stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pohjois-Amerikan intiaanit
Intiaanien saapuminen Pohjois-Amerikkaan

Amerikan ensimmäisten asukkaiden kulkureitti ja saapumisaika ovat edelleen väittelyn alla. Jotkut tutkijat uskovat muuttoliikkeen alkaneen yli 40 000 vuotta sitten, mutta useimmat tutkimustulokset viittaavat siihen, että asutus levisi mantereelle noin 15 000 vuotta sitten. Ensimmäisen ryhmän siirtymisen uskotaan tapahtuneen Aasiasta Pohjois-Amerikkaan Beringin salmen läpi. Siperiasta tehdyt löydöt viittaavat siihen, että viimeisen jääkauden lopun nopea lämpeneminen vaikutti ratkaisevasti ensimmäisen asutuksen syntyyn. Päätelmää vahvistavat lukuisat kulttuurilliset siteet, jotka yhdistävät Siperian kivikautiset yhteisöt Amerikan ensimmäisiin yhteisöihin. Erään teorian mukaan Amerikan ensimmäiset asuttajat olivat Euroopan lounaisia rannikkoalueita asuttaneita solutrealaisia, jotka vaelsivat nykyisen Ranskan ja Espanjan alueelta jään reunaa pitkin kulkevaa Atlantista reittiä.
Suurin osa Pohjois-Amerikan alkuperäisistä asukkaista on luokiteltu niin sanotuiksi amerintiaaneiksi, jotka muuttivat mantereelle ensimmäisissä ryhmissä. Luoteis-Kanadassa ja Lounais-Yhdysvalloissa elävät athabascan kieliset na dene-kansat kuten apassit ja navajot tulivat Amerikkaan myöhemmin. Pohjoisen eskimot, aleutit ja jupikit on perinteisesti nähty intiaaneihin kuulumattomana kolmantena ryhmänä, joka saapui mantereelle viimeisenä..
Yhdysvalloissa ja Kanadassa lienee puhuttu alkujaan noin 500 intiaanikieltä.
Yhä useammat tutkijat uskovat, että Amerikan asuttajat saapuivat pieninä ryhminä ja jäivät loukkuun Alaskan puolelle. Eloonjäämisen takeeksi he käyttivät taitavasti hyödykseen kaiken mahdollisen riistan ja kasvisravinnon. Arkeologisten tutkimusten mukaan muinaiset intiaanit metsästivät suurriistaa, sillä useiden osavaltioiden alueelta kaivettujen mammuttien ja mastodonttien luiden välistä on löydetty muinaisen Clovis-kulttuurin nuolenkärkiä. Pysyviä asutuksia rakennettiin sattumanvaraisesti eri alueille, jonne riistan perässä kulkevat ryhmät hajaantuivat sukupolvien aikana.
Intiaanien väestömäärä

Seuraavina vuosituhansina intiaanien lukumäärä kasvoi varsinkin maanviljelyn alun jälkeen. Pohjois-Amerikan nykyisen Meksikon pohjoispuolella eläneiden intiaanien määräksi noin vuonna 1500 on arvioitu 1–16 miljoonaa. Alhaisimman arvion mukaan 750 000 asui nykyisten Yhdysvaltain alueella ja noin 250 000 Kanadassa, ja lisäksi jonkun verran Alaskassa. Erään arvion mukaan intiaaneja olisi ollut 1500-luvun alussa yli kaksi miljoonaa ja määrä olisi pudonnut nopeasti tautien takia 1,5 miljoonaan. Näiden arvioiden mukaan usein esitetyt noin 6–8 miljoonaa intiaania olisivat vaatineet kokonaan toisenlaisen yhteiskunnan muun muassa Pohjois-Amerikan kaakkoisosiin. Väestö oli tiheintä maanviljelysalueilla sekä rannoilla, järvien lähellä ja jokilaaksoissa.
Erityisen tiheästi asuttuja seutuja olivat Kalifornia, Luoteisrannikko, jotkut lounaan maanviljelysalueet ja itäinen metsäalue. Harvinta asutus oli subarktisilla ja arktisilla alueella sekä Suurilla tasangoilla ja Great Basinissa.. Esimerkiksi Columbiajoen ylätasangolla väestötiheys oli keskimääräinen 0,01–1 as/100 km2. Intiaanien määrä oli alimmillaan juuri intiaanisotien päätyttyä vuosina 1890–1910, jolloin lukema oli alta 250 000. Vuonna 1980 tehdyn väestönlaskennan mukaan Yhdysvaltain ja Kanadan intiaaneja ja valkoisten ja intiaanien jälkeläisiä oli vähintään 1,5 miljoonaa ja vuoden 2010 väestönlaskenta kertoo intiaanien määräksi lähes kolme miljoonaa.
1970-luvulla vielä 0,33 miljoonaa intiaania osasi oman kansansa kieltä, mutta monet kielet olivat katoamassa.
Pohjois-Amerikan kulttuurialueet > Pohjoiset metsäseudut

Tämä kulttuurialue kuuluu lähinnä Kanadaan. Niin sanotulla subarktisella alueella asui runsaasti eri heimojen intiaaneja. Lähimpänä eskimoita asuvat kansat olivat omaksuneet joitakin näiden tapoja, mutta kokonaisuudessaan intiaanikulttuurit erosivat merkittävästi eskimoiden kulttuurista. Hirvi ja karibu olivat tärkeimmät riistaeläimet. Kyläheimot pysyivät tietyillä pyyntialueilla. Kanootti oli tärkein kulkuneuvo ja lumikengät olivat välttämättömät talvisilla pyyntimatkoilla.Pohjoisten intiaanien uskonto oli animismia, jossa tietäjät pyrkivät kosketuksiin henkimaailman kanssa torjuakseen kyläkuntaa uhkaavia onnettomuuksia.
Subarktisen alueen intiaanit jakautuvat kahteen suureen kieliryhmään, idässä algonkinit ja lännessä athabascan-kieliset. Varhaiset muuttoliikkeen seurauksena monet algonkinit vaelsivat 1000-luvun ensimmäisen puoliskon aikana joko Isojenjärvien alueelle itään tai valtameren rantaa pitkin Etelä-Carolinaan. Heihin kuuluvat muun muassa Hudsoninlahden ja Hudsonjoen mahicanit, laajoille alueille levinneet delawaret ja shawneet sekä Yläjärveltä länteen asuvat creet ja ojibwat. Nykyään kansoja yhdistää lähinnä kielisukulaisuus. Osa athabaskoista vaelsi Kalliovuoria myötäillen aina nykyiseen New Mexicoon. Heistä parhaiten tunnetaan apaššit ja navajot
Pohjois-Amerikan kulttuurialueet > Itäinen metsäalue

Itäisen metsäalueen intiaanit aloittivat maakumpujen rakentamisen jo ennen ajanlaskun alkua. Mississippijoen itäpuolella vaikuttanut Hopewellin perinne keskittyi nykyisen Ohion ympäristöön ja monimutkaiset hautaseremoniat, maanviljely sekä Kalliovuorille asti ulottunut kauppaverkosto olivat Hopewellin kultin tunnusomaisimmat piirteet. Maanviljely mahdollisti väestön asettumisen kiinteisiin kyliin. Samalla aikakaudella kummunrakentajien ammattikunta erikoistui yhä suurempiin kumpurakennelmiin ja niiden ympärille kohosi korkeakulttuurisia intiaanikaupunkeja, joiden tyylisuunta jäljitteli Mesoamerikan pyramideja. Suurin ja Tunnetuin näistä kaupungeista oli Illinoisin alueella sijainnut Cahokia, joka ylitti koossa useimmat sen ajan metropolit. Tarkalleen tuntemattomasta syystä Cahokia autioitui vuoteen 1350 mennessä.
Pohjois-Amerikan kulttuurialueet > Itäinen metsäalue > Koillinen metsäalue

Yhdysvaltain koilliselle ja itäiselle metsäalueelle levittäytyneiden intiaanien elinkeinoista tärkein oli maanviljely lukuun ottamatta pohjoisimpia alueita, joissa viljely oli vähäistä vuotuinen kasvukauden lyhyyden vuoksi. Myös metsästys ja intiaaniriisin keruu oli yleistä. Lähes kaikki alueen intiaanit olivat Irokeesinkielisiä tai algonkinejä. Irokeesit asuivat suurissa kylissä, jotka yleisen tavan mukaan suojattiin tukevin paaluvarustuksin. Kylät muodostuivat pitkistä taloista, joihin mahtui runsaasti asukkaaita. Algonkinit puolestaan käyttivät pääosin wigwameita.
Erityisessä asemassa maata viljelevistä intiaaneista oli Erie- ja Ontariojärven sekä Saint Lawrence -joen alueen irokeesiliiga, joka ainoana Meksikon pohjoispuolisena intiaaniryhmänä muodosti poliittisen liiton 1500-luvulla. Eurooppalaisten siirtokuntien puristuksessa irokeesiliitto ei kyennyt toimimaan rauhanliittona vaan turvautui sotilaalliseen voimankäyttöön liittonsa ulkopuolisten heimojen tuhoamiseksi. Näiden iskujen seurauksena monet irokeesien naapureina Isojenjärvien itäpuolella asuneet kansat joutuivat jättämään elinpiirinsä jo 1600-luvun aikana.
Englantilaisen siirtomaa-asutuksen ja irokeesien tieltä väistyneet algonkin-kansat liittoutuivat aluksi ranskalaisten kanssa, ja nousivat vuonna 1763 kapinaan brittilinnakkeita vastaan ottawien päällikön Pontiacin johtamina. Myöhemmin mohawkien Joseph Brant ja shawneiden Tecumseh kokosivat suurta intiaaniliittoa Yhdysvaltoja vastaan, mutta Pontiacin tavoin he epäonnistuivat uudisasutuksen tuhoamisessa.
Pohjois-Amerikan kulttuurialueet > Kaakkoinen metsäalue

Tämän kulttuurialueen tunnetuimmat kansat olivat cherokeet, creekit, choctawit ja chickasawit. Cherokeet puhuivat irokeesimurretta, muut kolme olivat muskogee-kieliryhmää. Nykyisen Mississippin osavaltion lounaisosissa asuneet natchezit lasketaan samaan kulttuuriryhmään kuluviksi. Natchezien juuret juonsivat Mississippin kulttuuriin, joissa ominaista olivat suuret temppelikummut olmeekien ja mayojen tyyliin. Natchezit sulautuivat naapurikansoihin 1700-luvun aikana ranskalaisia vastaan käytyjen sotien seurauksena. Myös monet muut kaakkoisen kulttuuripiirin heimoista katosivat ennen 1800-lukua. Cherokeet, choctawit, creekit ja chickasawit kulkivat kyynelten polun 1840 mennessä ja muuttivat Oklahoman intiaaniterritorioon Yhdysvaltain määräyksestä.
Pohjois-Amerikan kulttuurialueet > Preeria

Tasangoilla eläneet intiaanit olivat joko Missourijoen ympäristön maanviljelijöitä tai läntisen lyhytheinäpreerian biisoninmetsästäjiä. Vielä ennen 1600-luvun puoliväliä lyhytheinäpreeria oli lähes vailla asutusta. Tasankojen laidoilla elävät heimot tekivät sinne jalkaisin metsästysretkiä biisonien perässä, mutta eivät asuneet siellä. Eurooppalaisten saapuminen muutti alueen kulttuurin, sillä etelästä tulleet hevoset ja idästä saapuneet tuliaseet mahdollistivat liikkuvan nomadielämän ratsujen selässä. Tiipii-asutus lisääntyi sen helpon purettavuuden takia ja leiripaikkaa voitiin muuttaa hetkessä. Ratsujen lisääntyminen sai monet heimot jättämään maanviljelyn. Muun muassa crow't, comanchet, mustajalat ja siouxit siirtyivät kokopäiväisiksi biisoninmetsästäjiksi. Jopa monet creet hylkäsivät pohjoiset metsät ja valitsivat ratsastavan biisoninmetsästäjän elintavan.
Varhaiselta 1800-luvulta eteenpäin tasangoilla käytiin monia intiaanisotia. Joskus sodan syyksi riitti pelkkä vaihtelunhalun tyydyttäminen tai sotainen kunnia, mutta usein sodat liittyivät myös verikostoihin. Yhdysvaltain siirtolaisasutuksen levitessä länteen 1830-luvun lopulla monet heimot unohtivat keskinäiset riitansa ja liittoutuivat amerikkalaisia vastaan. Vuosisadan puolivälissä alkanut Kalifornian kultaryntäys lisäsi ongelmia tasankointiaanien ja uudisasukkaiden välillä. Seuraavien vuosikymmenien sodat Yhdysvaltoja vastaan nostivat esiin monia intiaanijohtajia, jotka jäivät historiaan. Tällaisia olivat muun muassa siouxien Punainen Pilvi, Hullu Hevonen ja Istuva Härkä.
Preerioitten intiaanien vastarinta päättyi käytännössä 1870-luvulla, vaikka yksittäisiä taisteluita käytiin vielä seuraavillakin vuosikymmenillä. Kun Yhdysvallat oli hävittänyt lähes kaikki biisonit tasangoilta, intiaanien oli luovuttava tasankokulttuuristaan ja alistuttava elämään heille määrätyissä reservaateissa..
Pohjois-Amerikan kulttuurialueet > Lounaisalue

Lounaisalueen alkuperäisiä intiaaneja ovat Arizonan ja Uuden Meksikon niin kutsutut pueblointiaanit (esp. pueblo = kylä). Heidän kulttuurinsa polveutui etupäässä hyvin tutkitusta esihistoriallisesta Anasazi-kulttuurista, jossa yhteisöt rakensivat kastelukanavia viljelyksilleen ja pystyivät lyhentämään satonsa kasvukautta monin erilaisin menetelmin. Pueblo-kylät muodostuvat taloryhmistä, jotka oli penkereittäin rakennettu yhteen. Varsinaiset pueblot asuvat pääasiassa Rio Granden varrella ja heidän länsipuolellaan elivät hopi-intiaanit, jotka edustivat samaa kulttuuria. Espanjalainen Francisco Vasquez de Coronadon retkikunta kohteli huonosti hopeja löytäessään näiden asumuksen kesällä 1540.
Kanadasta suuntautuneen muuttoliikkeen seurauksena apaššit ja navajot asettuivat pueblojen ympäristöön 1400–1600-lukujen aikana, ja omaksuivat näiden maanviljelyn. Myöhemmin kummatkin kansat muodostivat pysyvän uhan rauhanomaisille puebloille, ja sotivat Meksikoa ja Yhdysvaltoja vastaan 1800-luvun aikana.
Pohjois-Amerikan kulttuurialueet > Läntinen vuoriseutu

Tämä kulttuurialue kattaa Kalliovuorten Suuret syvänteet. Utahissa ja sen ympäristössä vaikuttaneet Fremontin kulttuurin yhteisöt katosivat suurten ilmastonmuutosten  seurauksena ennen vuotta 1500, ja heidän paikkansa täyttivät Uto-Asteekien kielikunnan shoshonit, utet ja paiutet. Eurooppalaiset uudisasukkaat käyttivät syvänteen intiaaneista halventavaa nimeä diggers (tonkijat) koska nämä olivat metsästäjä-keräilijöitä ja kaivoivat maasta juuria ravinnokseen. 1700-luvulla levinnyt hevoskulttuuri jakoi syvänteen heimot jyrkästi kahtia ja pohjoisimmat sekä eteläisimmät yhteisöt omaksuivat tasankointiaanien tiipiit ja ratsastuskulttuurin. Hevosten myötä syvänteen pohjoisten ja itäisten sotaisuus lisääntyi ja ryöstöretkien ohella he harjoittivat orjakauppaa, jonka olivat omaksuneet etelän espanjalaisilta.
Pohjoisten ylätasankojen ja Brittiläisen Kolumbian intiaanit olivat alun perin kalastajia, jotka asuivat suurissa kylissä jokien varsilla. Kesäisin kylien asukkaat hajaantuivat vuoristoihin pieninä ryhminä ravinnonkeruuta ja metsästystä varten. Tämän kulttuuripiirin asumustyyli vaihteli asuinalueen mukaan. Pohjoisimmat kansat käyttivät puoliksi maanalaisia asumuksia, joissa asui korkeintaan kaksi perhettä. Lähempänä tasankoja asuneiden yhteisöjen majat muistuttivat itäisten metsäintiaanien wigwameita. Ylänköjen kansoista tunnetuimmat olivat nez percet ja salishit. Itäisimmät ryhmät omivat 1700-luvun aikana monia piirteitä pohjoisten tasankojen kulttuurista ja 1800-luvun alussa ylängön heimoilla oli enemmän hevosia kuin pohjoisten tasankojen heimoilla. Ylänköintiaanit asuivat pitkään eristyksissä eurooppalaisista ja heidät kartoitettiin vasta vuosina 1805–1806, jolloin Lewisin ja Clarkin tutkimusretkikunta ylitti ylängöt ja purjehti alas Columbiajokea Tyynellemeren rannalle.
Pohjois-Amerikan kulttuurialueet > Luoteisrannikko

Luoteisrannikon heimot heimot kuten tlingitit, haidat, chinookit ja kwakiut elivät kalastuksella, pääasiassa lohenpyynnillä. He olivat muita mantereen intiaaneja lyhytkasvuisempia ja heidän talonsa muistuttivat Aasian koillisen rannikon korjakkien rakennuksia. Luoteisrannikon intiaanit eivät tavallisesti hankkineet omaisuutta taloudellisen hyödyn, vaan sosiaalisen arvostuksen vuoksi. Mielikuvitusrikkaan tarustonsa he esittävät muun muassa taitavin puuleikkauksin kanooteissa, arkuissa, taloustarvikkeissa ja erityisesti toteemipaaluissa. Eurooppalaisten kauppiaiden saapuessa luoteisrannikolle Chinookit kehittivät erityisen kauppakielen, joka oli sekoitus paikallisten heimojen sekä ranskalaisten ja englantilaisten yleisemmin käyttämistä sanoista. Kielen käyttö ulottui pohjoisessa Alaskaan ja etelässä Kaliforniaan.
Pohjois-Amerikan kulttuurialueet > Kalifornian intiaanit

Kalifornia oli Pohjois-Amerikan tiheimmin asuttuja alueita jo ennen ajanlaskun alkua. Alue oli kielellisesti hyvin hajanainen, sillä sen asukkaat koostuivat monista eri kieliperheistä. Yhteiskunnat olivat usein pitkälle kehittyneitä, päälliköiden johtamia heimoja. Kylien ja rakennusten koko ja laatu vaihtelivat olinpaikasta riippuen. Rannikkoseutujen chumashit ja muut kansat elivät alun perin kalastuksella. Sisämaan intiaanit keräsivät ravintokasveja ja monet heimot olivat riippuvaisia tammenterhoista ja hevoskastanjoista (Aesculus californica).. Maanviljely oli harvinaista tupakan ollessa ainoa viljeltävä kasvi. Rannikkoalueet olivat sateisia, koillisen sisämaan ollessa kuivaa aroa ja aavikkoa.
1700-luvulla espanjalaisten tulo ja myöhemmin 1850-luvun Kalifornian kultaryntäys vähensivät intiaanien määriä nopeasti. Kulkutaudit, mailta karkotukset ja tahallinen surmaaminen saivat aikaan sen, että arviolta 180 000 Kalifornian intiaania kuoli vuoteen 1880 mennessä.
Pohjois-Amerikan kulttuurialueet > Pohjois-Amerikan intiaanit 2000-luvulla

Vuonna 2010 Yhdysvalloissa oli 565 liittovaltion tunnustamaa intiaaniheimoa, joiden oikeudet itsehallintoon ovat pääosin samoja kuin Yhdysvaltain osavaltioilla. Yli kolmannes Yhdysvaltain lähes kolmesta miljoonasta intiaanista asuu Kalifornian, Arizonan ja Oklahoman alueella. Vuonna 2010 Yhdysvaltain väkirikkaimmat intiaanikansat olivat cherokeet ja navajot..
1980-luvulla alkanut kasinotalous on parantanut merkittävästi monien heimojen taloudellista asemaa, mutta varsinkin reservaateissa asuvien intiaanien koulutus ja ansiot ovat edelleen matalalla tasolla. Viimeisten vuosikymmenien aikana intiaanien perinteiset uskonnot ovat elpyneet ja vuosittaisia Pow-wow-tilaisuuksia järjestetään eri puolilla Pohjois-Amerikkaa.
Kanadan intiaaniyhteisöistä creet ovat väestöluvultaan suurin intiaanikansa. Kolmannes Kanadan alkuperäiskansoista asuu maaseutujen reservaateissa. Yksinomaan Brittiläisessä Columbiassa Tyynenmeren rannikolla on satoja pieniä reservaatteja. Kaupungeista intiaaniasutus on keskittynyt eniten Vancouveriin, Edmontoniin ja Winnipegiin.
Kotimaista kirjallisuutta

Eva Lips: Intiaanit.  Weilin+Göös, 1978.  ISBN 951-35-1526-5  suomi
Dee Brown: Haudatkaa sydämeni Wounded Kneehen.  Otava, 1973.  951-1-00675-4  Haudatkaa sydämeni Wounded Kneehen. suomi
Gilbert Legay: Intiaaniatlas.  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20440-4  suomi
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Riitta Laitinen: Intiaanitietoutta suomalaisille Kirja-arvostelu teoksesta: Andersson, Rani-Henrik; Hämäläinen, Riku; Kekki, Saara: ”Intiaanikulttuurien käsikirja. Kulttuurin, historian ja politiikan sanastoa.” Gaudeamus, 2013. (Agricolan kirja-arvostelut, 10.7.2013)
Pohjois-Amerikan alkuasukkaiden kulttuurialueet
Arktis
Kalifornia
Suuri allas
Mesoamerikka (Meksiko)
Koillinen metsä
Luoteisrannikko
Tasangot
Ylätasanko
Kaakkoisalue
Lounaisalue
Subarktinen alue
Esikolumbiaaniset intiaanikulttuurit
| --- | --- |
Yleistä:  Intiaanien alkuperä  Paleointiaanit  Amerikan historia 
Pohjois-Amerikka:  Pohjois-Amerikan intiaanit  Arkaainen kausi  Arkaaisen kulttuurin alueet  Jälkiarkaaiset kulttuurit  Kanadan kivikausi  Kanadan kilven arkaainen perinne  Alaskan varhaiset arktiset kulttuurit 
Keski-Amerikka:  Mesoamerikan intiaanikulttuurit  Mesoamerikan intiaanikulttuurien muotoutumisvaihe 
Etelä-Amerikka:  Etelä-Amerikan intiaanikulttuurit  Keski-Andien intiaanikulttuurit  Perun varhaiskeraaminen kausi  Pohjois-Andien intiaanikulttuurit  Ecuadorin intiaanikulttuurit  Kolumbian intiaanikulttuurit 
Muinaiset intiaanit metsästivät myös mastodontteja
Kartta Pohjois-Amerikan intiaanien sekä eskimoiden ja aleuttien kielialueista ajalta ennen europidien saapumista
Intiaaniriisin keruuta.
Perinteinen sulkapäähine ja eurooppalaisten tuliase kertovat intiaanikulttuurin sulautumisesta eurooppalaisten tulokkaiden kulttuuriin.
Taosin pueblo-kylä New Mexicossa on maailman vanhin jatkuvasti asuttu kerrostalo (rakennettu ennen vuotta 1400).
Toteemipaalu Brittiläisessä Columbiassa
Emil Wikström

| Emil Wikström |
| --- | --- |
 Kuvanveistäjä Emil Wikström 1930-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. huhtikuuta 1864 Turku, Suomen suuriruhtinaskunta
Kuollut: 26. syyskuuta 1942 (78 vuotta)
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  Kuvanveistäjä
Kuuluisimpia töitä:  Elias Lönnrotin muistomerkki, Lyhdynkantajat, Säätytalon päätykolmion veistokset
Axel Gallén (vasemmalla), Oskar Svennberg, Samuel von Bell ja Emil Wikström (etualalla) Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun opintojen aikaan vuonna 1883.
Emil Erik Wikström (13. huhtikuuta 1864 Turku – 26. syyskuuta 1942 Helsinki) oli Suomen taiteen kultakauden merkittävimpiä kuvanveistäjiä. Wikström oli suomalaiskansallisen taiteen ja realismin kannattaja. Hänen tunnetuimpia töitään ovat muun muassa Lyhdynkantajat Helsingin rautatieasemalla, Elias Lönnrotin muistomerkki, J. V. Snellmannin muistomerkki sekä Kansallismuseon edessä istuva graniittikarhu.
Wikströmin varhaistuotannon tärkein teos on Säätytalon otsikkoryhmä vuosisadan vaihteessa. Realistinen veistosryhmä kuvaa otteita Suomen kansan vaiheista alkaen esihistoriasta ja päätyen Porvoon valtiopäiviin 1809. Varhaiskauden tuotannosta vaikuttavina pidetään myös Wikströmin lapsia ja perhettä kuvaavia veistoksia, kuten Viattomuuden uni (1891) ja Invocation (1897).
Wikström asui suuren osan elämästään Sääksmäelle (nyk. Valkeakoskelle) rakennuttamassaan Visavuoressa, joka on vuodesta 1967 saakka toiminut museona.
Lapsuus ja nuoruus

Emil Wikström syntyi Turussa 13. huhtikuuta 1864 perheensä kolmantena poikana. Wikströmin isä Johan Erik Wikström (1834–1868 tai 1869) kuoli muutamaa vuotta myöhemmin ja perhe jäi äidin, Gustava Linnamäen (1832–1919), hoidettavaksi. Emil Wikströmillä oli kolme veljeä: Johan (1859–1893), Karl (1861–1908) ja Aksel (1869–1901).
Vuonna 1877 kansakoulun päätettyään Wikström pääsi lähettipojaksi Turun lennätintoimistoon. Puuveistoksia vapaa-aikanaan vuolevalle Wikströmille tarjoutui työpaikalla mahdollisuus leikata nimileimasimia puuhun ja tieto hänen lahjakkuudestaan levisi turkulaisten keskuudessa.
Opinnot

Turkulaisen sivistyneistön taloudellisella tuella Emil Wikström pääsi opiskelemaan vuonna 1881 Suomen Taideyhdistyksen piirustuskouluun Turussa. Vuonna 1882 hän siirtyi opiskelemaan Helsinkiin Suomen Taideteollisuusyhdistyksen Veistokouluun ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskouluun (myöhemmin Ateneum), jossa tutustui Axel Galléniin.
Vuosina 1883–1885 Wikström opiskeli Senaatin myöntämän apurahan turvin Wienin taideteollisuuskoulussa ja Wienin taideakatemiassa, jossa hänen opettajanaan toimi professori Edmund Hellmer.
Axel Gallénin houkuttelemana Wikström lähti vuonna 1885 Pariisiin, jossa opiskeli Académie Julianissa. Pariisissa opiskellessaan Wikström ystävystyi useiden aikalaistaiteilijoiden kanssa. Hänen tuttavapiiriinsä kuuluivat Gallénin lisäksi muiden muassa Pekka Halonen ja Eero Järnefelt. Wikström opiskeli vielä Wienissä vuosina 1887–1888 ja uudelleen Pariisissa 1888–1892.
Paluu Suomeen

Pariisin opintovuoden päätettyään Wikström päätti asettua aloilleen Suomeen ja etsiä rauhallisen paikan tulevalle ateljeelleen. 1894 valmistui Sääksmäelle Wikströmin Visavuoreksi nimeämä ateljeehuvila. Rakennus kuitenkin tuhoutui tulipalossa jo vuonna 1896, jolloin monia valmiita ja keskeneräisiä teoksia tuhoutui.
Vuosina 1897–1902 Wikström asui ja työskenteli Pariisissa. Uuden Visavuoren rakentaminen alkoi vuonna 1899, jolloin ateljee rakennettiin kokonaan erilleen asuintiloista. Visavuoren uusi asuinrakennus valmistui vuonna 1902 ja ateljee vuonna 1903.
Perhe

Emil Wikström avioitui helsinkiläisen Alice Högströmin (1873–1950) kanssa 30. toukokuuta 1895. Perheeseen syntyi kolme tytärtä: Estelle (1897–1970), Anna-Liisa (1900–1986) ja Mielikki (1907–1995). Mielikki Ivalo tuli myöhemmin tunnetuksi kirjailijana ja joogaohjaajana. Taiteilija Kari Suomalainen (Pilapiirtäjä Kari) oli Wikströmin tyttären Estellen poika.
Taiteilijanura

Wikström kohosi nopeasti Suomen käytetyimmäksi kuvanveistäjäksi ja vuonna 1893 voitettu Säätytalon otsikkoryhmän veistokilpailu vakiinnutti hänen asemansa julkisten monumenttien veistäjänä. Wikströmin taide, joka ajan hengen mukaisesti haki inspiraatiota Suomen kulttuuriperinnöstä, erityisesti kansanrunoudesta, vetosi suomalaisiin autonomian ajan viimeisinä vuosikymmeninä.
Wikströmin työt olivat kysyttyjä myös yksityisten keräilijöiden keskuudessa ja häneltä tilattiin suuriakin teoksia. Esimerkiksi liikemies Uno Staudinger tilasi nykyisin Lahdessa sijaitsevan Aino-suihkukaivon ja kauppaneuvos Nikolai Tirkkonen puolestaan Pohjan neito -suihkukaivon, jonka myöhemmin lahjoitti Tampereen kaupungille.
Serlachiukset olivat Wikströmin tukijoita ja Mäntässä on nähtävissä useita Wikströmin teoksia. Esimerkiksi Serlachiusten sukuhautamuistomerkin reliefit ja G. A. Serlachiuksen monumentin veistokset ovat Wikströmin käsialaa.
Syksyllä 1918 Wikströmit muuttivat Helsinkiin ja Visavuori jäi palvelemaan kesäpaikkana. Samaan aikaan Wikström valittiin Suomen Taiteilijaseuran puheenjohtajaksi. Vuonna 1919 hänelle myönnettiin professorin arvonimi.
Viimeiset vuodet ja kuolema

Viimeiset vuotensa Wikström työskenteli jälleen Visavuoressa, kunnes sairaudet ja sota-ajan kehno ravinto mursivat kuvanveistäjän terveyden. Emil Wikström kuoli 78-vuotiaana Helsingissä 25. syyskuuta 1942. Hänet on haudattu Hietaniemen hautausmaalle.
Useat nuoremmat suomalaiset kuvanveistäjät hankkivat oppinsa toimimalla Wikströmin apulaisina Visavuoren ateljeessa. Wikströmin oppilaita olivat muun muassa Eemil Halonen, Evert Porila, Aukusti Veuro, Elias Ilkka, Aarre Aaltonen ja Richard Rautalin.