stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Exlibris
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Exlibrisyhdistys
Exlibris Aboensis
Akseli Gallen-Kallelan piirtämiä exlibriksiä Valtion taidemuseon kokoelmissa (Arkistoitu – Internet Archive)
Oulun yliopiston kirjasto: Mirjam Kinoksen exlibris-kokoelma
International Federation of Ex-libris Societies (FISAE) (englanniksi)
Bookplates, ex libris design and art / Historic and new bookplates, Berlin (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Deutsche Exlibris-Gesellschaft (Arkistoitu – Internet Archive) (saksaksi)
American Society of Bookplate Collectors & Designers (englanniksi)
Ankara Ex-libris Society (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Artifex (englanniksi)
Ainslie Hewett Bookplate Collection, Margaret M. Bridwell Art Library, University of Louisville (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Hnizdovsky Ex Libris (englanniksi)
Ex Libris-merkit, Seura, 18.05.1938, nro 20, s. 4, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Euroopanmerikaali

| Euroopanmerikaali |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Brassicales
Heimo::  Ristikukkaiskasvit Brassicaceae
Suku::  Merikaalit Crambe
Laji::  maritima
Kaksiosainen nimi
 Crambe maritima  L. (1753) 
Katso myös
   Euroopanmerikaali Wikispeciesissä   Euroopanmerikaali Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Euroopanmerikaali eli merikaali (Crambe maritima) on monivuotinen, merenrannoilla kasvava ristikukkaiskasvi.
Ulkonäkö ja koko

Euroopanmerikaali kasvaa 30–60 senttimetriä korkeaksi. Sillä on kalju, paksu ja monihaarainen varsi. Sinivihreät lehdet ovat möyheät, suuret, 20–50 cm pitkät. Alimmat lehdet ovat pitkäruotisia. Lehtilapa on poimuinen ja hammaslaitainen tai liuskainen. Kukinto on runsashaarainen terttu, jossa on runsaasti pieniä, 6–9 millimetriä leveitä valkoisia kukkia. Suomessa euroopanmerikaali kukkii kesä-heinäkuussa. Litu on kaksiosainen. Tyviosa on pieni, siemenetön ja perän jatkeen tapainen. Yksisiemeninen kärkiosa on 7–10 mm pitkä, palleromainen, lähes odaton ja aukeamaton.
Levinneisyys

Euroopanmerikaalia tavataan ainoastaan Euroopassa Atlantin, Mustanmeren ja Itämeren rannoilla. Atlantilla sitä kasvaa Pohjois-Espanjan, Pohjois-Ranskan, Britteinsaarten, Tanskan sekä Etelä-Norjan ja -Ruotsin rannikoilla. Itämerellä laji on levinnyt Tanskan, Pohjois-Saksan, Etelä-Ruotsin ja -Suomen sekä Baltian rannikoille. Mustallamerellä sitä tavataan ainoastaan meren länsi- ja pohjoisrannikoilla. Suomessa euroopanmerikaalia kasvaa harvinaisena Suomenlahden rannikolla, erityisesti lounaisrannikon saaristossa.
Elinympäristö

Euroopanmerikaali kasvaa soraisilla, hiekkaisilla ja kivikkoisilla, levien lannoittamilla merenrannoilla. Suomessa se on tyypillinen ulkosaariston laji.
Käyttö

Euroopanmerikaali on syötävä ja myös vihanneskasvi, jota on syöty keitettynä, kuten kaalia. Britteinsaarilla lajia viljellään ja syödään ruokaparsan tapaan.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Euroopanmerikaalin levinneisyys Suomessa.
Pinkka – Lajintuntemuksen oppimisympäristö: Euroopanmerikaali (Crambe maritima)
Luontoportti: Merikaali (Crambe maritima)
Pohjolan kasvien pauloissa: Crambe maritima - euroopanmerikaali
ITIS: Crambe maritima (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Crambe maritima (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q165299  Wikispecies: Crambe maritima  BioLib: 39250  CoL: Z4GL  Ecocrop: 4926  EoL: 582133  EPPO: CRMMA  EUNIS: 164463  FNA: 250094636  GBIF: 5373533  GRIN: 12013  iNaturalist: 55399  IPNI: 281657-1  IRMNG: 10453449  ITIS: 23108  MoBotPF: 278036  NatureServe: 2.137162  NBN: NBNSYS0000002821  NCBI: 71339  Observation.org: 6653  Open Tree of Life: 1079578  PfaF: Crambe maritima  PFI: 11835  Plant List: kew-2741304  PLANTS: CRMA  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:281657-1  RHS: 4710  Tropicos: 4100119  WFO: wfo-0000624606  WoRMS: 426071  Laji.fi: MX.38514 
Euroopanmerikaalin lehtiä.
Euroopanmerikaalin kukkia.
Euroopanmerikaalin palleromaisia lituja.
Faktori (ammatti)

Faktori (lat. factor "tekijä") on kirjapainon tekninen johtaja tai työnjohtaja. Faktoriksi on ennen kutsuttu myös yrityksen tai kauppiaan asiamiestä toisessa maassa.
Fafnir

Arthur Rackham: Sigurd tappaa Fafnirin.
Fafnir ("Syliksikäyvä") tai Fafner on skandinaavisessa mytologiassa esiintyvä lohikäärme. Fafnir oli alun perin voimakas kääpiö, joka muuttui lohikäärmeeksi voidakseen paremmin vartioida anastamaansa aarretta.
Völsunga-saagassa kerrotaan, että Hreidmarr vaati jumalilta maksua näiden surmaamasta Hreidmarrin pojasta Otrista. Otrilla oli tapana uida koskessa saukon hahmossa, ja kerran Loki surmasi saukon rannalla. Odin maksoi Hreidmarrille verirahana suuren kasan kultaa, jonka he olivat anastaneet kääpiö Andvarilta, mutta Loki kirosi aarteen. Hreidmarrin kaksi muuta poikaa, Reginn ja Fafnir, vaativat osuutta kullasta. Hreidmarr ei suostu siihen, jolloin Fafnir tappoi isänsä miekalla tämän nukkuessa. Murhattuaan isänsä Fafnir muuttui lohikäärmeeksi ja omi kulta-aarteen itselleen. Fafnir vetäytyi Gnitaheidrille, ja hänellä oli kauhukypärä, jota kaikki elolliset pelkäsivät. Myöhemmin Fafnirin veli seppä Reginn suostuttelee kasvattipoikansa Sigurdin tappamaan Fafnirin. Sigurd kaivaa kuopan Fafnirin kulkureitille ja piiloutuu sinne. Fafnirin kulkiessa purolle Sigurd työntää miekan pedon vatsaan. Reginn aikoo kuitenkin tappaa Sigurdin ja anastaa aarteen, mutta Sigurd saa tästä vihiä maistettuaan lohikäärmeen verta ja opittuaan ymmärtämään lintujen puhetta. Linnut varoittavat Sigurdia, ja Sigurd tappaa Reginnin. Sitten Sigurd söi Fafnirin sydäntä ja joi sekä Fafnirin että Reginnin verta.  Sigurd myös kylpee lohikäärmeen veressä, sillä tietäjä on neuvonut, että kylpeminen veressä tekee haavoittumattomaksi.
Richard Wagnerin oopperassa Nibelungin sormus lohikäärme esiintyy nimellä Fafner, ja on alun perin jättiläinen eikä kääpiö.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fafnir Wikimedia Commonsissa
Walker Evans

Evans vuonna 1937.
Walker Evans (3. marraskuuta 1903 St. Louis, Missouri, Yhdysvallat – 10. huhtikuuta 1975 Lyme, Connecticut, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen valokuvaaja ja toimittaja, joka tunnetaan parhaiten 1930-luvun laman aikana ottamistaan dokumentaarisista kuvista köyhistä maaseudun perheistä ympäri Yhdysvaltoja.
Evansin isä toimi mainosjohtajana, ja vauraan perheen poika varttui Ohion Toledossa ja New Yorkissa. Evans valmistui Phillips Academystä Massachusettsin osavaltiossa 1922. Hän opiskeli ranskalaista kirjallisuutta Williams Collegessa vuoden verran, kunnes erosi koulusta. Vietettyään vuoden Pariisissa hän palasi New Yorkin kulttuuripiireihin mutta työskenteli osakevälittäjänä Wall Streetillä sijainneessa yrityksessä 1927–1929.
Asuessaan Ossiningissa Evans alkoi 1928 valokuvata vakavammin. Pari vuotta myöhemmin häneltä julkaistiin kolme valokuvaa Brooklyn Bridge -sillasta Hart Cranen runoteoksessa The Bridge. Vuonna 1931 hän teki kuvasarjan Bostonin viktoriaanisen tyylin taloista, ja vuonna 1933 hän matkusti Kuubaan kuvaamaan diktaattori Gerardo Machadon vastaista kapinaa Carleton Bealsin tulevaa kirjaa The Crime of Cuba varten.
Lama-ajan kuvat

Evans alkoi 1935 kuvata Yhdysvaltojen eri viranomaisille vähäosaisten sosiaalisia oloja, aluksi köyhien ja työttömien perheiden jälleenasutuksesta huolehtivalle virastolle ja sitten maaseudun perheitä avustavalle Farm Security Administrationille (FSA) etupäässä Yhdysvaltojen etelävaltioissa.
Kesällä 1936 Fortune-talousaikakauslehti lähetti Evansin ja toimittaja James Ageen jutuntekomatkalle Alabaman köyhälle alueelle, mutta juttua ei kuitenkaan julkaistu. Viisi vuotta myöhemmin vuonna 1941 Evansin kuvat ja Ageen tekstit julkaistiin kirjana Let Us Now Praise Famous Men, joka liikuttavalla tavalla kuvaa lama-ajan maaseudun köyhien elinoloja. Syyskuussa 2005 Fortunen 75-vuotisjuhlanumeroa varten toimittaja ja kuvaajaselvennä kävivät samalla alueella uudelleen kuvaamassa ja haastattelemassa Evansin ja Ageen tapaamien perheiden jälkeläisiä, jotka eivät välttämättä olleet tyytyväisiä kuvien aiheuttamaan kuuluisuuteensa.
Evans jatkoi kuvaustyötään Farm Security Administrationille vuoteen 1938. Samana vuonna New Yorkin modernin taiteen museo MoMA järjesti näyttelyn Walker Evans: American Photographs, joka oli museon ensimmäinen vain yhden valokuvaajan töihin keskittyvä näyttely. Samoihin aikoihin Evans alkoi kuvata New Yorkin metrossa takkinsa sisään piilotetulla kameralla. Kuvista syntyi kirja Many are Called. 1930-luvun loppuvuosina Evans opetti valokuvaaja Helen Levittiä.
Evans kuvasi alkuaikojen kuvansa pääasiassa suurille 8 × 10 tuuman negatiiveille. Henri Cartier-Bressonin tavoin Evans ei vedostanut kuviaan itse eikä useinkaan edes valvonut niiden tekoa pimiössä vaan tyytyi kirjoittamaan ohjeita negatiivien oheen.
Myöhempi ura

Evans oli myös taitava kirjoittaja ja pääsi vuonna 1945 Time-aikakauslehden toimittajaksi. Sieltä hän siirtyi Fortuneen, jossa työskenteli vuoteen 1965 saakka, jolloin hänet nimitettiin valokuvauksen professoriksi Yalen yliopistoon.
Vuosina 1973–1974 Evans kuvasi laajan kuvasarjan tuolloin uudella Polaroid SX-70 -kameralla, kun hänen terveytensä ei enää sallinut raskaamman kaluston käyttöä. Evans kuoli kotonaan Connecticutissa 1975. Vuonna 1994 Evansin perikunta lahjoitti tämän taiteellisen jäämistön New Yorkin Metropolitan-taidemuseolle.
Suomennettu artikkeli

Valokuvauksen paluu. Julkaisussa: Kuvista sanoin: ajatuksia valokuvasta. 2, koonnut Martti Lintunen. Helsinki: Suomen valokuvataiteen museon säätiö 1984 ISBN 951-9086-23-4
Käännös suomeksi
Ertebøllen kulttuuri

Euroopan kartta Ertebøllen kulttuurin aikoihin. Ertebøllen kulttuuri merkitty Tanskan seuduille punaisella, maanviljelyn ja saviastiat tuonut nauhakeraaminen kulttuuri Keski-Eurooppaan keltaisella.
Ertebøllen kulttuuri oli Etelä-Skandinavian ja Itämeren pohjoisrannikon myöhäismesoliittinen kivikautinen kulttuuri noin 5 400 eaa.−3 950 eaa. nykyisen Tanskan ja Etelä-Ruotsin seuduilla sekä Puolan- ja Saksan pohjoisrannikoilla. Tanskan lähellä Pohjois-Saksassa melko samanlaista ja samanaikaista kulttuuria kutsutaan Ellerbekin kulttuuriksi. Nykyään tätä kompleksia on alettu kutsua yhdistetyllä nimellä Ertebølle-Ellerbek-kulttuuriksi. Kummankin kulttuurin nimi voidaan tieteellisissä teksteissä lyhentää EBK.
Kulttuurin kehittyminen

Ertebølle on kehittynyt samalla seudulla sitä edeltäneiden Maglemosen (9000−6400 eaa.) ja Kongemosen kulttuurin (6400−5400 eaa.) pohjalta. Nämä kulttuurit ovat jakaneet saman väestöpohjan ja kulttuurien eri aikakaudet esittävät tämän väestön eri kulttuurivaiheita, joiden väliset erot ovat olleet melko vähäiset. Samat kolme kulttuuria jakavat Etelä-Skandinaviassa mesoliittisen kauden kolmeen alajaksoon, josta Ertebølle on myöhäisin.
Myöhäismesoliittinen Ertebøllen kulttuuri jaetaan kolmeen vaiheeseen. Varhainen vaihe kesti noin 600 vuotta (5400−4800 eaa.), keskivaihe 500 vuotta (4800−4300 eaa.) ja myöhäinen vaihe 300 vuotta (4300−3950 eaa.). Sen katsotaan päättyvän maatalouden yleistymiseen Etelä-Skandinaviassa. Silloin puhtaat keräilijä-metsästäjä-kalastaja-yhteisöt ovat ottaneet vanhojen elinkeinojen rinnalle alkeelliset viljely- ja karjanhoitoelinkeinot. Maatalouden alkeet on opittu etelämpänä asuneilta nauhakeraamisen kulttuurin ryhmiltä, jotka ovat levittäytyneet sinne ennen vuotta 4 000 eaa. Ertebøllen vaiheen jälkeistä ja maataloutta harjoittanutta neoliittista vaihetta kutsutaan suppilopikarikulttuuriksi (4000−2700 eaa.).
Eri Ertebøllen ryhmien välillä on ollut tiiviit yhteydet, ja ryhmät ovat käyneet kauempanakin. Väestö on liikkunut ruuhillaan vesitse, ja he ovat pitäneet yhteyttä lähiryhmien kanssa, jotka ovat muodostaneet pienempiä kulttuurillisesti hieman eriytyneitä ”heimoja”. Kauemmaksi on menty hieromaan kauppaa, mikä näkyy myös löytöesineistössä. Erilaiset vaikutteet keramiikassa ja esineistön valmistuksessa sekä eksoottisten tuotteiden, kuten esimerkiksi viljan hankkiminen, kertovat yhteyksistä, joita tehtiin runsaammin vuosien 4300−3900 eaa. aikana. Kasvanut väestön ruokkiminen vain kalastamalla ja metsästämällä näyttää lopulta tulleen tiensä päähän, koska siirtyminen karjanpitoon ja pienviljelyyn on tapahtunut muutamassa sadassa vuodessa.
Elinympäristö

Kuivempi boreaalinen ilmastokausi loppui muutama sata vuotta ennen kuin Kongemosen kulttuuri muuttui Ertebøllen kulttuuriksi. Kosteampaa ilmastokautta kutsutaan Skandinaviassa atlanttiseksi lämpökaudeksi, jolloin lämpötila on kohonnut nykylämpötilaa muutaman asteen lämpimämmäksi. Jääkauden jälkeinen valtamerien pinta oli tuolloin kohonnut jo kymmeniä metrejä ja meri peittänyt Pohjanmeren jääkaudenaikaiset paljastumat lähes kokonaan. Vesi on Ertebøllen aikana kohonnut edelleen lisää ja aiheuttanut Tanskassa transgression eli vedenpinnan kohoamisen siten, että pitkäikäiset asuinpaikat jäivät nousevan veden alle ja asukkaiden oli pakko siirtää leirinsä kerta toisensa jälkeen rannalle ylemmäksi. Samalla asuttavaksi kelpaavan rannikon pituus ja sisämaan pinta-ala pienentyivät.
Itämeren muinainen Ancylusvaihe päättyi jo 7400 eaa., kun merenpinnan taso oli kohonnut Itämeren pinnan tasoon ja sen vedet suolaantuneet. Vaikka Ertebøllen kulttuurin aikana Itämeren Litorinavaihe oli suolaisen veden aikaa, Itämeri ei ole koskaan ollut yhtä suolainen kuin Pohjanmeri. Tanskan länsi- ja pohjoispuolella suolapitoisuus oli moninkertainen Tanskan saariston tai Itämeren eteläosiin verrattuna. Tämä on näkynyt sekä merien lajistossa että ekosysteemien monimuotoisuudessa. Koska Ertebøllen kulttuurissa kalastuksella oli suuri rooli, tämä seikka vaikutti suuresti yhteisön elinkeinoihin.
Levinneisyys

Ertebøllen kulttuurin ydinaluetta on ollut Tanskan rannikkoseudut ja saaristo. Asuinpaikkoina olivat lahdet, salmet ja joensuut. Esimerkiksi Karrebæk-Dybsø Fjordin rannoilta tunnetaan 97 eriaikaista asuinpaikkaa. Lounais-Ruotsin rannikko ja Bornholmin saari kuuluivat myös kulttuurin pääalueeseen. Pohjois-Saksan puolella tunnetaan muutama asuinpaikka Ellerbekin kulttuurin nimellä, ja Puolassa kulkee Ertebøllen kulttuurialueen itäraja. Etelä-Ruotsin sisäjärvet ovat myös kelvanneet Ertebøllen väestölle. Tanskan sisäosista tunnetaan vain muutama pysyvä asuinpaikka. Kulttuurialueen kokonaislaajuus on ollut noin 450×450 kilometriä.
Levinneisyys > Ruotsi

Ertebøllen asuinpaikkoja ja kalmistoja on Etelä-Ruotsissa löytynyt lähinnä Skånen länsi- ja eteläosista. Tällaisia asuinpaikkoja ovat muun muassa Lerhamn, Jonstorp, Stenbocksvallar, Kvarteret Nore, Gränsstigen, Soldattorpet, Vik, Ivetofta ja Siretorp, mutta seuraavat asuinpaikat ansaitsevat tarkemman esittelyn:
Skateholmin kalmistot, jotka tutkittiin vuosina 1980−1984, sijaitsevat Trelleborgin lähellä Itämeren rannalla Etelä-Ruotsissa. Ne ovat muodostuneet pysyvän asuinpaikan ympärille yli tuhannen vuoden aikana noin vuosien 5800−4300 eaa. välillä, eli koko Ertebøllen kulttuurikauden ajan ja tämän jälkeenkin. Asuinpaikan rantaa on suojannut pieni laguuni, jonka takaa on auennut Itämeren ulappa. Erityisen Skateholmista tekee sen kalmistot, joista on löytynyt yli sata hautausta. Vedbækin kalmiston ohella niistä saatiin monipuolinen käsitys mesoliittisen ihmisen hautaamisrituaalien monimuotoisuudesta. Asujat hyödynsivät tehokkaasti merellisiä luonnonvaroja, mutta harjoittivat myös metsästystä ja keräilyä.
Ageröd V on ollut Ertebøllen kaudella sisämaan asuinpaikka, joka on sijainnut pienessä saaressa soistuneen järven keskellä Etelä-Ruotsissa. Kohde on toiminut asuinpaikkana jo Kongemosen kulttuurikauden aikana, ja sellaisena se on jatkanut myös Ertebøllen kaudella. Elinkeinona on ollut kalastus ja metsästys.
Tågerup sijaitsee Skånen länsirannalla Sjællantia vastapäätä. Tältä asuinpaikalta on löydetty asumusten jäänteitä, mikä on Ertebøllen kulttuurissa ollut melko harvinaista.
Löddesborgin asuinpaikalta saatiin talteen runsaasti keramiikkaa, jota kertyi yhteensä 34 kilogrammaa. Tämä määrä on enemmän kuin on muilta ruotsalaisilta asuinpaikoilta kertynyt yhteensä. Ruotsalaisen keramiikan analyysit perustuvat pääosin tämän paikan löytöihin.
Levinneisyys > Saksa ja Puola

Pohjois-Saksan ja Pohjois-Puolan alueet ovat Ertebøllen kulttuurin reuna-alueita, mutta sieltä tunnetaan asuinpaikkoja esimerkiksi Ellerbek, Jäckelberg Nord, Rosenhof, Neustadt , Timmendorf-Nordmole ja Fedderingen Wurth, joista tarkemmin esitellään:
Satrup Bogin muinaisjärven asuinpaikat ovat sijainneet nykyisen suon äärellä Schleswig-Holsteinissa Saksassa. Suon asuinpaikkoja tutki H. Schwabedissen vuosina 1947–1963. Järven äärellä olleita asuinpaikkoja on esitelty lisänimillä Rüde, Fasaneninsel, Bondebrück, Südensee-Damm, Pöttmoor, Bregentwedt ja Förstermoor. Vaikka osa kaivauksista oli suoritettu kauan sitten, löytöaineiston uusi analysointi on vaikuttanut tarpeelliselta. Monia piirteitä ymmärretään nykyään paremmin, ja tämä muinainen järvi on Saksassa yksi lupaavimmista alueista Ertebøllen kulttuurin kalastustapojen tutkimisessa. Monista paikoista on löydetty muun muassa meloja, atraimen piikkejä, verkkoja ja verkon osia. Verkkojen langat ovat säilyneet niin hyvin, että verkkojen valmistustapakin on voitu selvittää.
Dąbki sijaitsee lyhyen matkan päässä Itämeren rannalta Pohjois-Puolassa ja tarjoaa esimerkin sisämaan leiristä myöhäisellä mesoliittisella kaudella. Järven rannalla on sijainnut useita eriaikaisia asumuksia noin vuosina 5400−4600 eaa. Asukkaat ovat metsästäneet majavia, peuroja, ankkoja ja sorsia. Kalastamalla on pyydetty muun muassa haukea ja ahventa. Kaivauksilta löytyneet kaksi hylkeen luuta ovat ainoat suolaisen veden eläimen jäänteet. Asuinpaikalta havaitut Ertebøllen keramiikan sirpaleet ovat laajentaneet sen kulttuurialuetta huomattavasti itäänpäin.
Kulttuurin piirteitä

Vaikka Ertebøllen kulttuuri sijoittuu mesoliittiselle kaudelle, jolloin yhteisöt yleensä harjoittivat liikkuvaa elämäntapaa, vaikuttavat monet Ertebøllen kulttuurin leirit pysyviltä ja ympärivuotisilta asuinpaikoilta. Tähän tulokseen on tultu leirien jätteiden luuanalyysien perusteella, sillä niissä esiintyy kaikkien vuodenaikojen lintujen, kalojen ja nisäkkäiden luita. Myös suuret kalastusrakennelmat ovat vaatineet jatkuvaa päivystämistä ja huoltamista, sillä ne ovat aallokon vaikutuksille alttiita. Toisaalta ravintoa on merellisessä ympäristössä ollut aina saatavilla. Keramiikan käyttöönotto merkinnee ravinnon parempaa valmistamista keittämällä ja ruoka-aineiden varastointia. Näiden havaintojen katsotaan osoittavan, että väestö on käyttänyt kiinteitä asuinpaikkoja.
Mesoliittisen kauden alkupuoliskolla väestö eli ja metsästi sisämaassa, mutta kauden keski- ja loppupuolella väestö on hakeutunut merenrannikolle. Ertebøllen kulttuurin asuinpaikat näyttävät sijoittuvan lähes yksinomaan rannikoille muutamaa sisämaan leiriä lukuun ottamatta.
Kulttuurin piirteitä > Asumukset

Asumuksia on löytynyt mesoliittisilta asuinpaikoilta hyvin vähän, kun taas myöhemmiltä kulttuurikausilta niitä on löytynyt helpommin. Ertebøllen kulttuurissa asuttiin pitkiä aikoja samalla paikalla ja vuotuiskierron takia on liikuttu vain vähän. Kun samaa asumuksen pohjaa tallotaan vuosia, siihen jää selvät jäljet. Tämän pitäisi näkyä löytömateriaalissa selvästi. Esimerkiksi Tanskan suurimman säilyneen raakkutunkion alta on löytynyt lukuisia nuotionpohjia ja kivisiä liesiä. Sen sijaan mitään merkkiä asumuksista ei ole löytynyt, vaikka paikalla on asuttu enemmän tai vähemmän kiinteästi 5050−4050 eaa., eli noin tuhannen vuoden ajan. Ainoa merkki kiinteämmästä toiminnasta ovat kalmiston jäänteet.
Ruotsissa Länsi-Skånessa Tågerupissa on merkittävä kaivauskohde, sillä sieltä on löytynyt useiden asumusten pohjia. Asumukset on julkaisuissa luetteloitu roomalaisilla numeroilla. Asumus I on muodoltaan pyöreä, kun taas asumus II on pitkänomainen ja nelikulmaisen muotoinen. Sen pohjan pinta-ala on 85 m², ja sen kattorakenteita on kannatellut paalujen rivi. Asumus III on ollut mitoiltaan 15×4,5 metriä. Sitä luonnehditaan suojaksi tai katokseksi, joka on auennut etelään. Koska asumusten ajoitukset esineistön ja radiohiilimenetelmän valossa antavat ristiriitaisia tuloksia, löytö ei ole kiistaton. Asumuksen III sisältä löydetyt Ertebøllen keramiikan sirpaleet rajaavat asumuksen aikaisintaan vuoteen 4600 eaa. Yleensä pitkät talot liitetään maatalouskulttuuriin, mutta samaan aikaan on Puolassa Kujawian kulttuurissa ollut käytössään tällaisia pitkiä taloja.
Kulttuurin piirteitä > Keräily

Lisäravinnoksi on laskuveden aikana tai sukeltamalla kerätty simpukoita, kotiloita ja muuta merenpohjalla eläviä eläimiä. Näiden valmistaminen syötäväksi on edellyttänyt keittämistä kuorineen ja tyhjennetyt kuoret on tämän jälkeen heitetty tunkioon. Koska yksittäiset kuoret liukenevat veteen parissa sadassa vuodessa, ei tällaisesta toiminnasta olisi jäänyt mitään merkkejä, ellei niistä muodostuneet kasat olisi niin suuria kuin ne vielä nykyäänkin ovat. Raakkutunkioissa (tansk. køkkenmødding) kuoret ovat kestäneet paremmin ajan hammasta vastaan. Vaikka tunkiot ovat suuria ja kuorien lukumäärät huimia, ei simpukoiden ravinnollinen arvo ole ollut suuri. Arvellaankin, että simpukoita käytettiin ravintolisänä, kun saaliit kalastuksessa tai metsästyksessä jäivät tilapäisesti pieniksi.
Raakkutunkioita on syntynyt pääasiassa 5800−3800 eaa., mutta niihin on heitetty jätteitä myöhemminkin. Niiden esiintyminen on runsasta Tanskan länsi- ja pohjoisosissa sekä Tanskan saarien pohjoisrannoilla, missä Pohjanmeren suolainen vesi kasvatti simpukoista suurempia. Muualla Ertebøllen kulttuurialueella niitä on vähän tai ei ollenkaan. Limfjordenissa, ja siellä erityisesti Ertebøllessä ja sen lähellä Bjørnsholmissa, löytyvät Tanskan suurimmat raakkutunkiot.
Hasselpähkinää on kasvanut yleisenä rantojen rantapuistoissa ja sitä on hyödynnetty ainakin kalapyydysten rakenteissa. Hasselpähkinän rikottuja pähkinän kuoria tavataan kaivauksissa asuinpaikan muiden jätteiden joukossa. Joskus kuoret on jätetty kuoppaan suureksi kasaksi, joten niiden on oltava ihmisen sinne tuomia. Pähkinän lisäksi on ilmeisesti syöty myös paahdettuja tammen fermentoituja terhoja sekä marjoja ja omenia, joiden siemeniä on löydetty jätteiden joukosta.
Keittoastioiden karstasta on Pohjois-Saksan Neustadtin asuinpaikalta löytynyt jäänteitä litulaukan (lat. Alliaria petiolata) käytöstä keittojen mausteena. Litulaukan ravintoarvo on olematon, mutta se tuoksuu valkosipulin tavoin ja sopii keittojen mausteeksi. Kasvisjäänteitä on tavattu myös Tybrind Vigin asuinpaikalla, jonka keramiikan karstassa on löytynyt turskan rasvan ja mausteiden jäänteitä.