stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tbilisin metro
Nykytila

Metro koostuu kahdesta linjasta, joiden yhteispituus on noin 26 kilometriä ja joissa on 22 asemaa. Pidempi Ahmeteli–Varketili-linja seurailee Mtkvarijokea pohjoisesta kaakkoon, se on 19,6 kilometrin pituinen ja siinä on 16 asemaa. Lyhyempi Saburtalo-linja yhtyy Ahmeteli–Varketili-linjaan Vagzlis moedanin metroasemalla ja kulkee länteen 6,7 kilometrin matkan. Linjalla on kuusi asemaa, ja yksi on rakenteilla (Universitetin metroasema). Lähes kaikki asemat ovat maan alla, lukuun ottamatta kolmen kilometrin pituista rataosuutta (Elektrodepon ja Diduben metroasemat). Asemat ovat 100 metrin pituisia ja ne on tarkoitettu viiden vaunun pituisille junille, mutta nykyään käytetään vain neljän tai kolmen vaunun junia.
Metro on Tbilisin joukkoliikennevälineistä suosituin, ja sitä käyttää päivittäin noin 300 000 matkustajaa. Se on toiminnassa aamukuudesta keskiyöhön saakka. Matkakortti maksaa 2 laria; ensimmäinen matka on 0,4 larin hintainen, toinen matka maksaa 0,3 laria ja kolmas 0,2 laria. Opiskelijoille, invalideille ja huhtikuun 9. päivän tragediassa loukkaantuneille on voimassa alennus ja toisen maailmansodan veteraanit sekä lapset matkustavat metrossa ilmaiseksi (2011).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tbilisin metro Wikimedia Commonsissa
Metrosoyuza.net (saksaksi) (venäjäksi)
Tbilisin metron junia
Toivo Telén

Toivo Anselm Telén (10. huhtikuuta 1924 Lohja – 30. toukokuuta 2007 Vantaa) oli suomalainen, 1950-luvulla menestynyt kuulantyöntäjä, joka pelasi myös kori- ja käsipallon SM-sarjassa.
”Lothar” Telén sijoittui Helsingin 1952 olympialaisten kuulantyönnön karsinnassa 15:nneksi tuloksella 14,30 eikä selviytynyt loppukilpailuun. Hän edusti Suomea maaottelussa Ruotsia vastaan vuonna 1951 ja Ranskaa vastaan vuonna 1952. Seuratasolla hän edusti Lohjan Louhea ja Helsingin Kisa-Tovereita. Hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1952. Ennätyksensä 15,30 m hän työnsi vuonna 1952.
Telén edusti Helsingin Kisa-Tovereita koripallon ja käsipallon SM-sarjassa. Hänen tyttäristään Leena ja Jaana voittivat uinnissa Suomen mestaruuksia.
Pähkinäsaaren rauha

Vallitsevan käsityksen mukaan Pähkinäsaaren rauhan rajalla oli kaksi haaraa. Punaisella kiistaton rajan kulku, katkoviivalla rajan molemmat haarat ja harmaalla 1500-luvulla käytössä ollut aluejako Jarl Gallénin ja John Lindin mukaan.
Neuvottelijat vahvistavat rauhan suutelemalla ristiä, Aarno Karimon historiamaalaus 1900-luvulta.
Myöhempi tulkinta Novgorodin puolesta rauhansopimuksen tehneestä Juri Danilovitšista.
Pähkinäsaaren rauha on Ruotsin alaikäistä kuningas Maunu Eerikinpoikaa ohjanneen holhoojahallituksen ja Novgorodin tasavallan välillä 12. elokuuta 1323 solmittu rauhansopimus. Sopimus sai nimensä solmimispaikastaan, Pähkinälinnan (ruots. Nöteborg, ven. Орешек, Orešek) linnoituksesta, joka sijaitsee Laatokan Pähkinäsaaressa Nevajoen niskassa. Pähkinäsaaren rauhan raja oli voimassa 272 vuotta aina Täyssinän rauhaan saakka. Rauhansopimus päätti pitkähkön sotajakson Ruotsin kuningaskunnan ja Novgorodin välillä. Se on vanhin tunnettu Ruotsille itärajan määrittelevä rauhansopimus. Varsinaista alkuperäistä rauhansopimusta ei ole säilynyt nykyaikoihin. Tallella on ainoastaan erikielisiä myöhäisiä versioita, jotka eroavat jossain määrin toisistaan. On myös mahdollista, että rauhansopimus oli alun perin suullinen. Tämä selittäisi, miksi myöhemmät kirjoitetut sopimuksen versiot poikkeavat toisistaan.
Rauhansopimuksessa Karjala jaettiin kahteen osaan. Sen perusteella Ruotsi sai etupiiriinsä Äyräpään, Jääsken ja Savilahden kihlakunnat. Merkittävämmät itä-Kannaksen ja Laatokan Karjalan asutusalueet jäivät Novgorodille, vaikka sopimus ei erikseen niitä listaakaan. Rajan länsipuolen väestö oli pääosiltaan lähtöisin länsi-Suomesta ja itäpuolen asukkaat Karjalan suunnalta. Aluejakojen lisäksi rauhansopimuksella turvattiin Novgorodin, Ruotsin sekä Lyypekin ja Gotlannin kauppiaille vapaa kulku Nevajoella ja Itämerellä.
Rauhansopimuksen teksti

"Minä suuri kuningas Juri kaupunginpään Alfarmiuksen, herttua Abrahamin ja koko Novgorodin kansan kanssa, minä tein rajasopimuksen veljeni Ruotsin kuninkaan Maunu Eerikinpojan kanssa. Ja tulivat Ruotsin kuninkaan luota lähettiläinä Eerik Tuurenpoika, Hemming Ødgislason, Pietari Jooninpoika ja pappi Waemundus. Siellä olivat Gotlannin kauppiaista Ludovicus ja Fodra. Me uudistimme pysyvän rauhan ja suutelimme ristiä. Suuri kuningas Juri antoi kaikkien Novgorodin miesten kanssa ystävyyden vuoksi kolme kihlakuntaa: Savon, Jääsken ja Äyräpään, [kaikki] Karjalan kihlakuntia. Rajamerkit ja rajapyykit, niin sanotut maamerkit: merestä Siestarjoelle, Siestarjoesta suohon ja keskellä suota on vuori, sitten Saijanjokeen, Saijanjoesta Päiväkiveen, Päiväkivestä Ruskeavuoreen, Ruskeavuoresta Lempojärveen, Lempojärvestä Pehkäsuohon, Pehkäsuosta Kangasjärveen, Kangasjärvestä Purnujärveen, Purnujärvestä Aitojärveen, Aitojärvestä Torsajärveen, Torsajärvestä Särkilahteen, Särkilahdesta Samusaloon, Samusalosta Siitiin, sitten Karjalankoskeen, sitten Kolemakoskeen, sitten Pattijokeen, sitten Helsingin mereen. Meidän Novgorodin kihlakunnalla on vettä ja maata ja kalavettä: puolet kaikkea tuota Ylivettä, Kokinkalliosta puolet, Vatikivestä puolet, Suomenvedestä puolet, Ykspäästä puolet, Ketvalammesta kuudennes majavista, Kunustaniemessä kuudennes majavista; alapuolella rajoja, mainittujen maamerkkien sisällä nuo kuuluvat Novgorodille.
Kauppiaat saavat esteettömästi kulkea kaikkialta Saksasta, Lyypekistä, Gotlannista ja Ruotsin maasta Nevan kautta kohti Novgorodia sekä maata että vettä myöten. Ruotsalaiset ja Viipurin linnaväki eivät saa estää kauppiaita; siten meidän kauppiaillamme tulee olla turvallinen tie tämän rauhan kestäessä; linnoja ei saa rakentaa Karjalaan, emme me ettekä te. Velalliset, takaajat, orjat, pahantekijät, jotka pakenevat meidän puolellemme tai teidän puolellenne, on palautettava lain mukaan. Maata tai vettä eivät ruotsalaiset saa ostaa Novgorodin karjalaisilta, ei myöskään Viipurin linnaväki. Mutta jos narvalaiset eivät luovu huonosta menettelystään suurta kuningasta ja Novgorodin asukkaita kohtaan, ruotsalaiset eivät saa heitä auttaa. Ja jos joitakin rikoksia tätä rauhaa vastaan tehdään meidän tai teidän puoleltanne, se ei missään suhteessa saa estää tätä rauhan uudistamista; ja rikkojia on ojennettava; missä joku rikkoo, siellä hän on velvollinen suorittamaan korvauksen Jumalan lain mukaan. Kaikilla Novgorodin asukkailla olkoon rauha ja kaikilla heidän linnoillaan ja kaikilla heidän maakunnillaan, ja samalla tavalla koko Ruotsin maalla. Novgorodin suuri kuningas otti vastaan rauhan ja kaikki Novgorodin miehet Ruotsin kuninkaan ja koko Ruotsin valtakunnan ja Viipurin kanssa lähimpänä perjantaina ennen Pyhän Neitsyen taivaaseenastumista. Mutta joka loukkaa ristin suutelua, häntä Jumala ja Pyhä Neitsyt Maria rankaisevat."
Rauhanrikkomukset

Pähkinäsaaren rauhassa kiellettiin linnojen rakentaminen Karjalaan. Vuonna 1475 ruotsalaiset alkoivat rakentaa tästä huolimatta Olavinlinnaa nykyisen Savonlinnan kohdalla alueelle, jota Novgorodin seuraajavaltio Moskovan suuriruhtinaskunta piti rajatulkintansa mukaan itselleen kuuluvana. Toisaalta alue oli jo silloin savolaisten asuttama.
Pähkinäsaaren rauhan jälkeen Ruotsin kuningaskunnan ja Novgorodinmaan kesken tapahtui joitain aseellisia yhteenottoja. Novgorod antoi Käkisalmen läänin läänitykseksi liettualaiselle ruhtinaalle, jonka ankarasta verotuksesta seurasi karjalaisten Käkisalmen kapina. Ruotsin kuningaskunta lähetti Viipurista avuksi sotajoukon, jolle Käkisalmen linnan päällikkö Vallittu luovutti linnan. Novgorodinmaa kuitenkin valloitti linnan takaisin vakiinnuttaen valtansa uudelleen. Epäonnistuneen kapinan seurauksena karjalaisia pakeni Käkisalmen linnaläänistä Ruotsin kuningaskunnan puolella Viipurin linnalääniin, Pohjois-Karjalan erämaihin ja Vienanmerelle saakka. Pähkinäsaaren rauhan palauttanut aselepo solmittiin 1339, mikä tarkoitti Pähkinäsaaren rauhan rajan jäämistä ennalleen.lähde?
Ruotsin puolelta hyökättiin 1396 Käkisalmen lääniin, mistä on tuohikirje dokumenttina. 1411 ruotsalaiset tuhosivat Tiurin linnan (ven. Тиверск, Tiversk) Räisälässä. Linna sijaitsi vanhan Vuoksen saarella. Mainintoja linnoista on venäläisissä asiakirjoissa vuosilta 1390 ja 1404.lähde?
1478 Moskovan suuriruhtinaskunta valloitti Novgorodin ja alkoi sotia Ruotsia etäämmälle. 1495 sotatoimista seurasi Viipurin pamaus. Vuonna 1595 Venäjä myöntyi Täyssinän rauhassa uuteen rajasopimukseen, joka vahvisti Savon ja Pohjois-Suomen kuulumisen Ruotsille.lähde?
Aiheesta muualla

Rauhansopimuksen latinankielinen teksti (Diplomatarium Fennicum)
Ruotsin ja Novgorodin/Venäjän rauhansopimukset (päättyneet sodat)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | Pähkinäsaaren rauha 1323 Täyssinän rauha 1595 (pohjoismainen viisikolmattavuotinen sota) | Stolbovan rauha 1617 (Inkerin sota) | Kardisin rauha 1661 (Pohjan sota) | Uudenkaupungin rauha 1721 (suuri Pohjan sota)   Turun rauha 1743 (hattujen sota) | Värälän rauha 1790 (Kustaa III:n sota) | Haminan rauha 1809 (Suomen sota) |  |
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Ranska  BnF data  Saksa 
Pähkinäsaaren rauhan muistokivi Pähkinäsaaressa, Pähkinälinnassa
Pyrrhonismin pääpiirteet

| Pyrrhonismin pääpiirteet> Πυῤῥώνειοι ὑποτύπωσεις.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Sekstos Empeirikos
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  100-luku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Pyrrhonismin pääpiirteet (m.kreik. Πυῤῥώνειοι ὑποτύπωσεις, Pyrrhōneioi hypotypōseis) on Sekstos Empeirikoksen kirjoittama filosofinen teos, joka esittelee nimensä mukaisesti pyrrhonistisen skeptisismin perusajatukset.
Historia

Sekstos Empeirikoksesta itsestään tiedetään vain vähän; hän eli ja kirjoitti todennäköisesti 100-luvulla jaa., ja toimi ilmeisesti lääkärinä. Pyrrhonismin pääpiirteet on Sekstoksen pääteos ja vaikutusvaltaisin teos, ja merkittävin antiikin ajan lähde pyrrhonistiseen ajatteluun. Sen kautta hänestä tuli pyrrhonismin merkittävin edustaja. Sekstos ei kuitenkaan pyrkinyt esittämään uutta oppia, vaan kuvaamaan tuntemansa skeptisen ajatustavan.
Tutkijat ovat laajalti sitä mieltä, että Sekstoksen nykyaikaan säilyneissä teoksissa, joihin kuuluu myös teos Matemaatikkoja vastaan, on jäljellä vain vähän alkuperäistä. Teosten löytyminen johti 1500- ja 1600-luvuilla uuteen skeptisismin aaltoon, jota edustivat muiden muassa Michel de Montaigne, Pierre Gassendi, René Descartes ja Pierre Bayle; sekä useisiin pyrkimyksiin kumota skeptisismi.
Sisältö

Sekstoksen teos on jaettu kolmeen kirjaan.
Sisältö > Kirja I

Sekstos jakaa teoksensa alussa filosofiset kannat kolmeen: Ensimmäinen on dogmatismi, jonka mukaan totuus on tunnettu. Tähän hän sijoittaa aristotelismin, epikurolaisuuden ja stoalaisuuden. Toinen kanta on akateeminen skeptisismi, Kleitomakhoksen ja Karneadeen kanta, jonka mukaan totuutta ei voida tuntea. Nykyisin tähän viitataan usein akatemialaisena skeptisisminä. Kolmas kanta on skeptisismin muoto, jota kutsutaan pyrrhonismiksi. Sen mukaan totuutta ei tunneta, mutta sitä voidaan etsiä.
Sekstos kuvaa skeptisismin kyvyksi vastustaa erilaisia vaikutelmia ja ajatuksia niin, että argumenttien ja esimerkkien vastakkainasettelulla saavutetaan epokhe, arvostelmista pidättymisen tila, ja tämän seurauksena ataraksia, mielenrauha. Näin hän asettaa oppisuunnan varsinaisen päämäärän samoin kuin muut merkittävimmät hellenistisen filosofian koulukunnat, stoalaisuus ja epikurolaisuus.
Sekstoksen mukaan skeptikot eivät kuitenkaan hylkää passiivisia aistivaikutelmia, joiden hyväksyminen ei ole tahdonalaista. Epäily koskee ainoastaan arvostelmia, eli aistitusta tehtyjä tahdonalaisia tulkintoja. Pyrrhonilaisen näkemyksen mukaan voimme kyllä olla varmoja siitä, että aistimme niin kuin aistimme, mutta emme siitä, että asiat todellisuudessa ovat niin kuin aistimme.
Ensimmäisen kirjan lopussa Sekstos vertaa pyrrhonismia muihin oppisuuntiin, joissa jotkut ovat nähneet yhtäläisyyksiä sen kanssa: näitä ovat Herakleitoksen, Demokritoksen ja Protagoraan ajattelu, kyreneläisyys sekä akatemialainen skeptisismi. Hän vertaa pyrrhonismia myös lääketieteen empiiriseen ja metodiseen koulukuntaan.
Sisältö > Kirja II

Toinen kirja alkaa dogmatismin kritisoimisen mahdollisuuden arvioinnilla: voiko skeptikko kyseenalaistaa dogmaatikkojen opit, ja mistä dogmaatikkoja kritisoitaessa tulisi aloittaa. Tämän jälkeen Sekstos käsittelee totuutta sekä totuuden kriteerin ongelmaa. Tarkemmin hän analysoi kolmea mahdollista kriteeriä: kenen mukaan; millä keinoin; ja minkä mukaisesti. Sekstos myös kysyy, onko mikään totta luonnostaan.
Kirjan loppuosa käsittelee todistuksia, syllogismeja, induktiota, määritelmiä, jaotteluja, kokonaisuuksia ja osia, sukuja ja lajeja sekä sofismeja.
Sisältö > Kirja III

Kolmas kirja käsittelee erityisiä filosofisia, enimmäkseen luonnonfilosofisia ja eettisiä, kysymyksiä. Näitä ovat luvuittain: (1) fysiikka; (2) asioiden alkuperä (arkhe); (3) jumala; (4–5) syy; (6–7) aineelliset alkuperät ja kappaleet; (8) sekoittaminen; (9–10) liike; (11) kasvaminen ja väheneminen; (12–13) poistaminen, lisääminen ja vaihtaminen; (14) kokonaisuus ja osa; (15) luonnollinen muutos; (16) syntyminen ja häviäminen; (17) lepo; (18) paikka; (19) aika; (20) lukumäärä; (21) etiikka; (22–23) hyvä, paha ja yhdentekevät asiat; (24–27) elämisen taito ja voidaanko sitä opettaa; (28) voidaanko mitään opettaa; (29) onko olemassa opettajia ja oppilaita; (30) onko olemassa oppimisen menetelmää; sekä (31) hyödyttääkö elämän taito omistajaansa.
Kirjan viimeisessä luvussa (32) kirjoittaja käsittelee kysymystä, miksi skeptikko esittää joskus tarkoituksella heikkoja argumentteja. Hänen vastauksensa on, että skeptikko pyrkii argumenteillaan parantamaan ”potilaansa” uskomuksista, ja aivan samoin kuin lääkäri käyttää välillä vahvoja tai heikkoja lääkkeitä potilaan tarpeen mukaan, samoin myös skeptikko käyttää tarkoituksella heikkoja argumentteja silloin, kun se riittää.
Kirjallisuutta

Sekstos Empeirikos: Pyrrhonismin pääpiirteet, ensimmäinen kolmesta kirjasta. Suomennos, johdanto ja selitykset Marke Ahonen. Teoksessa Grahn-Wilder, Malin (toim.): Skeptisismi. Epäilyn ja etsimisen filosofia, s. 23–79.  Helsinki:  Gaudeamus, 2016.  ISBN 978-952-495-396-2
Sextus Empiricus; Bury, Robert Gregg (toim.): Outlines of Pyrrhonism.  (Loeb Classical Library)  Harvard University Press, 1983.
Aiheesta muualla

Sextus Empiricus: Outlines of Pyrrhonism (Arkistoitu – Internet Archive) - katkelmia (englanniksi)
Télé (järvi)

| Télé |
| --- | --- |
 Satelliittikuva Nigerin vasemmanpuoleisista tulvajärvistä. Ylimpänä Faguibine, keskellä Télé ja alimpana Horo ja Fati.
Valtiot:  Mali
Koordinaatit:  16°27′N, 3°45′W
Mittaustietoja
Pinta-ala:  enimmillään 190 km²
Tilavuus:  0,3 – 0,35 km³
Suurin syvyys:  5 m
 fiTélé 
Télé on Nigerjoen tulvajärvi Malissa. Se sijaitsee joen vasemmanpuoleisella järvialueella Timbuktun alueen Goundamin piirissä.
Téléjärveä ruokkii kaksi Nigerjoesta lähtevää kanavaa, 65 kilometriä pitkä Kondi ja 105 kilometriä pitkä Tassakane, jotka yhtyvät 20 kilometrin päässä järvestä. Nigerin tulva alkaa yleensä elokuussa ja jatkuu helmikuuhun saakka. Télé kuivuu yleensä toukokuussa, mutta poikkeuksellisina vuosina vesi voi säilyä järvessä vuoden ympäri. Téléjärvestä vesi voi virrata Takarajärveen ja Faguibineen ja sieltä edelleen Gouberiin ja Kamangoon.
Kolmekymmentä kilometriä pitkän Télén keskelle työntyy pohjoisesta hiekkasärkkä. Järven pinta-ala on laajimmillaan 190 neliökilometriä, tilavuus enimmillään 300–350 miljoonaa kuutiometriä ja suurin syvyys viisi metriä.
Järvi sijaitsee Télén ja Goundamin kuntien alueella. Sen rantojen asukkaat ovat songhaita, tuaregeja, belloja, fulbeja ja sorkoja. Songhait harjoittavat etupäässä maanviljelyä, tuaregit ja fulbet karjanhoitoa ja bellat ja sorkot kalastusta. Nigerjoen tulvien heikentyminen ja Téléjärven kuivuminen 1970-luvun alusta lähtien on vaikeuttanut seudun elinkeinoja ja aiheuttanut konflikteja maanviljelijöiden ja karjanhoitajien välillä.
Telefoni bianchi

Valkoinen puhelin oli elokuvien yläluokkainen statussymboli. Assia Noris Max Neufeldin elokuvassa La casa del peccato (1938).
Il cinema dei telefoni bianchi (”valkoisten puhelinten elokuva”) on 1930- ja 1940-luvun vaihteen italialaisen elokuvan tyylilaji. Se käsittää kepeitä komedioita ja melodraamoja, jotka yleensä kertovat hienostuneen yläluokan elämästä valkoisine puhelimineen.
Cinecittàn studioilla vuosina 1938–1943 kuvatut telefoni bianchi -elokuvat tehtiin vastaamaan amerikkalaisten elokuvayhtiöiden Italiasta vetäytymistä seuranneeseen kotimaisen kysynnän kasvuun. Niiden mallina toimivat Hollywoodin screwballkomediat ja Unkarissa 1920-luvulta lähtien kukoistanut komediatyyppi. Monet elokuvista sijoittuivat enemmän tai vähemmän kuvitteelliseen Budapestiin. Telefoni bianchi -elokuvien ohjaajia olivat muun muassa Carmine Gallone, Mario Mattoli, Raffaello Matarazzo ja Carlo Ludovico Bragaglia sekä eräät Italiassa työskennelleet keskieurooppalaiset kuten Max Neufeld, László Vajda ja László Kish. Myös joidenkin tunnetumpien ohjaajien kuten Vittorio De Sican, Mario Camerinin ja Alessandro Blasettin eräitä elokuvia voidaan pitää tyylilajin edustajina.
Telefoni bianchi -elokuvat saivat yleisön keskuudessa valtavan suosion. Kriitikot suhtautuivat niihin usein kielteisesti vaatien realistisempaa ja kriittisempää yhteiskuntakuvausta. Toisen maailmansodan jälkeen tyylilajia pidettiin fasistien epäsuorana propagandana, jonka tarkoitus oli viedä katsojien huomio pois karusta todellisuudesta.
Edogawa Ranpo

| Tarō Hirai |
| --- | --- |
 Tarō Hirai eli Edogawa Ranpo
Henkilötiedot
Syntynyt: 1894 Nabari, Japani
Kuollut: 1965 (70–71 vuotta)
Kansalaisuus:  Japani
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: Edogawa Ranpo
Äidinkieli: japani
Tuotannon kieli: japani
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Edogawa Ranpo (jap. 江戸川 乱歩, myös Rampo), oikea nimi Tarō Hirai (jap. 平井 太郎, Hirai Tarō, 1894 Nabari, Japani – 1965), oli japanilainen jännityskirjailija.
Edogawa opiskeli Tokiossa taloustieteitä. Hän on Japanin nykyaikaisen jännityskirjallisuuden ensimmäinen edustaja mutta myös suosittu nuorisokirjailija ja esseisti.
Suomennettu tuotanto

Nojatuoli-ihminen, novelli, teoksessa Parantava nauru, toim. ja suom. Juhani Konkka. Tajo 1963
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Edogawa Ranpo Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  Europeana  IdRef
Telengitit

Telengitit ovat Venäjällä Altain tasavallassa asuva kansanryhmä, joka puhuu altain kielen etelämurteisiin kuuluvaa telengitiä. Neuvostoaikana telengitejä pidettiin altailaisina. Nykyään heillä on laissa tunnustettu Venäjän vähälukuisen alkuperäiskansan asema.
Telengitit asuvat Altain tasavallan itäosassa Ulaganin ja osittain Koš-Agatšin piireissä Tšulyšman, Baškauz ja Tšuja -jokien varsilla sekä Teletskoje-järven etelärannalla. Vuoden 2002 väestönlaskennassa rekisteröitiin 2 400 telengitiä, joista lähes kaikki asuvat Altain tasavallassa. Kotitasavallassaan asuvista telengiteistä 97,7 % puhuu altaita ja 84,4 % venäjää.
Teknologen

Lehden ensimmäisen numeron etusivu.
Teknologen oli Turussa vuosina 1845–1848 ilmestynyt ruotsinkielinen aikakauslehti.
Alaotsikolla Vetenskaplig och Industriel Tidskrift ilmestynyt Teknologen oli kansantajuinen ja viihdyttävä tieteen, talouden ja tekniikan uutuuksien esittelijä. Kerran viikossa ilmestynyt lehti pyrki edistämään teollisuuden kehitystä, kannatti elinkeinovapautta ja kiinnitti huomiota myös yhteiskunnallisiin ongelmiin. Proviisori F. W. Langhoffin julkaisemaa lehteä toimitti farmaseutti ja kirjailija Johan Gustaf Hammardahl. Sillä oli enimmillään yli 300 tilaajaa. Teknologenin lakattua Hammardahl julkaisi N. H. Pinellon kanssa sen jatkona Tidning för Landtbrukare och Näringsidkare -viikkolehteä.
Aiheesta muualla

Teknologen digitoituna kansalliskirjastossa
Leo Telivuo

Leo Johannes Telivuo (alk. Dahlström, 14. marraskuuta 1929 Helsinki – 8. helmikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen uinnin olympiaedustaja.
Telivuo kilpaili Helsingin kesäolympialaisissa 1952, joissa hän karsiutui 100 metrin vapaauinnin ja 4 × 200 metrin vapaauintiviestin alkuerissä. Hän voitti Suomen mestaruuden 100 metrin vapaauinnissa vuonna 1949 sekä kahdeksan viestimestaruutta vuosina 1948–1954. Hänen ennätyksensä 100 metrin vapaauinnissa oli 1.01,8 vuodelta 1952. Vesipallossa Telivuo saavutti Helsingin Uimarien joukkueessa SM-pronssia vuonna 1948.
Urheilu-uransa jälkeen Telivuo väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi ja erikoistui anestesiologian erikoislääkäriksi. Hänen väitöskirjansa oli nimeltään Effect of some saccharides on the recovery of the heart after elective cardiac arrest with potassium citrate (1961). Hän toimi Suomen Urheilulääkäriyhdistyksen sihteerinä, varapuheenjohtajana ja puheenjohtajana.
Teiden kansallispuisto

| --- | --- |
Sijainti:  Teneriffa, Espanja
Pinta-ala:  189,9 km2
| --- | --- |
Nimi alkuperäiskielellä:  Parque nacional del Teide
Tyyppi:  Espanjan kansallispuisto 
Perustettu:  1954
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Teiden kansallispuisto (esp. Parque nacional del Teide) on kansallispuisto Teneriffan saarella Kanariansaarilla Espanjassa. Unesco lisäsi kansallispuiston maailmanperintöluetteloon vuonna 2007.
Kansallispuiston korkein kohta on tulivuori Teide, 3 718 metriä merenpinnan yläpuolella. Pico Viejo, 3 134 m, sijaitsee Teiden lounaispuolella.
Puisto perustettiin vuonna 1954 ja sen pinta-ala on noin 190 neliökilometriä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Teiden kansallispuisto Wikimedia Commonsissa
Unescon maailmanperintökohteet Espanjassa
Alcalá de Henaresin yliopisto ja historiallinen ympäristö
Alhambra, Generalife ja Albayzín Granadassa
Altamiran luola
Antoni Gaudín työt
Aragonian mudéjar-arkkitehtuuri
Aranjuezin kulttuurimaisema
Atapuercan arkeologinen kohde
Ávilan vanhakaupunki
Barcelonan Sant Pau -sairaala ja katalonialainen musiikkipalatsi
Burgosin katedraali
Cáceresin vanhakaupunki
Catalanin romaaniset kirkot Vall de Boíssa
Côanlaakson ja Siega Verden esihistoriallinen kalliotaide (jaettu Portugalin kanssa)
Córdoban historiallinen keskusta
Cuencan linnoituskaupunki
Doñanan kansallispuisto
Elchen palmumetsä
Elohopean perintö: Almadén ja Idrija (jaettu Slovenian kanssa
Escorialin luostari
Garajonayn kansallispuisto
Ibizan biodiversiteetti ja kulttuuri
Itä-Espanjan kalliomaalaukset
La Lonja de la Seda de Valencia
Las Médulas
Lugon roomalainen muuri
Madinat al-Zahra
Méridan arkeologinen alue
Oviedon muistomerkit ja Asturian vanhan kuningaskunnan kirkot
Poblet-luostari
Monte Perdido (jaettu Ranskan kanssa)
Pyhiinvaellusreitti Santiago de Compostelaan
Salamancan vanhakaupunki
San Cristóbal de La Laguna
San Millánin Yuso- ja Suso-luostarit
Santa María de Guadalupe
Santiago de Compostela
Segovian vanhakaupunki ja akvedukti
Serra de Tramuntanan kulttuurimaisema
Sevillan katedraali, Alcázar ja Archivo de Indias
Tarracon arkeologinen kokonaisuus
Teiden kansallispuisto
Toledo
Úbedan ja Baezan renessanssimuistomerkit
Vizcayan silta