stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Punajalkasuula
Koko ja ulkonäkö

Punajalkasuula on sukunsa pienin laji. Sen pituus 66–77 senttiä, ja paino 850–1100 grammaa. Siipiväli on 91–101 senttiä. Naaraat ovat hieman koiraita suurempia. Lajilla on vahvat niskalihakset ja kiilamainen pyrstö. Nokka on pitkä, suippo ja reunoilta sahalaitainen, joka auttaa saaliin nappaamisessa. Naaman ympärystän iho on yleensä paljas. Silmät ovat nokan vierellä ja osoittavat suoraan. Silmien iiris on hyvin vaalea. Siivet ovat pitkät ja suipot. Ne ovat varsin takana ja auttavat punajalkasuulaa lentämään kovassa tuulessa ja sukeltamaan. Sen räpyläjalat ovat lyhyet ja vahvat. Jalat ovat hyvin takana helpottaen uimista ja niissä on myös runsaasti verisuonia poikasten lämmittämiseksi.
Punajalkasuulalla on useita eri värimuotoja, joilla jokaisella on punaiset räpylät. Värimuunnoksia on seuraavanlaisia: valkopyrstöinen ruskea muoto, valkopäinen ja valkopyrstöinen ruskea muoto, kullanvalkoinen muoto, sekä valkoinen muoto, jonka siivissä mustaa. Lisäksi Galápagossaarilla elää mustapyrstöinen muoto. Galápagossaarten punajalkasuulista 95 prosenttia on ruskeita, loput valkoisia. Ruskeita ja valkoisia yksilöitä elää rinnakkain myös muilla alueilla kuten Tobagolla. Kullanruskeita yksilöitä elää vain Joulusaarella. Punajalkasuulan vatsapuoli on yleensä valkoinen, joka auttaa naamioitumaan saaliseläimiltä. Tummat höyhenet auttavat myös ruumiinlämmön ylläpidossa. Höyhenpuvussa on jatkuvasti sulkasato, pesintäaikaa lukuun ottamatta. Punajalkasuula ei kuitenkaan missään vaiheessa menetä lentokykyään. Koko höyhenys uusiutuu kerran tai kaksi vuodessa. Nokka on vaaleansininen. Nuoret linnut erottaa aikuisista mustanruskean nokan, vaaleanpunaisen naaman ja kellertävien jalkojen perusteella.
Punajalkasuulaa muistuttaa tavallista suulaa, mutta suula on suurempi ja sillä on mustaa vain siipien kärjissä. Lisäksi sen silmien edustalla höyhenpeite, vaikka punajalkasuulalla silmien edusta on paljas. Laji muistuttaa myös nuoria ruskosuulia, joiden rinta ja kaula ovat kuitenkin tummemmat. Tämä jättää rinnan ja vatsan välille selvän värirajan, jota punajalkasuulalla ei ole. Ruskosuulan siipien alapinnat ovat myös vaaleat. Naamiosuulalla taas on musta naama ja tumma pyrstö. Lisäksi nuoret naamiosuulat ovat vatsapuolelta myös täysin vaaleita. Punajalkasuulasta sinajalkasuulan erottaa siitä, että sinijalkasuulan selkä ja pyrstö ovat tummia. Nuorilla sinijalkasuulilla on myös valkoinen vatsa ja vaaleaa siivissä.
Levinneisyys elinympäristö

Punajalkasuulia elää ympäri maailman trooppisilla ja subtrooppisilla merialueilla. Se on laajimmalle levinneitä suulalajeja ja ilmeisesti maailman runsaslukuisin suulalaji. Yksi suurimmista populaatioista elää Galápagossaarilla, jossa elää arviolta neljännesmiljoona paria.
Punajalkasuulasta erotetaan eri lähteissä 2–4 alalajia. Nimialalaji S. s. sula elää Karibialla ja Lounais-Atlantilla, S. s. rubripes elää Tyynenmeren keski- ja länsiosissa, ja Intian valtameren alueella. Kolmas alalaji on S. s. websteri, jota tavataan Tyynen valtameren itäosissa.
Punajalkasuulan saalistusalueet ovat avomerellä. Se pesii trooppisilla rannikkoalueilla ja saarilla, pääasiassa kuitenkin koralliatolleilla ja vulkaanisilla saarilla. Pesimispaikat ovat puissa ja pensaissa.
Punajalkasuula ei ole maailmanlaajuisesti uhanalainen, mutta on taantunut tasaisesti viime vuosisatojen aikana. Yhdyskuntia on hävinnyt etenkin Intian valtamereltä ja Atlantin eteläosista. Jotkin paikalliset populaatiot ovat ihmistoiminnan takia uhattuna. Suurimmat uhat ovat metsien hakkuut ja kalastusteollisuus, koska metsien hävittäminen tuhoaa punajalkasuulien pesimäpuita ja kalastus vie suulilta ravintoa. Huolta on aiheuttanut myös se, että ihmisen keräävät suulien munia ja myyvät niitä ympäri maailmaa. Tämän takia munienkeruu on riistäytynyt käsistä. Punajalkasuula on nykyään rauhoitettu joillain alueilla. Tapa pesiä puissa on saattanut myös suojella lajia jossain määrin ihmisen häirinnältä ja auttaa sitä pysymään suhteellisen runsaslukuisena.
Elintavat

Punajalkasuula on hyvin sosiaalinen lintu. Se voi pesiä useiden satojen suulaparien muodostamissa yhdyskunnissa. Laji enimmäkseen päiväaktiivinen, mutta voi liikkua yölläkin saalistaakseen pinnalle nousevia kalmareita. Kalastusretket voivat kestää useita päiviä. Punajalkasuulan retket ovat pidempiä kuin millään muulla suulalajilla. Se levittää höyheniinsä sukimarauhasesta öljyä, joka pitää ne vedenpitävinä ja auttaa lämmön säilyttämisessä. Muita tapoja säädellä ruumiinlämpöä ovat räpylöiden levittäminen, siipien nostaminen keholta sekä jaloille ulostaminen, jotka auttavat ruumiin viilentämisessä. Saadakseen lisää lämpöä punajalkasuula levittää siipensä aurinkoon päin, jolloin siipien mustat kohdat imevät itseensä lämpöä.
Punajalkasuulan päästämät äänet ovat vaihtelevia. Niitä käytetään sekä soidinmenoissa, että muussa viestinnässä. Eri sukupuolten henkitorven ja äänielinten rakenne ovat erilaiset, joten niiden ääntely on erilaista. Koiras pystyy päästämään heikkoja surumielisiä vihellyksiä, naaras taas päästää kaakattavia ja törähteleviä ääniä. Nuorten lintujen ääntely on samanlaista kuin naarailla.
Elintavat > Ravinto

Punajalkasuulan suosikkiravintoa ovat lentokalat ja kalmarit. Se syö kuitenkin kaikkea saatavilla olevaa kalaravintoa ja seuraa usein myös kalastusaluksia. Lajin ravinnonhakuretket ovat pidempiä kuin millään muulla suulalajilla,
jopa 150 kilometrin pituisia. Suulat etsivät saalista ilmasta käsin hyvän näkönsä avulla. Havaittuaan saaliin, punajalkasuula syöksyy suoraan veteen nappaamaan saaliseläimen. Se saattaa sukeltaa jopa 30 metrin syvyyteen Naaraat pystyvät sukeltamaan syvemmälle kuin koiraat suuremman painonsa ansiosta. Saalis niellään ennen pintaan nousua, jotta lajitoverit eivät ehtisi varastaa sitä. Punajalkasuulat kalastavat nimittäin parvina. Punajalkasuulat voivat saalistaa myös delfiinien ja tonnikalojen kanssa, jotka paimentavat kalaparvia pintaa kohti. Muita suulia pienempänä ja ketterämpänä punajalkasuula kykenee nappaamaan saaliin myös lennosta käsin. Tapa on tehokas etenkin lentokalojen saalistuksessa.
Elintavat > Lisääntyminen ja elinikä

Punajalkasuulat pesivät yhdyskunnissa. Niiden pesimäalueiden vuodenaikojen vaihtelut ovat vähäisiä, joten laji aloittaa pesinnän kun ruokaa riittävästi saatavilla. On kuitenkin melko tavallista, että saaliskalojen määrä vähenee pesinnän myöhemmässä vaiheessa, jolloin poikasia saattaa kuolla joukoittain nälkään. Punajalkasuulat parittelevat noin 15 kuukauden välein. Koiraat yrittävät houkutella naaraita esittämällä niille soidinesitystä, jonka aikana koiraat kääntävät nokkansa, pyrstönsä ja siipensä osoittamaan ylöspäin. Kun pari on muodostettu, se palaa samalle pesintäpaikalle vuosi toisensa jälkeen. Punajalkasuula rakentaa oksista kyhätyn pesänsä pensaan päälle tai pienen puun oksille. Se on ainoa puussa pesivä suulalaji. Pesät ovat varsin huteria. Naaras munii kerralla vain yhden liidunvalkean munan, jota molemmat vanhemmat hautovat noin 45 päivää. Poikaset eroavat aikuisista mustanruskean nokan, kellertävien jalkojen ja purppuranvärisen naaman perusteella. Poikanen jättää pesän ja tulee lentokykyiseksi noin kolmen kuukauden ikäisenä. El Niño-vuosina, jolloin ravintoa on niukasti, pesästä lähtö voi kestää paljon pidempäänkin. Täysikasvuisiksi tultuaan poikaset levittäytyvät laajalle alueelle, jopa tuhansien kilometrien päähän synnyinseudultaan. Nuoret linnut tulevat sukukypsiksi 2-3 vuoden ikäisinä. Lisääntyvän punajalkasuulan keskimääräinen elinikä on noin 23 vuotta, mutta voi elää yli 40-vuotiaaksikin.
Valkoinen punajalkasuula Midwaysaarilla.
Ruskea S. s. websteri -alalajiin kuuluva punajalkasuula Galápagossaarilla.
Emo poikasensa seurassa Korallimeren saarten territoriossa, Australiassa.
Sula sula
Punajalkasuulan poikanen Palmyran atollilla.
Purmon vaakuna

Purmon vaakuna
Purmon kunnanvaakuna on saanut aiheensa pitäjän alueella sijaitsevasta Suomen suurimmasta siirtolohkareesta, Ilveskivestä. Lohkare on saanut nimensä sen ympäristöstä eleilleestä ilveksestä, joskin viimeiset ilvekset alueella on tavattu 1900–luvun alussa.
Vaakunan on suunnitellut Torsten von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 19. kesäkuuta 1954. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kolmoisvuori, jolla seisoo taakseen katsova ilves; kaikki kultaa, paitsi ilveksen varukset punaiset ja korvatöyhdöt mustat”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi Purmon liityttyä Pietarsaaren maalaiskuntaan 1977.
Punakuusi

| Punakuusi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Magnoliophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Mäntymäiset Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Kuuset Picea
Laji::  rubens
Kaksiosainen nimi
 Picea rubens  (Sarg.)  

Katso myös
   Punakuusi Wikispeciesissä   Punakuusi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punakuusi (Picea rubens) on Pohjois-Amerikan itäosista kotoisin oleva ainavihanta, keskikokoinen havupuu, joka kuuluu kuusten sukuun ja mäntykasvien heimoon. Se on valittu Nova Scotian provinssipuuksi.
Ulkonäkö ja koko

Punakuusi on pitkäikäinen puu, joka alkaa tuottaa siementä 15–20 vuoden iässä ja elää usein yli 350 vuoden ikäiseksi. Se kasvaa keskimäärin 18–23 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 30–61 senttimetriä paksuksi. Suurin elossa oleva punakuusi on 33,5 metriä korkea ja 133 senttimetriä paksu ja kasvaa Great Smoky Mountainsin kansallispuistossa Pohjois-Carolinassa.
Punakuusella on lähelle maanpintaa levittäytyvä juuristo, kapean kartiomainen latvus ja siirottavat haarat, jotka ympäröivät runkoa säännöllisinä kiehkuroina. Runkoa peittää karhea, hilseilevä, harmaan- tai punertavanruskea kaarna. Kuluvan kesän kasvainranka on paksuhko, kellanruskea ja kalju tai karvainen. Kärkisilmut ovat punertavanruskeat, pistäväkärkiset ja läpimitaltaan 5–8 millimetriä. Lehdet ovat kiiltäviä, kellan- tai tummanvihreitä, taipuisia neulasia. Yksittäinen neulanen on 8–25 millimetriä pitkä, teräväkärkinen, läpileikkaukseltaan neliskulmainen ja kauttaaltaan ilmarakojen peittämä.
Muiden kuusien tapaan punakuusi on yksikotinen eli samassa yksilössä kasvaa sekä hede- että emikukintoja. Käpymäiset kukinnot syntyvät heinäkuussa edellisten vuosikasvaimien oksanhankoihin mutta kehittyvät lopullisesti vasta seuraavan vuoden toukokuussa. Hedekukinnot ovat riippuvat ja kirkkaanpunaiset. Emikukinnot ovat pystyt ja kirkkaanvihreät, hivenen purppuranpunaiseen vivahtavat. Emikukinnot kypsyvät syys–lokakuuhun mennessä luumunmuotoisiksi kävyiksi, jotka ovat vaaleanpunaruskeita ja pituudeltaan 3–5 senttimetriä. Ohuiden ja pyöreäkärkisten käpysuomujen alle kehittyy ohutkuorisia ja siivekkäitä siemeniä. Kävyt eivät säily pitkään puussa ja niistä vapautuneet siemenet itävät yleensä jo seuraavana keväänä.
Levinneisyys

Punakuusi on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista. Sen luontainen levinneisyysalue ulottuu Kanadassa Cape Bretonin saarelle, Nova Scotiaan, New Brunswickiin, Etelä-Québeciin ja Kaakkois-Ontarioon sekä Yhdysvalloissa Maineen, New Yorkiin, Koillis-Pennsylvaniaan, New Jerseyn pohjoisosiin ja Koillis-Massachusettsiin. Se on levinnyt Appalakkien vuoristoa pitkin myös Marylandin länsiosiin, Länsi-Virginian itäosiin, Virginian pohjois- ja itäosiin, Pohjois-Carolinan länsiosiin sekä Tennesseen itäosiin.
Elinympäristö

Punakuusi kasvaa viileässä ja kosteassa ilmastossa aina 2 000 metrin korkeuteen asti. Se kestää hyvin varjostusta ja viihtyy korvissa, humuspeitteisillä kallioilla sekä tuoreissa, niukkaravinteisissa metsissä.
Käyttö

Punakuusi on valkokuusen ohella Pohjois-Amerikan tärkeimpiä paperi- ja sahateollisuuden raaka-aineita. Sen puuaines on vaaleaa, kevyttä, suorasyistä ja sitkeää ja soveltuu erinomaisesti jousisoittimien rakentamiseen. Pohjois-Amerikan intiaanit käyttivät punakuusen pitkiä juuria naruna ja tilkitsivät sen hartsilla koloja ja vuotavia saumoja. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa sen pihkasta valmistettiin teollisesti purukumia Mainessa.
Punakuusi on monille lintulajeille tärkeä pesimä- ja suojapaikka ja ravinnonlähde. Sen kaarnaa, siemeniä ja neulasia käyttävät ravinnokseen myös lumikenkäjänis, puupiikkisiat ja muut pienet nisäkkäät.
Aiheesta muualla

Punakuusi (Picea rubens) Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö.
United States Department of Agriculture (USDA): Picea rubens (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q469151  Wikispecies: Picea rubens  CoL: 4HQ4Q  EoL: 1033620  EPPO: PIERU  EUNIS: 150690  FEIS: picrub  FNA: 233500913  GBIF: 5284717  GRIN: 316777  iNaturalist: 121931  IPNI: 195909-2  IRMNG: 10765825  ITIS: 18034  IUCN: 42335  NatureServe: 2.140160  NCBI: 3333  NZOR: d81116c7-1374-4ad0-89e5-f3c2fee93f2e  Observation.org: 141794  Open Tree of Life: 771655  PPE: picea-rubens  Plant List: kew-2563588  PLANTS: PIRU  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:195909-2  Tropicos: 24900171  VASCAN: 7177  WFO: wfo-0000482650 
Täysikasvuinen punakuusi.
Puolisukeltajat

| Puolisukeltajat |
| --- | --- |
 Sinisorsa (Anas platyrhynchos)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Sorsalinnut Anseriformes
Heimo::  Sorsat Anatidae
Alaheimo::  Puolisukeltajat Anatinae  Leach, 1820
Suvut
 Mandariinisorsat (Aix)  Amazoniantavit (Amazonetta)  Sorsat (Anas)  Sumatransorsat (Asarcornis)  Sotkat (Aythya)  Myskisorsat (Cairina)  Pisamatavit (Callonetta)  Lyijysorsat (Chenonetta)  Tukkasorsat (Lophonetta)  Liuskanokkasorsat (Malacorhynchus)  Marmorisorsat (Marmaronetta)  Narskut (Netta)  Kääpiösorsat (Nettapus)  Naamiokuparisorsat (Nomonyx)  Kanelisorsat (Pteronetta)  Ruusupääsorsat (Rhodonessa)  Papuansorsat (Salvadorina)  Sepelsorsat (Speculanas)  Matanas 
Katso myös
   Puolisukeltajat Wikispeciesissä   Puolisukeltajat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Puolisukeltajat (Anatinae) ovat sorsien (Anatidae) heimoon kuuluvia lintuja, jotka syövät ruokaa veden pohjasta pitämällä takaruumiinsa pinnalla. Puolisukeltajat etsivät yleensä ravintoa veden pohjalta matalista rantavesistä. Suurin osa puolisukeltajien ravinnosta koostuu levistä, selkärangattomista ja vesikasveista. Syvemmällä avovedessä ruokailevat puolestaan kokosukeltajat, jotka käyttävät ravinnokseen joko pieniä kaloja tai pohjaeläimiä. Ravintoa hakiessaan ne sukeltavat kokonaan veden pinnan alle.
Puolisukeltajat viihtyvät rehevissä vesissä. Matalat, runsaskasvustoiset rantavedet tarjoavat ravinnon monille vesilinnuille, kahlaajille sekä runsaalle rantalinnustolle. Vesilinnuista puolisukeltajat hakevat ravintonsa matalista rantavesistä ja pintakasvillisuuden seasta. Puolisukeltajilla on yleensä leveä ”siivilänokka”, jonka läpi ne seulovat syötäviä aineksia.
Kokosukeltajan ja puolisukeltajan erottaa paitsi sukellustavasta myös lentoonlähtötavasta. Kokosukeltaja juoksee pitkin veden pintaa, kun puolisukeltaja ponnahtaa lentoon suoraan vedestä.
Puolisukeltajista sinisorsa talvehtii useissa Suomen kaupungeissa. Sorsista puolisukeltajiin kuuluvat myös jouhisorsa, tavi, lapasorsa, haapana, heinätavi, harmaasorsa ja ristisorsa.
Puolisukeltajan ruumiinrakenne

Jalat sijaitsevat vartalon keskiosassa, jonka takia ne pystyvät liikkumaan melko hyvin myös maalla. Puolisukeltajat ovat myös pyöreämuotoisempia kuin kokosukeltajat ja niiden nokka ei ole niin terävä.
Puranat

Historia
Jumalat
Suuntaukset
Mytologia
Uskomukset ja tavat
Dharma
Artha
Kaama
Mokša
Karma
Samsara
Jooga
Bhakti
Mayasura
Puja
Mandir
Suuntaukset
Shaivismi
Vaishnavismi
Veerashaivismi
Smartismi
Reformihindulaisuus
muut suuntaukset
Tekstit
Veda-kirjat
Upanishad
Ramayana
Mahabharata
Bhagavad Gita
Purana
muut tekstit
Katso myös
Krishna-liike
Kastilaitos
Kalenteri
Hindulaisuuden kritiikki
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Puranat ovat kokoelma hindulaisia tekstejä, jotka on kirjoitettu 400–1000 -luvuilla, joskin suullisesti materiaali lienee ollut olemassa osin jo 400-luvulta eaa. lähtien. Puranat kirjoitettiin Veda-uskonnon jumalten tuomiseksi kansan pariin. Tekstit on yleensä kirjoitettu kertomusten muotoon, ja ne ilmentävät Vedojen etiikkaa myyttien, sankaritekojen ja vertausten kautta. Puranat oli tarkoitettu tavalliselle kansalle, joka ei voinut lukea oppineiden käytössä olevia Vedoja. Siten ne eivät ole kaunokirjallisesti taidokkaita, vaan hyvin arkisesti kirjoitettuja. Puranat levisivät aluksi kiertävien runonlaulajien kautta, kunnes ne kirjoitettiin ylös.
Varsinaisia puranoita on 18 kappaletta. Niille jokaiselle on lisäksi olemassa "lisä-purana" eli upapurana.
Bhagavata-puranan sivu
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puranat Wikimedia Commonsissa
Pulkkila

| Pulkkila> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Siikalatva |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  64°16′N, 025°52′E
Lääni:  Oulun lääni
Maakunta:  Pohjois-Pohjanmaan maakunta
Seutukunta:  Siikalatvan seutukunta
Kuntanumero:  617
Hallinnollinen keskus:  Pulkkilan kirkonkylä
Perustettu:  1867
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Piippola Kestilä Rantsila Pulkkila
– syntynyt kunta:  Siikalatva
Pinta-ala:  411,23 km²  (1.1.2008)
– maa:  381,4 km²
– sisävesi:  29,83 km²
Väkiluku:  1 569   (31.12.2008)
– väestötiheys:  4,11 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  14,9 %
– 15–64-v.:  63,8 %
– yli 64-v.:  21,3 %
Uljuan tekojärven rantaa Pulkkilassa.
Pulkkila on entinen kunta, joka sijaitsi Pohjois-Pohjanmaan maakunnan kaakkoisosassa Oulun läänissä. Kunnassa asui 1 569 ihmistä ja sen pinta-ala oli 411,23 km2, josta 29,83 km2 oli vesistöjä. Väestötiheys oli 4,11 asukasta/km2.
Pulkkilan naapurikunnat olivat Haapavesi, Kestilä, Piippola ja Rantsila.
Pulkkilan kirkonkylä sijaitsee Siikajoen suurimman sivujoen Lamujoen varrella, noin 90 kilometriä Oulun eteläpuolella. Jyväskylään on matkaa 247 kilometriä.
Pulkkilassa on metalliteollisuutta, ja siellä sijaitsee mm. teräsputkia valmistava tehdas.
Vuoden 2009 alussa Pulkkilasta tuli yhdessä Kestilän, Piippolan ja Rantsilan kanssa osa kuntaliitoksessa muodostettua Siikalatvan kuntaa.
Historiaa

Pulkkilan pysyvä asutus syntyi ilmeisesti 1500-luvun puolivälissä. Ensimmäisen kerran se mainitaan asiakirjoissa vuonna 1562 nimellä Naaraskoski. Nimi Pulkkila vakiintui saman vuosisadan loppuun mennessä tuolloisen kylän suurimman talon mukaiseksi. Itsenäinen seurakunta Pulkkila oli vuodesta 1671 lähtien. Tuolloin sen alue käsitti koko nykyisen Siikalatvan. Vuonna 1768 Lamun, Piippolan ja Tavastkengän talolliset rakensivat Piippolaan oman kirkon ja vähitellen Pulkkilan itä- ja eteläosat itsenäistyivät Piippolan kappeliseurakunnaksi.
Politiikka

Ennen kuntaliitosta ylintä päätösvaltaa käytti Pulkkilan kunnanvaltuusto, johon kunnallisvaaleissa valittiin 17 jäsentä. Keskusta ja Vasemmistoliitto olivat perinteisesti kunnan vahvimmat puolueet.
Tunnettuja pulkkilalaisia

Listalla on mukana tunnettuja pulkkilalaisia sekä Pulkkilassa syntyneitä.
Irja Auroora, oopperalaulaja
Ossi Bäckmand (s. 1942), kestävyysjuoksija
Rafael Engelberg (1882–1962), kirjailija
Pentti Haanpää (1905–1955), kirjailija
T. I. Itkonen (1891–1968), kielitieteilijä
Ilmari Kianto (1874–1970), kirjailija
Martti Koskinen (1941–1988), sanoittaja-säveltäjä
Jussi Niilekselä (s. 1950), ohjaaja
Antti Rantakangas (1964–2019), poliitikko
Nähtävyyksiä

Pulkkilan kirkko, Josef Stenbäck 1909
Kirkkotapuli, C. L. Engel 1843
Pappila Lamujoen rannassa, kirjailija Ilmari Kiannon synnyinkoti
Kotiseutumuseo
Suomen sodan Pulkkilan taistelun muistomerkki
Perinteikäs kylänraitti
Haapavuoren luontopolku
Uljuan tekojärvi
Sivukylät

Hyvärilä
Junnonoja
Laakkola
Latva
Vorna
Ruokakulttuuri

Pulkkilan pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla palvilihavelli, ohraryyneillä höystetty lihakeitto palvatusta naudanlihasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pulkkila Wikimedia Commonsissa
| n k Pohjois-Pohjanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Alavieska  Haapajärvi  Haapavesi  Hailuoto  Ii  Kalajoki  Kempele  Kuusamo  Kärsämäki  Liminka  Lumijoki  Merijärvi  Muhos  Nivala  Oulainen  Oulu  Pudasjärvi  Pyhäjoki  Pyhäjärvi  Pyhäntä  Raahe  Reisjärvi  Sievi  Siikajoki  Siikalatva  Taivalkoski  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  Ylivieska 
Entiset kunnat:  Haukipudas  Himanka  Kestilä  Kiiminki  Kuivaniemi  Oulujoki  Oulunsalo  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pulkkila  Rantsila  Rautio  Revonlahti  Ruukki  Saloinen  Temmes  Vihanti  Yli-Ii  Ylikiiminki 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland
Purtsen vasallilinna

Purtsen linna
Purtsen vasallilinna (vir. Purtse mõis, saks. Alt-Isenhof) on keskiaikainen linna Lüganusen kunnassa, Itä-Virumaan maakunnassa Virossa.
Linna mainitaan kirjallisissa lähteissä vuonna 1421. Se edustaa siirtymätyyliä gotiikasta renessanssiin. Linnan muurien paksuus on 2,35 metriä. Linna oli muun muassa Fleming- ja Stackelberg-sukujen omistuksessa.
Toisen maailmansodan jälkeen se oli vain rapistuvia raunioita, kunnes linna vuosina 1987-1990 entistettiin; ylimpien kerrosten korjaukset tehtiin ilman tarkkoja tietoja, sillä säilyneitä osia tai entistämistä auttavia historiatietoja ei ollut. Nykyisin linna on konsertti-, juhla- ja ravintolatila.
Antero Puranen

| Antero Puranen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Heikki Antero Puranen
Syntynyt: 8. marraskuuta 1952 (ikä 72) Tervo
Kansalaisuus:   Suomi
Uran tiedot
Laji:  keihäänheittäjä
Seura:  Tervon Urheilijat
Valmennettavat:  Antti Ruuskanen
Saavutukset
Voitot:  Suomen mestari (1978) SM-pronssi (1980)
Ennätykset:  92,74 m (1979)
Heikki Antero Puranen (s. 8. marraskuuta 1952 Tervo) on suomalainen keihäänheittäjä.
Puranen sijoittui Prahan EM-kisoissa 1978 13:nneksi ja Moskovan olympialaisissa 1980 viidenneksi. Vuoden 1979 Universiadeissa hän sijoittui neljänneksi. Hän heitti ennätystuloksensa 92,74 m vuonna 1979 ja oli tuon vuoden maailmantilastossa Pentti Sinersaaren jälkeen toisena. Hän on kaikkien aikojen seitsemäs suomalainen 90 metriä ylittänyt keihäänheittäjä.
Seuratasolla Puranen edusti Tervon Urheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden vuonna 1978 ja SM-pronssia vuonna 1980. Pihtiputaan Keihäskarnevaalit hän voitti vuosina 1978–1980. Purasen ura päättyi olkapäävammaan vuonna 1981. Hänen valmennettaviinsa on kuulunut muun muassa Antti Ruuskanen.
Saavutukset

Olympialaisissa viides sija 1980
EM-kisoissa 13. sija 1978
Suomen mestari 1978
SM-pronssia 1980
Punatäplät

| Punatäplät |
| --- | --- |
 Zygaena trifolii
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Punatäplämäiset Zygaenoidea
Heimo::  Punatäpläperhoset Zygaenidae
Alaheimo::  Punatäplät Zygaeninae  Latreille, 1809
Katso myös
   Punatäplät Wikispeciesissä   Punatäplät Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Punatäplät, alaheimo (Zygaeninae), ovat päiväaktiivinen, pikkuperhosiin kuuluva, noin 700 lajia käsittävä perhosryhmä. Ne tunnettiin aikaisemmin nimellä angervokiitäjät, vaikka heimolla ei ole mitään tekemistä varsinaisen kiitäjien heimon kanssa. Yhdessä vihersiipien ja muutaman muun alaheimon kanssa ne kuuluvat punatäpläperhosten heimoon.