Madame du Barry
Elämäkerta > Kuninkaan rakastajatar

Seuraavat vuodet Madame du Barry oli kuninkaan maîtresse-déclarée, mikä tarkoitti, että kuningas oli julkisesti tunnustanut hänet rakastajattarekseen. Alhaisen syntyperänsä vuoksi hän ei saanut maîtresse-en-titre eli virallisen rakastajattaren nimitystä.
Uudessa asemassaan kreivitär sai paljon etuja. Hänelle maksettiin 250 000 - 300 000 livren kuukausirahaa, hänellä oli palveluksessaan 16 kamaripalvelijaa ja 16 kamarineitoa, joita piti majoittaa palatsin ulkopuolelle. Yksi Madame de Siglyltä tilattu puku maksoi 1 000 livreä. Hän sai Versailles'n palatsin kolmannesta kerroksesta lähes 350 m² suuruisen, 14 huonetta käsittävän huoneiston, jonka makuuhuoneeseen kuningas pääsi suoraan omista yksityishuoneistaan salaista portaikkoa pitkin. Hänellä oli oma huoneisto myös huvilinna Petit Trianonissa. Lisäksi kuningas lahjoitti hänelle Yvelinesistä Pariisin länsipuolelta, Versailles'n ja German-en-Layen väliltä, Louveciennesin linnan, jonne vuonna 1771 valmistui musiikkipaviljonki, sekä toinen toistaan kalliimpia jalokivikoruja.
Taide-esineiden ja maalausten keräilystä tuli du Barryn suuri intohimo, ja hän teetti kalliita taideteoksia nimekkäillä taidemaalareilla, kuten Jean-Honoré Fragonardilla ja Joseph-Marie Vienillä sekä huonekalumestari, tuolintekijä Louis Delanois'lla ja taidepuuseppä, kaappien tekijä Jean-François Leleulla ja muiden alojen mestareilla.
Kreivittären viehtymys ylelliseen elämään näkyi monina silmiinpistävinä asioina, ja muun muassa hänen lakeijansa olivat hienommin puettuja kuin kuninkaallinen palveluskunta. Jopa du Barryn kuninkaalta noin vuonna 1771 lahjaksi saama musta palveluspoika Zamor (1762–1820) kantoi yllään säihkyviä jalokiviä ja oli puettu elegantisti. Zamorin olivat kaapanneet brittiorjakauppiaat Chittagongissa Bengalissa noin vuonna 1766, ja hänet kastettiin vuonna 1770 nimellä Louis-Benoît ("Ludvigin siunaama", kumminsa Contin prinssi Louis François Joseph de Bourbonin mukaan). Zamor tunsi itsensä leikkikaluksi, ja häntä kiusattiin hovissa jatkuvasti. Muistelmissaan du Barry kirjoitti, että hänen ensimmäinen rakkautensa ja prioriteettinsa oli hänen spanielinsa Dorine, joka "siemaili kahvinsa päivittäin kultaiselta lautaselta, ja Zamor (joka näyttää inhonneen Dorinea) nimitettiin tämän lautasen kantajaksi".
Vaikka du Barrya ei politiikka erityisemmin kiinnostanut, hän sekaantui siihen jossakin määrin. Joulukuussa 1770 hän pystyi vaikutusvaltansa avulla järjestämään eron ministeri Étienne François de Choiseulille, joka etsi silloisen parlamentin suostumusta seitsenvuotista sotaa seuraavalle uudelle sodalle. Kreivitär tuki tämän jälkeen ystävänsä kansleri René-Nicolas de Maupeoun vuonna 1771 käynnistämiä rajuja uudistuksia oikeuslaitoksessa.
Hän oli Voltairen henkilökohtainen ystävä tämän kuolemaan asti.
Kaikkia madame du Barryn asema ei miellyttänyt, ja hän sai hovin sisällä monia vihamiehiä. Ludvig XV:n pojanpoika Ludvig August ja tämän tuleva puoliso Marie Antoinette tunsivat vastenmielisyyttä kreivitärtä kohtaan. Kuninkaan järjestämät metsästysillalliset La Muette metsästyslinnassa Bois de Boulognessa, jossa Madame du Barry oli läsnä, herättivät heissä pahennusta rentoudellaan ja epäsäädyllisyydellään. Tällä oli tapana istua kuninkaan tuolin käsinojalla ja leperrellä tälle. Kuninkaan naimattomat tyttäret Victoire, Sophie ja Marie-Adélaïde (Mesdames de France) sekä ministeri de Choiseulin sisar Gramontin herttuatar Béatrix de Choiseul (1729–1794), joka oli itse yrittänyt päästä kuninkaan viralliseksi rakastajattereksi, olivat hänen päävihollisiaan.
Ludvig XV:n sairastuminen isorokkoon huhtikuussa 1774 huononsi du Barryn asemaa hovissa. Kun kuninkaan kuolinhetki oli lähellä, kardinaali saneli hänelle ”ikuisen sielun pelastamiseksi” tarkoitetun kirjeen (lettre de cachet), jossa kreivitär du Barry määrättiin valtiolliseen vankeuteen Abbaye du Pont-aux-Damesin nunnaluostariin 40 kilometrin päähän Pariisista.