stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Arthur Schopenhauer
Teoksia

Über die vierfache Wurzel des Satzes vom zureichenden Grunde (”Riittävän syyn periaatteen nelinkertaisesta perustasta”, väitöskirja, 1813)
Über das Sehn und die Farben (”Näöstä ja väreistä”, 1816)
Theoria colorum (”Värioppi”, 1830)
Die Welt als Wille und Vorstellung (”Maailma tahtona ja mielteenä”, 1818/1819, toinen osa 1844, kolmas laitos 1859, osa suomennettu)
Eristische Dialektik. Die Kunst, Recht zu behalten (suom. Taito olla ja pysyä oikeassa. Eristinen dialektiikka, 1831)
Über den Willen in der Natur (”Tahdosta luonnossa”, 1836)
Über die Freiheit des menschlichen Willens (suom. Ihmisen tahdon vapaudesta, 1839)
Über die Grundlage der Moral (”Moraalin perustasta”, 1840)
Parerga und Paralipomena (”Liitteitä ja sivuun jätettyjä”, esseitä, 1851)
Teoksia > Suomennetut teokset

Kuolema ja kuolematon.  (Über den Tod und sein Verhältnis zur Unzerstörbarkeit unseres Wesens an sich.) Suomentanut ja johdannolla varustanut Eino Kaila. 3. painos (1. painos 1919)  Hämeenlinna:  Karisto, 1997.  ISBN 951-23-3771-1
Pessimistin elämänviisaus. Valittuja lukuja Schopenhauerin teoksista.  (Suomentanut Sirkka Salomaa. 5. painos (1. painos 1944))  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-16888-2
Taito olla ja pysyä oikeassa. Eristinen dialektiikka.  ((Eristische Dialektik. Die Kunst, Recht zu behalten, 1831.) Suomennos ja jälkisanat: J. S. Tuusvuori)  Tampere:  Eurooppalaisen filosofian seura, 2005.  ISBN 952-5503-16-X
Ihmisen tahdon vapaudesta.  ((Über die Freiheit des menschlichen Willens, 1839.) Suomennos ja johdanto: Markus Nikkarla)  Turku:  Sammakko, 2023.  ISBN 978-952-483-439-1
Tahdottoman tietämisen autuus. Estetiikka ja tieteenfilosofia.  ((Osia teoksesta Die Welt als Wille und Vorstellung, 1818, 1844, 1859.) Suomentanut Risto Pitkänen)  Helsinki:  Gaudeamus, 2024.  ISBN 978-952-483-439-1
Kirjallisuutta

Salomaa, J. E.: Arthur Schopenhauer. Elämä ja filosofia.  Helsinki:  WSOY, 1942.
Tanner, Michael: Schopenhauer. Metafysiikka ja taide.  ((Schopenhauer. Metaphysics and Art, 1998.) Suomennos: Floora Ruokonen ja Risto Vilkko)  Helsingissä:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16192-X  Myös teoksessa Monk, Ray & Raphael, Frederic (toim.): Suuret filosofit II.  Helsingissä:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22308-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisitaateissa on kokoelma sitaatteja aiheesta .
Aiheesta muualla > Schopenhauerin teoksia

Arthur Schopenhauerin teoksia Gutenberg-projektissa
The World as Will and Idea (Internet Archive)
Volume I
Volume II
Volume III
On the fourfold root of the principle of sufficient reason ja On the will in nature (Internet Archive)
Über Religion, von Parerga und Paralipomena II.
Die Kunst, Recht zu behalten – The Art Of Controversy (Arkistoitu – Internet Archive)
Studies in Pessimism
Aiheesta muualla > Muuta

Heikkerö, Topi: Arthur Schopenhauer. Ensyklopedia Logos.
Heikkerö, Topi: Schopenhauerin filosofia. Ensyklopedia Logos.
Ross, Kelley L.: Arthur Schopenhauer (1788–1860). 1998. (englanniksi)
Arthur Schopenhauer. Stanford Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Vaikutusvaltaisimpia läntisiä filosofeja
Sokrates
Platon
Aristoteles
Augustinus
Tuomas Akvinolainen
Thomas Hobbes
René Descartes
Baruch Spinoza
John Locke
Gottfried Leibniz
George Berkeley
David Hume
Jean-Jacques Rousseau
Voltaire
Immanuel Kant
G. W. F. Hegel
Arthur Schopenhauer
Karl Marx
Søren Kierkegaard
John Stuart Mill
Friedrich Nietzsche
Bertrand Russell
Ludwig Wittgenstein
Edmund Husserl
Martin Heidegger
Jean-Paul Sartre
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  Venäjä 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  zbMATH 
Taiteenala:  KulturNav  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Schopenhauer nuorena.
Schopenhauer vuonna 1852.
Ludwig Sigismund Ruhlin muotokuva Schopenhauerista vuodelta 1815.
Schopenhauerin rintakuva Frankfurtissa.
USS Baltimore (C-3)

| USS Baltimore |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  William Cramp and Sons, Philadelphia
Kölinlasku:  5. toukokuuta 1887
Laskettu vesille:  6. lokakuuta 1888
Palveluskäyttöön:  7. tammikuuta 1890
Poistui palveluskäytöstä:  15. syyskuuta 1922
Loppuvaihe:  myyty 16. helmikuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  4 484 t
Pituus:  102 m
Leveys:  14,78 m
Syväys:  6,25 m
Koneteho:  10 500 ihp
Nopeus:  19 solmua
Miehistöä:  386
Aseistus
Aseistus:  4 × 8"/23 Mark 4 -tykkiä 6 × 6"/30 Mark 3 -tykkiä 2 × 3 naulan tykkiä 2 × 1 naulan tykkiä 2 × .45" Gatling-konekivääriä
USS Baltimore (runkonumero C-3) oli Yhdysvaltain laivaston vuonna 1888 vesille laskettu panssarikansiristeilijä.
Valmistus

Aluksen tilaus vahvistettiin 3. elokuuta 1886 annetulla lailla. Se tilattiin William Cramp and Sons Ship and Engine Building Companyltä Philadelphiasta, missä köli laskettiin 5. toukokuuta 1887. Alus laskettiin vesille 6. lokakuuta 1888 kumminaan rouva Theodore D. Wilson ja otettiin palvelukseen 7. tammikuuta 1890 päällikkönään W. S. Schley. Aluksen rungon ja höyrykoneen valmistuskustannukset olivat 1 546 172,13 dollaria.
Suunnittelu

Aluksen piirustukset perustuivat Elswickin telakan suunnitelmiin, jotka oli tehty tuloksettomaan Espanjan laivaston Reina Regenten hankintakilpailuun. Aluksen aseistuksena oli neljä hyllyille asennettua kahdeksan tuuman 35 pituuskaliiperin tykkiä etukannella ja perässä. Lisäksi aluksella oli kuusi kuuden tuuman 30 pituuskaliiperin tykkiä keskilaivassa aluksen kyljillä yläkannen tasalla. Aseistuksen täydensivät neljä kuuden naulan, kaksi kolmen naulan ja kaksi yhden naulan tykkiä. Aluksella ei ollut torpedoaseistusta.
Panssarikannen paksuus oli 2,5 tuumaa ja keskilaivassa se oli neljän tuumainen. Taistelunjohtotornin suojana oli kolmen tuuman panssarointi. Propulsiojärjestelmä koostui nelisylinterisistä höyrykattiloista ja HTE-höyrykoneesta, jotka oli kytketty kahteen akseliin. Järjestelmä tuotti 10 750 ihp:tä, mikä mahdollisti 19 solmun nopeuden. Aluksen varastoissa oli 400 tonnia hiiltä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta USS Baltimore (C-3) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: USS Charleston | Yhdysvaltain laivaston risteilijät | Seuraaja: USS Philadelphia |
Hannu Taipale

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten hiihto. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten hiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Grenoble 1968 | 4×10 km viesti |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | Oslo 1966 | 4×10 km viesti |  |
Hannu Allan Taipale (s. 22. kesäkuuta 1940 Veteli) on entinen suomalainen hiihtäjä ja olympiamitalisti. Hän edusti Suomea kaksissa olympialaisissa ja kaksissa MM-kilpailuissa. Urallaan hän edusti Vetelin Urheilijoita.
Oslon MM-kisoissa 1966 Hannu Taipale hiihti toisen osuuden Suomen hopeaa saavuttaneessa viestijoukkueessa. Lisäksi hän sijoittui 50 kilometrillä viidenneksi ja 15 kilometrillä seitsemänneksi. Grenoblen 1968 olympialaisissa Taipale saavutti viestissä pronssia hiihdettyään jälleen toisen osuuden.  50 kilometrillä hän sijoittui 14:nneksi.
Tatran MM-kisoissa 1970 Taipale sijoittui 50 kilometrillä kahdeksanneksi, 30 kilometrillä 11:nneksi ja 15 kilometrillä 28:nneksi eikä päässyt viestijoukkueeseen, joka jäi kauas mitaleilta. Viimeisissä olympialaisissaan Sapporossa 1972 hän oli 50 kilometrillä 12:s ja sijoittui viestissä viidenneksi.
Seuratasolla "Hanski" Taipale edusti Vetelin Urheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden 30 kilometrillä kahdesti ja 50 kilometrillä kerran. Salpausselän Kisojen 50 kilometrin kilpailun hän voitti vuonna 1972. Ruotsin hiihtokisoissa Falunissa hän oli parhaimmillaan toinen 30 kilometrillä vuonna 1969 ja Holmenkollenilla toinen 15 kilometrillä vuonna 1970.
Ammatiltaan Hannu Taipale on maanviljelijä. Hänen poikansa Kuisma Taipale on ollut maajoukkuetason hiihtäjä.
Saavutuksia

Olympiapronssia Grenoblessa 1968 (viesti)
MM-hopeaa Oslossa 1966 (viesti)
SM-kultaa 30 kilometrillä 1967 ja 1970 sekä 50 kilometrillä 1971
Salpausselän Kisojen voitto 50 kilometrillä 1972
Taidefilosofia

Filosofi
Luettelo filosofeista
Luettelo filosofian osa-alueista, koulukunnista ja opeista
Filosofian teemasivu
Filosofian tietosanakirja
Taidefilosofia on filosofian osa-alue, joka tutkii muun muassa taiteen määritelmää, tai taidekäsitystä, eli sitä, mitä taide on ja mikä on taidetta, taiteen ontologiaa sekä taiteen tulkinnan ongelmia. Se liittyy läheisesti estetiikkaan, joka tutkii kauneutta ja sitä, mitä voidaan sanoa kauniiksi. Läheisen yhteytensä vuoksi termit samaistetaan usein.
Taiteenfilosofiaselvennä voidaan jakaa osa-alueisiin eri taiteenlajien mukaan, esimerkiksi musiikkia vastaa musiikkifilosofia ja kuvataidetta kuvataidefilosofia.
Kirjallisuutta

Eldridge, Richard: Johdatus taiteenfilosofiaan.  ((An introduction to the philosophy of art, 2003.) Suomentanut Markku Lehtinen)  Helsinki:  Gaudeamus, 2009.  ISBN 978-952-495-114-2
Aiheesta muualla

Adajian, Thomas: The Definition of Art The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Laiho, Hemmo: Taiteen etiikka Logos-ensyklopedia. Filosofia.fi.
Livingston, Paisley: History of the Ontology of Art The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Peek, Ella: Ethical Criticism of Art The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Worth, Sarah E.: Art and Epistemology The Internet Encyclopedia of Philosophy. (englanniksi)
Art Theory & Criticism (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Hannula, Mika: Taide ja filosofia eli kuratoinnin merkitys kohtaamiselle. niin & näin 1/1998, 50–52.
Estetiikka ja taidefilosofia
| --- | --- |
Aiheet:   Taidekäsitys  Estetismi  Esteettinen arvostelma  Esteettinen kontemplaatio  Esteettinen relativismi  Maku  Tyyli 
Estetiikan teoriat:   Imitaatio  Institutionaalinen taideteoria  Mimesis  Reseptioestetiikka  Symptomaattinen taideteoria 
Esteettiset kategoriat:   Kauneus  Ylevä  Pittoreski 
Sovellettu estetiikka:   Clauden lasi  Musiikkifilosofia  Myyttikritiikki  Ympäristöestetiikka  Taidepsykologia 
Taidefilosofit:   Alexander Gottlieb Baumgarten  Arthur Danto  George Dickie  Nelson Goodman  Hegel  Yrjö Hirn  Immanuel Kant  Aarne Kinnunen  Wilhelm Worringer 
Artikkeleita aiheesta:   Abjektio  Aihe  Alkuperäisyys  Appropriaatio  Arvostelu  Autenttisuus  Arvostelija  Esittävä taide  Formalismi  Kertomus  Kitsch  Korkeasta tyylistä  Motiivi  Pastissi  Pastoraali  Representaatio  Reproduktio  Samastuminen  Taidemaailma  Taidetta taiteen vuoksi
Blyth Tait

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Blyth Tait vuonna 2015. |  Blyth Tait vuonna 2015. |  Blyth Tait vuonna 2015. |  |
Kenttäratsastus
Maa:   Uusi-Seelanti
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Atlanta 1996 | hk. kilpailu |  |
|  Hopeaa | Barcelona 1992 | joukkuekilpailu |  |
|  Pronssia | Barcelona 1992 | hk. kilpailu |  |
|  Pronssia | Atlanta 1996 | joukkuekilpailu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tukholma 1990 | hk. kilpailu |  |
|  Kultaa | Tukholma 1990 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Rooma 1998 | joukkuekilpailu |  |
|  Kultaa | Rooma 1998 | hk. kilpailu |  |
Robert Blyth Tait (s. 10. toukokuuta 1961 Whangarei) on uusiseelantilainen kenttäratsastaja. Hän on voittanut yhden olympiakullan ja neljä maailmanmestaruutta.
Tait kilpaili Barcelonan olympialaisissa 1992 Messiah-ratsulla ja saavutti hopeaa joukkuekilpailussa sekä pronssia henkilökohtaisessa kilpailussa. Atlantassa 1996 hän voitti Ready Teddy -ratsullaan henkilökohtaisessa kilpailussa kultaa 3,60 pisteen erolla joukkuetoveriinsa Sally Clarkiin. Joukkuekilpailussa Tait ratsasti Chesterfieldillä ja saavutti pronssia. Sydneyn olympialaisissa 2000 Tait sijoittui joukkuekilpailussa Ready Teddyllä kahdeksanneksi mutta jäi henkilökohtaisessa kilpailussa Welton Envoy -ratsulla ilman sijoitusta. Kisojen avajaisissa hän oli joukkueen lipunkantaja. Ateenan olympialaisissa 2004 Tait ratsasti Ready Teddyllä joukkuekilpailussa viidenneksi ja henkilökohtaisessa kilpailussa 18:nneksi.
Tait voitti Tukholman MM-kilpailuissa 1990 Messiah-ratsulla kultaa niin henkilökohtaisessa kuin joukkuekilpailussakin. Hän uusi saavutuksensa Ready Teddyllä Rooman MM-kilpailuissa 1998.
Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi

V. I. Lenin taisteluliiton jäsenten ympäröimänä. Takarivissä vasemmalta oikealle Aleksandr Maltšenko, Pjotr Zaporožets ja Anatoli Vanejev, eturivissä Vasili Starkov, Gleb Kržižanovski, Lenin ja L. Martov.
Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi (ven. Петербу́ргский «Сою́з борьбы́ за освобожде́ние рабо́чего кла́сса», Peterburgski ”Sojuz borby za osvoboždenije rabotšego klassa”) oli Pietarissa 1890-luvulla toiminut Venäjän suurin sosiaalidemokraattinen järjestö.
V. I. Leninin toiminnalla on ratkaiseva merkitys järjestön perustamisessa. Muutettuaan Pietariin elokuussa 1893 hän ryhtyi johtamaan opiskelijoiden muodostamaa marksilaista opintokerhoa ja solmi yhteyksiä kaupungin työläisiin. Syksyllä 1894 Lenin ehdotti laajan poliittisen ja taloudellisen agitaatiotoiminnan aloittamista työläisten keskuudessa. Elo-syyskuussa 1895 hän kävi ulkomailla sopimassa yhteistyöstä Georgi Plehanovin johtaman Työn vapautus -ryhmän kanssa.
Marraskuussa 1895 perustettu Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi oli työläisten parissa toiminut keskusjohtoinen maanalainen järjestö. Sen perustajajäseniä olivat muun muassa Lenin, Anatoli Vanejev, Pjotr Zaporožets, Gleb Kržižanovski, Nadežda Krupskaja, Aleksandr Maltšenko, Stepan Radtšenko, Mihail Silvin ja Vasili Starkov. Keskusjohtoon kuuluivat Lenin, Kržižanovski, Starkov, Vanejev ja L. Martov (Juli Tsederbaum). Kaupunkikomitean ja kolmen piirikomitean alaisuudessa toimi 20–30 työläiskerhoa, joita ohjasivat muun muassa Ivan Babuškin, Pjotr Gribakin, Boris Zinovjev, Nikolai Poletajev ja Vasili Šelgunov. Taisteluliitto teki yhteistyötä pietarilaisen Kansantahtolaisten ryhmän kanssa, johti tehdastyöläisten lakkoja, julkaisi lentolehtisiä ja solmi yhteyksiä muiden kaupunkien sosiaalidemokraatteihin.
Joulukuussa 1895 poliisi pidätti Leninin ja 56 muuta taisteluliiton jäsentä. Uusi keskusjohto jatkoi toimintaa vankilassa istuneen Leninin ohjaamana. Järjestön huomattavin saavutus oli Pietarin tekstiilityöläisten lakko vuonna 1896. Sen tuloksena hallitus sääti lain, joka rajoitti päivittäisen työajan 11,5 tuntiin.
Poliisin vuosina 1896–1897 tekemät pidätykset lamauttivat taisteluliiton toiminnan. Kuulusteluja varten pidätettiin yhteensä 251 henkeä, joista 170 oli työläisiä. Siperiaan sekä Arkangelin ja Vologdan lääneihin karkotettiin 22 järjestön jäsentä. Lisäksi monet lähetettiin poliisin valvonnan alaisina pois Pietarista.
Leninin mukaan Taisteluliitto työväenluokan vapauttamiseksi oli ”ensimmäinen vakava työväenliikkeeseen nojautuvan vallankumouksellisen puolueen itu”. Sen esimerkki synnytti vastaavia järjestöjä muualle Venäjälle ja johti lopulta Venäjän sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen perustamiseen. Järjestön myöhempi johto keskittyi kamppailuun työväestön taloudellisten etujen puolesta ja luopui poliittisesta toiminnasta. Tämän ekonomismiksi kutsutun suuntauksen edustajat käyttivät taisteluliiton nimeä vuoteen 1904 saakka.
Jorma Taitto

Jorma Tuomas Taitto (5. heinäkuuta 1917 Mäntsälä – 6. tammikuuta 2003 Turku) oli suomalainen kivääriampuja.
Taitto kilpaili Melbournen olympialaisissa 1956. Hän sijoittui vapaakiväärin täysottelussa neljänneksi edellään kaksi neuvostoliittolaista ja Suomen Vilho Ylönen, jolle hän hävisi kahdeksan pistettä tuloksellaan 1120. Hän oli makuuosuudella Ylöstä parempi ammuttuaan 392 pistettä ja polvelta niukasti Ylöstä heikompi tuloksellaan 379 pistettä, mutta pystystä hän ampui muita mitalisteja selvästi heikommin saaden tuloksekseen 349 pistettä. Taitto sijoittui pienoiskiväärin täysottelussa 17:nneksi ja makuukilpailussa 32:nneksi.
Taitto kilpaili maailmanmestaruuskilpailuissa vuosina 1952, 1954, 1958 ja 1962. Parhaiten hän menestyi vuoden 1952 MM-kilpailuissa Oslossa, jossa hän saavutti hopeaa vapaakiväärin täysottelussa ja makuukilpailussa sekä pronssia vapaakiväärin pystykilpailussa. Lisäksi hän saavutti kaksi joukkuemitalia: hopeaa pienoiskiväärin pystykilpailussa ja pronssia vapaakiväärin täysottelussa. Hän saavutti joukkuemitaleja myös Caracasin MM-kilpailuissa 1954 ja Moskovan MM-kilpailuissa 1958. Euroopan-mestaruuskilpailuissa Taitto saavutti henkilökohtaisen pronssin pienoiskiväärin makuukilpailussa vuonna 1959 sekä joukkuemitaleja.
Taitto edusti kotimaassaan Pohjois-Hämeen Ampujia ja Turun Seudun Ampujia ja voitti useita Suomen-mestaruuksia.
Taitto kuoli 85-vuotiaana tammikuussa 2003.
Tairō

Tairō (jap. 大老, "suuri vanhempi") oli korkea-arvoinen virkamies Japanissa, erityisesti Edo-kauden hallinnossa. Toyotomi Hideyoshin aikana ennen Edo-kautta tairōita oli ollut viisi (viiden vanhemman neuvosto), mutta Tokugawa-kaudella heidän määräänsä vähennettiin ensin kolmeen ja lopulta yhteen. Tairōn tehtävänä oli toimia shōgunin neuvonantajana ja sijaishallitsijana, jos shōgun oli alaikäinen. Tairōn alapuolella olivat rōjū-vanhemmat, joten virka oli pääministerin tyyppinen. Tairōn virka oli täytettynä vain tarvittaessa.
Luettelo tairōista

| Nimi | Alue | Aloitti | Lopetti |
| --- | --- | --- | --- |
| Sakai Tadayo | Harima | 12. maaliskuuta 1636 | 19. maaliskuuta 1636 |
| Doi Toshikatsu | Shimousa | 7. marraskuuta 1638 | 10. heinäkuuta 1644 |
| Sakai Tadakatsu | Obama | 7. marraskuuta 1638 | 26. toukokuuta 1656 |
| Sakai Tadakiyo | Harima | 29. maaliskuuta 1666 | 9. joulukuuta 1680 |
| Ii Naozumi | Ōmi | 19. marraskuuta 1668 | 3. tammikuuta 1676 |
| Hotta Masatoshi | Shimousa | 12. marraskuuta 1681 | 28. elokuuta 1684 |
| Ii Naooki | Ōmi | 13. kesäkuuta 1696 | 2. maaliskuuta 1700 |
| Yanagisawa Yoshiyasu | Yamato | 11. tammikuuta 1706 | 3. kesäkuuta 1709 |
| Ii Naooki | Ōmi | 13. helmikuuta 1711 | 23. helmikuuta 1714 |
| Ii Naoyuki | Ōmi | 28. marraskuuta 1784 | 1. syyskuuta 1787 |
| Ii Naoaki | Ōmi | 28. joulukuuta 1835 | 13. toukokuuta 1841 |
| Ii Naosuke | Ōmi | 23. huhtikuuta 1858 | 3. maaliskuuta 1860 |
| Sakai Tadashige | Harima | 1. helmikuuta 1865 | 12. marraskuuta 1865 |
Didgeridoo

Didgeridoo
Didgeridoo (tai didjeridu) on erikoislaatuinen Pohjois-Australian aboriginaalien puhallinsoitin. Sitä kuvataan joskus luonnon puutrumpetiksi. Soittimen ääni on erikoinen tasainen pörinä, johon lisätään nyansseja ja efektejä eri soittotekniikoilla.
Didgeridoo on yleensä sylinterin tai kartion muotoinen putki, jolla on pituutta 1–2 metriä. Yleisin pituus on lähellä 1,5 metriä. Yleistäen sävelkorkeus on sitä matalampi mitä pidempi soitin on. Suosituimpia perinteisessä aboriginaalimusiikissa ovat sävelet D:stä F#:een. Didgeridoon perussävelkorkeus on kaksi oktaavia vastaavaa pianon keskisävelkorkeutta alempana (esimerkiksi C on kaksi oktaavia keski-C:n alapuolella).
Didgeridoon iästä ei ole olemassa tarkkaa tietoa, mutta yleisen käsityksen mukaan se on maailman vanhin puhallinsoitin. Arkeologiset luolamaalausten tutkimukset Pohjois-Australiassa osoittavat, että Kakadun alueen aboriginaalit ovat käyttäneet didgeridoota 1 500 vuoden ajan. Nykyisin didgeridoot valmistetaan yleensä puusta, mutta luolamaalausten perusteella on arveltu varhaisimpien soitinten olleen bambua.
Bambu-didgeridoo
Nimi

Didgeridoo käsitetään yleisesti onomatopoeettiseksi länsimaiseksi sanaksi, mutta vaihtoehtona on myös esitetty, että se voisi olla lähtöisin iirinkielisestä, muun muassa torvensoittajaa, puhaltajaa ja hyräilijää tarkoittavasta sanasta dúdaire (tai dúidire), yhdistettynä sanaan dubh, musta (tai duth, alkuperäinen). Sana esiintyy ensimmäisiä kertoja painettuna vuoden 1919 Australian National Dictionaryssä ja Herbert Basedow'n teksteissä vuodelta 1926.
Pohjois-Australian aboriginaaleilla on tälle soittimelle useita nimiä, joista yirdaki on tunnetuimpia länsimaissa. Yirdaki (tai yidaki) viittaa tietyntyyppiseen Koillis-Arnheminmaasta kotoisin olevan yolngu-kansan valmistamaan ja käyttämään soittimeen. Nimeä ei voi käyttää suoraan didgeridoon vastineena. Länsi-Arnheminmaassa yleisempi nimi on mago, joka ei myöskään ole yleisnimi. Yleinen näkemys on, että alkuperäisnimiä käytetään vain alkuperäistarkoituksessa vaikka soitinmyyjät ovat ottaneet näitä nimiä markkinointikäyttöön myydessään turisteille valmistettuja soittimia.
Valmistus ja soitto

Aitoja aboriginaali-didgeridoita tuotetaan perinteitä vaalivissa yhteisöissä Pohjois-Australiassa. Tyypillisimmät materiaalit ovat kovat puulajit, erityisesti alueelle tyypilliset eri eukalyptuslajit, joita termiitit kovertavat ontoiksi. Myös bambua käytetään. Eukalyptuspuusta käytetään yleensä runko, mutta joskus myös oksia. Aboriginaalikäsityöläiset käyttävät paljon aikaa etsiessään sopivaa puuta didgeridoon valmistukseen. Vaikeinta on löytää puu, jossa termiittien syömä onkalo on sopivan kokoinen. Jos onkalo on liian suuri tai liian pieni, ei soittimen laatu ole riittävän hyvä. Taitava soitinvalmistaja löytää sopivan puun äänen perusteella koputtamalla runkoa. Sopivuus varmistetaan vielä soittamalla juuri kaadettua runkoa.
Kun sopiva puu on löydetty ja kaadettu, siitä sahataan talteen didgeridooksi kelpaava osa. Puusta poistetaan kaarna veitsellä, ja päät siistitään. Soittimen voi maalata tai jättää käsittelemättä. Joskus suukappaleeksi tarkoitetun pään ympärille lisätään kerros mehiläisvahaa parantamaan soittomukavuutta ja ilmatiiviyttä. Mehiläisvahan käyttö on yleisempää massatuotetuissa didgeridoissa, alkuperäiset yleensä soivat helposti ilmankin. Hyväksi havaittu ja kestävämpi vaihtoehto on myös sorvata puusta sopivankokoinen suukappale.
Joskus didgeridoon valmistamiseen käytetään muoviputkia. Ne ovat halpoja hankkia, kevyitä, ja ne voidaan helposti virittää halutulle sävelkorkeudelle. Tällaisen soittimen äänenlaatu ja soitettavuus eivät vastaa alkuperäisiä soittimia, mutta ne ovat hyviä soiton opetteluun. Tosin huippusoittajatkin käyttävät muoviputkia muun muassa levytyksissä pienen massan takia, jolloin rytmityksistä tulee tarkempia ja nopeampia.
Didgeridoota soitetaan värisyttämällä huulia suukappaletta vasten tasaisen huminan tuottamiseksi käyttäen samalla erityistä kiertoilmahengitystä. Tekniikka vaatii samanaikaista sisäänhengitystä nenän kautta ja uloshengitystä suun kautta käyttäen kieltä ja poskia. Kieli sulkee kurkunpään ja eristää suuhun (poskiin) jääneen ilman, jolloin voidaan hengittää sisään nenän kautta ilman että ilma kulkeutuu suuhun. Tekniikka mahdollistaa jopa tuntien yhtäjaksoisen soiton. Oikean opetuksen alaisena kiertohengityksen voi oppia noin 15 minuutissa.
Kulttuuriset merkitykset

Pohjois-Australian aboriginaaliryhmille didgeridoo on olennainen osa seremoniaa, sillä se säestää laulua ja tanssia uskonnollisissa rituaaleissa. Didgeridoota soitetaan myös joskus soolona harrastustarkoituksessa. Kovapuusta veistetty keppipari (clapsticks) antaa tempon laululle seremonian aikana. Didgeridoon rytmi ja "melodia" ja clapsticksien tempo muodostavat tarkkoja kuvioita, joita siirretään perimätietona sukupolvelta toiselle. Vain miehet soittavat didgeridoota ja laulavat seremonioissa kun taas naiset ja miehet tanssivat yhdessä. Seremonioiden ulkopuolella naisetkin joskus soittavat didgeridoota.