stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tiedusteluvalvontavaliokunta

| --- | --- |
 
Valiokunta
Puheenjohtaja:  Mats Löfström
Varapuheenjohtaja:  Pauli Kiuru
Eduskuntaryhmät:        kok. (2)       ps. (2)       sd. (2)       kesk. (1)       vihr. (1)       r. (1)       vas. (1)       kd. (1) 
Hallinto
Sijainti:  Tiedusteluvalvontavaliokunta 00102 Eduskunta
Verkkosivusto
 Valiokunnan sivut
n k 
Tiedusteluvalvontavaliolautakunta (TiV) on yksi Suomen eduskunnan seitsemästätoista pysyvästä valiokunnasta, jonka tehtävä on toimia siviili- ja sotilastiedustelutoiminnan parlamentaarisena valvojana. Valiokunta valvoo tiedustelutoiminnan asianmukaisuutta ja tarkoituksenmukaisuutta, seuraa ja arvioi tiedustelutoiminnan painopisteitä, seuraa ja edistää perus- ja ihmisoikeuksien toteutumista tiedustelutoiminnassa, käsittelee valmistelevasti tiedusteluvalvontavaltuutetun kertomukset ja käsittelee tiedusteluvalvontavaltuutetun valvontahavainnot.
Tiedusteluvalvontavaliokunnalla on oikeus omasta aloitteestaan ottaa käsiteltäväkseen toimialaansa kuuluva asia sekä laatia siitä mietintö täysistuntoon, jos valiokunta katsoo asian merkityksen sitä vaativan.
Tiedusteluvalvontavaliokunta osallistuu tiedusteluvalvontavaltuutetun nimittämiseen lausumalla mielipiteensä asiasta valtioneuvostolle.
Muista valiokunnista poiketen tiedusteluvalvontavaliokunta asetetaan vasta sen jälkeen, kun valtioneuvosto on eduskuntavaalien jälkeen tullut nimitetyksi, jollei eduskunta puhemiesneuvoston ehdotuksesta toisin päätä. Tämän lisäksi muista valiokunnista poiketen tiedusteluvalvontavaliokunnan jäseneksi tai varajäseneksi aiotun kansanedustajan on pyydettävä tietosuojavaltuutettua tarkastamaan, onko henkilötietojen käsittelystä poliisitoimessa annetun lain (761/2003) 5 §:ssä tarkoitetussa suojelupoliisin toiminnallisessa tietojärjestelmässä tietoja asianomaisesta kansanedustajasta. Tietosuojavaltuutettu saattaa pyynnön tehneen kansanedustajan, hänen edustamansa eduskuntaryhmän puheenjohtajan ja eduskunnan pääsihteerin tietoon havaintonsa tietojärjestelmän sisältämien kansanedustajaa koskevien tietojen olemassaolosta.
Tiedusteluvalvontavaliokunta perustettiin ja asetettiin ensimmäisen kerran eduskunnan hyväksyttyä uudet tiedustelulait vuonna 2019.
Valiokunnan jäsenet

Tiedusteluvalvontavaliokunnassa on 11 jäsentä ja 2 varajäsentä, jotka valitaan eduskunnan täysistunnossa. Muista valiokunnista poiketen tiedusteluvalvontavaliokunnan puheenjohtajuus ja varapuheenjohtajuus jaetaan erikseen tavanomaisen valiokuntajaon ulkopuolelta. Valiokunnan puheenjohtajuuden saa suurin eduskuntaryhmä ja varapuheenjohtajuuden toiseksi suurin eduskuntaryhmä.
Valiokunnan jäsenet > Vaalikaudella 2023–2027

| Jäsen | Jäsen | Puolue | Vaalipiiri |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Kiuru, PauliPauli Kiuru | Kokoomus | Pirkanmaa |
|  | Hänninen, JuhaJuha Hänninen | Kokoomus | Oulu |
|  | Junnila, VilhelmVilhelm Junnila | Perussuomalaiset | Varsinais-Suomi |
|  | Antikainen, SannaSanna Antikainen | Perussuomalaiset | Savo-Karjala |
|  | Väätäinen, TuulaTuula Väätäinen | Sosiaalidemokraatit | Savo-Karjala |
|  | Kari, MikaMika Kari | Sosiaalidemokraatit | Häme |
|  | Kalli, EevaEeva Kalli | Keskusta | Satakunta |
|  | Holopainen, HannaHanna Holopainen | Vihreät | Kaakkois-Suomi |
|  | Koskela, MinjaMinja Koskela | Vasemmistoliitto | Helsinki |
|  | Löfström, MatsMats Löfström | RKP | Ahvenanmaa |
|  | Poutala, MikaMika Poutala | Kristillisdemokraatit | Uusimaa |
Valiokunnan puheenjohtajat

| Puolue | Puolue | Puheenjohtaja | vuosi |
| --- | --- | --- | --- |
|  | SDP | Mika Kari | 2019–2023 |
|  | RKP | Joakim Strand | 2023–2024 |
|  | RKP | Mats Löfström | 2024– |
Lauri Elo

Lauri Elo vuonna 1965.
Lauri Olavi Elo (30. huhtikuuta 1928 Helsinki – 21. syyskuuta 2024 Tampere) oli suomalainen teatteri-, elokuva- ja TV-lavastaja.
Lauri Elon isä oli teatteri- ja elokuvalavastaja Lasse Elo (1903–1992). Lauri Elo aloitti teatterilavastajana 1940-luvulla Helsingin Kansanteatteri-Työväenteatterissa. Hän siirtyi sitten elokuva-alalle ja oli lavastajana Fennada-Filmissä 1950-luvulla. Hän sai 1953 Jussi-palkinnon parhaasta lavastuksesta elokuvaan Noita palaa elämään. Vuosina 1965–1980 Elo oli lavastajana TV 2:ssa ja teki lavastuksia TV-elokuviin ja TV-sarjoihin.
Lauri Elon sisar Kristine Elo (s. 1945) on toiminut lavastajana MTV3:ssa vuosina 1974–2001. Kristine Elo on lavastanut useita Uuno Turhapuro -elokuvia.
Elokuvalavastuksia

Suomalaistyttöjä Tukholmassa 1952
Huhtikuu tulee 1953
Kuningas kulkureitten 1953
Noita palaa elämään 1953
Saariston tyttö 1953
Kovanaama 1954
Kummituskievari 1954
Putkinotko 1954
Poika eli kesäänsä 1955
Ryysyrannan Jooseppi 1955
Lain mukaan 1956
Elokuu 1956
Kuriton sukupolvi 1957
Pää pystyyn Helena 1957
Syntipukki 1957
Elokuvarooleja

Niskavuoren naiset 1958, Loviisan-päivän vieras
Televisiolavastuksia

Kiurunkulma 1966–1968
30-luvun mies 1968–1969
Pertsa ja Kilu 1971–1975
Mustat ja punaiset vuodet 1973
Sodan ja rauhan miehet 1978–1979
Tankki täyteen 1978–1980
Kaksi sisarta 1966
Kuka teki turhan murhan 1967
Mimmi Paavaliina 1970
Sulka 1973
Jean Sibelius 1974
Ateria 1979
Lossi 1980
Seikkailu Olavinlinnassa 1984
Islamilainen jihad

| Islamilainen jihad |
| --- | --- |

Perustettu:  1979 (osana Egyptin Islamilaista jihadia)   1981 (itsenäisenä organisaationa)
Perustaja:  Fathi Shikaki   Abd Al Aziz Awda
Tyyppi:  islamistinen ja nationalistinen terrorijärjestö
Toiminta-alue:  Palestiina
Infobox OKNimi-testi OK: 
Palestiinan Islamilainen jihad (arab. حركة الجهاد الإسلامي في فلسطين, -Harakat al-Jihād al-Islāmi fi Filastīn) on palestiinalainen ääri-islamilainen järjestö, jonka muun muassa Yhdysvallat, EU ja Israel luokittelevat terroristijärjestöksi. Sen perustettiin 1979 osana Egyptin Islamilaista jihadia, mutta se alkoi toimia vuonna 1981 itsenäisesti Gazasta, kun se karkotettiin Egyptistä.
Islamilainen jihad ei hyväksy Israelin valtiota ja ajaa sen tuhoamista sotilaallisesti. Se tavoittelee islamiin pohjautuva Palestiinan valtio historialliselle Palestiinan alueelle. Se ei myöskään hyväksy Palestiinan rauhanprosessia eikä monesti ole edes sitoutunut Hamasin ja Israelin välisiin tulitaukoihin. Islamilainen jihad saa tukea Iranilta, ja se sai alkujaan sotilaskoulutusta Hizbollahilta ja Iranin vallankumouskaartilta.
Islamilainen jihad teki ensimmäisen terrori-iskunsa vuoden 1987 puolivälissä ennen ensimmäisen intifadan alkua. Mossadin murhattua 1995 Islamilaisen jihadin perustajan ja johtajan Fathi Shikakin järjestö hiipui nopeasti. Se nousi kuitenkin uudestaan toisen intifadan aikana ja on tehnyt säännöllisesti muun muassa raketti-iskuja Isreliin. Islamilainen jihad oli myös mukana Hamasin johtamassa hyökkäyksessä Israeliin lokakuussa 2023.
Ideologia ja organisaatio

Palestiinan Islamilainen jihad on islamistinen aseellinen ryhmittymä, jonka on muun muassa Yhdysvallat, Euroopan unioni, Yhdistynyt kuningaskunta, Kanada, Australia, Uusi-Seelanti, Japani ja Israel luokitelleet terroristijärjestöksi.
Islamilaisen jihadin päämäärä on perustaa islamiin pohjautuva Palestiinan valtio historialliselle Palestiinan alueelle. Se ajaa samalla Israelin valtion väkivaltaista tuhoamista eikä kannata Israelin–Palestiinan konfliktissa kahden valtion ratkaisua, jossa Palestiina ja Israel olisivat olemassa omina itsenäisinä valtioinaan.
Islamilaisen jihad ei hae poliittista asemaa Palestiinalaishallinnosta eikä ole osallistunut Palestiinassa pidettyihin vaaleihin. Tästä huolimatta Islamilainen jihad on ollut mukana joissakin palestiinalaisjärjestöjen keskinäisissä vuoropuheluissa, ja se on myös välillä tehnyt sotilaallista yhteistyötä Hamasin ja Fatahin kanssa.
Islamilaisen jihadin sotilaallinen siipi on al-Quds-prikaati, joka toteuttaa terroristi-iskuja. Se muun muassa tekee raketti-iskuja Gazan kaistalta Israeliin.
Islamilaisella jihadilla ei varsinaisesti ole kovinkaan yhtenäistä uskonnollista oppia eikä poliittista ideologiaa. Sen johtajat ovat sunnalaisia, mutta se on silti tukenut moninaista islamin tulkintaa ja hyväksynyt myös šiialaisuuden ja salafismin ja suufilaisuuden. Järjestön näkemyksen mukaan myös kristilliset symbolit voivat säilyä historiallisen merkityksen takia Palestiinassa, mutta juutalaisten läsnäolo on kolonialismin seurausta.
Historia > Tausta ja perustaminen

Palestiinan Islamilainen jihad perustettiin alkujaan Egyptissä 1979. Sitä olivat perustamassa kaksi Muslimiveljeskunnan palestiinalaista jäsentä Fathi Shikaki ja Abd Al Aziz Awda. Islamilaisen jihadin perustajat kokivat, että Muslimiveljeskunta oli muuttumassa turhan maltilliseksi eikä se ajanut enää tarpeeksi voimakkaasti palestiinalaisten asiaa. Muslimiveljeskunta haki islamilaisten yhteiskuntien sisäistä uudistusta eikä hyväksynyt ajatusta historiallisen Palestiinan sotilaallisesta valtauksesta. Islamilainen jihad puolestaan alkoi saada uusia jäseniä niiltä, jotka kannattivat Israelin sotilaallista vastustamista.
Palestiinan Islamilainen jihad oli toiminut alkujaan Egyptin Islamilaisen jihadin osana, mutta Egypti karkotti 1981 järjestön Anwar Sadatin salamurhan jälkeen. Palestiinan Islamilainen jihad siirsi päämajansa Gazaan ja alkoi toimia itsenäisenä organisaationa.
Historia > Ensimmäisestä toiseen intifadaan

Islamilainen jihad teki ensimmäiset terrori-iskunsa israelilaisia vastaan vuoden 1987 puolivälissä, puoli vuotta ennen ensimmäisen intifadan alkua ja ennen Hamasin perustamista. Islamilainen jihad alkoi ensimmäisen intifadan aikaan tehdä yhteistyötä Hamasin kanssa, mutta siinä missä Hamas oli myös yhteiskunnallinen liike Islamilainen jihad säilytti asemansa sotilaallisena organisaationa.
Islamilaisen jihadin ja Iranin yhteistyö alkoi 1980-luvun lopulla, kun järjestö muutti Libanoniin. Se alkoi saada koulutusta ja aseita sekä Hizbollahilta että Iranin vallankumouskaartilta. Vuonna 1989 Islamilainen jihad siirsi päämajansa Libanonista Syyrian Damaskokseen, vaikka sille jäi asemapaikka myös Beirutiin.
Hamas ja Islamilainen jihad olivat olleet vuoteen 1994 käytännössä toistensa vastustajia, mutta Palestiinalaishallinnon perustaminen vuonna 1994 sai äärijärjestöt Islamilaisen jihadin perustajan Shikakin mukaan kilpailemaan terroristihyökkäyksissä Oslon rauhanprosessin pysäyttämiseksi.
Shikaki oli johtanut Islamilaista jihadia maanpaosta käsin. Mossadin agentit murhasivat hänet Maltalla lokakuussa 1995, ja hänen seuraajakseen nousi Ramadan Shallah. Shikakin kuoleman jälkeen Islamilainen jihad teki joitakin iskuja, mutta sen toimet vähenivät nopeasti. The Jerusalem Post uutisoi vuonna 1997 Islamilaisen jihadin toiminnan lähes lakanneen.
Islamilainen jihad nousi uudestaan toisen intifadan alettua vuonna 2000. Siihen liittyi vankilasta vapautettuja jäseniä, ja Iran syyti järjestölle laajempaa tukea. Iran samalla patisti Islamilaista jihadia ja Hamasia toimimaan paremmin yhteistyössä. Islamilainen jihad ja Hamas tekivät toisessa intifassa vuosien 2000–2005 aikana yhteensä 96 itsemurhaiskua. Islamilainen jihad sai tuona aikana myös uuden tukikohdan, kun se alkoi saada jäseniä Länsirannan Jeninissä.
Historia > Osana Hamasin hallinoimaa Gazaa

Fatah karkotettiin Gazan kaistalta vuonna 2007, ja Hamas otti siellä de facto poliittisen vallan. Se pakotti myös Hamasin jollain tavalla reagoimaan ja hallinnoimaan Islamilaisen jihadin ja antamaan sille myös suoraa poliittista vastuuta. Israelin operaatio Puolustuksen tukipylvään aikana 2012 Islamilainen jihad vastasi raketti-iskulla Tel Avivia kohti. Hamas seurasi pian perässä.
Israelin ja Gazan välisiä tulitaukoja on ollut vaikea pitää, sillä Islamilainen jihad on ollut usein niitä vastaan, vaikka Hamas olisikin tulitauosta sopineet. Israel on kohdistanut monia toimiaan suoraan Islamilaista jihadia vastaan, eikä Hamas ole niihin aina varsinaisesti reagoinut. Israel tappoi marraskuussa 2019 Islamilaisen jihadin johtohahmoihin kuuluneen Baha Abu al-Atan, joka oli Israelin mukaan määrännyt hyökkäyksiä israelilaisia sotilaita ja siviilejä vastaan tulitauon häiritsemiseksi. Israelin puolustusvoimat puolestaan pidätti sekä Gazassa että Jeninissä elokuussa 2022 useita Islamilaisen jihadin johtajista, mikä ei vielä aiheuttanut Hamasin puolelta suurempia vastatoimia.
Islamilainen jihad oli mukana, kun Hamas käynnisti 7. lokakuuta 2023 hyökkäyksen Israeliin. Israelin itsenäisyyden ajan verisimpänä päivänä Islamilainen jihad oli mukana hyökkäyksessä ja otti muun muassa kymmeniä panttivankeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Islamilainen jihad Wikimedia Commonsissa
Afulan ostoskeskuksen itsemurhaiskua ihannoiva Islamilaisen jihadin juliste.
Al-Quds-prikaatin paraati
Islamilainen jihadin johtaja Ziyad al-Nakhala Iranin hengellisen johtajan Ali Khamenein vieraana.
Elias Palmskiöld

Elias Palmskiöld (1667-1719).
Elias Palmskiöld (entiseltä niemltään Runell, 18. kesäkuuta 1667 Tukholma – 7. huhtikuuta 1719 Tukholma) oli ruotsalainen Ruotsin valtionarkiston hoitaja ja ja kanslisti (5.2.1685- joulukuu 1686) sekä keräilijä. Hänet aateloitiin vuonna 1681 samanaikaisesti isänsä kanssa.
Elämä

Hän oli arkistosihteeri Erik Larsson Runellin (aateloituna Palmskiöd) poika. Äiti oli nimeltään Magdalena Gavelia, joka oli Elias Pederssonin, Gaveliuksen suvun jäsen, tytär ja äitinsä kautta Bure-suvun jälkeläinen.
Elias Runell (kuten häntä kutsuttiin ennen isänsä aatelointia) tuli Uppsalan yliopiston opiskelijaksi 14. toukokuuta 1679, vietti siellä ajoittain vuoteen 1689, ja hänestä tuli kanslisti Valtionarkistossa vuonna 1685, aktuaari siellä vuonna 1693, aktuaari Kuninkaan kansliassa vuonna 1697 ja sihteeri Valtionarkistossa vuonna 1702. Palmskiöld toimi vuosina 1713-14 puolustuskomission sihteerinä. Hänet aateloitiin vuonna 1681 samanaikaisesti isänsä kanssa 13. huhtikuuta 1681.
Palmskiöld avioitui 9. lokakuuta 1700 Fittjassa, Uppsalassa, Catharina Margareta Blixencronin (s. 1683, k. 3. huhtikuuta 1745 Rasbossa, Uppsalassa) kanssa. Catharina oli assessori Gustaf Blixencronin ja Metta Ribbingin tytär. Pariskunnalla oli yksi lapsi, Metta Magdalena, joka kuoli kahdeksan vuoden iässä. Leski meni myöhemmin naimisiin Pehr Jacob von Schefferin kanssa.
Maininnat Palmskiöldistä Topeliuksen teoksissa

Palmskiöldin kokoelmiin viitataan Zachrias Topeliuksen Välskärin kertomuksia -teoksen ensimmäisessä osassa. Topeliuksen mukaan Palmskiöldin kokoelmasta löytyy mainintoja aateliston läänityksistä Suomessa (Ruotsin Itämaa) kuningatar Kristiinan ajoilta (1632-1654). Topelius kirjoittaa seuraavasti (suom. Juhani Aho):
"Koko Pohjanmaa oli lahjoitusmaina, Kruunupyyn pitäjää lukuunottamatta. Siellä oli seuraavat vapaaherrakunnat: Stjernsköldeillä oli Kemi; Aake Akselinpoika Natt och Dagilla oli Ii ja Pudasjärvi; Gyllenstjernoilla oli Oulu; Tauben suvulla oli Hailuoto; Soopin suvulla oli Liminka; Brahen suvulla oli Kajaani, Paltamo, Sotkamo, Salo, Raahen kaupunki, Siikajoki, ynnä vielä Pielisjärvi, Nurmes, Iisalmi ja Kuopio; Falkenberg ja Niilo Bjelke jakoivat Pyhäjoen; Shering Rosenhanella oli Kalajoki; Kankaan Horneilla enin osa Lohtajaa; Rosenholmilla oli jäännös, ja hänen leskensä sai päällisiksi Kälviän; Banéreilla oli Kokkola; De la Gardien suvulla oli Pietarsaaren pitäjä ja kaupunki; Klaus Tottilla oli Uuden Kaarlepyyn kaupunki ja pitäjä, Lapua, Ilmajoki ja puolet Vöyriä kreivikuntana; jäännös Vöyriä oli Patkullilla vapaaherrakuntana; Oxenstjernoilla oli Isokyrö, Vähäkyrö, Mustasaari ja Vaasa; Bonden suvulla oli Maalahti ja Laihia; valtaneuvos Helmfeltillä oli Lapväärtti."(näitä tietoja ei ole tarkastettu alkulähteistä).
Tšogha Zanbil

| Tšogha Zanbil |
| --- | --- |
 Tšogha Zanbilin rauniot
Maailmanperintökohde
Sijainti:  Khūzestān, Iran  32°0′30″N, 42°39′19.625″E
Tyyppi:  kulttuurikohde
Kriteerit:  (iii)(iv)
Tunnusnumero:  113
Valintahistoria
Valintavuosi:  1979
 
Tšogha Zanbil (pers. ‏چُغازَنبیل‎) on muinaisen Elamin kuningaskunnan pyhän kaupungin rauniot Iranissa, Khūzestānin maakunnassa. Tšogha Zanbililin zikkurat on Iranin ainoa jäänne Elamin kuningaskunnasta ja kokonaisuudessakin merkittävimpiä jäänteitä. Rauniot on listattu Unescon maailmanperintöluetteloon.
Kaupunki ja zikkurat rakennettiin noin 1250 eaa. Ne rakennutti Elamin kuningas Untaš-Napiriša ja kaupunki tunnettiin tuolloin nimellä Dur Untaš. Ziggurat oli kooltaan 105 metriä × 105 metriä ja korkeudeltaan luultavasti 52 metriä. Rakennuksessa oli viisi tasoa, ja huipulla oli Inšušinakille pyhitetty temppeli. Kaupungin rakentamisessa oli mukana kymmeniätuhansia työmiehiä muurareista arkkitehteihin. Rakennukseen käytettiin miljoonia tiiliä ja 5 000 kiveen on kirjoitettu elamilaista kirjoitusta. Koristuksia on tehty kuparista, ja osa muurista on lasitettu lapislatsulilla.
Vaikka kaupunkia ei saatu koskaan valmiiksi, se oli elamilainen temppeli 700 vuoden ajan. Assyrian kuningas Assurbanipal tuhosi rakennuksen vuonna 650 eaa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tchogha Zanbil UNESCOn sivuilla (englanniksi) (ranskaksi)
Virtuaalinen kierros Tšogha Zanbiliin[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Iranin poliittisten vankien teloitukset 1988

Iranissa toteutettiin vuonna 1988 tuhansien poliittisten vankien teloitukset, jotka Human Rights Watchin mukaan olivat rikoksia ihmisyyttä vastaan. Teloitukset toteutettiin Ruhollah Khomeinin määräyksestä ilman oikeudenkäyntejä. Eri arvioiden mukaan uhreja oli kaikkiaan 2 800–5 000. Vielä korkeampien arvioiden mukaan uhreja olisi saattanut olla jopa 30 000.
Tausta ja teloitukset

18. heinäkuuta 1988 Iranin hallitus hyväksyi Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöksen, jolla vaadittiin tulitaukoa Irakin–Iranin sotaan. 25. heinäkuuta 1988 suurin iranilainen aseistautunut oppositioryhmittymä, vuodesta 1986 Irakissa toiminut Kansan mujahedin -järjestö käynnisti Iraniin hyökkäyksen, josta käytettiin nimitystä “Ikuinen valo”. Ryhmän pyrkimyksenä oli kaataa Iranin hallinto, joka kuitenkin kukisti hyökkääjät. Arvioissa on esitetty näiden tapahtumien muodostaneen Iranin viranomaisille syyn tappaa monia vangitsemiaan poliittisia vihollisia. Aluksi teloitettiin aiemmin tuomittuja Kansan mujahedin -järjestön jäseniä. Evinin ja Gohardashtin vankiloissa teloitukset toimeenpantiin todennäköisesti 26. heinäkuuta – 30. heinäkuuta 1988. Elokuussa 1988 alettiin teloittaa sekularististen ja vasemmistolaisten liikkeiden edustajia. Vankeja vietiin kuulustelukomiteoiden eteen heidän mielipiteidensä ja niiden vankkumattomuuden kartoittamiseksi.
Joukkoteloituksista selviytyneet kertoivat joutuneensa näkemään vankien viemistä teloituksiin. Kahden eri henkilön lausuntojen mukaan Gohardashtin vankilassa toinen vanki joutui viemään hirtettäväksi epileptikko Kaveh Nesarin, joka ei kyennyt kävelemään itsenäisesti. Osa poliittisista vangeista kärsi kidutuksesta johtuneista terveysongelmista. Iranin korkeimman oikeuden puheenjohtaja Abdul-Karim Mousavi Ardebili väitti Teheranissa 5. elokuuta 1988, että oikeuslaitos tunsi kansan taholta hyvin vahvaa painetta sen kysyessä, miksei kaikkia Kansan mujahedin -järjestön kannattajia ollut tapettu. Vankilavierailut sallittiin uudelleen vasta lokakuun lopusta 1988 lähtien. Tässä vaiheessa viranomaiset alkoivat tiedottaa perheenjäseniä läheistensä teloituksista. Kuolintodistuksia ei annettu, ja monien perheiden mukaan muistotilaisuuksien järjestäminen kiellettiin. Suurinta osaa uhrien hautapaikoista ei tunneta. Amnesty Internationalin mukaan yhdenkään uhrin ruumista ei suostuttu palauttamaan omaisille.
Myöhempi käsittely

Hossein-Ali Montazeri julkaisi muistelmissaan vuonna 2000 kopion Khomeinin heinäkuussa 1988 salaisesti antamasta fatwasta, jonka nojalla teloitukset toteutettiin. Fatwassa väitettiin vankkumattomia Kansan mujahedin -järjestön kannattajia islamista luopuneiksi. Montazeri tiettävästi vastusti teloituksia. Hän lähetti Khomeinille kirjeitä vastustaakseen teloituksia. Lisäksi Montazeri otti asian esiin teloituksista vastanneiden Morteza Eshraghin, Hossein-Ali Nayerin, Mostafa Pourmohammadin ja Ebrahim Raisin seurassa. Vainoista selviytyneen Gohardashtin vankilan vanki Iraj Mesdaghin mukaan Ebrahim Raisi ja Morteza Eshraghi menivät henkilökohtaisesti teloituspaikoille varmistamaan menettelyjen sujumisen protokollan mukaisesti.
1. toukokuuta 2018 Ebrahim Raisi viittasi teloituksiin yhtenä systeemin ylväistä saavutuksista ja ylisti Khomeinia kansallissankariksi. Osa korkeassa asemassa iranilaisessa yhteiskunnassa vuonna 1988 olleista on pyrkinyt etäännyttämään itseään tapahtumista. Ali Khamenei on pidättäytynyt käsittelemästä niitä julkisesti.
Ensimmäinen syyte vuoden 1988 Iranin poliittisten vankien teloituksista nostettiin Ruotsissa. Iranissa vankilaviranomaisena toiminut Hamid Nouri vangittiin Ruotsissa 2010-luvun lopussa epäiltynä sotarikoksista ja murhista. Nouri todettiin syylliseksi ja tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Ruotsin korkein oikeus piti tuomion voimassa ratkaisussaan 6. maaliskuuta 2024. Nouri vapautettiin kesäkuussa 2024 osana vankienvaihtoa, jossa Ruotsiin palautettiin Iranissa vangitut diplomaatti Johan Floderus ja kaksoiskansalainen Saeed Azizi. Oman toimi neuvotteluissa merkittävänä välittäjänä.
Kristine Elo

Kristine Elo (s. 23. joulukuuta 1945 Helsinki) on suomalainen elokuva- ja TV-lavastaja.
Kristine Elon isä oli teatteri- ja elokuvalavastaja Lasse Elo ja hänen veljensä
Lauri Elo on myös toiminut lavastajana.
Kristine Elo toimi lavastajana MTV3:ssa vuosina 1974–2001 ja hänen on lavastanut erityisesti useita Uuno Turhapuro -elokuvia.
Elokuvalavastuksia

Professori Uuno D.G. Turhapuro 1975
Lottovoittaja UKK Turhapuro 1976
Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon 1977
Rautakauppias Uuno Turhapuro, presidentin vävy 1978
Koeputkiaikuinen ja Simon enkelit 1979
Tup akka lakko 1980
Uuno Turhapuron aviokriisi 1981
Uuno Turhapuro menettää muistinsa 1983
Uuno Turhapuron muisti palailee pätkittäin 1983
Lentävät luupäät 1984
Uuno Turhapuro armeijan leivissä 1984
Uuno Epsanjassa 1985
Uuno Turhapuro muuttaa maalle 1986
Uuno Turhapuro kaksoisagentti 1987
Tupla-Uuno 1988
Koirapuisto

Koira-aitaus Helsingin Eirassa.
Koirapuisto eli koira-aitaus on aidattu alue, jossa koiria voi pitää kytkemättä mutta kuitenkin ulkoiluttajiensa valvonnassa. Koirapuistot tarjoavat koirille mahdollisuuden päästä liikkumaan vapaina ja mahdollistavat koirien keskinäisen sosiaalisen kanssakäymisen ja leikin. Koirapuistoissa myös koirien ulkoiluttajat pääsevät tutustumaan toisiinsa ja saamaan toisiltaan vinkkejä koiraharrastukseen liittyvissä asioissa.
Koira-aitaukset rakennetaan Suomessa mieluiten metsäiseen maastoon, jossa puut antavat varjoa ja vaihteleva maasto virikkeitä. Aitaukseen voidaan järjestää erilaisia juoksureittejä isojen kivien ja puupölkkyjen avulla kuitenkin niin, että ulkoiluttajilla säilyy koiriin näköyhteys. Kennelliiton vähimmäisvaatimukset koira-aitausten varustukselle sisältävät 1 300 litran syväsäiliön tai kompostorin koirien ulosteille, 60 litran sekajäteastiat, puistonpenkkejä ulkoiluttajille, pimeän ajan valaistuksen, talvisin hiekoitushiekka-astian, lapioita tai muita välineitä koirien jätösten keräämiseen, hiekan levittämiseen ja koirien kaivamien kuoppien täyttöön sekä opastetaulun koirapuiston säännöistä.
Isommissa koirapuistoissa on omat aitauksensa erikseen pienille ja isoille koirille. Joidenkin koirapuistojen sisäänkäynti on kaksiosainen niin, että kahden peräkkäisen portin väliin jää pieni erikseen aidattu ”eteinen”. Tämä helpottaa koirien pitämistä erossa toisistaan tullessa ja lähtiessä.
Helsingin ensimmäinen koirapuisto avattiin Ullanlinnaan Neitsytpolun ja Merikadun kulmaukseen heinäkuussa 1971. Vuonna 1981 niitä oli jo 21 ja vuonna 1995 yli 70, kun taas Tampereelle valmistuivat tuolloin ensimmäiset koirapuistot. Vuonna 2021 Helsingissä on liki sata koirapuistoa, Tampereella 15. Tassut kartalla -verkkopalvelu löytää koko Suomesta kaikkiaan 377 koirapuistoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Koirapuisto Wikimedia Commonsissa
Koira-aitaukset ja koirakäymälät, Helsingin kaupungin ohjeita suunnittelijoille