stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suuri Tuntematon
Julkaisut

Kahdeksasosa (CD + digi) Kanki Rekords/Playground 2013
"Jukolan Viesti" (digisingle) Kanki Rekords/Playground 2014
"Röyhkeä" (digisingle) Hot Notes 2016
Mustavalkoinen Albumi (CD + digi) Hot Notes 2017
"Soi Vienosti Murheeni Soitto" (digisingle) Concorde Music Company 2021
"Näin Laulussa Sanotaan" (digisingle) Concorde Music Company 2022
Avaruuden Kappaleita (CD + digi) Concorde Music Company 2022
"Kuulen Jälleen Askeleesi" (digisingle) Bluelight Records 2024
"Kuplassain" (digisingle) Bluelight Records 2025
Julkaisut > Videot

Toiset Tähdet
Karuselli
Jukolan Viesti
Röyhkeä
Tähteni
Jäät Verkkoon
Soi Vienosti Murheeni Soitto (lyriikkavideo)
Näin Laulussa Sanotaan (lyriikkavideo)
Ennen Oli Paremmin
Kuulen Jälleen Askeleesi
Kuplassain
Sostratos Aiginalainen

| Sostratos Aiginalainen> Σώστρατος ὁ Αιγινήτης.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 500-luku eaa.? Aigina
Ammatti:  kauppias
Sostratos Aiginalainen (m.kreik. Σώστρατος ὁ Αιγινήτης, Sōstratos ho Aiginētēs, lat. Sostratus; 500-luku eaa.?) oli antiikin kreikkalainen kauppias, joka oli Laodamaan poika ja kotoisin Aiginasta. Herodotos kertoo hänen tehneen suurimman voiton, jonka kukaan kreikkalainen kauppias oli koskaan tehnyt yhdellä kauppamatkalla. Hänen tarkempi ajoituksensa ei kuitenkaan käy ilmi.
Graviscasta löydetty kivinen ankkuri, jossa on piirtokirjoitus ΑΠΟΛΟΝΟΣ ΑΙΓΙΝΑΤΑ ΕΜΙ ΣΟΣΤΡΑΤΟΣ ΕΠΟΙΗΣΕ ΗΟ [...], ”Olen aiginalaisen Apollonin. Sostratos [...] teki [...]”.
Nykyisestä Graviscasta, joka oli antiikin aikana Etrurian Tarquiniin satama, on löydetty kivinen ankkuri, joka oli votiivilahjana Unin pyhäkössä. Kivessä oleva kreikankielinen piirtokirjoitus sanoo ”Sostratoksen” omistaneen sen Apollonille. Nykyisin katsotaan usein, että kyseessä olisi sama Sostratos tai hänen sukulaisensa. Lisäksi Etruriasta on löydetty lukuisia attikalaisia vaaseja, joissa on kauppiaan leima ΣΟΣ, SOS, joka voi hyvin olla lyhennetty Sostratoksesta. Mikäli löydöt liittyvät Herodotoksen mainitsemaan Sostratokseen, ne ajoittavat hänet noin 500-luvulle eaa.
Kimmo Nuotio

Nuotio helmikuussa 2020
Kimmo Teppo Nuotio (s. 18. huhtikuuta 1959 Helsinki) on suomalainen oikeustieteen tohtori ja Helsingin yliopiston rikosoikeuden professori.
Akateeminen ura

Nuotio kirjoitti ylioppilaaksi  Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1978.
Nuotio on toiminut Helsingin yliopistossa tutkijana valmistumisestaan lähtien vuodesta 1986. Hän on suorittanut varatuomarin arvoon oikeuttavan tuomioistuinharjoittelun Vantaan kihlakunnanoikeudessa vuonna 1991. Hän toimi Helsingin yliopiston Vaasan Oikeustieteellisen koulutuksen johtajana eri nimikkeillä vuosina 1996–2008. Rikosoikeuden professoriksi hänet nimitettiin 2009. Nuotio kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2012. Hän toimi Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan dekaanina vuosina 2010–2017. Hän oli Taideyliopiston hallituksen jäsen (2014–2016). Hänellä on tai on ollut luottamustehtäviä Helsingin yliopistossa yliopistokollegiossa samoin kuin Aleksanteri-instituutin, Tutkijakollegiumin sekä Kiinan oikeuden ja kiinalaisen oikeuskulttuurin keskuksen johtokunnissa. Nuotio toimi Suomen Akatemian yhteydessä toimivan Strategisen tutkimuksen neuvoston puheenjohtajana (2019–2021). Nuotio toimii Suomen Akatemian hallituksen puheenjohtajana vuosina 2025-2027.
Nuotio toimii vuodesta 2021 lukien Helsingin yliopiston Kriminologian ja oikeuspolitiikan instituutin johtajana.
Nuotio on toiminut vierailevana tutkijana rikosoikeuden alan Max Planck -instituutissa Saksassa vuosina 1988 ja 1993. Hän on toiminut Jean Monnet Fellow’na Euroopan yliopistoinstituutissa Firenzessä vuosina 2000–2001. Nuotio on toiminut vierailevana professorina Toronton (2018) ja Leuvenin yliopistoissa (2019), vierailevana mentorina Australian National Universityssä (2019) ja hänet on kutsuttu jäseneksi Pekingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan Global Faculty -ryhmään (2018).
Nuotio on toiminut pitkään oikeusministeriön nimeämänä asiantuntijana rikosoikeuden alan lainvalmistelussa. Hän on myös usein kuultu asiantuntija eduskunnan valiokunnissa. Hän on kehittänyt oikeustieteen alan tohtorinkoulutusta toimimalla johtajana Suomen Akatemian rahoittamassa valtakunnallisessa tohtorinkoulutusohjelmassa Oikeus muuttuvassa maailmassa vuosina 2007–2015. Hän toimi tutkimusryhmän johtajana Suomen Akatemian rahoittamassa, professori Kaarlo Tuorin johtamassa tutkimuksen huippuyksikössä Foundations of European Law and Polity Research (2008–2013). Nuotio on toiminut tieteellisten järjestöjen johtotehtävissä (Oikeus- ja yhteiskuntatieteellinen yhdistys ry, Suomen oikeusfilosofinen yhdistys ry, Suomen kriminalistiyhdistys ry) sekä tieteellisten aikakauskirjojen toimituksissa (Oikeus, Retfärd, Haaste, Nordisk Tidsskrift for Kriminalvidenskab). Nuotio on ollut kehittämässä oikeustieteellisen tiedekunnan kansainvälisiä suhteita sekä Euroopassa että erityisesti Kiinan suuntaan.
Nuotio on Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan yhteydessä toimivan, vuonna 2021 toimintansa aloittaneen Oikeusvaltiokeskuksen johtoryhmän jäsen.lähde?
Yhteiskunnallisia näkemyksiä

Kimmo Nuotio on ollut 1990-luvulta lähtien esillä mediassa esittämässä kannanottoja ajankohtaisista rikosoikeudellisista kysymyksistä. Dekaanina hän on edistänyt tiedekunnan oikeustieteellistä yhteistyötä Kiinan suuntaan Hän on ollut esillä muun muassa rasismin saattamisesta rikoslakiin, jotta rasismiin syyllistyneet saataisiin herkemmin tuomiolle. Helsingin Asema-aukion pahoinpitelytapauksessa Nuotio esitti, että syytetty olisi ollut mahdollista tuomita myös "rasistisen motiivin" perusteella. Kriminaalipoliittisia näkemyksiään Nuotio on esitellyt muun muassa 60-vuotispäivänään julkaistussa haastattelussa (HS, 18.4.2019).
Oikeustieteellisen tiedekunnan dekaani Nuotio aiheutti kohua antamalla 3. toukokuuta 2012 professori Vesa Majamaalle huomautuksen, jonka mukaan Majamaa esitti naisvastaisia ja ulkomaalaisvastaisia mielipiteitä arvostellessaan tiedekunnan henkilöstöpolitiikkaa. Majamaa piti väittämää vääränä ja lähetti tiedekuntaan vastineen, jossa hän totesi huomautuksen jättävän pois olennaisimman osan hänen puheenvuoronsa sisällöstä. Professori Jukka Kekkosen mukaan kokoukseen osallistuneet parikymmentä professoria ymmärsivät Majamaan puheenvuoron ironisen retoriikan ja piti huomautusta, joka oli kurinpitotoimi, sananvapauden kannalta arveluttavana. Kokouksessa läsnä olleelle professori Juha Raitiolle huomautus oli täydellinen yllätys, eikä hän kokenut Majamaan kielenkäyttöä provosoivana.
Julkaisuja

Jukka-Pekka Takala - Kimmo Nuotio (toim.), Ymmärtäminen ja oikeudellinen vastuu. Edita. Helsinki 1997.
Teko, vaara, seuraus, Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja (väitöskirja) 1998.
Jussi Matikkala - Kimmo Nuotio: Rikosoikeuden oikeustapausharjoituksia. 1998.
Nykyajan muuttuva oikeus, Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja 2001.
Kimmo Nuotio (toim.): Oikeusteoreettisia katkelmia, Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja 2003.
Rikosoikeuden poluilla, Forum iuris 2003.
Oikeus ja politiikka, Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja 2007.
Tapio Lappi-Seppälä – Kaarlo Hakamies – Pekka Koskinen - Martti Majanen – Sakari Melander - Kimmo Nuotio - Ari-Matti Nuutila – Timo Ojala - Ilkka Rautio, Rikosoikeus. Kolmas, uudistettu painos. WSOYpro, 2009.
Jumalanpilkasta viharikoksiin, Artikkeli, Haaste 2009.
Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden Eurooppa, Forum Iuris 2010.
Nuotio, Kimmo – Melander, Sakari – Huomo-Kettunen, Merita (toim.), Introduction to Finnish Law and Legal Culture. Forum Iuris, Helsinki 2012.
Avustettu potilaan itsemurha ja eutanasia, Artikkeli teoksessa Oikeuden historiasta tulevaisuuden Eurooppaan: Pia Letto-Vanamo 60 vuotta, Suomalaisen lakimiesyhdistyksen julkaisuja, 2014.
Vihapuheen rikosoikeudellinen sääntely, Artikkeli kirjassa Riku Neuvonen (toim.), Vihapuhe Suomessa. Edita 2015.
Yli-Hemminki - Melander - Nuotio (toim.), Rikoksen ja rangaistuksen filosofia. Gaudeamus 2022.
Nuotio - Simojoki - Yli-Hemminki (toim.), Parempaa päihdepolitiikkaa. Rangaistuksista hoidon poluille. Gaudeamus 2023.
Aiheesta muualla

Kimmo Nuotion esittely TUHAT-tutkimustietojärjestelmässä (Arkistoitu – Internet Archive)
Helsing Yliopisto (YouTube) - Oppia ikä kaikki - Mikael Jungner ja Kimmo Nuotio
YLE - Rikosoikeuden professori: Järjestäytynyt rasismi saatava rikoslaissa esille
YLE -  Rikosoikeuden professori: "Nykymaailmassa on aika vähän sijaa säännökselle uskonrauhan rikkomisesta"
YLE - Professori: Sananvapaus ei peruste rasismille – ”Tällainen ajattelu tulisi lopettaa” (Arkistoitu – Internet Archive)
Kimmo Nuotio Media Tweets.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  Yle 
Muut:  IdRef
Kanadalainen elokuva

Elokuvaohjaaja David Cronenberg.
Kanadalainen elokuva tarkoittaa Kanadassa tehtyjä elokuvia. Kanadalainen elokuva on jaettavissa englanninkieliseen ja ranskankieliseen elokuvaan. Pohjois-Amerikassa kanadalainen elokuva on huomattavasti pienempää kuin yhdysvaltalainen elokuva. Suurin osa Kanadassa tuotetusta elokuva- ja televisioviihteestä tuotetaan lähinnä pohjoisamerikkalaiselle valtavirtayleisölle.
Kanadan elokuvateattereissa esitetyistä elokuvista vain noin kaksi prosenttia on kotimaisia. Kanadan elokuvamarkkina on yhdysvaltalaisten hallitsema. Kanadan valtio tukeekin kanadalaisia elokuvantekijöitä National Film Board of Canadan kautta.
Historia

Kanadalainen elokuvateollisuus käynnistyi heti elokuvahistorian alkuaikoina. Montrealissa esitettiin ensimmäinen elokuva 1896, ja kymmenen vuotta myöhemmin kaupunkiin perustettiin Pohjois-Amerikan ensimmäinen elokuvateatteri. James Freer valmisti ensimmäiset kanadalaiset elokuvat 1897, ja hän kuvasi niissä preerioiden elämää. Ensimmäinen juonielokuva valmistui 1913, ja Canadian Bioscope -tuotantoyhtiö menestyi hetken, mutta pian Hollywoodin suosio kaatoi kanadalaisen elokuvateollisuuden, joka ei pystynyt kilpailemaan Hollywoodia vastaan.
Ensimmäiset Kanadan hallituksen tukemat elokuvat olivat Canadian Pacific Railwayn mainoselokuvia, jotka yrittivät houkutella ihmisiä CPR:n juniin. Brittiläistä dokumenttiohjaajaa John Griersonia pyydettiin 1938 selvittämään kanadalaisen elokuvateollisuuden tulevaisuudennäkymiä. Grierson arvioi ne synkiksi, ja raportin perusteella perustettiin National Film Board of Canada (NFB), jonka ensimmäiseksi johtajaksi valittiin Grierson. Kanadan televisiotoiminta alkoi 1952, ja televisiosta tuli pian NFB:n elokuvien suosituin esityspaikka. Kanadan elokuvakehityksen yhtiö, nykyinen Telefilm Canada, perustettiin 1983. Sen tarkoituksena oli jakaa tuotantotukia ja tuottaa elokuvia ja televisiosarjoja.
Elokuva-alan toimintalogiikkaa Kanadassa

Yhdysvaltalaisille elokuvantekijöille on Kanadassa maksettu tukia yhdysvaltalaisten tuotantojen kuvaamiseksi Kanadassa ja toisinaan Kanadan dollari on ollut sen verran heikko, että elokuvien kuvaaminen Kanadassa on säästänyt muuten yhdysvaltalaisten elokuvien tuotantobudjeteissa. Jotkut kanadalaiset elokuvaohjaajat tekevät elokuvia Yhdysvalloissa. Esimerkiksi maailmankuulun kanadalaisen elokuvaohjaajan James Cameronin tunnetuimpien elokuvien (Titanic, Avatar) valmistusmaina on Yhdysvallat.
Kanadan elokuvatuotanto kukoistaakin periaatteessa, mutta kanadalaisella elokuvalla on vaikeuksia päästä kotimaassaan levitykseen, sillä yhdysvaltalaiset hallitsevat Kanadan markkinoita. Vain noin kaksi prosenttia Kanadan elokuvateattereissa esitetyistä elokuvista on kotimaisia. Kanadalaiset elokuvat eivät kuitenkaan saa läheskään yhtä usein sellaista taloudellista menestystä ja laajaa yleisöä kotimaassaan kuin yhdysvaltalaiset elokuvat Kanadassa saavat, sillä yhdysvaltalaisten hallitsema elokuvien levitys ja pienemmät budjetit vaikeuttavat kanadalaisen elokuvan läpimurtoa huomattavasti. Kanadalaista elokuvaa pidetäänkin menestyksenä jo siinä tapauksessa, jos se tuottaa miljoona dollaria, joka on verrattain vähän 32 miljoonan asukkaan maassa.
Elokuvien tuotantoalueet

Ontarion provinssi on ollut kanadalaisen elokuva- ja televisiotuotannon keskus, mutta vuonna 2017 Brittiläinen Kolumbia on ohittanut sen. Suurimmat tuotantokeskukset ovat Toronto ja Vancouver, joka on koko Pohjois-Amerikan toiseksi suurin viihteen tuotantokeskus Los Angelesin jälkeen. Jotkut yhdysvaltalaiset elokuvat kuvataan Kanadassa pienempien kustannusten vuoksi. Näin tapahtuu erityisesti silloin kun Kanadan dollari on heikko, mutta valuuttakurssin vaihtelu tuo alalle kausittaisuutta ja katkonaisuutta. Yhdysvaltalaiset hyödyntävät Vancouveria uusien televisiosarjojen pilottijaksojen kuvaamiseen.
Merkittäviä kanadalaisia elokuvia

Kanadan kaikkien aikojen parhaaksi elokuvaksi on viimeksi valittu inuittien kansantaruun pohjautuva Atanarjuat – nopeajalka (2001). Sitä ennen monessa äänestyksessä parhaaksi valittiin Claude Jutran ohjaama quebeciläinen joulutarina Setäni Antoine (1971). Jutra ohjasi Anne Hébertin romaanin pohjalta Kanadan siihen asti kalleimman elokuvan Kamouraska (1973), pääosassa Geneviève Bujold.
Kanadalaisia elokuvanäyttelijöitä ja -ohjaajia

Tunnetuimmat kanadalaiset näyttelijät ovat suuria elokuvatähtiä, joita saatetaan pitää maailmalla kuitenkin yhdysvaltalaisina. Tunnettuja kanadalaisia näyttelijöitä ovat muun muassa Keanu Reeves, Jim Carrey, Leslie Nielsen, Donald ja Kiefer Sutherland, Michael J. Fox, William Shatner ja Carrie-Anne Moss.
Kanadalaisista elokuvaohjaajista tunnetuimpia ovat puolestaan David Cronenberg, James Cameron, Denys Arcand ja armenialais-egyptiläis-kanadalainen Atom Egoyan.
Elokuvajuhlat

Montrealissa järjestettävät Montrealin elokuvajuhlat on Kanadan vanhimmat elokuvajuhlat.
Torontossa järjestettäviä Toronton elokuvajuhlia pidetään yhtenä tärkeimpänä pohjoisamerikkalaisten elokuvien näyttämönä.
Palkinnot

Kanadalaisia elokuvia on palkittu Canadian Film Awards -palkinnolla 1949-1978. Vuonna 1980 sen tilalle tuli Academy of Canadian Cinema & Televisionin Genie Awards.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Canadian Feature Film Database
Canadian Film Encyclopedia
Canadian Film Online
Kirjallisuutta

Melnyk, George: Film and the City : The Urban Imaginary in Canadian Cinema. Edmonton, AB : AU Press, 2014. ISBN 978-1-927356-59-3.
Radiodiffusion Télévision Ivoirienne

RTI:n tunnus.
Radiodiffusion Télévision Ivoirienne (RTI) on Norsunluurannikon kansallinen yleisradioyhtiö.
Kokeelliset yleisradiolähetykset alkoivat Norsunluurannikolla vuonna 1949. Vuonna 1951 perustettiin Radio Abidjan, joka sai nimen Radio Côte d’Ivoire vuonna 1961. Radiodiffusion Télévision Ivoirienne on perustettu vuonna 1962. Televisiolähetykset alkoivat vuonna 1963 ja väritelevisiolähetykset vuonna 1973. Vuonna 1965 perustettiin alueellinen radioasema Bouakéen ja myöhemmin siellä oli myös sisällissodassa tuhoutunut televisiostudio.
RTI:llä on kaksi kansallista radiokanavaa, yleiskanava Radio Côte d’Ivoire ja vuonna 1991 perustettu viihteellisempi Fréquence 2, joka on suunnattu etenkin nuorisolle. Ne lähettävät ohjelmia ULA-alueella 24 tuntia vuorokaudessa. Vuodesta 1998 lähtien maassa toimii myös noin viisikymmentä kaupallista, yksityistä ja yhteisöradiota.
Yhtiön kahdella televisiokanavalla ei ole maassa kilpailijoita. RTI 1 on koko maahan lähettävä yleiskanava, joka toimii hallituksen äänitorvena. RTI 2 on nuorekkaampi viihdekanava. Siirtyminen digilähetyksiin on vasta suunnitteilla.
Aiheesta muualla

Radiodiffusion Télévision Ivoirienne (ranskaksi)
Väinö Kunnas

Väinö Kunnaksen omakuva vuodelta 1926.
Wäinö (Väinö) Ilmari Kunnas (vuoteen 1906 Keränen; 12. huhtikuuta 1896 Viipuri – 10. helmikuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari. Hän oli tyyliltään ekspressionisti ja kuului myös taiteilijaryhmittymä tulenkantajiin. Kunnas kuvasi teoksissaan kaupunkiympäristöä sekä maalasi myös paljon muotokuvia ja henkilöhahmoja. Taidemaalarin työn ohella hän toimi piirtäjänä arkkitehtitoimistoissa.
Elämä

Kunnas syntyi Viipurissa, valmistui Sortavalan käsityöläiskoulusta ja opiskeli sen jälkeen Viipurin taiteenystäväin piirustuskoulussa vuosina 1912–1917. Opintojaan hän rahoitti työskentelemällä piirtäjänä ja konttoristina Uno Ullbergin arkkitehtitoimistossa, lisäksi Kunnas oli koristemaalarina Viipurissa ja Pietarissa. Hän oli myös musikaalisesti lahjakas ja opiskeli säveltämistä Toivo Kuulan johdolla.
Vuoden 1918 sisällissodassa Kunnas taisteli punakaartin riveissä Karjalan rintamalla, ja joutui Viipurin taistelun jälkeen vankileirille. Hänet vapautettiin parin viikon kuluttua toukokuun puolivälissä, kun Ullberg ryhtyi Kunnaksen takaajaksi ja otti hänet jälleen töihin toimistoonsa. Viipurin piirustuskoulussa Kunnas kuitenkin koki joutuneensa syrjityksi punaisen taustansa vuoksi, erityisesti koulun johtajan Rurik Lindquistin taholta, ja päätti muuttaa Helsinkiin vuonna 1920.
Helsingissä hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuodet 1920–1921. Samalla Kunnas tutustui pääkaupungin kirjailijapiireihin ja harkitsi myös itse alanvaihtoa kirjailijaksi. Vuonna 1924 hän sai viipurilaisen vuorineuvoksen Seth Sohlbergin stipendin ja jatkoi uraansa taidemaalarina. Stipendistään huolimatta Kunnas joutui kuitenkin työskentelemään rakennuspiirtäjänä J. S. Sirénin arkkitehtitoimistossa. Tulenkantajiin tutustuttuaan hän kuvitti muun muassa vuoden 1926 Tulenkantajat-albumin ja maalasi muotokuvia useista ryhmään kuuluneista kirjailijoista. Kunnasta pidetään myös Olavi Paavolaisen ohella toisena ryhmän taidefilosofian luojista.
Väinö Kunnas kuoli helmikuussa 1929 keuhkokuumeeseen Marian sairaalassa vain muutaman päivän sairastettuaan.
Perhe

Kunnaksen vanhemmat olivat maalari Mikko Kunnas (alk. Keränen) ja Helena Varonen. Vuonna 1924 hän avioitui taidemaalari Sylvi Alice Karlssonin (1903–1971) kanssa. Heidän samana vuonna syntynyt tyttärensä oli kirjailija Kirsi Kunnas (1924–2021). Toinen tytär Alila (1926–2018) avioitui musiikintutkija Jouko Tolosen kanssa.
Teoksia

Maalaus Värtsilästä, 1922
Uuno Kailaan muotokuva, 1924
Katri Valan muotokuva, 1925
Kaupunkikuva, 1926
Omakuva, 1926
Pentti Haanpään muotokuva, 1927
Tanssit-sarja, 1927–1928
Olavi Paavolainen, 1928
Kirsin satunurkka, 1928.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Väinö Kunnas taiteilijamatrikkelissa
Kunnas, Wäinö hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Väinö Kunnas, Kirsin satunurkka, 1928.
Globaali pohjoinen ja globaali etelä

Teollisuusmaa  (IMF)
  Kehitysmaa (IMF)
  Vähiten kehittyneet maat (YK)
  Tietoja ei ole saatavilla
Yhdistyneiden kansakuntien kauppa- ja kehityskonferenssin vuonna 2023 tekemä maailman maiden ja alueiden taloudellinen luokittelu: Globaali pohjoinen (eli kehittyneet maat) on korostettu    Sinisellä  ja globaali etelä (eli kehitysmaat ja vähiten kehittyneet maat) on korostettu   Punaisella.
Maailmankartta, joka edustaa Inhimillisen kehityksen indeksi-luokkia (perustuu vuoden 2019 tietoihin, julkaistu vuonna 2020)



  0,800–1,000 (Hyvin korkea)
  0,700–0,799 (Korkea)
  0,550–0,699 (Keskitasoa)

  0,350–0,549 (Alhainen)
  Ei tietoa
Maat, jotka Maailmanpankki kuvaili korkeatuloisiksi vuonna 2023
Globaali pohjoinen ja globaali etelä ovat käsitepari, jonka avulla ryhmitellään maita vaihtelevasti yhteiskunnallisten, taloudellisten ja poliittisten piirteiden mukaan. Globaali etelä viittaa alhaisemman tulotason maihin, ja globaalin pohjoisen käsite taas rinnastetaan usein kehittyneisiin maihin. Maailmanpankin mukaan globaali etelä viittaa matalan ja keskitulotason maihin, jotka sijaitsevat Aasiassa, Afrikassa, latinalaisessa Amerikassa ja Karibiassa. Käsitteillä ei kuitenkaan ole tarkkaa määritelmää tai sisältöä.
Käsitepari yleistyi yhteiskuntatieteissä, aktivismissa ja politiikassa kylmän sodan jälkeen. Termiä globaali etelä pidetään usein neutraalimpana vaihtoehtona aiemmin yleisemmin käytetyille, arvolatautuneiksi kritisoiduille käsitteille kuten kolmas maailma ja kehitysmaat.
Käsitepari ei ​​viittaa maantieteelliseen etelään ja pohjoiseen: huomattava osa globaalista etelästä, esimerkiksi Kiina ja Intia, sijaitsee maantieteellisesti pohjoisella pallonpuoliskolla, kun taas eteläisellä pallonpuoliskolla olevat Australia ja Uusi-Seelanti kuuluvat globaaliin pohjoiseen.
Globaali pohjoinen ja globaali etelä viittaavat myös kolonialismiin ja globaalin kansainvälisen järjestelmän synnyttämiin geopoliittisiin valtasuhteisiin maiden välillä. Tässä asetelmassa globaali pohjoinen hyötyy ja globaali etelä ei.
Marielund (Strängnäs)

| Marielund |
| --- | --- |
 Marielund
 Koordinaatit: 59°15′00″N, 17°10′48″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Södermanlandin lääni
Maakunta:  Södermanland
Kunta:  Strängnäs
Väkiluku (31.12.2023):  1 612
Marielund on taajama Strängnäsin kunnassa Södermanlandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 1 612 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marielund (Strängnäs) Wikimedia Commonsissa
Sanda (Strängnäs)

| Sanda |
| --- | --- |
 Sanda
 Koordinaatit: 59°25′11″N, 16°58′57″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Södermanlandin lääni
Maakunta:  Södermanland
Kunta:  Strängnäs
Väkiluku (31.12.2023):  306
Sanda on taajama Strängnäsin kunnassa Södermanlandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 306 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sanda (Strängnäs) Wikimedia Commonsissa
Merlänna

| Merlänna |
| --- | --- |
 Lännan kirkko
 Merlänna
 Koordinaatit: 59°16′50″N, 16°58′56″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Södermanlandin lääni
Maakunta:  Södermanland
Kunta:  Strängnäs
Väkiluku (31.12.2023):  393
Merlänna on taajama Strängnäsin kunnassa Södermanlandin läänissä samannimisessä historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 393 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Merlänna Wikimedia Commonsissa
Pertti Hemánus

| Pertti Hemánus |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 3. joulukuuta 1934 Suomusjärvi
Kuollut: 27. joulukuuta 2012 (78 vuotta) Toijala, Akaa
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Tampereen yliopisto
Tutkimusalue:  tiedotusoppi
Pertti Väinämö Hemánus (3. joulukuuta 1934 Suomusjärvi – 27. joulukuuta 2012 Toijala, Akaa) oli suomalainen yhteiskuntatieteilijä. Hän hoiti Tampereen yliopiston tiedotusopin professuuria vuosina 1973–1997.
Elämä ja ura

Hemánuksen isä oli kansakoulunopettaja Suomusjärvellä. 10-vuotiaana Hemánus aloitti oppikoulun Salossa. Hän valmistui ylioppilaaksi 1952, yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1956, lisensiaatiksi 1965 ja tohtoriksi 1966. Hemánus väitteli Tampereen yliopistosta ensimmäiseksi suomalaiseksi lehdistö- ja tiedotusopin tohtoriksi. Hänen väitöskirjansa aiheena oli rikosaineisto Helsingin sanomalehdissä.
Työuransa alussa Hemánus työskenteli sanomalehtitoimittajana ja mainostekstien kirjoittajana. Vuosina 1967–1970 hän toimi Yleisradiossa ohjelmatoiminnan koordinaattorina Eino S. Revon pääjohtajakaudella. Hemánus kirjoitti ajanjaksosta kirjan Reporadion nousu ja tuho (1972).
Vuonna 1973 Hemánus nimitettiin Tampereen yliopiston tiedotusopin professoriksi, kun viran edellinen haltija Raino Vehmas oli pyytänyt eroa. Toinen tiedotusopin professori oli tuohon aikaan Kaarle Nordenstreng. Hemánus jatkoi tehtävässä vuoteen 1997.
Hemánuksen kolumneja julkaisivat muun muassa Kaleva ja Kotimaa, ja hän kirjoitti myös yliopistoympäristöön sijoittuvia salapoliisiromaaneja.
Pertti Hemánuksen poika on ohjaaja Juha Hemánus.