stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tutka
Sotilaallinen käyttö

Lähes kaikki tutkalaitteet ovat alun perin kehittyneet sotilaallisesta käyttötarkoituksesta. Kaikki liikenne ilmassa, avaruudessa, merellä ja jopa maastossa on sotilastarkoituksissa mahdollista tutkan avulla mitata tarkasti kaikissa olosuhteissa: pimeällä, sateessa jne. Oma liikkuminen, vihollisen liikkeet, maalien määrittäminen ja niihin osuminen ovat tyypillisiä tutkan sotilastarkoituksia. Elektroninen sodankäynti on sotilastutkien toimialaa, joten ne ovat aina huippusalaisia.
Viime vuosina onkin pyritty kehittämään häiveteknologiaa hyödyntäviä, tutkassa vaikeasti havaittavia laivoja ja lentokoneita (esimerkiksi F-117-rynnäkköhävittäjä tai B-2 Spirit -pommikone) kehittämällä tutkaheijastuksia vähentäviä materiaaleja ja vaikuttamalla heijastavien pintojen muotoon.
Vastauksena häiveteknologiaan on kehitetty tutkatekniikkaa, joka pyrkii hyötymään siitä tosiasiasta, että häivesuojatun maalin signaali heijastuu useimmiten kaikkialle muualle kuin tulosuuntaansa. Tällöin tutkan vastaanotin sijoitetaankin eri paikkaan kuin lähetin. Häivetekniikka on vaikea tehdä niin, että se toimisi hyvin kaikilla aallonpituuksilla. Siksi on edullista käyttää tutkallakin monia eri aallonpituuksia samaan aikaan.
Itse tutkakin on kehittynyt häivetutkaksi. Ajatus on hajottaa sen lähete niin laajalle spektrin alueelle ja käyttää niin pientä lähetystehoa, että lähetettä ei ole helppo havaita taustakohinasta. Kun tutkan olemassaoloa ei ole helppo ilmaista, sen vaikutuspiiriin joutumiseltakaan ei ole helppo välttyä.
Suomen ilmapuolustuksessa on ilmavalvonnan perusjärjestelmänä tutkaverkko, joka koostuu lähivalvonta-, keskivalvonta- ja kaukovalvontatutkista. Lähivalvonta tarkoittaa noin 100 km:n etäisyyttä, keskivalvonta sekä kaukovalvonta noin 500 km:n etäisyyttä. Lukuisat tutka-asemat muodostavat yhdessä verkoston, joiden tiedot kootaan yhteen ja niistä syntyy ilmatilannekuva. Sitä käytetään operaatioiden suunnitteluun ja johtamiseen. Asemien paikat vaihtelevat erikoisajoneuvojen avulla. Näin parannetaan taistelunkestävyyttä.
Sotilaallinen käyttö > Monostaattinen tutka

Tutkat voidaan jakaa myös lähettimen ja vastaanottimen sijaintipaikan mukaan monostaattisiin, bistaattisiin ja multistaattisiin tutkiin.
Monostaattinen tutka on yleisin tutkatyyppi. Monostaattisessa tutkassa lähetin ja vastaanotin ovat samassa paikassa, useimmiten samassa laitteessa. Tutka kuuntelee kohteesta kohtisuoraan takaisin kaikuvaa signaalia ja sen vuoksi se havaitsee huonosti stealth-kohteita. Jos sekä lähetin että vastaanotin ovat samassa laitteessa, kohteen etäisyyden laskeminen on helppoa pulssin matkaan käyttämän ajan perusteella.
Sotilaallinen käyttö > Bistaattinen tutka

Bistaattisen tutkan lähetin ja vastaanotin sijaitsevat eri paikoissa. Koska häivelentokoneet pyrkivät suojautumaan monostaattista tutkaa vastaan ohjaamalla tutkasignaalin muualle kuin takaisin tulosuuntaansa, bistaattinen tutka kykenee havaitsemaan myös näitä maaleja. Tutkan kaikua vastaaottavaan laitteeseen on vaikeaa kohdistaa häirintää, koska se on täysin passiivinen.
Bistaattisen tutkan periaatetta käytetään myös puoliaktiivisissa tutkaohjatuissa ohjuksissa, joissa maalia valaiseva tutka on erillään ohjuksesta.
Sotilaallinen käyttö > Multistaattinen tutka

Multistaattinen tutka on bistaattisen tutkan laajennettu versio, johon kuuluu useita eri paikoissa sijaitsevia vastaanottimia. Myös lähettimiä voi olla useita.
Useiden vastaanottavien ja lähettävien laitteiden verkko havaitsee erinomaisesti monostaattista tutkaa harhauttamaan rakennetut stealth-lentokoneet. Isoa multistaattista tutkaverkkoa on erittäin vaikea häiritä sen verkostomaisen mukautuvuuden sekä vastaanottimien tuntemattoman sijainnin vuoksi, ja se voidaan ulottaa näkemään horisontin taakse.
Sotilaallinen käyttö > Passiivinen tutka

Passiivisilla tutkajärjestelmillä tarkoitetaan tutkajärjestelmiä, jotka tunnistavat ja seuraavat kohteita käyttäen hyväkseen tutkajärjestelmän ulkopuolisten radiolähettimien aiheuttamia heijastuksia, esimerkiksi matkapuhelinverkon tukiasemien (celldar) tai televisiolähettimien voimakkaiden radiolähetteiden aiheuttamia heijastuksia, kuten esimerkiksi Koltšuga. Passiiviset tutkajärjestelmät luokitellaan bistaattisten tutkajärjestelmien erikoistapaukseksi.
Tavalliset tutkajärjestelmät koostuvat yleensä yhteisen antennin kautta toimivasta lähettimestä ja vastaanottimesta. Lähetin lähettää signaalin ja vastaanotin vastaanottaa kohteesta heijastuneen signaalin. Lähtevän signaalin ja vastaanotetun heijastuman aikaerosta voidaan määritellä kohteen etäisyys. Passiivisessa tutkajärjestelmässä ei ole lähetintä, johon vastaanotin voitaisiin tahdistaa, vaan vastaanottimella vastaanotetaan heijastumia, jotka aiheutuvat järjestelmän ulkopuolisen radiotaajuuslähteen lähettämistä signaaleista. Siksi vastaanottimen on seurattava sijainniltaan tunnetun lähettimen lähettämää signaalia ja koetettava löytää siitä yksityiskohtia, joiden perusteella kaiku voidaan tunnistaa ja kulkuaika määrittää. Useimmissa jatkuvasti lähetettävissä lähetteissä on runsaasti pulssimuotoisia, säännöllisiä yksityiskohtia.
Passiivinen tutka -nimitystä saatetaan joskus virheellisesti käyttää passiivisista järjestelmistä, jotka seuraavat kohteen lähettämiä radiotaajuisia signaaleja, esimerkiksi tietoliikennettä, transponderia, kohteen tutkaa tai salamaniskun kohinapulssia, kuten salamatutka. Nämä järjestelmät eivät käytä hyväkseen heijastunutta energiaa, joten niitä ei voida luokitella tutkiksi.
Sotilaallinen käyttö > Valvontatutka lentokoneessa

Lentokoneeseen voidaan sijoittaa myös valvontatutka, AWACS. Silloin pystytään siirtämään nopeasti ilmatilan valvonnan painopistettä tilanteen mukaisesti. Korkealla lentävällä tutkalla on myös erinomainen näkyvyysalue.
Sotilaallinen käyttö > Hävittäjäkoneen tutka

Hävittäjälentokoneen tutka on, paitsi sen navigointilaite, varsinaisesti sen "tähtäin", jolla se määrittelee maalin ja johtaa asevaikutuksensa. Joissakin ilmataisteluohjustyypeissä ei ole itsessään tutkalähetintä vaan pelkkä vastaanotin, ja lentokoneen täytyy valaista maalia omalla tutkallaan kunnes ohjus on osunut siihen. Hävittäjän tutka on muutenkin hyvin monipuolinen laite, ja se pystyy myös tehokkaasti väistämään häirintää ja sopeutumaan tehtävän ja olosuhteiden vaatimuksiin.
Nykyaikainen hävittäjän tutka on periaatteeltaan AESA eli active electronically scanned array. Antennin ei tarvitse mekaanisesti liikkua ja käyttää siihen aikaa vaan keilaa liikutellaan elektronisesti ajastamalla useita antennielementtejä sopivasti. Elementit muodostavat kiinteän tason, joka itse ei liiku. Antennielementtejä voi olla satoja tai jopa tuhansia ja ne voivat sisältää myös lähetin-vastaanotin yksitköt, jotka voivat olla siis verraten pienitehoisia ja yhdessä saavuttaa riittävän tehon. Nykyaikainen hävittäjätutka voi olla myös tehokas häirintälähetin, jota elektroninen sodankäynti myös vaatii.
Sotilaallinen käyttö > Ohjustutka

Ilmasta ilmaan -ohjuksien maaliinhakeutumistutkat käyttävät jopa alle 1 cm:n aallonpituutta. Lyhyen aallonpituuden ansiosta antenni voi olla niin pieni, että se mahtuu pienenkin ohjuksen hakupäähän ja voi silti tehdä terävän keilakuvion. Myös suuremmilla ilmatorjunta- ja meritorjuntaohjuksilla käytetään joissakin malleissa pienen aallonpituuden tutkaa, koska se pienempikokoisena painaa vähemmän ja hyötykuormaa voidaan käyttää räjähdysaineen hyväksi. Ohjus myös avaa tutkansa vasta loppulähestymisen ajaksi, joten sen ei tarvitsekaan nähdä maaliansa suurelta etäisyydeltä.
Sotilaallinen käyttö > Lentoratatutka

Kranaatinheittimien ja tykistön ammusten lentoratoja mittaava tutka mittaa kaksi tai useampia pisteitä ammuksen lentoradasta ja määrittelee sitten sen lentoradan alku- ja loppupisteet. Näin voidaan johtaa tulta maaliin osumiseksi tai määrittää vastustajan tuliasemien paikat niiden tuhoamiseksi, jolloin kyseessä on vastatykistötutka. Suomessa on käytössä Israelista ostettuja vastatykistötutkia, joidenka peitenimi on TYTKA21.
Sotilaallinen käyttö > Yli horisontin tutka (OTH)

Korkeilla taajuuksilla tutkan toimintamahdollisuuksia rajoittaa horisontti ja tutkan ja maalin keskinäinen korkeus. Yli horisontin -tutka (OTH) käyttää lyhyitä aaltoja (HF) ja niiden kykyä heijastua ionosfääristä, keskipitkiä radioaaltoja (MF) tai pitkiä radioaaltoja (LF) ja niiden pinta-aaltoetenemistapaa. Siten tutka voi mitata satoja, jopa tuhansia kilometrejä horisontin taakse, yleensä merelle. Suuren aallonpituuden vuoksi yli horisontin -tutkien antennit ovat jopa satojen metrien laajuisia kiinteitä antennikenttiä, kuten esimerkiksi Duga. Niitä tarvitaan varsinkin valtamerien sotilaalliseen valvontaan ja sään ennustamiseen sekä laittoman maahantulon, salakalastuksen ja salakuljetuksen paljastamiseen.
Muita tutkan sovelluksia > Säätutka

Pääartikkeli: Säätutka
Säätutkalla seurataan sade- ja lumisadealueiden sijaintia ja liikettä. Se lähettää pulsseina 3–10 cm pitkiä mikroaaltoja ja mittaa niiden takaisinsirontaa vesipisaroista ja lumihiutaleista: mitä enemmän sadetta, sen voimakkaampi kaiku. Säätutka on lähes aina pulssidopplertutka, pulssitutkan ja dopplertutkan yhdistelmä. Tarkoituksena on pulssitutkaominaisuuden avulla mitata sääilmiöiden sijainti ja doppler-ominaisuuden avulla ilmamassojen turbulenssit ja muut liikkeet säätieteellisten johtopäätösten tekemiseksi.
Muita tutkan sovelluksia > Liikenteen valvonta

Nopeudenmittaustutka eli liikenteenvalvontatutka mittaa pelkästään kohteen nopeuden dopplertutkaperiaatteella. Koska se on pieni kädessä pidettävä työkalu, sen koko ei salli suurta antennia. Siksi sen aallonpituus on pieni. Sen käyttämä taajuusalue Ka, 26,5–40 GHz on myös hyvin suojassa ulkopuolisilta häiriöiltä eikä aiheuta itsekään häiriöitä toisiin laitteisiin muutamaa sataa metriä etäämmälle, koska ilmakehän vesihöyryn resonanssitaajuus on lähellä tuota taajuutta ja absorboi tehon hyvin nopeasti.
Nopeusvalvontakamera sisältää myös tutkan, joka laukaisee kameran tietyillä ehdoilla. Jotta olisi mahdollista mitata useita nopeuksia eri maaleista samalla kertaa ei ole mahdollista käyttää dopplertutkaa. Tiedossa ei ole mitä tekniikkaa on käytössä, mutta tehtävään sopisi esim. FM-CV-tutka tai pulssitutka. Silloin voidaan määrittää usealle maalille etäisyydet ja suunnat ja mittauksien ketjusta määritellä nopeudet kaikille erikseen. Vanhemman mallisissa laitteissa on tiehen upotettuja induktiosilmukoita, jotka eivät ole tutkalaitteita.
Muita tutkan sovelluksia > Auton ajoneuvotutka

Onnettomuuksien vähentämiseksi on jo kehitetty tavallisten autojen tutka-avusteisia turva- ja ohjausjärjestelmiä. Jopa itsenäisesti, ilman kuljettajaa kulevia autoja on mahdollista rakentaa. Tutkatekniikalla on tällöin tärkeä osa toimiessaan auton "silminä" ympäristön havainnoimiseen. Vaikka olisi kuljettajakin, voidaan tutkalla parantaa turvallisuutta. Jo arkisia ominaisuuksia ovat: automaattinen turvallisuusjarrutus, sopeutuva automaattinen nopeudensäätö, törmäyksen varoitus kaikissa suunnissa ja kuolleissa kulmissa ja pysäköinnin avustus. Ajoneuvotutka on tuotannossa monilla valmistajilla ja sen ominaisuudet on jo pitkälle vakiintuneet. Sen teho ja ulottuvuus ovat luonnollisesti vain lähialuetta varten. Taajuusalueita ovat 24 GHz, 76 GHz ja 96 GHz. Näinkin korkeilla taajuuksilla, mutta lyhyellä etäisyydellä, tutkan kyky nähdä läpi pimeyden ja sateen on sen vahvimpia etuja.
Muita tutkan sovelluksia > SAR

Pääartikkeli: Synteettisen apertuurin tutka
Synteettisen apertuurin tutka eli SAR (engl. synthetic-aperture radar) on yleensä lentokoneeseen rakennettu tutkalaite, jonka antenni on virtuaalisesti paljon suurempi kuin fyysisesti ja saa suuren (näennäisen) kokonsa laitteen (lentokoneen) liikkeestä.
Laite on yleensä "sivulle katsova", siis muodostaa keilan sivulle, joko toiselle tai molemmille puolille, kohtisuoraan lentokoneen, satelliitin tai muun liikkuvan alustansa liikesuuntaan nähden. Se toimii pulssitutkan periaatteella ja erittäin lyhyellä pulssin pituudella. Lähetyspulssien välillä tutka siirtyy tasaisella nopeudella vähän. Näin syntyy näennäisesti pitkä vaiheohjattu antenniryhmä, jonka näennäisten antennielementtien määrä on lähetettyjen pulssien määrä, ja koko antennin näennäinen pituus on ajetun mittausmatkan pituus. Keilan leveys on sitä kapeampi ja antennivahvistus sitä suurempi, mitä pitempi on antenni. Saadaan siis erittäin kapea keila ja tehokas tutka. Lopputuloksena saadaan hyvällä resoluutiolla lähes valokuvamainen kuva kohdealueesta. Menetyksenä on kuvan kertaluontoisuus, siis päivitystä varten tarvitaan uusi lento.
SAR:n tyypillisiä käyttötarkoituksia ovat kartoitus, öljyläikkien etsintä mereltä, maaperän mineraalien tutkimus ja sotilaallinen alueen tutkimus.
Muita tutkan sovelluksia > Planetaarinen tutka

Pääartikkeli: Tutkatähtitiede
Planetaarinen tutka on Aurinkokunnan kohteiden tarkkailuun tarkoitettu tekniikka. Planetaarinen tutkalähetin on radioteleskooppiin sisäänrakennettu laite, joka lähettää voimakkaita mikroaaltosignaaleja kohti tunnettuja asteroideja, komeettoja tai planeettoja ja havaitsee niistä heijastuneen kaiun. Planetaarisella tutkalla ei koskaan etsitä uusia tähtitieteellisiä kohteita.
Muita tutkan sovelluksia > Näkövammaisen opastutka

Kevyt henkilön vaatteiden alle tai päälle vyöllä kiinnitettävä tutkalaite, joka ilmoittaa äänimerkillä tai värinällä näkövammaisen avuksi edessä olevista esteistä, kuten henkilöistä, ajoneuvoista tai mainostauluista törmäämisten estämiseksi. Radio- tai mikroaalloilla toimiva aito lyhyen kantaman tutkalaite. Pystyy toimimaan myös vaatteiden alta, toisin kuin ultraääneen tai laseriin perustuvat varoittimet, jotka eivät ole "aitoja tutkia".
Tutkan osia

Lähetin tuottaa kantoaallon halutulla taajuudella ja riittävällä teholla sekä tarkoin määrätyllä modulaatiolla. Mikroaaltoja tuottavana osana on joko magnetroni tai puolijohdeoskillaattori ja sen tehovahvistimena kulkuaaltoputki tai klystroni. Lähettimen toimintaa ohjaa modulaattori. Lähettimen tuottama teho riippuu täysin käyttötarkoituksesta. Pulssitutkan tehosta puhuttaessa tarkoitetaan yleensä lähettimen jokaisen yksittäisen pulssin huipputehoa. Tyypillisesti pienen merenkulkututkan pulssiteho on 3 kW. Keskikokoisen lennonvarmennustutkan pulssiteho voi olla 60 kW tai jopa 1 MW. Toisaalta laajakaistainen merenkulkututka tarvitsee vain watin jatkuvan tehon ja liikenteen nopeudenvalvontatutka muutaman milliwatin tehon.
Tehonsiirtolinja, jolla lähettimen teho siirretään antenniin ja antennista kaikuteho vastaanottimeen. Aaltoputki on mikroaaltojen siirtolinjana paljon käytetty pienien siirtohäviöiden vuoksi. Koaksiaalikaapeli on matalammilla taajuuksilla (VHF, UHF) käytännöllinen pienen kokonsa vuoksi.
Antennin suunnan perusteella määritellään maalin suunta. Antennin on siis voitava muodostaa terävä ja kapea keila. Antenni myös vahvistuksellaan määrää suuren osan tutkan suorituskyvystä. Antennissa muodostetaan lähetyssignaaliin oikea polarisaatio. Tyypillisenä antennina on totuttu näkemään parabolinen peiliantenni. Vaiheohjattu tasoantenni on monipuolinen, koska se voi suunnata keilaa kääntymättä itse. Merenkulkututkassa on usein rakosäteilijäantenni eli rakoantenni sen keveyden ja pienen tuulikuorman vuoksi. Periaatteessa kaikki antennityypit ovat tutkalle sopivia, vain käyttötarkoitus ja käytännöllisyys ratkaisevat.
Vastaanotin ratkaisee suuren osan tutkan suorituskyvystä. Sen on oltava riittävän herkkä, (pieni minimisignaali). Sen oma kohina ei saa olla suuri. Sen on pystyttävä tekemään osa signaalin käsittelystä.
Signaaliprosessori Osa signaalista käsitellään erillisessä prosessoinnissa, mutta jo lähettimessä modulaattori tekee siitä osan moduloidessaan lähetyssignaaliin prosessoinnissa tarvittavia osia. Myös vastaanotin prosessoi signaalista mm. dopplersiirtymän. Hyötymaalit vahvistetaan signaaliprosessoinnilla esille usein tuhansia kertoja voimakkaammasta välkkeestä, maavälkkeestä, merivälkkeestä ja sadevälkkeestä.
Näyttöyksikkö on laite, jolla tutkan hankkima informaatio esitetään käyttäjälle. Ehkä tunnetuin on PPI-näyttölaite (plan position indicator), jossa tutka on keskellä ja säteen suuntainen etäisyysakseli kiertää antennin tahdissa. Nykyisin näyttöyksikkö on enemmän tietokoneen näytön kaltainen, mutta mainittu PPI-ominaisuus on silti niissäkin näkyvissä. Tutkan informaatio myös joskus siirretään laajaan tietoverkkoon niin, että varsinaista erillistä "näyttöyksikköä" on vaikea määritellä. Näyttöyksikön yhteyteen, olkoon se sitten erillinen laite, tietokone tai kokonainen tietoverkko, on sijoitettu tutkan hallintalaitteisto kaikkien toiminta-arvojen hallittua säätämistä varten.
Tutkan suorituskyky

Tutkayhtälö kuvaa matemaattisesti niitä tekijöitä, jotka vaikuttavat tutkan suorituskykyyn, kun ei oteta huomioon ilman ja sateen vaimennusta ym. ympäristön ja esteiden vaikutusta.
Tutkan suorituskyky riippuu oleellisesti etenemisväliaineen, kuten ilman ja sen sisältämän sateen ja epäpuhtauksien aiheuttamasta vaimennuksesta, ellei tutka toimi avaruudessa. Ilmakehän vaimennus kasvaa epälineaarisesti taajuuden kasvaessa. Siinä on myös kapeita taajuusalueita, joilla vaimennus on hyvin suuri. Niitä käytetään hyödyksi sellaisilla tutkalaitteilla, joiden kantaman ei tarvitsekaan olla pitkä, ja joiden halutaan olevan suojassa elektroniselta tiedustelulta tai häirinnältä.
Tutkan on myös "nähtävä" kohteensa ilman näköesteitä, kuten vuoria tai rakennuksia. Maanpinnan kaarevuuden vuoksi pinnalla olevien kohteiden on oltava horisonttia lähempänä, tai niiden korkeuden on oltava kyllin suuri. Horisonttietäisyys puolestaan riippuu paljon ilmakehän lämpötila-, kosteus- ja paineolosuhteista. Koska nämä olosuhteet alituiseen vaihtelevat, vaihtelee myös tutkan horisonttietäisyys suurissa rajoissa; täällä Pohjolassa ainakin päivittäin ja jopa tunneittain. Tietyin rajoituksin tutka voi käyttää myös lyhyitä, keskipitkiä ja pitkiä radioaaltoja (HF, MF, LF). Tällaisten tutkien tarkoituksena on toimia hyvin pitkällä, tuhansien kilometrien kantamalla ja yli horisontin. Niiden toiminta perustuu mainittujen radioaaltojen etenemiseen ionosfääriheijastusta tai pinta-aaltoa käyttäen.
Maalin merkitsevä pinta-ala, radiopinta-ala, riippuu suuresti taajuudesta, jolla tutka toimii. Mitä pienempi esine pitää havaita, sitä korkeampaa taajuutta on käytettävä. Yhden aallonpituuden pitäisi mahtua maalin lävistäjälle ainakin yhden, mieluimmin useamman kerran. Myös maalin materiaalilla on suuri merkitys. Myös eristysaineinen maali näkyy tutkassa, jos se muodostaa ympäröivään ilmaan verrattuna riittävän dielektrisyyden epäjatkuvuuskohdan. Myös kirkkaan ilman turbulensseja on mahdollista nähdä säätutkalla, niiden paine-erojen vuoksi. Tutkaenkeli on usein tällainen kirkkaan ilman turbulenssin muodostama kaiku. Maalin heijastusominaisuudet riippuvat sen pinnan muodoista. Sopivalla muotoilulla voidaan valmistaa tutkassa erittäin hyvin näkyviä esineitä, kuten merenkulun turvalaitteita, joissa usein on tutkaheijastin. Toisaalta voidaan tehdä jokin laite tutkassa huonosti näkyväksi muotoilemalla sopivasti ja käyttämällä sopivia materiaaleja.
Historiaa

Tutkan historia alkaa samalla kun koko radiotekniikan historiakin saksalaisen fyysikon Heinrich Hertzin osoittaessa vuonna 1888 näkymättömien sähkömagneettisten aaltojen heijastuvan samoin kuin valo. Tutkatekniikka on aina kehittynyt radiotekniikan ohessa sen osa-alueena. Sota-aikana tutkimus ja kehitys kiihtyivät, ja tutka vaikutti suuresti toisen maailmansodan lopputulokseen.
Ensimmäisen varsinaisen tutkan rakensi saksalainen Christian Hülsmeyer, joka kehitti telemobiloskoopiksi kutsutun laitteen 1900-luvun alussa.
Englannissa vuonna 1942 Robert Watson-Watt aateloitiin hänen tutkan hyväksi tekemänsä työn vuoksi. Yhdessä Arnold F. Wilkinsin kanssa hän selvitti, kuinka radioaalloista lentokoneen runkoon indusoituneet virrat säteilevät. Tutkimus johti päätelmään, että radioaaltojen avulla voitaisiin havaita ilma-aluksia. Nykyaikaisen tutkan kehityksen katsotaan usein alkaneen tästä tutkimuksesta.
Myös Suomessa rakennettiin Puolustusvoimien omana tuotantona suuria tutkajärjestelmiä kylmän sodan aikana, koska riittävän suorituskykyisiä laitteita ei ollut kaupallisesti saatavana. Myös alan osaamista haluttiin kehittää kotimaassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Reaaliajassa toimiva maailmanlaajuinen lentotutkajärjestelmä

Monopulssiperiaate.
Lennonvarmennustutkan antennit. SSR ylempänä ja PSR alempana.
Lentokoneen säätutkan antenni.
Wärtsilän valmistaman X-taajuusalueen laivatutkan antenni.
Suomessakin käytössä ollut MtO-66- eli P-15 Termit -ohjuksen hakupää oli aikanaan kehittynyt ja tarkka X-alueen (3 cm:n) monopulssitutka.
Pistoolimallinen dopplertutka.
Suomessa valmistetun VRRVY-tutkajärjestelmän 3D-antenni. Keski-Suomen ilmailumuseo.
Urkupyssy

Urkupyssy voi tarkoittaa seuraavia:
urkupyssy, tuiskupyssy, keskiajan lopulla ja uuden ajan alussa käytetty moniputkinen ase
urkupyssy, moniputkinen raketinheitin
urkupyssy, monipiippuinen konekivääri.
Paistjärven pirunkirkko

Paistjärven pirunkirkko on lippaluola Heinolassa entisen maalaiskunnan alueella Paistjärvellä.
Paistjärven pirunkirkko on lippaluola Heinolassa entisen maalaiskunnan alueella Paistjärvellä. Sen pituus on 40 metriä, leveys 3–8 metriä ja korkeus samoin 3–8 metriä. Se on aikojen kuluessa ollut sotapakolaisten, metsästäjien ja kalastajien asuinpaikka, nykyisin matkailunähtävyys.
Aiheesta muualla

Retkipaikka.fi, sisältää ohjeet
Uloste

Hevosen lantapatteri laitumella.
Ulostebakteereita 10 000-kertaisesti suurennettuna.
Uloste (lat. faeces) on eläimen peräaukosta poistuvaa ruoansulatuksen jätettä. Uloste on yleensä kiinteähköä ainetta, joka koostuu ruoan sulamattomista osista, bakteereista, limasta ja ruoansulatuselimistön omista eritteistä. Ulosteen ruskea väri on peräisin pääasiassa sapen tuottamista aineista, mutta myös kuolleista punasoluista, jotka poistuvat elimistöstä ulosteen mukana.
Vetelä ja nestemäinen uloste eli ripuli on kypsytettyjä ruoka-aineita käyttävän ihmisen kohdalla merkkinä ruoansulatusjärjestelmän häiriöstä. Terveen ihmisen uloste on kiinteää ja säännöllisesti muotoutunutta. Ihmisen suolistoloiset, kuten kihomato, voidaan havaita muiden keinojen ohella myös ulosteen pintaan nousevista madoista.
Tietyillä eläinlajeilla esiintyy ulosteen syömistä, joka voi olla joko normaalia tai johonkin sairauteen liittyvää. Ilmiö tunnetaan nimellä koprofagia.
Ihmisellä tavallisimpia ulostamiseen liittyviä ongelmia ovat ripuli, ummetus, peräpukamat ja ulosteenkarkailu.
Etenkin lihansyöjien uloste haisee usein epämiellyttävältä. Ulosteen erikoinen rakenne ja haju voivat johtua epäterveellisestä ruokavaliosta tai suolistosairaudesta, esimerkiksi keliakiasta tai Crohnin taudista.
Nimityksiä

Lähinnä biologiaan liittyvän, oppitekoisen uloste-sanan puhekielinen vastine on paska. Nykyisin paskaa pidetään yleensä alatyylisenä nimityksenä, mutta todellisuudessa se on erittäin vanha suomalais-ugrilainen sana. Sanan vastineita on esimerkiksi pohjoissaamen baika, joka merkitsee ulostetta ja ripulia, ja unkarissa fos, joka merkitsee ripulia. Marin kielestä tunnetaan sana puškedaš, joka on ulostamista merkitsevä verbi. Suomen kirjakielessä paska on esiintynyt Agricolasta alkaen (vuodesta 1551). Paskantaa-verbi on ensi kerran mainittu Ericus Schroderuksen tulkkisanakirjassa vuodelta 1637. Ulosteesta käytetään myös lapsekasta nimitystä kakka, joka on vierasperäinen lainasana. Monien kotieläinten ulosteesta käytetään nimitystä lanta tai sonta; lehmän jättämä vetelä ulostekasa tunnetaan myös leikkisällä nimityksellä liukumiina. Säännöllisestä, tasapaksusta ja suhteellisen kiinteästä ulosteesta käytetään nimitystä kakkapökäle tai paskaläjä. Pökäleen muotoilevat suoliston ja peräaukon pinnat.
Kakka on varsinkin ihmisen ulosteesta käytetty nimitys. Kakalla viitataan erityisesti lasten ulosteeseen. Lasten sanotaankin käyvän läpi pissa- ja kakkavaiheen kehityksessään. Tässä vaiheessa lapsi on kiinnostunut ruumiineritteistään, mikä saattaa aiheuttaa vanhemmille kiusallisia tuntemuksia. Vaihe ajoittuu suunnilleen samaan ikäkauteen kuin Sigmund Freudin aikanaan kuvailema anaalivaihe eli yhden ja kolmen ikävuoden välille.