stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rise of the Phoenix
Kokoonpano

Tuomas Saukkonen – laulu, kitarat, kosketinsoitin, tuottaja, äänittäjä
Juho Räihä – kitarat, tuottaja, äänittäjä
Pyry Hanski – bassokitara
Joonas Kauppinen – rummut
Saku Moilanen – kosketinsoitin
Ukri Suvilehto – rummut
Aleksanteri Kuosa – äänittäjä
Heino Brand – grafiikka & layout
Mike Sirén – valokuvat
Arviot

Desibeli.net:
Imperiumi.net: 8–/10
Kaaoszine: 4/10
Miasma: 10/10
Sputnikmusic:
Aiheesta muualla

Rise of the Phoenix Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Rise of the Phoenix Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Hans Luther

| Hans Luther |
| --- | --- |

Saksan valtakunnankansleri
 15. tammikuuta 1925 – 12. toukokuuta 1926  
Presidentti:  Paul von Hindenburg
Edeltäjä:  Wilhelm Marx
Seuraaja:  Wilhelm Marx
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. maaliskuuta 1879 Berliini, Saksan keisarikunta
Kuollut: 11. toukokuuta 1962 (83 vuotta) Düsseldorf, Länsi-Saksa
Tiedot
Puolue:  sitoutumaton myöhemmin Saksan kansanpuolue
Hans Luther (10. maaliskuuta 1879 Berliini – 11. toukokuuta 1962 Düsseldorf) oli saksalainen poliitikko, joka toimi Saksan valtakunnankanslerina johtaen kahta peräkkäistä hallitusta vuosina 1925–1926. Hän toimi myös valtiovarainministerinä Saksan hyperinflaation vuosina 1923–1925 ja Saksan keskuspankin eli Reichsbankin pääjohtajana suuren laman aikana 1930–1933.
Ura > Ennen kansleriutta

Luther syntyi Berliinissä kauppiasperheeseen. Hän opiskeli oikeustiedettä vuosina 1897–1904 Kielissä, Genevessä ja Berliinissä. Väiteltyään oikeustieteen tohtoriksi hän aloitti uran paikallishallinnon virkamiehenä. Vuosina 1907–1913 hän kuului Magdeburgin kaupunginvaltuustoon. Luther valittiin vuonna 1913 Saksan kaupunkipäivien (Städtetag) sihteeriksi. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän avusti hallintoa elintarvikkeiden säännöstelyn käyttöönotossa.
Vuonna 1918 Luther valittiin Essenin ylipormestariksi. Saavutettuaan mainetta tässä tehtävässä hänet nimitettiin joulukuussa 1922 elintarvike- ja maatalousministeriksi Wilhelm Cunon hallitukseen. Ranskalaisten käynnistäessä Ruhrin miehityksen tammikuussa 1923 Luther oli juuri palannut hoitamaan tilapäisesti virkaansa Essenin pormestarina, joten hänellä oli miehityksen aikana keskeinen rooli siviiliväestön pitämisessä rauhallisena ja paikallishallinnon passiivisen vastarinnan järjestämisessä. Luther jatkoi aluksi elintarvikeministerinä myös elokuussa 1923 nimitetyssä Gustav Stresemannin hallituksessa. Lokakuussa 1923 Luther siirtyi Stresemannin hallituksen valtiovarainministeriksi. Yhdessä Hjalmar Schachtin ja Karl Helfferichin kanssa hän onnistui pysäyttämään hyperinflaation ja vakiinnuttamaan maan valuutan. Luther jatkoi valtiovarainministerinä myös Wilhelm Marxin kahdessa hallituksessa ja osallistui kansainvälisiin neuvotteluihin Dawesin suunnitelman sisällöstä.
Ura > Kanslerikausi

Joulukuussa 1924 pidettyjen vaalien jälkeen Marx ei saanut enää uutta hallitusta koottua, joten Lutherista tuli kansleri 15. tammikuuta 1925. Hän muodosti porvarillisen kokoomushallituksen, johon tuli mukaan myös oikeistolainen Saksalaiskansallinen kansanpuolue (DNVP). Lutherin ensimmäinen hallitus toteutti merkittäviä verotuksen ja kaupan uudistuksia, mutta sen tärkein saavutus oli ulko­ministeri Stresemannin johdolla lokakuussa 1925 solmitun Locarnon sopimuksen hyväksymisen varmistaminen. DNVP:n ministerit vastustivat Locarnon sopimusta ja erosivat protestina, jolloin hallitus kaatui. Luther jätti jo eronpyyntönsä, mutta muodostikin tammikuussa 1926 vähemmistöhallituksen ilman DNVP:tä. Lutherin toinen hallitus solmi huhtikuussa 1926 ystävyys- ja puolueettomuussopimuksen Neuvostoliiton kanssa. Luther joutui lopulta eroamaan 12. toukokuuta 1926 hallituksensa saatua valtiopäiviltä epäluottamuslauseen niin sanotun lippukiistan (flaggenstreit) vuoksi, sillä tasavallan ulkomaanedustustot oli määrätty käyttämään muunneltua versiota Saksan keisarikunnan lipusta.
Ura > Myöhempi ura

Luther oli ollut pääministerinä sitoutumaton, mutta liittyi vuonna 1927 oikeistoliberaaliin Saksan kansanpuolueeseen (DVP). Hänen johdollaan perustettiin vuonna 1928 kansalaisjärjestö Bund zur Erneuerung des Reiches (”Valtakunnan uudistamisen liitto”), joka tunnettiin hänen mukaansa myös Luther-liittona (”Luther-Bund”). Luther nimitettiin maaliskuussa 1930 Hjalmar Schachtin seuraajana Reichsbankin pääjohtajaksi. Hän tuki Heinrich Brüningin hallituksen deflaatiopolitiikkaa. Kansallissosialistien noustua valtaan Luther joutui eroamaan ja Schacht palautettiin Reichsbankin johtoon maaliskuussa 1933. Luther oli vielä vuosina 1933–1937 Saksan suurlähettiläänä Yhdysvalloissa. Toisen maailmansodan jälkeen hän toimi vuosina 1952–1955 Länsi-Saksan hallituksen epävirallisena neuvonantajana. Hän julkaisi muistelmansa vuonna 1960.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hans Luther Wikimedia Commonsissa
Lutherin I hallitus. Istumassa vasemmalta ulkoministeri Gustav Stresemann ja kansleri Luther.
Heiko Hunger

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Heiko Hunger vuonna 1989. |  Heiko Hunger vuonna 1989. |  Heiko Hunger vuonna 1989. |  |
Maa:  Saksa
Miesten mäkihyppy
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Val di Fiemme 1991 | joukkuemäki |  |
Heiko Hunger (s. 24. kesäkuuta 1964 Sebnitz, Saksi, Saksan demokraattinen tasavalta) on saksalainen yhdistetyn hiihtäjä ja mäkihyppääjä, joka edusti urallaan myös DDR:ää. Seuratasolla hän edusti SV klingenthalia.
Yhdistetty

Hunger voitti yhdistetyn nuorten maailmanmestaruuden henkilökohtaisessa kilpailussa Kuopiossa 1983 ja joukkuekilpailussa Trondheimissa 1984. Hän kuului neljänneksi sijoittuneeseen DDR:n joukkueeseen yhdistetyn MM-joukkuekilpailussa Rovaniemellä 1984. Seefeldin MM-kilpailuissa 1985 hän oli henkilökohtaisessa kilpailussa neljäs ja joukkuekilpailussa viides.
Hunger voitti yhdistetyn maailmancupin osakilpailun Oberwiesenthalissa joulukuussa 1984 ja sijoittui kolmanneksi Oslossa maaliskuussa 1985. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa viidenneksi kaudella 1984−1985. Hän voitti Itä-Saksan-mestaruuden 1985, 1987 ja 1988.
Mäkihyppy

Hunger siirtyi yhdistetystä mäkihyppyyn 1988, jolloin hän sijoittui Oberstdorfin lentomäen MM-kilpailuissa 20:nneksi. Lahden MM-kilpailuissa 1989 hän oli normaalimäessä 30:s, suurmäessä 37:s ja joukkuemäessä seitsemäs. Vikersundin MM-lentomäessä 1990 hän sijoittui 43:nneksi.
Hunger kuului Saksan joukkueeseen, joka saavutti Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 1991 pronssia joukkuemäesä. Samojen kisojen normaalimäessä hän oli 45:s. Albertvillen olympialaisissa 1992 hän sijoittui normaalimäessä seitsemänneksi, suurmäessä 59:nneksi ja joukkuemäessä seitsemänneksi.
Hunger sijoittui mäkihypyn maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan neljänneksi Thunder Bayn suurmäessä joulukuussa 1990. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui kaikkiaan yhdeksän kertaa.
Rise of the Triad

| Rise of the Triad |
| --- | --- |
 kansikuva (piirtänyt Les Dorscheid)
Kehittäjä:  Apogee Software
Julkaisija:  Apogee Software
Jakelija:  FormGen, GOG.com, Steam ja App Store
Ohjaaja:  Tom Hall
Tuottaja:  Tom Hall George Broussard Scott Miller
Suunnittelija:  Tom Hall Joe Siegler Marianna Vayntrub
Taiteilija:  Chuck Jones Tim Neveu Susan Singer
Säveltäjä:  Robert Prince Lee Jackson
Ohjelmoija:  Mark Dochtermann Jim Dosé William Scarboro
Pelisarja:  Rise of the Triad
Pelimoottori:  Wolfenstein 3D engine
Julkaistu:  21.12.1994 (shareware-versio) 17.2.1995(kokoversio)
Lajityyppi:  ensimmäisen persoonan ammuntapeli
Pelimuoto:  yksinpeli, moninpeli
Alusta:  DOS
Jakelumuoto:  Levyke, digitaalinen jakelu ja digitaalinen lataus
Lisää peliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Infobox OK     : 
Rise of the Triad: Dark War on Apogee Softwaren kehittämä ja julkaisema ensimmäisen persoonan ammuntapeli. Peli on julkaistu DOSille vuonna 1995. Pelin shareware-version nimi on Rise of the Triad: The HUNT Begins.
Juoni

Erikoisagenttiryhmä nimeltään HUNT (High-risk United Nations Task Force) lähetetään San Nicolas -saarelle Kalifornian edustalle vakoilemaan vaarallista kulttia, joka toimii vanhassa luostarissa. Viholliset kuitenkin havaitsevat päähenkilöt ja estävät näitä vetäytymästä, joten nämä eivät voi muuta kuin tappaa kaikki.
Pelinkehityksen varhaisessa vaiheessa Rise of the Triadista piti tulla jatko-osa Wolfenstein 3D:lle nimeltään Wolfenstein 3D II: Rise of the Triad. Tästä on muistona joidenkin aseiden ja vihollisunivormujen tyyli.
Pelaaminen

Yksinpelissä on rajallinen määrä elämiä ja pistelasku. Valittavana on viisi pelihahmoa, jotka eroavat toisistaan kestävyyden, nopeuden ja ampumatarkkuuden osalta.
Pelaajan on kerättävä avaimia päästäkseen kulkemaan ovista. Kentissä voi olla monta uloskäyntiä. Maassa olevat hyppyalustat heittävät pelaajan ilmaan, jolloin tämä voi kerätä bonusesineitä tai päästä korkealla oleviin paikkoihin. Muutoin pelissä eteneminen on suoraviivaista. Pelikentissä olevaa irtaimistoa ja ikkunoita voi rikkoa. Peliengine perustuu Wolfenstein 3D:hen, ja vaikka parannuksia onkin paljon, kaikki seinät ovat edelleen pohjois-etelä- tai länsi-itä-suuntaisia.
Pelaajan käytettävissä on 13 asetta. Osa ampuu luoteja, osa on erilaisia sinkoja ja loput taika-aseita. Luotiaseet ovat heikoimpia mutta niihin on rajattomasti ammuksia. Pelaaja voi kantaa yhtä aikaa kaikkia luotiaseita mutta vain yhtä muuta asetta. Pelissä on myös rajoitetun ajan vaikuttavia bonusesineitä kuten luodinkestävät liivit.
Joillakin vihollisilla on erikoisia kykyjä: ne osaavat väistellä pelaajan ammuksia, yllättää tämän tekeytymällä kuolleeksi, vangita tämän verkon sisään tai varastaa tältä aseen. Pomovihollisia on neljä.
Moninpeliä (COMM-BAT) voi pelata yksitoista pelaajaa yhtä aikaa. Moninpelimuotoja on yhdeksän ja niissä on säädeltäviä asetuksia.
Vastaanotto

Pelit-lehden Kaj Laaksonen antoi pelin shareware-versiolle 76 pistettä sadasta. Myöhemmin saman lehden Kimmo Veijalainen katsoi kokoversion 81 pisteen arvoiseksi. Molemmat kehuivat ääniä ja moninpeliä mutta moittivat grafiikkaa ja yksinpelin tylsyyttä. Mikrobitin Petri Teittiseltä sen sijaan heltisi shareware-versiolle 96 pistettä sadasta, eikä hän löytänyt siitä juuri muuta moitittavaa kuin helppouden.
Aiheesta muualla

virallinen sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Rise of the Triad: The HUNT Begins MobyGamesissa (englanniksi)
Rise of the Triad: Dark War MobyGamesissa (englanniksi)
lähdekoodi GitHubissa (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Rise of the Triad
Pelinaikainen näkymä.
Käännös suomeksi
Ruandan kansalaisuus

Ruandan passi, jota maan kansalaiset voivat hakea
Ruandan kansalaisuus on laillinen suhde Ruandan tasavallan ja yksittäisen henkilön välillä. Maassa noudatetaan lähtökohtaisesti ius sanguinis -periaatetta.
Kansalaisuuden saaminen syntymällä

Vuodesta 2004 lähtien kaikki sellaiset lapset, joiden vanhemmista vähintään toisella on Ruandan kansalaisuus, ovat syntyperäisiä ruandalaisia. Lapsen ei tarvitse syntyä Ruandassa.
Myös henkilöt, jotka ovat todistetusti ruandalaistaustaisia, sekä näiden henkilöiden jälkeläiset, lasketaan syntyperäisiksi maan kansalaisiksi.
Kansalaisuuden saaminen hakemuksella

Hakemuksen perusteella Ruandan kansalaisuuden voivat saada henkilöt, jotka täyttävät alla olevat ehdot. Huomionarvoista on, että tarvittaessa kaikki ehdot voidaan poistaa sellaisilta hakijoilta, joiden katsotaan olevan hyödyksi Ruandan valtiolle.
täysi-ikäinen
on asunut laillisesti Ruandassa vähintään 5 vuotta
omaa kestävän ja vakaan tulonlähteen, jolla pystyy elättämään itsensä
Ruandalaisen kanssa avioliitossa elävä ulkomaalainen voi hakea Ruandan kansalaisuutta, jahka avioliitto on ollut laillinen ja kestänyt vähintään 3 vuotta.
Kaksoiskansalaisuus ja kansalaisuuden menettäminen

Ruanda on sallinut kaksoiskansalaisuuden lähes kaikissa tapauksissa vuodesta 2003 lähtien.
Koska Ruanda on Itä-Afrikan yhteisön jäsen, ruandalaisia koskee vapaa liikkuvuus yhteisön muiden jäsenmaiden alueella ilman viisumia (poikkeuksena Kongon demokraattisen tasavallan kansalaiset).
Ruandan kansalaiset voivat luopua kansalaisuudestaan hakemuksella, mutta tämän käsittelyaika saattaa olla jopa 3 vuotta. Hakemukseen tulee liittää mm. motivaatiokirje ja todistus siitä, ettei hakija ole poliisitutkinnan kohteena Ruandassa. Lisäksi vähintään kolmen muun henkilön tulee todistaa, että he tietävät hakijan olevan ruandalainen.
Heikki Hassinen

Heikki Hassinen (1823 – 11. toukokuuta 1888 Eno) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Hassinen oli maanviljelijä, joka toimi muun muassa Enon kuntakokousten esimiehenä. Hän oli talonpoikaissäädyssä Ilomantsin tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä   1877–1878.
Gitti Köck

| Mitalit> Maa:   Itävalta.Naisten lumilautailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itävalta.Naisten lumilautailu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itävalta.Naisten lumilautailu. Olympialaiset  | Maa:   Itävalta> Naisten lumilautailu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Nagano 1998 | suurpujottelu |  |
Brigitte ”Gitti” Köck (s. 18. maaliskuuta 1970 Innsbruck, Itävalta[lähde? ]) on itävaltalainen lumilautailija, joka kilpailee pääasiassa suurpujottelussa.
Köckin suurin saavutus on suurpujottelun olympiapronssi Naganosta 1998. Hän on voittanut myös MM-hopeaa ja kaksi MM-pronssia sekä EM-kultaa, kolme EM-hopeaa ja kerran EM-pronssia. Maailmancupissa hän on sijoittunut 45 kertaa palkintokorokkeelle.
Saavutukset > Olympialaiset

Pronssia: 1998
Saavutukset > MM-kilpailut

Hopeaa: 1997
Pronssia: 1999, 2000
Saavutukset > EM-kilpailut

Kultaa: 1995
Hopeaa: 1995, 1998, 1999
Pronssia: 1996
Aiheesta muualla

Gitti Köckin sivusto (englanniksi) (saksaksi)
Heiko Vogel

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 21. marraskuuta 1975 (ikä 48)
Syntymäpaikka: Bad Dürkheim, Rheinland-Pfalz, Saksa
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Seura
Seura: avoin
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
|  |  SpVgg Edenkoben |  |  |
Valmennusura
1998–2007:  Bayern München Jugend
2007–2009:  Ingolstadt 04 (apuv.)
2009–2011:  FC Basel (apuv.)
2011–2012:  FC Basel
2013–2015:  Bayern München Jugend
2015–2017:  Bayern München II
2018:  Sturm Graz
2019:  Uerdingen 05
2020–2022:  Borussia M'Gladbach U23
2023:  FC Basel
2023:  FC Basel

Heiko Vogel (s. 21. marraskuuta 1975) on saksalainen jalkapallovalmentaja ja entinen keskikenttäpelaaja.
Meriitit

Sveitsin mestaruus: 2012
Sveitsin cup: 2012
Vuoden jalkapallovalmentaja Sveitsissä: 2012
S/S Wellamo (1906)

Höyrylaiva Maurits Holmberg tulossa laituriin Karunan Oressaaressa vuonna 1909.
Wellamo Aurajoessa.
S/S Wellamo oli Lehtoniemi & Taipaleen valmistama alus, joka valmistui vuonna 1906.
Alus aloitti liikennöinnin Turku–Kiila- tai vuorotellen Turku–Kiila–Kokkila-reiteillä. Vuosina 1930–1965 se ajoi Turku–Brändö- ja viikonloppuna usein vielä Turku–Naantali-vuoroja. Vuonna 1966 se palveli kahvilalaivana Aurajoessa. Se upposi Aurajokeen vuonna 1969 ja nostettiin keväällä 1970, mutta upposi Airistolle vuonna 1970, kun sitä siirrettiin pois väliaikaisesta laiturista.
Hans Makart

Hans Makartin omakuva.
Johann Evangelist Apolinaris Makart , tunnettu yleisesti nimellä Hans Makart (28. toukokuuta 1840, Salzburg, Itävallan keisarikunta – 3. lokakuuta 1884, Wien, Itävalta-Unkari) oli itävaltalainen taidemaalari, jonka tyylisuuntia olivat historia- ja allegoriamaalaus.
Makartista tuli kuuluisa värikylläisten historiamaalaustensa ansiosta. Vuonna 1879 yksi hänen maalauksistaan oli keisari Frans Joosefin ja vaimonsa Elisabethin hopeahääpäivälahja. Samana vuonna hänestä tuli myös akatemian professori.
Elämänvaiheita

Hans Makartin isä työskenteli Salzburgissa ruhtinaspiispan kamariherrana ja hänellä oli takanaan epäonnistunut ura taidemaalarina. Poika kasvoi ympäristössä, joka oli yltäkylläisen runsaasti muotoiltu ja tämän katsotaan antaneen  vaikutteita hänen taiteeseensa. Isä kannusti poikaa ryhtymään taidemaalariksi ja täyttämään hänen tämän elinikäisen haaveen.
Makart pääsi opiskelemaan taidetta Wienin taideakatemiaan vuonna 1858. Vähän myöhemmin hänet erotettiin koulusta, sillä häntä pidettiin lahjattomana. Hän muutti Müncheniin, kirjoittautui sikäläisen taideakatemian opiskelijaksi ja pääsi Karl von Pilotyn oppilaaksi.
Opiskeluaikanaan Makart kehitteli koristeellista tyyliään. Hän teki ajan tavan mukaan myös opintomatkoja. Ne suuntautuivat Lontooseen, Pariisiin ja Roomaan. Oleskellessaan Roomassa hän sai kutsun laittaa työnsä Itävallan taideseuran näyttelyyn Wieniin vuonna 1868. Makart lähetti sinne kolossaalisen työnsä, nimeltään Modernit Cupidot ja työn mukana piinallisen yksityiskohtaiset ohjeet siitä, miten sen pitää laittaa esille. Kreivi Johann Palffy osti koko työn ja ryhtyi myös Makartin suojelijaksi. Nyt Makart ymmärsi millaista taidetta yläluokka haluaa ostaa.
Myös keisari Frans Joosef II kiinnostui Makartin töistä. Hän osti vuonna 1869 yhden työn Wienin museon kokoelmiin pyysi, että taiteilija jäisi kaupunkiin asumaan. Samana vuonna Makart solmi avioliiton Amalie Franziska Roithmayrin kanssa. Liitto päättyi neljä vuotta myöhemmin Makartin jäätyä leskeksi.
Makartin arvellaan halunneen hallitsijalta ylellistä asuntoa, mutta hän saikin vanhan metalliverstaan. Taiteilija kunnostutti siitä itselleen ateljeen. Makart eli Wienissä aikana, jota kutsutaan Ringstrasse-ajaksi eli aikana jolloin tuo juuri valmistunut muodikas katu oli yksi Euroopan kulttuurin keskuksista. Myös Makartin ateljeesta tuli muodikas varakkaiden näyttäytymispaikka. Ateljeesta oli muodostunut ylellinen kalliden kankaiden, kukkien, patsaiden ja musiikin täyttämä näyttämöä muistuttava paikka.
Vuonna 1878 Makart oli tullut tilanteeseen, jossa hänet erottanut instituutio, Wienin taideakatemia, otti hänet professorikseen. Paria vuotta myöhemmin hän oli akatemiaan perustetun erityisen historiamaalauksen johtaja. Töiden myynti ja virat taideakatemiassa tekivät Makartista rikkaan miehen.
Keisari Frans Joosef I pyysi Makartia suunnittelemaan juhlakulkueen. Makart ei tuottanut hallitsijalleen pettymystä, sillä hän suunnitteli kulkueen, jossa ihmiset kulkivat renessanssipuvuissa ja taiteilija itse näyttäytyi dramaattisesti valkoisella hevosella ratsastaen. Vuonna 1879 järjestetty kulkue lumosi kaupunkilaiset, ja se järjestettiin aina 1960-luvulle saakka. Keisari antoi tämän jälkeen suosikilleen uuden tehtävän: hänen vaimonsa halusi, että huvila Villa Hermes suunnitellaan muistuttamaan William Shakespearen Kesäyön unelmaa. Suunnitelmaa ei toteutettu, sillä Makart menehtyi syfiliksen aiheuttamaan aivokalvontulehdukseen.
Taiteilijan poismenon jälkeen hänen jäämistöönsä kuului 1 083 taideteosta, jotka huutokaupattiin. Hänen kerran loistelias ateljeensa hylättiin.
Valikoituja teoksia

Valkyria
Clothilde Beerin muotokuva
Caroline von Gomperz-Bettelheimin muotokuva
Rakkauskirje
Japanitar kimonossa
Tyylikäs rouva
Arvioita elämäntyöstä

Omana aikanaan Makart oli muodikas yläluokan suosima taiteilija joka menestyi taloudellisesti. Häntä kutsuttiin "maalariruhtinaaksi" ja "väritaikuriksi". Kun Makartin kuolemasta oli kulunut kaksi vuosikymmentä, hänet oli lähes unohdettu taidemaalarina, mutta hänen työnsä vaikuttivat muotoiluun.
Taiteeseensa Makart sai vaikutteita barokista ja Rubensilta on tullut selviä vaikutteita naisvartalon kuvaamisessa. Lisäksi niissä on samaa paatosta kuin barokkitaiteilijoilla. Makart suunnitteli myös sisustuksia, kuten Wienin taidehistorian museon portaikon. Nykyään hänen sisustustyyliään kutsutaan "makarttyyliksi" ja siihen kuuluvat tummat seinäpanelit ja suuret kyntteliköt.
Omana aikanaan Makart sai kritiikkiä historiamaalauksistaan. Hänen sanottiin väheksyvän historiallisia faktoja ja käyttävänsä historiaa tekosyynä alastomien naisten kuvaamiselle. Erityisesti hänen teostaan "Keisari Kaarle V saapuu Antwerpeniin" kritisoitiin tästä. Yhdysvalloissa teoksen julkinen esittäminen kiellettiin, sillä se julistettiin pornografiaksi. Tämä lisäsi sikäläisen taidetta ostavan yleisön mielenkiintoa hänen töihinsä.
Makartin taide vaikutti merkittävästi Gustav Klimtin taiteeseen ja Wienin Secessionismiin.Makart aloitti taideuransa akatemiapudokkaana.  Klimt ihaili myöhemmin opettajansa Makartin taiteellista ilmaisua ja kehitti sen pohjalta oman muotokielensä. Opettajan vaikutus näkyy ylellisenä koristeluna ja sensuellina naisvartalon kuvaamisena. Toisaalta monet nuoren polven taiteilijat pilkkasivat opettajansa tyyliä ja aihevalintoja.
Makart käytti välillä maalauksiinsa valitettavasti heikkolaatuisia bitumiyhdisteitä. Sen takia monissa maalauksissa sinisestä on tullut vihreää ja monien maalausten väriharmoniat ovat tuhoutuneet. Hänen töitään on näytteillä Wienin, Berliinin, Stuttgartin ja Hampurin taidemuseoissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Hans Makart (1840 - 1884) Malerfürst Museen der Stadt Wien. Arkistoitu 26.1.2004. (saksaksi)
Gravis Ultrasound

Gravis GF1-piiri (kortin äänipiiri).
Gravis Ultrasound (Classic)
Gravis Ultrasound (GUS) on IBM PC -yhteensopivalle laitteistolle suunnattu äänikortti, joka julkaistiin vuonna 1992. Kortti oli ilmestymishetkellään aikaansa edellä ja se pohjautui wavetable-synteesiin. GUS latasi musiikki-instrumentit omaan muistiinsa tietokoneen keskusmuistin sijasta ja kykeni 32 laitteistopohjaisen äänikanavan miksaamiseen, eikä siten tuhlannut kallista prosessoriaikaa.
Gravis Ultrasound kilpaili 1990-luvulla markkinoista tuolloisen Creative Labsin SoundBlaster-kortin kanssa. Huolimatta kortin teknisestä ylivoimaisuudesta, juuri GUS:n puutteellinen SoundBlaster-tuki söi peliteollisuuden kiinnostusta sen tukemiseen. Kortin mukana tuli muistiin ladattavat ohjelmalliset ajurit AdLib-, Sound Blaster- (SBOS) ja Roland MT-32/SCC-1 (Mega-Em) -äänikorteille .
Gravis Ultrasound muodostui eräänlaiseksi demoskenen standardiksi 1990-luvun alun PC-tuotoksissa, johtuen kortin ominaisuuksista ja sen ohjelmoimisen helppoudesta. Gravis lahjoittikin useita kortteja eri tapahtumissa ja menestyneille demoryhmille, joka vahvisti entisestään GUS:n asemaa. Kortin suosio demoskenen parissa liittyy sen ahkerasti käyttämään tracker-musiikkiin, joka hyödynsi kortin ominaisuuksia suurelti. Kappaleiden sävellys- ja soittorutiinit latasivat kappaleiden instrumentit suoraan kortin muistiin vapauttaen keskusmuistia muuhun käyttöön ja laitteistopohjainen miksaaminen säästi vaivan vastaavalta ohjelmalliselta toteutukselta.
Gravis lopetti korttien valmistamisen vuonna 1997.
Teknisiä ominaisuuksia

Alkuperäisen Ultrasoundin mukana tuli 256 kilotavua muistia, joka kuitenkin oli laajennettavissa 1 megatavuun asti. Kortin mainostettiin tukevan CD-tasoista ääntä (44,1 kHz) ja se kykenikin siihen, mutta vain jos 14 yhtäaikaista kanavaa oli käytössä, tätä useamman äänikanavan käyttäminen laski näytteenottotaajuutta 19,2 kilohertsiin asti (32 äänikanavaa).
Mallit

Ultrasound (myöhemmin nimellä Ultrasound Classic)
Ultrasound MAX
Ultrasound Extreme
Ultrasound Plug & Play (PnP)
Ultrasound Ace
Aiheesta muualla

Gravis Ultrasound -emulaattori
Gravis Ultrasound Plug & Play Pro
Roberto Lago

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Roberto Lago Soto
Syntymäaika: 30. elokuuta 1985 (ikä 39)
Syntymäpaikka: Vigo, Espanja
Pelipaikka: laitapuolustaja
Pituus: 178 senttimetriä
Junioriseurat
1995–2004: Celta
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2004–2007 | Celta B | 84 | (4) |
| 2007–2013 | Celta | 194 | (6) |
| 2013– | Getafe | 17 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 18. maaliskuuta 2014.
Roberto Lago Soto (s. 30. elokuuta 1985 Vigo, Espanja) on espanjalainen jalkapalloilija. Hän edusti Espanjan kahdella ylimmällä sarjatasolla Celta Vigoa ja Getafea ja lopetti pelaajauransa Kyproksella. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitapuolustaja.
Seurajoukkueura

Lago on kotikaupunkinsa jalkapalloseura Celta de Vigon kasvatti. Seuran edustusjoukkueeseen hän nousi kaudella 2007–2008, jonka aikana hän pelasi lopulta yhteensä 33 sarjaottelua.
Kesällä 2013 Lago siirtyi madridilaisseura Getafeen.