Korean tasavallan historia
Sotilashallinnon aikakausi > Parkin sotilashallinto

Toukokuun 16. päivän vallankumous vuonna 1961 syrjäytti maan hallituksen suhteellisen helposti. Kenraali Park Chung-heen johtama sotilasjuntta kielsi kaiken poliittisen toiminnan ja hajotti kansalliskokouksen. Maata hallinnoimaan perustettiin Ylin kansallinen jälleenrakennuksen neuvosto, jonka johtoon nousi Park itse. Hallinnon tueksi perustettiin Korean keskustiedustelupalvelu (KCIA), jonka tehtävänä oli estää ja tukahduttaa toisinajattelijoiden toiminta, ja sillä oli valta pidättää kenet tahansa, jota epäiltiin hallinnon vastaisten aatteiden omaksumisesta.
Sotilasjuntta pyrki järjestämään maan hallinnon voimakkaan presidentin alaisuuteen. Park lupasi jättää vallan siviilihallinnolle, mikäli tämä tukisi juntan tavoitteita. Tämän toteuttamiseksi perustettiin Demokraattinen republikaanipuolue (DRP), jonka toimintaan osallistuminen evättiin entisiltä poliitikoilta. Juntan sisällä ei kuitenkaan päästy yksimielisyyteen tavoitteista, minkä johdosta Park ehdotti sotilasvallan jatkamista vielä muutamalla vuodella. Tätä kuitenkin vastusti sekä enemmistö eteläkorealaisista, että Yhdysvallat, joten juntta taipui järjestämään parlamenttivaalit vuonna 1963.
Park osallistui vaaleihin DRP:n ehdokkaana ja hänet valittiin presidentiksi hyvin pienellä marginaalilla, ennen entistä presidenttiä Yun Bo-seonia. Tämä oli onnistunut kokoamaan itseään tukevan koalition kun poliittinen toiminta jälleen rajoitetusti sallittiin. Park valittiin jälleen jatkokaudelle vuoden 1967 vaaleissa, tällä kertaa selvällä enemmistöllä, mutta oppositio syytti vaaleja vilpillisiksi ja boikotoi jonkin aikaa parlamenttia. Parkin hallinto rajoitti lehdistön ja opposition toimintaa, mutta näille annettiin kuitenkin mahdollisuus järjestäytyä ja myös kritisoida hallituksen toimintaa. Opiskelijamielenosoituksia tapahtui edelleen, mutta ne eivät enää vaatineet kuolonuhreja. Mielenosoituksia tapahtui etenkin vuonna 1965, jolloin eteläkorealaisia sotilaita lähetettiin Yhdysvaltain armeijan tueksi puolustamaan Etelä-Vietnamia. Vuonna 1965 Etelä-Korea myös normalisoi suhteensa Japaniin.
Toisen kautensa loppupuolella Park tiukensi jälleen otettaan vallassa, sillä perustuslaki rajoitti presidenttien toimikauden kahteen. Park ajoi lakimuutosta jonka nojalla hän voisi osallistua myös vuoden 1971 vaaleihin. Maan hallitus hyväksyi lakimuutoksen opposition vastalauseista ja opiskelijamielenosoituksista huolimatta. Park voitti jälleen vaalit, mutta hänen vastaehdokkaansa Kim Dae-jung sai yli 40 prosenttia äänistä. Niukka marginaali sai Parkin huolestumaan juntan asemasta ja maan hallinto alkoi jälleen muuttua yhä autoritaarisemmaksi, ja lähes diktatuuriseksi. Park julisti maahan kansallisen hätätilan, minkä vallitessa hän kumosi hallitusmuodon ja hajotti parlamentin. Yliopistot ja korkeakoulut suljettiin, opposition toimintaa rajoitettiin ja lehdistö alistettiin sensuuriin. Maahan laadittiin uusi perustuslaki ja maa siirtyi niin kutsutun neljännen tasavallan kauteen. Uusi perustuslaki ei enää rajoittanut presidentin virkakausia. Presidentin valinta siirrettiin myös uudelle kansalliskonferenssille, joka oli helposti ohjailtavissa. Tämän avulla Park valittiin presidentiksi uudelleen vuosina 1972 ja 1978.
Parkin autoritaarista hallintoa myös vastustettiin. Vuonna 1973 KCIA:n agentit sieppasivat Tokiossa pakoilleen oppositiojohtaja Kim Dae-jungin. Tapaus herätti kansainvälisen kohun ja vahingoitti Etelä-Korean ja Japanin suhteita. Myös opiskelijoiden ja opposition demokratiaa vaatineet mielenosoitukset alkoivat jälleen kiihtyä. Maan hallinto teki kaikesta perustuslakiin kohdistuvasta kritiikistä rangaistavaa. Ankaria toimenpiteitä perusteltiin vetoamalla kansalliseen yhtenäisyyteen Pohjois-Korean väitetyn uhan vuoksi. Park itse joutui välttelemään salamurhayrityksiä, ja hänen sijastaan uhriksi joutui hänen vaimonsa vuonna 1974.
Parkin autoritaarinen hallinto ei pysynyt koossa pelkästään voimakeinoin, vaan vahvin puolustus kritiikkiä kohtaan oli maan nopea talouskasvu. Maan talous oli kasvanut nopeasti Parkin valtakaudella. Sotilasjuntan johtajilla ei juuri ollut poliittista tai hallinnollista kokemusta ja valtaan noustuaan he turvautuivat taloustieteilijöiden laatimiin suunnitelmiin talouden elvyttämiseksi. Maassa käynnistettiin vientiin perustuva nopeaan teollistumiseen tähtäävä ohjelma. Yrityksille myönnettiin alhaisten korkojen pankkilainoja ja veroetuuksia. Maan valuuttakurssi devalvoitiin vuosina 1961 ja 1964, jotta raaka-aineiden saanti helpottuisi. Maan teollisuus oli ollut pysähdyksissä tuontiraaka-aineiden puutteen vuoksi, ja politiikka toi välittömiä tuloksia. Kehitysohjelma vaati paljon pääomaa ja Yhdysvaltojen myöntämän avun lisäksi Etelä-Korea alkoi saada lainoja myös Japanista maiden suhteiden normalisoiduttua. Eteläkorealaisten yritysten kilpailukyky maailmalla alkoi parantua ja maa alkoi myös houkutella ulkomaisia sijoittajia. Talouskehityspolitiikan myötä kehittyivät muun muassa maan raskas teollisuus, laivanrakennus, elektroniikkateollisuus ja kemikaaliteollisuus. Teollisuuden kehittyessä kaupunkilaisväestö vaurastui. Vaurastuminen keskittyi erityisesti Souliin. Maaseudun maanviljelijäväestön tulot taas olivat vain hieman yli puolet kaupunkilaisten tuloista. Tämä aiheutti kasvavan muuttoliikleen kaupunkeihin. Tämä oli osittain tietoisen politiikan tulos, sillä maanviljelijöitä pakotettiin hyväksymään viljan halpa hinta, jotta kuluttajahinnat saatiin vakautumaan. Vuonna 1971 maanviljelijöiden asemaan tehtiin parannuksia, heille myönnettiin paremmat tuet ja viljan hintaa nostettiin. Maataloustuotannon kehityksen myötä muuttoliike kaupunkeihin hidastui, kun maatilojen tuottavuus ja tulot kasvoivat.
Talouden kasvu alkoi kuitenkin hidastua vuoteen 1978 mennessä ja inflaatiosta tuli vakava ongelma. Vientiin painottuvan talousstrategian varjopuolena oli se että kotimaisten kulutustavaroiden saatavuudesta oli pulaa, jota pahensi kasvava kysyntä ja eteläkorealaisten elintason nousu. Ongelmien ratkaisemiseksi Parkin hallitus hyväksyi vakauttamistoimenpiteet, jotka edellyttivät kasvun hidastumisen. Tähän liittyi kulutustavaroiden tuotannon lisääminen ja kevyen teollisuuden tukeminen raskaan teollisuuden kustannuksella, sekä vähempiosaisille suunnatut avustukset. Toimenpiteet aiheuttivat taantuman ja pienien sekä keskisuurten yritysten konkursseja ja kasvattivat työttömyyttä. Huonontuneen taloustilanteen myötä maan hallitus joutui kasvavan kritiikin kohteeksi ja ympäri maata nähtiin hallinnon vastaisia mielenosoituksia.
Tilanne johti presidentti Park Chung-heen murhaan vuonna 1979. Hänet ampui hänen vanha tukijansa, KCIA:n johtaja Kim Jae-gyu. Murhan motiiveista ei oli vieläkään täyttä selvyyttä. Kim ei itse hyötynyt teostaan mitenkään, vaan hänet tuomittiin kuolemaan.