Jatkosodan hyökkäysvaihe
Sota alkaa

Saksa salasi Suomelta oman hyökkäyssuunnitelmansa operaatio Barbarossan ja keskusteluja Suomen kanssa käytiin siltä hypoteettiselta pohjalta, että Venäjä hyökkää jälleen Suomen kimppuun. Saksan tarkoitus oli neuvotteluissa Suomen kanssa kertoa mahdollisimman vähän hyökkäyssuunnitelmasta siten, ettei suunnitelmasta kokonaisuutena mainita ja mahdolliset hyökkäyksetkin ovat osa puolustussuunnitelmaa. Toukokuun puolivälissä 1941 Saksan ulkoministeriö tiedusteli suomalaisten toiveista Neuvostoliiton kanssa käynnissä olevissa neuvotteluissa. Vastauksessa, joka laadittiin 30. toukokuuta kokouksessa tasavallan presidentin luona, Suomi toivoi neuvottelujen johtavan maan itsenäisyyden takaamiseen sekä elintarvikehuollon ja raaka-aineiden tuonnin turvaamiseen. Suomen korkeinta sotilasjohtoa vieraili 25. toukokuuta Saksan pääesikunnassa Salzburgissa, jossa saksalainen sotilasvaltuuskunta johtajanaan kenraali Alfred Jodl selosti Neuvostoliittoon suunnitteilla olevaa hyökkäystä. Saksalaiset esittelivät yhteistyösuunnitelmaa Saksan ja Suomen taistelujoukkojen välille. Suomea pyydettiin sitomaan Neuvostoliiton joukkoja rajoillaan ja osallistumaan Leningradia vastaan suunnattuun hyökkäykseen.
10. kesäkuuta 1941 saapui saksalaiseversti Erich Buschenhagen Helsinkiin. Hänen tehtävänään oli toisaalta käydä neuvotteluja mahdollisen yhteistoiminnan käytännöllisistä yksityiskohdista, siltä varalta että Neuvostoliitto hyökkäisi Suomeen, ja toisaalta saada takeita siitä, että Suomi tulisi sotaan mukaan Saksan liittolaisena. Mannerheim esitteli asian tasavallan presidentille, joka ilmoitti että Suomi oli päättänyt pysyä puolueettomana, mikäli sitä vastaan ei hyökättäisi. Mannerheim ilmoitti tämän eversti Buschenhagenille.
Saksalaisjoukkojen siirto Pohjois-Suomeen hoidettiin kauttakulun organisoinnin varjolla, eikä saksalaisjoukoilla ollut lupa siirtyä Jäämerentien itäpuolelle ennen kuin 18. kesäkuuta. Kaksi divisioonaa saksalaisjoukkoja, Stettinistä 20 000 ja Oslosta 10 600 miestä, laivattiin Ouluun ja siirrettiin junakuljetuksina Rovaniemelle. Laivaukset alkoivat 5. kesäkuuta ja viimeiset joukot olivat Rovaniemellä 14. kesäkuuta. SS-Divisioona Nord aloitti 7. kesäkuuta marssin Norjasta Jäämerentietä pitkin Vuotson ja Sodankylän kautta Rovaniemelle. 8 000–9 000 miehen vahvuisen divisioonan ajoneuvokolonnan ohimarssi kesti 10 tuntia. Divisioona oli Rovaniemellä 10. kesäkuuta. Yhteensä 40 600 miehen vahvuiset joukot keskitettiin Rovaniemen seudulle, mistä ne aloittivat 18. kesäkuuta siirtymisen kohti Sallaa.
Saksan Norjan armeijan esikunta siirtyi Rovaniemelle 15. kesäkuuta. Armeijan komentaja kenraalieversti Nikolaus von Falkenhorst saapui viikkoa myöhemmin. Kaksi päivää esikunnan jälkeen Rovaniemelle laskeutuivat Luftwaffen lentokoneet. Joukoista kaksi vuoristodivisioonaa (2. ja 3.) siirtyi Norjasta Petsamoon vasta 22. kesäkuuta, ja valmisteluja varten maahan oli päästetty saksalaispioneereja siviiliasussa jo päivää aikaisemmin. Saksalaisten esikuntaan määrättiin jo 16. kesäkuuta yhteysupseeriksi eversti Oiva Willamo, ja hänen alaisuuteensa muodostettiin joulukuussa Rovaniemelle Yhteysesikunta Roi.
21.–22. kesäkuuta saksalaiset laskivat Itämeren poikki Memelistä Gotlannin eteläkärkeen kolme miinoitetta (Wartburg 1, 2 ja 3), jossa kussakin oli 500 miinaa ja 600 raivausestettä, APOLDA-kentät Örön ja Hiidenmaan välille (yhteensä 581 miinaa ja 673 raivausestettä) ja Corbetha-kentät (yhteensä 400 miinaa ja 700 raivausestettä) Tammisaaren ja Paldiskin välille. Suomi laski omat defensiiviset miinoitteensa aluevesiensä sisällä aloittaen jo illalla 21. kesäkuuta ja jatkaen laskua 23. kesäkuuta asti. 22. kesäkuuta 1941 Suomen merivoimat miehittivät Ahvenanmaan operaatio Kilpapurjehduksessa.
Päiväkäskyssään 22. kesäkuuta Adolf Hitler sanoi näin: ”Im Verein mit finnischen Kameraden stehen die Kämpfer des Siegers von Narvik am nördlichen Eismeer. Deutsche Divisionen unter dem Befehl des Erobers von Norwegen schützen gemeinsam mit den finnischen Boden” (suom. yhdessä suomalaisten toverien kanssa seisovat Narvikin voittaneet taistelijat pohjoisella Jäämerellä. Norjan valloittajan johdossa olevat saksalaiset divisioonat suojaavat yhdessä marsalkkansa johtamien suomalaisten vapaussankarien kanssa Suomen aluetta).
Neuvostoliiton Pohjoinen laivasto ja 14. armeija saivat 22. kesäkuuta käskyn pommittaa viholliskohteita Petsamon ja Kirkkoniemen alueella. Kesäkuun 22. päivän aamulla Neuvostoliitto ryhtyi hyökkäykseen Suomen alueelle pommittaen ja tulittaen puhtaasti suomalaisia kohteita. Klo 6.05 aamulla sanottuna päivänä Neuvostoliiton ilmavoimat pommittivat suomalaisia panssarilaivoja Sottungan luona, klo 6.15 Alskärin linnaketta Turun saaristossa, klo 6.45 suomalaisia kuljetusaluksia Korppoon luona ja klo 7.55 Puna-armeijan tykistö avasi tulen Hangon vuokra-alueelta ampuen Porsöhön, Storholmaan ja mantereelle. Samana päivänä avattiin Hirsilammen luona, noin 14 km Imatran itäpuolella, Neuvostoliiton alueelta tuli suomalaisia rajavartioita kohden ja Pummangista Petsamossa ammuttiin useita kymmeniä tykinlaukauksia merellä kulkenutta suomalaista laivaa kohti. Näiden puolueettomuudenloukkausten johdosta ulkoministeri Witting esitti kesäkuun 22. päivänä Neuvostoliiton lähettiläälle ministeri Orloville vastalauseen pyytäen selitystä. Ministeri Orlov lupasi kääntyä hallituksen puoleen, mutta pyydettyä selitystä ei koskaan saatu.
Ulkoasiainkomissaari Molotov väitti kesäkuun 22. päivänä pitämässään puheessa, että Suomesta käsin olisi hyökätty Neuvostoliittoon. Suomen hallitus ilmoitti Neuvostoliiton lähetystöille, ettei mitään tällaisia hyökkäyksiä ollut tapahtunut sen paremmin Suomen puolustusvoimien kuin kenenkään muunkaan taholta. Suomalaisten selvitysten mukaan suomalaiset lentovoimat eivät olleet tehneet mitään hyökkäyksiä tai lentoja Neuvostoliiton alueelle. Lisäksi ne saksalaiset koneet, jotka olivat pommittaneet Pietaria ja Kronstadtia ja joiden neuvostoliittolaiset olivat väittäneet tulleen Suomen lentokentiltä, olivat tehneet hyökkäyksensä Itä-Preussista.
25. kesäkuuta 1941 Neuvostoliitto aloitti laajamittaiset pommitukset suomalaisia kaupunkeja vastaan. Venäläislähteiden mukaan ensimmäinen hyökkäys olisi alkanut kyseisenä päivänä kel­lo 4 ja siihen olisi ottanut osaa kaikkiaan 263 pommikonetta ja 224 hävittäjää. Pommituskohteina oli kymmenkunta Etelä- ja Keski-Suomen kaupunkia ja teollisuuskeskusta, kuten Helsinki, Turku, Kotka, Porvoo, Heinola, Varkaus ja Lahti, sekä suomalaisia lentotukikohtia. Pommituksissa tuhoutui kaikkiaan 41 suomalaista lentokonetta. Päivän ilmataisteluissa suomalaiset ampuivat 27 viholliskonetta alas. Omia koneita ei menetetty.
Suomen hallitus joutuikin 25. kesäkuuta toteamaan eduskunnalle, että maa oli sodassa. Saksalaisille annettiin samana päivänä virallinen oikeus aloittaa tiedustelu ja lentotoiminta Suomen alueelta.
Päämaja alisti Suomen III armeijakunnan hyökkäykseen valmistuvan Saksan Norjan armeijan alaisuuteen 15. kesäkuuta 1941. Vaikka armeijakunnan komentaja kenraalimajuri Hjalmar Siilasvuo sai AOK Norwegenin operaatio-ohjeet, hän siirsi ne toistaiseksi syrjään ja antoi 17. kesäkuuta armeijakuntansa puolikkaalle (6. divisioona erillistehtävässä) ryhmityskäskyn puolustusta varten. Saksalaisten aloitettua sotatoimet Neuvostoliittoa vastaan 22. kesäkuuta 1941 (operaatio Barbarossa) Siilasvuo antoi 24. kesäkuuta 1941 joukoilleen käskyn valmistautumisesta taistelutoimintaan. Samanaikaisesti puolustusvalmistelujen jatkamisen kanssa saivat pataljoonat tehtäväksi tiedustella hyökkäysvalmiusasemia. Petsamon saksalaisdivisioonat aloittivat hyökkäyksen kohti Murmanskia 29. kesäkuuta. Suomen III armeijakunnan hyökkäys alkoi 1. heinäkuuta. Hyökkäys suoritettiin kahteen suuntaan Kiestingin kautta Louheen ja Uhtuan kautta Vienan Kemiin.