stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valkohuppunapsu
Levinneisyys ja elintavat

Valkohuppunapsua tavataan Kolumbiasta Peruun ja Kolumbiasta Etelä-Amerikan keski- ja itäosien kautta Argentiinaan. Lajin elinympäristöä ovat kosteikot kuten suot ja järvien ruovikot. Se liikkuu pareittain ja syö hyönteisiä. Valkohuppunapsun pesimäkausi on kesäkuusta marraskuulle ja naaras munii kahdesta neljään munaa.
Naaras
Pikkulavantauti

Pikkulavantauti eli febris paratyphoides on Salmonella paratyphi -bakteerin aiheuttama tartuntatauti. Se muistuttaa oireiltaan Salmonella typhin aiheuttamaa lavantautia, mutta on oirekuvaltaan yleensä lievempi. Pelkän kliinisen kuvan perusteella ei voi luotettavasti erottaa onko potilaalla lavantauti vai pikkulavantauti.
Pikkulavantauti kuuluu tartuntatautilaissa mainittuihin yleisvaarallisiin tartuntatauteihin. Kaikki hoidosta ja eristämisestä koituvat kustannukset kuuluvat potilaan kotikunnan maksettaviksi.
Pikkulavantauti aiheutti Suomessa epidemioita vielä 1950-luvulla. Nykyisin tautia tavataan vain matkailijoilta. Maailmassa arvellaan ilmenevän vuosittain noin kuusi miljoonaa pikkulavantautitapausta.
Taudin aiheuttavaa bakteeria on kolmea tyyppiä: Salmonella Paratyphi A, S. Paratyphi B (eli S. schottmuelleri) ja S. Paratyphi C (eli S. hirschfeldii). Viimeksi mainittu aiheuttaa sairauden harvoin. Diagnoosiin vaaditaan bakteerin viljely verestä sekä ulostenäytteestä tehtävä PCR-tyypitys. Suomessa kaikki analyysit tehdään keskitetysti Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen laboratoriossa.
Taudin aiheuttajaksi riittää hyvin pieni määrä bakteereja. Infektoiva annos on arviolta vain noin tuhat bakteeria. Taudin itämisaika on 2–5 vuorokautta. Jos infektio rajoittuu suolen limakalvolle, taudinkuva muistuttaa tavallista salmonelloosia. Tartunta voi kuitenkin johtaa myös yleisinfektioon, josta voi aiheutua osteiitti, artriitti tai pyelonefriitti.
Pikkulavantauti hoidetaan antibiooteilla.
Pohjavesi

Pohjavesialueesta kertova merkki Kauhanevan–Pohjankankaan kansallispuistossa
Pohjavesiposti Kontinkankaalla Oulussa
Pohjavesi on maanpinnan alapuolella sijaitsevaa vettä. Sitä muodostuu huonosti vettä läpäisevien maakerrosten päälle. Pohjavesikerroksen raja on siinä kohdassa, josta alaspäin maaperä on vedellä kyllästettyä. Kaikki maanpinnan alainen vesi ei siis ole pohjavettä. Ihminen käyttää pohjavettä juoma- ja talousvetenä kaivojen kautta. Paikkaa, jossa pohjavesi tulee maanpinnan yläpuolelle, kutsutaan lähteeksi.
Pohjavedet muodostavat jäätiköiden jälkeen toiseksi suurimman makean veden varaston maapallolla. Pohjaveden kelpoisuus juomavedeksi johtuu siitä, että se on maakerrosten läpi suotautuessaan puhdistunut epäpuhtauksista, kuten haitallisista bakteereista. Samalla veteen liukenee useita hyödyllisiä suoloja. Ihmiselle käyttökelpoisinta on hiekka- ja sorapitoisesta maaperästä tai peruskallion halkeamista löytyvä, paljon vapaasti liikkuvaa vettä sisältävä pohjavesi.
Pohjavesivarasto eli akviferi saa vetensä sateena, joista, järvistä tai toisista pohjavesivarastoista.  Lopulta vesi purkautuu mereen, järviin tai toisiin pohjavesivarastoihin. Varasto on uusiutuva, mutta jos sitä käytetään nopeammin kuin se ehtii uusiutua, se ehtyy. Tällä hetkellä maapallon pohjavesivarat ovat ihmisen liiallisen käytön vuoksi ehtymässä. Pohjavesien ehtyminen uhkaa viljantuotantoa kuivilla ja puolikuivilla alueilla.
Ilmaston lämpeneminen uhkaa myös suolata useita akvifereja. Lämpimämpään pohjaveteen liukenee enemmän raskasmetalleja kuten arseenia ja mangaania, joista mangaanin on arveltu vaikuttavan haitallisesti lasten ja sikiöiden hermostoon. Lämpimämpi vesi on myös kasvualusta vaarallisille bakteereille.
Pohjavesivarasto voi olla kolmenlainen sen mukaan, mikä sen pintaa rajoittaa:
Rajoittamaton akviferi: yläpinnan muodostaa vapaa pohjaveden pinta.
Rajoitettu akviferi eli salpavesi: yläpinta rajoittuu huonosti vettä läpäisevään kerrokseen (akvikludi). Tällaisen varaston vesi on peräisin muualta kuin itse varaston päälle sataneesta vedestä.
Orsivesi: varsinaisen pohjaveden yläpuolelle on vettä läpäisemättömän kerroksen päälle muodostunut uusi pohjavesivarasto.
Kurikasta vuonna 2010 löytynyt pohjavesialue on Suomen suurin. Sen tutkiminen aloitettiin 2014. Siitä on suunniteltu veden ottoa Kurikalle ja Vaasalle, joka saa käyttöveden pintavesistä.
Pohjavesitiede tunnetaan nimellä geohydrologia.
Vedenhankintakäytön soveltuvuuden ja suojelutarpeen perusteella pohjavesialueet luokitellaan kolmeen eri luokkaan: 1., 2. ja E -luokkaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pohjaveden synty ja esiintyminen, Geologian tutkimuskeskus
Luonnonvarakeskus (Luke): Metsät ja vesi -tutkimus- ja kehittämisohjelma (Arkistoitu – Internet Archive)
Pohjaveden pinnankorkeuden mittaus (Arkistoitu – Internet Archive)
Pohjavesialueiden luokitukset vedenhankintakäytön ja soveltuvuuden sekä suojelutarpeen mukaan Ympäristöhallinnon yhteinen verkkopalvelu
Rok-lintu

Rok-lintu kantamassa norsua. Charles Maurice Detmoldin kuvitusta Tuhannen ja yhden yön tarinoihin vuodelta 1924.
Rok-linnun muna. Ranskalaista kuvitusta Sindbad Merenkulkijan tarinoihin.
Rok-lintu (arabiaksi رخ rukhkh, persian sanasta رخ rukh) on keskiaikaisten arabialaisten legendojen jättiläislintu. Rokin kerrotaan olevan kuolematon ja niin suuri, että se pystyy kantamaan norsuja ja muita suuria eläimiä. Tarinoissa sanotaan, että kun rok lentää ylitse, taivaat pimenevät ja siipien lyönneistä syntyvät hurjana riehuvat tuulet.
Useimmiten on esitetty, että Rok-linnun legenda on alkujaan viitanut Madagaskarilla esiintyneisiin norsulintuihin. Norsulinnut olivat suuria strutsimaisia lintuja, jotka kuolivat kuitenkin sukupuuttoon 1300-lukuun mennessä. Varhaiset arabimerenkävijät ovat siis kuitenkin voineet nähdä eläviäkin norsulintuja merimatkoillaan. Arabialaiseen kansanperinteeseen taru siirtyi ehkä heidän mukanaan, mutta tarinaan alettiin pian liittää myös hyvin erikoisia myyttisiä yksityiskohtia ja samalla rok muuttui oikeasta eläimestä puhtaasti tarunomaiseksi hahmoksi. Alkuperästä on esitetty kuitenkin myös muita versioita. Rokin kaltaisia mutta erinimisiä jättiläislintuja on Aasian tarustossa useita. Rok muistuttaa esimerkiksi persialaista Simurgh-lintua, ja jotkut ovat siksi esittäneet rokilla olevan persialaisen taustan. Linnun on myös arveltu saattaneen olla alkujaan kiinalainen P’eng-tarulintu.
Arabikirjailijat kirjoittivat esimerkiksi kuinka rok pystyy lentämään norsu kynsissään, kuinka sen siivissä oli 10 000 valtavaa sulkaa. Sen munien väitettiin olevan vuoren kokoisia. Mainitaan myös, että rokin siivet olivat 18 900 metriä pitkät, ja että lintu elää Kiinan lähellä sijaitsevilla syrjäisillä saarilla. Ibn Battuta kirjoitti 1300-luvulla, että rokilla kerrottiin olevan tapana hyökkäillä laivojen kimppuun.
Varhaisimpien mainintojen ajoittaminen voi olla hyvin epäselvää, mutta mahdollisesti se mainitaan jo esimerkiksi Buzurg bin Shahriyarin teoksessa Ajaib al-Hind 900-luvulta. Rukh-nimeä linnusta käytettiin säilyneissä arabialaisissa lähteissä ensimmäisen kerran noin vuonna 1169. Ehkä kuuluisimmin se liitettiin Sindbad Merenkulkijan tarinaan teoksessa Tuhat ja yksi yötä. Sindbad kohtaa rokin kahdesti. Tarinasta tuli hyvin luettu ja Sindbad Merenkulkijan tarinan kautta rok siirtyi myös länsimaiseen tietoisuuteen.
Venetsialainen löytöretkeilijä Marco Polo kertoi matkakertomuksessaan, että Kublai-kaanille oli tuotu rokin höyhen Madagaskarin seuduilta. Näiden höyhenten on sittemmin arveltu olevan sulkaa muistuttavia raffiapalmun lehviä. Polon mukaan rok näytti suurelta kotkalta ja ilmestyi tiettyyn aikaan vuodesta. Linnulla oli Polon mukaan tapana saalistaa norsuja poimimalla ne ilmaan ja pudottamalla ne maahan.
Me kolme ja jengi

Me kolme ja jengi (engl. The Outsiders) on S. E. Hintonin vuonna 1967 julkaistu romaani, joka on tyyliltään raju jengikuvaus. Kirjan päähenkilö on rasvaletti Ponyboy sekä hänen veljensä Sodapop ja Darry sekä muu jengi, Two-Bit, Dally, Johnny ja Steve. Kirjan pohjalta on tehty elokuva, jonka nimi on Outsiders – kolmen jengi.
Juoni

Veljekset Ponyboy (Pony), Sodapop (Soda) ja Darrel (Darry)  asuvat yhdessä, koska heidän vanhempansa ovat kuolleet. Pojat kuuluvat jengiin, joka on nimeltään Rasvikset. Rasvikset ovat köyhempiä kuin keskiluokka ja he joutuvat tämän takia useasti tappeluihin. Jengiin kuuluvat lisäksi Johnny, Steve, Dallas (Dally) ja Two-Bit. Rasvikset tappelevat snobbareita vastaan, jotka ovat kaupungin rikkaimpiin kuuluvia.
Ponyboy tapaa elokuvissa Cherry Valance -nimisen tytön. He alkavat jutella ja Cherry ymmärtää, että he eivät ole pahoja nuorisorikollisia. Myös Ponyboy huomaa, etteivät kaikki rikkaat ole ilkeitä snobbareita. Cherry Valancen ja hänen ystävänsä poikaystävät näkevät heidät rasvisten seurassa ja suuttuvat. He alkavat myöhemmin hukuttaa Ponyboyta suihkulähteeseen. Johnny ottaa puukkonsa esiin ja puukottaa snobbaria ja pelastaa Ponyboyn hengen.
Ponyboy ja Johnny menevät Dallasin luo pyytämään apua, Dallas antaa Ponyboylle ja Johnnylle rahaa ja käskee heidän paeta maaseudulle kunnes tilanne rauhoittuu. Pojat piiloutuvat vanhaan kirkkoon maalla ja asuvat siellä jonkin aikaa. Johnny pyytää Ponyboyta leikkaamaan heidän pitkät tukkansa, joka on heidän jenginsä tunnusmerkki, ettei kukaan tunnistaisi heitä. Pian Dallas ilmestyy paikalle ja Johnny kertoo hänelle aikovansa ilmoittautua poliisille.
Kirkkoon menee leikkimään muutama lapsi, vaikka heitä on kielletty menemästä sinne. Johnnyn/Ponyboyn tupakka sytyttää kirkon palamaan ja lapset ovat sisällä. He menevät kirkkoon pelastamaan lapsia. Kun he ovat pääsemässä ulos ikkunasta, painava puunpala tippuu Johnnyn selkään ja Ponyboyn selkä syttyy palamaan, mutta se saadaan tukahdetuksi. He joutuvat sairaalaan.
Rasvikset voittavat tappelun, mikä tarkoittaa sitä, etteivät snobbarit enää tule heidän alueelleen. Pian Johnnyn tila huononee ja hän kuolee. Dallas ei kestänyt Johnnyn menettämistä, joten myöhemmin hän soittaa muille jengiläisille ja kertoo ryöstäneensä pienen sekatavarakaupan. He lähtevät apuun ja näkevät kun Dallas uhkailee poliiseja tyhjällä aseella, mutta koska poliisit eivät tiedä tätä, he ampuvat Dallasin ja hän kuolee. Juuri sitä hän halusi. Ponyboy kokee tämän kaikkein raskaimmin. Yhtenä iltana hän menettää kaksi jengiläistä. Lopulta hän kuitenkin yrittää palata normaaliin arkeen.
Abu Hamza al-Masri

Abu Hamza al-Masri
Abu Hamza al-Masri (arab. أبو حمزة المصري‎, ’Abū Ḥamza al-Maṣrī, s. 15. huhtikuuta 1958 Aleksandria, Egypti), oikealta nimeltään Mustafa Kamel Mustafa (arab. مصطفى كامل مصطفى‎, Musṭafā Kāmal Muṣtafā) on egyptiläissyntyinen Isossa-Britanniassa asuva radikaali muslimisaarnaaja, joka tuomittiin seitsemäksi vuodeksi vankilaan murhaan kiihottamisesta saarnoissaan.
Hän muutti Britanniaan 1970-luvulla, eikä ollut tuolloin harras muslimi, mutta radikalisoitui myöhemmin ja lähti taistelemaan Afganistaniin.
Abu Hamza palasi Britanniaan 1980 ja mentyään naimisiin paikallisen kanssa sai maan kansalaisuuden. 1990-luvulla hän asui Bosniassa jossa käytti nimeä Adam Eaman.
Hän toimi aiemmin Lontoon Finsbury Parkissa sijaitsevassa moskeijassa imaamina, mutta sittemmin hänet erotettiin tehtävästään. Hän itse väittää menettäneensä molemmat kätensä ja vasemman silmänsä Afganistanissa taistelussa neuvostojoukkoja vastaan, mutta asiasta on ristiriitaista tietoa liikkeellä. Nimimerkki Omar Nasiri väittää kirjassa Jihadin sydämessä hänen joutuneen paniikkiin kuumennettuaan afganistanilaisella terroristikoulutusleirillä pullollisen nitroglyseriiniliuosta vahingossa liian kuumaksi.
Hän muutti Britanniaan opiskelemaan, meni naimisiin, sai lapsen ja anoi Britannian kansalaisuutta.
Hamza on julkisesti ilmaissut tukensa al-Qaidalle ja vastustavansa Britannian osallistumista Irakin sotaan.
Abdulmecit Aksan

| Abdulmecit Aksan |
| --- | --- |
 Abdulmecit Aksan virkapuvussaan Lahden moskeijassa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1955 (ikä 69)
Ammatti:  Imaami, virkamies
Abdulmecit Aksan (s. 1. tammikuuta 1955 Mardinin maakunta, Midyat, Turkin tasavalta) on Lahden moskeijan imaami. Aksan on toiminut Lahden moskeijan imaamina Turkin tasavallan suurlähetystön, sekä Turkin uskontoministeriön toimesta 6. maaliskuuta 2015 lähtien.
Ura imaamina

Turkin uskontoministeriö (turk. Diyanet İşleri Başkanlığı) valitsi Aksanin Şanlıurfan maakunnan uskonnollisten asioiden sekä uskontoministeriön alaisten toimijoiden puheenjohtajaksi vuonna 2010. Virkansa puolesta Aksan toimikin ajoittain Turkin pääkaupunkiseudulla Ankarassa, jossa hänen tehtävänsä liittyivät uskontoministeriön, ministereiden, kansanedustajien sekä pääministerin kanssa käytäviin vuosikokouksiin Şanlıurfan moskeijoiden hallinnollisista asioista. Ennen Suomeen saapumistaan Aksan toimi useiden eri EU-maiden moskeijoiden sekä merkittävien uskonnollisten alueiden parissa mm. Ranskassa, Saksassa, Mekassa, Medinassa, sekä Turkissa.
Aksan on Suomessa olonsa aikana tuonut merkittävää erityisosaamista Lahden muslimiyhteisölle, mikä puolestaan on näkynyt moskeijan kävijämäärien kasvuna viimeisen kolmen vuoden aikana.
Tämän lisäksi Aksan on osallistunut kirkon edustuston, viranomaisten, poliisin aluepääliköiden ja poliisipääliköiden, tataarien yhteisöä edustavien sekä muiden uskonnollisten yhteisöjen puheenjohtajien kanssa järjestettyihin yhteistyötilaisuuksiin, jossa hän on tuonut oman näkemyksensä ja ammattitaitonsa muun muassa turvapaikanhakijoista käytyihin kysymyksiin. Aksan on useaan otteeseen korostanut viranomaisille sitä, että turvapaikanhakijoiden keskuudessa on erittäin suuri virhekäsitys siitä, että hakija saisi automaattisesti oleskeluluvan humanitaarisen, toissijaisen tai kansainvälisen suojelun perusteella, mikäli kääntyisi kristinuskoon heti hakemusvaiheessa.
AMC V8-moottorit

Tutustu myös artikkeliin Luettelo AMC-moottoreista, johon on listattu kaikki AMC:n käyttämät moottorit.
American Motors Corporation (AMC) valmisti 1950-luvun puolivälistä lähtien V8-moottoreita useilla eri iskutilavuuksilla ja viritysasteilla eri käyttökohteisiin. Kun AMC vuonna 1987 yhdistettiin Chrysler Corporationiin, AMC:n V8-moottorit pysyivät tuotannossa vuoteen 1991 asti, Jeep Grand Wagoneerin voimanlähteenä.
Ensimmäisen sukupolven (GEN-1) Nash/Hudson/Rambler V8 (1956-1966) > 250

250 oli American Motors Corporationin ensimmäinen, oman aikansa moderni OHV V8-moottori. Se oli käytössä AMC:n eri malleissa vuosina 1956 – 1961. Ensiesiintymisensä se teki vuoden 1956 Nash Ambassador ja Hudson Hornet Special -mallien voimanlähteenä. Nämä versiot olivat varustelultaan omien mallisarjojensa huipulla, mutta ne oli valmistettu pienempien Statesman- ja Wasp-sisarmallien lyhyemmällä akselivälillä olevalle alustalle. 250-moottoreiden venttiilinnostajat olivat kovat ja venttiilivälykset oli säädettävä käsin keinuvivulta. Moottorit oli varustettu kaksi- tai nelikurkkuisella kaasuttimella, aluksi nelikurkkuinen versio oli saatavilla vain Nash-/Hudson Special-malleihin.
Vuonna 1957 250 V8 oli tarjolla vaihtoehtoisena moottorina Ramblereihin, ja tämän vuosimallin autot kulkevat proosallisesti nimellä Rambler V8 tai Rambler Six. Vuosimallien 1958 – 60 V8-moottorilla varustetut Ramblerit saivat lisämallinimen "Rebel" ja ne muodostivat näin oman mallisarjansa. Usein aiheuttaa sekaannusta se, että vuonna 1957 AMC valmisti rajoitetun sarjan 4-ovisella hardtop-korilla ja 327 cid V8-moottorilla varustettua muskeliautoa, jonka nimi oli myös Rambler Rebel. Vuonna 1961 Rambler-linjan mallien nimiin tuli selvennys kun Rambler Six- ja V8-mallit saivat yhteisen nimen Rambler Classic. Kun aiemmin V8-moottorilla varustetut Ramblerit oli erotettu omaksi mallisarjakseen, V8 oli nyt yksi Classic-mallisarjan moottorivaihtoehto.
Ensimmäisen sukupolven (GEN-1) Nash/Hudson/Rambler V8 (1956-1966) > 287

Vuonna 1963 AMC toi markkinoille 287-kuutiotuumaisen (4,7 l) V8-moottorin. Syynä tähän oli selvä puute Ramblereiden moottorivalikoimassa. Kun 250-moottori pudotettiin pois valikoimasta vuonna 1961, ei muille kuin malliston huipulla olleelle Ambassadorille ollut tarjolla V8-moottoria. Ambassadoria valmistettiin vain 327-moottorilla ja sitä tehdas ei halunnut tarjota pienempiin malleihinsa. 287:ssa käytettiin hydraulisia venttiilinnostimia, kuten isommassa 327:ssa. Koska kyseessä oli pienempiin ja halvempiin malleihin tarjottu moottori, se varustettiin vain kaksikurkkuisella kaasuttimella, nelikurkkuista ei ollut tarjolla edes optiona. 287-moottoria valmistettiin vuoteen 1967 asti.
Ensimmäisen sukupolven (GEN-1) Nash/Hudson/Rambler V8 (1956-1966) > 327

Nash / AMC 327 oli ulkoisilta mitoiltaan ja valtaosin sisäisiltä osiltaan samanlainen moottori kuin 250. Suurempi 327 kuutiotuuman (5,4 l) iskutilavuus saatiin aikaan kasvattamalla poraus 4,0 tuumaan (102 mm). 327:ssa oli hydrauliset venttiilinnostajat, toisin kuin 250:ssa, joka oli kovilla nostajilla. Harrastajien keskuudessa elää sitkeästi myytti, että AMC:n 327 on Chevroletin valmistama moottori. Tämä ei pidä paikkaansa, Chevrolet esitteli oman, tosin paljon kuuluisammaksi nousseen moottorinsa, vasta viisi vuotta AMC:n jälkeen.
AMC 327-moottori sai ensiesittelynsä 1500 kpl:n erikoiseränä valmistetun, muskeliauto Rambler Rebelin voimanlähteenä. Vuonna 1957 327:aa ei ollut saatavilla mihinkään muuhun Rambler-malliin. Nämä Special Edition Rebelit tunnisti ulkoisesti hopean värisestä maalauksestaan ja kyljen koristelistasta, joka muodostaa keihäänkärjen jonka keskusta on kullanvärinen. Vuoden 1957 Rebelin moottori poikkeaa saman vuosimallin Nash Ambassadorin ja Hudson Hornetin keulalle asennetuista 327-moottoreista, mekaanisten venttiilinnostajien ja korkeamman puristussuhteen osalta. Koska molempien versioiden tehoksi on ilmoitettu 255 hevosvoimaa, on ilmeistä että Rebelin moottoriteho on jostain syystä ilmoitettu alakanttiin.
Vuosi 1957 oli AMC:llä mallimuutosten aikaa. Perinteikkäät nimet Nash ja Hudson muuttuivat Ramblereiksi, isojen Nash Ambassadorin ja Hudson Hornetin tilalle tuli yksi uusi malli, 327 V8-moottorilla varustettu "Ambassador by Rambler". 327 oli Ambassador-mallien yksinomainen moottori, eikä sitä ollut mahdollista tilata pienempien Rebel- tai Classic-mallien voimanlähteeksi ennen kuin vuonna 1965. Vuosina 1965 ja 1966 Classic ja Ambassador oli mahdollista varustaa joko 287- tai 327-moottorilla.
Vuosina 1965 - 1967 AMC toimitti 327-moottoreita kaksikurkkuisella kaasuttimella Kaiser-Jeepille, Jeep Wagoneer-maastohenkilöauton sekä Gladiator pick-upin voimanlähteeksi. Jeep antoi näille moottoreille nimen "Vigilante" V8. Kun AMC vuonna 1967 poisti 327:n valikoimistaan, Kaiser-Jeep siirtyi käyttämään Buick 350-moottoria. AMC osti Jeepin Kaiserilta vuonna 1970, mutta Buickin V8 pysyi Jeepin moottorivaihtoehtona vuoteen 1972, jolloin se palasi takaisin AMC:n V8-moottoreihin.
Vuodesta 1960 lähtien 327-moottoreita oli tarjolla sekä matala- että korkeapuristeisina versioina. Siihen asti kaikki valmistetut 327:t olivat korkeapuristeisia. Matalapuristeisissa versioissa käytettiin kaksikurkkuisia kaasuttimia ja korkeapuristeisissa nelikurkkuisia. "Low"-moottorin puristussuhde oli 8,7:1, "High"-moottorilla se oli 9;7:1. Puristussuhteen muutos saatiin aikaan erimallisilla männillä.
Ensimmäisen sukupolven (GEN-1) Nash/Hudson/Rambler V8 (1956-1966) > Elektroninen polttoaineenruiskutus

AMC 327 Electrojector on todennäköisesti ensimmäinen bensiinikäyttöinen henkilöautojen sarjatuotantomoottori sähköisellä polttoaineen ruiskutuksella (Electronic fuel injection, EFI). Järjestelmän kehittänyt Bendix Corporation julkaisi aiheesta lehdistötiedotteen joulukuussa 1956, sitä seurasi maaliskuussa 1957 AMC:n julkaisema hinnasto, johon oli listattu Rambler Rebelin kohdalle EFI-optio. Tällä optiolla varustettujen autojen toimitukset ostajille oli määrä aloittaa kesäkuun 15. päivän jälkeen. Lastentaudeista kärsinyt Electrojector-järjestelmä asennettiin lopulta vain muutamaan kehitys-ja tutkimuskäyttöön sekä lehdistön esittelykäyttöön menneeseen autoon. Jotkin lähteet esittävät että Bendix-EFI asennettiin vain noin kuuteen autoon. Täysin varma tieto on että AMC valmisti kaksi esisarjan EFI-varusteltua Rebeliä. Toinen niistä lähetettiin Floridan "Daytona Beach Speed Week"-tapahtumaan, tämä autourheilutapahtuma on nykyisen Daytona 500-kilpailun edeltäjä. Koska Rebel ei ollut vielä valmistuksessa oleva tuotantomalli, sillä ei ollut mahdollista osallistua viralliseen NASCAR-sarjan kilpailuun joten AMC järjesti radalla omat kiihdytys- ja nopeuskilpailunsa. Näiden kilpailujen nopein auto oli mekaanisella polttoaineenruiskutuksella varustettu vuoden 1957 Chevrolet Corvette, jolle Rebel hävisi 0-60 mph kiihdytyksessä joitain sekunnin kymmenyksiä. EFI-Rebel oli kiistatta Daytona Beachin nopein henkilöauto ja nelikurkkuisella kaasuttimella varustettuna tuotantomallina se oli vuonna 1957 USA:n nopein henkilöauto .
EFI 327 -moottorin tehoksi ilmoitettiin 288 hevosvoimaa, kun se nelikurkkuisella kaasuttimella varustetuilla malleilla oli 255 hv. Rebelin EFI-järjestelmä oli paljon kehittyneempi kuin muut senaikaiset markkinoilla olleet mekaaniset ruiskujärjestelmät, mutta se kärsi etenkin huonosta kylmäkäynnistyvyydestä, lämpimällä ilmalla järjestelmä toimi hienosti.  Tämän ensimmäisen sähköisesti ohjatun järjestelmän perusongelmana oli, että varhainen transistoritekniikka yhdistettynä alipainetoimiseen mekaniikkaan ei kyennyt regoimaan riittävän nopeasti moottorin toimintaa tarkkailevien komponenttien lennosta antamiin parametrien muutoksiin. Oletettavasti kaikki EFI-versiot muutettiin kaasutinversioiksi ennen myyntiin laittoa, yhtään autoa ei tiedetä kulkeutuneen AMC:n suunnitteluosaston ulkopuolelle. Chrysler Corporation otti tämän saman järjestelmän käyttöön, ja tarjosi sitä optiona vuoden 1958 Dodge-, Chrysler-, Plymouth- ja DeSoto-malleihin. Myös tämä kokeilu epäonnistui, pääosin samoista syistä kuin AMC:n Rebelin kohdalla.
Bendix Corporation lisensoi sähköisen polttoaineen suoraruiskutuksen patenttinsa saksalaiselle monialayhtiö Robert Bosch GmbH:lle. Niiden pohjalta kehitettiin Bosch D-Jetronic-järjestelmä, joka tuli markkinoille vuonna 1967.
Ensimmäisen sukupolven (GEN-1) Nash/Hudson/Rambler V8 (1956-1966) > Merimoottorit

Vuodesta 1958 alkaen amerikkalainen Gray Marine Motor Company tarjosi AMC:n 327 V8 -moottoreista venekäyttöön modifioituja versioita nimellä "Fireball". 250 V8 lisättiin valikoimaan vuonna 1959 ja se postui yhtiön valikoimasta vuoden 1966 jälkeen. Pienempi moottoreista oli tarjolla 135-, 160-, 170-, 175-, 178- ja 185-hevosvoimaisena versiona. 327:n teholukemat olivat 188-, 215-, 220-, 225- ja 238 hevosvoimaa. Viimeinen vuosi, jolloin AMC 327 V8 oli tarjolla merimoottorina, oli vuosi 1967, jolloin markkinoilla oli 220 hv:n versio.