Aleksandra Fjodorovna (Alix)
Keisarinna

Keisarinna Aleksandra oli erittäin epäsuosittu puolisonsa venäläisten alamaisten keskuudessa. Hänen ujo ja sisäänpäinkääntynyt luonteensa tulkittiin ylimielisyydeksi ja kylmyydeksi, ja hänen oli vaikea saada ystäviä. Hovissa häntä pidettiin "vailla viehätysvoimaa, ilmeettömät, kylmät silmät, kantaa itseään ikään kuin olisi niellyt mittatikun."
Aleksandralla oli vaikeuksia kommunikoida. Hän puhui sujuvasti englantia ja saksaa, mutta hänellä kerrotaan olleen vaikeuksia puhua ranskaa, hovin virallista kieltä. Hänen kirjeensä ja muistiinpanonsa osoittavat, että hän osasi lukea ja kirjoittaa ranskaa erittäin sujuvasti, ja viestintä lasten ranskanopettaja Pierre Gilliardin kanssa oli aina ranskaksi. Aleksandra puhui myös italiaa, jonka oli oppinut teini-iässä.
Aleksandra Fjodorovna ei ymmärtänyt julkista rooliaan hovissa keisarinnana. Perinteisesti keisarinna johti sosiaalista elämää ja emännöi paljon juhlia. Aleksandra oli kuitenkin järkyttynyt juhlissa esiintyvästä moraalin rappiosta, rakkaussuhteista ja juoruista. Hän julisti, että "Pietarin nuorten naisten päät ovat täynnä vain nuoria upseereita" ja yliviivasi kutsulistoista skandaalimaisina pitämiensä aatelisten nimet, kunnes ketään ei ollut enää jäljellä.
Monet ihmiset Pietarin seurapiireissä pitivät keisarinna Aleksandraa sievistelijänä. Eräässä ensimmäisistä juhlaillallisistaan ​​Aleksandra lähetti hovinaisensa nuhtelemaan nuorta naista, joka oli pukeutunut syvään uurrettuun, avokaulaiseen iltapukuun: "Hänen Majesteettinsa haluaa minun kertovan teille, että Hessen-Darmstadtissa me emme käytä tälläisia iltapukuja." Nimeltä tuntematon nainen vastasi: "Kerro Hänen Majesteetilleen, että Venäjällä me käytämme tällaisia pukuja."
Vuonna 1896 hän käynnisti "Apua käsityön kautta" -projektin. Hän halusi luoda sarjan työpajoja, joissa aatelisnaiset opettaisivat köyhät talonpoikaisvaimot ompelemaan ja keräämään varoja vähävaraisille perheilleen.
Aleksandralla oli vaikea suhde anoppiinsa, leskikeisarinna Maria Fjodorovnaan. Toisin kuin muissa aikansa eurooppalaiset hoveissa, venäläinen hoviprotokolla antoi leskikeisarinnalle korkeamman arvon kuin keisarinnapuolisolle. Kuninkaallisissa juhlissa Maria Fjodorovna kulki ensimmäisenä poikansa keisarin käsivarressa ja keisarinna Aleksandra seurasi jäljessä suuriruhtinaan käsivarressa. Maria piti vaatimuksestaan olla etusijalle jopa niin, että molemmat käyttivät monogrammia M. A. kirjainten A. M:n sijasta, mikä olisi ollut oikea aakkosjärjestys." Kruununjalokivet olivat hallitsevan keisarinnan omaisuutta, mutta Maria Fjodorovna kieltäytyi aluksi luovuttamasta niitä Aleksandralle.
Aleksandra ei ollut suosittu keisarillisessa perheessä. Hän oli kiihkeä "kuninkaiden jumalallisen hallintaoikeuden" puolestapuhuja ja uskoi, että oli tarpeetonta yrittää saada kansan hyväksyntää. Hänen tätinsä, Saksan keisarinna Viktoria kirjoitti äidilleen Englannin kuningatar Viktorialle: "Alix on erittäin itsevaltainen ja vaatii että kaikki tehdään hänen tahtonsa mukaan, hän ei koskaan anna hiukkaakaan myöten vallasta, jota kuvittelee käyttävänsä ..." Keisarinna Aleksandra pelkäsi sosiaalisia tilaisuuksia ja nautti olemisesta vain keisari Nikolain kanssa. Tämä johti siihen, että Nikolai ei enää isännöinyt keisarin tavallisesti järjestämiä tanssiaisia ja juhlia. Keisarisuvun jäsenet vihasivat sitä, että Aleksandra esti heidän pääsynsä keisarin läheisyyteen ja hovin sisäpiiriin. Keisarinna ei pitänyt Nikolain sedästä, suuriruhtinas Vladimir Aleksandrovitšista. Hän julisti, että Vladimirin pojat Kirill, Boris ja Andrei olivat parantumattoman moraalittomia. Vuonna 1913 hän kieltäytyi, kun suuriruhtinas Boris kosi hänen vanhinta tytärtään suuriruhtinatar Olgaa.
Aleksandra kieltäytyi miellyttämästä kansaa, koska uskoi, että Venäjän kansa automaattisesti rakasti ja kunnioitti keisariaan ja keisarinnaansa. Kun hän ja Nikolai olivat matkustamassa Krimille junalla, sadat talonpojat pukeutuivat parhaisiinsa ja odottivat koko yön nähdäkseen keisariparin. Nikolai meni ikkunan luo ja heilutti kättään tervehdyksenä, mutta Aleksandra kieltäytyi avaamasta verhoja ja noteeraamasta yleisöä. Leskikeisarinna Maria oli raivoissaan siitä että: "[Aleksandra] ajattelee, että keisariperheen pitäisi olla "sellaisen asian yläpuolella". Mitä hän sillä asialla tarkoittaa, ihmisten kiintymyksen voittamistako?... Ja kuinka usein hän valittaa kansan välinpitämättömyydestä häntä kohtaan." Kuningatar Viktoria oli huolissaan Aleksandran epäsuosiosta uudessa kotimaassa ja neuvoi tyttärentytärtään: "Minä olen hallinnut yli 50 vuotta ... ja kuitenkin ajattelen joka päivä, mitä minun pitää tehdä säilyttääkseni ja vahvistaakseni alamaisteni rakkautta ... On ensimmäinen velvollisuutesi voittaa heidän rakkautensa ja kunnioituksensa." Aleksandra vastasi: "Olet erehtynyt, rakas mummoni; Venäjä ei ole Englanti. Täällä meidän ei tarvitse ansaita ihmisten rakkautta. Venäjän kansa kunnioittaa tsaarejaan jumalallisina olentoina ... Mitä tulee Pietarin seurapiireihin, se on jotain, jonka voi jättää huomiotta."
Ensimmäisen maailmansodan aikana vuosina 1914–1918 Aleksandra Fjodorovan ja hänen tyttärensä osallistuivat hyväntekeväisyyteen: hän perusti haavoittuneiden sairaalan Tsarskoje Seloon ja rahoitti henkilökohtaisesti useita sairaalajunia. Keisarinna ja tyttäret toimivat jopa sairaanhoitajina. Hänen anoppinsa leskikeisarinna Maria Fjodorovna oli ollut aktiivisempi Venäjän Punaisen Ristin puheenjohtajana.