stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puoliso
Puoliso-käsite verotuksessa

Suomen verohallinnon mukaan puolisoilla "tarkoitetaan verotuksessa henkilöitä, jotka ennen verovuoden päättymistä ovat solmineet avioliiton". Rekisteröidyssä parisuhteessa elävät samaa sukupuolta olevat henkilöt rinnastetaan puolisoihin Suomen verotuksessa ja säännöksiä sovelletaan myös avioliitonomaisissa olosuhteissa yhteisessä taloudessa eläviin henkilöihin, mikäli he ovat "aikaisemmin olleet keskenään avioliitossa tai rekisteröidyssä parisuhteessa tai jos heillä on tai on ollut yhteinen lapsi." Mikäli aviopuolisot ovat asuneet erillään verovuoden ajan tai muuttaneet sen aikana pysyvästi erilleen ja se johtuu yhteiselämän lopettamisesta, ei verotuksessa sovelleta enää puolisoita koskevia säännöksiä. Puolisoita koskevia säännöksiä voidaan kuitenkin soveltaa, mikäli perheellä on useampi asunto tai puolisot vain työskentelevät eri paikkakunnilla. Mikäli toinen puolisoista ei ole yleisesti verovelvollinen, ei verotuksessa sovelleta myöskään puolisoita koskevia säännöksiä.
Puoliso-käsite maahanmuutossa

Maahanmuuttoviraston mukaan Suomen kansalaisen tai Suomessa oleskeluluvan jo omaavan henkilön puolisoksi oleskelulupaa ulkomailta Suomeen haettaessa luetaan henkilö, joka on Suomen kansalaisen tai oleskeluluvan haltijan aviopuoliso, samaa sukupuolta oleva rekisteröity kumppani tai avopuoliso, joka on elänyt henkilön kanssa avioliitonomaisessa suhteessa yhdessä vähintään kaksi vuotta tai heillä on yhteisessä huollossa oleva lapsi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Puoliso Wikimedia Commonsissa
L. A. Puntila

Kapteeni L. A. Puntila toimiessaan Valtion tiedoituslaitoksen päällikön apulaisena vuonna 1941.
Lauri Aadolf (L. A.) Puntila (24. elokuuta 1907 Hattula – 24. toukokuuta 1988 Helsinki) oli suomalainen politiikan ja historian tutkija, joka osallistui myös itse poliittiseen toimintaan.
Elämäkerta

Puntilan vanhemmat olivat maanviljelijä Eevert Puntila ja Iida Vilhelmiina Oskarintytär Puntila. Hän pääsi ylioppilaaksi 1926 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1932 ja lisensiaatin tutkinnon 1944. Tohtoriksi hän väitteli vuonna 1950.
Talvisodan aikana Puntila oli Valtion tiedotuskeskuksen sihteerinä 1939–1940 ja toukokuusta 1940 lähtien sen päällikkönä. Vuonna 1940 hänestä tuli myös pääministeri Risto Rytin sihteeri ja hän jatkoi tässä tehtävässä vuoteen 1943 saakka. Jatkosodan aikana kapteenin arvon saanut Puntila toimi Valtion tiedotuslaitoksen VTL:n apulaispäällikkönä vastaten sodanaikaisesta propagandasta ja sensuurista. Puntilan mukaan nimettiin myös niin sanottu puntilismi, joka oli erään ruotsalaisen määritelmän mukaan ”keinotekoisesti luotua yksimielisyyttä ja koko sitä korostettua isänmaallista aatesuuntaa, jota jatkosodan käynti valloituksineen ja uusine laitoksineen vaati”.
Puntila oli Helsingin yliopiston poliittisen historian professorina 1952–1971. Hän oli mukana perustamassa Suomen Kulttuurirahastoa 1937 ja toimi rahaston yliasiamiehenä 1937–1954. Kun Kulttuurirahasto sai lahjoituksena enemmistöosuuden Huhtamäki-yhtymän osakkeista, Puntilasta tuli myös Huhtamäki-yhtymän hallituksen puheenjohtaja.
Ennen sotia Puntila samaistui lähinnä aitosuomalaisuuteen ja AKS:stä Mäntsälän kapinan takia eronneisiin maalaisliittolaisiin. Sodan jälkeen Puntilaa pyydettiin useaan otteeseen kokoomuksen puheenjohtajaehdokkaaksi, mutta puolue oli hänestä väärä. Puntila liittyi 1965 sosialidemokraattiseen puolueeseen. Puntilan poliittinen ura jäi yhteen kansanedustajakauteen vuosina 1966–1970.
Puntilan väitöskirja Ruotsalaisuus Suomessa (1944) käsittelee suomenruotsalaisten kansallistunnetta ja rotuoppeja.
Joulukuussa 1972 Puntila oli yhtenä allekirjoittajana professori Göran von Bonsdorffin alulle panemassa, presidentti Urho Kekkoselle osoitetussa kirjelmässä, jolla vastustettiin presidentin toimikauden pidentämistä poikkeuslailla.
L. A. Puntila sai elämäntyöstään Jenny ja Antti Wihurin rahaston 20 000 markan tunnustuspalkinnon vuonna 1978.
Puntila on haudattu Hietaniemen hautausmaan uurnalehtoon Helsinkiin.
Teoksia

Suomalaisuuden arvostelusta Ruotsin sanomalehdistössä 1840-luvulla, eripainos albumista Suomalainen Suomi 15. Porvoo 1932.
Ruotsalaisuus Suomessa: aatesuunnan synty. Otava 1944. (Ilmestyi samana vuonna myös tekijän kustantamana väitöskirjana nimellä Suomen ruotsalaisuuden liikkeen synty: aatehistoriallinen tutkimus.)
Keskisuomalainen 7/1 1871 – 7/1 1946. Keskisuomalainen, Jyväskylä 1946.
Bismarckin Ranskan-politiikka 1. Raudalla ja verellä. Otava 1947.
Suomen kulttuurirahasto 1939–1949. Toimittaneet L. A. Puntila, Paavo G. Waris ja Salama Simonen. Suomen kulttuurirahasto, Helsinki 1949.
Bismarckin Ranskan-politiikka. Otava 1952.
Suomen puolueolojen kehitys. Kansainvälinen kulttuuriasiain toimikunta, Helsinki 1952.
The evolution of the political parties in Finland. Kansainvälinen kulttuuriasiain toimikunta, Helsinki 1953.
Suomen tasavallan presidentit ja presidentin vaalit. Helsinki 1955.
Risto Rytin valtiomiehentyö. Vapauden akateeminen liitto, Helsinki 1956.
Väinö Tanner itsenäisyyden lujittajana ja puolustajana. Tekijä, Helsinki 1956.
J. K. Paasikiven linja. Hämäläis-osakunta, Helsinki 1957.
Kriisistä kriisiin. Vapauden akateeminen liitto, Helsinki 1957.
Suomen poliittinen historia 1809–1955. Otava 1963, 3. painos 1964, 4. painos 1967, 5. uud. ja täyd. painos nimellä Suomen poliittinen historia 1809–1966 1971, 6. painos 1977, 7. painos 1982.
Kolkuttajan osa: puheita ja esitelmiä 1948–1964. Otava 1965.
Kenttäpostia 1944. Kartat piirt. Sirkka Honkanen. Tammi 1972.
Suomen itsenäisyyden aika Moskovan horisontista: reunamerkintöjä Juri Komissarovin kirjaan Suomi löytää linjansa. Otava 1975.
Puheita ja esitelmiä 1962–1975. Otava 1977.
Huomautin hyvin täsmällisesti...: tuokiokuvia L. A. Puntilan Suomesta. Toimittanut Kauko I. Rumpunen. Otava 1996.
Kirjallisuutta

Hyvämäki, Lauri & Pesonen, Pertti & Eskola, Seikko & Salonen,Erkki (toim.): Oman ajan historia ja politiikan tutkimus.  (Omistetaan professori L. A. Puntilalle hänen 60-vuotispäivänään 24.8.1967)  Helsinki:  Otava, 1967.
Jukka Tarkka: Kansallinen kolkuttaja. L. A. Puntilan yhteiskunnallinen elämäntyö. WSOY 2004
Aiheesta muualla

Tarkka, Jukka: Humanisti yritysjohtajana (Osastolla: Sunnuntai. ISSN 0356-133X) ts.fi, Turun Sanomien verkkojulkaisu. 12.9.2004. Turku:  Turun Sanomat Oy.
Eskola, Seikko: / Puntila, Lauri Aadolf (1907–1988). Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 3.4.2006. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Itse asiassa kuultuna, tv-haastattelu vuodelta 1979, 102 min, Yle Areena.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Eduskunta  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Purppurapihta

| Purppurapihta |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Havupuut Pinophytina
Luokka::  Havupuut Pinopsida
Lahko::  Pinales
Heimo::  Mäntykasvit Pinaceae
Suku::  Pihdat Abies
Laji::  amabilis
Kaksiosainen nimi
 Abies amabilis  (Douglas ex Loud.) Douglas ex J.Forbes 

Katso myös
   Purppurapihta Wikispeciesissä   Purppurapihta Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Purppurapihta eli purppurajalokuusi (Abies amabilis) on pihta, jota tavataan Pohjois-Amerikan luoteisosissa. Se on suuri aina vihanta paljassiemeninen puu, jonka runko on 30–45 metriä korkea ja joka on halkaisijaltaan yli 1,2 metriä. Suurin mitattu puu on ollut 72 metriä korkea, ja suurin halkaisija on ollut 2,3 metriä. Purppurapihta viihtyy pohjoisessa 0–1500 metrin korkeudessa ja etelässä 1000–2300 metrin korkeudessa, sateisilla alueilla, joissa on viileät ja kosteat kesät.
Purppurapihdan kaarna on nuoremmilla puilla vaaleanharmaa, ohut ja pihkainen. Vanhemmilla puilla kaarna on tummempaa ja paksumpaa ja siinä on suuremmat uurteet. Lehdet ovat neulanmuotoisia, littanoita neulasia ja ne ovat 2,0–4,5 senttimetriä pitkiä ja 2 millimetriä leveitä. Neulaset ovat mattapintaisia ja tummanvihreitä. Purppurapihdan kävyt ovat 9–17 senttimetriä pitkiä ja 4–6 senttimetriä leveitä. Purppurapihdan kävyt ovat purppuranvärisiä, kuten saattaa jo nimestä päätellä.lähde?
Käyttö

Purppurapihdan puuaines on pehmeää eikä kovin kestävää, joten sitä käytetään yleisesti paperin ja pahvin raaka-aineena. Lajia käytetään koristepuuna, mutta Suomessa sitä suositellaan vain Etelä-Suomen suojaisille kasvupaikoille vyöhykkeille I ja II. Purppurapihdan lehvästöllä on miellyttävä tuoksu, joten sitä käytetään joskus joulukoristeina, kuten joulukuusinalähde?.
Suomessa

Suomessa purppurapihtoja kasvaa muun muassa Mynnilän arboretumissa Sysmässä ja Hörtsänän arboretumissa Orivedellä.lähde?
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Purppurapihta – Abies amabilis
ITIS: Abies amabilis (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Abies amabilis (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q936498  Wikispecies: Abies amabilis  BioLib: 125600  Calflora: 1  CoL: 63Z5D  CNPS: 65  Ecocrop: 196860  EoL: 1033071  EPPO: ABIAM  FEIS: abiama  FNA: 233500001  GBIF: 2685524  GRIN: 633  iNaturalist: 75240  IPNI: 325658-2  IRMNG: 10761794  ITIS: 181824  IUCN: 42271  NatureServe: 2.143719  NBN: NHMSYS0000494913  NCBI: 97174  NZOR: d86c5f0e-be87-49dc-b05c-de4695aac903  Open Tree of Life: 876303  PfaF: Abies amabilis  PPE: abies-amabilis  Plant List: kew-2609703  PLANTS: ABAM  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:325658-2  RHS: 12  Tropicos: 24900242  VASCAN: 7158  WFO: wfo-0000510989
Punapäätikka

| Punapäätikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Suku::  Pitkänokkatikat Melanerpes
Laji::  erythrocephalus
Kaksiosainen nimi
 Melanerpes erythrocephalus  (Linnaeus, 1758) 

Katso myös
   Punapäätikka Wikispeciesissä   Punapäätikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Punapäätikka (Melanerpes erythrocephalus) on pohjoisamerikkalainen harvinaistuva tikka.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 21–25 cm ja paino noin 70 g. Sen pää, niska ja kurkku ovat punaiset, pyrstö, käsisulat, yläselkä ja siiven peitinhöyhenet mustat, sekä alaselkä, yläperä, kyynärsulat ja vatsapuoli valkoiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu käenpiikamaisen harmaanruskean kirjava, ja saa punaisen huppunsa vasta syntymäänsä seuraavana keväänä. Vanhimmat yksilöt ovat eläneet 12-vuotiaiksi.
Esiintyminen

Punapäätikan esiintymisalue on Kalliovuorten länsipuolinen osa Pohjois-Amerikkaa, pohjoisessa Kanadan Manitobaan ja etelässä Teksasiin ja Floridaan saakka. Maailman populaation koko ei ole arvioitu, mutta sen elinympäristön ala noin 4,68 miljoonaa neliökilometriä. Pohjoisimmat populaatiot ovat muuttolintuja. Lajin kanta on taantunut 1900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Vuodesta 1966 vuoteen 2017 vuosittainen vähennys on ollut keskimäärin 0,78 % vuosittain. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto pitää punapäätikkaa silti elinvoimaisena, koska yksilömäärä on edelleen suuri eikä kannan taantuminen ole ollut erityisen suurta.
Eniten kanta on pienentynyt Floridassa ja toisaalla Suurten järvien alueella. Taantuman syitä ovat metsien avohakkuut, lahojen puiden määrän väheneminen talousmetsissä, asutuksen ja maanviljelyn laajentuminen sekä törmäykset liikkuviin ajoneuvoihin. Kottaraisten tuonti Pohjois-Amerikkaan vaikutti lajin kantaa pienentävästi, koska kottaraiset valtasivat tikkojen pesäkoloja. Linnaeus kuvaili lajin holotyypin Etelä-Carolinasta.
Elinympäristö

Punapäätikat elävät valoisissa, avoimissa metsissä, vanhoissa puistoissa, puutarhoissa, jokivarsien metsiköissä ja harvapuustoisilla avomailla.
Lisääntyminen

Pesintäkausi on huhti-heinäkuussa ja laji saattaa pesiä kahdesti kesän aikana. Pari kovertaa itse pesän tavallisesti lahoon puuhun, joskus rakennukseen tai postilaatikkoon. Koiras tekee pääosan kolon kovertamisesta. Punapäätikat valtaavt usein jonkun toisen tikkalajin pesän, etenkin tarharaitatikan (M. carolinus). Naaras munii kolmesta kymmeneen munaa, keskimäärin viisi. Haudonta kestää 12–14 päivää, molemmat puolisot hautovat, koiras pääasiassa öisin. Poikaset syntyvät sokeina ja alastomina, ja niiden silmät aukeavat vasta 12–13 päivän iässä. Ne jättävät pesän 24–31 päivää vanhoina ja jäävät joiksikin viikoiksi pesän lähettyville, kunnes emot ajavat ne pois. Laji on sukukypsä yksivuotiaana.
Ravinto

Punapäätikka on kaikkiruokainen. Ruokavalio koostuu hyönteisistä, hämähäkeistä, madoista, pähkinöistä, siemenistä, marjoista, hedelmistä ja joskus pikkunisäkkäistä. Se voi syödä myös koloissa pesivien pienten varpuslintujen munia ja poikasia. Se ruokailee tavallisesti maassa, mistä johtuvat lukuisat törmäykset maantieajoneuvoihin. Muista tikoista poiketen se sieppaa myös lentäviä hyönteisiä.
Putkilahti

| Putkilahti |
| --- | --- |
 Ylisjärveltä Päijänteen suuntaan johtava Virtasalmi.
Kaupunki:  Jyväskylä
Väkiluku:  217 (2003)
Postinumero(t):  41870
Putkilahti on kylä Jyväskylän Korpilahdella, Keski-Suomen maakunnassa.
Kylä valittiin vuoden 1995 kyläksi Suomessa. Putkilahti on valittu valtakunnallisesti arvokkaaksi maisema-alueeksi. Asukkaita kylässä on vähän yli 200. Sijainti Päijänteen lahtien rantamilla on tuonut lisäksi huomattavan määrän kesäasutusta alueelle. Putkilahden kautta kulkee Korpilahden ja Joutsan välinen seututie 610.
Kirjallisuutta

Suomäki, Pekka (toim.): Häreviä hakamiehiä ja väkeviä vaimoja : Putkilahden kyläkirja. Putkilahden kyläseura, 2003. ISBN 952-91-6117-4.
Aiheesta muualla

www.putkilahti.net
Giacomo Puccini

| Giacomo Puccini |
| --- | --- |
 Giacomo Puccini, valokuvan ottamispäivä tuntematon.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Giacomo Antonio Domenico Michele Secondo Maria Puccini
Syntynyt: 22. joulukuuta 1858 Lucca, Toscanan suurherttuakunta
Kuollut: 29. marraskuuta 1924 (65 vuotta) Bryssel, Belgia
Puoliso:  Elvira Gemignani (vih. 1904)
Muusikko
Tyylilajit:  länsimainen taidemusiikki, ooppera ja verismo (käännä suomeksi) 
Soittimet:  urut 
 Nimikirjoitus
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Giacomo Antonio Domenico Michele Secondo Maria Puccini (22. joulukuuta 1858 Lucca – 29. marraskuuta 1924 Bryssel) oli italialainen säveltäjä. Hän on yksi tunnetuimmista italialaisista oopperasäveltäjistä Giuseppe Verdin ohella ja hänen katsotaan kehittäneen niin sanotun veristisen oopperatyylin huippuunsa.
Varhaisvuodet 1858–1890

Puccini syntyi vuonna 1858 Luccan kaupungissa osoitteessa Via del Poggio 30. Hän polveutui vanhasta muusikkosuvusta. Giacomon suunniteltiin seuraavan isän uraa ja ryhtyvän San Martinon tai San Pasolinin urkuriksi. Isä Michele Puccini kuitenkin kuoli Giacomon olleessa viisivuotias. Isän kuoleman jälkeen äiti Albina otti vastuun Giacomon kasvatuksesta ja lähetti pojan veljensä Fortunato Magin luokse opiskelemaan. Kymmenvuotiaana hän liittyi San Marino- ja San Michel -kirkkojen poikakuoroihin. Jo 14-vuotiaana hän toimi urkurina Luccassa ja sävelsi kirkkomusiikkia. Koulun jälkeen vuonna 1874 nuori Giacomo aloitti opiskelun luccalaisessa Istituto Pacinissa opettajanaan Carlo Angeloni. Monissa teoksissa mainittua vuoden 1876 matkaa Pisaan Aidaa katsomaan ei tosiasiassa tapahtunut. Preludio sinfonico 1876 ja Messa 1880 olivat tänä aikana Puccinin huomattavimmat sävellykset.
Vuonna 1880 äiti Albina Puccini kirjoitti Savoijin kuningattarelle Margheritalle ja pyysi stipendiä lahjakkaalle pojalleen. Puccini alkoikin saada 100 liiraa kuukaudessa ja aloitti opiskelun Milanon konservatoriossa Amilcare Ponchiellin ja Antonio Bazzinin johdolla. Opiskelijatoverina hänellä oli muun muassa Pietro Mascagni. Taloudellista tukea antoi myös Puccinin isosetä, tohtori Nicolao Cerù. Konservatorion päättötyönä valmistui 1883 Capriccio sinfonico.
Vuonna 1883 Puccini osallistui Casa Sonzognon sävellyskilpailuun säveltämällään yksinäytöksisellä oopperalla Le Villi. Puccini ei voittanut, mutta ooppera esitettiin vuonna 1884 Teatro dal Vermessä. Teos sai julkaisija Giulio Ricordin huomion. Hän tilasi Puccinilta toisen oopperan Edgar, joka valmistui vuonna 1889.
Äidin kuoleman aikoihin 1884 Puccini muutti yhteiseen asuntoon Monzaan elämänkumppaninsa Elvira Gemignanin (s. Bonturi) kanssa. Samana vuonna syntyi pariskunnan yhteinen poika Antonio. Perhe muutti usein ja asui eri paikkakunnilla, kuten Milanossa, Luccassa, Sant’Antonio d’Addassa, Caprino Bergamascossa, Monzassa ja Pizzamegliossa. Vuonna 1890 Puccini sävelsi jousikvartetille Crisantemin.
Kypsä kausi 1891–1917

Kesällä 1891 Puccini asettui perheineen asumaan Torre del Lagon kylään vuokraamaansa vaatimattomaan taloon Casa Venanzieen. Nykyinen Villa Museo Giacomo Puccini on rakennettu Casa Venanzien tilalle. Puccinin läpimurtoteos oli hänen vuonna 1893 valmistunut kolmas oopperansa Manon Lescaut, jonka ansiosta hänestä tuli maailmankuulu.
La bohèmea (1896) pidetään Puccinin romanttisimpana oopperana ja se on noussut yhdeksi maailman suosituimmista oopperoista.
Manon Lescautin ja La bohèmen menestyksen jälkeen Puccini lunasti vuokratalonsa Torre del Lagossa ja osti vuonna 1898 Chiatrista (kylä Quiesa-vuorella) vanhan maatalon. Tilalta on huikea näkymä Lago di Massaciuccolille. Hän rakennutti sinne talon, johon perhe muutti. Samanaikaisesti oli myös Torre del Lagossa työn alla uudisrakennus, ja sen valmistuttua Puccinit muuttivat nykyiseen Villa Pucciniin 1900. Puccini oli intohimoinen metsästäjä ja Torre del Lagossa hän pystyi harjoittamaan tätäkin harrastustaan. Chiatri jäi kesäasunnoksi ja myöhemmin Puccini hankki toisen kesäasunnon Abetonesta.
Traagis-veristinen Tosca (1900) on musiikiltaan traagissävytteistä. Tosca on vakiinnuttanut paikkansa yhtenä kaikkien aikojen esitetyimmistä oopperoista.
Helmikuussa 1903 Puccini loukkaantui auto-onnettomuudessa, joka hidasti hänen sävellystyötään merkittävästi. Säveltäjältä katkesi jalka, ja hän joutui toipumaan useita kuukausia. Elvira Puccinista (s. Bonturi) tuli 3. tammikuuta 1904 Giacomo Puccinin laillinen vaimo. Madama Butterfly valmistui 1904. Ooppera kertoo japanilaisen geishatytön onnettomasta rakkaudesta yhdysvaltalaiseen luutnanttiin. Vuonna 1904 Puccinin Verdille tekemä Requiem esitettiin säveltäjän läsnä ollessa tammikuussa 1905 Milanossa Casa di Riposo per Musicistissa.
Puccinin oopperat saivat yksi toisensa jälkeen ulkomaiset ensi-illat. Hän oli usein läsnä ensiesityksissä. Euroopan ulkopuolella Puccini kävi vain muutaman kerran, Buenos Airesissa ja Montevideossa 1905, tammikuussa 1907 New Yorkissa Manon Lescaut’n Amerikan ensi-illassa ja helmikuussa Aleksandriassa Madama Butterflyn Egyptin-ensi-illassa. Puccini kävi toistamiseen New Yorkissa vuonna 1910 poikansa Antonion kanssa Lännen tytön ensi-illassa 10. joulukuuta Metropolitan Opera Housessa.
Vuonna 1917 valmistui Puccinin ehkä kevyin ja operettimaisin ooppera La Rondine. Samana vuonna Monacon prinssi Alberto I palkitsi Puccinin. Hän sai Grand Officer of Ordre de Saint-Charles kunniamerkin.
Puccini oli innostunut autoista, veneistä, äänitystekniikasta ja yleensä kaikesta, mikä liittyi tekniseen kehitykseen.
Viimeiset vuodet ja kuolema 1918–1924

Vuonna 1918 Puccini sävelsi Il tritticon -triptyykin, joka koostui kolmesta yksinäytöksisestä oopperasta: Il tabarro (Viitta), Suor Angelica (Sisar Angelica) ja Gianni Schicchi. Näistä kolmesta pienoisoopperasta tunnetuimmaksi on noussut Gianni Schicchi, joka sisältää kuulun Lauretan aarian ”O mio babbino caro”.
Vuoden 1919 tärkein työ oli Inno di Roma. Samoihin aikoihin Lago di Massaciuccolille rakennettiin turpeenkäsittelylaitos, minkä takia ilma muuttui huonoksi ja melu häiritsi sävellystyötä. Puccini rakennutti uuden talon Viareggioon Via Marco Polo ja Via Buonarottin kulmaan ja muutti sinne vuonna 1921. Giacomo ja Antonio Puccini tekivät vuonna 1922 suuren autokierroksen Euroopassa – Italiassa, Itävallassa, Saksassa ja Hollannissa. Puccini nimitettiin ”Italian senaattoriksi” vuonna 1924.
Loppuvuodesta 1923 Puccinilla todettiin kurkkusyöpä. Hänet lähetettiin Brysseliin sädehoitoon. Tohtori Ledoux hoiti Puccinia, ja 24. marraskuuta 1924 tämän kurkun syöpäkasvaimeen työnnettiin seitsemän röntgenneulaa. Puccini ei pystynyt puhumaan, mutta tuskistaan huolimatta hän kommunikoi pienillä lapuilla. Lopulta hänen sydämensä petti, ja hän kuoli lauantaina 29. marraskuuta 1924 kello 11.30.
Ensimmäinen hautajaisseremonia pidettiin 1. joulukuuta 1924 Brysselissä, minkä jälkeen Puccinin arkku kuljetettiin junalla Milanoon, jonka Duomossa pidettiin 3. joulukuuta viralliset hautajaiset kardinaali Eugenio Tosin johdolla. Arturo Toscanini ja Scalan orkesteri soittivat valerequiemin Edgarin kolmannesta näytöksestä ja Hina Spani lauloi ”Addio mio dolce amoren”. Puccini haudattiin Torre del Lago Pucciniin Villa Museo Giacomo Pucciniin rakennettuun hautakammioon.
Puccinin viimeiseksi oopperaksi jäi Turandot. Säveltäjä ei ehtinyt saada sitä valmiiksi, vaan sen täydensi Franco Alfano. Puccinin oopperat valloittivat kaikki suuret oopperalavat, ja hän oli vuosisadan vaihteen selvästi suosituin oopperasäveltäjä.
Vaikka Puccini tunnetaan pääasiassa oopperoistaan, hän sävelsi myös orkesterimusiikkia, kirkkomusiikkia, kamarimusiikkia ja pienimuotoisia lauluja.
Puccinien musiikkidynastia

Myös monet Giacomo Puccinin esi-isistä olivat säveltäjiä. Puccinien musiikkidynastia, 5 polvea, on Euroopan toiseksi pisin (Bachin dynastia on 7 polvea).
Giacomo Puccini (1712–1781)
Antonio Puccini (1747–1832)
Domenico Puccini (1771–1815), muun muassa neljä oopperaa (Le frecce d’amore, L’ortolanella o La moglie capricciosa, Il Quinto Fabio ja Il ciarlantano ossia I finti savoiardi)
Michele Puccini (1813–1864), muun muassa kaksi oopperaa (Antonio Foscarini ja Giambattista Cattalani)
Giacomo Puccini (1858–1924) (tässä artikkelissa)
Puccinin lähisuku

Puccinin äiti Albina Puccini (s. Magi, 1830–1884) oli saanut musiikkikoulutuksen ja ohjasi Giacomoa eri opettajille. Hän oli Puccinin tärkein tukija uran alussa. Isä Michele Puccini 1813–1864 oli opiskellut Bolognassa ja toimi arvostettuna urkurina Luccassa.
Puccinin sisaret olivat Otilia 1851–1823, Tomaide 1852–1917, Temi (tai Zemi) 1853–1854, Nitetti 1854–1928, Iginia 1856–1922, Ramelde 1859–1912 ja Macrina 1862–1870. Otilia, Nitetti ja Ramelde menivät naimisiin ja jatkoivat sukua, Tomaide jäi lapsettomaksi ja Iginia meni luostariin ja otti nimen Sisar Giulia Enrichetta. Puccinin veli Domenico Michele 1864–1891 muutti Argentiinaan ja kuoli keltakuumeeseen Rio de Janeirossa
Puccinin puoliso oli Elvira Puccini (s. Bonturi, aiemmassa avioliitossa Gemignani) (13. kesäkuuta 1860 – 9. heinäkuuta 1930), jonka kanssa Puccini muutti asu­maan 1884. Vasta 3. tammikuuta 1904 oli Giacomon ja Elviran mahdollista mennä naimisiin Elviran aviomiehen kuoltua.
Antonio Puccini (23. joulukuuta 1886 – 21. helmikuuta 1946) oli Giacomo Puccinin ja Elviran ainoa yhteinen lapsi. Fosca Gemignani 1880–1968 puolestaan oli Elviran tytär hänen edellisen miehensä Narciso Gemignanin kanssa, ja asui Puccinien kanssa.