stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itävallan Alankomaat
Historia

Rastattin rauhan­sopimuksessa, joka vuonna 1714 lopetti Espanjan perimys­sodan, silloin vielä jäljellä ollut osa Espanjan Alanko­maista luovutettiin Habsburgien hallitsemalle Itä­vallalle.
Itävaltalaiset suhtautuivat yleensä tämän provinssin hallintaan välinpitämättömästi, ja sopimuksen nojalla sen rajoilla sijainneet linnoitukset olivat hollantilaisten sotajoukkojen hallussa varuskuntina. Alue olikin luovutettu Itävallalle lähinnä Britannian ja Yhdistyneiden provinssien vaatimuksesta, jotta se ei joutuisi Ranskan hallintaan, jonka kasvavaa mahtia tuolloin pelättiin.
Kaarle VI perusti Aasian-kauppaa varten Ostenden kauppakomppanian vuonna 1722 elvyyttääkseen Etelä-Alankomaiden taloudellista ahdinkoa, mutta Britannia ja Yhdistyneet provinssit pakottivat hänet luopumaan projektista. Kaarle VI:n kuoleman jälkeen 1740 Etelä-Alankomaat siirtyivät hänen tyttärelleen Maria Teresialle. Itävallan perimyssota alkoi vuonna 1740 ja sodan aikana 1744 Etelä-Alankomaat siirtyivät Ranskalle. Aachenin rauhassa 1748 alue palautettiin jälleen Itävallalle.
Itä­vallan perimys­sodan jälkeen seurasi pitkä rauhan kausi, jolloin Itä­vallan Alanko­maat kehittyivät sekä taloudellisesti että henkisesti. Koko 1700-luvun loppupuolen ajan Itävallan Habsburg-sukuisten hallitsijoiden keskeisenä ulko­poliittisena tavoitteena oli kuitenkin saada alue vaihdetuksi Baijeriin, jotta heidän valta­kuntaansa kuuluisi laaja ja pyöreähkö yhtenäinen alue Etelä-Saksassa. Versailles’n rauhassa 1757 Itävalta myöntyi itsenäisen, Parman kreivi Filipin hallitseman ja ranskalaisten sota­joukkojen puolustaman valtion perustamiseen Etelä-Alanko­maihin vastikkeeksi Ranskan avusta Sleesian takaisin­valtaamiseksi. Tämä sopimus kuitenkin kumottiin vuoden 1758 Versailles’n sopimuksessa, ja Itävallan Alankomaat pysyivät Habsburgien hallinnassa.
Antwerpen oli aikoinaan ollut huomattava kauppa­kaupunki, mutta se oli menettänyt yhteytensä merelle, kun Alankomaat oli sulkenut Schelden. Vuonna 1784 Joosef II puuttui asiaan ja vaati Alanko­maita avaamaan joen. Hän ei kuitenkaan ryhtynyt suoranaisiin sota­toimiin, vaan kiista johti ainoastaan lyhyeen niin sanottuun kattilasotaan, jonka ainoaksi ”uhriksi” joutui muuan kattila. Vaikka Joosef II vuonna 1785 saikin Fontainebleaun rauhaan määräyksen, että Alanko­maiden olisi suoritettava hyvitystä Schelden sulkemisesta, tällä saavu­tuksel­laan hän ei saanut osakseen suurta suosiota.
Brabantin vallankumous

Itävallan Alankomaissa Joosef II:n yritykset saada aikaan vapaa­mielisiä uudistuksia herättivät ankaraa vastustusta. Vuonna 1789 joukko Alankomaiden tasavaltaan siirtyneitä pakolaisia palasi maahan, ja he voittivat Pyhän saksalais-roomalaisen keisari­kunnan yhteiset sota­joukot Turnhoutin taistelussa pakottaen keisarilliset sota­voimat vetäytymään alueelta ja rohkaisten samalla väestöä kapinoihin useissa alueen kaupungeissa. Itävallan Alanko­maiden yksi­toista osa­valtiota, Luxemburgia lukuun ottamatta, julistautuivat itsenäisiksi ja perustivat Belgian yhdysvallat. Vuoden 1790 lopulla keisarilliset sotavoimat kukistivat kapinat, myös Liègessä puhjenneet, ja keisari Leopold II sai alueen uudelleen hallintaansa.
Liitos Ranskaan

Vuonna 1794 käytiin Habsburgien ja vallan­kumouksellisen Ranskan välillä Sprimontin taistelu, jonka tuloksena Ranska valloitti Itä­vallan Alanko­maat ja liitti ne alueeseensa. Alueliitos vahvistettiin Campo Formion rauhansopimuksessa vuonna 1797 ja uudestaan Lunévillen rauhansopimuksessa 1801.
Wienin kongressin päätöksen mukaisesti vuonna 1815 entiset Itävallan Alankomaat yhdistettiin Alankomaihin. Liitos jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi, sillä Belgia itsenäistyi jo vuonna 1830.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itävallan Alankomaat Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Austrian Netherlands
Itävallan Alankomaat, jonka Liègen hiippakunta jakoi kahtia.
Käännös suomeksi
Dragnet

Jack Webb ja Harry Morgan toisessa Dragnet-televisiosarjassa vuonna 1968.
Dragnet on yhdysvaltalainen radiossa 1949–1957 esitetty jännityskuunnelmasarja, jonka pohjalta on myöhemmin tehty useita televisiosarjoja ja elokuvia. Dragnetin loi Jack Webb, joka myös toimi sarjan ohjaajana ja pääroolin, Joe Fridayn, esittäjänä. Sarja pyrki olemaan realistinen, ja se rikkoi joitain ajalle tyypillisiä tabuja kuvaamalla toisinaan myös seksuaalirikoksia ja lapsiin kohdistuvaa väkivaltaa. Jaksot olivat tosipohjaisia ja perustuivat Los Angelesin poliisin tutkimiin rikoksiin.
Radiosarjan ensimmäinen jakso esitettiin 3. heinäkuuta 1949 NBC:n radioverkon kautta. Päähenkilönä oli Webbin esittämä etsiväkersantti Joe Friday. Fridayn ensimmäistä apulaista kersantti Ben Romeroa esitti Barton Yarborough. Yarborough'n kuoltua yllättäen joulukuussa 1951, Fridayn uudeksi apulaiseksi tuli Barney Phillipsin esittämä Ed Jacobs. Seuraavana syksynä hänet puolestaan korvattiin Ben Alexanderin esittämällä Frank Smithillä. Muita sarjan vakionäyttelijöitä olivat muun muassa Joe Fridayn äitiä näytellyt Peggy Webber sekä Raymond Burr, joka näytteli etsivien päällikköä Ed Backstrandia. Sarjan viimeinen jakso lähetettiin 26. helmikuuta 1957. Kaikkiaan sarjassa esitettiin 318 eri jaksoa, kukin kestoltaan 30 minuuttia.
Dragnetin televisioversiota tehtiin osittain päällekkäin radioversion kanssa. Ensimmäinen jakso lähetettiin 16. joulukuuta 1951 ja viimeinen 16. elokuuta 1959. Näyttelijät olivat samoja kuin sarjan radioversiossakin. Sarjaa esitettiin kaikkiaan 275 jaksoa.
Sarjan toisen televisioversion lähetykset aloitettiin tammikuussa 1967. Edellisestä sarjasta erottuakseen sarja oli tällä kertaa nimeltään Dragnet 1967. Joe Fridayta esitti edelleen Jack Webb, ja hänen kumppanikseen tuli Harry Morganin esittämä Bill Cannon. Sarja päättyi syyskuussa 1970.
Kolmatta Dragnet-televisiosarjaa esitettiin lokakuusta 1989 syyskuuhun 1990. Jack Webb oli kuollut 1982, ja tuottajat päättivät olla käyttämättä enää samoja roolihahmoja. Uusiksi hahmoiksi tulivat Thalmus Rasulalan esittämä kapteeni Boltz, Jeff Osterhagen esittämä etsivä Vic Daniels, ja Don Stroudin ja Bernard Whiten esittämät kapteeni Lussen ja Carl Molina. Sarjaa ehdittiin tehdä 52 puolen tunnin mittaista jaksoa ennen sen lakkauttamista.
Neljännen ja toistaiseksi viimeisimmän Dragnetin lähetykset alkoivat helmikuussa 2003. Tälle kertaa käyttöön otettiin alkuperäisen sarjan roolinimet ja Joe Fridayta esitti Ed O'Neill ja Frank Smithin roolin sai Ethan Embry. Sarjan tuottajana oli Dick Wolf. Tämäkin sarja jäi lyhytikäiseksi ja sen viimeinen jakso lähetettiin toukokuussa 2004.
Dragnetin pohjalta on tehty myös kolme elokuvaa. Sekä vuonna 1954 tehdyssä ensimmäisessä elokuvassa Poliisiverkko että vuonna 1966 tehdyssä televisioelokuvassa Dragnet pääosaa esitti Jack Webb, joka myös ohjasi molemmat elokuvat. Kolmas elokuva Haavi auki – kelmit kiinni oli komediallinen ja sen ohjasi Tom Mankiewicz vuonna 1987. Elokuvan pääosissa esiintyivät Dan Aykroyd Joe Fridayna ja Tom Hanks Pep Streebekinä.
Aiheesta muualla

Old Time Radio Researcher's Groupin sertifioima radiosarja archive.orgissa. (englanniksi)
Vuoden 1951 televisiosarja Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vuoden 1967 televisiosarja Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vuoden 1989 televisiosarja Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vuoden 2003 televisiosarja Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vuoden 1954 elokuva Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vuoden 1966 televisioelokuva Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Vuoden 1987 elokuva Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Jaavankalastaja

| Jaavankalastaja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Säihkylinnut Coraciiformes
Heimo::  Kuningaskalastajat Alcedinidae
Suku::  Metsäkalastajat Halcyon
Laji::  cyanoventris
Kaksiosainen nimi
 Halcyon cyanoventris  (Vieillot, 1818) 
Katso myös
   Jaavankalastaja Wikispeciesissä   Jaavankalastaja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jaavankalastaja (Halcyon cyanoventris) on kuningaskalastajiin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Kaakkois-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Jaavankalastaja voi kasvaa 25–27 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Päästään laji on tumman ruskea ja päässä on myös violetti vivahde. Selkä ja vatsa opvat violetinsiniset ja siipien kärkisulat ja pyrstö ovat sinivihreät. Jaavankalastajan siipien alapinnalla on valkoinen laikku. Lajin rinta on punaruskea ja vatsa on violetinsininen. Jaavankalastajan noka on kookas, muistuttaa muodoltaan keihäänkärkeä ja on väriltään punainen. Myös jalat ovat punaiset.
Levinneisyys ja elinympäristö

Jaavankalastajaa tavataan Indonesiasta Jaavan ja Balin saarilta. Lajin elinympärsitöä ovat vesistöjen läheisyydessä sijaitsevat niityt, riisipellot, pensaikot ja sitä tavataan myös keinotekoisten lampien luona. Linnun ravintoa ovat pääasiassa hyönteiset, mutta se syö myös kaloja, sammakoita ja katkarapuja. Jaavankalastajan pesimäkausi kestää helmikuulta syyskuulle ja se pesii jokien rantatörmissä.
Jacobsen-epoksidointi

Yleinen esimerkki Jacobsen-epoksidoinnista
Jacobsen-epoksidointi tai Jacobsen-Katsuki-epoksidointi on kemiallinen reaktio, jossa natriumhypokloriitti hapettaa alkeenin epoksidiksi ja katalyytteinä käytetään metallien salenkomplekseja. Reaktion etuja ovat laaja substraattikirjo ja erittäin hyvä enantioselektiivisyys. Reaktion raportoivat toisistaan riippumatta Eric Jacobsen ja Tsutomu Katsuki vuonna 1990.
Reagenssit ja mekanismi

Jacobsen-eliminoinnilla reagoivat hyvin useat alkeenit ja myös funktionalisoimattomat alkeenit reagoivat enantioselektiivisesti, mutta parhaiten reagoivat karbonyyliryhmään konjugoituneet alkeenit. Tämä on yksi tärkeimmistä Jacobsen-epoksidoinnin eduista verrattuna Sharpless-epoksidointiin. Katalyyttinä reaktiossa käytetään tyypillisesti joko mangaanin, kromin, titaanin ja ruteenin salenkomplekseja. Katalyyteissä metallit ovat hapetusluvulla +III ja +V.
Jacobsen-epoksidoinnin reaktiomekanismi ei ole täysin selvillä ja sille on esitetty useita mekanismeja, joita kumpaakaan kokeelliset tutkimukset eivät täysin tue, mutta joista kuitenkin on vahvoja todisteita. Nämä reaktiovaihtoehdot ovat radikaalimekanismilla tapahtuva reaktio ja reaktio, jossa välivaiheena on syklinen metallaoksetaani. Molemmissa mekanismeissa metalli-ioni pelkistyy hapetusluvulta +V hapetusluvulle +III.
Draken-luokka (1926)

| Draken-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  667 t (standardi) 850 t (sukelluksissa)
Pituus:  66,10 m (kokonaispituus)
Leveys:  6,40 m
Syväys:  3,30 m
Koneteho:  2-akselinen 2 x 6-sylinteristä Burmeister & Wain 420/440 UB -dieselmoottoria 1 800 hv 2 x sähkömoottoria 1 000 shp
Nopeus:  13,8 solmua (pinnalla) 8,3 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  35
Aseistus
Meritorjunta:  4 x 53,3 cm M/26 torpedoputkea 1 x 10,5 cm kan M/25 1 x 25 mm ksp M/22
Draken-luokka oli Ruotsin merivoimien kolmen 1929-1931 valmistuneen sukellusveneen muodostama alusluokka.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS Draken | Karlskronan laivastontelakka | 1925 | 20. lokakuuta 1926 | 25. helmikuuta 1929 | poistettu alusluettelosta 22. lokakuuta 1948 |
| HMS Gripen | Karlskronan laivastontelakka | 1926 | 21. elokuuta 1928 | 11. maaliskuuta 1929 | poistettu alusluettelosta 13. kesäkuuta 1947 |
| HMS Ulven | Karlskronan laivastontelakka | 1928 | 6. maaliskuuta 1930 | 16. helmikuuta 1931 | poistettu alusluettelosta 8. elokuuta 1943 |
Ja oikeutta kaikille

| Ja oikeutta kaikille> ...And Justice For All |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Norman Jewison
Käsikirjoittaja:   Valerie Curtin  Barry Levinson 
Tuottaja:   Norman Jewison  Patrick J. Palmer 
Säveltäjä:  Dave Grusin
Kuvaaja:  Victor J. Kemper
Leikkaaja:  John F. Burnett
Pääosat:   Al Pacino  John Forsythe  Christine Lahti  Jack Warden  Lee Strasberg 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Columbia Pictures
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:  29. kesäkuuta 1979
Kesto:  119 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ja oikeutta kaikille (...And Justice for All) on Norman Jewisonin ohjaama oikeussalidraama, joka sai ensi-iltansa vuonna 1979. Elokuvassa näyttelevät Al Pacino, John Forsythe, Jack Warden, Lee Strasberg, Jeffrey Tambor, Christine Lahti, Craig T. Nelson ja Thomas G. Waites. Se oli myös 75-vuotiaan Sam Levenen viimeinen elokuva. Elokuvan käsikirjoituksen kirjoittivat Valerie Curtin ja Barry Levinson, ja se nimitettiin Oscard-ehdokkaaksi parhaasta käsikirjoituksesta.
Käsikirjoituksen lisäksi Oscar-ehdokkuuden ansaitsi Al Pacinon roolisuoritus, joka oli ehdolla parhaan miespääosan palkinnolle. Pacino nimitettiin suorituksellaan myös Golden Globe -ehdokkaaksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Al Pacino  | … |  Arthur Kirkland   |
|  John Forsythe  | … |  Tuomari Henry T. Fleming   |
|  Christine Lahti  | … |  Gail Packer   |
|  Jack Warden  | … |  Tuomari Francis Rayford   |
|  Lee Strasberg  | … |  Sam Kirkland   |
|  Jeffrey Tambor  | … |  Jay Porter   |
|  Sam Levene  | … |  Arnie   |
|  Robert Christian  | … |  Ralph Agee   |
|  Thomas G. Waites  | … |  Jeff McCullaugh   |
|  Larry Bryggman  | … |  Warren Fresnell   |
|  Dominic Chianese  | … |  Carl Travers   |
|  Craig T. Nelson  | … |  Frank Bowers   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano moitti elokuvan käsikirjoitusta epätasaiseksi ja antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Aiheesta muualla

...And Justice For All: Internet Movie Database (englanniksi)
...And Justice For All: Rotten Tomatoes (englanniksi)
Jack-in-the-box (kirjankustantamo)

Jack-in-the-box oli helsinkiläinen Otso Kantokorven vuonna 1994 perustama ja yksin omistama pienkustantamo. Kustantamo toimi kymmenen vuotta, ja sinä aikana ilmestyi kaikkiaan 15 kirjaa.
Kantokorvelle myönnettiin 2013 Nuori Voima -palkinto, jonka yhtenä perusteena oli ansiokas pienkustannustyö Kantokorven perustamien kustantamoiden Jack-in-the-box ja Nostromo kautta.
Kirjat

John Ashbery: Vuokaavio. Suom. Leevi Lehto. 1994.
Erik Satie: Muistinsa menettäneen muistelmat. Toim. Otso Kantokorpi. Suom. Silva Kauko. 1996.
August Strindberg: Tunnissa taiteentuntijaksi. Suom. Maija Hirvonen. 1996.
Henry David Thoreau: Kävelemisen taito. Suom. Markku Envall. Pieni kävelykirjasto, 1. 1997.
Robert Louis Stevenson: Kävelyretkistä. Suom. Alice Martin. Pieni kävelykirjasto, 2. 1997.
Vasili Sleptsov: Ensimmäinen oppitunti. Suom. ja jälkisanat Martti Anhava. Pieni kävelykirjasto, 3. 1997.
Ernst Billgren: Rakennustaidetta, kirjallisuutta, kankaita ja kampauksia. Suom. Ilona Anhava. 1998.
Pessi Rautio: Neljännestunnissa nykytaiteen tuntijaksi. 1999.
Raimo Reinikainen: Merkintöjä. 1999.
Jorma Hautala: Pinnassa ja tilassa. Kirjoituksia vuosilta 1974–1999. 2001.
Anu Tuominen: Kuvan sijamuotoja. 2001.
Maaria Wirkkala. Katsotko. Teoksia 1983–2000. Toim. Hanna Johansson. 2001.
Maaria Wirkkala. Dream Screen. Works 1983–2000. Ed. Hanna Johansson. 2001.
Ahti Lavonen: Aikansa haastaja. Kirjoituksia vuosilta 1958–70. Toim. Liisa Lindgren. 2002.
Otso Kantokorpi, Vexi Salmi & Maija Tanninen-Mattila: Turhat pojat. Juhani Harri, Jorma Hautala, Pekka Kauhanen, Matti Kujasalo, Ukri Merikanto. 2003.
Kirjallisuutta

Kantokorpi, Otso: Erään kustantajan tunnustuksia. Teoksessa Aromäki, Juhani ym. (toim.): Pro libri.  Helsinki:  Ajatus, 1999.  ISBN 951-9440-77-1
Ionel Drîmbă

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Ionel Drîmbă |  Ionel Drîmbă |  Ionel Drîmbă |  |
Maa:   Romania
Miesten miekkailu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | México 1968 | floretti |  |
Ionel Drîmbă (18. maaliskuuta 1942 – 20. helmikuuta 2006) oli romanialainen miekkailija ja olympiavoittaja. Hänen aseenaan oli floretti.
Drîmbă voitti florettimiekkailun henkilökohtaisessa kilpailussa olympiakultaa Méxicon 1968 kisoissa. Hän voitti 19 yksittäistä ottelua ja hävisi vain kaksi. Joukkuekilpailussa hän sijoittui Tokion 1964 olympialaisissa kuudenneksi ja Méxicossa 1968 neljänneksi. Kaksi vuotta olympiavoittonsa jälkeen hän loikkasi länteen ja lopetti kilpailemisen.
Jadrin

| Etörne, Jadrin (Етěрне, Ядрин) |
| --- | --- |
 vaakuna
 Etörne, Jadrin
 Koordinaatit: 55°56′00″N, 46°12′00″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Tšuvassia
Piiri:  Jadrinin piiri
Perustettu:  1590
Kaupungiksi:  1781
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  59,44 km²
Väkiluku (2016):  8 585
 – Väestötiheys:  144,4 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  429060
Suuntanumero(t):  83547
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Jadrin (ven. Я́дрин, tšuvassiksi Етěрне, Etĕrne) on kaupunki Tšuvassian tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee Surajoen varrella 86 kilometriä tasavallan pääkaupungista Tšeboksarysta lounaaseen. Kaupunki on Jadrinin piirin keskus. Asukkaita on arviolta 8 585 (vuonna 2016).
Paikkakunta tunnetaan vuodesta 1590 lähtien. Vuonna 1781 siitä tuli Kazanin lääniin kuulunut kaupunki. Nykyään siellä on metalli-, elintarvike-, ompelimo- ja rakennustarviketeollisuutta. Kaupungissa ovat syntyneet tšuvassin kielen tutkija Nikolai Ašmarin ja näyttelijä Nikolai Mordvinov.
Aiheesta muualla

Jadrinin kaupungin sivusto (venäjäksi)
Pääkaupunki: Tšeboksary
Alatyr |
Jadrin |
Kanaš |
Kozlovka |
Mariinski Posad |
Novotšeboksarsk |
Šumerlja |
Tsivilsk
Tšuvassian lippu
Dornier Do 19

Dornier Do 19.
Dornier Do 19 oli saksalainen 1930-luvulla rakennettu nelimoottorinen strategisen pommikoneen prototyyppi.
Kehitys- ja käyttöhistoria

Alkuvuodesta 1935 Luftwaffen esikuntapäällikön kenraaliluutnantti Walther Weverin, joka tunnettiin strategisten pommikoneiden puolestapuhujana, vaikuttamana Saksan ilmailuministeriön RLM:n (Reichsluftministerium) tekninen toimisto julkisti vuodesta 1933 lähtien valmistellun spesifikaation pitkän matkan strategisen pommikoneen kehittämisestä. Tähän projektiin, joka tunnettiin epävirallisesti nimellä Ural bomber, antoi omat suunnitelmansa kesällä 1935 kaksi lentokonevalmistajaa, Dornier ja Junkers. Suunnitelmia tutkittuaan RLM määräsi molemmat valmistamaan kolme prototyyppiä, joille osoitettiin mallinumerot 19 (Dornier) ja 89 (Junkers).
Dornierin pääsuunnittelija Claude Dornier kehitti koneen aiempien, hyviksi koettujen konstruktioiden pohjalta. Esimerkiksi koneen siipenä käytettiin Dornierin lentoveneistä tuttua profiililtaan paksua ja jänneväliltään pitkää siipeä. Kaksisalkoinen siipi oli päällystetty metallilevyllä. Metallista niittaamalla valmistettu runko oli tyypiltään kuorirakenteinen. Koneen päälaskuteline oli rakenteeltaan Dornier Do 17 -pommikoneessa käytetyn kaltainen, ja telineen lisäksi myös koneen kannuspyörä oli sisäänvedettävä.
Weverin saatua surmansa lento-onnettomuudessa huhtikuussa 1936 hänen seuraajakseen valittiin kenraaliluutnantti Albert Kesselring, joka suhtautui strategisiin pommikoneisiin epäillen ja halusi kehittää Luftwaffea taktisempaan suuntaan. Ohjelmaa kuitenkin jatkettiin vuoden verran, kunnes se Kesselringin painostuksesta peruutettiin lopullisesti.
Ensimmäinen Dornier Do 19 -prototyyppi, Bramo 322H-2-moottoreilla varustettu V1 (Wnr.701, siviilitunnus D-AGAI), lensi ensilentonsa 28. lokakuuta 1936 lentäjänään Egon Fath. Ensilennon jälkeiset koelennot osoittivat prototyypin olevan suorituskyvyltään suunniteltua heikomman, lähinnä raskaaseen pommikoneeseen vajaatehoisen moottorityypin takia. Dornierin suunnitteluryhmä kohtasi myös rakenteellisia ongelmia: staattiset testit osoittivat koneeseen suunniteltujen tykkitornien rasittavan liikaa rungon keskikohtaa, joka oli suunniteltu liian heikoksi. Rakenteen vahvistaminen olisi heikentänyt entisestään vajaatehoisilla moottoreilla varustetun koneen suorituskykyä, tästä syystä V1-prototyyppi jätettiin aseistamatta, ja kevyempien tykkitornien asennus sekä runkorakenteen vahvistaminen ja muut pienemmät muutokset päätettiin toteuttaa rakenteilla olevaan V2-prototyyppiin.
Tehokkaammilla BMW 132F-moottoreilla varustettu ja rakenteeltaan vahvistettu V2-prototyyppi oli lähes valmis, kun RLM peruutti strategisen pommikoneen kehittämiseen tähtäävän ohjelman 29. huhtikuuta 1937. Prototyypeistä V2 ja V3 romutettiin, V1 muunnettiin kuljetuskäyttöön sopivaksi ja sitä käytettiin vielä vuonna 1939 Saksan hyökätessä Puolaan.
Tekniset tiedot

(Dornier Do 19 V1)
Tekniset tiedot > Yleiset ominaisuudet

Tyyppi: nelimoottorinen, yksitasoinen pommikone
Rakenne: pääosin metallirakenteinen
Miehistö: 9 - ohjaaja, tähystäjä, pommittaja, radisti sekä viisi konekivääri/tykkiampujaa
Kärkiväli: 35,00 m
Pituus: 25,45 m
Korkeus: 5,77 m
Siipipinta-ala: 162,00 m²
Tyhjäpaino: 11 865 kg
Lentopaino: 18 500 kg
Moottorit: V1: Bramo Fafnir 322H-2, 9-sylinterinen ilmajäähdytteinen tähtimoottori, teho/moottori 715 hv. V2: BMW 132F-moottorit, teho/moottori 810 hv.
Valmistaja: Dornier-Werke GmbH, Saksa
Tekniset tiedot > Suorituskyky

Suurin nopeus: 315 km/h
Matkalentonopeus: 250 km/h
Nousunopeus: 2,7 m/s
Lakikorkeus: 5 600 m
Lentomatka: 1 600 km
Siipikuormitus: 114 kg/m²
Teho/painosuhde: 0,13 kW/kg
Tekniset tiedot > Aseistus

Pommikuorma: 1 600 kg
Puolustusaseistus: V1: aseistamaton, V2: 2 x 7,92 mm MG 15-konekivääriä, 2 x 20 mm tykkiä
Aiheesta muualla

Luftarchiv.de/Dornier Do 19
Dornier DO-19 V1
Dodona

| Dodona> Δωδώνα |
| --- | --- |
 Dodonan arkeologista aluetta.
Sijainti
 Dodona
Koordinaatit:  39°32′47″N, 20°47′20″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Dodóni, Ioánnina, Epeiros
Historia
Tyyppi:  kaupunki ja pyhäkköalue
Ajanjakso:  n. 1400–luku eaa.–500-luku jaa.
Huippukausi:  n. 200-luku eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Epeiros
Aiheesta muualla
  Dodona Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Dodona (m.kreik. Δωδώνα, Dōdōna, myös Δωδώνη, Dōdōnē tai Δωδών, Dōdōn) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Epeiroksessa luoteisessa Kreikassa. Se tunnettiin erityisesti oraakkelinpaikastaan. Dodonan arkeologinen alue sijaitse Dodónin kunnassa lähellä nykyisiä Dodónin ja Manteíon kyliä.
Dodonan oraakkeli oli Zeuksen ja jumalataräiti Dionen oraakkeli. Ennustukset muodostettiin tulkitsemalla muun muassa pyhän lehdon tammipuiden lehtien huminaa. Oraakkelipaikka tunnettiin jo hyvin varhain, ja sitä pidettiin joskus vanhimpana kreikkalaisena oraakkelina. Dodona kukoisti uudelleen erityisesti kuningas Pyrrhoksen kaudella 200-luvulla eaa.
Maantiede

Dodonan kaupunki sijaitsi Tomaros- eli Tmaros-vuoren (nyk. myös Olýtsikas) juurella sen itäpuolella noin 22 kilometriä etelälounaaseen Pambotis-järvestä (nyk. Pamvótida) ja nykyisen Ioánninan kaupungin paikasta. Alue kuului alun perin Thesprotiaan ja myöhemmin Molossikseen, ja kaupunki sijaitsi ilmeisesti jotakuinkin näiden rajalla. Dodonan kuvattiin olevan koko Epeiroksen itäisintä aluetta. Dodonan alue tunnettiin myös nimellä Hellopia (Ἑλλοπία) tai Hellopie (Ἑλλοπίη). Kaupungin ympärillä oli vuorten lisäksi lukuisia lähteitä, ja alue kuvataan antiikin lähteissä hyväksi viljelymaaksi, mutta toisaalta myös soiseksi.
Toinen Dodona-niminen kaupunki sijaitsi Perrhaibiassa Thessaliassa.