stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Unet noitatalossa
Juoni

»Tarina matematiikasta, noituudesta ja valpurinyöstä, jona kauhu kasvaa ja hivuttautuu lähemmäs — uusi tarina novellin ”Rotat seinissä” kirjoittajalta» 
(Weird Talesin johdate)
Päähenkilö Walter Gilman on nuori mies, joka opiskelee Miskatonicin yliopistossa matematiikkaa ja folkloristiikkaa. Hän vuokraa vanhasta arkhamilaisesta talosta ullakkohuoneen asunnokseen. Talon huhutaan olevan kirottu, sillä kauan sitten siinä asui muuan Keziah Mason, joka katosi salaperäisesti Salemin noitavainojen aikaan. Rakennuksen mittasuhteet ovat epämääräisen luonnottomat, ja monet ullakkohuoneen asukit ovat kuolleet ennenaikaisesti. Gilman panee merkille, että huoneen geometria saattaisi mahdollistaa ulottuvuuksien välisen matkustamisen.
Gilman alkaa kärsiä painajaisista, joissa hän leijuu avaruuden halki vailla ruumista. Avaruuden värit, äänet, muodot ja ulottuvuudet eivät muistuta maanpäällisiä vastineitaan, ja oudot, geometriset hahmot ja olennot ilmestyvät ja katoavat sattumanvaraisesti. Gilman näkee myös Keziah Masonin ja tämän apuhengen Brown Jenkinin, jolla on rotan ruumis ja ihmisen kasvot. Lisäksi Gilman uneksii ”Muinaisista” ja näiden salaperäisestä kaupungista. Herättyään hän huomaa tuoneensa mukanaan Muinaista esittävän pienoisveistoksen, joka on tehty tuntemattomasta aineesta.
Unessaan Gilman kirjoittaa Masonin, Brown Jenkinin ja ”Mustan miehen” käskystä nimensä ”Azathothin kirjaan”. Hänet viedään ”Kaaoksen keskelle” Azathothin valtaistuimen eteen ja hänet pakotetaan auttamaan Masonia pikkuvauvan sieppaamisessa. Herätessään Gilmanilla on jaloissaan mutaa, ja paikallislehdestä hän lukee lapsen kadonneen. Valpurinyönä Gilman uneksii jälleen lapsesta, jonka Mason ja Brown Jenkin ovat aikeissa uhrata. Gilman iskee veitsen Masonin kädestä, mutta Brown Jenkin puree lasta, jonka veri täydentää loitsun valmiiksi. Gilman potkaisee Brown Jenkinin syvään, kolmionmuotoiseen kuiluun, mutta rituaalin pysäyttäminen on liian myöhäistä.
Gilman herää hirmuiseen ääneen, joka lyö hänen korvansa lukkoon. Hän kertoo naapurilleen tarinansa. Seuraavana yönä naapuri näkee Brown Jenkinin kaivautuvan Gilmanin rinnan läpi ja syövän tämän sydämen.
Vuosia myöhemmin talo puretaan. Purkutöiden aikana seinien välistä löytyy lasten luita ja ullakon lattian alta ison rottamaisen otuksen luut. Myös Muinaista esittävä pienoisveistos on yhä siellä, minne Gilman sen jätti. Löydöt pannaan näytteille Miskatonicin yliopiston museoon, missä ne hämmentävät tutkijoita. Purkutyöläiset ahdistuvat rotanluiden ulkonäöstä niin, että sytyttävät läheisessä kirkossa kynttilöitä ja kiittävät Jumalaa otuksen kuolemasta.
Kirjoittaminen ja julkaisu

Novellin todennäköinen innoittaja oli Willem de Sitterin suhteellisuusteoriaa käsitellyt luento ”Maailmankaikkeuden koko”, jota Lovecraft oli ollut seuraamassa 9. marraskuuta 1931. Työssään de Sitter käsitteli esimerkiksi neliulotteista aika-avaruutta sekä sitä, kuinka matematiikan avulla voitiin saavuttaa tietoa luonnosta. Luennon innoittamana Lovecraft lienee keksinyt, kuinka avaruuden halki olisi mahdollista matkustaa pitkiäkin matkoja lyhyessä ajassa käyttämällä kaareutuneen aika-avaruuden ylimääräisiä ulottuvuuksia oikotienä. Lovecraft jopa mainitsee de Sitterin novellissaan nimeltä.
An H. P. Lovecraft Encyclopedian mukaan Nathaniel Hawthornen keskeneräinen romaani Septimius Felton oli keskeinen innoittaja.
”Unet noitatalossa” on alkukielisenä 4 940 sanaa pitkä. Lovecraft kirjoitti sen helmikuussa 1932. Kertomuksen työnimi oli ”Walter Gilmanin unet”. Lovecraft oli epävarma novellinsa arvosta ja pyysi mielipiteitä ystäviltään ja kollegoiltaan. Useimmat heistä pitivät kertomuksesta, mutta August Derleth suhtautui siihen hyvin kielteisesti. Derlethin mukaan tarinan saattoi kyllä odottaa myyvän, mutta suurempaa kirjallista arvoa sillä ei ollut. Lovecraft lannistui tästä niin, että arvioi kaunokirjallisen uransa olevan ohi, eikä tarjonnut novellia julkaisijoille.
Vuonna 1933 Derleth pyysi tarinaa nähtäväkseen ja lähetti sen Weird Talesin päätoimittaja Farnsworth Wrightille. Wright hyväksyi kertomuksen ja maksoi siitä Lovecraftille 140 dollaria. Tarina julkaistiin Weird Talesin heinäkuun 1933 numerossa. Lovecraftin kuoltua ”Unet noitatalossa” julkaistiin vuonna 1939 kokoelmassa The Outsider and Others.
Ulla Selkälän ja Ilkka Äärelän suomennos julkaistiin vuonna 1994 kokoelmassa Alkemisti ja muita kertomuksia ja uudestaan H. P. Lovecraftin koottujen teosten vuonna 2011 ilmestyneessä kolmannessa osassa Vaaniva pelko ja muita kertomuksia.
Teemat

”Unet noitatalossa” kierrättää Lovecraftin aiemmissa novelleissa esiteltyjä ajatuksia. Vaarallinen pakkomielle tiettyyn tähtitaivaan osaan ja ruumiista irtautuneen mielen matka avaruuden halki olivat keskeisiä juonielementtejä jo vuonna 1922 kirjoitetussa novellissa ”Hypnos”. Kosmisen rytmin ja tuonpuoleisesta kantautuvien äänien teemaa Lovecraft oli käyttänyt novelleissaan ”Rajan takaa”, ”Erich Zannin musiikki” ja ”Hypnos”. Ajatus ”äärettömän ja ikuisen kokonaisuuden” lävistävästä ”kuviosta tai rytmistä – erinäisistä säännöllisistä suhteista tämän muuttumattoman kudoksen eri osasten välillä” vastasi Lovecraftin käsitystä maailmankaikkeuden rakenteesta.
Fritz Leiberin mukaan ”Unet noitatalossa” on Lovecraftin hyperavaruudessa matkustamisesta kertovien novellien huipentuma. Se määrittelee hyperavaruudessa matkustamisen edellytykset, kuvailee hyperavaruutta ja selittää, mikä toimii tällaisen matkan kimmokkeena. Matkustaminen ei vaadi teknisiä apuvälineitä, vaan ilmiön matemaattinen ymmärtäminen riittää. Näin 1600-luvulla elänyt noita saattoi siirtyä hyperavaruuteen pelkällä ajatuksen voimalla.
Vastaanotto

Weird Talesin lukijaäänestyksessä ”Unet noitatalossa” valittiin heinäkuun 1933 numeron parhaaksi tarinaksi. Milwaukeelainen lukija kutsui novellia weird fictionin mestariteokseksi. Detroitilainen lukija valitteli, kuinka harvoin Lovecraftin novelleja oikein julkaistiin lehdessä, mutta huomautti, että ”Unet noitatalossa” teki odottamisesta sen arvoista. Chicagolainen lukija kiitti kertomuksen erilaisuutta ja ihmetteli, mistä Lovecraft oikein mahtoikaan saada ideansa.
Lovecraftin tyytymättömyys koski ilmeisesti ennen muuta kertomuksen juonta. An H. P. Lovecraft Encyclopedia nostaa esiin useita juonellisia puutteita. Esimerkiksi Muinaisten roolia ei selitetä kunnolla, kuten ei myöskään uhrirituaalin tarkoitusta. Novellissa Keziah Mason säikkyy krusifiksia, vaikka Lovecraft oli ateisti. Kuilu tuntuu olevan tarinassa vain siksi, että Gilman voisi potkaista Brown Jenkinin sinne. Epäselväksi jää sekin, kuinka Brown Jenkin pääsee kuilusta takaisin ylös tappamaan Gilmanin. Entä miksi tyystin epäinhimillinen Nyarlathotep omaksuu kertomuksessa ihmismäisen ”Mustan miehen” hahmon? Teos kehuu kuitenkin Lovecraftin kuvauksia ”hyperavaruuden kosmisista näköaloista”: ”Vaikuttaa siltä, että HPL:n tavoitteena oli luoda sarja hätkähdyttävä kuvia, eikä hän vaivautunut yhdistämään niitä loogiseksi kokonaisuudeksi.”
Steven J. Mariconda mukaan ”Unet noitatalossa” on Lovecraftin ”suurenmoinen epäonnistuminen”, jonka epätasainen toteutus ei ole ”henkeäsalpaavien” omaperäisten lähtökohtien arvoinen. S. T. Joshi pitää kertomusta eräänä Lovecraftin myöhäiskauden huonoimmista.
Michel Houellebecq on suhtautunut kertomukseen myönteisemmin. Hänen mukaansa se kuuluu Lovecraftin tuotannon ytimeen ja on yksi kahdeksasta keskeisimmästä novellista, joiden varaan kirjailijan nykyinen kulttimaine rakentuu.
Vaikutus

Henry Kuttnerin novelli ”Salemin kauhu” (1937) on ”Unet noitatalossa” -pastissi. Lovecraft auttoi Kuttneria saamaan novellin julkaisukelpoiseen asuun.
Vernon Sewellin ohjaama elokuva Curse of the Crimson Altar (1968) perustuu löyhästi ”Uniin noitatalossa”, vaikkakaan tätä ei mainita elokuvan tekijätiedoissa.
Kirja The Satanic Rituals (1972) sisältää ”Yhdeksän kulman seremonia” -nimisen rituaalin, joka lienee ”Unien noitatalossa” innoittama. Kirja julkaistiin Anton LaVeyn nimissä, mutta yhdeksän kulman seremonia on todellisuudessa Michael Aquinon kirjoittama.
Stuart Gordon ohjasi Masters of Horror -televisiosarjan jakson Dreams in the Witch-House (2005).
Kauhukirjallisuuden näytelmäsovituksiin erikoistunut Wildclaw Theatre esitti The Dreams in the Witch House -nimistä näytelmää Chicagossa vuonna 2008.
Joukko pohjoisamerikkalaisia ja eurooppalaisia muusikoita tuotti vuonna 2015 rockoopperan Dreams In The Witch House: A Lovecraftian Rock Opera yhteistyössä H.P. Lovecraft Historical Societyn kanssa.
Nyarlathotep ”Mustan miehen” hahmossa. Jens Heimdahlin maalaus vuodelta 1999.
Yhden miehen armeija

| Yhden miehen armeija> A Force of One |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Paul Aaron
Käsikirjoittaja:   Pat E. Johnson  Ernest Tidyman 
Tuottaja:  Alan Belkin
Säveltäjä:  Dick Halligan
Pääosat:   Jennifer O'Neill  Chuck Norris 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  American Cinema Productions
Levittäjä:  American Cinema Releasing Netflix
Ensi-ilta:  kesäkuu 1979
Kesto:  90 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  20 200 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Yhden miehen armeija (A Force of One) on vuonna 1979 ensi-iltansa saanut toimintaelokuva. Elokuvan ohjasi Paul Aaron ja pääosassa ovat Jennifer O'Neill ja Chuck Norris.
Juoni

Yhdysvaltain huumekaupan liikevaihto on vuodessa monia miljardeja dollareita. Poliisi on erittäin lähellä paljastaa suurta huumejuttua, mutta rikolliset ovat palkanneet palkkatappajan, tappamaan jokaisen poliisin joka on lähelläkin paljastaa kaiken. Palkkatappajan vaarallisin ase on karate, jossa on hän on lyömätön ja koko ajan kuolee poliiseja tämän hyökkäyksissä. Viimeinen mahdollisuus on pyytää Matt Logan apuun, Vietnamin sodan veteraani ja kuusinkertainen karatemestari. Aluksi Logan ei suostu hommaan, mutta kun hänen poikansa tapetaan hän on valmis kostamaan tälle julmalle palkkatappajalle.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Jennifer O'Neill  | … |  Mandy Rust   |
|  Chuck Norris  | … |  Matt Logan   |
|  Clu Gulager  | … |  Dunne   |
|  Ron O'Neal  | … |  Rollins   |
|  Bill Wallace  | … |  Sparks   |
|  Eric Laneuville  | … |  Charlie Logan   |
|  James Whitmore Jr.  | … |  Moskowitz   |
|  Clint Ritchie  | … |  Melrose   |
|  Pepe Serna  | … |  Orlando   |
|  Ray Vitte  | … |  Newton   |
|  Taylor Lacher  | … |  Bishop   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kehuu hyviä karatekohtauksia ja juonta, joka ei tunnu liian naiivilta. Hän antaa Yhden miehen armeijalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

Yhden miehen armeija Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Leffatykin arvostelu
Suomalaiset Aseveljet Amerikassa

Suomalaiset Aseveljet Amerikassa on Yhdysvalloissa toimiva sinne muuttaneiden tai Yhdysvalloista Suomeen sotimaan lähteneiden suomalaisten sotaveteraanien yhdistys. Yhdistys perustettiin aluksi vuoden 1918 sodan amerikansuomalaisten veteraanien tarpeita varten Suomen Vapaussodan Rintamamiesyhdistyksen New Yorkin alaosastona vuonna 1934.
Yhdistys keräsi varoja vapaaehtoisjoukon lähettämiseksi Suomen talvisotaan. Vuonna 1940 yhdistyksen nimi muutettiin muotoon Suomalaiset Aseveljet Amerikassa.
Yhdistys on avustanut veteraaneja Suomessa esimerkiksi tukemalla Kaunialan sotavammasairaalaa. Toisaalta yhdistyksen jäsenet tukivat Yhdysvaltoihin muuttaneita asekätkijöitä heidän asettumisessaan uuteen kotimaahan. Yhdistyksen toiminta vilkastui näiden uuden jäsenten myötä. Nytmilloin? yhdistyksen tilanne on sama kuin muillakin veteraanijärjestöillä: väki vanhenee ja vähenee. Suomalaiset Aseveljet Amerikassa päätti siirtää osan muistoistaan ja perinteistään Suomeen.
19. kesäkuuta 2006 yhdistys luovutti arkistonsa sekä lippunsa ja miekkansa Suomeen Vapaussodan perinneliitolle. Lipun ja miekan luovutti yhdistyksen puheenjohtaja Ray Heinonen ja otti vastaan Vapaussodan perinneliiton puheenjohtaja kenraali Lauri Koho.
Kirjallisuutta

Kairinen, Paavo A.: Marttisen miehet: asekätkijäveljet.  Porvoo Hki Juva : WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14664-1
Aiheesta muualla

Aseveljien laatta paljastettiin suurlähetystössä (Finlandia Weekly 04.01.2006)[vanhentunut linkki]
Vihavainen, Suvi: Aseveljet luovuttivat arkistonsa Amerikasta kotimaahan. Turun Sanomat, 2006, nro 20.6., s. Osasto: Ajassa.
Chuck Yeager

| Chuck Yeager |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 13. helmikuuta 1923 Myra, Länsi-Virginia
Kuollut: 7. joulukuuta 2020 (97 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Yhdysvallat
Palvelusvuodet:  1941–1975
Taistelut ja sodat:  toinen maailmansota vietnamin sota
Sotilasarvo:  prikaatikenraali
Kunniamerkit:  Air Force Distinguished Service Medal Distinguished Service Medal Silver Star The Legion of Merit Distinguished Flying Cross Bronze Star Purple Heart
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.chuckyeager.com
Charles Yeager Glamorous Glennis -koneensa vieressä.
Charles Elwood ”Chuck” Yeager (13. helmikuuta 1923 – 7. joulukuuta 2020) oli yhdysvaltalainen prikaatikenraali ja koelentäjä. Yeager tuli tunnetuksi lennettyään ensimmäisenä ihmisenä vaakalennossa yli äänennopeuden.
Nuoruus ja sota-aika

Yeager kävi vain high schoolin eli suomalaista keskikoulua vastaavan oppilaitoksen perheen köyhyyden vuoksi. Ilmasotakoulusta hän valmistui kersanttina ja raivasi tiensä upseeriksi sota-ansioillaan. Yeager saavutti urallaan kenraalin arvon, mikä on hänen koulutustaustallaan poikkeuksellista.
Yeager kuului toisessa maailmansodassa Yhdysvaltojen Armeijan 8. ilmavoimien 357. hävittäjälentorykmenttiin. Hän lensi P-51 Mustangia, ja hän saavutti 11,5 ilmavoittoa, joista viisi yhtenä päivänä 12.10.1944. Yksi hänen alasampumistaan vihollisista oli Messerschmitt Me 262 -suihkukone. Hän lensi kolmea eri Mustangia, jotka oli nimetty hänen vaimonsa Glennis Yeagerin mukaan Glamorous Glennis. Hän lopetti sodan kapteenina.
Ennätyslento

Kuuluisan lentonsa hän suoritti 14. lokakuuta 1947 Glamorous Glennis -nimisellä Bell X-1 -koneella. Kone oli nimetty hänen vaimonsa mukaan, kuten myös oli ollut hänen sodanaikaiset P-51 Mustang -koneensa. Kahta päivää ennen yliäänilentoa Yeagerilta oli ratsastaessa katkennut kaksi kylkiluuta, mutta hän salasi loukkaantumisensa voidakseen lentää. Yhdessä koekoneen ilmaan vieneen muunnetun B-29-koneen ohjaajana toimineen lentäjätoverinsa Jack Ridleyn kanssa he katkaisivat luudanvarresta kepin, jolla Yeager pystyi sulkemaan Bell X-1 -koneen kuomun. Hän kertoo muistelmissaan että äänivallin läpäisy tapahtui oikeastaan vahingossa pari päivää suunniteltua aiemmin. Yeager oli lennon aikaan sotilasarvoltaan ilmavoimien kapteeni. Lennostaan hän sai runsaasti mainetta ja kunnianosoituksia.
Myöhemmät vaiheet

Yeager toimi myöhemmin Yhdysvaltain ilmavoimien laivueen komentajana Saksassa, Espanjassa ja Filippiineillä. Hän itse sanoo muistelmissaan, että sattumoisin ajat olivat sellaisia, että laivuetyökin oli yhtä mielenkiintoista kuin koelento: Länsi-Saksassa hän oppi kuljettamaan ja pudottamaan ydinaseita, Yhdysvaltoihin palattua hänen laivueensa oli juuri se, joka ensimmäisenä varustettiin uusilla Sidewinder-ilmasta-ilmaan -ohjuksilla.
Yeagerin elämän vaarallisin tilanne syntyi vuonna 1963 hänen toisen koelentäjäkomennuksensa aikana F-104 Starfighter -hävittäjän koelennolla: koneen moottori sammui korkealla ja lentäjän oli pakko hypätä – mutta hänen irtauduttuaan heittoistuimesta avatakseen laskuvarjon, istuin törmäsikin hänen kasvoihinsa, ja palanut istuimen laukaisuraketti osui hänen kypäränsä kasvolevyyn pirstoen sen ja polttaen lentäjän kasvoja. Hän sai vakavia käsivammoja työntäessään puolitajuisena istuimen kauemmas mutta hänet pelasti se että juuri sillä hetkellä automaattilaukaisin avasi hänen laskuvarjonsa, jolloin vapaasti putoava istuin jäi huomattavasti alemmas. Yeager pääsi maahan enemmittä vammoitta ja avasi kypäränsä, loput puvusta jouduttiin leikkaamaan hänen yltään. Kasvovammat vaativat kuukausien hoidon mutta lopulta hän totesi että oli menettänyt pysyvästi vain kaksi sormenpäätä. Maassa hän pysyi noin vuoden tämän onnettomuuden jälkeen mutta palasi sen jälkeen lentopalvelukseen.
Yeager oli ehdolla astronautiksi NASAn avaruusohjelmaan, mutta häntä pidettiin liian tiukkana ja jääräpäisenä.
Yeager lensi 21. syyskuuta 2007 yhdessä kenraalimajuri Joe Englen kanssa kaksipaikkaisella F-16 -hävittäjällä äänivallin läpäisyn 60-vuotisjuhlalennon, jonka aikana kone juhlan kunniaksi ylitti äänennopeuden. Juhla oli joitakin viikkoja etuajassa, koska päiväksi valittiin se, jolloin tuli kuluneeksi 65 vuotta Yeagerin lentäjänuran alkuhetkestä.
Viittaukset populaarikulttuurissa

Chuck Yeager on yksi Tom Wolfen kirjaan The Right Stuff perustuvan elokuvan Valiojoukko päähahmoista. Häntä esittää kirjailija-näyttelijä Sam Shepard.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Chuck Yeagerin kotisivu
Chuck Yeager ja Leo Janos: Yeager: An Autobiography.  Bantam Books, 1986.  ISBN 0-553-25674-2
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef
Suomen koulumuseo

Museolla oli tilat Tammelan koulurakennuksen yhteydessä.
Suomen koulumuseo oli Tampereella Tammelan kaupunginosassa 1960–1980-luvuilla toiminut museo, joka kertoi suomalaisen koulun kehityksestä muun muassa pienoismallien, tilaan rakennettujen interiöörien ja nukkehahmojen avulla. Museo sijaitsi Tammelan koulun vanhassa osassa.
Koulumuseo sai alkunsa kunnallisneuvos, opettaja Lauri Santamäen aloitteesta. Hän myös pääosin vastasi museon toteutuksesta: kokoelma muodostui lähinnä hänen keräämästään oppimateriaalista, opetusvälineistä ja koulujen pienoismalleista. Museo sijoitettiin Tammelan kansakoulun kellarikerrokseen, ja se vihittiin käyttöön 1. lokakuuta 1960. Näyttelyssä pääsi jäljennösten välityksellä tutustumaan esimerkiksi naantalilaisen munkin Jöns Budden kammioon, Turun keskiaikaiseen luostarikouluun ja Turun akatemian ahtaaseen karsseriin. Aitoa esineistöä edusti muun muassa ensimmäinen Tampereella käytetty kouluhammaslääkärin tuoli.
Koulumuseo toimi aluksi itsenäisenä museona, mutta vuonna 1969 se siirrettiin Tampereen kunnallisen museotoimen alaisuuteen. Museotoimeen kuului koulumuseon lisäksi Hämeen museo, Tampereen teknillinen museo, Tampereen luonnontieteellinen museo ja Tampereen kaupunginmuseo. Niiden kokoelmia alettiin hoitaa ja kartuttaa keskitetysti.
Koulumuseo suljettiin 1980-luvulla tilojen puutteellisen paloturvallisuuden ja vesivahinkojen vuoksi. Vuonna 1993 Tampereen kaupunki ilmoitti, ettei se aio avata museota uudelleen. Nykyään koulumuseon kokoelma on museokeskus Vapriikin hallussa. Se muodostaa oman opetushistoriallisen erilliskokoelmansa, jota ei enää kartuteta. Sitä säilytetään Tampereen museoiden kokoelmakeskuksessa Ruskon teollisuusalueella.
Yaghanit

Kartta Patagonian alkuperäisasukkaiden perinteisistä asuinalueista ennen eurooppalaisten saapumista. Yaghanien asuinalue merkitty violetilla.
Yaghanit (myös yamanat, yámanat, yaganit) olivat Chilen eteläisimmässä saaristossa muun muassa Navarinon saarella asuneita intiaaneja. Etnisiä yaghaneja oli vuonna 2000 yhteensä 100. Viimeinen yaghanin kieltä puhunut henkilö kuoli vuonna 2022.
Historia

Yaghanien esi-isät tulivat Tulimaahan Patagoniasta 12 000-10 000 vuotta sitten jäätikön yli. Tulimaahan tultuaan he levittäytyivät edelleen sen rannikon saarille kanooteilla. Navarinon saarella Tulimaan eteläpuolella on poikkeuksellisen paljon merkkejä historiallisesta ihmisasutuksesta. Tämä ei johdu niinkään tiheästä asutuksesta, vaan yaghanien kiertelevästä elämäntavasta ja myöhäisestä kontaktista eurooppalaisiin. Löytöjen perusteella tiedetään yaghanien esi-isien syöneen simpukoita, erilaisia merieläimiä ja kasveja. Sen jälkeen kun eurooppalaiset tulivat alueelle 1800-luvun puolivälissä yaghanien määrä lähti jyrkkään laskuun. Kun 1850-luvulla heitä oli vielä noin 2 900, oli heitä 1925 enää 50 ja vuonna 1955 30. Vaikka nykyisin yaghaneja onkin 100, voidaan heitä pitää kulttuurillisesti hävinneenä kansana. Viimeinen täysverinen yaghan, Cristina Calderón -niminen nainen, kuoli 16. helmikuuta 2022.. Toiseksi viimeinen täysverinen yaghan oli Cristina Calderónin sisko Emelinda Acuña, joka kuoli vuonna 2005.
Kulttuuri > Elinkeinot

Yaghanit saivat suurimman osan ravinnostaan merestä. Puunkuoresta valmistettiin yksinkertaisia kanootteja, joilla pyydystettiin kalaa ja kuorellisia merieläimiä. Naiset keräsivät simpukoita haarukkamaisilla kepeillä ja sukelsivat merenpohjasta äyriäisiä. Miehet pyydystivät merinisäkkäitä harppuunoilla ja keihäillä. Ravintoa saatiin myös silloin tällöin rannoille ajautuneista valaanruhoista, jolloin useampikin yaghaniryhmä saattoi kokoontua yhteen.
Kulttuuri > Asuminen

Yaghanit rakensivat asuinpaikoikseen kennon muotoisia majoja, jossa oli oksista tehty katto joka peitettiin heinillä, pensailla tai puunkuorella. Suojat tarjosivat vain vähän suojaa kylmyydeltä. Silti yaghanien vaatetus oli vähäinen ja naisten käyttämän häpysuojan lisäksi käytössä oli vain pieni selässä pidettävä vuota. Yaghanit asuivat enintään parinkymmenen hengen ryhmissä, jotka leiriytyivät samaan paikkaan korkeintaan vuorokaudeksi. Päälliköitä ei ollut, mutta kokeneimmat miehet olivat päätöksiä tehdessä vaikutusvaltaisempia kuin muut.
Kulttuuri > Seremoniat

Yaghaneilla oli kaksi tärkeää seremoniaa, joita järjestettiin yleensä silloin kun ryhmät kokoontuivat yhteen, yleensä rannalle ajautuneen valaanruhon läheisyyteen. Pubertiteettiin liittyi initiaatioriittejä, jotka sekä poikien että tyttöjen piti kahdesti käydä läpi ennen kuin he saattoivat avioitua. Toinen seremonia oli kina, jossa kerrottiin ajasta jolloin naiset olivat pitäneet ylivaltaa miehiin nähden. Perimätiedon mukaan miehet olivat sittemmin huomanneet, että naamioituneet naiset eivät olleetkaan henkiä ja olivat ottaneet sitten itse ylivallan naisiin nähden.
Kirjallisuutta

Göran Burenhult: Nykyiset alkuperäiskansat – Ihmisen suku 5.  Weldon Owen Pty Limited ja Bra Böcker AB, 1994.  ISBN 951-0-18783-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yaghanit Wikimedia Commonsissa
Yaghanien käyttämiä harppuunoita de la Platan museossa.
Yhdysvaltain naisten lentopallomaajoukkue

Yhdysvaltain naisten lentopallomaajoukkue edustaa Yhdysvaltoja naisten arvokilpailuissa ja kansainvälisissä lentopallokilpailuissa. Se on voittanut olympialaisissa kultaa Tokion vuodelle 2021 siirretyissä kisoissa sekä saavuttanut kolme hopea- ja kaksi pronssimitalia. Vuonna 2014 Yhdysvallat voitti maailmanmestaruuden, ja lisäksi sillä on MM-kilpailuista kaksi hopeaa ja kaksi pronssia.
Arvokilpailut > Olympialaiset

Kultaa 2020
Hopeaa 1984, 2008, 2012
Pronssia 1992, 2016
Neljäs 2000
Viides 1964, 2004
Seitsemäs 1988, 1996
Kahdeksas 1968
Arvokilpailut > Olympiakultamitalijoukkue 2020

Micha Hancock, Jordyn Poulter, Justine Wong-Orantes, Jordan Larson, Andrea Drews, Jordan Thompson, Michelle Bartsch-Hackley, Kimberly Hill, Foluke Akinradewo, Haleigh Washington, Kelsey Robinson, Chiaka Ogbogu
Arvokilpailut > MM-kilpailut

Kultaa 2014
Hopeaa 1967, 2002
Pronssia 1982, 1990
Neljäs 2010
Viides 1978, 2018
Kuudes 1960, 1994
Yhdeksäs 1956, 2006
Kymmenes 1986
Yhdestoista 1970
Kahdestoista 1974
Kolmastoista 1998
Arvokilpailut > Maailmanmestarijoukkue 2014

Alisha Glass, Kayla Banwarth, Courtney Thompson, Nicole Davis, Kristin Hildebrand, Jordan Larson, Kelly Murphy, Christa Harmotto, Nicole Fawcett, Kimberly Hill, Foluke Akinradewo, Kelsey Robinson, TeTori Dixon, Rachael Adams; päävalmentaja Karch Kiraly.