stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Yhdistetty funktio

Esimerkki kahden funktion kuvauksien yhdistämisestä.
Matematiikassa yhdistetyllä funktiolla tarkoitetaan kahta funktiota siten, että ensiksi muuttuja kuvataan ensimmäisellä funktiolla joksikin arvoksi ja sitten saatu tulos kuvataan toisella funktiolla uudeksi arvoksi. Täsmällisesti:
Olkoon  f:Y\to Z ja  g:X\to Y kuvauksia. Tällöin yhdistetty funktio  f\circ g (luetaan "f pallo g") tarkoittaa kuvausta, jolle  (f\circ g)(x)=f(g(x)) kaikilla  x\in X.  

Yhdistetty funktio  f\circ g on kuvaus  f\circ g:X\to Z.
Derivaatta

Jos f ja g ovat reaalilukujen reaaliarvoisia funktioita ja jos lisäksi  g on derivoituva pisteessä  x ja  f derivoituva pisteessä  g(x), voidaan yhdistetty funktio  f\circ g ketjusäännön avulla:
missä ' tarkoittaa derivaattaa  x:n suhteen. Leibnizin merkintää käytettäessä sääntö saa muodon
Kirjallisuutta

Pitkäranta, Juhani: Calculus Fennicus – TKK:n 1. lukuvuoden laaja matematiikka (2000–2013) (pdf) Helsinki:  Avoimet oppimateriaalit ry. ISBN 978-952-7010-12-9 ISBN 978-952-7010-13-6 (pdf).
The Alan Parsons Project

| The Alan Parsons Project |
| --- | --- |
 Alan Parsons esiintymässä The Alan Parsons Live Projectin kanssa vuonna 2017.
Tiedot
Toiminnassa:  1975–1990
Tyylilaji:  progressiivinen pop progressiivinen rock elektroninen musiikki aikuisrock (1980-luvulla) soft rock (1980-luvulla) synth pop (1980-luvulla)
Jäsenet:  Alan Parsons   Eric Woolfson  
Levy-yhtiö:  Charisma, Arista
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Alan Parsons Project (APP) oli brittiläinen progressiivinen rockyhtye, jonka Alan Parsons ja Eric Woolfson perustivat vuonna 1975. Yhtye oli koko elinkaarensa ajan studioprojekti, eikä se konsertoinut lainkaan, sillä Woolfson ja Parsons näkivät itsensä ensisijaisesti säveltäjinä ja tuottajina eivätkä esiintyjinä. The Alan Parsons Project julkaisi vuosien 1976 ja 1987 välillä yhteensä kymmenen albumia. Suosituimmillaan yhtye oli 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa, jolloin se oli yksi suosituimmista taiderock-yhtyeistä.
Parsons ja Woolfson olivat yhtyeen ainoat varsinaiset jäsenet. Heidän lisäkseen yhtyeen jokaisella albumilla soitti kitaristi Ian Bairnson. Muita pitkäaikaisia jäseniä olivat basisti David Paton ja orkestraatioista vastannut Andrew Powell. Osa yhtyeen soundia olivat vaihtuvat laulusolistit. Yhtyeen suurimmat hitit ”Time”, ”Eye in the Sky” ja ”Don’t Answer Me” lauloi Eric Woolfson. Tunnettuja kappaleita ovat myös Lenny Zakatekin laulamat ”I Wouldn’t Want to Be Like You” ja ”Games People Play” sekä urheilutapahtumien sisääntulomusiikkina suosittu instrumentaali ”Sirius”.
Kaikki The Alan Parsons Projectin levyt olivat konseptialbumeja. Musiikillisesti yhtye määritellään yleensä progressiiviseksi rockiksi tai progressiiviseksi popiksi. Vaikka sävellykset sinänsä olivat yksinkertaisia ja radioystävällisiä, niiden sovitukset olivat kunnianhimoisia ja hyödynsivät sekä orkesterisovituksia että syntetisaattoreilla tuotettuja äänimassoja. Yhtye sai useita Grammy-ehdokkuuksia parhaiten tuotetusta levystä, ja sen toista albumia I Robot (1977) pidetään elektronisen musiikin edelläkävijänä. Vaikka yhtye oli aikanaan erittäin suosittu, sen jälkimaine progressiivisen rockin harrastajien parissa on ollut melko kielteinen, ja sen albumeja on arvosteltu mahtipontisiksi ja ylituotetuiksi. Elektronisen musiikin ja popin parissa The Alan Parsons Projectin vaikutus on ollut kestävämpi.
1980-luvun myötä The Alan Parsons Projectin musiikkiin ilmestyi enenevässä määrin aikuisrockin ja valtavirran popin elementtejä. Vuosikymmenen puolivälistä alkaen yhtyeen suosio laski, ja yhtyeen viimeinen albumi Gaudi ilmestyi 1987. Kolme vuotta myöhemmin ilmestyi vielä Parsonsin ja Woolfsonin yhteistyöhankkeena toteuttama Freudiana, jota ei kuitenkaan enää julkaistu The Alan Parsons Projectin nimellä. Woolfson teki sen jälkeen APP:n musiikkiin pohjautuvia musikaaleja, kun taas Alan Parsons siirtyi soolouralle.
Historia > Perustaminen (1974–1976)

Alan Parsons työskenteli 1960-luvulta alkaen Abbey Roadin studioilla, missä hän äänitti muun muassa The Beatlesia ja Pink Floydia. Myös Eric Woolfson työskenteli Abbey Roadilla, ja hänen kirjoittamansa kappale ”Sole” nousi 1970-luvun alussa Ranskassa listaykköseksi. Woolfsonia harmitti, että menestyksestä huolimatta hän oli kotimaassaan jäänyt tuntemattomaksi. Parsons taas oli turhautunut, koska usea hänen äänittämänsä albumi oli noussut Britanniassa listojen kärkeen, mutta se ei näkynyt hänen tuloissaan.
Vuonna 1974 Parsons tapasi sattumalta Woolfsonin, joka ryhtyi hänen managerikseen. Woolfson lupasi hankkia Parsonsille levytyssopimuksen ja rahaa omien suunnitelmiensa toteuttamiseen. Muutamaa viikkoa myöhemmin hän ehdotti Edgar Allan Poe -teemaista hanketta ja tarjosi Parsonsin käyttöön itse kirjoittamaansa materiaalia. Koska Woolfson oli yhtyeen manageri ja koska Parsons oli saanut näkyvyyttä työskenneltyään kuuluisien rock-yhtyeiden kanssa, Woolfson nimesi 20th Century Recordsiin lähettämänsä ehdotuksen ”The Alan Parsons Projectiksi”. Levy-yhtiö piti konseptista, minkä seurauksena nimi jäi elämään. Yhtye perustettiin vuonna 1975. Vaikka projekti nimettiin Parsonsin mukaan, sen albumit syntyivät Parsonsin ja Woolfsonin tiiviin yhteistyön tuloksena.
The Alan Parsons Project ei ollut varsinainen yhtye. Vaikka sessiomuusikoiden käyttö aiheuttikin toisinaan väärinkäsityksiä, Parsons ja Woolfson olivat projektin ainoat viralliset jäsenet. Miesten visiona oli tehdä musiikkia samaan tapaan kuin auteur-ohjaajat tekivät elokuvia. Alfred Hitchcockin ja Stanley Kubrickin kaltaiset ohjaajat olivat nostaneet ohjaajan yksittäisiä tähtinäyttelijöitä keskeisemmäksi huomion kohteeksi, ja Woolfson uskoi, että tuottajan rooli tulisi musiikissa korostumaan samalla tavoin. Parsons oli hiljattain tuottanut Pilot-yhtyeen singlen, joten sessiomuusikoiksi otettiin sen jäseniä. Koska APP:n keulahahmo oli tuottaja eikä soittaja, näyttävän lavashow’n järjestäminen olisi ollut vaikeaa. Parsons ja Woolfson eivät ylipäätään olleet kiinnostuneita live-esiintymisistä ja päättivät siksi, ettei projekti konsertoisi lainkaan. Parsons alkoi myöhemmin katua päätöstä, koska arveli sen vieneen yhtyeeltä mahdollisuuden ”jättimäiseen” suosioon. Woolfson sen sijaan oli tyytyväinen, koska sai nauttia menestyksestä ilman julkisuuden varjopuolia.
Tales of Mystery and Imagination ilmestyi Charisma Recordsin julkaisemana vuonna 1976 ja menestyi yllättäen hyvin. Aikalaisarviot olivat ristiriitaisia ja albumia kritisoitiin siitä, ettei se täysin tavoittanut Poen teosten tunnelmaa. Albumi sai kuitenkin parhaiten tuotetun albumin Grammy-ehdokkuuden, joskaan ei voittanut. Saksassa ja Kanadassa Tales of Mystery and Imagination myi vuosikymmenen loppuun mennessä platinalevyyn oikeuttavan määrän. Britanniassa sille myönnettiin hopealevy loppuvuodesta 1978. Single ”(The System of) Doctor Tarr and Professor Fether” nousi Yhdysvalloissa parhaan 40 joukkoon..
Vuonna 1976 Parsons tuotti Al Stewartin albumin Year of the Cat. Se menestyi hyvin erityisesti Yhdysvalloissa, mikä toi näkyvyyttä myös The Alan Parsons Projectille.
Historia > Hajoamisen jälkeen (1990–)

The Alan Parsons Project ei koskaan konsertoinut, vaan se oli puhdas studioprojekti. Vuodesta 1994 lähtien Parsons on kuitenkin tehnyt kiertueita The Alan Parsons Live Project -nimellä. Hän on myös julkaissut sooloalbumeja, mutta suurin osa hänen konserteissa esittämästään materiaalista on APP:n tuotantoa.
Woolfson teki yhtyeen hajoamisen jälkeen musikaaleja, joissa kuultiin niin Alan Parsons Projectin kappaleita, julkaisematta jääneitä Edgar Allan Poe -aiheisia sävellyksiä kuin uutta musiikkiakin. Vuonna 2009 hän julkaisi The Alan Parsons Project That Never Was -nimellä yhtyeelle kirjoittamaansa materiaalia, joka taiteellisten erimielisyyksien vuoksi oli aikoinaan jäänyt julkaisematta. Samana vuonna Woolfson kuoli munuaissyöpään.
Vuodesta 2006 alkaen APP:n albumeja on julkaistu uusintapainoksina, joiden lisämateriaalina on toisinaan ollut aiemmin julkaisemattomia kappaleita. Albumit ovat Parsonsin remasteroimia, ja myös Woolfsonin tytär Sally on osallistunut niiden kokoamiseen. Eye in the Skyn 35-vuotisjuhlapainos voitti vuonna 2018 Grammy-palkinnon kategoriassa ”best immersive audio album”, mikä oli ensimmäinen The Alan Parsons Projectille myönnetty Grammy.
Vuonna 1979 äänitetty mutta aikanaan julkaisematta jäänyt The Sicilian Defence ilmestyi vuonna 2014. Se oli ensimmäinen kokonaan uutta musiikkia sisältänyt APP-albumi sitten Gaudin, mutta arvostelut olivat varsin kielteisiä eikä Parsons itsekään pitänyt albumia erityisen hyvänä.
Yhtyeen musiikki

Musiikkinäytteet
Debyyttialbumi  sekoitti klassista musiikkia ja progressiivista rockia.
The Alan Parsons Projectin 70-luvun lopun albumit yhdistelivät klassista orkesteria ja elektronisia äänimassoja.
”Eye in the Sky” samannimiseltä albumilta (1982) oli The Alan Parsons Projectin menestynein single. Tyylillisesti se edustaa unimaista kitarapoppia.
Yhtyeen viimeisillä albumeilla oli voimakkaita vaikutteita syntikkapopista ja aikuisrockista.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Yhtyeen musiikki > Vaikutteet ja työskentelytapa

Parsons ja Woolfson halusivat vedota Pink Floydin, Genesiksen, Yesin ja King Crimsonin kaltaisten yhtyeiden yleisöön. The Alan Parsons Projectin tyyli sekoitti progressiivista rockia ja progressiivista popia, mutta painopiste oli yleensä jälkimmäisessä. Kappaleissa oli popmusiikille tyypilliset säkeistö–kertosäe-rakenteet, ja ne pyrkivät tarttuviin, tanssittaviin rytmeihin. Valtavirran popista yhtye poikkesi kuitenkin siinä, että sen musiikissa oli rauhattomia tempojen ja tunnetilojen muutoksia. Lisäksi kappaleiden sovitukset olivat monikerroksisia ja kunnianhimoisia. Parsons itse määrittelee yhtyeen musiikin progressiiviseksi popiksi.
Kaikki The Alan Parsons Projectin sanoitukset ja miltei kaikki sävellykset olivat Woolfsonin mukaan hänen käsialaansa. Lisäksi hän soitti koskettimia useimmilla APP:n kappaleilla ja lauloi monet yhtyeen isoimmista hiteistä, kuten ”Eye in the Sky”, ”Time” ja ”Don’t Answer Me”. Parsons keskittyi enimmäkseen tuottamiseen, ja hänen aikaansaannostaan oli yhtyeen tunnistettava äänimaailma. Hän sävelsi yhtyeelle enimmäkseen instrumentaaleja ja ajoittain myös soitti koskettimia ja lauloi taustoja. Parsons taas on muistellut, että kaikki kappaleet olisi tehty yhteistyössä. Woolfsonin panos olisi ollut suurempi lauluissa, kun taas instrumentaalit olivat etupäässä Parsonsin reviiriä. Sanoitukset teki Woolfson yksin. APP:n albumeja hiottiin jopa kuukausia, ja yhtyeellä oli poikkeuksellinen mahdollisuus viettää studiossa niin paljon aikaa kuin oli tarpeen.
Varsinkin yhtyeen varhaisemmille albumeille ominaisia piirteitä olivat syntetisaattoreilla tuotetut äänimassat, tieteiskirjallisuudesta ammentava tunnelma ja funk-henkiset rytmit, mikä on tehnyt niistä suosittuja lähteitä sämpläämiselle.  Elektronisten soittimien vastapainona Parsons hyödynsi Andrew Powellin tekemiä orkesterisovituksia, mikä oli aikakauden progressiivisille yhtyeille epätavallista. Ne käyttivät yleensä syntetisaattorin ja mellotronin kaltaisia soittimia, mikä Parsonsin mielestä kuitenkin jätti äänimaailman epätäydelliseksi. Aidon klassisen orkesterin käytön hän omaksui The Beatles -tuottaja George Martinilta.
Yhtyeen musiikki > Musiikkityyli

Aikalaisarvioissa huomautettiin usein, että The Alan Parsons Projectia oli vaikea luokitella mihinkään vakiintuneeseen genreen. Yhtyeen musiikkia kuvailtiin 1970-luvun musiikkilehdistössä esimerkiksi avaruusrockiksi. Myös runsaaseen syntetisaattorien käyttöön ja korkeisiin tuotantoarvoihin kiinnitettiin paljon huomiota.
Debyyttialbumi Tales of Mystery and Imaginationin tavoitteena oli tarjota kilpailija Pink Floydin Dark Side of the Moonille, jota Parsons oli ollut tuottamassa. Albumi yhdistelee progressiivista ja klassista musiikkia, hard rockia sekä kepeää popmusiikkia. A-puolen kappale ”The Raven” oli ensimmäisiä vokooderia hyödyntäneitä kappaleita. Parsonsin mukaan kappale ei todennäköisesti ollut aivan ensimmäinen, mutta se oli ensimmäinen, joka sai laajempaa näkyvyyttä. B-puolen pitkä sävellys ”The Fall of the House of Usher” puolestaan oli koko APP:n tuotannon progressiivisin kappale.
Tieteisteemainen I Robot vei yhtyeen musiikkia elektronisempaan ja scifi-henkisempään suuntaan. Albumilla hyödynnetään laajasti tuolloin uutta Yamaha CS-80 -syntetisaattoria, ja sitä pidetään tärkeänä merkkipaaluna elektronisen musiikin synnyssä. Parsonsin mukaan albumilla käytettiin paljon myös oikeaa orkesteria, mikä oli tuolloin progressiiviselle rockille epätavallista, mutta yleisö erehtyi pitämään orkesteria syntetisaattorilla tuotettuna. I Robotilla ja Pyramidilla on vaikutteita myös 70-luvun lopulla suurta suosiota nauttineista diskosta ja funkista, mikä Parsonsin mukaan tosin oli tahatonta.
Even myötä APP:n musiikki siirtyi kaupallisempaan suuntaan ja kokeelliset elementit vähenivät. Albumeille alkoi ilmestyä The Bee Gees -tyyppisiä balladeja, ja äänimaailma muuttui ajan hengen mukaisesti diskanttivoittoiseksi. Tämä suuntaus voimistui 1980-luvun julkaisuissa. Eye in the Skysta alkaen yhtyeen albumit edustavat lähinnä radioystävällistä rock- ja pop-musiikkia. Niitä on kuvailtu esimerkiksi soft popiksi, soft rockiksi ja aikuisrockiksi. Erityisesti Eye in the Sky keskittyi melodian sijaan tekstuuriin. APP:n 1980-luvun puolivälissä julkaisemilla albumeilla on vaikutteita myös tuolloin suositusta syntikkapopista. Progressiivisia elementtejä yhtyeen viimeisillä levyillä ei enää juurikaan ollut.
The Alan Parsons Projectin albumit olivat kappalemateriaalinsa puolesta ajalleen varsin tyypillisiä. Epätavallista sen sijaan oli yhtyeelle ominainen studiotekniikan, syntetisaattorien ja elävän musiikin yhdistäminen sekä pyrkimys tehdä näistä lähtökohdista helposti lähestyttävää progressiivista rockia. Koska The Alan Parsons Projectin albumit sekoittivat eri tyylilajeja, radiokanavien oli helppo poimia niiltä kohdeyleisönsä makuun sopivaa musiikkia, mikä lisäsi yhtyeen suosiota.
Yhtyeen musiikki > Sanoitukset

Kaikki The Alan Parsons Projectin albumit oli rakennettu jonkin yhtenäisen teeman ympärille. Usein aihe ja erityisesti kansitaiteet ottivat vaikutteita tieteisfiktiosta. Muita tyypillisiä aiheita olivat kirjallisuus, psykologia ja fantasia. Vaikka yhtye viittasi albumiensa ja kappaleidensa nimissä toistuvasti kuuluisiin kirjailijoihin, olivat albumeilla kerrotut tarinat itsenäisiä kokonaisuuksiaan lukuun ottamatta Edgar Allan Poe -aiheista esikoisalbumia Tales of Mystery and Imagination.
Sessiomuusikot

Woolfsonin ja Parsonsin ohella The Alan Parsons Projectin albumeilla esiintyi suuri määrä sessiomuusikoita, ja jokaisella albumilla soitti eri kokoonpano. Sessiomuusikot eivät olleet The Alan Parsons Projectin vakituisia jäseniä, vaan heidät pyydettiin aina tarvittaessa mukaan. Jotkut heistä tekivät kuitenkin yhtyeen kanssa yhteistyötä pitkäänkin. Esimerkiksi Ian Bairnson soitti kitaraa yhtyeen kaikilla albumeilla, ja Andrew Powell sovitti orkesterisäestyksen yhtyeen kaikkiin albumeihin lukuun ottamatta Vulture Culturea, jolla orkesteria ei käytetty lainkaan. Vuonna 1983 Powell levytti albumillisen orkesterimusiikiksi sovitettuja The Alan Parsons Projectin kappaleita. Parsons myös tuotti Powellin Ladyhawke-elokuvaan 1985 tekemän ääniraidan.
Kullakin albumilla lauluraitoja esitti useampi laulaja. Monet yhtyeen nopeatempoisista hiteistä (”Games People Play” ja ”I Wouldn't Want to be Like You”) lauloi Lenny Zakatek. Jotkut vierailevista muusikoista olivat tunnettuja jo entuudestaan. Esimerkiksi Tales of Mystery and Imaginationin kappaleen ”The Tell-Tale Heart” esitti Arthur Brown, kun taas Eve-albumin ”Don’t Hold Backin” lauloi Pink Floydin ”The Great Gig in the Skyn” säveltänyt ja laulanut Clare Torry. Demovaiheessa kappaleet lauloi aina Woolfson, ja lopullinen laulaja etsittiin vasta kappaleen jo valmistuttua. Parsons ja Woolfson onnistuivat yleensä valitsemaan laulajan, jonka ääniala soveltui kappaleeseen ongelmitta, mutta Torryn tapauksessa melodiaan täytyi tehdä pieniä muutoksia, koska ”Don’t Hold Back” oli alkujaan tarkoitettu mieslaulajalle.
The Alan Parsons Projectissa vaikuttaneet basisti David Paton ja laulaja Chris Rainbow esiintyivät Camelin albumeilla The Single Factor (1982) ja Stationary Traveller (1984). Jälkimmäisellä soitti lisäksi APP:n saksofonisti Mel Collins. Camel äänitti Abbey Roadin studioilla samaan aikaan APP:n kanssa, jolloin yhtyeen keulahahmo Andy Latimer vaikuttui sessiomuusikoiden taidoista. The Alan Parsons Projectin ja Camelin 80-luvun alkupuolen albumit muistuttavatkin tyylillisesti melko paljon toisiaan.
Joukko The Alan Parsons Projectin vakituisia sessiomuusikoita levytti ja julkaisi vuonna 1984 Parsonsin tuottaman albumin nimellä Keats. APP:n muusikoista yhtyeeseen kuuluivat Bairnsonin ja Patonin lisäksi laulaja Colin Blunstone ja rumpali Stuart Elliott; koskettimia soitti Camelin Pete Bardens. Musiikillisesti Keats edusti The Alan Parsons Projectia suoraviivaisempaa ja vähemmän kokeellista ilmaisua. Parsons ja Woolfson eivät myöskään osallistuneet sävellystyöhön, vaan kappaleet merkittiin soittajien itse kirjoittamiksi.
Populaarikulttuurissa

Monet The Alan Parsons Projectin kappaleista ovat tulleet suosituiksi urheilutapahtumien yhteydessä. Gaudi-albumilta mukaillusta laulunpätkästä ”La Sagrada, Barcelona” tuli heti albumin ilmestyttyä suosittu hokema espanjalaisten jalkapallofanien keskuudessa. Eye in the Skyn avauskappaletta ”Siriusta” käytetään usein hengen nostattamiseen urheilutapahtumissa, ja se on tullut tunnetuksi koripalloseura Chicago Bullsin sisääntulomusiikkina. Bonnie Tylerin versio Ammonia Avenuen kappaleesta ”Limelight” toimi Saksassa vuoden 1996 olympialaisten virallisena tunnusmusiikkina.
The Alan Parsons Projectin musiikkia on käytetty myös elokuvissa ja TV-sarjoissa kuten Donnie Brasco ja Flubber – maailman mahtavin mönjä (molemmat 1997) sekä Simpsonien jaksossa ”Kanuunanruokaa” (1996). Elokuvassa Austin Powers – kumma jätkä (1997) mainitaan ”tohtori Alan Parsonsin” kehittämä lasersäde, jonka avulla tohtori Paha aikoo valloittaa koko maailman. Eräs elokuvan hahmoista huomauttaa tähän, että nimi ”The Alan Parsons Project” on jo varattu.
Suomessa Pyramid-albumin kappaletta ”Hyper-Gamma-Spaces” käytettiin Kuningaskuluttajan tunnusmusiikkina 1990-luvun alussa. Tämän lisäksi YLE käytti yhtyeen kappaletta ”Where’s The Walrus?” Jyväskylän MM-rallin koostelähetysten tunnusmusiikkina 1990-luvulla.
Diskografia

| --- | --- |
 Viralliset albumit Tales of Mystery and Imagination (1976)  I Robot (1977)  Pyramid (1978)  Eve (1979)  The Turn of a Friendly Card (1980)  Eye in the Sky (1982)  Ammonia Avenue (1984)  Vulture Culture (1985)  Stereotomy (1986)  Gaudi (1987) :  Yhtyeeseen liittyviä albumeja Andrew Powell and The Philharmonia Orchestra Play the Best of The Alan Parsons Project (1983)  Freudiana (1990)  Eric Woolfson sings The Alan Parsons Project That Never Was (2009)  The Sicilian Defence (2014)
Jäsenet > Viralliset jäsenet

Alan Parsons – tuotanto, äänitys, ohjelmointi, säveltäminen, kosketinsoittimet, kitara, taustalaulu
Eric Woolfson – säveltäminen, sanoittaminen, piano, kosketinsoittimet, laulu
Jäsenet > Sessiomuusikoita

Luettelo sisältää vain merkittävimmät The Alan Parsons Projectin albumeilla esiintyneet muusikot. Yksittäisissä kappaleissa esiintyneitä laulajia ei mainita, vaikka he olisivat tunnettujakin. Lähteenä on käytetty The Alan Parsons Projectin levynkansien tekijätietoja.
|  | Tales of Mystery and Imagination | I Robot | Pyramid | Eve | The Turn of a Friendly Card | Eye in the Sky | Ammonia Avenue | Vulture Culture | Stereotomy | Gaudi | Freudiana |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Ian Bairnson (kitara): 
Colin Blunstone (laulu): 
Mel Collins (saksofoni): 
Laurie Cottle (basso): 
Richard Cottle (kosketins., saks.): 
Stuart Elliott (lyömäsoittimet): 
Jack Harris (laulu): 
Billy Lyall (kosketinsoittimet): 
Duncan Mackay (kosketinsoittimet): 
John Miles (laulu): 
David Paton (basso, laulu): 
Andrew Powell (orkesterisovitukset): 
Chris Rainbow (laulu): 
Stuart Tosh (lyömäsoittimet): 
Dave Townsend (laulu): 
Lenny Zakatek (laulu):
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alan Parsons. (englanniksi)
The Alan Parsons Project. (englanniksi)
| n k The Alan Parsons Project |
| --- | --- |
 Alan Parsons  Eric Woolfson 
Albumit:  Tales of Mystery and Imagination (1976)  I Robot (1977)  Pyramid (1978)  Eve (1979)  The Turn of a Friendly Card (1980)  Eye in the Sky (1982)  Ammonia Avenue (1984)  Vulture Culture (1985)  Stereotomy (1986)  Gaudi (1987)  The Sicilian Defence (2014) 
Katso myös:  Andrew Powell and the Philharmonia Orchestra Play the Best of The Alan Parsons Project (1983)  Keats (1983–1984)  Ladyhawke (1985)  Freudiana (1990)  The Alan Parsons Project That Never Was (2009) 
The Alan Parsons Live Project vuonna 2017.
Systemd

| systemd |
| --- | --- |


Luoja:  Lennart Poettering, Kay Sievers
Kehityshistoria
Vakaa versio:  257.4 (6. maaliskuuta 2025)
Kehitystilanne:  aktiivinen
Tiedot
Ohjelmistotyyppi:  init
Alusta:  Linux
Lisenssi:  GNU Lesser General Public License, versio 2.1 tai myöhempi
Aiheesta muualla
Verkkosivusto
Versiohallinta
systemd on suosittu Linux-käyttöjärjestelmässä käytetty init-ohjelman korvaaja. Muitakin init-ohjelman korvaajia on käytössä. Systemd käynnistää tärkeimmät ohjelmat sekä hoitaa järjestelmän lokitietojen keruun, cron-tyyppisen tehtävien ajoituksen sekä useita muita tehtäviä. Se hoitaa esimerkiksi virranhallinnan, laitteistohallinnan, liittää levyosiot, huolehtii levyjen salauksesta, verkkoyhteyksien hallinnasta, järjestelmään kirjautumisesta, järjestelmän nimen, kellonajan ja maa-asetusten hallinnasta.
systemd:n ovat kehittäneet Red Hatillä Lennart Poettering ja Kay Sievers.
Ohjelma on ensimmäinen prosessi, jonka Linux-ydin käynnistää tietokoneen käynnistyessä. Eräitä kehityskohteita aiempiin ratkaisuihin olivat käynnistymisnopeuden parantaminen sekä laitteiston ja ohjelmiston muutoksien käsittely käynnissä olevassa järjestelmässä. systemd korvaa perinteiset Unix-tyyliset suoritustasot (runlevel) omalla ratkaisullaan, mutta tarjoaa yhteensopivuuden.
systemd:n käynnistämiä palveluita muokataan systemctl-ohjelmalla.
systemd:n hallinta tapahtuu D-Bus-väylän läpi. systemd myös julkaisee kaikkien palvelujensa tilan väylällä.
systemd:n lokeja puolestaan tarkastellaan journalctl-komennolla.
systemd-resolved on nimipalvelun käsittelyyn tarkoitettu paikallinen palvelu, joka tarjoaa tietokoneen sovelluksille nimipalvelun käsittelyn. Palvelu tukee nimipalvelutietojen välimuistia ja siinä on kokeellinen tuki DNSSEC ja DNS over TLS -varmistuksille. Nimipalvelutuki on saatavilla kolmen rajapinnan kautta: D-Bus, natiivi ohjelmointirajapinta (Varlink), ja glibc:n tukema Name Service Switch (NSS). Lisäksi se kuuntelee paikallisesti nimipalvelulle tarkoitetussa portissa jotta ohjelmat, jotka eivät käytä näitä rajapintoja voivat käyttää palvelua kuten muuta DNS-palvelua. systemd:n nimipalvelun toimintaa tarkastellaan resolvectl-komennolla.
Historia

Aiemmin Linux-alustalla käytettiin System V:n tyylistä SysVInit:iä ja BSD:n initiä, joiden jälkeen tulivat service ja chkconfig -ohjelmat. Myöhemmin tuli Upstart, jonka systemd on korvannut useissa paikoissa. Red Hat halusi pitää Canonicalin ylläpitämän Upstartin, mutta Debian-projektin siirryttyä käyttämään systemd:tä kiinnostus Upstartiin päättyi.
systemd:n käyttö tuli pakolliseksi GNOME:n version 3.8 myötä.