Suomen Kommunistinen Puolue
Politiikka > Maatalous

Kommunistinen liike korosti kaupunkien teollisuustyöväen ja maaseudun vähävaraisen talonpoikaisväestön liittoutumisen merkitystä vallankumouksen toteuttamisessa. Liittolaisiksi käsitettiin köyhät maatyöläiset, palstatilalliset ja pienviljelijät. Suurtilalliset eli kulakit sen sijaan olivat luokkavihollisia. Talonpojat nähtiin leninismissä ennen kaikkea työväen tavoitteille alisteiseksi reserviksi, jonka tuki oli tärkeää taktisesti. SKP:ssä vaatimus liittoutumisesta alkoi korostua 1920-luvun alussa vähitellen, kun visio lähiajan vallankumouksesta katosi. Vuoden 1923 puoluekonferenssi omaksui tunnukseksi ”työväen ja talonpoikain vallan” ja vuoden 1925 puoluekokous piti liittoutumista vallankumouksen onnistumisen välttämättömänä edellytyksenä. Kysymykselle aiemmin osoitettu vähäinen huomio määriteltiin myös sisällissodassa kärsityn tappion keskeiseksi syyksi. SKP:n johto omaksui Kominternin talonpoikaislinjan, mutta monet kannattajista suhtautuivat skeptisesti liiton mahdollisuuksiin ja sen edistämisessä esiintyi haluttomuutta. Kommunistit pyrkivät tukemaan potentiaalisia liittolaisia kaikissa viljelijöiden järjestöissä, mutta kannatus maaseudulla jäi vähäiseksi.
Perustamislausunnossa SKP kannatti kaiken maan pakkoluovutusta työväen neuvostoille. Vuoden 1919 Kommunistinen vaalilippu -asiakirjan mukaan vain vallankumous saattoi vapauttaa viljelijät. Vallankumouksen jälkeen maa oli tarkoitus julistaa yhteisomaisuudeksi. Tuotannon kohottamiseksi viljelykset piti järjestää suurtiloiksi, joita hoitaisivat maatyöläisten muodostamat toverikunnat. Tiloille luvattiin yhteiskunnan runsas tuki, teknisiä apuvälineitä ja ohjausta. Linja muuttui vuonna 1923 hyväksytyssä Kyntömiesten oikeuksien ja vaatimuksien puolustaminen -ohjelmassa, jossa tunnustettiin viljelijöiden omistusoikeus. Lähtökohdaksi talonpojille suunnatussa propagandassa otettiin viljelijöiden omat tarpeet ja vaatimukset. SKP lupasi muun muassa maata tilattomille, lisämaata pienviljelijöille, maiden omistusoikeutta vuokraviljelijöille, valtionapua kehittämiseen ja kustannuksiin sekä verovapautta maatyötä itse tekeville. Eduskunta-aloitteissa kommunistit vaativat esimerkiksi maan pakkoluovuttamista pienviljelijöille, itsenäistyneiden vuokraviljelijöiden vapauttamista lunastusmaksuista ja valtionavustuksia raivaustöihin. Linja jatkui samana 1930-luvulla, mutta kysymyksen merkitys väheni jonkin verran kansanrintamakaudella. SKP puolusti Neuvostoliitossa 1920-luvun lopulla alkanutta kollektivisointia, mutta Suomen talonpojille suunnatuissa julistuksissa ei kannatettu omaisuusrajoituksia. Pula-aikana SKP kehotti talonpoikia vaatimaan muun muassa pakkohuutokauppojen ja häätöjen lakkauttamista sekä velkojen, korkojen, lunastusmaksujen, verojen ja vuokrien maksun lopettamista. Kuusisen kansanhallitus lupasi säilyttää talonpoikien omistukset.
Vuoden 1957 puolueohjelman vaatimus kansallistamisesta ei koskenut ”talonpoikien maata ja muita työ- ja toimeentulovälineitä”. Sosialisoinnin sijaan SKP vaati pienviljelijöille lisämaita, jotka otettaisiin kapitalistisilta yhtiöiltä, pankeilta, maankeinottelijoilta, suurtilallisilta, valtiolta ja rappiotiloista. Tiloja piti suurentaa elinkelpoisuuden parantamiseksi. Puolue halusi ehkäistä maaltapakoa ja tilojen autioitumista. Puolueen mukaan sen ehdottamilla toimenpiteillä pelastettaisiin viljelijät kurjistumiselta ja turvattaisiin ”koko työtätekevälle maanviljelijäväestölle mahdollisuus elämänmuotojensa kehittämiseen vapaasti valitsemallaan tavalla”.
Vuoden 1969 puolueohjelman mukaan Suomen maatilataloudesta oli tullut ”monopoleista täysin riippuvainen raaka-aineiden tuottaja”. Tuotantoa, kauppaa ja luototusta hallitsi ”suurviljelijäin huippukerros”, joka riisti ”niin maaseudun kuin asutuskeskustenkin työtätekeviä väestökerroksia”. Monopolien valta oli ”saanut pienviljelijät suuriin vaikeuksiin ja koko maatalouden syvään kriisiin”. Valtaosa viljelmistä oli ”niin pieniä, että niiltä ei saa toimeentuloa”, joten puolue halusi suurentaa tilakokoja ja tukea viljelijöiden tuotannollista yhteistoimintaa sekä toisaalta helpottaa viljelijöiden ansiotöiden saantia ja siirtymistä muille aloille. Pienviljelijäväestön kerrottiin olevan ”työväenluokan tärkein liittolainen monopolienvastaisessa taistelussa”. Maatalouden kehityksestä sosialismissa ohjelma totesi:
»Kansantalouden sosialistinen kehitys avaa pienviljelijöille ja heidän perheenjäsenilleen työtilaisuuksia muilla aloilla ja luo uusia kehitysnäköaloja maatalouteen jääville. Sosialistinen valtio ei riistä työtätekevältä viljelijäväestöltä maata ja muita tuotantovälineitä. Viljelijäväestö pääsee itse mukaan maataloustuotteiden jalostuksen ja kaupan kehittämiseen ja valvontaan. Tekninen edistys, kansan elintason kohottaminen ja viljelijäväestön omat edut vaativat siirtymistä koneiden yhteiskäyttöön ja muuhun yhteistoimintaan maa- ja metsätaloudessa. Tämä voi tapahtua vain viljelijäväestön oman vapaaehtoisen osuustoiminnan tietä, jota sosialistinen valtio tukee.»