stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Atkinsin dieetti
Historia

Atkinsin dieetin kehitti yhdysvaltalainen lääketieteen tohtori, fysiologi ja sydäntautilääkäri Robert Atkins. Vuonna 1963 ollessaan 33-vuotias Atkins kärsi ylipainosta ja masennuksesta. Hän ryhtyi noudattamaan Journal of the American Medical Association -lehdessä julkaistua, lääkäri Alfred W. Penningtonin kehittämää ruokavaliota, jossa rajoitetaan sokerin ja tärkkelyksen käyttöä. Pudotettuaan kuudessa viikossa omaa painoaan 12 kilogrammaa Atkins ryhtyi hoitamaan vastaanotollaan potilaidensa ylipainoa samoin menetelmin.
Atkins julkaisi ensimmäisen kirjansa Dr. Atkins' Diet Revolution: The High Calorie Way to Stay Thin Forever vuonna 1972. Hän esiintyi tuolloin useasti television keskusteluohjelmissa ja lehdissä, ja hänen ruokavaliostaan tuli tunnettu ja suosittu, vaikka terveysviranomaiset ja terveysjärjestöt suhtautuivatkin siihen varoitellen.
1990-luvulla Atkinsin ruokavalio nousi uudelleen julkisuuteen Atkinsin uuden kirjan Dr Atkins' New Diet Revolution (1992) myötä. Kirjan uudessa versiossa Atkins painotti aikaisempaa selkeämmin kuitujen, kasvisten ja omega-3-rasvojen merkitystä.
Tarkoitus

Atkinsin dieetin puolestapuhujien mukaan ruokavalio sopii painonpudotukseen sekä diabeteksen ja korkean verenpaineen hoitoon. Muunneltua Atkinsin dieettiä käytetään nykyisin myös lasten vaikean epilepsian lääketieteellisenä hoitona.
Hyödyt

Ruokavalion kehittäjän Robert Atkinsin mukaan vähähiilihydraattisen ruokavalion etuja ovat:
Ruoan määrää tai kalorimäärää ei rajoiteta
Nälkää ei tarvitse tuntea
Ruokahalu vähenee
Ruoansulatus paranee
Paino laskee eikä tule takaisin, koska ruokavalio sopii pysyvään painonhallintaan
Useimmat ylipainoisuuteen liittyvät terveysongelmat helpottuvat
Atkinsin mukaan VHH-dieetin myötä veren kolesteroliarvot yleensä paranevat ja sydäntautien riski vähenee. Hänen mukaansa länsimaiseen ruokavalioon liitetyt terveysongelmat eivät johdu rasvasta, vaan 1800-luvun jälkeen yleistyneiden prosessoitujen hiilihydraattien käytöstä.
Vaiheet > Ennen aloittamista

Ennen dieetin aloittamista Atkins suosittelee lopettamaan tiettyjen laihtumista haittaavien tai yliannostusvaaran aiheuttavien lääkkeiden käytön. Tällaisia lääkkeitä ovat etenkin nesteenpoistolääkkeet eli diureetit sekä diabeteslääkkeet, kuten insuliini. Atkinsin dieetti voi jo itsessään olla diureettinen, ja insuliinin tarve muuttuu ruokavalion vaikutuksesta. Näiden lääkkeiden käytön lopettaminen tulee kuitenkin tehdä vain lääkärin tai asiantuntijan valvonnassa. Lääkärintarkastuksessa on suositeltavaa käydä, vaikka se ei olekaan terveen ja alle 35-vuotiaan kohdalla tarpeen. Verikokeesta ja glukoosirasituskokeesta ennen dieetin aloittamista on kuitenkin hyötyä dieetin vaikutusten seuraamisen kannalta. Atkinsin dieetin aloitusvaihe ei sovi odottaville äideille tai vakavia munuaisvaivoja sairastaville.
Vaiheet > Induktio

Atkinsin dieetti aloitetaan kahden viikon mittaisella induktiolla, jonka myötä ravinnon sisältämien hiilihydraattien määrä vähennetään alle 20 grammaan vuorokaudessa tavoitteena nopea siirtyminen ketoosiin. Syötävän ruoan määrä määräytyy oman ruokahalun mukaan. Ruokavalio koostuu lähinnä proteiineista ja rasvoista. Eri ruokien hiilihydraattipitoisuudet voi tarkistaa taulukoista, jotta yläraja ei ylity. Sopivia ruokia ovat kaikki lihat, kalat, linnut, äyriäiset, kananmunat ja juustot, sekä vihannekset, joissa on alle 10 prosenttia hiilihydraatteja. Juomaksi suositellaan vettä ja muita hiilihydraatittomia juomia, mutta kahvista johtuva kofeiiniriippuvuus on suositeltavaa katkaista välttämällä kahvia. Rasvoja nautitaan runsaasti, mutta ei margariinia. Vähärasvaisia maitotuotteita vältetään, sillä niissä on yleensä liikaa hiilihydraattia. Hedelmiä, viljatuotteita ja tärkkelyspitoisia vihanneksia ei syödä.
Atkins suosittelee aloitusvaiheessa lisäravinteita, sillä vihannesten vähyyden vuoksi joidenkin ravinteiden saanti voi jäädä liian vähäiseksi. Useimpia laihdutustuotteita tulee kuitenkin välttää.
Tavoitteena oleva ketoosi saavutetaan, kun kehossa oleva 48 tunnin glykogeenivarasto on tyhjentynyt. Ketoosin mittaamiseksi voidaan käyttää lipolyysitestiliuskoja, joita saa apteekista. Aloitusvaiheen päämäärä on katkaista hiilihydraattiriippuvuus ja siirtää elimistön aineenvaihdunta käyttämään sokerin sijasta kehon omia vararasvoja. Ensimmäisten 7–10 päivän painonpudotuksesta suuri osa on vettä.
Vaiheet > Jatkuva painonpudotus

Kahden viikon aloitusvaiheen jälkeen siirrytään toiseen vaiheeseen eli jatkuvaan painonpudotukseen. Hiilihydraattien päivittäistä määrää nostetaan viidellä grammalla kerrallaan niin kauan kuin laihtuminen jatkuu.
Vaiheet > Esiylläpito

Kun dieetissä on päästy noin viiden kilogramman päähän tavoitepainosta, hiilihydraattien määrää nostetaan varovasti sille tasolle, jossa painonpudotus hidastuu ja lopulta loppuu. Tämä taso voi olla henkilöstä riippuen 25 ja 90 gramman välillä. Esiylläpitovaihe saa kestää vähintään kaksi kuukautta ja suositeltu painonpudotusvauhti on alle puoli kiloa viikossa.
Vaiheet > Ylläpito

Kun ihannepaino on saavutettu, siirrytään ylläpitovaiheeseen. Koska hoikistunut ihminen ei enää yritä laihtua, ketoosi ei ole tarpeellinen. Ylläpitovaiheessa hiilihydraattimäärä pidetään sillä tasolla, jolla paino säilyy vakiona. Jos paino kuitenkin nousee yli 2,5 kilogrammaa, tulee palata aloitusdieetille.
Ylläpitoruokavaliolla voi syödä aloitusvaiheen ruokien lisäksi useimpia vihanneksia, pähkinöitä, marjoja ja kokojyväviljoja sekä joskus hiukan perunaa ja hedelmiä. Sokeria suositellaan kuitenkin yhä vältettäväksi. Alkoholia ja kahvia tulee käyttää vain kohtuudella. Robert Atkinsin mukaan myös liikunta on tärkeä osa Atkinsin laihdutusohjelmaa.
Vaikutukset > Vaikutusmekanismi

Robert Atkinsin mukaan (1992) Atkinsin dieetin teho perustuu insuliinin erityksen hallintaan ja siitä seuraavaan aineenvaihdunnalliseen etuun. Hiilihydraattien syöminen nostaa verensokeria, mikä saa haiman tuottamaan runsaasti insuliinia. Sen avulla osa veren sokerista eli glukoosista muuntuu tärkkelykseksi nopeita energiatarpeita varten, mutta ylimäärä muunnetaan triglyseridirasvaksi, joka varastoituu ihmisen rasvakudokseen. Koholla oleva insuliinitaso aiheuttaa Atkinsin mukaan lihomisen lisäksi monia muitakin terveysongelmia. Koska proteiinit ja rasvat eivät juurikaan nosta insuliinintuotantoa, ruokavalion tulee perustua niihin. Keho tarvitsee glukoosia polttoaineekseen, mutta sitä ei ole pakko saada ruoasta.
Atkinsin mukaan ketogeenisen ruokavalion, kuten Atkinsin dieetin, induktiovaiheessa käynnistetty glukagonituotanto laukaisee elimistöstä varastorasvojen erityksen vereen. Glyseroliosasta muodostuu glukoosia ja triglyseridien rasvahapoista ketoaineita. Keho voi käyttää raaka-aineenaan haitallisesti myös lihasten proteiineja – tätä pyritään välttämään syömällä dieetin aikana riittävä määrä proteiinia. Jos insuliinin määrä on jatkuvasti koholla, keho ei käytä omia rasvavarastojaan edes yön aikana. Atkinsin mukaan ruokavalion alhaiset hiilihydraattimäärät palauttavat koholla olevat insuliiniarvot normaalilukemiin, jolloin kehon rasvakudoksesta alkaa vapautua rasvahappoja ja ketoneja energiantarpeeseen.
Atkins ei uskonut kaloriteoriaan, vaan oli sitä mieltä että ketoosin avulla voi laihtua vaikka kalorimäärää lisätään. Jos kaloreita kuitenkin syödään vähemmän kuin ennen, paino putoaa vieläkin nopeammin. Atkinsin mukaan ketoosi vähentää näläntunnetta ja ruokahalua, mikä edistää laihtumista.
Joidenkin mukaan Atkinsin dieetin teho ei perustu Atkinsin kuvailemaan aineenvaihdunnalliseen etuun, vaan yksinkertaisesti sen ruokahalua vähentävään vaikutukseen, jolloin dieettiä noudattava henkilö saa vähemmän energiaa kuin normaalia ruokavaliota noudattava henkilö.
Vaikutukset > Sivuvaikutukset

Atkinsin dieetin sivuvaikutuksia ovat ensipäivinä ummetus, pahanhajuinen hengitys ja päänsärky sekä voimakkaasti ammoniakilta haiseva, polttava virtsa. Sivuvaikutukset poistuvat ajan myötä. Painonpudotusvaiheessa ruokavalion tarkoituksena on saada elimistö ketoositilaan, jolloin hengitys haisee imelältä. Happamalta haiseva hengitys kertoo, että ravinnossa on liikaa proteiineja. Myös ummetukseen ja voimakkaanhajuiseen virtsaan syynä on ravinnon liian suuri proteiinipitoisuus.lähde?
Tällöin ruokavalioon on hyvä lisätä rasvaa, sillä luonnonmukaiset rasvat, kuten voi ja oliiviöljy, ovat ruokavalion tärkein energianlähde.
Vähähiilihydraattiseen ravintoon tottumattomilla on usein päänsärkyä ja heikotusta ensimmäisten päivien aikana. Noin viikon kuluttua olo alkaa helpottaa, ja monet laihduttajat tuntevat olonsa pirteäksi. Tämä johtuu ketoosissa tapahtuvasta ketoaineiden muodostumisesta ja siitä, että aivot käyttävät mieluimmin ketoaineita polttoaineekseen.
Tutkimuksia

Vuoden 2012 elokuussa julkaistiin 17 satunnaistetun kontrolloidun tutkimuksen systemaattinen meta-analyysi vähähiilihydraattisen ruokavalion (mukaan otetuissa tutkimuksissa yleisimmin Atkinsin dieetin) vaikutuksesta painonpudotukseen sekä sydän- ja verisuonitautien riskitekijöihin. Tutkimuksissa oli mukana yhteensä 1141 ylipainoista potilasta. Ruokavalion todettiin vähentäneen merkittävästi muun muassa painoa, keskivartalolihavuutta, verenpainetta, triglyseridejä, paastoverensokeria ja veren insuliinia, sekä kohottaneen HDL-kolesterolia. Sen sijaan LDL-kolesteroli ei muuttunut merkittävästi. Tutkijoiden mukaan VHH:n vaikutukset painoon sekä sydän- ja verisuonitautien riskitekijöihin olivat myönteisiä, mutta ruokavalion pitkäaikaisvaikutuksia ei vielä tiedetä.
Vertailtaessa Atkinsin dieettiä vähärasvaiseen dieettiin painonpudotusnopeus oli kuuden kuukauden mittaisessa tutkimuksessa yli kaksinkertainen. Toisessa, vuoden mittaisessa tutkimuksessa painonpudotus oli 6 kuukauden jälkeen noin kaksinkertainen tavalliseen ruokavalioon verrattuna, mutta noin vuoden kuluttua ero ei enää ollut merkittävä. Tutkimuksissa noin 40 % koehenkilöistä jätti laihdutuskuurin kesken, eri ruokavalioiden kesken ei ollut merkittäviä eroja.
Stanfordin yliopiston tutkijoiden vuonna 2007 tekemän tutkimuksen mukaan Atkinsin dieetti oli paras tutkituista neljästä ruokavaliosta (Atkinsin lisäksi tutkimuksessa oli Zone, LEARN ja Ornishin ruokavalio). Vuoden kestäneeseen tutkimukseen osallistuneet naiset saivat sen avulla tehokkaimmin pudotettua painoaan ja lisäksi mitatut terveysindikaattorit kohenivat eniten.HYKSin lihavuustutkimusyksikön professori Aila Rissanen pitää Atkinsin dieettiä melko turvallisena, mutta hänen mukaansa tutkimuksen laihdutustulokset olivat vaatimattomia verrattuna Rissasen ja hänen kollegojensa omiin elämäntapaohjauksella saavutettaviin tuloksiin. Stanfordin tutkimusta johtanut apulaisprofessori Christopher Gardner pitää kuitenkin Atkinsin dieetin vahvuutena sen yksinkertaistuksia, sillä ruokavalion puolittainenkin noudattaminen auttaa painonpudotuksessa. Lisäksi hänen mukaansa Atkinsin dieettiohjelma oli paras saamaan painonpudottajat juomaan vettä makeutettujen virvoitusjuomien sijaan. Atkinsin dieetin proteiinipainotteisuus  ja siitä seuraava kylläisyydentunne auttaa myös syömään vähemmän.
Vuoden 2008 heinäkuussa julkaistussa tutkimuksessa, Atkinsin dieettiä noudattaneiden laihduttajien veren HDL-kolesterolipitoisuudet nousivat ja triglyseridipitoisuudet laskivat eniten. Tällaisen veren lipidiprofiilin muutoksen tulkitaan vähentävän ateroskleroosin ja sepelvaltimotaudin riskiä. Tutkimukseen osallistui tyypin 2 diabetestä tai sydäntautia sairastavia taikka ylipainoisia miehiä ja naisia, Atkinsin dieetille satunnaisesti valittujen osallistujien keskimääräinen painonpudotus oli suurin.
Atkins ja kasvisruokavalio

Kasvispohjaisen Atkinsin dieetin ongelmana on se, että kasviproteiinit esiintyvät usein yhdessä hiilihydraattien kanssa. Atkinsin dieettiä voi kuitenkin harjoittaa myös kasvispohjalta kun siihen kuuluu myös maitotuotteita ja kananmunia. Lakto-ovovegetaristinen Atkinsin dieetti suositellaan aloitettavan kakkosvaiheesta eli jatkuvasta painonpudotuksesta, jossa hiilihydraatteja nautitaan 30 grammaa päivässä.  Kasviöljyjä käytetään runsaasti. Ylläpitovaiheessa viljoja ja tärkkelyspitoisia ruokia ei käytetä yhtä paljon kuin kasvisruokavaliolla yleensä. Vegaaninen Atkinsin dieetti on myös mahdollinen. Se aloitetaan jatkuvasta painonpudotusvaiheesta niin että hiilihydraatteja saadaan 50 grammaa päivässä. Riittävään proteiinin saantiin kiinnitetään erityistä huomiota. Suositeltavia proteiinin lähteitä ovat esimerkiksi siemenet, pähkinät, soijaruoat, kuten tofu ja seitan, kvinoa ja palkokasvit.
Arvostelua

Atkinsin dieetin terveellisyydestä on kiistelty jo dieetin julkaisusta lähtien, ja se on saanut osakseen voimakastakin kritiikkiä etenkin 1970-luvulla. Useiden lääkärien ja terveysjärjestöjen mukaan Atkinsin dieetti on epäterveellinen yleisiin ravitsemussuosituksiin verrattuna suuremman tyydyttyneen rasvan ja proteiinin saannin vuoksi. On myös epäilty, että ruokavaliota noudattamalla ei saa ravintosuositusten mukaista määrää ravintokuituja ja muita ravinteita, joita vihanneksissa, hedelmissä ja kokojyväviljassa on. Vähäisen hiilihydraattimäärän ei myöskään uskota riittävän kestävyysurheilijalle tai voimailijalle. Dieetti voi myös häiritä lääkekuureja ja sen aloitusvaiheen painonpudotusta on pidetty liian nopeana terveyden kannalta. Atkins-dieettikirjallisuutta on myös arvosteltu epätieteelliseksi. Sen myötä kun 2000-luvulla alettiin julkaista tutkimuksia, joiden mukaan Atkinsin dieetti on tehokas painonpudotuksessa ja hyödyllinen sydänterveyden riskitekijöiden kannalta, dieetin vastustus on jonkin verran laantunut.
Sisätautien erikoislääkäri Pertti Mustajoen mukaan Atkinsin dieetin insuliiniteoria on väärä: veressä on aina pieni määrä insuliinia, joka riittää varastoimaan ylimääräisen rasvan elimistöön.
Vegaanit ovat arvostelleet Atkinsin dieettiä epäterveelliseksi ja siitä, että siinä suositaan eläinperäisiä ruokia.
Aiheesta muualla

Atkins Advantage - Atkins Nurtitional -yhtiön sivusto
Atkins Exposed (Arkistoitu – Internet Archive) – Atkins-kriittinen sivusto
Auno

| Auno |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  24. syyskuuta
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  paikannimistöstä
Infobox OKNimi-testi OK: 
Auno on suomalainen miehen etunimi. Nimielementti esiintyy myös paikannimistössä. Lisäksi Auno on romaanihenkilö Heikki Meriläisen Pietolan tytöissä (1892), mistä sai nimensä varhainen nimen kantaja Auno Kuiri (s. 1897). Toisaalta Auno on esiintynyt eri puolilla maata myös naisilla Aunen toisintonimenä.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimen oli Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan saanut 430 suomalaista miestä ja hieman yli 40 naista. Suurin osa heistä on 1900-luvun alkupuolella syntyneitä. Vuoden 1980 jälkeen nimen on saanut vain 32 henkeä.
Auno on myös sukunimi. Tammikuussa 2021 Suomessa oli Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan 92 henkilöä, joiden sukunimi oli Auno.
Tunnettuja Aunoja

Auno Halonen (1887–1951), Tullihallituksen pääjohtaja
Auno Kaila (1898–1975), jääkärieversti
Auno Kerola (1907–1984), rakennusmestari, yrittäjä ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Auno Kuiri (1897–1978), Mannerheim-ristin ritari
Kuvitteellisia Aunoja

Auno, romaanihenkilö Heikki Meriläisen teoksessa Pietolan tytöt
Auno-susi, iisalmelaisen kansantanssitapahtuma Aunon tunnushahmo.
Aunosuden nimissä on perustettu myös nuorisoseura, Aunosuden Nuorisoseura ry.
Auno sukunimenä

E. A. Auno (1883–1968), lestadiolainen kirkkoherra ja lähetyssaarnaaja
Kristiina Auno (s. 1989), aitajuoksija
Satu Auno (s. 1980), jääkiekkoilija
Geofysiikka

Geofyysikot tutkivat maapalloa fysikaalisin menetelmin
Geofysiikka on maapalloa ja ilmakehää sekä Maan vaikutuksessa olevaa lähiavaruutta tutkiva fysikaalinen tiede. Esimerkkejä geofysiikan tutkimusalueista ovat muun muassa maanjäristysten ennustaminen, painovoiman vaihtelut Maan pinnalla, Maan magneettikentän muutokset, järvien vedenlaatu tai pohjavesivarojen kartoitus.
Erityisesti geofysiikan tietoja tarvitaan nykyään ympäristöongelmien ratkaisemiseen ja ilmastonmuutoksen vaikutuksien arvioimiseen. Niillä on merkitystä myös muunlaisten katastrofien tutkimisessa (maanjäristykset, tulivuorten purkaukset, öljyonnettomuudet) ja niiden vaikutusten ehkäisyssä. Toisaalta geofysiikan tiedot auttavat esimerkiksi uusien öljy- ja malmiesiintymien etsimisessä, jotka työllistävätkin suuren osan geofyysikoista. Tämäntyyppistä geofysiikan käyttöä kutsutaan sovelletuksi geofysiikaksi.
Suomessa geofysiikkaa voi opiskella pääaineena Helsingin yliopistossa ja Oulun yliopistossa. Helsingissä voi suorittaa geofysiikasta sekä alemman että ylemmän korkeakoulututkinnon.
Osa-alueet

Geofysiikan eri osa-alueet keskittyvät Maan kivi-, ilma- ja vesikehän tutkimiseen.
Kivikehä
Seismologia (maanjäristykset)
Geodesia (Maan painovoimakenttä sekä Maan muoto ja koko)
Tektoniikka (maankuoren liikkeet ja geologiset prosessit)
Geomagnetismi (Maan magneettikenttä)
Paleomagnetismi (Maan muinainen magneettikenttä)
Geotermiikka (Maan sisäinen lämpö)
Vulkanologia (tulivuoret)
Ilmakehä
Meteorologia (eli ilmatiede, aiheenaan ilmakehä, mukaan luettuna sää)
Klimatologia (ilmasto)
Aeronomia (ilmakehän rakenne)
Vesikehä
Hydrologia (mantereilla olevat eli käytännössä makeat vedet)
Glasiologia (kryosfääri eli lumi ja jää)
Fysikaalinen meritiede (meret)
Geofysiikkaan voidaan katsoa kuuluviksi myös lähiavaruuden ilmiöitä kuten aurinkotuulta, radiosäätä ja revontulia tutkivat tieteenalat. Kun myös muiden taivaankappaleiden olosuhteita on päästy tarkastelemaan entistä lähemmin, ovat monet geofysiikan alat laajentuneet koko aurinkokunnan kattaviksi, tästä esimerkkinä planetaarinen virtausoppi.
Historia

Varhaisimmat geofysikaaliset tiedot ja mittaukset liittyivät merenkulkuun ja maatalouteen. Esimerkiksi muinaisen Egyptin maanviljelylle tärkeitä Niilin tulvia on kirjattu muistiin jo kahden tuhannen vuoden ajan. Omaksi tieteenalakseen geofysiikka erkani 1800-luvulla, jolloin aloitettiin geofysikaalisten ilmiöiden järjestelmällinen havainnointi. Havaintojen pohjalta kehittyivät teoriat, joiden tutkimusta on edesauttanut etenkin tietotekniikan kehitys.
Nykyään geofyysikoiden kansainvälinen kattojärjestö on International Union of Geodesy and Geophysics (IUGG). Euroopassa vastaava järjestö on European Geophysical Society (EGS).
Kirjallisuutta

Kakkuri, Juhani & Hjelt, Sven-Erik: Ympäristö ja geofysiikka.  (Ursan julkaisuja 76)  Helsinki:  Tähtitieteellinen yhdistys Ursa, 2000.  ISBN 952-5329-05-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hydrosfäärin geofysiikka Helsingin yliopistossa (suomeksi)
Kiinteän maan geofysiikka Helsingin yliopistossa (suomeksi)
The International Union of Geodesy and Geophysics (englanniksi)
European Geophysical Society (englanniksi)
Oulun yliopiston geofysiikan osasto
Geologian tutkimuskeskuksen geofysiikan palvelut (Arkistoitu – Internet Archive)
Gəncə

| Gəncə |
| --- | --- |

 Gəncə
 Koordinaatit: 40°41′N, 46°22′E 
Valtio:   Azerbaidžan
Kaupungiksi:  1824
Väkiluku (2010):  314 600
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Gəncə ([ɟænˈd͡ʒæ], myös Gandža; arm. Գանձակ, ven. Гянджа́, Gjandža tai Ганджа́, Gandža; vuosina 1804–1918 Jelizavetpol ja vuosina 1935–1989 Kirovabad) on Azerbaidžanin toiseksi suurin kaupunki. Se sijaitsee Pienen-Kaukasuksen koillispuolella Kuran sivujoen Gəncəçayn varrella 375 kilometriä Bakusta länteen. Kaupunki muodostaa erillisen hallintoalueen, joka rajoittuu Göygölin ja Samuxin piireihin. Asukkaita on 314 600 henkeä (vuonna 2010).
Aikaisemmin kaupungissa oli huomattavat armenialais- ja venäläisvähemmistöt (27,1 ja 13,4 % vuonna 1959). Vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan 98,5 % asukkaista on azereja.
Historia

Gəncə on perustettu 400- tai 600-luvulla. 900-luvulta 1200-luvun alkuun saakka se oli huomattava kaupan, käsityöammattien ja kulttuurielämän keskus. Vuoden 1138 tuhoisan maanjäristyksen jälkeen kaupunki siirrettiin uudelle paikalle. Se tunnetaan runoilija Nizamin kotipaikkana. Mongolit hävittivät Gəncən vuonna 1231, minkä jälkeen sen kehitys taantui. Nykyiselle paikalleen kaupunki siirrettiin 1600-luvun alussa.
1700-luvulla kaupungista tuli Gəncən kaanikunnan keskus. Sen ensimmäinen hallitsija oli Persian Nadir-šaahia vastaan taistellut Şahverdi-kaani. Gəncən kaanikunta tasapainoili Persian, Turkin ja Venäjän laajentumispyrkimysten keskellä sekä kävi sotaa Karabahin kaanikuntaa ja Georgiaa vastaan. Cavad-kaani tuki persialaisten hyökkäystä vuonna 1795.
Venäläiset valtasivat Gəncən vuonna 1804 ja nimesivät sen Jelizavetpoliksi (ven. Елизаветпо́ль) Aleksanteri I:n puolison mukaan. Vuonna 1868 siitä tuli Jelizavetpolin läänin keskus. Vuonna 1883 rakennettiin kaupungin läpi kulkeva rautatie. Vuonna 1892 Jelizavetpolissa oli 25 800 asukasta, joista 52,0 % oli azereja ja 40,9 % armenialaisia. Asukkaat harjoittivat etupäässä puutarhanhoitoa, viininviljelyä ja silkin tuotantoa.
Vuonna 1918 Gəncə oli muutaman kuukauden ajan itsenäisen Azerbaidžanin tasavallan pääkaupunki. Puna-armeija valtasi sen toukokuussa 1920. Vuonna 1935 kaupunki nimettiin Sergei Kirovin mukaan Kirovabadiksi (ven. Кироваба́д). Neuvostoaikana siitä kehittyi huomattava teollisuuskeskus. Vuonna 2020 Armenia ampui kaupunkiin ohjuksia, kun oli käynnissä sota.
Liikenne

Kaupungin kautta kulkee Bakun ja Tbilisin välinen rautatie. Se on myös tärkeä maantieliikenteen risteyspaikka. Vuonna 2006 uudistetulta Gəncən lentokentältä on säännölliset lennot Bakuun, Nahitševaniin, Istanbuliin ja Moskovaan.
Nähtävyydet

Nähtävyyksiin kuuluvat vuonna 1606 rakennettu perjantaimoskeija minareetteineen, entinen madrasa, posliinimuseona toimiva Çökək-hamam, 1800-luvun karavaaniseraiji, Tatlarin korttelimoskeija, venäläinen ja armenialainen kirkko sekä erikoinen pulloista rakennettu talo. Kaupungin ulkopuolella sijaitsevat 1600-luvulla uudistettu İmam-zadən mausoleumikokonaisuus ja vuonna 1947 pystytetty Nizamin mausoleumi. Gəncəssä on historiallinen museo, Məhsəti Gəncəville nimetty miniatyyrimuseo ja taidegalleria.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Gəncən kaupungin sivusto (azeriksi)
Gəncəlle omistettu sivusto (englanniksi) (venäjäksi) (azeriksi)
Azerb.com: Ganca (Gyandzha, Kirovabad, Elisavetspol) (englanniksi)
Azerbaidžanin piirikunnat ja kaupungit
| --- | --- |
Piirikunnat:  Ağcabədi • Ağdam • Ağdaş • Ağstafa • Ağsu • Apšeron • Astara • Babək* • Balakən • Bərdə • Beyləqan • Biləsuvar • Cəbrayıl • Cəlilabad • Culfa* • Daşkəsən • Füzuli • Gədəbəy • Goranboy • Göyçay • Göygöl • Hacıqabul • İmişli • İsmayıllı • Kəlbəcər • Kəngərli* • Kürdəmir • Laçın • Lənkəran • Lerik • Masallı • Neftçala • Oğuz • Ordubad* • Qax • Qazax • Qəbələ • Qobustan • Qubadlı • Quba • Qusar • Saatlı • Sabirabad • Şabran • Şahbuz* • Salyan • Şamaxı • Samux • Sədərək* • Şəki • Şəmkir • Şərur* • Siyəzən • Şuşa • Tərtər • Tovuz • Ucar • Xaçmaz • Xızı • Xocalı • Xocavənd • Yardımlı • Yevlax • Zaqatala • Zəngilan • Zərdab
Kaupungit:  Baku • Gəncə • Lənkəran • Mingəçevir • Naftalan • Nahitševan* • Şəki • Şirvan • Sumqayıt • Xankəndi • Yevlax
Tähdellä * merkityt piirikunnat ja kaupungit kuuluvat Nahitševanin autonomiseen tasavaltaan.