stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Virolaiset
Historia > Itsenäinen Viro

Ensimmäinen maailmansota alkoi 1914 ja tsaarinvalta päättyi 1917. Vuonna 1917 Eestimaan ja pohjoisen Liivinmaan kuvernementeista tehtiin Viron kuvernementti, jolla oli sisäinen autonomia. Saman vuoden elokuussa saksalaiset valloittivat Viron saaret sekä Riian kaupungin Latviassa. Lokakuussa Viron punakaartilaiset ottivat vallan Virossa, mutta ne eivät voineet estää maapäivien itsensä korkeimman vallan edustajaksi julistautumista marraskuussa 1917. Punakaartilaisten kannatusta söi heidän pyrkimyksensä estää Viron itsenäistyminen. Tammikuussa 1918 Viron poliittisten ryhmien yleiskokous päätti julistaa maan itsenäiseksi. Itsenäisyysjulistusta seurasi kuitenkin saksalaismiehityksen aika. Saksassa alkoi kuitenkin vallankumous 9. marraskuuta ja virolaiset saivat alueen haltuunsa 19. päivä samaa kuuta. Seurasi Viron vapaussota, jonka aikana taisteltiin ensin Neuvosto-Venäjää ja sitten saksalaisia vastaan niin sanotussa Landeswehrin sodassa. Vihollisuudet Neuvosto-Venäjän kanssa lopetettiin Tarton rauhassa, jossa Neuvosto-Venäjä luovutti Virolle alueita ja tunnusti sen de facto. Itsenäisen Viron sisäpoliittinen tilanne oli sekava kommunistien vallankaappausyritykseen 1924 asti, jonka jälkeen saatiin aikaiseksi vahva hallitus. Talouskriisi vuodesta 1929 alkaen koetteli pahoin Viroakin. Tyytymättömyyden myötä Viron vapaussotureiden liitto sai lisää kannatusta, mutta presidentinvaalien alla 12. maaliskuuta 1934 Konstantin Päts kaappasi vallan estäen näin vapaussoturien presidenttiehdokas Andres Larkan valtaannousun. Molotov–Ribbentrop-sopimuksen myötä Natsi-Saksa antoi Viron Neuvostoliiton etupiiriin. Viron hallitus painostettiin ottamaan maahan venäläisiä sotajoukkoja. Kommunistit ottivat vallan 1940 ja Viro liitettiin 6. elokuuta samana vuonna Viron sosialistisena neuvostotasavaltana Neuvostoliittoon.
Historia > Neuvostoaika ja uusi itsenäisyys

Neuvostomiehitys kesti vain vuoden ja saksalaiset valloittivat maan toisessa maailmansodassa. Osa virolaisista palveli saksalaisten joukoissa ja osa pakeni maasta, kun puna-armeija eteni takaisin Viroon vuonna 1944. Vuosina 1940–1944 aikana 150 000 virolaista joko joutui vankileireille, kyyditettiin tai kaatui rintamalla. Vuonna 1949 yli 20 000 virolaista kyyditettiin Siperiaan niin sanotuissa maaliskuun kyydityksissä. Maatalous pakkokollektivisoitiin ja talonpojat asettuivat kolhooseihin. Samaten neuvostoaikana Viroon muutti paljon asukkaita muualta Neuvostoliitosta ja virolaisten suhteellinen osuus maan väestöstä laski huomattavasti. Neuvostoajan lopulla 1980-luvulla tehtiin neuvostojärjestelmässä uudistuksia, mutta tästä huolimatta Neuvostoliitto lopulta romahti ja Viro julistautui itsenäiseksi vuonna 1991. Itsenäisyyden jälkeen etnisten virolaisten osuus Viron väestöstä on kasvanut Neuvostoaikana maahan tulleiden kansallisuuksien muuttaessa muualle. Vuonna 2000 maan väestöstä virolaisia oli 68,3 % kun se vuonna 1989 oli vain 61,5 %.
Ulkovirolaiset

Virolaisia on asunut Viron ulkopuolella vanhastaan ainakin kolmessa saarekkeessa: leivut pohjoisessa Latviassa, lutsit etelämpänä Latvian itärajoilla sekä Kraasnan virolaiset Venäjän puolella rajaa. Nämä vanhat virolaisyhteisöt ovat viimeistään 1900-luvun lopulla kielellisesti sulautuneet. Nykyiset ulkovirolaisyhteisöt ovat syntyneet enimmäkseen 1800-luvulla tai sen jälkeen alkaneista muuttoliikkeistä. Tätä nykyä arvellaan, että noin viidesosa kaikista virolaisista elää ulkomailla; tarkkoja tilastoja ei ole, koska monet maastamuuttajien jälkeläiset ovat sulautuneet asuinmaansa enemmistökansaan ja koska monissa maissa ei tilastoida asukkaiden etnisyyttä tai äidinkieltä.
Ulkovirolaiset > Suomenvirolaiset

Suomeen on koko historiallisen ajan muuttanut virolaisia, mutta näistä on varsin vähän tietoa ja tutkimusta. Virolaiset muuttajat luultavasti suomalaistuivat varsin nopeasti, mutta 1900-luvun alussa syntynyt Kabbölen virolaisten yhteisö Pernajassa ruotsinkielisen asutuksen keskellä säilytti viron kielen 1900-luvun jälkipuoliskolle asti. 1900-luvun alkupuolella Suomessa asui pysyvämmin tai väliaikaisemmin jonkin verran virolaisia käsityöläisiä, pienyrittäjiä, palvelusväkeä ynnä muita sekä Virosta vallanpitäjien venäläistämistoimia ja ahdistavaa ilmapiiriä paenneita kulttuurihenkilöitä ja taiteilijoita (kuten kirjailijat Friedebert Tuglas ja Eduard Vilde). Vielä 1930-luvun alussa Suomessa oli virolaisia noin 1 500, mutta heidän lukumääränsä hupeni nopeasti samoin kuin kulttuuri- ja seuratoiminta: monet virolaiset ottivat Suomen kansalaisuuden ja suomalaistuivat. Näihin suomenvirolaisiin kuului myös Suomen tähän mennessä ainoa virolaissyntyinen kansanedustaja, virolaiseen perheeseen Helsingissä 1925 syntynyt Jutta Zilliacus.
Sodan aikana Suomeen paenneet sekä Suomen armeijassa vapaaehtoisina palvelleet virolaiset, eli niin sanotut soomepoisid, Suomen-pojat, jatkoivat enimmäkseen matkaa joko Ruotsiin tai palasivat tai joutuivat palaamaan Neuvosto-Viroon. Sodanjälkeisinä vuosina Suomen pienen, entisestään huvenneen virolaisyhteisön ei poliittisistakaan syistä ollut mahdollista harjoittaa julkista vironkielistä kulttuuritoimintaa. Virosta Suomeen muuttaminen oli Neuvostoliiton aikana mahdollista vain yksilöllisissä erikoistapauksissa, tyypillisimmin suomalaisen kanssa avioitumalla.
Viron itsenäisyyden palautumisen (1991), EU-jäsenyyden (2004) sekä etenkin työvoiman liikkuvuuden rajoitusten poistumisen jälkeen (2006) virolaisten muutto Suomeen lisääntyi räjähdysmäisesti. Osa Virosta muuttajista oli myös paluumuuttajan statuksella Suomeen saapuvia Viron inkerinsuomalaisia. Kun vuonna 1990 Suomessa oli asunut 1 394 äidinkieleltään vironkielistä, heidän määränsä oli vuonna 2000 jo ylittänyt 10 000:n rajan. Vuonna 2016 viron kielen äidinkielekseen ilmoittaneita asui Suomessa 48 087 henkeä. Suomenvirolaiset ovat kielen perusteella venäjänkielisten jälkeen Suomen toiseksi suurin muuttoperäinen uusvähemmistö, kansalaisuuden perusteella kaikkein suurin. Nykyiset suomenvirolaiset ovat suurimmaksi osaksi työikäisiä ensimmäisen polven maahanmuuttajia, joita työskentelee runsaasti etenkin rakennus-, kuljetus-, hoiva- ja palvelualoilla.
Kulttuuri > Kansankulttuuri

Viro voidaan jakaa erillisiin kulttuurialueisiin. Kulttuurialueita muodostavat Pohjois-Viro, Etelä-Viro, Länsi-Viro, jotka voidaan edelleen jakaa Koillis-Viron rannikkovyöhykkeeseen, Mulgimaahan, Setumaahan ja Länsi-Saarenmaahan. Pohjana eri kulttuurialueille ovat vanhat murre- ja heimoalueet, sekä näiden lisäksi Viron historiallinen jakaantuminen Viron- ja Liivinmaan kuvernementteihin. Länsi-Viron kulttuurialueeseen kuuluvat kaikki saaret poikkeavat toisistaan erinevissä määrin. Etelä-Virosta voidaan edelleen erottaa kaksi hyvin erilaista aluetta, Mulgimaa ja Setumaa. Molemmilla alueilla vanhatapainen kulttuuri on säilynyt Viron keskimääräistä paremmin. Pohjois-Virosta voidaan erottaa Koillis-Viron rannikkovyöhyke, josta oli aikoinaan tiiviit yhteydet Suomeen. Virolaisten kansankulttuuria voidaan kuitenkin pitää kokonaiskuvassa paljolti yhtenäisenä alue-eroista huolimatta.
Virolaiset ovat toisten itämerensuomalaisten tavoin käyttäneet kansanrunoudessaan kalevalamittaa. Virolaisesta kansanperinteestä on koottu muun muassa Kalevipoeg-eepos.
Kulttuuri > Maatalous

Viron eri kulttuurialueita yhdistävä tekijä on vetohärkien historiallinen käyttö maataloudessa, vaikkakin niiden käytön määrä oli tiheimmillään Länsi- ja harvimmillaan Kaakkois-Virossa. Länsi-Virossa oli käytössä koukkuaura, jollaisia oli käytössä myös Lounais-Suomessa ja Skandinaviassa. Itä-Virossa käytettiin hankoauraa, joka levisi maahan idästä. Virossa oli käytössä erityinen niveläes, jossa oli 2 tai 3 riviä niveltyväksi yhdistettyä puukappaletta, jossa jokaisessa oli 1–3 puu- tai rautapiikkiä. Sirpit erosivat toisistaan Itä- ja Länsi-Viron alueiden välillä. Idässä oli käytössä pienihampainen, kun taas lännessä oli käytössä isompihampainen sirppi.
Kulttuuri > Rakennukset

Virolaisen rakentamisen omaleimaisimpia piirteitä oli riihiasumus. Talonpojan asumuksen ja riihen yhdistäminen levisi vain Viroon ja osittain Pohjois-Latviaan. Alkuperäiseen yksihuoneiseen riihiasumukseen tuli ajan myötä puimatanner, jota käytettiin viljan puinnissa ja tuonnissa. Sitä saatettiin käyttää myös ruokailu- tai työtilana, mutta myös navettana. Asumukseksi riihi kehittyi ehkä jo 1300-luvulla, mutta viimeistään 1600-luvulla. Riihiasumuksen asuinhuone oli suurikokoinen ja neliönmuotoinen. Sen nurkassa oli usein suurikokoinen kiuasuuni. Maataloissa oli sauna, joka lämmitettiin yksinkertaisella kiuasuunilla. Länsi-Viron mantereella ja Pohjois-Viron sisämaassa oli laajoja alueita, jossa saunat eivät olleet ollenkaan käytössä. Näillä alueilla peseytyminen tapahtui riihituvassa. Saunoissa saattoi usein asua köyhälistöä. Saunassa asujaa kutsuttiin nimellä saunamees (suom. 'saunanmies').
Kulttuuri > Kansanpuku

Kansanpuvut olivat vielä 1800-luvun puolivälissä käytössä laajasti, mutta sittemmin ne hävisivät laajoilta alueilta. Naisen tärkein vaate oli hame, joka oli 1700-luvulle saakka kapea ja yksivärinen. Värikäs pystyraidallinen hame levisi käyttöön 1800-luvun alussa. Hameen kanssa pidettiin hihattoman paidan päällä lyhyttä pellavasta tehtyä puseroa nimeltä käised. Niitä koristeltiin 1700-luvulta lähtien kukkakirjonnalla. Miehet käyttivät yleensä polvihousuja ja varakkaammat saattoivat käyttää myös parkittuja nahkahousuja. Päällysvaatteena käytettiin pitkää takkia, jotka värjättiin alun perin mustaksi ja 1700-luvulta lähtien siniseksi.
Kulttuuri > Uskonto

Virolaiset ovat olleet 1200-luvulla käytyjen Baltian ristiretkien jälkeen kristinuskoisia, vaikkakin vanhat pakanalliset tavat säilyivät osittain vielä pitkään tämän jälkeenkin. 1500-luvulla uskonpuhdistus korvasi aiemman katolilaisen kirkon luterilaisuudella. Luterilaisuuden myötä syntyi virolainen hengellinen kirjallisuus. 1632 ilmestyi vironkielinen kirkkokäsikirja ja 1686 vironkielinen Uusi testamentti. Molemmat oli kirjoitettu niin sanotulla Tarton kirjakielellä ja vastaavat teokset ilmestyivät Tallinnan kirjakielellä painettuina 1690-luvulla ja 1715. Koko Raamattu ilmestyi pohjoisviroksi vuonna 1739. 1700-luvulla virolaisten talonpoikien keskuuteen levisi nopeasti herrnhutilaisuus, joka kuitenkin kiellettiin keisarillisella käskykirjeellä vuonna 1743. Kielto peruttiin osittain vuonna 1746 ja liike sai täyden toimintavapauden vuonna 1813. Ortodoksinen kirkko sai jalansijaa talonpoikien keskuudessa, kun vuonna 1845 etenkin itäisten maakuntien talonpojat alkoivat kääntyä ortodoksiseen uskoon. Hieman myöhemmin sama liike levisi myös läntisiin maakuntiin ja esimerkiksi Pärnumaalla ja Saarenmaalla miltei 30 prosenttia väestöstä kääntyi ortodokseiksi. Kirkon vaihtaminen taantui hallitusvallan vastatoimien jälkeen vuonna 1847.
Neuvostovallan aikana perinteisten kirkkojen asema heikkeni. Nykyään Viroa pidetään yhtenä Euroopan maallistuneimmista maista. Vuoden 2011 väestönlaskennan tietojen mukaan 54 % Viron vähintään 15-vuotiaista asukkaista ei tunnustanut mitään uskontoa. Etnisistä virolaisista vain 19 % katsoi kuuluvansa johonkin uskontokuntaan, näistä suurin osa (14 % virolaisista) Viron luterilaiseen kirkkoon. (Koko väestön keskuudessa suurin uskontokunta on ortodoksisuus, jota edustaviin kirkkoihin kuuluu 16 % kaikista Viron asukkaista; näistä huomattava osa on venäläisiä tai muita entisen Neuvostoliiton kansallisuuksia.) Kaikkiaan Virossa toimii vähintään 90 eri uskontoa. Näihin kuuluvat myös 1920-luvulla perustettu uuspakanallinen taarausko sekä 1900-luvun lopulla voimistunut maausko, joita edustaa Maavalla Koda -järjestö.
Genetiikka > Uniparentaaliset haploryhmät

Virolaisten yleisimmät isälinjan haploryhmät ovat N1c ja R1a, jotka molemmat esiintyvät yli 30 prosentin tiheydellä. R1a on tyypillinen haplotyyppi nykyisessä itäisessä Euroopassa ja Baltian maiden pronssikautisissa näytteissä. Aasialaisperäinen ja uralilaisille kansoille ominainen haploryhmä N näyttää saapuneen Viron alueelle samaan aikaan kuin suomalais-ugrilainen väestökin pronssi- ja rautakauden vaihteessa. Virolaismiesten kolmanneksi yleisin haploryhmä on I1, johon heistä kuuluu noin 15 prosenttia.
Lähes puolet (45 %) virolaisista kuuluu äitilinjan haploryhmään H . Noin joka neljäs (24,2 %) kantaa haploryhmää U, ja suurin osa heistä kuuluu sen alaryhmään U5.
Genetiikka > Autosomaalinen DNA

Autosomaalisen DNA:n suhteen virolaiset ovat lähellä latvialaisia ja liettualaisia. Virolaiset vetäytyvät balteista kuitenkin suomalaisten, karjalaisten ja vepsäläisten suuntaan, jotka ovat eristyksessä useimmista Euroopan väestöistä. Näitä lähimpänä ovat koillisvirolaiset, kun taas kaakkoisvirolaiset ovat balttien läheisyydessä. Muut virolaiset sijoittuvat näiden kahden ääripään välimaastoon.
Virolaiset ovat geneettiseltä koostumukseltaan paljolti samankaltaisia suomalaisten, balttien ja muiden koilliseurooppalaisten kanssa. Heidän sekoituksensa suurin komponentti muistuttaa jamna-paimentolaisia tai nuorakeraamikkoja. Varhaisiin maanviljelijöihin yhdistettävän komponentin osuus on pienempi ja metsästäjä-keräilijäkomponentin määrä suurempi kuin läntisemmillä eurooppalaisilla. Balteista virolaiset erottuvat siperialaisella aineksellaan, jonka osuus heidän sekoituksestaan on noin viisi prosenttia. Siperialainen komponentti on tavanomainen suomalais-ugrilaisille kansoille.
Uralilaisia kieliä puhuvien väestöjen keskuudessa esiintyy korkeaa IBD-jaksojen (identity by descent) jakamista, minkä on katsottu viittaavan niiden yhteisiin juuriin. Virolaisillakin näkyy sen suhteen merkittävä yhteys toisiin tutkittuihin itämerensuomalaisiin ja saamelaisiin, ja toisaalta myös puolalaisiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Virolaiset Wikimedia Commonsissa
Ristiretkeläiset kukistivat Viron muinaismaakunnat. Viimeinen vapaa virolainen alue Saarenmaa kukistui vuonna 1227.
Põltsamaan virolaisia, piirtänyt Johann Christoph Brotze vuonna 1777.
Virolaisia kansallispuvuissa, vasemmalta Muhun kansallispuku, Karjan kylä, Tõstamaa ja Pärnu-Jaagupi.
Virolaisia kansallispuvuissa. Vasemmalta alkaen: Kadrina, Mihklin kylä nykyisessä Läänerannan kunnassa, eräs setukaisten puku, Paistu.
Virolaisten geneettinen hienorakenne.
Johan Risingh

John Rising(h) (1617–1672) oli Pohjois-Amerikkaan perustetun Uuden-Ruotsin viimeinen kuvernööri. Hänen virkakautensa alkoi kesällä 1654 ja päättyi syksyllä 1655 Uusien Alankomaiden joukkojen vallattua Fort Kristinan ja muut Delawaren ja New Jerseyn alueilla sijainneet ruotsalaislinnakkeet.
Historia > Vaiheet Ruotsissa

Risingh syntyi vuonna 1617 Ruotsissa Itä-Götanmaalla olevassa Finspångin kunnassa. Lukion jälkeen hän opiskeli Uppsalan yliopistossa ja Leidenin yliopistossa. Vuosina 1651–1653 hän oli Ruotsin kauppakollegiossa sihteerin virassa ja kirjoitti tutkielman kaupankäynnistä ja taloustieteestä. Risingh oli kiinnostunut ennen kaikkea siirtokuntien toiminnasta ja teki matkan Britanniaan oppiakseen sikäläistä siirtomaapolitiikkaa. Vuonna 1653 Risingh sai ritarin arvonimen. Saman vuoden aikana hänet nimitettiin valtionkansleri Axel Oxenstiernan suosittelemana Uuden Ruotsin uudeksi kuvernööriksi Johan Printzin virkaa väliaikaisesti hoitaneen Johan Papegojan paikalle.
Historia > Siirtokunnan kuvernöörinä

Lähtiessään Ruotsista Delawareen Risingh sai tarkat ohjeet siitä, miten hänen tuli saattaa Uuden-Ruotsin siirtokunta uuteen kukoistukseen. Kuvernööri Printzin alaisuudessa siirtokunta oli lyhyen menestyksen jälkeen kokenut monia vaikeuksia, joiden suurimpana syynä olivat olleet siirtolaisten vähyys ja kauppatavaran loppuminen. Kun Risingh lähti Delawareen syksyllä 1653 purjealus Örnillä, laivalla matkusti lähes 300 siirtolaista ja 50 sotilasta. Kun alus toukokuussa saapui perille, olivat sairauden vähentäneet siirtolaismäärää noin sadalla.
Runsaan vuoden aikana Risingh vahvisti linnoitusten puolustusta, sijoitti siirtolaiset eri osiin siirtokuntaa ja osti intiaaneilta viljelykseen soveltuvaa lisämaata. Siirtokunnan vahvistaminen osoittautui kuitenkin ylivoimaiseksi tehtäväksi. Ruotsista alkuvuodesta 1654 Gyllen Hajin mukana lähetetyt täydennysjoukot ja kauppatavarat eivät milloinkaan saapuneet perille. Alus purjehti ohi Delawaren ja ajautui Long Islandille, jossa Uusien Alankomaiden kuvernöörin Peter Stuyvesantin sotilaat sieppasivat sen. Hieman myöhemmin Suyvesantin sota-alukset piirittivät Uuden-Ruotsin linnakkeet ja valtasivat ne. Risingh katsoi sotatoimet turhiksi ja suostui allekirjoittamaan antautumiskirjan, jonka tuloksena Uusi-Ruotsi siirtyi hollantilaisten alaisuuteen.lähde?
Risinhg ei halunnut jäädä Stuyvesantin alaisuuteen, vaan palasi sotilaitten ja upseerien joukossa takaisin Ruotsiin, jossa hän kuoli köyhyydessä vuonna 1672.
Maurice Lombard

Maurice Lombard (15. lokakuuta 1904 Azzaba – 1965) oli annalistiseen koulukuntaan kuulunut historiantutkija. Hän oli erityisesti keskiajan islamin tuntija, jonka teoksista tunnetaan esimerkiksi L’Islam dans sa première grandeur (1971), englanniksi The Golden Age of Islam. Annales-koulukunta muodostui vuonna 1929 ja sen kärkinimiä olivat Lucien Febvre ja Marc Bloch. Ryhmä vaati, että tutkimuksessa on otettava huomioon koko yhteiskunta, ei esimerkiksi vain päättävissä asemassa olleita. Tällöin painopiste siirtyi poliittisesta historiasta talous- ja sosiaalihistoriaan.
Naisrauha

Ns. Karjalan naisrauha 1316 -dokumentti. Kansallisarkisto.
Naisrauha tarkoittaa lakia tai määräystä olla vahingoittamatta tai häiritsemättä erityisesti naisia. Tällä tarkoitettiin historiallisesti erilaisia naisiin kohdistuvia väkivallantekoja. Nykyisin myös naisiin kohdistuvaa perheväkivaltaa ja avioliitossa tapahtuvaa seksuaalista hyväksikäyttöä pidetään naisrauhan rikkomuksina.
Valloittajat ovat usein katsoneet oikeudekseen raiskata ja hyväksikäyttää valloittamiensa alueiden naisia. Puolustautujat on kuitenkin joskus saatu antautumaan helpommin lupaamalla jättää näiden naiset rauhaan.
Naisrauha kuului muun muassa Ruotsin keskiaikaisiin rauhanvalalakeihin (edsöre). Suomen Ruotsilta valloittaneen Venäjän tsaari Aleksanteri I julisti myös naisrauhan.
Karjalan naisrauha 1316 on Ruotsin kuninkaan Birger Maununpojan allekirjoittama pergamentille tehty asiakirja, jota pidetään vanhimpana Suomessa säilyneenä keskiaikaisena dokumenttina.
Ruotsin nykyisen rikoskaaren mukaan törkeästä naisrauhanloukkauksesta (grov kvinnofridskränkning) voidaan tuomita vankeuteen mies, joka on tehnyt toistuvia väkivalta-, seksuaali- tai eräitä muita rikoksia naista kohtaan, jonka kanssa mies on ollut naimisissa tai avoliitossa.
Aiheesta muualla

Naisrauha, Suomen Kuvalehti, 20.08.1938, nro 33, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Rauhat
rauhanrikos · hautarauha · joulurauha · julkisrauha · jumalanrauha · kirkkorauha · kotirauha · kuninkaanrauha · käräjärauha · maanrauha · markkinarauha · naisrauha · tierauha · uskonrauha · koulurauha
Mathias Jensen

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 1. tammikuuta 1996 (ikä 28)
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 180 cm
Seura
Seura: Brentford
Pelinumero: 8
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2015–2018 | FC Nordsjælland | 63 | (15) |
| 2018–2019 | Celta Vigo | 6 | (0) |
| 2019– | Brentford | 192 | (11) |
Maajoukkue
| 2020– | Tanska | 30 | (1) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 19. joulukuuta 2024.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 19. joulukuuta 2024.
Mathias Jensen (s. 1. tammikuuta 1996) on tanskalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Brentfordia. Hän on pelannut Tanskan maajoukkueessa vuodesta 2020.
Seurajoukkueura

Jensen nousi FC Nordsjællandin junioreista edustusjoukkueeseen kaudella 2015–2016, jolla hän pelasi viisi Tanskan Superliigan ottelua ja teki maalin kolmannessa liigaottelussaan Randersia vastaan toukokuussa 2016. Seuraavalla kaudella hän pelasi 22 liigaottelua ja teki niissä kaksi maalia. Kaudella 2017–2018 hän pelasi 35 liigaottelua, joissa hän teki 12 maalia, ja nousi kauden aikana joukkueen kapteeniksi aiemman kapteenin Patrick Mtiligan lopetettua uransa. Kaudella 2018–2019 hän pelasi vielä yhden superliigaottelun ja yhden Eurooppa-liigan karsintaottelun ennen kuin siirtyi elokuussa 2018 espanjalaisseura Celta Vigoon. Parannuttuaan nivusvammasta Jensen pelasi Espanjan liigassa yhden ottelun Getafea vastaan, mutta sitten takareisivamma piti hänet kolme kuukautta poissa kentiltä. Lopulta hän pelasi kauden aikana kaikkiaan kuusi liigaottelua, joissa kolme kertaa avauskokoonpanossa.
Kesällä 2019 Jensen siirtyi Englannin mestaruussarjan Brentfordiin. Kaudella 2019–2020 hän pelasi 39 sarjaottelua, joista 30 ottelua avauskokoonpanossa, ja teki maalin marraskuussa Luton Townia vastaan. Hän pelasi myös kaikki kolme nousukarsintaottelua, joista loppuottelu päättyi Brentfordin jatkoaikatappioon Fulhamille. Kaudella 2020–2021 Jensen pelasi mestaruussarjassa 45 ottelua eli yhtä vaille kaikki ja niistä 35 ottelua avauskokoonpanossa. Hän teki maalin joulukuussa Readingia ja helmikuussa Middlesbrough'ta vastaan. Nousukarsinnassa Brentford hankki paikan seuraavan kauden Valioliigaan ja Jensen pelasi kolmessa karsintaottelussa muutamaa vaille täydet minuutit. Liigacupissa Jensen pelasi neljä ottelua Brentfordin edetessä välieriin, joissa se hävisi Tottenham Hotspurille.
Ensimmäisellä valioliigakaudellaan 2021–2022 Jensen pelasi 31 liigaottelua, joista 19 ottelua avauskokoonpanossa. Seuraavalla kaudella hän pelasi 37 valioliigaottelua, jotka kaikki avauskokoonpanossa, ja oli sivussa vain kauden viimeisestä ottelusta. Hän teki Valioliigassa viisi maalia: elokuussa Manchester Unitedia, tammikuussa Bournemouthia, helmikuussa Southamptonia sekä maaliskuussa Fulhamia ja Leicesteriä vastaan. Kaudella 2023–2024 hän pelasi 32 valioliigaottelua ja teki niissä kolme maalia: syyskuussa Bournemouthia ja Evertonia sekä lokakuussa Manchester Unitedia vastaan. Liigacupissa hän teki maalin toisen kierroksen ottelussa Newportia vastaan. Kauden 2024–2025 alkupuolella hän on kärsinyt jalkavammoista ja pelannut joulukuun 19. päivään mennessä kahdeksan valioliigaottelua.
Maajoukkueura

Jensen pelasi useissa Tanskan nuorisomaajoukkueissa. Hän pelasi yhteensä neljä ottelua alle 21-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2017 ja 2019. Hän pelasi Tanskan A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran lokakuussa 2020 ystävyysottelussa Färsaaria vastaan. Hän on joulukuun 19. päivään 2024 mennessä pelannut 30 A-maaottelua. Hän teki toistaiseksi ainoan maaottelumaalinsa maaliskuussa 2021 MM-karsintaottelussa Moldovaa vastaan. Hän kuului Tanskan joukkueeseen kesän 2021 Euroopan-mestaruuskilpailuissa ja tuli vaihdosta kentälle ensimmäisessä alkulohko-ottelussa Suomea vastaan sairaskohtauksen saaneen Christian Eriksenin tilalle. Myös Tanskan viidessä muussa ottelussa hän tuli vaihdosta kentälle. Välierän Englantia vastaan hän joutui jatkoajalla jättämään kesken loukkaantumisen vuoksi. Maailmanmestaruuskilpailuissa 2022 Jensen tuli vaihdosta kentälle ensimmäisessä alkulohko-ottelussa Tunisiaa vastaan ja pelasi avauskokoonpanossa viimeisessä alkulohko-ottelussa Australiaa vastaan. Hän kuului Tanskan joukkueeseen myös EM-kilpailuissa 2024, muttei saanut peliaikaa.