stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vanhoillislestadiolaisuuden kritiikki
SRK määrittelee synnit > Televisiokysymys

Liike suhtautuu kielteisesti televisioon. TV-vastaanottimen hankkiminen kotiin määriteltiin synniksi vuonna 1963 SRK:n vuosikokouksen päätöksellä.. Suhtautuminen Internetiin on myös jossain määrin kriittinen. Televisio-ohjelmien seuraamista Internetin kautta ei tiettävästi kuitenkaan pidetä syntinä.. Nuoria on toisaalta kehotettu välttämään osallistumista uskonnollisiin nettikeskusteluihin.lähde?
Vanhoillislestadiolaisuudessa television omistamiseen suhtaudutaan kielteisesti. Kielteistä kantaa perustellaan sillä, että ohjelmatarjonta on kristillisten perusarvojen vastaista, koska sisältää liikaa seksismiä ja väkivaltaa. SRK:n johto käyttää televisiokysymyksen yhteydessä termiä TV-päätös, jolla viitataan SRK:n vuosikokousten televisiota koskeviin kannanottoihin. Liikkeen ulkopuolisissa julkaisuissa on käytetty myös termejä televisiokielto tai TV-kielto. Suhtautuminen televisioon on herättänyt julkisuuden mielenkiintoa.
SRK määrittelee synnit > Televisiokysymys > TV-päätöksen historia

Suomen rauhanyhdistysten keskusyhdistyksen vuosikokous antoi vuonna 1963 televisiosta periaatteellisen kannanilmaisun, jonka mukaan televisio ei sovi kristittyyn kotiin. Paikallisten rauhanyhdistysten johtokunnat velvoitettiin hoitamaan jäseniään tässä asiassa. Tutkija Mauri Kinnusen mukaan arvostettu kirkkoherra Kullervo Hulkko oli tuolloin puuskahtanut: "Kävi kuten 1930-luvulla, kun radio tuomittiin." Vanhoillislestadiolaisuutta paljon arvostelleen Lauri Pietilän mukaan on verrattain yleisesti tiedossa, ettei TV-päätös ollut läheskään yksimielinen.
SRK määrittelee synnit > Televisiokysymys > Arvostelua

Uskontotieteilijä Ilkka Pyysiäisen mukaan monet niistäkin liikkeen ulkopuolisista, jotka arvostelevat television turmelevaa vaikutusta, pitävät kieltoa ahdasmielisenä. Vieroksuntaa herättävät kiellon jumalallinen perustelu ja asian nimittäminen synniksi.
SRK määrittelee synnit > Ehkäisyn synnillisyys

Ehkäisy nousi vanhoillislestadiolaisuudessa keskustelun aiheeksi vuoden 1967 puhujien ja seurakuntavanhinten kokouksessa. Suomen evankelis-luterilainen kirkko omaksui myönteisen kannan ehkäisyvälineiden käyttöön vuonna 1952. Kristityt pitivät ehkäisyä yleisesti syntinä 1900-luvun alkuun saakka. Vanhoillislestadiolaisille muodostui vuonna 1967 selkeä kanta, jonka mukaan he pitäytyvät Raamattuun ja että "lapsirajoitus on syntiä kaikissa muodoissaan". Vanhoillislestadiolaisten mukaan Jumala on elämän ja kuoleman Herra ja elämän luominen on hänen käsissään. Ihminen ei saa estää Jumalan luomistyötä. Aborttia pidetään murhan syntinä. Myös ehkäisyä on pidetty murhana.
Vanhoillislestadiolaisten perheet ovat usein suuria, koska ehkäisyä ei käytetä. Lapsia pidetään Raamatun mukaisesti Jumalan lahjoina, joita saadaan eikä hankita.
Terveille naisille runsaskaan lapsenteko ei ole fyysisesti vaarallista, mutta joidenkin sairauksien, kuten reuman ja diabeteksen, hoitaminen raskauden aikana on vaikeaa. 1970-luvun lopulla on uutisissa raportoitu tapauksista, joissa lääkäri on ehdottanut naisille sterilisaatiota huonon terveyden vuoksi, mutta rauhanyhdistys ei ole antanut tähän lupaa, jolloin raskaaksi tullut äiti on kuollut. Päivi Alasuutarin mukaan liikkeen piirissä on kuollut naisia, koska heidän terveytensä ei ole kestänyt toistuvia raskauksia ja synnytyksiä.
Ekologisista syistä vanhoillislestadiolaisten torjuvaa suhtautumista ehkäisyyn on arvostellut ainakin Pentti Linkola.
SRK määrittelee synnit > Ehkäisyn synnillisyys > Ehkäisyn synnillistämisen puolustus

Suurin osa äideistä ei kuitenkaan kuole synnytyksiin, ja useasti synnyttäneet ovat tilastollisesti keskimäärin jopa terveempiä kuin muut naiset.selvennä
Hoitokokoukset

Hoitokokous on vanhoillislestadiolaisuuden sisäinen, niin sanottua sielunhoidollista kokousta tarkoittava käsite. 1970-luvun yleisistä hoitokokouksista käytetään myös termiä henkien taistelu ja sanalla hoitokokous voidaan yhteisön piirissä toisinaan tarkoittaa henkien taistelun lisäksi myös muita sielunhoidollisia tilanteita. 1970-luvun kriisi herätti paljon huomiota mediassa. Lehtien mielipidekirjoituksissa kokouksista käytettiin mm. termejä selvityskokous, uskonterrori, terrori, henkinen väkivalta, lestadiolaiskuri ja ryhmäkuri. SRK:n johdon antaman neuvon mukaan hoitoon kutsujina toimivat rauhanyhdistysten johtokunnat. Hoitokokousmenettelyn taustalla oli näkemys, että veljen vartijana toimiminen on kristityn velvollisuus ja rikkoneen hoitamisessa tuli noudattaa Kristuksen kirkkolakia. Olli Lohen mukaan yleiset hoitokokoukset liittyivät 1970-luvun kriisiin ja ne päättyivät syksyllä 1979. Hannu Karpon mukaan yöllisiä kokouksia pidettiin kuitenkin vielä 1980-luvullakin.
Hoitokokoukset > Historia

Voitto Savelan mukaan hoitokokoukset käynnistyivät eräissä rauhanyhdistyksissä jo 1960-luvun loppupuolella ja lisääntyivät 1970-luvun taitteessa. 1970-luvulla ne kulkivat laajoina aaltoina läpi koko vanhoillislestadiolaisuuden. Kriisin taustalla oli vanhoillislestadiolaisuuden sekä yhteiskunnan maallistumisen ja sen mukanaan tuomien ilmiöiden välille syntynyt ristiriita.
Erkki Reinikaisen mukaan 1970-luvun hoitokokouksista on eriteltävissä neljä erityispiirrettä:
1. Rauhanyhdistysten johtokunnista muodostui jonkinlaisia Jumalan huoneen hallituksia, joiden tehtäväksi sysättiin ja jonka täytyi ottaa hoidettavakseen sielunhoidollisia ratkaisuja.
2. Julkirippi eli syntien tunnustaminen seurakunnan edessä korostui suhteettomasti
3. Joissakin keskustelutilaisuuksissa erilaisten henkien asema syntien aiheuttajana korostui niin vahvasti, että yksittäiset synnit katsottiin aina olevan jonkin hengen aiheuttamia.
4. Esiintyi pyrkimystä sysätä kilvoittelusta vastuu uskonyhteisölle, joka ilmeni siten, että vaadittiin parannusta, koska "seurakunta sairasti" ja "väärästä hengestä" tehtiin parannusta koska muutkin niin tekivät.
1980-luvulle tultaessa hoitokokoukset vähenivät.
Hoitokokoukset > Jumalan valtakunnan hallitusoppi

Lauri Pietilän mukaan 1970-luvulla SRK on määritellyt "Jumalan valtakunnan hallituksena", "seurakunnan nimissä" mikä on syntiä. Pietilä kertoo saarnaaja Heikki Saaren todenneen 1975 eräässä johtokunnan kokouksessa: "Tämä on Jumalan valtakunnan hallitus, jonka päätöksistä ei voi mihinkään vedota." SRK:n johdon päättämiä syntitietoja on Pietilän mukaan ollut Päivämiehessä paljonkin. Pietilän mukaan SRK:n johtajistoa on pidetty Jumalan valtakunnan hallituksena, jonka päätöksien noudattaminen on "autuuden ehto" ja päätöksistä ei voi valittaa. Myös muu opetuksen arvosteleminen on hänen mukaansa tuomittu synniksi. Jos arvostelusta ei tee parannusta joutuu erotetuksi ja samalla tuomituksi pakanaksi. Pietilän mukaan tehdyt päätökset hyväksyttiin SRK:n vuosikokouksissa.
Miikka Ruokasen mukaan asioita on synnillistetty seurakuntakurin nimissä "Jumalan valtakunnan" päätöksillä. Joitakin asioita on pidetty syntinä yksistään sen vuoksi, että ne ovat vastoin "valtakunnan päätöksiä". Ruokasen mukaan autuutta käytettiin pakotteena, jonka menettämisen uhalla "seurakunnan päätöksiä" oli noudatettava.
Hoitokokoukset > Hoitokokouksissa esille tulleet synnit

Miikka Ruokasen keräämän anonyymin aineiston mukaan hoitokokouksissa hoidettuja syntejä ovat olleet muun muassa liikkeen ulkopuolisten eli niin sanottujen uskottomien tervehtiminen Jumalan terve-tervehdyksellä, uskottomien vanhusten kanssa retkeily, seuroista pois jääminen, jos olisi mahdollisuus tulla, se, ettei kerro "uskottomille" heidän olevan matkalla helvettiin, ei-lestadiolaisen puolison ottaminen, pariskunnan yhdessä yöpyminen ennen avioliittoa, televisio, myös television käyttö opetusvälineenä, elokuvaesitykset, tanssi, konsertit, oopperamusiikki, laulu- ja soittokonserttien pitäminen, kirkkomusiikki ja kirkkomusiikkikonsertit, pitkä tukka miehillä, parta, urheilukilpailujen katseleminen ja niihin osallistuminen, kyntönäytöksien katseleminen, kaikki alkoholiin liittyvä, väärään puolueeseen kuuluminen, kirkossa käyminen ja syntyvyyden säännöstely. Lähteiden mukaan säveltäminen on sallittu, mutta omaan sävellyskonserttiin ei saanut mennä ja uskovainen voi olla jäsen esimerkiksi Marttaliitossa, sotaveteraaneissa ja reserviupseereissa mutta ei voi ottaa vastaan luottamustehtäviä, koska niihin liittyy suurempi vaara joutua sopimattomiin tilanteisiin.
Hoitokokoukset > Arvostelu

1980 Vanhoillislestadiolaisuutta tutkineen Miikka Ruokasen mukaan SRK käytti hoitokokouksissa evankeliumia mielivallan välineenä ja avuttomia ihmisiä on kiristetty suljetuissa kokouksissa. Hänen mukaansa SRK antoi vääristellyn kuvan asioiden tilasta.
Lasten hyväksikäyttötapaukset

Liike myönsi laajan lasten seksuaalisen hyväksikäytön maaliskuussa 2011 sisäisessä selvityksessään. SRK:n mukaan liikkeessä on 1980-luvulta alkaen tullut tietoon jopa sata hyväksikäyttötapausta. SRK:n mukaan pedofiliatapaukset ovat olleet perheiden sisäisiä..
Politiikan ja teologian sekoittaminen

Tapio Nykäsen mukaan politiikka ja teologia kietoutuvat vanhoillislestadiolaisuudessa toisiinsa monin tavoin. Vanhoillislestadiolaisuudessa ajatus: "Jumala on asettanut valtiollisen esivallan, jolloin kristittyjen on oltava sille kuuliaisia" on otettu vakavasti läpi liikkeen historian. Tämä asenne määrittää muun muassa kantoja poliittisiin puolueisiin. Vanhoillislestadiolaisille sopivat puolueista Keskusta ja Kokoomus. Vasemmistopuolueet on kielletty niiden ateistisen ja vallankumouksellisen suuntautumisen takia. Kristillisdemokraatit on kielletty "omavanhurskauden" ja politiikan ja uskonnon avoimen sekoittamisen vuoksi. SMP:n politiikka on tuomittu repivänä.
Lauri Pietilän mukaan SRK:n uskovaisia on kehotettu äänestämään "omia Pyhän Hengen asettamia ehdokkaita" omaan tuntoon vedoten. Hänen mukaansa Keskustapuolue on pyrkinyt saamaan vanhoillislestadiolaisuudessa monopoliaseman. Hänen mukaansa myös Kokoomuksen kieltämistä oli suunniteltu, mutta se jäi lopulta pois Reisjärven suviseuroissa 1968 pidetystä alustuksesta, jossa mainittiin kiellettyjä puolueita.
Nykypäivänä vanhoillislestadiolainen nuori saattaa kuitenkin äänestää jopa vihreitä, koska lestadiolaisen herätysliikkeen poliittinen yhtenäisyys on murtumassa.
Sensuuri

Uskontososiologian dosentti Jouko Sihvon mukaan vanhoillislestadiolaisuuden sisäistä kapinointia on sensuroitu tarkasti Päivämies-lehdestä, ja siitä löytyy paremmin tietoa muista lähteistä. Tytti Isohookana-Asunmaan mukaan SRK ei esimerkiksi antanut elokuvatuottaja Eeli Aallon tehdä lestadiolaisuutta käsittelevää dokumenttia. Tutkija Miikka Ruokasen mukaan SRK:n pääsihteeri Einari Lepistö ei antanut tutkimuskäyttöön alle 10 vuotta vanhaa pöytäkirjamateriaalia, kun hän tutki lestadiolaisuutta 1970-luvun lopulla. Lauri Pietilän mukaan Myös TV2:n toimittaja Vesa Toijosen ohjelma Raportti lestadiolaisuudesta peruttiin SRK:n pyynnöstä.
Mielen hoitaminen omanatuntona

Mielen hoitamista ja jumalasuhteen hoitamista ei erotella. Omat suuttumuksen tunteet on pyydettävä anteeksi, koska ne pahoittavat Jumalan mielen. Omatunto mielletään mielialaan liittyväksi käsitteeksi, jolla on vastine "Jumalan mielessä", joka voi pahoittua ihmisen käytöksestä.
Eksklusiivinen seurakuntaoppi

Eksklusiivisen eli poissulkevan seurakuntaopin mukaan lestadiolaisuus on Jumalan valtakunnan ainoa oikea edustaja maan päällä. Vanhoillislestadiolaisuudessa uskotaan, että maissa, joissa vanhoillislestadiolaisuus merkittävästi vaikuttaa, pelastus ei ole mahdollinen liikkeen ulkopuolella, ei edes muissa lestadiolaisuuden suuntauksissa. Herätysliiketutkija Esko M. Laineen mukaan piispa Otto I. Colliander teilasi vuonna 1910 Kotimaa-lehdessä lestadiolaisuuden ja vapaakirkollisuuden ”niiden moittimisesta ja tuomitsemisesta, jotka eivät kuulu näihin hengellisiin liikkeisiin”. Vanhoillislestadiolaiset käyttävät ainoastaan omasta liikkeestään puhuessaan muun muassa sanoja Jumalan valtakunta, Jumalan seurakunta, uskovaiset, Jumalan lapset, siioni, kristillisyytemme ja jopa elävä kristillisyys ja pelkkä kristillisyys.selvennä Lestadiolaisen kirkkokäsityksen mukaan seurakunta, jolla lestadiolaiset tarkoittavat käytännössä rauhanyhdistystä, ei voi erehtyä, koska se on Jumalan todellinen seurakunta. Erehtynyt Siioni olisi inhimillinen instituutio kuten valtionkirkko ja erehtymisen myöntäminen veisi liikkeeltä rippiarvovallan.
Eksklusiivinen seurakuntaoppi > Läsnäolo luterilaisessa kirkossa joidenkin mielestä teologisesti kyseenalaista

Kari Kuulan mukaan vanhoillislestadiolaisuuden läsnäolo luterilaisen kirkon sisällä on teologisesti kyseenalaista. Siitä, mikä on lestadiolaisen liikkeen poikkeavien opinkappaleiden merkitys luterilaisen kirkon yhtenäisyydelle on esitetty toisistaan poikkeavia käsityksiä. Arkkipiispa Jukka Paarman mukaan kirkon yhtenäisyys ei ole eroavien seurakuntaoppien vuoksi vaarassa. Olavi Voittosen mukaan vanhoillislestadiolaiset kokevat olevansa luterilaisen kirkon ydintä, joka haluaa seistä Jumalan sanan perustalla.
Oppi seurakunnan historiallisesta jatkuvuudesta

Vanhoillislestadiolaisuudessa uskotaan, että Jumalan valtakunta on kulkenut läpi aikojen ja kansojen tarjoten kullekin kansalle vuorollaan etsikonajan. Palestiinan maaperältä elävä usko siirtyi hellenististen ja latinalaisten maiden kautta Saksaan, missä sai erityisen siunauksen Martti Lutherin työn vaikutuksesta. Valtakunta säilyi edelleen saksalaisessa pietismissä ja liikkui edelleen kohti pohjoista, kunnes se Ruotsissa lukijaisuuden välityksellä saavutti Lapin Marian ja Laestadiuksen. Näin pohjoiskalottialue saa viimeisinä aikoina pitää keskuudessaan Jumalan valtakuntaa. Niin ikään lestadiolaisuudessa uskotaan, että "Pyhä Henki toimittaa virkaansa puhuvana ja vanhurskauttavana ainoastaan Jumalan seurakunnassa Pyhän Hengen saaneiden ihmisten julistaman evankeliumin sovintosaarnan kautta". Samalla alueella ei heidän mukaansa voi olla kahta Kristuksen laumaa.
Edellä kuvattua oppia jatkuvuudesta on Miikka Ruokasen mukaan perusteltu lestadiolaisuudessa mm. Sakarjan profetialla:
»Minulle hän sanoi: "Paina mieleesi ne hevoset, jotka lähtivät pohjoista kohti. Ne vievät minun henkeni pohjoiseen maahan, jotta se vaikuttaisi siellä.» 
(Sak. 6:8)
Ruokasen mukaan raamatunkohta ei  ole eksegeettisesti ongelmaton, koska "Hengen vaikuttaminen" voidaan alkukielestä kääntää myös Jumalan vihan tyydyttämiseksi eli kostoksi pohjoiselle viholliselle. Hänen mukaansa vanhoillislestadiolaisten vanhurskauttamisnäkemyksessä Hengen kategoria ja uskonyhteisö nousevat tärkeämmiksi kuin itse evankeliumin sana ja sen välittämä Kristus. Armo sidotaan SRK-laiseen Jumalan lasten joukkoon. Ruokasen mukaan tällainen näkemys on teologisesti selkeä lahkon tunnusmerkki.
Kunniaväkivalta

Astrid Thorsin mukaan on kyse henkisestä kunniaväkivallasta, kun vanhoillislestadiolainen nuori ei ole totellut uskonnollisia sääntöjä ja hänen perheensä painostaa häntä sillä perusteella, että hänen käyttäytymisestään on koitunut häpeää suvulle.
Vastauksia arvosteluun

Kovin paljon vanhoillislestadiolaiset eivät ole vastanneet lehdistössä esitettyyn arvosteluun. Aika ajoin vanhoillislestadiolaiset ovat kuitenkin torjuneet toimintaansa kohdistetut syytökset. Esimerkiksi vuonna 1985 SRK:n silloinen puheenjohtaja Erkki Reinikainen kirjoitti Päivämies-lehteen laajan artikkelin ”Syytöksiä viime vuosikymmeninä”, jossa hän pyrki torjumaan syytökset muun muassa evankelis-luterilaisen kirkon tunnustuksen vastaisesta opetuksesta, lestadiolaisäitien huonosta asemasta ja poliittisesta painostuksesta. Hän vakuutti, että vanhoillislestadiolaisessa kristillisyydessä korostuvat Kristuksen armon tuoma ilo, vapaus ja valoisuus.
Keijo Korhonen arvosteli vanhoillislestadiolaisuuden kriitikoita kovin sanoin  Helsingin Sanomiin 10.4.1980 kirjoittamassaan artikkelissa. Hänen mukaansa lestadiolaiset kuuluvat tasavallan parhaisiin kansalaisiin, tekevät hyvin työnsä, maksavat veronsa ja tuottavat maalle paljon uusia veronmaksajia. Korhosen mukaan myös suhtautumisessa vanhoillislestadiolaisuuteen tulisi noudattaa moniarvoisuuden periaatetta. Hän epäili, että herätysliikettä kritisoivien tarkoituksena on lisätä pohjoissuomalaisten omanarvontunnon puutetta ja alistaa jälleen eräs alueellinen erikoispiirre, lestadiolaisuus, keskitetyn virkavallan yhtäläistävään holhoukseen
Uudempaan keskusteluun on vastannut muun muassa SRK:n entinen pääsihteeri Aimo Hautamäki. Kotimaa–-lehdelle 2006 antamassaan haastattelussa hän myönsi, että ”oli varmasti sellaisiakin kokouksia, että kaikki ei niissä mennyt oikein.” Hautamäen mukaan kyseessä ei kuitenkaan ollut SRK:n liikkeellepanema hoitokokousten järjestelmä. SRK:lta ei Hautamäen mukaan ole tulossa yleistä anteeksipyyntöä, koska ”ei joku toinen voi pyytää anteeksi toisen puolesta”. Liikkeen näkemyksiin siis kuuluu se, että jokainen on henkilökohtaisesti vastuussa omista synneistään, eikä yhteisö tai toinen henkilö voi pyytää anteeksi toisen puolesta. Lisäksi anteeksipyyntö kohdistetaan aina vain sille henkilölle, jota vastaan on rikottu.
Valkealan suviseuroissa vuonna 2007 haastateltujen vanhoillislestadiolaisten eläkkeellä olevan luokanopettajan Pekka Tervon ja Oulujoen seurakunnan kappalaisen Pertti Lahtisen mukaan television katselukieltoa ei ole olemassa mutta on todettu, ettei televisio sovi uskovaiselle. Heidän mukaansa se ei ruoki uskonelämää vaan päinvastoin vanhaa osaa, jossa pahuus asuu.
SRK:n entisen puheenjohtajan Matti Lääkön mukaan Vanhoillislestadiolaisuus ei ole lahko, vaan osa kansankirkon toimintaa.
Aiheesta muualla

Jussi Rytkönen: Hoitokokouksista ei anteeksipyyntöä. Kotimaa 4.7.2006.
Syntisin silmin. Hannu Karpon reportaasi vuodelta 1981, Ylen Elävä arkisto.
Vanhoillislestadiolaisuus eronneen näkökulmasta. Uskontojen uhrien tuki ry.
Aini Linjakumpu: Lestadiolaisuus suomalaisena ääriliikkeenä. Kaltio 1/2000.
Omat Polut - Etnisten vanhoillislestadiolaisten kertomuksia ja kokemuksia.
Alinta kastia ovat naiset ja lapset. 21.4.2010.
Vanhoillislestadiolaisten piiristä erotetut kertovat. Ylen Elävä arkisto.
Antti Goman: SRK: Pohjoisessa tuore pedofiliaepäily. Kaleva 2.5.2010.
Ehkäisykielto loukkaa ihmisoikeuksia (PDF) 4.3.2009. Helsinki:  Ihmisoikeusliitto.
Outi Salovaara: Ehkäisykielto, kätevää vallankäyttöä. Etelä-Saimaa 14.4.2009.
Kimmo Jylhämö: Herrain huoneissa. Voima 6/2011.
Olli Seppälä: Piispa Toiviainen: Vanhoillislestadiolaisuus on kansankirkolle ongelma. Kotimaa24.fi 15.9.2011.
Lidija Veselitskaja

| Lidija Veselitskaja> Ли́дия Ива́новна Весели́тская |
| --- | --- |
 Lidija Veselitskaja vuonna 1880.
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. maaliskuuta 1857 Jegorjevsk, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 23. maaliskuuta 1936 (79 vuotta) Tsarskoje Selossa, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  kirjailija ja kääntäjä
Kirjailija
Salanimi: V. Mikulitš (ven. В. Микулич), L. Tšernavina (ven. Л. Чернавина)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Lidija Ivanovna Veselitskaja (ven. Ли́дия Ива́новна Весели́тская; 5. maaliskuuta 1857 Jegorjevsk, Venäjän keisarikunta – 23. maaliskuuta 1936 Tsarskoje Selossa, Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija ja kääntäjä. Hän on paremmin tunnettu taiteilijanimillä V. Mikulitš (ven. В. Микулич) sekä L. Tšernavina (ven. Л. Чернавина), ja tuli kuuluisaksi ”Mimotska”-trilogiastaan.
Veselitskaja syntyi vuonna 1857 Jegorjevskissa. Vuonna 1874 hän valmistui Pavlovskin naisinstituutissa opettajaksi ja vuonna 1876 suoritti korkeamman asteen opettajakurssit Pietarissa, mutta pian kieltäytyi kyseisestä urasta ja ryhtyi kirjailijaksi. Hän julkaisi satuja ja novelleja erilaisissa lastenlehdissä.
Varsinaisen kirjailijan uran Veselitskaja aloitti vuonna 1883 julkaistuaan muun muassa ensimmäisen osan ”Mimotska”-trilogiastaan ”Vestnik Evropy” -lehdessä. Suuri menestys oli trilogian toinen osa, joka ilmestyi samassa lehdessä vuonna 1891. Tuolloin kaksi julkaistua trilogian osaa olivat käännetty saksaksi, ranskaksi, englanniksi, puolaksi, ruotsiksi ja tanskaksi. Vuonna 1893 julkaistu trilogian kolmas osa oli sen sijaan paljon vähemmän suosittu ja jäi melko huomaamattomaksi. ”Mimotska”-trilogiansa lisäksi Veselitskaja kirjoitti paljon etuoikeutettujen luokkien elämästä sekä vähävaraisen väestön ja työväen ongelmista.
Veselitskaja on myös tunnettu kääntäjä. Hän käänsi venäjäksi Alphonse Daudet’n, Victor Hugon, Charles Nodierin, Adam Mickiewiczin ja Friedrich Schillerin teoksia. Käännöksistään hän loppujen lopuksi teki kokoelmateoksen vuonna 1899.
Elämänsä loppupuolella Veselitskaja asui köyhyydessä Tsarskoje Selossa, missä toimi musiikinopettajana lastenkodissa.
Kirjallisuutta

Русские писатели. 1800—1917. Биографический словарь. М—П / Главный ред. П.А. Николаев. — М.: Большая российская энциклопедия, 1999. — Т. 4. — 704 с. — 50 000 экз. — ISBN 5-85270-256-0.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef