stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Patagonia

Patagonia
Patagonia on Etelä-Amerikan mantereen eteläkärki, josta osa kuuluu Chileen ja osa Argentiinaan. Sen halkaisevat Andit, joiden molemmin puolin on Patagonialle tyypillistä soran peittämää arotasankoa, joka kohoaa portaittain noin sadan metrin askelina. Patagoniaksi lasketaan usein vain Andien itäpuolinen tasanko. Toisaalta myöskään sen pohjoisrajaa, jonka takana alkaa pampa, ei ole selkeästi määritelty. Eräs käytetty rajaviiva on Rio Colorado.
Andien juurella on suuria järviä ja vuorilta lähtee itään jokia, Coloradon lisäksi Rio Negro, Chubut, Deseado, Chico ja Coig. Osa joista ja puroista päättyy laskujoettomiin suolajärviin.
Patagonian kylmin osa on sen eteläkärki. Kesällä lämpötilat vaihtelevat yleensä pohjoisreunan 22 °C ja eteläkärjen 9 °C välillä, syksyisin ja keväisin 15 °C ja 5 °C välillä ja talvella 9 °C ja nollan välillä. Sademäärä jää vuodessa noin 400 millimetriin, rannikolla sataa hiukan enemmän. Lumisateet ovat harvinaisia rannikolla, mutta Andien juurella tavallisia.
Patagonian uhanalaisiin eläimiin kuuluvat nandu ja guanako.
Patagonia sai nimensä löytöretkeilijä Fernão de Magalhãesilta. Hän väitti kohdanneensa vuonna 1520 alueella jättiläisiä, joita hän alkoi kutsua patagonialaisiksi. Nimen alkuperästä ei ole varmuutta. Mahdollisesti Magalhães otti nimen aikanaan tunnetusta romaanista Primaleon, jossa esiintyi villien kansa nimeltä patagonialaiset. On myös esitetty, että nimi tarkoittaisi "isojalkaisten maa", sillä pata on espanjaksi 'jalka'.
San Carlos de Barilochen kaupunki Patagonian järvialueella
Patagonian aroa Chilen puolella
Torres del Painen kansallispuistoa nähtynä Lago Pehoé -järveltä
Chubutin maakuntaa Argentiinassa
Talvista Patagoniaa Cerro Chapelcossa, Argentiinassa
Perito Morenon jäätikköä Argentiinassa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Patagonia Wikimedia Commonsissa
http://www.patagonia-argentina.com/i/ (englanniksi)
http://www.pbs.org/edens/patagonia/ (englanniksi)
http://www.interpatagonia.com/index_i.html (englanniksi)
Ratsain halki Patagonian, Helsingin Sanomat, 23.10.1938, nro 286, s. 33, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Ratsain halki Patagonian II, Helsingin Sanomat, 30.10.1938, nro 293, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Petteri Lehtinen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten uinti.MM-kilpailut (lyhyt rata)  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten uinti.MM-kilpailut (lyhyt rata)  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten uinti.MM-kilpailut (lyhyt rata)  | Maa:   Suomi> Miesten uinti. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Palma de Mallorca 1993 | 400 m sekauinti |  |
Jyri Petteri Lehtinen (s. 11. joulukuuta 1973 Espoo) on kilpauransa lopettanut suomalainen uimari. Seuratasolla hän edusti Lahden Kalevaa.
Lehtinen voitti kilpaurallaan yhden arvokisamitalin, 400 metrin sekauinnin lyhyen radan MM-pronssin Palma de Mallorcalla 1993. Hän edusti Suomea myös olympiatasolla Barcelonassa 1992, missä oli 200 metrin rintauinnissa 27:s, 200 metrin sekauinnissa 21:nen, 400 metrin sekauinnissa 12:s ja 4×200 metrin vapaauintiviestissä 12:s, ja Atlantassa 1996, missä sijoittui 200 metrin sekauinnissa 19:nneksi.
Lehtistä valmensi hänen isänsä, uimavalmentaja Olavi "Opa" Lehtinen.
Petteri Lehto

| Petteri Lehto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. maaliskuuta 1961 (ikä 63) Turku
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  183 cm
Paino:  84 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1979–1990
Seurat:  TPS (SML) Lukko (SML) Pittsburgh Penguins (NHL) Baltimore Skipjacks (AHL) KalPa (SML)
Mika Jukka Petteri Lehto (s. 13. maaliskuuta 1961 Turku) on entinen suomalainen ammattilaisjääkiekkoilija, joka pelasi NHL:ssä ja SM-liigassa. Hän pelasi pääsarjassa vuosina 1979–1990. Lehto pelasi vuoden 1984 talviolympialaisissa. Uransa jälkeen hän on toiminut pelaaja-agenttina ja vapaana toimittajana kirjoittaen suomalaisiin jääkiekkolehtiin Pohjois-Amerikasta käsin.
Lehdon joukkueita SM-liigassa olivat TPS, Lukko ja KalPa ja NHL:ssä Pittsburgh Penguins. Lehto siirtyi NHL:ään vapaana pelaajana, mutta epäonnistui saamaan pelipaikkaa Pittsburghin vakiokokoonpanossa ja suurimman osan kyseisestä kaudesta hän pelasi farmijoukkue Baltimore Skipjacksissä.
Petteri Lehdon veli Joni on hänkin entinen jääkiekkoilija, joka pelasi urallaan muun muassa TPS:ssä, Lukossa, Ilveksessä ja Ässissä.
Paul Young (täsmennyssivu)

Paul Young voi tarkoittaa seuraavia:
Paul Young, englantilainen poplaulaja
Paul Young (näyttelijä), skotlantilainen näyttelijä
Paul A Young, englantilainen kondiittori
Paul Young (Täydelliset naiset), kuvitteellinen henkilö yhdysvaltalaisessa televisiosarjassa Täydelliset naiset
Paul Young (jalkapalloilija), jamaikalainen jalkapalloilija
Paul Young (laulaja), englantilainen laulaja, esiintynyt bändeissä Sad Café ja Mike + The Mechanics
Paul Young (yhdysvaltalainen jalkapalloilija)
Paul Young (rugby-pelaaja), waleslainen rugby-pelaaja
Paul Young (tuottaja), irlantilainen tuottaja
William P. Young, tunnetaan Paul Youngina, The Shack -novellin kirjoittaja.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Paul Young”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Paul Yemboaro Ouédraogo

Paul Yemboaro Ouédraogo (s. 3. toukokuuta 1948) on burkinalainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi Bobo-Dioulasson hiippakuntaan 20. heinäkuuta 1974 ja nimitettiin Fada N'Gourman hiippakunnan piispaksi 24. tammikuuta 1997. Piispaksi vihkiminen seurasi 18. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jozef Tomko, jota avustivat Jean-Marie Untaani Compaoré ja Anselme Titianma Sanon.
13. marraskuuta 2010 Ouédraogo sai nimityksen Bobo-Dioulasson arkkihiippakunnan arkkipiispaksi.
Paul Youssef Matar

Paul Youssef Matar (s. 1. helmikuuta 1941) on libanonilainen maroniitteihin kuuluva katolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin papiksi 5. kesäkuuta 1965 ja nimitettiin Antiokian vihkipiispaksi sekä Tarsus dei Maronitin titulaaripiispaksi 7. kesäkuuta 1991. Piispaksi vihkimien seurasi 3. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Nasrallah Pierre Sfeir, jota avustivat Roland Aboujaoudé ja Boutros Gemayel.
Matar sai 8. kesäkuuta 1996 nimityksen Beirutin arkkipiispaksi.
Paul Josef Cordes

Paul Josef Cordes vuonna 2009

Paul Josef Cordes (5. syyskuuta 1934 – 15. maaliskuuta 2024) oli katolisen kirkon saksalainen pappi. Hänestä tehtiin 24. marraskuuta 2007 yksi kardinaaleista. Hän sai vihkimyksensä papiksi 21. joulukuuta 1961 ja piispaksi 1. helmikuuta 1976. Hän oli luokaltaan kardinaalidiakoni.
Cordes toimi vuosina 1980–1995 paavillisen maallikkoneuvoston varapuheenjohtajana. Vuosina 1995–2010 hän oli paavillisen Cor Unum -neuvoston puheenjohtaja.
Aiheesta muualla

Catholic-hierarchy.org: Paul Josef Cardinal Cordes (englanniksi)
Parhaan maskeerauksen Oscar-palkinto

Parhaan maskeerauksen Oscar-palkinto on yksi palkinnoista, joita Yhdysvaltain elokuva-akatemia jakaa vuosittain Oscar-gaalassa. Palkintoa on jaettu vuodesta 1982 alkaen.
Voittajat ja ehdokkaat > 1980-luku

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1981 | Rick Baker | Ihmissusi Lontoossa |  Stan Winston – Ruostumatonta rakkautta |
| 1982 | Michele Burke ja Sarah Monzani | Taistelu tulesta |  Tom Smith – Gandhi |
| 1983 | Ei jaettu |  |  |
| 1984 | Paul LeBlanc ja Dick Smith | Amadeus |  Rick Baker ja Paul Engelen – Greystoke legenda Tarzanista, apinain kuninkaasta  Michael Westmore – 2010 |
| 1985 | Zoltan Elek ja Michael Westmore | Naamio |  Ken Chase – Häivähdys purppuraa  Carl Fullerton – Remo – aseeton ja vaarallinen |
| 1986 | Stephan Dupuis ja Chris Walas | Kärpänen |  Rob Bottin ja Peter Robb-King – Legenda  Michele Burke ja Michael Westmore – Luolakarhun klaani |
| 1987 | Rick Baker | Harry ja Hendersonit |  Bob Laden – Hyvää uutta vuotta |
| 1988 | Steve LaPorte, Ve Neill ja Robert Short | Beetlejuice |  Rick Baker – Prinssille morsian  Tom Burman ja Bari Dreiband-Burman – Haamujen kosto |
| 1989 | Lynn Barber, Kevin Haney ja Manlio Rocchetti | Palveluksessanne, Miss Daisy |  Ken Diaz, Greg Nelson ja Dick Smith  – Isä  Febrizio Sforza ja Maggie Weston – Paroni von Münchhausenin seikkailut |
Voittajat ja ehdokkaat > 1990-luku

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 1990 | John Caglione ja Doug Drexler | Dick Tracy |  Michele Burke ja Jean-Pierre Eychenne – Cyrano de Bergerac  Ve Neill ja Stan Winston – Saksikäsi Edward |
| 1991 | Jeff Dawn ja Stan Winston | Terminator 2 – Tuomion päivä |  Greg Connom, Christina Smith ja Manly Westmore – Hook – Kapteeni Koukku  Edward French, Michael Mills ja Richard Snell – Star Trek VI – Tuntematon maa |
| 1992 | Michele Burke, Greg Connom ja Matthew W. Mangle | Bram Stokerin Dracula |  John Blank, Greg Connom ja Ve Neill – Hoffa  Ve Neill, Ronnie Specter ja Stan Winston – Batman – paluu |
| 1993 | Greg Connom, Ve Neill ja Yolanda Toussieng | Mrs. Doubtfire – Isä sisäkkönä |  Judy Alexander Cory, Matthew Mungle ja Christina Smith – Schindlerin lista  Alan D'Angerio ja Carl Fullerton – Philadelphia |
| 1994 | Rick Baker, Ve Neill ja Yolanda Toussieng | Ed Wood |  Judy Alexander Cory, Hallie D'Amore ja Daniel C. Striepeke – Forrest Gump  Paul Engelen, Carol Hemming ja Daniel Parker – Mary Shelleyn Frankenstein |
| 1995 | Lois Burwell, Peter Frampton ja Paul Pattison | Braveheart – taipumaton |  Colleen Callaghan, Greg Cannom ja Bob Landen – Kämppäkaverit  Ken Diaz ja Mark Sanchez – Siirtolaiset |
| 1996 | David LeRoy Anderson ja Rick Baker | Pähkähullu professori |  Deborah La Mia Denaver ja Matthew W. Mangle – Menneisyyden aaveet  Jake Garber, Michael Westmore ja Scott Wheeler – Star Trek – ensimmäinen yhteys |
| 1997 | David LeRoy Anderson ja Rick Baker | Men in Black – miehet mustissa |  Beverley Binda, Veronica Brebner ja Lisa Westcott – Hänen majesteettinsa rouva Brown  Greg Cannom, Tina Earbshaw ja Simon Thompson – Titanic |
| 1998 | Jenny Shircore | Elisabeth |  Veronica Brebner ja Lisa Westcott – Rakastunut Shakespeare  Lois Burwell, Conor O'Sullivan ja Daniel C. Striepeke – Pelastakaa sotamies Ryan |
| 1999 | Christine Blundell ja Trefor Proud | Topsy-Turvy – mullin mallin |  Rick Baker – Life  Michele Burke ja Mike Smithson – Austin Powers – agentti joka tuuppasi minua  Greg Cannom – Robotin elämää |
Voittajat ja ehdokkaat > 2000-luku

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 2000 | Rick Baker ja Gail Ryan | The Grinch |  Ann Buchanan ja Amber Sibley – Shadow of the Vampire  Michele Burke ja Edouard Henriques – The Cell |
| 2001 | Peter Owen ja Richard Taylor | Taru sormusten herrasta: Sormuksen ritarit |  Colleen Callaghan ja Greg Cannom – Kaunis mieli  Aldo Signoretti ja Maurizio Silvi – Moulin Rouge! |
| 2002 | Beatrice De Alba ja John Jackson | Frida |  John Elliott, Jr. ja Barbara Lorenz – Aikakone |
| 2003 | Peter King ja Richard Taylor | Taru sormusten herrasta: Kuninkaan paluu |  Edouard Henriques ja Yolanda Toussieng – Master and Commander: Maailman laidalla  Ve Neill ja Martin Samuel – Pirates of the Caribbean: Mustan helmen kirous |
| 2004 | Bill Corso ja Valli O'Reilly | Lemony Snicketin surkeiden sattumusten sarja |  Jo Allen ja Manuel García – Meri sisälläni  Christien Tinsley ja Keith Vanderlaan –The Passion of the Christ |
| 2005 | Howard Berger ja Tami Lane | Narnian tarinat: Velho ja leijona |  David LeRoy Anderson ja Lance Anderson – Cinderella Man  Dave Elsey ja Nikki Gooley – Star Wars: Episodi III – Sithin kosto |
| 2006 | David Marti ja Montse Ribe | Pan’s Labyrinth |  Bill Corso ja Kazuhiro Tsuji – Klik!  Aldo Signoretti ja Vittorio Sodano – Apocalypto |
| 2007 | Jan Archibald ja Didier Lavergne | Pariisin varpunen – Edith Piaf |  Rick Baker ja Kazuhiro Tsuji – Norbit  Ve Neill ja Martin Samuel – Pirates of the Caribbean: Maailman laidalla |
| 2008 | Greg Cannom | Benjamin Buttonin uskomaton elämä |  John Caglione, Jr. ja Conor O’Sullivan – Yön ritari  Mike Elizalde ja Thom Floutz – Hellboy II: The Golden Army |
| 2009 | Barney Burman, Mindy Hall ja Joel Harlow | Star Trek |  Aldo Signoretti ja Vittorio Sodano – Il divo  Jon Henry Gordon ja Jenny Shircore – Nuori Victoria |
Voittajat ja ehdokkaat > 2010-luku

| Vuosi | Voittaja | Elokuva | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | Rick Baker ja Dave Elsey | The Wolfman |  Adrien Morot – Barney’s Version  Edouard F. Henriques, Gregory Funk ja Yolanda Toussieng – The Way Back |
| 2011 | Mark Coulier ja J. Roy Helland | Rautarouva |  Martial Corneville, Lynn Johnson, Matthew W. Mungle – Albert Nobbs  Nick Dudman, Amanda Knight, Lisa Tomblin – Harry Potter ja kuoleman varjelukset, osa 2 |
| 2012 | Lisa Westcott ja Julie Dartnell | Les Misérables |  Howard Berger, Peter Montagna, Martin Samuel – Hitchcock  Dan Hennah, Ra Vincent ja Simon Bright – Hobitti – Odottamaton matka |
| 2013 | Adruitha Lee ja Robin Mathews | Dallas Buyers Club |  Stephen Prouty – Jackass esittää: Paha pappa  Joel Harlow ja Gloria Pasqua-Casny – The Lone Ranger |
| 2014 | Frances Hannon ja Mark Coulier | The Grand Budapest Hotel |  Bill Corso ja Dennis Liddiard – Foxcatcher  Elizabeth Yianni-Georgiou ja David White – Guardians of the Galaxy |
| 2015 | Damian Martin, Lesley Vanderwalt ja Elka Wardega | Mad Max: Fury Road |  Love Larson ja Eva von Bahr – Satavuotias joka karkasi ikkunasta ja katosi  Siân Grigg, Duncan Jarman ja Robert Pandini – The Revenant |
Pekka (Juhani)

Kuva: Juhana Lappalainen
Pekka (Juhani) Lappalainen (s. 20. tammikuuta 1952 Kangaslampi), suomalainen huilisti ja huilunsoiton opettaja. Lappalainen opiskeli Sibelius-Akatemiassa huilunsoittoa Juho Alvaksen johdolla 1970–1977 ja suoritti huilunsoiton diplomitutkinnon 1977.  Opintojaan hän on täydentänyt Julius Bakerin mestarikurssilla 1977. Ensikonsertin Lappalainen piti Helsingissä 1983 ja hän suoritti musiikin lisensiaatin tutkinnon 2005.
Lappalainen toimi Kotkan kaupunginorkesterin I huilistina 1973–1982 sekä sivutoimisena huilunsoittajana 1982–2000. Vuosina 1982–2016 Lappalainen toimi Kotkan seudun musiikkiopiston huilunsoiton opettajana ja 1993–2000 myös musiikkiopiston apulaisrehtorina.
Lappalainen oli Suomen Kulttuurirahaston Kymenlaakson rahaston hoitokunnan jäsen 2015–2017.
Paul Graener

Paul Graener 1930-luvun alussa
Paul Graener (alun perin Paul Hermann Franz Gräner; 11. tammikuuta 1872 Berliini – 13. marraskuuta 1944 Salzburg) oli saksalainen säveltäjä. Hän oli Natsi-Saksan hallinnon suosiossa, mutta on sittemmin pitkälti vaipunut unohduksiin.
Elämä ja ura > Keisarikunnassa ja Weimarin tasavallassa

Graener loi uraa 1890-luvulta lähtien. Hän sai paikat kapellimestarina Berliinistä, Königsbergistä ja Bremerhavenista. Vuosina 1898–1906 hän toimi Royal Haymarket -teatterin musiikillisena johtajana Lontoossa. Vuonna 1911 hän pääsi Mozarteumin johtoon, ja vuodesta 1914 hän toimi vapaana taiteilijana Münchenissä ja Dresdenissä. Vuonna 1920 Graener seurasi Max Regeriä Leipzigin konservatorion sävellysprofessorina. Vuodesta 1924 alkaen hän työskenteli jälleen vapaana säveltäjänä Münchenissä. Vuonna 1930 hän palasi Berliiniin saatuaan nimityksen Sternin konservatorion johtoon.
Elämä ja ura > Natsi-Saksassa

Graener oli jo 1920-luvulla liittynyt natsipuolueen Kampfbund für deutsche Kultur -järjestöön. Hän oli puolueen jäsen vuodesta 1933 ja sai natsien valtaannousun (1933) jälkeen useita virallisia toimia puolueen tukemassa kulttuurielämässä. 9. helmikuuta 1933 Graener poistui protestiksi paikalta opiskelijakonsertista, jossa esitettiin Max Jarczykin (myöhemmin Michael Jary) teos. Hän ei katsonut Jarczykin musiikin olevan "saksalaista taidetta". Tällä hän asettui myös Jarczykin opettajia eli Franz Schrekeriä, Paul Hindemithiä, Arnold Schönbergiä ja Igor Stravinskya vastaan. Vuonna 1934 Graener seurasi Wilhelm Furtwängleriä Reichsmusikkammerin varapuheenjohtajana ja vuonna 1935 Richard Straussia saksalaisten säveltäjien ammatillisen järjestön johtajana. Huhtikuusta 1934 alkaen hän piti Preussin taiteiden akatemiassa sävellyksen mestarikursseja Arnold Schönbergin korvaajana.
Elämä ja ura > Tuotanto ja levytykset

Graenerin tuotantoon kuuluu esimerkiksi 11 singspieliä ja oopperaa, joista yhtäkään ei ole levytetty. Graenerin ooppera Der Prinz von Hamburg kantaesitettiin maaliskuussa 1935 Berliinin valtionoopperassa, mutta vaille huomattavaa suosiota jäänyt teos pysyi ohjelmistossa vain kahden kauden ajan, vaikka säveltäjä oli pyrkinyt luomaan kansallisesti, taiteellisesti merkittävän oopperan. Köthenissä järjestettiin 1937–1940 vuosittain Graenerin musiikin festivaali. Graener myös sävelsi musiikkia Reichsmusiktage-tapahtumaan.
Graenerin viimeiseksi teokseksi jäi huilukonsertto (op. 116, 1944). Oopperalehti Opera Lounge on luonnehtinut Graenerin teoksia myöhäisromanttisiksi ja pitänyt niiden taustalla olevina vaikutteina Johannes Brahmsia, Anton Bruckneria, Edward Elgaria, Richard Straussia sekä Maurice Ravelia.
Graenerin teosten levytyksiä on julkaistu CPO- ja Sterling-levymerkeillä. CPO:lle on levytetty esimerkiksi konsertot huilulle, viululle ja sellolle. Kapellimestareina CPO:n Graener-levytyksillä ovat toimineet Werner Andreas Albert, Alun Francis ja Ulf Schirmer.
Kuolemanjälkeinen maine

Vaikka Graener pitkälti unohdettiin Natsi-Saksan jälkeisenä aikana, hänen elämäänsä ja työtään on tutkittu jonkin verran. Knut Andreas julkaisi vuonna 2008 monografian Zwischen Musik und Politik: Der Komponist Paul Graener (1872-1944).
Aiheesta muualla

IMSLP: nuotteja
NHL-kausi 1973–1974

NHL-kausi 1973–1974 oli National Hockey Leaguen historian 57. kausi. Sen aikana 16 NHL-joukkuetta pelasi kukin 78 runkosarjaottelua. Stanley Cupin voitti Philadelphia Flyers, joka kukisti finaalisarjassa Boston Bruinsin otteluvoitoin 4–2. 1970-luvun puolivälissä Flyersille olivat luonteenomaisia aggressiiviset otteet, tappelijoiden keskeinen rooli joukkueessa sekä pyrkimys vastustajien pelotteluun. Flyersia alettiinkin kutsua nimityksellä ”Broad Street Bullies” (suom. Broad Streetin öykkärit). Joukkue vei Stanley Cupin myös kaudella 1974–1975.
Kaudella 1973–1974 runkosarjan piste- ja maalipörssin voitti Boston Bruinsin keskushyökkääjä Phil Esposito, joka teki 68 maalia ja keräsi kaikkiaan 145 tehopistettä pelaamissaan 78 ottelussa. Pistepörssin neljä ensimmäistä sijaa menivät Bruins-pelaajille Esposito, Bobby Orr, Ken Hodge ja Wayne Cashman. Heistä Norris-palkittu puolustaja Orr voitti plus/miinus-tilaston. Phil Espositolle myönnettiin Art Ross Trophyn lisäksi Hart Memorial Trophy. Lester B. Pearson Awardin sai puolestaan Bobby Clarke.
Philadelphia Flyersin keskushyökkääjä Rick MacLeish voitti pudotuspelien pistepörssin. Hän teki pelaamissaan 17 pudotuspeliottelussa yhteensä 22 tehopistettä, joista 13 oli maaleja ja 9 syöttöpisteitä. Flyersin menestys nojautui vahvasti Bernie Parentin maalivahtityöskentelyyn, ja hänelle myönnettiinkin pudotuspelien arvokkaimmalle pelaajalle annettava Conn Smythe Trophy. Vezina Trophy jaettiin hänen ja Chicago Black Hawks -maalivahti Tony Espositon kesken. Parent sai Conn Smythe -palkinnon myös seuraavan kauden päätteeksi.
Runkosarja

Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, V = voitot, H = häviöt, T = tasapelit, Pist. = pisteet, + = tehdyt maalit, − = päästetyt maalit. Pudotuspeleihin päässeet joukkueet on lihavoitu.
| Itäinen divisioona | O | V | H | T | Pist>  | + | − |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Boston Bruins | 78 | 52 | 17 | 9 | 113 | 349 | 221 |
| Montreal Canadiens | 78 | 45 | 24 | 9 | 99 | 293 | 240 |
| New York Rangers | 78 | 40 | 24 | 14 | 94 | 300 | 251 |
| Toronto Maple Leafs | 78 | 35 | 27 | 16 | 86 | 274 | 230 |
| Buffalo Sabres | 78 | 32 | 34 | 12 | 76 | 242 | 250 |
| Detroit Red Wings | 78 | 29 | 39 | 10 | 68 | 255 | 319 |
| Vancouver Canucks | 78 | 24 | 43 | 11 | 59 | 224 | 296 |
| New York Islanders | 78 | 19 | 41 | 18 | 56 | 182 | 247 |
| Läntinen divisioona | O | V | H | T | Pist>  | + | − |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Philadelphia Flyers | 78 | 50 | 16 | 12 | 112 | 273 | 164 |
| Chicago Black Hawks | 78 | 41 | 14 | 23 | 105 | 272 | 164 |
| Los Angeles Kings | 78 | 33 | 33 | 12 | 78 | 233 | 231 |
| Atlanta Flames | 78 | 30 | 34 | 14 | 74 | 214 | 238 |
| Pittsburgh Penguins | 78 | 28 | 41 | 9 | 65 | 242 | 273 |
| St. Louis Blues | 78 | 26 | 40 | 12 | 64 | 206 | 248 |
| Minnesota North Stars | 78 | 23 | 38 | 17 | 63 | 235 | 275 |
| California Golden Seals | 78 | 13 | 55 | 10 | 36 | 195 | 342 |
Runkosarja > Runkosarjan pistepörssi

Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit
| Pelaaja | Joukkue | O | M | S | Pist>  | RM |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Phil Esposito | Boston Bruins | 78 | 68 | 77 | 145 | 58 |
| Bobby Orr | Boston Bruins | 74 | 32 | 90 | 122 | 82 |
| Ken Hodge | Boston Bruins | 76 | 50 | 55 | 105 | 43 |
| Wayne Cashman | Boston Bruins | 78 | 30 | 59 | 89 | 111 |
| Bobby Clarke | Philadelphia Flyers | 77 | 35 | 52 | 87 | 113 |
| Rick Martin | Buffalo Sabres | 78 | 52 | 34 | 86 | 38 |
| Syl Apps, Jr. | Pittsburgh Penguins | 75 | 24 | 61 | 85 | 37 |
| Darryl Sittler | Toronto Maple Leafs | 78 | 38 | 46 | 84 | 55 |
| Lowell MacDonald | Pittsburgh Penguins | 78 | 43 | 39 | 82 | 14 |
| Brad Park | New York Rangers | 78 | 25 | 57 | 82 | 148 |
Pudotuspelit

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | Puolivälierät | Puolivälierät | Puolivälierät |  |  | Välierät | Välierät | Välierät |  |  | Stanley Cup -finaali | Stanley Cup -finaali | Stanley Cup -finaali |
 
|   | I1 |  Boston Bruins | 4 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | I4 |  Toronto Maple Leafs | 0 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | I4 |  Toronto Maple Leafs | 0 |   |   | I1 |  Boston Bruins | 4 |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   |   | I1 |  Boston Bruins | 4 |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   |   | L2 |  Chicago Black Hawks | 2 |   |  |  |  |  |
|  | L2 |  Chicago Black Hawks | 4 |   |   | L2 |  Chicago Black Hawks | 2 |   |  |  |  |  |
|  | L2 |  Chicago Black Hawks | 4 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |
|   | L3 |  Los Angeles Kings | 1 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |
|  |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   | I1 |  Boston Bruins | 2 |
|  |  |   |   |   |   |   |   |   |   |   | L1 |  Philadelphia Flyers | 4 |
|   | L1 |  Philadelphia Flyers | 4 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |
|  | L4 |  Atlanta Flames | 0 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |
|  | L4 |  Atlanta Flames | 0 |   |   | L1 |  Philadelphia Flyers | 4 |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   |   | L1 |  Philadelphia Flyers | 4 |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |   |   | I3 |  New York Rangers | 3 |   |  |  |  |  |
|  | I2 |  Montreal Canadiens | 2 |   |   | I3 |  New York Rangers | 3 |   |  |  |  |  |
|  | I2 |  Montreal Canadiens | 2 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   | I3 |  New York Rangers | 4 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
Pudotuspelit > Pudotuspelien pistepörssi

Lyhenteiden selitys: O = pelatut ottelut, M = maalit, S = syötöt, Pist. = pisteet, RM = rangaistusminuutit
| Pelaaja | Joukkue | O | M | S | Pist>  | RM |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Rick MacLeish | Philadelphia Flyers | 17 | 13 | 9 | 22 | 20 |
| Gregory Sheppard | Boston Bruins | 16 | 11 | 8 | 19 | 4 |
| John Bucyk | Boston Bruins | 16 | 8 | 10 | 18 | 4 |
| Bobby Orr | Boston Bruins | 16 | 4 | 14 | 18 | 28 |
| Ken Hodge | Boston Bruins | 16 | 6 | 10 | 16 | 16 |
| Bobby Clarke | Philadelphia Flyers | 17 | 5 | 11 | 16 | 42 |
| Phil Esposito | Boston Bruins | 16 | 9 | 5 | 14 | 25 |
| Wayne Cashman | Boston Bruins | 16 | 5 | 9 | 14 | 46 |
| David Lonsberry | Philadelphia Flyers | 17 | 4 | 9 | 13 | 18 |
| Carol Vadnais | Boston Bruins | 16 | 1 | 12 | 13 | 42 |