stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Abila (Dekapolis)
Historia

Abilan paikalla on ollut asutusta jo neoliittisella kaudella ja edelleen varhaisella pronssikaudella (n. 3200 eaa.), rautakaudella ja antiikin aikana. Abilan kaupungin nimi on peräisin seemiläisten kielten sanasta Abel, joka tarkoittaa vuodenaikaisjokea ja viittaa Ain Quweilbehiin. Kaupungin mainitsevat muun muassa Josephus ja Plinius vanhempi. Kaupunki tunnettiin ”Dekapoliin Abilana” erotukseksi seudun muista Abila-nimisistä kaupungeista.
Abila ei esiinny Pliniuksen esittämässä yleisimmässä Dekapoliin kaupunkien luettelossa, mutta se luetaan kuitenkin usein yhdeksi Dekapoliin kaupungeista; ainakin se sijaitsi samalla alueella. Lisäksi eräs piirtokirjoitus vuodelta 133/134 jaa. käyttää siitä nimitystä ”Dekapoliin Abila”. Bysanttilaisella kaudella 500-luvulla Abila oli piispanistuin. Kaupunki säilyi asuttuna ainakin arabikauden alun eli Umaijadien kauden, ja pienempänä vielä tämän jälkeen aina noin vuoteen 1100 saakka.
Abila on aiemmin tulkittu usein samaksi kaupungiksi kuin Dekapoliin kaupunkeihin myös luettu Rafana. Toisaalta Rafana on yhdistetty myös Kapitoliakseen ja nykyään kokonaan muihin paikkoihin. Abilan arkeologinen alue on vuodesta 2001 ehdolla Unescon maailmanperintöluetteloon.
Rakennukset ja löydökset

Abilan rakennuslöydöksiin lukeutuu muun muassa kaupunginmuuria portteineen, roomalainen teatteri, roomalaisia kylpylöitä, kivettyä katua sekä wadin ylittävä silta. Kaupunkiin johti useita akvedukteja tai vesitunneleita, jotka olivat oletettavasti osa yli 100 kilometriä pitkää niin kutsuttua Gadaran akveduktia (Qanat Fir'aun). Rakennusten lattioista on löydetty useita lattiamosaiikkeja. Kaupungissa on ollut pyhäköt ainakin Athenelle, Dionysokselle, Herakleelle ja Tykhelle. Bysanttilaiselta kaudelta Abilasta on löydetty viisi kirkkoa, joista ainakin osa on basilikakirkkoja, sekä luostarikokonaisuus.
Kaupunkia ympäröivillä kukkuloilla on sadoittain kallioon kaiverrettuja hautoja roomalaiselta islamilaiselle kaudelle saakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Abila (aiemmin oletetulla nimellä Rafana) Wikimedia Commonsissa
Snuff-elokuva

Snuff-elokuva on elokuvagenre, jossa elokuvassa esitettävä henkilön tai henkilöiden murhaaminen on kuvattaessa tehty todellisuudessa.
Ilmiö ”snuff-elokuva” tuli tutuksi helmikuussa 1978, jolloin Yhdysvaltoihin salakuljetettuja snuff-elokuvia löydettiin. Näissä elokuvissa näytettiin todellisia murhia sekä kidutuksia. Monet väittivät kuitenkin, että nämä raa’at kohtaukset ovat lavastettuja eivätkä suinkaan todellisia tapahtumia perverssien ihmisten huviksi.lähde?
Snuff-elokuvan määrittelemisessä ei ole yksiselitteistä linjausta. Tarkoituksellisia kuolemantapauksia, kuten teloituksia, tappoja, murhia ja itsemurhia, on kuvattu, ja näitä tallenteita on myös käytetty televisiossa tai elokuvan osana. Tiukemman määritelmän mukaan snuff-elokuva on kuitenkin elokuva, jossa joku murhataan suunnitellusti pelkästään elokuvan tuottamisen vuoksi. Tässä mielessä snuff-elokuvista ei ole olemassa yhtään tunnettua esimerkkiä.
Snuff-elokuvia käsitteleviä elokuvia on tehty muutamia, joista tunnetuin lienee Nicolas Cagen tähdittämä 8 mm – kahdeksan millimetriä (ohjaus Joel Schumacher, 1999). Muita esimerkkejä ovat Alejandro Amenábarin ohjaama Tesis (1996) ja Nimród Antalin ohjaama Vacancy (2007).
Joitakin elokuvia on aikojen saatossa epäilty snuff-elokuviksi. Tyylilajin nimen teki tunnetuksi argentiinalainen Snuff, jota markkinoitiin aitona snuff-elokuvana. Markkinointi oli kuitenkin harhaanjohtavaa, sillä elokuvan lopun murhakohtaus oli todellisuudessa luotu efekteillä. Kuuluisin snuff-elokuvaksi väitetty tapaus lienee Ruggero Deodaton ohjaama Cannibal Holocaust (1980), joka kiellettiin aikoinaan 53 maassa. Suomessa se oli kielletty vuoteen 2001 asti. Toinen väitetty tapaus oli japanilaisessa kauhusarjassa Guinea Pig, jonka eräässä jaksossa samurai silpoo kaapatun naisen julmasti. Kohtaus oli todellisuudessa näytelty ja editoitu huonosti, jotta se näyttäisi aidolta. Jopa FBI tutki asiaa, ja Guinea Pigin tekijät joutuivat oikeuteen todistamaan, että kohtaus oli näytelty ja epäaito.
Abukirin taistelu

Abukirin taistelu tai Niilin taistelu (engl. Battle of the Nile) oli Ranskan vallankumoussotien meritaistelu, joka käytiin Niilin suulla sijaitsevalla Abukirinlahdella 1. elokuuta 1798. Taistelussa Horatio Nelsonin johtama englantilaisten Välimeren laivasto tuhosi ranskalaisen laivasto-osaston, joka suojasi Napoleonin maajoukkojen yhteyksiä Ranskaan.
Taustaa

Napoleonin Egyptin sotaretken toteutus perustui virheelliselle oletukselle, että englantilaisten laivasto ei operoisi Välimerellä. Englantilaiset olivat todellakin vetäytyneet Välimereltä 1796, mutta palasivat toukokuussa 1798. Ilman yhteyksiä Välimeren yli Ranskaan Napoleonin armeijan toiminta Egyptissä vaikeutuisi huomattavasti. Ranskalaisten maajoukkoja kuljettava laivasto-osasto lähti Egyptiä kohti toukokuussa 1798 Toulonin satamasta. Englantilaiset olivat tietoisia armeijan lähdöstä, mutta eivät tienneet sen määränpäätä.
Taistelu ja seuraukset

Ranskalaiset saapuivat Aleksandrian edustalle Egyptiin 1. heinäkuuta. Englantilaiset hyökkäsivät 1. elokuuta Ranskan laivaston kimppuun Abukirinlahdella ja tuhosivat laivaston taistelussa. Napoleonin yhteydet Ranskaan katkesivat. Vuotta myöhemmin Napoleon jätti armeijansa Egyptiin ja lähti kohti Ranskaa elokuussa 1799. Ranskan Egyptin armeija antautui vuonna 1801.
Mirai Nagasu

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
| Mirai Nagasu 2010 Mirai Nagasu 2010 | Mirai Nagasu 2010 Mirai Nagasu 2010 | Mirai Nagasu 2010 Mirai Nagasu 2010 |  |
Maa:  Yhdysvallat
Naisten taitoluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Pronssia | Pyeongchang 2018 | Joukkuekilpailu |  |
Mirai Aileen Nagasu (s. 16. huhtikuuta 1993) on yhdysvaltalainen taitoluistelija. Hän syntyi japanilaisille vanhemmille Kaliforniassa.
Päästyään Foothills Middle Schoolista vuonna 2007 Nagasu pääsi Arcadia High Schooliin.
Vaikka Nagasulla on kaksoiskansalaisuus, hän on edustanut koko uransa ajan Yhdysvaltoja. Hän on voittanut naisten yksinluistelun mestaruuden Yhdysvaltain-mestaruuskilpailuissa 2008 ja Junior Grand Prix -kilpailussa 2007.
Nagasu on yltänyt juniorimaailmanmestaruuskilpailuissa parhaimmillaan hopeasijalle vuonna 2007; hän voitti pronssia 2008.
Uransa toistaiseksi parhaaseen henkilökohtaiseen saavutukseen aikuisten sarjassa Nagasu ylsi sijoittuessaan Vancouverin 2010 talviolympialaisissa neljänneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän saavutti pronssia joukkuekilpailussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mirai Nagasu Wikimedia Commonsissa
Abd ar-Rahman III

Abd ar-Rahman III (891 – 15. lokakuuta 961, Córdoba ) oli arabialaisen Umaijadi-dynastian ensimmäinen kalifi (vuodesta 929) ja merkittävin hallitsija (vuodesta 912) Espanjassa. Hän oli loistava valtiomies, joka muokkasi sisäisten ristiriitojen repimästä valtiosta Euroopan kukoistavimman kulttuuriyhteisön.
Nousu emiiriksi

Älykkyytensä ja luonteensa vuoksi isoisänsä Abdallah ibn Muhammadin suosikki Abd ar-Rahman nousi emiiriksi vuonna 912 vain 21-vuotiaana.  Hän joutui kohtaamaan hallituskautensa kahtena ensimmäisenä vuosikymmenenä useita kapinoita, joista vaarallisin oli Ibn Hafsunin (k. 917) ja hänen poikiensa vastarinta vuoteen 928 saakka. Valloitettuaan kapinallisten tärkeimmän tukikohdan Bobastron hän kaivatti Ibn Hafsunin ruumiin ylös haudasta ja ristiinnaulitsi sen Cordoban porteille varoitukseksi muille. Banu Hafsunin kukistuttua myös Banu Marwan ja Banu Qasi taipuivat Abd ar-Rahmanin valtaan vuoteen 932 mennessä.
Kalifi

Abd ar-Rahman julistautui 16. tammikuuta 929 kalifiksi ja otti samalla lisänimen amir al muminin (oikeauskoisten prinssi). Näin hän lopullisesti sanoutui irti Bagdadin Abbasidi-kalifien vaikutusvallasta sekä otti Espanjan muslimialueilla myös uskonnollisen johtajuuden.  Hän pyrki kilpailemaan kalifina vaikutusvallasta myös pohjoisessa Afrikassa, mistä valloitti Melillan 927, Ceutan 931 ja Tangerin 951. Hänen hovissaan vierailivat keisari Otto I:n ja Bysantin lähettiläät. Kumpaakin huolestuttivat Välimeren muslimimerirosvot.
Taistelu Pohjois-Espanjan kristittyjä valtioita vastaan

Kristityt valtiot taistelivat niin toisiaan kuin muslimeja vastaan.Huolimatta sotilaallisesta ylivoimastaan Abd ar-Rahman ei pyrkinyt täysin tuhoamaan niitä, mikä myöhemmin mahdollisti kristittyjen reconquestan, Espanjan takaisinvalloituksen.
Asturian kuninkaan Alfonso III:n kuoltua 910 hänen kolme poikaansa jakoivat aiemmin kukoistaneen valtakunnan kolmeen osaan. Pojista Galician Ordoño II hyökkäsi Navarran kuninkaan Sancho I Garcésin kanssa La Riohaan ja voitti muslimit 917 San Esteban de Gormazissa. Abd ar-Rahman järjesti menestyksekkäät rankaisuretket Navarraan 920 ja 924, mutta 939 Leónin kuningas Ramiro II sai ainutlaatuisen kunnian voittaa kalifin henkilökohtaisesti johtamat joukot Osman lähellä: palattuaan Cordobaan Abd ar-Rahman ristiinnaulitsi 300 upseeriaan eikä hän enää tämän jälkeen itse osallistunut sotiin kristittyjä vastaan.
Ramiro II:n kuoltua 951 Abd ar-Rahman yritti hyötyä kilpailevien prinssien eripurasta. Ramiron sairas poika Sancho I etsi apua Cordoban kalifilta, joka lähetti juutalaisen lääkärinsä Hasdai ibn Shaprutin tämän luo; parannetun kuninkaan ja hänen äitinsä oli tehtävä nöyryyttävä kiitosmatka Cordobaan, jonka jälkeen kalifi auttoi Sanchon valtaistuimelle.
Abd ar-Rahman uudistajana

Kalifi jakoi oikeusistuimen neljään osaan, joista jokaisella oli oma tehtäväalueensa. Samalla hän luopui muinaisesta tavasta ottaa vastaan kuka tahansa alamaisensa, vaikka oli ylin tuomari valtakunnassa.
Veroja kalifi keräsi 6 245 000 kultadinaaria, joista yli 5 miljoonaa kohdistui maan verottamiseen ja loput koostuivat epäsuorista veroista. Rahat jaettiin kolmeen osaan: armeijan palkkoihin, julkisten rakennusten ylläpitoon ja kalifin omiin tarpeisiin. Kalifilla on raportoitu olleen varoja 20 miljoonaa dinaari. Hän laski liikkeelle 14 erilaista kolikkoa ja painatti vuosittain 200 000 kultadinaaria.
Normannien ja fatimidien nousun seurauksena kalifi uudisti rannikon puolustusta ja rakennutti 200 aluksen laivaston, jonka tukikohdaksi tuli Pechin. Siellä vieraili jatkuvasti laivoja Egyptistä, Syyriasta ja Bysantista, jotka toivat mukanaan mausteita, muita luksusesineitä sekä orjia. Kalifin laivat veivät puolestaan tekstiilejä, aseita ja oliiviöljyä, mutta myös orjia. Hasday ibn Shaprut kertoo:
»Vuosi vuoden perästä kauppiaat Mesopotamiasta ja Khorasanista, Egyptistä ja Intiasta toivat yli 100 000 dinaarin edestä tavaraa.»
Abd ar-Rahman oli oppinut mies, joka houkutteli luokseen oppineita Euroopasta, Afrikasta ja Aasiasta ja jonka aikana Cordobasta tuli varteenotettava kilpailija Bagdadille muslimimaailman kulttuurikeskuksena. Hän pyrki integroimaan eri kansanosat osaksi hallintoaan ja antoi omissa kaupunginosissaan asuville juutalaisille suhteellisen paljon vapautta. Hänen vapaamielisyytensä sai myös aiemmin maanpakoon lähteneen arabifilosofi Ibn Maserran palaamaan takaisin.
Perhe

Abd ar-Rahman isä Muhammad oli murhattu isoisä Abdallah ibn Muhammadin käskystä vuonna 891. Hänen äitinsä oli frankkilainen ja isoäitinsä baski-prinsessa. Aikalaiset ovat kuvailleet vaaleatukkaiseksi, sinisilmäiseksi, komeaksi, tukevahkoksi ja lyhyeksi kävellessään mutta vaikuttavaksi ilmestykseksi ratsun selässä.
Abd ar-Rahmania seurasi kalifina hänen poikansa al-Hakam II (961–976).
Espanja vuonna 910. Sinisellä Cordoban emiirin alueet, pohjoisessa Leon, Navarra ja Barcelona sekä tummemmalla sinisellä itsenäisiä maurivaltioita, mm. Banu Qasi.
Kaarlo Franssila

Kaarlo Alfred Franssila (29. marraskuuta 1869 Sahalahti – 28. helmikuuta 1950 Helsinki) oli suomalainen kouluneuvos, päätoimittaja ja kouluhallituksen osastopäällikkö.
Franssilan vanhemmat olivat maanviljeljä Juho Franssila ja Maria Kristiina Hartikkala. Hän pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1890 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1893, filosofian lisensiaatiksi 1901 ja filosofian tohtoriksi 1907. Hän opiskeli suomalais-ugrilaista kielentutkimusta ja kirjoitti väitöskirjansa kansanrunoudesta.
Franssila toimi Lahden kansanopiston johtajana 1893–1902 ja Rauman opettajaseminaarin suomen kielen lehtorina ja sittemmin seminaarin johtajana 1902–1912. Hän oli koulutoimen ylihallituksessa ylitirehtöörin apulaisena 1912–1918, seminaariasioiden kouluneuvoksena 1918–1924, kansanopetusosaston apulaisosastopäällikkönä 1924–1936 ja osastopäällikkönä 1936–1937. Franssila toimi myös Länsi-Suomi-lehden päätoimittajana 1907–1911 ja Opettajain Lehden päätoimittajana 1938–1941.
Franssilan ura kouluhallituksessa kärsi siitä että hän leimautui 1910-luvulla myöntyväisyyssuuntauksen kannattajaksi. Franssila aloitti 1930-luvulla taistelun sen puolesta että kansakoulunopettajien koulutus säilyisi pääosin kansakoulu- ja keskikoulupohjaisena. Kansakoulunopettajiksi opiskelevat tuli Franssilan mielestä valita pääosin maaseudulta ja tämä edellytti kansakoulupohjaisen opettajakoulutuksen säilyttämistä. Franssilan mukaan ehdotettu opettajaseminaarien lakkauttaminen ja kaiken opettajakoulutuksen siirtäminen ylioppilaspohjalta korkeakouluissa tapahtuvaksi johtaisi opettajien vieraantumiseen työkentästään ja syrjisi maaseutua.
Kaarlo Franssila oli naimisissa vuodesta 1899 Aini Maria Bonsdorffin kanssa jonka isä oli matemaatkko, professori Ernst Bonsdorff. Heidän tyttärensä Liisa Annikki Franssila (1901–1951) oli naimisissa Suomen ulkoministerinä toimineen Rudolf Holstin kanssa.
Kirjallisuutta

Petrell, Pasi: Ihanteiden kahleissa : kansakoulunopettajien valmistuksen kehitys kohti ylioppilaspohjaista koulutusta Kaarlo Franssilan henkilöhistorian näkökulmasta tarkasteltuna.  (Väitöskirja. Turun yliopiston julkaisuja, Sarja C, Scripta lingua Fennica edita osa 290)  Turku:  Turun yliopisto, 2009.  ISBN 978-951-29413-5-3
Aiheesta muualla

Pasi Petrell : Vakavia järjen sanoja Myllymäeltä, Länsi-Suomi mielipide 8.8.2016
Etelä-Karjalan rahasto

Etelä-Karjalan rahasto on Suomen kulttuurirahaston maakuntarahasto. Se on perustettu vuonna 1962 ja sen toimisto sijaitsee Kouvolassa. Se toimii yhdeksän kunnan alueella: Imatra, Lappeenranta, Lemi, Luumäki, Parikkala, Rautjärvi, Ruokolahti, Savitaipale ja Taipalsaari. Rahaston päällikkönä toimii Päivikki Eskelinen-Rönkä.
Maakuntarahasto tukee oman maakuntansa alueella tehtävää kulttuurityötä jakamalla apurahoja ja palkintoja kerran vuodessa. Etusijalla ovat omassa maakunnassa syntyneet, siellä suoritettava tai siihen kohdistuva tieteellinen ja taiteellinen työ sekä maakunnallisesti  merkittävät kulttuuri- ja kehittämishankkeet.
Apurahapäätökset tekee maakunnan eri alojen asiantuntijoista koostuva hoitokunta.
Hoitokunta

Hoitokunnan jäsenet vuonna 2024 olivat:
Karl-Erik Michelsen, professori (puheenjohtaja)
Mona Taipale, fil. ja kauppat. maisteri (varapuheenjohtaja)
Reetta Ahonen, kuvataiteilija
Ari Jantunen, professori
Pasi Luukka, professori
Ari Nakari, valokuvaaja
Antti Niskanen, toiminnanjohtaja
Anneli Pirttilä, tekn. tohtori
Timo Rissanen, teatterinjohtaja
Markus Sarantola, mus. tohtori
Aiheesta muualla

Etelä-Karjalan rahasto Suomen Kulttuurirahaston sivuilla
Nälkäpeli: Balladi laululinnuista ja käärmeistä

| Nälkäpeli: Balladi laululinnuista ja käärmeistä> The Ballad of Songbirds and Snakes |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Suzanne Collins
Kieli:  englanti
Genre:  seikkailu, tieteisfiktio
Kustantaja:  Scholastic
Julkaistu:  19. toukokuuta 2020
Suomennos
Suomentaja:  Helene Bützow
Kustantaja:  WSOY
Sarja: Nälkäpeli
Seuraava:  Elonkorjuun sarastus
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Nälkäpeli: Balladi laululinnuista ja käärmeistä on Suzanne Collinsin kirjoittama dystopiaromaani vuodelta 2020. Se on esiosa Collinsin Nälkäpeli-trilogialle ja kertoo ajasta 64 vuotta ennen trilogian tapahtumia. Tarinan päähenkilönä on kirjasarjan antagonisti Coriolanus Snow nuorena miehenä, kun Capitol valmistautuu järjestämään 10. Nälkäpelin. Kirjan on suomentanut Helene Bützow.
Kirjaan perustuva samanniminen elokuva sai ensi-iltansa marraskuussa 2023.
Olavi Louhivuori

Olavi Louhivuori 2024.
Olavi Louhivuori (s. 13. heinäkuuta 1981) on suomalainen jazzrumpali ja -säveltäjä. Hän johtaa omaa Oddarrang-yhtyettään ja soittaa useissa muissa yhtyeissä. Hän on julkaissut myös sooloalbumin.
Henkilöhistoria

Louhivuori kasvoi Jyväskylässä musikaalisessa perheessä. Hänen isänsä on Jyväskylän yliopiston musiikin laitoksen professori Jukka Louhivuori ja äitinsä viulisti ja musiikkipedagogi Sini o.s. Väisänen. Jokainen perheen viidestä lapsesta soittaa jotain instrumenttia. Louhivuori soitti nuorempana viulua, selloa ja pianoa, kunnes yhdeksänvuotiaana siirtyessään musiikkiluokalle vaihtoi instrumentikseen rummut. Hän myös perusti ensimmäisen yhtyeensä luokkatoverinsa Joona Toivasen kanssa.
Louhivuoren siirtyessä yläasteelle hänen musiikkiharrastuksensa jäi taka-alalle, mutta jatkui jälleen hänen päästyään Cygnaeus-lukioon vuonna 1997. Hän soitti Joona Toivanen triossa sekä Jazz Barin jami-illoissa. Vuonna 2002 hän valmistui Suomalaisen konservatorion jazzlinjalta ja muutti Helsinkiin opiskelemaan Sibelius-Akatemian jazzmusiikin osastolle opettajanaan Jukkis Uotila. Vuosina 2005–2006 hän opiskeli säveltämistä opettajanaan Sonny Heinilä. Louhivuorta ovat opettaneet myös muun muassa John Riley ja Marko Timonen.
Omien kokoonpanojensa lisäksi Louhivuori on säveltänyt kaksi teosta Jyväskylä Big Bandille. Hän on esiintynyt ja hänen sävellyksiään on esitetty muun muassa Yhdysvalloissa, Japanissa, Malesiassa, Intiassa, Kreikassa, Ranskassa ja Etelä-Afrikassa sekä opettanut Australiassa, Indonesiassa, Singaporessa ja Irlannissa. Louhivuorelle myönnettiin valtion viisivuotinen taiteilija-apuraha 2021.
Louhivuorella on helmikuussa 2008 syntynyt poika. Hän on ollut naimisissa laulaja Emma Salokosken kanssa.
Yhtyeet

Louhivuori perusti Oddarrangin syksyllä 2003. Yhtyeeseen kuuluvat myös pasunisti Ilmari Pohjola, sellisti Osmo Ikonen, kitaristi Lasse Sakara sekä basisti Lasse Lindgren. Oddarrangin debyyttialbumi Music Illustrated julkaistiin helmikuussa 2006. Se palkittiin saman vuoden Jazz-Emmalla.
30. toukokuuta 2008 Texicalli Records julkaisi Louhivuoren ensimmäisen sooloalbumin Inhale Exhale. Albumin ainoat instrumentit ovat Louhivuoren rummut ja muut lyömäsoittimet, ja lisäksi levyllä on käytetty erilaisia hälyääniä ja Louhivuoren omaa ääntä. Albumi äänitettiin huhtikuussa 2007 Kallio-Kuninkalassa. Albumi valittiin Yleisradion Jazzradion kesäkuun levyksi.
Louhivuori soittaa myös yhtyeissä Ilmiliekki Quartet, Alexi Tuomarila trio, Joona Toivanen trio, Olavi trio sekä SUN. Hän on ollut kolme kertaa mukana voittamassa pohjoismaista Nordic Jazz Comets -kilpailua: Joona Toivanen triossa vuonna 2000, Ilmiliekki Quartetissa vuonna 2002 sekä SUNissa vuonna 2006. Lisäksi hän on soittanut muun muassa UMOn, Tomasz Stańkon, Jon Balken, Marilyn Crispellin, Teppo Hauta-ahon, Jukka Perkon, Sakari Kukon sekä M. A. Nummisen kanssa.
Valikoitu diskografia

Viitteet:
Valikoitu diskografia > Olavi Louhivuori

Inhale Exhale (Texicalli Records)
Valikoitu diskografia > Oddarrang

Music Illustrated (Texicalli Records,  2006)
Cathedral (Texicalli Records,  2012)
In Cinema (Edition Records,  2013)
Agartha (Edition Records,  2016)
Hypermetros (Edition Records,  2019)
Valikoitu diskografia > Joona Toivanen trio

Numurkah (2000)
Lumous (2002)
Frost (EMI Blue Note,  2006)
Valikoitu diskografia > Ilmiliekki Quartet

March of the Alpha Males (TUM Records,  2003)
Take It With Me (TUM Records,  2006)
Valikoitu diskografia > Alexi Tuomarila trio

Constellation (Jazzaway Records,  2006)
Valikoitu diskografia > Tomasz Stanko Quintet

Dark Eyes (ECM,  2009)
Valikoitu diskografia > Piirpauke

Kalabalik (2006)
Aiheesta muualla

Olavi Louhivuoren verkkosivut
Olavi Louhivuori Myspacessa (englanniksi)
Oddarrang Myspacessa (englanniksi)
Sarah Hughes

| Sarah Hughes |
| --- | --- |
 2001 Grand Prix Final
Henkilötiedot
Syntynyt: 2. toukokuuta 1985 (ikä 39) Great Neck, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Taitoluistelija
Valmentaja(t):  Robin Wagner
Koreografi(t):  Robin Wagner
Luisteluseura:  Skating Club of New York
Aloittanut:  1989
Lopettanut:  2003
Sarah Elizabeth Hughes (s. 2. toukokuuta 1985) on yhdysvaltalainen taitoluistelija. Hän voitti naisten yksinluistelun kultaa vuoden 2002 talviolympialaisissa Salt Lake Cityssä.
Hughes syntyi New Yorkin Great Neckissä perheensä kuudesta lapsesta neljäntenä. Hänen isänsä on irlantilaistaustainen kanadalainen ja äitinsä amerikanjuutalainen. Taitoluistelijakollega Emily Hughes on hänen nuorempi siskonsa.
Hughes voitti Yhdysvaltain juniorimestaruuden jo vuonna 1998, ja hän debytoi aikuistason Yhdysvaltain-mestaruuskilpailuissa vuonna 1999. Hänen paras saavutuksensa taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailuissa on pronssisija, jolle hän ylsi vuonna 2001.
Hughes kelpuutettiin International Jewish Sports Hall of Fameen vuonna 2005. Hän on vuoden 2002 James E. Sullivan -palkittu.
Sarah Hughes (toinen vasemmalta) Valkoisessa talossa 2002
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sarah Hughes Wikimedia Commonsissa
Naisten yksinluistelun olympiavoittajat
1908: Madge Syers
– 1920: Magda Julin
– 1924: Herma Szabo
– 1928: Sonja Henie
– 1932: Sonja Henie
– 1936: Sonja Henie
– 1948: Barbara Ann Scott
– 1952: Jeannette Altwegg
– 1956: Tenley Albright
– 1960: Carol Heiss
– 1964: Sjoukje Dijkstra
– 1968: Peggy Fleming
– 1972: Beatrix Schuba
– 1976: Dorothy Hamill
– 1980: Anett Pötzsch
– 1984: Katarina Witt
– 1988: Katarina Witt
– 1992: Kristi Yamaguchi
– 1994: Oksana Bajul
– 1998: Tara Lipinski
– 2002: Sarah Hughes
– 2006: Shizuka Arakawa
– 2010: Kim Yu-na
– 2014: Adelina Sotnikova
– 2018: Alina Zagitova
– 2022: Anna Štšerbakova
Namibialainen viittomakieli

| Namibialainen viittomakieli |
| --- | --- |
Muu nimi:  Namibian Sign Language
Tiedot
Alue:   Namibia
Puhujia:  20 000
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  viittomakielet
ISO 639-3:  nbs
 Ohje 
Viitottua namibialaista viittomakieltä
Namibialainen viittomakieli on Namibiassa pääsääntöisesti kuurojen käyttämä viittomakieli. Kielellä on arviolta 20 000 käyttäjää. Kielen katsotaan olevan elinvoimainen. Sen lähimpiä viittomakieliä ovat mm. eteläafrikkalainen ja lesotholainen viittomakieli.
Luterilaiset lähetyssaarnaajat perustivat 1980-luvulla ensimmäisen kuuroille tarkoitetun koulun Engelan lähetysasemalle, nykyisen Helao Nafidin kunnan alueelle. Ensimmäiset opettajat olivat kouluttautuneet Etelä-Afrikassa ja käyttivät Paget Gormanin viittomajärjestelmää, johon yhdisteltiin ovambon kielioppia. Ensimmäinen namibialaisen viittomakielen sanakirja julkaistiin vuonna 1991. Ennen Namibian itsenäisyyttä koulu oli Lounais-Afrikan ainoa kuuroille, ja sokeille, tarkoitettu koulu. Tilanne ei muuttunut juurikaan heti itsenäisyyden jälkeen, mutta nykyään kuuroille tarkoitettuja kouluja on yheensä 11.
Namibian kuurojen liitto järjestää säännöllisesti eri taitotasoille suunnattua viittomakielen opetusta.