stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Automaatio

Automaatio voi helpottaa työntekijöiden arkea huomattavasti.
Automaatio (kreik. automatos) tarkoittaa itsetoimivaa laitetta tai järjestelmää. Nykyisin teollisuusautomaatio tarkoittaa usein tietokoneen käyttämistä koneiden ja tuotantoprosessien ohjaamisessa. Tuotantotekniikan osana teollisuusautomaatio on kehittyneempi aste mekanisaatiosta, jossa ihmiset käyttävät koneita työnsä apuna. Tunnetuin automaation alue on teollisuusrobotiikka. Automaation joitakin hyötyjä ovat toistettavuus, tiukempi laadunhallinta, jätteiden vähentyminen, integraatio yrityksen muiden järjestelmien kanssa, kasvanut tuotanto ja pienentynyt työvoiman tarve. Joitakin haittapuolia ovat korkeat alkukustannukset ja suurempi riippuvuus kunnossapidosta.
Automaatiosta puhutaan yleisesti valmistukseen liittyen, mutta voidaan soveltaa laajalti myös muissa yhteyksissä, joissa mekaanisella, sähköisellä tai tietokoneistetulla toiminnalla korvataan ihmisen toimintaa.
Automaation historia

1900-luvun puoliväliin mennessä automaatiota oli käytetty lähinnä pienen mittakaavan laitteissa, joissa voitiin hyödyntää mekaniikkaa ohjaamaan tuotantoa. Käytännössä konsepti muuttui käyttökelpoiseksi vasta kun mukaan lisättiin tietokone, joka monipuolisesti ohjelmoitavana laitteena pystyy suorittamaan lähes kaikenlaisia tehtäviä.
1960-luvulla markkinoille tulivat minitietokoneet, jotka yleistyivät nopeasti. Sen jälkeen suurin osa tuotantolinjojen tehtävistä on automatisoitu.
Vuonna 1975 patenteista 25 prosenttia liittyi automaatioon. Vuonna 2015 automaatioon liittyvien patenttien osuus oli kasvanut 67 prosenttiin.
Automaatiotekniikka

Useimmissa tapauksissa käytetään erityisesti automaatiota varten tehtyjä tietokoneita, ohjelmoitavia logiikoita (PLC, engl. Programmable Logic Control), ohjaamaan järjestelmän toimilaitteita sensoreilta saatujen tietojen perusteella. Ohjelmoitavan logiikan avulla voidaan hallita koneen tai prosessin toimintoja tarkasti.
Ihmisen ja ohjelmoitavan logiikan välisessä kommunikaatiossa käytettävästä käyttöliittymästä käytetään termiä HMI (engl. Human-Machine Interface). HMI voidaan toteuttaa logiikkaan liittyvillä näyttölaitteilla tai SCADA-ohjelmistojen (PC-valvomo) avulla. Käyttöliittymän kautta voidaan esimerkiksi syöttää ja valvoa haluttua lämpötilaa tai painetta, jota logiikan pitää ylläpitää prosessissa.
HMI-laitteet voivat kytkeytyä suoraan ohjelmoitavaan logiikkaan, jolloin kyseessä ovat ohjaajan paneelit (engl. Operator Terminal tai engl. Local Operator Interface). Ohjaajan paneeleilla voidaan tehdä suoraan muutos järjestelmän toimintaan.
Toinen automaation muoto on testausautomaatio, jossa tietokone ohjelmoidaan matkimaan ihmisen toimintaa tietokoneohjelmistojen manuaalisen testauksen aikana. Työssä käytetään erityisiä testausautomaatio-ohjelmistoja, jonka tuottaman ohjelman avulla testaajan työ voidaan toistaa täsmälleen samalla tavalla uudelleen myöhemmin.
Automaation yhteiskunnalliset vaikutukset

Automaatioon liittyy muutamia tärkeitä yhteiskunnallisia vaikutuksia, kuten automaation vaikutus työllisyyteen tai työttömyyteen.
Joidenkin mielestä automaatio johtaa korkeampaan työllisyyteen. Joidenkin käsityksen mukaan vapautunut työvoima mahdollistaa yhä useamman siirtymisen tehdastyöstä toimistotyöhön, joka on yleensä paremmin palkattua. Eräänä ilmiönä on havaittu matalasti koulutettujen alojen palkan nousu useissa teollistuneissa maissa, koska tällaisiin töihin on vaikeampi löytää työntekijöitä, jolloin palkkaus nousee kysynnän ja tarjonnan mukaisesti.
Eräät ovat vastakkaista mieltä, ainakin pidemmän ajanjakson kehityksestä. Ensinnäkin automaatio on vasta alkanut ja lyhyen aikavälin olosuhteet peittävät sen pitkäkestoiset vaikutukset. Esimerkiksi monet Yhdysvaltain teollisuustyöpaikoista siirtyivät muihin maihin 1990-luvun alussa, mutta IT-alan samanaikainen kasvu peitti menetetyt työpaikat tilastoissa.
Näyttää siltä, että automaatio vähentää vähän koulutetun työvoiman määrää korvaamalla heidät halvemmilla koneilla, mutta kokonaisvaikutus työvoimaan ei ole selvä. Länsimaiden automaatioaste on noussut korkeaksi samalla kun kansalaisten hyvinvointi on kasvanut. Automaation vaikutusta tähän muutokseen ei ole tutkittu kunnolla.
Automation Readiness Index

Teollisuusyritys ABB ja The Economist -lehti ovat julkistaneet valmiutta uuden älykkään automaation käyttöönottoon kuvaavan indeksin. Indeksin on tarkoitus kuvata mitkä maat kykenevät sujuvasti ottamaan käyttöön viimeisimmät automaatioteknologiat. Indeksissä on 25 maata ja niistä ensimmäiseksi sijoittui Etelä-Korea.
Kirjallisuutta

David Noble, Forces of Production: a social history of industrial automation, New York: Knopf 1984
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen automaatioseura r.y.
Launeen seurakunta

| Launeen seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Launeen kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Mikkelin hiippakunta
Rovastikunta:  Päijät-Hämeen rovastikunta
Seurakuntayhtymä:  Lahden seurakuntayhtymä
Pääkirkko:  Launeen kirkko
Perustettu:  1955
Jäsenmäärä:  16 649 (2022)
– Osuus asukkaista:  61,9 %
Kirkollisvero:  1,45 %
Kirkkoherra:  Heikki Pelkonen
Sivusto
Infobox OKNimi-testi OK: 
Launeen seurakunta on Lahden kaupunkiin perustettu ensimmäinen evankelis-luterilainen kaupunginosaseurakunta, johon kuuluu noin 19 000 jäsentä. Se itsenäistyi Lahden seurakunnasta vuonna 1955 ja kuuluu Lahden seurakuntayhtymään. Seurakunta toimii Launeen kirkossa, Liipolan seurakuntakeskuksessa, Nikkilän ja Patomäen seurakuntakodeissa ja Renkomäen seurakuntakodissa. Alueellisesti seurakunta käsittää Lahden kaupungin eteläiset alueet. Kirkkoherrana toimii Heikki Pelkonen.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Launeen seurakunnan kirkkoherroina:
1992–2002: Jaakko Ripatti
2002–2006: Timo Pokki
2007→ Heikki Pelkonen
Aiheesta muualla

Lähteellä: Launeen seurakunta 1955-2005, Laura Visapää, Eila Jokinen, Markku Tynkkynen, 2005, Launeen seurakunta/Lahden seurakuntayhtymä, ISBN 952-91-9558-3 (nidottu)
| n k Päijät-Hämeen rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Asikkala  Heinola  Hollola  Iitti  Joutjärvi  Keski-Lahti  Laune  Nastola  Orimattila  Salpausselkä  Tainionvirta  |  |
| Entiset seurakunnat |  Artjärvi  Hartola  Heinola (ksrk)  Heinola (msrk)  Hämeenkoski  Kuhmoinen  Kärkölä  Lahti  Padasjoki  Sysmä  |  |
Mikkelin hiippakunta
Antti Laurila

| Antti Laurila |
| --- | --- |
Luoja(t):  Väinö Linna
Ensi- esiintyminen:  Täällä Pohjantähden alla -romaanit
Henkilötiedot
Sukupuoli:  mies
Asuinpaikka:  Pentinkulma
Suhteet
Vanhemmat:  Anton Laurila Aliina Laurila
Sisarukset:   Arvi  Uuno  Elma 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Antti Laurila on Laurilan perheen esikoinen Väinö Linnan romaanisarjassa Täällä Pohjantähden alla. Antti on vähämielinen, ja häntä joudutaan pitämään jatkuvasti sidottuna.
Juoni

Aliina joutuu naimisiin Anton Laurilan kanssa jo rippikouluiässä sattuneen "vahingon" vuoksi. Esikoispoika Antti osoittautuu kasvaessaan vähämieliseksi. Kasvattaminen on vaikeaa, kun Anttoosta ei oikein ole siihen eikä Aliinakaan ihmeitä osaa. Antti ei varsinaisesti ole väkivaltainen, mutta hän saattaa tehdä milloin mitäkin pahaa mielijohteidensa mukaan. Kun häntä yritetään estää esimerkiksi rikkomasta jotakin, hän suuttuu, jolloin raavaalla Anttoollakin on hänen pitelemisessään täysi työ.
Kun Antti on kasvanut myös ruumiinvoimiltaan niin suureksi, ettei hänen enää voida antaa olla irrallaan, hänet on pakko kahlehtia pakarin seinään. Kun kunnanmiesten korviin on kantautunut, että Anttoo on joskus lyönyt poikaa, he puuttuvat asiaan. Pitäjään on juuri perustettu vaivaistalo, mutta Anttoo kieltäytyy jyrkästi antamasta poikaansa sinne ”kiusattavaksi”. Sitä paitsi vaivaistalo täyttyy muutoinkin ääriään myöten, eikä Antin asiaan sen koommin palata: ”On tässä kunnan niskoilla eläjää ilmankin.” Aliina ja Anttoo yrittävät turhaan kieltää nuorempia poikia Arvia ja Uunoa kiusaamasta Anttia.
Tilallinen Kalle Töyry, jonka maalla Laurilan torppa sijaitsee, häätää Laurilan perheen vuonna 1907 saatuaan mittansa täyteen Lauriloiden niskoittelusta, ja poliisit saapuvat toimeenpanemaan häätöä. Kahleistaan vapautettu Antti on romaanin kertojan mukaan ”hirvittävän näköinen” hoitamattomine hiuksineen ja partoineen, yllään vain rohdinkankainen mekko. Hänen ranteisiinsa on kiedottu riepuja, jotta kahleet eivät niitä hankaisi, ja hänen otsassaan ”hullunryppyjen” vieressä on suuri luomi. Tapahtuman aikana Antti onnistuu karkaamaan häntä saattavalta poliisilta ja lähtee uskomattoman nopeasti, kahleet maata viistäen, juoksemaan navetasta irti päästetyn Laurilan sonnin perään. Raskasliikkeisellä konstaapelilla ei ole mitään mahdollisuuksia tavoittaa Anttia, joten nimismies joutuu komentamaan ratsupoliisin ottamaan karkulaista kiinni. Kiinnioton jälkeen Antti istutetaan samaan rekeen köysiin sidotun, poliiseille vastarintaa tehneen isänsä Anttoon kanssa ja hänet viedään nyt vaivaistalon suljetulle osastolle, jossa hän elää edelleen kahleissa ja mölisee, ja vähitellen hän katoaa tarinasta.
Kun kansalaissodan loppuvaiheissa kuolemaan tuomittuja ja vaivaistalon mielisairasosastolla säilytettyjä, mukaan lukien Anttoo Laurila, lähdetään Ilmari Salpakarin johdolla viemään teloitettaviksi, läheisen kopin ristikolla varustetun luukun takaa kuuluu Antin mekastus. 1930-luvun puolivälin aikaan vaivaistalon mielisairasosastolle tuodaan raivokkaasti käyttäytyvä Susi-Kustaa, jolloin viereisessä sellissä oleva Antti alkaa meluta ja hyppiä innostuneena uuden asukkaan tulosta. Viimeisen kerran hänet tavataan joulukuussa 1939, kun Preeti Leppänen vie hänelle peltimukillisen kahvia tyttärenpoikansa Valtun sankarihautajaisista palattuaan.
Pauli Matalamäki

| Pauli Matalamäki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 30. kesäkuuta 1992 (ikä 32)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  striimaaja, DJ, Tubettaja
Muut tiedot
Aktiivisena:  2017–
Pauli Ensio Matalamäki (s. 30. kesäkuuta 1992 Karvia) on suomalainen somepersoona, joka on alun perin tullut tunnetuksi YouTube-kanavastaan Paulin Pelivideot. Nykyään Matalamäki tekee lähinnä pelistriimejä Twitch-kanavalleen.
Yksityiselämä

Myös Matalamäen veli, Pasi Matalamäki, on tubettaja. Hän tekee videoita nimellä KaniVaraani. Kanavalla oli 16 500 tilaajaa maaliskuussa 2023. Pasi vierailee toisinaan Paulin videoilla.
Kanavalla esiintyneitä henkilöitä

Veljensä KaniVaraanin lisäksi Matalamäen huumoripainotteisilla videoilla esiintyy muutamia tämän ystäviä. Heitä ovat mm. "Katu"-Mirka ja "Mr. Tuottaja".
Mirkan ensiesiintyminen oli videolla "AITO GOLD DIGGER PRANK SUOMESSA!." Tuottaja esittää videoilla Matalamäen tuottajaa, joka tuottaa videot ja musiikit.
Kanavalla on myös nähty videoita ja livestriimejä, joissa esiintyy Matalamäen ystäviä, kuten tubettajat Niilo22 ja Jusu.
Hugo Laukkanen

Hugo Laukkanen
Hugo Laukkanen (14. huhtikuuta 1912 Räisälä – 28. heinäkuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen vääpeli jolle myönnettiin Mannerheim-risti 9. elokuuta 1942 numero 77. Hän oli työnjohtajana Helsingissä Valtion rautateillä. Hänet on haudattu Maunulan uurnalehtoon (kortteli 2, linja 5, hauta 138).
Jalkaväkirykmentti 58:n komentajan everstiluutnantti Eino Juvan esitys

5. heinäkuuta 1941 Mustallalammella vääpeli Laukkanen henkilökohtaista esimerkkiä ja urhoollisuutta näyttäen karkotti ja suurimmaksi osaksi tuhosi joukkueellaan kk:lla ja tyk.tulenjohtajalla vahvistetun asemiimme tunkeutuneen noin 50-60 miestä käsittävän vihollisosaston.
10. heinäkuuta 1941 hyökkäyksessä Luukkolan aukealla hän henkilökohtaisesti ensimmäisenä joukkueensa edessä ylitti vahvasti miinoitetun murroksen sekä tunkeutui vihollisen lujasti varustamiin asemiin aloittaen vyörytyksen. Tässä tehtävässä hän henkilökohtaisesti kasapanoksen ja käsikranaatein tuhosi kaksi hirsillä ja kivillä vahvistettua asemaa.
16. heinäkuuta 1941 hyökkäyksessä hän suoritti joukkueellaan ankarasta vihollistulesta huolimatta saartoliikkeen vihollisen sivustaan ja pääsi tulipesäkkeitä täynnä olevan kivinavetan luo,josta hän henkilökohtaisesti kasapanoksilla tuhosi ensimmäiset pesäkkeet aukaisten täten tien joukkueelleen. Tästä oli seurauksena navetan ja koko kukkulan valtaaminen.
24. heinäkuuta 1941 hän otti upseereiden kaaduttua, johtoonsa kaksi joukkuetta. Hyökkäyksen aikana hän näillä joukkueilla tunkeutui ankarassa tulessa vihollisen vahvoihin hirsivarustuksiin tuhoten sisäänmurtokohdassa pahimman pk.pesäkkeen. Tällä teollaan hän aiheutti sen, että sisäänmurto onnistui.
Viralliset nimitysperustelut

Ylipäällikkö on päivämäärällä 9. elokuuta 1942 nimittänyt Vapaudenristin 2. luokan Mannerheim-ristin ritariksi vääpeli Hugo Laukkasen.
Vääpeli Laukkanen on kaikessa toiminnassaan näyttänyt henkilökohtaista esimerkkiä ja osoittanut esimerkillistä urhoollisuutta. Hyökätessä on hänellä ollut tapana edetä joukkueensa edessä,jolloin hän omalla toiminnallaan on kannustanut miehensä tuloksellisiin tekoihin vihollisen lujia asemia murskattaessa. Hänen vastuualttiuttaan osoittaa muun muassa se, että hän kerran, upseerien kaaduttua, otti johtoonsa taisteluosaston ja vei ne menestykselliseen sisäänmurtoon.
Simo Laurila

Simo Heikki Laurila (15. tammikuuta 1920 Kangasala – 24. elokuuta 1996 Georgia, Yhdysvallat) oli suomalainen fotogrammetrian professori. Hän toimi Havaijin yliopiston geologian ja geofysiikan osaston professorina.
Yhdysvalloissa oli 1960-luvulla kolmessa neljästä arvostetusta geodesian tutkimuslaitoksesta suomalainen johtaja, ja yksi heistä oli Laurila.
Laurilan vanhemmat olivat John H. Laurila ja Fanny E. Heikkilä. Puoliso oli Mary L. Laurila.
Julkaisut

On the application of barometric air levelling and Decca radio position fixing in the formation of geodetic networks for small-scale maps. Helsinki:[Tekijä, 1953. - Väitöskirja Helsinki : Teknillinen korkeakoulu.
Decca in off-shore survey. Columbus, (Ohio): Graduate School: 1956. - (Publication of the Institute of Geodesy, Photogrammetry and Cartography ; 5.).
Electronic surveying and mapping. Mikkeli: Graduate School : 1960. - (Publications of the Institute of Geodesy, Photogrammetry and Cartography ; 11.).
Electronic surveying and navigation. Simo H. Laurila. New York: John Wiley: 1976. ISBN 0-471-51865-4.
Electronic surveying in practice. Simo H. Laurila ; with a contribution by David W. Harris. New York : Wiley, 1983. ISBN 0-471-09021-2.
Niskavuoren Heta (vuoden 1952 elokuva)

| Niskavuoren Heta |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Edvin Laine
Käsikirjoittaja:  Hella Wuolijoki Paula Talaskivi
Tuottaja:  T. J. Särkkä
Säveltäjä:  Heikki Aaltoila
Kuvaaja:  Pentti Unho
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo
Pääosat:  Rauni Luoma Kaarlo Halttunen Mirjam Novero
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus Oy
Ensi-ilta:  25. joulukuuta 1952
Kesto:  90 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Budjetti:  12 679 686 vmk
Edeltäjä:  Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä
Seuraaja:  Niskavuoren naiset
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Niskavuoren Heta on Edvin Laineen ohjaama suomalainen mustavalkoinen draamaelokuva vuodelta 1952. Se perustuu Hella Wuolijoen saman nimiseen näytelmään. Niskavuoren Heta valmistui kolmantena Niskavuori-sarjan elokuvana. Tapahtumien aikajärjestyksessä se on toinen. Niskavuoren Heta on sarjan eräänlainen sivujuonne. Muista Niskavuori-filmatisoinneista poiketen se ulottuu usean vuosikymmenen ajalle, 1800-luvun lopulta 1920-luvulle. Suomi itsenäistyy, käy sisällis­sodan ja mittayksikötkin vaihtuvat tynnyrinaloista hehtaareiksi.
Niskavuoren Hetaa on sanottu Laineen kypsimpiin kuuluvaksi ohjaustyöksi. Elokuva sai vuonna 1953 Jussi-palkinnot sarjoissa paras ohjaus (Laine), paras naispääosa (Rauni Luoma) ja paras miespääosa (Kaarlo Halttunen).
Henkilöt > Pääosat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Rauni Luoma  | … |  Heta Harjula, omaa sukua Niskavuori   |
|  Kaarlo Halttunen  | … |  Akusti Harjula   |
|  Mirjam Novero  | … |  Hilja Maanoja, Siipirikko   |
Henkilöt > Sivuosat

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Leo Lähteenmäki  | … |  Santeri Lammentausta   |
|  Martti Katajisto  | … |  Jaakko Harjula   |
|  Hillevi Lagerstam  | … |  Aliina Harjula   |
|  Marjatta Kallio  | … |  Kerttu Harjula   |
|  Urho Lahti  | … |  Roope Maanoja, Siipirikon isä   |
|  Laina Laine  | … |  Mari Harjula, Akustin äiti   |
|  Kullervo Kalske  | … |  Juhani Niskavuori   |
|  Emma Väänänen  | … |  Loviisa Niskavuori   |
|  Mirjami Kuosmanen  | … |  Kustaava Niskavuori   |
|  Eino Kaipainen  | … |  vallesmanni   |
Henkilöt > Muita henkilöitä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Martta Kinnunen  | … |  Nikkilän emäntä   |
|  Otto Noro  | … |  Nikkilän isäntä   |
|  Hilkka Helinä  | … |  Esteri, Hetan kilpakosija   |
|  Ida Salmi  | … |  Iita   |
|  Ossi Korhonen  | … |  rovasti   |
|  Pirkko Raitio  | … |  ruustinna   |
|  Kaarlo Saarnio  | … |  Jokinen, Niskavuoren renki   |
|  Pentti Irjala  | … |  Nieminen, Niskavuoren renki   |
|  Väinö Luutonen  | … |  Salminen, Niskavuoren renki   |
|  Leena Grönroos  | … |  Marjatta Salminen   |
|  Aino-Inkeri Notkola  | … |  vallesmanska   |
|  Kunto Karapää  | … |  kunnanlääkäri   |
|  Uljas Kandolin  | … |  velallinen isäntä   |
|  Matti Aulos  | … |  säästökassan puheenjohtaja   |
|  Oiva Sala  | … |  punakaartilainen   |
Teemat

Vihtori Laurila jakoi Suomen kirjallisuuden vuosikirjassa 1947 Wuolijoen näytelmien naishahmot kolmeen päätyyppiin: 1) viisas, vanha nainen, 2) älykäs, itsenäinen, sosiaalinen nainen, 3) kanamainen rouva. Risto Hannula kirjoitti Suomen kansallisfilmografiassa 4: ”Hetan kohdalla moinen luokittelu ainakin menettäisi teränsä.” Heta on nähty monessa mielessä Loviisan vastakohtana. Esimerkiksi äitinsä perinnönjaossa Heta keskittyy pyyhkeisiin ja lakanoihin, kun taas Loviisa puhuu ”anoppinsa henkisestä perinnöstä”, sellaisesta ”mitä te ette kukaan halua ettekä kykene ottamaan minulta pois”.
Rauni Luoma kirjoittaa muistelmateoksessaan Ilon ja murheen näyttämöllä Hetan roolista: ”Minussa itsessäni on Hetaa niin paljon, että kun vedän sen sisältäni esiin, eivät ihmiset, jotka ovat nähneet vain sen osasuoritukseni, tiedä minussa muuta puolta olevankaan.” Luoman mukaan Hetan tragedian ydin on siinä, että vaikka hänellä on aviomies, joka pystyy tarjoamaan hänelle kaiken tavoittelemisen arvoisen, Heta ei kykene vastaanottamaan sitä. Akusti on ja pysyy ”trenkinä”.
Tuotanto

Niskavuoren Hetan näytelmäversion kantaesitys oli Tampereen Työväen Teatterissa 16. marraskuuta 1950 ohjaajana Eino Salmelainen. Näyttämöllä Hetaa tulkitsi Bertta Tammelin, Akustia Toivo Mäkelä, Siipirikkoa Irma Seikkula ja Santeria Ossi Kostia.
Lammentaustan Esteriä näyttelevä Hilkka Helinä oli Hetana elokuvassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä (1946). Niskavuoren Heta on viidestä Niskavuori-sarjan mustavalkofilmatisoinnista ainoa, jossa Tauno Palolla ei ollut roolia.
Vastaanotto

Niskavuoren Heta sai pääasiassa myönteisen vastaanoton. Ilta-Sanomien kriitikko kirjoitti ”Tämä elokuva on rauhallisessa varmuudessaan, sisäisessä jäntevyydessään ja filmillisessä kelpoisuudessaan oivallinen todistuskappale siitä, mihin kotimainen elokuvamme jaksaa ylettyä silloin, kun sen valmistamiseen pannaan tarpeeksi huolta, kun aihe saa taiteellisesti kypsyä tekijöittensä ajatuksissa, ja kun elokuvan pohjana on vahva, kestävä tarina --.” Tamperelaisen Aamulehden arvioija kirjoitti: ”Tuskinpa Suomessa on aikaisemmin tehty elokuvaa, joka olisi niin filmillinen kuin Niskavuoren Heta.” Myös Helsingin Sanomien kritiikissä oltiin myönteisellä linjalla: ”Niskavuoren Heta on elokuvana onniteltava aikaansaannos.” Kielteistä kritiikkiä annettiin ohjaajalle liian teatterimaisista asetelmista.
Mitä missä milloin 1990 -kirjassa Kari Uusitalo valitsi Niskavuoren Hetan sadan merkittävän suomalaisen näytelmäelokuvan joukkoon.
Julkaisut

Elokuva esitettiin televisiossa ensi kerran 14. huhtikuuta 1963. Finnkino Oy on julkaissut elokuvan sekä VHS:nä että DVD:nä.
Niskavuorella vietetään Hetan ja Akustin häitä.
Siipirikko (Novero) soutelemassa Akustin kanssa.
Laura (Queensland)

| Laura |
| --- | --- |

 fiLaura 
 15°31′59″S, 144°30′00″E 
Väkiluku 2016, 2021 ja 2021:  228 , 133  ja 101 
Laura on pieni, noin 120 asukkaan kaupunki Cape Yorkin niemimaalla, ja se sijaitsee pohjoiseen Lakelandin kaupungista Queenslandin osavaltiossa Australian pohjoisosassa. Kaupunki sijaitsee ainoan niemimaan pohjoiskärkeen johtavan tien varrella, ja on kansainvälisesti tunnettu maailman suurimmasta esihistoriallisesta kivitaidekokoelmastaan. Kaupunki on myös niin kutsutun Scenic Triangle -maisema-alueen pohjoinen piste, ja se sijaitsee vain muutamia kilometrejä etelään Lakefieldin kansallispuiston eteläportilta.
Kaupungin ympäristöstä löytyy eräitä maailman kattavimmista kivimaalausgallerioista, joista osa on avoinna yleisölle. Kaupungista löytyy myös Interpretive Centre, keskus, jossa on esillä tietoa kivimaalauksista ja aboriginaalikulttuurista. Keskus järjestää myös kiertomatkoja.
Historia

Aboriginaalit ovat asuneet Laurajoen laaksossa viimeisten 50 000 vuoden ajan. Sadekauden aikana he asustivat kivisissä suojissa ylängöillä, josta kivimaalauksia on löydetty.
Eräät niemimaan varhaisimmista vuokratuista laidunalueista sijaitsivat juuri Lauran alueella. Kuitenkin kaupunki alkoi kehittyä vasta vuonna 1873 Palmerjoella tehdyn kultalöydön jälkeen. Cooktownista kultakentille matkaavat kullankaivajat ylittivät Laurajoen kaupungin kohdalta. Kultarynnäkön aika oli väkivaltaista aikaa, sillä aboriginaalit ryhtyivät vastarintaan. Kaupungin lähelle kahlaamon luokse perustettiin Native Mounted Policen tukikohta suojelemaan matkalaisia.
Kultarynnäkön aikana suunniteltiin rakennettavaksi rautatielinja Cooktownista Palmerin kultakentille. Cooktown–Laura Railway valmistui Lauraan saakka 1888, ja joen ylittävä rautatiesilta avattiin liikenteelle 1891. Tällöin Palmerin kultaesiintymät olivat jo ehtymässä, ja Queenslandin hallitus päätti lakkauttaa rautatien rakentamisen. Loppujen lopuksi Laurajoen sillan ylitse kulki vain rautatiesillan valmistumisen juhlajuna.
Rautatie auttoi kaupunkia kasvamaan, sillä sen asiakkaina olivat sekä kaivosmiehet että Cape Yorkin niemimaan karjankasvattajat. Rautatie suljettiin vuonna 1961.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Quinkan Country Website (Arkistoitu – Internet Archive) – informaatiota kaupungista.
↑  http://www.censusdata.abs.gov.au/census_services/getproduct/census/2016/quickstat/SSC31657. Tieto on haettu Wikidatasta.
↑  Laura (Qld) (viitattu 28. kesäkuuta 2022). Tieto on haettu Wikidatasta.
↑  https://www.abs.gov.au/census/find-census-data/quickstats/2021/UCL322071. Tieto on haettu Wikidatasta.
Amerikanpikkuhaikara

| Amerikanpikkuhaikara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Pelikaanilinnut Pelecaniformes
Heimo::  Haikarat Ardeidae
Suku::  Pikkuhaikarat Ixobrychus
Laji::  exilis
Kaksiosainen nimi
 Ixobrychus exilis  (Gmelin, 1789) 
Synonyymit
 Ardetta exilis 
Alalajit 
 I. e. exilis  I. e. hesperis 
Katso myös
   Amerikanpikkuhaikara Wikispeciesissä   Amerikanpikkuhaikara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Amerikanpikkuhaikara (Ixobrychus exilis) on amerikkalainen haikaralaji.
Levinneisyys ja elinympäristö

Amerikanpikkuhaikarat pesivät marskimailla alueella, joka ulottuu eteläisestä Kanadasta pohjoiseen Argentiinaan.
Euroopassa lintu on havaittu ainakin kerran; Islannissa syyskuussa 1970. Lisäksi Marokosta on yksi havainto maaliskuulta 1988.
Elintavat

Amerikanpikkuhaikarat ovat piilottelevia lintuja, jotka mieluummin pakenevat jalkaisin piilotellen kasvillisuuden seassa kuin lentäen. Lintu onkin helpompi kuulla kuin nähdä.