Pakkoruotsi
Ruotsin ja suomen kielet oppiaineina

Alun perin kansakouluissa ei opetettu äidinkielen lisäksi muita kieliä. Vuonna 1964 voimaan tulleella kansakoululailla toinen kotimainen kieli ja yksi vieras kieli saattoivat kuulua kansakoulun pysyviin oppiaineisiin. Oppikoulu puolestaan oli alun perin tarkoitettu virkamiesten ja papiston kouluttamiseen, ja siihen kuului varsin runsaasti kieltenopetusta. Vakiintunut käytäntö oli, että ensimmäisenä vieraana kielenä opetettiin toista kotimaista kieltä ja toinen oli tavallisimmin 1950-luvulle asti saksa ja sittemmin englanti. Toinen kotimainen ja yksi pitkä vieras kieli kuuluivat pakollisina myös ylioppilastutkintoon.
Peruskoulu-uudistuksen suunnitelmiin sekä hallituksen esityksessä että sivistysvaliokunnan mietinnössä 1960-luvun lopulla ei kumpaankaan kuulunut pakkoruotsi, ja kielten opetus kaikille samansisältöisenä nousi kiistanalaiseksi eduskunnan käsittelyssä. Opetusneuvos Asseri Joutsimäen mukaan pakkoruotsin kannattajien motiivi pakkoruotsin suhteen peruskoulu-uudistusta tehtäessä oli suomenkielisten ajan tuhlaaminen ja ruotsinkielisten tahojen valtapolitiikka. Laki koulujärjestelmän perusteista hyväksyttiin eduskunnassa 1968 lopulta sellaisena, että peruskouluun tuli kaikille pakollisiksi kaksi vierasta kieltä, joista toisen tuli olla niin sanottu toinen kotimainen. Tämän lisäksi yläasteella voitiin opiskella vielä yhtä vapaaehtoista kieltä. Peruskoulun opetussuunnitelmakomitea esitti vuonna 1970 ruotsin kieltä vapaavalintaiseksi oppiaineeksi, jotta tunteja jäisi muillekin kielille, mutta tästä huolimatta poliittiset päättäjät "runnoivat pakkoruotsin osaksi peruskoulua" komiteaan kuuluneen opetusneuvos Jaakko Linnankiven mukaan. Peruskoulu-uudistus toteutettiin alueittain vuosina 1972–1977. Vuonna 2003 eduskunta päätti Vanhasen I hallituksen esityksestä vakinaistaa vuosia jatkuneen ylioppilaskirjoitusten rakennekokeilun, ja päätöksen myötä toinen kotimainen kieli muuttui ylioppilaskirjoituksissa vapaaehtoiseksi.
Mainittu käytäntö kielten opetuksen historiasta itsenäisen Suomen ajalta kertoo sen, että vaikka Suomi on ollut perustuslaillisessa mielessä kaksikielinen maa itsenäistymisestään lähtien, on toisen kotimaisen kielen opiskelu ja osaaminen ollut kaikille pakollista vasta yli 50 vuotta itsenäistymisestä myöhemmästä ajasta asti eikä koko itsenäisen Suomen historian ajan. Tästä huolimatta jotkut pakkoruotsin kannattajat arvelevat, että käytännössä Suomen kaksikielisyyden ylläpitämiseksi pakkoruotsi on välttämätön.
Voimassa olevalla lainsäädännöllä toista kotimaista kieltä voi opiskella joko A1-kielenä peruskoulun ensimmäiseltä luokalta, A2-kielenä peruskoulun neljänneltä luokalta tai viimeistään B1-kielenä kuudennelta luokalta alkaen. 85 % peruskoululaisista opiskelee ruotsia B1-kielenä. Professori Kari Sajavaara toteaa vain harvojen suomenkielisten oppivan kouluopetuksessa ruotsia luontevasti, koska käytännön kokemus kielestä jää pieneksi. Ruotsinkielisistä oppilaista 93,4 % opiskelee suomea A1- tai A2-kielenä. Ruotsinkielisissä kouluissa 90 % valitsee A1-kieleksi suomen ja A2-kielenä sitä opiskelee 3,4 %. 80 % ruotsinkielisistä oppilaista suorittaa ylioppilaskirjoituksissa suomen kielen pitkän oppimäärän kokeen. Suomen kielen opetus ruotsinkielisissä oppilaitoksissa on käytännössä huomattavasti laajempaa kuin ruotsin opetus suomenkielisissä oppilaitoksissa. Asiaan vaikuttaa keskeisesti se, että ruotsin kieltä puhuu äidinkielenään 5,3 % suomalaisista, kun taas suomen kieli on äidinkielenä 89,8 % suomalaisista, eli vaikka Suomi on virallisesti kaksikielinen maa, on ruotsin kieli käytännössä äidinkielenä vain pienehkölle kansanosalle.