stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Progressiivinen rock
Progressiivisen rockin kehitys

Musiikillisena ilmiönä progressiiviselle rockille läheistä sukua olivat monet 1970-luvun fuusiojazz-yhtyeet sekä käsitteenä hieman epämääräisen ”new age” -musiikin syntyyn vaikuttaneet artistit, kuten Vangelis ja Mike Oldfield. Myös heavy metalissa esiintyi toisinaan progressiivisen rockin piirteitä (ja päinvastoin), mistä brittiläinen Uriah Heep on esimerkki. Disko ja punk sen sijaan kuuluivat progressiivista rockia seuranneeseen musiikin yksinkertaistumiseen, joka oli progressiiviselle rockille vastakkainen suuntaus. 1970-luvun lopulla progressiivisesta rockista olikin tullut jo varsin epäsuosittua. Musiikkityyliä alettiin moittia tekotaiteelliseksi, mahtipontiseksi ja itsekeskeiseksi.
1990-luvulta lähtien ”progen” arvostus on taas noussut. Nykyään progressiivisen rockin kaupallisesti menestyneimmät albumit luetaan useinkin koko populaarimusiikin historian keskeisimpien levyjen joukkoon. 1990-luvulla progressiivinen rock sai uutta suosiota Suomessakin muun muassa Kingston Wall -yhtyeen myötä. Uuteen virtaukseen kuuluvat myös Liekki, Uzva ja Ultramariini.
Bill Bruford toteaa teoksessaan Autobiography kiinnostuksesta progressiiviseen rockiin:
»Progressiivinen rock, kuten syntyajankohtansa, oli ennen muuta optimistista. Sen perustava tavoite yhdistää rock, klassinen musiikki ja folk surrealistiseksi metatyyliksi oli lähtökohtaisesti idealistinen tavoite. Parhaimmillaan tyyli veti kuulijan mukaan etsimään henkistä aitoutta. Tietenkin otimme itsemme liian vakavasti ja saatoimme innokkuudessamme kasvot peruslukemilla sortua typerään naiviuteen. Koskaan siinä ei silti ollut tilaa kyynisyydelle, katkeruudelle tai itsesäälille. Kenties tämä kestävä viattomuus, joka on virkistävä vastalääke nykyajalle, on kuoppaistenkin vuosikymmenien jälkeen sen viehätysvoiman salaisuus.»
2000-luvulla progressiivista rockia ovat Suomessa edustaneet muun muassa Von Hertzen Brothers, Jeavestone ja Nurkostam. Yhdysvaltalainen Dream Theater on 1990-luvulta lähtien ollut merkittävä metallimusiikin ja progressiivisen rockin yhdistäjä. Progressiivinen metalli on nykyisin oma lajityyppinsä metallimusiikissa.
Tyyliä edeltäviä albumeita

Deep Purple: Shades of Deep Purple (1968)
The Moody Blues: Days of Future Passed (1967), In The Search of Lost Chord (1968)
Progressiivisen rockin keskeisiä albumeita

Lähde:
Camel:  Mirage (1974), The Snow Goose (1975)
Caravan: In the Land of Grey and Pink (1971)
Emerson, Lake & Palmer: Tarkus (1971), Brain Salad Surgery (1973)
Focus: Moving Waves (1971)
Genesis: Selling England by the Pound (1973), The Lamb Lies Down on Broadway (1974)
Gentle Giant: Acquiring the Taste (1971), Octopus (1973)
Jethro Tull: Aqualung (1971), Thick as a Brick (1972)
King Crimson: In the Court of the Crimson King (1969), Larks’ Tongues in Aspic (1973), Red (1974)
Pink Floyd: The Dark Side of the Moon (1973), Wish You Were Here (1975), The Wall (1979)
Rush: 2112 (1976)
Van Der Graaf Generator - H to He, Who Am the Only One (1970), Pawn Hearts (1971)
Yes: Fragile (1971), Close to the Edge (1972)
Suomalaisia keskeisiä progressiivisen rockin albumeita

Tasavallan Presidentti: Tasavallan Presidentti (1969)
Wigwam: Being (1974), Nuclear Nightclub (1975)
Kirjallisuutta

Oksanen, Taru: Suomalainen progressiivinen rock. Synty ja kehitys. Pop-Kirja, 2004.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Prog Archives. (englanniksi)
Strawberry Bricks. Progressiivisen rockin aikajana vuosilta 1967–1979. (englanniksi)
Progen kulta-aika. Ylen Elävä arkisto.
Rocket Recordsin progesivu (Arkistoitu – Internet Archive).
Rockin suuntauksia
Aikuisrock
Bluesrock
Brittipop
Country rock
Elektroninen rock
Folkrock
Funkrock
Garage rock
Glam rock
Goottirock
Grunge
Hard rock
Instrumentaalirock
J-rock
Katurock
Klassinen rock
Kristillinen rock
Metallimusiikki
Poprock
Post-rock
Progressiivinen rock
Psychobilly
Psykedeelinen rock
Punk
Rap rock
Rock and roll
Rockabilly
Sinfoninen rock
Soft rock
Southern rock
Space rock
Stadionrock
Suomirock
Taiderock
Vaihtoehtorock
Perinteisessä progressiivisessa rockissa on käytetty soittimena muun muassa mellotronia.
Driller Killer

Driller Killer on ruotsalainen crust punk ja hard rock -yhtye, joka on perustettu 1993. Yhtye on saanut nimensä Abel Ferraran ohjaamasta elokuvasta The Driller Killer.
Driller Killer vuoden 2006 Puntala-rockissa Lempäälässä.
Diskografia > Studioalbumit

Brutalize (1994)
Total Fucking Hate (1995)
Fuck the World (1997)
Reality Bites (1998)
And the Winner Is (2000)
Cold Cheap and Disconnected (2002)
The 4QMangrenade (2006)
Diskografia > Kokoelma-albumit

Total Fucking Brutalized (2004)
Diskografia > EP:t

L.I.F.E. (1995)
What Goes Around Comes Around (1999)
Diskografia > Split-albumit

Driller Killer / Instinkt (1998)
Impaled Nazarene / Driller Killer (1999)
Driller Killer / Simbiose: Ruled By None / Terrorismo De Estado (2007)
Extreme Noise Terror / Driller Killer (2007)
Muusikot

"Asparagus" 2001–2006, rummut, oik. Johan Asp
"Adamagecase" tai "Adammunition, kitara, "Adam "Babben" Addams
Klyph Kaputzwekk (oik. Cliff Lundberg), laulu
Christ, basso, "Christ Of Fear"
Aiheesta muualla

Yhtyeen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
The 4QMangrenaden levyarvostelu ja musiikin luonnehdinta
Oscar Chelimo

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Oscar Chelimo Eugenen MM-kilpailuissa 2022. |  Oscar Chelimo Eugenen MM-kilpailuissa 2022. |  Oscar Chelimo Eugenen MM-kilpailuissa 2022. |  |
Maa:  Uganda
Miesten yleisurheilu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Pronssia | Eugene 2022 | 5 000 m |  |
Oscar Chelimo (s. 12. joulukuuta 2001) on ugandalainen kestävyysjuoksun MM-mitalisti.
Chelimo sijoittui Nairobin alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2017 viidenneksi 3 000 metrin juoksussa. Seuraavana vuonna hän oli Tampereen alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa seitsemäs 5 000 metrillä ja saavutti hopeaa nuorten Afrikan kisojen 3 000 metrillä. Buenos Airesin nuorten olympialaisissa 2018 hän saavutti kultaa 3 000 metrillä ajalla 8.08,20 ja pronssia maastojuoksussa.
Chelimo saavutti Århusin maastojuoksun MM-kilpailuissa 2019 alle 20-vuotiaiden sarjassa pronssia henkilökohtaisessa ja hopeaa joukkuekilpailussa. Saman vuoden alle 20-vuotiaiden Afrikan-mestaruuskilpailuissa hän oli 5 000 metrillä kuudes ja Rabatin Afrikan kisoissa viides. Dohan MM-kilpailuissa hän karsiutui 5 000 metrin alkuerissä. Vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän oli samalla matkalla kuudestoista.
Chelimo saavutti Eugenen MM-kilpailuissa 2022 pronssia 5 000 metrillä ajalla 13.10,20. Seuraavan vuoden Budapestin MM-kilpailuissa hän keskeytti 5 000 metrin loppukilpailujuoksun. Pariisin olympialaisissa 2024 hän oli 5 000 metrillä 20:s.
Henkilökohtaiset ennätykset > Ulkoradat

| Matka | Aika | Paikka | Päivä |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 500 m | 3.47,48 | Milano | 26. huhtikuuta 2019 |
| 3 000 m | 7.43,00 | Ostrava | 19. toukokuuta 2021 |
| 5 000 m | 12.54,59 | Oslo | 30. toukokuuta 2024 |
| 5 km | 13.17 | Bolzano | 31. joulukuuta 2020 |
| 10 km | 28.06 | Arezzo | 19. elokuuta  2021 |
Purola

Purola tarkoittaa seuraavia:
Purola, Järvenpään kaupunginosa
Purolan rautatieasema, entinen rautatieasema Järvenpäässä
Purola, Kajaanin kaupunginosa
Purola, kylä Padasjoella
Purola, kylä Pyhtäällä
Purola, kylä Lappajärvellä.
Purola, asuinalue Vaasassa
Mikko Purola (s. 2007), koripalloiija
Pertti Purola (s. 1963), pikajuoksija
Samuel Purola (s. 2000), pikajuoksija
Tapani Purola (1929–2015), yhteiskuntatieteilijä, professori.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Purola”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Yomif Kejelcha

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Yomif Kejelcha Portlandin MM-hallikilpailuissa 2016. |  Yomif Kejelcha Portlandin MM-hallikilpailuissa 2016. |  Yomif Kejelcha Portlandin MM-hallikilpailuissa 2016. |  |
Maa:  Etiopia
Miesten yleisurheilu
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Doha 2019 | 10 000 metriä |  |
| Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  | Sisäratojen MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Portland 2016 | 3 000 metriä |  |
|  Kultaa | Birmingham 2018 | 3 000 metriä |  |
| Maantiejuoksun MM-kilpailut  | Maantiejuoksun MM-kilpailut  | Maantiejuoksun MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Riika 2023 | 5 km |  |
| Maastojuoksun MM-kilpailut  | Maastojuoksun MM-kilpailut  | Maastojuoksun MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Kampala 2017 | sekaviesti |  |
Yomif Kejelcha Atomsa (s. 1. elokuuta 1997) on etiopialainen kestävyysjuoksija. Kejelcha kilpailee pääosin 5 000 metrin juoksussa.
Kejelcha voitti vuoden 2014 alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuista kultaa 5 000 metriltä. Edellisen vuoden alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuista hän saavutti kultaa 3 000 metriltä. Vuoden 2014 nuorten kesäolympialaisista Nanjingista hän saavutti kultaa niin ikään 3 000 metriltä. Hän voitti 2014 kultaa myös nuorten Afrikan kisoissa alle 17-vuotiaiden 3 000 metrillä. Hän voitti alle 20-vuotiaiden Afrikan-mestaruuden 5 000 metrillä 2015. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän sijoittui samalla matkalla neljänneksi.
Vuoden 2016 sisäratojen MM-kilpailuista Kejelcha voitti kultaa 3 000 metriltä ajalla 7.57,21. Hän juoksi 3 000 metrin nuorten maailmanennätyksen 7.28,19 Saint-Denis'ssä 27. elokuuta 2016. Hän saavutti maastojuoksun MM-kilpailuissa 2017 hopeaa sekaviestissä. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui 5 000 metrillä neljänneksi.
Kejelcha voitti 3 000 metrin sisäratojen maailmanmestaruuden jälleen Birminghamissa 2018 ajalla 8.14,41. Hän juoksi mailin sisäratojen maailmanennätyksen 3.47,01 Bostonissa 3. maaliskuuta 2019. Dohan MM-kilpailuissa 2019 hän saavutti 10 000 metrillä hopeaa ennätysajallaan 26.49,34. Vuonna 2021 järjestetyissä Tokion olympialaisissa hän oli 10 000 metrillä kahdeksas. Eugenen MM-kilpailuissa 2022 hän sijoittui 5 000 metrillä niin ikään kahdeksanneksi. Budapestin MM-kilpailuissa 2023 hän oli 5 000 metrillä viides. Maantiejuoksun MM-kilpailuissa Riiassa 2023 Kejelcha saavutti hopeaa 5 kilometrin matkalla. Pariisin olympialaisissa 2024 hän sijoittui 10 000 metrillä kuudenneksi. Hän juoksi puolimaratonin maailmanennätyksen 57.30 Valenciassa 27. lokakuuta 2024.
Kejelcha voitti Timanttiliigan kokonaiskilpailun 5 000 metrillä vuonna 2015 ja hänellä on seitsemän osakilpailun voittoa 5 000 metrillä ja kolme 3 000 metrillä.
Henkilökohtaiset ennätykset

Ulkoradoilla
1 500 metrin juoksu: 3.32,59 (Zagreb 2018)
3 000 metrin juoksu: 7.23,64 NR (Eugene 2023)
5 000 metrin juoksu: 12.38,95 (Oslo 2024)
10 000 metrin juoksu: 26.31,01 (Nerja 2024)
5 km tiejuoksu: 12.50 (Riika 2023)
10 km tiejuoksu: 26.31 NR (Castellón 2025)
Puolimaraton: 57.30 ME (Valencia 2024)
Sisäradoilla
Mailin juoksu: 3.47,01 ME (Boston 2019)
2 000 metrin juoksu: 4.57,74 (Metz 2014)
3 000 metrin juoksu: 7.38,67 (Karlsruhe 2018)
5 000 metrin juoksu: 13.34,67 (Seattle 2018)
NR = maan ennätys

ME = maailmanennätys
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Yomif Kejelcha Wikimedia Commonsissa
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics  Tilastopaja 🔒
Dassault Mirage III

| Dassault Mirage III |
| --- | --- |
 Israelilainen Dassault Mirage III
Tyyppi:  ilmaherruus/torjuntahävittäjä
Miehistö:  1
Mitat
Pituus:  15,00 m
Kärkiväli:  8,22 m
Korkeus:  4,50 m
Siipipinta-ala:  34,85 m²
Lentomatka:  2 400 km
Voimanlähde
Koneisto:  SNECMA Atar 09B/09C / SEPR
Teho:  58,9 kN / 60,8 kN jälkipolttimella
Aseistus
Aseistus:  2 x 30 mm DEFA 552-tykkiä  AIM-9 Sidewinder / Matra R530-, Matra Magic -R550, SNEB 68 mm raketit, AM-39 Exocet, AN-52-ydinase, yht. 4000 kg
Dassault Mirage III on ranskalaisen Dassaultin suunnittelema pyrstötön, deltasiipinen yliäänikone, joka teki ensilentonsa 17. marraskuuta 1956. Kone oli yksi menestyneimmistä kylmän sodan aikaisista hävittäjämalleista, niitä valmistettiin yli 1 400 ja kone palveli parinkymmenen maan ilmavoimissa.
Kehitys ja valmistus

Mirage III syntyi tavoitteesta suunnitella kevyt jokasäänhävittäjä, joka pystyisi nousemaan 18 kilometrin korkeuteen kuudessa minuutissa ja saavuttaisi 1,3 machin nopeuden vaakalennossa.
Dassaultin suunnitelma oli deltasiipinen Mystère-Delta 550, joka oli varustettu kahdella Armstrong Siddeley MD30R Viper -suihkumoottorilla ja lisäksi nestemäistä polttoainetta käyttävällä rakettimoottorilla. Mystère-Delta lensi ilman rakettimoottoria kesäkuussa 1955 ja saavutti 1,3 mach ilman rakettia ja 1,6 mach sen kanssa. Kone sai kehitystyön aikana nimen Mirage I. Kone oli kuitenkin liian pieni kantamaan muuta kuin yhden ilmasta-ilmaan ohjuksen, ja koelentojen päätyttyä prototyyppi romutettiin. Dassaultin seuraavaa suunnitelmaa, Mirage II, joka olisi varustettu kahdella Turbomeca Gabizo -moottorilla ei ikinä rakennettu.
Mirage III sovelsi yhdysvaltalaisen NACA:n tutkijan Richard T. Whitcombin vuonna 1952 keksimää "area rulea", joka vähensi ilmanvastusta transsoonisilla ja yliääninopeuksilla. Kone oli kolmanneksen suurempi kuin Mirage I ja käytti jälkipolttimella varustettua SNECMA Atar -suihkumoottoria, joka perustui toisen maailmansodan aikaisiin saksalaisen BMW:n suunnitelmiin. Mirage III oli myös varustettu rakettimoottorilla. Prototyyppi lensi 17. marraskuuta 1956 ja saavutti 1,52 machin nopeuden. Se varustettiin käsin säädettävillä moottorin ilmanotoilla, jolloin se saavutti 1,8 mach syyskuussa 1957.
Versiot > Mirage IIIA

Prototyypin menestyksen myötä tilattiin kymmenen koneen esisarja Mirage IIIA. Kone oli lähes kaksi metriä pidempi kuin prototyyppi ja siipiala oli 17,3 prosenttia suurempi. Ensimmäinen kone lensi toukokuussa 1958. Tyypillä saavutettiin 2,2 machin nopeus ja siten siitä tuli ensimmäinen eurooppalaiskone, joka ylitti 2 machia. Kone varustettiin SNECMA Atar 09B -moottorilla ja Thomson-CSF Cyrano Ibis -tutkalla ja jarruvarjolla.
Versiot > Mirage IIIC ja IIIB

Ensimmäinen varsinaiseen sarjatuotantoon päässyt malli, IIIC, lensi ensilentonsa lokakuussa 1960. IIIC oli samankaltainen kuin IIIA, mutta lähes puoli metriä pidempi ja täysin varusteltu. Aseistuksena oli 2×30 mm DEFA 552 -revolveritykit rungon alapuolella, joiden putket olivat ilmaottojen alla. Ensimmäisissä malleissa oli ripustimet siipien ja rungon alla, mutta siipiin lisättiin pian toiset, joka nosti aselastin viiteen ohjukseen. Ohjuksena oli aluksi AIM-9 Sidewinder, joka pian korvattiin Matra Magicilla.
Vaikka rakettimoottorin käyttö oli edelleen mahdollista, sen asentamiseksi täytyi poistaa tykki, ja raketilla oli tapana sytyttää kone tuleen. Kun korkealla lentävien pommittajien aika oli ohi, rakettimoottorin käyttömahdollisuus korvattiin lisäpolttoaineella ja sen suutin myöhemmin pysäytyskoukulla. Ranskan ilmavoimat osti 95 konetta, joista viimeiset olivat käytössä vuoteen 1988. Koneista ensimmäinen toimitettiin heinäkuussa 1961.
Kaksipaikkaisia Mirage IIIB -harjoituskoneita tilattiin kaikkiaan 63 kappaletta, mukaan lukien prototyyppi. Runkoa pidennettiin metri, molemmat tykit poistettiin, eikä koneissa ollut tutkaa. Myöhemmät IIIBE-harjoituskoneet saivat piirteitä IIIE:stä ja yksi IIIB-SV varustettiin 1970-luvun puolivälissä fly-by-wire-järjestelmällä Mirage 2000:ta suunniteltaessa.
Versiot > Mirage IIIE

Rynnäkkömalli Mirage IIIE:n prototyyppi lensi ensi kerran 1. huhtikuuta 1961. Torjuntahävittäjästä se erosi etuosasta 300 mm jatketulla rungolla, joka sisälsi avioniikkalaitteistoa. Pidennys lisäsi myös marginaalisesti polttoaineen määrää ja toimintasädettä. Osa koneista varustettiin Marconin jatkuvapulssisella dopplernavigointitutkalla ja Thompson-CSF Cyrano II -kaksitoimisella ilma/maavalvontatutkalla sekä tutkavaroittimella. Ensimmäinen IIIE toimitettiin tammikuussa 1964 ja Ranskan ilmavoimat sai lopulta kaikkiaan 192 konetta. Kokonaisuudessa koneita rakennettiin 523 kappaletta.
Tiedustelumalli Mirage IIIR käytti IIIE:n runkoa ja IIIC:n avioniikkaa. Tutkan tilalla sen nokassa oli viisi OMERA-kameraa. Ranskan ilmavoimat osti 50 konetta, sekä 20 Mirage IIIRD -mallia, joissa oli IIIE:n avioniikka ja dopplertutka.
Käyttö

Mirage IIIC-koneita ostivat Israel, Etelä-Afrikka ja Sveitsi. Israelin ilmavoimien saavutettua tusinoittain pudotuksia Mirage IIICJ -koneillaan Syyrian ilmavoimien MiG-17:ista ja MiG-21:ista ja murskavoiton kuuden päivän sodassa kesäkuussa 1967, Mirage III:n maine ja halpa hinta tekivät siitä myyntimenestyksen.
Mirage IIIB:n vientimallien nimet olivat: Argentiinan nimeltään IIIA; Brasilian IIIDBR ja IIIDBR-2; Israelin IIIBJ; Libanonin IIIDL; Pakistanin IIIDP; Etelä-Afrikan IIIBZ, IIIDZ ja IIID2Z; Espanjan IIIDE; Sveitsin IIIBS ja IIIDS ja Venezuelan IIIDV. Osa asiakkaista hankki kaksipaikkaisia Mirage IIIBE-koneita Mirage IIID:n nimellä. Näihin ostajiin kuuluivat Abu Dhabi, Argentiina, Australia, Belgia, Brasilia, Chile, Kolumbia, Egypti, Gabon, Libya, Pakistan, Peru, Espanja, Sveitsi, Venezuela ja Zaire, joista Australia ja Belgia kokosivat itse koneensa.
Mirage IIIE -mallin rynnäkkökoneita myytiin Argentiinaan, Brasiliaan, Libanoniin, Pakistaniin, Etelä-Afrikkaan, Espanjaan ja Venezuelaan. Koneet varusteltiin ostajan mieltymysten mukaan, esimerkiksi Pakistanin Mirage 5PA3 Thompson-CSF Agave -tutkalla Exocet-ohjusten ampumista varten. Australia ja Sveitsi rakensivat koneita lisenssillä. Eräs muunnoksista oli pystysuoraan nouseva Mirage IIIV, jota valmistettiin 1960-luvulla Naton tarpeisiin pohjautuen. Toisen prototyypin tuho onnettomuudessa kuitenkin katkaisi ohjelman. Siinä kehitettyä tekniikkaa käytettiin kuitenkin myöhemmin Mirage F1 -koneessa.
Mirage III oli vahva ehdokas hankittavaksi Suomen Ilmavoimille 1960-luvulla. Sen hankintaa puolsivat hyvä suorituskyky ja ohjattavuus sekä liikehtimiskyky. Koneen toiminta-aika oli sopiva Suomen olosuhteisiin ja riittävä koulutukseen. Ranska oli myös valmis myymään koneeseen ohjusaseistuksen, mikä oli oleellista uskottavalle ilmapuolustukselle. Koelentojen yhteydessä Lauri Pekurista tuli ensimmäinen suomalainen lentäjä, joka rikkoi kaksinkertaisen äänen-nopeuden rajan. Suunnitelma ei toteutunut Neuvostoliiton tarjotessa yllättävästi MiG-21 hävittäjää.
Käyttö > Australia

Yksi Mirage IIIA koneista varustettiin Rolls-Royce Avon 67 -moottorilla Australian ilmavoimien (RAAF) valintakokeita varten ja se sai mallinimen Mirage IIIO. Moottoriratkaisu ei kuitenkaan päässyt sarjavalmistukseen. Australia rakensi 48 Mirage IIIO(F) -torjuntahävittäjää kahden Dassaultin kokoaman lisäksi ja 50 IIIO(A) -rynnäkkökonetta, jotka olivat käytössä vuoteen 1988. Kaikki torjuntahävittäjät muunnettiin 1967–1979 rynnäkkökoneiksi. Loput 50 konetta myytiin Pakistaniin 1990.
Käyttö > Sveitsi

Sveitsi osti yhden Mirage IIIC -koneen ja rakensi 36 IIIS-mallia torjuntahävittäjäksi Hughes TARAN-18 -tutkalla Hughesin AIM-4 Falconin käyttöä varten.
Ensimmäinen kahdeksastatoista Sveitsin tilaamista Mirage IIIRS -tiedustelukoneista saapui 4. elokuuta 1965 suoraan Dassaultin tehtaalta. Loput seitsemäntoista koottiin Emmenissä. Vuonna 1994 ISMA-hankkeessa koneisiin asennettiin canardit, uudet tutkavaroittimet, suojaheitteet, uudet heittoistuimet, paranneltu avioniikka sekä infrapunakamerat. Koneet poistettiin palveluksesta 17. joulukuuta 2003 Dübendorfissa. Koneilla oli lennetty yhteensä 55 000 tuntia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
http://www.fighter-planes.com/info/mir3.htm (Arkistoitu – Internet Archive)
http://www.fas.org/man/dod-101/sys/ac/row/mirage-5.htm
http://www.aerospaceweb.org/aircraft/fighter/mirage3/
http://www.vectorsite.net/avmir3.html
http://www.dassault-aviation.com/passion/gb/dassault_a_a_z/histoire_aviation/1945_1965/1945_1965_b.cfm
Hallen Hävittäjäsivut/Mirage III (Arkistoitu – Internet Archive)(suomeksi)
Australian ilmavoimien RAAF:n Mirage III
Preston Lacy

| Preston Lacy |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. elokuuta 1969 (ikä 55) Carthage, Missouri, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Preston Lacy (s. 14. elokuuta 1969 Carthage, Missouri) on mukana Jackassissä, jossa hänet nähdään yleensä jahtaamassa Wee-Mania. Preston kärsii vaikeasta ylipainosta.
Aiheesta muualla

Preston Lacy Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| n k Jackass |
| --- | --- |
 Johnny Knoxville  Bam Margera  Chris Pontius  Dave England  Steve-O  Ryan Dunn  Brandon DiCamillo  Ehren McGhehey  Preston Lacy  Jason "Wee-Man" Acuña 
Elokuvat:  Jackass: The Movie  Jackass: Number Two  Jackass 2.5  Jackass 3D  Jackass 3.5  Jackass esittää: Paha pappa  Jackass Forever 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Chris Pontius

| Chris Pontius |
| --- | --- |
 Chris Pontius Jackass 3D:n ensi-illassa Lontoossa 2010.
Henkilötiedot
Syntynyt: 16. heinäkuuta 1974 (ikä 50) Pasadena, Kalifornia, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Siviilisääty:  eronnut
Muut tiedot
Lempinimet:  Party Boy
Christopher Andrew ”Chris” Pontius (s. 16. heinäkuuta 1974 Pasadena, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli mukana Jackassissä ja Jackass: The Moviessa. Nykyään hän on mukana Wildboyzissa Steve-O:n kanssa. Pontiuksen tunnetuin henkilöhahmo on ”Party Boy”. Muita henkilöhahmoja ovat ”Chief Roberts”, ”Trash Boy” ja ”Bunny The Lifeguard”.
Aiheesta muualla

Fanisivu (englanniksi)
Chris Pontius Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| n k Jackass |
| --- | --- |
 Johnny Knoxville  Bam Margera  Chris Pontius  Dave England  Steve-O  Ryan Dunn  Brandon DiCamillo  Ehren McGhehey  Preston Lacy  Jason "Wee-Man" Acuña 
Elokuvat:  Jackass: The Movie  Jackass: Number Two  Jackass 2.5  Jackass 3D  Jackass 3.5  Jackass esittää: Paha pappa  Jackass Forever 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Yhdysvallat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet
Jossain

| ”Jossain / Ruusu” Merja Rantamäki |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Julkaistu: 1977
 Formaatti: 7" vinyylisingle
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 02.53
 Levy-yhtiö: Decca
Ääninäyte
Alle 10%:n näyte kappaleesta.
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Jossain on laulaja Merja Rantamäen singlejulkaisu vuodelta 1977. Säestävää orkesteria johtaa Nacke Johansson. Kappale on mukana myös Rantamäen ensimmäisellä, vuonna 1977 julkaistulla albumilla Mä mistä löytäisin sen laulun.
Laulun säveltäjä on Bert Östlund, ympäristön pilaantumiseen liittyvän suomenkielisen sanoituksen on tehnyt Juha Vainio, ja sovitus on Nacke Johanssonin. Laulun ruotsin- ja englanninkieliset nimet ovat "Det gör detsamma" ja "Paper Town".
Singlen on julkaissut Finnlevy Decca-levymerkillä, ja singlen kaupallinen tunnus SD 5845. Musiikkikustantaja on Fazer ja kappaleen kesto 2:53. Vinyylisinglejä on valmistettu Suomessa.
tänään mustui jo kukka lumpeen 

öljyläikässä kuikan näin 

aika kohta on mennyt umpeen 

itket pieni ystäväin 
(Juha Vainion sanoitusta)