stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona
SS-miesten paluu Suomeen

Waffen-SS:ään palvelukseen lähteneet suomalaiset vapautettiin palveluksen ajaksi asevelvollisuuteen kuuluvan palveluksen suorittamisesta.lähde? Suomalaisvapaaehtoisten asioista vastasii ulkoasiainministeriö puolustusministeriön sijaan.lähde?
Keväällä 1943 pataljoona irrotettiin SS-divisioona Wikingistä ja kuljetettiin Saksaan, josta se rahdattiin loman jälkeen Tallinnaan ja Hankoon kuljetusalus SS Warthella. Hangossa pidettiin vastaanottokatselmus 2. kesäkuuta 1943. Tämän jälkeen pataljoona siirtyi junakuljetuksin Tampereelle, jossa järjestettiin seuraavana päivänä paraati Pyynikin urheilukentällä. Presidentti Risto Ryti ja puolustusvoimien ylipäällikkö marsalkka Gustaf Mannerheim eivät osallistuneet tilaisuuteen, jolloin korkea-arvoisin suomalainen paikalla ollut sotilashenkilö oli kotijoukkojen komentaja kenraaliluutnantti Lauri Malmberg. Paraatijoukkoja komensi saksalainen SS-Obersturmbahnführer Hans Collani, ja juhlapuheen piti Helsingin yliopiston rehtori, SS-vapaaehtoistoimikunnan puheenjohtaja Rolf Nevanlinna. Pataljoonan oma sotilaspastori Kalervo Kurkiala piti kenttäjumalanpalveluksen, mikä oli täysin poikkeuksellista virallisesti ateistisessa SS-järjestössä. Osa paraatiin kuuluneista juhlallisuuksista pidettiin Tampereen työväentalossa.
SS-pataljoonan olemassaolo oli vuoden 1943 aikana muodostunut Suomen poliittiselle ja sotilaalliselle johdolle niin araksi asiaksi, että kaikki sitä koskeva lehtikirjoittelu oli kesäkuun 1943 alussa määrätty Päämajan sensuuritoimiston tarkastettavaksi. Niinpä tiedotusvälineet eivät saaneet Tampereen juhlallisuuksista kertoessaan selostaa juhlapuheita, julkaista SS-miesten haastatteluja eivätkä millään tavoin puuttua Suomen sisä- ja ulkopolitiikkaan. Pääsääntöisesti määräyksiä noudatettiinkin.
Pataljoona lakkautettiin 11. heinäkuuta 1943, ja miehet siirrettiin vapaaehtoisesti jääviä lukuun ottamatta Suomen armeijan eri joukko-osastoihin.lähde?
Toukokuusta 1942 alkaen Insinööritoimisto Ratas palasi normaaliin liiketoimintaansa, ja sen jälkeen pataljoonaan kuuluneiden asioita hoiti Helsingissä maaliskuuhun 1944 asti SS-Vapaaehtoistoimisto. Lisäksi marraskuussa 1942 perustettiin suomalaisten SS-vapaaehtoisten omaksi asevelijärjestöksi SS-Aseveljet ry, jonka puheenjohtajana toimi everstiluutnantti Kalervo Kurkiala. Yhdistys lakkautettiin syyskuussa 1944 Moskovan välirauhansopimuksen 21. artiklan nojalla fasistisena järjestönä. Se oli helmikuusta 1944 alkaen hoitanut myös lopetetun vapaaehtoistoimiston tehtäviä.
Lapin sota

Lapin sodan sytyttyä presidentti Mannerheim antoi käskyn, jonka mukaan ne entiset SS-miehet, jotka omantunnon syistä kieltäytyisivät taistelemasta saksalaisia vastaan, tulisi vaivihkaa lähettää pois rintamalta ilman syytteitä. Vain harva kuitenkaan käytti tätä oikeutta poisjäämiseen, ja useat entisistä SS-vapaaehtoisista osallistuivat myös Lapin sotaan.
Jatkosodassa ja Lapin sodassa kaatui 113 SS-miestä.
Suomalainen SS-komppania

| Suomalainen SS-komppania |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1944–1945
Valtio:   Saksa
Koko:  n. 250lähde?
Lempinimi:  Kalevala
Komentajat
Tunnettuja komentajia:  Jouko Itälä
Moskovan välirauhan jälkeen Saksan puolelle loikkasi vajaat 30 suomalaista SS-veteraania ja lisäksi eräitä muita suomalaisia. Yleensä loikkarit joko ylittivät rintaman Saksan puolelle tai piiloutuivat viimeisille Suomesta lähteneille saksalaisille laivoille. 
Himmler nimesi 41. Waffen SS-divisioonan Panssarikrenatööridivisioona Kalevalaksi valmistautuen suomalaisten rekrytointiin, jos puna-armeija miehittäisi Suomen. Kun Saksan puolelle siirtyi vain vaatimaton määrä suomalaisia, muodostettiin heistä SS-komppania.
Syyskuun 1944 alussa sekä Lapissa toimineeseen SS-vuoristodivisioona Nordiin että Wehrmachtin Heeresgruppe Nordiin päätettiin perustaa osastot suomalaisloikkareille. SS-Hauptsturmführer Jouko Itälä komennettiin lokakuun alussa aloittamaan Rovaniemellä suomalaisten värväys vuoristodivisioona Nordiin. Hän sai muun muassa SS-Obersturmführer Antti Aaltosen ja Georg H. Hayenin avulla värvättyä Suomesta, Saksasta sekä sotavankileireiltä Norjasta yhteensä 68 suomalaista. Näistä puolet oli sotavankeja, jotka ilmoittautuivat lähinnä nälän ajamina. Joukossa oli myös Saksan internoimia suomalaisia merimiehiä, joiden tilanne ei ollut juuri parempi. Moni vapaaehtoinen uskoi Suomen olevan tuhon partaalla. Korkea-arvoisin suomalainen loikkari, jolla ei ollut aiempaa SS-taustaa, oli kapteeni Pentti Railio, joka nimitettiin SS-Hauptsturmführeriksi. SS-upseeri Lauri Törni ja luutnantti Jalo Korpela tuotiin Saksaan saksalaisella sukellusveneellä.
Suomalaisia SS-miehiä koulutettiin ryhmänjohtajiksi talvella 1944–1945 Kongsvikenin tukikohdassa Nordlandin ja Tromssan läänien rajalla Norjassa. Upseerikoulutusta Waffen-SS järjesti Bad Tölzin SS-junkkarikoulussa. Helmikuussa 1945 ryhmänjohtajat siirrettiin Pommerin rannikolle Heringsdorfiin koulutettaviksi tiedustelutehtäviin. Koulutuksesta vastasi RSHA:n Suomen-tiedustelun erikoisosasto Sonderkommando Nord. Tiedustelutehtäviin koulutettiin ainakin kymmenen SS-miestä. Keväällä 1945 perustettiin majuri Otto Skorzenyn komentamaan Jagdregiment 1 -rykmenttiin Neustrelitziin kolmenkymmenen suomalaisen SS-miehen joukko-osasto. Heidät oli tarkoitus kouluttaa aseellisiin erikoistehtäviin, mutta miesten koulutusta ei ehditty aloittaa ennen kuin kun sota päättyi. Suomalainen SS-komppania lakkautettiin viimeistään toukokuussa 1945.
Selvitys sotarikoksista

Juutalaisia vastaan tehtyjen rikosten tutkimiseen keskittynyt Simon Wiesenthal -keskus lähetti talvella 2018 presidentti Sauli Niinistölle kirjeitse pyynnön, että selvitettäisiin virallisesti, osallistuivatko suomalaiset SS-miehet juutalaisten surmaamiseen itärintamalla vuosina 1941–1943. Valtioneuvoston kanslia tilasi toukokuussa 2018 Kansallisarkistolta selvityksen asiasta. Tutkimusaineistona olivat erityisesti SS-miesten päiväkirjat ja kirjeet. Kansallisarkiston tutkijan, professori Lars Westerlundin tekemä englanninkielinen selvitys julkaistiin helmikuussa 2019. Kansallisarkisto ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seura julkaisivat siitä laajemman suomenkielinen version joulukuussa 2019.
Kansallisarkiston selvityksen mukaan kaikki suomalaiset vapaaehtoiset eivät aluksi tienneet tuhoamistavoitteista, ja pääosa heistä suhtautui tällöin kielteisesti siviilien ja sotavankien surmaamiseen. Jo vuonna 1942 kuitenkin ainakin osa suomalaisista SS-miehistä syyllistyi siviilien tai sotavankien surmaamiseen. Esimerkiksi joulukuussa 1942 suomalaisia pioneereja oli mukana teloittamassa seitsemää siviiliä ja viittä Venäjän armeijan karkuria Toldzgunin kylässä: SS-vapaaehtoisena palvellut Jaakko Hintikka kuvasi päiväkirjassaan, kuinka teloitettavat vietiin kukkulalle ja ammuttiin:
»”Eipä se vanha vuosi niin päättynyt kun jo luulin. Siinä tuli pieniä muutoksia aivan viime tunneilla. Oli se raaka vuoden loppu, sen kyllä muistaa ilman kirjoittamatta. Saatiin viisi siviilivakoojaa selville ja ne sai loppunsa. Auringonlaskun aikaan ne vietiin mäelle ja ammuttiin. Pari muuta vankia oli läsnä. Oli raakaa touhua kun ne vielä armoa pyysivät mutta ei konepistooli sitä tuntenut. Nuorin oli 17-vuotias ja seuraava 20-vuotias, muut oli partasuita ukkoja. Viimeisenä ammuttiin nuorin, se peitti ensin toiset ja sitten pääsi itse. Oli se kovahermoinen poika, teki vielä kunniaa ennen kuolemaa.”»
Valtioneuvoston kanslian tilaaman selvityksen ulkopuoleltakin on löydettävissä viitteitä siviilien surmaamiseen. Natsi-Saksan SS-joukoissa palvellut Lennart Kihlström kirjoitti päiväkirjaansa toteavaan sävyyn seuraavaa:
»”Lyhyt marssimatka. Tie täynnä kolonnia. Ammuttiin neljä juutalaista. Yövyttiin taivasalla teiden risteykseen.”»
Sodan jälkeen SS-mies Tauno Aarni lausui Ruotsin poliisille: "Om ni visste hur många judar jag skjutit" (Tietäisittepä kuinka monta juutalaista olen ampunut). Myöhemmissä kuulusteluissa Aarni perui lausunnon todeten lopulta ettei ollut ampunut ketään.
Selvitys sotarikoksista > Selvityksestä herännyt arvostelu

Valtioneuvoston tilaama ja Kansallisarkiston toteuttama selvitys herätti julkista keskustelua, ja esimierkiksi tuolloinen puolustusministeri Jussi Niinistö (sin.) esitti mielipiteenään vastoin selvityksen tuloksia, että suomalaisten SS-miesten päälle oltaisi heitetty epäilyksen varjo ilman todisteita. Evp-everstit Pekka Holopainen ja Kalle Liesinen tyrmäsivät raportin Suomen Kuvalehteen ja Kanava-lehteen kirjoittamissaan vastineissa. Niinistön tavoin, riippumatta selvityksen tuloksista, heidän mielestään siinä leimattiin 1 400 jo edesmennyttä SS-vapaaehtoista sotarikollisiksi: ”On vaikea kuvitella, että selvitykseen käytetyillä 70 000 eurolla olisi voitu saada aikaan vahingollisempaa imagojälkeä.” Jotkut SS-vapaaehtoisten omaiset vaativat selvityksen tekijöiltä julkista anteeksipyyntöä, kun taas toiset omaisista suorastaan ärsyyntyivät silloisen puolustusmisteri Niinistön ja muiden selvitystä moittineiden kommenteista toivoen avoimuutta keskusteluun.
Tunnettuja pataljoonassa palvelleita vapaaehtoisia

Jorma Eloranta, kemian professori ja Jyväskylän yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaani.
Leo Heikurainen, metsätieteilijä ja Helsingin yliopiston suometsätieteen professori
Jouko Itälä, talousneuvos ja Oy Sanitol Ab:n toimitusjohtaja
Esko Karvinen, Jyväskylän yliopiston liikuntafysiologian professori ja vararehtori
Rolf Labbart, näyttelijä ja laulaja
Karl-Erik Ladau, varatuomari ja vakuutusyhtiö Varman toimitusjohtaja
Sakari Lappi-Seppälä, tiedottaja
Niilo Lauttamus, kirjailija
Pekka Malinen, suurlähettiläs ja ministeri
Lasse Nevanlinna, professori, diplomi-insinööri ja Imatran Voima Oy:n kehitysjohtaja
Totti Noisniemi, taiteilija ja kuvittaja
Pekka Nummi, lääkäri, professori
Olli Partanen, kiekonheittäjä, EM-kilpailujen pronssimitalisti 1950
Unto Parvilahti, valokuvaaja ja liikemies
Claes Purjo, Keskinäinen vakuutusyhtiö Aarni-Liikenteen ja Yksityisyrittäjäin vakuutusyhtiön toimitusjohtaja
Pekka Soila, Helsingin yliopiston röntgendiagnostiikan professori
Sulo Suorttanen, kansanedustaja ja ministeri
Jukka Tyrkkö, toimittaja ja sotakirjailija
Lauri Törni, Vietnamin sodassa Yhdysvaltain palveluksessa vuonna 1965 kadonnut Mannerheim-ristin ritari
Paavo Vierto, mäkihypyn maailmanmestari
Vuosina 1944–1945 toimineen suomalaisen SS-komppanian tunnettuja jäseniä olivat muun muassa Claes Purjo, Helmer Kalas ja Mikko Laaksonen.
Kirjallisuutta

Veikko Elo: Pantin lunastajat, 1993 2. p. Apali, 2006 ISBN 978-952-5026-53-5
Niilo Lappalainen: Panssarieverstin kuolema ja muita muistelmia sotavuosilta, WSOY, 1995 ISBN 951-0-20329-7
Sakari Lappi-Seppälä: Haudat Dnjeprin varrella. SS-miehen päiväkirjan lehtiä. Aa 1945.
David Littlejohn: Foreign Legions of the Third Reich, vol 4, 1987
Peter Abbot & Nigel Thomas: Germany's Eastern Front Allies 1941–45, 1989
Richard Landwehr: Siegrunen, issues #14, 34 and 43
Kari Kuusela & Olli Wikberg: Wikingin suomalaiset, Wiking-divisioona oy, 1996 ISBN 951-97506-0-6
Paul Carell: Marssi Venäjälle: Barbarossa-suunnitelma, Gummerus, 1964 Näköispainos: Gummerus, 2003 ISBN 951-20-6479-0
André Swanström: Hakaristin ritarit.  Atena, 2018.  ISBN 978-952-300-449-8
Lars Westerlund: Suomalaiset SS-vapaaehtoiset ja väkivaltaisuudet 1941–1943. Juutalaisten, siviilien ja sotavankien surmaaminen Saksan hyökkäyksessä Neuvostoliittoon.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, Kansallisarkisto, 2019.  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Suomalainen Waffen-SS-vapaaehtoispataljoona Elonet.
Suomalaisten SS-vapaaehtoisten nimiluettelo (Arkistoitu – Internet Archive)
Finnish Volunteers in the German Wehrmacht in WWII (englanniksi)
Olli Wikberg, A Pictorial History of the Finnish Volunteer SS-Battalion 1941–1943 (englanniksi)
Yle Elävä arkisto: Suomalainen SS-pataljoona oli Saksan-suhteiden ilmapuntari
Markku Huusko: Suomalainen SS-mies, 93, tuomitsee uusnatsit: ”Häviää”, Uusi Suomi, 13.10.2016.
SS-miesten paluu Suomeen
Suomalaiset SS-miehet. Agricolan julkaisusarjan 15. osa, 29.7.2019.
Suomalaisvapaaehtoisia Tampereella vuonna 1943.
Suomalaisia SS-miehiä tapaamassa Goebbelsia vuonna 1942.
Suomalainen SS-sotilas Rainer Sormunen vuonna 1943.
Suomalaiset SS-miehet palaamassa Suomeen.
Suomeen palanneet SS-miehet suomalaisissa sotilaspuvuissa paraatissa 11. heinäkuuta 1943.
Kollaasi suomalaisista SS-miehistä.
Medvedevo

| Medvedevo (Медве́дево) Маскасола, Maskasola |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Marin tasavalta Venäjällä, alla taajaman sijainti tasavallassa
 Medvedevo
 Koordinaatit: 56.632°N, 47.804°E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Marinmaa
Piiri:  Medvedevon piiri
Maininta:  1650
Kaupunkityyppiseksi taajamaksi:  1973
Väkiluku (2010):  16 841
Aikavyöhyke:  UTC+4
Postinumero:  425200 (Medvedovon piiri 424010-425231)
Suuntanumero(t):  +7 8362
 
 www.medvedevo12.ru 
 Piirin sivusto 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Medvedevo (ven. Медве́дево, mariksi Маскасола, Maskasola) on kaupunkityyppinen taajama, joka sijaitsee Marin tasavallan pääkaupungin Joškar-Olan länsinaapurina Venäjällä. Taajama toimii myös tasavallan aluehallintoon liittyvän Medvedevon piirin keskuksena.
Medvedevon taajama kuuluu Joškar-Olan joukkoliikenteen palvelujen piiriin.
Medvedevon piirin alue Marin tasavallassa.
Medvedevon taajaman asukasluku oli Venäjän vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan 16 841 ja koko Medvedevon piirin 67 703.
Paikkakunnalla on muun muassa kotiseutumuseo ja pieni eläinpuisto. Joškar-Olan koulutus- ja kulttuuripalvelut sekä liikenneyhteydet ovat myös Medvedovon asukkaiden käytössä, sillä keskustojen etäisyys toisistaan on noin viisi kilometriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Medvedevo Wikimedia Commonsissa
Posjolok Medvedevo (venäjäksi) (12rus.ru)
Medvedovon piirin sivusto (venäjäksi) (http://www.medvedevo12.ru/)
Suomen presidentinvaali 1937

Suomen presidentinvaalin 1937 voitti Maalaisliiton ehdokas, pääministeri Kyösti Kallio. Muut pääehdokkaat olivat toiselle kaudelle pyrkinyt tasavallan presidentti P. E. Svinhufvud, jota tukivat kokoomus ja IKL, sekä edistyspuolueen ehdokkaana ollut aiempi presidentti K. J. Ståhlberg, joka jäi valitsijamiesten suorittaman vaalin ensimmäisellä kierroksella vain yhden äänen päähän voitosta. Suomen Sosialidemokraattinen Puolue (SDP) halusi estää Svinhufvudin uudelleenvalinnan, joten sen valitsijamiehet äänestivät ensimmäisellä kierroksella Ståhlbergiä ja, kun tätä ei valittu, toisella Kalliota.
Ehdokkaat olivat täsmälleen samat kuin edellisessä, vuoden 1931 vaalissa, tosin SDP:n oma ehdokas Väinö Tanner ei saanut lopullisessa presidentinvaalissa lainkaan ääniä.
Tulokset > Valitsijamiesten vaalit

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Äänestysaktiivisuus | Äänestysaktiivisuus | 57,8 % | 57,8 % | +10,5 |
| Vaaliliitto | Puolue | Valitsija- miehet | Äänet | Äänet |
| Vaaliliitto | Puolue | Valitsija- miehet | Lukumäärä | Osuus |
| Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | Suomen Sosialidemokraattinen Puolue | 95 | 341 408 | 30,68 % |
| P. E. Svinhufvudin kannattajat | A+B | 86 | 330 980 | 29,75 % |
|  | A Yleinen vaaliliitto | 63 | 240 602 | 21,62 % |
|  | B Isänmaallinen kansanliike | 23 | 90 378 | 8,12 % |
| Kyösti Kallion kannattajat |  Maalaisliitto | 56 | 184 668 | 16,60 % |
| K. J. Ståhlbergin kannattajat | A+B+C+D | 38 | 152 640 | 13,72 % |
|  | A Kansallinen Edistyspuolue | 30 | 123 355 | 11,09 % |
|  | B Suomen pienviljelijäin puolue | 5 | 13 883 | 1,25 % |
|  | C Kansanpuolue | 1 | 4 659 | 0,42 % |
|  | D Ruotsalainen vasemmisto | 2 | 10 743 | 0,97 % |
| Ruotsalainen kansanpuolue | Ruotsalainen kansanpuolue | 25 | 102 250 | 9,19 % |
| Muut | Muut |  | 700 | 0,06 % |
| Yhteensä | Yhteensä | 300 | 1 112 646 | 100 % |
Lähde: Suomen virallinen tilasto
Valitsijamiehistä naisia oli 17, mikä oli pienin määrä Suomen presidentinvaalien historiassa.
Tulokset > Valitsijamiesten suorittama vaali

| Ehdokas | Puolue | 1>  kierros | 2>  kierros |
| --- | --- | --- | --- |
| Kyösti Kallio | Maalaisliitto | 56 | 177 |
| P. E. Svinhufvud | Kokoomuspuolue | 94 | 104 |
| K. J. Ståhlberg | Edistyspuolue | 150 | 19 |
Lähde: Tasavallan presidentin kanslia
Neuvottelut ennen vaalia

Maalaisliitto oli saanut vaaleissa vähemmän valitsijamiehiä kuin vuosina 1925 ja 1931, mutta puolueen vaikuttajat olivat vankemmin Kallion takana kuin vuonna 1931. Oikeistossa toivottiin turhaan, että Maalaisliitto kääntyisi Svinhufvudin tueksi tai sen valitsijamiesryhmä haajantuisi äänestyksissä. Ratkaisevaksi tuli lopulta SDP:n ja RKP:n valitsijamiesten toiminta.
Maalaisliitto kävi etukäteen Juho Niukkasen johdolla salaisia neuvotteluja sosiaalidemokraattien kanssa ja antoi ymmärtää, että jos SDP auttaisi Kallion presidentiksi, se voisi päästä mukaan seuraavaan hallitukseen, mitä Svinhufvud ei ollut sallinut. Sosiaalidemokraateille Ståhlberg oli mieluisampi vaihtoehto kuin Kallio, mutta Ståhlbergillä oli vähemmän omia valitsijamiehiä ja hän saattaisi siten hävitä lopulta Svinhufvudille. SDP päätti hylätä suoralta kädeltä oman ehdokkaansa Tannerin ja äänestää jo ensimmäisellä kierroksella Ståhlbergiä. Jos Ståhlberg ei saisi tällöin enemmistöä, SDP siirtäisi toisella kierroksella tukensa Kalliolle, jonka valinta olisi silloin varma. Päätös saatettiin sekä Maalaisliiton että RKP:n tietoon.
Ståhlberg voisi saada enemmistön SDP:n tuella vain, jos tarpeeksi moni RKP:n valitsijamies äänestäisi häntä, mutta RKP:n ryhmän enemmistö oli Svinhufvudin kannattajia. Kallio oli toisaalta ollut perinteisesti epäsuosittu ruotsinkielisissä piireissä, sillä hän ei osannut hyvin ruotsia ja Maalaisliitto yhdistettiin aitosuomalaisuuteen, joten RKP:ssä oli painetta tukea Ståhlbergiä Kallion valinnan estämiseksi. Toisaalta RKP:n valmitsijamiehiin kuulunut vuorineuvos Amos Anderson oli jo ennen vaaleja keskustellut Maalaisliiton sisäpiiriläisten kanssa kielipoliittisista ratkaisuista, jos Kalliosta tulisi presidentti.
Vaalitoimitus

Valitsijamiehet kokoontuivat 15. helmikuuta 1937 Eduskuntatalossa. Puheenjohtajana toimi pääministeri Kallio ja sihteerinä eduskunnan sihteeri E. H. I. Tammio. Ståhlberg sai ensimmäisellä kierroksella 150 ääntä jääden täpärästi yhden äänen päähän enemmistöstä. RKP:n valitsijamiehistä 17 äänesti häntä, mutta Amos Andersonin ja eräiden muiden tunnettujen liikemiesten johtama ”vuorineuvosfalangiksi” kutsuttu kahdeksan oikeistolaisen valitsijamiehen ryhmä antoi äänensä Svinhufvudille. Näihin kahdeksaan kuulunut Göran Leopold oli jo luvannut luopua Svinhufvudista mutta ei pitänyt sanaansa. Tämä joukko joutui sittemmin RKP:n sisällä voimakkaan arvostelun kohteeksi, sillä heidän toimintansa johti lopulta Kallion valintaan. He väittivät uskoneensa Svinhufvudin mahdollisuuksiin, mutta Kallion elämäkerran kirjoittaneen Kari Hokkasen arvelun mukaan ”vuorineuvokset” pitivät Kalliota parempana kuin Ståhlbergiä ja toimivat tietoisesti.
RKP yritti vielä ennen toista kierrosta suostutella joko Maalaisliittoa Svinhufvudin tueksi tai SDP:tä uudelleen Ståhlbergin taakse, mutta nämä puolueet pitivät kiinni etukäteen sopimastaan linjasta. Kallio valittiin toisella kierroksella hänen saatuaan 177 ääntä. Häntä äänestivät Maalaisliiton ja SDP:n ohella kuusi pienviljelijäin puolueen ja Kansanpuolueen sekä 20 muuta Ståhlbergin ryhmän valitsijamiestä, jotka päättivät tehdä Kallion varmasta voitosta mahdollisimman selvän. RKP:n ryhmän enemmistö eli 18 äänesti nyt Svinhufvudia, joka sai siten 104 ääntä. Ståhlberg sai vain 19 ääntä, joista seitsemän tuli RKP:stä ja loput uskollisina pysyneiltä edistyspuoluelaisilta.
Kallion valinta oli seuraus pudotuspelistä, jossa vasemmisto teki kaikkensa Svinhufvudin ja oikeisto Ståhlbergin valinnan estämiseksi. Oikeisto koki Kallion valinnan pettymykseksi ja piti vaalituloksen ainoana valopilkkuna sitä, ettei ”kansallinen onnettomuus” Ståhlberg tullut valituksi. Vasemmisto puolestaan katsoi Kallion voiton myös parlamentarismin voitoksi, sillä Kallio oli valmis tasavallan presidentin valtaoikeuksien supistamiseen. Kalliota pidettiin sekä oikealla että vasemmalla siedettävänä kompromissina. Vain eräille ruotsinkielisille hän näyttäytyi huonoimpana vaihtoehtona.
Presidentiksi tultuaan Kallio nimitti ensimmäisen punamultahallituksen.
Suomen presidentinvaali
Vaalitavan esihistoria

Svinhufvudin senaatin 4. joulukuuta 1917 eduskunnalle antamassa hallitusmuotoesityksessä presidentti olisi valittu suoralla vaalilla. Esitys oli valmisteltu professori K. J. Ståhlbergin johtamassa perustuslakikomiteassa, jonka mietintöön liittämässään vastalauseessa professori R. A. Wrede oli ehdottanut suoran vaalin sijaan kolmensadan valitsijamiehen suorittamaa vaalia. Komitealle lausunnon antanut professori Robert Hermanson oli suositellut, että valitsijamiesten lukumäärä olisi jonkin verran suurempi kuin eduskunnan koko. Vuoden 1917 lakiesityksen käsittely keskeytyi Suomen sisällissodan puhjettua eikä sitä koskaan hyväksytty. Kun tasavaltalaista hallitusmuotoa alettiin puuhata uudelleen vuonna 1919, ajatus suorasta kansanvaalista hylättiin. Castrénin hallituksen hallitusmuotoesityksessä presidentin olisi valinnut eduskunta, mutta tämä ajatus kohtasi huomattavaa vastustusta hallituksen sisälläkin eikä edes pääministeri Kaarlo Castrén itse ollut kannattanut sitä. Esitystä muutettiin eduskunnan suuressa valiokunnassa siten, että presidentin valitsisikin 300 valitsijamiestä, mikä vastasi oikeiston toiveita. Toteutunut laki poikkesi Wreden vuoden 1917 ehdotuksesta siten, että kansanedustajilta ei kielletty valitsijamiehinä toimimista, ja lisäksi ensimmäinen presidentinvaali määrättiin eduskunnan suoritettavaksi myönnytyksenä vasemmistolle.
Poikkeusmenettelyllä valitut presidentit

Tasavallan presidentti on valittu poikkeusmenettelyllä kuusi kertaa. Ensimmäisen presidentin valitsi vuoden 1919 hallitusmuodossa olleen ensimmäistä vaalia koskevan poikkeussäännöksen nojalla eduskunta (lakia valitsijamiesvaaleista ei vielä ollut; eduskunta hyväksyi sen vasta vuonna 1924). Myöhemmin on viisi kertaa perustuslain säätämisjärjestyksessä säädetty poikkeuslaki, jossa on joko säädetty poikkeavasta vaalitavasta (1940, 1943 ja 1946), määrätty lailla nimeltä mainittu henkilö presidentiksi (1944) tai jatkettu toimessa olleen presidentin kautta (voimaantulo 1974).
presidentinvaali 1919
presidentinvaali 1940
presidentinvaali 1943
presidentin valinta 1944
presidentinvaali 1946
presidentin valinta 1973
Kirjallisuutta

Antti Blåfield − Pekka Vuoristo: Kun valta vaihtui. Kirjayhtymä, 1982, Helsinki. ISBN 951-26-2316-1.
Martti Häikiö: Presidentin valinta. WSOY, 1993, Porvoo. ISBN 951-0-19058-6.
Olavi Jouslehto – Jaakko Okker: Tamminiemestä Mäntyniemeen. WSOY, 2000, Porvoo. ISBN 951-0-24355-8.
Jaakko Nousiainen: Suomen presidentit valtiollisina johtajina. WSOY, 1985, Porvoo. ISBN 951-0-13170-9.
Hannu Savola (toim.): Näin saatiin presidentti. Sanoma, 1982, Helsinki. ISBN 951-9134-83-2.
Lauri Sivonen: Presidentin tekemiset. Kirjayhtymä, 1982, Helsinki. ISBN 951-26-2302-1.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vaalitilastot 1919–2006 (Arkistoitu – Internet Archive) Presidentin valinta, Asema ja tehtävät, Suomen tasavallan presidentti
Suomen presidentinvaali 1950

Suomen presidentinvaalin 1950 voitti tasavallan presidenttinä toiminut kokoomuspuolueen J. K. Paasikivi, joka valittiin toiselle kaudelle. Paasikiven uudelleenvalintaa tukivat kokoomus, RKP, edistyspuolue sekä SDP, joka tosin ei asettanut häntä viralliseksi ehdokkaakseen. Maalaisliiton ehdokkaana oli eduskunnan puhemies Urho Kekkonen ja SKDL:n ehdokkaana entinen pääministeri Mauno Pekkala.
Valitsijamiesten vaalit käytiin 15.–16. tammikuuta ja presidentti valittiin 15. helmikuuta. Edelliset normaalissa järjestyksessä pidetyt presidentinvaalit olivat olleet vuonna 1937. SKDL:n äänekästä kampanjaa Paasikiveä vastaan tuki aivan valitsijamiesvaalien alla myös Neuvostoliiton lehdistö, mutta Paasikivi valittiin silti uudelleen.