stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tripartite-luokka
Pakistan

Pakistan tilasi Ranskasta DCN:ltä kolme alusta tammikuussa 1992. Ranskan laivasto toimitti jo marraskuussa yhden aluksen Munsifiksi nimetyn Sagittaren, jonka tilalle valmistettiin uusi Lorientin telakalla uusi samalla nimellä ja runkonumerolla. Toinen alus Muhafiz  laskettiin vesille 8. heinäkuuta 1995 Lorientin telakalta ja kolmas Mahmood valmistettiin Karachin laivastontelakalla DCN:n tuella.
Sylvia Ruuska

| Mitalit> Naisten uinti.Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset  | Mitalit> Naisten uinti.Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset  | Mitalit> Naisten uinti.Maa:   Yhdysvallat. Olympialaiset  | Naisten uinti> Maa:   Yhdysvallat. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Melbourne 1956 | 4 × 100 m vapaauinti |  |
|  Pronssia | Melbourne 1956 | 400 m vapaauinti |  |
Sylvia Eliina Ruuska (4. heinäkuuta 1942 Berkeley, Kalifornia – 7. helmikuuta 2019) oli yhdysvaltalainen uinnin olympiamitalisti.
Ruuska voitti Melbournen olympialaisissa 1956, vain 14-vuotiaana, kaksi mitalia. Hän ui 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä hopealle ja henkilökohtaisessa 400 metrin vapaauintikilpailussa pronssille. Rooman olympialaisissa 1960 hän ui alkuerissä 4 × 100 metrin vapaauintiviestissä. Toisella kokoonpanolla loppukilpailussa uinut Yhdysvaltain joukkue voitti kultaa. Urallaan Ruuska ui sekauinnissa useita maailmanennätyksiä. 27. kesäkuuta 1958 hän ui 400 metrin sekauinnissa ajan 5.46,6, joka oli matkan ensimmäinen virallinen maailmanennätys.
Sylvia Ruuskan isä Weikko Ruuska oli suomalaissyntyinen.
Aiheesta muualla

Time-lehden artikkeli Sylvia Ruuskasta vuodelta 1959 (englanniksi)
Sylvia Ruuska Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Ruusuvettä ja koivunlehtiä

| Ruusuvettä ja koivunlehtiä |
| --- | --- |

Kirjailija:  Mari Kiistala
Genre:  kauneudenhoito
Kustantaja:  Nemo
Julkaistu:  2004
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  159
ISBN:  952-5180-81-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ruusuvettä ja koivunlehtiä on Mari Kiistalan kirjoittama teos, johon hän on kerännyt vanhoja kauneudenhoito-ohjeita. Teos esittelee käytettäviä aineksia ja yrttejä ja varoittaa myös aineiden mahdollisista haittavaikutuksista. Kirjan on julkaissut kustannusosakeyhtiö Nemo vuonna 2004. Mari Kiistala on helsinkiläinen kulttuuri- ja naishistoriaan keskittynyt filosofian maisteri.
Aiheesta muualla

Kati Hyttinen: Kerää kosmetiikkaa kesäisestä luonnosta. MTV3 29.7.2008.
Ruusuja hopeamaljassa (albumi)

| Ruusuja hopeamaljassa Erkki Junkkarinen |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1975
 Formaatti: LP-levy, C-kasetti
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 34.05
 Levy-yhtiö: PSO
 Levymerkki: Blue Master
Erkki Junkkarisen muut julkaisut
| Pakilan satakieli 1974 | Ruusuja hopeamaljassa 1975 | Kohtauspaikka 1975 |
Ruusuja hopeamaljassa on iskelmälaulaja Erkki Junkkarisen albumi, joka julkaistiin Pohjoismaisen Sähkön Blue Master -levymerkillä vuonna 1975. Albumista tuli suurmenestys, ja sille myönnettiin ensimmäinen Suomessa jaettu platinalevy vuonna 1976. Ruusuja hopeamaljassa pysyi kymmenen Suomessa eniten myydyn albumin listalla lähes vuoden ajan, toukokuusta 1975 huhtikuuhun 1976, saavuttamatta kuitenkaan kertaakaan ensimmäistä sijaa. Albumi on myynyt näihin päiviin mennessä 115 000 kappaletta. Vuonna 2005 se oli Suomen kaikkien aikojen myydyimpien kotimaisten albumien tilastossa 31. sijalla.
Albumin nimikappaleen olivat levyttäneet aiemmin sekä Eugen Malmstén että Junkkarinen itse nimellä Ruusut hopeamaljassa. Levyn viimeinen kappale, valssi ”Hopeahääpäivänä” on uusi versio Junkkarisen uran alkuvuosien menestyksestä. Levyn kappaleista ”Ruusuja hopeamaljassa” ja ”Hopeahääpäivänä”, ”Annabella” ja ”Pieni hetki” sekä ”Tango Nocturno” ja ”Sinun kanssasi tähtisilmä” on julkaistu myös erikseen singlelevyillä. Ruusuja hopeamaljassa / Hopeahääpäivänä -singlelevyä myytiin 20 000 kappaletta, mikä sekin oli varsin hyvä saavutus; erikoinen piirre kuitenkin on, että myydyimpien singlelevyjen tilastossa se nousi parhaimmillaan vasta seitsemännelle sijalle kesäkuussa 1975.
Kappaleet

A-puoli:
Ruusuja hopeamaljassa – 3.09
Pois kyyneleet – 3.11
Kaarina – 2.06
Pieni hetki – 2.43
Tango Nocturno – 3.30
Polttavat askeleet – 3.20
B-puoli:
Sinun kanssasi tähtisilmä – 2.40
Annabella – 2.51
Salaisimmat toiveet – 2.41
Pihapihlaja – 2.49
Iisveden kutsu – 3.29
Hopeahääpäivänä – 2.41
Il trionfo di Maciste

| Il trionfo di Maciste |
| --- | --- |
 Elokuvan italialainen mainosjuliste.
Ohjaaja:  Tanio Boccia
Käsikirjoittaja:  Arpad De Riso, Nino Scolaro
Tuottaja:  Mario Borghi
Säveltäjä:  Carlo Innocenzi
Kuvaaja:  Oberdan Trojani
Leikkaaja:  Gino Talamo
Lavastaja:  Amedeo Mellone
Pääosat:  Adriano Bellini, Cathia Caro, Ljuba Bodine
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia
Tuotantoyhtiö:  Jork Film Produzione Cinematografica
Ensi-ilta:  2. lokakuuta 1961
Kesto:  102 min. (Italia)
Alkuperäiskieli:  italia ja muita kieliversioita
Tuotto:  98 008 912 liiraa (Italia)
Aiheesta muualla
IMDb 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Il trionfo di Maciste (”Macisten riemuvoitto”) on vuonna 1961 valmistunut italialainen seikkailuelokuva. Tyylilajiltaan peplumia edustavan elokuvan on ohjannut Tanio Boccia alias Amerigo Anton. Sen sankaria Macistea esittää Adriano Bellini alias Kirk Morris.
Juoni

Memfiin valtaistuimen anastaneen kuningatar Tenefin hirmuvaltaan kyllästyneet asukkaat pyytävät Macisten apuun rauhan palauttamiseksi. Tenefi saa Macisten vangikseen, mutta hänen rakastettunsa Antea onnistuu murtamaan taian Yalis-velhon antaman vastamyrkyn avulla. Maciste lyö Tenefin sotilaat ja hirviöt, pelastaa Antean ja palauttaa vallan Memfiin lailliselle hallitsijalle prinssi Hiramille.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Adriano Bellini  | … |  Maciste   |
|  Ljuba Bodine  | … |  kuningatar Tenefi   |
|  Cathia Caro  | … |  Antea   |
|  Carla Calò  | … |  Yalis-velho   |
|  Cesare Fantoni  | … |  Agadon   |
|  Giulio Donnini  | … |  kauppias Omnes   |
|  Aldo Bufi Landi  | … |  Themail   |
|  Attilio Dottesio  | … |  Arsinoe   |
|  Bruno Tocci  | … |  Tabor   |
|  Piero Leri  | … |  prinssi Hiram   |
|  Salvatore Lago  | … |  Rais   |
|  Lucy Randi  | … |  Thana   |
|  Alfredo Salvadori  | … |  Agor   |
|  Calisto Calisti  | … |  Raisin ja Taborin isä   |
|  Cesare Lancia  | … |     |
|  Romano Ghini  | … |     |
|  Bradley Wilbert  | … |  tanssija   |
Tuotanto ja vastaanotto

Il trionfo di Maciste on kuvattu Totalscope-laajakangastekniikalla Eastmancolor-väreissä Incir De Paolisin studiossa ja Tor Caldaran maisemissa. Se on ”Italian Ed Woodina” tunnetun Tanio Boccian ensimmäinen peplum-elokuva.
Vaatimattomasti toteutetun ja dialogiltaan kömpelön elokuvan juoniainekset on lainattu Pietro Franciscin Herkuleesta ja Lyydian kuningattaresta. Sen toinen esikuva on Egyptiin sijoitettu Carlo Campogallianin Kuninkaiden laakson jättiläinen. Lavasteet ja puvustus ovat peräisin Fernando Cerchion elokuvasta Nefertite – Niilin kuningatar ja taustoina toimivat mattamaalaukset ovat Joseph Nathansonin käsiäalaa. Boccian ohjaustyön kohokohtia ovat hevosvaljakoihin sidotun Macisten voimainkoetus sekä loppukohtaus, jossa sankari pelastaa rakastettunsa tulitemppelin luolamiehiltä. Yhdysvaltalaiseen versioon Triumph of the Son of Hercules on lisätty otoksia Riccardo Fredan elokuvasta Maciste all’inferno, jossa pääosaa näyttelevällä Adriano Bellinillä on aivan erilainen kampaus ja lannevaate.
Il trionfo di Macisten yleisö- ja arvostelumenestys oli poikkeuksellisen heikko. Se keräsi Italiassa vain 98 miljoonan liiran kassatulot. Elokuva menestyi kuitenkin paremmin lähiöiden uusintateattereissa, jonne se siirtyi jo parin viikon kuluttua ensi-illasta.
Aiheesta muualla

Il trionfo di Maciste Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Elokuvan yhdysvaltalainen versio Internet Archivessa (englanniksi)
Ruutuhapero

| Ruutuhapero |
| --- | --- |
 Lakin ominainen ruutukuvio näkyy kuvaa suurennettaessa hyvin
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  virescens
Kaksiosainen nimi
 Russula virescens  (Schaeff.) Fr. 
Katso myös
   Ruutuhapero Wikispeciesissä   Ruutuhapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruutuhapero (Russula virescens) on kupera tai laakealakkinen homeenvihreä tai likaisenkeltainen haperolaji. Jalka on valkea. Heltat ovat myös valkoiset. Sienen malto on valkoista ja maku on mieto. Sieni kasvaa lehtimetsissä ja puistoissa pyökin, lehmuksen ja koivun seuralaisina. Se on Lounais-Suomessa harvinainen.
Ruutumustesieni

| Ruutumustesieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Psathyrellaceae
Suku::  Hämymustesienet Coprinopsis
Laji::  picacea
Kaksiosainen nimi
 Coprinopsis picacea  (Bull.) Redhead, Vilgalys & Moncalvo 
Katso myös
   Ruutumustesieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruutumustesieni (Coprinopsis picacea, syn. Coprinus picaceus) on leveän lieriömäinen noin 5–10 senttimetriä korkeaksi kasvava mustesienilaji. Sen lakki on limainen ja aluksi ruskea, vanhemmiten musta, ja ruutumaisten suojusjätteiden peittämä. Lajinimi viittaa tikkoihin, mistä on kiittäminen lajoja vaaleita suojusjätteitä lakin pinnalla. Heltat ovat irtotyviset, aluksi harmaanvalkoiset ja lopulta mustat. Sienen jalka on valkohahtuvainen, korkeintaan kahdeksan senttimetrin pituinen. Sieni kasvaa hyvin harvinaisena lehdoissa varsinkin pyökin seuralaisena. Laji ei liene varmuudella tavattu Suomesta. Ruokasieni ei ruutumustesieni ole.
Ruutuakara

| Ruutuakara |
| --- | --- |
 Koiraspuolinen ruutuakara
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Alalahko::  Huulikalamaiset Labroidei
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Dicrossus
Laji::  filamentosus
Kaksiosainen nimi
 Dicrossus filamentosus  Ladiges, 1958 
Synonyymit
 Crenicara filamentosa 
Katso myös
   Ruutuakara Wikispeciesissä   Ruutuakara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruutuakara eli ruutukirjoahven (Dicrossus filamentosus) on kirjoahventen (Cichlidae) heimoon kuuluva kalalaji, joka soveltuu akvaariossa pitoon.
Ruutuakaran sukupuoli on helppo määrittää, sillä naaraiden vatsaevät ovat punaiset, koirailla ne ovat miltei harmaat. Ruutuakara voi luonnossa kasvaa korkeintaan noin 3,8 senttimetrin mittaiseksi, mutta voi akvaariossa yltää jopa 7,5 senttimetrin mittaan.
Luonnossa ruutuakaraa tavataan Etelä-Amerikassa Brasiliassa Amazonjoen altaassa, Rio Negro-joen suistolla, Orinoco-joen altaassa Inírida-joesta Kolumbiassa Maripaan Venezuelassa.
Vastoin muiden Dicrossus-lajien tapoja ruutuakarat kutevat akvaariokasvien kuten melalehtien (Cryptocoryne) lehdille. Naaras kutee noin sata mätimunaa ja hoitaa niitä noin vuorokauden, minkä jälkeen kutukasvi kannattaa siirtää toiseen akvaarioon, jossa poikaset kuoriutuvat noin 2,5 vuorokauden päästä.
Rusovatsalehvi

| Rusovatsalehvi |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Irenat Irenidae
Suku::  Lehvit Chloropsis
Laji::  hardwickii
Kaksiosainen nimi
 Chloropsis hardwickii  Jardine & Selby, 1830 
Katso myös
   Rusovatsalehvi Wikispeciesissä   Rusovatsalehvi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rusovatsalehvi (Chloropsis hardwickii) on Etelä- Kaakkois- ja Itä-Aasiassa tavattava irenoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Rusovatsalehvi on kooltaan noin 19–21 cm. Rusovatsalehvikoiras on selästään ja päästään vihreä. Päässä on kurkusta silmiin ulottuva sinisenmusta alue. Nokasta lähtee kirkkaamman sininen alaspäin kaartuva juova. Vatsa on rusehtavan keltainen. Siiven reunat ovat violetinsiniset. Naaraalta puuttuu pään musta väri. Rusovatsalehvi on heimonsa ainoa laji, jonka vatsa on keltainen.
Elinympäristö

Rusovatsalehvin levinneisyys ulottuu Intiasta Kiinaan. Laji elää ikivihreissä vuoristometsissä aina 2 000 metrin korkeuteen.
Elintavat

Lajilla on tapana laulaa korkealla puissa erityisesti aikaisin aamulla ja illalla juuri ennen hämäränaikaa. Pesänsä laji rakentaa muiden lehvien tavoin korkealle puuhun. Ravintonaan laji käyttää hyönteisiä, hedelmiä ja kasvien mettä.
Naaras
Melissa Ryan

| Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Yhdysvallat.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Yhdysvallat> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Atlanta 1996 | kaksikko i.p. |  |
|  Pronssia | Sydney 2000 | kaksikko i.p. |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Tampere 1995 | kaksikko i.p. |  |
Melissa "Missy" Ryan (o.s. Schwen, s. 17. heinäkuuta 1972) on yhdysvaltalainen soutaja. Hän saavutti olympialaisissa perämiehettömässä kaksikossa Karen Kraftin kanssa hopeaa Atlantassa 1996 ja pronssia Sydneyn olympialaisissa 2000. Maailmanmestaruuskilpailuissa sama pari saavutti hopeaa Tampereella 1995.
Vuoden 1996 olympialaisten jälkeen Ryan lahjoitti munuaisen veljelleen Mike Schwenille.
Jerzy Rybicki

Jerzy Rybicki (s. 6. kesäkuuta 1953 Varsova) on entinen puolalainen nyrkkeilijä ja olympiavoittaja.
Rybicki voitti Montréalin 1976 olympialaisissa kultaa kevyessä keskisarjassa eli alle 71-kiloisissa. Hän pääsi suoraan toiselle kierrokselle ja voitti yhdysvaltalaisen C.D. Walker jr:n tuomaripistein 3–2, puertoricolaisen Wilfredo Guzmanin pistein 5–0, neuvostoliittolaisen Viktor Savtšenkon pistein 3–2 sekä loppuottelussa jugoslavialaisen Tadija Kačarin pistein 5–0.
Moskovan 1980 olympialaisissa Rybicki saavutti pronssia keskisarjassa eli alle 75-kiloisissa. Päästyään suoraan toiselle kierrokselle hän voitti suomalaisen Tarmo Uusivirran kehätuomarin keskeytyksellä toisessa erässä ja ugandalaisen Peter Odhiambon pistein 5–0 mutta hävisi välierissä Viktor Savtšenkolle kehätuomarin keskeytyksellä kolmannessa erässä.
Rybicki saavutti Belgradin MM-kilpailuissa 1978 pronssia 71-kiloisten sarjassa; kultaa voitti Viktor Savtšenko. EM-kilpailuissa Rybicki saavutti pronssia 67 kilogramman sarjassa Katowicessa 1975  ja 71 kilogramman sarjassa Hallessa 1977.
Šota Rustaveli

Šota Rustvelia mahdollisesti esittävä fresko
Šota Rustvelia esittävä patsas Georgian kansalliskirjaston päärakennuksen sisäänkäynnin edessä.
Šota Rustaveli (georg. შოთა რუსთაველი, s. noin 1166) oli 1100- ja 1200-lukujen vaihteessa elänyt georgialainen runoilija, jonka ainoa säilynyt työ on Georgian kansalliseepoksen asemaan kohotettu Pantterintaljainen (georg. ვეფხისტყაოსანი, Vepkhistqaosani).
Elämä

Rustavelin elämästä on säilynyt jälkipolville huomattavan vähän tietoa verrattuna hänen merkitykseensä kirjailijana. Kansanperinteen ja kirjallisten viitteiden mukaan hän oli kotoisin Meskhetissä sijaitsevasta Rustavin kaupungista, nykyään suuremman Tbilisin lähellä sijiatsevan Rustavin sijaan. Ainoa hänestä kertova kirjallinen lähde on Pantterintaljaisen esipuhe, jonka on kuitenkin arveltu tyylillisten seikkojen perusteella olevan eri tekijän käsialaa kuin itse kirja. Jerusalemin Pyhän ristin luostarista vuonna 1960 löytyneen freskon on uskottu esittävän häntä, ja hänet on myös kirjattu kyseisen luostarin hyväntekijäksi. Rustavelin on myös arveltu kuuluneen kuningatar Tamarin, jolle Pantterintaljainen on omistettu, lähipiiriin tai olleen hänen varainhoitajansa. Pantterintaljainen on tuskin ollut hänen ainoa teoksensa.
Merkitys

Pantterintaljaisella on ollut suuri vaikutus georgiankieliseen kirjallisuuteen. Rustavelin käyttämät aforismit ja ilmaisut ovat juurtuneet georgian kieleen idiomeiksi. Hän edustaa georgialle samaa kuin William Shakespeare englannin kielelle tai Dante Alighieri italialle. Hänen mukaansa on nimetty Šota Rustavelin valtionpalkinto, Tbilisin pääkatu Rustavelis gamziri, Tbilisin metron asema, Georgian tiedeakatemian kirjallisuuden instituutti ja asteroidi (1171 Rusthawelia). Hänen kuvansa on sadan larin setelissä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pantterintaljaisen teksti PDF-tiedostona georgiaksi (Arkistoitu – Internet Archive)
Englanninkielinen käännös (englanniksi)
Sergo Kobuladzen kuvitusta (englanniksi)
Tiina Ruuska

Tiina Maarit Ruuska (s. 28. huhtikuuta 1970 Reisjärvi) on suomalainen laulaja, joka voitti Lavatähti-kilpailun vuonna 1995, ja siitä alkoi hänen levytysuransa. Ruuska toimi keikkailun ohella radiotoimittajana parin vuoden ajan. Sittemmin Ruuska on asunut Jyväskylän Vesangassa ja pyörittänyt keikkailun ohella isänsä Sointuset-ohjelmatoimistoa. Lisäksi hän on sekä suurtalous- että ravintolakokki.
Albumit

Tiina Ruuska (1995)
Suominainen (1997)
Sydäntä suurta (1999)
Aiheesta muualla

Tiina Ruuskan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Ruuhinokka

| Ruuhinokka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Haikarat Ardeidae
Suku::  Cochlearius
Laji::  cochlearius
Kaksiosainen nimi
 Cochlearius cochlearius  (Linnaeus, 1766) 
Alalajit
 C. c. cochlearius  C. c. panamensis  C. c. phillipsi   C. c. ridgwayi  C. c. zeledoni 
Katso myös
   Ruuhinokka Wikispeciesissä   Ruuhinokka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruuhinokka (Cochlearius cochlearius) on haikaroihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Keski- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Ruuhinokka voi kasvaa 45–59 cm pitkäksi. Ruumiinrakenteeltaan laji on tukevahko ja suuripäinen. Nokka on hyvin kookas ja leveä muistuttaen muodoltaan puukenkää. Ruuhinokan päälaki on väriltään musta, otsa ja posket ovat valkoiset tai vaaleanruskeat. Silmät ovat suuret. Linnun rinta ja vatsa ovat väriltään vaaleanruskeat ja kyljet ovat mustat. Ruuhinokan selkä ja siivet ovat harmaat tai vaaleanruskeat.
Levinneisyys ja elintavat

Ruuhinokkaa tavataan Meksikosta Argentiinan pohjoisimpiin osiin ulottuvalta alueelta. Lajin elinympäristöä ovat kosteat metsät, mangrovet ja suot. Se on yöaktiivinen ja pyydystää ravinnokseen kaloja, sammakkoeläimiä ja äyriäisiä. Ruuhinokat pesivät yksin tai pienissä kolonioissa. Pesä rakennetaan puuhun ja naaras munii 2–4 munaa.
Trikamaronin taistelu

Eurooppa vuonna 526.
Trikamaronin taistelu käytiin joulukuussa 533 Pohjois-Afrikassa, nykyisen Tunisian alueella. Taistelussa itäroomalainen sotapäällikkö Belisarius kukisti vandaalien kuninkaan Gelimerin johtaman armeijan.
Roomalaiset olivat vuonna 533 hyökänneet sotapäällikkö Belisariuksen johdolla vandaalien valtakuntaan Pohjois-Afrikassa. Lyötyään vandaalikuningas Gelimerin joukot Ad Decimumin taistelussa syyskuussa 533 Belisarius valtasi vandaalien pääkaupungin Karthagon. Kutsuttuaan veljensä Tzazonin johtaman armeijan Sardiniasta Gelimer marssi uudestaan roomalaisia vastaan. Armeijat kohtasivat Trikamaron-nimisessä paikassa noin 30 kilometriä Karthagosta länteen. Roomalainen ratsuväki hyökkäsi kolme kertaa vandaalien keskustaa vastaan, kunnes Tzazon sai surmansa ja vandaalit pakenivat leiriinsä. Kun roomalaiset myöhemmin iltapäivällä alkoivat valmistella hyökkäystä vandaalien leiriin, Gelimer ja hänen joukkonsa pakenivat. Taistelun jälkeen Gelimer pakeni Numidiaan, mutta antautui maaliskuussa 534, jolloin sota päättyi ja vandaalien valtakunta lakkasi olemasta.
Taistelu

Taistelu alkoi, kun Johannes, Belisariuksen neuvoa noudattaen, lähetti joukkoja kahakoimaan vandaalien keskustan kanssa. Roomalaiset yrittivät nuolia ampumalla provosoida vihollisen vastahyökkäykseen puron yli, jolloin vandaalit olisivat puron ylittäessään menettäneet hyökkäyksensä voiman ja joukkojensa yhtenäisyyden ja roomalaiset olisivat voineet tuhota heidät helposti. Jos taas vandaalit olisivat jääneet paikoilleen, he olisivat kärsineet tappioita roomalaisten ampumien nuolten takia. Tzazon tarttui syöttiin, ja vandaalit pakottivat hyökkäyksellään roomalaiset perääntymään puron yli, mutta eivät kuitenkaan ylittäneet sitä.
Nähtyään, että taktiikka oli melkein tehonnut ja että vandaaleilla ei ollut suoran hyökkäyksen lisäksi mitään muuta keinoa roomalaisten ratsastavia jousimiehiä vastaan, Johannes johdatti henkilökohtaisesti bucellariukset vandaaleja vastaan, mutta joutui taas perääntymään ilman, että vandaalit olisivat ylittäneet puron. Vandaalit eivät aikoneet tarttua syöttiin, eivätkä roomalaisten ampumat nuolet aiheuttaneet tarpeeksi tappioita, jotta vandaalit olisivat perääntyneet. Vandaaliarmeijan siivet eivät kuitenkaan olleet siirtyneet tukemaan Tzazonia, joten Johannes johdatti suurimman osan comitatuksista armeijan standaarin mukana uudestaan hyökkäykseen puron yli vandaalien keskustaa vastaan. Seurasi raivoisa lähitaistelu, jossa Tzazon sai surmansa.
Prokopios ei kerro tarkkaan, mitä seuraavaksi tapahtui. On mahdollista, että Belisarius (ei Johannes, joka oli liittynyt lähitaisteluun) näki että vandaalien keskusta oli antamassa periksi ja että vandaalien sivustat eivät aikoneet auttaa keskustaansa, joten hän määräsi koko armeijan hyökkäykseen puron yli. Ajoitus oli ratkaisevan tärkeä. Vandaalien keskusta romahti nopeasti, ja paniikki levisi vandaaliarmeijan molempiin siipiin. Lyhyessä ajassa koko vandaalien armeija pakeni kauhuissaan. Hunnit osoittivat nyt uskollisuutensa Belisariukselle liittymällä mukaan takaa-ajoon.
Aikalaislähteet

Tärkein lähde vandaalisodasta on aikalaishistorioitsija Prokopioksen teos Justinianuksen sotien historia. Prokopios oli Belisariuksen lainopillinen avustaja ja sihteeri, ja hän oli itse Belisariuksen mukana Pohjois-Afrikan sotaretkellä.
Lisää luettavaa aiheesta Prokopioksen selostus taistelun kulusta teoksessa Justinianuksen sotien historia on Wikiaineistossa (englanniksi)
Vandaalisodan kartta.
Trilateraalinen komissio

Trilateraalisen komission merkki
Trilateraalinen komissio (myös 'trilateraalikomissio') on yksityinen järjestö, jossa on noin 300–350 jäsentä Euroopasta, Aasiasta, Oseaniasta ja Pohjois-Amerikasta. Järjestön julkilausuttu päämäärä on edistää lähempää poliittista ja taloudellista yhteistyötä jäsenten edustamien alueiden välillä.
Järjestö perustettiin David Rockefellerin aloitteesta vuonna 1973, kun hänen ajatuksensa Japanin ottamisesta mukaan Bilderberg-kerhoon hylättiin. Ensimmäisen tapaamisen järjestämisessä Rockefellerillä oli apunaan Zbigniew Brzezinski sekä ihmisiä Brookings-instituutista, Ulkomaansuhteiden komissiosta ja Ford-säätiöstä (joista kaikki ovat yhdysvaltalaisia ajatushautomoja). Ensimmäinen tapaaminen oli Tokiossa vuoden 1973 lokakuussa.
Jäsenet valitaan tietyissä määrällisissä suhteissa kolmelta alueelta (Eurooppa, Pohjois-Amerikka ja Aasia), joihin järjestön nimikin viittaa. Jäseniin kuuluvat yritysten toimitusjohtajia, suurten puolueiden poliitikkoja, huomattavia akateemikoita, yliopiston johtajia sekä ammattiyhdistysliikkeiden johtajia. Valtionsa hallitusten jäseneksi nousevat trilateraalisen komission jäsenet jäävät pois väliaikaisesti. Ennen vuotta 2000 Japani oli ainut Aasian maa, mutta nykyään jäseniä on myös muista Aasian maista sekä Oseaniasta. Pohjois-Amerikasta on 107 jäsentä (joista 85 yhdysvaltalaisia), Eurooppalaisia on 150, ja Aasian ja Oseanian edustajia on nykyään 117.
Jäseniä > Nykyiset puheenjohtajat

Tom Foley
Peter Sutherland
Yotaro Kobayashi