Charles Ponzi
Romahdus

Tähän aikaan Ponzi etsi toista kaupanteon kohdetta päästäkseen ulos kultaisesta ansasta, jonka hän oli rakentanut itselleen, mutta aika oli käymässä vähiin. Boston Post aloitti Ponzin rahantekokonetta koskevan artikkelisarjan julkaisun 26.7.1920. Lehti otti yhteyttä Clarence Barroniin, joka oli talouselämän analyytikko ja julkaisi the Barron’s -nimistä liike-elämän julkaisua. Hänen oli määrä tutkia Ponzin järjestelmää. Barron huomasi, että vaikka Ponzi tarjosi loistavia korkoja sijoituksille, ei hän sijoittanut rahaa omaan yhtiöönsä.
Barron havaitsi, että kattaakseen the Securities Exchange Companyyn tehdyt sijoitukset, liikkeellä pitäisi olla 160 miljoonaa postin vastauskuponkia. Yhdysvaltain postitoimisto United States Post Office kertoi, ettei postin vastauskuponkeja ostettu suuria määriä kotimaassa eikä ulkomailla. Kunkin IRC:n ostamisesta ja myymisestä saatava prosentuaalinen bruttokate oli valtava, mutta ostoihin ja lunastukseen vaadittavat kiinteät kustannukset tuotteista, mitkä ostettiin äärimmäisen halvalla ja myytiin yksityisesti, olisivat ylittäneet katteen. Toiminnan olisi siis pitänyt olla suuresta katteesta huolimatta tappiollista.
Lehtijutut saivat aikaan joukkopaon the Securities Exchange Companysta. Ponzi maksoi kaksi miljoonaa dollaria kolmessa päivässä villiintyneelle väkijoukolle, joka tungeksi hänen toimistonsa ulkopuolella. Hän tyynnytteli joukkoa, jakeli ihmisille kahvia ja donitseja, ja kertoi heille, ettei heillä ollut huolen häivää. Monet muuttivat mielensä ja jättivät varansa hänen hoitoonsa.
Ponzin oveluudessa oli epäjohdonmukaisuutta. Hän oli pannut liikkeelle järjestelmän, jonka oli pakko romahtaa ennemmin tai myöhemmin. Hän haali kasaan suuria määriä rahaa, mutta vain sillä seurauksella, että joutui yhä suurempiin velkoihin. Rikollisen näkökulmasta katsottuna hänen olisi pitänyt jonakin tiettynä hetkenä lähteä pois Yhdysvalloista maan viranomaisten ulottumattomiin. Sen sijaan hän jäi paikoilleen ja jatkoi maksamista. Ponzi halusi näyttää mahdollisimman rehelliseltä ja hänen elämäkertansa mukaan hän toivoi aina voivansa käyttää lisääntyvää omaisuutta uuden liikeyrityksen perustamiseen, mistä hän saisi tarpeeksi rahaa voidakseen maksaa takaisin kaikille sijoittajille ja tehdä heistä rikkaita.
Ponzin elättämien ideoiden joukossa oli ostaa 300 miljoonalla dollarilla (3 miljardia vuoden 2006 dollarin arvon mukaan) yhdysvaltalainen sotalaiva ja muuttaa se kelluvaksi ostoskeskukseksi. Samalla olisi edistetty isänmaallisuutta ja maan taloutta täyttämällä se kotimaassa valmistetuilla tuotteilla. Tämä suunnitelma oli kuitenkin täysin mahdoton toteuttaa, samoin kuin useimmat Ponzin liikeideoista. Jos hänellä olisi koskaan ollut 300 miljoonaa dollaria irrotettavaksi pois hallitsemattomasta järjestelmästään, hän olisi ollut korviaan myöten veloissa ennen kuin olisi myynyt ensimmäistäkään tuotetta laivallaan.
Ponzi oli palkannut pikaisesti julkisuuskuvansa parantamiseksi konsultiksi James McMastersin. McMasters alkoi kuitenkin nopeasti epäillä Ponzin toimintaa. Ponzin loputtomat puheet postin palautuskupongeista ja häneen jatkuvasti kohdistuneet selvitykset vahvistivat epäilyjä.
McMasters meni Boston Postiin kutsuen Ponzia ”idiootiksi talousasioissa”. Lehti tarjosi hänelle 5000 dollaria hänen kertomuksestaan ja julkaisi artikkelin 2.8.1920, jossa julistettiin Ponzin olevan peruuttamattomasti maksukyvytön. 10.8.1920 liittovaltion agentit tekivät ratsian the Securities Exchange Companyyn ja se suljettiin. Yhtiön tiloissa ei ollut suurta varastoa postin vastauskuponkeja. The Hanover Trust Bank suljettiin niin ikään.
Boston Post jatkoi artikkeleidensa kirjoittamista. Yhdessä niistä paljastettiin tiedot Ponzin vankilassaolosta ja julkaistiin hänet hymyilevänä Kanadassa otetuissa pidätyskuvissa. 13.8.1920 mennessä Ponzi oli pidätetty ja häntä syytettin 86 petoksesta. Ponzin kannattajat olivat raivoissaan hänet pidättäneille viranomaisille. 17000 ihmistä oli sijoittanut Ponziin (toisen englanninkielisen Wikipedian artikkelin mukaan 40000 henkilöä) jopa kymmeniä miljoonia dollareita. Monet taloudellisen tuhon kohdanneista olivat niin Ponziin kohdistuvan uskon sokaisemia tai muuten vain haluttomia kieltämään typeryytensä, että he pitivät Ponzia edelleen sankarina.