Suomen kansanvaltuuskunta
Kansanvaltuuskunnan linja > Perustuslakiehdotus ja suhtautuminen demokratiaan

Vaikka bolševikkien omaksumalla suoraan ”proletariaatin diktatuuriin” tähdänneellä linjalla oli kannatusta joidenkin suomalaisten punaisten parissa, oli Suomen vallankumouksen johto periaatteessa päättänyt pitäytyä demokratian kannalla. Suomen sosiaalidemokraattisen liikkeen merkittävin teoreettinen auktoriteetti oli perinteisesti ollut saksalainen Karl Kautsky, jonka mukaan työväenluokan valta toteutuisi nimenomaan demokraattisen enemmistövallan muodossa.
Kansanvaltuuskunta antoi ehdotuksen Suomen valtiosäännöksi eli perustuslaiksi. Sen laati opetusasiain kansanvaltuutettuna toiminut Otto-Wille Kuusinen lankonsa Einari Laaksovirran avustuksella. Esitys valmistui 20. helmikuuta ja se julkaistiin 23. helmikuuta. Se annettiin hyväksyttäväksi työväen pääneuvostolle, joka teki siihen runsaasti korjausehdotuksia. Sen myöhemmät vaiheet ovat jääneet hämäriksi. Esitys sisälsi merkittäviä vaikutteita Yhdysvaltain ja Sveitsin perustuslaeista sekä Ranskan suuren vallankumouksen ihanteista. Kuusinen oli suunnitellut sitä jo vuonna 1917 ollessaan jäsenenä K. J. Ståhlbergin johtamassa perustuslakikomiteassa, jonka sihteerinä Laaksovirta puolestaan oli ollut.
Esitys olisi toteutuessaan merkinnyt suomalaisen demokratian perinteen jatkumista ja laajenemistakin: Siihen sisältyi äänioikeusikärajan alentaminen silloisesta (17 §), valtionpäämiehen (”Suomen Tasavallan Esimies”) peräkkäisten kausien rajaaminen yhteen kolmivuotiskauteen (59 §), kansalaisten aloiteoikeus (45 §) ja mahdollisuus kumota kansanäänestyksillä lakeja, viranomaisten päätöksiä ja jopa oikeusistuimien tuomioita (51 §). Tavoitteena ei ollut yksipuoluejärjestelmä, sillä esityksen eräissä kohdissa (21 §, 39 §) puhutaan eri puolueiden voimasuhteista parlamentissa eli kansaneduskunnassa – vaikka Suomen lainsäädäntö ei tuolloin tuntenut lainkaan käsitettä puolue. Sosialismista ei esityksessä puhuttu sanaakaan, joten sitä ei aiottu sisällyttää perustuslakiin. Omaisuuden suoja kuitenkin jätettiin pois, mikä jätti kädet vapaiksi sosialisoinneille.
Myöhempien arvelujen mukaan punaista valtiosääntöä olisi käytännössä voitu tulkita ja soveltaa myös ohjatun demokratian muodossa, sillä se sisälsi useita vastavallankumouksen torjumiseen tarkoitettuja poikkeussäädöksiä. Monitulkintaisena ja epäilyttävänäkin on pidetty niin sanottua ”kansa nouskoon” -pykälää (43 §), jonka mukaan kansaneduskunnan enemmistön syrjäyttäessä valtiosäännön tai rikkoessa sitä luodakseen harvainvaltaisen järjestyksen kansan tulisi ”nousta” ja hajottaa eduskunta uusia vaaleja varten. Sama periaate oli tosin sisältynyt myös Yhdysvaltain itsenäisyysjulistukseen ja Ranskan vallankumouksen aikaiseen ihmisoikeuksien julistukseen.
Propagandatarkoituksessa kansanvaltuuskunnan valtiosääntöehdotusta monistettiin kymmeniä tuhansia kappaleita ja punakaartitkin määrättiin levittämään niitä rintamalinjan toiselle puolelle, jopa lentokoneista pudottamalla. Lakiesityksen ultrademokraattisuuden täydellisenä vastakohtana oli punaisen hallinnon sota-ajan todellisuus: punakaartien sotilaskomento ja itse itsensä valinneen kansanvaltuuskunnan nimittämät toimielimet, joiden jäsenet valikoitiin pelkästään työväenliikkeen sisältä. Ristiriitaa voimisti se, että juuri ennen sisällissotaa Suomen valtiojärjestelmä oli jo ollut silloisella mittapuulla varsin demokraattinen.
Kansanvaltuuskunnan johtajista ainakin Kuusisen, Mannerin, Sirolan ja Tokoin mielestä valtiosääntöehdotus ja kaikki muutkin tärkeimmät lait tulisi sodan päätyttyä asettaa demokraattisen kansanäänestyksen hyväksyttäviksi. He uskoivat, että vallankumoukselle voitaisiin saada kansan enemmistön vilpitön kannatus, kunhan olot maassa sallisivat sen mittaamisen. Tätä perusteltiin myös sillä, että vaikka sosialidemokraatit eivät olleetkaan enää eduskunnassa enemmistönä, oli heidän kannatuksensa punaisten hallitsemassa Etelä-Suomessa kuitenkin keskimääräistä suurempaa. Syksyn 1917 eduskuntavaaleissa SDP oli saanut ainakin niukan enemmistön äänistä sillä alueella, josta punainen Suomi muodostui (noin 60 % Satakunnassa, Hämeessä ja Pirkanmaalla, liki 50 % Uudellamaalla ja Viipurin läänin läntisessä vaalipiirissä sekä noin 40 % Varsinais-Suomessa). Äänestysikärajan alentamisen oletettiin vielä nostavan puolueen kannatusta, sillä puolet työväestöstä oli alle 25-vuotiaita. Lisäksi sosiaalidemokraattien propagandassa oli väitetty porvarien väärentäneen joillain paikkakunnilla edellissyksyn vaalituloksia omaksi edukseen. Puolueen äänestäjien hyväksyntä varsinaiselle vallankumoukselle jäi tietenkin selvittämättä; väkivaltaan turvautuminen lienee tuskin ainakaan nostanut punaisten kannatusta.
Kansanvaltuuskunta oli siis periaatteessa sitoutunut idealistisesti demokratiaan, mutta sota kuljetti sitä yhä enemmän sotilasdiktatuurin suuntaan.