stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Postilinja-auto

Ruotsalainen Scania-Vabis-seka-auto postibussina vuodelta 1949.
Postilinja-autot ovat eri puolilla maailmaa toimineita tai yhä toimivia postilaitosten bussilinjoja, jotka kuljettavat sekä matkustajia että postia tarkoitukseen aiemmin käytettyjen hevosvetoisten postivaunujen tapaan. Ajoneuvojen kori on jaettu matkustamoon ja tavaratilaan tarpeen mukaan. Tavaratila oli aiemmin yleensä bussikorin takaosassa omana katettuna osastonaan tai lyhyenä avolavana (ns. seka-auto). Nykyisissä postiautoissa tavaratila on muiden modernien bussien tavoin yleensä matkustamon alla.
Suomessa postilinja-autot eli puhekielessä postiautot olivat Suomen Posti- ja lennätinlaitoksen linja-autoja, jotka kuljettivat matkustajia ja postirahtia vuodesta 1921 vuoteen 1999, jolloin toiminta myytiin Koiviston Auto Oy:lle. Vuosina 1991–1996 postiautotoiminta toimi tulosyksikkönä nimeltä Postilinjat kotipaikkanaan Rovaniemi. Vuonna 1996 se eriytettiin sitten omaksi yhtiökseen nimellä Gold Line Oy, jonka toiminnan Koiviston Auto osti vuonna 1999. Kaupan myötä Koiviston Autolle siirtyi koko Gold Line Oy:n toiminta ja 151 linja-autoa. Gold Line on  yhä Koiviston Auto -konsernin tytäryhtiön Koskilinjojen aputoiminimenä kaukoliikennevuoroilla.
Suomen postiautojen historiaa

Postilinja-autoliikenne aloitettiin ensimmäiseksi Rova­niemen ja Sodankylän välillä 1921. Ajoneuvona oli Benz Gaggenau -kuorma-auto, joka oli varustettu lavaa kiertävillä puupenkeillä ja sateelta suojaavalla kangaskatoksella eli ”sufletilla”. Samana vuonna linjaa päätettiin jatkaa Ivaloon. Joulukuussa 1921 aloitettiin postiautoliikenne Turun ja Mynämäen välillä ja seuraavana vuonna Oulun ja Taivalkosken välillä. Vuonna 1924 Suomessa oli 15 postiautolinjaa, joiden yhteispituus oli 1 798 kilometriä ja joita ajettiin 22 autolla. Postilinja-autoliikenne kasvoi vuoteen 1939 saakka, jolloin linjoja oli yli 60.
Postin autojen lisäksi myös yksityiset linja-autoyritykset kuljettivat 1920–1930-luvuilla postia omilla autoillaan, kunnes Posti- ja lennätinhallitus vaati nämäkin postireitit huolehdittavakseen. Päivittäinen postiliikenne ja valtion budjetista tuleva rahoitus antoi postiautoliikenteelle myös hyvän kilpailuaseman yksityisen bussiliikenteen rinnalla etenkin syrjäseutujen heikosti kannattavilla reiteillä.
Vilkkaimmillaan postilinja-autoliikenne oli vuonna 1971, jolloin Posti- ja lennätinlaitos liikennöi yli 420 oranssinvärisellä autolla kaikkiaan 222 linjaa eri puolilla Suomea. Siitä alkoi reittien nopea väheneminen, kun postinkuljetukset siirtyivät lajittelukeskusjärjestelmään siirtymisen myötä 1970-luvun mittaan rekka-autojen tehtäväksi. Vuonna 1991 Postin linja-auto­liikenne eriytettiin Postilinjat-nimiseksi tulos­yksiköksi, joka viisi vuotta myöhemmin muutettiin Gold Line -nimiseksi yhtiöksi, joka erikoistui pitkiin pikavuorolinjoihin sekä matkailuun liittyviin tilausajoihin. Gold Line Oy myytiin vuonna 1999 Koiviston Autolle.
Postin linja-autoliikenne kuului liikenneministeriön alaisuuteen, ja kaluston hankintaan myönnettiin varat valtion kunkin vuoden budjetista. Hankintamäärärahoihin liittyivät tiukat reunaehdot, joiden mukaan autojen alustojen tuli pääsääntöisesti olla kotimaisia ja korien valtion omistaman Ajokin valmistamia. Alustat hankittiin Sisun valmistajalta Oy Suomen Autoteollisuus Ab:lta ja 1970-luvun alkuun saakka Vanajan Autotehdas Oy:ltä. 1970-luvulta lähtien Postin kalustoon tuli myös Leyland- ja Volvo-linja-autoja.
Osa postilinja-autoliikennettä olivat autopostitoimistot, jotka oli muokattu postilinja-autoista. Postipankin palvelujen lisäksi autopostitoimistoista voitiin lähettää ja noutaa postia. Ensimmäinen autopostitoimisto aloitti toimintansa helmikuun alussa 1960 reitillä Turku–Mynämäki–Karjala–Turku. Enimmillään autopostitoimistoja oli Suomessa viisi. Korkeat ylläpitokustannukset estivät autopostitoimistojen laajemman käyttöönoton, ja viimeinen autopostitoimisto lakkautettiin keväällä 1984.
Postilinja-autot muissa maissa

Postibussit ovat erityisesti eurooppalainen ilmiö, mutta niitä toimii myös ainakin Ugandassa, Zimbabwessa ja Mosambikissa.
Postilinja-autot muissa maissa > Britannia

Britannian Royal Mail aloitti postilinja-autoliikenteen vuonna 1967 korvatakseen yksityisautoistumisen myötä väheneviä paikallisbussi- ja junalinjoja maaseudulla. Vuonna 2006 Royal Mail liikennöi pariasataa postibussilinjaa, monia vain kerran pari päivässä, mutta monet niistä olivat alueensa ainoita julkisen liikenteen palveluja. Eniten postibussiliikennettä on Yorkshiressä ja Skotlannin lounaisosissa.
Keväällä 2009 Royal Mail kuitenkin lopetti monia Skotlannin syrjäseutujen reittejä kannattamattomina suuresta vastustuksesta huolimatta.
Postilinja-autot muissa maissa > Itävalta

Itävallassa moottorikäyttöinen postibussitoiminta alkoi 1907 ja korvasi hevosvetoiset postivaunut. Kun Itävallan posti yksityistettiin vuosituhannen vaihteessa, postibussiliikenne myytiin kansalliselle rautatieyhtiö ÖBB:lle vuonna 2003. Se yhdistettiin rautatieyhtiön bussiyksikköön, joka tunnettiin lyhenteellä KÖB.
Nykyisin ÖBB-Postbus GmbH on Itävallan suurin bussiyhtiö, jolla on noin 4 000 työntekijää ja 2 100 bussia. Vuonna 2004 ÖBB-Postbus osti tšekkiläisen ČSAD Autobusy -yhtiön.
Postilinja-autot muissa maissa > Ruotsi

Ruotsin postiautotoiminta tunnettiin nimellä Postens Diligenstrafik vuodesta 1923 vuoteen 1991, jolloin se fuusioitiin Swebus-yhtiöön. Nykyisin postibussitoimintaa hallinnoivat Ruotsin maakäräjäkunnat postilaitoksen puolesta. 1990-luvulta alkaneen kilpailun vapauttamisen myötä joitakin bussilinjoja ajavat yksityiset yhtiöt julkisen palveluvelvoitteen täyttämiseksi.
Postilinja-autot muissa maissa > Saksa

Länsi-Saksassa Kraftpost-nimellä tunnettu postilinja-autoverkosto toimi vuoteen 1985 saakka, mutta vuonna 2013 postibussitoiminta aloitettiin uudelleen keskittyen pitkänmatkan linjoihin Saksan ja naapurimaidenkin suurkaupunkien välillä. Niitä liikennöi erillinen yhtiö Deutsche Post Mobility GmbH. Vastaavasti Itävallan ja Sveitsin postibussit liikennöivät myös Saksan puolelle.
Postilinja-autot muissa maissa > Sveitsi

Sveitsin postilinja-autot tunnetaan saksaksi nimellä Postauto, ranskaksi Car postal ja italiaksi Autopostale. Kun 1900-luvun lopulla paketti- ja henkilöliikenteen kuljetustarpeet eriytyivät niin maantie- kuin rautatieliikenteessä, Sveitsin postiautoliikenne eriytettiin postilaitoksen itsenäiseksi tytäryhtiöksi. Se liikennöi lähes 900 bussireittiä lähes 2 200 auton kalustolla ja kuljettaa yli 140 miljoonaa matkustajaa vuosittain.
Postilinja-autot muissa maissa > Tšekki

Ensimmäiset postibussit Böömissä alkoivat kulkea Itävalta-Unkarin valtakaudella vuonna 1908. Ensimmäiset reitit kulkivat  Pardubicesta Bohdanečiin (11 kilometrin matkaan kului runsas tunti) ja Holiceen. Vuonna 1914 postibussiliikenne Böömissä, Määrissä ja Slovakiassa käsitti jo 23 bussilinjaa, joita hoiti 33 postibussia ja 13 yksityisbussia.
Ensimmäisen maailmansodan aikana postibussitoiminta oli keskeytyneenä, mutta Tšekkoslovakian perustamisen jälkeen busseja oli vuonna 1926 käytössä 216 eri puolilla maata.
Vuonna 1927 myös maan rautatieyhtiö ČSD alkoi liikennöidä junien lisäksi busseilla, kunnes postin ja rautateiden bussitoiminta yhdistettiin 1933.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Postilinja-auto Wikimedia Commonsissa
Yle Elävä arkisto: Pohjanmaata postiauton ikkunasta 1970-luvulla
Yle Elävä arkisto: Kiertomatka postiautolla Kainuussa ja Koillismaalla 1963
Kirjallisuutta

Korkeakangas, Ahto-Kustaa: Kuljetus on kulttuuria – postilinja-autoliikennettä 70 vuotta.  Rovaniemi, Helsinki:  Postilinjat, Postimuseo, 1991.  ISBN 951-47-4670-8
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Postbus
Postilinja-autoa kuvaava postimerkki vuodelta 1971.
Royal Mailin LDV Convoy -postibussi Bowmoressa vuonna 2008.
MAN-postibussi lähellä Salzburgia.
Mercedes-Benz O 307 -postiauto Baijerin Grafenaussa.
Postibussi Sveitsin Sankt Moritzissa.
Käännös suomeksi
Mauinakepa

| Mauinakepa |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Akepat Loxops
Laji::  ochraceus
Kaksiosainen nimi
 Loxops ochraceus  Rothschild, 1893 
Katso myös
   Mauinakepa Wikispeciesissä   Mauinakepa Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoVirheellinen IUCN-arvo: 
Mauinakepa (Loxops ochraceus) on peippoihin kuuluva sukupuuttoon kuollut lintulaji. Lajia tavattiin Havaijilta. Sitä on pidetty akepan (Loxops coccineus) alalajina.
Koko ja ulkonäkö

Mauinakepa voi kasvaa noin 10 cm pitkäksi. Sukupuolet eroavat hieman toisistaan ulkonäöltään. Mauinakepakoiras on päästään ja selästään ruskehtavan oranssi tai keltainen ja rinta on keltainen. Pyrstö on harmaa. Naaras on päästään ja selästään vihertävä ja vatsastaan ruskehtava. Mauinakepan nokan puoliskot ovat hieman ristikkäin.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mauinakepa eli ainoastaan Mauin saarella Havaijilla. Lajin elinympäristöä olivat kosteat vuoristometsät useimmiten yli 1 500 metrin korkeudessa. Mauinakepan ravintoa ovat hyönteiset. Kuppimaisen pesänsä se rakentaa puuhun.
Mauinakepa luokitellaan hävinneeksi. Viimeisin havainto on vuodelta 1988. Kanta hävisi elinympäristön häviämisen, vieraslajien ja tautien vuoksi.
Maurikios

| Maurikios |
| --- | --- |
 Maurikios itäroomalaisessa soliduksessa.
Itä-Rooman keisari
Valtakausi:  14. elokuuta 582 – 22. marraskuuta 602
Edeltäjä:  Tiberius II Constantinus
Seuraaja:  Fokas

Syntynyt:  539 Arabissus, Kappadokia
Kuollut:  27. marraskuuta 602 (63 vuotta) Khalkedon
Puoliso:  Constantina
Lapset:  Maria Theodosius Tiberius
Suku:  Justinianus
Isä:  Paavali
Maurikios (lat. Flavius Mauricius Tiberius Augustus) (539 – 27. marraskuuta 602)  oli Itä-Rooman eli Bysantin keisari vuosina 582–602. Ennen valtaannousuaan hän toimi keisarillisen kaartin (excubitores) komentajana ja valtakunnan itäisten joukkojen ylipäällikkönä (magister militum per Orientem) sodassa sassanidien Persiaa vastaan. Keisari Tiberius II Constantinus nimitti kuolinvuoteellaan vuonna 582 Maurikioksen seuraajakseen. Hän sai hallittavakseen vararikkoon joutuneen valtakunnan, mikä pakotti hänet säästeliääksi talouspolitiikassaan. Tämä antoi hänelle saidan maineen väestön ja sotilaiden keskuudessa.
Maurikioksen hallituskaudella sota persialaisia vastaan saatiin päätökseen, kun Maurikios auttoi Persian kuninkaaksi Khosrau II:n, joka oli saanut turvapaikan Bysantin hovista. Rauhassa Bysantti sai suuren osan Persian hallussa olleesta Armeniasta.
Maurikioksen sanotaan olevan kuuluisan sodankäynnistä kertovan kirjan Strategikonin kirjoittaja.
Tonavan armeija kapinoi vuonna 602, koska ei halunnut jatkaa sotaretkeä Tonavan takaisessa erämaassa. Keisariksi huudettiin sadanpäämies Fokas, joka teloitti Maurikioksen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Maurikios Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Tiberius II Constantinus | Bysantin keisari | Seuraaja: Fokas |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Kreikka  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
Mauthausen-sarja

Mauthausen-sarja tai Mauthausen-kantaatti (kreik. Μαουτχάουζεν, Maoutcháouzen) on kreikkalaisen säveltäjän Míkis Theodorákisin vuonna 1966 säveltämä neljän aarian laulusarja, joka on sävelletty Iákovos Kampanéllisin runoihin. Kampanéllis oli yksi Mauthausen-Gusenin keskitysleiriltä selvinneistä, ja laulusarja kertoo runoilijan henkilökohtaisista kokemuksistaan leirillä. Sarja sovitettiin laulettavaksi kreikaksi, hepreaksi, saksaksi ja englanniksi.
Laulusarja sisältää neljä aariaa. Ensimmäinen on nimeltään Ásma asmáton (Laulujen laulu), jossa vangittu nuorukainen yrittää epätoivoisesti etsiä rakastamaansa tyttöä, kysellen vangeilta, "oletteko nähneet rakkaintani". Toisessa aariassa, O Antónis (Antonis), vankileirin juutalainen kärsii pakkotyöstä Wiener Grabenin louhoksessa. Kolmas, O drapétis (Karannut), kertoo karkulaistarinan tuhoamisleiristä. Viimeisessä aariassa, Ótan teleiósei o pólemos (Kun sota on loppunut), kaksi rakastavaista kohtaavat toisensa sodan päätyttyä.
Mauthausen-sarjan alkuperäisinä esittäjinä toimivat María Farantoúri (kreikaksi, I balánta tou Mauthausen), Elinoar Moav Veniadi (hepreaksi), Gisela May (saksaksi) ja Nadia Weinberg (englanniksi).
Aiheesta muualla

Laulujen sanoitukset kreikaksi, saksaksi, hollanniksi, italiaksi, ranskaksi ja englanniksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Käännös suomeksi
Matonkudonta

Matonkudontaa Kiinassa.
Matonkudonta on maton tekemistä erilaisia sitoutusmenetelmiä muun muassa kangaspuita käyttäen. Pohjoismaissa yksi työväen- ja kansalaisopistojen ja muiden järjestöjen kestosuosikkikursseja on kankaankudonta, ja silloin ainakin osassa kangaspuista on meneillään maton kutominen. Suomessa perinteiset räsymatot koristivat lähes joka kodin lattiaa. Alun perin matot kudottiin kotona, mutta vähitellen joku kylästä erikoistui matonkutojaksi, jolta matot tilattiin.
Suomessa mattoja on perinteisesti kudottu vanhoista tai rikkimenneistä vaatteista ja lakanoista. Kangas leikataan tarkoitukseen sopivan levyisiksi mahdollisimman pitkiksi suikaleiksi riippuen materiaalin paksuudesta ja aiotusta maton paksuudesta. Lakanat eivät kuitenkaan saa olla liian ohuiksi hiutuneita, sillä tällöin matto ei kestä käyttöä. Nykyisin kotikudonnassa käytetään yleisimmin tekstiiliteollisuuden jätteenä syntyvää trikookudetta sekä jonkin verran matonkudontaan tarkoitettuja erikoislankoja.
Erityisen taidokasta matonkudonta on Lähi-idässä, jossa kudottaessa solmitaan esimerkiksi villa- tai silkkilankaa maton loimilankoihin siten, että syntyy nukkapintainen matto (vrt. ryijy).
Räsymatto

Räsymatto on perinteisesti kudottu raidalliseksi, mutta modernin räsymaton voi kutoa yhdelläkin värillä.
Räsymatto > Kuteiden valinta ja leikkaaminen

Maton kutominen vanhoista vaatteista tai muista käytetyistä kodintekstiileistä on järkevää, taloudellista ja ekologista. Kotoisista kuteista saadaan mattoihin myös luontevin ja elävin pinta. Kuteiksi tulevat vaatteet ja tekstiilit pestään ennen leikkaamista. Kaikki paksut kohdat kuten saumat, halkiot ja vetoketjut poistetaan. Samoin hauraiksi kuluneet kohdat. Kuteet leikataan suoriksi ja tasaisiksi suikaleiksi. Kuteen leveys riippuu leikattavan kankaan paksuudesta ja laadusta. Yleensä leveys on 2-2,5 cm. Isoista kangaspaloista leikkaaminen on helpompaa. Pieniä tilkkuja voi ommella koneella ensin isoksi levyksi ja leikata vasta sitten. Kudetta leikatessa on käännekohtien kulmat hyvä pyöristää. Kuteiden leikkaaminen vie aikaa ja on myös melko pölyistä puuhaa, siksi sitä on hyvä tehdä kesällä vaikka ulkotiloissa.
Kuteiden lajittelu laaduittain ja väreittäin helpottaa mallin suunnittelua. Räsykuteen menekki on n. 2 kg/neliömetri.
Räsymatto > Loimi, pirta ja sidos

Loimena käytetään joko pellavaista loimilankaa tai kalalankoja. Loimen pituutta laskettaessa on otettava huomioon maton halutun pituuden lisäksi alkusolmujen, tutkainten, kutistumisvaran ja hapsujen osuus. Loimen leveydessä on huomioitava muutaman senttimetrin kutistumisvara. Reunat voidaan vahvistaa pujottamalla yhteen tai kahteen reunimmaiseen niiteen ja piinväliin kaksi loimilankaa.
Tavallisin ja suositeltavin loimen tiheys palttinarakenteisessa mattokankaassa on 2 lankaa/cm. Pirta on tällöin 20/1.
Räsymattojen sidoksena on palttina käytetyin ja paras. Sillä saadaan luja ja tanakka kudos. Myös toimikasta ja siitä johdettuja sidoksia voi käyttää.
Kirjallisuutta

Toini-Inkeri Kaukonen: Kyynärä pohjaa, kortteli raitaa: Riepukudonnaiset ja perinteiset lattiamatot.  (Artefakta 5)  Helsinki:  Akatiimi, 1998.  ISBN 951-97208-5-5
Preeria

Pitkäheinäistä preeriaa Kansasin itäosassa.
Preeria on Pohjois-Amerikan heinäaroalue.
Nimitys (engl. prairie) tulee ranskan kielen niittyä tarkoittavasta sanasta, sillä idästä saapuneet ranskalaiset olivat ensimmäisiä eurooppalaisia alueella.
Vyöhykkeet

Preerian heinät ovat useimmiten monivuotisia, mutta lakastuvat aina talveksi. Preeria voidaan jakaa neljään kasvillisuusvyöhykkeeseen heinikon korkeuden ja kasvutavan mukaan.
Preerian itäisessä osassa kasvaa korkeaa heinikkoa, koska ilmasto on siellä kosteaa ja sademäärä keskimäärin 860 millimetriä vuodessa. Entisaikoina preeria oli keväällä lumien sulettua paikoitellen hyvin märkää, mutta nykyisin se on ojituksen ja kyntämisen vuoksi kuivempaa. Pitkäheinäpreerian tyypillisin laji on isovarrasheinä, joka kasvaa keskimäärin 1,5 metrin korkuiseksi ja kukkii loppukesällä. Muita lajeja ovat 1–3 metrin korkuisiksi kasvavat Andropogon halli, kultaintiaaniheinä, Spartina pectinata ja lännenhirssi. Matalampia ruohoja vyöhykkeellä kasvaa runsaasti.
Suurin osa pitkäheinäpreeriasta on muutettu viljelysmaaksi. Alkuperäisestä pitkäheinäpreeriasta on kadonnut 95–99 %, ja se onkin yksi maailman uhanalaisimmista elinympäristöistä.
100. pituusasteen länsipuolella kasvaa lyhyttä heinikkoa, koska ilmasto on siellä kuivempaa, noin 400 millimetriä vuodessa. Maan viljely on mahdollista vain keinokastelun avulla, joten seudulla harjoitetaan pääasiassa karjankasvatusta. Heinät jäävät yleensä alle 20 senttimetrin korkuisiksi. Yleisimpiä lajeja ovat Buchloe dactyloidess, Hilaria jamesii, Stipa comata, gammaheinät ja Carex pensylvanica. Ruohoja kasvaa vähemmän kuin idässä. Runsasravinteinen lyhytkasvuinen puhveligammaheinä kelpaa eläimille ravinnoksi kuivanakin. Se kasvaa tiheänä mattona yksin ollessaan, kestää laidunnusta ja tallaamista sekä kasvaa sateen jälkeen nopeasti. Ruoho on lyhyttä ja harvakasvuista, mutta sokeripitoista.
Korkean ja matalan heinikon laajalla raja-alueella kasvaa sekä pitkiä että lyhyitä heiniä sen mukaan, missä on kosteampaa ja missä kuivempaa. Noin metrin mittaisia lajeja ovat esimerkiksi preeriahahtuheinä, neulahöyhenheinät, karisteheinät, röyhytoppo, juolat ja Elymus canadensis. Suuri osa alueesta on otettu viljelykäyttöön.
Kaikkein kuivimmilla seuduilla Kalliovuorten länsipuolella Coloradosta Oregoniin ja Brittiläiseen Kolumbiaan heinikko kasvaa ryppäissä eikä tasaisena mattona kuten muualla preerialla.
Ennen eurooppalaisten tuloa preeriaa oli 1,75 miljoonaa neliökilometriä, josta lyhytheinäistä 615 000 km², sekaheinäistä 565 000 km² ja pitkäheinäistä 570 000 km². Nykyisin pitkäheinäisen preerian alue on huomattavasti supistunut.
Ihminen ja preerian eläimistö

Preeria tunnetaan parhaiten vielä 1800-luvulla olleista hyvin runsaista biisonilaumoista. Myös preeriakoirat ja kojootit ovat alueen eläimiä. Uudisraivaajat metsästivät niitä ja ottivat 200 vuodessa maan viljelykseen. Näin ollen alkuperäinen preeria on jäljellä vain luonnonsuojelualueilla. Lisäksi Yhdysvaltojen preerian ekosysteemi joutui liian suuren rasituksen kohteeksi metsästäjäintiaanien kultakaudella 1800-luvulla. Alueen intiaaniheimot havaitsivat eurooppalaisten valloittajien mukana tulleen hevosen tuomat välittömät edut metsästyksessä, sodankäynnissä ja liikkumisessa tasanko-olosuhteissa. Intiaanien kesyttämällä ja ryöstämällä hankkimat hevoslaumat ja preerialla luonnostaan laiduntavat biisonit aiheuttivat liikkuessaan lisääntyvää eroosiota. Lisäksi biisonien, hevosten ja muun karjan yhteinen laiduntarve oli liian suuri suhteessa laidunnettavissa olevan preerian määrään. Esimerkiksi eteläisillä preerioilla biisonien määrä oli vähentynyt vuodesta 1800 eteenpäin, ja alueella asuvat comanchet kärsivät riistan vähyydestä jo 1850-luvulla. Eurooppalaistaustaisten uudisraivaajien lisäksi siis myös alkuperäiset asukkaat vaikuttivat Suurten tasankojen ekosysteemin muuttumiseen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Preeria Wikimedia Commonsissa
Yhdysvaltojen kolme preeriavyöhykettä: lännessä lyhytheinäinen, idässä pitkäheinäinen ja niiden välissä sekakorkuinen preeria.
Pitkäheinäpreeriaa.
Lyhytheinäpreeriaa.
Preeriaa, jolla kasvaa sekä pitkää että lyhyttä heinää.
Biisoneita luonnonpuistossa pitkäheinäisellä preerialla.
Mazandaranin kieli

| Mazandarani |
| --- | --- |

Tiedot
Alue:   Iran
Puhujia:  2,2 miljoonaa
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kirjaimisto:  arabialainen kirjaimisto
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  indoiranilaiset kielet iranilaiset kielet luoteisiranilaiset kielet
ISO 639-3:  mzn
 Ohje 
Mazandaranin kieli (mazandaraniksi māzandarānī) on Iranissa Kaspianmeren etelärannalla sijaitsevassa Māzandarānin provinssissa asuvien mazandaranien puhuma iranilainen kieli. Vuonna 1998 sen puhujia arvioitiin olevan noin 2,2 miljoonaa henkeä.
Mazandarani kuuluu iranilaisten kielten luoteisryhmään. Se jakautuu tasangon ja vuoriston murteisiin. Kielessä on runsaasti arabialaisia ja persialaisia lainasanoja. Elbursvuorilla puhuttu šamerzadi ja Velatrun kylän murre voidaan rakenteellisesti katsoa mazandarin murteiksi, mutta niiden puhujat pitävät niitä erillisenä kielinä.
Kieli toimii yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Keskiajalla mazandaraniksi, jota tuolloin kutsuttiin nimellä tabari, kirjoitettiin runoutta arabialais-persialaista kirjaimistoa käyttäen. Valtaosa mazandaranilaisista osaa myös farsia.
Maxwell (yksikkö)

Maxwell (Mx) on vanhan Cgs-järjestelmän mukainen magneettivuon yksikkö. Se on nimetty skotlantilaisen James Clerk Maxwellin mukaan.
Nykyisin käytettävän SI-järjestelmän mukainen yksikkö on Weber.  1 Mx = 1 G × cm2 = 10-8 Wb.
Kirjallisuutta

Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
Roberto Mazzucato

Roberto Mazzucato (s. 13. maaliskuuta 1954) on entinen italialainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli kolmiloikka.
Mazzucato sijoittui kolmiloikassa kahdeksanneksi Ateenan EM-kilpailuissa 1982 tuloksella 16,13 cm. Sisäratojen EM-kilpailuissa hän sijoittui neljä kertaa kahdeksan parhaan joukkoon: seitsemänneksi San Sebastiánissa 1977 (tulos 16,00) ja Wienissä 1979 (16,13) sekä kahdeksanneksi Milanossa 1982 (16,31) ja Budapestissa 1983 (15,99).
Maya-luokka (tykkivene)

| Maya-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  612 t
Pituus:  44 m (pp)
Leveys:  8,2 m
Syväys:  2,95 m
Koneteho:  960 ihp
Nopeus:  12 solmua
Miehistöä:  104
Aseistus
Meritorjunta:  1 × 8,2″ tykki 1 × 4,7″ tykki
Maya-luokka oli keisarillisen Japanin laivaston neljän kuunaritakiloidun aluksen muodostama tykkiveneluokka.
Alukset

Alukset tilattiin osana vuoden 1882 laivasto-ohjelmaa. Kahden ensimmäisen aluksen runko oli rautainen, kolmannen sekaisin rautaa ja terästä sekä viimeisen teräsrunkoinen. Akagin korotettu etukansi poikkesi luokan muista aluksista.
Luokan alukset aseistettiin uudelleen, jolloin kaksi ensimmäistä saivat aseistukseen kaksi 5,9 tuuman tykkiä, ja vuonna 1906 Mayan aseistus vaihdettiin neljään 4,7 tuuman tykkiin. Loput kaksi aseistettiin neljällä 4,7 tuuman pikatykillä.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Maya | Onohama, Kōbe | toukokuu 1885 | 18. elokuuta 1886 | joulukuu 1887 | romutettu 1913 |
| Chōkai | Ishikawajima, Tokio | joulukuu 1885 | 20. syyskuuta 1887 | lokakuu 1888 | romutettu 1914 |
| Atago | Yokosukan laivastontelakka | heinäkuu 1886 | kesäkuu 1887 | maaliskuu 1889 | tuhoutui 6. marraskuuta 1904 |
| Akagi | Onohama | kesäkuu 1886 | elokuu 1888 | heinäkuu 1890 | myyty 1912 |