Uskontotieteen oppihistoria Suomessa
1900-luku

Edvard Westermarck (1862–1939) käynnisti Euroopan ulkopuolisten kulttuurien tutkimuksen, jonka ympärille kasvoi 1900-luvun kuluessa kansainväliseen tieteelliseen keskusteluun sitoutuva, kantaa ottava suomalainen uskontotiede. Westermarck kiinnitettiin Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston sosiologian dosentiksi vuonna 1890, minkä myötä brittiläinen antropologia ja uskontotiede lopulta vakiintuivat Suomeen. Sosiaaliantropologisen suunnan vaikutusvaltaa vahvisti Westermarckia varten perustettu käytännöllisen filosofian professuuri vuonna 1906. Westermarckin suuntautuneisuus antoi oppiaineelle vahvan uskontotieteellisen painotuksen. Ensimmäiset Westermarckin johdolla valmistuneet väitöskirjat olivat aiheeltaan uskontotieteellisiä kuten Rafael Karstenin (1879–1956) Etelä-Amerikan intiaanien palvonnan alkuperää käsittelevä The Origin of Worship (1905). Rafael Karsten nimitettiin käytännöllisen filosofian oppiaineessa vertailevan uskontotieteen dosentiksi vuonna 1907.
Westermarckin kansainvälinen maine perustui teeseihin, jotka hän esitti avioliitto-instituution historiaa koskevissa teoksissaan (The Origin of Human Marriage, 1889; The History of Human Marriage, 1891) sekä moraalisten ajatusten alkuperää ja kehitystä käsittelevissä tutkimuksissaan (The Origin and Development of the Moral Ideas, 1906–1908). Westermarckin kestävin ja kiistanalaisin saavutus on hänen kehittämänsä insestiteoria (Westermarck-ilmiö), joka liittyy geneettiseen mekanismiin, joka selittää ihmispopulaatioiden sisäsiittoisuuskieltoa universaalina ominaisuutena. Vastenmielisyys seksuaaliseen käyttäytymiseen oman ryhmän jäsenen kanssa perustuu luonnolliseen valintaan, ja sen tarkoituksena on eliminoida vahingolliset taipumukset.
Kaarle Krohnin ja Edward Westermarckin oppilas Uno Harva (1882–1949) oli yksi myyttientutkimuksen kärkinimiä Euroopassa. Westermarckin kouluttamana antropologina sekä M.A. Castren esikuvanaan Harva hankki tutkimusaineistonsa omakohtaisella kenttätyöllä. Harva matkusti vuonna 1911 udmurttien eli votjakkien, 1913 marien eli tšeremissien, 1917 evenkien eli tunguusien ja ketien eli jenisei-otsjakkien sekä vuosina 1926 ja 1927 kolttasaamelaisten keskuuteen. Teokset Elämänpuu (1920; saks. Der Baum des Lebens, 1922) sekä Altain suvun uskonto (1933; saks. Die Religiösen Vorstellungen der altaischen Völker, 1938) nostivat Harvan myyttitutkijoiden kärkikaartiin Euroopassa. Harva loi aineistosta johdetun implisiittisen uskontoteorian, jonka mukaan kaikkien kansojen perinnesidonnaisesta ajattelusta on erotettavissa eräänlainen maailmankuvan perusrunko. Tämän rungon ympärille ryhmittyivät käsitykset maasta ja taivaasta, ajasta ja maailmankaikkeudesta kokonaisuutena kuin myös elämästä ja kuolemasta sekä ihmistä ympäröivistä näkymättömistä voimista ja niiden rituaalisesta hallinnasta.
Harva loi tutkimusmallin, jonka avulla saattoi laatia kuvauksen minkä tahansa kansanryhmän perinneuskonnosta. Sen osatekijöitä olivat jumalusko, sielu-usko, vainajakultti, sankarikultti, kansanomainen suhtautuminen luonnonilmiöihin, luonnon- ja kulttuuripaikkojen haltiat (pyhät paikat) sekä elinkeino- ja vuodenkierron taitekohtiin ajoittuivat rituaalit (pyhät ajat). Elämänpuut ja maailmanpatsaat, keskusvuoret, sielulinnut ja äitijumalattaret näyttäytyivät Harvalle yleismaallisesti tunnusomaisiksi ihmisten pyrkimyksiksi etsiä luonnosta, erityisesti tähtitaivaan kiertoliikkeistä, säännönmukaisuutta ja lainalaista järjestystä. Harva ei pitänyt uskonnon varsinaisena subjektina yksilöä, vaan kansaa. Harva katsoi, ettei yhteiskuntaelämää ja yksilöiden käyttäytymistä voida ymmärtää, ellei tunneta niitä historiallisia kehityslinjoja, jotka ovat antaneet yhteiskuntaelämälle muodon ja sisällön. Harva kiinnitettiin Turun yliopiston sosiologian professoriksi vuonna 1926.
Kaarle Krohnin sekä Uno Harvan oppilas Martti Haavio (1899–1973) loi puolestaan mittavan elämäntyön suomalaisen kulttuurin mytologisten rakenteiden tutkijana. Hänen vaikutuksestaan suomalaiseen folkloristiikkaan ja uskontotieteeseen muodostui historiallisesti orientoitunut koulukunta. Tutkimusalan tavoitteena oli selvittää suomalaisen henkisen kulttuurin tunnuspiirteet sekä historiallinen rakentuminen, mutta myös osoittaa maailman eri kulttuurien keskinäinen vuorovaikutus. Haavio kehitti motiivihistoriallisen lähestymistavan. Sen avulla saattoi jäljittää suomalaisessa suullisessa kansanperinteessä tavattavien aihelmien eli motiivien analogisia vastineita maailman eri kulttuureista. Haavion tavoitteena oli osoittaa, kuinka yhteistä on ihmiskunnan kulttuuriperinne.
Martti Haavion henkilökohtaiset saavutukset kuten Kansanrunojen maailmanselitys (1955), Karjalan jumalat (1959) ja Kuolemattomien lehto (1962) sekä hänen oppilaidensa Matti Haon, Asko Vilkunan, Lauri Hongon, Juha Pentikäisen ja Anna-Leena Siikalan tutkimukset merkitsivät suomalaisen uskontotieteen kypsymistä omaehtoiseksi tieteenalaksi. Uskontotieteen ensimmäinen oppituoli perustettiin Suomessa Åbo Akedemin yhteyteen ja sen ensimmäiseksi professoriksi nimettiin ruotsalainen Helmer Ringgren vuonna 1960. Kahta vuotta myöhemmin Lauri Honko nimettiin Turun yliopiston humanistisen tiedekunnan vertailevan kansanrunoustutkimuksen ja uskontotieteen professoriksi. Kolmas professuuri perustettiin Helsingin yliopistoon vuonna 1970. Helsingissä professorin virkaa piti hallussaan sen perustamisesta aina vuoteen 2008 Juha Pentikäinen. Tällä hetkellä Helsingissä uskontotieteen oppituolia pitää hallussaan professori Tuula Sakaranaho, Turussa professori Veikko Anttonen ja Åbo Akademissa Peter Nynäs sekä Rene Gothoni.