stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kansallinen Edistyspuolue
Kansanedustajat

Arthur Aspelin (1922–1924)
Juho Astala (Nuors.→1918–1919)
Ilmari Auer (1919–1922, 1924–1927)
Rolf B. Berner (1945–1951)
Helena Brander (Nuors.→1918–1919)
Uuno Brander (1924–1927, 1930–1933)
Aimo Cajander (1929–1943)
Mikko Collan (1919–1920)
Eljas Erkko (1933–1936)
Aleksanteri Fränti (1919–1922, 1934–1936)
Mandi Hannula (1919–1930, 1936–1945)
Eva Heikinheimo (1925–1927)
Taavetti Heimonen (Kans.→1918–1920)
Sulo Heiniö (1933–1936, 1939–1948)
Lassi Hiekkala (1945–1951)
Gabriel Hirvensalo (1922–1924)
Vilho Hirvensalo (1924–1927)
Rudolf Holsti (1922)
August Hämäläinen (1919–1922)
Pekka Toivo Ikonen (1922–1924)
Arvo Inkilä (1933–1938)
Aaro Jaskari (1922–1925)
Emil Jatkola (1930–1933)
Jalmari Jyske (1919–1921, 1924–1927, 1930–1933)
Teuvo Kaitila (Nuors.→1918–1919)
Heikki Kannisto (1933–1936, 1945–1951→KP)
Heikki Karjalainen (1927–1929)
Irma Karvikko (1948–1951→KP)
Juho Kaskinen (1919–1922, 1930-1932)
Kalle Kauppi (1943–1951)
Matti Kekki (1919–1922)
Arvo Ketonen (1939–1945)
Kaaperi Kivialho (1923–1924)
Toivo Kivimäki (1922, 1924–1927, 1929–1940)
Rope Kojonen (1919–1922)
Arvi Kontu (1919–1922)
Ensio Kytömaa (1945–1948)
Augusta Laine (Nuors.→1918–1919, 1922)
Eemil Linna (Nuors.→1918–1930)
Hugo Linna (Nuors.→1918–1919)
Johannes Lundson (Nuors.→1918-1919)
Alpo Luostarinen (1922–1927)
Oskari Mantere (1919–1939)
Väinö Merivirta (1935–1936)
Herman Niittynen (1919)
Akseli Nikula (1940-1945)
Tatu Nissinen (1920–1922)
Hulda Nordenstreng (1929–1930)
Antti Penttilä (1922–1924)
Otto Pesonen (1919)
Albin Pulkkinen (1922–1924)
Erkki Pullinen (Kans.→1918–1919, 1922–1927)
Heikki Ritavuori (1919–1922)
Kustaa Ruuskanen (1919–1922)
Eero Rydman (1927–1929, 1933–1936)
Risto Ryti (1919–1929)
Bruno Sarlin (1919–1920, 1930–1936, 1945–1948)
Aarne Sihvo (1919–1920)
Elias Sinkko (...1918–1922, 1927–1929)
Mikael Soininen (...1919–1922)
Kaarlo Juho Ståhlberg (...1918, 1930–1933)
Yrjö Suontausta (1945–1947)
Helena Syrjälä-Eskola (1936–1939, 1940–1945)
Wille Särkkä (...1918–1929, 1930–1936)
Vili Taskinen (...1919, 1920–1922)
Sulo Teittinen (1939–1948)
Paul Thuneberg (...1918–1919)
Juhana Toiviainen (...1918–1919)
Urho Toivola (1933–1936)
Juho Torppa (...1919–1922...)
Walto Tuomioja (1924–1929, 1930–1931)
Toivo Tyrni (1933–1935, 1947–1948)
Hannes Valkama (1924–1927(
Matti Valkonen (1919–1922)
Eemil Vekara (...1918–1919)
Juho Vennola (1919–1930)
Matti Viljanen (1924–1927)
Hilja Vilkemaa (1920–1922)
Kaarlo Vuokoski (Kans.→1918–1922, 1924–1927)
Aiheesta muualla

Kansallisen Edistyspuolueen ohjelmat Pohtiva – poliittisten ohjelmien tietovaranto
Kansallisen Edistyspuolueen eduskuntaryhmä 1933
Julius Håkans

Julius Håkans (s. 1998) on suomalainen liikemies ja yritysjohtaja, joka toimii perheomisteisen meripalveluihin erikoistuneen yrityskonserni Alfons Håkansin hallituksen puheenjohtajana. Vuonna 1945 perustettu Alfons Håkans on Suomen johtava hinaus- ja meripelastusalan yritys.
Ura

Håkans aloitti työuransa kansimiehenä 15-vuotiaana Alfons Håkansin aluksilla. Koulutukseltaan hän on merikapteeni ja MBA.
Håkans nimitettiin yrityksen Alfons Håkans -yhtiöiden hallituksen puheenjohtajaksi joulukuussa 2023 osana yrityksen sukupolvenvaihdosta. Håkans edustaa perheyhtion kuudetta sukupolvea. Meripalveluiden lisäksi Alfons Håkans -yhtiöiden toimintoihin kuuluvat jalkapalloseura FC Inter Turku, jalkapallostadion Veritas Stadion sekä ravintola- ja tapahtuma-alue Ruissalon Telakka.
Håkans on toiminut turkulaisen jalkapalloseuran FC Inter Turku Ry:n junioritoiminnasta vastaavan yhdistyksen puheenjohtajana vuodesta 2022 ja seuran edustusjoukkueesta vastaavan yhtiön FC Inter Oy:n hallituksen jäsenenä vuodesta 2023.
Yksityiselämä

Håkansin veli Nikolas Håkans on jalkapalloseura FC Inter Oy:n puheenjohtaja sekä Håkans-konsernin meripalveluyhtiöiden varatoimitusjohtaja.
Håkansin isä on Alfons Håkans-yhtiöiden entinen toimitusjohtaja Joakim Håkans ja hänen isoisänsä suomalainen liikemies sekä jalkapallovaikuttaja Stefan Håkans.
Minna Huotilainen

| Minna Huotilainen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. syyskuuta 1968 (ikä 56)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kasvatustieteen professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Teknillinen korkeakoulu (TkT 1997)
Instituutti:  Helsingin yliopisto
Palkinnot:  Sokrates-palkinto (Skepsis, 2016), J. V. Snellman -palkinto (HY, 2017), Hyvän tiedon omena (2019)
Aiheesta muualla
Minna Huotilainen Tuhat-tutkimusportaalissa
Minna Huotilainen (s. 12. syyskuuta 1968) on suomalainen professori ja aivotutkija.
Huotilainen on koulutukseltaan diplomi-insinööri, tekniikan tohtori ja kognitiotieteen dosentti, jonka tutkimus on keskittynyt oppimisen neuropsykologiaan ja -fysiologiaan, lähinnä kognitiivisen neurotieteen menetelmin. Hän on toiminut vuoden 2018 alusta Helsingin yliopiston kasvatustieteen professorina. Hänen mukaansa aivojen muovautumisesta on saatu viime vuosikymmeninä paljon uutta tietoa, joiden perusteella aivot muovautuvat paljonkin: siinä missä ennen ajateltiin että joku ei osaa soittaa, koska hän ei ole musikaalinen, nyt tiedetään että opettelemalla voi oppia hyväksi soittajaksi. Hänet tunnetaankin ahkerana tieteen popularisoijana. Huotilainen on julkaissut paljon tutkimusartikkeleita, joihin on viitattu useasti toisissa tutkimusartikkeleissa.
Huotilainen on väitellyt vuonna 1997 Teknillisessä korkeakoulussa kuulomuistin kuvantamisesta aivotutkimuksessa.
Julkaisut

Minna Huotilainen: Magnetoencephalography in the study of cortical auditory processing.  (Raportti: Teknillinen korkeakoulu, sähkötekniikan osasto, akustiikan ja äänenkäsittelytekniikan laboratorio 43)  Otaniemi:  Helsinki University of Technology, 1997.  ISBN 951-22-3435-1  ISSN 1239-1867  (englanniksi) – Väitöskirja, Teknillinen korkeakoulu
Kirsti Lonka, Kai Hakkarainen, Minna Huotilainen, Maija Ferchen, Anita Lautso: Psykologia! Kurssi 3, Ihmisen tiedonkäsittelyn perusteet.  Helsinki:  Sanoma Pro, 2012.  ISBN 978-952-63-1318-4
Minna Huotilainen ja Leeni Peltonen: Tunne aivosi.  Otava, 2017.  ISBN 978-951-1-30429-6
Minna Huotilainen ja Katri Saarikivi: Aivot työssä.  Otava, 2018.  ISBN 978-951-1-31815-6
Minna Huotilainen ja Mona Moisala: Keskittymiskyvyn elvytysopas.  Tuuma-kustannus, 2018.  ISBN 978-952-451-865-9
Minna Huotilainen: Näin aivot oppivat.  PS-kustannus, 2019.  ISBN 978-952-451-885-7
Minna Huotilainen ja Leeni Peltonen: Uuden ajan muistikirja.  Otava, 2020.
Minna Huotilainen, Taimi Huotilainen ja Helmi Uusitalo: Lukiolaisen selviytymisopas.  PS-kustannus, 2021.
Minna Huotilainen, Leeni Peltonen, Silja Vahtokari ja Helmi Uusitalo: Uni ja unettomuus - näe nukkuminen uusin silmin.  Otava, 2022.
Palkinnot ja kunnianosoitukset

Sokrates-palkinto (Skepsis), 2016
J. V. Snellman -palkinto (Helsingin yliopiston tiedonjulkistamispalkinto), 2017
Hyvän tiedon omena -palkinto, Suomen terveystoimittajat ry, 2019
Vuoden vaikuttaja-Eeva, Eeva-lehti, 2019
Vuoden koulutusvaikuttaja 2019, OAJ ry, 2020
Aiheesta muualla

Minna Huotilaisen Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com).
Minna Huotilainen Helsingin yliopiston Researchportal-sivulla.
Aivosi tietävät enemmän kuin sinä. Yle.
Uusi tutkimus pani suomalais­professorit järjestykseen julkaisujensa perusteella. Marjukka Liiten, Helsingin Sanomat. 22.4.2019.
Minna Huotilainen Twitterissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID 
Henkilöt:  Yle
Nicéphore Niépce

Joseph Nicéphore Niépce
Niépcen ottama varhaisin pysyvä valokuva: Näkymä ikkunasta Le Grasissa.
Joseph Nicéphore Niépce (7. maaliskuuta 1765 – 5. heinäkuuta 1833 Saint-Loup-de-Varennes) oli ranskalainen keksijä. Parhaiten hänet tunnetaan valokuvauksen pioneerina. Hän työskenteli myös pumppujen sekä varhaisten polttomoottoreiden kanssa tehden niihin parannuksia.
Elämä

Joseph Nicéphore Niépce syntyi varakkaaseen perheeseen Ranskan Chalon-sur-Saônessa 1765 ja sai keskiluokkaisen kasvatuksen. Hän toimi jonkin aikaa opettajana ja palveli armeijassa, mutta palasi 1800-luvun alussa kotiseudulleen hoitamaan sukutilaansa. Yhdessä Claude-veljensä kanssa hän omisti vapaa-aikansa tieteellisille harrastuksille. Valokuvaus ei ollut hänen pääasiallinen mielenkiintonsa kohde, sillä hän kulutti veljensä kanssa lopulta koko perintöomaisuutensa polttomoottorin kehittämiseen. Pyreolophore-niminen keksintö, jonka veljekset kehittivät ja patentoivat 1807, oli tarkoitettu potkuritoimiseksi laivan voimanlähteeksi. Claude muutti lopulta Englantiin markkinoimaan polttomoottoria, ja Niépce jäi Ranskaan. Hän viehättyi 1813 Ranskaan saapuneesta litografiasta, koska oli itsekin jo pitkään haaveillut keksivänsä jonkinlaisen kuvanmonistusmenetelmän. Niépce alkoi vakavasti tutkia camera obscuran avulla saatujen kuvien pysyvää kiinnittämistä kemiallisella reaktiolla vuoden 1816 tienoilla. Camera obscuraa hän käytti aluksi, koska oli epävarma piirtäjänä. Erilaisten kemiallisten kokeiluiden jälkeen hän lopulta onnistui kehittämään ja kiinnittämään maailman ensimmäisen oikean valokuvan vuoden 1826 tienoilla. Hän nimesi keksimänsä menetelmän heliografiaksi.
Koska oli jatkuvassa rahapulassa, hän matkusti 1827 Englantiin veljensä luokse Kewiin lähelle Lontoota, jossa tapasi kasvitieteilijä Charles Bauerin. Bauer suositteli häntä kääntymään Kuninkaallisen seuran puoleen keksintönsä rahoittamiseksi. Kuninkaallinen seura kuitenkin palautti Niépcen anomuksen ja valokuvamateriaalin takaisin, koska ei voinut ottaa kantaa keksintöön, jonka yksityiskohtia Niépce ei ollut halukas paljastamaan ulkopuolisille.
Niépce palasi Ranskaan, jossa sai kohta kuulla veljensä menehtyneen sairauteen. Niépce jatkoi tutkimuksiaan heliografian parissa ja solmi yhteistyösopimuksen Louis Daguerren kanssa 1829. Niépce kuoli 1833, minkä jälkeen Daguerre ja Niépcen poika Isidore jatkoivat menetelmän kehittämistä. Parivaljakko julkaisi parannetun valokuvausmenetelmän Ranskan tiedeakatemian edessä 1839. Daguerren menetelmä sai nimen dagerrotypia, ja Niépcen elämäntyö jäi lopulta unohduksiin. Vasta 1952 valokuvahistorioitsija ja kriitikko Helmut Gernsheim löysi jo kadonneeksi luullun Niépcen ottaman valokuvan, jolloin Niépcen maine ja ansiot valokuvauksen edelläkävijänä palautettiin maailman tietoisuuteen.
Trakai

| Trakai |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Trakai
 Koordinaatit: 54.6333°N, 24.9333°E 
Valtio:   Liettua
Lääni:  Vilnan lääni
Kunnallispiiri:  Trakain kunnallispiiri
Kaupunkioikeudet:  1409
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  11,5 km²
Väkiluku (2012)  ():  4 934
Postinumero:  LT-21001
 
 www.trakai.lt 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Trakai (saks. Traken, puol. Troki, ven. Трака́й, Trakai, 1940 asti ven. Тро́ки, Troki) on kaupunki Liettuassa, 28 kilometriä länteen Vilnasta. Trakai on suosittu turistikohde.selvennä Kaupungin asukasluvuksi (2012) arvioitiin 4 934.
Trakain linnasaari.
Vanha postitalo.
Trakain alueella sijaitsee yli kaksisataa järveä, joista suurin ja syvin on Galvė. Järvet ympäröivät joka puolelta myös kaupunkia.
Historia

Kaupunki ja lähialue alkoivat kehittyä 1200-luvulla. Tarinan mukaan Liettuan suuriruhtinas Gediminas löysi menestyksekkään metsästysretkensä päätteeksi kauniin, järvien ympäröimän paikan läheltä Liettuan suuriruhtinaskunnan silloista pääkaupunkia Kernavėa. Gediminas rakensi paikalle linnan, jonka lähistölle Vanha Trakai (Senieji Trakai) alkoi kehittyä. Trakain nimi mainitaan ensimmäisen kerran Saksalaisen ritarikunnan kronikoissa vuodelta 1337, ja siksi vuotta 1337 pidetään kaupungin virallisena perustamisvuotena. Kaupunkioikeudet Trakai sai vuonna 1409, jolloin kaupunki perustettiin.
Gediminasin poika, suuriruhtinas Kęstutis siirsi kaupungin nykyiselle paikalleen kolmen kilometrin päähän (Uusi Trakai, Naujieji Trakai) ja rakennutti uuden linnan Galvė- ja Lukajärvien väliselle niemelle sekä toisen linnan Galvėjärven saarelle. Trakai kasvoi linnojen ympärille.
1400-luvun alussa Vytautas Suuri vietti paljon aikaa Trakaissa. Hän vahvisti Trakain linnoja, ja Trakaista muodostui suuriruhtinaskunnan poliittinen ja hallinnollinen keskus.
Liettuan suuriruhtinaskunnan liityttyä Puolan kuningaskuntaan Trakain merkitys alkoi vähitellen pienentyä samalla, kun Vilnan merkitys kasvoi. Venäjän ja Puolan sodissa vuosina 1654–1667 kaupunki ryöstettiin ja poltettiin ja sen linnat tuhottiin. Suuren Pohjan sodan aikana Trakai joutui jälleen ryöstetyksi, ja kaupungin asukkaiden vaivana olivat nälänhätä ja rutto.
Niin sanotussa Puolan kolmannessa jaossa vuonna 1795 Trakai päätyi osaksi Venäjän keisarikuntaa. Kaupunki toimi Vilnan kuvernementin Trakain kihlakunnan keskuksena. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen puolalaiset joukot valtasivat alueen jälleen. Toisessa maailmansodassa alueen valtasi ensin Neuvostoliitto ja sittemmin Natsi-Saksa. Natsien hallinnon aikana murhattiin yli 5 000 alueen juutalaista asukasta. Sodan jälkeen alue päätyi osaksi Neuvosto-Liettuaa.
Historia > Asukasluvun kehitys

| Vuosi | 1840 | 1897 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2001 | 2011 | 2012  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Väkiluku | &&&&&&&&&&&01794.&&&&001 794 | &&&&&&&&&&&03240.&&&&003 240 | &&&&&&&&&&&03075.&&&&003 075 | &&&&&&&&&&&04677.&&&&004 677 | &&&&&&&&&&&05969.&&&&005 969 | &&&&&&&&&&&07165.&&&&007 165 | &&&&&&&&&&&05725.&&&&005 725 | &&&&&&&&&&&04933.&&&&004 933 | &&&&&&&&&&&04934.&&&&004 934 |
Karaiimit

Alueella asuu yhä pieni uskonnollisesti ja etnisesti muusta väestöstä eroava turkinsukuista kieltä puhuva ryhmä karaiimit. Karaiimit päätyivät Trakaihin 1300-luvun lopussa suurruhtinas Vytautasin taistellessa menestyksekkäästi Kultaista ordaa vastaan. Vuonna 1997 tehdyn väestölaskennan mukaan kaupungissa asui 65 karaiimia, ja kaupunki oli Vilnan jälkeen toiseksi suurin karaiimien keskus Liettuassa.
Ystävyyskaupungit

Akko, Israel
Alanya, Turkki
Avola, Italia
Giżycko, Puola
Ivano-Frankivsk, Ukraina
Koszalin, Puola
Lida, Valko-Venäjä
Lutzk, Ukraina
Malbork, Puola
Mtskheta, Georgia
Nowy Sącz, Puola
Polatsk, Valko-Venäjä
Qazax, Azerbaidžan
Rheine, Saksa
Schönebeck (Elbe), Saksa
Lähde:
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Trakai taskussasi (inyourpocket.com matkailuopas) (englanniksi)
Liettuan kaupungit
Vilna | Kaunas | Klaipėda | Šiauliai | Panevėžys | Alytus | Marijampolė | Mažeikiai | Jonava | Utena | Kėdainiai | Telšiai | Visaginas | Tauragė | Ukmergė | Kretinga | Šilutė | Radviliškis | Palanga | Druskininkai | Gargždai | Rokiškis | Biržai | Elektrėnai | Kuršėnai | Garliava | Jurbarkas | Vilkaviškis | Raseiniai | Anykščiai | Lentvaris | Naujoji Akmenė | Grigiškės | Prienai | Joniškis | Kelmė | Varėna | Kaišiadorys | Pasvalys | Kupiškis | Zarasai | Skuodas | Kazlų Rūda | Širvintos | Molėtai | Šalčininkai | Šakiai | Švenčionėliai | Ignalina | Pabradė | Kybartai | Šilalė | Nemenčinė | Pakruojis | Švenčionys | Trakai | Vievis | Kalvarija | Lazdijai | Rietavas | Žiežmariai | Eišiškės | Ariogala | Neringa | Šeduva | Birštonas | Venta | Akmenė | Tytuvėnai | Rūdiškės | Vilkija | Pagėgiai | Viekšniai | Žagarė | Ežerėlis |Skaudvilė | Gelgaudiškis | Kudirkos Naumiestis | Simnas | Salantai | Linkuva | Veisiejai | Ramygala | Priekulė | Joniškėlis | Jieznas | Daugai | Obeliai | Varniai | Virbalis | Vabalninkas | Seda | Subačius | Baltoji Vokė | Dūkštas | Pandėlys | Dusetos | Užventis | Kavarskas | Smalininkai | Troškūnai | Panemunė
Trakain linnasaari (2011).
Alexander Albon

| Alexander Albon |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Alexander Albon Ansusinha
Syntynyt: 23. maaliskuuta 1996 (ikä 28) Lontoo, Englanti
Kansalaisuus:   Thaimaa  Britannia
Formula 1 -ura
Auton numero:  23
Aktiivivuodet:  2019–2020, 2022–
Nykyinen talli:  Williams (2022–)
Talli(t):  Scuderia Toro Rosso (2019) Red Bull Racing (2019–2020)
Kilpailuja:  107 (105 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  2
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  250
Ensimmäinen kilpailu:  Australian GP 2019
Sijoitus kaudella 2024:  16. (12 p.)
Aiheesta muualla
www.alexalbon.com
Alexander ”Alex” Albon Ansusinha (s. 23. maaliskuuta 1996 Lontoo, Englanti) on englantilaissyntyinen thaimaalainen rata-autoilija.
Hänen isänsä Nigel Albon, joka on myös entinen rata-autoilija, on brittiläinen ja hänen äitinsä Kankamol Albon on thaimaalainen, siksi hän edustaa kilpailuissa Thaimaata. Vanhemmat ovat eronneet ja perhe saavutti vuonna 2012 huomattavaa julkisuutta, kun ylellistä elämäntyyliä ylläpitänyt, sekä lastensakin pyrkimyksiä rahoittanut Kankamol tuomittiin useista petoksista kuuden vuoden vankeusrangaistukseen.
Albon kuului vuonna 2012 Red Bullin nuorten kuljettajien kehitysohjelmaan. Vuodet 2013–2015 Albon kuului Lotuksen kehitysohjelmaan.
Albon debytoi Formula 1 -sarjassa kaudella 2019 ajaen ensin Scuderia Toro Rossolla ja vaihtaen kesken kauden Red Bullille, jossa hän ajoi myös kauden 2020. Kaudella 2021 hän toimi tallin varakuljettajana. Kaudesta 2022 alkaen hän on toiminut Williamsin kilpakuljettajana.
Ura

Albon aloitti karting-uransa vuonna 2006 voittaen Super 1 National Honda Cadet Championship -luokan mestaruuden. Vuonna 2008 hän voitti Britannian KF3 -luokan mestaruuden. Vuosina 2009–2010 Albon voitti kahdesti Euroopan KF3 -luokan mestaruuden. Vuonna 2011 hän sijoittui toiseksi World Karting Championship -luokassa.
Vuonna 2012 Albon aloitti kilpauransa siirtyen Eurocup Formula Renault -sarjaan. Hän ei ensimmäisellä kaudellaan saavuttanut yhtään pistettä. Samana vuonna hän kilpaili Formula Renault Alps -sarjassa sijoittuen sarjan 17:nneksi. Vuonna 2013 Albon jatkoi Eurocup Formula Renault -sarjassa saavuttaen yhden paalupaikan ja 22 pistettä sijoittuen sarjan 16:nneksi. Samana vuonna hän ajoi Formula Renault NEC -sarjassa saavuttaen yhden palkintokorokesijan. Vuonna 2014 Albon jatkoi kolmannen kauden Eurocup-sarjassa. Hän saavutti kauden aikana kolme palkintokorokesijaa ja yhden paalupaikan sijoittuen sarjan loppupisteissä kolmanneksi.
Vuonna 2015 Albon siirtyi Euroopan Formula 3 -sarjaan. Hän saavutti kauden aikana kaksi paalupaikkaa ja viisi palkintokorokesijaa sijoittuen sarjan seitsemänneksi. Vuonna 2016 Albon kilpaili GP3-sarjassa ART Grand Prix -tallissa. Hän saavutti neljä voittoa, kolme paalupaikkaa ja seitsemän palkintosijaa sijoittuen sarjan loppupisteissä toiseksi. Vuonna 2017 Albon kilpaili Formula 2 -sarjassa jatkaen ART-tallissa. Kauden aikana Albon mursi solisluunsa polkupyöräilyharjoituksen aikana sattuneessa onnettomuudessa eikä voinut osallistua Azerbaidžanin osakilpailuun, jolloin hänen tilallaan ajoi Sergei Sirotkin. Hän ajoi kauden aikana kaksi kertaa palkintokorokkeelle Itävallassa ja päätöskilpailussa Abu Dhabissa. Albon jatkoi sarjassa myös seuraavan kauden DAMS-tallissa, jonka autolla voitti neljä osakilpailua ja sijoittui lopputuloksissa kolmanneksi (alun perin hänen oli tarkoitus ajaa vain kauden avauskilpailussa Bahrainissa).
Formula 1 -ura > Toro Rosso ja Red Bull (2019)

Kaudella 2019 Albon kilpaili Formula 1 -sarjassa ensin Scuderia Toro Rosso -tallissa, josta siirtyi ennen Belgian GP:tä ajamaan Red Bullille. Kauden avausosakilpailussa Albon nousi lähdössä pari sijoitusta, mutta putosi varikkokäyntien aikana 15:nneksi ja hän joutui taistelemaan kilpailun aikana 14:nnestä sijoituksesta puolustustaistelua käynyttä Haasin Romain Grosjeania vastaan, kunnes Grosjean keskeytti kilpailun. Hän ajoi uransa ensimmäiset pisteet Bahrainin GP:ssä sijoittuen kilpailussa yhdeksänneksi. Albon oli toinen thaimaalainen F1-kuljettaja, joka on saavuttanut pistesijan. Häntä ennen Prinssi Bira oli ajanut pisteille Ranskan GP:ssä 1954. Kiinan GP:ssä Albon teki merkittävän suorituksen, kun hän joutui lähtemään lauantain harjoitusten kolarin vaurioiden ja ilman aika-ajotulosta saaneena varikkosuoralta kilpailuun, mutta hän onnistui nousemaan kilpailussa viimeiselle pistesijalle kymmenenneksi ja katsojat äänestivät hänet päivän kuljettajaksi. Belgian GP:ssä Albon aloitti kilpailun 17:nnestä ruudusta moottorinvaihdosta saamansa rangaistuksen vuoksi, mutta ajoi lopulta viidenneksi taisteltuaan sijoituksestaan Sergio Pérezin kanssa viimeisille kierroksille asti. Brasilian GP:ssä Albon taisteli ensimmäisestä palkintokorokesijoituksestaan Lewis Hamiltonin kanssa, kunnes pyörähti Hamiltonin osuttua hänen autoonsa, Hamilton sai kilpailun jälkeen kolarin aiheuttamisesta rangaistuksena aikasakon ja menetti kolmannen sijansa. Albon palkittiin kauden jälkeen Vuoden tulokkaaksi FIA:n palkintoseremoniassa.
Formula 1 -ura > Red Bull (2020)

Albon jatkoi Red Bullilla kaudella 2020. Itävallan GP:ssä Albon taisteli kilpailun lopussa jopa voitosta, kunnes osui Hamiltoniin yrittäessään ohittaa tätä ja pyörähti hiekalle joutuen myöhemmin keskeyttämään kilpailussa tekniseen vikaan. Toscanan osakilpailussa Albon ajoi ensimmäistä kertaa urallaan palkintokorokkeelle, jolloin hänestä tuli samalla F1-sarjan menestynein thaimaalainen kuljettaja (aikaisempi ennätys oli Prinssi Biran neljäs sija, jonka tämä ajoi Sveitsin GP:ssä 1950 ja Ranskan GP:ssä 1954). Venäjän osakilpailussa Albon sai lähtöruuturangaistuksen vaihdelaatikon vaihtamisesta, mutta hän ajoi viimeiselle pistesijalle. Vaikeudet kuitenkin lisääntyivät, kun Albon kolaroi sisartalli AlphaTaurin kuljettajien kanssa ja keskeytti tekniseen vikaan Eifelin osakilpailun. Kilpailun jälkeen Red Bull -talli ja tallipäällikkö Christian Horner asettivat Albonille kahden kilpailun mittaisen vaatimuksen suoritusten parantamisesta, jotta tämä olisi ehdolla myös ensi kauden kuljettajaksi. Portugalissa Albon jäi pistesijojen ulkopuolelle ja tallikaveri Max Verstappen ohitti hänet kierroksella kilpailun aikana. Imolassa puolestaan Albon pyörähti turva-auton jälkeisessä uusintalähdössä ja ei saanut pisteitä (hän oli kilpailun aikana parhaimmillaan viides). Bahrainin GP:ssä Albon ajoi uransa toisen palkintosijan, kun hänen edellään ajanut Sergio Pérez joutui keskeyttämään moottoririkkoon vain kaksi kierrosta ennen maalia. Albonista tuli tämän myötä ensimmäinen aasialainen F1-kuljettaja, joka on ajanut urallaan enemmän kuin yhden palkintosijoituksen. Albon keräsi kauden aikana 105 pistettä sijoittuen sarjan seitsemänneksi.
Kauden jälkeen ilmoitettiin, että Albon siirtyy tallin kolmoskuljettajaksi ja hänen tilallaan kisakuljettajana ajaa Sergio Pérez.
Vuonna 2021 Albon ajoi F1-testien lisäksi Saksan DTM-sarjassa. Hän ajoi paalupaikalta voittoon Nürburgringillä ajetussa osakilpailussa.
Formula 1 -ura > Williams (2022–)

Syyskuussa 2021 Albon teki Williamsin kanssa sopimuksen F1-kaudesta 2022. Australian osakilpailussa hänen aika-ajosuorituksensa hylättiin polttoainerikkomuksen vuoksi, minkä seurauksena hän lähti kilpailuun viimeisestä lähtöruudusta startaten kovimmalla rengasseoksella ja onnistui ajamaan viimeiselle pistesijalle kymmenenneksi tehtyään pakollisen varikkopysähdyksensä viimeistä edellisen kierroksen aikana. Miamin GP:ssä Albon onnistui ajamaan jälleen pistesijalle yhdeksänneksi. Belgian osakilpailussa hän ajoi ensimmäistä kertaa kauden aikana aika-ajoissa kymmenenneksi, lähti kilpailuun kuudennesta lähtöruudusta ja oli kilpailussa lopulta kymmenes. Italian GP:n Albon joutui jättämään väliin umpisuolentulehduksen takia ja hänen tilallaan ajoi Nyck de Vries. Albon keräsi kauden aikana 4 pistettä sijoittuen sarjan 19:nneksi. Kaudella 2023 Albon ajoi parhaimmillaan seitsemänneksi Kanadan ja Italian GP:ssä saavuttaen yhteensä kauden aikana 27 pistettä sijoittuen sarjan 13:nneksi.
Albon jatkoi Williams-tallissa kaudella 2024. Toukokuussa 2024 Albon teki monivuotisen jatkosopimuksen Williamsin kanssa. Albon saavutti kauden aikana 12 pistettä sijoittuen sarjan 16:nneksi parhaana tuloksenaan Azerbaidžanin GP:n 7. sija.