stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maissilapset II – viimeinen uhraus
Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kirjoitti elokuvan edustavan ”naurettavan huonoa kauhuyritelmää” ja antoi sille yhden tähden viidestä.
Aiheesta muualla

Maissilapset II – viimeinen uhraus Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Maissilapset II – viimeinen uhraus Elonet.
Petri Kuula

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 23. marraskuuta 1967 (ikä 56)
Syntymäpaikka: Tampere, Suomi
Pelipaikka: hyökkääjä
Pituus: 181 cm
Junioriseurat
: Ilves
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1987–1988 | PP-70 | 34 | (9) |
| 1989 | KaPa | 20 | (16) |
| 1990 | RRR | 19 | (10) |
| 1991–1992 | FC Tampere | 31 | (7) |
| 1992 | TKT | 6 | (0) |
| 1993–1994 | Ilves | 33 | (9) |
| 1993–1994 | → FC Tampere (laina) | 9 | (5) |
| 1995 | TPV | 12 | (1) |
| 1996–1998 | Ilves | 47 | (9) |
| 2001 | PP-70 | 12 | (1) |
| Yhteensä | Yhteensä | 223 | (67) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Petri Kuula (s. 23. marraskuuta 1967 Tampere) on suomalainen entinen jalkapalloilija. Pelipaikaltaan hän oli hyökkääjä.
Kuula on Tampereen Ilveksen kasvatti. Hän aloitti jalkapalloilun Ilveksen Futis-Liigassa 70-luvulla ja oli voittamassa A-nuorten SM-pronssia Ilveksessä 1986. Ilveksen juniorivuosien jälkeen Kuula pelasi muutaman vuoden Tampereen Pelipojissa, Kajaanin Palloilijoissa ja Rautsun Reippaassa. Ilvekseen hän palasi kaudeksi 1993 yhdessä veljensä Kimmo Kuulan kanssa.
Kuulan liigadebyytti tapahtui 2. toukokuuta 1993 Ilveksen paidassa Mikkelin Palloilijoita vastaan ja hänen ensimmäinen liigamaalinsa syntyi kaksi viikkoa myöhemmin Finnairin Palloilijoita vastaan. Kauden 1995 Kuula pelasi Tampereen Pallo-Veikkojen paidassa. Sen jälkeen Kuula pelasi jälleen Ilveksessä kaudet 1996-1998, joista muutaman ottelun Manchester Broilersissa.
Peliuransa jälkeen Kuula on osallistunut Ilveksen hyväntekeväisyysotteluihin Tammelan stadionilla.
Kuulan veli Kimmo Kuula on myös entinen Ilveksen jalkapalloilija.
Saavutukset

A-nuorten SM-pronssi 1986
Suomen cupin pikkufinaalin voitto 1990
Maitoahven

| Maitoahven |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Percoidei
Heimo::  Maitoahvenet  Lactariidae
Suku::  Lactarius  Valenciennes & Cuvier, 1833
Laji::  lactarius
Kaksiosainen nimi
 Lactarius lactarius  (Bloch & Schneider, 1801) 
Katso myös
   Maitoahven Wikispeciesissä   Maitoahven Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Maitoahven (Lactarius lactarius) on ahvenkaloihin kuuluva indopasifisella merialueella tavattava kala. Se on maitoahventen heimon (Lactariidae) ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Tyypillisesti maitoahvenet kasvavat noin 30 cm:n pituisiksi, mutta voivat saavuttaa 40 cm:n pituuden. Ruumiinmuodoltaan ne ovat melko suuripäisiä. Maitoahvenella on kaksi selkäevää; taempi selkäevä on suomupeitteinen ja sen ruodot ovat pehmeämmät. Myös peräevä on suomupeitteinen. Pyrstöevä on haarautunut. Maitoahvenen suomut ovat hopeanharmaat ja selässä sinertävänhohtoiset. Evät ovat vaaleankeltaiset. Suu on suuri ja kummassakin leuassa on kaksi hammasta. Alaleuka työntyy hieman yläleukaa pidemmälle.
Levinneisyys ja elintavat

Maitoahventen levinneisyys ulottuu Afrikan itärannikolta ja Persianlahdelta Tyynellemerelle Kiinan, Japanin, Australian ja Filippiinien rannikkoseuduille. Ne elävät parvissa matalissa vesissä. Ne ovat pääasiassa merikaloja, mutta menestyvät myös murtovedessä. Laji liikkuu lähellä pehmeitä pohjia. Maitoahvenen ravinto koostuu kaloista, kuten makrilleista sekä selkärangattomista pohjaeläimistä. Maitoahvenilla ei ole erityistä kutuaikaa. Naaras laskee kerrallaan 9 000 – 1 000 000 munaa.
Maitokala on hyvä ruokakala, jota myydään ja käytetään tuoreena. Pääasiallisesti kala kuitenkin kuivataan tai suolataan.
Maillard-reaktio

Leivän kuoren ruskea väri johtuu Maillard-reaktiossa muodostuvista väriaineista, melanoidiineista.
Louis Camille Maillard.
Maillard-reaktio on pelkistävien sokerien ja aminohappojen tai proteiinien välinen kemiallinen reaktio. Reaktio vaatii tapahtuakseen lämpöä, mikä osaltaan vaikuttaa siihen, että se tapahtuu esimerkiksi ruokien kypsentämisen yhteydessä. Maillard-reaktio tapahtuu vaiheittain, ja sen tuotteina muodostuu ruskeita väriaineita ja aromia tuottavia yhdisteitä, jotka tuovat useisiin elintarvikkeisiin väriä ja makua.
Historia

Ensimmäisen kerran Maillard-reaktion havaitsi ranskalainen Louis Camille Maillard, joka julkaisi havaintonsa vuonna 1912. Reaktion mekanismin selvittämiseen kului kuitenkin vielä yli 40 vuotta, ja lopulta selityksen reaktiolle esitti yhdysvaltalainen John E. Hodge vuonna 1953.
Reaktio

Maillard-reaktio tapahtuu vaiheittain. Ensimmäisessä vaiheessa pelkistävät sokerit reagoivat aminohappojen tai proteiinien vapaiden aminoryhmien kanssa muodostaen imiinin eli Schiffin emäksen. Tämä imiini tautomerisoituu muodostaen 1,2-enaminolin, joka isomeroituu Amadori-yhdisteeksi kutsuttavaksi ketoamiiniksi. Tämä Amadori-yhdiste hajoaa happamissa olosuhteissa muodostaen hydroksimetyylifurfuraalia, ja neutraaleissa tai emäksisissä olosuhteissa se hajoaa maltoliksi tai isomaltoliksi. Muita Maillard-reaktion tuotteina muodostuvia aromiyhdisteitä ovat furfuraali ja furfuryylialkoholi eli furfuroli, diasetyyli, asetoli, pyruvaldehydi ja glyoksaali. Maillard-reaktioissa Amadori-yhdisteitä muodostuu myös ruskeita väriaineita melanoidiineja, jotka ovat pyrroli- ja furaanirakenteisia yhdisteitä.
Maillard-reaktio voi olla myös epätoivottu elintarvikkeissa, koska se voi aiheuttaa väri- tai makuvirheitä tai heikentää valmisteen ravinnepitoisuutta. Esimerkiksi maitotuotteita kuumennettaessa maidon laktoosi ja laktuloosi voivat reagoida proteiinien lysiiniaminohappojen sivuketjun aminoryhmän kanssa ja pienemmissä määrin myös arginiinin, tryptofaanin ja histidiinin kanssa Maillard-reaktiolla. Näin muodostuneet Maillard-reaktion tuotteet, kuten laktulosyylilysiini ja furosiini, eivät imeydy ja täten maidon ihmiselle käyttökelpoinen aminohapposisältö heikkenee. Maidon käsittelyssä Maillard-reaktiota voi tapahtua pastöroinnin tai iskukuumennuksen yhteydessä.
Maillard-reaktion lisäksi toinen ei-entsymaattinen ruskistumisreaktio on karamellisoituminen, jossa reaktioon osallistuvat ainoastaan pelkistävät sokerit. Korkeammissa lämpötiloissa karamellisoituminen ja pyrolyysi ovat merkittävämpiä kuin Maillard-reaktio. Yli 180 °C lämpötiloissa Maillard-reaktion reaktiotuotteena syntyy akryyliamidia, joka on luokiteltu karsinogeeniseksi yhdisteeksi. Maillard-reaktion vaatima lämpötilan alaraja ei ole hyvin määritelty, mutta reaktioita tapahtuu myös huoneenlämpötilassa. Maillard-reaktioita tapahtuu myös ihmiskudoksessa ruumiinlämpötilassa. Ihmiskehossa tapahtuvat Maillard-reaktiot on yhdistetty useisiin ihmisen rappeuttaviin sairauksiin. Maillard-yhdisteet voivat toimia näille rappeuttaville sairauksille mahdollisesti altistavien kehittyneiden glykaation lopputuotteiden esiasteina.
Aiheesta muualla

Katri Riva, Maillard-reaktio ja proteiinit: Proteiinien lisäys porkkanapiirakoihin, Opinnäytetyö, Syksy 2012, Seinäjoen ammattikorkeakoulu
Magneetti

Magneettiset voimaviivat tankomagneetin ympärillä. Kuva on muodostettu ripottelemalla rautajauhetta magneetin päällä olevalle paperille.
Magneetti on kappale, joka luo ympärilleen magneettikentän.
Magneetit ovat kaksinapaisia. Napoja nimitetään S- ja N-navoiksi (engl. South ja North, etelä ja pohjoinen). Samannimiset magneetin navat hylkivät toisiaan ja erinimiset vetävät toisiaan puoleensa.
Kompassineulan N-napa on se, joka osoittaa kohti pohjoista, joten itse asiassa Maan pohjoinen napa onkin S-napa. Magneetin voimakkuutta kuvaa sen magneettinen momentti. Lisäksi magneetille voidaan määritellä napavoimakkuus, joka saadaan jakamalla magneettinen momentti sen napojen välisellä etäisyydellä.
Magneetti voi olla kestomagneetti tai sähkömagneetti. Kestomagneetteja voidaan valmistaa teräksestä, ja ne pysyvät magneettisina hyvinkin kauan. Useimmiten käyttökelpoisen sähkömagneetin muodostavat rautainen kappale ja sen ympärille käämiksi kierretty sähköjohdin. Se tulee magneettiseksi, kun johtimessa kulkee sähkövirta, mutta virran lakattua rautasydämeen jää vain heikkoa jäännösmagnetismia. Periaatteessa sähkömagneetin muodostaa jo mikä tahansa sähkövirta, joka kulkee tiettyä reittiä pitkin. Sähkövirtaa ympäröivä magneettikenttä on sitä voimakkaampi, mitä suurempi reitin läpi kulkeva sähkövirta on. Tällä tavoin ensimmäiset todisteet magnetoitumisen ja liikkuvan varauksen välisestä suhteesta löysi vuonna 1820 tanskalainen tiedemies Hans Christian Ørsted, joka havaitsi kompassineulan heilahtelun virtajohdon lähellä.
Sanan alkuperä

Sana magneetti johtuu Vähässä-Aasiassa (nyk. Turkissa) sijaitsevan Manisan kaupungin vanhasta nimestä Magnesia ad Sipylum. Kaupungin läheisyydestä löydettiin vanhalla ajalla voimakkaasti magneettista rautamalmimineraalia, magnetiittia. Nimen on myös väitetty tulleen Magnesian alueesta Thessaliassa, ja asiasta on ollut aikojen kuluessa siis erimielisyyttä.
Taivaankappaleet magneetteina

Auringon ja planeettojen magneettikentät syntyvät niiden sisällä tapahtuvista monimutkaisista sulan aineen virtauksista, jotka ovat seurauksia eri pyörimisnopeuksista eri etäisyyksillä kappaleen ytimestä. Maan magneettiset navat eivät ole tarkasti pyörimisliikkeen napojen kohdalla. Tämä onkin huomioitava esimerkiksi navigoinnissa. Lisäksi maan magneettikentän pohjoisnapa on lähellä maantieteellistä etelänapaa ja päinvastoin.
Magnetoituminen

Herkästi magnetoituvia aineita ovat ferromagneettiset ja ferrimagneettiset aineet. Tunnetuin niistä on rauta, mutta myös nikkeli, koboltti sekä eräät maametallien yhdisteet ovat ferromagneettisia huoneenlämmössä. Lisäksi luonnossa esiintyy joitain ferrimagneettisia yhdisteitä. Sellaisia ovat muun muassa eräät rautapitoiset malmit, kuten magnetiitti.
Magneettikenttä muodostuu magneetissa, kun malmin yksittäisten atomien magneettiset momentit järjestäytyvät samansuuntaisesti esimerkiksi ulkoisen magneettikentän ohjaamina. Magneettisesta malmista voidaan tulkita sen syntyaika ja -paikka sekä magneettikentän suunta.
Toisin sanoen ferromagneettiset kappaleet magnetoituvat toisen magneetin lähellä. Ns. magneettisesti kovissa aineissa, kuten teräksessä, näin aikaansaatu magneettisuus on pysyvää, magneettisesti pehmeissä aineissa se taas heikkenee nopeasti, kun ulkoinen magneettikenttä on poistettu. Magneettisuus voidaan poistaa esimerkiksi lämmittämällä tai kuumentamalla sitä, jolloin siitä tulee paramagneettinen.
Sovelluksia

Magnetismilla on keskeinen merkitys modernissa, pitkälti sähkön hyödyntämiseen perustavassa yhteiskunnassa, sillä magneettiset ilmiöt liittyvät kiinteästi varaukseen ja sähkövirtaan.
Magneetteja käytetään yleisesti hyödyksi monissa erilaisissa jokapäiväisissä esineissä. Eräs kaikkein yksinkertaisin, mutta samalla historiallisesti varsin merkittävä magneetin sovellus on kompassi. Muita jokapäiväisiä sovelluksia ovat esimerkiksi sähkögeneraattorit, sähkömoottorit, muuntajat, kaiuttimet ja erilaiset magneettiset tiedontallenteet kuten kiintolevyt, C-kasetit ja VHS-kasetit. Näin ollen myös sellaiset yhteiskunnan toiminnot kuten energiantuotanto ja -siirto, viestintä ja tietotekniikka perustuvat magneettisiin ilmiöihin.lähde?
Myös lääketiede hyödyntää magneettisia ilmiöitä magneettikuvauksessa.
Yksinapainen magneetti

Vuonna 2014 julkaistiin tieto, että tutkimusryhmä oli onnistunut luomaan synteettisen yksinapaisen magneetin eli magneettisen monopolin. Koe toteutettiin Aalto-yliopiston tekniikan tohtorin Mikko Möttösen kehittämällä menetelmällä yhdysvaltalaisessa Amhearst Collegessa, ja tulokset mallinnettiin Aalto-yliopistossa. Luonnollisen yksinapaisen magneetin avulla voitaisiin luoda todella voimakkaita magneettikenttiä, joita tarvitaan muun muassa fuusiovoimaloissa. Nykyisin niiden luomiseen tarvitaan runsaasti sähköä.
Kirjallisuutta

Livingston, James D.: Käyttövoima: Magneettien luonnollinen magia.  ((Driving force, the natural magic of magnets, 1996.) Suomentanut Kimmo Pietiläinen)  Helsinki:  Terra Cognita, 1997.  ISBN 952-5202-06-2
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hevosenkenkämagneetti
Kuuntelija

Kuuntelija (ruots. Lyssnerskan) on Tove Janssonin novellikokoelma vuodelta 1971. Siinä on 18 novellia. Monissa sen novelleissa käsitellään yksinäisyyden eri muotoja ja toisen ihmisen kohtaamisen vaikeutta.
Kristiina Kivivuoren suomennos ilmestyi vuonna 1972.
Kokoelmassa on seuraavat novellit: Kuuntelija; Hiekkaa tuodaan; Lastenkutsut; Nukkuva mies; Mustavalkoista; Kirje palvotulle; Rakkauskertomus; Toinen; Keväällä; Hiljainen huone; Myrsky; Harmaata duchessea; Ehdotus johdannoksi; Susi; Sade; Räjäytys; Lucion ystävät; Orava.
Magneettikenttä

Rautasirut ovat kääntyneenä magneettikenttäviivojen mukaisesti.
Magneettikenttä on voimaan liittyvä ilmiö, joka aiheutuu  sähkövirrasta tai sähkökentän muutoksista. Magneettisten metallinkappaleiden, maan ja useimpien muiden taivaankappaleiden ympärillä on heikko luontainen magneettikenttä, ja sähköverkko sekä siihen yhdistetyt sähkölaitteet tuottavat ympärilleen keskivahvan tai voimakkaan magneettikentän.
Tasavirta synnyttää staattisen magneettikentän ja ajallisesti vaihteleva vaihtovirta pulssimuotoisen. Magneettisten aineiden eli niin sanottujen pysyvien magneettien sisältämillä elektroneilla on luontainen magneettikenttä, jotka synnyttävät niin sanotun nettomagneettikentän.
Magneettikenttä aiheuttaa liikkuviin varauksiin voiman, joka on kohtisuorassa sekä varauksen liikesuuntaa että magneettikenttää vastaan. Kenttä pyrkii myös kääntämään kompassinneulan ja elimistön magnetiittihiukkasten kaltaiset magneetit kentän suuntaisiksi lähde?.
Ainakin linnut, mehiläiset, lohet, lepakot, valaat ja kilpikonnat (sekä mahdollisesti monet muut eläimet) kykenevät  suunnistamaan maan magneettikentän avulla. Lisäksi vuosina 2017 ja 2019 julkaistuissa tutkimuksissa on havaittu, että joidenkin ihmisten aivosähkökäyrä reagoi maan magneettikenttään samalla tavoin kuin ympäristön tietoisesti aistittavissa oleviin ärsykkeisiin. Koirat aistivat niin hyvin magneettikenttiä, että ne voidaan jopa kouluttaa etsimään magneetteja.
Magneettikentän suuntaa ja suuruutta kuvataan joko magneettivuon tiheydellä B tai magneettikentän voimakkuudella H. Magneettivuon tiheyden yksikkö SI-järjestelmässä on tesla.   Vanhempi CGS-järjestelmän mukainen yksikkö oli gauss.
Magneettikentän merkitys maan eliöille

Monet eliöt kykenevät suunnistamaan maan magneettikentän avulla. Esimerkiksi linnut suunnistavat magneettiaistiksi kutsutun kemiallisen kompassinsa avulla, joka perustuu niin sanotulle radikaaliparien mekanismille. Valonsäteiden tuottamat fotonit irrottavat siinä elektroneja linnun silmän verkkokalvon kryptokromiproteiini-nimisestä reseptorimolekyylistä. Tällöin syntyy Maan magneettikentän suunnalle herkkiä vapaaradikaalipareja eli yhdisteitä, jossa on pariton elektroni tai vapaa valenssi. Verkkokalvon kryptokromiproteiinin absorboidessa valoa sen flaviiniadeniinidinukleotidissa syntyy vapaa radikaalipari, jonka toinen elektroni siirtyy 1,5 nanometrin päässä sijaitsevaan aminohappoon. Radikaalin parin elektronit muodostavat lomittuneine   elektroneineen koherentin kvanttitilan, jonka aikana linnun aivot vertaavat vapaan radikaaliparin elektronien välistä suuntaa Maan  magneettikentän kenttäviivojen suunnan kanssa. Kyseinen suuntakulma vaikuttaa siihen, kuinka nopeasti vapaa radikaalipari palaa neutraaliksi kryptokromiproteiiniksi lähettäen signaalin linnun hermojärjestelmään. Linnut kykenevät määrittämään myös magneettikentän  voimakkuuden hyödyntämällä nokassaan ja korvissaan sijaitsevia nanokokoisia magnetiittipalloja ja -kiteitä.
Kenttävoimakkuuksia

Magneettikuvauslaitteissa käytetään noin 100 000 kertaa maapallon magneettikenttää voimakkaampia magneetteja.
Esimerkkejä magneettivuon tiheydestä erilaisissa magneettikentissä:
Maan magneettikenttä 25–50 μT (mikroteslaa) (0,25–0,5 gaussia)
Jupiter 400 μT eli 0,0004 T
pieni magneetti 0,01 T
auringonpilkku 0,15 T (eräs arvio jopa 0,3 T)
magnetar (nopeasti pyörivä magneettinen neutronitähti) 100 GT
Yhtälöitä

Magneettikentän (vuontiheys B) kohdistama voima hiukkaseen, joka liikkuu nopeudella v ja jonka varaus on q:
Nopeudella v liikkuva hiukkanen, jolla on sähkövaraus q, aiheuttaa ympärilleen magneettikentän, jonka magneettivuon tiheys etäisyydellä r on
Magneettikentän kohdistama voima johtimeen, jossa kulkee virta I on
Biot-Savartin laki eli virtajohtimen, jossa kulkee virta I, aiheuttama magneettivuon tiheys etäisyydellä r:
missä  \mu _{o} on magneettivakio eli tyhjiön permeabiliteetti.
Ampèren laki:
Ampere-Maxwellin laki:
Gaussin laki magneettikentille:
Faradayn induktiolaki, joka osoittaa, miten muuttuva magneettikenttä B saa aikaan pyörteisen sähkökentän E:
Esimerkkejä

Suoran virtajohtimen synnyttämä magneettikenttä.
Amperen lain mukaan minkä tahansa suljetun polun C läpi kulkeva virta I aiheuttaa magneettikentän, jonka suuruus on
\oint _{C}\mathbf {H} \cdot dl={\mbox{I}}.
Kun tarkastellaan (kuvitteellista) ympyrän muotoista polkua, joka on johtimesta etäisyyden R päässä saadaan polkuintegraalista
\mathbf {H} \cdot 2\pi R={\mbox{I}}.
Magneettikenttä etäisyydellä R on siis
\mathbf {H} ={\frac {\mbox{I}}{2\pi R}}.
Magneettikentän suunta saadaan oikean käden säännöllä: kun oikea käsi asetetaan johtimen ympärille siten, että peukalo osoittaa virran kulkusuuntaan, magneettikentän kenttäviivat kiertävät johdinta sen ympärillä olevien sormien suuntaisesti.
Koska magneettikentään asetettuun johtimeen kohdistuu voima, joka riippuu magneettikentän voimakkuudesta ja johtimessa kulkevasta virrasta, kahden virtajohtimen asettaminen vierekkäin aiheuttaa kumpaankin joko niitä erilleen työntävän tai yhteen vetävän voiman riippuen siitä ovatko johtimien virran samansuuntaiset vai erisuuntaiset. Tämä voima riippuu vain johtimissa kulkevasta virrasta, johdinten etäisyydestä ja väliaineen permeabiliteetistä. Siksi ampeeri, sähkövirran yksikkö SI-järjestelmässä, on määritelty tämän ilmiön avulla.
Kirjallisuutta

Lindell, Ismo; Sihvola, Ari: Sähkömagneettinen kenttäteoria 1. Staattiset kentät.  Helsinki:  Otatieto, 2013.  ISBN 978-951-672-354-2
Voipio, Erkki: Sähkö- ja magneettikentät.  (Moniste 381)  Espoo:  Otakustantamo, 1987.  ISBN 951-672-038-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Magneettikenttä Wikimedia Commonsissa
Opetusvideoita aiheesta Opetus.tv-sivustolla
Maipún taistelu

Maipún taistelu käytiin José de San Martínin johtaman Andien armeijan ja espanjalaisjoukkojen välillä Chilen itsenäisyyssodan aikana 5. huhtikuuta 1818. Taistelu päättyi espanjalaisten etenemisen kohti Santiagoa pysäyttäneen Andien armeijan voittoon.
Tausta

José de San Martín oli syntynyt Espanjalaiseen perheeseen nykyisessä Argentiinassa ja matkusti myöhemmin Espanjaan, jossa hänestä tuli Espanjan armeijan eversti. Hän osallistui taisteluihin Pohjois-Afrikassa ja Pyreneiden niemimaan sodassa Napoleonia vastaan. Napoleonin kukistettua Espanjan kuningaskunnan San Martín palasi kotimaahansa, jossa oli kahta vuotta aiemmin syttynyt kapina Espanjan valtaa vastaan. Valistusaatteiden innoittamasta ennen kuningaskuntaa kannattaneesta San Martínista tuli Etelä-Amerikan maiden itsenäisyyden kannattaja. Hän liittyi Argentiinan armeijaan muodostaen Andien armeijan Mendozassa lähellä Espanjan hallitsemaa Chileä. Chile kävi omaa itsenäisyyssotaansa kenraali Bernardo O’Higginsin johdolla ja helmikuussa 1817 San Martínin Andien armeija marssi tämän avuksi Chileen voittaen nopeasti espanjalaiset Chacabucon taistelussa. Espanjalaiset vetäytyivät kohti etelää ja San Martín vapautti Santiagon kaupungin.
Keväällä 1818 Espanja lähetti joukkojensa avuksi vahvistuksia ja kenraali Manuel Osorion johdolla 4 600 sotilasta alkoivat edetä jälleen pohjoiseen espanjalaisvallan palauttamiseksi. He ottivat voiton O’Higginsin komentamista joukoista edeten kohti Santiagoa. San Martínin johtamat joukot kohtasivat heidät lähellä Maipún kaupunkia Maipojoen pohjoispuolella. Komennossaan San Martínilla oli 5 400 ratsu- ja jalkaväen sotilasta, joista jälkimmäisten suuren osan muodostivat vapautetut mustat orjat.
Taistelu

San Martínin usein käyttämä taktiikka oli omaksuttu Aleksanteri Suurelta. Hän oli sijoittanut ratsuväkensä joukkojensa oikealle siivelle ja jalkaväen keskustaan ja vasemmalle. Näiden joukkojen takana oli vielä ratsuväen reservi. Ratsuväen tarkoitus oli tehdä viistorintamahyökkäys vihollisen vasenta siipeä vastaan reservin hyökätessä samalla näiden selustaan. Taistelu alkoi 5. huhtikuuta ja San Martínin krenatöörien onnistui murtaa useiden rynnäkköjen jälkeen espanjalaisten vasen siipi. Oikea siipi piti kuitenkin puolensa ja aiheutti Andien armeijalle suuret tappiot. San Martín määräsi kolme pataljoonaa tekemään hyökkäyksen oikeaa siipeä vastaan, joka sekin murtui lopulta. Espanjalaisia komentanut Osorio pakeni ja muut espanjalaiset olivat nyt piiritettyinä. Suurin osa sai surmansa tai otettiin vangeiksi.
Seuraukset

Espanjalaiset olivat menettäneet noin 2 000 miestä kuolleina ja 2 000 vankeina. Andien armeijan tappiot olivat yhteensä noin 1 000 miestä. Chile vapautui siirtomaavallasta, mutta San Martín kyllästyi myöhemmin poliittiseen juonitteluun. Neljä vuotta Maipún taistelun jälkeen hän erosi tehtävistään armeijan komentajana ja osittain vapauttamansa Perun hallituksesta. Hän matkusti Eurooppaan vuonna 1824 ja kuoli Boulognessa vuonna 1850. Sittemmin häntä on kuitenkin pidetty sankarina niin Chilessä, kuin muissa Etelä-Amerikan maissakin.
José de San Martín ja Bernardo O’Higgins Maipússa.
Maitorauhanen

Poikkileikkaus maitoa tuottavasta rinnasta.
Maitorauhanen (lat. glandula mammaria) on avoeritteinen rauhanen, joka kuuluu ihon rauhasiin.  Maitorauhaset erittävät synnytyksen jälkeisenä aikana maitoa. Maitorauhasia on naaraalla yleensä parillinen määrä. Esimerkiksi lehmällä maitorauhasia on neljä kun taas ihmisellä niitä on kaksi, vaikkakin joillakin pussieläimillä niitä on 27 kappaletta, joka on suurin havaittu kappalemäärä. Lehmällä maitorauhaset ovat niin tiiviisti yhteydessä toisiinsa, että niitä kutsutaan yhteisnimellä utareet.
Maitorauhasten rakenne

Maitorauhaset koostuvat erillisistä lohkoista, joita yhdistää sidekudoksinen väliseinä.
Maitorauhasten kehittyminen

Maitorauhaset ovat kehittyneet alun perin suurista hikirauhasista, jotka ovat peräisin ihon orvaskedestä. Murrosiässä maitorauhasiin alkaa kertyä rasvakudosta ja lisäksi niiden tiehytjärjestelmä laajenee. Maitorauhasten lopullinen kehittyminen tapahtuu kuitenkin raskauden aikana, jolloin maitorauhaskudos on vallitsevana rakenteena. Maidon erittymisen loputtua maitorauhaskudos korvautuu vähitellen sidekudoksella.
Mahlunjärvi

| Mahlunjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Saarijärvi
Koordinaatit:  62°40′13″N, 25°04′34″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Mahlunjärven alue (14.62)
Lasku-uoma:  Riekonkoski Saarijärveen
Järvinumero:  14.621.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  121,5 m  
Pituus:  6,7 km  
Leveys:  4 km  
Rantaviiva:  33,195 km  
Pinta-ala:  7,13617 km²  
Tilavuus:  0,03941596 km³  
Keskisyvyys:  5,52 m  
Suurin syvyys:  28 m  
Valuma-alue:  2 132,64 km²  
Saaria:  5 
:  Papinsaari
 fiMahlunjärvi 
Mahlunjärvi on Keski-Suomessa Saarijärvellä Mahlun lähellä  sijaitseva järvi.