stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aramealaiset
Kuningaskuntien häviö

Uus-Assyrian kuninkaat alkoivat vallata alueita lännestä.lähde?
Assyrian kuningas Assurnasirpal II kukisti aramealaiset taktiikalla, jossa vastustajaa kohtasi alistuminen tai tuho. Käymällä raakaa totaalista sotaa Assyria saattoi kukistaa aiemmin ylivoimaiset, mutta hajanaiset aramealaiset. Vielä Salmanassar III ei onnistunut valtaamaan Damaskosta 15 vuoden sodasta huolimatta.
Assyrian kuningas Tukulti-Ninurta valtasi n. 855 eaa. Laqen aramealaiskaupungin. Mm. Israelin kuningas Ahab taisteli Damaskoksen aramealaisia vastaan. Assyria kukisti 733 eaa. Damaskoksen. Babylonin kuningas Eriba-Marduk karkotti aramealaiset noin 770 eaa. Silti yhä 700-luvulla eaa. aramelaiset ahdistelivat Assyriaa. Aramelaiset auttoivat Uus-Babyloniaa kukistamaan Jerusalemin.lähde?
Kielen leviäminen

Aramean kieli levisi laajalle, koska aramealaiset karavaanit kuljettivat tavaroitaan kaikkialla Lähi-idässä.
Assyrialaiset tekivät aramealaisista kirjureita. Noin 800 eaa. aramea oli vakiintunut Uus-Assyrian yleiskieleksi.
Aramean kielen aakkosten pohjalta syntyivät heprean aakkoset. Vanhan aramean käyttö jatkui Lähi-idässä noin vuoteen 200 eaa. ja uuden aramean noin vuoteen 600 jaa., kunnes arabia korvasi sen.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aramealaiset Wikimedia Commonsissa
Pohjois-Mesopotamian ja Levantin alueen aramealaisia valtioita, joiden nimet alkoivat etuliiteellä Bit.
Keltaritariyökkönen

| Keltaritariyökkönen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Ritariyökköset Catocalinae
Suku::  Catocala
Laji::  fulminea
Kaksiosainen nimi
 Catocala fulminea  (Scopoli, 1763) 
Synonyymit
 Ephesia fulminea 
Katso myös
   Keltaritariyökkönen Wikispeciesissä   Keltaritariyökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Keltaritariyökkönen (Catocala fulminea) on melko kookas loppukesän ja alkusyksyn taitteen yöperhoslaji. Suomen ritariyökköslajistosta se on kooltaan pienimpiä ja ainoa, jonka takasiivet ovat pohjaväriltään keltaiset.
Koko ja ulkonäkö

Keltaritariyökkösen etusiivet ovat pohjaväriltään ruskeanharmaat ja voimakaskuvioiset. Varsinkin siiven kärkiosassa musta, ruskeavarjosteinen ulompi poikkiviiru tekee selkeästi erottuvan ja jyrkästi mutkittelevan kuvion. Sisempi poikkiviiru on myös musta, selvästi erottuva ja sen tyvipuolella on ruskeaa varjostumaa, joka vaalenee tasaisesti kohti siiven tyveä. Ruskea, vaaleareunainen munuaistäplä erottuu poikkiviirujen välissä hyvin, kuten myös sen vieressä oleva kolmiomainen, vaalea, mustareunainen täplä. Siiven keskiosassa on etureunan puolella mustahkoa varjostumaa, jonka sisäpuolelta siipi on varsin vaalea. Takasiivet ovat räikeän keltaiset ja niiden keskiosassa tummanruskea vyö tekee lenkin. Siiven ulkoreuna on myös suurelta osin tummanruskea. Siipiväli on 51–60 mm.
Keltaritariyökköstä ei voi sekoittaa takasiipiensä keltaisen värin vuoksi mihinkään muuhun ritariyökköseen. Sen sijaan Suomessakin esiintyy useita muita yökköslajeja, joiden takasiivet ovat kirkkaan keltaiset tummalla kuvioinnilla. Näistä lajin erottaa helposti suuremman kokonsa sekä etu- ja takasiipien kuvioinnin avulla.
Levinneisyys ja lentoaika

Keltaritariyökkösen palearktinen levinneisyys ulottuu Lounais-Euroopasta Japaniin. Suomessa laji oli pitkään kaakosta ja etelästä satunnaisesti vaelteleva etelärannikon harvinaisuus, jonka ensimmäinen havainto on vasta vuodelta 1932. Se on kuitenkin levinnyt 2000-luvun aikana erittäin voimakkaasti pohjoiseen ja länteen, samalla kun havaitut yksilömäärät ovat kasvaneet räjähdysmäisesti. Nykyisin sitä voi tavata Vaasa–Kajaani-linjan eteläpuolella, joskin idempänä laji lienee edelleen hieman yleisempi. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena heinäkuun lopulta syyskuun alkuun huipun ollessa elokuun puolivälissä.
Elinympäristö ja elintavat

Laji viihtyy rehevissä metsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Erityisesti paikoilla joissa kasvaa tuomea. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat hyvin syötille, mutta joissain määrin myös valolle. Muna on talvehtiva vaihe.
Ravintokasvi

Toukka käyttää ravinnokseen pääasiassa tuomea (Prunus padus), mutta myös muutamia muita lehtipuita.
Aiheesta muualla

Toim. Helmut Diekmann, Jaana Ihme, Heikki Tabell ja Patrik Åberg: Keltaritariyökkönen Suomen Perhoset. Viitattu 25.2.2023.
Pakkanen, Pertti: Catocala fulminea (Scopoli, 1763) – Keltaritariyökkönen. Suomen Perhostutkijain Seura. 6.12.2013. Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 25.2.2023.
Mazzei, Paolo & Morel, Daniel & Panfili, Raniero: Catocala fulminea (Scopoli, 1763) Moths and Butterflies of Europe and North Africa. 7.7.1999. Viitattu 25.2.2023. (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1062277  Wikispecies: Catocala fulminea  BioLib: 53217  BOLD: 126607  CoL: 93WQT  EoL: 3912885  EUNIS: 311052  Fauna Europaea: 446652  Fauna Europaea (new): 36fde7f0-ef2f-4a36-912b-48c471434e17  GBIF: 4532471  iNaturalist: 503276  LepIndex: 278169  LoB: 5734  MaBENA: CatocFulmin  NCBI: 423515  Observation.org: 151828  Open Tree of Life: 650230  Laji.fi: MX.62328
Kemira Chemicals

Kemira Chemicalsin Äetsän tehdas.
Kemira Chemicals Oy (aiemmin Finnish Chemicals Oy) on sellu- ja paperiteollisuuden valkaisukemikaaleja Sastamalassa valmistava tehdas. Kemira osti Finnish Chemicalsin vuonna 2005. Yhtiön nimeksi muuttui kesäkuun 2009 alusta Kemira Chemicals Oy. Suomessa sillä on tehtaat Joutsenossa, Äetsässä ja Kuusankoskella. Tuotteisiin kuuluvat muun muassa natriumkloraatti, natriumboorihydridi ja klooridioksidi, joita käytetään massavalkaisussa ja vedenpuhdistuksessa.
Historiaa

Yhtiö perustettiin vuonna 1937. Sen perustajia olivat englantilainen ICI, saksalainen IG Farben ja belgialainen Solvay tasaosuuksilla. Finnish Chemicals aloitti selluloosan valkaisussa käytettävän kloorin valmistamisen Äetsän tehtaallaan vuonna 1939. Toisen maailmansodan jälkeen IG Farbenin omistusosuus siirtyi saksalaissaatavina vuonna 1946 Neuvostoliiton haltuun. Neuvostoliitto myi osuutensa yhtiöstä vuonna 1953 Enso-Gutzeit Oy:lle. 1950-luvun alussa tehdas tuotti kloorin lisäksi kaustista soodaa, kalsiumhypokloriittia ja AIV-rehuliuosta ja työllisti noin 300 ihmistä.
Vuonna 1983 yhtiö siirtyi Nokian hallintaan, ja vuonna 1991 siitä tuli Nokian ja UPM-Kymmenen yhteisyritys, johon oli yhdistetty molempien kemikaalivalmistus. Vuonna 1996 yhtiön omistajaksi tuli Luxemburgissa toimiva Erikem Luxembourg S.A., ja vuonna 2000 yhtiö osti pohjoisamerikkalaisen Huron Tech Corporationin. Erikem myi Finnish Chemicalsin vuonna 2005 Kemiralle.
Kilpailulait

Euroopan komissio määräsi vuonna 2008 Finnish Chemicalsille 10,15 miljoonan euron sakon natriumkloraattiliiketoiminnan kilpailulakien rikkomuksista vuosina 1994–2000. Kemiran mukaan sakko ei vaikuta sen tulokseen.
Aiheesta muualla

Michelsen, Karl-Erik: Sähköstä ja suolasta syntynyt: Finnish Chemicals Oy, Nokia Chemicals 1937–1987. Jyväskylä: Gummerus 1989. ISBN 952-90-1405-8
Kemin rautatieasema

Kemin rautatieasema (lyh. Kem) on Suomen rataverkon liikennepaikka rataosalla Oulu–Tornio Kemin kaupungissa Lapin maakunnassa. Rautatieaseman etäisyys Helsingin rautatieasemalta Haapamäen ja Oulun asemien kautta mitattuna on 858,3 kilometriä.
Rautatieasema sijaitsee Kemin keskustan ja valtatien 4 välisellä alueella, aivan keskustan palveluiden tuntumassa. Asemalla pysähtyvät kaikki rataosan henkilöjunat. Lähes kaikki junat käyttävät raidetta yksi, mutta kaksi junaa käyttää kuitenkin raidetta kaksi. Aseman lipunmyynti lakkautettiin 2. elokuuta 2014, mutta asemalla on lippuautomaatti. Kemissä on myös runsaasti tavaraliikennettä.
Asemarakennus on rakennettu rautatiehallituksen arkkitehdin Bruno Granholmin laatimien suunnitelmien mukaan, ja se on valmistunut vuonna 1903. Rakennusta on sen jälkeen korjattu useaan otteeseen, ja korjaustöiden yhteydessä rakennus on menettänyt kansallisromanttisia piirteitä omaavan ulkoisen koristelunsa.
Nykyisin Kemissä ei enää ole junasuorittajia, vaan liikennepaikan liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan keskitetysti kaukokäytöllä Oulusta käsin. Tavaraliikenteen vaihtotyöt kuitenkin vaativat runsaasti ratapihahenkilökuntaa.
Vaikka rataosat Rovaniemelle sekä Tornioon ja edelleen Kolariin erkanevat vasta Kemin pohjoispuolella Laurilan asemalla, on Kemi tärkeä rautatieliikenteen solmukohta. Kemin pohjoispuolelta Lautiosaaren vaihteelta erkanee myös sivurata Elijärven kaivokselle.
Ratapihat

Kemin rautatieasemalla on laajahko ratapiha, joka jakaantuu henkilöliikenteen raiteisiin sekä tavararatapihaan. Ratapiha on kokonaan uusittu ja sähköistetty vuosina 2001–2004.
Rautatieasemalta johtaa myös sivurata Ajoksen satamaan. Tällä sivuradalla ovat lisäksi Veitsiluodon, Rivin ja Ajoksen ratapihat. Aseman pohjoispuolella johtaa myös sivurata Metsä-Botnian tehtaalle.
Ratapihalla sattui onnettomuus maaliskuussa 2006, kun Dv12-veturi törmäsi puutavaravaunuun.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vr.fi – Kemin rautatieasema (Arkistoitu – Internet Archive)
Vaunut.org: kuvia Kemistä
Kemi
| --- | --- |
Kaupunginosat:  Ajos  Hepola  Karihaara  Karjalahti  Kivikko  Koivuharju  Nauska  Paattio  Peurasaari  Ritikka  Rytikari  Sauvosaari  Syväkangas  Takajärvi  Tervaharju 
Liikenne:  Ajoksen satamarata  Elijärven kaivosrata  Lentoasema  Rautatieasema 
Nähtävyyksiä:  Historiallinen museo  Jäänmurtaja Sampo  Jalokivigalleria  Kaupungintalo  Kirkko  Kulttuurikeskus  Lumilinna  Taidemuseo
Olli Kepsu

Olavi (Olli) Kepsu (19. joulukuuta 1922 Tampere – 13. lokakuuta 2001 Kotka) oli suomalainen jatkosodan pommikone- ja sissilentäjä. Hän sai mainetta vuonna 1944 tehtyään useita kaukopartioiden huolto- ja kuljetuslentoja Osasto Jaurin lentäjänä. Siviilissä hän toimi liikennelentäjänä.
Olli Kepsun isä oli lentomestari Taneli Kepsu (1896–1941). Olli Kepsu aloitti sotapalveluksen jatkosodan aikana keväällä 1942 Lentolaivue 46:ssa Dornier Do 17-pommikoneen ohjaajana tehden pommituslentoja muun muassa Sekeheen. Huhtikuussa 1943 hän siirtyi Onttolaan Lentolaivue 44:ään Junkers Ju 88 -pommittajan ohjaajaksi. Vuonna 1944 Kepsu siirtyi vapaaehtoisena Osasto Jauriin joka hoiti kaukopartioiden kuljetusta ja huoltoa lentoteitse. Hän oli mukana vielä Lapin sodassa vastaavissa tehtävissä ja palveli sodan päätyttyä vuoden verran ilmavoimissa.
Kepsu oli sitten liikennelentäjänä Aero Oy:n ja Finnairin palveluksessa. Finnairista eläkkeelle jäätyään hän toimi vielä Caravelle-lentäjäna Hollannissa, Kalevi Keihäsen lentoyhtiön Spear Airin pääohjaajana Suomessa yhdessä Kyösti Karhilan kanssa sekä lensi Caravellella Syyriassa. Viimeisen lentonsa Kepsu teki 8. syyskuuta 1977 jolloin hänelle oli kertynyt 24 298 lentotuntia.
Kirjallisuutta

Jukka Piipponen : Sissilentäjä : Olli Kepsun tarina. Koala-kustannus, Helsinki 1999, 2. korj. painos 2002, 3. korj. painos 2011 ISBN 9522291234
Kerrostus

Kerrostus (engl. overlaying) on tietokoneissa ennen virtuaalimuistin laajamittaista käyttöönottoa käytössä ollut menetelmä suurien ohjelmien ajamiseksi.
Ennen virtuaalimuistia tietokoneiden fyysinen muisti eli muistiavaruus oli usein suurempi kuin suorittimen viittauskyky eli osoiteavaruus. Suuret ohjelmat eivät mahtuneet suhteellisen pieniin osoiteavaruuksiin (usein 16 bittiä), joten samat muistiosoitteet piti käyttää useampaan kertaan.  Kerrostuksessa ohjelman eri osat sijoiteltiin niin, että sellaiset osat, joita ei tarvittu yhtä aikaa, käyttivät samaa osaa osoiteavaruudesta ja joskus myös muistiavaruudesta.
Kerrostaminen vaati ohjelmiston sisäisten suhteiden hyvää tuntemista, koska vääränlainen kerrostus johti joko virheeseen tai erittäin hitaaseen toimintaan. Hitaus syntyi siitä, että tyypillisesti kerrostettava osa ohjelmaa haettiin keskusmuistiin massamuistilaitteelta. Jos kerrostusvaihtoehtoja vaihdettiin usein, tämä hidasti olennaisesti ohjelman toimintaa.  Kerrostus voitiin tehdä myös niin, että koko ohjelma oli kerrallaan keskusmuistissa, ja ohjelmien kopioimisen asemesta muutettiin muistihallinnan rekisterien arvoja.  Tällöin hitausongelma hellitti selvästi, mutta virhealttius jäi jäljelle. Erityisen ongelmallisia olivat kerrostetut käyttöjärjestelmäytimet, sillä virhe kerrostuksessa aiheutti varmasti käyttöjärjestelmän kaatumisen.
Ennen virtuaalimuistin tuloa arvioitiin jopa puolet suuren ohjelmistoprojektin ongelmista tulevan kerrostuksen käytöstä. Virtuaalimuisti ratkaisee virheiden osalta kerrostuksen ongelmat. Liian pienelle keskusmuistille ei virtuaalimuistikaan voi mitään, mikä näkyy ohjelman ajon hitautena.
Kekkostiet

Yhdystie 8950 Suomussalmen Vaatovaaralla tammikuussa 2004
Yhdystie 9190 Perangalla Hossaan päin
Kekkosteiksi kutsutaan Kainuuseen 1950-luvulla vankityömäärärahoilla rakennettuja teitä, joiden rakentamista silloinen pääministeri Urho Kekkonen ajoi voimakkaasti.
Tausta

Erityisen nimensä tiet saivat siitä, että ollessaan pääministerinä Urho Kekkonen ajoi voimakkaasti niiden rakentamista, olihan Kainuu hänen vaalipiiriänsä. Viiden tien alueelle hän oli tehnyt hiihto- tai patikkaretken ennen niiden rakentamista  1950-luvun alussa. Ensimmäinen kohde oli yhteys Kuhmosta Hyrynsalmen Moisiovaaraan, nykyinen yhdystie 9070. Tie sai pian lempinimet "Kekkosen katu" ja "Kekkosen polku". Kun seuraavaa tietä käytiin vuonna 1954 rakentamaan Kiantajärven itäpuolitse Juntusrantaan, se sai nimekseen "Kekkoskakkonen" ja Kuhmon tiestä tuli "Kekkosykkönen". Yhteisnimeksi vakiintui "Kekkostiet". Maanteitä tehtiin vuosien 1952 ja 1962 välisenä aikana kaiken kaikkiaan kahdeksan, yhteispituudeltaan 250 kilometriä. Lisäksi tehtiin yksi kylätie. Viimeisimpien teiden rahoituksen järjestämiseen Kekkonen ei enää presidenttinä tiettävästi osallistunut.
Rakentaminen

Tiet rakennettiin osittain vankityövoimalla. Rakennustöitä varten perustettiin työsiirtola, johon voitiin sijoittaa lyhyen vankeustuomion saaneita henkilöitä tai sakkorangaistuksen sovittajia. Työstä maksettiin heille palkkaa. Mukana oli myös siviilityöntekijöitä muun muassa työnjohtajina, koneenkuljettajina ja kirvesmiehinä. Vangit siirrettiin vuonna 1960 nelostien rakennustöihin ja teiden rakentajiksi tuli maakunnan työttömiä. Maalaisliitto kilpaili tiukasti äänestäjistä Kainuussa kommunisteja vastaan, ja tiet eivät ainakaan heikentäneet kannatusta, mainitsihan Kekkonen vielä vuonna 1954 tiet yhtenä saavutuksenaan. Teihin käytettiin noin 14 prosenttia Kainuun tiemäärärahoista 1950-luvulla ja niiden pituus oli viidennes kaikista rakenteilla olleista teistä.
Käyttö

Kekkosteiden tarpeellisuutta perusteltiin niiden varrella olevien kylien ja taajamien asukkaiden kulkuyhteyksillä. Lisäksi maa- ja erityisesti metsätalouden kuljetustarpeet olivat teiden rakentamisen perusteluna. Muun muassa suuria valtion metsäalueita oli Kiantajärven itäpuolella, jonne ei ollut hyviä uittoreittejä. Joitakin teitä oli tosin esitetty rakennettavaksi jo hyvin varhain, esimerkiksi Peranka–Hossa-yhteyttä 1890-luvulla. Puhos–Näljänkä-tienkin ensimmäinen suunnitelma valmistui jo vuonna 1902. Armeija kuitenkin vastusti rajaseudun teiden rakentamista, ja kuntien kustantamina ne olisivat tulleet liian kalliiksi. Talvisodan syttyminen siirsi teiden rakentamisen myöhempään ajankohtaan ja jatkosodan jälkeinen pula-aika puolestaan viivästytti koko maassa tietöitä seuraavalle vuosikymmenelle.  Vaikka 1950-luvulla Kekkosteiden piirissä laskettiin asuvan vain 2 500–3 500 ihmistä koko Kainuun 100 000 asukkaasta, niillä oli suuri merkitys syrjäseutujen liikenteelle etenkin Suomussalmella. Yksi Kekkosteiden seurauksista olikin, että Kainuun viimeiset tiettömät erämaa-alueet supistuivat tai oikeastaan hävisivät, koska Kekkostiet muodostivat runkoyhteydet monille kyläteille  ja metsäautoteille.
Kekkostiet ja politiikka

Kainuun maakunnassa Urho Kekkonen sai kovan maineen tieasioiden hoitajana. Vuosikymmenien ajaksi jäi elämään tarina Kekkosesta, joka "käveli" tiet Kainuun syrjäkulmille, ja Kekkosen pitkä presidenttikausi piti tarinan hengissä. Vaikka Kainuun Kekkostiet ovat vain pieni sirpale suomalaisesta 1950-luvun tiehistoriasta, ne kertovat osaltaan siitä poliittisesta kulttuurista, jossa tiemäärärahoja tuolloin jaettiin. Paikallisten asukkaiden, kuntien tai yksittäisten kansanedustajien aloitteet teiden rakentamiseksi eivät aina auttaneet, vaan vasta pääministerin vaikutusvalta ja hänen henkilökohtainen puuttumisensa asiaan tuotti tulosta. Kekkosteiden taustalla oli myös kilpailu äänestäjistä, sillä Urho Kekkonen oli sotien jälkeen valittu eduskuntaan Kainuun maalaisliittolaisten listalta. Maakunnan pääpuolueet olivat Maalaisliitto ja SKDL, ja molempien puolueiden kainuulaiset kansanedustajat olivat vuosien mittaan tehneet lukuisia aloitteita teiden rakentamisesta, mutta turhaan. Maalaisliitto pyrki parhaansa mukaan hyödyntämään Kekkosteiden mainetta taistelussaan kommunismin leviämistä vastaan.
Myös toinen huomattava maalaisliittolainen poliitikko, puoluesihteeri ja ministeri Arvo Korsimo, sai samoihin aikoihin nimensä Suomen tiehistoriaan, mutta hieman negatiivisemmalla tavalla. Niin kutsutun Korsimon mutkan avulla Korsimo sai Turun seudulla rakenteilla olleen valtatien kulkemaan hänen omien tiluksiensa sijasta naapurien maita pitkin.
Luettelo

Seuraavassa taulukossa on lueteltu työsiirtolamäärärahoilla Kainuuseen rakennetut tiet eli Kekkostiet.
|  | Nykyinen tienumero tai -nimi | Reitti | Kunnat | Pituus (km) | Rakentamisvuodet  | Muuta |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 9070 | Kuhmo–Iivantiira–Moisiovaara | Kuhmo, Hyrynsalmi | 72 | 1952–1955 | Samassa yhteydessä rakennettiin vuosina 1954–1955 Kuhmoon Nivan kylätie (3,6 km) eli "Kekkosen harha-askel". |
| 2 | 9130, 843 | Haukiperä–Palovaara–Juntusranta | Suomussalmi | 61 | 1954–1956 |  |
| 3 | 8950 | Pesiönlahti–Joukokylä | Suomussalmi, Puolanka | 44 | 1955–1957 |  |
| 4 | 8390 | Näljänkä–Puhos | Suomussalmi, Pudasjärvi | 28 | 1957–1958 |  |
| 5 | 9190 | Peranka–Hossa | Suomussalmi  | 26 | 1958–1959 |  |
| 6 | 8390 | Puhos–Siivikko | Pudasjärvi | 14 | 1959 | Kylätie parannettiin maantieksi. |
| 7 | 9123, 89 | Änätinniska–Kiimavaara | Kuhmo | 23 | 1959–1960 | Tie rakennettiin valmiiksi työttömyystyönä 1960–1962. |
| 8 | 89, 9126 | Iivantiira–Lentiira | Kuhmo | 18 | 1959–1960 | Koko Mieslahti–Lentiira-tie rakennettiin valmiiksi työttömyystyönä vuosina 1960–1962. |
Kekkosteiden muistomerkki pystytettiin vuonna 1990 Kuhmoon Kajaanin ja Moisiovaaran teiden risteykseen. Muistomerkin suunnitteli Matti Hynynen.
Kirjallisuutta

Nenonen, Marko: Lapiolinjalla – Työttömät pakkotöissä 1948–1971.  Atena Kustannus, 2006.  ISBN 951-796-428-5
Mariz Kemal

| Mariz Kemal |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Raisa Stepanovna Kemaikina
Syntynyt: 13. syyskuuta 1950 (ikä 74) Maloe Maresevo, Mordva
Kirjailija
Tuotannon kieli: ersä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Mariz Kemal (oikea nimi Raisa Stepanovna Kemaikina, s. 1950) on ersäläinen runoilija, kirjailija ja aktivisti.
Elämäkerta

Raisa Kemaikina syntyi 13. elokuuta 1950 ersäläisessä Maloe Maresevon kylässä Mordvassa. Hän opiskeli Mordovian valtiollisessa yliopistossa kielitieteellisessä tiedekunnassa ja valmistui venäjän kielen ja kirjallisuuden opettajaksi.
Kemal työskenteli 1972–1975 opettajana kotikylänsä koulussa. Venäläisessä kirjallisuudessa ei ollut tarpeeksi tunteja, ja hänelle tarjottiin mahdollisuutta opettaa myös saksan ja ersän kieltä. Aluksi hän kieltäytyi opettamasta äidinkieltään, jota ei ollut opiskellut. Hän kuitenkin kiinnostui ersän kielestä ja kansanperinteestä.
Vuonna 1975 Kemal muutti Saranskiin, jossa hän työskenteli ersänkielisessä Erzjan Pravda -sanomalehdessä
Kemalin ensimmäiset runot julkaistiin vuonna 1980. Seuraavat seitsemän vuotta hän työskenteli Mordovan tasavallan kirjastossa.
Vuodesta 1985 vuoteen 1988 hän vastasi Sjatko (Kipinä) -lehden runousosastosta, ja vuodesta 1989 lähtien hän toimi ersäläisessä Tšilisema (Auringonnousu) -lastenlehdessä
Kirjallinen tuotanto

Kemalin runoutta julkaistiin Sjatko-lehdessä vuodesta 1980 alkaen. Vuonna 1987 julkaistiin "Manei Vasolkst" -kokoelma, joka sisälsi Kemalin ja kolmen muun kirjailijan runoja. Kemalin ensimmäinen oma kokoelma "Lavs" (Kehto) julkaistiin 1988. Teos käsitteli kirjailijan vaikutelmia lapsuudestaan ja nuoruudestaan. Toinen kokoelma, "Štatol" ("Kynttilä", 1994), edustaa runoilijan filosofisia ajatuksia elämästä, rakkaudesta, ersäläisten kohtalosta ja kirjoittajan osasta siihen.lähde? Kemalin runoja julkaistiin 1988 Tallinnassa kokoelmassa "Nile avat — nile morot" (Neljä naista — neljä laulua).
Tutkittuaan vuosia ersäläisten kansanperinnettä, historiaa ja kulttuuria Kemal kirjoitti satukirjan "Evkson Kužo" ("Satumainen aukio") ja kuuluisia ersäläisiä ihmisiä käsittelevän esseekokoelman "Syn ulnest erzjat" ("He olivat ersäläisiä").
Yhteiskunnallinen toiminta

Kemal oli vuonna 1898 perustamassa Mastorava-kulttuuriyhdistystä. Hän organisoi myös Erzjava-naisliikettä, sekä johti etnomusiikkiyhtye Lamzuria.
Kemal on ersäläisen luontouskon aktiivi.Kemalin kirjoituksia ersäläisten kulttuurista, uskonnosta ja perinteistä on julkaistu aikakauslehdissä "Sjatko", "Tšilisema" ja "Erzjan Mastor".
Kemal allekirjoitti vuonna 2001 "Uralilaisen yhteyden julistuksen", jossa suomalais-ugrilaisia kansoja kehotetaan työskentelemään yhdessä niiden kielten ja kulttuurien säilyttämiseksi, sekä elämään luonnon kanssa harmoniassa.
Suomennettuja runoja

Antologiassa: Tähtiä lumessa: mordvalaista lyriikkaa, toim. Ulla-Maija Kulonen, suomentanut ja valikoinut Raija Bartens. Helsinki: Helsingin yliopiston suomalais-ugrilainen laitos; Suomalais-ugrilainen seura 2004 ISBN 952-5150-78-X (sisältää myös alkukieliset runot)
Heinänkorjuuaika
Kuutamo
Rukous
"Älä koskaan suutele silmiäni..."
Keltasiilikäs

| Keltasiilikäs |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Siilikkäät Arctiidae
Alaheimo::  Aitosiilikkäät Arctiinae
Suku::  Rhyparia
Laji::  purpurata
Kaksiosainen nimi
 Rhyparia purpurata  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Keltasiilikäs Wikispeciesissä   Keltasiilikäs Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rhyparia purpurata - ♂ - △
Keltasiilikäs (Rhyparia purpurata) on siilikkäisiin kuuluva, kirkkaanvärinen perhoslaji. Se on suvun Rhyparia ainoa laji.
Koko ja ulkonäkö

Melko kookas perhoslaji, jonka siipiväli vaihtelee 36–52 mm. Etusiivet ovat likaisenkeltaiset ja niissä on viisi siiven poikki kulkevaa riviä epäsäännöllisen muotoisia, harmaita tai rusehtavia täpliä. Takasiivet ovat pohjaväriltään purppuranpunaiset ja niissä on laajoja, tummia laikkuja. Takasiiven reuna on koiraalla keltainen ja naaraalla punainen.
Toukka on tummanharmaa ja sen kylvissä on vaalita laikkuja. Karvoitus on selkäpuolella tummanruskeaa, kyljissä kellanvalkoista. Täysikasvuinen toukka on 45–50 mm pitkä.
Levinneisyys ja lentoaika

Keltasiilikkään levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Espanjasta Keski-Euroopan poikki Turkkiin ja edelleen Keski-Aasian ja Etelä-Siperian läpi Japaniin asti. Pohjoismaissa keltasiilikästä tavataan vakituisesti vain Suomessa. Suomessa levinneisyysalue kattaa etelärannikon. Aikuiset perhoset lentävät kesä-heinäkuun vaihteessa.