stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Bologoje

| Bologoje |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Tverin alueen sijainti Venäjällä
 Bologoje
 Koordinaatit: 57°53′08.8″N, 34°02′58.5″E 
Valtio:  Venäjä
Liittovaltiopiiri:  Keskinen liittovaltiopiiri
Alue:  Tverin alue
Piiri:  Bologojen piiri
Ensimmäinen maininta:  1495
Kaupungiksi:  1926
Hallinto:  
 – Pormestari:  Igor Gavrilov
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  120 km²
Korkeus:  175 m
Väkiluku (2015):  21 845
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Suuntanumero(t):  +7 48238
 
 bologoe-gorod.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bologoje (ven. Болого́е) on kaupunki Tverin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Valdain ylängön pohjoisreunalla Bologojejärven rannalla 164 kilometriä Tveristä luoteeseen. Paikkakunta on tärkeä rautatieliikenteen solmukohta. Sen läpi kulkee Moskovan ja Pietarin välinen päärata, josta haarautuvat radat Velikije Lukiin, Pihkovaan ja Rybinskiin. Kaupunki on Bologojen piirin keskus. Asukkaita on 24 100 henkeä (vuonna 2009).
Kaupunkinäkymää Kirovinkadulta.
Bologojen kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1495. Vuonna 1851 avattiin Pietarin ja Moskovan välisen rautatien puolimatkassa sijaitseva rautatieasema, johon paikkakunnan myöhempi kehitys on perustunut. Vuonna 1926 Bologojesta tuli kaupunki.
Nykyään Bologojessa on veturivarikko sekä konepaja-, rakennustarvike-, huonekalu-, ompelimo- ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiä ovat vuonna 1917 valmistunut asemarakennus, vuonna 1885 rakennettu myöhäisklassistinen Pyhän kolminaisuuden kirkko ja Kolovskin kauppiasperheen talossa sijaitseva kaupunginmuseo.
Aiheesta muualla

Bologojen kaupungin sivusto (venäjäksi)
Mauro Bolognini

Mauro Bolognini vuonna 1990.
Mauro Bolognini (28. kesäkuuta 1922 Pistoia – 14. toukokuuta 2001 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja, joka tunnetaan lähinnä kirjallisuussovituksistaan.
Bolognini opiskeli arkkitehtuuria ja muotoilua Firenzessä, vietti vuoden Rooman Kokeellisessa elokuvakeskuksessa sekä työskenteli ranskalaisten Jean Delannoyn ja Yves Allégret’n sekä ohjaaja Luigi Zampan avustajana. Hänen ohjausdebyyttinsä oli musiikkielokuva Ci troviamo in galleria (”Tavataan galleriassa”, 1953), jossa Sophia Loren teki yhden ensimmäisistä merkittävistä rooleistaan. Bolognini ohjasi melodraamoja ja komedioita sekä tutustui 1950-luvun lopulla Pier Paolo Pasoliniin, joka teki käsikirjoituksen muun muassa kirjallisuussovitukseen Kaunis Antonio (Il Bell’Antonio, 1960), josta tuli ohjaajan ensimmäinen kaupallinen ja arvostelumenestys. Vuonna 1961 Bolognini sovitti elokuvaksi Vasco Pratolinin romaanin Ilotalo (La viaccia), joka valittiin Cannesin elokuvajuhlien Kultainen palmu -ehdokkaaksi. Ohjaajan suurin arvostelumenestys oli Pratolinin teokseen perustuva, 1800-luvun lopun Firenzeä kuvaava Metello (1969), joka sai kolme David di Donatello ja kaksi Nastro d’argento -palkintoa sekä kaksi Kultainen palmu -ehdokkuutta.
1970-luvulla Bolognini teki joukon poliittisia elokuvia ja jopa makaaberin kauhuelokuvan Gran bollito (1977). Hän palasi kirjallisuussovituksiin Alexandre Dumas’n romaanin eroottisessa versiossa Kamelianainen (La storia vera della signora delle camelie, 1981) sekä 1500-luvun komediassa La Venexiana (”Venetsiatar”, 1986). Vuonna 1999 ohjaaja sai David di Donatellon tunnustuksena koko elämäntyöstään.
Aiheesta muualla

Elonet: Mauro Bolognini
Internet Movie Database: Mauro Bolognini (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef
Haukilahden vesitorni

| Haukilahden vesitorni |
| --- | --- |
 Vesitorni maaliskuussa 2009
Osoite:  Hauenkallio 3
Sijainti:  Haukilahti, Espoo
Koordinaatit:  60°9′41.4″N, 24°45′53.3″E
Rakennustyyppi:  vesitorni
Valmistumisvuosi:  1968
Suunnittelija:  Arkkitehtitoimisto Erkko Virkkunen Ky Insinööritoimisto Ilmari Hyppänen Ky (rakennesuunnittelu) Insinööritoimisto Maa ja Vesi Oy (vesitekniikka)
Rakennuttaja:  Espoon kauppalan vesilaitos
Omistaja:  HSY
Runkorakenne:  betoni
Julkisivumateriaali:  betoni
Korkeus:  46 m
Kerrosala:  2 406 m²
Tilavuus:  13 800 m³
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vesitornia pidetään yhtenä eteläisen Espoon maamerkkinä. Kuva syyskuulta 2006.
Haukilahden vesitorni on Espoon Haukilahdessa sijaitseva vuonna 1968 valmistunut betonirakenteinen vesitorni. Tornin suunnittelivat arkkitehti Erkko Virkkunen ja diplomi-insinööri Ilmari Hyppänen. Sen omistaa kuntayhtymän vesihuolto-organisaatio Helsingin seudun ympäristöpalvelut (HSY); ennen vuotta 2010 se oli kunnallisen liikelaitoksen Espoon Veden omistuksessa. Tornissa on kaksi sisäkkäistä vesisäiliötä, ja niiden yhteinen vesitilavuus on 4 100 kuutiometriä. Vesitornin korkeus alemmalta sisääntulotasolta vesikaton huippuun on noin 46 metriä ja merenpinnasta noin 76 metriä.
Vesitornia pidetään yhtenä eteläisen Espoon maamerkkinä. Arkkitehti Erkko Virkkusen leski on kertonut, että vesitornin futuristinen ulkonäkö sai innoitusta Jetsonit-animaatiosarjasta. Tornin yläosa muistuttaa muodoltaan lentävää lautasta. Rakennuksessa on myös nähty yhtymäkohtia Seattlen Space Needle -näkötorniin. Haukilahden vesitornin rakentamisessa käytettiin ensimmäisen kerran Suomessa tekniikkaa, jossa maassa valetut betoniosat vedettiin hydraulisesti ylös.
Tornin yläosassa vesisäiliöiden päällä on toiminut vuodesta 1969 näköalaravintola Haikaranpesä.
Historia > Suunnittelu ja rakentaminen

Haukilahden vesitornia alettiin suunnitella 1960-luvun puolivälissä Etelä-Espoon ollessa voimakkaimmassa kasvuvaiheessaan. Tornia suunniteltiin yhdessä Mäkkylään suunnitellun vesitornin kanssa, joka kuitenkin peruuntui myöhemmin Otaniemen vesitornin suunnittelun alkaessa. Suunnittelussa haasteellisia osia olivat muun muassa tornin pallokalotin muotoiset betoniset säiliöt, joiden suunnittelulaskelmien tekemiseen käytettiin jopa tuohon aikaan harvinaisia tietokoneita. Tornin kapasiteetti suunniteltiin 40 000 henkilön yhdyskuntaa varten. Espoon kauppalan valtuusto hyväksyi Haukilahden tornin luonnospiirustukset huhtikuussa 1966, ja torni sai rakennuskiellon ajalla vaaditun poikkeusluvan jo seuraavan kuun puolivälissä. Tornin sijoituspaikaksi oli hankittu 3 360 neliömetrin maa-ala Gäddvikin tilasta. Lopullinen rakennuslupa saatiin vuoden 1966 marraskuussa, ja rakennustyöt käynnistyivät maaliskuussa 1967.
Torni rakennettiin erikoisella työmenetelmällä, jossa halkaisijaltaan 5,7-metrinen keskuspilari ja kuusi puolentoista metrin halkaisijallista tukipilaria valettiin ensin täyteen korkeuteen liukuvalumenetelmällä, minkä jälkeen tornin säiliön alapuoliset kalotit valettiin maan päällä ja nostettiin myöhemmin pilarien päähän hydraulisilla tunkeilla. Tornin säiliön alapuoli koostui kahdesta pallokalotista, joista ensimmäinen oli läpimitaltaan 40-metrinen ja painoi 1 230 tonnia. Toinen alempi 45-metrinen pallokalotti rakennettiin samalla menetelmällä, ja se toimii säiliön lämmöneristeenä ja julkisivuna. Valittu työtapa vähensi rakennustelineiden määrää ja pienensi rakennusvaiheen työturvallisuusriskejä. Sisempi pallokalotti oli umpinainen betonirakenne, ulommaisen ollessa niin kutsuttu sandwich-rakenne, jossa kahden betonikuoren väliin oli asennettu vaahtomuovilevy eristeeksi. Haukilahden vesitorni oli Suomen ensimmäisiä rakennuskohteita, missä käytettiin vaahtomuovia eristämiseen laajemmassa mittakaavassa.
Toinen nostovaihe osui tammikuuhun, jonka pakkaset toivat työhön omat ongelmansa. Hankkeen pääurakoitsija Vesipojat Oy meni samoihin aikoihin myös konkurssiin, ja tornin rakennustöitä jatkoi ensin insinööritoimisto Vesi-Pekka Oy laskutustöinä, ja työt saattoi loppuun rakennustoimisto Tuomas Savolainen. Nostovaiheen jälkeen säiliölle valettiin betoninen kansi, jonka päälle rakennettiin sadan henkilön näköalaravintola terasseineen. Lähes kolme miljoonaa markkaa maksanut vesitorni päästiin ottamaan käyttöön syyskuussa 1968.
Historia > Käyttö

Tornin vaikutusalueeksi suunniteltiin alun perin Haukilahden, Westendin, Tapiolan, Matinkylän, Olarin, Niittykummun ja Laajalahden kaupunginosia. Alue rajautui tosin Otaniemen vesitornin valmistuttua enemmän eteläisille ja läntisille lähialueille. Tornin vedensyöttö tapahtui 1960-luvulta 1980-luvun alulle Bodomin ja Dämmanin vedenottamoista, mutta vuonna 1982 valmistunut Päijännetunneli on noussut valmistumisensa jälkeen tärkeimmäksi vedenlähteeksi. Tornin säiliön vesitilavuus on yhteensä noin 4 100 kuutiometriä, ja se muodostuu kahdesta erillisestä 1 200 ja 2 900 kuutiometrin säiliöstä.
Vesitorniin suunniteltiin näköalakahvilaa tai -ravintolaa sen suunnitteluvaiheesta lähtien. Tornin yläosan tilojen vuokraamisesta ravintolakäyttöön tehtiin ensin sopimus Elannon kanssa syyskuussa 1968, mutta hanke jäi kuitenkin toteutumatta. Tilat vuokrasikin maaliskuussa 1969 pariskunta Tauno ja Lydia Roiha, jotka hoitivat ravintolaansa 2000-luvun vaihteeseen, jolloin toimintaa tuli jatkamaan sukupolvenvaihdoksen jälkeen Markku Roiha. Ravintola järjesti vuoteen 1987 niin kutsuttuja diskoiltoja, mutta on profiloitunut tämän jälkeen enemmän tilausravintolaksi ja yritysasiakkaiden lounaspaikaksi.
Historia > Peruskorjaus ja tornin nykytila

Vesitornin peruskorjauksen arkkitehtisuunnittelun teki vuonna 2009 juuri ennen eläkkeelle siirtymistään arkkitehti Pirjo Kovanen, joka oli ollut töissä Virkkusen toimistossa, kun vesitorni suunniteltiin. Tornin rakenteet tutkittiin perusteellisesti, ja tutkimusten perusteella tehtiin niiden korjaustarvearvio.
Peruskorjaustyöt käynnistyivät kesäkuussa 2011 ja valmistuivat lokakuuhun 2012 mennessä. Peruskorjauksessa tornin kattokalotti rakennettiin uudelleen jännitettynä betonirakenteena. Rakennuksen 144 betonipinnoitettua kuorielementtiä purettiin ja rakennettiin uudelleen, ja betoniset vesisäiliöt puhdistettiin ja pinnoitettiin uudestaan. Peruskorjaukseen käytettiin 4,6 miljoonaa euroa. Peruskorjaus tehtiin historiaa ja alkuperäisrakenteita kunnioittaen Museoviraston valvonnassa, sillä vesitornia on pidetty rakennustaiteellisesti arvokkaana ja paikallisesti merkittävänä kohteena.
Haukilahden vesitorni nähtiin edelleen 2010-luvulla käyttökelpoisena ja tarpeellisena osana kaupungin vesihuoltoa. Se palveli vuonna 2013 noin 70 000 asukkaan kulutusta ja oli pääkaupunkiseudun ainoa vesitorni, johon yleisöllä oli vapaa pääsy.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Haukilahden vesitorni Wikimedia Commonsissa
Ravintola Haikaranpesän verkkosivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Bonneville-kraatteri

Bonneville-kraatteri. Voit nähdä Spiritin lämpökilven toisella puolella kraatteria
Bonneville on noin 200 metriä halkaisijaltaan oleva kraatteri Marsissa, noin 250 metrin päässä Mars-mönkijä Spiritin laskeutumispaikasta. Mönkijä ajettiin sen reunalle, mutta ei sisään, koska siellä ei ollut tutkijoita kiinnostaneita kalliopaljastumia. Sattumalta Spiritin lämpökilpi oli pudonnut kraatterin toiselle reunalle. Kraatterin pohjalla on tuulen kasaamia hiekkadyynejä, sekä muutama erittäin pieni kraatteri.
Harry Potterin ilmestys

| Harry Potterin ilmestys: Lastenkirjallisuus globalisoituvassa maailmassa> The Irresistible Rise of Harry Potter: Kid-Lit in a Globalised World |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Andrew Blake
Kieli:  englanti
Genre:  kirjallisuudentutkimus
Kustantaja:  Verso
Julkaistu:  2002
Sivumäärä:  118
ISBN:  1-85984-666-1
Suomennos
Suomentaja:  Joel Kuortti
Kansitaiteilija:  Pasi Romppanen
Kustantaja:  Vastapaino
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  128
ISBN:  951-768-142-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Harry Potterin ilmestys: Lastenkirjallisuus globalisoituvassa maailmassa (engl. The Irresistible Rise of Harry Potter: Kid-Lit in a Globalised World) on brittiläinen kulttuurintutkijan Andrew Blaken vuonna 2002 ilmestynyt teos Harry Potter -kirjojen yhteiskunnallisesta taustasta. Teoksen on suomentanut Joel Kuortti ja suomennoksen on julkaissut Vastapaino vuonna 2004.
Sisältö > Menneisyyden uudelleen keksiminen

Blaken mukaan Harry Potterin tulo osui ajan henkeen. 1990-luvulla englantilaiset palasivat menneisyyteen vasteena teknisten ja yhteiskunnallisten muutosten nopeuteen, tietotulvaan ja muihin vaikeuksiin. Esimerkiksi arkkitehtuurissa uusvanhat talot ovat suosiossa. On kuitenkin voitava rakentaa tulevaisuutta, joka ei vain katso menneeseen. Poliitikot ja kulttuurin kehittäjät ovat tuoneet tulevaisuuden rakennusaineksia esiin menneisyyden tarjoamin keinoin, jotta ne hyväksyttäisiin paremmin. Harry Potter -kirjat ovat esimerkkejä tästä.
Historiasta tuli muotia 1980-luvulla. Nousukauden myötä menneisyyden kulttuuri voitiin ”markkinoida uusrikkaille ylellisinä kulutushyödykkeinä”. Tämä sai historioitsijat, museonhoitajat ja muinaistutkijat ”yrittämään menneisyyden uudelleen luomista nykyisen kulutusyhteiskunnan mukaisiksi – ja sitten myymään sitä”. Menestyneistä historian henkilöistä tehtiin elämäkertoja. Museot ja koulut opettivat historiaa kokemuksellisesti ja sivuuttivat perinteiset väittelyt tapahtumien syistä. Televisiossa esitettiin pukudraamojen lomassa sensaatiohakuisia ohjelmia historiallisista tapahtumista.
Myös 1990-luvun elokuvissa kansakunta näytti katsovan taaksepäin. Esimerkiksi Neljät häät ja yhdet hautajaiset tai Bridget Jones – elämäni sinkkuna kuvaavat Blaken mukaan poliittisesti valveutumatonta, nautintohakuista elämää. Valkoinen brittipop nostalgisoi 1960-lukua. Siirtomaamenneisyyden luoma monikulttuurisuus vei taas englantilaisuutta eri suuntaan. Blaken mukaan tästä kehityssuunnasta ”tarjoutuu ainakin mahdollisuus määritellä kansakunta, joka on etnisesti moniarvoinen, maailmanlaajuisesti toimiva ja nykyisyydestä tietoinen”. Harry Potter edustaa tätä. Historialliset kerrontamuodot ja nykyajan kysymykset elävät siinä rinnakkain. Potter-kirjat käsittelevät sitä, miten nykyään ymmärretään lapsuus, aikuisuus ja perhe, mikä on koulutuksen ja työn suhde. Lopulta esillä ovat kysymykset hyvästä ja pahasta, yksilön ja yhteisön vastuusta.
Sisältö > Kulttuuriteollisuus

Kustannusala tarvitsee kirjallisuuspalkintoja myydäkseen kirjoja. Blake toteaa, että näin on syntynyt kirjailijoita, jotka kirjoittavat keskenään samanlaisia vakavia romaaneja, jotka pääsevät palkintojen ehdokkaiksi. Tämä ”palkintokirjallisuuden” laji on rajoittanut niin kirjoittajien, tuomareiden kuin lukijoidenkin odotuksia. Fantasiakirjallisuutta on ollut vaikea sijoittaa tähän muottiin. Harry Potter ja Azkabanin vanki oli ehdolla Whitbread-palkintoon, mutta voiton vei Seamus Heaneyn käännös Beowulfista. Palkinnon tuomarin Anthony Holdenin mielipide kirjojen paremmuudesta oli selvä. Blaken mukaan Beowulf ja Harry Potter ovat kuitenkin melko samanlaisia. ”Molemmat käsittelevät sankarillisen yksilösuorituksen voimaa, urheutta ja itsetuntoa puolustettaessa yhteisiä arvoja pahuuden ja ahneuden voimia vastaan.” Mutta edellinen kuuluu menneisyyteen, jälkimmäinen taas käsittelee nykyajan kysymyksiä.
Blake yhdistää kirjojen kuvaaman taikuuden ja siihen liitetyn vaistonvaraisuuden Työväenpuolueen hallituksen puheisiin, joissa korostettiin luovuuden merkitystä. Kulttuuriteollisuuden aloista toivottiin talouden pelastajaa ja viihdealan ammatit olivat monien toivealoja. Potter-kirjat saavuttivat kuitenkin suosionsa juuri lukijoiden parissa eikä tavaramerkin haltijoiden kampanjoiden avulla. Blaken mukaan maaginen realismi ja muu fantasiakirjallisuus ei pyri realismin tavoin raportoimaan nykyhetken elämää, vaan käsittelemään perustavia inhimillisiä kysymyksiä.
Sisältö > Kuluttaminen

Kirjastot ja lukeminen ovat keskeisiä Potter-kirjoissa, mutta niin myös kirjakaupat ja muu kuluttaminen. J. K. Rowling antaa ymmärtää, ettei hän juuri pidä kaupallisen kirjajulkisuuden ilmiöistä. Kirjoissaan hän kuvaa linssilude Gilderoy Lockhartia, jonka kirjalliset ansiot ovat tyhjiä. Julkkistoimittaja Rita Luodiko muuttaa taikavälineillään haastateltavien lausunnot mitättömiksi uutissutkautuksiksi. Harry Potteria on kiitetty lasten ja etenkin poikien lukutaidon pelastamisesta. Lastenkirjallisuuden myyntiluvut alkoivat kuitenkin nousta jo ennen Potterin tuloa yhdessä muiden lapsille suunnattujen tuotteiden myynnin kanssa. Länsimaissa tunnettiin huolta lasten lukutaidosta, mikä sai vanhemmat ostamaan kirjoja lapsilleen. Toiseksi markkinat alkoivat lähestyä lapsia kuluttajina. Hitaan väestönkasvun aikana varakkaisiin perheisiin syntyneillä lapsilla oli käytettävissä enemmän vanhempiensa rahaa. Teinikuluttajien rinnalle nostettiin esiteinikuluttajat. Rowlingin kannanoton ”villiä lapsikuluttajuutta” vastaan voi nähdä Dudley Dursleyn hahmossa. Dudley ruinaa vanhemmiltaan lahjaksi televisioita ja tietokonepelejä, joita sitten tuskin käyttää.
Viihde-elektroniikkaa kuluttavat eniten aikuiset. Aikuisuuden ja nuoruuden välinen raja on länsimaissa kaventunut. Blaken mukaan saavutetusta aikuisuudesta on vaikea puhua, kun se merkitsee vain huolta työllisyydestä, velkaantumista ja heikosti jaettuja arvoja. Suurimmat merkitykset liikkuvat ostamisen ympärillä. Vanhenevat nuoret pitkittävät kiinnostustaan videopeleihin, urheiluun, mietoihin huumeisiin ja muuhun kulutuksellisen minuuden tavaraan. Big Brother -sukupolvi ei keskustele politiikasta. Philip Pullman on sanonut haluvansa kirjoittaa juuri lapsille osittain tällaisen ”narsistisen joutavanpäiväisyyden” välttämiseksi. Pullman on todennut, että juuri lastenkirjat käsittelevät perimmäisiä kysymyksiä ihmisenä olemisesta. Blake toteaa, että osittain siksi Pullmanin ja Rowlingin kirjat ovat aikuisten suosiossa. ”Ilman poliittista johtoia tai yhteisöllisyyden tunnetta kulttuuri on vain kulutusta, ei tekemistä”, Blake sanoo. Yhdysvaltalainen sosiologi Robert Putnam on kirjoittanut yhdessä tekemisen, yhdistystoiminnan ja politiikkaan osallistumisen vähenemisestä. Kasvaneet masennus- ja itsemurhaluvut ovat mahdollisesti yhteydessä tähän kehitysuuntaan. Myös Harry Potter käyttää toisinaan tavaroiden ostamista ja urheilua tunneyhteyden korvikkeina – ”ei ihme, että niin monet lapsenmieliset aikuiset samastuvat häneen”.
Sisältö > Kristillinen kritiikki ja taikuus

Fundamentalistiset kristityt ovat paikoin pitäneet Harry Potteria uuspakanuuden ja saatananpalvonnan sanansaattajana. 1600-luvun puritaanit Europassa ja Pohjois-Amerikassa laskivat ”taikuuden” silkaksi pahuudeksi. Vuoden 1604 laki manauksesta ja taikuudesta määräsi kuolemanrangaistuksen näistä rikoksista. Noitavainojen avulla taikuus pitkälti kitkettiin länsimaisesta kulttuurista. Tämä tuli pohjustaneeksi tieteen nousua. Kansanusko laimentui, keijukaismaailma ajautui vähitellen lastenkulttuuriksi. Goottilaisuus ja romantiikka lietsoivat pelon ja epävarmuuden hämärää, mutta Sigmund Freud veti voimakkaan rajan taianomaisen ja todellisen välille väittäessään, että pelon aiheuttajat asuivat ihmismielessä. Uskonnolla ei Blaken mukaan olekaan sijaa Harry Potterin maailmassa, joskin kuolemanjälkeiseen elämään viitataan. Hyvä ja paha ovat kirjoissa melko suhteellisia ja päällekkäisiäkin käsitteitä.
Blaken mukaan Pottereiden kristillinen arvostelu on kristittyjen puolustusvaste maailmassa, jossa he ovat menettämässä asemiaan. Harry Potter liittyy myös aikaan, jossa arkeen sijoittuva fantasia löi itsensä läpi. Monet amerikkalaiset elokuvat ja televisio-ohjelmat toivat yliluonnollista esiin jälkikristillisessä asiayhteydessä – esimerkiksi Buffy, vampyyrintappaja, Roswell High ja Salaiset kansiot. Näissä sarjoissa korostetaan asioiden järjenvastaisuutta ja selittämättömyyttä. Druidismi, uusnoituus ja wicca ovat nousseet kristillisen perinteen kilpailijoiksi. Erilaisia uushenkisiä itsehoitomuotoja värittää taikuus. Horoskooppien lisäksi naistenlehdissä voi olla taikojen ohjeita. Blaken mukaan taikuudesta puhuminen on menestyksekästä maailmassa, jossa valta ja varallisuus ovat epätasaisesti jakautuneet. Syrjäytetyt kääntyvät helposti sellaisten asioiden puoleen, jotka lupaavat jonkinlaista otetta maailmasta. J. K. Rowling onkin todennut, että tämä on kaiken maagisen toiminnan taustalla oleva halu.
Sisältö > Yhteiskuntaluokat ja uusi Britannia

Luokkaerot englantilaiseen tapaan ovat tarinoissa läsnä. Monet ovat havainenet, että koulun tuvissa ovat edustettuina työläiset (Puuskupuh), itsepintainen alempi keskiluokka (Rohkelikko) ja älyllisten ammattien keskiluokka (Korpinkynsi). Luihuinen edustaa ylimystöä, brittiläisten sisäoppilaitostarinoiden vakiopahiksia. Tupajärjestelmä ei kuitenkaan täysin noudata yksinkertaista luokkajakoa. Blaken mukaan monikulttuurisuuden käsittely on myös osa Harry Potteria ja sen suosion syitä. Kirjat kieltävät järjestelmällisesti rasistiset perinnöllisyysopit, joita monet velhomaailmassa pitävät yllä. Kuolonsyöjät saalistavat ja pahoinpitelevät epäpuhtaita tai väärään rotuun kuuluvia. Blake vertaa tätä jalkapallohuligaaneihin, joita johtaa rasistiseksi ja fasistiseksi mainittu British National Party.
Blaken mukaan Harry Potter -ilmiö on tehnyt Britannian uudella tavalla tunnetuksi maailmalla. Potter-tarinat liikkuvat sekä menneisyydessä että nykyisyydessä. Tämä yhdistelmä on tehnyt mahdolliseksi tarkastella kansallisten ryhmien, sukupuolten ja yhteiskuntaluokkien välisiä ristiriitoja nykypäivässä. Se on myös antanut keinon käsitellä kysymyksiä hyvässä ja pahasta maagisessa, mutta ei-uskonnollisessa yhteydessä. Kansakunta näyttää olevan sinut menneisyytensä kanssa, mutta etsii tulevaisuuden mahdollisuuksia.
Aiheesta muualla

Markku Soikkeli: Harry Potter on kapitalismin juoksupoika. Agricola 26.3.2004.
Alister Hardy

| Alister Hardy> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. helmikuuta 1896 Nottingham, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kuollut: 22. toukokuuta 1985 (89 vuotta) Oxford, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta
Kansalaisuus:  Yhdistynyt kuningaskunta
Koulutus ja ura
Instituutti:  Hullin yliopisto, Aberdeenin yliopisto, Oxfordin yliopisto
Tutkimusalue:  meribiologia
Tunnetut työt:  RRS Discovery, Continous Plancton Recorder, vesiapinahypoteesi
Palkinnot:  Royal Societyn jäsen
Alister Clavering Hardy (10. helmikuuta 1896 – 22. toukokuuta 1985) oli englantilainen meri­biologi ja meri­eko­systeemien tutkija, jonka asiantuntemus käsitti merieläimet eläinplanktonista valaisiin.
Hardy toimi eläintieteilijänä RRS Discoveryn tutkimus­matkalla eteläisillä napa­seuduilla vuosina 1925–1927. Matkalla hän keksi jatkuvan planktonilmaisimen, jonka avulla mikä tahansa laiva voi tavallisella matkalla koota näytteitä planktonista.
Jäätyään yliopistovirasta eläkkeelle Hardy perusti vuonna 1969 uskonnollisten kokemusten tutkimuskeskuksen (engl. Religious Experience Research Centre).
Suojanaamioija ja taiteilija

Hardy syntyi Nottinghamissa arkkitehti Richard Hardyn ja hänen vaimonsa Elizabeth Hannah Claveringin pojaksi. Hän kävi koulua lähellä Oundle Schoolissa. Vuonna 1914 hän aikoi pyrkiä Oxfordin yliopistoon, mutta sodan puhjettua hän päättikin mennä vapaaehtoisena armeijaan, ja hänestä tehtiin camoufleur, naamiointiupseeri. Hardy kirjoitti, että häntä vetivät puoleensa sekä tiede että taide, jälkimmäinen kuitenkin enemmän. Hän piti itseään onnellisena, koska hän saattoi yhdistää molemmat.
Taiteilija Solomon J. Solomon valitsi Hardyn suojanaamiointityöhän, mahdollisesti sekoitettuaan hänet toiseen Hardy-nimiseen henkilöön, joka oli ammattimainen kuvataiteilija. Alister Hardyllä kuitenkin oli siinä määrin taiteellisia kykyjä, että ne riittivät sekä hänen sotilaaliseen että tieteelliseen työhönsä. Hän julkaisi New Naturalist -sarjan kirjoissaan omia piirustuksiaan, piirtämiään karttoja ja diagrammeja, valokuvia ja maalauksia. Esimerkiksi kuvataulu 2 kirjan kaloja käsittelevässä luvussa esittää Britannian vesillä esiintyviä harvinaisia kaloja oikein kuvattuina ja eloisasti. Hardyn mukaan suojanaamiointiin tarvittiin sekä taiteilijoita että taiteellisia taipumuksia omaavia tieteilijäitä, jollaisena hän mahdollisesti piti itseäänkin.
Myöhemmissä elämänsä vaiheissa Hardy matkusteli Intiassa, Sri Lankassa, Burmassa, Kambodžassa, Kiinassa ja Japanissa. Kaikissa näissä maissa hän kävi myös temppeleissä ja kuvasi niitä vesivärimaalauksissaan. Monet niistä ovat nykyisin University of Wales Trinity Saint Davidin kokoelmissa.