stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Abba
Historia > Comeback-huhut

Keväällä 2004 Istanbulin Euroviisujen semifinaalissa nähtiin Abban uusi video Our Last Video Ever. Uutuusvideon vuoksi lehdistö alkoi spekuloida comebackilla. Huhuista huolimatta yhtye ei tehnyt comebackia, vaikka heille on tiettävästi vuonna 1999 tarjottu comeback-kiertueesta miljardi dollaria. Björn Ulvaeus on toistuvasti sanonut, että Abban paluu olisi ennen kaikkea pettymys faneille, koska lavalla olisi neljä yli 60-vuotiasta laulajaa. Björn haluaa fanien muistavan Abban sellaisena kuin se oli 1970-luvulla.
Mamma Mia -musikaali sai Ruotsin-ensi-iltansa helmikuussa 2005 Tukholman Cirkus-teatterissa. Kaikki Abban neljä jäsentä saapuivat esitykseen. Se oli ensimmäinen kerta, kun Abban jäsenet ilmestyivät samaan tilaisuuteen julkisesti sitten vuoden 1986. He tosin eivät nousseet lavalle yhdessä. Abba lauloi yhdessä vuonna 1999 entisen yhteistyökumppaninsa 50-vuotispäivillä Tukholman Skeppsholmenilla, mutta tapahtuma ei ollut julkinen. Abba esitti tuolloin vain yhden kappaleen, ruotsalaisen onnittelulaulun ”Med en enkel tulipan”.
Benny Andersson vihjasi keväällä 2010 The Times -lehdelle, että paluu olisi mahdollinen. Joulukuussa 2010 myös Agnetha Fältskog sanoi M-magasinille antamassaan haastattelussa, että Abba voisi vielä esiintyä yhdessä kerran: ”Yksittäinen tilaisuus, ehkä jonkin aatteellisen asian yhteydessä.” Lausuma herätti Ruotsissa runsaasti huomiota, ja iltapäivälehdissä sitä siteerattiin jo ennen kuin lehti oli ehtinyt ilmestyä.
Historia > Uutta musiikkia

Huhtikuussa 2018 Abba ilmoitti levyttäneensä kaksi uutta kappaletta 35 vuoden tauon jälkeen. Kappaleet ovat ”I Still Have Faith in You” ja ”Don’t Shut Me Down”. Abba julkaisi kappaleet syyskuussa 2021 ja uutuusalbumi Voyage julkaistiin 5. marraskuuta 2021. Albumilla kuullaan yhteensä kymmenen uutta kappaletta. Björn Ulvaeusin ja Benny Anderssonin mukaan yhtye ei kuitenkaan enää aio tehdä fyysisesti konsertteja, mutta sen sijaan Abba nähtiin Lontoossa vuonna 2022 virtuaalisesti Abba Voyage -nimisissä konserteissa, jotka alkoivat 27. toukokuuta 2022. Ensi-illassa olivat he myös itse paikalla, mutta eivät esiintyneet.
Suosio ja merkitys

Abba oli 1970-luvun kaupallisesti suosituin popyhtye. Vuoteen 2018 mennessä sen levyjä oli myyty noin 400 miljoonaa kappaletta. Rock and Roll Hall of Fameen Abba valittiin maaliskuussa 2010. Tukholman Djurgårdeniin avattiin toukokuussa 2013 Abba-museo.
Esiintymiset Suomessa

Kaikki Abban jäsenet olivat esiintyneet Suomessa jo ennen Abba-uraansa; Agnetha ja Frida sooloartisteina, Benny Hep Stars -yhtyeessään ja Björn Hootenanny Singers -yhtyeessään.
Abba on esiintynyt Suomessa kerran, konsertissa osana Pohjoismaista kiertuettaan 20. tammikuuta 1975, Finlandia-talossa Helsingissä. Konsertissa Abba esitti kappaleet ”Gonna Sing You My Love Song”,  ”Hasta Mañana”, ”He Is Your Brother”, ”Hey, Hey Helen”, ”Honey, Honey”, ”Intermezzo No. 1”, ”I've Been Waiting for You”, ”King Kong Song”, ”Ring Ring”, ”Rock’n Roll Band”, ”Rock Me”, ”Sitting in the Palmtree”, ”So Long”, ”Watch Out”, encorena ”Waterloo”. Varsinaisen konsertin jälkeen yhtye astui lavalle myös Hesperian yökerhossa.
Abban hajottua on yksittäisistä jäsenistä Frida Lyngstad esiintynyt Suomessa kahdesti: Helsingissä vuosina 1984 ja 1996. Ensimmäinen esiintyminen oli osa Shine-albumin promootiokiertuetta, jälkimmäinen puolestaan Svenska Teaternin järjestämässä hyväntekeväisyysiltamassa.
Diskografia

Abba julkaisi uransa aikana yhdeksän studioalbumia. Yhtyeen kappaleista on tehty lukemattomia cover-versioita. Nuorisoyhtye A*Teens sai 1990- ja 2000-lukujen vaihteessa luvan levyttää Abban vanhoja kappaleita uudestaan, ja levytykset nousivat musiikkilistoille ympäri maailman.
Diskografia > Albumit

Ring Ring (1973)
Waterloo (1974)
Abba (1975)
Arrival (1976)
The Album (1977)
Voulez-Vous (1979)
Super Trouper (1980)
Gracias Por La Música (1980)
The Visitors (1981)
Abba – Live (1986)
Abba Live At Wembley Arena (2014)
Voyage (2021)
Pelit

SingStar ABBA, 2008 PS2 & PS3
ABBA: You can Dance, 2011 Wii
Let's Sing ABBA, 2022, PS4, PS5, Xbox One, Xbox Series S/X, Nintendo Switch
Kirjallisuutta

Andersson, Benny & Ulvaeus, Björn & Craymer Judy: Mamma Mia! How Can I Resist You? The Inside Story of Mamma Mia! And the Songs of ABBA, Phoenix, 2008.
Biaciotto, Jordi: ABBA, Editorial La Mascara, 2000.
Bingham, Pete & Dolan, Bernadette & Clough, Michael: ABBAMANIA Volume 1: The Singles, Vinyl Addicts, 1997.
Bingham, Pete & Dolan, Bernadette & Clough, Michael: ABBAMANIA Volume 2: Agnetha & Frida, Vinyl Addicts, 1997.
Edgington, Harry: ABBA, Everest, 1977.
French, Karl: ABBA Unplugged, Portrait, 2004.
Heileman, Wolfgang "Bubi": Abba – Photographs 1974–1980, Shwartzkof & Shwartzkof, 2006.
Oldham, Andrew & Clader, Tony & Irwin, Colin: ABBA – Koko tarina (alkuteos: ABBA – The Name of the Game), Ajatus Kirjat, 2005, ISBN 951-20-6949-0
Palm, Carl-Magnus: The Complete Recording Sessions, 22 Century, 1994.
Palm, Carl-Magnus: ABBA – Människor och musiken.
Palm, Carl Magnus: Bright Lights Dark Shadows – The Real Story of ABBA.
Palm, Carl-Magnus: Benny's Road to ABBA, Premium Publishing, 2004.
Palm, Carl-Magnus: The Complete Guide to Their Music, Omnibus Press, 2005.
Palm, Carl-Magnus: ABBA (alkuteos: Abba: The Story), Like Kustannus, 2009, ISBN 978-952-01-0260-9
Potiez, Jean-Marie: ABBA The Book.
Potiez, Jean-Marie: ABBA The Scrapbook, Plexus, 2009.
Robert, Scott: The Stories Behind Every Song – ABBA Thank You for the Music", Carlton Books, 2002.
Sheridan, Simon: The Complete ABBA, 2009.
Tobler, John: Abba - For the Record, 96 sivua, Cheshire, 1980.
Tobler, John: ABBA, Their Story, St. Michael, 1984.
Tobler, John: ABBA Gold The Complete Story, 22 Century, 1993.
Vincentelli, Elisabeth: 33 1/2, ABBA – Gold, Continuum, 2004.
Åhman, Brita: As I Am, ABBA Before & Beyond, Virgin, 1997.
William Grady Addison

William Grady Addison (28. marraskuuta 1933 Baton Rouge, Louisiana, Yhdysvallat – 29. lokakuuta 2008) oli yhdysvaltalainen shakinpelaaja. Hän oli kansainvälinen mestari vuodesta 1967 lähtien. Addisonin merkittävin turnaussaavutus oli toinen sija (+6=3-2) shakin yhdysvaltainmestaruuskilpailuissa.
Aiheesta muualla

William Grady Addison ChessGames.com-sivustolla (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet :  Europeana
Maljojen lähetti

Rider-Waite-Smith tarot-pakan Maljojen lähetti
Maljojen lähetti on tarot-pakan pienen arkanan kortti.
Rider-Waite-Smith-pakan kortissa lähetti seisoo rannalla ja katsoo kädessään olevaa maljaa, josta kurkistaa kala. Kala symboloi intuition ja alitajunnan ääntä.
Vesa-Matti Loiri (vuoden 1994 albumi)

| Vesa-Matti Loiri Vesa-Matti Loiri |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1994
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 01.07.37
Vesa-Matti Loirin muut julkaisut
| Lapin kesä 1992 | Vesa-Matti Loiri 1994 | Kaksin 1995 |
Vesa-Matti Loiri on vuonna 1994 julkaistu Vesa-Matti Loirin albumi.
Kappaleet

Tulenliekki – 3.13
Prologue – 1.06
Juokse sinä humma – 7.41
Rempallaan – 3.54
Ennen kuolemaa – 6.52
Muistojen bulevardi – 4.33
Laulu on iloni ja työni – 6.40
Bésame Mucho – 3.51
Romanssi – 4.48
Väliaikainen – 4.57
Kirsikkapuisto – 3.39
Totuuden henki – 7.05
In-A-Gadda-Da-Vida – 9.18
Kokoonpano

Vesa-Matti Loiri - laulu, huilu
Peter Lerche - kitara, tuotto ja sovitukset
Mongo Aaltonen - lyömäsoittimet
Christer Bergholm - basso
Reino Laine - rummut
Jarmo Savolainen - koskettimet
Jorma Hämäläinen - nauhoitus ja miksaus
| n k Vesa-Matti Loiri |
| --- | --- |
 Hahmot: Jean-Pierre Kusela  Nasse-setä  Uuno Turhapuro  Tyyne 
Albumit:  4+20 (1971)  Vesku Suomesta (1972)  Veskunoita (1973)  Merirosvokapteeni Ynjevi Lavankopoksahdus (1974)  Vesku Helismaasta (1977)  Eino Leino (1978)  Ennen viimeistä maljaa (1980)  Eino Leino 2 (1980)  Vesa-Matti Loiri tulkitsee Oskar Merikannon lauluja (1981)  Täällä Pohjantähden alla (1983)  Lasihelmipeli (1984)  Eino Leino 3 (1985)  Naurava kulkuri (1986)  Voi hyvä tavaton (1987)  Pim peli pom (1988)  Sydämeeni joulun teen (1988)  Unelmia (1989)  Seitsemän kertaa (1990)  Vesa-Matti Loiri (1994)  Kaksin (1995)  Uuno Kailas (1995)  Rurja (1997)  Sydämeeni joulun teen (1998)  Kirkkokonsertti (2000)  Eino Leino 4 – Päivän laskiessa (2001)  Ystävän laulut (2003)  Ystävän laulut II (2004)  Ivalo (2006)  Inari (2007)  Kasari (2008)  Hyvää puuta (2009)  Skarabee (2010)  Tuomittuna kulkemaan (2013)  Pyhät tekstit (2016) 
Livealbumit:  Kolmastoista huhtikuuta (2024) 
Kokoelmat:  Laulu on iloni ja työni (1973)  Lankon tanko (ja muita askelmia) (1977)  Vesa-Matti Loiri – Parhaat palat (1980)  Lapin kesä (1992)  20 suosikkia – Lapin kesä (1996)  20 suosikkia – Saiskos pluvan (1996)  Lauluja rakastamisen vaikeudesta (1999)  Vesku Suomesta – Parhaat (2001)  Naurava Kulkuri – Huumorinkukkia (2008)  Lauluni aiheet I (2012)  Lauluni aiheet II (2012)  Lauluni aiheet III (2012)  Kaikkien aikojen Loiri (2014) 
Singlet:  Nauravan kulkurin paluu (1995)  Lapin kesä & Robin (2015) 
 kappaleet  diskografia  filmografia ja esiintymiset
Englannin Valioliigan Kultainen kenkä

| Englannin Valioliigan Kultainen kenkä Premier League Golden Boot |
| --- | --- |
 Cristiano Ronaldon Kultainen kenkä kaudelta 2007–2008 esillä Museu CR7 -museossa
Palkitaan:  eniten maaleja edeltävällä Englannin Valioliigan kaudella tehnyt pelaaja
Palkinnon antaja:  Englannin Valioliiga
Maa:   Englanti
Ensimmäinen palkinto:  1993
Useimmin palkittu:  Thierry Henry (4)
Viimeisin palkittu:  Erling Braut Haaland
Englannin Valioliigan Kultainen kenkä (engl. Premier League Golden Boot) on jalkapallossa annettava palkinto, joka myönnetään edeltävällä Englannin Valioliigan kaudella eniten maaleja tehneelle pelaajalle tai pelaajille. Sen jakaminen aloitetiin kaudella 1992–1993. Useimmiten palkinnon voittanut pelaaja on Thierry Henry, jolle se on myönnetty neljästi. Henryn ohella toinen kolmesti peräkkäin palkinnon voittanut pelaaja on Alan Shearer.
Voittajat

| Kausi | Pelaaja(t) | Joukkue | Maalilukema | Viite |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1992–1993 |  Teddy Sheringham | Nottingham Forest Tottenham Hotspur | 22 |  |
| 1993–1994 |  Andy Cole | Newcastle United | 34 |  |
| 1994–1995 |  Alan Shearer (1) | Blackburn Rovers | 34 |  |
| 1995–1996 |  Alan Shearer (2) | Blackburn Rovers | 31 |  |
| 1996–1997 |  Alan Shearer (3) | Newcastle United | 25 |  |
| 1997–1998 |  Chris Sutton | Blackburn Rovers | 18 |  |
| 1997–1998 |  Dion Dublin | Coventry City | 18 |  |
| 1997–1998 |  Michael Owen (1) | Liverpool | 18 |  |
| 1998–1999 |  Michael Owen (2) | Liverpool | 18 |  |
| 1998–1999 |  Dwight Yorke | Manchester United | 18 |  |
| 1998–1999 |  Jimmy Floyd Hasselbaink (1) | Leeds United | 18 |  |
| 1999–2000 |  Kevin Phillips | Sunderland | 30 |  |
| 2000–2001 |  Jimmy Floyd Hasselbaink (2) | Chelsea | 23 |  |
| 2001–2002 |  Thierry Henry (1) | Arsenal | 24 |  |
| 2002–2003 |  Ruud van Nistelrooy | Manchester United | 25 |  |
| 2003–2004 |  Thierry Henry (2) | Arsenal | 30 |  |
| 2004–2005 |  Thierry Henry (3) | Arsenal | 25 |  |
| 2005–2006 |  Thierry Henry (4) | Arsenal | 27 |  |
| 2006–2007 |  Didier Drogba (1) | Chelsea | 20 |  |
| 2007–2008 |  Cristiano Ronaldo | Manchester United | 31 |  |
| 2008–2009 |  Nicolas Anelka | Chelsea | 19 |  |
| 2009–2010 |  Didier Drogba (2) | Chelsea | 29 |  |
| 2010–2011 |  Carlos Tévez | Manchester City | 20 |  |
| 2010–2011 |  Dimităr Berbatov | Manchester United | 20 |  |
| 2011–2012 |  Robin van Persie (1) | Arsenal | 30 |  |
| 2012–2013 |  Robin van Persie (2) | Manchester United | 26 |  |
| 2013–2014 |  Luis Suárez | Liverpool | 31 |  |
| 2014–2015 |  Sergio Agüero | Manchester City | 26 |  |
| 2015–2016 |  Harry Kane (1) | Tottenham Hotspur | 25 |  |
| 2016–2017 |  Harry Kane (2) | Tottenham Hotspur | 29 |  |
| 2017–2018 |  Mohamed Salah (1) | Liverpool | 32 |  |
| 2018–2019 |  Pierre-Emerick Aubameyang | Arsenal | 22 |  |
| 2018–2019 |  Sadio Mané | Liverpool | 22 |  |
| 2018–2019 |  Mohamed Salah (2) | Liverpool | 22 |  |
| 2019–2020 |  Jamie Vardy | Leicester City | 23 |  |
| 2020–2021 |  Harry Kane (3) | Tottenham Hotspur | 23 |  |
| 2021–2022 |  Mohamed Salah (3) | Liverpool | 23 |  |
| 2021–2022 | Son Heung-min | Tottenham Hotspur | 23 |  |
| 2022–2023 |  Erling Braut Haaland (1) | Manchester City | 36 |  |
| 2023–2024 |  Erling Braut Haaland (2) | Manchester City | 27 |  |
Kuvia

Thierry Henry on voittanut palkinnon ennätyksellisesti neljästi.
Alan Shearer on Henryn ohella ainoa pelaaja, joka on voittanut palkinnon kolmesti peräkkäin.
Viimeisin voittaja Erling Braut Haaland vuodelta 2024.
Jeanne Paquin

Madame Jeanne Paquin, valokuvaaja André Taponier n. 1915
Karikatyyri Jeanne Paquinista, Sem 1912
Jeanne Paquin (alkup. Jeanne Marie Charlotte Beckers); (23. kesäkuuta 1869 L'Île-Saint-Denis, Saint-Denis, Ranska – 28. elokuuta 1936 Pariisi, Ranska) oli merkittävä ranskalainen muotisuunnittelija, joka tunnetaan moderneista ja innovatiivisista malleistaan. Hän oli ensimmäinen suuri naispuolinen couturière eli muotisuunnittelija ja yksi modernin muotiliiketoiminnan pioneereista.
Suku ja koulutus

Jeanne Marie Charlotte Beckers syntyi viisilapsiseen lääkäriperheeseen. Teini-ikäisenä työelämän aloittanut Jeanne oppi ompelijaksi vuonna 1884 perustetussa Maggie Rouffin haute couture muotitalosssa, joka sijaitsi Pariisissa Boulevard Haussmannilla. Hän eteni muotitalossa nopeasti saavuttaen viimein tittelin la première main eli johtavan mallimestarin ja ompeluateljeen johtajan aseman.
Vuonna 1891 Jeanne Marie Charlotte Beckers meni naimisiin Isidore René Jacobin (1862–1907) kanssa, joka tunnettiin myös nimellä Paquin. Isidore omisti Paquin Lalanne et cie -muotitalon, joka oli kasvanut miestenvaateliikkeestä 1840-luvulla. Pariskunta nimesi yrityksen uudelleen Paquiniksi ja ryhtyi suunnittelemaan muotitaloa.
Perintö

Jeanne Paquinin vetäytyessä muotitalostaan vuonna 1920, hän siirsi vastuun assistentilleen Madeleine Wallisille, joka oli pääsuunnittelijana Jeanne Paquinin kuolemaan vuoteen 1936 asti. Hänen jälkeensä pääsuunnittelijana vuosina 1936–1941 oli Madeleinen Wallisin assistentti, espanjalainen Ana de Pombo. De Pombon assistentti Antonio del Castillo (1908–1984) oli pääsuunnittelijana vuosina 1941–1945. Hän meni Elizabeth Ardenin suunnittelijaksi, ja myöhemmin hänestä tuli Lanvinin muotitalon pääsuunnittelija.
Hänen seuraajakseen vuonna 1945 tuli Colette Massignac, joka piti Paquinin muotitalo käynnissä toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina, jolloin uudet suunnittelijat, kuten Christian Dior, saivat enemmän julkisuutta ja huomiota. Vuosina 1949–1953 baskisuunnittelija Lou Claverie oli Paquinin pääsuunnittelija, hänen seuraajakseen tuli nuori amerikkalainen suunnittelija Alan Graham. Grahamin hillityt suunnitelmat eivät kuitenkaan elvyttäneet Paquinin brändiä, ja muotitalo suljettiin 1. heinäkuuta 1956.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jeanne Paquin Wikimedia Commonsissa
Jeanne Paquinin elämäkerta (ranskaksi)
Jeanne Paquinin elämäkerta - FIDM Museum, Fashion Institute of Design & Merchandising (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat  Latvia  Puola 
Taiteenala:  KulturNav  Victoria 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Ompelijattaria Paquinin muotitalon ateljeessa, Isaac Israëls n. 1904
Chinchilla turkisstoola ja muhvi, Paquin 1903
Paquinin muotitalo, Cinq heures chez Paquin, Henri Gervex 1906
Iltatakki teatteriin, "A la Comedie. Manteau du Theatre de Paquin.", La Gazette de Bon Ton 1913
Iltapuku, "La Fontaine de Coquillages, Robe du soir de Paquin", La Gazette de Bon Ton 1914
Léon Bakstin Paquinille tekemiä teatteripukusuunnitelmia, 1912
Iltapuku, Paquin 1912
"Sataa edelleen", La Gazette du Bon Ton 1915, vas. Paquinin, Lanvinin ja Doeuillet'n kävelypuvut sekä oik. Paquinin takki.
Iltapuku keltaista sifonkia, helmi- ja silkkilankakirjontaa, Paquin 1926
Käännös suomeksi
Andrew Cogliano

| Andrew Cogliano |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. kesäkuuta 1987 (ikä 37) Toronto, Ontario
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  178 cm
Paino:  80 kg
Pelinumero:  11
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2007–2024
Seurat:  Edmonton Oilers   Anaheim Ducks   Dallas Stars   San Jose Sharks   Colorado Avalanche
NHL-varaus:  25. varaus, 2005 Edmonton Oilers
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | Colorado Avalanche | 2022  |
Andrew Cogliano (s. 14. kesäkuuta 1987 Toronto, Ontario) on kanadalainen uransa päättänyt ammattilaisjääkiekkoilija, pelipaikaltaan vasen laitahyökkääjä. Hän edusti viimeisimpänä NHL-seura Colorado Avalanchea. Aiemmin urallaan Cogliano edusti Edmonton Oilersia, Anaheim Ducksia, Dallas Starsia ja San Jose Sharksia.
Ura

Ennen ammattilaisuraansa Cogliano pelasi vuosina 2003–2005 Ontario Provincial Junior "A" Hockey Leaguen (OPJHL) St. Michael's Buzzersissa ja vuodesta 2005 vuoteen 2007 yliopistojääkiekkoa Michiganin yliopiston joukkueessa. Edmonton Oilers varasi hänet NHL:ään numerolla 25 varaustilaisuuden 2005 ensimmäisellä kierroksella.
Ura > Edmonton Oilers (2007–2011)

Cogliano aloitti NHL:ssä kaudella 2007–2008. Hän pelasi ensimmäisen runkosarjaottelunsa 4. lokakuuta 2007, jolloin Edmonton Oilers kohtasi kotiottelussa San Jose Sharksin. Cogliano syötti Tom Gilbertin tekemän 1–1-tasoitusmaalin ottelussa, joka päättyi rangaistuslaukauskilpailun jälkeen Oilersin voittoon luvuin 3–2. Ensimmäisen NHL-maalinsa hän teki kolmannessa ottelussaan, 8. lokakuuta 2007 pelatussa vierasottelussa Detroit Red Wingsiä vastaan.
Coglianosta tuli 11. maaliskuuta 2008, Oilersin kotiottelussa St. Louis Bluesia vastaan, ensimmäinen NHL-pelaaja, joka on tehnyt kolmessa peräkkäisessä ottelussa jatkoaikamaalin, joka on ratkaissut ottelun. Coglianon ottelussa käyttämät hanskat ja maila lahjoitettiin Hockey Hall of Famelle.
Cogliano pelasi tulokaskaudellaan täydet 82 runkosarjaottelua ja teki 18 maalia sekä antoi 27 maalisyöttöä. Hän oli kaudella 2007–2008 joukkueensa viidenneksi paras pistemies ja neljänneksi paras maalintekijä. NHL:n tulokkaiden pistepörssissä hän sijoittui kuudenneksi joukkuekaveri Sam Gagnerin jälkeen ja tulokkaiden maalipörssissä neljänneksi.
Cogliano edusti Oilersia tulokaskautensa jälkeen vielä kolmella NHL-kaudella, joilla niilläkin pelasi täydet 82 runkosarjaottelua ilman loukkaantumisia. 12. heinäkuuta 2011, muutama kuukausi ennen kauden 2011–2012 alkua, Oilers myi hänet Anaheim Ducksiin vaihdossa toisen kierroksen varausvuoroon varaustilaisuudessa 2013.
Ura > Anaheim Ducks (2011–2019)

Cogliano pelasi toisella Anaheim -kaudellaan ja kuudennella kaudellaan NHL:ssä ensimmäisen kerran pudotuspelejä. Anaheim tippui Detroit Red Wingsille täydessä seitsemän ottelun sarjassa. Kaudella 2013–2014 Cogliano teki 21 maalia ja ylitti ensimmäisen kerran urallaan 20 maalin rajan.
Ura > Dallas Stars, San Jose Sharks ja Colorado Avalanche (2019–)

Tammikuussa 2019 Cogliano siirtyi Dallas Starsiin vaihdossa Devin Shoreen. Heinäkuussa 2021 hän siirtyi San Jose Sharksiin ja maaliskuussa 2022 Colorado Avalancheen. Heinäkuussa 2022 Cogliano teki Avalanchen kanssa yksivuotisen jatkosopimuksen.
Ura > Maajoukkue

Cogliano edusti Kanadaa kaksissa alle 20-vuotiaiden maailmanmestaruuskilpailuissa, vuosina 2006 ja 2007. Hän oli voittamassa molempina vuosina nuorten MM-kultaa.
Frank Aaltonen

Frank Adolf Aaltonen (23. syyskuuta 1884 Hämeenlinna – 24. helmikuuta 1958 New York) oli amerikansuomalainen ammattiyhdistys- ja osuustoimintamies.
Elämä

Hämeenlinnassa syntynyt Aaltonen kävi kansakoulun ja liittyi työväenliikkeeseen vuonna 1901 Lahdessa. Tammikuussa 1905 Aaltonen saapui siirtolaisena Yhdysvaltoihin, jossa hän työskenteli aluksi kaivoksilla ja opiskeli myöhemmin neljän lukukauden ajan Valparaison yliopistossa Indianassa. Yhdysvaltain kansallisuuden Aaltonen sai vuonna 1911. Hän oli mukana Amerikan sosialistisen puolueen ja sen suomenkielisen osaston Amerikan Suomalaisen Sosialistijärjestön toiminnassa. Vuodet 1908–1914 Aaltonen toimi Western Federation of Miners -ammattiliiton organisaattorina Michiganin Negauneessa. Kahden ensimmäisen vuoden aikana Aaltonen ja muut amerikansuomalaiset organisaattorit, kuten John Kolu ja John Välimäki, saivat perustettua Copper Countryn alueelle viisi ammattiosastoa, joihin liittyi yli 7 000 kaivosmiestä. Paikallisosastojen perustamisen lisäksi Aaltonen ajoi erityisesti parannuksia kaivosmiesten työtapaturmien korvauskäytäntöön.
Vuosina 1912–1913 Negauneen kaivosmiesten keskuudessa käytiin Aaltosen ja radikaaleihin anarkosyndikalisteihin lukeutuneen William Riston kannattajien välinen valtataistelu, jota ratkottiin oikeudessa saakka. Lopulta erimielisyydet johtivat Sosialistisen puolueen ja WFM-ammattiliiton vaikutusvallan hiipumiseen amerikansuomalaisten keskuudessa koko Copper Countryn alueella. Aaltonen oli myös yksi vuosien 1913–1914 Kuparisaaren kaivoslakon johtohahmoista. Lakon aikana hän joutui edelleen riitoihin anarkosyndikalistisen IWW-ammattiliiton kannattajien kanssa. Montanan Buttessa tilanne kärjistyi väkivaltaiseksi, kun IWW:n aktiivi Erik Lantala ryntäsi puukon kanssa paikallisen tuomarin toimistoon vaatien Aaltosen karkottamista kaupungista.
Kaivosmiesten ammattiliiton jätettyään Aaltonen työskenteli aluksi maanviljelijänä, kunnes lähti mukaan osuustoimintaliikkeeseen. Presidentti Franklin D. Rooseveltin virkakaudella (1933–1945) Aaltonen oli neljän vuoden ajan Rooseveltin hallituksen osuustoiminnallisen liikkeenhoidon asiantuntijana. Viimeiset vuotensa hän asui New Yorkin Brooklynissa, jossa Aaltonen piti lähinnä Suomeen suuntautunutta ulkomaankauppaa hoitanutta välitysliikettä. Lisäksi hän jatkoi edelleen osuustoimintaliikkeen neuvojana.
Vuodesta 1949 Aaltonen kanavoi Suomen Sosialidemokraattiselle Puolueelle ja sitä lähellä olleille järjestöille kommunisminvastaiseen työhön suunnattua salaista amerikkalaista rahoitusta. Ilmeisesti CIA:lta tai joltain muulta Yhdysvaltain valtion virastolta peräisin olleet rahat talletettiin Aaltosen ja Oskari Tokoin nimissä olleelle tilille, minkä jälkeen Aaltonen osti rahoilla kulutushyödykkeitä, jotka toimitettiin suomalaisille sosiaalidemokraattisille järjestöille myytäviksi, koska niin sanotuilla hyväntekeväisyyskaupoilla pystyi kiertämään säännöstelyä, tulleja ja veroja. Toiminta jatkui ainakin vuoteen 1953.
Aiheesta muualla

Frank Aaltosen artikkeli ”Highlights in the History of the United Co-operative Society in Maynard” (Arkistoitu – Internet Archive) Suomen Sukututkimusseura.
Aikajana merkittävistä tietokoneviruksista ja madoista

Tämä on aikajana merkittävistä tietokoneviruksista, -madoista ja Troijan hevosista.
1960–1969 > 1966

John von Neumannin teos "Teoria itsestään monistuvista automaateista" Artikkeli pohjautuu von Neumannin Illinoisin yliopistossa vuonna 1949 pitämiin luentoihin koskien "Monimutkaisten automaattien teoria[a] ja rakenne[tta]".
1970–1979 > 1971

Creeper-virus, kokeellisen itseään monistavan ohjelman kirjoitti Bob Thomas BBN Technologiesilla. Creeper saastutti DEC PDP-10 -tietokoneita, joissa oli käyttöjärjestelmänä TENEX. Creeper sai pääsyn järjestelmiin ARPANETin välityksellä ja se kopioi itsensä etäjärjestelmään, jossa näkyi viesti "I'm the creeper, catch me if you can!" (suom. Olen ryömijä, nappaa minut jos voit!). Reaper-ohjelma luotiin myöhemmin poistamaan Creeper.
1970–1979 > 1974

Wabbit-virus, enemmänkin fork bomb kuin virus, kirjoitettiin. Wabbit-virus tekee itsestään useita kopioita samalle tietokoneelle (ja se sai nimensä nopeutensa vuoksi; englannin kielen sana "rabbit" tarkoittaa kania) kunnes se tukkii järjestelmän, alentaen järjestelmän suorituskykyä, kunnes se lopulta saavuttaa kynnysarvon ja kaataa tietokoneen.