stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Talismaani
Käyttötapa

Talismaania käytetään eri tavoin käyttötarkoituksesta riippuen. Se voidaan polttaa ja näin lähettää näkymättömään maailmaan, henkien tai jumalien luo.  Taloja ja paikkoja suojelevat talismaanit kiinnitetään seiniin, oven- ja ikkunanpieliin, pylväisiin tai muihin keskeisiin rakenteisiin.  Ihmistä suojelevaa talismaania pidetään mukana.  Terveydenhoitoon käytettävää talismaania voidaan käyttää eri tavoin.  Sillä voidaan hangata sairasta kohtaa, se voidaan laittaa kylpyveteen tai se nautitaan sisäisesti, joko poltettuna tuhkana tai sitä pidetään vedessä, joka sitten juodaan.  Talismaania voidaan käyttää myös kunnioituksen tai palvonnan välineenä.
Rituaalipuhdistuksessa ihmisen symbolinen saastaisuus voidaan siirtää talismaaniin, joka sen jälkeen hävitetään.
Symbolit

Talismaaneissa käytettävät symbolit esittävät yleensä luonnonvoimia tai uskontoon ja uskomuksiin liittyviä käsitteitä.
Käsitteelliset symbolit ovat sekä uskontojen symboleja (kristinuskon risti, kuunsirppi, kuusisakarainen tähti) että muita ihmisen merkityksellisiksi kokemia kuvia (silmä, käsi, kolmio, ympyrä, hakaristi, ankh).
Kirjainsymbolit voivat olla jumalan tai pyhimyksen nimiä (Allahin 99 nimeä, kristittyjen pyhimysten nimet), katkelmia pyhistä kirjoituksista, taika-aakkosilla (eenokkilainen, enkeliaakkoset) kirjoitettuja loitsuja tai tarkoitukseen sopivan sanan kirjoittaminen.
Numeroita voidaan kirjoittaa eri muodostelmiin ja sarjoihin.
Juutalais-arabialais-kristilliselle perinteelle on keskeistä astrologinen ja kabbalistinen symboliikka. Yleisimmin käytetyt symbolit ovat taikaneliöt, sinetit, heprealaisten kirjoitusmerkkien pohjalta luodut symbolit; planeettojen symbolit, planeetan enkelien merkit ja planeettaan liitettyjen henkien, demonien ym. merkit.
Kiinalaiset kirjoitetut talismaanit (符 pinyin: fú) on yleensä tarkoitettu pitämään kurissa vahingollisia henkiä, suojelemaan sairauksilta tai kutsumaan onnea.
Abracadabra-talismaani
Arabialainen taikaneliö, Persian ihmeiden kirja (1500-luku), Egyptin kansalliskirjasto, Kairo
Puolirykmentti

Puolirykmentti (myös skvadroona, eskadroonalähde? tai lippukuntalähde?) oli eurooppalainen taktinen jalkaväen yksikkö, joka tuli käyttöön 1500-luvun lopulta alkaen.
Puolirykmentissä oli noin 500 miestä, puolet piikkimiehiä ja puolet tuliaseilla varustettuja sotilaita. Myöhemmin  tuliaseisen määrää lisättiin ja piikkien määrää pienennettiin. Alkuperäisessä muodossaan sotilaat järjestettiin kymmenen ruotua selvennä syvään muotoon, jonka keskellä olivat piikkimiehet ja kummallakin sivulla hakapyssy- tai muskettimiehet. Todellisuudessa ryhmitys vaihteli piikkimiehillä 5-10 ruotua ja muskettimiehillä 8-12 ruotua syvänä, riippuen jokaisen taistelukentän, vastustajan ja oman armeijan erilaisista ominaisuuksista.  Yksittäiset puolirykmentit järjestettiin taas treffen-taktiikan mukaan taistelukentälle kolme riviä syvään shakkiruutukuvioon. Taistelukentällä useampi puolirykmentti muodosti prikaatin. Aikaisempi perusyksikkö rykmentti jäi vain hallinnolliseksi kokonaisuudeksi.
Kehitys ja käyttö

Morits Oranialainen uudisti kahden serkkunsa kanssa Alankomaiden armeijaa, joka oli jäänyt pahasti alakynteen kahdeksankymmenvuotisessa sodassa Espanjaa vastaan. Hän otti käyttöön joustavamman, paremmin taistelukentällä liikkuvan, mutta enemmän koulutusta vaativan puolirykmenttijaon, jolla korvasi aikaisemmat kömpelöt espanjalaiset neliöt.
Alankomaiden ulkopuolelle puolirykmentti levisi nopeasti, erityisesti Pohjois-Saksan protestanttisille alueille. Ruotsin armeija otti puolirykmentin ensin sellaisenaan käyttöön Morits Oranialaisen mallin mukaan 1604, ja myöhemmin, 1620-luvulla Kustaa II Aadolf kehitti siitä oman versionsa Ruotsin armeijaa varten.
Puolirykmentti hävisi taistelukentiltä armeijoiden siirtyessä linjataktiikkaan 1700-luvun ensimmäisellä puoliskolla ja pataljoonan korvatessa aikaisemman puolirykmentin taktisena yksikkönä.
Puolijohdeilmaisin

Puolijohdeilmaisin on hiukkasilmaisintyyppi, joka on rakenteeltaan estosuuntaisesti kytketty diodi. Puolijohdeilmaisimilla voidaan havaita fotoneita sekä varattuja hiukkasia, ja niitä käytetään sovelluksissa, joissa on tarve mitata energia tarkasti.
Puolijohdeilmaisimen rakenne ja toiminta

Puolijohdeimaisin koostuu kiinteästä puolijohdemateriaalista, joka on kytketty kahteen elektrodiin. Elektrodit on kytketty eri jännitteiseen siten, että puolijohteen sisällä on sähkökenttä.
Puolijohdeilmaisimen toimintatapa muistuttaa ionisaatiokammiota. Erona kaasutäytteiseen ilmaisimeen on se, että säteilyn osuessa puolijohteeseen syntyy elektroni-aukko -pari eikä elektroni-ioni -pari, kuten esim. kaasutäytteisessä ionisaatiokammiossa. Säteilyn vaikutuksesta elektroni siirtyy valenssivyöltä johtavuusvyölle. Elektronit ja aukot liikkuvat vastakkaisiin suuntiin kohti elektrodeja aiheuttaen diodiin kytkettyyn piiriin sähkövirran. Syntynyt virtapulssi on verrannollinen säteilyn puolijohteelle jättämälle energialle.
Puolan aluemuutokset

Puolan rajoissa vuosina 1000, 1569, 1939 ja 1945 tapahtuneet muutokset.
Puolan aluemuutokset tarkoittaa Puolan valtionrajoissa ajan saatossa tapahtuneita muutoksia. 900-luvun loppupuolella Puolaa rajasivat pohjoisessa Itämeri, idässä Veiksel, etelässä Karpaatit ja lännessä Oder. Yhtenäiseksi valtioksi Puola muodostui 1000-luvulla. Vuosien 1138–1202 aikana valtakunta hajosi pikkuvaltioiksi, kunnes vuonna 1302 uusi kuningas Władysław I Lyhyt yhdisti suuren osan alueista jälleen yhdeksi valtakunnaksi. Valtakunta laajeni vielä hänen seuraajansa aikana.
Vuonna 1569 Puolan kuningaskunta ja Liettuan suuriruhtinaskunta muodostivat reaaliunionin, kunnes 1700-luvun lopulla Venäjä, Preussi ja Itävalta jakoivat koko Puolan keskenään vuosina 1772, 1793 ja 1795. Itsenäinen Puola hävisi kokonaan kartalta vuosien 1795–1915 ajaksi, kunnes vuonna 1916 alueen miehittäneet Saksa ja Itävalta-Unkari julistivat Puolan kuningaskunnaksi. Versailles’n rauhansopimuksella vuonna 1919 Puola sai Saksalta suunnilleen ne alueet, jotka sille lännessä olivat kuuluneet ennen vuoden 1772 ensimmäistä jakoa: Posenin alueen sekä osan Länsi-Preussia, josta muodostui Itämereen saakka ulottunut Puolan käytävä. Puola laajeni jonkin verran vielä vuosina 1919 ja 1921.
Toisen maailmansodan aikaan Puola oli Saksan ja Neuvostoliiton miehittämä. Neuvostoliitto myös liitti itseensä Puolan itäosia. Sodan jälkeen Puolan sekä itä- että länsirajat siirrettiin lännemmäksi kuin ne olivat olleet ennen sotaa. Vastineeksi Neuvostoliitolle menetetyistä alueista Puola sai Saksalta Taka-Pommerin, Sleesian ja puolet Itä-Preussista. Länsirajaksi tuli Oder–Neisse-linja. Puola oli toisen maailmansodan jälkeen viidesosan pienempi kuin ennen sotaa.
Keskiaika

900-luvun loppupuolella Puolaa rajasivat pohjoisessa Itämeri, idässä Veiksel, etelässä Karpaatit ja lännessä Oder. Yhtenäiseksi valtioksi Puola muodostui 1000-luvulla. Vuosien 1138–1202 aikana valtakunta hajosi pikkuvaltioiksi, kun Puolan hallitsijan Bolesław III pojat perivät kukin pieniä osia valtakunnasta. Se johti jatkuvaan kilpailuun veljesten välillä.
Vuonna 1309 Puolan Itämereen yhdistänyt Itä-Pommeri liitettiin osaksi Saksalaisen ritarikunnan valtiota. Pian sen jälkeen vuonna 1320 Władysław I Lyhyt yhdisti Sleesiaa ja Masoviaa lukuun ottamatta jäljelle jääneet alueet jälleen yhdeksi valtioksi ja otti nimen Puolan kuningas. Hänen seuraajansa Kasmir III Suuri laajensi valtakuntaa valloittamalla aikoinaan ruseille kuuluneita maita.
Puola-Liettuan reaaliunioni

Lublinin sopimuksella 1. heinäkuuta 1569 perustettiin Puolan kuningaskunta ja Liettuan suuriruhtinakunta valtiona, jossa Puolan kuningaskunta ja Liettuan suuriruhtinaskunta muodostivat reaaliunionin, valtioliiton.
Vuosina 1733–1735 käytiin Puolan perimyssota. Maan sisäinen hajanaisuus ja keskusvallan heikkous johtivat 1700-luvun lopulla Puolan jakoihin, joissa Venäjä, Preussi ja Itävalta jakoivat maan keskenään kolmessa vaiheessa. Kahdessa ensimmäisessä jaossa vuosina 1772 ja 1793 maa menetti alueita naapureilleen. Kolmannessa jaossa vuonna 1795 loputkin maasta jaettiin, ja itsenäinen Puola hävisi kokonaan.
1800-luku

Venäjälle kuuluva Puolan itäosa eli Kongressi-Puola oli autonominen kuningaskunta, jonka perustuslaillinen hallitsija oli Venäjän keisari. Kongressi-Puola liitettiin vuonna 1864 puhjenneen kapinan jälkeen suoraan Venäjän alaisuuteen Veikselin aluepiirinä.
Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisessä maailmansodassa keskusvallat, Saksa ja Itävalta-Unkari, miehittivät koko Venäjän Puolan. Vuonna 1916 ne julistivat Puolan kuningaskunnaksi, joka kuitenkin oli vain nimellisesti itsenäinen, todellisuudessa Saksan hallitsema nukkevaltio. Brest-Litovskin rauhassa vuonna 1918 Venäjä luovutti Saksalle koko Puolan alueen. Kun Saksa saman vuoden marraskuussa antautui ympärysvalloille, Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson asettui 14 kohdan ohjelmassaan tukemaan Puolan itsenäisyyspyrkimyksiä, ja pian Saksan antautumisen jälkeen julistettiin perustetuksi itsenäinen Puolan tasavalta.
Puolan tasavalta

Kysymys uudelleen itsenäistyneen Puolan rajoista herätti paljon kansainvälisiä kiistoja. Versailles’n rauhansopimuksella Puola sai Saksalta suunnilleen ne alueet, jotka sille lännessä olivat kuuluneet ennen vuoden 1772 ensimmäistä jakoa: Posenin alueen sekä osan Länsi-Preussia, josta muodostui Itämereen saakka ulottunut Puolan käytävä. Välittömästi sen itäpuolella, Veikselin suulla sijainnut, pääasiassa saksalaisten asuttama Danzig julistettiin Kansainliiton valvomaksi vapaakaupungiksi. Puolan ja Liettuan väliin jäi Saksalle edelleen kuulunut, mutta muusta Saksasta erilleen jäänyt Itä-Preussi. Vuosina 1919–1921 Ylä-Sleesian puolalaiset järjestivät kolme Sleesian kansannousua. Niiden tarkoituksena oli irrottaa alue Saksasta ja liittää se Puolaan. Vuonna 1921 asiasta järjestettiin alueellinen kansanäänestys, jonka tuloksena neljäsosa Ylä-Sleesiasta liitettiin Puolaan, mukaan lukien Katowice.
Britannian ulkoministeri Lordi Curzon ehdotti jo vuonna 1919 Puolan itärajan vetämistä suunnilleen nykyiselle kohdalleen. Ehdotettu rajalinja tuli tunnetuksi Curzonin linjana. Se ei kuitenkaan tuolloin toteutunut, sillä Puola kävi 1919–1921 sodan Venäjän bolševikkeja vastaan. Sota päättyi 18. maaliskuuta 1921 solmittuun Riian rauhaan. Ukraina ja Valko-Venäjä jaettiin Neuvostoliiton ja Puolan kesken, ja muun muassa Lwów jäi Puolalle. Tämän sodan aikana Puola valloitti myös Vilnan, jota Liettua oli vaatinut pääkaupungikseen. Se jäi Puolalle sodan jälkeenkin, mutta kysymys Vilnan hallinnasta muodostui pitkäaikaiseksi kiistakysymykseksi Puolan ja Liettuan välille. Puolassa eläteltiin onnistuneiden sotien jälkeen aatetta ”Suur-Puolasta”, johon olisi kuulunut Puolan lisäksi koko Ukraina, Valko-Venäjä, Baltian maat sekä Saksan Itä-Preussi, Sleesia ja Pommeri.
Vuonna 1938 Saksan ja länsivaltojen välisen Münchenin sopimuksen mukaisesti Tšekkoslovakian oli luovutettava Puolalle omistamansa palanen Ylä-Sleesiasta.
Toinen maailmansota > Saksa ja Neuvostoliitto jakavat Puolan

Neuvostoliitto ja Saksan solmivat 23. elokuuta 1939 Molotov–Ribbentrop-sopimuksen, jonka salainen lisäpöytäkirja merkitsi Puolan jakoa. Saksa aloitti toisen maailmansodan hyökkäämällä Puolaan 1. syyskuuta 1939 ja valloitti maan nopeasti. Saksa ja Neuvostoliitto jakoivat koko maan keskenään: maan länsiosasta osa liitettiin suoraan Saksaan, ja osasta tehtiin Saksan alainen Puolan kenraalikuvernementti. Neuvostoliitto miehitti maan itäosat suunnilleen Curzonin vuonna 1919 esittämään rajalinjaan saakka, ja ne liitettiin Valko-Venäjään ja Ukrainaan. Tämän jälkeen rajaa korjailtiin vielä kertaalleen, Saksa luopui vaatimuksistaan Liettuassa ja Neuvostoliitto luovutti 250 neliökilometrin kokoisen alueen valtaamastaan Itä-Puolasta.. Kun Saksa vuonna 1941 aloitti sodan Neuvostoliittoa vastaan, se miehitti lyhyen ajan kuluessa myös Neuvostoliitolle joutuneen osan Puolaa.
Toinen maailmansota > Uudet rajat

Sodan jälkeen Puolan sekä itä- että länsirajat siirrettiin lännemmäksi kuin ne olivat olleet ennen sotaa. Neuvostoliitolle jäivät edelleen sen vuonna 1939 alueeseensa liittämät Puolan entiset itäosat. Vastineeksi näistä Puola sai Saksalta Taka-Pommerin, Sleesian ja puolet Itä-Preussista. Länsirajaksi tuli Oder–Neisse-linja. Länsivallat kyseenalaistivat alueliitoksen laillisuuden vielä vuosikymmenien ajan, eikä sitä vahvistettu rauhansopimuksella. Uusine rajoineen Puola oli pinta-alaltaan viidenneksen pienempi kuin ennen toista maailmansotaa.
Puola vuosina 992 (tummempi alue) ja 1025 (vaaleampi alue).
Puola-Liettua laajimmillaan.
Puola-Liettuan ja myöhemmin Puolan rajat vaaleankeltaisella vuosien 1635-2009 välillä. Kongressi-Puola harmaalla.
Puola (keltaisella) vuonna 1937.
Puola, 1939
Puolan rajasiirrot toisen maailmansodan aikana ja sen jälkeen sekä Curzonin linja.
Gabriel Tamaș

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Gabriel Sebastian Tamaș
Syntymäaika: 9. marraskuuta 1983 (ikä 41)
Syntymäpaikka: Brașov, Brașov, Romania
Pelipaikka: keskuspuolustaja
Pituus: 1.88 senttimetriä
Paino: 62 kilogrammaa
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1998–1999   2000–2002   2002–2003   2003–2004   2004–2006   2004–2005   2006–2007   2007–2010   2008–2009   2010   2010– |  FC Brașov    Tractorul Brașov    Dinamo Bukarest    Galatasaray    Spartak Moskova  →  Dinamo Bukarest   Celta Vigo   Auxerre   →  Dinamo Bukarest  →  West Bromwich   West Bromwich Albion | 1 (0)   34 (3)   19 (4)   20 (1)   17 (0)   27 (1)   29 (0)   27 (1)   34 (2)   23 (2)   43 (0) |
Maajoukkue
| 2003– |  Romania | 67 (3) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 26. joulukuuta 2010.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 22. tammikuuta 2019.
Gabriel Sebastian Tamaș (s. 9. marraskuuta 1983 Brașov, Brașov, Romania) on romanialainen jalkapallopuolustaja, joka on kotimaansa lisäksi pelannut Turkin, Venäjän, Espanjan, Ranskan, Englannin ja Israelin sarjoissa.
Ura

Tamaș aloitti uransa romanialaisissa alasarjaseuroissa. Kesällä 2002 hän siirtyi Dinamo Bukarestiin, missä hän pelasi 19 ottelua ja teki puolustajalle harvinaiset neljä maalia. Myöhemmin Tamaș siirtyi turkkilaiseen suurseura Galatasarayyn, jossa hän pelasi 20 liigaottelua.
Tammikuussa 2004 hän siirtyi venäläiseen Spartak Moskovaan, josta hänet kuitenkin lainattiin entiseen seuraansa Dinamo Bukarestiin 18 kuukauden pituisella lainalla. Hän palasi Spartakiin tammikuussa 2006. Kesällä hänet lainattiin jälleen, tällä kertaa Celta de Vigoon kesällä 2006 kaudeksi 2006–2007. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi ranskalaiseen AJ Auxerreen, mistä hänet lainattiin vuoden kuluttua vuodeksi Dinamo Bukarestiin.
Helmikuussa 2009 Tamaș määrättiin reserveihin hänen juotuaan alkoholia harjoitusten aikana. Heinäkuussa 2009 hän pidensi lainaansa Dinamo Bukarestiin yhdellä kaudella. Tammikuussa 2010 Tamaș siirtyi kesken lainasopimuksen Englannin Mestaruussarjassa pelaavaan West Bromwich Albioniin loppukauden mittaisella sopimuksella. Hän teki lainallaan kaksi maalia joukkueen noustessa Englannin valioliigaan.
Toukokuussa 2010 Tamaș siirtyi pysyvällä siirrolla West Bromwichiin. Hän sai joukkueesta paikan avauskokoonpanossa ja pelasi vakuuttavasti saaden muilta seuroilta tarjouksia.
Maajoukkueura

Tamaș on Romanian maajoukkueen vakionimiä. Hän pelasi myös alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa. Hän debytoi miesten maajoukkueessa helmikuussa 2003 Slovakiaa vastaan. Tamaș valittiin vuoden 2008 EM-kilpailuihin, jossa hän pelasi täydet minuutit jokaisessa alkulohkon ottelussa. Hän on pelannut kaikkiaan 67 maaottelua ja tehnyt niissä kolme maalia.
Tammelantori

Tammelantori sateisena päivänä kesällä 2007.
Tammelantori on kauppatori Tammelan kaupunginosassa Tampereella.
Vielä 1800-luvun lopulla torin paikka oli kaupungin vuokrapeltona. Tammelan asemakaava, johon kuuluu nykyinen Tammelantori, laadittiin kuitenkin jo vuonna 1887, ja tori otettiin käyttöön 7. heinäkuuta 1900. Aikanaan myytävänä oli vähän kaikkea: peltiä, puuta, posliinia, lasia, jalkineita, kankaita, vaatteita, eläinten rehuja, heinää ja olkia. Monet tammelalaisperheet ostivat likimain kaiken tarvitsemansa Tammelantorilta.
Vuonna 1899 torialueen länsipuoli päällystettiin mukulakivillä, sen sijaan torialueen itäpuoli pysyi luonnonmaastona aina vuoteen 1932 saakka. Tammelantori päällystettiin asvaltilla 1936–1937.  Mustaamakkaraa torilla alettiin myydä ainakin 1920-luvun alusta lähtien ja samoihin aikoihin torille tulivat ensimmäiset kiinteät myyntipöydät.
Nykyään tori on Tampereen ainoa ympärivuotinen tori, ja sillä on joka lauantai laaja kirpputori. Tori on tunnettu kahviloistaan ja mustaamakkaraa myyvistä kojuistaan. Maataloustuotteiden myyjiä tulee säännöllisesti torille ympäri Pirkanmaata, monet Satakunnasta saakka.
Kuvia

Tammelantori yläviistosta
Mustanmakkaran myyntikoju Tammelantorilla
Kukkaloistoa
Tammelantorin lauantainen kirpputori elokuussa 2009
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tammelantori Wikimedia Commonsissa
Tammelantorin historiaa, Koskesta voimaa -verkkojulkaisu
Ilmapanoraamakuva Tammelantorista - Virtuaalinen Tampereen kaupunkiopas: VirtualTampere.com
| n k Perustiedot Wikidatassa: Tammelantori (Q11896234)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: tori
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Tampere
koordinaatit: 61°30′06″N 23°46′44″E﻿ / ﻿61.5017°N 23.7788°E﻿ / 61.5017; 23.7788
Takaisinmaksukyky

Takaisinmaksukyky tarkoittaa yrityksen kykyä selviytyä vieraan pääoman maksuvelvoitteista tulorahoituksen avulla. Takaisinmaksukykyä arvioidaan tilinpäätösanalyysin avulla.
Jos yritys selviytyy helposti vieraan pääoman maksuvelvoitteista, sen maksukyvyttömyysriski ja konkurssiuhka ovat pieniä niin kauan kuin tulorahoitus pysyy hyvänä. Riski ja uhka kasvavat olennaisesti, jos tulorahoituksessa on paljon vaihtelua.
Korollisten velkojen takaisinmaksu

Yrityksen veloista korollinen velka on sitä velkaa, joka on maksettava sitoumuksen kuten velkakirjan mukaan takaisin. Korolliset velat hoidetaan liiketoiminnan tuottamilla rahoilla. Sitä vastoin koroton velka hoitaa ”itse itseään” eli lisää velkaa tulee, kun vanhaa maksetaan pois. Korollisen velan maksuun taas uusi lainanotto ei yleensä ole järkevää tai mahdollista.
Korollisten velkojen takaisinmaksu > Rahoitustulos

Rahoitustulos on arvio siitä, kuinka paljon rahaa tuloksesta jäi yritykseen. Rahoitustulos on se rahamäärä, joka on yrityksen käytössä velkojen lyhentämiseen, investointeihin ja voitonjakoon. Rahoitustulos lasketaan lisäämällä nettotulokseen poistot ja arvonalennukset. Ne on aiemmin vähennetty nettotuloksesta, mutta nyt ne lisätään siihen takaisin, jotta ne jäisivät laskelmassa huomiotta. Ne jätetään huomiotta, koska ne eivät edusta rahanmaksua yrityksestä ulos.
Rahoitustulosta käytetään takaisinmaksukyvyn arvioinnissa alla kerrotulla tavalla.
Korollisten velkojen takaisinmaksu > Takaisinmaksuaika

Vieraan pääoman takaisinmaksuaika mittaa sitä, montako vuotta yritykseltä menisi korollisten velkojen poismaksuun tietyllä rahoitustuloksen tasolla.
Laskelmassa oletetaan, että koko rahoitustulos käytettäisiin velkojen lyhentämiseen eikä investointeihin tai voitonjakoon jäisi mitään. Näin yrityksen onkin tehtävä, jos sen rahoitustulos on niukka.
Takaisinmaksuaikaa voi verrata siihen maksuaikaan, millä yrityksille on lainarahoitusta normaalisti saatavissa. Sitä voi myös verrata yrityksen lainojen todelliseen maksuaikatauluun.
Takaisinmaksuajan ohjearvot ovat:
alle 1 vuosi: erinomainen
1–3 vuotta: hyvä
3–5 vuotta: tyydyttävä
5–10 vuotta: välttävä
yli 10 vuotta: heikko
Yrityksellä saattaa olla runsaasti lyhytaikaista velkaa. Silloin todellinen takaisinmaksuaika voi olla huomattavasti lyhyempi kuin tunnusluvun mukainen takaisinmaksuaika.
On tavallista, että takaisinmaksuaika heilahtelee vuosittain yrityksen tulorahoituksen vaihdellessa. Luotettavimman kuvan saamiseksi tunnuslukua tarkastellaan useamman vuoden jaksolta. Heikosta velanhoitokyvystä kertoo se, jos takaisinmaksuaika on vuodesta toiseen pitkä.
Takaisinmaksuajan on todettu olevan paras yksittäinen konkurssia ennustava tunnusluku, jonka voi laskea tuloslaskelmasta ja taseesta.
Korollisten velkojen takaisinmaksu > Pääoman takaisinmaksukyky

Käänteisesti samoista lähtöarvoista voidaan laskea vieraan pääoman takaisinmaksukyky. Se kertoo, kuinka monta prosenttia rahoitustulos on korollisesta vieraasta pääomasta.
Lainojen hoitoaika

Rahoitusasemaa voidaan mitata myös suhteuttamalla velat tuloksentekokykyyn. Lainojen hoitoaika lasketaan jakamalla korollinen nettovelka käyttökatteella. Luku kertoo, monessako vuodessa yritys pystyisi maksamaan korollisen nettovelkansa pois käyttökatteen avulla.
Korollinen nettovelka tarkoittaa lukua, joka saadaan, kun korollisesta vieraasta pääomasta vähennetään rahat ja arvopaperit.
Mitä lyhyempi lainojen hoitoaika on, sitä paremmin yritys selviää vieraan pääoman velvoitteistaan tuloksentekokykynsä avulla.
Kassavirta

Toinen tapa arvioida tulorahoituksen riittävyyttä on käyttää kassavirtaa. Positiivinen kassavirta ei kuitenkaan ole takuu siitä, ettei yritys olisi lähellä maksukyvyttömyyttä.
Puolesta, ei vastaan

| Puolesta, ei vastaan Jukka Kuoppamäki |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1982
 Julkaistu: 1982
 Formaatti: LP, MC
 Tuottaja(t): Veikko Samuli
 Tyylilaji: pop
 Kesto: 36.33
 Levy-yhtiö: Discophon
Jukka Kuoppamäen muut julkaisut
| Käy vierelläin 1978 | Puolesta, ei vastaan 1982 | Villi lintu 1983 |
Puolesta, ei vastaan on Jukka Kuoppamäen vuonna 1982 julkaistu albumi. Se oli hänen ensimmäinen studiolevy neljään vuoteen. Kuoppamäki asui Länsi-Saksassa, eikä levy-yhtiön etsiminen sieltä käsin ollut helppoa. Kuuden viikon kesälomansa aikana Kuoppamäki tuli Suomeen, ja otti yhteyttä Discophon-yhtiön Mosse Vikstedtiin. Tuloksena oli levytyssopimus. Kuoppamäki oli jo vuonna 1965 levyttänyt samalle yhtiölle singlen ”Eikan pumppu”.
Puolesta, ei vastaan jäi vaille suurempaa huomiota. Samoihin aikoihin Discophonin tuotantomäärä putosi ruotsalaisen Sonet-yhtiön kanssa solmitun yhteistyösopimuksen myötä lähes olemattomiin, eikä Kuoppamäki vaivautunut kysymään mahdollista kiinnostusta yhteistyön jatkumiselle. Vasta myöhemmin hän sai kuulla, että kaupallisesti epäonnistuneesta levystä huolimatta halua yhteistyölle olisi ollut.
Albumilta julkaistiin single Ei ruusu voi ruusummaksi tulla / Maantie.
Kappaleet

Sävellykset ja sanat ovat Jukka Kuoppamäen, paitsi erikseen mainitut.
Sovitukset: Veikko Samuli.
A-puoli
Puolesta, ei vastaan – 2.58
Mansikka, ruususuu – 2.22
Maantie – 3.14
Nainen – 2.42
Sun silmäsi loistaa – 3.28
Tähti kirkas yllä veen – 3.31
B-puoli
Rauhaa pyydän päälle maan – 3.33
Usko parempaan huomiseen – 2.41  (sanat Chrisse Johansson)
Ei ruusu voi ruusummaksi tulla – 3.12
Laulan, koska laulaa linnutkin – 2.45
Ihmettelen maailmaa – 3.20
Tartu itse ruoriin – 2.42
Saila Purho

Saila Terhikki Purho (s. 9. huhtikuuta 1965 Karhula) on suomalainen pikajuoksija, jonka päämatka oli 100 metrin aitajuoksu. Hän voitti lajissa kaksi Suomen mestaruutta. Purhon 100 metrin aitajuoksun ennätysaika on 13,74 s vuodelta 1983. Seuratasolla hän edusti Karhulan Katajaisia. Hänen valmentajanaan toimi Pertti Purho.
Purho karsiutui 100 metrin aitajuoksun välierissä nuorten EM-kilpailuissa 1983. Helsingin MM-kilpailuissa hän eteni toisiin alkueriin. Hän edusti Suomea aikuisten maaotteluissa pika-aidoissa, 200 metrin juoksussa, pituushypyssä ja 4 × 100 metrin viestissä vuosina 1983–1986. Parhaimmillaan hän sijoittui kolmanneksi.
Saavutukset

100 metrin aitajuoksu
Suomen mestari: 1983, 1986
SM-pronssi: 1982
Hallikilpailut
60 metrin aitajuoksu
Suomen mestari: 1986
SM-hopea: 1984
SM-pronssi: 1983
Taiz

| Taiz |
| --- | --- |
 Näkymä Taiziin.
 Taiz
 Koordinaatit: 13°34′44″N, 44°01′19″E 
Valtio:  Jemen
Maakunta:  Taizz
Korkeus:  +1 400 m
Väkiluku (2004):  466 968
Aikavyöhyke:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Taiz (arab. Taʿizz‎) on kaupunki Jemenin ylängön eteläosassa. Vuonna 2004 kaupungissa asui 466 968 asukasta, mikä teki siitä Sanaan ja Adenin jälkeen maan kolmanneksi suurimman kaupungin.