stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lauri Kivekäs (vuorineuvos)
Kirjallisuutta

Eilola, Jari – Häikiö, Martti: ”Kivekäs, Lauri (1903–1998)”, Suomen kansallisbiografia, osa 5, s. 199–200.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2005.  ISBN 951-746-446-0  / Teoksen verkkoversio.
Aiheesta muualla

Kivekäs, Lauri hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Esa Kaitila | Suomen kauppa- ja teollisuusministeri 1957−1958 | Seuraaja: Onni Hiltunen |
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Philip Kitcher

Philip Kitcher, 2004
Philip Stuart Kitcher (s. 1947 Lontoo, Englanti) on brittiläinen filosofi, joka on erikoistunut tieteenfilosofiaan.
Kitcher opiskeli Cambridgen yliopiston Christ's Collegessa (B.A. 1969) sekä Princetonin yliopistossa (Ph.D. 1974). Jälkimmäisessä hän työskenteli yhdessä Thomas Kuhnin kanssa. Kitcher toimii nykyisin Columbian yliopiston John Dewey -oppituolin filosofian professorina. Aiemmin hän on opettanut muun muassa Vermontin, Minnesotan ja Michiganin yliopistoissa sekä Kalifornian yliopistossa San Diegossa.
Kitcher on tutkinut muun muassa bioetiikkaa, kreationismia ja sosiobiologiaa. Hän on pyrkinyt yhdistämään biologian ja matematiikan filosofian esiin nostamia kysymyksiä tietoteorian, metafysiikan ja etiikan keskeisiin kysymyksiin. Kitcher on julkaissut myös artikkeleita filosofian historiasta koskien muun muassa John Stuart Milliä, Immanuel Kantia ja John Deweyä.
Kitcher on American Academy of Arts and Sciences -akatemian jäsen vuodesta 2002. Hän on toiminut American Philosophical Associationin puheenjohtajana, ja sai sen Prometheus-palkinnon vuonna 2006 töistään tieteenfilosofian alalla.
Kitcherin puoliso Patricia Kitcher on Kant-tutkija ja mielenfilosofi, joka toimii Columbian yliopiston Mark Van Doren -oppituolin professorina. Kitcherin oppilaita ovat olleet muun muassa Peter Godfrey-Smith ja Kyle Stanford.
Teoksia

Abusing Science: The Case Against Creationism.  MIT Press, 1982.  ISBN 0-262-61037-X
The Nature of Mathematical Knowledge.  Oxford University Press, 1983.
Vaulting Ambition: Sociobiology and the Quest for Human Nature.  MIT Press, 1985.
The Advancement of Science.  Oxford University Press, 1993.
The Lives to Come: The Genetic Revolution and Human Possibilities.  Simon and Schuster [U.S.], Penguin [U.K.], 1996.
Science, Truth, and Democracy.  Oxford University Press, 2001.  ISBN 0-19-516552-7
In Mendel’s Mirror: Philosophical Reflections on Biology.  Oxford University Press, 2003.
Kitcher, Philip & Schacht, Richard: Finding an Ending: Reflections on Wagner’s Ring.  Oxford University Press, 2004.  ISBN 0-19-517359-7
Living with Darwin: Evolution, Design, and the Future of Faith.  Oxford University Press, 2007.  ISBN 0-19-531444-1
Joyce's Kaleidoscope: An Invitation to Finnegans Wake.  Oxford University Press, 2007.  ISBN 0-19-532103-0
Aiheesta muualla

Philip Kitcher Columbian yliopisto (englanniksi)
Interview with Philip Kitcher. Human Nature Review. 2004 Volume 4: 87-92.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  PhilPeople 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Philip Kitcher
Käännös suomeksi
Kivijärven kirkko

| Kivijärven kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko tammikuussa 2013
Sijainti:  Kivijärventie 23, Kivijärvi
Seurakunta:  Saarijärven seurakunta, Kivijärven kappeliseurakunta
Rakentamisvuosi:  1874
Suunnittelija:  Theodor Decker
Materiaali:  puu
Istumapaikkoja:  950
Tyylisuunta:  uusgotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kivijärven kirkko on Kivijärvellä sijaitseva puinen tasavartinen satulakattoinen ristikirkko, jonka suunnitteli arkkitehti Theodor Decker. Istumapaikkoja kirkossa on 950. Ristikeskuksessa on kookas torni. Erillinen kaksinivelinen tapuli on vuodelta 1824. Kirkon aiemmat 14-äänikertaiset urut oli valmistanut Kangasalan urkutehdas 1960. Alttaritaulun Pietari kieltää Jeesuksen maalasi Carl Bengts 1931. Taulun lahjoittaja tuomari Toivo Anjala määräsi taulun aiheen.
Kivijärven kirkon vaivaisukko
Kivijärven ensimmäinen kirkko rakennettiin jo 1600-luvulla, toisen puisen ristikirkon rakensi Jaakko Suonperä 1778. Kolmannen eli nykyisen kirkon rakentamista johti ja sisustustöitä teki Jaakko Kuorikoski, joka rakensi kirkon kellotapulin 50 vuotta aikaisemmin. Tapulin vanhempi kello on rakentamisvuodelta 1824, uudempi on särkyneen tilalle vuonna 1996 valettu. Nykyiset 18-äänikertaiset urut ovat Hämeen Urkutehtaan vuonna 1984 valmistamat. Kirkko peruskorjattiin vuosina 2000–2002 seinäjokelaisen arkkitehtitoimisto Aulis Jääskeläisen laatiman suunnitelman pohjalta.
Kirkon vaivaisukko kannattelee kylttiä "Joka köyhää holhoo häntä holhoo HERRA pahana päiwänä."
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kivijärven kirkko Wikimedia Commonsissa
| n k Kivijärvi |
| --- | --- | --- |
 Keski-Suomi  Saarijärven–Viitasaaren seutukunta 
| Kylät |  Heitjärvi  Hoikanperä  Kirkonkylä  Kopsaperä  Lahdenperä  Lokakylä  Myllyperä  Penttilänkylä  Puralankylä  Risuperä  Saunakylä  Talviaislahti  Tiironkylä  Veitjoki  |  |
| Luonto |  Kivijärven luonnonsuojelualue  Kivijärvi  Salamajärven kansallispuisto  |  |
| Muuta |  Kivijärven kirkko  Kivijärven kotiseutumuseo  Kivijärven lentokenttä  |  |
| n k Perustiedot Wikidatassa: Kivijärven kirkko (Q15958237)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Kivijärvi
katuosoite: Keskustie 25, 43800 Kivijärvi
koordinaatit: 63°07′N 25°05′E﻿ / ﻿63.12°N 25.08°E﻿ / 63.12; 25.08
Otto Kivivuori

| Otto Kivivuori |
| --- | --- |
Luoja(t):  Väinö Linna
Ensi- esiintyminen:  Täällä Pohjantähden alla -romaanit
Henkilötiedot
Sukupuoli:  mies
Asuinpaikka:  Pentinkulma
Suhteet
Puoliso(t):  Anna Kivivuori
Lapset:   Janne  Oskari  Elina Koskela (o.s. Kivivuori) 
Lastenlapset:  Allan, Vilho, Eero, Voitto, Kaarina, Juhani
Tutut:  Jussi Koskela
Infobox OKNimi-testi OK: 
Otto Kivivuori on fiktiivinen henkilö Väinö Linnan kirjoissa Täällä Pohjantähden alla. Hän on kartanon torppari Pentinkulman kylässä. Hänen vaimonsa on Anna Kivivuori, heillä oli kolme lasta: Janne, Oskari ja Elina Kivivuori. Otto on yksi Jussi Koskelan harvoja ystäviä ja auttaa tätä monessa asiassa, kun Jussi perustaa Koskelan torppaa.
Otto on muurari ja rakennusmies, ei niinkään maanviljelijä: hän ansaitsee näillä sivutöillään niin hyvin että on kannattavaa palkata mies taksvärkkiin eli pakolliseen vuokratyöhön puolestaan. Mistään ei ole puutetta, mutta kaikki valuu pois yhtä keveästi kun tuleekin – seikka mistä Anna valittaa toisinaan. Uskonnollinen Anna ei hyväksy Oton muitakaan tapoja.
Otto on pidetty mies kylillä, sillä jos joku tarvitsee jotain talous- tai käsityövälineitä - kangaspuut, rukin, kirnun, juustomuotin – käsistään kätevä Otto tekee sellaisen eikä edes kovalla hinnalla.
Otto muuraa muun muassa Koskelan uudistorpan uunit. Hän osaa myös vetää oikeasta narusta, kun Jussi kitsailee ja haluaisi että uunit tehdään hänen hankkimistaan vanhoista tiilistä, uudet kun tulisivat kalliiksi:
»Ei piru vie muuraakkan. Sitten siittä vasta kallis tulee, kun se joudutaan parin vuoden päästä uusiin.»
Tottahan tämä on ja Jussi antaa periksi, koska Otto myös hankkii uudet tiilet hyvin edullisesti.
Myös ryyppy maistuu Otolle, mutta hän hallitsee itsensä eikä hänestä tule juoppoa.
Otto kuuluu Pentinkulman työväenyhdistyksen johtokuntaan ja lakkokomiteaan 1917. Suomen sisällissodassa hän ei ole mukana punakaartissa. Sodan jälkeen hän joutuu Jannen kanssa Tampereen vankileirille. Myöhemmin Otosta tehdään työväenyhdistyksen nimellinen puheenjohtaja.
Kun sisällissodan jälkiselvittelyissä teloitetun räätäli Aadolf Halmeen leski Emma joutuu heikentyneen toimeentulonsa ja terveytensä vuoksi muuttamaan kunnalliskotiin, Halmeen jäämistö myydään huutokaupalla, ja vasaramiehenä on Otto. Myytävänä on esimerkiksi Halmeen suuri kirjasto, ja houkutellakseen yleisöä tekemään tarjouksia Otto keksii leikkipuheita:
»Eino Leino: Helkavirsiä. Ostakaa pojaat, että saatte laulaa Helkallenne jos teitillä semmonen on.»
Otto kuolee kirjan kolmannessa osassa vuonna 1937 sairaalassa keuhkosyöpään. Kuolinvuoteellaan hän sopii välinsä Annan kanssa.
Kitararauskut

| Kitararauskut |
| --- | --- |
 Amerikankitararausku (Rhinobatos productus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Rauskukalat Rajiformes
Heimo::  Kitararauskut  Rhinobatidae  Müller & Henle, 1837
Katso myös
   Kitararauskut Wikispeciesissä   Kitararauskut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kitararauskut (Rhinobatidae) on rauskukaloihin kuuluva rustokalaheimo. Heimon lajit ovat pääosin mereisiä. Varhaisimmat tähän heimoon kuuluvien lajien fossiileista on ajoitettu jurakauden loppupuolelle.
Taksonomia

Kitararauskujen heimon monofyleettisyys ja siihen kuuluvien lajien määrä on epäselvä ja vaihtelee lähteestä riippuen 37–64 lajin välillä. Myös heimon suhteet muihin rauskukaloihin ja erityisesti rauskujen heimoon (Rajidae) ovat epäselviä. Joseph S. Nelsonin kirjassa Fishes of the World vuodelta 2006 kitararauskuihin luetaan kuuluvaksi neljä sukua Aptychotrema, Rhinobatos, Trygonorrhina ja Zapteryx. Aikaisemmin kitararauskuihin luettiin kuuluvaksi myös Rhynchobatus-suvun lajit ja helmilapiorausku (Rhina ancylostoma), jotka ovat erotettu omiksi heimoikseen Rhynchobatidae ja Rhinidae. Eräät luonnontieteilijät sijoittavat ne vielä omaan lahkoonsa Rhiniformes. Myös kitararauskujen lahkosta on erimielisyyttä ja muun muassa ITIS lukee sen omaksi lahkokseen Rhinobatiformes.
Anatomia

Pituudeltaan kitararauskujen heimon lajit ovat yleensä 50–150 cm ja osa kasvaa jopa 3 metriä pitkiksi. Ruumiinrakenteeltaan ne ovat rauskujen ja haiden välimuoto. Ruumis on melko litteä. Kapea pää ja suuret rintaevät antavat sille kolmiomaisen muodon. Vatsaevät ovat melko suuret ja kolmion- tai pyöreänmuotoiset. Kitarahailajeilla on kaksi suurehkoa pyrstöevää ja pyrstöevä on samankaltainen kuin hailla. Hampaat ovat pienet ja pyöreäkärkiset. Lajit ovat ovovivipaarisia eli synnyttävät eläviä poikasia.
Levinneisyys ja elintavat

Kitararauskuja tavataan kaikista valtameristä lämpimistä ja lauhkeista vesistä. Ne ovat pääosin suolaisten rannikkovesien kaloja, mutta joitakin lajeja tavataan myös murtovesistä. Lajit viihtyvät mutaisilla ja hiekkaisilla pohjilla. Kitararauskujen ravintoa ovat pohjan selkärangattomat eläimet ja kalat.
Monet kitararauskut ovat tärkeitä saaliskaloja ja niiden lihaa syödään tuoreena, pakastettuna sekä kuivattuna ja suolattuna.
Klampen

| Klampen |
| --- | --- |
Osoite:  Mankholmantie
Sijainti:  Suvisaaristo, Espoo
Valmistumisvuosi:  1918
Suunnittelija:  Malmström & Tikkanen
Rakennuttaja:  Einar Lindroos
Runkorakenne:  hirsi
Kerrosluku:  2
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Klampen (myös Kolmen Kauhan Maja) on rakennushistoriallisesti merkittävä kansallisromanttinen hirsivilla Suvisaaristossa Espoon lounaisosassa. Insinööri Einar Lindroos rakennutti sen itselleen.
Klampenissa on yhtymäkohtia Lars Sonckin jugend-kauden tuotantoon: tummat seinäpinnat, valkeat koristeteemat, taitekatto ja ulokkeiden käyttö. Kokonaisuuteen kuuluu päärakennuksen ohella piharakennuksia, kuten palvelijainasunto.
Kivisilta (Tartto)

| Kivisilta |
| --- | --- |
 E. Ph. Körberin piirros J. C. Brotzen kokoelmasta.
Ylittää:  Emajoen
Sijainti:  Tartto, Viro
Siltatyyppi:  kivisilta
Avattu liikenteelle:  16. syyskuuta 1784
Purettu:  1941 (tuhottu)
Koordinaatit:  58°22′51″N, 26°43′33″E
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Kivisilta (vir. Kivisild) oli 1784 rakennettu silta Emajoen ylittävä silta Tartossa.
Silta rakennettiin Tarton suuren tulipalon jälkeen keisarinna Katariina Suuren rakentamistöihin antamin varoin, ja hänen väitetään sanoneen: "Joki, hidasta virtaa tässä kohdassa". Sillan rakennustyöt alkoivat kenraalikuvernööri George von Brownen valvonnassa vuonna 1776. Rakennustöihin sillalle tuotiin 50–80 pakkotyöläistä Paldiskista ja Siperiasta. Rakentamiseen käytettiin graniittipaasia ja tuhansia kivilaattoja. Silta avattiin liikenteelle 16. syyskuuta 1784. Katariina Suuren sanat ikuistettiin laattoihin sillalla latinaksi ja saksaksi.
Adolf Hitlerin väitetään piirtäneen kuvan sillasta ennen kuin se tuhoutui toisen maailmansodan aikana. Puna-armeija tuhosi 1941 sillan ja monta muuta merkittävää arkkitehtonista muistomerkkiä Saksan armeijan edetessä. Hävitykset Tartossa olivat erityisen suuret, sillä eturintama pysytteli kaupungin kohdalla kaksi viikkoa saksalaisjoukkojen heikkouden takia. Saksalaiset valtasivat kaupungin 25. heinäkuuta 1941, jolloin puna-armeijan hävityspataljoonat olivat hävittäneet Kivisillan ja monet muut kaupungin kohteet.
Kivisilta on Tarton symboleita vielä tuhoutumisensa jälkeenkin, ja se oli kaupungin  historiallisen keskustan kauneimpia monumentteja. Se oli Baltian ensimmäinen kivinen silta. Sillan pienoismalli on uuden Kaarsild-sillan luona. Sen on tehnyt Tiiu Kirsipuu vuonna 2004.
Silta on kuvattu virolaisessa postimerkissä vuodelta 1997.
Sillan ajotien leveys oli 5,6 metriä ja jalkakäytävien sen molemmin puolin 1,4 metriä. Keskiosa voitiin nostaa, jotta laivat pääsivät läpi.
Villem Ormisson, "Näköala Tarttoon" (öljymaalaus, 1937)
Kivisilta, kuva vuodelta 1934.
Kivisillan pienoismalli Kaarsillan vieressä.
Aiheesta muualla

Kivisild (Tartu sillad III) Tartu kultuuriväärtusega asjade ja -mälestiste registris (viroksi)
Kivisild, Emajoe disain (englanniksi) (viroksi)
Klatraatti

Klatraattihydraattien rakenteita
Klatraatti tarkoittaa yhdistettä, jossa molekyylien muodostaman häkkimäisen rakenteen sisällä on toinen atomi tai molekyyli. Tyypillisiä esimerkkejä klatraateista ovat klatraattihydraatit, joissa vesi muodostaa vetysidoksilla häkkimäisen rakenteen. Häkin sisällä on usein kaasumainen molekyyli, kuten halogeeni, jalokaasu, hiilidioksidi tai metaani. Nämä klatraatit ovat kiinteitä aineita ja metaaniklatraattihydraattia esiintyy ikijäässä ja hiilidioksidiklatraattihydraattia esiintyy valtamerten pohjassa. Nämä klatraatit ovat pysyviä vain tietyissä oloissa kuten matalissa lämpötiloissa tai korkeissa paineissa.
Muita vetysidoksin häkkimäisiä klatraatteja muodostavia molekyylejä ovat esimerkiksi urea, tiourea, ammoniakki ja monet fenolit, kuten hydrokinoni. Näissäkin häkin sisällä on usein pieni kaasumainen molekyyli esimerkiksi halogeeni, jalokaasu, vetyhalogenidi, metaani tai metaanin halogenoitu johdannainen. Niin kutsutuissa Werner-klatraateissa häkin muodostavat pyridiini, jokin koordinaatiosidoksia muodostava anioni ja siirtymämetallikationi. Werner-klatraattien sisällä on tyypillisimmin aromaattinen yhdiste.
Klatraattien häkki voi muuttaa sen sisällä olevien molekyylien ominaisuuksia. Esimerkiksi häkki stabiloi tiettyjä konformaatioita tai radikaaleja.
Kizner

Kizner (ven.  ja udmurtiksi Кизне́р) on taajama ja maalaiskunta Udmurtiassa Venäjällä. Se sijaitsee Ljugajoen varrella 135 kilometriä Iževskistä lounaaseen. Taajama on Kiznerin piirin keskus. Sen kautta kulkee Kazanin ja Jekaterinburgin välinen rautatie. Asukkaita on 10 000 henkeä (vuonna 2002).
Kizneristä tuli piirikeskus vuonna 1939 ja kaupunkimainen taajama vuonna 1942. Sen asukkaat ovat etupäässä venäläisiä, udmurtteja ja tataareja.
Paikkakunnalla toimii puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Kiznerissä on kaksi keskikoulua, lasten luomistyön keskus, taidekoulu, ammattikoulu, kultturitalo, elokuvateatteri, kirjasto, kotiseutumuseo, piirisairaala sekä muta- ja kivennäisvesihoitoja antava parantola.
Aiheesta muualla

Kiznerin piirin sivusto (venäjäksi)
Jolán Kleiber

| Mitalit> Maa:   Unkari.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Unkari.Naisten yleisurheilu. Olympialaiset  | Maa:   Unkari> Naisten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | México 1968 | kiekonheitto |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Belgrad 1962 | kiekonheitto |  |
Jolán Kleiber (o.s. Kontsek, 29. elokuuta 1939 Budapest – 20. heinäkuuta 2022) oli unkarilainen yleisurheilija ja olympiamitalisti. Hänen päälajinsa oli kiekonheitto.
Kleiber, silloiselta nimeltään Kontsek, saavutti Belgradin EM-kilpailuissa 1962 kiekonheitossa pronssia tuloksella 52,82 m. Tokion 1964 olympialaisissa hän sijoittui kiekonheitossa kuudenneksi tuloksella 54,87 m ja karsiutui kuulantyönnön loppukilpailusta. Budapestin EM-kilpailuissa 1966 hän sijoittui neljänneksi tuloksella 56,24 m. Méxicon 1968 olympialaisissa hän saavutti pronssia tuloksella 54,90 m. Helsingin EM-kilpailuissa 1971 hän sijoittui yhdeksänneksi tuloksella 55,06 m.
Budapestin universiadeissa 1965 Kleiber voitti kiekonheiton tuloksella 55,66 m.
Kontsek kuoli 82-vuotiaana 20. heinäkuuta 2022.
Kiznerin piiri

Kiznerin piiri Udmurtian kartalla.
Kiznerin piiri (ven. Кизне́рский райо́н, Kiznerski raion, udmurtiksi Кизнер ёрос, Kizner joros) on kunnallishallintoalue Udmurtian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1939 perustetun piirin pinta-ala on 2264,5 neliökilometriä. Asukkaita on 20 300 henkeä (vuonna 2010).
Kiznerin piiri sijaitsee Udmurtian lounaisosassa. Se rajoittuu pohjoisessa Vavožin, idässä Možgan ja kaakossa Grahovon piireihin, etelässä Tatarstaniin ja lännessä Kirovin alueeseen. Pinta-alasta 60 % on metsää. Seutu kuuluu Vjatkan vesistöön. Hyötykaivannaisia ovat öljy, savi ja kalkkikivi. Kiznerin lähellä on ainutlaatuinen kivennäisvesiesiintymä.
Piiriin kuuluu 14 maalaiskuntaa: Baldeika, Bemyž, Bezmenšur, Jagul, Kizner, Korolenko, Krymskaja Sludka, Lipovka (keskuspaikka Kizner), Murkoz-Omga, Sarkuz, Staraja Bodja, Staryi Karmyž, Staryje Kopki ja Verhni Bemyž. Hallinnollinen keskus on Kiznerin taajama. Toinen suurempi asutuskeskus on Bemyžin entinen piirikeskus.
Asukkaista 46,0 % on udmurtteja, 38,2 % venäläisiä ja 12,9 % tataareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Seudun läpi kulkee Moskovan, Kazanin ja Jekaterinburgin välinen rautatie. Kizneristä on maantieyhteys Bemyžin ja Možgan kautta Iževskiin. Piirissä on metsä-, puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan, rehukasvien, perunan, juureksien, vihanneksien ja pellavan viljelyyn.
Piirissä toimii taidekoulu, ammattikoulu ja kotiseutumuseo. Sen alueella sijaitsee Multanin oikeusjutun tunnetuksi tekemä Vuž Multanin kylä (nykyinen Korolenko). Paikallislehtenä ilmestyy Novaja žizn.
Aiheesta muualla

Kiznerin piirin sivusto (venäjäksi)
Udmurtian hallinnollinen jako
| --- | --- |
Kaupunkipiirikunnat:  Iževsk (pääkaupunki) · Glazov · Možga · Sarapul · Votkinsk
Piirit:  Alnaši · Balezino · Debjosy · Glazov · Grahovo · Igra · Jar · Jukamenskoje · Kambarka · Karakulino · Kez · Kijasovo · Kizner · Krasnogorskoje · Malaja Purga · Možga · Sarapul · Selty · Šarkan · Sjumsi · Uva · Vavožin · Votkinsk · Jakšur-Bodja · Zavjalovo
Kjahta

| Хяагта Кяхта |
| --- | --- |

 vaakuna
 Хяагта
 Koordinaatit: 50°21′00″N, 106°27′00″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Burjatia
Piiri:  Kjahtan piiri
Perustettu:  1727
Nimenä:  v:een 1934 asti Troitskosavsk
Kaupungiksi:  1934
Väkiluku (2008):  19 122
Aikavyöhyke:  UTC+8 (MSK+5)
Suuntanumero(t):  +7 30142
 Kjahtan piirin keskus 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kjahta (ven. Кя́хта, burjaatiksi Хяагта, Hjaagta, mong. Хиагт, Hiagt) on kaupunki Burjatiassa Venäjällä. Se sijaitsee Mongolian rajalla 235 kilometriä Ulan-Udesta etelään. Kaupunki on Kjahtan piirin keskus. Asukkaita on 19 100 henkeä (vuonna 2008).
Nykyinen Kjahta on syntynyt vuonna 1934, kun Troitskosavskin kaupunki yhdistettiin Kjahtan kauppataajamaan. Vuonna 1727 solmitun Venäjän ja Kiinan rajasopimuksen jälkeen venäläiset rakensivat paikalle linnoituksen, jonka lähelle perustettiin vuonna 1805 Troitskosavskin kaupunki. Sen eteläpuolella sijaitsi Kjahtan raja-asema, joka oli huomattava Venäjän ja Kiinan välisen kaupan keskus. Vuonna 1792 sinne siirrettiin Irkutskin tulliasema. Kiinaan vietiin kankaita, nahkaa ja turkiksia ja Venäjälle tuotiin etupäässä teetä. Siperian rautatien valmistumisen jälkeen vuonna 1903 paikkakunta menetti merkitystään ja siitä tuli Venäjän ja Mongolian välisen kaupan keskus. Vuonna 1915 Kjahtassa solmittiin Ulko-Mongolian autonomian tunnustanut sopimus. Vuosina 1920–1921 se oli Mongolian vallankumousliikkeen keskus.
Nykyään kaupungissa on elintarvike- ja tekstiiliteollisuutta. Nähtävyyksiä ovat klassistisen Kolminaisuuden katedraali (1807–17), Ylösnousemuksen kirkko (1838) ja 1800-luvun puolivälissä rakennettu kauppahalli, vuonna 1891 perustettu kotiseutumuseo ja Sühbaatarin museo.
Aiheesta muualla

Kjahtan piiri Burjatian tasavallan sivustolla (venäjäksi)
Burjatian kaupungit
Pääkaupunki: Ulan-Ude (Ulaan-Ude)

Babuškin | Gusinoozjorsk | Kjahta | Severobaikalsk | Zakamensk
Kirsikkaperhonen

| Kirsikkaperhonen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Täpläperhoset Nymphalidae
Alaheimo::  Aitotäpläperhoset Nymphalinae
Tribus::  Nymphalini
Suku::  Nokkosperhoset Nymphalis
Laji::  polychloros
Kaksiosainen nimi
 Nymphalis polychloros  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Kirsikkaperhonen Wikispeciesissä   Kirsikkaperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kirsikkaperhonen (Nymphalis polychloros) on täpläperhosten (Nymphalidae) heimoon kuuluva päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Pohjaväriltään oranssinpunainen perhonen. Etusiiven etureunassa on kolme tummaa laikkua, joiden värit ovat aivan keltaista tai kellanvalkoista etureunaa lukuun ottamatta punaiset. Lisäksi siiven keskiosassa on neljä laajaa tummaa laikkua. Takasiivet ovat tyvestä saakka oranssinpunaiset ja niiden etureunassa on tumma täplä. Molempien siipien ulkoreunoissa on ohut, tumma reunus ja takasiivessä reunuksessa on sinisiä täpliä. Siipiväli 53–69 mm.
Vaikka kirsikkaperhonen muistuttaa kuviointinsa puolesta nokkosperhosta, se on helppo tunnistaa selvästi suuremman kokonsa ja oranssimman värityksensä perusteella. Lisäksi takasiiven tyvi on oranssinpunainen, kun se nokkosperhosella on tumma. Samoin kirsikkaperhosen voi sekoittaa isonokkosperhoseen.
♂
♂  △
Levinneisyys ja lentoaika

Kirsikkaperhosen levinneisyysalue käsittää alueen Pohjois-Afrikasta ja Länsi-Euroopasta Venäjälle ja Vähän-Aasian kautta Himalajalle. Pohjois-Euroopassa lajia tavataan vakituisena vain Skandinavian eteläosissa.
Suomessa kirsikkaperhonen on erittäin harvinainen vaeltaja, jota on tavattu satunnaisesti etelärannikon tuntumassa. Sillä on kuitenkin saattanut olla vakituinen kanta Ahvenanmaalla ja Uudellamaalla 1930- ja 1940-luvuilla. Kaakkois-Suomessa on tavattu talvehtineita yksilöitä 1980-luvulla.
Lentoaika on kesä- ja heinäkuusta lähtien syksyyn yhtenä sukupolvena. Perhoset jatkavat lentoaan talvehtimisen jälkeen keväällä.
Elinympäristö ja elintavat

Kirsikkaperhonen elää valoisassa metsämaastossa, puutarhoissa ja pihapiireissä. Laji talvehtii aikuisena.
Ravintokasvi

Kirsikkaperhosen toukan ravintokasveja ovat pajut, metsähaapa, jalavat, kirsikat ja muut hedelmäpuut.