G. A. Serlachius
Elämäkerta > Mäntän erakko

16. kesäkuuta 1890 Mäntän tehtaalla syttyi tuhoisa tulipalo remmipyörästä lentäneestä kipinästä ja tehtaan vanha hiomo ja paperitehdas tuhoutuivat muutamassa tunnissa. Tehtaan vapaapalokunta oli suurpalon edessä voimaton.,
Onnettomuuden jälkeen uusi tehdas rakennettiin tiilestä ja siihen hankittiin sähkövalaistus. Palaneiden paperikoneiden tilalle hankittiin kolme uutta. Uudistukset maksoivat paljon, mutta pääomaa saatiin vakuutuskorvauksista sekä vanhoille lainoille saaduista pidennetyistä maksuajoista. Pankkiherrat kuulivat uusien koneiden tilauksista vasta niiden saavuttua Mänttään ja syyttivät tehtailijaa petoksesta. Muutenkin henkilösuhteet rahoittajiin olivat koetuksella; Suomen Pankin Tampereen komissarin Serlachius oli haastanut käräjille kunnianloukkauksesta. Kesken jälleenrakennustaistelun 60-vuotias tehtailija sai sydänkohtauksen ja hän luovutti liikkeenjohdon pojalleen Axelille.
Axel Serlachiuksen tielle kasautui heti vaikeuksia, jotka saivat alkunsa hänen kesälomallaan Hangon kylpylässä vuonna 1891. Axel oli kylvänyt rahaa ympäriinsä pitäen yllä hovia, johon kuului koiria, ratsuhevosia sekä tallirenki. Velkojat kuiskivat, että riskirahaa kylvettiin ympäriinsä ylelliseen elämään. Isä tuki poikaansa velkojien juoruja vastaan, myöntäen kuitenkin, että tämä voisi olla säästäväisempi. Talvella 1892 velkojat kiertelivät Mäntässä arvioiden omaisuuden arvoa ja totesivat, että tehtaan konkurssiin ajaminen ei ajanut heidän etuaan. Sen sijaan päädyttiin tehtaan huostaanottoon, mistä tehtiin periaatepäätös keväällä 1892.
Tehdas sai jatkaa ja Serlachius tunsi voimiensa palaavan. Pietarin markkinat vetivät jälleen myös Serlachiuksen ”Glazed Brown” -paperilaatua. Pankkien holhoojahallitus vaati säästäväisyyttä ja näpäytti tehtailijaa sanomalla, että tämä ei saa ostaa kuin toisen luokan junalippuja. Holhouksen tylyys johtui varmasti paljolti Serlachiuksen pankkiherroille syytämistä loukkauksista. Hän lähetti kuitenkin edelleen Pohjoispankin Viipurin pääkonttoriin inhoa ja vihaa tihkuvia kirjeitä. Pankkien holhoojahallitus pakotti Serlachiuksen liittymään myös tämän aikaisemmin karttamaan Paperiyhdistykseen eli suomalaisen paperiteollisuuden vientikartelliin.
66-vuotiaana Serlachius pursui jälleen uusia ideoita. Hän päätti matkustaa Yhdysvaltoihin tutkimaan sen liike-elämää. Virkistäväksi suunniteltu matka muuttui kuitenkin sairauslomaksi, sillä juuri ennen kuin laiva saapui satamaan, Serlachiuksen kehon toinen puoli halvaantui. Kyse oli todennäköisesti aivoinfarktista. Newyorkilaiset lääkärit saivat pelastettua tehtailijan hengen. Kotiinsa hän ei malttanut palata suoraan, vaan poikkesi loppuvuodesta 1898 Pietariin myymään paperiaan. Yhdysvalloista hän tilasi uusia koneita tehtaalleen.
Halvauksesta toipuva patruuna alkoi sysiä holhoojia pois yrityksestään ja miettiä seuraajaansa. Axel-poika oli tuntunut itsestään selvältä valinnalta, mutta tämän tuhlaileva elämäntyyli herätti huolta. Isä tuumi pojan perineen liikaa Maexmontanien huonoa verta, sillä hänen aikanaan uskottiin vanhimpien lasten olevan älykkäämpiä. Axelin vanhemmat veljet olivat nukkuneet pois jo vauvaiässä. Kuumaverinen isä piti poikansa heikkoutena sitä, että tämä viivytteli ratkaisujen tekemisessä.
Kireässä tilanteessa patruuna houkutteli Mänttään velivainajansa Gabrielin pojan Göstan. Gösta Serlachius oli 20-vuotias ja harjoitteli myyntiä Manchesterissa. Hän vastasi setänsä kutsuun, tuli tehtaan konttoriin harjoittelijaksi ja eteni yhä vaativampiin tehtäviin. Vuoden kuluttua saapumisestaan hän meni naimisiin serkkunsa Sissin kanssa. Sissillä oli sulhaskandidaattina ulkomaalainen taidemaalari, jonka isä oli hyväksynyt, mutta säilynyt kirjeenvaihto todistaa, että rakkaus Göstaan oli syvää.
Jälkisäädöksessään vuonna 1900 patruuna määräsi perillistensä sovittavaksi, kenestä tulee yhtiön johtaja. Hän usutti Axelin ja Göstan riitoihin ja hajotti näin sukunsa voidakseen hallita loppuun asti, miten halusi. Axel ei lopulta kestänyt tällaista ja luopui serkkunsa hyväksi. Tehtaan ja yrityksen toimitusjohtajaksi tuli näin Gösta Serlachius.
Vanheneva patruuna jaksoi ottaa yhä kantaa ajankohtaisiin asioihin. Sortovuosien alettua vuonna 1899 hän seurasi mielipiteissään Yrjö Sakari Yrjö-Koskista. Hän oli kiukkuinen vanha mies, joka suomi ankarasti viikinkejä, ryssiä, juutalaisia sekä saksalaisia. Hän rettelöi kotipaikkakunnallaan nuorisoseuraa vastaan ja epäsi siltä pääsyn kaikkiin omistamiinsa tiloihin. Yrityksellä meni hyvin, ja viimeisessä Pohjoispankille lähettämässään kirjeessä patruuna ennusti pian pääsevänsä eroon vekseleistään. Serlachius kuoli 13. kesäkuuta 1901.