stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Perttu Häkkinen
Ura toimittajana ja kirjailijana

Toimittajana Häkkinen työskenteli muun muassa Radio Helsingissä, Basso Mediassa sekä Yleisradion radiokanavilla YleX, Yle Radio 1 ja Yle Puhe. Hän toimi myös kolumnistina Rumbassa ja Helsingin Sanomissa. Vuonna 2015 Häkkinen sai Yle Puheen ohjelmastaan Koura-tunnustuspalkinnon.
Häkkinen kirjoitti kaksi kirjaa: tietokirjan Valonkantajat – Välähdyksiä suomalaisesta salatieteestä (Like, 2015) yhdessä Vesa Iitin kanssa ja dokumenttiromaanin Hukkuminen – Kertomus Kumpulan surmayöstä (Tammi, 2017). Lisäksi Häkkinen oli yksi elektronisesta musiikista kertovan tietoteoksen Kone-Suomi kirjoittajista (Khaos Publishing, 2017).
Kuolema

Häkkinen kuoli sunnuntaiyönä 12. elokuuta 2018 tapaturmaisesti Helsingin Hakaniemenrannassa. Kuolemansyytutkimuksen mukaan kuoleman aiheuttivat päävammat, jotka syntyivät kaatumisessa polkupyörällä. Häkkinen oli huomannut edessään pyörätien luiskalle laitetun puomin ja jarruttanut voimakkaasti polkupyöränsä etujarrulla. Hänen polkupyöränsä oli huonokuntoinen, ja hätäjarrutuksen seurauksena sen etuhaarukka murtui. Tutkinnan mukaan hän ei törmännyt puomiin. Häkkinen kuoli saamiinsa vammoihin onnettomuuspaikalla.
Yksityiselämä

Häkkinen oli koulutukseltaan filosofian maisteri ja valmistunut teoreettisen filosofian oppiaineesta. Hänen gradutyönsä otsikko on The ontology of substance and the question of individuality in Spinoza's metaphysics.
Häkkinen kävi myös Laajasalon opiston toimittajalinjan.
Häkkinen oli naimisissa alankomaalaissyntyisen Linda Fortmann Häkkisen kanssa. He tapasivat toisensa Rotterdamissa ja saivat kaksi lasta.
Perttu Häkkinen oli aseistakieltäytyjä. Hän seurasi laaja-alaisesti yhteiskuntaa ja politiikkaa, mutta oli itse poliittisesti sitoutumaton ja vierasti puoluepolitiikkaa niin paljon, ettei koskaan äänestänyt.
Perttu Häkkisen säätiö

Häkkisen kuoleman jälkeen perustettiin hänen nimeään kantava säätiö. Perustajiin kuuluvat muun muassa Häkkisen työpari, toimittaja Panu Hietaneva ja jääkiekkoilija Topi Jaakola, joka ehdotti säätiön perustamista ja lahjoitti säätiön pääoman. Oman kuvauksensa mukaan säätiö tukee "marginaalipaskaa" eli erilaisia marginaalikulttuurin ilmiöitä, kuten salatieteiden ja uskontojen tutkimusta, undergroundkulttuuria, ITE-kirjallisuutta, valtavirrasta poikkeavaa kuvataidetta, omaperäistä tutkimustyötä – asioita, jotka olivat lähellä Perttu Häkkisen sydäntä. Säätiö myös jakaa Vuoden valonkantaja -tunnustuksia, jollainen on myönnetty tähän mennessä Avaruusromua-ohjelman tekijälle, toimittaja Jukka Mikkolalle vuonna 2020, Veli-Matti ”Läjä” Äijälälle vuonna 2019 sekä ITE-taiteen kartoittaja, taiteilija Veli Granölle (v. 2023).
Kirjallisuutta

Brander, Boris ym. (toim.): Perttu Häkkinen: Valonkantaja. Helsinki: Salakirjat, 2023. ISBN 978-952-7204-46-7
Aiheesta muualla

Perttu Häkkisen radio-ohjelmasarja Yle Puheella 2013–2018.
Perttu Häkkisen kolumneja Helsingin Sanomien Nyt-liitteessä 2012–2014.
20 kolumnia Sunnuntaisuomalaisessa 2017–2018.
Perttu Häkkinen Discogs-palvelussa. (englanniksi)
Niemelä, Jussi K.: Miehen tie: Perttu Häkkinen (10.6.1979–12.8.2018).
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja 2  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva
Jojo Moyes

Jojo Moyes vuonna 2017
Jojo Moyes (s. 4. elokuuta 1969 Lontoo) on brittiläinen kirjailija. Hän on toiminut myös journalistina, muun muassa yhdeksän vuotta The Independentissä.
Moyesin läpimurtoteos oli Kerro minulle jotain hyvää, josta on tehty myös elokuva. Moyesin teoksia on käännetty yli 30 kielelle.
Suomennetut teokset

Ole niin kiltti, älä rakasta häntä.  (The Last Letter from Your Lover, 2010)  Suomentanut Heli Naski. Helsinki:  Gummerus, 2014.  ISBN 978-951-20-9290-1
Kerro minulle jotain hyvää.  (Me Before You, 2012)  Suomentanut Heli Naski. Helsinki:  Gummerus, 2015.  ISBN 978-951-20-9836-1
Jos olisit tässä.  (After You, 2015)  Suomentanut Heli Naski. Helsinki:  Gummerus, 2016.  ISBN 978-951-24-0256-4
Parillisia ja parittomia.  (The One Plus One, 2014)  Suomentanut Heli Naski. Helsinki:  Gummerus, 2017.  ISBN 978-951-24-0169-7
Ne, jotka ymmärtävät kauneutta (The Girl You Left Behind, 2012). Suomentanut Heli Naski. Helsinki: Gummerus, 2018. ISBN 978-951-24-1179-5.
Elä rohkeasti (Still Me, 2018). Suomentanut Heli Naski. Helsinki: Gummerus 2018. ISBN 978-951-24-1009-5.
Kuinka painovoimaa uhmataan (Horse Dancer, 2009). Suomentanut Heli Naski. Helsinki: Gummerus 2019. ISBN 978-951-24-1063-7.
Tähtien antaja.  (The giver of stars)  Suomentanut Heli Naski. Helsinki:  Gummerus, 2020.  ISBN 978-951-24-1852-7
Pariisi yhdelle ja muita kertomuksia.  (Paris for one and other stories)  Suomentanut Heli Naski. Helsinki:  Gummerus, 2020.  ISBN 978-951-24-1992-0
Yömusiikkia.  (Night music)  Suomentanut Heli Naski. Helsinki:  Gummerus, 2021.  ISBN 978-951-24-2330-9
Morsianten laiva.  (The ship of brides)  Suomentanut Heli Naski. Helsinki:  Gummerus, 2022.  ISBN 978-951-24-2510-5
Hopealahti.  (Silver bay)  Suomentanut Heli Naski. Helsinki:  Gummerus, 2022.  ISBN 978-951-24-2773-4
Lainakengissä.  (Someone else’s shoes)  Suomentanut Riina Vuokko. Helsinki:  Gummerus, 2023.  ISBN 978-951-24-3373-5
Riikinkukon paratiisi.  (The peacock emporium)  Suomentanut Riina Vuokko. Helsinki:  Gummerus, 2024.  ISBN 978-951-24-3483-1
Hågahögen

| Hågahögen> (Kung) Björns hög |
| --- | --- |

Sijainti
 Hågahögen
Koordinaatit:  59°50′13.86″N, 17°35′4.34″E
Valtio:  Ruotsi
Paikkakunta:  Uppsalan kunta
Historia
Tyyppi:  hautakumpu
Ajanjakso:  pronssikausi,
Huippukausi:  1000 eaa.
Kulttuuri:  Skandinavian pronssikausi
Korkeus:  25 m
Aiheesta muualla
  Hågahögen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hågahögen kesäkuussa 2005
ja mäki toiselta puolelta syyskuussa 2013
Hågahögenin hauta-antimet, Tukholman Historiallinen museo
Hågahögen (myös Björns hög tai Kung Björns hög) on hautakumpu Hågadalenissa Uppsalan kaupungin itäpuolella Uplannissa Ruotsissa. Siihen on haudattu aikanansa merkittävä henkilö, joka vaikutti Uplannissa Skandinavian pronssikaudella noin 1000 eaa. eli Monteliuksen periodilla IV.
Tutkimushistoriaa

Hågahögen kaivettiin kahteen otteeseen vuosina 1902–1903. Kaivauksia johti Oscar Almgren ja hänellä oli apunaan Uppsalaseminarietin arkeologian opiskelijat, joista Gustav Adolf toimi kaivauksien järjestelijänä. Ensimmäinen kaivaus suoritettiin loka-marraskuussa vuonna 1902 ja toinen huhti-toukokuussa vuonna 1903. Kaivauksien rahoitus tuli monesta lähteestä, mutta rahaa saatiin myös kuninkaalliselta perheeltä. Tutkimuksissa paljastui, ettei hauta ollutkaan kansainvaellusajalta vaan pronssikaudelta. Kaivauksissa havaittiin, että hautakumpu oli rakenteeltaan mutkikas, mikä herätti monia tutkimuskysymyksiä. Itse haudan löydöt olivat rikkaat ja ne ovat esillä pysyvässä näyttelyssä Historiallisessa museossa Tukholmassa.
Haudasta löytynyt pronssinen vaatesolki varastettiin museon näyttelystä talvella 1986. Varas hajotti soljen heti museon edustalla heittäen pronssiset osat tien viereen, josta ne löytyivät muutaman kuukauden kuluttua. Soljesta oli tallella dokumentit, joiden avulla siitä voitiin vuonna 1987 valmistaa jäljennös näyttelyyn laitettavaksi (esine nro 31808).
Kun Ruotsissa alettiin kerätä talteen kansan suussa käytettyjä tarinoita, kerrottiin tutkijoille Hågahögenistä vuonna 1704, että sinne on haudattu kuningas Björn. Tarinan mukaan hän olisi elänyt rautakauden lopulla ja sen vuoksi hautakumpua kutsuttiin juuri nimellä ”Kung Björns hög”. Nimitys Hågahögen on tullut käyttöön nykyaikana.
Ajoitus

Hautakumpu ajoitettiin aluksi pronssikauden IV periodille esinelöytöjen tyylien avulla. Hiilenkappaleista 1960-luvulla tehdyt radiohiiliajoitukset vahvistavat esinetyylien avulla tehdyt arviot oikeiksi.
Hautakumpu > Hauta

Tammiarkku löytyi romahtaneesta hautakammiosta, joka oli rakennettu pystytetyistä ja määrämittaisista tammen puunrungoista. Hautakumpu oli rakennettu sen ensimmäistä hautausta varten ja tämä arkku sijoitettiin maan pinnalle sammuneen hiilloksen päälle. Joko paikka poltettiin ennen hautausta tai sitten rovion jätteet kuljetettiin hautapaikalle. Arkku sijoitettiin tukkipuista rakennettuun kammioon, jonka sivuille, päälle ja lopulta sen ympärille kasattiin neljä metriä korkea kiviröykkiö . Tutkijoita on kuitenkin askarruttanut hautakummun kerrokset, joiden seassa oli sekä ihmisten että eläinten luita. Joutuivatko ne sinne silloin, kun hautaa peitettiin ruohoturpeella?
Turvetta kasattiin kiviröykkiön ylle niin paljon, että hautakummun korkeudeksi tuli 7 metriä ja sen pohjan halkaisijaksi tuli 45 metriä. Kun haudan ydin muodostui neljä metriä korkeasta röykkiöstä, tuli sen päälle kasata vielä neljä metriä ruohoturvetta. Hautakummun rakentamiseksi on täytynyt tutkijoiden mukaan tehdä noin 7 500 miestyöpäivää työtä. Ruohoturve irroitettiin lapiolla maasta turvelevyinä ja ne kuljetettiin kummun päälle. Ruohoturvetta on nostettu kumpuun noin kuuden jalkapallokentän kokoiselta alueelta.
Haudasta tehdystä pohjapiirroksesta näkyy keskustaa kiertävä kivistä ladottu reunus. Se on jäänyt turvetäytteen alle eikä sitä ole ollut näkyvissä muuten kuin haudan kiviröykkiövaiheen aikana. Pronssikaudelta tiedetään monia hautakumpuja, jossa ne on rakennettu vaiheittain ja vaiheiden välissä on ollut haudan ympärillä kivikehä. Tällainen vaihe on tutkijoiden mukaan ollut esimerkiksi Sagaholmin hautakummulla.
Mitä hautariiteissä todellisuudessa tehtiin? Hautaamisen jälkeen on sen huipulla ollut runsaasti toimintaa ja sen huipulla on rakentamisen aikana poltettu monet kerrat nuotioita. Jokaisella kerralla sinne jäi runsaasti luita. Kaivauksissa otettiin talteen näitä luita ja niiden joukossa oli eläinlajeina lueteltuna metsäpeuraa, oravaa, jänistä, näätää, villihanhea, kettua ja haukea, sekä kasvatettuja eläimiä koiraa, nautaa, lammasta, vuohta, hevosta ja sikaa. Ihmeelliseksi toiminnan tekee löydöt ihmisluista, jotka löytyivät eläinluiden seasta. Ihmisluita on kuulunut useille henkilöille ja yhdestä reisiluusta on halkaisemalla otettu luuydintä esille, mikä tutkijoiden mukaan viittaisi kannibalismin mahdollisuuteen.
Ympäristö

Ajoituksen mukaisella pronssikaudella oli merenpinta niin paljon korkeammalla kuin nykyään, niin että Mälarenilta työntyi pitkä merensalmi hautakummulle saakka ja hautakumpu olisi silloin sijainnut salmeen työntyvällä niemellä. Haudan edestä kulki vanha tie, joka vei Fibyn muinaislinnoille, joita oli Fibysjönin ympärillä kolme. Noin kaksi kilometriä Hågahögistä ylävirtaan sijaitsee toinen kalmistoalue Lillängen. Siellä sijaitsee noin 50 pyöreää kivilatomusta ja noin 30 pystykiveä.
Ympäristö > Hågan kalmistoalue

Hautakummun lähelle oli rakennettu kulttitalo jo 1300 eaa. Kun tämä kulttitalo vanheni, rakennettiin sen lähelle vielä suurempi kulttitalo noin 1200–1100 eaa. Suuremman talon kiviperusteet on tunnettu jo kauan ennen suurkummun tutkimista, mutta vanhemman talon perustukset paljastuivat vasta hiljattain. Kulttitaloksi kutsuttu rakennelma on nimestään huolimatta saattanut Stig Welinderin mukaan olla pelkkä avotaivaan alla sijaitseva kivillä reunustettu pyhä alue. Näitä rakennelmia on tutkittu eri puolilla Skandinavian pronsikauden kulttuuripiiriä. Kalmistoalueella sijaitsee lisäksi kolme pienempää hautakumpua, 24 pyöreää kivilatomusta ja kaksi pystyyn nostettua kiveä.
Ilmakuva alueesta tammikuussa 1992
Hautakummun tasainen lakiosa
Kallioalue
Näkymä kallioalueen reunasta vuonna 2009
Kirjallisuutta

Almgren, O.: ”Kung Björns hög och andra fornlämningar vid Håga”, KVHAA, Monografi nr 1.,Tukholma, 1905
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hågahögen Wikimedia Commonsissa
http://www.archaeology.su.se/polopoly_fs/1.139167.1371642281!/menu/standard/file/xTolkande_arkeologi_bronsalder.pdf
Häkäpönttöauto

Häkäpönttöauto Pihlajatiellä Helsingissä
Helsingin Hietalahden telakan työntekijät ihailevat Yleisradion häkäpöntöllistä ääniautoa vuonna 1939.
Häkäpönttöauto on auto, jonka moottorin pääasiallisena polttoaineena käytetään joko puusta tai hiilestä erityisellä kaasunkehitinlaitteistolla tuotettavaa kaasumaista polttoainetta (puukaasua tai hiilikaasua). Kaasu muodostuu kahdessa vaiheessa: Ensin happi yhtyy polttoaineeseen muodostaen hiilidioksidia, joka johdetaan hehkuvan hiilikerroksen läpi. Tällöin osa hiilidioksidista pelkistyy hiilimonoksidiksi, joka puhdistettuna johdetaan moottorin kaasuttimeen. Häkäpönttöauton ulkoinen tunnusmerkki on kehittimen säiliö, ”pönttö”, jossa kaasu muodostuu.
Historia > Alkuvaiheet

Kivihiilikaasun käyttöä moottoripolttoaineena kokeiltiin Englannissa jo vuonna 1881. Kiinteään polttoaineeseen perustuvaan laitekokonaisuuteen kuuluvat kaasunkehitin ja kaasua käyttävä imukaasumoottori. 1900-luvun alkuvuosina kokeellisia imukaasulaitteita rakennettiin useissa maissa. Niissä kaasunkehittimen polttoaineina olivat kivihiilen ohella ruskohiili, turve ja puu. Puuta käytetään kuorituista koivuhaloista noin 15 cm:n pituisiksi sahattujen ja halkaistujen pilkkeiden muodossa.
Ensimmäinen maailmansota kiihdytti kaasunkehitinlaitteistojen ja kaasua käyttävien moottorien kehitystyötä. Esitettyjen ennusteiden mukaan tunnetut öljyvarat ehtyisivät nopeasti. Puu- ja hiilikaasukäyttöisten ajoneuvojen kehitystyötä vauhditettiin muun muassa järjestämällä pitkän matkan ajokilpailuja. Esimerkiksi Ruotsissa puukaasua tuettiin 1930-luvulla verohelpotuksin. Suomessa alan uranuurtaja oli Teknillisen korkeakoulun koneenrakennuksen professori Harald Kyrklund.
Historia > Kaksi kaasutinkonseptia: Imbert ja Svedlund

Saksalais-ranskalaista Georges Imbertiä (1884–1950) pidetään merkittävimpänä yksittäisenä puukaasuteknologian kehittäjänä. Hänen Ranskassa 1924 esittelemänsä kaasutinkonsepti lisensoitiin tai kopioitiin lukuisiin laitteistoihin joko sellaisenaan tai muunneltuna. Imbert-laitteistoja tuotiin myös Suomeen. Lisäksi autokorjaamoiden perustama yhteisyritys Autokorjaamoiden Oy hankki Suomen ja Viron Imbertille myöntämät patentit, ja otti niiden pohjalta kehitetyssä omassa tuotteessaan käyttöön Kytö-tavaramerkin.
Myös Ruotsissa tehtiin merkittävää kaasutinlaitteistojen tutkimus- ja kehittämistyötä. Axel Svedlund kehitti niin sanotun käänteisen palamisen periaatteella toimivan hiilikaasuttimen ensin maamoottoria varten, ja asensi sen autoon vuonna 1920. Vuoteen 1945 mennessä Svedlund-kaasuttimia oli tehty 35 000. Suomessa niitä valmisti Haldin & Rose Oy.
Suomessa puukaasutinlaitteet eivät saavuttaneet 1930-luvulla suosiota halvan ja helppokäyttöisen bensiinin vuoksi. Lisäksi puukaasuautoille määrättiin vuonna 1938 samanlainen lisävero kuin diesel- ja Hesselman-moottoreilla varustetuille autoille. Tämä vero poistettiin puukaasuautoilta kuitenkin syyskuussa 1939 toisen maailmansodan sytyttyä ja nestemäisten polttoaineiden saannin tyrehdyttyä. Talvisodan aikana käytössä olleissa autoissa ei vielä näkynyt puukaasuttimia, sillä Suomen bensiinivarastot saatiin tiukan säännöstelyn ansiosta riittämään kevääseen 1940 saakka.
Historia > Laajaa käyttöä toisessa maailmansodassa

Toisen maailmansodan aikana Eurooppa kärsi bensiinipulasta, koska omaa tuotantoa ei ollut. Useissa Euroopan maissa valmistettiin ja käytettiin puukaasulaitteita autojen lisäksi traktorien ja voimakoneiden sekä venemoottorien voimanlähteinä vielä sodan päätyttyäkin. Esimerkiksi Saksa kiihdytti tuotantoa vuodesta 1941 lähtien. Puukaasuautoja oli sodan aikana Euroopan maista lukumääräisesti eniten Saksassa (155 000 vuonna 1942) ja Ruotsissa (73 000 vuonna 1942). Suomessa puukaasuautoja oli enimmillään 25 000 vuonna 1944.
Välirauhan aikana vuonna 1940 Suomessa valmistettiin yli 20 erimerkkistä puukaasulaitteistoa. Puuhiilen ja pilkkeiden valmistukseen käytettiin Suomessa vuosina 1940–1944 noin 7,8 miljoonaa kuutiometriä halkoja, mikä vastasi 12 prosenttia markkinoille toimitetun raakapuun kokonaismäärästä. Vuoteen 1947 mennessä puukaasutinlaitteet oli Suomessa asennettu 22 123 kuorma-, linja- ja seka-autoon, 3 874 henkilöautoon, 3 931 traktoriin, 374 moottoriveneeseen ja 170 muuhun käyttökohteeseen. Säännöstelyn aikaa kuvasi, että puukaasuttimen asentaminen yksityiskäyttöön rekisteröityyn tai rekisteröitävään henkilöautoon oli sallittua vain kauppa- ja teollisuusministeriön kulloinkin erikseen antamalla luvalla. Kaikkien puukaasuttimia myyvien liikkeiden oli pidettävä luetteloa myymistään kaasuttimista.
Sotien aikaisen säännöstelyn nojalla nestemäiset polttoaineet oli varattu puolustusvoimille ja muuhun sodankäynnin kannalta välttämättömään käyttöön. Tähän kuului myös tasavallan presidentin virka-auto. Presidentti Risto Ryti halusi kuitenkin osallistua yhteisiin sotaponnistuksiin ja hänen aloitteestaan presidentin Cadillaciin asennettiin häkäpönttö vuonna 1943. Kun presidentin autonkuljettajien mielestä häkäpönttöauton käyttö oli vaivalloista, Cadillacissa oli kaksi kaasupoljinta, joista toinen käytti häkäpönttöä ja toinen bensiinikaasutinta.
Metsänhoitaja Stuart Köhler totesi kirjansa Puukaasun aika esittelytilaisuudessa vuonna 2007, että puukaasu pelasti Suomen sota-aikana. Sen sijaan Suomen metsien hakkuut eivät enää 2000-luvulla riittäisi pitämään ajoneuvokantaa liikkeellä, mikäli nestemäisten polttoaineiden saanti vaikeutuisi.
Häkäpönttöauton käyttö

Häkäkaasukäytössä moottorin hyötysuhde on pienempi kuin bensiinikäytössä. Lisäksi mukana kuljetettava polttoaine – pilke- tai hiilisäkit – vähentää hyötykuormaa. Sytytyksen jälkeen kuluu 5–10 minuuttia ennen kuin kaasua alkaa muodostua ja saavutetaan sopiva ilman ja polttokaasun seos moottorin käynnistämiseksi. Ajon aikana häkäpönttöä on kohennettava ja pilkkeitä lisättävä. Laitteisto voidaan rakentaa joko pelkästään häkäkaasukäyttöön tai mahdollistamaan myös nestemäisen polttoaineen käyttö. Säännöstelyaikana häkäpönttöautoille voitiin varata erityinen mäkibensa-annos antamaan lisätehoa nousuihin. Käytännössä puukaasu heikensi esimerkiksi linja-autojen moottorin tehoa niin paljon, että jyrkissä ylämäissä matkustajat joutuivat työntämään autoja mäen päälle.
Puukaasuttimien käytön vuoksi häkämyrkytyksistä muodostui sota- ja pulavuosina autonkuljettajien sekä autokorjaamojen ja huoltoasemien työntekijöiden ammattitauti. Lääketieteen tohtori, professori Leo Noro arvioi, että jatkosodan aikana yli 60 prosenttia autonkuljettajista oli saanut jonkinasteisen häkämyrkytyksen. Ongelman laajakantoisuutta kuvasi, että Suomen Punainen Risti ja Tapaturmantorjuntayhdistys tuottivat vuonna 1945 opetuselokuvan Häkäkaasu – myrkkykaasu, josta Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö (SAK) lunasti kopion omaan käyttöönsä. Autoalan työntekijöiden terveysongelmat käynnistivät tapahtumasarjan, joka johti Ammattilääketieteen tutkimussäätiön perustamiseen ja myöhemmin Työterveyslaitoksen syntyyn.
Häkäpöntöistä luopuminen

Puukaasuttimien käytön hankaluuden sekä niiden aiheuttamien häkämyrkytysten ja tulipalojen vuoksi kaasutinlaitteistoja alettiin poistaa autoista heti bensiinin saannin helpottuessa sotien jälkeen. Esimerkiksi Helsingin Sanomat kirjoitti helmikuussa 1947, että raskas autoliikenne tulee siirtymään bensiinin käyttöön saman vuoden kesään mennessä, ja että vähitellen helpotuksia tulisi myös yksityisille henkilöautoille.
Kirjallisuutta

Haventon, Peter: Gengas : dokument från en bister tid.  Winberg, 2005.  ISBN 918700514X  (ruotsiksi)
Aiheesta muualla

Häkäpönttöauto kulkee puupilkkeellä[vanhentunut linkki]
Elävä muisti: Häkäkaasu – myrkkykaasu
Linja-auton häkäpöntön täyttöä 1940-luvulla.
Puukaasukäyttöinen Tatra T27 Saksassa 1947.
Mrs. Dalloway

| Mrs>  Dalloway.Mrs Dalloway |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Virginia Woolf
Kieli:  englanti
Kustantaja:  Hogarth Press
Julkaistu:  1925
Ulkoasu:  sidottu/nidottu
Suomennos
Suomentaja:  Kyllikki Hämäläinen
Kustantaja:  Otava
Julkaistu:  1956
Ulkoasu:  sidottu/nidottu
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Mrs. Dalloway (Mrs Dalloway) on englantilaisen kirjailijan Virginia Woolfin neljäs romaani, joka julkaistiin vuonna 1925. Se on yhdenpäivänromaani, joka kertoo Clarissa Dalloway -nimisen seurapiirirouvan päivästä, kun hän valmistelee illaksi järjestämiään juhlia. Teoksen kerronta perustuu tajunnanvirtaan, joka on luonteenomaista Woolfille ja laajemminkin modernismille.
Mrs. Dallowayssa keskeistä on liike, sekä ajassa että paikassa. Mrs. Dalloway kiertelee Lontoon katuja ja muistelee mennyttä, erityisesti nuoruudenrakkauttaan Peter Walshia ja ystäväänsä Sally Setonia. Tunnin välein kajahtavat Big Benin lyönnit muistuttavat jokaista romaanin henkilöä vääjäämättä ajan kulusta. Kerronta siirtyy henkilön tajunnasta toiseen, ja tajunnasta tulee ikään kuin paikka, johon mennään ja jossa koetaan mitä henkilö ajattelee ja kuinka hän havainnoi ympäristöään. Romaanin aikana liikutaan myös menneisyydessä muistojen kautta. Silloin tällöin, usein Clarissan ajatuksissa, ilmenee käsitys tajunnasta kaikessa ajassa ja jokaisessa paikassa läsnä olevana: ”- - olihan hän – siitä hän oli aivan varma – osa puista siellä kotona, talosta joka oli hajoamaisillaan ja ruma, osa ihmisistä, joita ei ollut koskaan kohdannut, - - se levisi yhä laajemmalle; hänen elämänsä; hän itse.”
Vaikka kerronta siirtyy tajunnasta toiseen, romaanissa on muutama keskeisempi henkilö, joihin palataan useamman kerran. Clarissa Dallowayn rinnalla toisena päähenkilönä on ensimmäisen maailmansodan veteraani Septimus Warren Smith, joka kamppailee mielenterveytensä kanssa. Clarissa ja Septimus eivät tunne toisiaan, mutta heidän tarinansa kulkevat rinnakkain, ja henkilöhahmoina he peilaavat toisiaan.
Aiheesta muualla

Goldman, Jane: The Cambridge Introduction to Virginia Woolf. New York: Cambridge University Press, 2006. ISBN 9780521547567
Hämeenlinnan rautatieasema

Hämeenlinnan rautatieasema (lyh. Hl, ruots. Tavastehus järnvägsstation) on Suomen rataverkolla Hämeenlinnassa sijaitseva pääradan rautatieasema. Se on yksi Suomen vanhimpia rautatieliikennepaikkoja, sillä maan ensimmäinen rautatieosuus avattiin vuonna 1862 Helsingin ja Hämeenlinnan välille.
Yleistä

Hämeenlinna sijaitsee Helsingin ja Tampereen puolivälissä, ja siksi rautatiellä on varsin paljon läpikulkuliikennettä, vaikkei Hämeenlinna olekaan risteysasema. Asemalla pysähtyvät R-junat sekä osa Helsingin ja Tampereen välillä liikennöivistä kaukojunista. Syyskuuhun 2006 asti Hämeenlinnassa pysähtyivät kaikki rataosan henkilöjunat. Hämeenlinnan asemalla on vuonna 1999 rakennettu alikulkutunneli, joka korvasi edellisen 1960-luvun puolivälissä valmistuneen tunnelin. Helsinkiin liikennöitiin vuonna 2017 raiteelta 1 (yöjunat Helsinkiin käyttävät raidetta 2) ja Tampereen suuntaan raiteelta 3.
Hämeenlinnan asemarakennus siirtyi VR-Yhtymän omistukseen vuonna 1995. Tavaramakasiini siirtyi eräiden muiden rakennusten ohella Ratahallintokeskukselta Senaatti-kiinteistöille vuonna 2007. Asema-alueen itäreunalle valmistui uusi tavararatapiha vuonna 1996. Museovirasto on luokitellut Hämeenlinnan rautatieaseman alueen valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi.
Keinusaaren kaupunginosassa sijaitsevan aseman kautta kulkevat Hämeenlinnan kaupunkiliikenteen linja-autot ja siellä on myös taksiasema.
Asemalta runsaat kaksi kilometriä pohjoiseen, hotelli Aulangon tuntumassa, sijaitsi kesäisin käytössä ollut seisake vesibussireitti Hopealinjan laiturin kohdalla vuosina 1953–1981.