stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Viljo Vellonen
Saavutuksia

MM-hopeaa 4 × 10 kilometrin viestissä Rumfordissa 1950
MM-kisoissa kuudes 18 km:llä Rumfordissa 1950 ja 13:s 50 kilometrillä Falunissa 1954
SM-kultaa 18 km:llä 1949 sekä 50 km:llä 1952 ja 1953
TUL:n mestaruus 15 km:llä 1946, 1947 ja 1948 sekä 30 km:llä 1948
Salpausselän Kisojen voitto 18 km:llä 1949
Ruotsin hiihtokisojen 18 km:llä 1949 ja 1952
Sinirastas

| Sinirastas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Kivikkorastaat Monticola
Laji::  solitarius
Kaksiosainen nimi
 Monticola solitarius  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Sinirastas Wikispeciesissä   Sinirastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinirastas (Monticola solitarius) on pienikokoinen varpuslintu. Suomenkielisestä nimestään huolimatta laji ei kuulu rastaiden vaan sieppojen heimoon. Lajin kuvaili ja nimesi Carl von Linné 1758.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 21–23 cm ja paino 37–54 g. Juhlapukuinen koiras on pääosin tumman sinertävän harmaa, ja sen pää ja pyrstö ovat tummat. Kaukaa se näyttää täysin tummalta. Naaras ja nuori lintu ovat ruskeita, alapuolelta tummaraitaisia. Niiden pyrstö on tummanruskea, erona kivikkorastaan punaruskeaan pyrstöön. Sinirastaan nokka on pitkähkö ja hoikka. Laulu muistuttaa kivikkorastaan laulua.
Vanhoilla kivikkorastailla on täydellinen sulkasato kesällä, nuorilla vain ruumiinhöyhenet käsittävä.
Lajista tunnetaan 5 alalajia, joista useimpia on maastossa mahdoton erottaa toisistaan.
Esiintyminen

Lajin esiintymisaluetta ovat Etelä-Euroopan, Pohjois-Afrikan, Lähi-idän ja Keski-Aasian vuoristot aina Japaniin sekä Malesiaan ja Sumatralle saakka. Euroopassa populaatio on kooltaan 240 000–530 000 yksilöä. Laji on muuttolintu osassa pesimäaluetta. Se on tavattu Suomessa kahdesti: 2.–3.6.1995 Kemijärvellä ja 5.4.1997 Rääkkylässä.
Elinympäristö

Tyypillisiä elinympäristöjä ovat jyrkät rinteet vuoristossa ja rannikolla sekä vanhat linnat, kirkot ja rauniot. Se pesii keskimäärin alempana kuin kivikkorastas.
Lisääntyminen

Pesä on esimerkiksi kivenkolossa, kallionhalkeamassa tai rakennuksessa. Munia on kerralla 4–5, ja niitä hautoo pääasiassa naaras noin kaksi viikkoa. Pesyeitä voi olla kesän aikana kaksi.
Ravinto

Lintu on kaikkiruokainen; pääasiassa se syö hyönteisiä ja muita selkärangattomia sekä marjoja ja hedelmiä.
munia Monticola solitarius solitarius
Elma

| Elma, Elmi |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  Elma, Elmi: 12. helmikuuta
– ruotsinkielinen:  Elma: 12. helmikuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  Elman pohjana ehkä Elisabet-Mary, Else-Marie tai Guglielma; Elmi toisinto Elmasta tai lyhennelmä Vilhelmiinasta
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Elma on naisen etunimi, joka on eri maissa syntynyt lyhennelmänä useista eri nimistä tai nimiyhdistelmistä. Näitä ovat olleet esimerkiksi Englannissa Elisabet-Mary, Tanskassa Else-Marie ja Italiassa Guglielma, joka on Vilhelm-nimen italialainen naispuolinen vastine.
Suomessa nimi Elma tuli käyttöön 1800-luvun lopulla, mihin luultavasti vaikutti Aleksis Kiven näytelmä Karkurit (1867). Siinä esiintyy tämänniminen neito. On arveltu, että Kivi löysi nimen italialaisista lähteistä. Suomessa nimestä tunnetaan myös muunnos Elmi, joka tosin saattaa paikoin olla lyhentymä Elmiinasta. Tällöin se pohjautuisi nimiin Helmiina ja Vilhelmiina.
Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan nimi Elma on 1900-luvun alusta vuoden 2019 loppuun mennessä annettu 10 176 naiselle. Elmi on puolestaan annettu samana aikana nimeksi 868 naiselle ja noin 50 miehelle.
Elman ja Elmin nimipäivä on 12. helmikuuta. Nimi Elma esiintyy sekä suomenkielisessä että suomenruotsalaisessa kalenterissa, Elmi vain suomenkielisessä.
Tunnettuja Elma- ja Elmi-nimisiä

Elma Aaltonen (1913–1998), lähetystyöntekijä ja kirjailija
Elma Finne (1907–1977), suomenruotsalainen uskonnollinen kirjailija
Elma Lindroos (1907–2009), arkkitehti
Elmi Tsokkinen (1885-1979), runonlaulaja
Kuvitteellisia Elma- ja Elmi-nimisiä

Elma, toinen päähenkilö Aleksis Kiven näytelmässä Karkurit
Elma, toinen päähenkilö elokuvassa Elma ja Liisa
Elma Laurila, torppari Anton Laurilan tytär Väinö Linnan romaanissa Täällä Pohjantähden alla
Velluan seisake

Velluan seisake (lyh. Vel) oli Uudenkaupungin radan varressa Kalannin Velluassa sijainnut lakkautettu seisake. Se perustettiin Kalantiin vuonna 1933. Seisake lakkautettiin toukokuussa 1990.
Veitsiturskat

| Veitsiturskat |
| --- | --- |
 Pikkuveitsiturska (Melanonus gracilis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Turskakalat Gadiformes
Heimo::  Veitsiturskat Melanonidae  Goode & Bean, 1896
Katso myös
   Veitsiturskat Wikispeciesissä   Veitsiturskat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Veitsiturskat (Melanonidae) on turskakaloihin kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan syvistä lauhkeista ja kylmistä vesistä eteläiseltä pallonpuoliskolta.
Lajit ja anatomia

Veitsiturskien heimoon kuuluu yksi suku, jossa on kaksi lajia. Lajit ovat veitsiturska (Melanonus zugmayeri) ja pikkuveitsiturska (M. gracilis). Ne ovat pienehköjä kaloja, jotka saavuttavat suurimmillaan 15–28 senttimetrin pituuden. Selkäeviä veitsiturskalajeilla on yksi ja se on pitkä. Myös peräevä on pitkä ja matala. Pyrstöevä on pieni ja teräväkärkinen. Pitkänomainen ruumis suippenee voimakkaasti kohti pyrstöä. Monille turskakaloille tyypillinen alalaeun viiksisäie puuttuu veitsiturskilta.
Levinneisyys ja elintavat

Veitsiturskalajeja tavataan Eteläiseltä jäämereltä sekä eteläiseltä pallonpuoliskolta Atlantista, Intina valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät kaukana rannikoista tyypillisesti 150–6 300 metrin syvyydessä.
Sinisäppikala

| Sinisäppikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Jäykkäleukakalat Tetraodontiformes
Heimo::  Säppikalat Balistidae
Suku::  Odonus
Laji::  niger
Kaksiosainen nimi
 Odonus niger  (Rüppel, 1836) 
Katso myös
   Sinisäppikala Wikispeciesissä   Sinisäppikala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sinisäppikala (Odonus niger) on trooppisilla merillä elävä sinisävyinen kala.
Koko ja ulkonäkö

Sinisäppikala kasvaa noin 40 cm pitkäksi. Sen vartalo on levymäinen, sininen, ja pyrstö lyyramainen. Pää on vaaleamman sininen kuin vartalo, ja evissä on vaaleansininen takareuna. Sen etuhampaat ovat punasävyiset.
Alkuperä

Sinisäppikala elää luonnossa Indopasifisen merialueen koralliriutoilla. Sen levinneisyysalue ulottuu Punaiseltamereltä Etelä-Afrikan Durbaniin, sieltä Marquesassaarille, Japanin eteläosaan, Australian Isolle valliriutalle ja Uuteen-Kaledoniaan asti.
Käyttäytyminen

Sinisäppikala on säppikalaksi suhteellisen rauhallinen. Se ei syö koralleja, mutta riutta-akvaarion sienieläimet ja muut pieneliöt ovat vaarassa sen seurassa. Samassa akvaariossa voi pitää useampia yksilöitä, jos ne hankitaan yhtaikaa. Kala on aluksi arka, mutta muuttuu vähitellen rohkeammaksi. Sille on syytä hankkia kivinen luola pakopaikaksi. Itsevarma säppikala voi puraista akvaarionhoitajan kättä.
Ravinto

Sinisäppikala syö luonnossa eläinplanktonia. Akvaariossa sitä ruokitaan lihapitoisella ruoalla, jota suositellaan annettavaksi kolme kertaa päivässä.
Aiheesta muualla

Aquahobby (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1342941  Wikispecies: Odonus niger  ADW: Odonus  AFD: Odonus_niger  ARKive: odonus-niger  BOLD: 18003  CoL: 48SD8  EoL: 46570702  GBIF: 2407210  iNaturalist: 53669  IRMNG: 10708698  ITIS: 173222  IUCN: 193651  NCBI: 392902  Observation.org: 79676  OBIS: 219883  Open Tree of Life: 475583  WoRMS: 219883
Venetsiantokko

| Venetsiantokko |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Gobioidei
Heimo::  Tokot Gobiidae
Suku::  Pomatoschistus
Laji::  canestrinii
Kaksiosainen nimi
 Pomatoschistus canestrinii  Ninni, 1883 
Katso myös
   Venetsiantokko Wikispeciesissä   Venetsiantokko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Venetsiantokko (Pomatoschistus canestrinii) on tokkojen (Gobiidae) heimoon kuuluva kalalaji. Se kasvaa tavallisesti 5–6 senttimetrin mittaiseksi. Venetsiantokkoa tavataan Jadrojoessa sekä Venetsian ympäristössä.
Velho (sarjakuva)

Velho (engl. The Wizard of Id) on yhdysvaltalainen strippisarjakuva, jonka Brant Parker ja Johnny Hart loivat vuonna 1964. Nykyään se ilmestyy yli tuhannessa sanomalehdessä ympäri maailmaa. Hart tunnetaan myös Pulteri-sarjakuvan luojana.
Velhoa pidetään yhtenä aikansa suosituimmista sanomalehtisarjakuvista. Sen tapahtumat sijoittuvat keskiaikaiseen kuningaskuntaan nimeltä Id, jonka nimi juontaa freudilaisen psykologian käsitteestä ”id”. Sarjakuvan alkukielinen nimi The Wizard of Id on väännös klassikkoelokuvan Ihmemaa Oz (1939) alkuperäisestä nimestä The Wizard of Oz.
Velho on satiirinen sarjakuva, jonka yksinkertaisen pelkistetty tyyli tarjoaa mahdollisuuden nauttia siitä monella eri tasolla. Taustat ovat hyvin pelkistettyjä. Hahmot ovat karikatyyrimaisia tyyppejä, joilla yleensä on ristiriita ulkoisen ja sisäisen olemuksensa välillä (pituuskompleksinen kääpiökuningas, rehvasteleva mutta pelkurimainen ritari, pirttihirmumaisen vaimonsa tossun alla elävä mahtava velho). He eivät tunne lämpöä toisiaan kohtaan ja huumori kohdistuu aina johonkin henkilöistä. Ympäristönä on linna, valtaistuinsali, parveke, vartiotorni, etäinen horisontti, kaupungin aukio, vallihauta, vankikoppi, viinikellari ja joskus taistelukenttä.
Velho ilmestyy yhä ja se on saanut National Cartoonists Societyn parhaan huumoristripin palkinnon vuosina 1971, 1976, 1980, 1982 ja 1983. Velhoa on käännetty myös Kainuun murteelle: Paavo Romppaisen kainuuntama ja Egmontin kustantama albumi Näläkämoan Noeta julkaistiin 2001. ”Noeta” kumppaneineen seikkaili myös Kainuun Sanomissa vuosina 2002–2010.
Albumeja

Näläkämoan noeta.  (Kirjoittanut Johnny Hart. Piirtänyt Brant Parker. Rapakon takasesta englannista kaenuuksi keäntäny Paavo Romppainen)  Tampere:  Egmont, 2001.  ISBN 951-876-861-7
Aiheesta muualla

Wizard of Id GoComics (englanniksi)
The Wizard of Id. Creators Syndicate. (englanniksi)
Toonopedia. (englanniksi)
NCS Awards (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Velyka Oleksandrivka

| Velyka Oleksandrivka (Велика Олександрівка) |
| --- | --- |
 Velyka Oleksandrivka
 Koordinaatit: 47.3198°N, 33.2936°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Hersonin alue
Piiri:  Beryslavin piiri
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1956 
Pinta-ala  ():  
 – Kokonaispinta-ala:  2,8 km²
Väkiluku (2021):  6 487
 
 voleks-rada.gov.ua 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Velyka Oleksandrivka (ukr. Велика Олександрівка) on kaupunkityyppinen taajama Hersonin alueella Ukrainan eteläosassa. Taajama on heinäkuusta 2020 lähtien sijainnut Beryslavin piirissä (95 967 as., 2021). Taajama oli heinäkuuhun 2020 saakka olemassa olleen Velyka Oleksandrivkan piirin hallinnollinen keskus. Velyka Oleksandrivkan asukasluvuksi arvioitiin 6 487 (2021; vuonna 2001: 7 562 as., valtaosin ukrainalaisia).
Velyka Oleksandrivka sijaitsee Dneprin sivujoen Inhuletsin (ukr. Інгулець) varrella, 108 kilometriä aluekeskus H’ersonista koilliseen. Asutus perustettiin 1784 ja vuoteen 1803 saakka kylän nimenä oli Novooleksandrivka (ukr. Новоолександрівка). Kylä toimi piirikeskuksena vuosina 1923-2020; kaupunkityyppisen taajaman aseman se sai 1956. Taajamassa toimii vesivoimala (1928) ja siellä on kotiseutumuseo.
Kulttuuritalo ja sen edustan Taras Ševtšenkon patsas.
Velyka Oleksandrivkan pato ja vesivoimala.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Velyka Oleksandrivka Wikimedia Commonsissa
Селище міського типу Велика Олександрівка (1784) (ukrainaksi) (lib.kherson.ua)
Сайт селища Велика Олександрівка (ukrainaksi) (mistaua.com)
Hersonin alue
Piirit:Beryslav | Henitšesk | Herson | Kah’ovka | Skadovsk


Kaupungit (keskus lihavoitu): Beryslav | H’erson | Henitšesk | Hola Prystan | Kah’ovka | Nova Kah’ovka | Olešky | Tavrijsk | Skadovsk


Taajamat: Antonivka | Arh’anhelske | Askanija-Nova | Bila Krynytsja | Bilozerka | Brylivka | Dniprjany | Hornostajivka | Ivanivka | Kalantšak | Kalynivske | Karjerne | Komyšany | Kozatske | Lazurne | Ljubymivka | Myrne | Naddniprjanske | Nova Majatška | Novooleksijivka | Novotrojitske | Novovorontsovka | Nyžni Sirohozy | Rykove | Syvaske | Tšaplynka | Velyka Lepetyh’a | Velyka Oleksandrivka | Verh’ni Rohatšyk | Vysokopillja | Zelenivka
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Encyclopedia of Modern Ukraine
Vekarus

| Vekarus |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Paikkakunta:  Rautjärvi
Koordinaatit:  61°17′49″N, 29°11′14″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Vekarusoja
Järvinumero:  04.198.1.012
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  102,3 m
Rantaviiva:  2,61 km
Pinta-ala:  19,57 ha
Valuma-alue:  2,070859 km²
 fiVekarus 
Vekarus (järvinumero 04.198.1.012) on Vuoksen vesistöön kuuluva järvi Rautjärvellä Etelä-Karjalan maakunnassa.
Järven tiedot

Järven pinta-ala on 19,57 hehtaaria, rantaviivan pituus 2,61  kilometriä ja korkeus merenpinnasta 102,3 metriä. Järvessä on Vekarussaari-niminen saari. Sen lasku-uomana on Vekarusoja, joka on yksi Venäjän puolelle laskevan Korisevanojan latvahaaroista. Järven valuma-alue on 2,070859 km². Valuma-alueelle jää kaksi pienempää lampea.
Vesistösuhteet

Järven laskuoja Vekarusoja on yksi Suomesta Venäjän puolelle laskevan Korisevanojan latvahaaroista. Venäjän puolella Korisevanoja laskee Käräjokeen, joka edelleen laskee Suomen puolelta Kuulammesta alkunsa saavaan Kuunjokeen. Kuunjoki laskee Venäjällä Helisevänjärveen, josta vedet edelleen laskevat Vuoksen Käkisalmen haaraan Räisälässä ja siitä Laatokkaan.
Järvi luetaan Suomen nykyisessä vesistöaluejaossa Vuoksen vesistön (04) Suur-Saimaan alueeseen kuuluvan Vuoksen alueen (04.19) osa-alueena olevaan Korisevanojan valuma-alueeseen (04.198).
Vesistön osa-alueen 04.198 nimenä "Korisevanojan valuma-alue" on epätarkka. Joki, jonka koko valuma-alueesta on kysymys, on Kuunjoki. Korisevanoja on Kuunjoen sivujoen Käräjoen sivuhaara, jonka valuma-alueeseen kuuluu vain osa Suomen puolelle ulottuvasta Kuunjoen valuma-alueesta. Koko valuma-alue on Kuunjoen valuma-alue. Suomen nykyisessä valuma-aluejaossa nimi "Kuujoen valuma-alue" on virheellisesti annettu viereiselle Ilmeenjoen valuma-alueelle (04.199).
Venginvaara

| Venginvaara Венгигора, Vengigora Venginvoara |
| --- | --- |
 Venginvaara.
 Venginvaara
 Koordinaatit: 63°33′12″N, 33°5′1″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Karhumäen piiri
Kunta:  Paatene
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  11
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Venginvaara (myös Vonkavaara; ven. Ве́нгигора, Vengigora; karjalaksi Venginvoara) on kylä Karjalan tasavallan Karhumäen piirin Paatenen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Volomajoen muodostaman pienen järven rannalla 42 kilometriä Paateneesta luoteeseen. Kylässä on 11 asukasta (vuonna 2012).
Venginvaara kuului 1900-luvun alussa Paatenen volostin Särkijärven kyläkuntaan. Vuonna 1905 siellä oli viisi taloa ja 31 asukasta. Neuvostoaikana kylä kuului Särkijärven kyläneuvostoon. Vuonna 1933 siellä oli 35 asukasta, jotka kaikki olivat karjalaisia.
Kylä koostuu puutarhapalstojen ympäröimistä omakotitaloista. Sen nähtävyyksiin kuuluu joukko vanhoja talousrakennuksia.
Veitsikalat (heimo)

| Veitsikalat |
| --- | --- |
 Veitsikala (Gymnotus carapo)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset  Eucarya
Kunta::  Eläinkunta  Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset  Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset  Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset  Actinopterygii
Lahko::  Veitsikalat  Gymnotiformes
Heimo::  Veitsikalat  Gymnotidae  Rafinesque, 1810
Suvut
 Electrophorus  Gymnotus 
Katso myös
   Veitsikalat (heimo) Wikispeciesissä   Veitsikalat (heimo) Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Veitsikalat (Gymnotidae) on veitsikalojen lahkoon kuuluva heimo. Heimon lajeja tavataan Keski- ja Etelä-Amerikan makeista vesistä. Toisinaan eräitä veitsikalalajeja pidetään myös akvaariokaloina.
Lajit ja anatomia

Varhaisimmat veitsikalojen heimoon kuuluvien lajien fossiilit on ajoitettu mioseenikaudelle. Heimoon kuuluu 2 sukua ja 33 lajia. Aikaisemmin sähköankeriaan (Electrophorus electricus) katsottiin muodostavan oman sähköankeriaiden (Electrophoridae) heimonsa, mutta laji on sittemmin siirretty osaksi veitsikalojen heimoa. Heimon suurin laji on sähköankerias, joka voi saavuttaa 2,2 metrin pituuden. Gymnotus-suvun lajit kasvavat suurimmillaan 60–100 cm pitkiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat pitkä ja ankeriasmainen ruumis, selkäevän puuttuminen ja hyvin pitkä pyrstöstä lähes kalan kuonoon asti ulottuva peräevä. Veitsikaloilla on sähköelin, jolla ne pysytyvät tuottamaan sähköpurkauksia. Voimakkaimman purkauksen tuottaa sähköankerias, joka voi tuottaa jopa 600 V:n purkauksen. Gymnotus-suvun lajien tuottama sähkökenttä on huomattavasti heikompi. Monet veitsikalat voivat elää vähähappisissa olosuhteissa ja hengittää happea myös ilmasta.
Levinneisyys ja elintavat

Veitsikalalajien levinneisyys ulottuu Meksikon eteläosista ja Keski- ja Etelä-Amerikan läpi Argentiinaan. Ne elävät hitaasti virtaavissa joissa ja järvissä sekä soilla. Veitsikalat käyttävät sähköelintään saaliseläinten, kalojen ja äyriäisten, paikantamiseen ja ympäristönsä tarkkailuun. Eräät lajit kuten veitsikala (Gymnotus carapo) ovat paikallisesti tärkeitä ruokakaloja.
Venetmäen rautatieasema

Venetmäen rautatieasema (lyh. Vki) on Suomen rataverkon liikennepaikka Venetmäen kylässä Pieksämäellä Etelä-Savossa rataosalla Jyväskylä–Pieksämäki.
Asema avattiin rautatien valmistuessa vuonna 1918 Pyhäjärven läheisyyteen. Pysäkkirakennuksen on suunnitellut Thure Hellström ja se valmistui luultavasti 1917. Paltasen ja Naarajärven pysäkkirakennukset rakennettiin samoilla piirustuksilla. Rakennusta laajennettin vuonna 1930.
Tavaraliikenne lopetettiin Venetmäen asemalle vuonna 1990 ja henkilöliikenne vuonna 1992. Asema avattiin uudelleen junien kohtauspaikkana vuonna 2002 ja muutettiin miehittämättömäksi vuonna 2007.
Asemarakennukset siirtyivät Senaatti-kiinteistöille vuonna 2007  ja edelleen yksityisille rautatieharrastajille, jotka perustivat Venetmäen asemasta yksityisen museoaseman vuonna 2008
.
Venjuranjärvi

| Venjuranjärvi Вендюрское, Vendjurskoje |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Kontupohjan piiri
Kunnat:  Petrovski
Koordinaatit:  62°12′51″N, 33°15′46″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suunujoki
Laskujoki:  Kulanjoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  143 m
Pituus:  7 km
Leveys:  2,9 km
Rantaviiva:  28,4 km
Pinta-ala:  10,1 km²
Tilavuus:  0,0609 km³
Keskisyvyys:  6,1 m
Suurin syvyys:  12,1 m
Valuma-alue:  79,8 km²
 fiVenjuranjärvi 
Venjuranjärvi (ven. Вендюрское, Vendjurskoje) on Suunujoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Kontupohjan piirin Petrovskin kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 10,1 neliökilometriä ja valuma-alueen laajuus 79,8 neliökilometriä.
Venjuranjärveen virtaavat kapeikkojen kautta Rindozero- ja Glubokojejärvet. Se laskee Kulanjoen kautta Säpsäjärveen ja kanavan kautta Sjargozeroon. Järven kalalajeja ovat muikku, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, made, ahven ja kiiski.
Järven pohjoisrannalla sijaitsee autioksi jäänyt Venjuran (ven. Vendery) kylä.
Jorma Vennola

Jorma Vennola (s. 1943 Helsinki) on suomalainen teollinen muotoilija. Hän on työskennellyt vuodesta 1970 alkaen erilaisten teollisten muotoiluprojektien parissa. Työuransa hän aloitti Princetonissa Yhdysvalloissa Creative Playthings -yhtiön lelusuunnittelijana. Vennola on myös suunnitellut muun muassa Oraksen ensimmäisiä muovikuorisia ja kosketusvapaita hanoja.  Lisäksi hän on muotoillut lasia  ja suunnitellut kotitalouskoneita.
Vennola on saanut seuraavat tunnustukset työstään:
Valtion taideteollisuuspalkinto, 1978
Vuoden teollinen muotoilija 1990, Teolliset muotoilijat TKO Ry
Kaj Franck -muotoilupalkinto, 1999
Ilkka Sinisalo

| Ilkka Sinisalo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. heinäkuuta 1958 Valkeakoski
Kuollut: 5. huhtikuuta 2017 (58 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  86 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1978–1996
Seurat:  NHL   Philadelphia Flyers Minnesota North Stars Los Angeles Kings  SM-liiga HIFK HPK Ilves Kiekko-Espoo
NHL-varaus:  –
Ilkka Antero Jouko Sinisalo (10. heinäkuuta 1958 Valkeakoski – 5. huhtikuuta 2017) oli suomalainen jääkiekkoilija. Laitahyökkääjä Sinisalo tunnettiin lähinnä hienosta ammattilaisurastaan NHL:ssä. Sinisalo oli toisaalta ensimmäinen suomalainen NHL-pelaaja, jota ei koskaan varattu NHL:n varaustilaisuudessa.
Ura > Suomi

Sinisalo pelasi Suomessa SM-liigassa kahdeksan kautta seuroinaan HIFK (1977–1981), HPK (1992–1993), Ilves (1993–1995) ja Kiekko-Espoo (1995–1996). Sinisalo voitti yhden Suomen-mestaruuden HIFK:ssa vuonna 1980, jolloin hän pelasi paljon Matti Hagmanin johtamassa ykköskentässä.
Kaikkiaan Sinisalo teki Suomen pääsarjassa pisteet 88+81 285 ottelussa runkosarjassa ja 13+13 39 ottelussa pudotuspeleissä. Lisäksi Sinisalo pelasi kaksi kautta I divisioonassa Pitäjänmäen Tarmossa ja Kärpissä.
Ura > NHL

NHL:ssä Sinisalo loi hyvän uran. Hän pelasi Pohjois-Amerikassa yhdeksän kautta Philadelphia Flyersissa ja yhteensä kaksi kautta Minnesota North Starsissa ja Los Angeles Kingsissä. Hän ei ehtinyt pelata Minnesotassa koko kautta, sillä hänet kaupattiin kesken kauden Los Angelesiin. Sinisalo teki kahdesti yli 70 pistettä ja 582 NHL:n runkosarjaottelussaan hän teki yhteensä tehot 204+222. Pudotuspeleissä Sinisalo saavutti 21+11 pisteen verran tehoja 68 ottelussa. Hän pelasi kahdesti Stanley Cupin finaalissa.
Sinisalo teki NHL-uransa avausmaalin toisessa ottelussaan Flyersien paidassa harvinaisesti rangaistuslaukauksesta. Vastassa oli tuolloin Pittsburgh Penguins.
Ura > Maajoukkue

Sinisalo pelasi maajoukkuessa yhteensä 48 ottelua tehoilla 6+11.
Hän edusti Suomea kolme kertaa MM-kisoissa, muun muassa keväällä 1982 pelatussa kotiturnauksessa.
Kanada-cupissa Sinisalo oli vuonna 1981. Hän pelasi Suomen ykköskentässä Matti Hagmanin ja Jari Kurrin kanssa, mutta joukkue jäi viimeiseksi.
Pelaajauran jälkeen

Pelaajauran jälkeen Sinisalo toimi vuodet 1997–1999 Espoo Bluesin toimitusjohtajana. Vuonna 1994 hänestä tuli YLE:n Radio Suomen urheilukommentaattori jääkiekkoiluun. Sinisalo oli kommentaattorina mukana kymmenen vuoden ajan vuoteen 2003 kaikissa jääkiekkoilun arvokilpailuissa sekä kotimaan finaaliotteluissa. Sittemmin hän toimi Philadelphia Flyersin kykyjenetsijänä.
Hänen poikansa Tomas Sinisalo on pelannut myös jääkiekon SM-liigassa.
Saavutukset ja palkinnot

1 Suomen mestaruus (1980)
1 SM-hopea
Suomen Jääkiekkoleijona #107
Aiheesta muualla

Ilkka Sinisalon muistokirjoitus Helsingin Sanomissa