stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sallan ja Miron matka maailman ympäri
Historia

Salla ja Miro tutustuivat netissä kuunnellessaan toistensa musiikkia, eivätkä tavanneet ennen kuin Miro oli lähdössä Vamma-yhtyeensä kanssa mökillensä äänittämään, ja Salla lupautui matkalle kokiksi. Sallan ja Miron matka maailman ympäri -bändi syntyi kuitenkin vasta pari vuotta myöhemmin, toukokuussa 2011, jäsenien edellisten bändien hajottua. Vuosi bändin perustamisen jälkeen, toukokuussa 2012, yhtye julkaisi Ääriviivat -nimisen EP:n rajoitettuna painoksena ja se myytiin kesän aikana loppuun. Yhtye pääsi tällöin myös YleX:n Kellariin, jossa EP:ltä nostettiin radiosoittoon kappale ”Leikitään”.
Sallan ja Miron matka maailman ympäri osallistui myös Ääriviivat -EP:n tienoilla Rock SM-kilpailuun, jossa he pääsivät semifinaaleihin, mutta vetäytyivät kilpailusta tehtyään elokuussa 2012 levytyssopimuksen Suomen Musiikin kanssa. Yhtyeen ensimmäinen kaupallinen single ”Älä tartu mun siipiini” julkaistiin 14. joulukuuta 2012, mutta sai radioensisoittonsa jo 12. joulukuuta YleX:llä, jolloin Salla ja Miro antoivat myös ensimmäisen radiohaastattelunsa. Kappale voitti tällöin myös YleX:n Himopuntari -äänestyksen PMMP:n ”Pahvinaamari” -singleä vastaan.
Yhtyeen esikoisalbumia odotettiin julkaistavaksi vuoden 2013 aikana, mutta se viivästyi muun muassa uudelleen äänitettyjen rumpuraitojen vuoksi. Albumi julkaistiin lopulta 11. huhtikuuta 2014.
Yhtye julkaisi toisen studioalbuminsa <3 21. elokuuta 2015. Samana vuonna Salla vieraili laulusolistina Tiisu-yhtyeen kappaleella ”Virtaset”.
4. marraskuuta 2015 yhtye tiedotti lopettavansa toimintansa vielä saman vuoden joulukuussa, sillä yhtyeen perustajajäsenet Salla-Marja ja Miro eivät löytäneet enää yhteistä visiota yhtyeelle.
13. joulukuuta 2017 Miro ja veljensä Aarni julkaisivat uuden Matka maailman ympäri -yhtyeensä kanssa ensimmäisen singlen, "Ei mikään palaa ennalleen".
Jäsenet

Salla-Marja Hätinen - laulu
Miro Palokallio - kitara, piano, syntetisaattorit, kellopeli, melodica, mandoliini, ukulele, perkussiot ja taustalaulu
Aku Rouhe - basso (sekä keikoilla taustalaulu)
Aarni Palokallio - rummut ja syntetisaattori
sekä keikoilla Ville Viitanen - kitara
Diskografia > Albumit

| Nimi | Julkaisutiedot | Lista> Albumilista | Myynti |
| --- | --- | --- | --- |
| Tarinoita |  Julkaistu: 11. huhtikuuta 2014  Formaatti: CD / Digitaalinen  Levy-yhtiö: Suomen Musiikki | #48  | – |
| <3 |  Julkaistu: 21. elokuuta 2015  Formaatti: CD / Digitaalinen  Levy-yhtiö: Suomen Musiikki | #34  | – |
Diskografia > Singlet

| Vuosi | Single | Latauslista | Singlelista | Radiolista | Albumi |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012 | ”Eksyksissä” | – | – | – | (ei albumi) |
| 2012 | ”Älä tartu mun siipiini” | – | – | – | Tarinoita |
| 2013 | ”Tarinoita” | – | – | – | Tarinoita |
| 2013 | ”Palataan asiaan” | – | – | – | Tarinoita |
| 2014 | ”Peili” (mukana Mira Luoti) | – | – | – | Tarinoita |
| 2014 | ”Mitä ikinä haluat” | – | – | – | Tarinoita |
| 2015 | ”Talvi” | – | – | – | <3 |
| 2015 | ”Apua apua!” | – | – | – | <3 |
| 2015 | ”Rakastat mua paremmin” | – | – | 53  | <3 |
Diskografia > EP:t

Ääriviivat (omakustanne, 2012)
Aiheesta muualla

Yhtyeen Facebook-sivu
Yhtyeen blogi (Arkistoitu – Internet Archive)
Yhtyeen artistisivu YleX-sivustolla
Veera-myrsky

Veera-myrsky oli ukkosmyrsky, joka iski Suomeen Veeran päivänä, 4. elokuuta 2010. Voimakas ukkosrintama syntyi Pirkanmaalla ja kulki iltapäivän ja illan aikana Keski-Suomen, Pohjois-Savon, Kainuun ja Koillismaan yli. Toinen ukkosrintama kulki itäiseltä Suomenlahdelta kohti Vienan Karjalaa. Ilmatieteen laitos mittasi päivän aikana yli 23 000 maahan iskenyttä salamaa: salamoinnin suhteen kyseessä oli vuosikymmenen siihenastisesti rajuin ukkosmyrsky. Ennätys tosin ylitettiin jo elokuun 8. päivänä, jolloin Sylvi-myrsky raivosi länsirannikolla.
Pirkanmaalla salamat sytyttivät ainakin kuusi tulipaloa ja myrskytuuli katkoi puita maanteille. Paikoin vesi tulvi kadulle. Kukaan ei tiettävästi kuitenkaan loukkaantunut. Toisin kävi Keski-Suomessa Uuraisilla, jossa kolme ihmistä loukkaantui, kun myrsky tuhosi karavaanareiden käytössä olleen Hietasaaren leirintäalueen. Rytäkässä tuhoutui pelastusviranomaisten mukaan vähintään 50 asuntovaunua. Metsää kaatui noin 4–5 hehtaarin verran; kunnanjohtajan mukaan tuhoutuneessa metsässä oli monta sataa vuotta vanhoja petäjiä. Pohjois-Karjalassa oli pahimmillaan 15 000 kotitaloutta ilman sähköä myrskyn runneltua sähkölinjoja. Myös matkapuhelinverkko kärsi toimintahäiriöistä myrskyn takia. Henkilövahinkoja ei tiettävästi aiheutunut.
Vuoden 2010 hellekesä päättyi kaikkiaan neljään huomattavaan rajuilmaan: Asta- ja Veera-myrskyjen lisäksi tuhoa aiheuttivat myös Lahja- ja Sylvi-myrskyt.
Viktor Grišin

Viktor Vasiljevits Grišin (18. syyskuuta 1914 – 25. tammikuuta 1992) oli neuvostoliittolainen kommunistipoliitikko ja politbyroon jäsen.
Grišin oli rautatietyöläisen poika ja kotoisin Serpuhovista Moskovan eteläpuolelta, jossa hän työskenteli rautatieinsinöörinä 1930-luvulla ennen poliittisen uransa alkua. Hän nousi keskuskomiteaan 1952 ja politbyroon varajäseneksi 1961 ja täysjäseneksi 1971.
Hänet tunnettiin kovan linjan kommunistina ja toimi kommunistipuolueen johtajana Moskovassa vuosina 1967–1985. Grišin hävisi Neuvostoliiton pääsihteerin valinnassa vuonna 1982 Juri Andropoville. Hän pakotti vakavasti sairaan Konstantin Tšernenkon äänestämään vaaleissa syksyllä 1984[lähde? ]. Gorbatšov erotti Grišinin asemastaan Moskovan puoluejohtajana vuonna 1985, ja nimitti hänen tilalleen Boris Jeltsinin, sekä politbyroosta seuraavana vuonna. Kansanedustajana hän jatkoi vuoteen 1987 asti.
Samuraimiekka (elokuva)

| Samuraimiekka> 椿三十郎   Tsubaki Sanjūrō |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Akira Kurosawa
Käsikirjoittaja:   Ryuzo Kikushima  Akira Kurosawa 
Perustuu:  Shugoro Yamamoto, romaani.
Tuottaja:   Ryuzo Kikushima  Tomoyuki Tanaka 
Säveltäjä:  Masaru Sato
Kuvaaja:   Fukuzo Koizumi  Takao Saito 
Leikkaaja:  Reiko Kaneko
Pääosat:   Toshirō Mifune  Tatsuya Nakadai  Yûzô Kayama 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Japani
Tuotantoyhtiö:   Toho  Kurosawa Productions 
Levittäjä:  Tōhō Netflix
Ensi-ilta:  1961
Kesto:  96 min
Alkuperäiskieli:  japani
Edeltäjä:  Yojimbo – onnensoturi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Samuraimiekka (jap. 椿三十郎, Tsubaki Sanjūrō) on japanilainen elokuva vuodelta 1960. Akira Kurosawan ohjaama elokuva on jatkoa elokuvalle Yojimbo – onnensoturi ja kertoo samasta roninista, isännättömästä samuraista. Nyt hän avustaa kahta herkkää ylhäisönaista ja yhdeksää amatööritaistelijaa. Elokuvassa on toimintaa ja huumoria, ja se on vähemmän synkkä kuin edeltäjänsä.
Elokuvaa on tyyliltään verrattu lännenelokuviin.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Samuraimiekan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Toshiro Mifune  | … |  Sanjuro Tsubaki   |
|  Tatsuya Nakadai  | … |  Hanbei Murato   |
|  Keiju Kobayashi  | … |  vakooja   |
|  Yuzo Kayama  | … |  Iiro Izaka   |
|  Takashi Shimura  | … |  Kurofuji   |
Lähde:
Aiheesta muualla

Tsubaki Sanjuro Variety.  31.12.1961. Viitattu 21.4.2021. (englanniksi)
Schilling, Mark: 'Tsubaki Sanjuro' The Japan Times.  7.12.2007. Viitattu 21.4.2021. (englanniksi)
Tsubaki Sanjuro (1962) British Film Institute – BFI. Viitattu 21.4.2021. (englanniksi)
Sandra Hagman

| Sandra Pauliina Hagman> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1982 Savonlinna, Suomi
Ammatti:  historian tutkija, sosiaalityöntekijä, opettaja, tietokirjailija
Lapset:  2001, 2005 ja 2019
Muut tiedot
Koulutus: Doctor of History and Civilization 2014, Yhteiskuntatieteiden maisteri 2008, Yhteiskuntatieteiden maisteri 2016, Ammatillinen opettaja 2020
Merkittävät teokset: Seven queer brothers 2014, Seitsemän kummaa veljestä 2016
Sandra Pauliina Hagman (s. 15. maaliskuuta 1982 Savonlinna) on suomalainen historioitsija, tietokirjailija, yhteiskuntatieteilijä, sosiaalityöntekijä, opettaja ja Helsingin kuntapoliitikko. Hänet tunnetaan työstään seksuaalivähemmistöjen ja maahanmuuttajien aseman parantamiseksi.
Tutkimus

Sandra Hagman on väitellyt suomalaisen homoseksuaalisuuden historiasta European University Institutessa Firenzessä vuonna 2014. Tutkimus Seven Queer Brothers, Narratives of Male Same Sex Relations from Modernizing Finland 1894-1971 sai kansallisesti paljon huomiota.  Väitöksessä osoitettiin ettei miesten välistä halua nähty sotia edeltävässä Suomessa ongelmana ja ettei satunnaiseen miesten väliseen seksiin tarvinnut liittyä homoseksuaalista identiteettiä. Lisäksi Hagman on tutkinut seksuaali- ja sukupuolivähemmistö-järjestöjen aktivismin mahdollisuuksia Tansaniassa ja traumatisoituneiden pakolaislasten ja -nuorten hoitoa Suomessa.
Hagman on kirjoittanut historia-tietokirjan Seitsemän kummaa veljestä, kertomuksia suomalaisen homoseksuaalisuuden historiasta (Gaudeamus 2016) . Teos voitti QX Kunniapalkinnon QX Gay Gaalassa vuonna 2017. Gaalan jälkeen Hagman puolusti voimakkaasti Tuure Boeliuksen nimitystä vuoden homoksi. Hagman on esiintynyt usein mediassa puhumassa seksuaalivähemmistöihin liittyvistä kysymyksistä. Hagman on käsikirjoittanut Kansallismuseon Hämeenlinnan vankilamuseon Miehimyssellin, jossa yhdessä vankilasellissä kerrotaan homoseksuaalisuuden kriminalisoinnin historiasta.
Koulutus ja työ

Historian tohtoriksi Hagman väitteli vuonna 2014 European University Institutesta. Tätä ennen hän opiskeli Joensuun yliopistossa yhteiskuntatieteiden maisteriksi pääaineenaan yhteiskuntapolitiikka vuonna 2008. Erasmus-vaihto-opinnot hän suoritti Università degli studi di Firenzessä vuonna 2008. Lisäksi Hagman on kouluttautunut sosiaalityöntekijäksi Itä-Suomen yliopistossa vuonna 2016 ja ammatilliseksi opettajaksi Haaga-Helia ammattikorkeakoulussa vuonna 2020. Hagman on myös kouluttautunut lasten edunvalvojaksi lastensuojelu- ja rikosprosesseissa Kaakkois-Suomen ammattikorkeakoulu XAMK:ssa vuonna 2020.
Sosiaalityössä Hagman on profiloitunut erityisesti lasten ja maanhanmuuttajien oikeuksien puolustajaksi. Sosiaalityötä Hagman on tehnyt alaikäisten turvapaikanhakijoiden, traumatisoituneiden kiintiöpakolaisten, paperittomien ja lastensuojelulasten kanssa. Hagman on kehittänyt yksin alaikäisinä tulleille turvapaikanhakijoille kummiperhetoimintaa ja toiminut yksityismajoittajana. Maahanmuuttoon liittyvät kysymykset ovat näkyneet myös hänen poliittisessa aktiivisuudessa. Lisäksi Hagman on sosiaalialan tuntiopettaja Laurea-ammattikorkeakoulussa.
Politiikka

Hagman valittiin Helsingin kaupunginvaltuuston varavaltuutetuksi Vasemmistoliiton listalta vuoden 2017 kuntavaaleissa. Hän sai 570 ääntä. Hagman on toiminut vuodesta 2017 myös Helsingin sosiaali- ja terveyslautakunnan varajäsenenä.
Aiemmin Hagman on valittu Vasemmistoliiton listalta Joensuun kaupunginvaltuuston varavaltuutetuksi vuonna 2005 ja vuonna 2007 hän nousi varsinaiseksi valtuutetuksi. Lisäksi Hagman toimi Joensuun sosiaali- ja terveyslautakunnan varajäsenenä ja sen jaoston jäsenenä 2005-2007. Yliopistopolitiikassa Hagman oli aktiivinen vuosina 2003-2005 ollen Joensuun yliopiston ylioppilaskunnan edustajiston ja -hallituksen jäsenenä ja Joensuun yliopiston hallituksen opiskelijajäsenenä.
Elämä

Hagman on avoimesti kertonut syntyneensä Imatran ensikodissa. Hagman itse sai ensimmäisen lapsensa 19-vuotiaana (seuraavat 2005 ja 2019). Hagman on painottanut hyvinvointivaltion merkitystä hänen ja perheensä elämässä. Hagman asui pikkulapsuutensa Imatralla, Savonlinnassa ja Jyväskylässä. Ollessaan 10-vuotias, hän muutti Joensuuhun.  Ylioppilaaksi Hagman kirjoitti vuonna 2001 Joensuun lyseon lukiosta ja aloitti yhteiskuntapolitiikan opinnot Joensuun yliopistossa. Vuonna 2007 Hagman muutti perheineen Firenzeen Italiaan ensin Erasmus-vaihtoon ja sitten väitörkirjatutkijaksi. Vuonna 2012 Hagman palasi Suomeen, Helsinkiin. Helsingissä Hagman asuu perheineen Länsi-Pasilassa.
Ensimmäiset kirjalliset ansionsa Hagman osoitti voitettuaan 12-vuotiaana Sadun päivän kirjoituskilpailun (nykyisin Napero Finlandia) kahdessa sarjassa sadullaan Tarina lihavasta hiiriperheestä. Satu julkaistiin teoksessa Sadun päivä vuonna 1996. Pikku Kakkonen teki Hagmanin sadusta animaation vuonna 1997.
Viljami Huumo

Tuomas Viljami Huumo (1. marraskuuta 1926 Nurmo – 13. toukokuuta 1995 Vantaa) oli suomalainen yritysjohtaja, joka sai teollisuusneuvoksen arvonimen.
Huumon vanhemmat olivat maanviljelijä Tuomas Huumo ja Maria Tiisjärvi ja puoliso vuodesta 1952 kansakoulunopettaja Tellervo Susanna Latvala. Huumo toimi 1950-luvulla useissa eri Maalaisliiton tehtävissä, kuten Maaseudun Nuorten Liiton järjestösihteerinä ja kolmen Maalaisliiton piirin toiminnanjohtajana Etelä-Pohjanmaalla. Kirjapainoyhtiö Maakunnan palvelukseen Joensuuhun hän tuli toimitusjohtajaksi 1954 ja oli siinä tehtävässä neljännesvuosisadan ajan. Huumon johtamasta yhtiöstä tuli monipuolinen lehti-, kustannus- ja painotalo, jolla oli yli sata työntekijää jo 1960-luvun lopulla. Yhtiö perusti 1970-luvun lopussa myös elintarviketeollisuuden pakkauksia valmistavan tuotantolaitoksen, joka oli muun muassa johtava kuumasaumattavien alumiinikansien valmistaja Suomessa. Kirjapainon tytäryhtiö Maakunnan Kustannus työllisti puolestaan samaan aikaan yli kaksisataa henkilöä. Huumo, jolla oli runsaasti alansa ja alueellisia luottamustoimia, oli myös perustamassa matkailuyrityksiä Karjalan Matkailu ja Karelia Export ja toimi niiden hallinnossa. Hän sai teollisuusneuvoksen arvonimen vuonna 1978, eläkkeelle hän jäi vuonna 1980.
Shelter (Blaken albumi)

| Shelter Blake |
| --- | --- | --- |

Cover-albumin tiedot
 Julkaistu: 15. elokuuta 2011
 Tuottaja(t): Aaro Seppovaara
 Tyylilaji: stoner metal
 Levy-yhtiö: Hype
Blaken muut julkaisut
| Haze Parade 2010 | Shelter 2011 | Taste of Voodoo 2013 |
Shelter on suomalaisen stoner metal -yhtyeen Blaken cover-albumi. Se julkaistiin vuonna 2011 levymerkillä Hype Records.
Albumi julkaistiin juhlistamaan yhtyeen 10-vuotista taivalta.
Kappaleet

The Wizard – 5.19 (Black Sabbath -cover)
Move Over – 4.09 (Janis Joplin -cover)
Beggar's Farm – 3.28 (Jethro Tull -cover)
War Pigs – 8.19 (Black Sabbath -cover)
Stand for the Fire Demon – 4.48 (Roky Erickson -cover)
Demon's Eye – 4.35 (Deep Purple -cover)
Let There Be Rock – 5.15 (AC/DC -cover)
Melancholy Man – 5.06 (Moody Blues -cover)
Bloodtrails – 3.34
Kokoonpano

Aaro Seppovaara – laulu, kitara
Sami Hassinen – kitara
Antero Aunesluoma – bassokitara
Kari "Korak" Reini – rummut
Arvostelut

Desibeli.net:
Imperiumi: 8½/10
V2.fi:
Aiheesta muualla

Shelter (Blaken albumi) Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Shelter (Blaken albumi) Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Viktor Granholm

| Viktor Granholm> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. huhtikuuta 1997 (ikä 27) Bærum, Norja
Kansalaisuus:   Norja
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  hyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  182 cm
Paino:  85 kg
Seura
Seura:  SaiPa
Sarja:  SM-liiga
Pelinumero:  59
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2014–
Aik. seurat:   Frisk Asker (Norja)  Graz99ers (ICEHL)  Östersund (Allsv.) 
Viktor Granholm (s. 30. huhtikuuta 1997 Bærum) on norjalainen jääkiekkoilija, joka pelaa jääkiekon SM-liigajoukkue SaiPassa. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä ja hän laukoo oikealta.
Granholm on Frisk Askerin kasvatti. Hän pelasi joukkueessa vuoteen 2022 asti, jolloin siirtyi ICE Hockey Leaguen itävaltalaiseen Graz99ersiin. Yhden kauden jälkeen hän siirtyi ruotsalaiseen Östersundiin, josta hän siirtyi edelleen SaiPaan kaudeksi 2024–2025.
Vana Tallinn

| Vana Tallinn |
| --- | --- |

Tyyppi:  Likööri
Valmistaja:  Liviko
Alkuperä:   Viro
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vana Tallinn ("Vanha Tallinna") on Liviko-yhtiön valmistama virolainen likööri. Se on alkoholipitoisuudeltaan 40, 45 tai 50 tilavuusprosenttia, mutta saatavilla on myös mietoja (16 %) kermaliköörejä.
Aiheesta muualla

Vana Tallinn -liköörit Livikon sivuilla
Renault 40CV

| Renault 40CV |
| --- | --- |

Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Boulogne-Billancourt, Ranska
Valmistaja:  Société des Automobiles Renault
Valmistusvuodet:  1911–1928
Tuotantomäärä:  n. 1100 kpl
Korimalli:  Touring, berline, cabriolet, landaulet
Luokka:  Suuri auto
Edeltäjä:  Renault Type BH
Seuraaja:  Renault Reinastella
Tekniset tiedot
Moottori:  6-sylinterinen rivimoottori
Iskutilavuus:  9500 cm³ (1908–1909) 7540 cm³ (1909–1920)  9121 cm³
Polttoaine:  Bensiini
40CV oli ranskalaisen ajoneuvovalmistaja Société des Automobiles Renault’n vuosina 1911–1928 valmistama suurikokoinen henkilöauto. Autosta valmistettiin historiansa aikana useita eri versioita, jotka on nimetty kaksiosaista kirjainmerkintää käyttäen.
Mallin historia > Yleistä

Mallinimi Renault 40CV ei viittaa johonkin tarkasti määriteltyyn malliin, mutta tämän nimen alle luokitelluille autoille on yhteinen piirre se, että ne edustivat valmistajansa malliston yläpäätä 1900-luvun toisella ja kolmannella vuosikymmenellä. Valmistushistoriansa aikana eri 40CV-malleja oli kaikkiaan kymmenkunta ja uuden mallin esittely saattoi tapahtua nopeimmillaan jopa vuoden sisällä edeltävän mallin valmistuksen aloittamisesta. Toisinaan malliversioiden väliset erot ovat ulkoisesti huomaamattomia ja keskittyvät lähinnä tekniselle puolelle, toisinaan taas kahden perättäisen mallin välinen ero on selvästi nähtävissä. Tämä liittyy hyvin läheisesti auto- ja moottoritekniikan yleiseen kehitykseen, joka tuolloin, autoilun alkuvuosikymmeninä, eteni valtavin harppauksin. Nimi 40CV tarkoittaa automallin moottorin laskennallisten verohevosvoimien määrää ja usein ei moottorin todellista tehoa tiedetä tai tämä tieto on hävinnyt.
Seuraavissa kappaleissa käsitellään 40CV-versioita niiden kronologisessa esittelyjärjestyksessään.
40CV ennen I maailmansotaa

Ennen ensimmäistä maailmansotaa Renault valmisti malleja, joiden suora jälkeläinen 40 CV -perhe on. Edeltänyt Type BH sai osakseen kevyitä päivityksiä, mutta mallin pääpiirteet ja moottori siirtyivät uuteen malliin lähes muuttumattomina.
40CV ennen I maailmansotaa > Type CG (1911–1913)

Type CG oli ensimmäinen 40CV ja se esiteltiin 2.–18. joulukuuta 1910 pidetyssä Pariisin autonäyttelyssä. Mallin myynti alkoi 19. päivänä tammikuuta vuonna 1911. Erot edeltäneeseen BH-malliin olivat enemmänkin teknisten ratkaisujen kehityksiä ja liittyivät moottorin voiteluun, jonka kuljettajan sijasta hoiti nyt moottorin sisäinen öljypumppu, voimansiirron välityssuhteisiin ja jarrurumpujen kokoon. Moottorina käytettiin samaa 7536 cm³:n kuusisylinteristä rivimoottoria kuin edeltäneessä Type BH:ssa, mutta moottorin teho oli pudotettu lukemaan 40 CV @ 1200 r/min, aiemman 50 CV @ 1000 r/min sijaan. Moottorin rakenteena oli kolme peräkkäistä, kaksisylinteristä lohkoa ja sen kehittämä voima välitettiin neliportaisen vaihteiston kautta kardaaniakselin avulla taka-akselille. Rakenne oli tuohon aikaan hyvin edistyksellinen, koska monet valmistajat käyttivät voiman siirtoon vielä hihnoja tai ketjuvetoa.
Type CG:n akseliväli oli 3,6 metriä ja alustan myyntihinta oli omana aikanaan 21 000 Ranskan frangia.
Vuoden 1913 alussa mallin moottoritehoa jouduttiin pudottamaan rajusti. Syynä tähän oli Ranskan hallituksen määräys, joka oli tullut voimaan 15. joulukuuta 1912. Type CG:n teho pudotettiin 31 CV:hen, muutoin moottoriin ei tehty muutoksia ja kolmelohkoinen rivikuutonen jatkoi elämäänsä seuraaviin malliversioihin. Samassa yhteydessä mallin akseliväli kasvoi 3,9 metriin.
Type CG:n ominaisuuksista kertoo jotain se, että malli kilpaili samoista ostajista Rolls-Royce Silver Ghostin kanssa. Tämän hintaluokan autoissa eräs insinöörien tavoitteista oli värinätön ja mekaanisesti äänetön käynti ja molemmat valmistajat pyrkivät tähän mm. samankaltaista moottorirakennetta käyttämällä.  Type CG:n valmistus päättyi vuoden 1913 puolivälissä, 52:n valmistuneen yksilön jälkeen.
40CV ennen I maailmansotaa > Type DT (1913–1914)

Heinäkuun 25. päivänä vuonna 1913 Renault esitteli Type CG:n seuraajan, Type DT:n. Eroavaisuudet edeltäjään olivat nytkin mekaanisia ja ne koskivat muutoksia 4-portaisessa vaihteistossa ja välityssuhteissa, jarrurumpujen mitoissa ja sytytysjärjestelmässä, jossa matalajännitemagneetto oli korvattu pyörivällä ankkurilla varustetulla korkeajännitemagneetolla. 7,5-litraisen rivikuutosen tekniset mitat pysyvät ennallaan, poraus oli 100 mm ja iskunpituus 160 mm. Edeltäneen CG-mallin moottorimuutoksen myötä sen teho oli 31 CV @ 1200 r/min ja mallin huippunopeus oli 110 km/h.
Edeltäneen CG-mallin tavoin auton akseliväli oli 3,9 m. DT-mallia ehdittiin valmistaa vain 21 kappaletta, koska sen seuraaja tuli tuotantoon jo helmikuussa 1914.
40CV ennen I maailmansotaa > Type ES (1914–1916)

Helmikuun 21. päivänä vuonna 1914 markkinoille tuotiin malliversio Type ES. ES erosi edeltäneestä DT-mallista jälleen vaihteiston ja tasuspyörästön muuttuneiden välityssuhteiden osalta, mutta siinä oli lisäksi uusi kaasutin ja kuljettajan kannalta todellinen ylellisyysvaruste, ohjauspyörän kallistuksen säätö, todennäköisesti ensimmäisenä maailmassa.
Takajousituksessa oli siirrytty 3/4-elliptisestä lehtijousesta puolielliptisen lehtijousen käyttöön. Moottorina oli edelleen 7539 cm³:n kuusisylinterinen rivimoottori, mutta nyt alustan akseliväli oli lyhennetty 3,9 metristä 3,7 metriin.  Malli esiteltiin I maailmansodan aattona joten sen valmistusmäärä jäi ainoastaan 45 kappaleeseen.
40CV:n toinen aikakausi > Type HD (1919–1920)

Type HD tuotiin markkinoille 9. päivänä toukokuuta vuonna 1919. Tämä on ensimmäinen 40CV-malli, jota valmistettiin I maailmansodan jälkeen ja muutokset edeltäneeseen ES-malliin olivat hyvin vähäisiä. Tämä johtui osittain myös sodanjälkeisestä talouden tilasta; sotateollisuuden jäljiltä Renaultilla oli runsaasti tuotantokapasiteettia ja työvoimaa, mutta huikeisiin lukemiin karanneen inflaation takia vähän tilauksia tämän kokoluokan autoille. HD-malli sai uudet renkaat ja se varustettiin upouudella keksinnöllä: sähköstartilla. Lisäksi vaihteiston ja tasauspyörästön välityssuhteita muutettiin, joten suoritusarvot edeltäneen mallin kanssa eivät ole aivan identtiset. HD-mallia valmistetaan elokuuhun 1920 mennessä 72 kappaletta.
40CV:n toinen aikakausi > Type HF (1920–1921)

Elokuun 14. päivänä vuonna 1920 Renault tuo myyntiin Type HF:n, jonka on tarkoitus korvata HD, johon nähden, tällä kertaa, on huomattavia eroja, erityisesti teknisellä puolella.
Monen vuoden jälkeen suurimpaan malliin vaihtuu moottori, jonka iskutilavuus on nyt 9120 cm³. Uusi moottori on tehty vanhaa 7,5-litraista sylinterilohkoa hyödyntäen, porausta kasvattamalla. Moottorin todellinen maksimiteho on noin 100 hv:n tietämissä. Uuden kaasuttimen toimintaa oli parannettu ja takajousitusta kehitetty. Auton paino oli noussut, mutta kasvanut moottoriteho piti mallin huippunopeuden yli 100 km/h:ssa. HF-mallia valmistettiin toukokuuhun 1921 mennessä 35 kappaletta.
40CV:n toinen aikakausi > Mallit IR ja JP (1921–1923)

Type IR esiteltiin 3. toukokuuta vuonna 1921 ja muutokset olivat vähäisiä verrattuna HF-malliin. Ne koskivat ainoastaan välityssuhteiden ja jarrujen muutoksia. Kyseessä on kaikkein lyhimmän aikaa tuotannossa ollut 40CV, malli on vain kolme kuukautta markkinoilla. Mallia valmistuu vain seitsemän kappaletta.
4. elokuuta samana vuonna markkinoille tuodaan Type JP. JP oli varustettu uudella voimansiirron rakenteella, jossa kardaaniakseli oli sijoitettu vaihteiston ja takasillan toisiinsa yhdistävän putken sisään. Näin koko auton voimalinja oli yhtenäinen paketti. Pyörät olivat halkaisijaltaan pienemmät, aiemmin vain takapyöriin vaikuttanut jarrujärjestelmä voitiin valita myös etupyöriin vaikuttavana. Mallista oli kaksi versiota, Grand Tourisme-ja Sport, ne olivat vastaavasti kahdella eri akselivälillä, 4- ja 3,8 metriä. Vaikka Grand Tourisme -mallin moottori oli käytännössä sama kuin IR:n ja HF:n, Sport-version moottorin todellinen teho oli n. 130 hv. Grand Tourismen huippunopeus oli noin 115–120 km/h , kun taas Sportille ilmoitettiin 130 km/h huippunopeus. JP-mallia valmistettiin huhtikuuhun 1922 mennessä 35 yksilöä.