stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marius (keisari)

| Marius |
| --- | --- |
 Marius roomalaisessa Antoninianuksessa.
Gallian keisarikunnan keisari
Valtakausi:  touko- tai kesäkuu – syksy 269
Edeltäjä:  Postumus
Seuraaja:  Victorinus

Kuollut:  syksy 269 Gallia
Marcus Aurelius Marius (k. syksy 269) oli Gallian keisarikunnan toinen keisari. Armeija huusiselvennä Mariuksen keisariksi, kun edellinen keisari Postumus oli murhattu. Hän yritti estää sotilaitaan ryöstämästä Mogontiacumia (nyk. Mainz), joka oli ollut usurpaattori Laelianuksen kapinan keskus.
Mariuksen taustasta ei tiedetä paljon, mutta hän oli kotoisin vaatimattomista oloista. Hän oli ehkä tavallinen työmies tai seppä ennen kuin hän liittyi armeijaan. Heti valtaannousunsa jälkeen Marius oli vaikeassa tilanteessa. Hänen täytyi saada Postumuksen ja Laelianuksen entiset sotilaat puolelleen, joten hän löi Augusta Treverorumin ja Colonia Agrippinan rahapajoissa kulta- ja hopearahoja, joissa ylistettiin sotilaiden yksimielisyyttä (concordia militum) ja uskollisuutta (fides militum). Marius antoi myös sotilaidensa ryöstää Mogontiacumin ja siirsi pääkaupungin Augusta Treverorumiin.
Kirjallisten lähteiden mukaan Marius hallitsi vain kaksi päivää ennen kuin sai surmansa. Marius ehti kuitenkin hallintonsa aikana lyöttää rahaa, joten hän hallitsi luultavasti pidempään, silti enintään 12 viikkoa. Mariuksen ongelmana oli Marcus Piavonius Victorinus, joka oli kokenut sotilas ja armeijan kunnioittama. Marius murhattiin vuoden 269 puolivälissä. Historia Augustan mukaan syyllinen oli eräs Mariuksen kanssa työskennellyt sotilas, joka riitaantui Mariuksen kanssa. Luultavasti tämä on kuitenkin Historia Augustan kirjoittajan omaa keksintöä. Kaksi päivää Mariuksen murhan jälkeen Victorinus huudettiin keisariksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marcus Aurelius Marius Wikimedia Commonsissa
Marion ”77”

| Marion ”77” Marion |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1977
 Tyylilaji: Iskelmä
 Levy-yhtiö: EMI
Listasijoitukset
  Suomi: 1. (1 viikko, helmikuu 1977)
Marion muut julkaisut
| Baby Face 1976 | Marion ”77” 1977 | Marionin parhaita 2 1977 |
Marion "77" on Marionin julkaisema albumi vuodelta 1977. Albumi on myynyt kultalevyyn oikeuttavan määrän.
Kappaleet

Kylähäät
Sambario
Tehdas päivät vie
Mississippi
Reissumimmi
Leikki kaukana on, Gino
Prinsessa
Laulu, jonka saimme sydämiin
Kotiinpäin
Kanssas olla saisin
Kai oot mun
Tyttö maailmalla
Margaret (Saksa)

| Margaret |
| --- | --- |
 
Suomen kuningattareksi valittu ei astunut virkaan
Virkakausi:  9.10.1918 – 14.12.1918

Syntynyt:  Margarethe Beatrice Feodora von Preußen 22. huhtikuuta 1872 Potsdam, Saksan keisarikunta
Kuollut:  22. tammikuuta 1954 (81 vuotta) Kronberg im Taunus, Länsi-Saksa
Puoliso:  Friedrich Karl (1893–1940)
Lapset:  6
Suku:  Hohenzollern
Isä:  Fredrik III
Äiti:  Viktoria
Uskonto:  luterilaisuus
Prinsessa Margaret, koko nimeltään Margarethe Beatrice Feodora von Preußen, (22. huhtikuuta 1872, Potsdam, Saksan keisarikunta – 22. tammikuuta 1954, Kronberg im Taunus, Länsi-Saksa) oli Preussin ja Saksan prinsessa ja Saksan keisari Fredrik III:n ja keisarinna Viktorian tytär. Näin ollen hän oli muun muassa Saksan keisari Vilhelm II:n ja Kreikan kuningatar Sofian sisar sekä Britannian kuningatar Viktorian tyttärentytär. Prinsessa Margaret oli myös Hessen-Kasselin prinssin Friedrich Karlin vaimo vuodesta 1893 ja vuodesta 1925 Hessenin maakreivitär.
Suomen kuningaskuntahanke

Prinssi Friedrich Karlin vaimona Margaret oli vuoden 1918 syksyllä suunnitellun Suomen kuningaskunnan kuningatar. Juuri Hohenzollern-sukuun kuulunut vaimo (vieläpä keisarin sisko) oli keskeisiä syitä siihen, miksi suomalaiset olivat halukkaat valitsemaan juuri Friedrich Karlin kuninkaakseen.
Friedrich Karlia tapaamassa käyneiden suomalaisten lähetystöjen mukaan Margaretin yhdennäköisyys veljensä kanssa oli silmiinpistävä, "vain housut puuttuivat".
Kuningaskuntahanke kuitenkin kaatui, kun Friedrich Karl ilmoitti 14. joulukuuta, ettei ota kruunua vastaan.
Lapset

Margaretilla oli kuusi poikaa, joista neljä oli kaksosia.
Friedrich (1893–1916, kaatui Romaniassa)
Maximilian (1894–1914, kaatui Belgiassa)
Philipp (1896–1980)
Wolfgang (1896–1989), "Suomen kruununprinssi"
Richard (1901–1969)
Christoph (1901–1943, katosi sotalennolla Italiassa)
Kunnianosoitukset

Louisen ritarikunta (Preussi)
Punaisen ristin mitali (Preussi)
Kultaisen leijonan ritarikunta (Hessen)
Viktorian ja Albertin ritarikunta (Yhdistynyt kuningaskunta)
Mantináda

Kreetalainen rakkausaiheinen mantináda-runo, joka koostuu neljästä säeparista. Ote Robert Pashleyn teoksesta Travels in Crete (London, John Murray, 1837).
Mantináda (kreik. μαντινάδα, mon. mantinádes, μαντινάδες) on nykykreikkalaisessa runoudessa käytetty säepari, joka koostuu kahdesta 15-tavuisesta loppusointuisesta säkeestä. Mantinádat ovat tyypillisiä erityisesti kreetalaiselle runoudelle ja kreetalaisen kansanlaulun yleisin muoto. Niitä käytetään myös puheessa ajatusten ja jokapäiväisten asioiden ilmaisuun.
Historia

Nimitystä mantináda on joskus selitetty sillä, että se tulisi sanoista mantévo (μαντεύω, ”ennustaa”, ”arvata”) ja (k)ádo ((κ)άδω, ”laulaa”). Näin mantináda olisi alun perin ennustusten laulamista. Usein sanotaan kuitenkin, että sana tulisi italian kielen sanasta matinada, ”aamulaulu”, ja että mantinádoja olisi alettu runoilla venetsialaisvallan aikana 1500-luvulla. Tähän viittaisi runojen loppusointu, jota pidetään läntisenä vaikutteena.
Tunnetuin mantináda-säkeillä kirjoitettu runoelma on Erotókritos, jonka kirjoittajana pidetään Vitséntzos Kornárosta noin vuonna 1600. Sillä on ollut ratkaiseva vaikutus mantináda-runouden kehitykseen ja juurruttamiseen Kreetalla, sillä sen katkelmia on yleisesti laulettu saarella.
Alun perin mantinádoja on runoiltu muuallakin kuin Kreetalla, muun muassa Kásoksella ja Kárpathoksella, muilla Egeanmeren saarilla ja Jooniansaarilla, sekä Kyproksella, jossa vastaavat säkeet tunnetaan nimellä tsatistá (τσατιστά). Nykyisin ne yhdistetään juuri Kreetaan, sillä se on paikka, jossa perinne on säilynyt. Aiemmin useimmat kreetalaiset ovat kyenneet ilmaisemaan ajatuksiaan mantinádoina. Niillä ilmaistaan niin iloja, suruja, rakkautta, vihaa kuin muitakin tunteita. Parhaimmillaan säkeitä heitellään improvisoituina toisille niin, että ne muodostavat keskustelun. Niitä kuulee edelleenkin ystävien välisissä keskusteluissa, juhlissa sekä lýran eli kreetalaisen lyyran säestyksellä laulettuina. Joskus on sanottu, että ”kreetalaiset puhuvat mantináda-säkeillä". Nykyisin mantinádojen elävän käytön puheessa voi kuitenkin nähdä olevan hitaasti katoavaa kansanperinnettä. Perinteen ylläpitämiseksi Kreetalla järjestetään mantináda-kilpailuita.
Muoto

Mantináda koostuu kahdesta 15-tavuisesta säkeestä, joissa on loppusointu. Ainakin alkukielessä kreikassa loppusointu on säkeiden kahden viimeisen tavun muodostama. Jälkimmäinen säe saattaa sisältää jonkinlaisen yllättävän tai humoristisen lopputuleman ensimmäisen säkeen aiheesta. Tällöin idea vastaa jossakin määrin limerikkiä, joskin kaksisäkeisenä. Perinteisesti mantináda-säkeet ovat Kreetan murretta.
Muoto > Esimerkkejä

Esimerkki 1: Kreetalainen
Esimerkki 2: Kaikki maailman saaret
Esimerkki 3: Rakkausaihe
Kirjallisuutta

Spyridakis, Stylianos V.: The Voice of the People: Mantinades of Crete.  (Volume 12 of Modern Greek research series)  Pella Pub., 2004.  ISBN 9780918618887
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta mantináda Wikimedia Commonsissa
Mantinades.gr – suuri kokoelma mantináda-säepareja (kreikaksi)
Kreetan mantinadat. Kreeta.org.
Terhi Markkanen

Terhi Suvi Hannele Häyrinen (o.s. Markkanen, s. 6. marraskuuta 1973 Konnevesi) on suomalainen ampumahiihtäjä.
Terhi Markkanen edusti 18-vuotiaana Suomea Albertvillen 1992 olympialaisten ampumahiihtokilpailuissa sijoittuen viestissä viidenneksi, 7,5 kilometrillä 28:nneksi sekä 15 kilometrillä 37:nneksi. Nuorten MM-kilpailuissa hän voitti kultaa joukkuekilpailussa vuonna 1992, hopeaa 10 kilometrillä vuonna 1991 sekä pronssia viestissä vuonna 1993.
Terhi Markkanen edusti seuratasolla Konneveden Urheilijoita. Hän saavutti SM-pronssia 15 kilometrillä vuonna 1994. Hän toimi myöhemmin seuransa johtokunnassa sekä valmennustehtävissä valmentaen muun muassa vuonna 1984 syntynyttä sisartaan Mervi Markkasta.
Marginaali-argumentti

Marginaali-argumentti on filosofinen argumentti, joka koskee eläinten moraalista arvoa. Sen mukaan, jos eläimillä ei ole moraalista arvoa rationaalisuuden puuttumisen tai muun normaaleilta ihmisiltä löytyvän psyykkisen ominaisuuden vuoksi, niin silloin moraalista arvoa ei voi olla monilla ihmisilläkään, kuten vastasyntyneillä, seniileillä, koomassa pysyvästi olevilla ja psyykkisesti vakavasti vammaisilla. "Moraalinen arvo" viittaa oikeuteen olla tulematta tapetuksi ja välttää kärsimystä, tai johonkin yleisempään vaatimuksen tulla kohdelluksi tietyllä tavalla.
Nykyään marginaali-argumentti on yksi spesismiä vastustavien ihmisten yleisimmistä ja vahvimpina pitämistä argumenteista, ja sitä vastaan on esitetty vain vähän kritiikkiä huolimatta siitä, että se on tunnettu ja esitetty jo 200-luvulla.
Esittäjät

Viime aikoina argumentin on kuuluisasti tuonut esiin Peter Singer 1970-luvun puolivälissä. Daniel Dombrowskin mukaan saman argumentin on kuitenkin esittänyt jo Porfyrios 200-luvulla.
Kritiikki

Vasta-argumenttina on esitetty Lajille normaalius -argumenttia (Argument from Species normality, termin keksinyt David Graham), jonka on esittänyt Tibor Machan. Vauvojen tai vaikeasti vammaisten moraalista arvoa koskien Machan käyttää analogiaa rikkinäisestä tuolista:
"...luokittelut ja kykyjen pitäminen jonkin ansioittajana riippuvat kyvykkyydestä tehdä tiettyjä yleistyksiä. Yksi tapa esittää tämä on muistuttaa, että rikkinäiset tuolit, vaikka eivät olekaan hyviä istumiseen, ovat edelleen tuoleja, eivät apinoita tai palmupuita. Luokittelut eivät ole jyrkkiä vaan järkeenkäypiä. Vaikka on ihmisiä, jotka jostain syystä väliaikaisesti tai pysyvästi –esimerkiksi nukkuessaan tai ollessaan koomassa – ovat vailla moraaliagenttiutta, yleensä ihmisillä on tuo ominaisuus, kun taas muilla eläimillä ei ole. Joten on järkevää ymmärtää heillä olevan oikeuksia, jotta heidän kapasiteettiaan arvostettaisiin ja tarvittaessa suojeltaisiin. Tämä ei päde muihin eläimiin."
David Graham tulkitsee tämän tarkoittavan, että jos suurin osa lajin edustajista on moraaliagentteja, niin kaikilla jäsenillä on samat oikeudet ja suojaukset kuin lajilla. Lyhyesti: "Yksilön moraalinen arvo riippuu siitä mikä on normaalia tuon yksilön lajille."
James Rachels on vastannut Machanille, että jos hyväksytään ajatus siitä, että lajin yksilöitä tulee kohdella sen mukaan mikä on normaalia sille lajille, niin se tarkoittaisi, ettei simpanssin, joka jostain syystä olisi saavuttanut kyvyn lukea ja kirjoittaa, tulisi päästä yliopistoon opiskelemaan, koska kyseessä ei ole "normaali" käytös simpanssille.
David Graham myös itse esittää kritiikkiä Machanin Lajille normaalius -argumenttia kohtaan. Graham esittää esimerkkinä tapauksen, jossa vakavaa Alzheimerin tautia sairastava potilas karkaa sairaalasta, varastaa auton ja ajaa lapsen yli. Lajille normaalius -argumentti vaatisi, että häntä pidettäisiin vastuullisena ja rangaistavana teostaan huolimatta hänen vakavasta muistisairaudestaan, koska hän on ihminen ja ihmisille on normaalia tulla pidetyksi vastuullisena ja rangaistavana.
Toisen vasta-argumentin on esittänyt Roderick Long, joskin hänen argumenttinsa koskee vain osaa niistä ihmisistä, joihin marginaaliargumentissa viitataan. Hänen mukaansa jos olento on joskus saavuttanut moraaliagenttiuden kehittymällä älyllisesti riittävälle tasolle, niin sillä on siitä lähtien täysi moraaliagenttius, vaikka se menettäisi nuo älylliset kyvyt tai ne heikkenisivät.
Kirjallisuutta

Dombrowski, Daniel: Babies and Beasts: The argument from marginal cases.  University of Illinois Press., 1997.  ISBN 978-0252066382
Aaltola, Elisa: Eläinten moraalinen arvo.  Vastapaino, 2004.  ISBN 951-768-145-3
Singer, Peter: Oikeutta eläimille: Eläinten vapautuksen filosofiaa.  Animalia, 2004 (Animal liberation, 1990.) Suomentanut ja Suomea koskevin tiedoin täydentänyt Helena Tengvall. Suomennettu alkuteoksen 2. tarkistetusta painoksesta vuodelta 1990. Päivitetty laitos, päivittänyt Elisa Aaltola (1. painos: WSOY, 1991)..  ISBN 978-951-98700-9-0
Timo Marjamaa

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 27. kesäkuuta 1976 (ikä 48)
Syntymäpaikka: Lahti, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 182 cm
Lempinimi: Febi
Junioriseurat
1987–1995: Kuusysi
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1995–1996 | Kuusysi | 27 | (3) |
| 1997–1999 | FC Lahti | 77 | (14) |
| 2000–2001 | Jokerit | 64 | (3) |
| 2002 | Yimpas Yozgatspor | 9 | (0) |
| 2002 | FC Lahti | 21 | (2) |
| 2003–2005 | Allianssi | 68 | (3) |
| 2006 | HJK | 17 | (0) |
| 2006 | → Klubi 04 | 2 | (0) |
| Yhteensä | Yhteensä | 285 | (25) |
Maajoukkue
| 1996–1997 | Suomi U21 | 2 | (0) |
| 2000–2001 | Suomi | 6 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Timo Tapio Marjamaa (s. 27. kesäkuuta 1976 Lahti) on Veikkausliigan nykyinen toimitusjohtaja ja entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja tai keskuspuolustaja.
Marjamaa on lahtelaisen FC Kuusysin kasvatti ja debytoi seuran edustusjoukkueessa ja Suomen korkeimmalla sarjatasolla Veikkausliigassa kaudella 1995. Hän edusti Suomessa myös fuusioseura FC Lahtea, FC Jokereita, AC Allianssia, jossa hän toimi kapteenina seuran tuhoon johtaneella kaudella 2005, ja Helsingin Jalkapalloklubia. Vuonna 2002 hän kävi Turkissa Yimpas Yozgatsporin joukkueessa.
Marjamaa saavutti SM-hopeaa Jokereissa, Allianssissa ja HJK:ssa sekä jälkimmäisessä myös Suomen cupin. Hänen pelaajauransa päättyi polvivamman vuoksi kauteen 2007. Kaikkiaan hän pelasi 199 liigaottelua, joissa hän teki 13 maalia.
Suomen maajoukkueissa Marjamaa pelasi kuusi A-maaottelua ja kaksi nuorten maaottelua.
Marjamaa on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri. Pelaajauransa jälkeen hän on työskennellyt Sampo Pankin palveluksessa. Marraskuussa 2010 hän aloitti työn Veikkausliigan toimitusjohtajana. Hän on toiminut myös kolumnistina Veikkaajassa ja kommentaattorina Urheilukanavalla.
Saavutukset

SM-hopea 2000, 2004, 2006
Suomen Cup 2006
Könkämäenon valuma-alue

Könkämäenon valuma-alue (vesistöaluetunnus 67.6) on Tornionjoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 2 729,31 neliökilometriä, ja josta 1 060,35 neliökilometriä kuuluu Suomen puolelle ja 1 668,96 neliökilometriä kuuluu Ruotsin puolelle. Alueen järvisyys on 4,65 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Lätäseno.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat kahdeksan aluetta tai valuma-aluetta :
Kelottijärven alue (67.61)
Könkämäenon keskiosan alue (67.62)
Könkämäenon yläosan alue (67.63)
Kilpisjärven valuma-alue (67.64)
Peerajärven valuma-alue (67.65)
Kivijärven valuma-alue (67.66)
Ropijoen valuma-alue (67.67)
Tammukkajoen valuma-alue (67.68)
Markianí

| Markianí> Μαρκιανή.Sijainti |
| --- | --- |
 Markianí
Koordinaatit:  36°47′28″N, 25°50′50″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Amorgós, Etelä-Egean saaret
Historia
Tyyppi:  asutus
Ajanjakso:  noin 3200–2200 eaa.
Kulttuuri:  kykladinen kulttuuri
Infobox OKNimi-testi OK: 
Markianí (kreik. Μαρκιανή) on kykladisen kulttuurin aikaisen asutuksen arkeologinen kohde Amorgóksen saarella Kreikassa. Se sijaitsee Notinán eli saaren eteläosan alueella olevalla kukkulalla lähellä saaren lounaisrannikkoa. Paikan nimi on nykyaikainen, eikä sen muinaista nimeä tunneta.
Markianín asutus on ajoitettu varhaiselle kykladiselle kaudelle noin vuosiin 3200–2000 eaa. Se oli yksi Amorgóksen 12 tunnetusta linnoitetusta asutuksesta tuolla aikakaudella, ja niistä merkittävin. Asutuksen historia kykladisen kulttuurin kaudella voidaan jakaa neljään vaiheeseen: Vaihe I käsitti noin vuodet 3200–3000 ja oli samanaikainen Grótta-Pilós-kulttuurin kanssa. Tuolloin kukkulalle rakennettiin linnoitusmuuri. Vaihe II käsitti noin vuodet 3000–2800 eaa. ja siinä oli yhtymäkohtia saman ajan Kámpoksen kulttuurin kanssa. Asutus keskittyi edelleen kukkulan huipulle. Vaihe III käsitti noin vuodet 2800–2450 eaa. Tuona aikana asutus laajeni kukkulan ympärille. Vaihe IV käsitti noin vuodet 2450–2200 eaa. ja oli samanaikainen Kastrín kulttuurin kanssa. Asutuksen kooksi on arvioitu suurimmillaankin vain noin 15 taloutta eli noin 70–80 henkeä.
Markianín linnoitetun kukkulan korkeus on 265 metriä merenpinnasta. Muuria on löydetty noin 70 metrin matkalta kukkulan pohjoisosassa. Muurissa on eräänlaisia bastioneita. Lisäksi kukkulalla on talojen ja viemäröinnin jäänteitä. Paikalta on löydetty eri kausien keramiikkaa sekä pronssiesineitä ja muun muassa obsidiaanista tehtyjä työkaluja. Karja on jäänteistä päätellen ollut pääasiassa lampaita ja vuohia sekä sikoja. Maanviljelyksessä on tunnettu ainakin oliivi, viiniköynnös, ohra ja pavut.
Paikalla on ollut jonkinlaista asutusta myös antiikin aikana hellenistisellä ja roomalaisella kaudella. Asutus löydettiin vuonna 1985 saaren muinaiskohteita kartoitettaessa. Löydön teki arkeologi Evangelía ”Líla” Maragkoú (usein Marangoú). Paikan kaivaukset ja tutkimukset suoritettiin vuosina 1987–1991.
Königsbergin sopimus (1384)

Königsbergin sopimus laadittiin Königsbergissä 30. tammikuuta 1384 Liettuan sisällissodan aikana Vytautas Suuren ja Saksalaisen ritarikunnan kesken. Vytautas kävi henkilökohtaista sotaa serkkuaan Jogailaa, Liettuan suuriruhtinasta ja tulevaa Puolan kuningasta vastaan, minkä takia hän liittoutui ritarikunnan kanssa. Varmistaakseen ritarikunnan tuen sisällissodassa Vytautas allekirjoitti sopimuksen ja lupasi ritareille Žemaitijan alueen Nevėžisjokeen ja Kaunasiin saakka. Vuonna 1382 Jogaila oli luvannut ritareille Žemaitijan ainoastaan Dubysajokeen asti, muttei koskaan allekirjoittanut Dubysan sopimusta. Žemaitija oli tärkeä alue ritarikunnalle, sillä se erotti sen Liiviläisen ritarikunnan alueista pohjoisessa. Vytautas myös lupasi tulevansa ritarikunnan vasalliksi. Helmikuussa useat Žemaitijan alueista antoivat tukensa Vytautasille ja ritarikunnalle.
16. heinäkuuta 1384 Vytautas vahvisti uudelleen Königsbergin sopimuksen Uudessa Marienverderissa, Niemenjoen läheisyyteen rakennetussa uudessa linnassa. Sopimus kuitenkin rikkoutui heinäkuussa, kun Vytautas ja Jogaila tekivät sovinnon. Vytautas poltti saksalaisten linnat ja palasi Liettuaan. Vuosien 1389–1392 Liettuan sisällissodassa Vytautas pyysi uudelleen liittoutumista Saksalaiselta ritarikunnalta. 19. tammikuuta 1390 hän allekirjoitti Lyckin sopimuksen vahvistaakseen Königsbergin sopimuksen mutta rikkoi sen uudelleen vuonna 1392.
Viktor August Marjanen

Viktor August Marjanen (5. kesäkuuta 1870 Sääksmäki – 15. marraskuuta 1936 Uusikaupunki) oli suomalainen päätoimittaja ja suomentaja.
Marjasen vanhemmat olivat Sääksmäellä konepajan työnjohtajana työskennellyt levyseppä August Bergman ja Sara Kristina Nylund. Hän pääsi ylioppilaaksi Turun lyseosta vuonna 1892 ja opiskeli vieraita kieliä ja oikeustiedettä Helsingin yliopistossa vuoteen 1898 saakka.
Marjanen työskenteli Uuden Auran toimitussihteerinä vuosina 1894–1896 ja Uudenkaupungin Sanomien päätoimittajana vuosina 1897–1900. Vuonna 1900 hän siirtyi päätoimittajaksi Savonlinnaan, joka lakkautettiin vuonna 1901. Oltuaan Oulun Ilmoituslehden päätoimittajana ja samalla Kalevan toimitussihteerinä vuosina 1902–1904 Marjanen työskenteli Savon jatkajaksi perustetun Otavan julkaisijana ja päätoimittajana vuosina 1904–1909.
Marjanen työskenteli päätoimittajana Keski-Savossa vuosina 1918–1919, Perä-Pohjolaisessa vuosina 1920–1921 ja Uudenkaupungin Sanomissa vuosina 1924–1936. Väliaikoina hän oli vapaana toimittajana avustaen eri lehtiä.
Marjanen osallistui suomalaisuusliikkeen toimintaan ja toimi Uudenkaupungin työväenyhdistyksen puheenjohtajana sekä kaupunginvaltuutettuna Kuopiossa. Toisella Uudenkaupungin-kaudellaan hän kuului kansallisseuran ja Mannerheimin Lastensuojeluliiton paikallisosaston johtokuntiin. Marjanen on suomentanut kaunokirjallisia teoksia ruotsista, venäjästä ja saksasta.
Marjasen veli Oskar Robert Marjanen oli myös toimittaja.
Suomennoksia

Émile Zola : Hedelmällisyys : romaani. Ensimmäinen osa. Kuopio 1905, uusi painos Elisa Kirja, Helsinki 2012 alkuteos Fécondité, Kirja e-tekstinä (Project Gutenberg)
Anton Nyström : Sukupuolielämä ja sen lait : lääketieteellis-yhteiskunnallisia tutkimuksia. Kuopion uusi kirjapaino, Kuopio 1905
Maksim Gorki : Rippi ; suomensi V. A. M. O.y. Kuopion uusi kirjapaino, Kuopio 1909, Kirja e-tekstinä (Project Gutenberg)
Margitinsaari

Margitin silta yhdistää Margitinsaaren eteläkärjen mantereeseen.
| --- | --- |
Sijainti:  47°32′N, 19°3′E, Budapest Unkari
Vesialue:  Tonava
Pinta-ala:  0,965 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  6  (2011) 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Margitinsaari (unk. Margit-sziget) on Tonavan saari Budapestin XIII osa-alueella. Se on saanut nimensä Béla IV:n tyttären Margaretan mukaan. Saarella on paljon puistoja, ja se onkin suosittu virkistäytymisalue.
Historia

Margitinsaari tunnettiin keskiajalla nimellä Jänissaari. Saari on saanut nimensä Unkarin kuninkaan Béla IV:n tyttären Margaretan (unk. Margit) mukaan. Béla oli vannonut, että antaisi tyttärensä Jumalalle, jos Unkari pelastuisi maahan hyökänneiltä mongoleilta ja hän pystyisi jälleenrakentamaan Unkarin uudestaan. Mongolit perääntyivätkin yllättäen, ja Béla lähetti tyttärensä luostariin. Margit kuoli saarella 29-vuotiaana.
Nunnat asuivat saarella lähes 300 vuotta, mutta he pakenivat 1541 Pozsonyiin (nykyinen Bratislava), kun osmanit uhkasivat Unkaria. Osmanit tuhosivat luostarin ja saarella olleen Mikaelinkirkon valloittaessaan Budapestin alueen. Rauniot löydettiin 1838 tulvan jälkeen, ja 20 vuotta myöhemmin pyhimykseksi julistetun Margitin hauta kaivettiin esiin.
Margitinsaari pysyi pitkään kehittymättömänä, mutta 1800-luvulla Habsburgeihin kuulunut aristokraatti rakennutti saarelle yksityisen metsästyspalatsin. Saari kehittyi hiljalleen puistokaupunginosaksi, jonne pääsi Budasta ja Pestistä siipirataslaivalla. Sinne rakennettiin myös 1800-luvulla hotelli ja kylpylä, ja saarelle perittiin pääsymaksu, jotta köyhä kansa pysyisi poissa saarelta. Margitin silta rakennettiin 1872–1876, mutta sillalta ei ollut aluksi yhteyttä Margitinsaareen, joka oli kauempana sillasta kuin nykyään. Tonavan sääntelyn yhteydessä 1800-luvun lopulla Margitinsaarta laajennettiin ja se yhdistettiin sen eteläpuolella olleeseen pienempään saareen. Yhdyssilta Margitin sillalle rakennettiin vuosina 1899–1900.
Saari julistettiin 1908 yleiseksi puistoksi. Siitä kehittyi terveyshoitojen keskus, kun saaren kuumia lähteitä alettiin hyödyntää kylpylöissä. Toinen maailmansota vaikutti myös saaren elämään, ja puissa on nähtävissä sota-aikaisia vaurioita. Saari on edelleen suosittu virkistäytymisalue, jonne budapestilaiset tulevat viettämään vapaa-aikaa. Saarella on yksityisautoilu kielletty, ja vain bussit saavat liikkua siellä.