentinvaalien alla Rastas oli yksi näkyvimmistä Ahti Karjalaisen presidenttiehdokkuuden tukijoista.lähde?
Kirjallisuutta

Kauko Rastas, Juha Salmi, Jorma Hinkka & Timo Kivi: Rastaan Kaukon puhetta: yrittäjyydestä, asumisesta, rakentamisen viennistä, rakentamisesta ja sen tulevaisuudesta. Polarin 35-vuotisjuhlajulkaisu. Polar-rakennusyhtiöt 1987. ISBN 9789519950617.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Rapallon sopimus

Saksan valtakunnankansleri Joseph Wirth (2. vasemmalta) ja Neuvosto-Venäjän delegaatio (hänestä oikealle): Leonid Krasin, Georgi Tšitšerin ja Adolf Joffe Rapollossa 1922
Rapallon sopimus solmittiin 16. huhtikuuta 1922 Venäjän ja Saksan kesken. Sen allekirjoitti Saksan ulkoasiainministeri Walther Rathenau ja Neuvosto-Venäjän ulkoasiainkansankomissaari Georgi Vasiljevitš Tšitšerin. Tämä Genovan konferenssin aikana solmittu sopimus loi Venäjän federatiivisen sosialistisen neuvostotasavallan ja Saksan valtakunnan välille diplomaattisuhteet, mitkä olivat katkenneet 13. marraskuuta 1918. Tuolloin kun Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan oli Neuvosto-Venäjä julistanut Brest-Litovskin rauhansopimuksen mitättömäksi ja pyrkinyt hankkimaan takaisin siinä menetettyjä alueita Ukrainassa, Puolassa ja Baltiassa etenemällä sitä mukaa kun itävaltaunkarilaiset ja saksalaiset vetäytyivät.
Sopimusta laajennettiin Berliinissä 5. marraskuuta 1922 koskemaan myös Armenian sosialistita neuvostotasavaltaa, Azerbaidžanin sosialistista neuvostotasavaltaa, Gruusian sosialistista neuvostotasavaltaa, Ukrainan sosialistista neuvostotasavaltaa, Valko-Venäjän sosialistita neuvostotasavaltaa ja Kaukasian sosialistista neuvostotasavaltaa. Lisäpöytäkirjan allekirjoitti Venäjän sosialistisen federatiivisen neuvostotasavallan puolesta sen Berliinin suurlähettiläs Nikolaus Krestinski, muiden neuvostotasavaltojen puolesta Ukrainan toimeenpanevan keskuskomitean jäsen Waldemar Aussem ja Saksan puolesta alivaltiosihteeri von Maltzan. Tämä oli tarpeen siksi, että Neuvostoliitto perustettiin vasta runsata kuukautta myöhemmin 30. joulukuuta 1922.
Seuraukset

Sopimuksella maailmansodan hävinnyt Saksa sekä sisällissodan ja intervention kärsinyt Neuvosto-Venäjä murtautuvat diplomaattisesta eristäytyneisyydestään. Samalla luotiin perusta sille, että Saksa saattoi Versailles’n rauhansopimuksen vastaisesti kehittää siltä kiellettyjä asejärjestelmiä Neuvostoliiton alueella. Vaikka sopimus ei sisältänyt täsmennyksiä yhteistyön laadusta, se johti konkreettiseen sotilaalliseen yhteistyöhön, joka hyödytti molempia osapuolia. Saksan teknisten asiantuntijoiden johdolla sekä venäläisellä työvoimalla ja raaka-aineilla puna-armeija valmisti ensimmäiset panssarivaununsa ja taistelulentokoneensa. Lentokoneita valmistui yhteistuotantona vuosittain noin 300, joista puna-armeija sai 60.
Rapallon sopimuksen pohjalta Krestinski ja Stresemann allekirjoittivat 24. huhtikuuta 1926 vielä Berliinin sopimuksenkin, mikä sisälsi Neuvostoliiton ja Saksan välisen hyökkäämättömyyssopimuksen.
Aiheesta muualla

Sopimuksen teksti kansainliiton englanninkielisinä käännöksinä (Arkistoitu – Internet Archive)
Tšitšerin (vas.) ja Krestinski vuonna 1925
Rakkaus on lumivalkoinen

| Rakkaus on lumivalkoinen Yö |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : Deerhouse Studio, Tampere, heinä–lokakuu 2002
 Julkaistu: 21. helmikuuta 2003
 Formaatti: CD
 Tuottaja(t): Mikko Kangasjärvi ja Jari Latomaa
 Tyylilaji: suomirock, iskelmä
 Kesto: 54.42
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Muut kannet
   Palapelin sisältävän boksin kansi.
Listasijoitukset
 Suomen virallinen lista: 1. (9/2003)
Yön muut julkaisut
| Legenda 2001 | Rakkaus on lumivalkoinen 2003 | Yhden yön tarinoita 2003 |
Rakkaus on lumivalkoinen on helmikuussa 2003 ilmestynyt Yön viidestoista studioalbumi. Se on yhtyeen toiseksi myydyin levy ja samalla myös Suomen kaikkien aikojen 22. myydyin kotimainen albumi. Levyltä julkaistiin viisi singleä, joista suurimmaksi hitiksi nousi albumin nimikappale ”Rakkaus on lumivalkoinen”. Siitä on vuosien saatossa tullut ”Joutsenlaulun” ohella Yön tunnetuin laulu, jonka ovat levyttäneet myös lukuisat muut artistit.
Albumilla on mukana uutena jäsenenä rumpali Antti Mäkinen, joka korvasi elokuussa 2002 erotetun Frogleyn. Frogley kuitenkin soittaa vielä kahdella heinäkuussa äänitetyllä kappaleella. Levyllä vierailee myös Movetron-yhtyeen Päivi Lepistö, joka esittää Olli Lindholmin kanssa duettona balladin ”Etkö unta saa?”. Se ehdittiin jo nauhoittaa toisen naislaulajan kanssa, mutta lopputulos ei ollut hyvä, joten myöhemmin uudeksi laulajaksi valikoitui Lepistö. ”Sano että jäät” puolestaan kuullaan Aleksi Mäkelän ohjaamassa elokuvassa Pahat pojat.
Levyn kannen on usean muun Yön albumin tapaan suunnitellut graafikko Kari Lahtinen ja kuvannut valokuvaaja Harri Hinkka. Levy julkaistiin "kopiosuojattuna", tosin modernit ohjelmat osaavat kopioida levyn oikein.
Listamenestys ja myyntiluvut

Albumi nousi Suomen virallisen listan ykköseksi heti ilmestymisviikollaan ja myi kultaa neljässä päivässä. Yhteensä levylle kertyi maaliskuun 2003 ja huhtikuun 2004 välisenä aikana 57 listaviikkoa ja kärjessä se oli neljän viikon ajan. Albumia on myyty kaikkiaan lähes 138 000 kappaletta eli multiplatinaan oikeuttava määrä. Yön albumeista paremmin on menestynyt vain kaksi vuotta aikaisemmin julkaistu kokoelma Legenda, jota on myyty vajaat 10 000 kappaletta enemmän.
Muut versiot

Joulukuussa 2003 levystä julkaistiin juhlapainos, jolla on bonuksena saman vuoden lokakuussa Tampere-talolla äänitetty livealbumi Yhden yön tarinoita. Sen tarkoituksena oli saada albumi nousemaan vuoden myydyimmäksi kotimaiseksi levyksi, mutta tavoite ei kuitenkaan toteutunut. Vuoden 2003 eniten myyty albumi Suomessa oli Pikku G:n debyytti Räjähdysvaara, jota myytiin noin 114 000 kappaletta, kun Yön levyä meni lopulta kaupaksi 90 000.
Vuonna 2007 Rakkaus on lumivalkoinen ilmestyi rajoitettuna 3 000 kappaleen painoksena Poko Rekordsin Rock Legends -sarjassa, jossa tavallisen CD:n lisäksi on mukana Tacticin valmistama palapeli levyn kansikuvasta.
Arvioita

Desibeli.net:
Soundi:
Kappaleet

Rakkaus on lumivalkoinen – 5.00 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Kaksintaistelu – 4.01 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Voin luopuu mistä vaan – 3.54 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Muistoja – 3.35 (säv. Jussi Hakulinen & Aki Peltonen, san. Jussi Hakulinen)
Lähtevät laivat – 4.13 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Se kerran kirpaisee – 4.11 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Etkö unta saa? – 4.40 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Kitarat – 3.38 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Sano että jäät – 4.32 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Jäämeren tuulet – 3.59 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Karheaa ja kaunista – 4.10 (säv. & san. Rami Alanko)
Pelkkää helinää – 4.29 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Sininen planeetta – 4.20 (säv. & san. Timo Kiiskinen)
Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Daffy Terävä – kitara, mandoliini (12)
Jukka Lewis – basso, kitara, taustalaulu, laulu (11)
Antti Mäkinen – rummut (paitsi 2 ja 9)
Mikko Kangasjärvi – kosketinsoittimet, haitari, taustalaulu
Frogley – rummut, taustalaulu (2,9)
Jari Latomaa – kitara, kosketinsoittimet, taustalaulu
Päivi Lepistö – laulu (7)
Jari Yliaho – taustalaulu (1, 3, 6, 10)
Marika Äijälä – taustalaulu (13)
Siri Heinonen-Nevala – viulu (1)
Heidi Kuula – viulu (1)
Anu Matilainen – viulu (1, 8, 13)
Janne Marttila – viulu (1)
Seppo Suikkanen – viulu (1)
Vitali Torkkeli – viulu (1)
Kimmo Tullila – viulu (1)
Martti Wiklund – viulu (1)