stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itäbalttilaiset kielet

Balttilaisten kielten puhuma-alue 1200-luvulla.
Itäbalttilaiset kielet on balttilaisten kielten päähaaran alaryhmä länsibalttilaisten kielten ohella. Itäbalttilaisia kieliä puhutaan ja on puhuttu nykyisten Latvian, Liettuan, Puolan ja Venäjän alueilla.
Itäbalttilaiset kielet, joihin kuuluvat latvian kieli ja latgallin kieli sekä liettuan kieli ja samogitian kieli, ovat ainoita nykyisin puhuttavia balttilaisia kieliä. Latvialla on noin 2,2 miljoonaa puhujaa, latgallilla 200 000, liettualla 3,4 miljoonaa ja samogitianilla 500 000. Selonin kieli ja semgallin kieli ovat hävinneet keskiajalla tai hieman sen jälkeen. 1600-luvulla hävinneen kuurin  kielen asema suhteessa itä- ja länsibalttilaisiin kieliin on epäselvä.
Luokittelu

Itäbalttilaiset kielet:
Latvian kieli
Latgallin kieli
Liettuan kieli
Samogitian kieli
Selonin kieli
Semgallin kieli
(Kuurin kieli)
Itäbalttilaisten kielten asema baltto-slaavilaisten kielten sukupuussa.
Itähavaijinpalilat

| Itähavaijinpalilat |
| --- | --- |
 Laysaninpalila (Telespiza cantans)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Itähavaijinpalilat Telespiza  S.B. Wilson, 1890
Katso myös
   Itähavaijinpalilat Wikispeciesissä   Itähavaijinpalilat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Itähavaijinpalilat (Telespiza) on peippojen heimoon kuuluva varpuslintusuku.
Itähavaijinpalilat elävät Havaijin itäisillä saarilla. Kaksi lajia, Telespiza persecutrix ja Telespiza ypsilon, ovat kuolleet sukupuuttoon ja kaksi elossa olevaa ovat uhanalaisia. Itähavaijinpalilat ovat siemensyöjiä mutta syövät myös muuta ravintoa. Koiras ja naaras ovat erivärisiä.
Itähavaijinpalilalajit

Laysaninpalila Telespiza cantans
Nihoanpalila Telespiza ultima
ISO 3166-2:VC

Saint Vincent ja Grenadiinien kuntajako.
ISO 3166-2:VC on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Saint Vincent ja Grenadiineille. ISO 3166-2:VC on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää kuuden kunnan koodit.
Koodit

Koodin ensimmäinen osa on ISO 3166-1 -standardin mukainen Saint Vincent ja Grenadiinien maakoodi ”VC” ja toinen osa on aluekohtainen numero.
| Koodi | Alue |
| --- | --- |
VC-01: Charlotte
VC-02: Saint Andrew
VC-03: Saint David
VC-04: Saint George
VC-05: Saint Patrick
VC-06: Grenadines
Ioánninan arkeologinen museo

| Ioánninan arkeologinen museo Αρχαιολογικό Μουσείο Ιωαννίνων |
| --- | --- |
 Ioánninan arkeologinen museo.
Tyyppi:  arkeologinen museo
Sijainti:  Ioánnina, Epeiros, Kreikka
Perustettu:  1970
Kotisivut:  www.amio.gr
Koordinaatit:  39°40′00″N, 20°51′22″E
 fiIoánninan arkeologinen museo 
   
Ioánninan arkeologinen museo (kreik. Αρχαιολογικό Μουσείο Ιωαννίνων, Archaiologikó Mouseío Ioannínon) on arkeologinen museo Ioánninan kaupungissa Kreikassa. Se esittelee Epeiroksen alueelta löydettyä pääosin antiikin aikaista esineistöä.
Museo on rakennettu vuosina 1963–1966 ja se aloitti toimintansa vuonna 1970. Museorakennus sijaitsee aivan Ioánninan keskustassa Litharítsian puiston laidalla. Alun perin museossa oli esillä myös bysanttilaisen ajan kokoelma, joka on nykyisin erillisessä Ioánninan bysanttilaisessa museossa, sekä taidekokoelma, joka on nykyisin kaupungin taidemuseossa. Museossa on seitsemän varsinaista näyttelysalia sekä muita tiloja, ja sen näyttelyiden yhteispinta-ala on 1 200 neliömetriä.
Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu noin 3 000 esinettä. Löydöt ajoittuvat paleoliittiselta kivikaudelta roomalaiselle kaudelle 200-luvulle jaa. Merkittävimmät löydöt ovat peräisin Dodonan ja Nekromanteionin oraakkelipaikoista, joille kummallekin on omistettu oma näyttelysali.
Ennustuspyyntö lyijylevyllä Dodonasta, 500-luku eaa.
Oinokhoe, 400-luku eaa.
Pronssimalja, 400-luku eaa.
Pronssimalja, 400-luku eaa.
Alketaan hautakivi, n. 370 eaa.
Nekromanteionin koneistoja, 200-luku eaa.
Terrakottakoristeluja Dodonasta.
Hautakivi.
Kannu Vítsan antiikin aikaiselta hautausmaalta.
Patsaan pää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ioánninan arkeologinen museo Wikimedia Commonsissa
Αρχαιολογικό Μουσείο Ιωαννίνων - Archaeological Museum of Ioannina. Museon verkkosivut. (kreikaksi) (englanniksi)
Jacques Piccard

Jacques Piccard ja Don Walsh vuonna 1960 Triestessä.
Jacques Piccard (28. heinäkuuta 1922 Bryssel, Belgia – 1. marraskuuta 2008 La Tour-de-Peilz, Vaud, Sveitsi) oli sveitsiläinen seikkailija, joka laskeutui 23. tammikuuta 1960 Don Walshin kanssa ensimmäisinä ihmisinä Challengerin syvänteeseen Trieste-nimisellä sukelluslaitteella.
Piccard suunnitteli muun muassa Ben Franklin- eli Grunman/Piccard PX-15 -batyskafin (1968). Hänen isänsä oli fyysikko Auguste Piccard ja poikansa kuumailmapallolla maailman ympäri lentänyt Bertrand Piccard.
Ioánnis Bouroúsis

| Ioánnis Bouroúsis |
| --- | --- |
 Bouroúsis vuonna 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ioánnis Bouroúsis
Syntynyt: 17. marraskuuta 1983 (ikä 40) Kardítsa, Kreikka
Kansalaisuus:   Kreikka
Koripalloilija
Pelipaikka:  Sentteri
Pituus:  215 cm
Paino:  122 kg
Pelaajaura
Seurajoukkueet
2002–2006 2006 2006–2011 2011–2013 2013–2015:   AEK Ateena BC  FC Barcelona  Olympiakos BC  Olimpia Milano  Real Madrid
Maajoukkueet
2004–2015:   Kreikka
Aiheesta muualla
FIBA
| Mitalit> Maa:   Kreikka.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kreikka.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kreikka.Miesten koripallo.EM-kilpailut  | Maa:   Kreikka> Miesten koripallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Serbia ja Montenegro 2005 |  |  |
|  Pronssia | Puola 2009 |  |  |
Ioánnis ”Giánnis” Bouroúsis (kreik. Ιωάννης ”Γιάννης” Μπουρούσης, s. 17. marraskuuta 1983 Kardítsa) on kreikkalainen koripalloilija.
Ura

Bouroúsis aloitti koripallon vasta lukio-iässä. Ensimmäinen koripalloseura oli kotikaupungin Gimnastikos Sillogos Karditsas. Vuonna 2000 hän päätti tehdä uralleen tärkeän liikkeen ja liittyi AEK Ateenan miehistöön, jossa hän pelasi ensimmäisen pelinsä kaudella 2002–2003. Kautta 2008–2009 moni pitää Bouroúsiksen läpimurtokautena. Kauden jälkeen hänet valittiinkin Euroliigan ykköstähdistöön.
Vuonna 2009 Bouroúsis teki Olympiakosin kanssa kolmen vuoden jatkosopimuksen, vaikka San Antonio Spurs oli osoittanut myös kiinnostuksensa. Hän pelasi seurassa vuoteen 2011 asti, kunnes siirtyi italialaiseen Olimpia Milanoon.
Bouroúsis päätti maajoukkueuransa vuoden 2015 EM-kilpailuihin.
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (kreikaksi)
Euroliigan pelaajaprofiili (englanniksi)
Kreikan joukkue – Koripallon EM-kilpailut 2005
4 Papaloukás ·
5 Spanoúlis ·
6 Zísis ·
7 Bouroúsis ·
8 Vasilópoulos ·
9 Fótsis ·
10 Chatzivréttas ·
11 Ntikoúdis ·
12 Tsartsarís ·
13 Diamantídis ·
14 Papadópoulos ·
15 Kakioúzis

Päävalmentaja Giannákis
Kreikan joukkue – Koripallon EM-kilpailut 2009
4 Kalampokis ·
5 Bouroúsis ·
6 Zísis ·
7 Spanoúlis ·
8 Calathes ·
9 Fótsis ·
10 Printezis ·
11 Glyniadákis ·
12 Kaimakoglou ·
13 Koufos ·
14 Perperoglou ·
15 Schortsanítis

Päävalmentaja Kazlauskas
Jacques Perrier

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Perrierin akkreditointikortti Lontoon kesäolympialaisista. |  Perrierin akkreditointikortti Lontoon kesäolympialaisista. |  Perrierin akkreditointikortti Lontoon kesäolympialaisista. |  |
Maa:   Ranska
Miesten koripallo
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Lontoo 1948 |  |  |
Jacques Pierre Perrier (12. lokakuuta 1924 Bagnolet – 23. kesäkuuta 2015) oli ranskalainen koripalloilija.
Perrier kuului Ranskan olympiahopeaa Lontoon kesäolympialaisissa 1948 saavuttaneeseen joukkueeseen, joka hävisi loppuottelussa Yhdysvalloille pistein 65–21. Hän kilpaili maajoukkueessa myös historian ensimmäisissä MM-kilpailuissa Argentiinassa vuonna 1950, missä Ranska oli kuudes sekä vuosien 1946 ja 1947 EM-kilpailuissa, missä Ranska sijoittui neljänneksi ja viidenneksi.
Perrier edusti Ranskan miesten maajoukkuetta vuosina 1946–1952 yhteensä 50 ottelussa tehden yhteensä 354 pistettä. Hän kuoli 90-vuotiaana 23. kesäkuuta 2015.
Imatran kaupunginkirjasto

Imatran pääkirjaston sisäänkäynnit kesäkuussa 2022.
Imatran kaupunginkirjasto on Imatralla toimiva kirjasto, johon kuuluu kolme toimipistettä. Pääkirjasto sijaitsee Mansikkalassa Virastokadulla, kaupungintalon vieressä. Lähikirjastoina toimivat Vuoksenniskan kirjasto ja Rajapatsaan kirjasto.
Imatran kaupunginkirjasto kuuluu muiden Etelä-Karjalan kirjastojen kanssa Heili-kirjastokimppaan. Ennen vuonna 2013 perustettua Heiliä Imatran kirjasto toimi yhteistyössä Joutsenon, Rautjärven ja Ruokolahden kirjastojen kanssa.
Pääkirjaston palvelut

Pääkirjastossa on lainattavissa muun muassa kertomakirjallisuutta, kielikursseja, kuvakirjoja, sarjakuvia, tietokirjallisuutta, videokasetteja ja äänikirjoja, CD- ja DVD-levyjä sekä isotekstistä ja selkokirjallisuutta. Kirjaston kotiseutukokoelmaan kerätään Imatralla tehtyä, imatralaisten tekemää ja Imatran seutua käsittelevää aineistoa. Kokoelma sisältää muun muassa karttoja, kirjoja, lehtiä, äänitteitä, lehtileikkeitä ja pienpainatteita. Asiakkaiden käytössä ovat lisäksi käsikirjasto, lukusalit, tutkijanhuoneet, internetpäätteet, mikrofilmi- ja kortinlukulaitteet. Satuhuoneessa järjestetään lapsille satutuokioita talviaikaan viikoittain.
Aikuistenosastolle on sisustettu Hilja Valtosen nimikkohuone. Se on kalustettu Valtosen työhuoneen huonekaluilla ja tavaroilla. Pöydällä on osa Ruskapäiviä-teoksen käsikirjoituksesta. Kotiseutukokoelmassa on lisäksi runsaasti Hilja Valtosta käsittelevää materiaalia.
Kirjastorakennukset

Pääkirjasto on osa Kulttuuritalo Virtaa, jossa kirjaston lisäksi on taidemuseo, kaupungin historiaa esittelevä kaupunginmuseo sekä kaksi konsertti- ja kongressikäyttöön sopivaa salia. Rakennuksessa toimivat myös Imatran seudun musiikki-instituutti, kulttuuritoimisto ja Kansainvälinen Semiotiikka Instituutti.
Kulttuuritalo Virran on suunnitellut arkkitehti Arto Sipinen. Valkoinen rakennus on tehty kvartsihiekasta ja Imatran graniitista. Se sijaitsee kaupungintalon vieressä Vuoksen varrella. Rakennus valmistui vuonna 1986.
Vuoksenniskan kirjasto sijaitsee kerrostalon siivessä kahdessa kerroksessa. Rajapatsaan kirjasto on kerrostalon alakerrassa katutasossa.
Aiheesta muualla

Kirjasto Imatran kaupungin sivustolla
ISO 3166-2:ZA

Etelä-Afrikan provinssit.
ISO 3166-2:ZA on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Etelä-Afrikalle. ISO 3166-2:ZA on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää yhdeksän provinssin koodit.
Koodit

Koodin ensimmäinen osa on ISO 3166-1 -standardin mukainen Etelä-Afrikan maakoodi ”ZA”. Toinen osa on aluekohtainen kaksikirjaiminen tunnus.
| Koodi | Alue |
| --- | --- |
ZA-EC: Itä-Kap
ZA-FS: Vapaavaltio
ZA-GT: Gauteng
ZA-LP: Limpopo
ZA-MP: Mpumalanga
ZA-NC: Pohjois-Kap
ZA-NL: KwaZulu-Natal
ZA-NW: Luoteismaakunta
ZA-WC: Länsi-Kap
Hämes-Havunen

Hämes-Havunen.
Hämes-Havunen on yksi Kauhajoen vanhimmista taloista, ja se oli pitkään myös yksi Kauhajoen varakkaimmista taloista. Havusten hallintaan talo tuli vuonna 1627, kun Tyni Hannunpoika saapui Kauhajoelle Hauholta. Sitä ennen taloa olivat asuttaneet Satakunnasta Kauhajoen suuntaan eräretkiä tehneet tahot. Nykyisten talojen rakentaminen alkoi 1800-luvun alkupuolella. Esimerkiksi päärakennuksen rakentaminen aloitettiin vuonna 1827. Kaikkiaan noin 20 rakennetusta talosta suurin osa on tähän päivään mennessä ehditty purkaa tai tuhoutunut. Hämes-Havusen rakennukset ovat olleet Havusen suvun hallinnassa 1960-luvulle saakka, minkä jälkeen ne olivat asumattomina vuoteen 1974 saakka, jolloin Kauhajoen kunta osti tilan.
Hämes-Havusen rakennukset entistettiin vuosina 1977–1982, ja tila on ollut avoinna yleisölle museona, joskin nykyisin vain tilauksesta. Nykyään Hämes-Havusessa järjestetään erilaisia tapahtumia ja juhlia, kuten vuosittaiset Ruokamessut.
Aiheesta muualla

Hämes-Havusen nettisivut
Ruokamessut
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Kahila, Petri: Hämes-Havunen: pohjalaistalosta kulttuurikyläksi. Helsingin yliopisto, Seinäjoen maaseudun tutkimus- ja koulutuskeskus, 1998.
Kleemola, Jussi; Ruismäki, Liisa; Taimi, Heikki. Hämes-Havunen. Pohjalaista rakennustaitoa jälkipolville. Jyväskylä 2006.
Ilkka Hollo

Ilkka Pentti Hollo (s. 10. marraskuuta 1944 Tampere) on suomalainen kenraaliluutnantti evp, joka toimi viimeiseksi urallaan pääesikunnan päällikkönä.
Hollo syntyi varastopäällikkö Jorma Hollon ja konttoristi Anna Tirkkosen perheeseen. Hänen ensimmäinen puolisonsa (1967–1970) oli Riitta Sassi ja toinen vuodesta 1971 on Pirjo Tuulikki Iskanius. Hollo tuli ylioppilaaksi vuonna 1963 ja valmistui Kadettikoulusta vuonna 1967 ja Sotakorkeakoulusta vuonna 1977, kapteenikurssin hän oli suorittanut vuonna 1971. Hän toimi Hämeen jääkäripataljoonassa koulutusupseerina ja komppanianpäällikkönä vuosina 1967–1968, Reserviupseerikoulussa koulutusupseerina vuosina 1968–1972 ja koulun johtajana vuosina 1991–1992. Pääesikunnan esikuntaupseeri Hollo oli vuosina 1972–1975 ja 1977–1980, puolustusvoimain komentajan adjutantti vuosina 1980–1984, sotilasasiamies Oslossa vuosina 1984–1988, Karjalan jääkäripataljoonan komentaja vuosina 1988–1990, Pohjois-Karjalan prikaatin komentaja vuonna 1990 ja Lapin sotilasläänin komentaja vuosina 1993–1994. Puolustusministeriön puolustuspoliittisen osaston päälliköksi hänet nimitettiin vuonna 1994.  Hollo ylennettiin vänrikiksi vuonna 1964, luutnantiksi vuonna 1967, yliluutnantiksi vuonna 1970, kapteeniksi vuonna 1973, majuriksi vuonna 1978, everstiluutnantiksi vuonna 1986, everstiksi vuonna 1990 ja kenraalimajuriksi vuonna 1993.
Hollo erosi Suomen puolustusvoimien palveluksesta kenraaliluutnanttina ja Puolustusvoimain pääesikunnan päällikkönä vuoden 2002 lopussa. Hänen seuraajansa tehtävässä oli kenraaliluutnantti Kari Rimpi.
IEEE Electromagnetic Compatibility Society

| IEEE Electromagnetic Compatibility Society |
| --- | --- |

Perustettu:  1957
Päämaja:  New York
Viralliset kielet:  Englanti
Puheenjohtaja:  Bruce Archambeault
Kattojärjestö:  IEEE
Jäsenlehti:  IEEE Electromagnetic Compatibility Magazine
Aiheesta muualla
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
IEEE EMCS (Electromagnetic Compatibility Society)  on sähkömagneettisien häiriöiden tutkimusjärjestö. Järjestön tavoitteena on kehittää ja jakaa tietoa, työkaluja ja tekniikoita sähkömagneettisten häiriöiden vähentämiseksi. Järjestö koostuu professoreista ja insinööreistä ja sillä on paikallisosastoja monissa maissa ympäri maailmaa.
Tämä järjestö sisältää yhteensä 14 toimikuntaa, joiden tavoitteena on antaa apua ja ohjeistusta järjestön jäsenille sähkömagneettisen yhteensopivuuden kanssa. Järjestö määrittää myös standardeja, mittausmenetelmiä jne. Järjestö järjestää myös koulutusta ja tapahtumia . EMCS järjestää useita konferensseja ja keskustelutilaisuuksia ympäri maailmaa.
Järjestössä on yli 4000 aktiivista jäsentä 60 jaoksessa ympäri maailman . Järjestön jäsenistä suurin osa on Yhdysvalloissa (60%) ja loput (40%) jakautuneet ympäri maailmaa. Suomen IEEE osastossa ei ole EMCS jaostoa. .
Historiaa

1950-luvulla pieni ryhmä radiotaajuushäiriöihin (RFI) erikoistunutta sähköinsinööriä aloittivat neuvottelut uuden organisaation perustamisesta. Neuvottelut pidettiin Radio Interference Reduction (RIR.) konferenssin yhteydessä. Ensimmäinen kokous pidettiin joulukuussa 1954. 1956-luvun alussa Los Angelesissa joukko RFI insinöörejä perusti epävirallisen organisaation, joka koostui sähkömagneettisen häiriöiden asiantuntijoista. Organisaatio oli toiminnassa lähes kaksi vuotta, kunnes organisaatio liittyi Institute of Radio Engineers (IRE) järjestöön.
Samaan aikaan New Yorkissa erillinen joukko RFI insinöörejä perustivat Yhdysvaltojen itärannikolle oman järjestön. Maaliskuussa 1957 järjestön kokouksessa anoa IRE:ltä uuden järjestön perustamista IRE:n alaisuuteen. Anomuksen allekirjoitti 326 henkilöä ja anomus esitettiin IRE:lle 3. heinäkuuta 1957. 10. Lokakuuta 1957 IRE hyväksyi hakemuksen ja Professional Group on Radio Frequency Interference (PGRFI) aloitti toiminnan.  Ensimmäinen kokous pidettiin 20. marraskuuta 1957, jossa nimitettiin toimihenkilöt uudelle järjestölle. Ensimmäisessä kokouksessa puheenjohtajaksi valittiin Harold R. Schwenk, varapuheenjohtajaksi Leonard Milton ja sihteereiksi valittiin Albert R. Kall ja James P. McNaul .
1963 IRE ja American Institute of Electrical Engineers (AIEE) yhdistyivät ja uuden järjestön nimeksi tuli Institute of Electrical and Electronics Engineers (IEEE). Yhdistymisen myötä PGRFI nimi vaihdettiin IEEE Professional Group on RFI:ksi. 1978 järjestön nimi vaihdettiin nykyiseen nimeen .
Järjestön tavoitteet

EMCS tavoite on kehittää ja jakaa sähkömagneettisia häiriöitä vähentäviä tietoja, työkaluja ja tekniikoita.
Yhdistyksen kiinnostuksen kohteisiin kuuluvat standardit, mittaustekniikat, testausmenetelmät, instrumentointi, laitteiden ja järjestelmien ominaisuudet, häiriönhallintatekniikat ja komponentit, koulutus, laskennallinen analyysi ja taajuuksien hallinta sekä tieteelliset, tekniset, teolliset, ammatilliset tai muut toiminnot, jotka edistävät alaa.
Valiokunnat

EMCS koostuu erilaisista valiokunnista: 11 teknistä valiokuntaa ja 3 erikoisvaliokuntaa ja jokainen tekninen valiokunta hallitsee tietyn alan toisin sanottuna erikoistunut tietylle alalle. Valiokunnat antavat teknistä opastusta yleisjäsenilleen ja järjestön hallitukselle.
EMCS teknilliset valiokunnat ovat:
TC1 EMC-hallinta
TC2 EMC-mittaukset
TC3 Sähkömagneettinen ympäristö
TC4 Sähkömagneettisen häiriönhallinta
TC5 Suurteho sähkömagnetismi
TC6 Spektri tekniikka
TC7 Matalan taajuuden EMC
TC9 Laskennallinen sähkömagneettisuus
TC10 Signaali ja tehon kestävyys
TC11 Nanoteknologia ja kehittyneet materiaalit
TC12 EMC kehittyvissä langattomassa tekniikassa
EMCS erikoisvaliokunnat ovat:
SC1 Älykäs sähköverkko
SC5 Tehoelektroniikka EMC
SC7 Ilmailu ja avaruus EMC
Jäsenkirje

Järjestö julkaisee omaa lehteä ”IEEE Electromagnetic Compatibility Magazine”. Lehti julkaistaan neljä kertaan vuodessa.  Lehdessä kerrotaan järjestössä tapahtuneista tapahtumista ja tulevista tapahtumista.
EMCS puheenjohtajat

EMCS:n puheenjohtajat järjestön perustamisesta nykypäivään .
1957-1959 Harold R. Schwenk
1959-1960 James P. McNaul
1960-1961 Ralph M. Showers
1961-1962 Harold E. Dinger
1962-1963 Herman Garlan
1963-1964 Donald R.J. White
1964-1965 Z.V. Grobowski
1965-1967 A. H. Sullivan, Jr.
1968 Richard B. Schulz
1969 Fred J. Nichols
1970-1971 H.M. Schlicke
1972 John J. O’Neil
1973 Joseph F. Fischer, Jr.
1974-1975 William E. “Gene” Cory
1976-1977 James C. Toler
1978-1979 Jackie R. Janoski
1980-1981 Donald N. Heirman
1982-1983 William G. Duff
1984-1985 Eugene D. Knowles
1986-1987 B. Leonard “Len” Carlson
1988-1989 Donald E. Clark
1990-1991 Edwin L. Bronaugh
1992-1993 Bob Hofmann
1994-1995 Warren Kesselman
1996-1997 William Gjertson
1998-1999 Daniel D. Hoolihan
2000-2001 Joseph Butler
2002-2003 Todd R. Hubing
2004-2005 Kimball Williams
2006-2007 Andrew Drozd
2008-2009 Elya Joffe
2010-2011 Francesca R. Maradei
2012-2013 Ghery Pettit
2014-2015 Bob Scully
2016-2017 Frank Sabath
2018- 	    Bruce Archambeault
Aiheesta muualla

EMCS:n kotisivu
IEEE:n kotisivu
J. D. Salinger – Kirjailijan elämä

| J>  D. Salinger  – Kirjailijan elämä.J. D. Salinger: A Life Raised High |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Kenneth Slawenski
Kieli:  englanti
Genre:  elämäkerta
Kustantaja:  Pomona Books
Julkaistu:  2010
ISBN:  9781904590231
Suomennos
Suomentaja:  Tero Valkonen
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  2011
Ulkoasu:  Markko Taina, Antony di Gesu
Sivumäärä:  498 s.
ISBN:  978-951-31-5765-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
J. D. Salinger – Kirjailijan elämä (J. D. Salinger: A Life Raised High) on Kenneth Slawenskin kirjoittama elämäkerta kirjailija J. D. Salingerista. Teos on ilmestynyt 2010 Pomona Booksin kustantamana. Teoksen on suomentanut Tero Valkonen, ja suomennoksen on julkaissut 2011 Tammi.
Kirja ei vastaa vuosikymmenien aikana toistuvasti esitettyihin kysymyksiin, lopettiko Salinger kirjoittamisen 1965 ja miksi hän käänsi selkänsä julkisuudelle, sanoo kriitikko Jukka Petäjä. Kirja ei myöskään tarjoa skandaaleja ja paljastuksia, mutta se paljastaa, miten Saliger suhtautui julkisuuteen: 1940-luvulla hän pyrki julkisuuteen aktiivisesti, mutta kun sitä tuli, hän pakeni sinne, mistä hän Siepparissa Caulfieldin hahmossa haaveili, syrjäiseen pakopaikkaan metsän reunaan.
Slawenskin parasta antia on Salingerin uran alku 1940-luvulla. Tuon ajan merkittävimpiä tapahtumia olivat Slawenskin mukaan Salingerin rakastuminen Oona O'Neilliin ja ilmoittautuminen sotapalvelukseen 1942. Molemmat jättivät häneen lähtemättömät jälkensä.
Teos sisältää kuitenkin valtavasti uutta tietoa Salingerista ja laajentaa ymmärtämystämme Salingerin elämästä ja kirjailijantyöstä, sillä aiempiin elämäkertoihin verrattuna se tuo esiin uutta tietoa.Lisäksi Slawenski käsittelee perusteellisesti Salingerin julkaistua tuotantoa. Lähdemateriaalina hän on käyttänyt muun muassa Salingerin kirjeitä ja tämän tyttären Margaret Salingerin muistelmia Dream Catcher.
Slawenski on arvostettu amerikkalainen Salinger-asiantuntija, kotoisin New Jerseystä, jossa hän on asunut koko ikänsä. Hän teki kirjan taustatöitä seitsemän vuotta. Hän on perustanut laajan Salinger-sivuston Dead Cauldfields, jonka hän on "omistanut J. D. Salingerin elämälle ja tuotannolle".
Aiheesta muualla

Teos Tammen sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Huopaohdake

| Huopaohdake |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Carduoideae
Suku::  Ohdakkeet Cirsium
Laji::  heterophyllum
Kaksiosainen nimi
 Cirsium heterophyllum  (L.) Hill 
Katso myös
   Huopaohdake Wikispeciesissä   Huopaohdake Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Huopaohdake (Cirsium heterophyllum, aiemmin C. helenioides) on asterikasveihin kuuluva Suomessa tavallinen ohdakelaji. Sitä on kutsuttu myös kansanomaisilla nimityksillä iso pensseli, maalarin suti, mäkiharja, partapensseli ja tervasuti.
Ulkonäkö

Lehtien ulkonäkö vaihtelee, joskus ne ovat liuskaiset, joskus ehyet ja hyvin leveät. Tyvilehdet ovat kuitenkin aina ehyen kielimäisiä ja voivat kasvaa jopa puolimetrisiksi. Lehtien yläpinta on samean tummahkon vihreän värinen. Lehtien alapuolella on valkoisenharmaata karvaa. Kukinnot ovat sinipunaisia "puuterisuteja". Kasvi on 50–150 cm korkea.
Kasvupaikka

Huopaohdake on yleinen kosteilla, viljavilla paikoilla, tienpientareilla koko maassa. Sillä on syvällä kasvava vaakasuora juuri, johon maanmuokkauskoneet eivät yllä ja jonka avulla se leviää.
Risteytyminen

Huopaohdake voi risteytyä Etelä-Suomessa keltaohdakkeen (Cirsium oleraceum) ja Etelä- ja Keski-Suomessa suo-ohdakkeen (Cirsium palustre) kanssa.
Levinneisyys

Huopaohdaketta tavataan Suomessa, Ruotsissa, Norjassa, Skotlannissa ja Venäjällä.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2022: Huopaohdakkeen (Cirsium heterophyllum) levinneisyys Suomessa.
Pohjolan kasvien pauloissa: Cirsium heterophyllum – huopaohdake
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Huopaohdake (Cirsium heterophyllum)
Luontoportti: Huopaohdake (Cirsium heterophyllum)
ITIS: Cirsium helenioides (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Cirsium helenioides (englanniksi)