stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
R-A-K-A-S
Julkaisu

Kappale ilmestyi vuonna 1976 Tapani Kansan singlellä, jonka A-puolella oli ”Melina”. Singlen julkaisi Scandia sarjanumerolla KS 964. Lisäksi ”R-A-K-A-S” julkaistiin vuonna 1977 Kansan Mistä rakkaus alkoi -albumin päätösraitana.
”R-A-K-A-S”-kappaleesta tuli Suomessa suuri hitti. Se nousi listalle marraskuussa 1976 ja ylsi tammikuussa 1977 listaykköseksi kaikkiaan 13 viikon ajaksi. Kappale pääsi kärkeen myös jukeboxien soitetuimpien levyjen listalla. Timo Pennasen Sisältää hitin -kirjan mukaan ”R-A-K-A-S” oli Suomessa vuoden 1977 neljänneksi suurin hitti. Ennen ”R-A-K-A-S”-kappaleen nousua listaykköseksi kärjessä oli ollut ”Kylähäät” kuuden viikon ajan.
Kappaleen muita levyttäjiä ovat olleet Jarmo Kalke (1976), Pertti Gröönroos (1977), Jörgen Petersen (1977) ja Arto Nuotio (1977). Tapani Kansa levytti kappaleesta uudet versiot vuosina 1982, 1991 ja 1992.
Suomiräppäri Tume julkaisi vuonna 2020 kappaleen ”R-I-K-A-S (kultachain)”, jonka kertosäkeessä käytetään ”R-A-K-A-S”-kappaleen kertosäkeen melodiaa uudelleensanoitettuna. Sanoitus perustuu sanaleikkiin, jossa ”kultachain” (chain = ketju englanniksi) kuulostaa samalta kuin alkuperäinen ”kultasein”. Kappaleen alussa on sample alkuperäisestä kertosäkeestä.
Radio Keski-Savo

Radio Keski-Savo oli Pieksämäellä toiminut paikallisradio, joka tavoitti päivittäin 9 000, ja viikoittain 33 000 kuuntelijaa. Kanava toimi taajuudella 102,2 MHz. Radion toiminnasta vastasi Grammari-Ari Oy. Radio Keski-Savon toimilupa oli voimassa vuoden 2006 loppuun. Radioasema lopetti kuitenkin lähetyksensä jo 27.8.2006 kello 20.07. Radio Keski-Savo haki toimilupaa keväällä 2006 vuosiksi 2007–2011, mutta peruutti hakemuksensa ennen toimilupien myöntämistä toukokuun 2006 lopussa.
Radio Keski-Savo oli alkuperäiseltä nimeltään Radio Pieksämäki. Sen toiminta alkoi 1. joulukuuta 1985.
Päivölän rautatieasema

Päivölän rautatieasema (ruots. Solberg järnvägsstation, lyh. Plä) on entinen rautatieliikennepaikka Inkoon Päivölässä noin 12 kilometriä Inkoon asemalta itään. Asema avattiin syyskuussa 1903 silloisen Degerbyn kunnan alueelle.
Päivölän asemarakennus rakennettiin Bruno Granholmin laatimien V luokan aseman tyyppipiirustusten mukaan samanlaisena kuin Masalan, Kelan ja Tähtelän asemarakennukset samalla rataosalla. Rakennusta laajennettiin vuonna 1910 ja sen ulkonäköä on myöhemminkin muutettu. Aseman ympärille syntyi vireä yhdyskunta, joka sai oman kansakoulun rantaradan avaamisvuonna. Päivölä oli Degerbyn kunnan ainoa rautatieasema ja sieltä oli kirkonkylään kuuden kilometrin matka. Kirkonkylästä kuljettiin kuitenkin kauemmas Siuntion asemalle, jonne oli parempi tieyhteys.
Päivölän asema siirtyi Porkkalan vuokrauksen myötä Neuvostoliitolle vuonna 1944. Päivölä sijaitsi lähellä alueen rajaa, ja sitä korvaamaan perustettiin Tyriksen seisake noin kilometri Turun suuntaan. Porkkalan palauduttua Suomelle Päivölä otettiin uudelleen käyttöön, vaikka kylä ei ollutkaan enää yhtä vilkas kuin ennen vuokrausta. Miehitys asemalla lopetettiin maaliskuun 1968 alussa, ja samalla se alennettiin seisakevaihteeksi. Myöhemmin samana vuonna aseman ratapiha purettiin yhtä sivuraidetta lukuun ottamatta.
Asemarakennuksessa toimi posti vuoteen 1991 asti, vaikka radan linjaus siirtyikin pohjoisemmaksi jo syyskuussa 1982. Rataoikaisulle ei alun perin pitänyt avata seisaketta, sillä Tyriksen seisake oli huomattavasti vilkkaampi, mutta uusi seisake avattiin kuitenkin 12.9.1982. Lopullisesti liikennepaikka lakkautettiin 2.6.1991, vaikka paikallisjunien pysähdykset oli korvattu VR:n linja-autoilla vuoden alusta lähtien.
Päivölän asemarakennus on nykyisin yksityiskäytössä.
Aiheesta muualla

Kuva Päivölän asemasta vaunut.org -sivustolla
Radio Savonmaa

Radio Savonmaa oli Savonlinnassa toiminut paikallisradio. Kanava toimi taajuudella 96,7 MHz. Aseman toiminta alkoi 1. joulukuuta 1987 ja päättyi toukokuussa 1994.  Kanavan ohjelmistossa oli mm. nuorille suunnattu perjantai-illan ohjelma Rupikonna.
Didier Queloz

| Didier Queloz |
| --- | --- |
 Didier Queloz vuonna 2012
Henkilötiedot
Koko nimi:  Didier Patrick Queloz
Syntynyt: 23. helmikuuta 1966 Sveitsi
Kansalaisuus:  Sveitsi
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Geneven yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  Michel Mayor
Instituutti:  Cambridgen yliopisto, Geneven yliopisto
Oppilaat:  Didier Queloz
Tutkimusalue:  tähtitiede
Tunnetut työt:  ensimmäisen auringon kaltaista tähteä kiertävän eksoplaneetan löytäminen
Palkinnot:  Nobelin fysiikanpalkinto 2019
Didier Queloz (/didje kəlo/, s. 23. helmikuuta 1966) on sveitsiläinen tähtitieteilijä.
Hän toimii professorina sekä Cambridgen yliopistossa, jossa hän on myös Trinity Collegen jäsen, että Geneven yliopistossa. Yhdessä Michel Mayorin kanssa hän löysi vuonna 1995 51 Pegasi b:n, ensimmäisen auringon kaltaista tähteä, 51 Pegasia kiertävän eksoplaneetan. Tästä löydöstä hän sai vuonna 2019 Nobelin fysiikanpalkinnon yhdessä James Peeblesin ja Michel Mayorin kanssa. Äskettäin hän on myös ilmaissut käsityksenään, että ihmiskunta kykenee löytämään maanulkoista elämää seuraavien 30 vuoden aikana.
Tausta ja opinnot

Queloz syntyi Lausannessa Sveitsissä 23. helmikuuta 1966.
Queloz opiskeli Geneven yliopistossa, jossa hän suoritti maisterin tutkinnon vuonna 1990 ja syventävien opintojen diplomin tähtitieteessä ja astrofysiikassa vuonna 1992. Vuonna 1995 hän väitteli filosofian tohtoriksi ohjaajanaan sveitsiläinen astrofyysikko Michel Mayor.
Ura ja tutkimukset

Samoihin aikoihin, kun Queloz valmisteli tohtorin­väitös­kirjaansa Geneven yliopistossa Mayorin johdolla, Mayor työskenteli parantaakseen laitteita, joilla taivaankappaleiden säteisnopeus voidaan määrittää Doppler-spektroskopian avulla. Mayor oli jo sitä ennen kehittänyt COREVAL-spektrometrin, jolla säteisnopeus voitiin mitata 1 km/s:n tarkkuudella. COREVAL:in avulla Mayor oli todennu, että jotkut kaksoistähtijärjestelmät saattoivat itse asiassa olla yhden tähden järjestelmiä, joita kiertää tähtiä pienempi sekundaarinen kohde.  Queloz ehitti yhdessä Mayorin kanssa ELODIE-spektrografin, jolla säteisnopeus voitiin mitata vielä tarkemmin, 15 m/s:n tarkkuudella, jotta tällaisten järjestelmien ominaisuudet voitiin selvittää paremmin.
ELODIE asennettiin Haute-Provencen observatorioon vuonna 1994, ja Quelox ja Mayor ryhtyivät tarkkailemaan ekso­planeetta­järjestelmiksi epäilemiään kohteita. Heinäkuussa 1995 he totesivat, että 51 Pegasi -tähteä kiersi suuri planeetta. Se sai nimen 51 Pegasi b, ja se luokiteltiin kuumaksi jupiteriksi. Se oli ensimmäinen löydetty pääsarjan tähteä kiertävä eksoplaneetta. Quelozin ja Mayorin löytö innoitti muitakin tutkijoita etsimään muita tähtiä kiertäviä eksoplaneettoja. Tästä löydöstään, "auringon tyyppistä tähteä kiertävän eksoplaneetan löytämisestä",  Queloz ja Mayor yhdessä saivat puolet vuoden 2019 Nobelin fysiikan­palkinnosta.
Näiden löytöjen jälkeen Queloz nimitettiin Geneven yliopiston professoriksi, ja vuonna 2013 hänestä tuli myös Cambridgen yliopiston Cavendish-laboratorion professori. Hän toimi yhdessä brittiläisen Wide Angle Search for Planets (WASP) -työryhmän kanssa, joka etsii eksoplaneettoja ohikulkufotometrian avulla, mikä vuonna 2007 vahvisti spektrografisesti heidän löytönsä. Hän osallistui eksoplaneettojen löytämiseksi myös CoRoT-hankkeseen ja osaltaan vahvisti vuonna 2011 ensimmäisen aurinkokunnan ulkopuolisen kiviplaneetan, COROT-7b:n löytämisen. Nykyisin hän osallistuu WASP:n seuraajaksi aloitettuun hankkeeseen nimeltä Next Generation Transit Survey, a ground based successor to WASP. Hän johtaa myös CHEOPS-tutkimusryhmää.
Queloz on myös vierailevana tutkijana MIT:n Kavli-instituutissa astrofysiikan ja avaruuden tutkimiseksi.
Tähtitieteellisiin tutkimuksiina ja eksoplaneettojen löytöihin liittyen Queloz on ennustanut, että ihminen löytää selvät merkit maanulkoisesta elämästä seuraavien 30 vuoden kuluessa: "En voi uskoa, että olemme ainoat elävät olennot maailmankaikkeudessa. On niin paljon planeetoja ja tähtiä, ja kemia on universaalista. Elämään johtaneen kemian on täytynyt tapahtua muuallakin. Niinpä uskon vahvasti, että elämää on muuallakin." Uskonnoista Queloz on The Daily Telegraphissa julkaistun haastattelun mukaan sanonut, ettei hän itse ole uskovainen, mutta tiede on saanut suuren perinnön uskonnoilta.
Palkinnot ja tunnustukset

Didier Quelozille on myönnetty seuraavat palkinnot:
2011, BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Awards -palkinto perustieteiden alalta yhdessä Michel Mayorin kanssa, uusien tähtitieteellisten havaintolaitteiden kehittämisestä ja kokeellisista tekniikoista, jotka olivat johtaneet Auringon kaltaisia tähtiä kiertävien planeettojen löytämiseen.
2013, Clarivate Citation Laureates
2017, Wolfin fysiikanpalkinto
2019, Nobelin fysiikanpalkinto
Hänen mukaansa on nimetty asteroidi 177415 Queloz.
Queloz (vasemmalla) ja Michel Mayor La Sillan observatoriossa vuonna 2012
Qutb al-Din Aibak

| Qutb al-Din Aibak |
| --- | --- |
 
Delhin sulttaani
Valtakausi:  25. kesäkuuta 1206–14. marraskuuta 1210
Kruunajaiset:  25. kesäkuuta 1206
Seuraaja:  Aram Šah

Syntynyt:  1150 Turkestan
Kuollut:  14. marraskuuta 1210 Lahore
Suku:  Orjadynastia
Uskonto:  sunnalaisuus
Qutb al-Din Aibak (1150–1210) oli Delhin sulttaanikunnan ja Intian muslimivallan perustaja ja Delhiä hallinneen orjadynastian ensimmäinen sulttaani. Ennen Delhin perustamista hän oli Ghuridien sulttaani Mu'izz ad-Dinin sotajoukkojen komentaja.
Elämäkerta

Aibak oli alkujaan orjasotilas, eli mamelukki. Hän syntyi Turkestanissa ja hän oli turkkilaista syntyperää. Hänet vietiin lapsena orjaksi sulttaanin palvelukseen, missä hän kyvykkäänä johtajana ja sotilaana kohosi merkittävään asemaan. Ghuridien valtakunta vakiinnutti valtansa nykyisen Pakistanin alueella 1170- ja 1180-luvuilla, minkä jälkeen ghuridit jatkoivat sotaretkiään kohti Intiaa. 1190-luvulla ghuridien armeija hyökkäsi ensin pohjoisintialaisten radžputien hallitsemien valtakuntien kimppuun, minkä jälkeen sotaretket jatkuivat kohti Delhiä. 1200-luvun alkuun mennessä suuri osa Intian pohjoisista osista oli muslimien vallassa. Delhin valtauksen jälkeen Aibak nimitettiin ghuridien Pohjois-Intian alueiden kuvernööriksi.
Ghuridien sulttaani Mu'izz ad-Din murhattiin vuonna 1206. Hänellä ei ollut poikaa, minkä jälkeen valtakunta jaettiin uskollisen Aibakin ja Muhammadin veljenpojan Ghiyathin kesken. Sulttaanin kuoltua Aibak oli edelleen teknisesti katsoen orja. Hän nosti vaikutusvaltaansa naimalla ghaznavidiprinsessan. Mu'izz ad-Din oli jäänyt viimeiseksi kaikkien ghuridien suvun jäsenten tunnustamaksi sulttaaniksi, joten Aibak huomasi pian olevansa omillaan. Aibak julistautui Delhin hallitsijaksi ja perusti Delhin sulttaanikunnan vuonna 1206, jolloin hänestä tuli Delhin ensimmäinen muslimisulttaani. Aibak ei ehtinyt hallita montaa vuotta, hän kuoli vuonna 1210.
Perintö

Aibakin johtaman sulttaanikunnan asema oli aluksi tukala, mutta sen onnistui vakiinnuttaa asemansa seuraavien vuosikymmenten aikana. Lopulta sulttaanikunnasta kasvoi Pohjois-Intian valtakunnista merkittävin. Aibakin perintönä Delhiin rakennettiin Qutub Minar, joka toimi muslimien voitonmerkkinä hinduista saavutetuista voitoista. Hän oli suvaitsematon muita uskontoja kohtaan ja hindutemppeleitä tuhottiin ja tilalle rakennettiin moskeijoita. Hän oli hyvä diplomaatti ja sotilas, mutta hallitsijana hän ei ollut kokenut. Maata hallittiin sotilasvoimin ja hallinto ei ollut vakaa. Delhi ei myöskään Aibakin aikana täysin pystynyt irtautumaan muslimiaatelin vaikutusvallasta. Aibakin jälkeen Delhin sulttaaniksi nousi hänen vävynsä Iltutmiš, lyhytaikaisen sulttaani Aram Šahin valtakauden jälkeen.
Qutb-ud-Din Aibakin mausoleumi Lahoressa.
Delhissä sijaitseva Qutub Minar on rakennettu muslimien voiton merkiksi.
Rabban Sauma

| Rabban Sauma> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: n. 1220 Zhongdu, nykyinen Peking
Kuollut: 1294 Bagdad
Ammatti:  munkki, diplomaatti, matkailija
Rabban Sauma (syyr. ܪܒܢ ܒܪ ܨܘܡܐ, Rabban Bar Ṣawma; kiin. 拉賓掃務瑪, Lābīn Sǎowùmǎ; noin 1220–1294) oli uiguuritaustainen nestoriolaiskristitty munkki, joka tunnetaan matkastaan Eurooppaan. Tarkoituksena oli luoda liitto mongolien ja kristittyjen eurooppalaisvaltioiden välille muslimeja vastaan Lähi-idässä. Liitto ei koskaan toteutunut, mutta matka kuvastaa tapaa, jolla Mongolivaltakunta yhdisti suuret alueet Euraasiaa ja teki tällaiset pitkät matkat mahdollisiksi. Rabban Sauman matkaa tunnetummaksi tulikin Marco Polon vastaava matka päinvastaiseen suuntaan.
Quantum Reality

| Quantum Reality: Beyond the New Physics> Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Nick Herbert
Kieli:  englanti
Genre:  kvanttifysiikka
Kustantaja:  Anchor Books/Doubleday
Julkaistu:  1985
ISBN:  978-0385187046
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Quantum Reality on fyysikko Nick Herbertin vuonna 1985 kirjoittama populaaritieteellinen kirja. Harbert on Fundamental Fysiks Groupin jäsen. Kirjassa käsitellään kvanttimekaanisten objektien ontologiaa, niiden attribuutteja ja niiden välisiä vuorovaikutuksia ilman edistyneitä matemaattisia käsitteitä. Herbert käsittelee tavallisimpia kvanttimekaniikan tulkintoja ja niiden seurauksia keskittyen erityisesti kunkin tulkinnan etuihin ja huonoihin puoliin.
Yleiskatsaus

Herbert nostaa esiin kaksi kvanttimekaniikan filosofista ongelmaa. Ensimmäinen on tulkintakysymys: mikä on havaintojen todellisuuden fysikaalinen luonne. Toinen on mittausongelma: mikä on mittaustapahtuman vaikutus ja rooli kvanttimekaniikassa.
Yleiskatsaus > Bellin teoreema ja sen vaikutukset

Herbert esittää EPR-paradoksin ja sen ratkaisuksi Bellin teoreemaa. EPR paradoksi perustuu paikalliseen reaalisuuteen ja esittää, että todellisuuden elementit – todelliset ei-mitatut kvanttiattribuutit – ovat olemassa, mutta kvanttiteoria ei ennusta niitä. Bellin teoreema ratkaisee paradoksin esittäessään, että havainto pyyhkii pois pakallisen reaalisuuden. Täten jokaisen havainnoitsijaan perustuvan todellisuusmallin pitää sallia ei-paikallinen vuorovaikutus. Kuitenkin Herbert huomauttaa, että Bellin teoreema ei tarkoita suoraan havainnoitavan ei-paikallisen ilmiön kokeellista ennustamista. Teoreema ei myöskään salli superluminaarista eli valoa nopeammin etenevää kommunikaatiota.
Herbert arvioi kvanttitodellisuuden tulkinnat uudelleen Bellin teoreeman valossa:
Kööpenhaminan tulkinta: havainnoitavan kokonaisuuden "koejärjestely" ja mittauslaitteisto, missä kvanttiattribuutit piilevät, ovat Bohrin mukaan rajoitettuja paikalliseen vuorovaikutukseen. Kuitenkin Bellin teoreeman mukaan paikallisen vuorovaikutuksen lisäksi pitää ottaa huomioon, että kaukana toisistaan olevat objektit voivat olla kietoutuneita eivätkä siten olisi rajoitettuja paikalliseen vuorovaikutukseen.
Herbertin mukaan Bellin teoreema tukee Bohmin ajatusta todellisuuden jakamattomasta yhtenäisyydestä.
Vaikka monimaailmatulkinta ei sisällä Bellin teoreeman vaatimaa oletusta: objektit ja niiden ominaisuudet tulisi olla olemassa, vaikka niitä ei olisikaan mitattu. Herbert esittää monimaailmatulkinnan olevan luonnostaan ei-paikallinen'.
Herbertin mukaan neorealistinen tulkinta ei ole Bellin teoreeman mukainen. Näennäisesti tosi pilottifunktio on ristiriidassa suhteellisuusteorian kanssa, jonka mukaan valoa nopeampi informaation siirto ei ole mahdollista.
Johtopäätöksessään Herbert kirjoittaa, että vaikka Bellin teoreema ei ennusta minkään kvanttimekaanisen tulkinnan todenmukaisuutta, niin se todistaa sen, että oikean tulkinnan tulee hyväksyä ei-paikallinen vuorovaikutus.
Vastaanotto

The New York Timesin arvostelussa kirjaa ylistettiin teeman tuomisesta helposti ymmärrettävään muotoon jokaiselle lukijalle. Fyysikko Heinz Pagels sanoi kirjan olevan hyvä alku kaikille kvanttifysiikasta kiinnostuneille.
Fyysikko David Kaiser ( Fundamental Physics Groupin jäsen) käyttää kirjaa opettamissaan maisterintasoisissa kursseissa.
Quelli della montagna

| Quelli della montagna |
| --- | --- |
 Elokuvan DVD-julkaisun kansikuva.
Ohjaaja:  Aldo Vergano Alessandro Blasettin valvomana
Käsikirjoittaja:  Alessandro Blasetti, Corrado Pavolini, Alberto Spaini, Aldo Vergano
Säveltäjä:  Annibale Bizzelli
Kuvaaja:  Mario Craveri, Arturo Climati
Leikkaaja:  Fernando Cerchio
Tuotantosuunnittelija:  Vittorio Valentini
Pääosat:  Amedeo Nazzari, Mariella Lotti, Mario Ferrari
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Associati Produttori Indipendenti, Lux Film
Ensi-ilta:  15. maaliskuuta 1943
Kesto:  85 min.
Alkuperäiskieli:  italia
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Quelli della montagna (”Vuorten miehet”) on vuonna 1943 valmistunut italialainen elokuva. Sen on ohjannut Alessandro Blasettin valvomana Aldo Vergano. Sota-aiheisen draamaelokuvan pääosaa esittää Amedeo Nazzari.
Juoni

Nuori lakimies Andrea Fontana kutsutaan hääpäivänään sotaharjoituksiin Alpeille. Levoton ja itsepäinen Fontana ajautuu konfliktiin komentajansa kanssa, jonka veli oli hänen vaimonsa ensimmäinen sulhanen. Vaimo jättää Fontanan, joka lähetetään rintamalle. Siellä hän lopulta onnistuu näyttämään kykynsä taistelussa ja palauttamaan miestensä ja vaimonsa kunnioituksen.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Amedeo Nazzari  | … |  luutnantti Andrea Fontana   |
|  Mariella Lotti  | … |  tohtori Maria Algardi, Fontanan vaimo   |
|  Mario Ferrari  | … |  kapteeni Piero Sandri   |
|  Ori Monteverdi  | … |  Pina   |
|  Cesco Baseggio  | … |  majuri   |
|  Nico Pepe  | … |  lääkintäupseeri Giordano   |
|  Nino Cobelli  | … |  Martorello   |
|  Giuseppe Pagliarini  | … |  Morticoni   |
|  Sennuccio Benelli  | … |  Varale   |
|  Walter Lazzaro  | … |  majurin adjutantti   |
|  Renato Malavasi  | … |  alppijääkäri   |
|  Oscar Andriani  | … |     |
|  Annibale Betrone  | … |     |
|  Carlo Cassola  | … |     |
|  Antonio Corevi  | … |     |
|  Antonio Marietti  | … |     |
|  Ugo Sasso  | … |     |
|  Domenico Serra  | … |     |
|  Maria Romi Corona  | … |     |
|  Edoardo Fatigati  | … |     |
|  Moschettone  | … |  koira   |
Tuotanto ja vastaanotto

Toiseen maailmansotaan sijoittuva ja Albaniassa kaatuneelle ohjaaja Gino Betronelle omistettu Quelli della montagna on toteutettu Italian sotaministeriön tuella. Fasisteihin kielteisesti suhtautuneen ja sittemmin Italian vastarintaliikkeessä taistelleen Aldo Verganon elokuva ei kuitenkaan ole tavanomaista sotapropagandaa, vaan keskittyy enemmän päähenkilön sisäiseen draamaan sekä alppijääkäreiden elämän ja sodan todellisuuden kuvaamiseen. Sen dokumentaarinen luonne ja Amedeo Nazzarin näyttelijänsuoritus saivat aikanaan kiitosta elokuva-arvostelijoilta.
Aiheesta muualla

Quelli della montagna Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Alma Pöysti

| Alma Pöysti> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. maaliskuuta 1981 (ikä 43) Helsinki
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2007–
Palkinnot
  Parhaan naispääosan Jussi  2020 Tove  Parhaan pääosan Jussi  2023 Neljä pientä aikuista  
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Alma Ilona Pöysti (s. 16. maaliskuuta 1981 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on taustaltaan suomenruotsalainen. Pöysti on näytellyt sekä Suomen että Ruotsin teattereissa. Pöysti on palkittu kahdesti Jussi-palkinnolla päärooleistaan elokuvissa Tove (2020) ja Neljä pientä aikuista (2023). Hän sai kansainvälistä näkyvyyttä roolistaan Aki Kaurismäen elokuvassa Kuolleet lehdet (2023), josta hän sai Golden Globe -ehdokkuuden.
Ura

Pöysti valmistui näyttelijäksi Teatterikorkeakoulusta 2007. Hän on tehnyt uraansa ensisijaisesti Svenska Teaternissa. Lisäksi hän on näytellyt Suomen Kansallisteatterissa sekä Göteborgissa, Tukholmassa ja Uppsalassa.
Pöystin rooliluetteloon kuuluvat muiden muassa nimiosat teoksissa Fröken Julie, Pippi Långstrump ja Tove.
Pöystin elokuvarooleista mainittakoon Marikan osa Aku Louhimiehen elokuvassa Vuosaari. Pöysti näytteli nimiosaa Tove Janssonin elämästä kertovassa draamaelokuvassa Tove (2020), josta hänet palkittiin parhaan naispääosan Jussilla.
Ida Aalberg -säätiö antoi Pöystille nuoren näyttelijän apurahan vuonna 2013 "poikkeuksellisesta rohkeudesta näyttämöllä".
Pöysti on kuuluttanut Helsingin seudun liikenteen pysäkkikuulutukset raitiovaunuissa ja linja-autoissa vuodesta 2015 alkaen.
Vuonna 2023 Pöysti näytteli Aki Kaurismäen draamakomediassa Kuolleet lehdet. Pöysti sai elokuvasta parhaan naispääosan Golden Globe -ehdokkuuden musikaali- ja komediaelokuvien kategoriassa. Helsingin Sanomat kutsui Pöystin Golden Globe -ehdokkuutta historialliseksi.
Perhetausta

Alma Pöystin isovanhemmat olivat näyttelijät Lasse Pöysti ja Birgitta Ulfsson. Hänen isänsä Erik Pöysti on teatteriohjaaja, äitinsä Tua Ranninen oli Hufvudstadsbladetin toimittaja ja veljensä Oskar Pöysti on näyttelijä. Tom Pöysti on hänen setänsä.
Palkinnot ja tunnustukset

2013: Ida Aalberg -säätiön vuoden nuoren näyttelijän apuraha poikkeuksellisesta rohkeudesta näyttämöllä.
2021: Parhaan naispääosan Jussi-palkinto elokuvasta Tove.
2023: Parhaan näyttelijän Dragon Award -palkinto Göteborgin elokuvajuhlilla elokuvasta Neljä pientä aikuista.
2024: Parhaan pääosanäyttelijän Jussi-palkinto elokuvasta Neljä pientä aikuista.
Aiheesta muualla

Saarikoski, Sonja: Alma Pöysti: Näyttelijälupaus etsii onneaan Suomen Kuvalehti.  31.12.2011. Viitattu 11.8.2023.
YouTube: Alma Pöysti esittää Tove Janssonia ensimmäisessä fiktioelokuvassa Muumien luojasta (Moomin Official)
YouTube: TOVE av Lucas Svensson på Svenska Teatern i Helsingfors - trailer (Svenska Teatern)
| n k Parhaan naispääosan Jussit |
| --- | --- |
1944–1959:  Ansa Ikonen (1944)  Lea Joutseno (1945)  Regina Linnanheimo (1946)  Emma Väänänen (1947)  Eeva-Kaarina Volanen (1948)  Eeva-Kaarina Volanen (1949)  Eeva-Kaarina Volanen (1950)  Emma Väänänen (1951)  Mirjami Kuosmanen (1952)  Rauni Luoma (1953)  Maija Karhi (1954)  Rakel Laakso (1955)  ei jaettu (1956)  Emma Väänänen (1957)  Emma Väänänen (1958)  Tea Ista (1959) 
1960–1979:  ei jaettu (1960)  ei jaettu (1961)  Sinikka Hannula (1962)  Ruth Snellman (1963)  ei jaettu (1964)  ei jaettu (1965)  Riitta Elstelä (1966)  Elli Castrén (1967)  Kristiina Halkola (1968)  Liisamaija Laaksonen (1969)  Ritva Vepsä (1970)  Hillevi Lagerstam, Siiri Angerkoski (1971)  Eeva-Maija Haukinen, Eila Pehkonen (1972)  Tea Ista (1973)  Tuula Nyman, Anja Pohjola, Aino Lehtimäki (1974)  ei jaettu (1975)  Leena Uotila (1976)  Tuula Nyman (1977)  Irma Seikkula, Raili Veivo, Nanny Westerlund (1978)  Elina Salo (1979) 
1980–1999:  ei jaettu (1980)  Rea Mauranen, Eeva Eloranta (1981)  ei jaettu (1982)  ei jaettu (1983)  Eeva Eloranta (1984)  Rauni Luoma (1985)  Soli Labbart (1986)  Pirjo Leppänen (1987)  Kaija Pakarinen (1988)  Liisamaija Laaksonen (1989)  Pirkko Hämäläinen (1990)  Kati Outinen(1991)  Irma Junnilainen (1992)  Merja Larivaara (1993)  Tiina Lymi (1994)  ei jaettu (1995)  Päivi Akonpelto (1996)  Kati Outinen (1997)  Leea Klemola (1998)  Elena Leeve (1999) 
2000–2019:  Eeva Litmanen (2000)  Outi Mäenpää (2001)  Irina Björklund (2002)  Kati Outinen (2003)  Sari Mällinen (2004)  Outi Mäenpää (2005)  Maria Lundqvist (2006)  Susanna Anteroinen (2007)  Outi Mäenpää (2008)  Elena Leeve (2009)  Minna Haapkylä (2010)  Katja Küttner (2011)  Elina Knihtilä (2012)  Laura Birn (2013)  Leea Klemola (2014)  Anu Sinisalo (2015)  Krista Kosonen (2016)  Linnea Skog (2017)  Krista Kosonen (2018)  Oona Airola (2019) 
2020–2039:  Mimosa Willamo (2020)  Alma Pöysti (2021)  Seidi Haarla (2022) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB  Ritva  Elonet  Yle 
Muut:  IdRef  Hufvudstadsbladet
Pääskylänjoen valuma-alue

Pääskylänjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 35.76) on Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueessa sijaitseva toisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 266,75 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 15,33 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Koljonselän Huhkaimenselkä, jossa reitin vedet tulevat seuraavaksi Längelmäveden alueelle (35.72).