stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vaasan valtaus
Kasarmien valtaus > Vaskiluodon tykistökasarmit

Vaskiluodossa sijainneita tykistökasarmeja piiritti yhteensä 300–400 miestä. Suojeluskuntalaiset olivat edellisenä päivänä tehneet alueella tiedusteluja venäläisen vartiomiehen mitenkään sitä estämättä. Seuraavana yönä tehty hyökkäys jäätyneen merenlahden yli onnistui helposti, koska venäläisillä ei ollut minkäänlaista vartiointia. Puolustuksellisesti edullisen sijainnin johdosta hyökkääjät olisi ollut helppo pysäyttää esimerkiksi konekivääritulella. Ensimmäiseen kasarmiin eli Ekmanin huvilalle majoittuneet sotilaat antautuivat ilman vastarintaa kun valtausta johtanut Peltokangas ampui ulkona yhden varoituslaukauksen. Toisenkaan kasarmin miehistö ei halunnut taistella, mutta he eivät kuitenkaan olleet valmiita luovuttamaan aseitaan, minkä vuoksi komppanianpäällikkö Ernst August Mitts meni venäjänkielentaitoisen juristin Erik Dahlströmin kanssa neuvottelemaan sisälle rakennukseen. Mitts käski miehiään avaamaan tulen, mikäli hän antaa merkin pistoolinlaukauksella. Pian paikalle ratsasti Peltokangas, jonka pistooli laukesi ilmeisesti vahingossa hänen juostessaan sisälle rakennukseen. Suojeluskuntalaiset luulivat tämän olevan sovittu merkki, ja aloittivat tulituksen, vaikka neuvottelijat olivat vielä sisällä. Lopulta myös toisen kasarmin sotilaat antautuivat ilman vastarintaa, mutta eivät ymmärtäneet, miksi suojeluskuntalaiset aloittivat uhreja vaatineen tulituksen.
Kasarmien valtaus > Rantakadun kasarmi

Keskustassa sijainneen Rantakatu 16:n kasarmin valtauksen alkaessa erään suojeluskuntalaisen pistooli laukesi vahingossa, minkä jälkeen päällikkönä toiminut jääkäri Max Jurvelius antoi määräyksen tulittaa esikunnan ja matruusien majoitustiloja. Unessa yllätetyt merisotilaat lähettivät lyhyen laukaustenvaihdon jälkeen kaksi kivääreillä aseistettua neuvottelijaa. Arkkitehti J. E. Bruun yritti ottaa toiselta matruusilta kiväärin pois, jolloin tämä ampui Bruunia kohti ja haavoitti häntä käteen. Tämän jälkeen molemmat neuvottelijat ammuttiin ja loput venäläiset antautuivat ehdoitta.
Kasarmien valtaus > Raastuvankadun kansakoulu

Suurin kahakka nähtiin Raastuvankadun kansakoululla, jota piiritti 460 miehen vahvuinen suojeluskuntaosasto. Hyökkäyksen alkaessa kouluun heitettiin käsikranaatteja, minkä jälkeen sisällä olleille merisotilaille annettiin antautumiskehotus. Siihen kuitenkin vastattiin tulituksella, ja kiivaan laukaustenvaihdon aikana kolme matruusia kaatui ja ainakin kymmenen haavoittui. Suojeluskuntaan kuuluneen rautatievirkamies Carl Magnus Brucen mukaan neuvottelijat ilmestyivät merikasarmista lopulta puoli kymmeneltä ehdottaen että he matkustaisivat pois ensimmäisellä Vaasasta lähtevällä junalla. Siihen ei kuitenkaan suostuttu, koska venäläiset halusivat myös pitää kaikki aseensa. Suojeluskuntalaisia komentaneen everstiluutnantti Appelgrenin kertomus tapahtumista on kuitenkin erilainen. Hänen mukaansa tulitus kesti kolme tuntia, kunnes kello 7 aikoihin venäläiset lähettivät neuvottelijoita, ja antautuminen tapahtui jo tuntia myöhemmin. Yksi suojeluskuntalainen kuoli ylittäessään Raastuvankatua kesken ammuskelun ja eräs Pitkälläkadulla asunut siviili kuoli kansakoululta ammuttuun harhaluotiin.
Kasarmien valtaus > Aleksanterintori

Aleksanterintorin laidalla piiritettiin samaan aikaan varuskunnan 500–600 miehen vahvuista jalka- ja ratsuväestä koostunutta pääjoukkoa. Kasarmialue oli saarrettu jo aamuyöllä, mutta everstiluutnantti Appelgren päätti suuria tappioita peläten olla hyökkäämättä. Paikalle saapuneen eversti Wetzerin mukaan vastarintaa ei kuitenkaan ollut odotettavissa, koska hän tiesi upseereiden todennäköisesti poistuneen kasarmeilta. Vallankumouksellisista merisotilaista poiketen jalkaväen sotilaat eivät pyrkineetkään puolustautumaan, vaan lähettivät kello 8 aikaan neuvottelijoita suojeluskunnan esikuntaan Koulukatu 25:een. Sodan jälkeen julkaistun Vaasan suojeluskuntapiirin Vasabygdens insats i frihetskriget -nimisen teoksen mukaan Wetzer katkaisi neuvottelut ollessaan tyytymätön venäläisten asenteeseen ja antoi uhkavaatimuksen, jossa heitä kehotettiin antautumaan kello 14 mennessä. Vaatimusta tehostettiin tuomalla kasarmin edustalle Vaskiluodosta kaksi tykkiä. Ne olivat kuitenkin vaarattomia, sillä tykeissä ei ollut lukkoja, eikä valkoisilla myöskään ollut niihin ammuksia.
Päivän aikana venäläisten asema huononi entisestään, kun piiritykseen saapui lisää suojeluskuntalaisia. Kello 13 alkoivat uudet neuvottelut, joihin venäläisiltä osallistui kuusi valtuutettua. Merisotilaiden kaksi edustajaa olivat rivimiehiä, mutta jalkaväen joukko-osastot lähettivät upseereita. Kaupungintalolla käydyt neuvottelut päättyivät kello 14.30, jolloin kaikki venäläisten valtuutetut allekirjoittivat sihteerinä toimineen Einar Hagmanin laatiman antautumissopimuksen. Sen mukaan koko Vaasan venäläinen varuskunta antautuu ja luovuttaa aseensa sekä ampumatarvikkeensa suojeluskunnalle. Miehistö internoitiin kasarmeille, mutta upseerit saivat asua yksityiskodeissaan sekä pitää revolverinsa ja miekkansa. Heillä oli myös oikeus liikkua vapaasti kaupungilla. Lisäksi antautumisesta oli tiedotettava kaikille Vaasan ja Seinäjoen pohjoispuolella oleville joukko-osastoille.
Suojeluskuntalaisten kannalta sopimus oli tärkeä, sillä he saivat kaikki venäläisten aseet ja ampumatarvikkeet, sekä myös kaikki muut varusteet, hevoset ja muonavarastot. Kirjallisena laadittua sopimusta ei kuitenkaan löydy mistään arkistosta, vaan Vaasan virkaatekevänä pormestarina toimineen I. W. Hasselblattin väitetään hukanneen sen. Tutkija Lars Westerlundin mukaan sopimuksen ja sen kopioiden hävittäminen saattaa olla tahallista. Se viittaisi, ettei sopimus todellisuudessa ollut suojeluskuntalaisten kannalta yhtä edullinen kuin on kerrottu, tai että he myöhemmin rikkoivat sen ehtoja.
Kasarmien lisäksi suojeluskuntalaiset ottivat haltuunsa kaupungin puhelin- ja sähkökeskukset, joiden vartiomiehet ammuttiin valtausten yhteydessä. Palosaaren ja Hietalahden radioasemilla ei kohdattu lainkaan vastarintaa. Lyhyen ammuskelun jälkeen vallattiin myös Hietasaarenkadun tullikamari, jossa oli ollut pieni yksittäinen venäläisosasto.
Tappiot

Suojeluskuntalaisia kaatui Vaasassa vain kaksi. Venäläisten tappiot olivat luultavasti 15–19 miestä, jotka olivat suurimmaksi osaksi valkoisten surmaamia vartiomiehiä. Lisäksi ammuskeluissa kuoli neljä siviiliä. Valkoiset saivat venäläisiltä sotasaaliiksi 2 000 kivääriä, 15 konekivääriä ja neljä tykkiä.
Valtauksen jälkeen > Venäläisten toimet

Helsingissä toiminut Itämeren laivaston edustajisto Tsentrobalt oli pohtinut apujoukkojen lähettämistä jo ennen Vaasan valtausta, kun Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntalaiset olivat tehneet hyökkäyksiä venäläisiä sotilaita vastaan. Senaatin puheenjohtaja P. E. Svinhufvud neuvotteli 24.–25. tammikuuta välisenä yönä esikuntalaiva Kretšetillä Tsentrobaltin kanssa, kun venäläiset merisotilaat olivat uhanneet lähettää miehiä Tampereelta Vaasaan. Lopulta joukkoja ei kuitenkaan lähetetty.
Vaasan radioasemalla palvellut venäläinen sotilas lähetti valtauksen aikana 28. tammikuuta Helsinkiin Suomen aluekomitealle hätäviestin ja pyysi apuvoimia. Puhelin- ja lennätinyhteydet olivat tuolloin jo valkoisten hallussa ja varuskunta antautunut, ja esikuntakin päätyi valkoisten haltuun ennen kuin aluekomitea ehti vastata. Aluekomitean sotilasosaston puheenjohtaja Mihail Glazunov määräsi Seinäjoelle sijoitetun 423. Lugan rykmentin vastarintaan, mutta valkoiset olivat ehtineet vangita jo senkin. Glazunov sähkötti samana päivänä myös Tampereelle 106. divisioonan komentajalle Mihail Svetšnikoville käskyn ”antaa ratkaiseva vastaisku” ja ”pelastaa Vaasa”. Svetšnikov sai samana päivänä Viipurista esimieheltään, 42. armeijakunnan komentajalta Dmitri Nadjožnyiltä päinvastaisen käskyn perääntyä Tampereelta, mutta hän päätti noudattaa Glazunovin käskyä ja lähettää apujoukkoja Vaasaan. Pääosa hänen divisioonastaan kuitenkin kieltäytyi hyökkäämästä, joten hän lähetti Seinäjoelle lähetystön neuvottelemaan mahdollisuudesta, että Etelä-Pohjanmaan venäläiset joukot voisivat vetäytyä aseineen Tampereelle. Mannerheim otti lähetystön vastaan mutta torjui ehdotuksen.
Svetšnikov sai lopulta koottua vastahyökkäykseen runsaan komppanian verran vapaaehtoisia, joihin liittyi suomalaisia punakaartilaisia. Tämä noin 500 miehen vahvuinen apujoukko pääsi lähtemään Tampereelta vasta 1. helmikuuta, ja valkoiset pysäyttivät seuraavana päivänä sen etenemisen Vilppulassa, mihin rintama muodostui. Anarkistien hallintaan siirtynyt Tsentrobalt määräsi puolestaan 8. helmikuuta risteilijä Bajanin purjehtimaan Vaasaan kukistamaan valkoisen senaatin ja vapauttamaan vangitut merisotilaat, mutta lopulta aluksen laivakomitea kieltäytyi tehtävästä äänestyksen jälkeen.
Pohjanlahden rannikkopuolustukseen päällikkönä toiminut vara-amiraali Podgurski ryhtyi vuorostaan yhteistyöhön valkoisten päämajan kanssa. Helmikuussa hän antoi selvityksen Pohjanlahden miinoituksista, jotta jääkäreitä Saksasta tuoneet alukset pääsisivät turvallisesti perille. Myöhemmin Podgurski toimi Vaasassa jonkinlaisena suojeluskunnan piiriesikunnan hyväksymänä venäläisenä viranomaisena tittelillä ”Venäjän laivaston vanhempi päällikkö Vaasan kaupungissa”.
Valtauksen jälkeen > Valkoisen Suomen pääkaupunki

Kun Mannerheim oli tehnyt päätöksen varuskuntien valtauksesta, päätti pääministeri Svinhufvud lähettää Pohjanmaalle neljä senaattoria työväen järjestyskaartien vallankaappauksen varalta. Heidän tehtävänään oli tarvittaessa muodostaa päätösvaltainen hallitus. Senaattorit lähtivät Helsingistä jo tammikuun 26. päivän iltana ja saapuivat kaksi päivää myöhemmin Vaasaan, jossa he perustivat niin sanotun Vaasan senaatin. Samalla Vaasasta tuli valkoisen Suomen pääkaupunki, kunnes saksalaiset valtasivat Helsingin 13. huhtikuuta. Vaasassa alettiin myös kokoamaan Mannerheimin johtamaa valkoista armeijaa. Sen päämaja toimi kuitenkin Seinäjoella.
Valtauksen jälkeen > Vaasan vankileiri

Antautuneet venäläissotilaat suljettiin Vaasan kasarmeille perustetulle vankileirille. Helmikuun aikana kaupunkiin siirrettiin myös muualla Pohjanmaalla vangittuja niin, että kuun puolivälissä Vaasan vankileirillä oli noin 2 400 sotilasta. Lisäksi leirille sijoitettiin Vaasassa ja ympäristökunnissa vangittuja työväenjärjestöjen jäseniä sekä 70 Kristiinankaupungin taistelun yhteydessä vangittua punakaartilaista. Venäläisupseerit saivat aluksi liikkua vapaasti kaupungilla ja asua edelleen omissa yksityiskodeissaan, mutta Vaasaan saapuneiden senaattoreiden ja paikallisen lehdistön painostuksen vuoksi Mannerheimin oli lopulta pakko siirtää myös heidät vankileirille. Venäläiset kotiutettiin kesäkuun alkuun mennessä, jonka jälkeen Vaasan vankileirillä säilytettiin vielä noin 900 punakaartilaista, ennen kuin se suljettiin syyskuun puolivälissä. Vaasan vankileirillä kuoli kaikkiaan noin 110 vankia teloituksiin ja erilaisiin tauteihin. Heistä noin 90 oli venäläisiä. Vaasan valtauksen jälkeen valkoiset kukistivat tehokkaasti myös paikallisen työväenliikkeen suorittamillaan vangitsemisilla.
Venäläinen upseeristo sai jäädä vapaalle jalalle, ja välittömästi taistelun jälkeen Wetzer määräsi Vaasan maistraatin maksamaan venäläisten upseerien palkat, mihin päätettiin käyttää takavarikoituja Venäjän valtion varoja. Lähes puolet valkoisen Suomen alueen venäläisistä upseereista asui Vaasassa.
Vaasan valtausta johtanut eversti Martin Wetzer
Cecilia Vaasa

| Cecilia Vaasa |
| --- | --- |
 Ruotsin prinsessa ja  Baden-Rodemachernin rajakreivitär
 Tuntemattoman taiteilijan maalaus noin vuodelta 1620 Uppsalan yliopiston taidekokoelmassa. Kuvan sanotaan esittävän Cecilia Vaasaa.
Syntynyt:  6. marraskuuta 1540 Tre Kronor -linna, Tukholma, Ruotsi
Kuollut:  27. tammikuuta 1627 (86 vuotta) Bryssel, Yhdistyneet provinssit
Hautapaikka:  Pyhän Nikolain kirkko, Rodemack
Puoliso:  Kristoffer II (vih. 1564; k. 1575)
Lapset:   Edvard Fortunatus  Gustav Kristoffer  Filip  Karl  Bernhard  Johan Karl  Charitas 
Suku:  Vaasa
Isä:  Kustaa Vaasa
Äiti:  Margareeta Leijonhufvud
Uskonto:  roomalaiskatolisuus, aiemmin luterilaisuus
Cecilia Vaasa kuvattuna medaljongissa.
Cecilia Vaasa (6. marraskuuta 1540 Tre Kronor -linna, Tukholma, Ruotsi – 27. tammikuuta 1627 Bryssel, Yhdistyneet provinssit) oli Ruotsin kuninkaan Kustaa Vaasan ja hänen toisen vaimonsa Margareeta Leijonhufvudin tytär. Kaikista Kustaa Vaasan lapsista Cecilia oli neljänneksi vanhin. Hän oli tunnettu kauneudestaan. Muista aikakautensa prinsessoista poiketen hän oppi sisartensa tavoin myös kelvollisen yleissivistyksen.
Vuonna 1559 19-vuotias Cecilia aiheutti skandaalin sisarensa häiden jälkeen Vadstenan linnassa, kun hänet tavattiin makuuhuoneesta lankonsa veljen Itä-Friisian kreivin Juhanan kanssa. Alle vuotta myöhemmin skandaalia Kustaa Vaasa kuoli ja Cecilian velipuoli Eerik alkoi hallita hovia. Hän asetti ajan mittaan hovissa asuville sisarilleen useita rajoituksia, jotka eivät olleet Cecilian mieleen. Vuonna 1564 Cecilia menikin naimisiin Baden-Rodemachernin rajakreivin Kristoffer II:n kanssa päästäkseen muuttamaan veljensä hovista pois ja matkustamaan Englantiin.
Cecilian elämää leimasivat rahavaikeudet aina hänen kihlajaisistaan lähtien. Vaikka hänelle oli alun perin luvattu suuret myötäjäiset, hänen veljillään ei myöhemmin ollut varaa maksaa niitä hänelle kokonaan. Vuonna 1671 Cecilia pakeni perheineen Ruotsiin, jossa hän elätti itsensä johtamalla laivojen kaappaustoimintaa. Kristofferin kuoltua hänen sukulaisensa piilottivat asiakirjat, jotka koskivat Cecilian leskenoikeutta hallita Kristofferin maatiloja ja heidän vanhimman poikansa oikeuksia perijänä ja takavarikoivat sekä tilukset että Cecilian huomenlahjat.
Cecilia sai miehensä kanssa kuusi poikaa ja myöhemmin Espanjan kuninkaan lähetin Francisco de Erason kanssa yhden tyttären, jonka Cecilian sukulaiset kuitenkin lähettivät luostariin lapsen ollessa vielä nuori. Cecilia muutti Ruotsista pois pian sen jälkeen, kun hänen suhteensa Francisco de Erasoon tuli ilmi, ja asui vuosia eri paikoissa Euroopassa ajaen samalla perheensä asioita. Cecilian pojanpoika valloitti tilukset Baden-Rodemachernissa takaisin suvun omistukseen, kun Cecilia oli jo vanha.
Nuoruus > Varhainen elämä

Cecilia Vaasa syntyi Tukholman Tre Kronor -linnassa Kustaa Vaasan ja Margareeta Leijonhufvudin kolmantena lapsena. Hänellä oli vanhempi velipuoli Eerik, joka oli syntynyt Kustaa Vaasan ensimmäisessä avioliitossa, isoveli Juhana ja isosisko Katariina. Myöhemmin Kustaa ja Margareeta saivat seitsemän muuta lasta, joista viisi eli aikuisikään asti.
Vastuu Kustaa Vaasan lasten hoidosta oli Margareeta Leijonhufvudin äidillä Ebba Eerikintytär Vaasalla, mutta tytärten kasvatuksesta vastasi kuningatar. Myös kuningattaren serkku Margareeta, taloudenhoitaja Birgitta Lass Andersson ja Kristiina Gyllenstierna auttoivat lastenhoidossa. Kuningatar Margareeta Leijonhufvud kuoli elokuussa 1551 Cecilian ollessa 10-vuotias, minkä jälkeen Kristiina Gyllenstierna huolehti tytöistä muutaman kuukauden ajan. Sen jälkeen tyttöjen tädit Birgitta ja Märta Leijonhufvud muuttivat lapsineen kuninkaanlinnaan hoitamaan tyttöjä kunnes heidän isänsä meni naimisiin Katariina Stenbockin kanssa.
Kustaa Vaasa kirjoitti paljon ohjeita ja kirjeitä liittyen siihen, kuinka lapsia tuli hoitaa ja miten he parhaiten pysyisivät terveinä. Kuninkaan mielestä oli tärkeää, että hänen tyttärensä oppisivat enemmänkin kuin ajan tavallisia naisten töitä, kuten ompelua. Sisartensa tavoin myös Cecilia oppikin kelvollisen yleissivistyksen sekä puhumaan, lukemaan ja kirjoittamaan ruotsia, saksaa ja ranskaa, mikä ei ollut tavallista tuon ajan ylhäissukujen tyttäriltä. Heidän käytöskasvatuksensa seuraili Baldassare Castiglionen kirjassa Hovimies olevaa opastusta. Useimmat tyttäristä, ehkä myös Cecilia, oppivat laulamaan, soittamaan soittimia ja tanssimaan hovitansseja.
Kesällä 1556 kuningas kävi samaan aikaan neuvotteluja niin 15-vuotiaan Cecilian kuin hänen siskojensa Katariina Vaasan ja Anna Vaasankin naittamisesta. Cecilian sulhasehdokkaita olivat saksalaiset Simmernin kreivi Ludvig ja Pfalz-Veldenzin kreivi Yrjö Juhana. Sulhasehdokkaille lähetettiin Kustaa Vaasan tyttäristään maalauttamat miniatyyrimuotokuvat ja hovirunoilija Molleruksen heistä kirjoittamat imartelevat kuvaukset. Cecilia oli tunnettu kauneudestaan, ja eräässä runossaan hovirunoilija kuvasi latinaksi hänen lumivalkoista otsaansa, auringon lailla loistavia silmiään, ruusujakin kauniimpia ihania huuliaan, ja kultaa kirkkaammin kimaltelevia kiharoitaan. Tytärten myötäjäisiksi kuningas lupasi 100 000 taaleria, mikä oli tuon ajan mittapuulla erittäin anteliasta. Suuret myötäjäiset olivat Kustaa Vaasan tapa antaa tyttärilleen arvoltaan herttuakuntaa vastaava lahja, sillä kaikki hänen poikansa saivat oman herttuakunnan. Ne myös lisäsivät tyttöjen kiinnostavuutta avioliittomarkkinoilla.
Nuoruus > Vadstenan skandaali

Kun Itä-Friisian kreivi Edzard II vieraili vuonna 1558 Ruotsissa avioliittosopimuksen viimeistelläkseen, hän sai valita, ottaisiko kihlatukseen 17-vuotiaan Cecilian vai hänen isosiskonsa Katariinan. Kreivi halusi tavata ehdokkaat, mutta Kustaa Vaasan mukaan se ei ollut ruotsalaisten tapojen mukaista. Lopulta kreivi sai kuitenkin keskustella tunnin ajan yhtä aikaa molempien prinsessojen kanssa. Puolen tunnin kuluttua keskustelusta hän päätyi valitsemaan Katariinan.
Katariinan ja Edzardin häät olivat 1. lokakuuta 1559. Häihin oli kutsuttu myös sulhasen nuorempi veli Johan (1538–1591). Cecilia ja Johan ihastuivat toisiinsa. Marraskuussa Katariina ja Edzard lähtivät Itä-Friisiaan matkaseuranaan Cecilia ja Johan. Matkalla he pysähtyivät Vadstenan linnassa, jossa heidän oli tarkoitus pitää joulujuhlat yhdessä tyttöjen veljien Eerikin ja Magnusin kanssa.
Skandaali sai alkunsa kun linnan vartijat näkivät Johanin kiipeävän ikkunasta Cecilian huoneeseen "kolmena tai neljänä" yönä. He ilmoittivat siitä Eerikille, sillä hän oli sisaruksista vanhin ja vastuussa linnassa. Hän päätti ottaa rakastavaiset kiinni itse teosta. Parin yön päästä Johan kiipesi jälleen Cecilian huoneeseen, jolloin vartijat ryntäsivät paikalle ja ottivat housuttoman miehen kiinni. Sen jälkeen hänet vangittiin linnan torniin Eerikin kuulusteltavaksi.
Muutaman päivän päästä tapahtuneesta Eerik lähetti Johanin Tukholmaan, jossa kuningas lähetti hänet edelleen Örbyhusin linnaan vangittavaksi. Sen jälkeen myös Katariina, Edzard ja Magnus asetettiin kotiarestiin Västeråsin linnaan, kun taas Cecilia päätyi Tukholmaan kuninkaan puhuteltavaksi. Kuningas Kustaa Vaasa syytti poikaansa Eerikiä siitä, että hän antoi tiedon levitä ja paisua skandaaliksi, sillä hän oli vanhimpana ollut vastuussa linnassa. Hän koki lasten saattaneen hänet ja Ruotsin häpeään ja pelkäsi, että hänen tytärtensä maine oli tapahtuneen jälkeen pilalla eivätkä he pääsisi koskaan naimisiin.
Kuningas, Johanin sukulaiset sekä Brandenburgin vaaliruhtinaan, Hallen piispan, Kleven herttuan ja Lünebergin herttuoiden lähettiläät keskustelivat Ruotsissa kuukausia siitä, miten heidän tulisi menetellä Johanin suhteen. Lopulta he päättivät, että Johanin oli vannottava Kustaa Vaasan edessä polvillaan, ettei linnassa ollut tapahtunut mitään sopimatonta eikä hän kostaisi Ruotsissa kokemaansa kohtelua. Sen jälkeen hän sai palata takaisin Itä-Friisiaan. Tapahtumasta syntynyt skandaali sai nimekseen "Vadstenan melu" (ruots. Vadstenabullret).
Nuoruus > Eerikin hovissa

Kustaa Vaasa kuoli 29. syyskuuta 1560. Vastasynnyttänyttä Katariinaa lukuun ottamatta kaikki Kustaa Vaasan tyttäret olivat osana surusaattoa, kun hänen paarinsa ja kuningattarien arkut kuljetettiin 17. joulukuuta 1560 Uppsalaan. Matka kesti kolme päivää ja välillä saattajat yöpyivät Sollentunassa ja Alsikessa. Cecilia oli muiden sisartensa tavoin paikalla myös velipuoli Eerikin kruunajaisissa 29. kesäkuuta 1561, jossa siskokset tekivät kansainvälisen ensiesiintymisensä. Kruunajaistilaisuudessa ja sitä seuranneissa juhlissa kun oli paikalla ulkomaisten hallitsijahuoneiden ruhtinaita ja edustajia, muun muassa puolalainen kreivi Juhana Tenczynski. 21-vuotias kreivi rakastui Ceciliaan ja lähetti italialaisia muusikoita soittamaan hänen ikkunansa alle serenadeja. Linnan päällikkö ajoi muusikot pois, sillä ilta-aikaan tapahtuva soittaminen häiritsi kuningasta. Eerik siitä huolimatta tuki kreivin ja Cecilian suhdetta, sillä hän oli pelännyt, että skandaalin jälkeen Cecilia ei pääsisi naimisiin.
Cecilia asui kruunajaisten jälkeen Tukholman linnassa, jossa Eerik piti häntä ja hänen muita naimattomia sisariaan silmällä. Hän halusi skandaalin jälkeen suojella heidän mainettaan, mutta Cecilia valitti monista hänen päättämistään käytännöistä hovissa. Eerik puolestaan kuuli usealta henkilöltä, kuinka Cecilia vietti aikaa "kunniallisten ja hyödyllisten" henkilöiden sijaan sellaisten ihmisten kanssa, joilla oli kyseenalainen maine.
Historiankirjoitusten mukaan vaikuttaa siltä, ettei Eerik täysin luottanut sisariinsa. Vuonna 1563 siskokset pitivät oleskelutiloissaan Eerikin tietämättä juhlia. Kun Eerik sai kuulla niistä, hän keskeytti juhlat ja alkoi riidellä Cecilian kanssa. Riidan jälkeen kuningas rauhoittui, skoolasi sisartensa kanssa ja poistui. Myöhemmin hän kuitenkin nuhteli hovimestaria ja sisarten kaitsijaa, ja paria kuukautta juhlien jälkeen kuningas päätti uusista, prinsessojen elämää rajoittavista käytännöistä hovissa. Niiden mukaan prinsessat eivät saaneet ottaa yöaikaan vieraita vastaan tai poistua linnasta ilman saattajaa yöaikaan tai varhain aamulla. Heidän piti elää säästäväisemmin eivätkä he esimerkiksi saaneet hakea käteistä tai kalliita kankaita ilman hovimestarin tai kaitsijan lupaa. He eivät saaneet myöskään ottaa vastaan tai lähettää viestejä, ottaa vastaan valituskirjeitä tai vetoomuksia kuninkaan puheille pyrkiviltä ihmisiltä ilman kaitsijan lupaa tai muutenkaan puuttua Eerikin vastuualueeseen kuuluviin asioihin: aiemmin samana vuonna Eerik oli vanginnut velipuolensa Juhanan, jonka puolelle sisaret olivat asettuneet ja vedonneet Eerikiä vapauttamaan hänet.
Kihlaus ja matka Englantiin > Puolalainen kreivi

Kesällä 1562 kreivi Juhana Tenczynski oli kosinut Ceciliaa, mutta heidän suhteensa ei edennyt kihlausta pidemmälle. Syyskuussa 1563 kreivi lähti jälleen matkalle Ruotsiin mukanaan rahat virallista kosintaa ja häitä varten. Tanskalaiset kuitenkin vangitsivat kreivin kesken matkan. Hän sairastui vankilassa Kööpenhaminassa kuumetautiin ja kuoli kolmen kuukauden kuluttua. Samana vuonna Cecilia oli toisaalta aloittanut kirjeenvaihdon Englannin kuningatar Elisabet I:n kanssa ja kirjoittanut hänelle tammikuussa 1563 lähettämässään kirjeessä, että Eerik oli pakottanut hänet hyväksymään kreivin kosiskelun ja pyysi Elisabetia suostuttelemaan Eerikin päästämään hänet matkustamaan Englantiin. Cecilia halusi omien sanojensa mukaan viettää Elisabetin hovissa jonkin aikaa ennen naimisiin menoa, ja hän oli jopa alkanut opettelemaan englantia.