stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Reino Paasilinna
Elämä > Euroopan parlamentin jäsen

Kun Suomi järjesti 1996 välikauden europarlamenttivaalit, Paasilinna asettui ehdolle ja hänet valittiin Euroopan parlamenttiin. Hänet valittiin uudelleen vuosien 1999 ja 2004 vaaleissa, joista jälkimmäisissä hän sai kuudenneksi eniten ääniä Suomessa, yli 64 000. Kansainvälisen asiantuntemuksensa ansiosta Paasilinna sai vastuuta useissa Euroopan unionin ulkopolitiikkaan vaikuttavissa tehtävissä. Vaalikaudella 2004–2009 hän oli Euroopan sosialidemokraattisen puolueen (ESP) koordinaattori teollisuus, tutkimus ja energia -valiokunnassa (ITRE) sekä varajäsenenä kulttuuri ja koulutus -valiokunnassa (CULT). Erittäin merkittävä oli myös EU:n Venäjä-valtuuskunta, jonka varapuheenjohtajat olivat molemmat suomalaisia: Paasilinnan lisäksi Esko Seppänen.
ESP:n parlamenttiryhmässä Paasilinna vaikutti koko edustaja-aikansa tavallisena rivijäsenenä. Eurokansanedustajatehtäviensä lisäksi Reino Paasilinna toimi pitkän ja arvostetun journalistitaustansa ansiosta myös Euroopan journalismin keskuksen (EJC) johtokunnassa.
Yksityiselämä

Reino Paasilinna kuului tunnettuun veljessarjaan. Hänen veljiään olivat Erno Paasilinna, Arto Paasilinna ja Mauri Paasilinna. Perhe oli kotoisin Petsamosta. Reino Paasilinna syntyi evakkomatkalla Pohjoisella jäämerellä, Aunus-laivalla Petsamosta Norjaan, jonne äiti ja kolme muuta lasta pakenivat vajaa viikko aiemmin syttynyttä talvisotaa.
Paasilinna oli naimisissa Anja Aulikki Arstila-Paasilinnan kanssa. Heillä oli kolme lasta Miira (s. 1972), Petra (s. 1975) ja Silja (s. 1976). Sotilasarvoltaan Paasilinna oli ylikersantti.
Kirjallinen tuotanto

Paasilinna, Reino & Tuovinen, Pentti: Näkeekö silmä – kuuleeko korva.  (Pamfletti)  Hämeenlinna:  Karisto, 1970.  ISBN 951-23-0046-X
Miellyttävää väkivaltaa: näinkö Suomi menettää itsenäisyytensä?  Helsinki:  Otava, 1986.  ISBN 978-951-1-09223-0
Glasnost – julkisuuspolitiikka ja sen ilmeneminen Neuvostoliiton joukkotiedotusjärjestelmässä.  (Osa lisensiaatintutkimuksesta)  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1990.  ISBN 978-951-4-42732-9
Glasnost – mediapommi Neuvostoliitossa 1985–91 . (Väitöskirja) Tampere: Tampereen yliopisto, 1995. ISBN 978-951-4-43865-3
Glasnost and Soviet television.  (Väitöskirjan osa)  Yleisradio, 1995.
Paasilinna, Reino & Saksa, Markku: Ankarat ajat.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 978-951-0-19586-4
Paasilinnat, sukukirja – lukukirja.  Helsinki:  Tietotori, 1998.  ISBN 978-952-9-10460-4
Paasilinna, Reino (toim.): Euroopan elektroninen vallankumous ja Suomen uho.  Helsinki:  Suomen arvopaperilehti, 2001.  ISBN 978-951-9-80722-5
Paasilinna, Reino (toim.): European information society towards new challenges.  Pariisi:  M&M Conseil Organisation, 2002.  ISBN 978-284-5-41041-1
Eespäin Euroopassa. Matkalaukkudemokraatin mietelmiä.  (Aforismit)  Helsinki:  Tietotori, 2004.  ISBN 978-952-9-16834-7
Kirjallisuutta

Salokangas, Raimo: ”Paasilinna, Reino (1939–)”, Suomen kansallisbiografia, osa 7, s. 421–422.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2006.  ISBN 951-746-448-7  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Reino Paasilinnan tv-dokumentteja (Arkistoitu – Internet Archive) YLEn Elävässä arkistossa.
Reino Paasilinna Euroopan parlamentin jäsenet. Euroopan parlamentti.
Paasilinna, Reino hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Reino Paasilinnan muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
Ylen pää- ja toimitusjohtajat
| --- | --- |
Pääjohtajat:: Hjalmar Woldemar Walldén (1944–1945) • Hella Wuolijoki (1945–1949) • Einar Sundström (1950–1964) • Eino S. Repo (1965–1969) • Erkki Raatikainen (1970–1979) • Sakari Kiuru (1980–1989) • Reino Paasilinna (1990–1994)
Toimitusjohtajat:: L. M. Viherjuuri (1926–1927) • Yrjö Koskelainen (1927) • Armas Deinert (1927) • Hjalmar Woldemar Walldén (1927–1944) • Arne Wessberg (1994–2005) • Mikael Jungner (2005–2010) • Lauri Kivinen (2010–2018) • Merja Ylä-Anttila (2018–)
Suomen europarlamentaarikot
| n k   Suomalaiset Euroopan parlamentin jäsenet (1996–1999) |
| --- | --- |
ELDR:  Anttila (1996–1999)  Pohjamo (1999)  Ryynänen  Thors  Virrankoski  Väyrynen 
PES:  Donner  Myller  Paasilinna  Paasio 
EPP:  Ilaskivi  Laurila (1999)  Matikainen-Kallström  Otila  Piha (1996–1999) 
EUL/NGL:  Ilivitzky (1999)  Seppänen  Ojala (1996–1999) 
G-EFA:  Hautala 
| n k   Suomalaiset Euroopan parlamentin jäsenet (1999–2004) |
| --- | --- |
EPP–ED:  Kauppi  Korhola  Matikainen-Kallström  Suominen  Vatanen 
ELDR:  Pesälä  Pohjamo  Thors  Virrankoski  Väyrynen 
PES:  Iivari  Myller  Paasilinna 
G-EFA:  Aaltonen (2003–2004)  Hautala (1999–2004)  Wuori 
EUL/NGL:  Seppänen 
| n k   Suomalaiset Euroopan parlamentin jäsenet (2004–2009) |
| --- | --- |
EPP–ED:  Itälä  Kauppi (2004–2008)  Korhola  Siitonen (2009)  Stubb (2004–2008)  Pietikäinen (2008–2009) 
ALDE:  Jäätteenmäki  Lax  Pohjamo (2007–2009)  Takkula  Virrankoski  Väyrynen (2004–2007) 
PES:  Lehtinen  Myller  Paasilinna 
G-EFA:  Hassi 
EUL/NGL:  Seppänen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Alankomaat 
Henkilöt:  MEP-hakemisto  Ritva  Elonet  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Yle  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Väinö Malmivaara

| Väinö Malmivaara |
| --- | --- |
 Väinö Malmivaara.
Oulun piispa
 1943–1954 
Edeltäjä:  Yrjö Vallinmaa
Seuraaja:  Olavi Heliövaara
Kansanedustaja
 1927-1933 
Henkilötiedot
Koko nimi:  Väinö Rafael Malmivaara
Syntynyt: 7. marraskuuta 1879 Kiuruvesi
Kuollut: 13. marraskuuta 1958 (79 vuotta) Kiuruvesi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kansanopiston johtaja, kirkkoherra, piispa, kirjailija, kansanedustaja
Arvonimi:  Rovasti  Teologian kunniatohtori (1945)  Kansanopistoyhdistyksen, Suomen Pyhäkouluyhdistyksen ja Oulun Diakonissalaitoksen kunniajäsen  Kunnia- ja ansiomerkit: K.SVR 1 ja VR 4, Vapaussodan muistomitali, Suojeluskuntain ansioristi 
Vanhemmat:  Wilhelmi Malmivaara Karin Rajander
Puoliso:  Ellen Maria Gummerus (vih. 1904)
Lapset:   Paavo Vilho  Arvi Taneli Malmivaara  Heikki Tapani  Kaisa Salome  Väinö Juhani Malmivaara 
Muut tiedot
Koulutus:  pappisvihkimys (1913) teologinen erotutkinto (1912)
Merkittävät teokset:  Herännäisyyden vainioilta 1 (1908)
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Väinö Rafael Malmivaara (vuoteen 1906 Malmberg, 7. marraskuuta 1879 Kiuruvesi – 13. marraskuuta 1958 Kiuruvesi) oli suomalainen pappi, uskonnonopettaja, kansanopiston johtaja, kirkkoherra, piispa, kansanedustaja ja kirjailija. Malmivaara toimi Oulun hiippakunnan piispana 1943–1954.
Varhainen elämä ja koulutus

Väinö Malmivaara kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1899, valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1907, suoritti teologisen erotutkinnon 1912, ja hänet vihittiin papiksi 1913. Aluksi Väinö Malmivaara toimi Lapuan yhteiskoulun uskonnonopettajana vuosina 1904–1908 ja vt. uskonnonlehtorina Oulun klassillisessa lyseossa 1908–1909.
Ura pappina > Kansanopistotyö

Malmivaara aloitti kansanopistotyön vuonna 1909. Hän oli Kainuun kansanopiston johtajana Paltamossa vuosina 1909–1913 ja Karhunmäen kristillisen kansanopiston johtajana Lapualla 1914–1926.
Ura pappina > Seurakuntapappina

Papin tehtäviä hän hoiti 1913–1914 ylimääräisenä pappina Paltamossa, Ristijärvellä ja Kiuruvedellä. Karhunmäen aikana Malmivaara toimi ylimääräisenä pappina Ylistarossa ja kenttäpappina valkoisessa armeijassa 1918. Kirkkoherraksi hänet valittiin Kiuruvedelle, jossa työkaudeksi tuli 1926–1943.
Iisalmen lääninrovastiksi Malmivaara valittiin 1933, ja hän hoiti tehtävää, kunnes siirtyi Lapualle vuonna 1943. Kirkolliskokouksen jäsenenä hän oli 1927–1954. Vuosina 1937–1938 hän kuului virsikirjan tarkastuskomiteaan varajäsenenä. Kirkkokäsikirjakomitean jäsenenä hän myös oli sekä kotielämän ongelmia pohtivan komitean puheenjohtajana 1949–1951.
Ura pappina > Oulun piispa (1943–1954)

Lapualle hänet valittiin kirkkoherraksi 1943, mutta ehti hoitaa virkaa puoli vuotta. Oulun hiippakunnan piispa Yrjö Wallinmaa oli 1943 tutustumismatkallaan pohjoisen Lapin seurakuntiin. Neuvostopartisaanien hyökkäyksessä tämä sai surmansa. Väinö Malmivaara valittiin Wallinmaan tilalle piispaksi. Oulun piispanvaalissa 1943 presidentti Risto Ryti nimitti Malmivaaran Oulun piispaksi aiemmin vastaavassa tilanteessa syrjäytetyn Malmivaaran ohi Olavi Heliövaaran.
Malmivaaran piispankausi osui sotien jälkeiseen aikaan, ja hän osallistui keskeisesti seurakuntien jälleenrakennustyöhön. Vuonna 1954 Malmivaara jäi eläkkeelle.
Ura pappina > Herättäjä-Yhdistys

Herännäisyys oli Malmivaaralle läheisin herätysliikkeistä. Herättäjä-Yhdistyksen päätoimikunnan puheenjohtajuutta hän hoiti 1922–1954, kuului Hengellisen Kuukauslehden toimitukseen vuodesta 1906 vuoteen 1954, kaksi viimeistä vuotta lehden päätoimittajana, ja kirjoitti Herättäjä-Yhdistyksen muihinkin julkaisuihin. Hän oli Karhunmäen ja Portaanpään kansanopistojen johtokunnissa.
Kansanedustaja

Malmivaaran tehtäväalue ulottui myös kunnallisiin ja yleisiin tehtäviin. Eduskunnan jäsenenä hän oli 1927–1933 Kuopion vaalipiiristä. Hän edusti Kansallista Kokoomusta ja kuului kulkulaitos-, perustuslaki- ja sivistysvaliokuntiin.
Malmivaara teki opinto- ja edustusmatkoja Yhdysvaltoihin 1925, Ruotsiin 1945, 1947 ja 1951. Norja oli vuorossa 1947 ja Tanska 1948.
Yksityiselämä

Väinö Malmivaara syntyi rovasti Wilhelmi ja Karin Malmivaaran (o.s. Rajander) perheeseen. Wilhelmi Malmivaara oli silloin Kiuruveden pitäjänapulaisena, ja hän oli herännäisyyden eli körttiläisyyden johtohahmoja 1900-luvun alussa. Malmivaara avioitui Ellen Maria Gummeruksen kanssa. Perheeseen syntyi viisi lasta: Paavo Vilho (1906), Arvi Taneli ”Tatu” (1908), Heikki Tapani (1912), Kaisa Salome (1914) ja Väinö Juhani ”Jukka” (1916).
Huomionosoituksia

Malmivaara sai rovastin arvon 1929 ja jumaluusopin kunniatohtorin arvon 1945. Hän sai Kansanopistoyhdistyksen kunniajäsenyyden 1952, Suomen Pyhäkouluyhdistyksen 1954 ja Oulun Diakonissalaitoksen 1956. Hänelle myönnettiin kunnia- ja ansiomerkit K.SVR 1 ja VR 4, Vapaussodan muistomitali sekä Suojeluskuntain ansioristi.
Kirjallisuudesta

Väinö Malmivaara kirjoitti runoja, virsiä ja tietokirjallisuutta muiden tehtäviensä ohessa.
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on viisi Malmivaaran kirjoittamaa virttäː 174 "Vielä, Herra, kutsut meitä"; 244 "Te murheelliset"; 467 "Oi Jeesus, siunaa äitiä"; 496 "Oi Jeesus, ota syliisi" sekä 504 "Ah vuodata, Herra, jo Henkesi". Siionin virret -kokoelmassa on kuusi hänen kirjoittamaansa virttä sekä Hengellisiä lauluja ja virsiä -kirjassa kaksi.
Teokset

Herännäisyyden vainioilta 1. Väinämöisen kirjakauppa, 1908.
Rukousvirsiä. Kustannusosakeyhtiö Herättäjä, 1933.
Matti Mankulanaho: Heränneen kansanmiehen elämäkerta. WSOY, 1934.
Kun unesta noustiin. Herättäjä, 1937.
Kuivettunut käsi. Herättäjä, 1938.
Uusi virsi: Kertomuksia nuorille. Herättäjä, 1938.
Hän haavoittaa ja parantaa: Paimenkirje Oulun hiippakunnan seurakunnille ja papistolle. Kirjapaja, 1945.
Kristuksen rakkaus: Puheita ja kirjoitelmia. Kuva ja sana, 1945.
Oulun hiippakunta 1942–1946: Oulun hiippakunnan papiston lokakuun 7-9 p. 1947 pidettävälle synodaalikokoukselle. Oulun hiippakunta, 1947.
Kohti isänmaata. Muut tekijät Olavi Kares ja Armas Antila. Herättäjä-yhdistys, 1952.
Armoistuimen eteen: Puheita ja kirjoitelmia vuosien varrelta. Herättäjä-yhdistys, 1954.
Korven vaeltaja: Heränneen kansanmiehen elämäkerta. Herättäjä-yhdistys, 1955.
Se armo on sanomaton: Saarnoja ja puheita. Herättäjä-yhdistys, 1960.
Aiheesta muualla

Oulun hiippakunta: Piispojen muotokuvat. (Arkistoitu – Internet Archive)
Aapeli ja muita tuttavia: Pohjoissavolaisen kaunokirjallisuuden bibliografia. (Arkistoitu – Internet Archive)
.aspx Väinö Malmivaara Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Yrjö Vallinmaa | Oulun piispa 1943–1954 | Seuraaja: Olavi Heliövaara |
Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1927–1929 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (34):  Aalto-Setälä  Aarnio  Ainali  Gebhard  Gummerus  Heikkilä  Härmä  Ikola  Ingman  Junnila  Jussila  Järvinen  Kuokkanen  Kuuliala  Lehtinen  Lehtonen  Luoma  Malmivaara  Moilanen  Neitiniemi  Nikkanen  Nukari  Oksanen  Pastell  Pennanen  Puhakka (1927–1928)  Pulkkinen  Rantanen  Sahlstein  Seppänen  Talas  Turja  Vainio (1928–1929)  Virkkunen 
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1929–1930 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (28):  Ahmavaara  Haataja  Heikkilä  Häkkinen  Ikola  Junnila  Järvinen  Kilpeläinen  Kivi  Kuokkanen  Kuuliala  Lamminen  Lehtonen (1930)  Luoma  Lähteenoja  Moilanen  Nikkanen  Nukari (1929–1930)  Oksanen  Paavolainen  Pennanen  Puhakka  Päivänsalo  Sahlstein  Talas  Tuomikoski  Turja  Virkkunen 
| n k Kansallisen kokoomuspuolueen kansanedustajat 1930–1933 |
| --- | --- |
Eduskuntaryhmä (42):  Aalto-Setälä  Ainali  Anttila  Forstadius  Häkkinen  Junnila  Jussila  Kallioniemi  Kilpeläinen  Kolkki  Korpisaari  Koskelainen (1931–1933)  Koskenheimo (1930–1933†)  Kuokkanen  Kuuliala  Lehtonen  Leivo  Malmivaara  Moilanen  Mäkelä  Nikkanen  Oksala  Oksanen  Paavolainen  Pennanen  Perheentupa  Pesonen  Pihkala  Pojanluoma  Päivänsalo  Rantanen  Rautaharju  Riipinen  Sahlstein  Solja  Sovijärvi  Svinhufvud (1930–1931)  Tulenheimo  Tuomikoski  Turja  Virkkunen 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Eduskunta  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1853–1899 
Väinö ja Ellen Malmivaaran perhe Kiuruvedellä 1920-luvulla. Vasemmalta: tuleva kouluneuvos Tatu, Kaisa, isä Väinö, tuleva piispa Jukka, äiti Ellen, Heikki ja Paavo.
Bereket

| Bereket |
| --- | --- |
 Uusi Bereket II:n rautatieasema.
 Bereket
 Koordinaatit: 39°14′45″N, 55°31′2″E 
Valtio:  Turkmenistan
Maakunta:  Balkanin maakunta
Piirikunta:  Bereketin piirikunta
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
Väkiluku (2024):  21 100
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Bereket (vuoteen 1999 saakka Gazanjyk) on kaupunki ja samannimisen piirikunnan hallinnollinen keskus Balkanin maakunnassa Turkmenistanissa. Se sijaitsee lähellä Kopetdagvuoriston luoteisrinteitä 130 kilometriä maakunnan pääkaupungista Balkanabatista kaakkoon. Kaupungissa arvioitiin olevan 21 100 asukasta vuonna 2024.
Paikkakunta on syntynyt rautatien rakentamisen yhteydessä vuonna 1895. Siitä tuli kaupunki vuonna 1939.
Bereketin kautta kulkee Türkmenbaşyn ja Aşgabatin välinen maantie ja rautatie sekä Kazakstanista Iraniin johtava uusi rautatie. Kaupungissa on rautatieliikenteen yrityksiä, rakennustarvike- ja mattotehdas. Bereket on Karakumin kanavan päätepiste, josta lähtee vesijohto alueen länsiosiin.
Serhetabat

| Serhetabat |
| --- | --- |
 Vuonna 1913 pystytetty ”Etelän risti”.
 Serhetabat
 Koordinaatit: 35°16′34″N, 62°19′36″E 
Valtio:  Turkmenistan
Maakunta:  Maryn maakunta
Piirikunta:  Tagtabazarin piirikunta
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kaupunki
Väkiluku (2024):  5 200
Serhetabat (vuoteen 1999 saakka Guşgy) on kaupunki Maryn maakunnan Tagtabazarin piirikunnassa Turkmenistanissa. Se sijaitsee Kushkjoen laaksossa lähellä Afganistanin rajaa 300 kilometriä maakunnan pääkaupungista Marysta etelään. Kaupungissa arvioitiin olevan 5 200 asukasta vuonna 2024.
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1890 perustetusta linnoituksesta. Siitä tuli kaupunki vuonna 1967. Lähistöllä sijaitsee entisen Venäjän keisarikunnan ja Neuvostoliiton eteläisin kohta. Neuvostoaikana Guşgyssa oli suuri varuskunta.
Serhetabatiin johtaa Marysta maantie ja rautatie, josta jatkuu maantie Heratiin. Kaupungissa on elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta. Lähistöllä sijaitsee Bathyzin luonnonpuisto.
Jutta Urpilainen

| Jutta Urpilainen |
| --- | --- |
 Urpilainen vuonna 2022
EU:n kansainvälisistä kumppanuuksista vastaava komissaari
 Von der Leyenin I komissio 1.12.2019–30.11.2024  
Edeltäjä:  Neven Mimica
Suomen valtiovarainministeri
 Kataisen hallitus 22.6.2011–6.6.2014  
Edeltäjä:  Jyrki Katainen
Seuraaja:  Antti Rinne
Suomen pääministerin sijainen
 Kataisen hallitus 22.6.2011–6.6.2014  
Edeltäjä:  Jyrki Katainen
Seuraaja:  Antti Rinne
Kansanedustaja
 19.3.2003–30.11.2019  
Ryhmä/puolue:  Sosialidemokraattinen eduskuntaryhmä
Vaalipiiri:  Vaasan vaalipiiri
Henkilötiedot
Syntynyt: 4. elokuuta 1975 (ikä 49) Lapua
Ammatti:  luokanopettaja
Puoliso:  Juha Mustonen (vih. 2006)
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  SDP
Koulutus:  kasvatustieteiden maisteri (2002)
Tutkinnot:  Jyväskylän yliopisto
Uskonto:  kristinusko
Aiheesta muualla
juttaurpilainen.net
Jutta Pauliina Urpilainen  (s. 4. elokuuta 1975 Lapua) on suomalainen SDP:tä edustava poliitikko ja kansanedustaja vuosina 2003–2019. Urpilainen toimi vuosina 2019–2024 Suomen ehdottamana komissaarina Von der Leyenin I komissiossa, jossa hänen vastuullensa kuului Euroopan unionin kansainväliset kumppanuudet.
Urpilainen toimi SDP:n puheenjohtajana vuosina 2008–2014 ja Kataisen hallituksen valtiovarainministerinä 2011–2014.
Urpilainen on ollut Kokkolan kaupunginvaltuustossa jäsenenä ja puheenjohtaja vuoden 2015 tammikuusta vuoden 2016 elokuuhun, jolloin hän luopui puheenjohtajuudesta perhesyiden vuoksi. Hän oli Kokkolan valtuuston ensimmäinen naispuheenjohtaja.
Koulutus ja työkokemus

Urpilainen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1994 Kiviniityn lukiosta Kokkolasta. Vuosina 1982–1995 hän opiskeli musiikkia ja tanssia Keski-Pohjanmaan konservatoriossa. Vuonna 2002 Urpilainen valmistui kasvatustieteen maisteriksi Jyväskylän yliopistosta. Samana vuonna Urpilainen levytti joululaulualbumin Jouluisia ajatuksia.
Ennen valintaansa eduskuntaan Urpilainen työskenteli opettajana Helsingissä (2001–2002) ja Kokkolassa (2002–2003).
Poliittinen ura

Urpilainen vaikutti SDP:n nuoriso- ja opiskelijajärjestöissä edustaen Suomea Euroopan nuorten sosialistien (ECOSY) hallituksessa vuosina 1998–1999. Hän on toiminut useissa kansainvälisissä järjestötehtävissä, kuten Suomen valtuuskunnassa YK:n (2000) ja Unescon (1999, 2001, 2005) yleiskokouksissa.
Vuosina 2000–2019 Urpilainen oli Kokkolan kaupunginvaltuutettu. Vuosina 2015–2016 hän toimi kaupunginvaltuuston puheenjohtajana, jolloin hänestä tuli Kokkolan valtuuston ensimmäinen naispuheenjohtaja. Eduskuntaan Urpilainen valittiin ensimmäisen kerran vuoden 2003 vaaleissa 5 365 äänellä Vaasan vaalipiiristä. Kevään 2007 eduskuntavaaleissa hänet valittiin jatkokaudelle 7 244 äänellä. Hänen vaalirahoituksensa oli reilut 30 000 euroa, josta merkittävä osa tuli taulukaupan avulla. Vuosina 2007–2008 Urpilainen toimi SDP:n eduskuntaryhmän toisena varapuheenjohtajana.
Helmikuussa 2008 Eero Heinäluoma ilmoitti, ettei aio jatkaa SDP:n johdossa huonon vaalimenestyksen vuoksi. Hän luopui puheenjohtajuudesta kesän 2008 puoluekokouksessa. Urpilainen asettui ehdolle ja voitti lopullisessa äänestyksessä Erkki Tuomiojan äänin 218–132. Hänestä tuli SDP:n ensimmäinen naispuheenjohtaja ja 32-vuotiaana myös nuorin puheenjohtaja. Urpilaisen ensimmäiset vaalit puolueen johdossa olivat syksyn 2008 kunnallisvaalit, joissa SDP menetti kannatustaan.
Kevään 2011 eduskuntavaaleissa SDP:stä tuli toiseksi suurin eduskuntapuolue, vaikka se menetti kolme eduskuntapaikkaa ja 2,3 prosenttiyksikköä kannatuksestaan, sillä keskusta kärsi vielä suuremman tappion. Urpilainen valittiin vaaleissa kolmannelle kaudelleen 11 670 äänellä. Hänen kampanjakulunsa olivat reilut 35 000 euroa, joista omia varoja reilut 15 000 euroa ja loput puolueelta saatua tukea. Vaalien jälkeen hän toimi huhti-kesäkuussa eduskunnan varapuhemiehenä.
Poliittinen ura > Valtiovarainministerinä 2011–2014

Kesällä 2011 vaikeiden hallitusneuvotteluiden jälkeen SDP nousi hallitukseen ja Urpilaisesta tuli Kataisen hallituksen valtiovarainministeri ja samalla Suomen ensimmäinen nainen virassa.
Urpilaisen ollessa valtiovarainministerinä eduskunnassa käsiteltiin Kreikan tukipakettia, ja Suomi vaati hänen johdollaan Kreikalta vakuuksia tukilainoille. Vuonna 2012 talouslehti Financial Times valitsi Urpilaisen Euroopan neljänneksi parhaimmaksi valtiovarainministeriksi. Urpilainen osallistui ministerinä ollessaan vuosina 2012 ja 2013 julkisuudelta suljettuihin Bilderberg-ryhmän kokouksiin. Huomiota herätti, että kokousmatkan kustansi Suomen valtio.
Poliittinen ura > Häviö puheenjohtajavaalissa ja kansanedustajana 2014–2019

Kevään 2014 puoluekokouksessa Urpilainen pyrki neljännelle puheenjohtajakaudelle, mutta hävisi Antti Rinteelle puoluekokousedustajien äänin 257–243. Urpilainen palasi kesäkuussa 2014 jäseneksi ulkoasiainvaliokuntaan ja eduskunnan pankkivaltuustoon, joissa toimi myös ennen ministerikauttaan vuosina 2009–2011. Marraskuussa 2014 Urpilainen ilmoitti asettuvansa ehdolle vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Hän oli Vaasan vaalipiirin äänikuningatar lähes 11 600 äänellä. Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa Urpilainen uusi paikkansa kansanedustajana kerättyään 11 007 ääntä, mikä oli kolmanneksi eniten kaikista Vaasan vaalipiirin ehdokkaista.
Poliittinen ura > Kansainvälisistä kumppanuuksista vastaavana komissaarina 2019–

Joulukuussa 2019 Urpilainen siirtyi EU-komissaariksi Ursula von der Leyenin johtamaan komissioon, jonka toimikausi kesti 1. joulukuuta 2019 – 30. marraskuuta 2024. Hänen vastuullaansa oli EU:n kansainväliset kumppanuudet.
Komissaari Urpilainen on aloitti joulukuussa 2021 Global Gateway -hankkeen, jota on kuvattu vastineeksi Kiinan Vyö ja tie -ohjelmalle. Komissio aikoo siirtää tämän nimikkeen alle 300 miljardin ulkomaanapubudjettinsa.
Poliittinen ura > Presidenttiehdokkaana 2024

Urpilainen oli SDP:n ehdokas vuoden 2024 presidentinvaaleissa. Elokuussa 2023 SDP:n puheenjohtaja Sanna Marin pyysi Urpilaista puolueen presidenttiehdokkaaksi ja Urpilainen kertoi harkitsevansa ehdokkuutta ja ilmoittavansa lopullisen päätöksensä marraskuuhun mennessä. Marraskuussa 2023 Urpilainen ilmoitti puoluevaltuuston kokouksessa lähtevänsä SDP:n presidenttiehdokkaaksi.
Urpilainen sai vaaleissa 4,3 prosenttia äänistä ja jäi kuudennelle sijalle. Helsingin Sanomat kuvaili tulosta ”SDP:lle katastrofaaliseksi”. Kehnoa tulosta selitettiin Pekka Haavistoa hyödyttäneellä taktisella äänestämisellä sekä Urpilaisen vaalikampanjan myöhäisellä aloituksella.
Poliittinen ura > Presidenttiehdokkaana 2024 > Vaalirahoitus

Urpilaisen vaalikampanjan tavoitevaalibudjetiksi ilmoitettiin 700 000 euroa. Urpilaisen kampanja julkaisi vapaaehtoisen ennakkoilmoituksen ensimmäisenä, 12. tammikuuta 2024. Ilmoituksessa kerrottiin kampanjan keränneen vaalirahoitusta 767 000 euron verran, josta 550 000 euroa tuli SDP:ltä. Kampanja sai tukea "muilta tahoilta" eli erityisesti ammattiliitoilta 111 850 eurolla, josta 30 000 euroa tuli PAMilta ja 30 000 euroa Teollisuusliitossa vaikuttavalta Teollisuusdemarien opintoyhdistys ry:ltä. Yksityishenkilöiltä kampanja sai tukea 35 000 eurolla ja yrityksiltä 60 150 eurolla.
Yrityksistä ja yksityishenkilöistä kampanjan suurin ja ainut 1 500 euron ilmoitusrajan ylittänyt tukija oli Sanna Marinin ja tämän entisen erityisavustajan Tuulia Pitkäsen MA/PI Oy, joka tuki kampanjaa 50 000 eurolla.
Poliittisia näkemyksiä > EU-politiikka

Urpilaisen mielestä Euroopan unionia ei tule pitää  itsestäänselvyytenä. Urpilaisen mukaan kotimaisessa keskustelussa olisi tärkeä pohtia, mihin asiohin EU:n halutaan ottavan kantaa. Urpilainen pitää EU:ta läheisimpänä yhteisönä, jossa on tarjolla leveämmät hartiat kansainvälisen yhteistyön kysymyksissä. Urpilaisen mukaan Suomi on aktiivinen EU-toimija ja hän toivoo, että myös tulevaisuudessa Suomi toisi omia ehdotuksia rakentavasti.