Han-dynastia
Historia > Itäinen Han-dynastia

Valtaan noustuaan Liu Xiu otti nimekseen Guang Wu. Hän siirsi maan pääkaupungin Chang’anista itään Luoyangiin, minkä vuoksi dynastian jälkipuoliskoa kutsutaan itäiseksi Han-dynastiaksi ja ensimmäistä puoliskoa läntiseksi Han-dynastiaksi. Uuden pääkaupungin katsottiin olevan paremmin turvassa xiongnuilta.
Itäisen Han-dynastian aikana maan keskushallinto heikkeni, sillä keisari nousi valtaan suurten maanomistajasukujen tukemana, ja heidän vaikutusvaltansa ulottui Han-hoviin. Maan hallinnon talouspolitiikan tavoitteet muuttuivat, sillä talonpoikien orjuuttaminen ei enää ollut kiellettyä ja monet menettivät maansa, jolloin heidän oli pakko työskennellä suurmaanomistajille. Itäisellä Han-kaudella luovuttiin yleisestä asevelvollisuudesta, joka oli ollut aiempien dynastioiden vallan tärkein perusta. Kun Han-dynastia oli vakiinnuttanut valtansa feodaaliruhtinaiden kukistamisen jälkeen, armeijaa ei enää tarvittu sisäisten asioiden rauhoittamiseen. Suuri jalkaväkiarmeija oli myös hyödytön nopeasti ratsain liikkuneita paimentolaisheimoja vastaan. Lisäksi sotilaskoulutuksen saaneet talonpojat saattoivat olla kapinoidessaan vaarallisia, kuten Xin-dynastian kukistuminen osoitti.
Suhtautuminen maan ulkopuolisiin kansoihin muuttui, sillä pohjoisrajan takana olleita kansoja alettiin sulauttaa kiinalaisväestöön. Xiongnuja ja muita paimentolaisheimoja värvättiin myös Han-dynastian armeijaan. Han-dynastian politiikkaan oli kuulunut barbaariheimojen peluuttaminen toisiaan vastaan. Xiongnut saivat Xin-dynastian hallituskauden jälkeen jälleen hallintaansa tärkeän Keski-Aasiaan vievän kauppareitin, millä oli suuri merkitys Han-dynastian taloudelle, sillä kaupankäynti oli huomattavasti aiempaa merkittävämmässä asemassa. Keisari Mingdin hallituskautena vuosina 57–75 ja hänen Zhangdin hallintokausina dynastia otti tavoitteekseen laajentaa valtakuntaa länteen, ja xiongnuja vastaan tehtiin useita sotaretkiä ensimmäisen vuosisadan kolmena viimeisenä vuosikymmenenä. Han-dynastiaa hyödytti xiongnuiden sisäinen hajaannus, joka johti vuonna 89 siihen, että xiongnuista hajaantui erillinen xianbei-heimo. Xianbeit kukistivat xiongnut, minkä jälkeen xiongnujen muodostama uhka kiinalaisille poistui lopullisesti, mutta tilalle tuli muiden paimentolaisheimojen, erityisesti xianbeiden muodostama uhka. 100-luvulla Han-dynastiaa rasittivat taistelut erityisesti Qiang-heimoa vastaan valtakunnan länsiosassa ja qiangit alkoivat asuttaa Han-valtakunnan länsiosia.
Sotien kestäessä maan keskusvallan ote maan sisäosista höltyi. Suurmaanomistajat ja paikallisten alueiden johtajat alkoivat värvätä omia armeijoitaan puolustaakseen omistuksiaan ja he toimivat keskusvallasta piittaamatta. Itäinen dynastia yhdisti jälleen sotilas- ja siviilihallinnon alueellisen hallitsijoiden käskyvaltaan barbaariheimojen aiheuttaman paineen vuoksi, mikä ennestään heikensi valtakunnan keskushallintoa. Alueelliset hallitsijat alkoivat muodostaa vähitellen itsenäisiä poliittisia ja taloudellisia yksiköitä ja valtakunta alkoi hajaantua.
Itäisen Han-dynastian kohtaloksi koituivat lopulta samankaltaiset ilmiöt kuin läntisen dynastian. Tehoton hallinto, sekä nälänhätää aiheuttaneet luonnonkatastrofit ja ei-kiinalaista alkuperää olevien kansojen pakkosiirrot valtakunnan sisällä, aiheuttivat väistämättä kriisin valtakunnan hallinnolle. Maa kärsi myös pohjoisen suunnalta tulleista barbaarien hyökkäyksistä, joihin aluehallinto pystyi vastaamaan keskushallintoa tehokkaammin. Merkittäväksi dynastian vastustajaksi nousi taolainen Keltaiset turbaanit -salaseura, joka kukistui aluehallitsijoiden ansiosta vuonna 184. Han-dynastialla ei myöskään ollut enää vahvaa keisaria. Kaikki dynastian yhdeksän viimeistä keisaria, jotka hallitsivat vuoisina 88–220, kruunattiin valtaan alaikäisinä. Tämän johdosta hovissa vaikutti jälleen juonittelevat hoviklikit, jossa vaikuttivat leskikeisarinnat ja virkamiehet, joilla oli suuri vaikutusvalta. Toisen ryhmän muodostivat vaikutusvaltaiset eunukit.
Hovin eunukit nousivat vaikutusvaltaiseksi ryhmäksi Keltaisten turbaanien kapinan kukistamisen jälkeen, minkä jälkeen he erottivat voittoisat kenraalit. Eunukit murhauttivat juuri valtaan nousseen lapsikeisarin sijaishallitsijan, minkä johdosta pääkaupunki Luoyangin varuskunta nousi eunukkeja vastaan. Sotapäällikköjen avulla virkamiehet kukistuvat eunukit ja joukkomurhassa sai surmansa 2000 eunukkia vuonna 189. Tilanne johti vain uusiin levottomuuksiin, kun vallasta taistelivat sotapäälliköt keskenään. Kenraali Dong Zhuo poltti pääkaupungin ja siirsi alaikäisen keisarin takaisin vanhaan pääkaupunkiin Chang’aniin. Tämä tarkoitti käytännössä Han-dynastian loppu, vaikka Han-keisarit pysyivät vallassa muodollisesti vielä 30 vuotta.
Vahvaksi sotilasjohtajaksi nousi eunukkikenraali Cao Cao. Hän sai hallintaansa Pohjois-Kiinan vuonna 207 ja nousi lapsikeisarin suojelijaksi. Hän kokosi suuren laivaston noustakseen Jangtsejokea ylös vallatakseen myös Etelä-Kiinan alueet, mutta hänen armeijansa koki tappion Punaisen kallion taistelussa, kahden muun sotapäällikön liittouduttua häntä vastaan.
Han-dynastian aikakausi päättyi lopullisesti kun viimeinen keisari Xian luopui kruunusta Cao Caon pojan Cao Pein hyväksi. Tämä julisti itsensä uuden Wei-dynastian ja uuden Wei-valtion ensimmäiseksi keisariksi vuonna 221. Pian tämän jälkeen kaksi muuta sotapäällikköä perustivat myös itsenäiset valtiot. Liu Bei perusti luoteisen Shu Han -valtion ja kaakkoon syntyi Sun Quanin perustama Wu. Aikoinaan mahtava Han-dynastian hallitsema keisarikunta oli hajonnut kolmeen osaan ja alkoi niin kutsuttu kolmen kuningaskunnan kausi.