stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elektrolyysi
Veden elektrolyysi

Yksi merkittävimmistä elektrolyysin sovelluksista on vedyn sähkökemiallinen valmistus vedestä. Maapallolla kaikkein runsaimmin vetyä on saatavilla sitoutuneena happeen eli vetenä. Prosessina veden elektrolyysi sisältää veden (H2O) hajoamisen alkuaineikseen eli vedyksi (H2) ja hapeksi (O2), mikä edellyttää suhteellisen suurta määrää energiaa, sillä reaktion
entalpiaero on ΔHo = +289,5 kJ/mol. Monissa muissa vedyntuotantomenetelmissä tarvittava energia on usein peräisin kemiallisista sidoksista, mutta elektrolyysin kohdalla on mahdollista käyttää myös suoraa sähkövirtaa vesimolekyylin hajottamiseen. Kun sopivaan elektrolyyttiin sijoitettuihin elektrodeihin, eli niin sanottuun elektrolyysikennoon, synnytetään potentiaaliero, tapahtuu katodilla reaktio
ja anodilla puolestaan reaktio
Reaktiot katodilla ja anodilla yhdessä muodostavat ensimmäisen kaavan mukaisen kennoreaktion, jossa vettä hajoaa vedyksi ja hapeksi.
Veden elektrolyysille, kuten sähkökemiallisille reaktioille yleensä, pätee että reaktion vaatii sähköenergiaa Gibbsin energian verran, joka veden tapauksessa on NTP-olosuhteissa ΔGo = 237 kJ/mol. Gibbsin energia riippuu reaktion entropiasta ja lämpötilasta kaavan
mukaisesti. Koska entropian muutos ΔS voi olla vain positiivinen, merkitsee suurempi lämpötila prosessissa pienempää energiankulutusta. Elektrolyysikennon hyötysuhde riippuu lisäksi käytetystä jännitteestä. Resistiivisten ja ylipotentiaalihäviöiden vuoksi kennojännitteet ovat tavallisesti 1,75–1,8 V ja jännitteitä vastaavat hyötysuhteet 80–85 %. Teoreettinen minimi jännitteelle on 1,48 V, joten jännitteen suhteen liikkumavaraa ei tavallisessa elektrolyysissä ole paljon.
Tavallisessa elektrolyysikennossa on oma allas sekä katodille että anodille. Altaiden välissä on kaasutiivis seinämä, joka päästää ainoastaan sähkövirran lävitseen. Elektrolyysikennon positiiviselle anodille muodostuu happea ja negatiiviselle katodille vetyä.
Koska puhdas vesi sisältää vain niukasti ioneja, se johtaa vain heikosti sähköä. Sen johtavuuden lisäämiseksi siihen liuotetaan tavallisesti noin 25–36 % kaliumhydroksidia, joka koostuu K+- ja OH- -ioneista. Tällöin OH- -ionit hajovat niin, että niistä vapautuu happea, kun taas katodilla kalium ei suuren reaktiivisuutensa vuoksi vapaudu metallisessa muodossa, vaan se reagoi välittömästi veden kanssa vetyä vapauttaen. Lisäksi elektrolyytteinä käytetään esimerkiksi natriumkloridia sisältäviä tai polymeeriin sidottuja elektrolyyttejä.
Veden elektrolyysi > Teollinen käyttö

Veden elektrolyysi on tunnettu keinona tuottaa vetyä jo yli vuosisadan ajan. Taloudellisesti kannattavan elektrolyysilaitoksen perustaminen edellyttää kuitenkin tarpeeksi edullisen sähkön saatavuutta, joten erityisesti suuret vesivoimavarat ovat houkutelleet lähelleen elektrolyysipohjaista vedynvalmistusta esimerkiksi Kanadassa ja Norjassa. Ensimmäisen suuren elektrolyysilaitoksen perusti Norsk Hydro vuonna 1927. Tällä hetkellä noin 5 % maailman vedystä tuotetaan elektrolyysillä.
Teknologisesti veden elektrolyysi on kypsä teknologia ja sen hyötysuhde on jo varsin lähellä teoreettista maksimia, ollen nykyisin tavallisesti noin 60–70 %. Tämä tarkoittaa, että vedyn palaessa noin 60–70 % sen tuotantoon kuluneesta energiasta saadaan takaisin. Lopullinen nettohyötysuhde suhteessa primäärienergianlähteeseen riippuu luonnollisesti myös sähköntuotannon ja käyttökohteen hyötysuhteesta.
Veden elektrolyysiteknologia voidaan jakaa kolmeen lupaavimpaan tyyppiin: Alkali-, polymeeri- ja höyryelektrolyysi.
Veden elektrolyysi > Teollinen käyttö > 1) Veden alkalielektrolyysi

Yleisin veden elektrolysointiteknologia on alkalielektrolyysi. Siinä hyödynnetään huokoisia, ioneja läpäiseviä kalvoja erottamaan kunkin kennon anodi- ja katodialueet, jotteivät reaktiotuotteet pääse uudelleen yhdistymään. Elektrolyyttinä käytetään voimakkaasti alkalista vesiliuosta, joka on yleensä kaliumhydroksidipohjaista. Sähköteholtaan nykyiset laitokset ovat yleensä 0,5–5 MW ja ne tuottavat 100–1000 m3 vetyä tunnissa.
Veden alkalielektrolyysin teknologia on hyvin tunnettua ja testattua. Pääosa kehitystyöstä painottuukin nykyisin häviöiden minimointiin. Kennojen rakennetta ja geometriaa optimoidaan resistanssin minimoimiseksi ja elektrolyyttien ominaisuuksia parantamaan. Lisäksi kennojen materiaaleja pyritään kehittämään siten, että ne kestäisivät korkeampia lämpötiloja hyötysuhteen parantamiseksi.
Veden elektrolyysi > Teollinen käyttö > 2) Veden polymeerielektrolyysi

Veden polymeerielektrolyysissä elektrolyyttinä on kiinteä polymeerikalvo, joka toimii protoneille johteena, sillä se sisältää sulfonihapporyhmiä, joiden ioninvaihto-ominaisuudet sallivat protonien siirtyä ryhmältä toiselle. Myös elektrodit ovat rakenteeltaan ohuita ja huokoisia, mikä sallii reaktiotuotteiden poistua niiltä esteettä. Yleinen elektrolyyttimateriaali on platina. Elektrodit ovat koko pinta-alaltaan yhteydessä virrankeräimiin, jotka ovat tavallisesti grafiittia katodipuolella ja titaania anodipuolella.
Veden polymeerielektrolyysin hyötysuhde on pääsääntöisesti alkalielektrolyysiä parempi, mutta prosessina se vaatii materiaali- ja valmistusteknisesti haastavampia laitoksia. Tästä syystä veden polymeerielektrolyysin pääomakustannukset ovat korkeammat ja mittakaava yleensä pienempi verrattuna alkalielektrolyysereihin. Tyypillisesti polymeerielektrolyyserin sähköteho jää alle 100 kW:n. Mielenkiintoiseksi tekniikan tekee mahdollisuus niin sanottuun reversiibeliin polttokennoon, joka voisi sekä polttaa että tuottaa vetyä tarpeen mukaan. Selvää on, että polymeeriteknologia sopii parhaiten paikalliseen, pienen mittakaavan vedyntuotantoon.
Veden elektrolyysi > Teollinen käyttö > 3) Veden höyryelektrolyysi

Parhaat hyötysuhteet veden elektrolyysissä saavutetaan korkeissa lämpötiloissa, mitä pyritään hyödyntämään veden höyryelektrolyysissä. Korkea lämpötila asettaa kuitenkin elektrolyysikennon valmistusmateriaaleille ja rakenteelliselle suunnittelulle ongelmia, joiden ratkaiseminen on pitkään ollut ongelma. Teknologia on kuitenkin sangen lupaava, ja Saksalainen Sunfire startup-yhtiö onkin saavuttanut 84 % (LHV to AC) hyötysuhteen.
Veden höyryelektrolyysi tapahtuu kartiomaisista segmenteistä koostuvassa putkessa, jonka seinämän läpi happi-ionit kulkevat. Rakenteeltaan höyryelektrolyyseri koostuu putkimaiseen sarjaan liitetyistä katkaistun kartion muotoisista zirkoniumoksidisegmenteistä, jotka ovat läpimitaltaan noin 1–2 cm. Niiden koko pinta-ala on elektrodia – sisäpuolelta katodia ja ulkopuolelta anodia. Elektrodit on kytketty sarjaan siten, että edellisen segmentin sisäpinta on kytketty seuraavan sisäpintaan ja päinvastoin. Suurin teknologinen ongelma liittyykin tällä hetkellä sopivan elektrodimateriaalin valintaan.
Veden höyryelektrolyysi perustuu zirkoniumoksidin kykyyn johtaa happi-ioneja. Kuumaa vesihöyryä suihkutetaan putken alaosasta sisään ja veden sisältämä happi kulkeutuu ioneina putken ulkopuolelle. Putken toisesta päästä virtaa ulos vedyn ja reagoimattoman vesihöyryn seosta, josta vety erotetaan kaasunerottimella. Laitteen suoraviivainen toimintatapa ja korkea hyötysuhde tekevät siitä erittäin houkuttelevan teknologian, mutta toistaiseksi materiaalien kestävyys on ollut suuri ongelma ja nykyiset laitteet ovatkin herkkiä rikkoutumaan.
Metallien elektrolyysi

Elektrolyysiä voidaan käyttää eri metallien valmistamiseen ja puhdistamiseen. Jotkut metallit esiintyvät luonnossa pelkästään yhdisteinä, kun taas joillekin elektrolyysi voi olla ainoa tapa erottaa ne puhtaaksi alkuaineeksi. Esimerkiksi alumiinin ja useiden alkali­​- ja maa-­alkalimetallien sekä puhtaan elektrolyyttisen kuparin tuotanto perustuu elektrolyysiin.
Elektrolyysiä käytetään metallien yhteydessä myös silloin, kun halvoista metalleista tehtyjä esineitä päällystetään toisilla metalleilla. ­Esimerkiksi galvanoitu teräs on terästä, joka on päällystetty elektrolyyttisesti sinkillä. Sinkkikerroksen ansioista galvanoitu teräs kestää korroosiota paremmin.
Metallien elektrolyysi > 1) Sähkökemiallisen korroosion esto

Luonnossa metallit pyrkivät takaisin luonnolliseen tilaansa eli kemiallisiksi yhdisteiksi, toisin sanottuna ollessaan puhdasta metallia, se reagoi herkästi ympäristön kanssa. Tätä prosessia kutsutaan korroosioksi ja erityisesti kosteassa ympäristössä tapahtuva korroosio tulkitaan sähkökemialliseksi korroosioksi. Tämä onkin metallien tapauksessa yleinen korroosion muoto. Metallien korroosiota pyritään estämään elektrolyysin keinoin yleisesti kahdella eri tavalla: pinnoituksella tai anodisella ja katodisella suojauksella.
Pinnoituksessa puhtaan metallin pinnalle pelkistetään sähkövirran avulla toista metallia oleva kerros. Näin ollen se suojaa metallin kosteudelta ja hapen vaikutukselta. Teräs voidaan esimerkiksi päällystää kromilla tai tinalla, jotka reagoivat herkästi hapen kanssa, jolloin teräs saa suojaavan oksidipinnan.
Metallien elektrolyysi > 2) Metallien elektrolyysi teollisuudessa

Yksi tärkeimmistä elektrolyysin teollisista sovelluksista on metallisen alumiinin valmistus. Tässä prosessissa alumiinioksidi pelkistyy grafiitilla peitetyssä teräsastiassa lähes puhtaaksi alumiiniksi. Elektrolyysissä katodina toimii teräsastian grafiittipäällyste ja anodina grafiittisauvat. Valmis tuote sisältää 99,0­99,9 % alumiinia. Menetelmää kutsutaan Hall­​-Heroult­-p​rosessiksi.
Muita teollisia prosesseja, joissa hyödynnetään elektrolyysiä
alumiinin, kaliumin, kalsiumin, kloorin, kuparin, litiumin, magnesiumin, natriumin, natriumhydroksidin, valmistus elektrolyysin avulla
­esikäsittelynä metallien liimauksessa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Opetus TV: Elektrolyysi
Vedyn sähkökemiallinen syntyminen veden elektrolyysissä katodilla.
Bevin Boys

Bevinin poikia kaivoskoulutuksessa helmikuussa 1945.
Muistomerkki National Memorial Arboretumissa.
Bevin Boys (suom. Bevinin pojat) olivat brittiläisiä asevelvollisia, jotka määrättiin työskentelemään hiilikaivoksissa vuosina 1943–1948. Valinnat tehtiin arpomalla, ja kaikkiaan kaivoksissa asepalveluksensa suoritti 48 000 miestä. Järjestelmä sai nimensä työministeri Ernest Bevinin mukaan.
Toisen maailmansodan aikana Britannian hiiliteollisuus kärsi vakavasta työvoimapulasta kymmenien tuhansien työntekijöiden siirryttyä joko armeijan palvelukseen tai paremmin palkattuihin töihin. Aluksi työvoimaa yritettiin saada vapaaehtoispohjalta. Sadalletuhannelle entiselle kaivosmiehille tarjottiin mahdollisuutta työskennellä kaivoksissa, mutta heistä ainoastaan neljännes oli työkykyisiä ja halukkaita palaamaan kaivoksiin. Vuodesta 1942 asevelvollisille tarjottiin mahdollisuutta suorittaa palveluksensa kaivoksissa, mutta mahdollisuudesta oli kiinnostunut vain 1 100 miestä. Marraskuussa 1943 Ernest Bevin vetosi koululaisiin, jotta he tarjoutuisivat vapaaehtoisesti kaivoksiin, mutta sekään ei tuottanut tulosta.
Joulukuussa 1943 jouduttiin siirtymään arvontoihin. Joka kuukausi arvottiin jokin numero nollan ja yhdeksän väliltä, ja kaikki asevelvolliset joiden kutsuntanumero päättyi valittuun numeroon, joutuivat palvelemaan kaivoksissa. Valintaperusteena ei ollut asuinalue tai yhteiskuntaluokka. Monille joutuminen kaivoksiin armeijan sijasta oli järkytys. Noin 40 prosenttia valituista valitti päätöksestä. Ennen sodan päättymistä valituksia oli kirjattu 8 619, joista vain 466 hyväksyttiin.
Kaivostöihin määrätyt saivat työvaatteet valtiolta, mutta joutuivat itse ostamaan tarvittavat työkalut, mikä herätti vastustusta. Useimmat työskentelivät huoltotehtävissä, mutta osa kaivosvaunujen täytössä, ja pieni osa joutui louhimaan hiiltä. Työtä edelsi kuuden viikon koulutus.
Monet Bevinin pojat joutuivat kokemaan halveksuntaa alueilla, joilla omat nuoret miehet olivat joutuneet armeijaan. Siviilivaatteissa olevia nuoria miehiä saatettiin luulla myös sotilaskarkureiksi, armeijan välttelijöiksi tai jopa vakoojiksi. Vastoin aikanaan yleistä luuloa kaikista Bevinin pojista ainoastaan 41 oli aseistakieltäytyjiä.
Arvonnat lopetettiin toukokuussa 1945, ja viimeiset Bevinin pojat kotiutettiin 1948. Toisin kuin armeijassa palvelleilla, heillä ei ollut oikeutta saada entistä työpaikkaansa takaisin. Kaikki viralliset asiakirjat tuhottiin 1950-luvulla, joten Bevinin pojat pystyivät tarvittaessa todistamaan palveluksensa ainoastaan omien henkilökohtaisten asiakirjojensa avulla. Virallisen tunnustuksen työstään sodan aikana Bevinin pojat saivat vasta vuonna 1995, jolloin he ensimmäisen kerran saivat osallistua Whitehallissa järjestettäviin Remembrance Dayn juhlallisuuksiin. Oman palvelusmerkkinsä Bevinin pojat saivat vuonna 2008. Prinssi Edwardin puoliso Sophie paljasti vuonna 2013 Bevinin poikien muistomerkin Staffordshiressa National Memorial Arboretumissa.
Tunnettuja Bevinin poikia

Eric Morecambe
Jimmy Savile
Peter Shaffer
Nat Lofthouse
Aiheesta muualla

The Bevin Boys Association
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bevin Boys Wikimedia Commonsissa
0G

0G
PTT
Autotel/PALM
ARP
1G
NMT
AMPS/TACS/ETACS
Hicap
CDPD
Mobitex
DataTac
2G
GSM
iDEN
D-AMPS
IS-95/cdmaOne
PDC
CSD
PHS
GPRS
HSCSD
WiDEN
CDMA2000 1xRTT/IS-2000
EDGE (EGPRS)
3G
W-CDMA
UMTS (3GSM)
FOMA
TD-CDMA/UMTS-TDD
1xEV-DO/IS-856
TD-SCDMA
GAN/UMA
HSPA
HSDPA
HSUPA
HSPA+
4G
UMB
UMTS Revision 8 (LTE)
WiMAX
5G
5G NR
6G
n
k
0G (engl. zeroth generation) on yleinen lyhenne ns. "nollannen sukupolven" matkapuhelinteknologioille. Tämän ajattelun mukaan nollasukupolvea (0G) edustavat analogiset standardit kuten ARP.
Nollannen sukupolven matkapuhelinjärjestelmille oli luonteenomaista lähes radiopuhelimien tasolla oleva toiminta. Yhteydet katkesivat käyttäjän siirtyessä tukiaseman alueelta toiselle esimerkiksi autolla matkatessa. Myös tukiasemien kattavuus oli harvaa.
Varhainen kaupallinen radiopuhelinverkko avattiin Yhdysvalloissa Motorolan ja Bell-yhtiön yhteistyönä vuonna 1946. Euroopassa avattiin vastaavia verkkoja 1950-luvulta lähtien.
Ensimmäiset autoradiopuhelimet tulivat HPY:n verkkoon 1956. Alussa käyttäjät olivat pelkästään takseja ja samalla kanavalla oli 20 autoa, jotka kuulivat toisensa. Puheluja ei voitu yhdistää yleiseen puhelinverkkoon. Vuonna 1961 tuli käyttöön käsivälitteinen järjestelmä. Automaattinen HPY:n toimialueen peittävä laitteisto hankittiin Stornolta 1971.
Suomessa oli käytössä myös 1971 lähtien valtakunnan laajuinen Telen (PLH) ylläpitämä Autoradiopuhelin-järjestelmä (ARP). ARP toimi vuoteen 1974 asti puhekutsuilla, CCIR 5-ääni-selektiiviikutsujärjestelmä korvasi sen 1975. Ensimmäisiä päätelaitteita olivat kotimaiset AGA, Salora SRP-22, Televa 701 ja Nokian Presente SV1300. Dupleksi-ARP-puhelinmallit vapaan puhekanavan hakuautomatiikalla tulivat 1970-luvun lopulla. Puhelut yhdistettiin käsivälitteisesti (operaattorin toimesta).
Tekniikat

Nollannen sukupolven tekniikoita olivat:
MTS (Mobile Telephone System)
IMTS (Improved Mobile Telephone Service)
AMTS (Advanced Mobile Telephone System)
OLT (norjalainen Offentlig Landmobil Telefoni)
MTD (ruotsalainen Mobiltelefonisystem D)
Ahvenisjärvi (Tampere)

| Ahvenisjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Tampere
Koordinaatit:  61°26′53″N, 23°50′44″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pyhäjärven alue‎ (35.21)
Laskuoja:  ei laskuojaa 
Järvinumero:  35.215.1.002 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  140,3 m 
Rantaviiva:  0,844 km 
Pinta-ala:  0,03279 km² 
 fiAhvenisjärvi 
Ahvenisjärvi  eli Ahvenisto  on Pirkanmaalla Tampereen Hervannassa sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Ahvenisjärvi on osa Vihiojan valuma-aluetta.
Maantietoa

Järvi on 350 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 3,3 hehtaaria. Järven rantaviivan pituus on 850 metriä. Siihen ei karttojen mukaan laske ojia, eikä sillä ole omaa laskuojaa. Ahvenisjärvi laskee kuitenkin Ahvenisjärven hulevesiviemäriin, siitä edelleen hulevesiverkostoa pitkin reilun kahden kilometrin päässä idässä olevaan Houkanojaan. Myös järveen valuvat vedet tulevat läheisen alueen hulevesiverkostosta pohjoisesta, lännestä ja luoteesta. Vesimäärät ovat pieniä, ja järven vesi vaihtuu vain noin vuoden välein. Kokoonsa nähden Ahvenisjärvi on melko syvä: syvin kohta on noin 15 metriä.
Järvi on jätetty Hervannan ruutukaava-alueella metsäisen Ahvenispuiston sisälle. Metsässä risteilee polkuja ja pyöräteitä (mm. Ahvenisraitti ja Valtaraitti), joita pitkin voi kävellä järven ympäri. Järven länsipuolella on kaksi urheilukenttää ja pohjoispuolella sijaitsee Hervannan kirkko.
Historiaa

Vuosien 1953 ja 1960 peruskartoissa Ahvenisjärveen laski läheisiltä soilta ojat koillisesta, kaakosta ja lännestä. Koillisesta tulevan ojan virtaus lienee kuitenkin vaihdellut pintaveden vaihtelusta riippuen, ja kartoissa ojan virtaussuunta vaihtuukin kesken Ahvenisjärvestä poispäin kohti Houkanojaa. Harri Närhen Hervanta-historiikissa (1993) kerrotaan yksiselitteisesti, että "lähdepohjainen Ahvenisjärvi laskee Ruskon metsiin, josta Näsijärveen laskeva Vihioja alkaa". Tätä tietoa tukee myös kirjassa julkaistu Tampereen kaupunkimittausyksikön korekussuhdekartta Hervannan alueesta.
Aina 1900-luvun puoliväliin saakka Ahvenisjärvi oli autio metsäjärvi, jonka läheltä kulki Messukylän ja Hervannanmaan välinen maantie. Vuoden 1960 kartassa tien itäpuolella sijaitsi pieni maatila, joka vuoden 1975 kartassa on merkitty ulkoilumajaksi. Metsäalue oli tuolloin kaavoitettu asuinalueeksi ja järven pohjoispuolelle oli noussut asuintaloja ja itäpuolelle Teknillinen korkeakoulu (nykyinen Teknillinen yliopisto). Vuoden 1991 kartassa Hervanta oli jo kehittynyt varsin suureksi ja järvi oli menettänyt yhteytensä ympäröiviin metsiin.
Felicity Jones

| Felicity Jones |
| --- | --- |
 Felicity Jones vuonna 2016.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Felicity Rose Hadley Jones
Syntynyt: 17. lokakuuta 1983 (ikä 41) Birmingham, Englanti
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1996–
Merkittävät roolit:  Kaiken teoria Rogue One: A Star Wars Story
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Felicity Rose Hadley Jones (s. 17. lokakuuta 1983 Birmingham) on englantilainen näyttelijä. Hän on näytellyt myös muun muassa elokuvissa Kaiken teoria, Rogue One: A Star Wars Story ja The Brutalist. Jones aloitti uransa jo nuorten teatteriryhmistä ja pääsi 11-vuotiaana televisioon. Hänen läpimurtonsa oli vuoden 2011 elokuva Like Crazy. Jones on saanut Oscar-ehdokkuudet Kaiken teoriasta, jossa hän näytteli Stephen Hawkingin vaimoa Jane Hawkingia, ja The Brutalistista.
Nuoruus ja opiskelu

Felicity Jones syntyi 1983 Birminghamissa ja kasvoi Bournvillessä. Hänen vanhempansa olivat tavanneet työskennellässään wolverhamptonilaiselle Express & Star -lehdelle. Felicityn isä oli toimittaja ja äiti työskenteli mainospuolella. Felicity oli kolmevuotias, kun hänen vanhempansa erosivat. Äiti kasvatti ja hänet ja hänen veljensä.
Jones opiskeli englantia Oxfordin yliopiston Wadham Collegessa. Opiskeluaikanaan hän myös esiintyi opiskelijanäytelmissä.
Ura

Jones oli vain kymmenenvuotias, kun koe-esiintyi Central Junior Television Workshopille, joka on merkittävä nuorten teatteriryhmä. Hän pääsi sisään, ja hänen ensimmäinen rooli ammattilaisena oli 11-vuotiaana ITV:n lastenohjelmassa The Worst Witch. Sen jälkeen hän näytteli lastenelokuvassa The Treasure Seekers, ja 15-vuotiaana hän sai roolin radio-ohjelmasta The Archers, jossa hän näytteli vuosikymmenen ajan.
Jonesin varsinainen läpimurto oli Drake Doremuksen Like Crazy (2011). Hän näytteli siinä brittityttöä kaukosuhteessa, ja hänet palkittiin siitä Sundancen elokuvajuhlien tuomariston erikoispalkinnolla. Jonesin rooli oli pitkälti improvisoitu.
Jones teki vuosina 2013–2014 kaksi roolia, joissa hänen hahmonsa ei suostunut jäämään suurmiehen elämäkerran varjoon. Elokuvassa The Invisible Woman – kielletty rakkaus hän näytteli Charles Dickensin pitkäaikaista rakastettua Ellen Ternania ja Kaiken teoriassa Stephen Hawkingin ensimmäistä vaimoa Jane Hawkingia. Jones sai Kaiken teoriasta muun muassa Oscar-, Bafta- ja Golden Globe -ehdokkuudet.
Kaiken teorian jälkeen Jones alkoi kuvata Tähtien sota -universumiin sijoittuvaa elokuvaa Rogue One: A Star Wars Story (2016), jossa hän näyttelee pääosassa kapinallista Jyn Ersoa. Samana vuonna Jones oli mukana myös Dan Brownin kirjaan perustuvassa Infernossa.
Jones oli pääroolissa elämäkertaelokuvassa Oikeuden puolesta (2018), missä hän esitti nuorta Ruth Bader Ginsburgia. Sen jälkeen hän oli elokuvassa The Aeronauts kuumailmapellolentäjä Amelia Wren. Jones näytteli myös Jojo Moyesin romaaniin perustuvassa romanttisessa elokuvassa Ole niin kiltti, älä rakasta häntä (2021).
Jones sai useita palkintoehdokkuuksia elokuvasta The Brutalist (2024), jossa hän näyttelee Erzsébet Tóthia, unkarilaisen arkkitehdin vaimoa. Jones on saanut elokuvasta muun muassa Oscar-, Bafta- ja Golden Globe -ehdokkuudet.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 2012 | Cheerful Weather for the Wedding | Cheerful Weather for the Wedding | Dolly Thatchem |
| 2013 | Breathe In | Breathe In | Sophie |
| 2013 | The Invisible Woman – kielletty rakkaus | The Invisible Woman | Nelly Ternan |
| 2014 | The Amazing Spider-Man 2 | The Amazing Spider-Man 2 | Felicia Hardy / Musta Kissa |
| 2014 | Kaiken teoria | The Theory of Everything | Jane Wilde Hawking |
| 2015 | True Story | True Story | Jill Barker |
| 2016 | Collide | Collide | Juliette |
| 2016 | A Monster Calls | A Monster Calls | Conorin äiti |
| 2016 | Inferno | Inferno | Dr. Sienna Brooks |
| 2016 | Rogue One: A Star Wars Story | Rogue One: A Star Wars Story | Jyn Erso |
| 2018 | Oikeuden puolesta | On the Basis of Sex | Ruth Bader Ginsburg |
| 2019 | The Aeronauts | The Aeronauts | Amelia Wren |
| 2020 | Dragon Rider | Dragon Rider | Sorrell (äänirooli) |
| 2020 | The Midnight Sky | The Midnight Sky | Iris Sullivan |
| 2021 | Ole niin kiltti, älä rakasta häntä | The Last Letter from Your Lover | Ellie Haworth |
| 2024 | The Brutalist | The Brutalist | Erzsébet Tóth |
Aiheesta muualla

Felicity Jones Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef