stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suorasuusulkukotilo
Koko ja ulkonäkö

Vaaleanruskea kotilolaji, jonka pitkänomaisen ja kierteisen kuoren pinnassa on hyvin erottuvia säännöllisiä uurteita. Suuaukon yläpuolelta kuori on vaaleampi ja suuaukon toinen reuna on lähes suora. Suuaukon sisäpuolella kuoressa oleva uloke, niin kutsuttu alalamelli on lajilla huomattavan voimakas. Kuoren pituus on 12–13 mm ja leveys noin 4 mm.
Samankaltainen laji on esimerkiksi sileäsulkukotilo (Cochlodina laminata).
Levinneisyys

Lajia tavataan Itä- ja Keski-Euroopassa, mutta se on sielläkin paikoittainen ja etäisyydet eri esiintymien välillä ovat pitkiä. Suomessa lajin tiedetään elävän ainoastaan Karjalohjalla, Karkalin luonnonpuistossa ja Kalkkimäen alueella sekä Kiskossa Korkeaniemenkallion ja Malmbergin luonnonsuojelualueilla. Kaksi kotilon kuorta on löydetty myös Pohjasta Långbrobergetin alueelta, mutta laji tuskin elää siellä enää.
Elinympäristö ja elintavat

Suorasuusulkukotilo on hyvin vaatelias elinpaikkansa suhteen. Suomessa esiintymispaikat ovat reheviä jalopuulehtoja, joissa kasvaa pähkinäpensasta sekä iäkkäitä haapoja. Maaperä on kalkkipitoista ja lähistöllä on yleensä puro. Kotilot viihtyvät etenkin sammalia ja leviä kasvavilla lehtipuiden rungoilla. Keski-Euroopassa laji elää kosteissa ja varjoisissa lehtimetsissä, joissa se oleskelee yleensä puiden rungoilla. Munat kuoriutuvat jo emon ruumiin sisällä ja poikaset syntyvät valmiina. Koska esiintymät ovat pirstaleisia, lajin säilymistä uhkaavat niissä tapahtuvat muutokset puulajistossa ja puiden ikärakenteessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
kuva kuoresta (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3200635  BioLib: 2732  CoL: WNHR  Fauna Europaea: 423494  Fauna Europaea (new): cb129c1a-ed21-49c3-aca0-79c086a6994c  GBIF: 4568784  iNaturalist: 874553  IUCN: 171150  NCBI: 1289977  Observation.org: 825104  Open Tree of Life: 262552  Laji.fi: MX.52705
Miehuuskoe

| Miehuuskoe> The Graduate |
| --- | --- |
 Alkuperäinen elokuvateatterijuliste.
Ohjaaja:  Mike Nichols
Käsikirjoittaja:  Calder Willimgham Buck Henry
Perustuu:  Charles Webbin romaaniin Miehuuskoe (1963)
Tuottaja:  Joseph E. Levine Lawrence Turman
Säveltäjä:  Paul Simon Laulut: Simon & Garfunkel
Kuvaaja:  Robert Surtees
Leikkaaja:  Sam O’Steen
Tuotantosuunnittelija:  Richard Sylbert
Pääosat:  Dustin Hoffman Katharine Ross Anne Bancroft Murray Hamilton William Daniels Elizabeth Wilson
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Embassy Pictures United Artists
Levittäjä:  Embassy Pictures Netflix
Ensi-ilta:   21. joulukuuta 1967  18. lokakuuta 1968
Kesto:  105 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  3 000 000 USD
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Miehuuskoe (The Graduate) on vuonna 1967 ensi-iltansa saanut Mike Nicholsin ohjaama elokuva. Miehuuskoe oli ehdolla seitsemän Oscar-palkinnon saajaksi, ja se voitti parhaan ohjauksen palkinnon Nicholsille. Musiikin tekivät Simon & Garfunkel, ja kappale ”Mrs. Robinson” kuultiin ensimmäisen kerran juuri tämän elokuvan musiikkiraidalla. Paul Simon voitti parhaan elokuvamusiikin Grammy-palkinnon, ja kappaleen lopullinen versio sisältyi duon seuraavaan levyyn. Elokuvasta tuli menestys ja populaarikulttuurin virstanpylväs.
Juoni

Nuori Benjamin Braddock (Dustin Hoffman) valmistuu collegesta eikä vielä tiedä, mitä tekisi elämällään. Perhejuhlissa hän vie viehättävän rouva Robinsonin (Anne Bancroft) tämän kotiin ja päätyy pian hänen rakastajakseen. Pian Benjamin rakastuu rouvan tyttäreen (Katharine Ross), mutta rouva ei hyväksy sitä. Tästä alkaa melkoinen suhdesoppa, jonka nuorukainen haluaa selvittää.
Palkinnot ja ehdokkuudet > Oscar

Paras ohjaus (voitto)
Paras elokuva
Paras miespääosa
Paras naispääosa
Paras naissivuosa
Paras alkuperäinen käsikirjoitus
Palkinnot ja ehdokkuudet > Golden Globe

Paras elokuva (voitto)
Paras ohjaaja (voitto)
Paras miespääosa
Paras miestulokas (voitto)
Paras naistulokas (voitto)
Paras käsikirjoitus
Palkinnot ja ehdokkuudet > BAFTA

Paras ohjaus (voitto)
Paras elokuva (voitto)
Paras naispääosa
Paras käsikirjoitus (voitto)
Paras leikkaus (voitto)
Paras pääosatulokas (voitto)
Paras sivuosatulokas
Myöhempi arvostus

Miehuuskoe valittiin vuonna 1996 Yhdysvaltojen kongressin kirjaston National Film Registryyn, johon kootaan esteettisesti, historiallisesti tai kulttuurisesti merkittäviä amerikkalaiselokuvia. American Film Institute sijoitti Miehuuskokeen vuonna 2001 tekemässään AFI:n 100-vuotissarjan 100 parasta elokuvaa -luettelossa sijalle seitsemän.
Aaro Miettinen

Aaro Miettinen (12. tammikuuta 1889 Siilinjärvi – 3. tammikuuta 1950) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisessa armeijassa.
Perhetaustat

Miettisen vanhemmat olivat maanviljelijä Nestor Miettinen ja Anna Liisa Tiirikainen.
Opinnot

Miettinen kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion klassillisesta lyseosta vuonna 1910 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla vuosina 1910–1915 ja suoritti metsänhoidon alkututkinnot.
Jääkärikausi

Miettinen työskenteli maanviljelysharjoittelijana ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 21. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Miettinen astui Suomen armeijan palvelukseen luutnantiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Säiniöllä sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Miettinen siirrettiin sisällissodan jälkeen 5. kesäkuuta 1918 alkaen Karjalan kaartin rykmenttiin. jossa hän toimi komppanianpäällikkönä eri komppanioissa. Hän hoiti myös satunnaisesti pataljoonan komentajan tehtäviä. Hänet siirrettiin 5. helmikuuta 1920 alkaen päälliköksi Käkisalmen Läänin rykmenttiin 9. komppaniaan. Käkisalmelta hänet komennettiin 6. huhtikuuta 1921 Yleisesikunnan topografikursseille, missä hän johti 30. kesäkuuta – 30. syyskuuta 1921 välisen ajan Helsingin linnoitusalueen kartoitustöitä. Käkisalmen Läänin rykmentistä hänet siirrettiin 20. huhtikuuta 1921 Savon jääkärirykmenttiin, missä hän toimi aluksi päällikkönä 6. komppaniassa ja 31. elokuuta 1921 alkaen niin ikään päällikkönä 3. konekiväärikomppaniassa. Konekiväärikomppaniasta hänet siirrettiin 21. helmikuuta 1922 lähtien päälliköksi 4. komppaniaan. Armeijasta Miettinen erosi 19. huhtikuuta 1922 ja työskenteli sen jälkeen maanmittarien apulaisena ja muissa vastaavissa töissä. Luottamustehtävistä mainittakoon kuuluminen jäsenenä vuonna 1920 Suomen ja Venäjän välisen Karjalankannaksen rajakomissioon.
Talvi- ja jatkosota

Miettinen osallistui talvisotaan toimistopäällikkönä Pohjois-Savon suojeluskuntapiirin esikunnassa ja talousupseerina Jalkaväkirykmentti 37:n 2. pataljoonassa. Välirauhan aikana  hän toimi Jalkaväenkoulutuskeskus 5:ssä. Jatkosotaan hän osallistui komppanianpäällikkönä Jalkaväenkoulutuskeskus 12:ssa ja aluepäällikkönä Sortavalan ilmasuojelupiirissä vuoteen 1942 saakka, jolloin hänet vapautettiin palveluksesta.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenfiihrer 1. lokakuuta 1916  Gruppenfiihrer 12. elokuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 31. heinäkuuta 1919 |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918 ja 1940)  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Hugo Suoranta

Hugo Einari Suoranta ent. Slunga (15. maaliskuuta 1897 Alatornio – 31. tammikuuta 1968 oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa konekiväärikurssien opettajana Valkoisen armeijan riveissä. Myöhemmin hän osallistui vielä talvi- ja jatkosotaankin pataljoonan komentajana rintamajoukoissa
Perhe ja opinnot

Suorannan vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Juho Slunga ja Maria Vaaraniemi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Enni Pajarisen kanssa. Kävi kansakoulun. Toimi maanviljelijänä kotitilallaan. Suoritti yksityisesti viidennen luokan Kuopion lyseossa 1925. Suoranta sai sotilaskoulutusta Taktiikan soveltamiskurssilla vuonna 1927 ja Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssilla vuonna 1929 sekä suojeluskuntajärjestön komentajakurssilla vuosina 1933–1934.
Jääkärikausi

Suoranta liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 5. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen hänet siirrettiin 22. marraskuuta 1917 alkaen pataljoonan 2. konekiväärikomppaniaan.
Suomen sisällissota

Suoranta astui Suomen Valkoisen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918, jossa yhteydessä hänet ylennettiin aliupseeriksi. Takaisin suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin Karjalan rintamalle, jossa hänet sijoitettiin aluksi Antreaan Järvenlinnan konekiväärikurssien opettajaksi ja 5. maaliskuuta 1918 alkaen kurssien johtajaksi. Lopuksi hän kokosi 8. huhtikuuta 1918 konekiväärikursseilla olevasta miehistöstä niin sanotun lentävän konekiväärikomppanian, jonka päällikkönä hän toimi. Suoranta osallistui sisällissodan taisteluihin Oravalassa ja Ahvolassa sekä Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Suoranta palveli sisällissodan jälkeen päällikkönä Karjalan rykmentti 2:n 2. konekiväärikomppaniassa, josta hänet siirrettiin 23. heinäkuuta 1918 alkaen päälliköksi Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5:n 3. konekiväärikomppaniaan, josta muodostettiin myöhemmin Pohjois-Savon rykmentti. Hän toimi vuonna 1918 opettajana 3. Divisioonan alipäällystökursseilla Sortavalassa ja vuonna 1919 Mikkelin ryhmänjohtajakursseilla sekä hoiti Tuukkalan aliupseerikoulun johtajan tehtäviä 1. kesäkuuta 1923 – 23. tammikuuta 1924 välisenä aikana Pohjois-Savon rykmentin aliupseerikoulussa. Suoranta erosi armeijasta 26. tammikuuta 1928 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön, jossa hänet määrättiin 1. marraskuuta 1928 alkaen Viipurin suojeluskuntapiirin XVIII alueen päälliköksi, josta tehtävästä hän siirtyi 1. elokuuta 1931 alkaen Mikkelin suojeluskuntapiirin 2. sotilasohjaajaksi.
Talvi- ja jatkosota

Suoranta osallistui talvisotaan pataljoonan komentajana Jalkaväkirykmentti 40:ssä sekä komentajana Osasto Suorannassa. Hän osallistui talvisodan taisteluihin Pelkosenniemellä, Savukoskella, Sallassa, Saijassa ja Viipurinlahdella. Välirauhan aikana hän toimi sotilasohjaajana Suur-Saimaan suojeluskuntapiirissä. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin pataljoonan komentajaksi Jalkaväkirykmentti 43:een, josta hänet siirrettiin myöhemmin komentajaksi Linnoituspataljoona 7:ään, josta tehtävästä hänet siirrettiin vielä vuoden 1941 aikana Mikkelin komendantiksi, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1943 saakka. Myöhemmin jatkosodan aikana hän toimi aliupseerikoulun johtajana Jalkaväenkoulutuskeskus 12:sta ja samaisen koulutuskeskuksen pataljoonan komentajana. Hän osallistui jatkosodan taisteluihin Nuijamaalla, Rättijärvellä, Juustilassa ja Kärstilässä. Sotien jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta ja työskenteli sen jälkeen liikealalla sekä kauppa- ja ammattikoulun opettajana sekä asuntokiinteistön isännöitsijänä. Hänet on haudattu Mikkeliin.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 17. huhtikuuta 1918  Vänrikki 10. toukokuuta 1918  Luutnantti 28. toukokuuta 1918  Kapteeni 16. toukokuuta 1920  Majuri 1941 |     |  Vapaudenristi 3. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ritarimerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Suojeluskuntain rautainen ansioristi  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppania
Surmanajo

Eri akrobaattisia temppuja surmanajossa.
Samanaikainen kilpailu neljällä surmanajomoottoripyörällä.
Onni Suuronen surmanajoautossaan 2003.
Kalevi ja Onni Suuronen 2003. Edessä surmanajopyörä, taustalla entinen surmanajopytty.
Surmanajo on autolla tai moottoripyörällä ajoa metallihäkissä, lempinimeltään pytyssä. Pytty voi olla lieriön tai pallon muotoinen, ja ajoneuvo pysyy sen sisäpinnalla keskipakoisvoiman ansiosta.lähde?
Hazel Marion Eaton Watkins esiintyi surmanajajana Hagerin Wall of Death -surmanajoissa 1920-luvun Yhdysvalloissa.
Suomen ylivoimaisesti tunnetuimmat surmanajajat ovat olleet Onni (1923–2014) ja Kalevi Suuronen. Onni aloitti surmanajon vuonna 1948 ja hänen poikansa Kalevi vuonna 1971 Suuroset lopettivat surmanajon 1990-luvulla. Onni teki viimeisen ajonsa 72 vuoden iässä, mikä lienee maailmanennätys. Vuonna 2004 Yle TV1 esitti Suurosista kertovan televisio-ohjelman Tosi tarina: Surmanajaja elää. Samana vuonna Kansainvälinen tivoli- ja sirkusalan järjestö palkitsi Onni Suurosen hänen elämäntyöstään Kultaisen Ponin festivaalilla Italian Riminissä. Kalevi Suuroselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2022.
Historia

Ensimmäiset surmanajat Suomessa olivat virolaiset Kalan sisarukset, Herbert, Ludmila ja Konstantin 20-luvun lopussa. He ajoivat puurakenteisessa surmankirnussa, muun muassa 24.8. – 4.9. 1929 Lahdessa.
Tuohon aikaa Hämeen tivolia pitänyt tehtailija Kalle-Vihtori Jokilampi oli lapsineen seuraamassa surmanajoa Lahdessa ja innostus tuohon huimapäiseen lajin syttyi. Sisarukset Väinö, Yrjö ja Anna-Liisa (myöhemmin Ahonen) Jokilampi alkoivat ajaa surmanajoa 30-luvulla. Väinö ja Anna-Liisa ajoivat kirnussa myös yhtä aikaa, joskus Yrjö kolmantena. Yrjö ajoi myös pallossa.
Jokilampien puurakenteinen surmankirnu valmistuivat vuodeksi 1931 omassa pajassa Hollolan Herralassa, jossa oli valmistettu monet muutkin Hämeen tivolin laitteet maailmanpyörää myöten. Teräksinen surmanpallo valmistui hiukan myöhemmin samassa pajassa. Pyöristä on sen verran tietoa, että Väinö hankki 1924 2,5hv F.N.- merkkisen pyörän, joka on saattanut olla ensimmäinen surmanajossa käytetty moottoripyörä. Väinöllä oli myös 4,5hv JAMES –merkkinen pyörä 20-luvun lopulla.  Keväällä 1932 Väinö hankki Raleigh-merkkisen moottoripyörän, jossa oli 5 hv moottori.
Jokilammen sisarukset ajoivat vuodesta -31 alkaen ympäri Suomen sekä Hämeen tivolien (oli jaettu kahteen, ajoittain jopa kolmeen osaan) mukana, että erillisissä tapahtumissa. Yrjö kävi myös Ruotsissa ajamassa pallossa. 30-luvun alussa Suomea kiersivät virolaiset Kalan sisarukset, sekä Jokilammen sisarukset, sattuen joskus jopa samaan aikaan samoille markkinoille.
Joitakin kertoja muun muassa moottorin kiinnileikkaamisen vuoksi sattui onnettomuuksia kirnussa ja loukkaantumisten vuoksi jäi esityksiä ajamatta. Yhden kerran Liisa ja Yrjö törmäsivät toisiinsa ja putosivat alas. Väinö joutui kiertämään ylhäällä niin kauan, että loukkaantuneet sisarukset ja pyörät saatiin korjattua alta pois. Tämän jälkeen tiettävästi ei kahta pyörää enempää kirnussa yhtä aikaa kiertänyt.
Jokilammet olivat olympiakesänä -52 ajamassa Helsingissä Linnanmäen kentällä. Jokilampien surmanajot päättyivät tähän vuoteen.
Surmanajo nykypäivänä

Nykyään aktiivisia surmanajoryhmiä toimii Suomessa vain yksi. Cageriders on Sasja Laajoen ja Jarno Karannon muodostama stunt-ryhmä ja heillä on käytössään maailman suurin liikuteltava surmanajopallo, jonka halkaisija on kuusi metriä. Cageriders on toiminut vuodesta 2011 lähtien. Pasi Heikkilä ajoi Sasja Laajoen kanssa vuosina 2011–2017 ja vuonna 2018 Jarno Karanto tuli Heikkilän tilalle stunt-duon toiseksi ajajaksi.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Surmanajajat Onni ja Kalevi Suuronen
Cageriders.fi
Suonsalmi

Seututien 431 Suonsalmen silta kuvattuna itäpuolelta eli Pöyryn suunnalta.
Suonsalmi on kylä ja samanniminen salmi Hirvensalmen kunnan länsiosassa Etelä-Savossa. Kylä sijaitsee Puulan etelärannalla. Kylänraitti on Joutsantie eli seututie 431, joka kulkee lännessä Tuukkalaan ja etelässä Pöyryyn. Vesiväylän osana toimiva Suonsalmen kanava sijaitsee salmen eteläosan länsilaidalla.
Historiaa

Suonsalmella on toiminut muun muassa meijeri, sonniosuuskunta, kauppa ja koulu, jotka kaikki on lakkautettu.
Historiaa > Vanha meijeri

Suonsalmen vanha meijeri on tiilirakenteinen, vuosina 1904–1916 meijerinä ja myllynä toiminut rakennus Suonsalmen kanavan puolella. Se lukeutuu harvoihin Etelä-Savossa säilyneisiin meijerirakennuksiin. Meijeritoiminnan päätyttyä rakennusta käytettiin kansakouluna 1950-luvun lopulle saakka. Nykyään yksityiskäytössä oleva vanha meijeri on maakunnallisesti merkittävä rakennuskulttuurin kohde rakennushistoriallisten, historiallisten ja maisemallisten arvojensa vuoksi.
Historiaa > Alueen koulut

Vuonna 1915 perustettu Suonsalmen alakoulu lakkautettiin keväällä 2013. Kunnanhallituksen esitys koulun sulkemisesta tehtiin valtuustolle syksyllä 2009. Koulu ehti toimia lähes sata vuotta. Kyläkoulu palkittiin 2000-luvulla Suomen parhaana kyläkouluna. Osa oppilaista kulki kouluun lähistön saarista vesitse. Koulu siirtyi uusiin tiloihin Joutsantien varteen entisestä meijeristä vuonna 1960.
Kun Tuukkalan, Kuitulan ja Ripatin koulut lakkautettiin, Suonsalmen koulu jäi Hirvensalmen länsiosan ainoaksi kouluksi. Se oli toiseksi viimeinen Hirvensalmen kyläkouluista. Viimeisenä toimintavuotenaan sillä oli vain kahdeksan oppilasta. Suonsalmen koulu sijaitsee Pohoskylän raitin RKY-alueen sisällä.
Historiaa > Pohoskylän raitti

Suonsalmella sijaitsee Museovieraston valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetun kulttuuriympäristön (RKY) kohteeksi arvioima Pohoskylän raitti. Kylässä oli 1560-luvulla yksi talo. Pohoskylänä tunnettu maisemakokonaisuus syntyi talon jakamisen seurauksena. Kokonaisuuteen kuuluvat (etelästä päin luetellen) Uutelan, Vihkolan, Tanttun, Jatkolan ja Rantalan talot. Niistä Vihkola ja Tanttu ovat vanhimpia ja toimivat Ruotsin vallan aikana ruotutaloina.
Aiheesta muualla

Sääennuste: Suonsalmi, Hirvensalmi (ilmatieteenlaitos.fi)
Vilma Ruokoski: Raatikaisten juhannuksessa havisevat juhannuskoivut ja maistuvat Puulan muikut 20.6.2013. Yleisradio, yle.fi. Viitattu 22.7.2021.
Suonsalmen lakkautettu kyläkoulu elokuussa 2020.
Mies nimeltä Mooses ja yksijumalinen uskonto

| Mies nimeltä Mooses ja yksijumalinen uskonto> Der Mann Moses und die monotheistische Religion. Drei Abhandlungen |
| --- | --- |
 Ensijulkaisu vuodelta 1939.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Sigmund Freud
Kieli:  saksa
Genre:  essee
Kustantaja:  De Lange
Julkaistu:  1939
Sivumäärä:  241
Suomennos
Suomentaja:  Markus Lång
Kustantaja:  Books on Demand
Julkaistu:  2014
Sivumäärä:  122
ISBN:  978-952-286-990-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mies nimeltä Mooses ja yksijumalinen uskonto (saks. Der Mann Moses und die monotheistische Religion. Drei Abhandlungen) on Sigmund Freudin julkaisema uskontopsykologinen teos vuodelta 1939. Teos käsittelee juutalaisuuden syntyä ja Mooseksen historiallisuutta psykoanalyyttisesta näkökulmasta.
Taustaa

Mooseksen hahmo oli askarruttanut Freudia koko hänen ikänsä. Hän julkaisi vuonna 1914 tutkielman ”Michelangelon Mooses”, jossa tarkasteli Michelangelon tunnettua veistosta. Kirjan Mies nimeltä Mooses ja yksijumalinen uskonto ensimmäisen version Freud laati tiettävästi kesällä 1934. Alun perin hän nimitti teostaan ”historialliseksi romaaniksi”. Saksan juutalaisvainot saivat hänet pohtimaan: ”Näiden uusien vainojen takia on kysyttävä, kuinka juutalainen on muotoutunut ja miksi hän on joutunut tuollaisen heltymättömän vihan kohteeksi.”
Freud ei kuitenkaan halunnut julkaista teosta tuolloin, koska hän pelkäsi, että Itävallan katolinen kirkko suuttuisi ja psykoanalyysin harjoittaminen kiellettäisiin. Vuonna 1937 hän kuitenkin julkaisi kirjasta kaksi ensimmäistä esseetä aikakauskirjassa Imago. Kolmannen osan hän aikoi jättää julkaisematta, mutta kun hän oli päässyt maanpakoon Lontooseen, hänen ei enää tarvinnut pelätä Itävallan katolisen kirkon reaktioita, ja koko teos julkaistiin saksaksi sekä englanniksi vuonna 1939.
Kirjan aiheistoa

Mies nimeltä Mooses ja yksijumalinen uskonto sisältää kolme eripituista esseetä:
Mooses egyptiläinen
Jos Mooses oli egyptiläinen...
Mooses, hänen kansansa ja yksijumalinen uskonto.
Kirja sisältää uskaliaita historiallisia oletuksia, ja Freud nimittää niitä konstruktioiksi. Hänen mukaansa Mooses ei ollut juutalainen vaan ylhäinen egyptiläismies, jolla oli korkea asema faarao Akhenatenin hovissa ja joka oli vannoutunut Atonin palvoja. Hänen nimensä ei ollut heprealaista vaan egyptiläistä perua. Amarna-kauden päättyminen merkitsi Moosekselle suurta menetystä, ja niinpä hän otti erään seemiläisen työläisheimon johdettavakseen ja antoi tälle atonilaisuudesta muokatun yksijumalisen uskonnon sekä ympärileikkauskäytännön. Mooses johti seemiläiset Egyptistä rauhanomaisesti ennen Horemhebin valtakautta eli joskus vuosina 1358–1350 eaa.
Uskonto oli kuitenkin niin ankara, että seemiläiset nousivat erämaassa kapinaan ja surmasivat Mooseksen. Jahve-uskonnon perustaja Mooses, midianilaisen papin Jetron vävy, on kokonaan toinen henkilö. Jahvelaisuudella ei ollut paljonkaan tekemistä atonilaisuuden eikä nykyisen juutalaisuuden kanssa, vaan Jahve oli tulivuorenjumala, ”kammottava, verenhimoinen demoni, joka kulkee öisin ympäriinsä ja kammoaa päivänvaloa”. Päätelmissään Freud nojautui aikansa uusimpaan egyptologiseen tutkimukseen (J. H. Breasted, Eduard Meyer, Ernst Sellin).
Mooseksen murhan aiheuttama syyllisyydentunto jäi kytemään juutalaisiin ja johti lopulta siihen, että jahvelaisuus kehittyi ”taannehtivasti” alkuperäiseksi Mooseksen uskonnoksi. Syyllisyydentunto puolestaan sai vahvistusta psyykkisestä mekanismista, joka Freud kuvasi teoksessaan Toteemi ja tabu: kantalauma surmasi hallitsevan uroksen. Juutalaisuuteen kuuluva messiaan odotus on Mooseksen kaipuuta. ”Kristus on toteutumatta jääneen toivekuvitelman perillinen.” Juutalaisuuteen sisältyvä kuvantekokielto (toinen käsky) puolestaan edisti henkisyyden kehittymistä, koska oli palvottava näkymätöntä jumalaa.
Uskonnollisia kirjoituksia Freud pitää epäluotettavina: ne on sepitetty jälkeenpäin palvelemaan yhteisön tarpeita ja todenperäistä sisällystä on väärennetty. Hän suhtautuu epäileväisesti myös järkeen:
”Muulloin ei ole voitu osoittaa, että ihmisjärki vainuaisi totuutta kovinkaan tarkasti ja että ihmisten sielunelämä olisi erityisen taipuvainen tunnistamaan totuutta. Useammin olemme sen sijaan saaneet kokea, että älymme harhautuu helposti ja varoittamatta emmekä usko mitään yhtä herkästi kuin sitä, mikä vastaa toivekuvitelmiamme, totuudesta piittaamatta.”
Antisemitismiä Freud pitää pohjimmiltaan Kristus-vihana, pakolla käännytettyjen kansojen katkeruutena. Myös ympärileikkaus on vaikuttamassa juutalaisvihaan, koska se muistuttaa epämiellyttävällä tavalla kastraatiota.