Taistelu Britanniasta
Osapuolet > Royal Air Force (RAF) > Ryhmitys ja taktiikka

Kuninkaallisten ilmavoimien (engl. Royal Air Force) Hävittäjäilmavoimia (engl. Fighter Command) komensi ilmamarsalkka sir Hugh Dowding, joka ryhmitti joukkonsa neljään rykmenttiin (engl. Group):
10. rykmentti: Lounais-Englannin puolustus.
11. rykemntti: Kaakkois-Englannin ja Lontoon puolustus. Päämaja Middlesexin Uxbridgessä.
12. rykmentti: Midlandsin ja Walesin puolustus. Päämaja Nottinghamshiren Watnallissa.
13. rykmentti: Pohjois-Englannin ja Skotlannin puolustus.
Saksalaisten päähyökkäys kohdistui 11. ja 12. rykmenttien alueelle. Rykmentit oli edelleen jaettu sektoreihin, joihin kuului päälentokenttä (sektoriasema) ja useita pienempiä lentokenttiä. Päämaja tiedotti sektorien esikuntia lähestyvistä saksalaismuodostelmista, jolloin lentokentiltä nousi koneita puolustamaan Britannian ilmatilaa. Vihollisen havaitsemisessa auttoi 30:n tutka-aseman ketju Chain Home, joka ulottui Land’s Endistä Newcastleen. Tuolloiset tutkat kykenivät havaitsemaan vain meren yllä lentäviä kohteita, joten rantaviivan ylittäneitä viholliskoneita havainnoivat erilliset ilmavalvontajoukot. Tutka- ja havaintoasemia, esikuntia ja lentotukikohtia yhdisti maalinjojen verkko, jonka avulla tieto havaituista viholliskoneista saatiin nopeasti eteenpäin ja torjuntahävittäjät ilmaan ennen vihollisen saapumista. Vapaaehtoisista naisista muodostettu Women’s Auxiliary Air Force (suom. Naisten avustavat ilmavoimat) auttoi viholliskoneiden seurannassa. Maajohtojärjestelmän ja Hävittäjäilmavoimien yhteistoimintaa oli harjoiteltu huolellisesti jo ennen kesää 1940. Tehokkaan varoitusjärjestelmän ansiosta saksalaiset eivät juuri koskaan onnistuneet yllättämään puolustajaa. Usein briteillä oli paikallinen ylivoima, vaikka Saksan ilmavoimilla olikin käytössään moninkertainen määrä koneita.
Kuninkaalliset ilmavoimat oli Dunkerquen ilmataisteluissa saanut kokemusta Saksan ilmavoimien kyvyistä. Spitfire kykeni tasaveroiseen taisteluun saksalaisten kanssa, eikä kummallakaan osapuolella ollut ilmeistä teknologista etulyöntiasemaa. Brittiläisten hävittäjälentäjien taktiikka sen sijaan osoittautui pahoin vanhentuneeksi. Perusmuodostelma oli kolmen koneen V-muodostelma eli vic, joita laivueessa oli neljä eli yhteensä 12 konetta. Vain etumainen kone tarkkaili vihollista siipimiesten keskittyessä muodostelman säilyttämiseen. Kun viholliskoneisiin saatiin näköyhteys, hävittäjämuodostelman johtaja huusi radioon ”Tally Ho!” ja lentäjät valmistautuivat tulittamaan. Pääkohteena pidettiin pommittajia, joiden kimppuun vicit hyökkäsivät perätysten. Taktiikka jätti hävittäjät pahoin alttiiksi pommittajia saattaneiden hävittäjien vastaiskuille. Ahdas muodostelma oli lentäjille suorastaan vaarallinen, sillä se altisti koneet yhteentörmäyksille. Brittilentäjät oppivatkin pian hajaantumaan taistelussa, ja ydinmuodostelman liepeille lisättiin kauempana lentäviä vicejä, joiden tehtävänä oli suojata muita. Uudistuksista huolimatta brittien taktiikka pysyi saksalaisia huonompana koko taistelun Britanniasta ajan. Jotkut lentäjät tosin kiersivät virallista sotaoppia ja siirtyivät taistelutilanteessa kolmen koneen muodostelmasta neljään, jota saksalaisetkin käyttivät.
Kuninkaallisten ilmavoimien tehokkuutta paransi kotimaataan puolustavien lentäjien vahva taistelutahto. Dowding ja 11. rykmentin komentaja kenraaliluutnantti Keith Park osasivat kuunnella alaisiaan ja olivat tarvittaessa valmiita sallimaan poikkeamat virallisesta taktiikasta. Molemmat nauttivat lentäjiensä parissa suurta kunnioitusta. Etulinjan yksiköitä kierrätettiin välillä hiljaisemmissa paikoissa, mikä antoi uupuneille joukoille mahdollisuuden levätä. Tarvittaessa RAF:n lentäjät voivat tehdä pakkolaskun ystävällismieliselle maaperälle, jolloin kone mahdollisesti voitiin vielä korjata. Koneistaan laskuvarjolla hypänneet brittilentäjät saattoivat nopeasti palata taisteluun uudella koneella, kun taas saksalaisille koneen vaurioituminen tai polttoaineen loppuminen merkitsi sekä lentäjän että koneen lopullista menetystä.