stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lukios (Lukianos)
Sisältö

Lukianoksen teos koostuu 56:sta suhteellisen lyhyestä luvusta. Teoksen päähenkilö on Lukios, joka on matkoilla Thessalian Hypatassa. Uteliaisuuttaan hän haluaa tutustua erään paikallisen noitanaisen noituuteen vain nähdäkseen jotakin merkillistä. Lukios saa selville, että kyseessä on hänet majoittaneen miehen, Hipparkhoksen, vaimo.
Lukios tutustuu ensin naisen palvelijattareen nimeltä Palaistra. Heidän lemmenöitään kuvataan painimisen ja taistelun termein. Muutaman päivän kuluttua Palaistra ilmoittaa Lukiokselle, että hänen emäntänsä aikoo muuttua linnuksi lentääkseen rakastajansa luokse. Emäntä saakin sulkapeitteen ja siivet, nousee siivilleen ja lentää ikkunasta ulos. Lukios pyytää Palaistralta samaa ihmeainetta, jota noita käytti. Hän voitelee kuitenkin itseensä vahingossa väärää ainetta, ja muuttuu aasiksi. Hänen mielensä pysyy kuitenkin ihmisen mielenä. Palaistra sanoo, että Lukios muuttuisi takaisin ihmiseksi, jos söisi ruusuja.
Pian taloon tunkeutuvat varkaat vievät talosta kaiken omaisuuden, ja Lukios joutuu sen kantojuhdaksi. Aasia lyödään ja kohdellaan muutenkin huonosti. Hän yrittää karata yhdessä erään vangiksi otetun naisen kanssa, mutta yritys epäonnistuu. Lopulta Lukios ja nainen kuitenkin vapautetaan. Lukios saa palkkioksi oleilla vapaana aasina tammojen seurassa. Pian hän joutuu kuitenkin työhön myllyyn, sekä edelleen kantamaan raskaita taakkoja ja kärsimään aasinajajan temppuja. Hän on myös vaarassa tulla kastroiduksi.
Seuraavaksi Lukios myydään katamiiteille, ja hän joutuu kantamaan selässään erään syyrialaisen jumalattaren patsasta. Kultin harjoittajat paljastuvat huijareiksi, ja jäävät kiinni varkaudesta. Seuraavaksi Lukios myydään eräälle leipurille. Hän joutuu jälleen myllyyn ja kantojuhdaksi.
Seuraava omistaja on erään rikkaan miehen palvelija. Lukios saa viimein syödä ihmisten ruokaa, sillä hän kykenee varastelemaan itselleen herkkupaloja. Hän jää tästä kiinni, mutta omistajat vain nauravat sille, että Lukios syö ruokia, joita aasit eivät yleensä syö, ja jopa juo viiniä. Niinpä hän päätyy näyttelyeläimeksi maksua vastaan. Samalla eräs rikas ja kaunis nainen ihastuu häneen ja haluaa rakastella hänen kanssaan. He viettävät yön yhdessä.
Amfiteatterilla Lukios saa viimein syötäväkseen ruusuja, ja hän muuttuu takaisin ihmiseksi kaikkien nähden. Hän haluaa kuitenkin edelleen tavata naista, jonka kanssa vietti yön — nainen ei kuitenkaan enää ole kiinnostunut Lukioksesta nähtyään tämän alasti, koska hän ei niinkään rakastanut Lukiosta vaan tämän aasinmiehuutta.
Kirjallisuutta

Lukianos: Lukios eli aasi. Teoksessa Satiireja 2.  (Suomentanut Aapo Junkola)  Tampere:  Juvenes Print, 2003.  ISBN 952-91-5732-0
Aiheesta muualla

Λούκιος ἢ ὄνος Bibliotheca Augustana (muinaiskreikaksi)
Lurit (lintusuku)

| Lurit |
| --- | --- |
 Lörppöluri (Lorius garrulus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Papukaijalinnut Psittaciformes
Heimo::  Kaijat Psittaculidae
Suku::  Lurit Lorius  Vigors, 1825
Katso myös
   Lurit (lintusuku) Wikispeciesissä   Lurit (lintusuku) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lurit (Lorius) on kaijojen heimoon kuuluva lintusuku. Sen ja muutaman muun suvun lajit luettiin aiemmin lurien heimoon Loriidae, mutta nykyisin ne kuuluvat samaan heimoon kuin muutkin kaijat.
Lajit

Kauluriluri (Lorius chlorocercus)
Kookosluri (Lorius hypoinochrous)
Luri (Lorius lory)
Lörppöluri (Lorius garrulus)
Sininiskaluri (Lorius domicella)
Valkoniskaluri (Lorius albidinucha)
Aiheesta muualla

ITIS: Lorius (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q287476  Wikispecies: Lorius  ADW: Lorius  BOLD: 71640  CoL: 639PZ  GBIF: 2479413  iNaturalist: 18944  IRMNG: 1374068  ITIS: 177437  NCBI: 13113  Open Tree of Life: 312133  Paleobiology Database: 372865  Plazi: FB334903-EB4B-51E0-CE8B-0A727D3D3F2A  ZooBank: 150D9952-647D-4256-8241-2296B49D129B
Luistin

Jääkiekkoluistimet
Graz, vuosi: 1909
Luistimet ovat luistelua varten suunnitellut kengät, joiden pohjissa on tätä tarkoitusta varten terät.
Historia

Manchester Metropolitan -yliopiston tutkimuksen mukaan eteläinen Suomi sopisi parhaiten luistinten keksimisalueeksi. Vanhimmat Pohjois-Euroopasta löydetyt eläimen luista valmistetut luistimet on ajoitettu 5000 vuoden päähän. Luistinten keksimiseen uskotaan johtaneen sen, että ne helpottivat liikkumista ja siten elannon hankkimista. Federico Formentin ja Alberto Minettin johtaman tutkimusryhmän mukaan Suomen asukkaat pystyivät hyödyntämään keksintöä pitkään muita paremmin hyväkseen.. Tulos perustuu matemaattiseen malliin, jonka mukaan Suomen oloissa luusta tehtyjen luistinten käyttö vähentää energiankulutusta 10 %. Norjassa vastaava säästö on 3 % ja Ruotsissa, Saksassa sekä Alankomaissa alle prosentti. Väitettä tukee myös se, että eteläisessä Suomessa on tiheimmin järviä sadan neliökilometrin alueella. 
Tuolloin luistimilla olisi liikuttu eteenpäin sauvojen avulla. Luistimilla ei potkittu vauhtia. Museoviraston mukaan Suomesta ei tiettävästi kuitenkaan ole löydetty kivikautisia luistimia.
Brittiläisen tietosanakirja Encyclopædia Britannican mukaan luistelu keksittiin todennäköisimmin Skandinaviassa noin 1 000 eaa. Luistimien terät valmistettiin hirven, härän, poron tai muiden eläinten luista. Tarkalleen ei tiedetä, koska metallinen terä tuli luistimiin, mutta varhaiset alankomaalaiset piirrokset kuvaavat metalliterällä varustettuja luistimia. 1800-luvun loppuun mennessä luistimissa oli puiset jalansijat, joihin oli kiinnitetty metalliset terät, sekä nahkaiset kiinnitysremmit. Luistinta kehitti merkittävästi yhdysvaltalainen E. W. Bushnell vuonna 1850, jolloin hän esitteli ensimmäisenä kokoteräksiset luistimet. Taitoluistimien kärjessä olevat piikit kehitettiin vuoden 1900 jälkeen. Piikit auttavat tiettyjen hyppyjen tekemisessä.
Luistimien toiminta

Toistaiseksi ei ole kyetty selittämään, miksi luistimet toimivat. Yleinen luulo on, että luistelu on mahdollista, koska luistimien terä aiheuttaa jäähän paineen, jonka ansiosta jään sulamispiste alenee ja jää sulaa. Tutkimuksissa on kuitenkin todettu, ettei paine kasva niin suureksi että se alentaisi jään sulamispistettä tarpeeksi. Toinen selitys on, että terän ja jään välinen kitka sulattaa jään hetkeksi ja luistimet liikkuisivat sulan vesipatsaan päällä.
Lawrencen yliopiston emeritusprofessori Robert M. Rosenbergin Physics Today -lehteen vuoden 2005 joulukuussa kirjoittaman artikkelin mukaan jään pinnan molekyylit voivat väreillä, sillä niiden yläpuolella ei ole jäätyneitä molekyylejä, jotka pitäisivät ne paikoillaan. Rosenbergin teorian mukaan jään pinnan liukkaus johtuu sen väreilevistä molekyyleistä, jotka käyttäytyvät nesteen tavoin.
Luistintyypit

Luistimia on eri tarkoitukseen erityyppisiä:
Jääkiekkomaalivahdit käyttävät maalivahdinluistimia. Niissä on suora terä, joka helpottaa liikkumista.
Taitoluistelussa käytettävissä taitoluistimissa on terän kärjessä hammastus (piikit), mikä mahdollistaa lajille ominaisten hyppyjen tekemisen.
Taitoluistelun alalajeissa muodostelmaluistelussa ja jäätanssissa käytettävissä erikoisluistimissa on madalletut varret ja lyhyemmät terät joka tekee kaarien ja askelten tekemisestä helpompaa.
Jääkiekkoon suunnitellut luistimet eli hokkarit on nykyään tavallisesti valmistettu muovista, nahasta ja ballistisesta nailonista. Terät ovat kengän pohjan mittaiset, niissä on kanttaukset ja terän muoto on hieman pyöreä.
Jääpallossa käytetään samantapaisia luistimia kuin jääkiekossa. Nilkkatuki on matalampi ja terä on suunniteltu pitempää liukua ja kovempia nopeuksia varten.
Pikaluistelussa käytettävissä klaps-luistimissa on pitkät terät ja irtoava kantapäärakenne samaan tapaan kuin suksen siteissä.
Kaukalopikaluistelussa käytettävissä luistimissa terää on siirretty kengän pohjan vasemmalle reunalle, mikä helpottaa luistelua jyrkissä kaarteissa.
Retkiluistelussa käytettävissä luisteluterissä on usein kiinni suksen side, johon voidaan normaalisti kiinnittää hiihtokenkä eli mono.
Rullaluistelussa käytetään rullaluistimia, joissa terän sijasta on pyörät. Tämä mahdollistaa liikkumisen esimerkiksi asfaltilla.
Kirjallisuutta

Haché, Alain: Jääkiekon fysiikka.  ((The physics of hockey, 2001.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra cognita, 2003.  ISBN 952-5202-70-4
Jorma Uotila on ollut muokkaamassa luistinten terän kaarevan muodon mahdollisuutta
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luistin Wikimedia Commonsissa
Keskiajan luuluistimet Museom of Londonissa.
Leo Luoto

Leo Luoto (s. 30. kesäkuuta 1952 Västerås, Ruotsi) on Ruotsissa syntynyt suomalainen iskelmälaulaja, joka oli Kalmar Union -yhtyeen päälaulaja ja basisti. Luoto on tehnyt musiikkia vuodesta 1969 ja on keikkaillut yhdessä muun muassa Kari Tapion, Arja Korisevan, Markku Aron, Eino Grönin ja Lea Lavenin kanssa.
Luodon vuonna 1974 julkaisemat kappaleet "Vihaan aamuja" ja "Lomapäivät" ovat kultti-ilmiö suomalaisten varusmiesten keskuudessa. Luoto itse on kertonut, että kappaleita ei ole tehty mitenkään varusmiespalvelusta ajatellen.
Luoto on kotoisin Pieksämäeltä ja asuu nykyisin Turussa. Hän saa valtion taiteilijaeläkettä mutta esiintyy edelleen satunnaisesti.
Diskografia > Albumit

Leo Luoto (1974)
Hynttyyt yhteen (1977)
Leo Luoto (1985)
Herrasmiesten yö (2002)
Diskografia > Singlet

Katos vaan (Well Hello) / Ahaa-ahaa (EMI 5E 006-34937)
Aiheesta muualla

Leo Luodon esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz
Luza (kaupunki)

Luzajoen ylittävä silta.
Luza (ven. Лу́за) on kaupunki Kirovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Luza-joen rannalla 501 kilometriä Kirovista luoteeseen. Kaupunki on Luzan piirin keskus. Sen kautta kulkee Kirovin ja Kotlasin välinen rautatie. Asukkaita on 11 100 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt 1800-luvun lopussa rakennetun rautatieaseman yhteyteen. Se toimi puutavaran siirtokuormauspaikkana, jonne myöhemmin syntyi puunjalostusteollisuutta. Kaupunginoikeudet Luza sai vuonna 1944.
Peloponnesos

| Peloponnesos> Πελοπόννησος |
| --- | --- |
 Peloponnesoksen niemimaa satelliittikuvassa.
  
Sijainti:  37°38′N, 22°05′E
Pinta-ala:  21 439 km²
Korkein kohta:  Taÿ́getos, 2 407 m
Valtio
Valtio:   Kreikka
Alueet:  Peloponnesos Länsi-Kreikka (osa) Attika (Troizinía-Méthana)
Väestö
Väkiluku:  noin 1 054 000
Suurin kaupunki:  Patras
Asutuskeskukset:  Kalamáta, Trípoli, Kórinthos
Peloponnesos (kreik. Πελοπόννησος, Pelopónnisos) on niemimaa Etelä-Kreikassa. Se on Balkanin niemimaan ja Manner-Kreikan eteläisin osa, ja vain kapea Korintin kannas yhdistää sen muuhun mantereeseen ja Keski-Kreikkaan. Peloponnesos on Kreikan suurin niemimaa ja sen pinta-ala on 21 439 neliökilometriä. Niemimaan yhteenlaskettu väkiluku on noin 1 054 000 (vuonna 2011).
Peloponnesoksen nimi tarkoittaa "Pelopsin saarta", mikä liittyy kreikkalaisen mytologian kertomuksiin alueen myyttisestä historiasta.
Maantiede > Luonnonmaantiede

Peloponnesoksen saarenkaltaisen niemimaan itäpuolella sijaitsee Egeanmeri, länsipuolella Joonianmeri ja pohjoispuolella Joonianmerestä erkaneva Korintinlahti, joka erottaa niemimaan muusta Manner-Kreikasta. Koillispuolella sijaitsee Saroninlahti. Peloponnesoksen eteläosassa on kolme laajaa niemimaata, jotka ovat lännestä itään Messenian niemimaa, Mánin niemimaa sekä Maléan niemimaa. Niiden väliin jäävät Messenianlahti ja Lakonianlahti. Mánin niemimaan eteläisin kärki ja samalla Peloponnesoksen ja koko Manner-Kreikan eteläisin kohta tunnetaan nimellä Taínaro. Peloponnesoksen koillisosassa on Argoliin niemimaa ja sen eteläpuolella Argoliinlahti. Itärannikolla sijaitsee myös Epídavros Limirán lahti, länsirannikolla Kyparissiakóslahti ja luoteisrannikolla Korintinlahden suulla Patraksenlahti.
Korintin kannas yhdistää Peloponnesoksen Manner-Kreikkaan niemimaan koillisosassa. Kannaksen poikki johtaa Korintin kanava. Ennen vuonna 2004 avattua Akhaiasta mantereelle johtavaa Ríon–Antírrion siltaa oli Peloponnesokselta mahdollista päästä maitse muualle Manner-Kreikkaan vain Korintin kannaksen kautta.
Peloponnesos on vuoristoista aluetta, ja kalkkikivikallioiset vuoret hallitsevat erityisesti sen keskiosia. Niemimaan korkeimmat vuoret ovat Taÿ́getos (2 407 m), Kyllíni (Zíreia, 2 376 m) ja Aroánia (Chelmós, 2 355 m). Vuorten välissä on suuria laaksoja ja rannikoilla laajempia tasankoalueita. Niemimaan pisimmät joet ovat Alfeiós, Evrótas ja Pineiós. Peloponnesoksen ilmasto on itäosassa kuiva, länsiosassa sateisempi, ja keskiosan vuoristoalueilla viileä ja talvella kylmä.
Peloponnesoksen koillisrannikolla sijaitsevat monet Argo-Saronisten saarten saarista, kuten Póros, Hydra, Spétses ja Dokós, sekä niihin läheisesti liittyvä tuliperäinen Méthanan niemi. Maléan niemimaan edustalla niemimaan etelärannikolla sijaitsevat Jooniansaariin kuuluva Kytheran saari sekä Elafónisos. Länsirannikon edustalla hieman kauempana sijaitsee Zákynthos. Myös aivan niemimaan rannikolla Zákynthoksen ja Kytheran välisellä alueella sijaitsee pienempiä Jooniansaariin luettavia saaria.
Maantiede > Hallinto ja kaupungit

Peloponnesos koostuu seitsemästä maakunnasta (nykyisestä alueyksiköstä), Akhaia, Arkadia, Argolis, Elis, Korinthia, Lakonia ja Messenia, jotka ovat kaikki peräisin jo antiikin ajalta. Ylemmällä tasolla niemimaan alue on jaettu nykyisin kolmen alueen kesken: suurin osa siitä kuuluu Peloponnesoksen alueeseen, luoteisosa Länsi-Kreikan alueeseen ja pieni koillisosa eli Troizinía-Méthanan kunta Attikan alueeseen.
Peloponnesoksen niemimaan suurimmat kaupungit ovat Patras (168 034 asukasta vuonna 2011), Kalamáta (54 100), Trípoli (30 866), Kórinthos (30 176), Pýrgos (24 359), Árgos (22 209), Aígio (20 422), Amaliáda (16 763), Spárti (16 239) ja Náfplio (14 203).
Historia > Keskiajalta nykyaikaan

Keskiajalla niemimaa tunnettiin nimellä Morea (Μωρέας tai Μωριάς), mikä on johdettu alueella kasvaneista mulperipuista (mouriá). Bysantin vallan aikana alueen keskus oli Mystras. Frankit valloittivat niemimaan 1200-luvulla ja siitä tuli osa Akhaian ruhtinaskuntaa. Myöhäisbysanttilaisella kaudella 1300–1400-luvuilla niemimaa muodosti Bysantin kruununperillisen hallitseman Morean despotaatin. Osmanit valtasivat niemimaan vuosina 1446–1460. Venetsialaiset pitivät valtaa suurella osalla aluetta vuosina 1687–1715.
Vuonna 1821 Peloponnesos toimi Kreikan vapaustaistelun syntypaikkana. Monet merkittävistä taisteluista käytiin niemimaalla, ja se muodosti itsenäistyneen Kreikan ydinalueen sen alkuvaiheessa eräiden saarten ja Keski-Kreikan osien ohella. Turkkilaisvalta päättyi niemimaan länsirannikolla käytyyn Navarinon taisteluun vuonna 1827. Niemimaan itärannikolla sijaitseva Náfplio toimi Kreikan ensimmäisenä pääkaupunkina vuosina 1830–1834.
1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa niemimaan väestö väheni huomattavasti erityisesti sisämaassa. Rannikko- ja satamakaupungit, kuten Patras, Kórinthos ja Kalamáta, ovat menestyneet. Monilla alueilla on kehitetty turismia sekä historiallisten nähtävyyksien että muun muassa rantalomailun ja talviurheilun ympärille. Alueella on ollut suuret maanjäristykset vuosina 1981, 1986 ja 1995.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peloponnesos Wikimedia Commonsissa
Vouraïkós-joen laakso.
Leonídion kaupunki ja Réma Dafnón -joen laakso.
Näkymä muinaisesta Mykenestä.
Antiikin Aigeiran teatteri.
Vátheian kylä.
Náfplion kaupunki.
Toivo Luukko

| Toivo Luukko> Toivo Herman Luukko.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. tammikuuta 1903 Nurmo
Kuollut: 5. maaliskuuta 1979 (76 vuotta)
Kansalaisuus:   Suomi
Ammatti:  sotilas
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):  Suomi
Palvelusvuodet:  1927-1963
Taistelut ja sodat:  talvisota, jatkosota
Sotilasarvo:  eversti
Toivo Herman Luukko (30. tammikuuta 1903 Nurmo – 5. maaliskuuta 1979) oli suomalainen upseeri, joka palveli puolustusvoimissa ja Helsingin suojeluskunnassa. Talvi- ja jatkosotien lisäksi Luukko oli mukana asekätkennässä, mutta jatkoi palveluaan puolustusvoimissa sodan jälkeen.
Toivo Luukko suoritti ylioppilastutkinnon kotisudullaan Seinäjoen yhteiskoulussa. Hän kävi Kadettikoulun vuosina 1925–1927. Sotia ennen hän palveli kahdeksan ensimmäistä vuotta nuorempana upseerina Polkupyöräpataljoona 1:ssä Terijoella. Sen jälkeen hän siirtyi Helsinkiin suojeluskuntapiirin aluepäälliköksi.
Talvisotaan kapteeni Luukko osallistui helsinkiläisen I/JR 11:n eli Ässärykmentin pataljoonankomentajana Karjalankannaksella taisteluissa Hatialahdelta Viipurinlahdelle. Jatkosodassa majuri Luukko toimi Itä-Karjalassa ja Maaselän kannaksella I/JR 26:n, III/JR 5:n ja II/21.Pr:n pataljoonankomentajana.
Syksyllä 1944 everstiluutnantti Luukko oli mukana everstiluutnantti Usko Sakari Haahden ja eversti Valo Nihtilän johtamassa aseidenkätkentähankkeessa. Luukko toimi Etelä-Pohjanmaan läntisessä suojeluskuntapiirissä aseiden kätkennästä vastanneena 2. ye-upseerina. Hän luovutti tehtävät vajaan kahden viikon jälkeen kapteeni Aulis Pohjakoskelle. Luukko oli kuitenkin asekätkennän vuoksi pidätettynä 1,5 vuotta.
Sotien jälkeen Luukko toimi everstiksi ylennettynä Helsingin sotilaspiirin komentajan apulaisena vuosina 1945-1948. Seuraavana vuonna hän kävi Taistelukoulun. Sen jälkeen hän työskenteli joukko-osastopalveluksessa Porissa JR 6:ssa ja JP 3:ssa Haminassa. Hän palasi vuonna 1955 Helsinkiin sotilaspiirin päälliköksi, jossa tehtävässä hän oli vuoteen 1963, jolloin hän erosi täysinpalvelleena.
Myöhemmin on tullut ilmi, että eversti Luukko kuului keskeisenä henkilönä Kylmän sodan aikaiseen salaiseen yhdistykseen ns.Hermannikunta, joka oli saanut nimensä ilmeisesti hänen etunimestään. Kyseessä oli vuonna 1958 perustettu toiminta, jossa Helsingin sotilaspiiri alkoi kouluttaa valikoituja reserviupseereita liikekannallepanon vaatimaan perustamisorganisaatioon. Silloin syntyi johdettu toisensa tuntevien miesten yhteisö.
Luza

Luzajoki Kirovin alueella.
Luza (komiksi ja venäjäksi Лу́за) on Vienanjoen vesistöön kuuluvan Jugin sivujoki Komin tasavallassa sekä Kirovin ja Vologdan alueilla Venäjällä. Sen pituus on 574 kilometriä, valuma-alueen laajuus 18 300 neliökilometriä ja keskimääräinen virtaama 99 kilometrin päässä joen suusta 117 kuutiometriä sekunnissa. Suurimmat sivujoet ovat Lopju, Porub, Lehta ja Lala. Luzan varrella sijaitsee Luzan kaupunki, Lalskin kaupunkimainen taajama ja Objatševon piirikeskus.
Lusiferaasit

Malli kiiltomatojen lusiferaasin rakenteesta
Lusiferaasit ovat oksidoreduktaaseihin kuuluvia entsyymejä, jotka katalysoivat lusiferiineiksi kutsuttujen substraatin hapettumista hapen ja koentsyymin kuten ATP:n tai flaviinimononukleotidin avulla virittyneeksi yhdisteeksi. Virityksen purkautuessa vapautuu fotoni. Eräät lusiferaasit tarvitsevat myös kalsium- tai magnesiumioneja toimiakseen. Useimmiten vapautuva säteily on sinisen tai vihreän valon aallonpituudella.
Lusiferaasit ovat yleisimpiä bioluminesenssin aiheuttajia. Niitä esiintyy useissa eliöissä kuten bakteereissa, sienissä, panssarisiimaeliöissä, polttiaiseläimissä, piikkinahkaisissa, nivelmadoissa äyriäisissä, nilviäisissä, tuhatjalkaisissa, hyönteisissä (kiiltomadot, sepät) ja eräissä kaloissa. Useat lusiferaaseja hyödyntävät eliöt elävät merissä.
Lusiferaasityyppejä

Bakteerien lusiferaasit hyödyntävät koentsyyminään flaviinimononukleotidia ja lusiferiini on pitkäketjuinen aldehydi kuten myristyylialdehydi. Lusiferaaseja on muun muassa Vibrio-suvun bakteereissa ja rakenteeltaan ne ovat oligomeereja. Monet bioluminoivat bakteerit ovat syvänvedenkalojen symbiootteja.
Sienten lusiferaasien koentsyymi on NADH tai |NADPH. Substraatti on polyfenoleihin kuuluva 3-hydroksihispisiini.
Panssarisiimaeliöissä lusiferiini on porfyriinijohdannainen. Yksi yleisimmistä lusiferaasityypeistä käyttää substraattinaan koelenteratsiinia ja näitä entsyymejä on muun muassa polttiaiseläimissä, piikkinahkaisissa, äyriäisissä ja eräissä kaloissa.
Hyönteisten, erityisesti kiiltomatojen, lusiferaasit ovat runsaasti tutkittuja. Ne vaativat toimiakseen ATP:tä ja magnesiumioneja. Rakenteeltaan entsyymi on dimeeri ja massaltaan 95 kDa.
Hyödyntäminen

Erityisesti kiiltomatojen lusiferaaseja käytetään monien biologisten prosessien seurantaan. Käyttökohteita ovat esimerkiksi entsyymikinetiikka ja immunomääritykset.
Bakteerien lusiferaasin toiminta
Luvajärvi

| Luvajärvi Лувозеро, Luvozero |
| --- | --- |
 Luvajärvi
 Koordinaatit: 64°27′16″N, 30°43′38″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri
Kunta:  Lietmajärvi
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Luvajärvi (ven. Лу́возеро, Luvozero) on entinen kylä Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Lietmajärven kunnassa. Se sijaitsi samannimisen järven rannalla 67 kilometriä Lietmajärveltä luoteeseen.
Repolan pogostaan kuulunut kahdeksantaloinen Luvajärven kylä mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1679. 1900-luvun alussa se kuului Rukajärven volostin Kiimasjärven kyläkuntaan. Vuonna 1905 kylässä oli koulu, 14 taloa ja 128 asukasta. 1920-luvulla muodostettiin Rukajärven piiriin kuulunut Luvajärven kyläneuvosto. Vuonna 1933 sen seitsemässä kylässä oli yhteensä 319 asukasta, joista valtaosa oli karjalaisia. Luvajärvellä asukkaita oli 95. Toisen maailmansodan jälkeen Luvajärvi kuului Tiiksin ja myöhemmin Lietmajärven kyläneuvostoon. Se autioitui 1990-luvun alussa.
Luvajärvi (järvi)

| Luvajärvi Лувозеро, Luvozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Mujejärven piiri, Kostamus
Paikkakunta:  Lietmajärvi
Koordinaatit:  64°27′15″N, 30°46′30″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kemijoki
Järveen tulevat joet:  Maksim, Nokeusjoki, Kontokkijoki
Laskujoki:  Nokeusjoki
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  148 m
Pituus:  16,5 km
Leveys:  2,3 km
Rantaviiva:  44,4 km
Pinta-ala:  13,4 km²
Tilavuus:  0,0764 km³
Keskisyvyys:  5,7 m
Suurin syvyys:  25 m
Valuma-alue:  1 220 km²
 fiLuvajärvi 
Luvajärvi (ven. Луво́зеро, Luvozero) on Kemijoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Mujejärven piirin Lietmajärven kunnassa ja Kostamuksen kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 13,4 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 1 220 neliökilometriä, keskisyvyys 5,7 metriä ja tilavuus 0,0764 kuutiokilometriä.
Luvajärveen virtaavat Maksim, Nokeusjoki (Kivijoki), Kontokkijoki ja viisi puroa. Se laskee Nokeusjoen (Kivijoen, Luvajoen) kautta Kiimasjärveen. Järven kalalajeja ovat lohi, siika, muikku, hauki, särki, salakka, lahna, säyne, seipi, mutu, made, ahven, kiiski ja kivisimppu.
Järven rannalla on sijainnut Luvajärven kylä.