stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maan historia
Ilmakehän historia

Maalla on ollut kolme eri kaasukehää. Varhaisin kaasukehä syntyi pian Maan muodostuttua 4,6 miljardia vuotta sitten. Se oli ohut ja koostui pääasiassa vedyn ja heliumin sekoituksesta. Toinen kaasukehä syntyi seuraavien satojen miljoonien vuosien aikana purkautuneiden useiden valtavien tulivuorten purkauskaasuista. Lisäksi Maahan kulkeutui jääkimpaleita, jotka vaikuttivat kaasukehän koostumukseen. Noin 4,5 miljardia vuotta sitten maapallon alkuilmakehä koostui lähinnä vesihöyrystä, hiilidioksidista, vedystä ja typestä. Happea ei vielä tällöin ollut lainkaan. Hapen määrä ilmakehässä alkoi lisääntyä vasta kun noin 3,5 miljardia vuotta sitten ensimmäiset happea tuottavat bakteerit syntyivät. Niillä oli kyky pilkkoa vettä vedyksi ja hapeksi, eivätkä ne vielä tarvinneet happea omiin elintoimintoihinsa, joten happea alkoi vapautua. Pikkuhiljaa hapen määrä ilmakehässä kasvoi ja vapaan vedyn määrä väheni. Tämä kehitys oli hidasta: vielä noin kaksi miljardia vuotta sitten ilmakehän happipitoisuus oli vain noin sadasosa nykyisestä ja 700 miljoonaa vuottakin sitten vain kymmenesosa. Hapen lisääntyminen aloitti myös otsonikerroksen syntymisprosessin. Hiilidioksidin pitoisuus ilmakehässä oli vielä kambrikaudella 15-kertainen nykyiseen verrattuna. Nykyisen happipitoisuutensa ilmakehä saavutti noin 360 miljoonaa vuotta sitten, ja samalla hiilidioksidipitoisuus oli laskenut lähelle nykytasoa.
Ilmastohistoria

Maapallon ilmasto on vaihdellut koko maapallon olemassaolon ajan. Neljä miljardia vuotta sitten ilmakehän koostumus poikkesi huomattavasti nykyisestä, sillä hiilidioksidi oli toiseksi yleisin kaasu. Kasvihuoneilmiön ansiosta maapallon pintalämpötila olikin tuolloin korkea. Kun hiilidioksidin määrä väheni happea tuottavien eliöiden yleistymisen myötä, maapallon ilmasto kylmeni runsaat kaksi miljardia vuotta sitten jäätikkövaiheeseen.
Ensimmäisen jäätiköitymisen loputtua elämän kehitys jatkui jälleen lämpimissä oloissa. Jäätiköitymisvaiheita eli aikakausia, jolloin maapallolla esiintyy mannerjäätiköitä, on kuitenkin ollut senkin jälkeen. Viimeisten 50 miljoonan vuoden aikana maapallon ilmasto on kylmentynyt, etenkin eteläisillä napa-alueilla, joiden ympärille muodostui kylmä merivirta. Lähes koko Etelämanner jäi jään alle 10–20 miljoonaa vuotta sitten. Maapallolla esiintyy joidenkin kymmenien tuhansien vuosien välein jääkausia, jolloin mannerjäätiköt laajenevat maan kiertoradan ja pyörimisakselin kallistuskulman vaihtelun seurauksena. Nykyisin maapallolla eletään jääkausien välistä aikaa, ja seuraavan jääkauden huippu tullee muutaman kymmenen tuhannen vuoden kuluttua.
Lyhytkestoisia ilmastonmuutoksia maapallolla aiheuttavat esimerkiksi auringon säteilyn muutokset ja voimakkaat tulivuorenpurkaukset.
Piikkinuoliaiset

| Piikkinuoliaiset |
| --- | --- |
 Rantanuoliainen (Cobitis taenia)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Karppikalat Cypriniformes
Alalahko::  Nuoliaiskalat Cobitoidei
Heimo::  Piikkinuoliaiset  Cobitidae  Swainson, 1839
Suvut
 Acanthopsoides Fowler, 1934  Acantopsis van Hasselt, 1823  Bibarba Chen & Chen, 2007  Cobitis Linnaeus, 1758  Enobarbichthys Whitley, 1931  Iksookimia Nalbant, 1993  Kichulchoia Kim, Park & Nalbant, 1999  Koreocobitis Kim, Park & Nalbant, 1997  Kottelatlimia Nalbant, 1994  Lepidocephalichthys Bleeker, 1863  Lepidocephalus Bleeker, 1859  Microcobitis Bohlen & Harant, 2010  Misgurnus Lacepède, 1803  Neoeucirrhichthys Bănărescu & Nalbant, 1968  Niwaella Nalbant, 1963  Pangio Blyth, 1860  Paralepidocephalus Tchang, 1935  Paramisgurnus Dabry de Thiersant, 1872  Protocobitis Yang & Chen, 1993  Quintabarbates Roberts, 2020  Sabanejewia Vladykov, 1929  Somileptus Swainson, 1839  Theriodes Kottelat, 2012 
Katso myös
   Piikkinuoliaiset Wikispeciesissä   Piikkinuoliaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piikkinuoliaiset (Cobitidae) on karppikaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan makeista vesistä Euraasiassa ja Marokossa.
Lajit ja antomia

Piikkinuoliaisten heimoon kuuluu noin 20 sukua ja 230 lajia. Aiemmin heimoon myös luetun Botiinae-alaheimon suvut on erotettu omaksi heimokseen Botiidae (loistonuoliaiset).
Ruumiinmuodoltaan piikkinuoliaiset ovat pitkulaisia, eräät jopa matomaisia, kaloja. Ne ovat pienehköjä ja suurimmat lajit saavuttavat noin 40 cm:n pituuden. Selkäeviä on yksi, rinta- ja vatsaevät ovat lähes samankokoiset ja peräevä sijaitsee lähellä pyrstöevää. Tyypillisiä piirteitä heimon lajeille ovat 3–6 paria viiksisäikeitä kuonossa ja silmän takana sijaitseva piikki, jonka kalat voivat kohottaa ja jäykistää. Piikkinuoliaiset ovat suomuttomia ja monilla heimon lajeilla on ruumiissaan tummia juovia.
Levinneisyys ja elintavat

Piikkinuoliaislajeja tavataan läpi Euroopan ja Aasian aina Kaakkois-Aasiaan asti. Eniten lajeja elää Etelä- ja Kaakkois-Aasiassa. Ne ovat makeiden vesien kaloja, joita tavataan järvistä, joista ja puroista. Piikkinuoliaiset elävät lähellä pohjaa. Niiden ravintoa ovat pienet selkärangattomat eläimet, kuten madot ja hyönteisten toukat, ja eräät lajit syövät myös levää. Piikkinuoliaisten kutuaika on keväällä huhti-toukokuussa.
Monia heimon lajeja pidetään akvaariokaloina. Suosittuja ovat muun muassa Cobitis-, Pangio- ja Misgurnus-sukujen lajit.
Piiloilijat

| Piiloilijat |
| --- | --- |
 Tewara cranwellae
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Lyhtyahvenkalat Acropomatiformes
Heimo::  Piiloilijat Creediidae  Waite, 1899
Suvut
 Apodocreedia  Chalixodytes  Creedia  Crystallodytes  Limnichthys  Myopsaron  Schizochirus  Tewara 
Katso myös
   Piiloilijat Wikispeciesissä   Piiloilijat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Piiloilijat (Creediidae) on lyhtyahvenkalojen lahkon kalaheimo. Piiloilijat ovat pieniä hiekkaan kaivautuvia kaloja, jotka elävät indopasifisen merialueen trooppisissa vesissä.
Lajit ja anatomia

Piiloilijoiden heimoon kuuluu kahdeksan sukua ja 19 lajia, muiden muassa hietapiiloilija (Creedia partimsquamigera) ja hoikkapiiloilija (Creedia haswelli). Yleensä piiloilijat ovat vain 3-7 senttimetrin pituisia mutta pitkänomaisia kaloja. Selkäevä ja peräevä ovat pitkiä, rintaevät ovat kookkaat ja vatsaevät sijaitsevat lähellä toisiaan. Iho voi olla kokonaan suomujen peittämä, mutta toisilla lajeilla suomuja on vain kylkiviivan kohdalla.
Levinneisyys

Piiloilijoita tavataan indopasifiselta merialueelta lämpimistä vesistä Afrikan rannikolta ja Punaiselta mereltä Havaijille ja Pääsiäissaarille ulottuvalta vyöhykkeeltä. Ne ovat pääasiassa matalien vesien kaloja ja elävät lähellä rannikkoa. Useat lajit elävät hiekkaan kaivautuneena.
Reino Piirto

Reino Piirto vuonna 1993.
Reino Iisakki Piirto (13. elokuuta 1913 Ilmajoki – 13. heinäkuuta 1999 Kauniainen) oli suomalainen urheilujohtaja, koulutukseltaan agronomi. Hän toimi Lihakeskuskunnan kaupallisena johtajana 1949–1956, Veikkaustoimiston johtajana vuodesta 1956. Hän oli Suomen Urheiluliiton puheenjohtaja 1952–1963.
Aiheesta muualla

Kuka kukin on 1978, s. 735.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Suomi (KANTO)
Piilosana

Piilosana Leeuwarder Courant
Piilosana on sanaristikko, jossa vihjeet annetaan varsinaisesta ristikosta erillisinä ja jossa jokainen vihje sisältää sekä suoran vihjeen että piilosanamaisen kätketyn vihjeen ratkaisusanasta. Kätketty vihje voi olla esimerkiksi anagrammi, tai sana on luettavissa lauseesta suoraan tai takaperin peräkkäisiä sanoja yhdistelemällä. Kätketyissä vihjeissä hyödynnetään usein myös lyhenteitä tai sanaleikkejä.
Piilosana on peräisin Englannista (alkukielellä cryptic crossword). Suomeen tehtävätyypin toi Risto Pitkänen. Pitkäsen laatima ensimmäinen suomalainen piilosana julkaistiin Suomen Kuvalehden numerossa 9 vuonna 1975. Piilosanoja ovat Suomessa julkaisseet säännöllisesti Suomen Kuvalehti, Ilta-Sanomat, Aamulehden Sunnuntain ihmiset ja useat ristikkolehdet. Tunnettuja suomalaisia piilosanojen laatijoita ovat Erkki Vuokila, Pertti Oskala ja Aulikki Nenonen. Alkuaikoina eräät laatijat esiintyivät salanimillä, jotka olivat anagrammeja piilosana-sanasta. Tällaisia tekijöitä olivat ainakin Ilpo I. Ansa ja Pia Solina.
Iisakin Julkaisut Oy:llä oli 1970-luvulla valikoimassaan myös Piilosana-niminen lehti, mutta se ilmestyi vain lyhyen aikaa. Muita säännöllisesti ilmestyneitä piilosanalehtiä ei Suomessa ole ollut.
Sanaristikkoseura Sanasepot ry:n kesäpäivillä on järjestetty piilosanan SM-kisoja vuodesta 2004 lähtien. Vuonna 2014 kilpailu järjestettiin yhteistyössä Otavamedian kanssa, ja voittajaksi selviytyi Juha Neitola. Vuonna 2016 Sanasepot järjestivät kisat yksin. Seuraavat piilosanan SM-kisat pidetään kesällä 2019.
Piilosanan ratkonnan ohjeita on annettu lehdissä, netissä ja kirjoissa.
Esimerkkejä

Vakaa järjestö? = AKAVA (vakaa-sanan anagrammi)
Kerron totuuden. Ne ovat tyhjää täynnä. = ONTOT (luettavissa suoraan lauseesta: KerrON TOTuuden.)
Palasi pukujuhlista ja raatoi maanantain. = NAAMIOT ("toi maan" takaperin, "pukujuhlista" antaa vihjeen aihepiiristä, "palasi" vihjaa takaperin lukemiseen)
Tämä valitus ei kuulu maalaistollosta. = JUPISTA (ei juntista, "valitus" antaa vihjeen aihepiiristä)
Valvomistöissä teet aukiot rapaisiksi. = KURAATTORIT (kuraat torit)
Kirjallisuutta

Aulikki Nenonen: Piilosanaopas - ohjeita ja tehtäviä ratkojille.  Oulu:  Kolmiokirja Oy, 1990.  ISBN 951-9488-90-1
Hannes Tiira: Senat sakaisin - Sanatehtävien ja -leikkien käsikirja.  Pori:  Lintu-Hanski Tmi, 2010.  ISBN 978-952-67376-0-7
Erkki Vuokila: Sanaristikot (MMM Kansalaisen tietokirjat), s. 37-50.  Otava, 2004.  ISBN 951-1-18867-4
Ilona Kemppainen: Suomalaisen sanaristikon historia.  Helsinki:  Finn Lectura, 2002.  ISBN 951-792-127-6
Piispanristi

Piispanristi on Kaarinan kaupunginosa, joka sijaitsee kaupungin länsiosassa. Se rajautuu lännessä Turun Harittuun, pohjoisessa Nummenniittyyn, etelässä Kuusistoon ja idässä Kaarinan keskustaan. Alueella harjoitetaan paljon teollisuus- ja liiketoimintaa. Piispanristillä sijaitsee myös Kaarinan ainoa elokuvateatteri, nelisalinen Kino Piispanristi.
Historia

Piispanristin kaakkoisosassa sijaitsevassa Poikluomassa on ollut asutusta ilmeisesti jo 1200-luvulla, ja se on täten Kaarinan vanhimpia kyliä. Piispanristin kautta on kulkenut myös historiallinen Kuninkaantie, jonka jäljet ovat kuitenkin hävinneet maankäytön seurauksena. Oletuksena kuitenkin on, että se kulki lähellä nykyistä 110-tietä.
Piispanristin alue on saanut nimensä lähiseudulla, Turun puolella sijaitsevan Piispanristinkiven mukaan (60.42738°N, 22.31703°E). Tämä kivi on noin 1,5 metriä korkea rapakivi, jonka kylkeen on hakattu puoliympyrän päältä kohoava risti. Kivi sijaitsee Skanssin kauppakeskuksen ja Turun vanhan hautausmaan välimaastossa. Kiven historiasta on erilaisia tarinoita ja näkemyksiä. Erään näkemyksen mukaan Kärjen tilan isäntä murhasi ja ryösti Turun piispan, kun piispa matkasi Kuusistosta Turkuun: Matkalla piispalle tuli jano, ja hän kävi Kärjen tilalla. Isäntä tämän jälkeen murhasi ja ryösti Piispan kiven luona.
Geoff Pike

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 28. syyskuuta 1956 (ikä 68)
Syntymäpaikka: Lower Clapton, Englanti
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1975–1987 | West Ham United |  |  |
| 1976 | → Hartford Bicentennials |  |  |
| 1977 | → Connecticut Bicentennials |  |  |
| 1987–1989 | Notts County |  |  |
| 1989–1991 | Leyton Orient |  |  |

Geoff Pike (s. 28. syyskuuta 1956 Lower Clapton) on englantilainen jalkapalloilija, joka pelasi keskikenttäpelaajana.
Pike edusti toistakymmentä vuotta lontoolaisseura West Ham Unitedia. Hän oli vuonna 1980 voittamassa FA Cupia. Vuosina 1976 ja 1977 hän pelasi lainalla Yhdysvalloissa Hartford Bicentennialsin (myöh. Connecticut Bicentennials) joukkueessa. Vuonna 1987 hän siirtyi West Hamista Notts Countyyn ja kaksi vuotta myöhemmin Leyton Orientiin.
Piikkikaniinikala

| Piikkikaniinikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Luukalat Osteichthyes
Alaluokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Kaniinikalat Siganidae
Suku::  Siganus
Laji::  spinus
Kaksiosainen nimi
 Siganus spinus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Piikkikaniinikala Wikispeciesissä   Piikkikaniinikala Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Piikkikaniinikala (Siganus spinus) on kaniinikalojen (Siganidae) heimoon kuuluva merivesissä elävä kalalaji, jota pidetään myös akvaariossa. Sen kuvasi tieteelle Carl von Linné vuonna 1758.
Koko ja ulkonäkö

Piikkikaniinikala kasvaa yleensä noin 18 senttimetrin mittaiseksi ja korkeintaan 28 senttimetrin mittaiseksi. Selkäevässä on 13 piikkiruotoa ja kymmenen nivelruotoa, peräevässä seitsemän piikkiruotoa ja yhdeksän nivelruotoa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Piikkikaniinikalaa tavataan Tyynellämerellä Afrikasta, Aasiasta ja Oseaniasta. Lajin elinympäristöä ovat koralliriutat. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto IUCN on luokitellut piikkikaniinikalan elinvoimaiseksi lajiksi.
Ravinto ja elintavat

Piikkikaniinikala on suurimmaksi osaksi kasvissyöjä. Se käyttää ravinnokseen vedenpohjassa kasvavia leviä ja joskus muitakin vesikasveja sekä kasvi- ja eläinplanktonia. Piikkikaniinikala elää pienissä, enintään kymmenen yksilön parvissa 24–28 asteen lämpöisissä vesissä korkeintaan 50 metrin syvyydessä.
Piikkikaniinikala
Piitetrafluoridi

| Piitetrafluoridi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7783-61-1
PubChem CID:  24556
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SiF4
Moolimassa:  104,08 g/mol
Ulkomuoto:  väritöntä kaasua
Kiehumispiste:  sublimoituu –95 °C ( K)
Tiheys:  1,66 g/cm3
Piitetrafluoridi eli tetrafluorisilaani on myrkyllinen kemiallinen yhdiste, jonka kaava on SiF4.
Pitetrafluoridia muodostuu vetyfluoridin reagoidessa piidioksidin kanssa. Tähän perustuu vetyfluoridin kyky syövyttää lasia. Sitä syntyy sivutuotteena fosfaattilannoitteiden valmistuksessa, koska apatiittimalmi sisältää piitä ja malmi liuotetaan vetyfluoridin ja rikkihapon seokseen. Yhdistettä voi päästä ilmaan myös vulkaanisissa purkauksissa.
Piitetrafluoridia käytetään jonkin verran mikroelektroniikassa erittäin puhtaan piin valmistukseen, hienojakoisen ja suuren ominaispinta-alan omaavan piidioksidin valmistukseen, valokuitujen tuotannossa ja eräiden piiyhdisteiden, kuten fluoripiihapon valmistuksessa.
Aiheesta muualla

Liikenneministeriön päätös:vaarallisten aineiden kuljettamisesta tiellä annetun liikenneministeriön päätöksen muuttamisesta
Piikkilanka

Ruosteista piikkilankaa
ns. NATO-piikkilankaa
Piikkilankaeste
Piikkilanka on aitaamisessa käytettyä teräslankaa tai teräslistaa, jossa on teräviä kulmia tai piikkejä.
Käyttötarkoitukset

Piikkilangasta rakennetaan halpoja aitoja eläimille. Sitä käytetään myös vankiloiden ja muiden vastaavien alueiden aidoissa estämässä joko alueelle pääsemistä tai sieltä poistumista. Sodankäynnissä piikkilangasta voidaan rakentaa esteitä. Sitä tiedetään käytetyn myös kidutuksessa. Piikkilankaa käytetään myös turvatoimenpiteenä esimerkiksi kiinteistöä ympäröivien seinien tai muurin päällä.
Piikkilanka aiheuttaa vaurioita kuten haavoja, jos ihminen tai eläin pyrkii kulkemaan piikkilangan yli tai läpi. Suomen lain mukaan eläimille tarkoitetussa ulkotarhassa tai laitumessa ei saa käyttää piikkilankaa. Piikkilangan sijaan eläinten aitauksissa voidaan käyttää sähköpaimenta.
Historiaa

Karjan sulkeminen piikikkäiden kasvien taakse on vanha käytäntö. Menetelmän merkitys kasvoi Pohjois-Amerikan puupulan vuoksi, kun aitaan tarvittavaa puuta ja kiveä oli vaikeasti saatavilla. 1860–1870 -luvuilla kehittyi pieni teollisuusala, joka toimitti aitauksien rakentamiseen piikikkään värimulperin (Maclura pomifera) siemeniä ja taimia.
Varhaisin yhdysvaltalainen piikkilanka-patentti annettiin vuonna 1868 Michael Kellylle. Hän matki piikkilangassaan piikkipensaiden muotoa. Kellyn piikkilankaa tuotti yhtiö Thorn Wire Hedge Company, joka jäi vuonna 1874 patentoidun menestyneemmän illinoislaisen Joseph F. Gliddenin piikkilangan jalkoihin. Gliddenin patentissa kehitettiin eteenpäin aikaisemmin keksittyjä, paljon tehottomampia pistäviä vaijereita, joita olivat esimerkiksi 1865 patentoitu ranskalaisen Louis Janninin piikkilanka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Piikkilanka Wikimedia Commonsissa
Razac, Olivier: Piikkilangan poliittinen historia: Preeria, taisteluhauta, keskitysleiri.  ((Histoire politique du barbelé: La prairie, la tranchée, le camp, 2000.) Suomentanut Vesa Suominen)  Tampere:  Vastapaino, 2003.  ISBN 951-768-138-0
Pikku Kuivasaari

Pikku Kuivasaari kuvattuna Kuivasaaresta
Pikku Kuivasaari (ruots. Mjölöknekten) on pieni saari Kuivasaaren koillispuolella. Pikku Kuivasaaren ja Kuivasaaren yhdistää toisiinsa aallonmurtaja, joka rakennettiin ensimmäisen maailmansodan aikana.
Saaressa on haapavaltainen lehto ja suojeltu merenrantaniitty (pinta-ala 0,21 ha ). Pikku Kuivasaari on luonnonsuojelullisesti merkittävä kasvillisuus- ja lintukohde, ja se on vapaaehtoisesti rauhoitettu vapusta juhannukseen.
Raimo Piipponen

| Raimo Piipponen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 7. tammikuuta 1948 (ikä 76)
Muusikko
Aktiivisena:  1970
Tyylilajit:  iskelmä
Soittimet:  Laulu
Yhtyeet:  Tulipunaruusut (1976–1987) Havanna (1987–)
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Raimo Piipponen (s. 7. tammikuuta 1948 Riihimäki) on suomalainen laulaja, jonka levytysura alkoi vuonna 1970 kappaleella ”Kaunein muisto”. Vuonna 1976 Piipponen liittyi mukaan Tulipunaruusut-yhtyeeseen laulusolistiksi. Vuonna 1987 hän siirtyi Havanna-orkesterin solistiksi.
Diskografia

Romantiikkaa ruusutarhassa (1976)
Humppatusina (1977)
Karjalan Marjaana (1978)
Onnen aika (1979)
Suoraan sydämeen (1980)
Niin paljon kauniita tyttöjä (1982)
28 suosikkisävelmää (1983)
Tulipunruusut (1985)
Raimo Piipponen & Havanna (1989)
Juhlalevy (1998)
Aiheesta muualla

äänitearkiston tietokanta vuosilta 1901–1999
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Taiteenala :  MusicBrainz
Magmakivi

Magmakivi voi syntyä pintakivenä tai syväkivenä.
Magmakivet on yksi kolmesta kivien päätyypistä (vrt. sedimenttikivet ja metamorfiset kivet). Magmakiviä syntyy magman tai laavan jähmettyessä. Magmat ovat peräisin kuoren tai vaipan aiempien kivien osittaisesta sulamisesta.
Magmakivien jaottelu

Magmakivet jaetaan esiintymisympäristönsä perusteella kahteen ryhmään: intrusiivisiin (syväkivet ja puolipinnalliset kivet) ja ekstrusiivisiin (pintakivet).
Magmakivien jaottelu > Intrusiiviset kivet

Syväkivet eli plutoniset kivet kiteytyvät kivisulasta eli magmasta hitaasti syvällä maankuoressa (0,5–20 km). Hidas jäähtyminen saa mineraalikiteet kasvamaan isoiksi, jolloin ne voidaan yleensä havaita paljaalla silmällä. Tyypillisiä intrusiivimuodostumia ovat batoliitit, stokit, lakkoliitit, kerrosjuonet ja juonet. Graniitti on tunnettu syväkivi.
Jos kivi syntyy keskimääräisillä syvyyksillä, sitä kutsutaan puolipinnalliseksi kiveksi, ja se on yleensä keskirakeinen asultaan. Puolipinnalliset kivet kuten diabaasi esiintyvät usein juonina tai kerrosjuonina.
Magmakivien jaottelu > Ekstrusiiviset kivet

Tulivuoresta maan pinnalle tai veteen purkautunut laava muodostaa vulkaanisia kivilajeja eli vulkaniitteja, joita kutsutaan yhteisellä nimellä myös eruptiivikiviksi tai pintakiviksi. Koska pintakivet jähmettyvät nopeasti, niiden rakenne on sileä ja hienorakeinen. Tyypillinen ekstrusiivikivi basaltti esiintyy tyynylaavoina, laavavirtoina, laavapatjoina ja laavatasankoina. Joskus laava rakoilee jäähtymisen yhteydessä monikulmaisiksi pylväiksi, esimerkkinä Pohjois-Irlannin Giant’s Causeway.
Magman alkuperä

Magmat, josta magmakivilajit syntyvät, ovat silikaattisulia. Ne sisältävät pääasiassa piitä (Si), natriumia (Na), happea (O), kaliumia (K), magnesiumia (Mg), rautaa (Fe), alumiinia (Al) sekä pieniä määriä muita alkuaineita. Magmassa on myös kaasuja. Tärkein niistä on vesihöyry, mutta myös muita aineita sisältyy niihin, kuten esimerkiksi rikkiä (S), klooria (Cl), fluoria (F) ja booria (B).
Kivi voi sulaa paineen vähenemisen, lämpötilan nousun tai veden lisäämisen vaikutuksesta. Paineen väheneminen eli dekompressio saa Maan vaipan peridotiitin sulamaan, mikä tuottaa uutta basalttista kuorta keskiselänteillä. Alityöntövyöhykkeillä veden siirtyminen vaippaan sulattaa vaipan kiilan ja tuottaa andesiittisia sulia. Vuorenpoimutuksessa Maan kuori paksuuntuu ja kuoren kasvanut lämmöntuotto alkaa sulattaa sen sisäosia.
Magmat ovat useimmiten vain osittain sulia, eli ne muodostuvat kiteiden, sulan ja kaasukuplien sekoituksesta. Kun magma jäähtyy, siitä kiteytyy eri lämpötiloissa erilaisia mineraaleja (ks. fraktioiva kiteytyminen). Jos aikaisessa vaiheessa kiteytyvät mineraalit erkanevat magmasta, jäljelle jäävän sulan kemiallinen koostumus muuttuu. Näin esimerkiksi basalttinen sula voi kehittyä graniittiseksi sulaksi.
Magmat voivat vuorovaikuttaa sivukiven kanssa assimiloimalla kivenkappaleita ympäristöstään tai reagoimalla kemiallisesti niiden kanssa. Kaksi magmaa, joilla on eri koostumus, voi sekoittua keskenään samassa magmakammiossa ja muodostaa intermediääristä seosmagmaa.
Luokittelu > Kemiallinen ja petrologinen luokittelu

Magmakivet jaetaan kemiallisen koostumuksensa mukaan happamiin, intermediäärisiin, emäksisiin ja ultraemäksisiin kiviin. Kiven happamuus ei liity kiven pH-arvoon tai vetyionien (H+) aktiivisuuteen magmassa, vaan terminologia juontaa juurensa vanhentuneeseen käsitykseen siitä, että piidioksidi olisi magmassa piihapon muodossa. Kemiallinen luokittelu menee osaksi päällekkäin mineraaliperustaisen luokittelun kanssa, sillä Bowenin reaktiosarjan mukaan magman happamuudella on yhteys sen kiteytymisjärjestykseen.
Happamat kivet sisältävät yli 66 painoprosenttia piidioksidia (SiO2), ja niiden mineralogia sisältää tyypillisesti kvartsia, kalimaasälpää ja biotiittia. Graniitti, granodioriitti ja näiden kaltaiset kivilajit ovat happamia kiviä.
Intermediääriset kivet sisältävät 52–66 painoprosenttia SiO2:ta ja ovat koostumukseltaan happaman ja emäksisen sekoitus. Näihin kuuluvat andesiitti ja dioriitti. Plagioklaasi on lähempänä albiittista koostumusta kuin anortiittista koostumusta.
Emäksiset kivet sisältävät 45–52 painoprosenttia SiO2:ta. Vapaata kvartsia ei juuri ole, ja mineralogiaa hallitsee pyrokseeni ja Ca-plagioklaasi. Gabrot ja diabaasit ovat emäksisiä kivilajeja.
Ultraemäksiset kivet sisältävät alle 45 painoprosenttia SiO2:ta. Vallitsevina mineraaleina ovat mustat taikka tummanvihreät magnesium- ja rautarikkaat mineraalit kuten pyrokseeni ja oliviini. Pyrokseniitit, peridotiitit ja duniitit ovat ultraemäksisiä syväkivilajeja, kun taas komatiitit ja pikriitit ovat ultraemäksisiä vulkaanisia pintakiviä.
Lisäksi kemiallinen luokittelu voi hyödyntää seuraavia apukäsitteitä:
Alkalikivet – alkaleita niin paljon, että [(Na2O + K2O):Al2O3:SiO2] on yli 1:1:6 (esim. fonoliitti, trakyytti)
Ultrakaliset kivet – kaliumin suhde natriumiin (K2O/Na2O) yli 2, K2O > 3 wt-% ja MgO > 3 wt-%
Peralkaliset kivet – alkalien suhde alumiiniin (K2O + Na2O)/Al2O3 yli 1
Peralumiiniset kivet – alkalien suhde alumiiniin (K2O + Na2O)/Al2O3 alle 1
Kiven kemiallisen koostumuksen perusteella voidaan myös laskea sille idealisoitu mineralogia (normatiivinen mineralogia), jota käytetään kemiallisen luokittelun apuna.