stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
London Bridge
Historia

Roomalaiset valloittivat Britannian keisari Claudiuksen johdolla vuonna 50. He rakensivat ensimmäisen sillan Thamesin yli lähelle nykyisen London Bridgen paikkaa noin vuonna 80. Aikojen kuluessa suunnilleen samalle paikalle on useita kertoja rakennettu uusi silta aikaisemman tuhouduttua tai tultua huonokuntoiseksi, ja keskiajalta lähtien sillasta on käytetty nimeä London Bridge. Perimätiedon mukaan erään paikalla olleista silloista olisi hävittänyt Norjan kruununprinssi Olavi, sittemmin Pyhä Olavi, vuonna 1014. On arveltu, että lastenlaulu ”London Bridge is Falling Down” viittaisi alkujaan tähän tapahtumaan, mutta todennäköisemmin se on peräisin paljon myöhemmältä ajalta.
Ennen Westminsterin sillan valmistumista vuonna 1750 London Bridge oli ainoa Thamesin yli Kingstonin itäpuolella johtanut silta. Tower Bridgen valmistumiseen vuonna 1893 saakka London Bridge oli Thamesin ylittäneistä silloista itäisin ja lähimpänä joen suuta.
Historia > ”Vanha” (keskiaikainen) London Bridge

Vuonna 1136 silloinen silta tuhoutui tulipalossa. Paikalle rakennettiin pian uusi silta, joka valmistui vuonna 1209. Silta oli 26 jalan eli noin kahdeksan metrin levyinen, mutta sen molemmilla reunoilla oli seitsemän jalan eli kahden metrin levyisiä rakennuksia. Näin ollen sillan keskellä ollut varsinainen kulkuväylä oli vain neljän metrin levyinen. Tämä silta oli käytössä yli 600 vuotta. Monine kauppakojuineen se oli vuosisatojen ajan paitsi kulkuväylä, myös tärkeä kauppapaikka, kunnes rakennukset sen reunoilta vuoteen 1763 mennessä purettiin. Vielä tämän jälkeenkin sitä pidettiin kuitenkin aivan liian kapeana.
Historia > ”Uusi” (1800-luvun) London Bridge

Vuonna 1799 pidettiin kilpailu uuden sillan suunnittelemiseksi. Uutta insinööri John Rennien suunnittelemaa siltaa päästiin kuitenkin rakentamaan vasta vuonna 1824. Rakennustyöt kestivät seitsemän vuotta, rakennuskustannukset olivat noin 2 000 000 puntaa, ja uusi silta otettiin käyttöön 1. elokuuta 1831. Se sijaitsi 180 jalkaa (noin 60 metriä) lännempänä kuin vanha silta, joka purettiin uuden valmistuttua.
Silta oli alkujaan 49 jalan (15 metrin) levyinen, mutta 1900-luvun alussa se levennettiin 65 jalan (20 metrin) levyiseksi. Levennystöiden yhteydessä tehtiin kuitenkin suunnitteluvirheitä, ja pian todettiin, että sillan itäinen reuna oli noin 10 senttiä alempana kuin läntinen. Tästä aiheutuneiden vaurioiden vuoksi silta oli lopulta korvattava uudella sillalla.
Vuonna 1967 Lontoon kaupunki päättikin rakentaa paikalle uuden sillan. Rennien suunnittelema vanha silta tarjottiin myytäväksi. Sen osti amerikkalainen öljyalan yrittäjä Robert P. McCulloch. Hänen toimeksiannostaan sillan kivet siirrettiin Arizonaan, Lake Havasu Cityyn, jossa niistä rakennettiin entisen London Bridgen näköinen silta. Uudessa paikassaan se valmistui vuonna 1971. Se johtaa paikalle rakennetun kanavan yli, ja sen ympärille on perustettu brittiläisaiheinen teemapuisto.
Historia > Nykyinen silta

Nykyisen sillan rakentaminen aloitettiin edellisen paikalle vuonna 1967. Se on aikaisempaa leveämpi. Rakennustöiden aikana liikenneyhteys joen yli oli käytössä koko ajan. Sen vuoksi uudesta sillasta rakennettiin ensin kaksi reunimmaista kaistaa ja vasta sitten purettiin vanha silta niiden välistä ja rakennettiin uuden sillan keskikaistat. Kuningatar Elisabet II avasi sillan lopullisesti 17. maaliskuuta 1973.
Kuvia

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
London Bridge 12.7.2008.
London Bridgen kyltti 12.7.2008.
London Bridgen teksti sillan alkupäässä 12.7.2008.
London Bridge, Claes Van Visscher tekemä kaiverrus vuodelta 1616. Etualalla Southwark Cathedral. Southwarkin puoleisessa päässä oli myös teloituspaikka, jossa näkyy teloitettujen rikollisten päitä.
London Bridge 1890-luvulla.
Kimmo Lotvonen

| Kimmo Lotvonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 11. tammikuuta 1976 (ikä 48) Oulu
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Kike
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  left (vasen)
Pituus:  194 cm
Paino:  104 kg
Pelinumero:  29
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1992–2011
Aik. seurat:  Lukko (SML) Kärpät (SML) Timrå IK (SEL) Leksands IF (SEL/Allsvenskan)
Kimmo Lotvonen (s. 11. tammikuuta 1976 Oulu) on uransa lopettanut suomalainen jääkiekkoilija, joka pelasi puolustajana. Lotvonen voitti kaksi Suomen mestaruutta Oulun Kärpissä.
Pelaajaura

Lotvosen kasvattaseura oli Oulun Kärpät jonka A-nuorissa hän pelasi 1992–1994. Kaudeksi 1994–1995 hän siirtyi Rauman Lukon A-nuoriin. Lotvonen pelasi Suomen juniorimaajoukkueissa U18 EM-kisoissa 1994 ja nuorten MM-kisoissa 1996. Lotvonen nousi Lukon SM-liigajoukkueeseen kaudella 1996–1997, jolloin joukkue saavutti pronssia. Seuraavalla kaudella Lukko oli kolmanneksi huonoin joukkue runkosarjassa, ja Lotvonen oli kauden lopussa lainalla I-divisioonan Jää-Kotkissa. Seuraavat neljä kautta hän jatkoi Lukossa.
Huhtikuussa 2001 tuli tieto, että Lotvonen palaisi kasvattajaseuraansa Kärppiin kahden vuoden sopimuksella. Kausi 2002–2003 päättyi hopeaan, Kärppien hävittyä finaaleissa Tapparalle. Seuraavalla kaudella Lotvonen pääsi juhlimaan Suomen mestaruutta, Kärppien voitettua finaaleissa TPS:n.
Hän allekirjoitti vielä kerran vuoden mittaisen sopimuksen Kärppien kanssa. Finaaliputki sai jatkoa kaudella 2004–2005, joka jäi viimeiseksi Kärpissä ja päättyi toiseen peräkkäiseen mestaruuteen. Lotvosen urasta Kärpistä muistetaan hänen useat loukkaantumiset.
Kaudeksi 2005–2006 Lotvonen siirtyi Elitserien-joukkue Leksands IF:ään. Kautta varjostivat kuitenkin useat loukkaantumiset. Hänellä epäiltiin olevan muun muassa sydänlihaksen tulehdus. Hän pelasikin kaudella vain 12. ottelua.
Lotvonen siirtyi Allsvenskaniin pudonneesta Leksandista Timrå IK:n joukkueeseen kaudeksi 2006–2007. Hän jatkoi samassa seurassa vielä kaksi seuraavaa kautta. Kaudella 2008–2009 syntyi pääsarjauran piste-ennätys 3+12=15. Lotvosen kausi päättyi loukkaantumiseen ensimmäisessä pudotuspeliottelussa HV71:n Martin Thörnbergin taklauksen seurauksena.
Lotvonen palasi kaudeksi 2009–2010 Leksandiin, joka pelasi Allsvenskanissa. Ensimmäisellä kaudella joukkue pelasi Elitserienin karsinnoissa, mutta ei onnistunut nousemaan. Hän pelasi vielä yhden kauden Leksandissa kunnes lopetti uransa.
Pelityyli

Kärppien valmentaja Kari Heikkilä (2003–2004) sanoi Lotvosen olevan Kärppien tärkeimpiä pakkeja, joka on tehnyt paljon "näkymätöntä" työtä. Yli satakiloisen Lotvosen on sanottu olevan vaikea ohitettava. Kokoisekseen ketterällä Lotvosella on sanottu olevan myös erinomainen pelisilmä ja tarkat syötöt.
Louhisaaren kalliomaalaus

| Louhisaaren kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Louhisaaren kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°51′25.5341″N, 30°6′7.0916″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Kaupunki:  Parikkala
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Louhisaaren kalliomaalaus sijaitsee Pyhäjärven Louhisaaressa Parikkalassa Etelä-Karjalassa Venäjän vastaisen rajan lähellä sen rajavyöhykkeellä. Maalaus on kivikautinen ja sen löysi Olavi Ahokas vuonna 1988.
Kallio ja sen sijainti

Maalaus sijaitsee Suitsansaaren itäpuolella olevan Louhisaaren länsirannalla sen ruhjeisen kallioseinämän eteläpäässä. Valtakunnan rajalle on 2 kilometriä matkaa. Maalauksen alin kohta on nykyään 1,8 metriä vedenpinnan yläpuolella, mutta 1800-luvulla vedenpinta oli noin 1,5 metriä ylempänä. Tämä näkyy edelleen kalliossa vaaleana vaakasuuntaisena kulumana. Esihistoriallisella ajalla järven pinta on kuitenkin ollut nykyistäkin alempana. Maalauskallion pinta katsoo lounaaseen.
Maalaus

Maalausalueella on punaväriä paikoin 4 metriä leveällä alueella, mutta selviä kuvioita erottuu vaivoin muutamasta kohdasta. Oikealla oleva suurin kuvio on melko epäselvä ja sillä on verkkomainen rakenne, joka on mitoiltaan 90×30 senttimetriä. Ihmissilmin katsoen vaikuttaa siltä, että verkkokuvio onkin 7−8 hirveä, jotka "seisovat toistensa päällä" eli ne on maalattu allekkain. Edelleen, valokuvan punaväriä digitaalisesti vahvistamalla näyttää siltä, kun hirviä onkin kaksi turvat vastakkain ja näitä monta päällekkäin.
Hirvistä oikealle on heikosti säilynyt koukkupolvinen ihminen ja aivan oikeassa reunassa on kämmenpainauma. Äärimmäisenä vasemmalla erottuu kaksi erillistä eläinkuviota, jotka katsovat toisiaan.
Morfofonologia

Morfofonologia kuvaa fonologista vaihtelua morfologiassa. Suomen kielessä on monille morfeille vokaalisoinnusta johtuen kaksi muotoa, etu- ja takavokaalinen: -ssa, -ssä, -ko, -kö. Niitä kuvaamaan käytetään morfofoneemia {llA}, {kO}, jonka merkkinä on iso kirjain.
Lokroi Epizefyrioi

| Lokroi Epizefyrioi> Λοκροί Ἐπιζεφύριοι |
| --- | --- |
 Lokroin arkeologista aluetta, taustalla teatterin rauniot.
Sijainti
 Lokroi Epizefyrioi
Koordinaatit:  38°12′27″N, 16°14′12″E
Valtio:  Italia
Paikkakunta:  Locri, Reggio di Calabria, Calabria
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 600-luku eaa.–700-luku jaa.
Huippukausi:  n. 500–400-luvut eaa.
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Suur-Kreikka
Aiheesta muualla
  Lokroi Epizefyrioi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lokroi Epizefyrioi (m.kreik. Λοκροί Ἐπιζεφύριοι, lat. Locri Epizephyrii), usein vain Lokroi (Λοκροί, lat. Locri), oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Suur-Kreikassa eli Magna Graeciassa nykyisen Italian alueella. Se sijaitsi nykyisen Locrin kunnan alueella heti nykyisen Locrin kaupungin lounaispuolella.
Lokroi oli yksi Suur-Kreikan merkittävimpiä kreikkalaisia siirtokuntia. Se kukoisti erityisesti 500- ja 400-luvuilla eaa. Kaupunki päätyi Rooman vallan alle 200-luvulla eaa. ja kehittyi ajan kuluessa tavalliseksi roomalaiskaupungiksi.
Maantiede

Lokroi sijaitsi Apenniinien niemimaan ”saappaankärjen” eli myöhemmän Bruttiumin niemimaan kaakkoisrannikolla lähellä niemimaan eteläkärkeä. Se sijaitsi noin kaksi kilometriä luoteeseen nykyisestä Locrista, noin 6,5 kilometriä etelään nykyisestä Geracesta ja linnuntietä noin 55 kilometriä itään Rhegionin kaupungista ja nykyisestä Reggio di Calabriasta. Kaupungin keskus sijaitsi Fiume di Sant’Ilario -nimellä nykyisin tunnetun joen koillisrannalla, missä nykyisin sijaitsevat kylät Mandorleto ja Moschetta. Kaupunki on kattanut noin 3 × 1,5 kilometrin kokoisen alueen, ja se ulottui merenrannalta länteen Apenniinien ensimmäisille kukkuloille, jotka tunnettiin antiikin aikana mahdollisesti nimellä Esopis.
Lokroin kaupunkivaltion alue oli kaupungin kukoistuskaudella suhteellisen suurikokoinen suurkreikkalaiseksi kaupungiksi. Sen rajana luoteispuolella sijainneen Rhegionin suunnalla oli Haleks- eli Alike-joki, kun taas pohjoispuolisen Kaulonian puolella rajana toimi todennäköisesti Sagras-joki (nyk. Alaro). Liviuksen mainitsema Buthrotos-joki (nyk. Novito) sijaitsi kaupungin pohjoispuolella noin kymmenen kilometrin päässä. Lokroin alaisuuteen kuului ainakin kolme muuta alueen polista, Hipponion,  Medma ja Metauros. Thukydides mainitsee myös Itonen ja Melain kuuluneen Lokroin alueeseen, mutta niistä ei tiedetä tämän lisäksi paljoakaan.
Historia > Klassinen kausi

Lokroi piti, sijaintinsa kannalta luontevasti, läheistä yhteyttä Sisilian kreikkalaiskaupunkeihin ja erityisesti Syrakusaan. Toisaalta kaupunki oli toistuvasti riidoissa naapurinsa Rhegionin kanssa. Anaksilaksen toimiessa Rhegionin tyrannina Lokroita uhattiin täydellisellä tuholla, ja sen pelasti ainoastaan Syrakusan väliintulo sen tyrannin Hieronin johdolla.
Myös Ateenan Sisilian sotaretken aikaan peloponnesolaissodassa vuosina 415–413 eaa. Lokroi oli liitossa ateenalaisten sotaretken pääkohteen Syrakusan kanssa ja vihollisuuksissa Rhegionin kanssa. Lokroi oli myös jonkin aikaa sodassa Lakheen johtamien ateenalaisten kanssa, ja vaikka tämä päättyikin pian rauhaan, lokroilaiset kielsivät ateenalaisten laivojen ankkuroimisen rannikolleen. Peloponnesolaissodan myöhemmässä vaiheessa Lokroi oli harvoja Suur-Kreikan kaupungeista, joka lähetti laivoja Spartan avuksi. Syrakusan ja Spartan lisäksi Lokroin liittolaisiin kuului Taras.
Dionysioksen toimiessa Syrakusan tyrannina kaupunkien suhteet tulivat entistä läheisemmiksi henkilökohtaisen liiton kautta, sillä Dionysios nai Lokroin johtohenkilöihin kuuluneen Ksenetoksen tyttären Doriin. Dionysios hyödynsi liittoa sotiessaan Rhegionia ja muita Suur-Kreikan kaupunkeja vastaan. Vastapalvelukseksi lokroilaiset saivat Kaulonian alueen Syrakusan tuhottua kaupungin vuonna 389 eaa., sekä Hipponionin vuonna 388 eaa. ja myöhemmin myös osan Skylletionin alueesta. Karthagolaiset kuitenkin veivät Hipponionin vuonna 379 eaa.
Lokroin ja Syrakusan välit jatkuivat läheisinä myös nuoremman Dioysioksen kaudella, mikä kuitenkin tuotti kaupungille onnettomuuden. Jouduttuaan maanpakoon Syrakusasta vuonna 356 eaa. Dionysios vetäytyi Lokroihin ja asettui tyranniksi. Hänen hallintonsa kuvataan huonoksi ja epäoikeudenmukaiseksi. Kuuden vuoden päästä lokroilaiset käyttivät hyväkseen hänen poissaoloaan ja kaappasivat vallan, ja kostivat Dionysioksen vaimolle ja tyttärille.
Lokroilaisten sanottiin kärsineen tyrannin vallasta paljon. Ongelmia aiheutti myös samaan aikaan lisääntynyt seudun ei-kreikkalaisen bruttiumlaisten heimon uhka. Lokroi ei vaikuta koskaan joutuneen barbaarien käsiin, mutta sen kukoistuskausi alkoi olla ohi.
Historia > Hellenistinen ja roomalainen kausi

Seuraavan kerran Lokroi esiintyy antiikin lähteissä vasta Epeiroksen kuninkaan Pyrrhoksen Roomaa vastaan käymän sodan aikana. Sodassa Lokroi vaihtoi puolta useaan otteeseen. Alun perin Lokroi, samoin kuin Rhegion ja monet muut Suur-Kreikan kaupungit, oli asettunut Rooman suojeluun, ja Lokroissa oli jopa roomalainen varuskunta. Pyrrhoksen joukkojen lähestyessä lokroilaiset häätivät varuskunnan ja julistivat olevansa Pyrrhoksen puolella. Pyrrhoksen poistuttua sotimaan Sisilian puolelle tämän kaupunkiin jättämän varuskunnan käytös sai kuitenkin lokroilaiset ajamaan vuorostaan epeiroslaiset pois. Pyrrhos rankaisi lokroilaisia palattuaan ja ryösti kostoksi kaupungin tärkeimmän pyhäkön, Persefoneionin eli Persefonelle omistetun temppelin. Kerrotaan, että tästä jumalattomuudesta olisi puhjennut ankara myrsky, joka pakotti Pyrrhoksen palauttamaan aarteet.
Pyrrhoksen poistuttua lokroilaiset alistuivat jälleen Rooman valtaan. Tätä kesti toiseen puunilaissotaan, jolloin kaupunki liittyi Karthagon puolelle Cannaen taistelun vuonna 216 eaa. jälkeen. Kaupunkiin tuli nyt karthagolainen varuskunta. Roomalaiset piirittivät Lokroin konsuli Crispinuksen johdolla, mutta tästä jouduttiin luopumaan vuonna 208 eaa. Scipio sai vallattua kaupungin roomalaisille vasta vuonna 205 eaa. Scipio luovutti kaupungin ja sen varuskunnan legaattinsa Q. Pleminiuksen johtoon. Tämä hallitsi kuitenkin niin julmasti, että kaupunkilaiset alkoivat kapinoida. Scipio asettui palattuaan Pleminiuksen puolelle, ja julma hallinto jatkui niin, että lokroilaiset joutuivat lopulta vetoamaan Rooman senaattiin. Scipion ystävien vastustuksesta huolimatta senaatti asettui lokroilaisten puolelle, tuomitsi Pleminiuksen ja palautti Lokroihin kaupungin omat lait. Nyt Pleminius ryösti vuorollaan Persefonen temppelin, mutta senaatti määräsi teon sovitettavaksi.
Roomalaisella kaudella Lokroin merkitys väheni. Polybios mainitsee sen vielä merkittävänä kaupunkina 100-luvulla eaa. Ensimmäisellä vuosisadalla eaa. kaupunki oli Ciceron suojeluksessa, mutta tämän kytköksen syytä ei tunneta. Kaupunki oli olemassa vielä Strabonin aikana ajanlaskun alun tienoilla, ja sen mainitsevat myös Plinius ja Ptolemaios. Vielä Prokopios vaikuttaa viittaavan sen olemassaoloon 500-luvulla jaa. Kaupunki lakkasi olemasta 700- tai 800-luvulla jaa. saraseenien hyökkäysten seurauksena.
Keskiajalla paikan nimi ja kaupungin sijainti unohtuivat, mutta se oli paikallistettu viimeistään 1800-luvulle tultaessa.
Rakennukset ja löydökset

Lokroin akropolista tai satamaa ei ole paikannettu. Linnoituskukkuloita oli Liviuksen maininnan perusteella kaksi. Ne sijaitsivat lähellä toisiaan, ja niiden välissä kulki jokirotko. Satama sijaitsi mahdollisesti Fiume di Sant’Ilario -joen suussa eli nykyisen Marina di Sant'Ilarion kylän kohdalla. Kaupunki oli ympäröity muureilla, joiden viimeinen vaihe oli peräisin 300- tai 200-luvulta eaa. Kaupunginmuuri ympäröi laajan alueen, jonka sisäpuoli ei ollut kokonaan rakennettu täyteen. Muuri oli varustettu suorakulmaisilla ja pyöreillä torneilla, ja siitä on löydetty joitakin osia. Nykyisin Centocameren nimellä tunnettu alue oli rakennettu ruutuasemakaavaan, ja alueella oli vesijohdot. Toinen asuinkortteleiden alue on löydetty nykyisin nimellä Caruso tunnetulta alueelta.
Kaupungin teatteri on löydetty kukkulanrinteestä kaupungin länsiosasta. Se on ajoitettu 300-luvulle eaa. Teatterin läheltä nykyisestä Casa Marafiotista on löydetty doorilaista tyyliä edustaneen temppelin jäänteet. Se saattoi olla omistettu Olympoksen Zeukselle.
Abbadessan ja Mannellan kukuloiden välisestä laaksosta on löydetty todennäköinen pyhäkköalue, josta on löydetty aarrekammiorakennuksen jäänteet sekä votiivilahjasäilö. Paikka oletetaan antiikin lähteissä mainituksi Persefoneioniksi eli Persefonen pyhäköksi, joka kukoisti erityisesti 500- ja 400-luvuilla eaa. Itse Persefonen temppelin jäänteitä ei kuitenkaan ole löydetty, mutta se on saattanut sijaita Mannellan kukkulalla.
Marasàn läheltä on löydetty temppeli, jonka jumaluutta ei tunneta. Temppelissä on ollut kolme rakennusvaihetta: Ensimmäisessä vaiheessa 600-luvulla eaa. se koostui pitkästä naoksesta eli cellasta. 500-luvulla eaa. siihen lisättiin peristasis-pylväikkö, joka oli todennäköisesti heksastyyli. 400-luvun eaa. lopulla temppeli korvattiin joonialaista tyyliä edustaneella suuremmalla temppelillä, jonka koko oli noin 19 × 45 metriä ja jossa oli 6 × 17 pylvästä. Siinä oli naos, pronaos ja opisthodomos. Temppelin marmorikoristelusta on säilynyt jäänteitä.
Kaupungin koillispuolelta Luciferon alueelta on löydetty nekropolis eli hautausmaa, jonka haudat ovat pääosin 500- ja 400-luvuilta eaa., ja Manacin alueelta vanhempi 600–500-lukujen eaa. hautausmaa. Myös myöhempiä roomalaisia hautoja on löydetty.
Arkeologisen alueen yhteydessä on museorakennus, jossa on alueelta tehtyjä esinelöytöjä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lokroi Epizefyrioi Wikimedia Commonsissa
Lokroilainen oinokhoe, jossa eroottinen kuva-aihe. Altes Museum, Berliini.
Lokroin raunioita Centocameren alueelta.
Lokroin lyömä raha, n. 375 eaa. Kuvituksessa Zeus ja istuva Eirene (Rauha).
Lokroin lyömä stateeri, n. 350–275 eaa. Kuvituksessa Pegasos ja Athene.
Lokroilainen sarkofagi, n. 225–200 eaa.
Pienen temppelin päätykolmio.
Lokroin arkeologista aluetta.
Teatterin rauniot.
Marasàn temppelin rauniot.
Loviisan vaakuna

Loviisan vaakuna
Loviisan vaakuna on Loviisan kaupungin tunnus. Vaakunan aihe on peräisin sinetistä, joka annettiin 1756 uudelle rajakaupungille. Hamina oli menetetty Venäjälle 1743, ja tapulikaupungin oikeudet siirrettiin Degerbyn-kaupungille, joka nimettiin 1752 uudelleen kuningattaren mukaan Loviisaksi. Pian tämän jälkeen kaupunki sai vaakunansa, jonka aiheessa näkyvät rajalinnoituksen ja merenkulun tunnukset.
Vaakunan selitys on ”sini-kultakatkoinen kilpi. Sinisessä kentässä kaksi kultaista tykkiä ristikkäin ja kultaisessa kentässä musta ankkuri.” Vaakunan on piirtänyt uudelleen vanhan vaakunan pohjalta Ahti Hammar, ja Loviisan kaupunginvaltuusto hyväksyi sen kokouksissaan 12. syyskuuta 1968 ja 8. tammikuuta 1969. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 18. maaliskuuta 1969.
Loviisan, Liljendalin, Pernajan ja Ruotsinpyhtään vuoden 2010 kuntaliitossopimuksen yhteydessä sovitiin, että syntyvä kaupunki saa nimen Loviisa, mutta että vaakunasta järjestettäisiin suunnittelukilpailu. Kilpailun voitti mukana ollut Loviisan vanha vaakuna.
Loviisan vanha sinetti.
Heraldikko Bernhard von Köhnen malli Loviisan vaakunasta vuodelta 1861. Kolkka viittaa kaupungin sijaintiin Uudenmaan läänissä.
Loviisan ja Uudenmaan vaakunat Loviisan kirkon kuori-ikkunassa vuodelta 1898.
Loviisan vaakuna 1900-luvulta.
Aiheesta muualla

Бойко Дм. А. Геральдика Великого Княжества Финляндского. – Запорожье, 2013.
Lord Nelson -luokka (taistelulaiva)

| Lord Nelson -luokka |
| --- | --- |
 Luokkaan kuuluneen HMS Agamemnonin profiili

Tekniset tiedot
Uppouma:  HMS Lord Nelson: 15 604 t (kuiva) 18 106 t (kuormattu) HMS Agamemnon: 16 181 t (kuiva) 17 967 t (kuormattu)
Pituus:  135,8 m
Leveys:  24,23 m
Syväys:  8 m
Koneteho:  16 750 ihp (12,49 MW)
Nopeus:  18 solmua (33 km/h)
Miehistöä:  750-800
Aseistus
Meritorjunta:  4 × BL 12"/L45 Mk X -tykkiä kaksoistorneissa 10 × BL 9" Mk XI 24 × QF 12 naulan 18 cwt 2 × QF 3 naulan tykkiä 5 × 18" torpedoputkea
Lord Nelson-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston kahden pre-dreadnought taistelulaivan muodostama alusluokka, johon kuului kaksi alusta, HMS Lord Nelson ja HMS Agamemnon.
Lord Nelson-luokan taistelulaivojen suunnittelussa näkyy Venäjän ja Japanin välisessä sodassa käyty Tsushiman meritaistelun vaikutukset. Nähtiin apuaseiden merkityksen väheneminen tai jopa merkityksettömyys johtuen kasvaneista taisteluetäisyyksistä ja toisaalta pääaseiden hitaammasta tulinopeudesta johtuva vaara tilanteissa, joissa keskikokoisilla tykeillä varustettu alus pääsee taisteluetäisyydelle pimeyden tai sumun ansiosta. Tätä keskustelua käytiin HMS Dreadnoughtin valmistumiseen saakka, jolloin oli päädytty siihen, että apuaseet eivät olleet merkityksellisiä taistelulaivojen välisissä taisteluissa.
Rakenne

Lord Nelson-luokka on ensimmäinen niin kutsuttu Wattsin taistelulaiva eli suunnittelutoimiston päällikkönä oli Sir Phillip Watts. Alukset oli suunniteltu mahdollisimman lyhyiksi kuivatelakoiden asettamien rajoitusten vuoksi.
Rakenne > Aseistus

Laivoissa on havaittavissa Royal Sovereign-luokan piirteitä, jonka mukaisesti aluksissa oli kaksi kaksoistykkitornia (yksi eteen ja yksi taakse). Torneissa oli yhteensä neljä kappaletta 12 tuuman (305 mm) tykkejä. Tykit olivat uutta 45 kaliiperin mallia ja tornit olivat samaa mallia kuin HMS Dreadnoughtissa.
Keskipatterit koostuivat 9,2 tuuman (234 mm) tykeistä, jotka oli sijoitettu pääkannelle torneihin. Kummallakin laidalla oli kaksi kaksoistykkitornia sekä keskellä yhdellä tykillä varustettu tykkitorni. 9,2 tuuman tykit aiheuttivat ongelmia tulenjohtajille, koska he eivät kyenneet erottamaan pääaseiden ja keskipatterien osumia toisistaan.
Torpedoveneiden torjuntaan aluksille oli asennettu patteri 12-paunaisia, jotka oli asennettu suurelle yläkannelle keskilaivaan.
Rakenne > Panssarointi

Alusten panssaroinnin tarve kasvoi laivastojen kilpaillessa tykkiensä koossa. Lord Nelson -luokan taistelulaivat olivatkin paksummin ja suurimmilta aloilta panssaroituja kuin mikään muu brittiläinen taistelulaiva ennen Orion-luokan rakentamista 1909. Alukset olivat myös ensimmäisiä, joissa oli vesitiiviitä osastoja. Samoin jokaisessa osastossa oli oma ilmastointi- ja pumppujärjestelmä.