Suomen tunnustuksellinen luterilainen kirkko
Historia > Perustamisen jälkeen

Vuonna 1930 kirkolla oli Suomessa seitsemän seurakuntaa. Korkeimmillaan jäsenmäärä oli vuonna 1934, jolloin jäseniä oli 438. Jumalanpalvelukset pidettiin pitkään jäsenten kodeissa, samoin rippikoulu. Vuonna 1933 Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkolliskokous hyväksyi lakiehdotuksen, jonka mukaan Kansankirkosta erillisen luterilaisen yhdyskunnan perustaminen ei ole sallittua. Ehdotus ei kuitenkaan saanut lainvoimaa. Ehdotusta käsiteltäessä SLEY:n pitkäaikainen toiminnanjohtaja rovasti K. W. Tamminen puolusti tunnustuksellisten seurakuntien olemassaolon oikeutta ja vetosi esimerkiksi siihen, että koska kaikki Kansankirkon papit eivät opillisesti olleet todellisuudessa luterilaisia ja ohjasivat kirkkoa pois sen tunnustuksesta, piti luterilaisilla kristityillä olla oikeus erota sellaisesta kirkosta ja perustaa uusi sellaisella tunnustuksella, joka on lähtökirkonkin virallinen tunnustus. Tamminen siis, vaikka itse pysyi Kansankirkossa ja edisti siinä pysymistä, kuitenkin puolusti tunnustuksellisten luterilaisten seurakuntien olemassaolon oikeutta. STLK:n (silloinen Suomen Vapaa Evankelis-Luterilainen Kirkko) pastori Uppala toteaakin teoksessaan Kirkkokysymys Tammisen olevan aivan oikeassa ja kirkkonsa syntyneen juuri tällaisen ajattelun pohjalta. Kirkkoa vaivasivat 1930-luvulla talousvaikeudet, minkä vuoksi pastori R. G. Wegeliuksen oli siirryttävä 1930-luvun lopulla papinvirasta muihin tehtäviin.
Toinen maailmansota koski kipeästi kirkon toimintaan. Sen Vuokselan seurakunnan jäsenet joutuivat evakkoon ja he sijoittuivat eri puolille Suomea liittyen paikallisten seurakuntien jäseniksi. Sota-aika oli myös taloudellisesti vaikea, mitä yleisen pulan lisäksi pahensi se, ettei tuolloin ollut mahdollista ottaa vastaan taloudellisia avustuksia ulkomaisilta ystävyyskirkoilta. Pastoreitten oli työskenneltävä pastorinviran lisäksi myös muussa toimessa, jotta toiminta olisi ollut taloudellisesti mahdollista. Lisäksi useat aktiiviset seurakuntalaiset kaatuivat sodassa. Sodan jälkeen 1940-luvun lopulla STLK kävi vapaita neuvotteluja SLEY:n kanssa koskien Kristuksen armotyötä ihmisten edestä ja pelastusta uskon kautta häneen. Vuonna 1950 STLK sai ensimmäisen oman kirkkosalinsa, kun Lahteen rakennettiin oma kirkkorakennus.
Jämsän seurakunta yhdistettiin Koskenpäähän 1955. Vuonna 1956 seurakuntien määrä oli kuusi ja kirkon jäsenmäärä oli 374. 1959 kirkkoon perustettiin uusi seurakunta, kun Helsinki itsenäistyi Lahden seurakunnasta. Vuonna 1962 seurakuntia oli edelleen kuusi ja jäseniä 381, jotka olivat jakaantuneet seurakunnittain seuraavasti: Lahti 129, Koskenpää 71, Helsinki 65, Hämeenlinna 55, Kuusankoski 49 ja Kyyjärvi 12. Yhdyskunnan uudet säännöt vahvistettiin opetusministeriössä 1967, jolloin otettiin samalla käyttöön nykyinen nimi. 1980-luvun lopulla käytiin Seurakuntaliiton kanssa rajatusti neuvotteluja Kristuksen tekevän kuuliaisuuden opista. Jäsenmäärä on ollut 428 vuonna 1970, 374 vuonna 1980, 359 vuonna 1990 ja 312 vuonna 2000. Kirkosta erkani vuonna 1996 joukko ihmisiä, joiden mielestä kirkkokunta ei noudattanut tunnustusta käytännön elämän tasolla. Eronneet perustivat Helsingin Luther-seurakunnan, jonka toiminta lakkasi vuonna 2012. Vuonna 2002 muodostettiin puolestaan Nastolan vapaa ev. lut. seurakunta, jonka pastori Matti Roininen oli 1960–1970-luvuilla vaikuttanut STLK:ssa.
STLK:n seurakuntia on vuosien saatossa yhdistelty hallinnollisesti toisiinsa. Viimeksi yhdistyivät Helsingin ja Lahden seurakunnat vuoden 2008 alussa, mistä lähtien ainoastaan Helsinki ja Tampere ovat olleet itsenäisiä seurakuntia. Kummallakin on toimintaa usealla paikkakunnalla.