stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Max Heindel
Aiheesta muualla

Biografia (englanniksi)
Chronology about Max Heindel and The Rosicrucian Fellowship (englanniksi)
Description of Heindel's books (englanniksi)
The Mystic and Occult in Max Heindel's Writings (englanniksi)
The Rosicrucian Fellowship (englanniksi)
Max Heindelin teoksia - www.sacred-texts.com (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef 
Max Heindel
Heikko vuorovaikutus

Heikko vuorovaikutus voi muuttaa neutronissa olevan alas-kvarkin ylös-kvarkiksi emittoimalla W-bosonin. Tällöin neutroni muuttuu protoniksi. Emittoitu W-bosoni siroaa elektronin antineutriinoksi ja elektroniksi. Tätä prosessia kutsutaan beeta-miinus -hajoamiseksi.
Heikko vuorovaikutus eli heikko ydinvoima on yksi neljästä perusvuorovaikutuksesta. Muut ovat gravitaatio eli painovoima, sähkömagneettinen vuorovaikutus ja vahva vuorovaikutus eli vahva ydinvoima.
Ominaisuuksia

Heikolle vuorovaikutukselle ominainen piirre on se, että se pystyy vaihtamaan hiukkasen toiseksi. Ensimmäinen havaittu heikon vuorovaikutuksen ilmiö oli beetahajoaminen, jolle Enrico Fermi kehitti niin kutsuttuihin heikkoihin virtoihin perustuvan teoreettisen kuvauksen 1930-luvulla. Tätä teoriaa pidetään ensimmäisenä mallina heikosta vuorovaikutuksesta. Sittemmin on löydetty paljon muitakin heikon vuorovaikutuksen alaisia reaktioita. Heikon vuorovaikutuksen tuntevat kaikki leptonit ja kvarkit mukaan luettuna neutriinot, jotka eivät mahdollista pientä gravitaatiovuorovaikutusta lukuun ottamatta muulla tapaa vuorovaikuta.
Erikoisena piirteenä heikko voima rikkoo niin kutsutun pariteetti- eli P-symmetrian. Tämä tarkoittaa, että heikon vuorovaikutuksen ohjaamat reaktiot eivät ole symmetrisiä avaruuden peilauksissa. Kokeellisesti on myös osoittautunut, että P-symmetrian rikkoutuessa rikkoutuu myös niin kutsuttu varauskonjugaatio- eli C-symmetria, joka kuvaa hiukkasen vaihtamista antihiukkasekseen. Käytännössä tämä tarkoittaa, että hiukkanen ja antihiukkanen eroavat toisistaan. Kuitenkin nämä yhdessä eli CP-symmetria näyttää säilyvän. CP-symmetriassa ilmiö on samanlainen, jos hiukkaset korvataan antihiukkasillaan ja tilannetta katsotaan peilattuna.
Vuonna 1964 havaittiin CP-symmetrian rikkoutuvan pienessä osassa kaonien hajoamisia.
Välittäjähiukkaset

Hiukkasfysiikan standardimallin mukaan perusvuorovaikutukset siirtyvät välittäjähiukkasten (mittabosonien) kuljettamana, joita on heikolla vuorovaikutuksella kolmenlaisia. Kaksi W-bosonia, sähkövaraukseltaan positiivinen ja negatiivinen, sekä yksi sähköisesti neutraali Z-bosoni. Näitä hiukkasia kutsutaan myös yhteisnimellä välibosoneiksi.  Näillä bosoneilla on hiukkasfysiikan skaalassa suuri massa: W-bosoneilla noin 80 GeV/c2 ja Z-bosonilla noin 91 GeV/c2. Bosonien suuren massan takia heikon vuorovaikutuksen kantama on hyvin lyhyt, noin 10-17 m.
Fotonin tapaan myös välibosonit esiintyvät vapaina hiukkasina, joskin niiden elinaika on erittäin lyhyt.
Sähköheikko vuorovaikutus

Sähkömagneettista vuorovaikutusta välittävän fotonin tapaan myös välibosonit ovat spin 1 -hiukkasia ja molempia vuorovaikutuksia voidaan kuvata eräänlaisten virtojen avulla. 1960-luvulla Sheldon Glashow, Steven Weinberg ja Abdus Salam onnistuivatkin yhdistämään sähkömagneettiset ja heikon voiman aiheuttamat ilmiöt yhteen mittakenttäteoriaan, jota kutsutaan sähköheikoksi teoriaksi. Teoriaan liittyvä spontaani symmetriarikko on keskeinen syy Higgsin bosonin keksimiselle.
Aiheesta muualla

Heikko vuorovaikutus (Arkistoitu – Internet Archive)
SLAC – Weak Interaction (Arkistoitu – Internet Archive)
Fysikaaliset perusvuorovaikutukset
Painovoima
Sähkömagneettinen vuorovaikutus
Vahva vuorovaikutus
Heikko vuorovaikutus
Hattupuolue

Valtaneuvos Carl Gyllenborg (1679–1746).
Hattupuolue (ruots. hattpartiet) eli hatut vaikutti Ruotsin politiikassa niin sanottuna vapauden eli säätyvallan aikana 1730-luvulta vuoteen 1772. Hattupuolueen pahin kilpailija oli myssypuolue.
Hattupuolueen perustaja oli kamarikollegion puheenjohtaja Daniel von Höpken ja valtaneuvos sekä Ruotsin entinen Lontoon-lähettiläs Carl Gyllenborg, joka oli Arvid Hornin poliittinen vastustaja. Hattupuolue alkuvaihe perustui pääasiassa 1727 purkautuneen holsteinilaispuolueen pohjalle.
Hattujen tavoitteet ja vastustajat

Hattujen politiikka perustui Ruotsin suurvalta-aseman palauttamiseen ja suurruotsalaisuuteen Venäjän keisarikunnan ollessa heikkouden tilassa. Venäjän vaikeuksien taustalla olivat hallitsijoiden vallankaappauksenomaiset vaihtumiset ja Venäjän Osmanien valtakunnan vastaiset sodat Etelä-Venäjällä, pääasiassa nykyisen Ukrainan alueella. Hatut saivat Venäjän-vastaiseen toimintaansa Ranskan taloudellista tukea. Hattujen ihanteita Ruotsin kuninkaista olivat sotasankarit, kuten Kustaa II Aadolf ja Kaarle XII.
Hattujen vastustajien myssyjen pienruotsalainen politiikka korosti suuren Pohjan sodan jälkeisen Uudenkaupungin rauhan hyväksymistä sekä voimaperäistä taloudellista kasvua ainakin toistaiseksi ja pääasiassa kauppaa Britannian kanssa. Britannia osti suuren osa Ruotsin kuningaskunnan päävientituotteesta, raudasta. Myssyille esimerkillinen kuningas oli Kaarle XI, joka uudisti Ruotsia toimeenpanemalla aatelistilojen peruutuksen, reduktion ja joka otti pois vallan aatelistolta ryhtyen itsevaltiaaksi.
Hatut ja myssyt eivät olleet puolueita sanan nykyisessä merkityksessä, vaan paremminkin intressiryhmiä, joiden tehtävänä oli säätyvaltiopäivillä koordinoida äänestyskäyttäytymistä, jotta saataisiin varmistettua enemmistö tietyissä tärkeissä äänestyksissä. Hatuilla ja myssyillä ei siis ollut nykyisille puolueille ominaista organisaatiota puoluekokouksineen ja -ohjelmineen eikä laajaa jäsenistöä. Puolueuskollisuuskin oli heikkoa: poliitikot olivat usein kiinnostuneempia oman kotiseutunsa ja säätynsä edusta, kuin oman puolueen edusta. Poliittisia kuvioita sotki lisäksi kaikkialla rehottava korruptio: moni tuon ajan poliitikko oli ostettavissa ja rahaa otettiin mielellään vastaan myös Ruotsin periviholliselta Venäjältä. Hattujen rahoittajana toimi Ranska.
Puolueen syntyhistoriaa

Kaarle XII:n kuoleman jälkeen valtiopäivät vähensi merkittävästi kuninkaan valtaa. Vuosina 1720–1738 Ruotsin politiikkaa johti kansliapresidentti Arvid Horn. Hänen ulkopolitiikkaansa pidettiin liian varovaisena, joten hänen kannattajiaan alettiin kutsua pilkkanimellä ”yömyssyt”. Näin luotiin mielikuva torkkuvista, saamattomista poliitikoista. ”Yömyssyjen” vastustajia puolestaan alettiin kutsua ”hatuiksi”, sillä päivisin valveilla ollessaan miehet käyttivät kolmikolkkahattuja, Ranskassa muotia olevia tricorne-hattuja. Nämä nimitykset vakiintuivat käyttöön, tosin ”yömyssyjä” alettiin pian kutsua lyhyemmin myssyiksi.
Koska vain aatelistolla oli korkeampaa koulutusta ja kokemusta hallintoasioista, aatelismiehet saivat helposti dominoivan aseman sekä hatuissa että myssyissä. Talonpoikien edellytykset tutustua asioihin olivat vähäiset, varsinkin kun kaikki tärkeät asiakirjat olivat enemmän tai vähemmän salaisia ja vain pienen eliitin tarkasteltavissa.
Hattujen kannatus oli suurinta aateliston ja porvariston keskuudessa. Näiden kahden säädyn kannatus riitti antamaan hatuille vahvan valta-aseman, koska vaikutusvaltaisen salaisen valiokunnan jäseniksi pääsivät vain aateliston, papiston ja porvariston edustajat. Hatut saivat siis melko helposti kahden kolmasosan enemmistön salaisessa valiokunnassa.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Säätyvaltiopäivät 1738

Vuosien 1738–1739 säätyvaltiopäivillä hatut onnistuivat maamarsalkka Carl Gustaf Tessinin aloitteesta syrjäyttämään Arvid Hornin ja miehittämään valtaneuvoston omilla miehillään, joista keskeisimmäksi nousi Anders Johan von Höpken, puolueen perustajan poika. Valtaneuvoksista, jotka olivat nimitetyt elinajakseen, Arvid Horn erosi vapaaehtoisesti.
Koska parlamentarismi ei ollut demokraattista, vaan säätyihin perustuvaa, ei myssyvirkamiehillä ollut poliittisesti virkanimitettyinäkään velvollisuutta erota ja jättää paikkaansa uusille hattuvirkamiehille. Tämän vuoksi myssyjen erottaminen tapahtui painostamalla heitä rikossyytteillä ja tutkimalla heidän aikaisempia virkatoimiaan tarkasti.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Salainen valiokunta

Koska Ruotsin valtiopäivillä keskeinen valtiovarainvalta ja ulkopoliittinen valta keskittyi salaiseen valiokuntaan, johon ei valittu talonpoikaissäädyn edustajia ja koska hattupuolueella oli enemmistö niin aatelissäädyssä kuin porvarissäädyssä eivät pappissäädyn myssyt kyenneet vastustamaan salaisessa valiokunnassa valmisteltua sotapolitiikkaa.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Ulkopolitiikka > Suurvalta-aseman palauttaminen

Hattujen ulkopolitiikan tärkeimpänä tavoitteena oli Ruotsin suurvalta-aseman palauttaminen, toisin sanoen Uudenkaupungin rauhassa 1721 Venäjälle menetettyjen alueiden saaminen takaisin. Hatut ihailivat Ranskaa ja sen kulttuuria (heistä käytettiin toisinaan nimitystä ”ranskalainen puolue”), joten oli johdonmukaista, että suunnitelmissa olevan Venäjän vastaisen sodan liittolaiseksi valittiin Ranska. Myös Ranskan intressissä oli tuolloin Venäjän heikentäminen, sillä Keski-Euroopassa riehui Itävallan perimyssota, jossa Ranska ja Venäjä kuuluivat eri liittokuntiin.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Ulkopolitiikka > Välittömät Venäjän vastaisen sodan valmistelut

Hatut käynnistivät sotavalmistelut vuonna 1739, ja Ranskasta alkoi virrata rahaa Ruotsin sotakassaan. Eversti Jean Louis Bousquet'n ja Ernst Gustaf von Willebrandtn komentamat värvätyt rykmentit, joissa kummassakin oli 800 sotilasta, siirrettiin Ruotsista heinä-elokuuksi Suomeen, jotta sotaa aloitettaessa olisi ollut valmiita varuskuntajoukkoja kantajoukkona valmiina korvaamaan Ruotsin armeijan Suomessa olevien asevelvollisten hidasta liikekannallepanoa.  Eversti Ernst Gustaf von Willebrandtilla oli alkuvaiheen lopuksi komennossaan 400 sotilasta Lappeenrannassa ja Savonlinnassa sata, kun taas eversti Jean Louis Bousquet'n komentoon kuului 1 100 sotilasta Haminassa. Venäläisten saatua tiedon Ruotsin joukkojensiirrosta, he siirsivät Viipuriin 6 000 sotilasta ja alkoivat kenttälinnoittamaan Sorvalin saarta ja Neitsytniemeä.
Sotaa valmisteltiin myös Venäjän vastaisella propagandalla, jotta kansa saataisiin sopivan sotaisaan mielentilaan. Venäjän keisarikunnan hallitsija Anna Ivanovna kuoli 28. lokakuuta 1740 ja Venäjällä alkoi vallanvaihdos, koska perijä, Iivana VI, oli vasta kahden kuukauden ikäinen.
Ruotsin kuningaskunnan valtaneuvosto käsitteli uutta Venäjän keisarikunnan vastaista sotaa. Valtaneuvoston viidestätoista jäsenestä kahdeksan kannatti Venäjän-sotaa ja seitsemän vastusti sitä. Koska kuitenkin sodan kannattajien puolella oli myös kuningas Fredrik I, jolla oli kaksi ääntä, äänestyksessä sodan aloittaminen voitti äänin 10–7. Venäjällä vallan alaikäiseltä Iivana VI:lta kaapannut Pietari I:n tytär Elisabet ei tuntenut mitään kiitollisuudenvelkaa Ruotsille, vaan puolusti päättäväisesti Uudenkaupungin rauhan tuloksia.
Ruotsin valtaneuvosto päätti sodan ohessa myös sodan tavoitteista. Tavoitteena oli saada takaisin Viipuri ja Ruotsin menettämä muu Karjala, muun muassa Laatokka, Pähkinälinna sekä pohjoiset alueet Vienanjokea myöten, Nevajoki, Pietari, Kronstadt, Eestinmaa, nykyään Keski- ja Etelä-Viroon sekä Pohjois-Latviaan kuuluva Liivinmaa sekä runsaasti sotakorvauksia lupaukseksi Ruotsin kansalle aloitettavasta sodasta.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Ulkopolitiikka > Sodanjulistus Venäjälle

Venäjän keisarikunnan Tukholman suurlähettilälle annettiin 28. heinäkuuta 1741 sodanjulistus, jossa sodan syynä, casus bellinä, olivat Venäjän keisarikunnan sekaantuminen Ruotsin kuningaskunnan sisäisiin asioihin, leivänvientikielto Venäjältä Ruotsiin sekä Osmanien valtakunnasta palaamassa olleen ruotsalaisen kuriirin, henkivartioston majurin, Malcom Sinclairin, surmaaminen 17. kesäkuuta 1739. Sinclair oli ollut toimeenpanemassa kirjeenvaihtoa, jonka tarkoituksena oli solmia liitto Osmanien valtakunnan ja Ruotsin kuningaskunnan kesken.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Ulkopolitiikka > Hattujen sota

Vuosina 1741–1743 käyty sota tunnetaan historiassa nimellä hattujen sota. Se tunnetaan myös yhtenä Ruotsin sotahistorian suurimmista epäonnistumisista. Hatut pystyivät kuitenkin taitavin poliittisin manööverein säilyttämään poliittisen johtoasemansa, varsinkin kun oppositiossa olevat myssyt olivat huonosti järjestäytyneitä. Vuoden 1746 säätyvaltiopäivillä hatut onnistuivat hiljentämään myssyt jopa niin tehokkaasti, että tätä on myöhemmin tulkittu hattujen vallankaappaukseksi. Myöskään kuninkaista ei ollut vastusta heille: Fredrik I oli vanha ja välinpitämätön mies, ja vuonna 1751 valtaistuimelle noussut Aadolf Fredrik oli luonteeltaan liian lempeä, jotta olisi pystynyt menestymään kovissa poliittisissa vehkeilyissä.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Ulkopolitiikka > Turun rauha

Tappiollisen ”hattujen sodan” jälkeen hatut pyrkivät korjaamaan tapahtunutta vahinkoa vahvistamalla Suomen puolustusta. Päätettiin rakentaa Sveaborgin merilinnoitus, ja rakennustöiden johtoon asetettiin hattujen suurimpiin kykyihin kuuluva Augustin Ehrensvärd.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Ulkopolitiikka > Salainen liitto Venäjän kanssa

Hattupuolueen perustavoitteiden vastaisesti hallitus solmi Venäjän kanssa salaisen liittosopimuksen 25. kesäkuuta 1745. Venäjä maksoi Ruotsille siitä, että tämä oli valmis puolustamaan Venäjän keisarikunnan kruununperillisen Karl Peter Ulrichin eli Pietari III:n oikeuksia Slesvig-Holsteinin osaan, joka oli herttuakuntaa. Sopimus oli ulkopoliittiselta luonteeltaan Tanskan vastainen, mutta se oli Venäjään suosivana epätavallinen hattujen politiikan tulokseksi.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Ulkopolitiikka > Merkantilistinen talouspolitiikka

Hatut kannattivat merkantilistista kauppapolitiikkaa, joka suojasi ruotsalaisia porvareita epämieluisalta ulkomaalaiselta kilpailulta. He tukivat 1750-luvulla kotimaista teollisuutta ja olisivat ehkä saaneet aikaan taloudellista kasvua, elleivät olisi jälleen tehneet uutta raskaan sarjan poliittista virhettä.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Ulkopolitiikka > Pommerin sota

Vuonna 1757 Ruotsi päätti nimittäin jälleen lähteä sotaan, tällä kertaa Preussia vastaan. Tämä sota tunnetaan Ruotsin historiassa nimellä Pommerin sota, ja se oli osa suurempaa maailmanlaajuista seitsenvuotista sotaa, eräänlainen valistusajan maailmansota, jota käytiin sekä Euroopassa että Pohjois-Amerikassa.
Ruotsille sota merkitsi lähinnä suuria miestappioita ja suuria kuluja. Ruotsin valtionkassa tyhjeni, joten lisää rahaa piti hankkia painamalla runsaasti (katteettomia) seteleitä. Tästä seurasi korkea inflaatio, ja lopulta kansan tyytymättömyys johti siihen, että hatut menettivät valta-asemansa myssyille vuonna 1765. Hattujen 27 vuotta kestänyt valtakausi päättyi.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Ulkopolitiikka > Adolf Fredrikin kuolema

Aadolf Fredrik kuoli 12. helmikuuta 1771, minkä jälkeen 13. helmikuuta 1771 kruununprinssi Gustav vahvistettiin seuraavaksi kuninkaaksi valtaneuvostossa. Kolme ruotsalaista kuriiria lähetettiin Ranskaan pyytämään kruununprinssi Gustavilta allekirjoitusta hallitsijanvakuutukseen. 1. maaliskuuta kuriirit saapuivat Pariisiin ja Ruotsin kuningaskunnan Pariisin suurlähettiläs Gustav Philip Creutz tavoitti kruurunprinssi Gustavin, joka oli kreivitär Septimanie de Egmontin aitiossa katsomassa oopperaesitystä Pyramus ja Thisben. Kruununprinssi Gustavista tuli 25-vuotiaana kuningas Kustaa III.
Vähitellen hattupuolueen ja myssypuolueen kannatus heikkeni, kun alamaiset alkoivat vaatia alempien säätyjen vaikutusvaltaa ja järjestäytyvät hovipuolueeseen monarkian tueksi sekä ylimystön vastustamiseksi.
Hattujen valtakausi 1738–1765 > Ulkopolitiikka > Kuninkaan vallankaappaus

Kustaa III kaappasi vallan säätyjen valtiopäiviltä 1772, jolloin Ruotsista tuli itsevaltainen, mutta alempien säätyjen suosioon tukeutuvat valistuksenaikainen monarkia. Tämä aikakausi päätti säätyvaltaisen esiparlamentaristisen vuodesta 1719 alkaneen puoluevallan kauden, jota puolueet itse nimittivät vapauden ajaksi.
Kustaa III kuoli attentaatissa teatterissa ja hänen seuraajansa Kustaa IV Aadolf hävisi Suomen sodassa Venäjän keisarikunnan ja Ranskan keisarikunnan vastaisella politiikallaan Suomen joutuen itse vallankaappauksen kohteeksi, joka toi Ruotsille vuoden 1812 politiikan sekä nykyisen Bernadotte-suvun hallitsijanvaltaa käyttämään.
Ruotsin varuskamarilla säilytettävä kolmikolkkahattu.
Karjalan ja Baltian aluejako 1600-luvulla. Laatokan Karjala ja Karjalankannaksen itäosat ovat Käkisalmen lääniä. Inkerinmaa on pääasiassa savolaistan asuttamaa nykyistä Pihkovan alueen pohjoisosaa Etelä-Kannakselta Suomenlahden etelärannalle. Eestinmaa on Viron pohjoisosa, joka yhdistettiin Liivinmaan pohjoisosan kanssa hallinnollisesti Eestinmaaksi vasta 1917 helmikuun vallankumouksessa, koska Virolle myönnettiin autonomia.
Kahden venäläisen sotilaan kiinniottama ja murhattu kuriirina toiminut henkivartiokaartin majuri Malcom Sinclair (1690–1739).
Entinen Sveaborg eli ”Ruotsinlinna”, nykyinen Suomenlinna, Kustaanmiekasta kuvattuna.
Karl Peter Ulrich Venäjän keisari Pietari III:na.
Valtiosäädyiltä vallan 1772 vallan kaapannut kuningas Kustaa III haarniskassa 1773.
Daniel Boone

| Daniel Boone |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 2. marraskuuta 1734 Berks County Pennsylvania
Kuollut: 26. syyskuuta 1820 Femme Osage Creek Missouri
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  Tutkimusmatkailija
Vanhemmat:  Squire Boone ja Sarah Jarman Morgan
Lapset:  James, Israel, Susannah Jemima, Levina, Rebecca, Daniel, Jessie, William, Nathan
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Daniel Boone (2. marraskuuta 1734 – 26. syyskuuta 1820) oli Yhdysvaltain asutuksen uranuurtaja ja upseeri. Hänet on tunnettu parhaiten Kentuckyn alueen pioneerityöstä aikana, jolloin se ei vielä kuulunut Yhdysvaltoihin. Boone loi muun muassa ensimmäisen tien Appalakkien yli. Kansantarinat korostivat Boonen taitoja monipuolisena eränkävijänä.
Historia > Nuoruus

Daniel Boone syntyi lokakuussa 1734 Squire Boonen ja Sarah Morganin kuudentena lapsena. Koska gregoriaaninen kalenteri oli omaksuttu Danielin elinaikana niin hänen syntymäajakseen on tämän vuoksi merkitty 2. marraskuuta. Boonen sukujuuret tulivat Englannista ja Walesista ja perhe kuului kveekareihin. Uskonnollisen vainon seurauksena Boonet muuttivat Pennsylvaniaan vuosien 1713−1717 aikana ja liittyivät William Pennin toisinajattelijoiden yhdyskuntaan, joka oli kveekareiden turvapaikka Uudessa Maailmassa.
Daniel vietti varhaiset vuotensa Pennsylvanian rajaseudulla. Muiden kveekarien tavoin hän joutui usein tekemisiin ympäristössä asuvien delaware-intiaanien kanssa. Koska Boonen perheen ruokatalous perustui pääosin metsästykseen, Daniel sai ensimmäisen kiväärinsä jo 12-vuotiaana. Eränkävijän taitonsa hän oppi uudisasukkailta sekä delawareilta. Nopeasti hänen metsästysmatkansa ulottuivat yhä kauemmas etelään ja länteen.
1740-luvun alussa Boonen perhe sai kielteistä julkisuutta kveekarien keskuudessa, kun perheen kaksi vanhinta lasta avioitui vierasta uskontoa edustavien puolisoiden kanssa. Squire Boone menetti arvonsa kveekariyhteisön silmissä ja joutui luopumaan johtavasta asemastaan ja jäsenyydestään seurakunnassa. Tämän johdosta Boonen suku muutti pois Pennsylvaniasta vuoden 1750 aikana ja asettui ensin Virginiaan, myöhemmin Pohjois-Carolinaan, jossa Squire osti plantaasin ja hankki luvan pitää majataloa ja tavernaa. Daniel palveli oppaan tehtävissä suvunsa eri yhteisöissä ja pestautui vuonna 1755 vaunukaravaanin kuljettajaksi kenraali Edward Braddockin rertkikuntaan, jonka tarkoituksena oli hyökätä Uuden Ranskan linnakkeeseen Fort Duquesneen. Braddockin alaisuudessa oli kahden brittiläisen sotaväen rykmentin lisäksi nuoren George Washingtonin johtama miliisirykmentti. Englantilaiset odottivat helppoa voittoa, mutta aliarvioivat vastustajan. Ranskalaiset turvautuivat Suurilta järviltä hankkimiinsa intiaaniliittolaisiin, jotka murskasivat heinäkuussa 1755 käydyssä Monongahelan taistelussa Braddockin joukot.
Historia > Perheen perustaminen ja elättäminen

Braddockin kärsimän tappion jälkeen Ohiolaaksosta alkanut sota laajeni Ranskan ja Britannien väliseksi seitsenvuotiseksi sodaksi kaikkialla maailmassa. Boone palasi Monongahelan taistelusta Pohjois-Carolinaan, jossa hän avioitui Rebecca Bryanin kanssa elokuussa 1756. Vuotta myöhemmin syntyi ensimmäinen poika, joka kastettiin Jamesiksi. Pariskunta sai kaikkiaan kymmenen lasta.
Seitsenvuotisen sodan kääntyessä brittien voitoksi vuonna 1759 cherokeet ryhtyivät kapinaan Carolinan siirtokuntaa vasstaan. Boone joutui perheineen pakenemaan Virginiaan. Hän osallistui kuitenkin taisteluihin cherokeita vastaan Pohjois-Carolinan vapaaehtoisjoukoissa. Tilanteen rauhoituttua 1760-luvun alkupuolella Boone ryhtyi elättämään kasvavaa perhettään tekemällä yhä syvemmälle vuoristoon ulottuneita metsästysmatkoja. Pyytämänsä nahat hän myi turkiskauppiaille, ja hankki näin hyvän toimeentulon suvulleen.
Historia > Erämiehen paratiisi

Vuonna 1765 Boone matkusti Floridaan, jonka britit olivat ottaneet haltuun ranskalaisilta seitsenvuotisen sodan aikana. Boone osti itselleen maata Pensacolasta, mutta hänen vaimonsa Rebecca ei suostunut muuttamaan niin kauas sukulaisistaan. Boone joutui palaamaan takaisin Pohjois-Carolinaan, josta alkoi tehdä yli vuoriston ylettyviä metsästysmatkoja nykyiseen Kentuckyyn vuonna 1767. Todettuaan löytämänsä alueen "erämiehen paratiisiksi" Boone seurueineen aloitti paluumatkansa, mutta joutui Kentuckyssä metsästävien shawneiden vangiksi. Intiaanit pitivät miehiä salametsästäjinä ja ottivat heidän turkiksensa. Lopuksi shawneet määräsivät tunkeilijat poistumaan Kentuckystä. Miehet eivät kuitenkaan totelleet intiaanien kehotusta, vaan jäivät metsästämään alueelle. Metsästysseurueeseen kuulunut Boonen lanko katosi ja löytyi vuosia myöhemmin kuolleena ontosta puusta.
Historia > Tie Kentuckyyn

Boonen retkikunta palasi Kentuckysta 1771. Samalla kun eräretket tarjosivat Boonelle mahdollisuuden liikkua ihannoimillaan erävaelluksilla, ne tarjosivat myös ilmeisen vaaran joutua intiaanihyökkäysten kohteeksi. Vaikka osa intiaaneista oli luovuttanut maitaan siirtokunnille ja solminut rauhansopimuksia, niin rajaseuduilla liikkuminen oli turvatonta. Boone päätti kuitenkin ottaa riskin. Vuonna 1773 hän myi farminsa Pohjois-Carolinassa ja johti viittä sukua ja 40 yksinäistä miestä kohti Kentuckyä. Matkan aikana shawneiden ja cherokeiden sotapartiot ympäröivät heidät ja surmasivat kuusi uudisasukasta, Boonen vanhin poika James heidän joukossaan.
Boone vetäytyi takaisin, mutta sai uuden tilaisuuden vuoden 1775 aikana. Tuolloin hänet palkattiin raivaamaan tietä Kentuckyyn, jonne aiottiin perustaa Transylvanian siirtokunta. Tämä polku kulki Appalakkien vuoristossa sijaitsevan Cumberland Gapin läpi. Reittiä kutsuttiin ensin Boonen jäljeksi (Boone Trace) ja myöhemmin erämaatieksi (Wilderness Road). Saavuttuaan perille Boone rakennutti Boonesboroughin lähelle aluetta, jossa nykyään sijaitsee Lexington. Paikasta suunniteltiin suurta asutuskeskusta, mutta linnoituksen rakentaminen sujui hitaasti vaikka rakennustöihin osallistui lähes 80 miestä. Suurista suunnitelmista luovuttiin ja paikalle nousi ensimmäisen kesän aikana vain muutamia tukkimökkejä. Satunnaisista intiaanihyökkäyksistä välittämättä Boone palasi Virginiaan ja toi perheensä ja joukon muita uudisasukkaita Boonesboroughiin syyskuussa 1775.