stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Poppelikiitäjä

| Poppelikiitäjä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Aitoperhoset Ditrysia
Yläheimo::  Kehrääjämäiset Bombycoidea
Heimo::  Kiitäjät Sphingidae
Alaheimo::  Smerinthinae
Suku::  Laothoe
Laji::  populi
Kaksiosainen nimi
 Laothoe populi  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Poppelikiitäjä Wikispeciesissä   Poppelikiitäjä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Poppelikiitäjä (Laothoe populi) on ruskeanharmaa ja punatäpläinen kiitäjäperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Poppelikiitäjän siipiväli on koiraalla 64–81 mm ja naaraalla 77–92 mm eli naaraat ovat selvästi koiraita kookkaampia ja ruumiiltaan rotevampia. Siipien pohjaväri vaihtelee huomattavan laajasti punertavan ruskeasta harmaanruskeaan ja joskus hyvinkin tummaan. Etusiiven keskiosassa on leveä, tumma poikkivyö ja siipisuonet erottuvat sitä vasten vaaleina. Siivessä on myös selvä, valkoinen diskaalitäplä. Takasiivet ovat etusiipien väriset, mutta niiden tyviosassa on laaja ja selkeästi erottuva punaruskea alue. Molempien siipien reunus on voimakkaan mutkitteleva ja siipien ulkoreunan ohuemmat tummat poikkiviirut ovat myös syvään mutkaisia. Kokoeron lisäksi naaraat ovat yleissävyltään koiraita vaaleampia, etusiiven kärki on terävämpi ja siipien kuviointi vähemmän selkeää. Poppelikiitäjä on helppo tunnistaa erikoisesta lepoasennostaan, jossa etusiivet peittävät kokonaan takasiipien punaruskeat täplät samalla kun takasiiven etureuna ulottuu pitkälle etusiiven etupuolelle. Erikoisen asennon tarkoitus on rikkoa perhosen muoto saalistajien silmissä.
Gynandromorfit yksilöt ovat poppelikiitäjällä yleisiä.
Toukka on täysikasvuisena 65–75 mm pitkä, väriltään vaaleanvihreä ja sen ihoa peittävät pienet kellertävät nystyt. Toukan sivuilla on vaaleita vinoviiruja ja peräpäässä vihertävä tai kellertävä piikki.
♂
♂ △
♀
♀ △
♂ ♀
♂ ♀ △
Levinneisyys ja lentoaika

Poppelikiitäjä on palearktisen alueen yleisin kiitäjäperhonen. Sitä tavataan Espanjasta Keski- ja Etelä-Euroopan poikki Pohjoismaihin, Baltiaan, Turkkiin, ja edelleen idässä Etelä-Siperiaan ja Luoteis-Kiinaan. Poppelikiitäjä on Suomessa varsin yleinen ja viihtyy Tornion korkeudelle asti. Sitä on tavattu myös Etelä-Lapista. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta elokuun alkuun huipun ollessa heinäkuun alkupuoliskolla. Yksittäisiä yksilöitä on kuitenkin tavattu syyskuulle saakka, eikä ole varmaa, ovatko nämä vähälukuista toista sukupolvea vai ensimmäisen sukupolven myöhästelijöitä.
Elinympäristö ja elintavat

Poppelikiitäjä on lehtimetsien asukki, joka viihtyy myös niityillä, puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset ovat yöaktiivisia ja lentävät pimeän laskeutumisesta myöhään yöhön. Koiraat lentävät valolle, naaraat kuitenkin vain harvoin. Päivisin perhonen lepää puiden rungolla tai oksistossa erikoisen lepoasentonsa turvin näytellen kuivunutta lehteä ja häirittynä se paljastaa nopeasti takasiipien punaruskeat laikut. Aikuisella perhosella ei ole toimivia suuosia. Se ei siis vieraile kukilla imemässä niiden mettä, mutta saattaa juoda vettä lentäessään matalalla vedenpinnan yläpuolella.
Parittelu kestää yöstä seuraavaan iltaan ja muniminen alkaa heti parittelun loputtua. Naaras munii jopa 150 munaa ravintokasvien lehtien alapinnoille ja toukat kuoriutuvat parin viikon kuluessa. Ne syövät pääasiassa öisin ja lepäävät päivät lehtien alapinnoilla heimolle tyypillisessä sfinksiä muistuttavassa lepoasennossa. Toukat eivät juuri liiku enempää kuin on tarpeen ja syövät oksan yleensä kokonaan paljaaksi. Täysikasvuinen toukka laskeutuu elo-syyskuun vaihteessa maahan, kaivautuu useiden senttimetrien syvyyteen ja koteloituu harvan kotelokopan sisään. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka ruokailee poppeleilla (Populus), metsähaavalla (Populus tremula) ja joskus pajuilla (Salix). Poikkeuksellisesti muillakin lehtipuilla tai -pensailla.
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Poppelikiitäjä
Poppelikiitäjä (Laothoe populi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q782434  Wikispecies: Laothoe populi  BioLib: 51169  BOLD: 75662  CoL: 6NWBP  EoL: 503702  EPPO: AMORPO  Fauna Europaea: 443892  Fauna Europaea (new): 5e8f23a3-bbe2-40bc-8016-446e6aefdca8  GBIF: 5124007  iNaturalist: 62331  IRMNG: 10328723  LepIndex: 54122  LoB: 4049  MaBENA: LaothPopuli  NBN: NBNSYS0000006069  NCBI: 522836  Observation.org: 1642  Open Tree of Life: 27722  Laji.fi: MX.61461
Antti Porre

Antti Porre
Antti Porre (21. joulukuuta 1895 Alahärmä – 31. maaliskuuta 1918 Mouhijärvi, Salmi) oli suomalainen jääkärialiupseeri. Porre oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä.
Perhe ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Antti Porre ja Anna Jolanda Huhtala. Porre kävi kansakoulun ja Ilmajoen kansanopiston.
Jääkärikausi

Porre työskenteli maanviljelijänä kotitilallaan ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 23. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Porre astui Suomen valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918, jolloin hänet ylennettiin aliupseeriksi. Hän saapui takaisin Suomeen 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin värvättyjen joukkojen kouluttajaksi Kristiinaan ja sieltä edelleen 21. helmikuuta 1918 Suomen sisällissodan Merikarvian (myöhemmin Ahlaisten) rintamalle. Myöhemmin hänet määrättiin komppanianpäälliköksi Porin rykmentin II pataljoonan 4. komppaniaan. Hän johti komppaniansa taisteluihin tällä rintamalohkolla Pirttijärvellä ja Lampissa. Näiden taistelujen jälkeen hänet siirrettiin komppanioineen 14. maaliskuuta 1918 alkaen Laviaan, missä komppania liitettiin Kristiinan krenatööripataljoonaan. Pataljoonassa Porre toimi aluksi joukkueenjohtajana 1. komppaniassa ja 25. maaliskuuta 1918 lähtien 2. komppanian päällikkönä.
Hän osallistui taisteluihin kyseisessä joukossa Suodenniemellä ja Mouhijärvellä, missä hän kaatui taistelussa Salmin kylässä 31. maaliskuuta 1918 saatuaan kuolettavan osuman luodista rinnan yläosan kautta valtimon läpi selkäytimeen. Porre oli kuollessaan naimaton ja kirjoilla Alahärmässä. Hänet haudattiin Alahärmän sankarihautaan.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 7. helmikuuta 1918 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Poppelilaahusvenhokas

| Poppelilaahusvenhokas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Venhokkaat Nolidae
Alaheimo::  Venhoyökköset Chloephorinae
Suku::  Laahusyökköset Nycteola
Laji::  asiatica
Kaksiosainen nimi
 Nycteola asiatica  Krulikovski, 1904 
Katso myös
   Poppelilaahusvenhokas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Poppelilaahusvenhokas, aikaisemmalta nimeltään poppelilaahusyökkönen, (Nycteola asiatica) on levinneisyydeltään itäinen, jokseenkin vaatimattoman näköinen yöperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Sukunsa muiden lajien tapaan poppelilaahusvenhokas on muunteleva perhonen, jonka tunnistaminen voi olla hankalaa. Etusiipien pohjaväri on useimmiten lyijynharmaa, hieman sinertävänsävyinen, mutta tarkka värisävy ja kuvioinnin selkeys vaihtelevat. Siiven poikki kulkevat poikkiviirut ovat kaksinkertaiset ja mutkittelevat, mutta ulompi poikkiviiru erottuu paljon sisempää heikommin. Poikkiviirujen väliin jäävä alue on usein ruskehtava ja enintään hieman tummempi kuin muu siipi. Siiven keskellä on yleensä ruosteenruskea keskitäplä. Aaltoviiru on vaalea, vain heikosti tummalla värillä varjostunut. Etusiiven kärjessä on pieni uloke. Takasiivet ovat hyvin vaaleat ilman kuviointia. Siipiväli on 22–25 mm.
Poppelilaahusyökkösen voi sukulaisistaan sekoittaa yleiseen pajulaahusvenhokkaaseen (Nycteola degenerana) sekä harvinaisehkoon tammilaahusvenhokkaaseen (Nycteola degenerana). Joskus lajinmääritys saattaa edellyttää perhosen genitaalien tutkimista. Myös muutamat kääriäislajit voivat aiheuttaa sekaannuksia.
Levinneisyys ja lentoaika

Poppelilaahusyökkösellä on laaja levinneisyysalue, joka ulottuu läntisestä Etelä-Euroopasta Turkin ja Länsi-Aasian poikki Himalajalle ja pohjoisempana Etelä-Venäjän kautta Pohjois-Kiinaan ja Japaniin. Alppien pohjoispuolella sitä tavataan lähinnä vaeltajana tai harhailijana. Suomessa poppelilaahusyökkönen on harhailija, jota on kuitenkin tavattu yhteensä useita satoja yksilöitä. Vaellusluonteen takia vuosittaiset havaintomäärät vaihtelevat paljon. Perhonen on lennossa syys-lokakuussa lennon painottuessa syyskuun keskivaiheille ja loppupuoliskolle. Varsinaisella elinalueellaan poppelilaahusyökkösellä on kaksi sukupolvea. Ensimmäinen kesä-heinäkuussa ja toinen syys-lokakuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Varsinaisella elinalueellaan poppelilaahusyökkönen elää avoimilla, poppeleita ja leppiä kasvavilla alueilla kuten vesistöjen äärellä ja kulttuuriympäristöissä. Pohjois-Euroopassa se on vaeltaja, joten lajin voi tavata hyvinkin monenlaisissa ympäristöissä. Perhoset lentävät illan pimennyttyä muutamien tuntien ajan, mutta vaellustilanteessa usein aamuyölle saakka. Perhoset tulevat sekä valolle että syötille.
Lajin lisääntymisbiologia luonnossa tunnetaan huonosti. Naaras munii noin 100 munaa ryhmittäin tai yksittäin ravintokasvin lehtien ylä- ja alapinnoille. Toukat elävät aluksi pieninä ryhminä ja myöhemmin muutamien yksilöiden yhteisöinä käärittyjen lehtien välissä. Talvehtimisesta on ristiriitaisia tietoja, sillä joidenkin lähteiden mukaan aikuinen perhonen talvehtii, kun toisissa talvehtivaksi vaiheeksi ilmoitetaan muna.
Ravintokasvi

Toukka syö erilaisten pajujen (Salix) ja poppeleiden (Populus) lehtiä.
Aiheesta muualla

koiraan genitaalit[vanhentunut linkki] (englanniksi)
Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
lepidoptera.pl[vanhentunut linkki] (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1940386  BioLib: 54769  BOLD: 196873  CoL: 4855J  EoL: 538014  EPPO: NYCTAS  EUNIS: 311290  Fauna Europaea: 447159  Fauna Europaea (new): f45f8a7f-a030-41da-bcca-8ef1b1c40005  GBIF: 5114311  iNaturalist: 479732  IRMNG: 11264967  LepIndex: 275116  LoB: 4264  MaBENA: NycteSicul  NBN: NHMSYS0001703674  NCBI: 1870129  Observation.org: 156614  Laji.fi: MX.62373
Positroniemissiotomografia

PET-laite
Kolmiulotteinen kuva vartalon 18F-FDG-kuvauksesta.
Positroniemissiotomografia eli PET-kuvaus on isotooppilääketieteen alaan kuuluva kuvantamismenetelmä, jossa käytetään lyhytikäisiä radioisotooppeja. Radioaktiivinen merkkiaine  (radiolääke) koostuu positroneja lähettävistä radionuklideista. Kun positiivisessa beetahajoamisessa vapautuvat positronit törmäävät elimistön elektroneihin tapahtuu annihilaatio ja vapautuu gammasäteilyä, joka pystytään havaitsemaan kehon ulkopuolelta.
Radioaktiivinen merkkiaine annetaan kuvattavalle henkilölle laskimon tai keuhkojen kautta, jonka jälkeen vartalo kuvataan PET-kameralla. PET-kamerassa ei tarvita kollimaattoreita toisin kuin gammakamerassa, mistä johtuen PET-kamera on herkempi ja sen paikkaresoluutio on parempi. Tietokoneella muodostetaan kolmiulotteinen kuva radioaktiivisen aineen jakaantumisesta elimistössä. Kuvauksessa käytettävät radionuklidit ovat isotooppeja, joiden puoliintumisaika on lyhyt:
11C (puoliintumisaika n. 20 min)
13N (n. 10 min)
15O (n. 2 min)
18F (n. 110 min).
Käyttö

PET-kuvausta käytetään muun muassa syöpätautien alalla, kun etsitään elimistössä olevaa syöpää tai sen lähettämiä etäpesäkkeitä. Kuvauksessa annetaan potilaalle radioaktiivisella aineella leimattua glukoosin kaltaista ainetta (yleensä 18F-leimattua fluorideoksiglukoosia = FDG), joka hakeutuu runsaasti glukoosia käyttäviin soluihin ja elimiin, kuten aivoihin, maksaan ja syöpäkasvaimiin. Hajotessaan aine alkaa tuottaa ympäristöönsä positroneja, jotka törmäilevät elimistön elektroneihin. Törmäyksen tapahtuessa (annihilaatio) törmäyskohdasta lähtee samanaikaisesti kaksi gammakvanttia vastakkaisiin suuntiin. Nämä voidaan havaita gammakameralla, jolloin säteilyn lähtöpiste voidaan paikantaa ja siten muodostaa kuva tutkittavasta kohteesta.
PET-kuvausta käytetään myös yhdessä tietokonetomografian kanssa, jolla voidaan tarkentaa sairastunut kohta elimessä. PET-kuvauksen etu on, että sillä voidaan havaita sairaus jo aikaisessakin vaiheessa.
Koska kuvauksessa käytetään fluorin 18F-isotooppia, siitä käytetään termiä FDG-PET-kuvaus (lyhenne termistä fluorideoksiglukoosi).
PET-kuvaus on käytössä neurologiassa, jossa sillä mitataan aivojen toiminnan aktiivisuutta. Toiminta perustuu siihen, että aivojen aktiivisten osien verenkierto ja glukoosin käyttö kasvavat, mikä näkyy kuvassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Positroniemissiotomografia Wikimedia Commonsissa
Tuula Janatuinen ja Jukka Kemppainen: PET-kuvantamisen menetelmät yleistajuisesti, Duodecimlehti, 2020;136(9):1062-7
Säteilyturvakeskus (STUK): Helinä Korpela, Isotooppilääketiede (pdf)
Poppelivenhokas

| Poppelivenhokas |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Venhokkaat Nolidae
Alaheimo::  Kääriäisyökköset Eariadinae
Suku::  Earias
Laji::  vernana
Kaksiosainen nimi
 Earias vernana  (Fabricius, 1787) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Poppelivenhokas, joissakin lähteissä poppelikääriäisvenhokas (Earias vernana) on pieni, vihertävänsävyinen yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Etusiivet ovat lyhyet, leveät ja selvästi kolmiomaiset. Niiden väri on suttuisesti vihertävän valkoinen ja siiven poikki kulkee kaksi sumeareunaista vihreää poikkiviirua. Myös siiven kärkiosa on vihreä, usein hivenen kellertävä. Siipiripset ovat valkoiset. Joskus siivissä voi näkyä myös kullankeltaista sävyä. Takasiivet ovat valkoiset, kärkiosastaan hieman vihreäkehnäiset. Keskiruumis on vihertävänvalkoinen ja takaruumis harmaanvalkoinen. Siipiväli 18–23 mm ja naaraat ovat hieman koiraita suurempia ja rakenteeltaan rotevampia.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys ulottuu Marokosta ja Iberian niemimaalta Etelä- ja Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja Uralille. Se on kuitenkin koko levinneisyysalueellaan paikoittainen ja puuttuu suurilta alueilta. Baltiassa perhonen on viime vuosina levinnyt Etelä-Viron korkeudelle. Pohjoismaissa sitä tavataan vakituisesti vain paikoitellen Tanskassa ja Ruotsin eteläisimmissä osissa.
Poppelivenhokas pääsi Suomen lajilistalle, kun yksi koirasyksilö löytyi elo-syyskuun vaihteessa 2011 Hankoniemeltä.
Perhoset lentävät yhtenä, joskus kahtena osin päällekkäisenä sukupolvena touko-kesäkuun vaihteesta elokuuhun, joskus jopa syyskuun alkuun.
Elinympäristö ja elintavat

Poppelivenhokas elää kuivilla ja lämpimillä paikoilla, joilla kasvaa toukan ravintokasvia, hopeapoppelia (Populus alba). Esiintymät ovat paikoittaisia ja perhosten määrä vaihtelee vuosittain paljon. Päivisin perhoset oleskelevat lehdillä ja oksiston suojissa, jolloin niitä tapaa hyvin harvoin. Lento alkaa hämärän laskeutuessa, kestää muutaman tunnin ja päättyy jo ennen puolta yötä. Tällöin perhosia voi lentää valolle, ei kuitenkaan syötille, vaikka kasvatuksessa etenkin naaraat juovat mielellään hunajavettä. Melko piilottelevana laji on helpompaa löytää toukkana kuin aikuisena perhosena.
Naaras munii noin 100 munaa yksitellen hopeapoppelin lehtien alapinnoille, lähelle keskiruotia ja muninta tapahtuu pääasiassa melko korkealle. Munat kuoriutuvat noin viikon kuluessa ja aluksi toukat piilottelevat lehden alapinnan paksussa nukassa. Myöhemmin ne siirtyvät oksien kärkiosiin, kutovat muutaman lehden yhteen ja elävät kudelman suojissa. Toukat ovat täysikasvuisia elo-syyskuun vaihteessa ja koteloituvat vaalean, venemäisen kotelokopan sisään. Kotelo talvehtii.
Ravintokasvi

Toukka on hopeapoppelilla (Populus alba) elävä monofagi, joskin Keski-Euroopasta yksittäisiä toukkia kerrotaan löytyneen myös raidalta (Salix caprea).
Aiheesta muualla

Suomen Perhoset: Poppelivenhokas
Bestimmungshilfe des Lepiforums (saksaksi)
Vlindernet (hollanniksi)
Lepidoptera.pl[vanhentunut linkki] (puolaksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2190654  BioLib: 54784  BOLD: 297110  CoL: 92ZWW  EoL: 547653  EPPO: EARIVE  EUNIS: 311283  Fauna Europaea: 447148  Fauna Europaea (new): 1d0c33d0-b71e-40c2-b8c7-d94ab9e167b4  GBIF: 1803012  iNaturalist: 768717  IRMNG: 10307998  ISC: 113982  LepIndex: 276014  MaBENA: EariaVerna  NCBI: 1869821  Observation.org: 10025  Open Tree of Life: 3175940  Laji.fi: MX.62360
Potez 630

Potez 630:n projektiokuvat.
Potez 63.11 -koneita
Potez 630 oli Potezin 1930-luvun lopulla kehittämä sarja kaksimoottorisia hävittäjiä. Tähtimoottoreilla varustettujen koneiden käyttötarkoitus oli toimia yöhävittäjänä ja raskaana pitkänmatkan torjuntahävittäjänä. Niitä käytettiin sekä Lähi-idässä että Pohjois-Afrikassa ja myöhemmin Vapaan Ranskan joukoissa.
Potez 631:ssa oli kaksi 660 hevosvoiman Gnome-Rhône 14M 6/7 -tähtimoottoria ja kahdesta kolmeen henkilön miehistö. Aseistuksena oli kaksi 20 mm Hispano-Suiza-tykkiä ja kahdeksan 7,5 mm MAC 1934 -konekivääriä. Jotkin maataisteluversiot kykenivät kuljettamaan lisäksi 300 kg pommeja. Huippunopeus 4 000 metrin korkeudessa oli 445 km/h.
Aiheesta muualla

http://www.aviastar.org/air/france/potez-630.php
http://www.historyofwar.org/articles/weapons_potez_630.html
http://www.wwiivehicles.com/france/aircraft/fighter/potez-63.asp
http://www.39-45strategie.com/articles-historiques/armes-unites/armes-et-unites/france/potez-63-series/ (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Potez 630/631, http://www.avionslegendaires.net/potez-630-631.php (ranskaksi)
http://www.picsearch.com/pictures/Vehicles/Aircrafts/Aircrafts%20Polikarpov%20UT%20-%20Price%20P/Potez%20630.html%5Bvanhentunut+linkki%5D
Postmodernismi (arkkitehtuuri)
Kuvagalleria

Portland Building, Michael Graves, 1982
550 Madison Avenue, Philip Johnson ja John Burgee, 1984. Alun perin AT&T Building
Piazza d'Italia New Orleansissa, Charles Moore ja Perez Architects, 1978
Messeturm, Helmut Jahn ja Richard Murphy, 1990
Terry Farrell and Partners: SIS Building (MI6 rakennus), 1994
Reijo Jallinoja: Terassitalo, 1994
Porilaisten marssi

Vänrikki Stoolin tarinat: Porilaisten marssi.
Albert Edelfelt: Porilaisten marssi, 1892.
Porilaisten marssi (ruots. Björneborgarnas marsch) on suomalainen sotilasmarssi. Se on ollut Suomen puolustusvoimien kunniamarssi vuodesta 1918 ja on myös Suomen tasavallan presidentin ja Viron puolustusvoimien komentajan kunniamarssi. Marssin nimi viittaa Ruotsin vallan aikana toimineeseen Porin rykmenttiin.
Porilaisten marssin säveltäjästä ei olla varmoja, mutta sävel on mahdollisesti jo 1700-luvulta. Nykyisin käytössä olevat sanat ovat peräisin J. L. Runebergin runoteoksen Vänrikki Stoolin tarinat (Fänrik Ståls Sägner) vuonna 1860 ilmestyneestä toisesta osasta, vaikka Zachris Topelius oli jo vuonna 1858 kirjoittanut siihen omat sanansa. Vänrikki Stoolin tarinoiden tunnetuin suomennos on Paavo Cajanderin nimissä, mutta Porilaisten marssia lauletaan yleensä Heikki Klemetin suomentamilla sanoilla.
Melodia

Marssin tai ainakin sen loppuosan säveltäjäksi on arveltu saksalaissyntyistä helsinkiläistä kapellimestaria ja urkuria Christian Fredric Kressiä (1767–1812). Historioitsija Tauno Perälän mukaan sävelmä on vielä vanhempi ja sen eräs versio esiintyy 1700-luvun suosituimman ruotsalaisen trubaduurin Carl Michael Bellmanin kokoelmissa. 1800-luvun puoliväliin asti kappale oli lähinnä näyttämömusiikkia ja muuntui vasta sen jälkeen varsinaiseksi sotilasmarssiksi.
Puhallinorkesterille marssin on sovittanut sotilaskapellimestari Conrad Greve. Fredrik Pacius on sovittanut marssin mieskuorolle, Martin Wegelius sekakuorolle ja Robert Kajanus vapaasti soinnuttaen orkesterille. Jean Sibelius on tehnyt marssista konserttisovituksen täydelle sinfoniaorkesterille.
Nimi

Marssin alkuperäistä nimeä ei tiedetä. Kress oli nimennyt marssin nuotteihin nimeksi March maeostoso, ”majesteetillinen marssi”. 1800-luvun alussa marssia kutsuttiin myös Ranskan keisari Napoleoniin viittaavilla nimillä ”Napoleonin marssi”, ”Bonaparten marssi” ja ”Bonaparte Egyptissä”.
Kappale nousi yleiseen tietoisuuteen ja suosioon sekä sai nykyisen nimensä vuonna 1851, jolloin se esitettiin taustamusiikkina Suomen sotaa kuvanneen Fredrik Berndtsonin musiikkinäytelmän Ur livets strid (”Elämän taistelusta”) ensi-illassa. Näytelmän musiikin kokosi Conrad Greve, joka oli Turkuun sijoitetun Suomen krenatööritarkk’ampujapataljoonan soittokunnan ja samalla Turun Soitannollisen Seuran kapellimestari. Hän valitsi ”Kressin juhlamarssin” taustamusiikiksi Lapuan taistelua kuvanneeseen kohtaukseen, jossa Georg Carl von Döbelniä esittänyt näyttelijä astui näyttämölle pukeutuneena Porin rykmentin univormuun. Tämän jälkeen kappaletta alettiin kutsua Porilaisten marssiksi.