stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pål Tyldum

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pål Tyldum |  Pål Tyldum |  Pål Tyldum |  |
Maa:   Norja
Miesten hiihto
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Grenoble 1968 | 4×10 km |  |
|  Kultaa | Sapporo 1972 | 50 km |  |
|  Hopeaa | Sapporo 1972 | 30 km |  |
|  Hopeaa | Sapporo 1972 | 4×10 km |  |
|  Hopeaa | Innsbruck 1976 | 4×10 km |  |
Pål Tyldum (s. 28. maaliskuuta 1942 Høylandet) on norjalainen maastohiihdon olympiavoittaja.
Tyldum voitti olympialaisten viestikultaa Norjan joukkueessa Grenoblessa 1968 ja 50 kilometrin kultaa sekä hopeaa viestissä ja 30 kilometrillä neljä vuotta myöhemmin Sapporossa. Vielä Innsbruckin olympialaisissa 1976 hän hiihti Norjan hopealle sijoittuneessa viestijoukkueessa. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui olympialaisissa muutoinkin: Grenoblessa neljänneksi 50 kilometrillä ja seitsemänneksi 15 kilometrillä sekä Innsbruckissa seitsemänneksi 50 kilometrillä. Vysoké Tatryn MM-kilpailuissa 1970 hän sijoittui neljänneksi viestissä ja 30 kilometrillä sekä viidenneksi 15 kilometrillä.
Holmenkollenin hiihtokisoissa Tyldum voitti 50 kilometrin kilpailun vuosina 1969 ja 1972. Salpausselän Kisoissa hän voitti 15 kilometriä vuonna 1968 ja 50 kilometriä vuonna 1971. Vuonna 1970 Tyldymille luovutettiin saavutustensa perusteella Holmenkollen-mitali.
Kansallisella tasolla Tyldum voitti seitsemän henkilökohtaista Norjan-mestaruutta. Hänen edustamansa seura oli høylandetilainen Hållingen IL.
Turun puistot

Turun puistot ovat hoidettuja viheralueita Turussa. Turku tunnetaan lehtevien puistojen kaupunkina ja puistokulttuurin edelläkävijänä.
Puistojen synty

Turun dominikaaniluostarilla oli alueellaan todennäköisesti Suomen varhaisin puutarha ja Turun linnassa viljeltiin Suomen ensimmäiset puutarhakasvit. Myös keskiaikaisten kaupunkitalojen takapihoilla oli yrtti- ja kasvitarhoja, joista turkulaisissa asiakirjoissa yleisimmin käytetään nimitystä ”kaalimaa”, mutta varsinaisia puistoja ei vielä keskiaikaisessa kaupunkikulttuurissa esiintynyt muuallakaan Euroopassa. Varsinainen puutarhanhoito saapui Suomeen Kustaa Vaasan aikana 1530-luvulla, jolloin asiakirjoista löytyvät varhaisimmat tiedot puutarhoista ja vauraitten talojen ympärille istutetuista hedelmäpuista. Juhana Herttuan ansiota on Turun linnan puutarhan kunnostaminen. Ruissaloon tehtiin jahtipuisto, johon istutettiin muun muassa tammia.
Turun vanhimpina julkisina puistoina voidaan pitää Ruissaloa sekä Kupittaanpuistoa, joita on käytetty virkistykseen jo 1600-luvulta lähtien. Keskeinen tekijä Turun varhaisen puistokulttuurin syntymiselle oli Turun Akatemialla sekä sen professoreilla, jotka toivat matkoiltaan kaupunkiin uusia lajikkeita ja tyylisuuntia.
Vahva innostus puutarhoihin alkoi kuitenkin vasta 1700-luvulla. Tällöin puutarhoihin hankittiin etenkin hyötykasveja kuten omenapuita, marjapensaita ja tupakkaa. Turun kadut alkoivat saada 1700-luvun lopulla ensimmäistä kertaa ympärilleen myös puuistutuksia. Ruissalosta siirrettyjä tammia istutettiin tällöin Suurtorin, Hämeenkadun ja Ison Kirkkokadun varsille. 1700-luvulla Turun kautta Suomeen tuotiin myös ulkomailta useita uusia lajikkeita, muun muassa syreeni vuonna 1728, jonka Turkuun toi ulkomailta apteekkari Synnerberg.
Puistoalueiden suunnitelmallinen toteutus 1800-luvulla

Turun puistoja ja suomalaista puistokulttuuria edistämään perustettiin 1820 myös Suomen ensimmäinen puutarha-alan yhdistys Trädplantering Sällskapet i och omkring Åbo eli Turun ja sen ympäristön puidenistutusseura. Yhdistyksen tavoitteena oli perustaa kaupunkiin lisää puistoja ja hoitaa jo olemassa olevaa puistokulttuuria. Seuran toiminta katkesi vuoden 1827 Turun paloon kuten myös useiden Turkulaisten puistojen toiminta. Uuden asemakaavan ja jälleenrakennuksen myötä Turun kaupunkikuvasta katosi useita ennen paloa tunnettuja puistoja. 1800-luvulla puistojen suunnitelmallinen toteutus ja hoito tehostuivat, kun kaupunkiin palkattiin ensimmäinen ammattimainen kaupunginpuutarhuri. Uudistusten myötä Carl Ludvig Engelin suunnitteleman asemakaavan puistot oli suurimmalta osaltaan toteutettu 1800-luvun aikana ja myös Turun keskustan kukkuloita oli alettu muuttaa puistoiksi.
Turun hautausmaa vihittiin käyttöön vuonna 1807. Alueen pinta-ala on 59,2 hehtaaria, ja sillä sijaitsee noin 45 000 hautaa. Hautausmaalle on haudattu useita merkkihenkilöitä, ja sen haudoilla on tunnettujen kuvanveistäjien suunnittelemia veistoksia ja muistomerkkejä. Alueella on viiden uskontokunnan hautausmaat.
1900-luvulle tultaessa puistot olivat erinomaisessa kunnossa. Vuosisadan ensimmäisinä vuosikymmeninä puistoja elävöitettiin rakentamalla lapsille leikkikenttiä ja altaita sekä Kupittaanpuistoon lintulammikoita.
1900-luvulta nykypäivään

Sotavuosina puistot pääsivät huonoon kuntoon ja vielä sotien jälkeenkin kesti kauan ennen kuin normaalit olosuhteet palasivat. Turkuun tehtyjen kuntaliitosten myötä kaupungin pinta-ala moninkertaistui ja virkistysalueita rakennettiin paljon myös keskustan ulkopuolelle. 1970-luvulta lähtien kaupunkiin on rakennettu myös koirapuistoja, joista ensimmäiset sijaitsivat Raunistulassa ja Iso-Heikkilässä.
Huonon taloudellisen tilanteen vallitessa 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lopulla kaupunkiin rakennettiin silti uusia puistoja, joista tehtiin kuitenkin aikaisempaa helppohoitoisempia.
Tietoykkösen tekemän tutkimuksen mukaan vuonna 2016 puistojen kunto sai lukijaraadilta kohtalaisen hyvän yleisarvosanan. Kupittaanpuisto nousi suosituimmaksi ja toisena tuli Brahenpuisto ja koko Turun tuomiokirkon ympäristö. Kolmannesta sijasta taistelivat tasaväkisesti Vartiovuori ja Puolalanpuisto. Muita suosittuja puistoja Turussa ovat muun muassa Barkerinipuisto, Fleminginpuisto, Asemanpuisto, Linnanpuisto, Samppalinnanpuisto ja Runeberginpuisto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Turun puistot Wikimedia Commonsissa
Puolalanmäki ja sitä ympäröivä Puolalanpuisto kuuluu valtakunnallisesti merkittävien kulttuurihistoriallisten ympäristöjen luetteloon.
Ortodoksinen hautausmaa Turun hautausmaalla.
Saint Vincent ja Grenadiinit

Saint Vincent ja Grenadiinit on pieni saarivaltio Karibianmerellä. Se kuuluu Yhdistyneen kuningaskunnan johtamaan Kansainyhteisöön. Rehevän ja vuoristoisen pääsaaren lisäksi se muodostuu rikkaiden lomailijoiden suosimista korallisaarista. Banaanit olivat varsinkin aiemmin talouden perusta.
Valtion noin 104 000 asukkaasta 95 prosenttia asuu Saint Vincentin saarella. Yli 80 prosenttia on afrikkalaista alkuperää, sillä maata hallinneet siirtomaaisännät pakkosiirsivät alkuperäisväestön muualle ja toivat tilalle orjia Afrikasta työskentelemään plantaaseilla. Maatalous on ollut aina tärkeä elinkeino, joten tulivuorenpurkaukset ja hurrikaanit ovat olleet tuhoisia taloudelle.
Maantiede

Saint Vincent ja Grenadiinit sijaitsee Karibianmeren itäosassa, noin 30 km Saint Luciasta lounaaseen ja 160 km Barbadokselta länteen.
Saint Vincent ja Grenadiinit koostuu pääsaari Saint Vincentistä ja Pohjois-Grenadiinien saariryhmästä. Yhteensä valtioon kuuluu noin 600 saarta, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on 389 neliökilometriä Saint Vincent on vuoristoinen ja tuliperäinen. Saaren korkein huippu, 1 234-metrinen La Soufrière, on yhä aktiivinen tulivuori. Vuonna 1902 La Soufrièren purkauksessa kuoli 2 000 ihmistä. Saint Vincentin vastakkaiset rannat ovat hyvin erilaiset: tuulenpuoleinen ranta on jyrkkä ja kivikkoinen, kun taas suojan puolella on sileä hiekkaranta pienine poukamineen. Saaren itäosissa on jokia ja tiheää metsää.
Pohjois-Grenadiinit ovat täysin erilaisia kuin valtion suurin asutuskeskus St. Vincent. Suurin osa niistä on korallisaaria. Mustique, Palm Island ja Union Island ovat rikkaiden suosimia lomasaaria, joilla on hienot rannat ja hyvät mahdollisuudet purjehdukseen ja sukeltamiseen.
Saaristolla on pasaatituulten leudontama trooppinen ilmasto. Vuoristoisuus vaikuttaa sademäärään, eniten sataa itärinteillä, 3 800 mm vuodessa. Rannikoilla tyypillinen sademäärä on 1 500–2 000 mm. Kuiva kausi kestää tammikuusta toukokuuhun. Tämä on hurrikaanialuetta, voimakkaat hurrikaanit ovat osuneet saarille vuosina 1780 ja 1898, vähän heikommat 1955 ja 1980.
Vuonna 2010 hurrikaani Vincent aiheutti saarella tuhoja.
Saint Vincentin vuoria peittää rehevä metsä, Grenadiinien kasvillisuus on tyypillisempää korallisaarille. Buccamentinlaakso Layoun itäpuolella on luonnonsuojelualue, jossa elää harvinainen papukaijalaji saintvincentinamatsoni. Bequian vedenalainen eliöstö on tehnyt siitä sukeltajien suosiman kohteen.
Historia

Karibit tulivat saarille 1300-luvulla ja valloittivat ne paikallisilta arawak-intiaaneilta. Kristoffer Kolumbuksen uskottiin vierailleen Saint Vincentillä 22. tammikuuta 1498, mutta Kolumbus oli todellisuudessa vielä Espanjassa tuolloin. Kolumbuksen vierailusta saarella ei ole todisteita. Karibit hallitsivat alueen saaria 1700-luvulle asti ja estivät eurooppalaisten asettautumisen niille. Saint Vincentiin tuli kuitenkin karanneita tai haaksirikkoutuneita afrikkalaisia orjia, ja heidän ja karibien jälkeläisistä syntyi uusi kansa, ”mustat karibit” eli garifunat.
Ranskalaiset perustivat saarille vuodesta 1719 plantaaseja, joilla he kasvattivat orjatyövoiman avulla kahvia, tupakkaa, indigoa, puuvillaa ja sokeriruokoa. Maailmanpolitiikan vaiheiden mukaan siirtomaaisännyys vaihtui ranskalaisilta briteille ja takaisin, mutta lopulta saaret vakiintuivat brittien siirtomaaksi 1783. Alkuperäisasukkaat siirrettiin reservaattiin Roatánin saarelle ja tilalle tuotiin orjia Afrikasta. Myöhemmin orjuuden kieltämisen jälkeen työväkeä plantaaseille haettiin Aasiasta.
Saint Vincentin talous ajautui lamaan, kun 1800-luvun toisella puoliskolla sokerin hinta putosi. Maatalouden olosuhteita vaikeuttivat vuoden 1898 hurrikaani ja Soufrièren purkautuminen vuonna 1902. Sokeriteollisuus loppuikin 1900-luvun alussa, ja arrowjuuresta ja länsi-intianpuuvillasta tuli tärkeimmät viljelykasvit, kunnes banaani otti niiden paikan 1950-luvulla.
Kruununsiirtomaajärjestelmää alettiin purkaa 1900-luvulla. Parlamentti perustettiin vuonna 1925, mutta sillä ei ollut juurikaan vaikutusvaltaa. Yleinen äänioikeus hyväksyttiin vuonna 1951. Länsi-Intian federaatioon Saint Vincent kuului 1958–1962. Itsehallinnon se sai vuonna 1967, ja siitä tuli itsenäinen valtio ja Kansainyhteisön jäsen vuonna 1979.
Ensimmäinen pääministeri oli keskustavasemmistolaisen SVLP-puolueen Milton Cato, joka oli käynyt voimakasta kampanjaa itsenäistymisen puolesta. Tuore hallitus kohtasi heti hankaluuksia: rastafarit nousivat aseelliseen kapinaan Bumba Charlesin johdolla, ja 1980-luvun alussa oli muita hallituksenvastaisia protesteja. Maan taloutta heikensivät 1980-luvun alussa Soufrièren vuoden 1979 purkaus, vuoden 1980 hurrikaani Allen ja Yhdysvaltain taantuma sekä Englannin punnan heikkeneminen.
Vuonna 1984 jouduttiin järjestämään ylimääräiset vaalit. Niissä valtaan nousi keskustaoikeistolainen NDP-puolue, jonka puheenjohtaja James Mitchell toimi pääministerinä neljä kautta vuoteen 2000 asti. Vuosina 2000 ja 2001 oli hallituksen vastaisia protesteja, ja oppositiojohtaja Ralph Gonsalves nousi pääministeriksi ennenaikaisilla vaaleilla. Vuonna 2005 hänen johtamansa työväenpuolue uusi voittonsa. Vuonna 2009 järjestettiin kansanäänestys tasavallaksi siirtymisestä, mutta äänestäjät hylkäsivät ehdotuksen.
Politiikka

Saint Vincent ja Grenadiinit on parlamentaarinen demokratia, joka kuuluu Kansainyhteisöön. Britannian hallitsija kuningas Charles III on valtionpäämies, jota edustaa saarella kenraalikuvernööri. Kenraalikuvernöörin valta on lähinnä symbolinen. Todellinen valta on parlamentilla, joka valitaan viiden vuoden välein. Parlamenttiin kuuluu vaaleilla valittavien 15 kansanedustajan lisäksi kuusi nimitettyä senaattoria.
Vuoden 2015 vaaleissa ULP-puolue sai kahdeksan paikkaa ja NDP seitsemän paikkaa. ULP:n Ralph Gonsalves valittiin tämän perusteella neljännen kerran Saint Vincent ja Grenadiinien pääministeriksi. Susan Dougan aloitti elokuussa 2019 saarivaltion kuudentena kenraalikuvernöörinä.
Maalla ei ole omaa virallista armeijaa, mutta poliisilla on käytännössä pieniä puolustusvoimia vastaava erikoisjoukkoyksikkö. Kansainvälisissä asioissa maa luottaa Barbadoksella päämajaansa pitäviin alueellisiin turvallisuusjoukkoihin.
Saint Vincent ja Grenadiinit on CARICOMin ja OECS:n (Organization of Eastern Caribbean States) jäsen.
Hallinnollinen jako

Hallinnollisesti Saint Vincent ja Grenadiinit on jaettu kuuteen kuntaan, joista viisi on Saint Vincentin saarella. Kuudes kunta kattaa koko Pohjois-Grenadiinit. Pääkaupunki Kingstown sijaitsee Saint Georgen kunnassa, joka on koko maan hallinnollinen keskus.
Kunnat ovat Charlotte, Grenadines, Saint Andrew, Saint David, Saint George ja Saint Patrick.
Talous

Maatalouspainotteisessa maassa banaani on merkittävin viljelyskasvi. Euroopan unionin muutettua tuontisäännöksiään banaaninviljelyn kannattavuus on kuitenkin pienentynyt. Se tuottaa kuitenkin edelleen kolmanneksen vientituloista.
Banaanin lisäksi toinen merkittävä vientituote on arrowjuuren tärkkelys. Turismin merkitys on kasvussa, mutta maassa on työttömyysaste 35–40 prosenttia. Erilaiset teolliset kokeilut ovat pääosin epäonnistuneet, ja työssäkäyvistä vain viidennes saa elantonsa teollisuudesta. Monet elävät omavaraistaloudessa.
Maassa on kuusi lentokenttää ja 829 kilometriä maantietä. Kingstown on ainoa satama. Vuonna 2017 valmistunut Argylen kansainvälinen lentoasema pystyy ottamaan vastaan suoria lentoja Pohjois-Amerikasta. Tarpeeksi pitkän kiitotien rakentaminen kukkulaiseen maastoon ei ollut helppoa.
Saint Vincent ja Grenadiinit tarjoaa mukavuuslippupalveluita. EU on nimennyt vuonna 2017 sen maaksi, joka ei tee tässä asiassa kansainvälistä yhteistyötä.   Vuonna 2005 sen arvioitiin olevan yksi suosituimmista mukavuuslippumaista.
Väestö

Saint Vincent ja Grenadiinien väkiluku oli vuoden 2010 arvion mukaan 104 217. Väestöstä 95 prosenttia asuu Saint Vincentillä. Väestöstä 82 prosenttia on afrikkalaista alkuperää, 14 prosenttia sekaväestöä ja loput 4 prosenttia alkuperäisasukkaita, eurooppalaisia ja itäintialaisia kansoja. Englannin lisäksi puhutaan kreolikieliä: kreolienglantia ja ranskan patoisia.
Asukkaista 75 % on protestantteja (47 % anglikaaneja ja 28 % metodisteja), katolisia on 13 %, ja muita kuten hinduja ja muita kristittyjä yhteensä 12 %.
Koulunkäynti on pakollista 12 vuoden ajan ja alkaa viisivuotiaina. Korkeakoulutusta alueella tarjoaa Länsi-Intian alueellinen yliopisto, jolla on pääkampukset Barbadoksella, Jamaikalla ja Trinidad ja Tobagossa.
Ensimmäinen HIV-tapaus löytyi vuonna 1984. Maassa toteutettiin vuosina kansallinen 2004–2009 HIV/AIDS-ohjelma, jolla tapaukset saatiin vähenemään 40%.
Kulttuuri

Kingstownin kaupungin länsipuolella on Fort Charlotten linnoitus, joka on nimetty Yrjö III:n vaimon mukaan. Linnoitus on rakennettu vuonna 1806. Saarten muita arkkitehtonisia nähtävyyksiä ovat kolme kirkkoa: Pyhälle Yrjänälle omistettu anglikaaninen katedraali 1800-luvun alkupuolelta, katolinen katedraali vuodelta 1823 ja metodistien kirkko, jossa on hienot urut ja lasimaalauksia.
Kansanomaisempi kulttuuri on esillä Kingstownin markkinoilla, missä myydään paikallisten ruokatarvikkeiden lisäksi käsiteollisuuden tuotteita.
Kansallinen radioasema on osittain valtion rahoittama, lehdistö on kokonaan yksityistä. Maassa ilmestyy yksi päivälehti ja kolme viikoittaista sanomalehteä. Yksityisen televisiokanavan ohella on joukko yksityisiä radioasemia.
Saint Vincent on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1988 2–8 urheilijan joukkueella. Mitaleita ei ole tullut.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saint Vincent ja Grenadiinit Wikimedia Commonsissa
Väli-Amerikan valtiot
| --- | --- |
Mantereen maat:   Belize  Costa Rica  El Salvador  Guatemala  Honduras  Meksiko  Nicaragua  Panama 
Saarivaltiot:   Antigua ja Barbuda  Bahama  Barbados  Dominica  Dominikaaninen tasavalta  Grenada  Haiti  Jamaika  Kuuba  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Trinidad ja Tobago 
Itsehallintoalueet:   Anguilla  Aruba  Bonaire  Brittiläiset Neitsytsaaret  Caymansaaret  Curaçao  Guadeloupe  Martinique  Montserrat  Navassa  Puerto Rico  Saba  Saint Barthélemy  Saint-Martin  Sint Eustatius  Sint Maarten  Turks- ja Caicossaaret  Yhdysvaltain Neitsytsaaret 
| n k Commonwealth realmit ja dominiot |
| --- | --- |
Nykyiset:  Antigua ja Barbuda  Australia  Bahama  Belize  Grenada  Jamaika  Kanada  Papua-Uusi-Guinea  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Salomoninsaaret  Tuvalu  Uusi-Seelanti  Yhdistynyt kuningaskunta 
Entiset:  Barbados  Ceylon  Etelä-Afrikka  Fidži  Gambia  Ghana  Guyana  Intia  Irlanti  Kenia  Malawi  Malta  Mauritius  Newfoundland  Nigeria  Pakistan  Sierra Leone  Tanganjika  Trinidad ja Tobago  Uganda 
| n k Kansainyhteisö |
| --- | --- |
Jäsenvaltiot:  Antigua ja Barbuda  Australia  Bahama  Bangladesh  Barbados  Belize  Botswana  Brunei  Dominica  Etelä-Afrikka  Fidži  Gabon  Gambia  Ghana  Grenada  Guyana  Intia  Jamaika  Kamerun  Kanada  Kenia  Kiribati  Kypros  Lesotho  Malawi  Malesia  Malediivit  Malta  Mauritius  Mosambik  Namibia  Nauru  Nigeria  Pakistan  Papua-Uusi-Guinea  Ruanda  Saint Kitts ja Nevis  Saint Lucia  Saint Vincent ja Grenadiinit  Salomoninsaaret  Sambia  Samoa  Seychellit  Sierra Leone  Singapore  Sri Lanka  Swazimaa  Tansania  Togo  Tonga  Trinidad ja Tobago  Tuvalu  Uganda  Uusi-Seelanti  Vanuatu  Yhdistynyt kuningaskunta 
Saint Vincent ja Grenadiinit satelliittikuvassa
Valtion kartta.
Väestön kasvu vuodesta 1961 vuoteen 2003, Lähde FAO:n tilastot. Asukkaita x 1000.
Twelfth Street Rag

Nuottijulkaisun kansilehti vuodelta 1915
”Twelfth Street Rag” on Euday L. Bowmanin säveltämä ragtime-kappale vuodelta 1914. Se oli useiden aikakauden ragtime-pianistien repertuaarissa ja yksi varhaisen jazzin suosituimmista kappaleista. Sen ovat levyttäneet lukuisat jazzartistit, mukaan lukien Louis Armstrong, Fats Waller, Bennie Moten, Duke Ellington, Count Basie ja Lester Young. Pee Wee Huntin Dixieland-versiosta vuodelta 1948 tuli yksi Capitol Recordsin siihen mennessä myydyimmistä äänitteistä.
Alun perin pianoinstrumentaalina julkaistulle kappaleelle tunnetaan kolme eri sanoitusta. Alkuperäiset sanat kirjoitti Jack S. Sumner vuonna 1916. Vuonna 1929 Spencer Williams julkaisi oman, uuden sanoituksensa ja kolmannen version kirjoitti Andy Razaf vuonna 1942.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta 12th Street Rag on Wikiaineistossa (englanniksi)
Twist (tanssi)

Twist (suom. ”vääntö”, ”taivutus”) eli twisti tai twistaaminen oli yksi 1960-luvun alun suosituimmista rock and roll -muotitansseista. Se oli yksi ensimmäisistä paritanssityyleistä, joissa tanssipartnerit eivät lainkaan koskettaneet toisiaan.
Twist sai alkunsa vuoden 1960 paikkeilla ja levisi pian ympäri läntistä maailmaa muun muassa elokuvan Illasta aamuun (Twist Around the Clock, 1961) myötä, jossa pääosaa esitti rocklaulaja Chubby Checker.
Twistin tanssiminen sujuu Chubby Checkerin määritelmän mukaan kuin kuivaisi selkäänsä pyyhkeellä ja samalla tumppaisi savuketta maahan molemmilla jaloillaan hieroen.
Chubby Checkerin levyttämän laulun ”The Twist” (1960) oli tehnyt Hank Ballard jo vuonna 1955, ja se sai melko paljon radiosoittoa vuonna 1958. Suuri hitti ja twist-tanssin tunnetuksi tekijä siitä tuli vasta Chubby Checkerin version myötä. Sen ohella menestyneimmiksi twist-kappaleiksi muodostuivat Checkerin ”Let’s Twist Again” sekä Joey Dee & the Starliters -yhtyeen "Peppermint Twist", The Isley Brothersin ”Twist and Shout” (josta myös The Beatles levytti suositun version) sekä Sam Cooken ”Twistin’ the Night Away”.
Twistin suosion uusintamiseksi levy-yhtiöt yrittivät sittemmin lanseerata muitakin rock and roll -musiikkiin perustuvia muotitansseja, kuten ”The Shake”, ”Mashed Potato”, ”The Fly” ja ”Watusi", mutta niistä ei tullut yhtä suosittuja.
Suomessakin levytettiin monia twist-aiheisia tanssikappaleita, kuten Lasse Nupposen ”Eläköön twist” (1962), Jörgen Petersenin ”Helsinki-twist” (1962) ja Timo Jämsenin ”Yyteri-twist” (1963), joka oli alun perin ranskalainen ”Twist à Saint-Tropez”. Myös jotkut rautalankayhtyeet tekivät twist-sovituksia vanhoista sävelmistä, kuten The Avengers -yhtyeen ”Juoksuhauta twist” sota-ajan laulusta ”Elämää juoksuhaudoissa”.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: "Alkuasukkaiden" twist-tanssi sai suomalaisetkin vääntelehtimään
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Twist (dans)
Käännös suomeksi
Tutkielma totuudesta

| Tutkielma totuudesta |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  muinaiskreikka, kopti
Genre:  teologia
Julkaistu:  n. 150–200
Sarja: Nag Hammadin kirjasto
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tutkielma totuudesta on gnostilainen apokryfinen kirjoitus, joka tunnetaan Nag Hammadin kirjastosta (koodeksi IX, kirja 3). Sen ainoa tunnettu kappale on hyvin huonossa kunnossa ja niin katkelmallinen, ettei sen sisällöstä saa kovinkaan selkeää kuvaa. Kirjoitus on ajoitettu noin vuosiin 150–200.
Sisältö

Tutkielma totuudesta kertoo muun muassa syntiinlankeemuksesta poikkeavasti käärmeen näkökulmasta, käärmeen edustaessa gnostilaista jumalallisen viisauden periaatetta. Kirjoitus myös hyökkää oikeaoppisen, katolisen kirkollisen kristillisyyden ulkoisia tunnusmerkkejä vastaan.
Kirjoitus poikkeaa muista varhaiskristillisistä kirjoituksista esimerkiksi siinä, että sen mukaan marttyyrikuolema ei ole arvokas asia. Kirjoituksen mukaan se oli joidenkin mukaan elämän haaskaamista, eikä sillä ollut vaikutusta syntien anteeksiantoon tai pelastukseen. Samoin uskon julkinen tunnustaminen ei ollut tärkeää, jos se saattoi johtaa marttyyrikuolemaan:
»Mielettömät kuvittelevat, että heidän ei pidä tunnustautua kristityiksi ainoastaan suullaan vaan myös voimassa ja antautua tietämättömyydelle ja kuolemaan tietämättä, minne ovat menossa tai kuka Kristus on. He kuvittelevat elävänsä, vaikka ovat todellisuudessa erheen vallassa, ja kiiruhtavat viranomaisten ja valtiaiden luo.»
ja
»Kun he (marttyyreinä) kuollen "tulevat täydellisiksi", he ajattelevat: ”Jos antaudumme kuolemaan nimen tähden, me pelastumme.” Näin ei asioita kuitenkaan ratkaista... Heillä ei ole [elämän] antavaa Sanaa.»
Kirjallisuutta > Käännöksiä ja tekstilaitoksia

The Testimony of Truth. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Coptic Gnostic Library.  (Volume 5. A Complete Edition of the Nag Hammadi Codices (5 vols.))  Brill, 2002.  ISBN 978-90-04-11702-0  Koptinkielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
The Testimony of Truth. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Nag Hammadi Library in English, s. 448–459.  (The Definitive Translation of the Gnostic Scriptures Complete in One Volume. Composition by E. J. Brill, The Netherlands. 3rd revised edition)  HarperSanFrancisco, 1990.  ISBN 0-06-066935-7  Englanninkielinen käännös.