stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Seattle Metropolitans

| Seattle Metropolitans |
| --- | --- |

Perustettu:  1915
Lakkautettu:  1924
Kaupunki:   Seattle, Washington
Kotiareena:  Seattle Ice Arena
Sarjataso:  PCHA
Värit:                
Mestaruudet:  1 (1917)
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Seattle Metropolitans oli Pacific Coast Hockey Associationissa pelannut yhdysvaltalainen jääkiekkoseura. Se perustettiin vuonna 1915 ja lopetti toimintansa 1924. Metropolitans voitti Stanley Cupin vuonna 1917 kaatamalla loppuottelusarjassa NHL:n mestarin Montreal Canadiensin 3–1. Joukkue eteni loppuotteluihin myös vuosina 1919 ja 1920. Vuoden 1919 finaalit jäivät pelaamatta espanjantautipandemian vuoksi ja vuonna 1920 joukkue hävisi Ottawa Senatorsille.
Seattle teki paluun kiekkokartalle pelaamalla samalla ensimmäistä kertaa NHL:ssä kaudesta 2021–2022 alkaen. Uusi joukkue kantaa nimeä Seattle Kraken.
Seattle Metropolitans noin vuosilta 1919–1921. Takarivissä: Pete Muldoon, Bobby Rowe, Charles Tobin, Hugh "Muzz" Murray, ei tiedossa, Roy Rickey, Harry "Hap" Holmes. Eturivissä: Jack Walker, Frank Foyston, Bernie Morris, Jim Riley.
Seepramangusti

| Seepramangusti |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Alalahko::  Feliformia
Heimo::  Mangustit Herpestidae
Suku::  Aitomangustit Mungos
Laji::  mungo
Kaksiosainen nimi
 Mungos mungo  (Gmelin, 1788) 

Alalajit
 16 alalajia  
Katso myös
   Seepramangusti Wikispeciesissä   Seepramangusti Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Seepramangusti (Mungos mungo) on mangustien heimoon kuuluva nisäkäslaji. Eläimen selässä on vaakasuorassa olevia raitoja. Seepramangusti on 30–45 cm pitkä ja painaa 1,5–2,5 kg. Se on päiväaktiivinen. Sitä tavataan Keski- ja Etelä-Afrikassa. Se syö enimmäkseen hyönteisiä. Naaraan tiineys kestää 2 kuukautta ja pesueessa on korkeintaan neljä poikasta. Seepramangusti on laumaeläin ja lauman kaikki naaraat voivat imettää kaikkia poikasia.
Scott LaFaro

Rocco Scott LaFaro (3. huhtikuuta 1936 – 6. heinäkuuta 1961) oli 1900-luvun jazzmusiikin merkittävimpiä kontrabasisteja.
LaFaro syntyi Newarkissa New Jerseyssä ja kasvoi musikaalisessa perheessä (hänen isänsä soitti monissa big bandeissä). Hän aloitti pianonsoiton ollessaan vielä peruskoululainen ja vaihtoi tenorisaksofoniin siirtyessään high schooliin. Hän alkoi soittaa kontrabassoa vasta collegeen menoa edeltävänä kesänä, koska musiikin pääaineopiskelijoilta vaadittiin jousisoittimen hallintaa. Kolmen kuukauden collegessa olon jälkeen LaFaro päätti keskittyä kontrabassoon.
LaFaro meni collegeen opiskellakseen musiikkia, mutta keskeytti sen toisen vuoden alussa liittyessään Buddy Morrowin big bandiin. Hän jätti kouluympyrät soitettuaan eräällä Yhdysvaltain kattavalla kiertueella ja päätti kokeilla onneaan Los Angelesin musiikkiympyröissä. Siellä hän tuli nopeasti tunnetuksi yhtenä parhaista nuorista kontrabasisteista. Vuonna 1959, monien esiintymisen jälkeen muun muassa Chet Bakerin, Percy Heathin, Victor Feldmanin, Stan Kentonin ja Benny Goodmanin kanssa, LaFaro liittyi Miles Davisin sekstetin juuri jättäneen Bill Evansin trioon. Juuri yhtyeen pianistin Evansin ja rumpali Paul Motianin kanssa LaFaro kehitti omintakeisen vastamelodioihin ja rytmisiä vapauksia sisältävän tyylinsä,selvennä joka oli hänen soitolleen luonteenomaista. Myös Ornette Coleman työskenteli hänen kanssaan noihin aikoihin.
LaFaro kuoli auto-onnettomuudessa kesällä 1961 Flintissä lähellä New Yorkin Genevaa kaksi päivää sen jälkeen, kun hän oli soittanut Stan Getzin kanssa Newportin jazzfestivaaleilla. Vaikka hän esiintyi julkisesti vain kuusi vuotta, 1955–1961, hänen innovatiivinen lähestymistapansa bassonsoittoon on muokannut basson roolia jazzissa ja innostanut lukuisia basisteja hänen jälkeensä.
Diskografiaa

Ornette Coleman
Free Jazz: A Collective Improvisation (Atlantic, 1961)
Ornette! (Atlantic, 1962)
The Art of the Improvisers (Atlantic, 1970)
Twins (Atlantic, 1971)
Bill Evans
Portrait in Jazz (Riverside, 1960)
Explorations (Riverside, 1961)
Sunday at the Village Vanguard (Riverside, 1961)
Waltz for Debby (Riverside, 1962)
Booker Little
Booker Little (Time, 1961)
Hampton Hawes
For Real (Contemporary, 1958)
Victor Feldman
The Arrival of Victor Feldman (Contemporary Records, 1958)
Latinsville! (Contemporary, 1958)
Stan Getz and Cal Tjader
Stan Getz with Cal Tjader (Fantasy, 1958)
Pat Moran
Pat Moran Trio (Bethlehem Records, 1957)
Tony Scott
Sung Heroes (Sunnyside, 1959)
John Lewis
Jazz Abstractions (Atlantic, 1960)
Aiheesta muualla

Scott LaFaron diskografia
Valokuva
Shu

Shu kuvattuna pitelemässä taivasta päänsä yläpuolella.
Shu kuvattuna erottamaan taivaanjumalatar Nutia aviomies-veljestään Gebistä.
Shu oli muinaisessa Egyptissä palvottu ilman jumala. Hänen palvontansa keskittyi pääasiallisesti Heliopoliin ympäristöön.
Shu kuvattiin usein miehenä, jolla oli sulka päässään tai vaihtoehtoisesti leijonapäisenä miehenä. Monissa hautamaalauksissa hänet kuvataan pitämässä Gebiä (maa) ja Nutia (taivas) erillään. Shu kuvasti symbolisesti ilmaa.
Heliopoliin enneadissa Shu on luojajumala Atumin luoma poika. Hän nai sisarensa Tefnutin ja heidän avioliitostaan syntyvät Geb ja Nut.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alchin, Linda: Shu, god of Egypt Ancient Egyptian Gods and Goddesses.  2015. Viitattu 29.7.2018.
The God: Shu Egyptian Witchcraft. Viitattu 29.7.2018.
Moulton, Sunday: Ancient Egyptian God Shu: Myth, Symbol & Facts study.com. Viitattu 29.7.2018.
Mai: The Ancient Egyptian God Shu Ancient Egypt. Arkistoitu 29.7.2018. Viitattu 29.7.2018.
Saros-jakso

Saros-jakso on 18 vuotta, 11 vuorokautta ja 8 tuntia kestävä jakso, jonka kuluttua auringon- ja kuunpimennykset toistuvat suunnilleen samankaltaisina ja samassa järjestyksessä. Yhden tällaisen jakson kuluttua pimennyksestä Aurinko, Maa ja Kuu ovat toisiinsa nähden sikäli samassa asennossa, jolloin edellisen pimennyksen tapahtumapaikasta tietty matka länteen tapahtuu toinen samankaltainen pimennys. Yhden Saros-jakson välein tapahtuvien pimennysten muodostamaa sarjaa sanotaan Saros-sarjaksi.
Historia

Kaldealaiset tähtitieteilijät tunsivat Saros-jakson jo Uus-Babylonian valtakunnan aikana noin 600 eaa.  Myöhemmin vanhalla ajalla sen mainitsivat muun muassa Hipparkhos, Plinius vanhempi teoksessaan Naturalis historia (II.10[56]) sekä Ptolemaios teoksessaan Almagest, joskin toisilla nimillä. Jakson nimi johtuu sumerilais-babylonialaisesta mittayksikön nimestä sar, jota käytettiin myös lukusanana merkitsemään lukua 3 600. Termiä saros-jakso käytti pimennysjaksosta ensimmäisenä Edmond Halley vuonna 1691, ja se perustui 1000-luvulla laadittuun bysanttilaiseen sanakirjaan, Sudaan. Nimi on säilynyt, vaikka jo Guillaume Le Gentil huomautti vuonna 1756, että se perustui itse asiassa väärinkäsitykseen.
Saros-jakson osoitin oli mukana Antikytheran koneessa, joka valmistettiin noin 150–100 eaa.
Saros-sarja

Saros-jakso perustuu siis siihen, että 223 synodista kuukautta on likipitäen yhtä pitkä kuin 242 drakoniittista tai 239 anomalistista kuukautta.  Koska näin kuitenkin on vain likipitäen, kaksi ajallisesti yhden Saros-jakson päässä toisistaan sattuvaa pimennystä poikkeavat hieman toisistaan. Erityisesti paikka, jossa Kuu ja Aurinko ovat konjunktiossa, on yhden jakson kuluttua noin 0,5° lännempänä kuin edellisellä kerralla. Yhden Saros-jakson päässä toisistaan sattuvat pimennykset muodostavat Saros-sarjan, joka kestää noin 1 200–1 600 vuotta. Tätä pidemmän ajan kuluttua pimennykset eivät enää satu samassa vaiheessa Saros-jaksoa.
Jokainen Saros-sarja alkaa osittaisella pimennyksellä, ja aina yhden Saros-jakson kuluttua Kuu on siirtynyt joko hieman pohjoisemmaksi (laskevassa solmussa) tai etelämmäksi (nousevassa solmussa). Tämän vuoksi Saros-sarjan avulla ei voida laskea mielivaltaisen kaukaisessa menneisyydessä tai tulevaisuudessa sattuvia pimennyksiä.
Saros-sarjoista käytetään järjestysnumeroita, joka perustuvat siihen, ovatko kyseessä auringon- vai kuunpimennykset ja tapahtuvatko ne Kuun radan laskevassa vai nousevassa solmussa. Parittomia käytetään nousevassa solmussa, parillisia laskevassa solmussa tapahtuville auringonpimennyksille. Kuunpimennysten osalta käytäntö on päinvastainen. Jokainen tällainen sarja alkaa ja päättyy joskus. Vuonna 2003 oli meneillään 39 auringonpimennysten muodostamaa sarjaa, joiden numerot olivat välillä 117–155, kun taas kuunpimennysten muodostamia sarjoja oli meneillään 41. Toisin sanoen yhden Saros-jakson kuluessa sattuu 39 auringon- ja 41 kuunpimennystä.
Saros-sarja > Esimerkki: Kuunpimennysten Saros-sarja 131

| --- | --- |
10. toukokuuta 1427 (juliaaninen kalenteri): Ensimmäinen puolivarjopimennys  (varjon eteläreuna)
…6 väliin jäävää puolivarjopimennystä jätetty pois…
25. heinäkuuta 1553 (juliaaninen kalenteri): Ensimmäinen osittainen
…19 väliin jäävää osittaista kuunpimennystä jätetty pois…
22. maaliskuuta 1932  Sarjan viimeinen osittainen: 12.32 UTC
2. huhtikuuta 1950  Ensimmäinen täydellinen: 20.44 UTC
13. huhtikuuta 1968: 4.47 UTC
24. huhtikuuta 1986: 12.43 UTC
4. toukokuuta 2004: 20.30 UTC
16. toukokuuta 2022  Ensimmäinen keskeinen: 4.11 UTC
26. toukokuuta 2040: 11.45 UTC
6. kesäkuuta 2058: 19.14 UTC
17. kesäkuuta 2076 Keskeinen: 2.37 UTC
28. kesäkuuta 2094: 9.59 UTC
8. heinäkuuta 2112: 17.16 UTC
21. heinäkuuta 2130: 0.34 UTC
31. heinäkuuta 2148: 7.51 UTC
11. elokuuta 2166: 15.11 UTC
21. elokuuta 2184: 22.32 UTC
3. syyskuuta 2202 Sarjan viimeinen täydellinen: 5.59 UTC
13. syyskuuta 2220 Ensimmäinen osittainen: 
…18 väliin jäävää osittaista pimennystä jätetty pois…
9. huhtikuuta 2563: Viimeinen osittainen täysvarjopimennys
…7 väliin jäävää puolivarjopimennystä jätetty pois….
7. heinäkuuta 2707: Viimeinen puolivarjopimennys  (varjon pohjoisreuna)
Tämä sarja käsittää kaikkiaan 72 kuunpimennystä. Sarja alkoi vuonna 1427 osittaisella puolivarjopimennyksellä, jossa Maan puolivarjon eteläreuna kosketti Kuuta sen ollessa lähellä laskevaa solmua. Tämän jälkeen varjo siirtyi kerta kerralta pohjoisemmaksi, kunnes vuonna 1950 tässä sarjassa tapahtui ensimmäinen täydellinen kuunpimennys. Tämän jälkeen seuraavien 252 vuoden aikana sattuu yhden Saros-jakson välein joukko täydellisiä kuunpimennyksiä. Vuonna 2220 on kyseessä jälleen osittainen pimennys, ja sarjan viimeinen osittainen  pimennys sattuu vuonna 2707. Saros-sarja 131 kestää siis kaikkiaan 1 280 vuotta.
Aiheesta muualla

Nasan sivusto pimennyksistä
Tietoa 11 898 auringonpimennyksestä viidentuhannen vuoden kuluessa
Tietoa 12 064 kuunpimennyksestä viidentuhannen vuoden aikana
Pimennykset ja Saros-jakso
Eclipse Search – Tietoa pimennyksistä 5 000 vuoden ajalta, haettavissa tyypin, suuruuden, Saros-jaksonumeron tai vuosiluvun avulla
Saros-sarja 131 taulukkona
Nasan yhteenveto Saros-sarjoista 1–175 Archive.org
Kuun rata-arvoja.
Scott Draper

| Scott Draper> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. kesäkuuta 1974 (ikä 50)
Kansalaisuus:   Australia
Tennispelaaja
Pituus:  178 cm
Paino:  77 kg
Kätisyys:  vasen
Ammattilaisena:  1993–
Palkintorahat:  1 594 598 USD
Kaksinpeli
Paras sijoitus:  42. (10.5.1999)
Turnausvoittoja:  1
Voitot/tappiot:  107–129
Grand Slam -turnauksissa
Australian avoimet:  3. kierros (1997)
Ranskan avoimet:  4. kierros (1995, 1996)
Wimbledon:  2. kierros (1998, 2002, 2003)
Yhdysvaltain avoimet:  4. kierros (1997)
Nelinpeli
Voitot/tappiot:  26–47
Aiheesta muualla
ITF
ATP
Scott Draper (s. 5. kesäkuuta 1974 Brisbane) on australialainen entinen tennispelaaja. Parhaimmillaan hän oli kaksinpelissä ATP-listan sijalla 42 toukokuussa 1999. Urallaan hän voitti yhden ATP-turnauksen kaksinpelissä.
Grand Slam -turnauksissa Draper pääsi parhaimmillaan neljännelle kierrokselle Ranskan avoimissa 1995 ja 1996 sekä Yhdysvaltain avoimissa 1997. Ranskan avoimissa 1995 hän hävisi neljännen kierroksen ottelunsa Renzo Furlanille ja vuonna 1996 maailmanlistan ykköselle, Pete Samprasille. Yhdysvaltain avoimissa 1997 hän hävisi Jonas Björkmanille.
Draper voitti urallaan yhden ATP-turnauksen kaksinpelissä ja oli lisäksi loppuottelussa kahdesti. Voitto tuli Queen's Clubin turnauksessa kesäkuussa 1998. Turnauksen alkaessa hän oli maailmanlistan sijalla 108. Toisella kierroksella hän voitti maailmanlistan kuutosen, Patrick Rafterin, ja loppuottelussa Laurence Tielemanin.
Vuonna 2005 Draper voitti Australian avointen sekanelinpelin Samantha Stosurin kanssa. Junioriurallaan Draper voitti Wimbledonin nelinpeliturnauksen.
Draper teki debyyttinsä golfin ammattilaistason kilpailussa tammikuussa 2005. Hän pelasi samaan aikaan sekä tennistä Melbournessa että golfia Victoriassa. Kesällä 2005 Draper pelasi viimeisen tennisottelunsa. Vuonna 2007 hän toimi Australian avointen ajan Lleyton Hewittin valmentajana. Huhtikuussa 2009 Draper joutui lopettamaan golfin pelaamisen selkävamman vuoksi.
Turnausvoitot kaksinpelissä

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # | Päivä | Turnaus | Kenttä | Loppuotteluvastustaja | Tulos |
| 1. | 8. kesäkuuta 1998 | Queen's Club, Englanti | Ruoho |  Laurence Tieleman | 7–6, 6–4 |
Aiheesta muualla

Scott Draper ATP:n sivuilla
Scott Draper PGA:n sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Shastan pato

Shastan pato
Shastan pato (engl. Shasta Dam) on Sacramentojoessa Kaliforniassa sijaitseva kaaripato, jonka omistaa U.S. Bureau of Reclamation. Osana Central Valley Projectia se muodostaa Shastan tekojärven. Rakentaminen aloitettiin 1938 ja pato valmistui 1945.
Voimalaitos tuottaa 584 000 kilowattia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Shastan pato Wikimedia Commonsissa
Siffinin taistelu

Siffinin taistelu. Kuva 1300-luvulta.
Siffinin taistelu. Persialainen miniatyyrikuva vuodelta 1516
Siffinin taistelu käytiin islamilaisen historiankirjoituksen mukaan vuonna 657 Eufrates -virran luona Raqqan lähellä. Se oli Kamelitaistelun jälkeen toinen suuri yhteenotto muslimien ensimmäisessä fitnassa eli sisällissodassa. Siinä vastakkain olivat neljäs oikeaanjohdettu kalifi Ali ibn Abi Talib ja Syyrian kuvernöörinä toiminut vallantavoittelija Muawija. Kukistaakseen Syyrian kapinan Ali oli marssinut Eufratin yläjuoksulle, missä käyty taistelu jäi ratkaisemattomaksi. Aselepo ja aikaansaatu välitystuomio saattoivat Alin huonoon valoon muslimien silmissä ja vähensivät hänen arvovaltaansa. Alin tekemän kompromissin takia osa hänen kannattajistaan luopui hänen tukemisestaan. Näitä luopujia alettiin nimittää kharijiiteiksi eli "poistuneiksi", ja heistä kehittyi oma islamin suuntauksensa. Vuonna 661 Ali kärsi marttyyrikuoleman, kun eräs kharijiitti surmasi hänet Kufan moskeijassa. Siffinin taistelua seurasi Muawijan valta-aseman vakiintuminen arabivaltakunnassa, ja vuonna 661 hän saavutti kiistattoman hallitusvallan.
Siffinin taistelusta vuonna 657 kirjoitettiin arabikalifaatissa vuosina 750–850 jopa neljätoista eri kirjaa. Seuraavan sadan vuoden aikana 850–950 kirjojen määrä putosi seitsemään. Al-Tabari esittää taistelun kuvauksen historiateoksensa 17. osassa. Nevo ja Koren pitävät taistelua historiallisena ja katsovat, että Muawijalla todella oli vastassaan Ali, vaikka hänen samaistamisensa mahdollisesti myyttiseen neljänteen kalifiin on kyseenalaista.
Pori Sinfonietta

Pori Sinfonietta (engl. Pori City Orchestra) on Porin kaupunginorkesteri.
Historia

Orkesteritoiminta alkoi Porissa vuonna 1877, jolloin Porin Soitannollinen Seura (Musikaliska sällskapet i Björneborg) perusti orkesterin kaupunkiin. Orkesteri soitti tuolloin pääasiassa viihde- ja tanssimusiikkia noin 15 enimmäkseen saksalaisen ammattimuusikon voimin. Ensimmäisenä kapellimestarina toimi urkuri Theodor Sörensen. Ensimmäinen konsertti järjestettiin Hotelli Otavan teatterissa 14. joulukuuta 1877 ja ensimmäinen sinfoniakonsertti vuonna 1902. Jean Sibelius johti orkesteria 2. joulukuuta 1904 Porissa ja Selim Palmgren esiintyi orkesterin pianosolistina vuosina 1900, 1905 ja 1910. Orkesterin toiminta jatkui vuoteen 1915 saakka.
Porin kaupunginorkesteri syntyi 25. huhtikuuta 1938, kun kaupungissa tuolloin toimineiden Porin amatööriorkesterin eli Porin työväenorkesterin (p. 1926) ja Porin orkesteriyhdistyksen Porin Orkesterin (p. 1933) soittajistot yhdistettiin. Ensimmäisenä kapellimestarina toimi Ole Edgren. Aluksi kaupunki rahoitti toiminnan ja yhdistykset hoitivat hallinnon. Porin kaupunginorkesterista tuli musiikkilautakunnan alainen kunnallinen orkesteri 24. toukokuuta 1955. 1970-luvun lopulla kaikki soittajat olivat päätoimisia ammattimuusikoita.
Toiminta

Vuonna 1993 orkesterin nimeksi tuli Pori Sinfonietta. Orkesteri toimii monipuolisesti kotikaupungissaan ja tekee vierailukonsertteja ympäröivään maakuntaan sekä eri puolille Suomea. Sinfoniettan ohjelmistoon kuuluvat niin sinfonia-, kamari- kirkkokonsertit, tilauskonsertit kuin laitos- viihde- ja lastenkonsertitkin. Pori Sinfonietta soittaa vuosittaisissa Porin Oopperan produktioissa. Orkesteri tekee myös säännöllisesti yhteistyötä Porin Filharmonisen kuoron kanssa.
Orkesterin tukemiseksi on perustettu kannatusyhdistys Pro Pori Sinfonietta, jonka tehtävänä on luoda ja ylläpitää yhteyksiä Pori Sinfoniettan ja konserttiyleisön välillä. Konserttimatkat ja erilaiset tempaukset Sinfoniettan hyväksi ovat myös keskeinen osa yhdistyksen toimintaa. Yhdistys ylläpitää infopistettä Promenadikeskuksen aulassa Sinfoniettan konserttien yhteydessä.
Toiminta > Konserttipaikat

Pori Sinfoniettan pääsääntöinen konserttipaikka on vuonna 1999 valmistunut Promenadikeskus kaupungin ydinkeskustassa. Rakennuksessa sijaitsee viiden elokuvateatterin lisäksi 688-paikkainen Promenadisali, jota pidetään kokoistensa konserttisalien joukossa akustiikaltaan Suomen parhaana.
Kapellimestarit

Ole Edgren (1937–1941)
Jussi Huuhtanen (1942 vt.)
Kalervo Tuukkanen (1942–1944)
Arvo Airaksinen (1945–1973)
Juhani Numminen (1973–1990)
Hannu Koivula (1990–1993)
Juhani Lamminmäki (1993–1999)
Ari Rasilainen (1999–2005)
Petri Sakari (2005–2006)
Jukka Iisakkila (2006–2012)
Jan Söderblom (2012–2016)
Janne Nisonen (2016–2018)
Tibor Bogányi (2018–)
Levytyksiä

Valse Lente -levy Pori Sinfoniettan omana tuotantona Juhani Lamminmäen johdolla. (1994)
Kaarle kuninkaan metsästys -oopperan suomenkielisen version maailman ensilevytys (NAXOS) yhteistyössä Porin Oopperan, Pori Sinfoniettan ja Palmgren-konservatorion kanssa kapellimestarina Ari Rasilainen. (2004)
Kai Niemisen Il Viaggio (Pilfink Records) kapellimestarina Jukka Iisakkila ja solistina Erkki Palola. (2010)
Porin kaupungin 450-vuotisjuhlavuoden tilaussävellyksen (2008), Jukka Linkolan Deus Protector Noster -kantaesityksen CD ja DVD. (2015)
The River : Selim Palmgren - suomalainen pianokonserttojen mestari (Alba Records). Konsertot 1-3 solistina Henri Sigfridsson. (2016)
Aiheesta muualla

Pori Sinfoniettan verkkosivut
Savio (täsmennyssivu)

Savio voi tarkoittaa seuraavia:
Paikkoja

Savio, kaupunginosa Keravalla
Savion rautatieasema
Savio, kylä Laukaassa
Henkilöitä > Savio sukunimenä

John Savio (1902–1938), norjansaamelainen kuvataiteilija
Juho Savio (1899–1965), suomalainen ekonomi, kunniakonsuli ja intialaisen kirjallisuuden kääntäjä
Jussi Savio (s. 1980), suomalainen lentopalloilija
Kari Savio, oik. Aulis Aarnio (1929–2013), suomalainen kirjailija
Mario Savio (1942–196), yhdysvaltalainen ihmisoikeusaktivisti
Sami Savio (s. 1975), suomalainen kansanedustaja
Veli-Juhani Savio (1929–2007), suomalainen ekonomi ja ohjelmoija
Vincenzo Savio (1944–2004), italialainen katolinen piispa
Henkilöitä > Savio etunimenä

Savio Dominic Fernandes (s. 1954), intialainen katolinen piispa
Savio Nsereko (s. 1989), ugandalais-saksalainen jalkapalloilija
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Savio”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Shashank Subramanyam

Shashank Subramanyam
Shashank Subramanyam (s. 14. lokakuuta 1978 Rudrapatna) on intialainen venuhuilunsoittaja. Hän edustaa eteläintialaisen karnaattisen musiikin perinteitä.
Subramanyam esiintyi ensimmäisen kerran julkisesti 6-vuotiaana, ja hänen mainettaan lisäsi erityisesti hänen Madrasin musiikkiakatemiassa vuonna 1990 pitämänsä konsertti. Subramanyamin isä, biokemisti, vei pojan huilisti T. R. Mahalingamin pakeille, mutta tämä ei halunnut vaikuttaa pojan soittotyyliin vaan ohjeisti hänet lauluopetuksen piiriin. Hänen opettajiaan olivat K. V. Narayanaswamy, R. K. Srikantan, Sandhyavandanam Srinivasa Rao ja Pandit Jasraj. Huilunsoitto pysyi itseopittuna. Subramanyam onkin omaksunut uudenlaisia käsien asentoihin ja hengitykseen liittyviä tekniikoita. Hän on tehnyt yhteistyötä myös pohjoisintialaisten sitaristien, kuten Kushal Dasin, Purbayan Chatterjeen, Shujaat Khanin ja Shahid Parvezin kanssa. Hänen muihin yhteistyökumppaneihinsa ovat kuuluneet Paco de Lucía, Remember Shakti, John McLaughlin, New Jungle Orchestra, Wuppertalin ja Shaanxin sinfoniaorkesterit, Mikkel Nordsø, Terry Riley, Zakir Hussain, Sultan Khan, Vishwa Mohan Bhatt, Ronu Majumdar ja Parupalli Phalgun..
Subramanyamista tuli nuorimpana Sangeet Natak Akademi -palkinnon saaja vuonna 2017. Palkinnon ojensi hänelle henkilökohtaisesti presidentti Ram Nath Kovind 6. helmikuuta 2019. Subramanyam on ollut myös Grammy-ehdokkaana.
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Signe Häggman

Signe Amalia Häggman (29. huhtikuuta 1863 Jyväskylä – 26. kesäkuuta 1911 Helsinki) oli suomalainen pedagogi. Hän oli suomalaisen liikuntavammaisten koulutuksen uranuurtaja.
Häggman opiskeli Jyväskylän seminaarissa ja toimi aluksi opettajana Oulussa ja Lapualla. Vuonna 1889 hän tarjoutui lähtemään Kööpenhaminaan opiskeleman raajarikkoisten huoltoa valtion stipendin turvin. Opintomatkansa jälkeen hänestä tuli Vera Hjeltin johtaman Raajarikkoisten Auttamisyhdistyksen Helsinkiin perustaman Raajarikkoisten työkoulun ensimmäinen johtaja ja opettaja. Hän johti työkoulua vuosina 1890–1911, aina kuolemaansa saakka. Koko maan liikuntavammaisten huolto oli tuolloin käytännössä pitkälti Häggmanin johtaman laitoksen varassa.
Vuodesta 1905 lähtien Häggman kuului myös alan pohjoismaisen -aikakauskirjan Nyt Tidskrift for Abnormvaesenet toimituskuntaan.
Scott Langkow

| Scott Langkow |
| --- | --- |
 Scott Langkow Krefeld Pinguinen paidassa kaudella 2008–2009.
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1975 (ikä 49) Edmonton
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  maalivahti
Hanska:  vasen
Pituus:  182 cm
Paino:  88 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1995–2013
Aik. seurat:  Winnipeg Jets Phoenix Coyotes Atlanta Thrashers Porin Ässät Rauman Lukko HV71 Rapperswil-Jona Lakers Metallurg Novokuznetsk Krefeld Pinguine
NHL-varaus:  31. varaus, 1993 Winnipeg Jets
Scott Langkow (s. 21. huhtikuuta 1975 Edmonton, Kanada) on uransa päättänyt kanadalainen jääkiekkomaalivahti.
Seurat

Portland Winter Hawks, WHL (1991–1995)
Springfield Falcons, AHL (1995–1996, 1996–1998)
Winnipeg Jets, NHL (1995–1996)
Phoenix Coyotes, NHL (1997–1998, 1998–1999)
Las Vegas Thunder, IHL (1998–1999)
Utah Grizzlies, IHL (1998–1999)
Orlando Solar Bears, IHL (1999–2000)
Atlanta Thrashers, NHL (1999–2000)
Cincinnati Mighty Ducks, AHL (2000–2001)
Kalamazoo Wings, UHL (2001–2002)
Porin Ässät, SM-liiga (2002–2005)
Rauman Lukko, SM-liiga (2005–2006)
HV71, Elitserien (2006–2007)
Rapperswil-Jona Lakers, Nationalliga A (2006–2007)
Metallurg Novokuznetsk, Venäjän superliiga (2007–2008)
Krefeld Pinguine, DEL (2008–2013)
Perhe

Langkowilla on vaimo ja kaksi lasta, tyttö ja poika. Hänen nuorempi veli Daymond Langkow, on pelannut NHL:ssä.
Palkinnot

Langkow nimettiin WHL:n Lännen toiseen All-stars -kentälliseen vuonna 1994 ja 1995.
Valittiin AHL:n ensimmäiseen All-Stars -kentälliseen vuonna 1998.
Palkittiin vuonna 1996 AHL:n Hap Holmes Memorial Award -palkinnolla.
Palkittiin AHL:n Aldege "Baz" Bastien Memorial Award -palkinnolla 1998.