stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Urpalanjoki
Joen kulku

Urpalanjoki ei ole yhtenäinen virtavesiuoma, sillä se laskee usean järven kautta. Joen alkukohdan ja joensuun vesireitti on 89,9 kilometriä pitkä, mutta keskijuoksulla siitä on järviosuuksia 16,9 kilometriä. Jokiosuuksien yhteenlaskettu pituus on siten 72,9 eli 73 kilometriä. Joki alkaa Luumäellä sijaitsevasta Urpalonjärvestä, joka sijaitsee 60,2 metriä mpy. Sen luusua sijaitsee pohjoisrannassa ja se virtaa aluksi 14 kilometriä peltovoittoista maisemaa länteen päin, missä siihen yhtyy Haimilan ja Husulan välisellä seudulla idästä tuleva Kirkkojoki. Samalla Urpalanjoki kääntyy kohti etelää, minne se suuntaa peltomaisemissa laajasti kaarteilleen. Joki virtaa melko tasaisena seuraavat 26 kilometriä . Salajärven kohdalla joki kääntyy hetkeksi lounaiseen suunta, mutta kääntyy sitten takaisin eteläiselle ja metsäiselle reitille. Tämä tapahtuu Karhunkylän kohdalla, kun samalla luoteesta tuleva Saarenoja yhtyy siihen oikealta. Joki ylittää kuntarajan Lappeenrannan puolelle ja kääntyy virtaamaan kymmeneksi kilometriksi kaakon suuntaan. Tällä osuudella alkaa Perä-Kasarista joen koskisin osuus, joka jatkuu Kaitainin kylään asti ja jossa joki putoaa noin 25 metriä. Joki käy nopeasti Kasarinjärven rannassa kääntymässä ja toimii sen jälkeen kahdeksan kilometriä Miehikkälän ja Lappeenrannan välisenä kuntarajana. Tällä jokiosuudella siihen yhtyy pohjoisesta tuleva Ihakselanjoki vasemmalta puolelta. Urpalanjoki kääntyy nyt virtaamaan etelään, jossa se ennen Kaitaita virtaa Lastenlammen läpi ja laskee Pitkäjärveen ja Suurijärveen. Vesireitti tulee Lastenlammessa väliaikaisesti takaisin Miehikkälän puolelle, mutta palaa Suurjärvellä takaisin Lappeenrantaan. Pääuoma tekee järvissä kahdeksan kilometrin vesireittiosuuden ja laskee Joutsenkosken vesivoimalan läpi. Voimalasta on puoli kilometriä Väkevänjärveen ja Salajärveen, joissa vesireitti kulkee noin viisi kilometriä. Salajärvessä siirrytään kuntarajasta Miehikkälän puolelle ja joki kääntyy ennen Venäjän rajaa läntiseen suuntaan. Joki levenee Kuokkajärveksi ja päätyy Kavalansalmen jälkeen Muurikkalassa Kavalanjärveen. Muurikkalassa on Myllykoskessa pato. Urpalanjokeen yhtyy vielä Ravinsaara sekä valtionrajan tuntumassa Venäjän puolelta tuleva Kanaoja ja Suomen puolelta tuleva Tourusoja. Joella on Venäjällä vielä matkaa 13,9 kilometriä matkaa Suomenlahteen (joskus ilmoitetaan 15 km ). Pian rajan jälkeen se virtaa Ylä-Urpalan kylän läpi. Kylässä se alittaa valtatien E18 (A-181) ja jatkaa sitten etelään päin. Joki laskee mereen entisessä Ala-Urpalan kylässä (ven. Чистополье, Tšistopolje). Kylä sijaitsi lahden (ven. Чистопольская, Tšistopolskaja) pohjukassa.
Hydrologiaa

Urpalanjoen mittauspiste sijaitsee Muurikkalassa. Siellä on mitattu joen keskivirtaamaksi (MQ) 3,6 kuutiometriä sekunnissa. Urpalanjoella on Venäjän Federaation vesistörekisterissä tunnusnumero 01040300512102000007969.
Luontoarvoja

Urpalanjoen vedenlaatua tarkkaillaan Suomessa säännöllisesti. Vesi on ravinteikasta, sameaa, humuspitoista ja rautapitoista. Vedenväri on melko tummaa. Joen ekologinen tila on vuonna 2004 luokiteltu välttäväksi. Jokea kuormittaa eniten haja-asutus, turvetuotanto ja maa- ja metsätalouden toimet. Lisäksi Taavetin jätevedenpuhdistamo laskee vetensä Kirkkojokeen, josta ne päätyvät Urpalanjokeen. Joen yläjuoksulla vesi on likaisempaa kuin alajuoksulla lähellä Venäjän rajaa . Toisaalta vuonna 2009 annettiin joensuussa joen tilaksi ”saastunut”. Joen happamuustasot olivat laskeneet alle pH 6,5. Ravinnepitoisuudet olivat typen osalta 660–1 900 mikrogrammaa litrassa vettä ja fosforin osalta 33–123 mikrogrammaa litrassa. Nämä ovat rehevöityneen vesistön arvoja .
Joutsenkosken vesivoimalaitos, joka toimii Suurjärven luusuassa, katkaisee vaelluskalojen nousun yläjuoksulle kokonaan. Urpalanjokea on vuosina 1986–1993 perattu voimalalta yläjuoksulle päin 45 kilometrin matkalta. Urpalonjärven säännöstelypadon lisäksi rakennettiin 11 pohjapatoa. Joen perkaus on monin paikoin lisännyt veden virtausta ja aiheuttanut yläjuoksulla vedenvähyyttä.
Urpalanjoki on ollut hyvä meritaimenjoki, mutta joen nousuesteet, perkaukset ja vedenlaadun heikkeneminen ovat hävittäneet meritaimenet Suomen puolelta. Venäjän puolelta nousee vielä saunnaisesti meritaimenia, mutta Suomessa ne voivat edetä enää Joutsenkoskelle asti. Joessa on viihtynyt aikaisemmin myös merilohi. Yläjuoksulla Kirkkojoessa elää vielä Luutajoelta 1990-luvulla tuotu taimenkanta. Joesta tavataan myös nahkiaisia sekä ankeriasta ja harjusta, joista viimeksi mainitut ovat istutuksen tuottamia kalakantoja.
Joen vedenlaadusta on tehty yhteenveto 2000-luvun kahdelta ensimmäiseltä vuosikymmeneltä. Yhteenvedon mukaan vedenlaatu on Kirkkojoessa heikkoa ja se vaikuttaa selvästi Urpalanjokeen. Yläjuoksun vaikutukset alajuoksun vedenlaatuun kuitenkin heikkenevät etäisyyden kasvaessa. Tilanne on ollut kaksi vuosikymmentä lähes samanlainen.
Historiaa

Joen Urpalanjoen nimi esiintyy ensimmäisen kerran Karjalan ja Inkerinmaan kartassa vuosilta 1741–1743. Venäläiset kutsuivat jokea Urpalaksi (река Урпала), mutta vuonna 1948 suoritettiin Leningradin alueella laajempi paikannimien venäläistäminen. Joki nimettiin silloin Sergaksi.
Urpalanjoen vesistö

Urpalanjoen vesistön valuma-alueen pinta-ala on 557,34 neliökilometriä, josta 467,18 neliökilometriä kuuluu Suomelle ja 90,16 neliökilometriä Venäjälle. Suomenpuolisen valuma-alueen järvisyys on 5,32 %. Vesistön valuma-alue on noin 50 kilometriä pitkä ja suurimmillaan 30 kilometriä leveä. Valuma-alueen alajuoksun leveydet ovat kuitenkin alle 15 kilometriä . Valuma-alue ulottuu sekä Etelä-Karjalan että Kymenlaakson maakunnissa Miehikkälän, Lappeenranna ja Luumäen kuntiin.
Huomioita

1 2 3 4  Pääuoman määritys ja sekä joen että pääuoman pituuden määritys on selostettu artikkelin Urpalanjoen vesistö kappaleessa Pääuoman kulun ja pituuden määritys.
1 2  Tieto on luettu venäjänkielisen wikipedian artikkelista ru:Серьга (река).
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Urpalanjoen vesistö, vesi.fi
VIPSU-hanke, Saimaan vesiensuojeluyhdistys
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: ru:Серьга (река)
Käännös suomeksi
USS Iowan tykkitornin räjähdys

| USS Iowan tykkitornin räjähdys |
| --- | --- |
 USS Iowan tykkitorni räjähtää 19. huhtikuuta 1989.
Päivämäärä:  19. huhtikuuta 1989
Tapahtumapaikka:  lähellä Puerto Ricoa
Kuolleita:  47
USS Iowan tykkitornin räjähdys tapahtui Yhdysvaltain laivaston taistelulaiva USS Iowa (BB-61):n tykkitornissa kaksi sen ollessa Puerto Ricon lähistöllä 19.4.1989. Räjähdyksessä kuoli 47 merisotilasta ja itse torni vaurioitui pahoin.
Laivaston teettämä ensimmäinen onnettomuustutkinta tuli siihen tulokseen, että yksi kuolleista tykkimiehistön jäsenistä, Clayton Hartwig, oli aiheuttanut onnettomuuden tahallisesti. Tutkinnan aikana mediaan vuodettiin tietoja joiden mukaan Hartwigin ja toisen merimiehen Kendall Truitin homoseksuaalinen suhde olisi päättynyt eroon. Myös Truittia epäiltiin syylliseksi räjähdykseen. Laivaston loppuraportissa päädyttiin siihen että Hartwigin homoseksuaalisuudesta ei ollut todisteita, mutta hän oli itsetuhoinen ja käytti räjäytyksessä elektronista tai kemiallista sytytintä.
Uhrien omaiset, media ja kongressin jäsenet suhtautuivat erittäin kriittisesti tutkimuksen tuloksiin. Senaatin puolustusvaliokunta pyysi Government Accountability Office -virastoa tarkistamaan laivaston tutkinnan. Sandia National Laboratories avusti teknisissä tutkimuksissa.
Räjähdys

Taistelulaiva USS Iowa osallistui kovapanosammuntaan 330 merimailia Puerto Ricosta koilliseen. Harjoituksen oli määrä alkaa 19. huhtikuuta 1989 kello 10:00 paikallista aikaa ja sitä oli seuraamassa laivan kannella vara-amiraali Jerome L. Johnson. 9:55 voimakas räjähdys vavisutti alusta, minkä jälkeen kuumat palokaasut täyttivät koko tornin. Räjähdyksen seurauksena kuoli 47 miestä. Ruutivarastossa, joka sijaitsee erillään tornista, olleet 11 miestä säilyivät ilman vammoja.
Räjähdyksen jälkiseuraukset

Tulipalon sammuttaminen kesti 90 minuuttia jolloin tykkitornin alatasot päästettiin täyteen vettä. Ruumiiden löytöpaikkoja ei merkitty kunnolla vaan tehtiin pelkkä hätäinen piirros. Tornista tuoduista roskista ja tuhoutuneista laitteista ei tehty luetteloa ja niistä otettiin vain pari valokuvaa ennen kuin ne heitettiin laidan yli. Seuraavana päivänä ruumiit lennätettiin helikopterilla Roosevelt Roadsin tukikohtaan, josta ne tuotiin C-5 Galaxy-koneella Doverin lentotukikohtaan Delawareen. Iowa palasi 23. huhtikuuta kotisatamaansa Norfolkiin, jossa pidettyyn muistotilaisuuteen osallistuivat presidentti George H. W. Bush ja puolustusministeri Dick Cheney.
Kymmenen päivää onnettomuuden jälkeen erään uhrin sisar Kathy Kubicina kirjoitti aluksen kapteeni Fred Moosallylle kirjeen, jossa kertoi veljensä Clayton Hartwigin henkivakuutuksen edunsaajan olleen toinen merimies Kendall Truitt.
Laivaston onnettomuustutkinta

Luettuaan Kubicinan kirjeen amiraali Richard Milligan otti yhteyttä Naval Investigative Serviceen, joka tutki mahdollisuutta että Hartwig olisi joko murhattu tai lavastanut itsemurhansa räjähdysonnettomuudeksi.
Senaattorit Howard Metzenbaum ja John Glenn pyysivät senaatin puolustusvaliokuntaa järjestämään kuulemistilaisuuden Milliganin tutkimusraportista. Sam Nunnin johtama valiokunta käsitteli istunnossaan 16. marraskuuta 1989 itse onnettomuuden tutkinnan lisäksi muun muassa miehistön koulutusta.
Sandia National Laboratories'n tutkinta

Sandian tutkimus vahvisti laivaston raportissa esitetyn väitteen, että ruuti oli stabiilia ja sitä oltiin survottu liian kovaa.
Oikeudenkäynnit

Hartwigin perheenjäsenet nostivat kanteen laivastoa vastaan henkisten vammojen aiheuttamisesta (inflicting emotional distress).
Moosally ja kolme muuta upseeria haastoivat "A Glimpse of Hell: The Explosion on the USS Iowa and Its Cover-Up" -kirjan kirjoittajan Charles C. Thompson II:in ja julkaisijan W.W. Norton & Co. Inc. oikeuteen kunnianloukkauksesta. Thompson ilmoitti seisovansa kirjansa takana. Asia sovittiin salassa julkisuudelta helmikuussa 2007.
Aluksen kapteeni Fred Moosally kättelemässä presidentti G. H. W. Bushia muistotilaisuudessa
Arp Schnitger

Arp Schnitgerin ja poikansa Franz Casparin noin 1720 rakentamat suuret urut Sint-Michaëlskerkissä (Pyhän Mikaelin kirkko) Zwollessa, Alankomaissa.
Arp Schnitger (2. heinäkuuta 1648 Schmalenfleth – haudattu 28. heinäkuuta 1719) oli merkittävä saksalainen urkujenrakentajamestari. Hän toimi ennen kaikkea Alankomaissa ja Saksassa, joissa on vielä jäljellä hänen rakentamiaan soittimia.
Uruista

Käytössä olevia urkuja on muun muassa Pyhän Pankratiuksen kirkossa Neuenfeldessä Hampurissa olevat urut, jotka valmistuivat 1688. Ne ovat suurimmat hänen valmistamansa kaksisormioiset urkunsa. Sellaiset urut ovat olleet innostamassa urkujen rakentamista 1900-luvun jälkipuoliskolla, jolloin palattiin mekaanisiin hallintakoneistoihin ja pienempiin soittimiin 1800-luvun suurten sinfonisten urkujen suuntauksesta.
Suurten Schnitger-soitinten ainutlaatuinen ominaisuus oli äänikertojen sijainti niin että syntyy ikään kuin stereofoninen vaikutelma. Hieno esimerkki tällaisista uruista ovat Pyhän Mikaelin kirkon urut hollantilaisessa Zwollen kaupungissa. Näitä urkuja on käyttänyt useissa levytyksissä urkuri E. Power Biggs.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Organs of Arp Schnitger
Arp Schnitger, Organ Builder – Organ Itinerary. Google Earth Community.[vanhentunut linkki]
Schnitger-Orgel Neuenfelde
Scipio Aemilianus Africanus

Publius Cornelius Scipio Aemilianus Africanus Numantinus (185 eaa. – 129 eaa.) oli roomalainen kenraali ja valtiomies, joka toimi konsulina vuosina 147 eaa. ja 134 eaa.
Scipio Africanuksen poika Publius Cornelius Scipio adoptoi hänet hyvin nuorena ja hän vaihtoi nimensä Publius Cornelius Scipio Aemilianukseksi. Scipion isä oli Makedonian valloittaja ja Pydnan taistelun voittaja Lucius Aemilius Paullus Macedonicus. Scipio taisteli itsekin Pydnassa ollessaan vain 17-vuotias.
Scipio valittiin vuonna 147 eaa. uransa ensimmäisen kerran konsuliksi, vaikka hän oli alaikäinen. Sen jälkeen hän osallistui kolmanteen puunilaissotaan menestyen hyvin ja vallaten Karthagon vuonna 146 eaa. Tämän johdosta hän sai triumfin ja sai agnomenin Africanus.
Vuonna 134 eaa. Scipio valittiin taas konsuliksi, ja hän päätti sen jälkeen pitkän sodan Numantiaa vastaan ja sai toisen triumfinsa ja lisänimen Numantinus.
Muutama vuosi sen jälkeen hänet murhattiin, koska hän yritti edistää itaalisten liittolaisten asemaa. Scipio Aemilianus Africanuksen murhasta on syytetty leski Semproniaa ja Gaius Gracchusta sekä tämän kannattajia. Syytökset ovat kuitenkin jääneet vain huhujen tasolle.
Kirjallisuutta

Adrian Goldsworthy: Rooman puolesta - sotilaat, jotka loivat Rooman valtakunnan, s. 117.  (Luku 4)  Ajatus Kirjat, 2006.  ISBN 951-20-6951-2
SMS Schlesien

| Schlesien |
| --- | --- |
 SMS Schlesien ennen ensimmäistä maailmansotaa

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Schichau, Danzig
Kölinlasku:  19. marraskuuta 1904
Laskettu vesille:  28. toukokuuta 1906
Palveluskäyttöön:  5. toukokuuta 1908
Poistui palveluskäytöstä:  miehistönsä tuhoama 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  13 200 t (kuiva) 14 218 t (kuormattu)
Pituus:  127,6 m
Leveys:  22,2 m
Syväys:  7,7 m
Koneteho:  19 330 hv (14,41 MW)
Nopeus:  19,1 solmua
Miehistöä:  743
Aseistus
Aseistus:  4 x 28 cm SK L/40 -tykkiä kaksoistorneissa 14 x 17 cm:n tykkiä 22 x 8,8 cm:n tykkiä 6 x 450 mm:n torpedoputkea
SMS Schlesien oli Saksan keisarikunnan laivaston Deutschland-luokan taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Schichaulta Danzigista ja sen köli laskettiin 19. marraskuuta 1904. Alus laskettiin vesille 28. toukokuuta 1906 ja se valmistui 5. toukokuuta 1908.
Palvelus

Schlesien liitettiin palvelukseen otettaessa Avomerilaivaston 1. taistelulaivueeseen, jonka mukana se oli ensimmäisen maailmansodan kaksi ensimmäistä vuotta. Alus siirrettiin 2. taistelulaivueeseen yhdessä neljän sisaraluksensa kanssa.
Alus osallistui Skagerrakin taisteluun touko-kesäkuun vaihteessa 1916, jonka aikana se ei kuitenkaan ollut kuin hetken tulitoiminnassa. Taistelun jälkeen se oli vartiolaivana, kunnes alus poistettiin palveluksesta 1917 siirtämällä se koululaivaksi.
Versailles’n rauha salli Saksan pitää ainoastaan kahdeksan vanhentunutta taistelulaivaa, joista yhtenä Schlesien. Keisarillisesta laivastosta muodostettu Reichsmarine modernisoi aluksen, ja se siirrettiin uudelleen koululaivaksi.
Toisessa maailmansodassa alus osallistui Norjan maihinnousuun huhtikuussa 1940 ja sen jälkeen palasi koulutustehtäviin. Uransa lopun alus oli ilmatorjunta-aluksena Itämerellä. Huhtikuussa 1945 alus oli matkalla Swinemündeen täydentämään varastojaan ja toimittaakseen evakuoimansa haavoittuneet maihin, kun se osui miinaan. Alus upposi matalaan veteen, jolloin pääosa sen aseista jäi toimintakykyiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta SMS Schlesien Wikimedia Commonsissa
Deutschland-luokan taistelulaivat
Utšaly

Leninin aukio ja filharmonia.
Utšaly (ven. Учалы́) on kaupunki Baškortostanin tasavallassa Venäjällä. Se sijaitsee eteläisellä Uralilla 450 kilometriä Ufasta kaakkoon. Kaupunki on Utšalyn piirin keskus. Kymmenen kilometrin päässä sijaitsee Ufan ja Tšeljabinskin välisen rautatien Utšalyn asema. Asukkaita on 39 300 henkeä (vuonna 2008).
Seudulta löydetyn kupariesiintymän yhteyteen alettiin vuonna 1955 rakentaa malminrikastamoa. Vuonna 1963 tehdastaajamista muodostettiin Utšalyn kaupunki. Nykyään kaupungissa on lähinnä metalliteollisuutta.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Utšalyn piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Utšalyn piiri Baškortostanin sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Baškortostanin tasavallan kaupungit
Pääkaupunki: Ufa

Agidel | 
Baimak | 
Belebei | 
Beloretsk |
Birsk |
Blagoveštšensk |
Davlekanovo |
Djurtjuli |
Išimbai | 
Janaul |
Kumertau | 
Meleuz |
Mežgorje |
Neftekamsk |
Oktjabrski |
Salavat |
Sibai |
Sterlitamak |
Tuimazy |
Utšaly
Sedrata

Sedratan raunioita.
Sedrata (myös Sadrata) oli keskiaikainen kaupunki Algeriassa 14 kilometriä Ouarglasta etelään.
Viimeinen rustamidihallitsija Jakub perusti Sedratan Tahertin hävityksen jälkeen vuonna 908. Aikaisemmin paikalla oli sijainnut 700-luvulla syntynyt Isedratenin linnoitettu kylä. Kaupunki oli ibadiittien muslimilahkon hengellinen keskus. Hammadidihallitsija al-Mansur hävitti sen vuonna 1074, jolloin asukkaat pakenivat Ouarglaan ja Mzabin alueelle.
Sedratan kaivauksissa on löydetty kivisen palatsin, asuintalojen sekä koristeellisen moskeijan rauniot. Esineitä on näytteillä Algerin, Constantinen ja Ouarglan museoissa.
SMS Schleswig-Holstein

| Schleswig-Holstein |
| --- | --- |
 Schleswig-Holstein vuonna 1926

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Germaniawerft, Kiel
Kölinlasku:  18. elokuuta 1905
Laskettu vesille:  7. joulukuuta 1906
Palveluskäyttöön:  6. heinäkuuta 1908
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutunut ilmapommituksessa 18. joulukuuta 1944
Tekniset tiedot
Uppouma:  13 190 t
Pituus:  127,55 m
Leveys:  22,12 m
Syväys:  8,22 m
Koneteho:  19 000 ihp
Nopeus:  18 solmua
Miehistöä:  743
Aseistus
Aseistus:  4 x 28 cm/L40 SK -tykkiä kaksoistorneissa 14 x 17 cm/L40 tykkiä 20 x 8,8 cm/L30 -tykkiä 4 x konekivääriä 6 x 450 mm torpedoputkea
SMS Schleswig-Holstein oli Saksan keisarikunnan laivaston Deutschland-luokan taistelulaiva, joka ampui todennäköisesti toisen maailmansodan ensimmäiset laukaukset.
Valmistus

Alus tilattiin Germaniawerftiltä Kielistä ja sen köli laskettiin 18. elokuuta 1904. Alus laskettiin vesille 17. joulukuuta 1906 ja se valmistui lopulta 6. heinäkuuta 1908.
Palvelus

Ensimmäisessä maailmansodassa se oli mukana Skagerrakin taistelussa kesällä 1916, jossa se kärsi vaurioita brittilaivaston tykkitulesta. Sodan lopunaikana Schleswig-Holstein toimi huoltoaluksena ja lopulta majoitusaluksena Kielissä. Alus oli yksi kuudesta vanhentuneesta taistelulaivasta, jotka Versailles’n rauhansopimus salli jättää Saksan laivastolle rannikkopuolustuskäyttöön. Se toimi rannikkopuolustuslaivueen lippulaivana vuoteen 1935 saakka.
Sisaraluksensa SMS Schlesienin lailla alus oli vanhentunut toisen maailmansodan alkaessa, sillä aikalaistensa lailla sen vedenalainen panssarointi oli heikkoa eikä laiva kestäisi torpedo-osumia. Molemmat alukset olivat palvelleet koululaivoina, mutta sodan sytyttyä kummatkin toimivat rajoitetussa palveluksessa ja osallistuivat muutamiin sotatoimiin.
Palvelus > Toisen maailmansodan ensilaukaukset

Elokuun lopulla 1939 kommodori Gustav Kleikampin komentama Schleswig-Holstein purjehti Danzigiin rauhanomaisen laivastovierailun varjolla. Se ankkuroi kanavaan vastapäätä satamassa sijainnutta puolalaista linnaketta Westerplatten niemimaalla. Alus alkoi 1. syyskuuta 1939 klo 4.45 tulittaa puolalaista varuskuntaa ampuen todennäköisesti maailmansodan ensimmäiset laukaukset aloittaen samalla Westerplatten taistelun. Aluksen ampuma laidallinen ei varsinaisesti ollut ensimmäinen väkivaltainen sotatoimi, sillä Saksan ilmavoimat oli pudottanut ensimmäiset pommit Wieluniin viittä minuuttia aiemmin, mutta ensimmäiseksi laukaukseksi se voidaan laskea. Laivasto, ilmavoimat ja tykistö jatkoivat Westerplatten varuskunnan pommittamista viikon ajan, kunnes se vihdoin viikon kuluttua antautui.
Westerplatten taistelun jälkeen Schleswig-Holstein pommitti Danzigin satamasta toisen puolalaisen satamakaupungin Gdynian linnoituksia aina syyskuun 13. päivään asti, jonka jälkeen se siirtyi tulittamaan Kepa Oksywskaa. Helin niemimaan linnoituksia se tulitti yhdessä taistelulaiva Schlesienin kanssa 18. syyskuuta 1939 alkaen. Helin niemimaan taistelun aikana alukseen osui puolalaisen rannikkopatterin ampumia 152 mm:n kranaatteja vaurioittaen aluksen tykkitornia ja hiljentäen sen suurimmat tykit.
Alus osallistui 1940 Tanskan valtaamiseen, mutta ajoi karille Isossa-Beltissä jo operaatio Weserübungin alussa. Sen jälkeen Schleswig-Holstein toimi koululaivana. Syyskuun alkuun 1944 mennessä siitä oli tehty ilmatorjunta-alus, mutta saman kuukauden 18. päivänä brittilentokoneet pommittivat sitä osuen kolmesti. Alus syttyi palamaan ja upposi Gdyniassa 12 metrin syvyyteen. Neuvostoliiton laivasto nosti aluksen ja hinasi sen Tallinnaan 26. syyskuuta 1946. Alus oli kuitenkin vahingoittunut liian pahasti, jotta sitä olisi kannattanut korjata. Se upotettiin lähelle Osmussaarta 25. heinäkuuta 1947. Punalaivasto antoi sille uuden nimen Borodino ja käytti sitä maalialuksena ammuntaharjoituksissa vuoteen 1955 saakka. Laivan hylkyä suojelee Viron kansallisperintölautakunta. Laivan kello on esillä Dresdenissä Bundeswehrin sotahistoriallisessa museossa.
Schleswig-Holstein tulittamassa linnaketta Westerplatten niemimaalla Gdanskin satamassa syyskuun alussa 1939.
Hanns Martin Schleyer

Hanns Martin Schleyer vuonna 1973.
Hanns Martin Schleyer (1. toukokuuta 1915 Offenburg, Saksa – 19. lokakuuta 1977 Mulhouse, Ranska) oli Saksan liittotasavallan työnantajaliiton puheenjohtaja ja CDU:n jäsen. Baader–Meinhof-ryhmä kaappasi ja surmasi Schleyerin vuonna 1977.
Elämä

Schleyer syntyi kansalliskonservatistiseen perheeseen. Hänen isänsä oli tuomari. Hänen kaukainen sukulaisensa oli katolinen pappi Johann Martin Schleyer, joka kehitti keinotekoisen volapükin kielen. Hanns Martin Schleyer opiskeli lakia Heidelbergin yliopistossa vuonna 1933. Vuonna 1939 hän väitteli tohtoriksi Innsbruckin yliopistossa.
Jo nuorena Schleyerista tuli kansallissosialismin innokas kannattaja. Hän liittyi Hitler-Jugendiin ja SS:ään vuonna 1933. Opiskeluaikanaan Schleyer oli mukana natsien opiskelijaliitossa.
Toisen maailmansodan aikana Schleyer oli länsirintamalla. Rintamalta hän sai tehtävän Prahan opiskelijaliitossa. Hän oli töissä Bernhard Adolfilla, joka oli saksalainen taloustieteilijä protektoraatissa. Juuri Adolf toi Schleyerin virkoihin Määrissä ja Böömissä. 5. toukokuuta 1945 Schleyer pakeni Prahasta. Sodan jälkeen hän oli SS-upseeriutensa vuoksi liittoutuneiden sotavankina kolme vuotta. Hänet vapautettiin vuonna 1948.
Vuonna 1949 Schleyeristä tuli Baden-Badenin kauppakamarin johtaja. Vuonna 1951 hän siirtyi Daimler-Benzin palvelukseen. 1960-luvun lopulla hän oli töissä ulkomailla, mutta joutui luopumaan tästä virasta. Schleyer meni työnantaja- ja teollisuusliittojen palvelukseen.
Schleyer vastusti 1960-luvulla työsulkuja, ja natsitaustan takia 1968 opiskelijaliiton jäsenet kuvailivat häntä monet vuodet kapitalismin irvikuvaksi, joten hänestä tuli opiskelijaliiton vihollinen.