stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Karachi
Historia

Karachi sijaitsee hyvän luonnonsataman kupeessa Indusjoen suulla. Sen paikalla on ollut kalastajakyliä muinaisista ajoista asti. Kaupungin siitä kehittivät brittiläiset siirtomaahallitsijat 1800-luvulla. Britit valtasivat kaupungin vuonna 1839 ja pitivät sitä laivastotukikohtanaan, ja neljä vuotta myöhemmin kun he olivat saaneet koko Sindhin hallintaansa, he siirsivät pääkaupungin Hyderabadista Karachiin. 1800-luvun puolivälissä kehitys oli vilkasta: satamaa ja tieverkkoa parannettiin ja kaupunkiin vedettiin rautatie.
Pakistanin syntyessä 1947 kaupunki valittiin pääkaupungiksi, ja se vastaanotti suuren määrän muhajireiksi kutsuttuja siirtolaisia Intiasta. Muhajirien ja paikallisten singhiläisten ja pastujen välillä oli väkivaltaisia etnisiä levottomuuksia 1980-luvulla. 
Kaupunki on kasvanut myös sen jälkeen kun pääkaupunki siirrettiin Islamabadiin vuonna 1959.
Maantiede ja ilmasto

Karachi sijaitsee Pakistanin eteläosassa Arabianmeren rannalla. Matkaa maan pääkaupunkiin Islamabadiin on maanteitse 1 460 kilometriä.
Karachissa on monsuuni-ilmasto, sadetta saadaan lähinnä heinä- ja elokuussa. Keskimääräinen yön alinkin lämpötila on yli 20 astetta huhtikuusta lokakuuhun. Toisinaan alueella esiintyy trooppisia hirmumyrskyjä. Vuonna 2010 trooppinen sykloni Phet aiheutti pahoja tulvia.
Liikenne

Karachissa on kaksi rautatieasemaa, Karachi City ja Karachi Cantonment. Kaikki Citystä lähtevät junat pysähtyvät myös Cantonmentissa. Eri linja-autoyhtiöillä on omat asemansa, mutta useimmat sijaitsevat lähellä Cantonmentin rautatieasemaa. Matka Lahoreen kestää 22 tuntia, Larkanaan pääsee seitsemässä tunnissa. Jinnahin kansainvälinen lentoasema sijaitsee noin 10 km kaupungin keskustasta itään.
Karachissa on maan suurin lentoasema ja maan kaksi suurinta kauppasatamaa: Karachin satama Kaupungin eteläosissa ja Qasimin satama suurkaupungin itäosissa. Lisäksi on kaksi kalastussatamaa, Karachin kalasatama ja Korachin kalasatama. Kalastus työllistää suoraan 300 000 henkeä ja välillisesti 400 000 henkeä.
Kaupungissa on pahoja liikenneruuhkia. Paikallisbusseja ja minibusseja on runsaasti, mutta niiden numerointi on satunnaiselle vierailijalle hankalaa ja bussit ovat usein tupaten täynnä. Ruuhkia helpottamaan on jo pitkään suunniteltu kehärataa. Keväällä 2011 osavaltiohallitus päätti jälleen lykätä noin 1,5 miljardia euroa maksavan suunnitelman toteuttamista.
Karachi avaruudesta. Kuvan vasemmalla laidalta voi löytää esimerkiksi Karachin sataman ja keskiosissa kansainvälisen lentoaseman.
Jinnahin kansainvälinen lentoasema ilmakuvassa.
Qasimin satamaa ja mangrovemetsää ilmakuvassa.
Talous

Karachi on Pakistanin talouselämän keskus. Kaupungissa toimii Pakistanin suurin  pörssi. Useimpien kansainvälisten yhtiöiden Pakistanin-konttorit sijaitsevat kaupungissa. Monilla autonvalmistajilla kuten  Toyotalla ja Suzukilla on tehtaat Karachissa. Karachiin on IT-huuman myötä on perustettu paljon puhelinpalvelukeskuksia, mutta perinteinen teollisuus on edelleen sen talouden perusta.
Sähköyhtiö KESC on yksi kaupungin suurimmista työllistäjistä, sen palveluksessa on 17 000 henkeä.
Koulutus

Karachin yliopisto on perustettu vuonna 1951. Aluksi se järjesti tutkintotilaisuuksia, mutta vuonna 1953 se aloitti oman opetuksen 50 opiskelijalle. Siitä kasvoi maan suurin yliopisto, ja siellä suoritetaan huomattavasti enemmän jatko-opintoja (maisterin ja tohtorin tutkintoja) kuin maan muissa yliopistoissa. Vuonna 2011 yliopistossa oli yli 24000 opiskelijaa ja 700 opettajaa, jotka jakaantuvat kahdeksan tiedekunnan 53 laitokseen.
Kaupungissa toimii maan kuuluisin yksityinen oppikoulu, Karachi Grammar School, joka tarjoaa opetusta sekä tytöille että pojille esikouluiästä yliopistoon asti.Se on aloittanut eurooppalaisille suunnattuna kouluna 1800-luvun puolivälissä.
Urheilu

Karachin suosituimmat urheilulajit ovat kriketti, maahockey, nyrkkeily ja jalkapallo.
Kaupungin krikettijoukkueen Karachi CA:n kotikenttä on National Stadium, jonne mahtuu 34 228 katsojaa kaikki istumapaikoille.  Se on myös Pakistanin maajoukkueen kotikenttä. Maajoukkue ei hävinnyt siellä yhtään maaottelua vuosina 1955-2000. 2000-luvulla väkivalta, etenkin pommiuhkat, ovat pitkään saaneet muut kuin aasialaiset joukkueet pysymään poissa stadionilta. Vuonna 2009 Etelä-Afrikka saapui kuitenkin vierasotteluun.
Maahockeyn katsojia mahtuu Gulshare-Iqbal-stadionille kymmenentuhatta, jalkapallon katsojille on 40 000 paikkaa suurimmalla stadionilla. Lisäksi kaupungissa on viiden- ja kuudentuhannen katsojan jalkapallokentät.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Karachi Wikimedia Commonsissa
Matkaopas aiheesta Karachi Wikivoyagessa (englanniksi)
Ulkoministeriön Matkustustiedote Pakistaniin, huomaa mm. turvallisuustilanne ja rikollisuus Karachissa (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Megakaupungit |
| --- | --- |
Afrikka (3):  Kairo  Kinshasa  Lagos 
Aasia (29):  Bangalore  Bangkok  Chengdu  Chennai  Chongqing  Delhi  Dhaka  Hangzhou  Hồ Chí Minh  Hyderabad  Istanbul  Jakarta  Kalkutta  Kanton  Karachi  Keihanshin  Lahore  Metro Manila  Mumbai  Nagoya  Peking  Soul  Shanghai  Shenzhen  Teheran  Tianjin  Tokio  Wuhan  Xiamen 
Eurooppa (5):  Istanbul  Lontoo  Moskova  Pariisi  Rein–Ruhr 
Pohjois-Amerikka (3):  Los Angeles  México  New York 
Etelä-Amerikka (5):  Bogotá  Buenos Aires  Lima  Rio de Janeiro  São Paulo 
Marraskuussa 1999 rantautunut trooppinen sykloni 2A surmasi tuhansia ihmisiä Pakistanissa.
Karachin ilmastodiagrammi
Kartta, johon pääliikenneväylät ja lentoasemat merkitty
Kauppias sunnuntaisin järjestettävillä tekstiilimarkkinoilla
Tampereen taistelu

Tampereen taistelu käytiin 16. maaliskuuta – 6. huhtikuuta 1918, kun valkoiset valloittivat Tampereen Suomen sisällissodassa. Valkoisia johti C. G. E. Mannerheim. Taisteluun osallistuneiden joukkojen määrillä mitattuna Tampereen taistelu oli Pohjoismaiden siihenastisen sotahistorian suurin.
Valkoisten voittamasta Tampereen taistelusta tuli sisällissodan käännekohta. Taktisesti valkoinen puoli kärsi kuitenkin yllättävän suuria tappioita, sillä taisteluun ryhdyttiin suoraan liikkeestä. Osittain syynä oli Mannerheimin tarve käydä ratkaisutaistelu ennen kuin saksalaiset joukot ehtisivät vaikuttaa sodan kulkuun, mutta osittain kyseessä oli punaisten aliarviointi. Punakaartin joukot olivat luovuttaneet vain vähäistä vastarintaa tehden valkoisille kaikki taajamat Vilppulan ja Messukylän välillä. Punakaartin joukkojen kuri oli kehno ja ne joutuivat useimmiten paniikkiin pelätessään saarrostusta. Tampereella joukot olivat kuitenkin jo motissa eikä staattinen puolustus vaatinut enää yhtenäistä johtoa. Punaiset pakottivatkin vastapuolen käyttämään lähes kaikki reservinsä kaupungin valloitukseen, josta tuli molemmille osapuolille verinen. Tampereen taisteluissa kuoli noin 2 000 punaista, joista  puolet oli teloitettuja vankeja. Valkoisia kuoli noin 700.
Ennen Tampereen taistelua

Tampereella punakaarti kaappasi vallan viimeistään tammikuun lopussa 1918. Jo joulukuussa Tampereen työväentalossa oli pidetty punakaartien perustava kokous, johon otti osaa punakaartien johtoa kaikkialta Etelä-Suomesta. Mukana olivat esimerkiksi Hugo Salmela ja Viktor Ripatti Lappeenrannan punakaartista. Kaksi ja puoli kuukautta kestäneen rintamataisteluvaiheen aikana tamperelaisia joukkoja soti lähinnä Vilppulan ja Ikaalisten rintamilla. Valkoinen väestö joutui Tampereella kotitarkastusten ja ase-etsintöjen kohteeksi. Punainen terrori kaupungissa oli vähäistä, mutta ulkopaikkakuntalaiset kaartilaiset tekivät kuitenkin muutamia surmatekoja. Mielialoja kiristi kuitenkin ennen kaikkea Suinulan verilöyly 28. tammikuuta. Turun punakaartilaiset surmasivat Tampereella kassakaappitehtailija Kaarlo Granatin.. Pyynikillä puolestaan ammuttiin kansanedustaja Ernst Saari ja pispalalainen huvilanomistaja Ernst Wahren valkoisten hyväksi toimimisesta 29. maaliskuuta. Tampereelle saapui Pietarista Eino Rahjan asejuna, jossa saatettiin tuoda Tampereen punaisille jopa tuhansia kiväärejä ja panssariauto. Lokomolla alettiin myös valmistaa panssarijunia. Rintama vakiintui kulkemaan Noormarkusta Kankaanpään kautta Ikaalisiin ja siitä edelleen Kurun ja Ruoveden kautta Vilppulaan ja edelleen Päijänteelle. Suurempia yhteenottoja tapahtui Kankaanpään–Lavian seudulla, Vilppulassa ja Väärinmajalla helmikuussa 1918. Taistelut jatkuivat pitkälle maaliskuuhun, kunnes punaisten rintama romahti Kurussa ja Vilppulassa maaliskuun keskivaiheilla. Tampereen taistelua edelsi punaisten niin sanotun Pohjoisen rintaman murtuminen maaliskuussa 1918 ja punaisten yleishyökkäyksen epäonnistuminen; Haapamäen risteysasemaa ei saatu vallattua. Punaisten johto Tampereella oli alkuaan Kustaa Mikko Evän piiriesikunnalla, kunnes Tampereen teknilliseen opistoon perustettiin Pohjoisrintaman yleisesikunta, jonka johtoon valittiin Kotkan punakaartiin kuulunut näyttelijä Hugo Salmela. Tampereella vaikuttivat myös punakaartin johtomiehet Ali Aaltonen, Eino Rahja ja Tuomas Hyrskymurto.
Kaupungin saartaminen 15. maaliskuuta – 2. huhtikuuta 1918 > Mannerheimin suunnitelma

Maaliskuun alussa valkoisten ylipäällikkö Mannerheim päätti, että ennen saksalaisten odotettavissa olevaa maihinnousua Etelä-Suomeen olisi saavutettava ratkaiseva voitto, jollaiseksi sopisi Tampereen valtaaminen. Tampere oli punaisten tärkein rintamatukikohta ja merkittävä huoltokeskus. Operaatiota varten muodostettiin neljä armeijaryhmää, joihin kuului yhteensä noin 12 000 miestä. Lännestä ja luoteesta Tamperetta kohti etenivät eversti Ernst Linderin komentama Satakunnan ryhmä (2 700 miestä) ja eversti Harald Hjalmarsonin komentama Hjalmarsonin osasto (1 650 miestä). Idästä ja koillisesta etenivät eversti Martin Wetzerin komentama Hämeen ryhmä (2 870 miestä) ja eversti Karl Fredrik Wilkmanin komentama Jämsän ryhmä (3 750 miestä). Tarkoituksena oli ensin saartaa Tampereen pohjoispuolella olleet punaiset joukot siten, että Wetzerin Hämeen ryhmä sitoisi hyökkäyksellä punaiset asemiinsa Vilppulan rintamalla samalla kun vastakkaisista suunnista etenevät Hjalmarson ja Wilkman valtaisivat Oriveden, mikä katkaisisi punaisilta perääntymistien etelään. Sen jälkeen Linderin Satakunnan ryhmän oli tarkoitus saartaa myös Tampere etelästä etenemällä Lempäälään. Näin muodostuisi kaksi suurta mottia, yksi Tampereelle ja toinen pohjoisemmaksi Vilppulan ja Oriveden väliin.
Kaupungin saartaminen 15. maaliskuuta – 2. huhtikuuta 1918 > Yritys saartaa punaiset Tampereen pohjoispuolella

Operaatio käynnistyi 15. maaliskuuta, kun Hjalmarsonin osasto lähti etenemään Virroilta kohti Kurua. Kurun taistelu kesti seuraavaan päivään, minkä jälkeen punaiset vetäytyivät sieltä Tampereen suuntaan. Hjalmarson ei kuitenkaan huomannut tätä heti, joten hän miehitti Kurun vasta maaliskuun 17. päivänä, ja hänen etenemisensä Oriveden suuntaan viivästyi ja sujui hitaasti. Hänen joukkonsa ylittivät Muroleen kanavan ja valtasivat Muroleen vasta Mannerheimin patistelun jälkeen 19. maaliskuuta. Wilkman puolestaan aloitti hyökkäyksensä Länkipohjassa 16. maaliskuuta ja saavutti voiton samana päivänä Länkipohjan taistelussa, minkä jälkeen hän oli valmis etenemään Orivedelle. Wetzerin oli määrä aloittaa eteneminen Vilppulassa 17. maaliskuuta, mutta hän ei saanut sitä käyntiin juuri lainkaan. Wilkman päätti tämän vuoksi peruuttaa hyökkäyksensä Orivedelle, mutta osa hänen joukoistaan ei ehtinyt saada käskyä ja aloitti hyökkäyksen aamulla 18. maaliskuuta. Seinäjoen Krenatööripataljoona onnistui valtaamaan Oriveden aseman, mutta samana päivänä pohjoisesta Lylystä tullut punaisten panssarijuna pakotti valkoiset perääntymään. Wilkmanin joukot valtasivat Oriveden uudelleen 20. maaliskuuta, mutta punaiset olivat sitä ennen ehtineet evakuoida pohjoisen rintaman joukkonsa Oriveden eteläpuolelle, joten suunnitelma luoda Tampereen pohjoispuolelle motti epäonnistui. Hjalmarson ei lopulta koskaan saapunut Orivedelle, vaan kääntyi etelään kohti Teiskoa, jonne hän saapui joukkoineen 20. maaliskuuta. Wetzerin joukot puolestaan lähtivät etenemään rautatietä pitkin kohti Siitamaa ja Suinulaa.
Linderin komentama Satakunnan ryhmä, jonka oli määrä saartaa Tampere etelästä, oli juuttunut taisteluihin Hämeenkyröön. Mannerheim määräsi 21. maaliskuuta Hjalmarsonin palaamaan Näsijärven jään yli länteen Linderin avuksi. Hjalmarsonin osasto valtasi Viljakkalan 23. maaliskuuta ja alkoi sen jälkeen edetä Satakunnan ryhmän kanssa kohti Tamperetta. Kun Linderin joukot eivät kuitenkaan näyttäneet ehtivän ajoissa Tampereen eteläpuolelle lännestä, Mannerheim siirsi tämän tehtävän idän suunnasta lähestyneelle Wilkmanille. Mannerheimin tavoitteena oli nyt vallata Tampere 25. maaliskuuta.
Kaupungin saartaminen 15. maaliskuuta – 2. huhtikuuta 1918 > Piiritys alkaa

Ennen Tampereen valtausta kaupungin punaisille toimitettiin kahdesti antautumistarjous 25. ja 26. maaliskuuta. Vaikka punaisten hallituksen johtaja Kullervo Manner ehdotti Tampereen esikunnalle antautumista, esikunta päätti kummallakin kerralla, että kaupunkia puolustettaisiin viimeiseen saakka. Tampereen punaiset panivat toivonsa siihen, että Lempäälän eteläpuolelle uuden rintaman muodostanut Eino Rahja onnistuisi lähettämään apujoukkoja ja murtamaan saartorenkaan ulkoapäin. Punaisten ylijohto oli aiemmin jakanut kaupungin itäiseen, läntiseen ja eteläiseen puolustusalueeseen. Läntistä puolustuslinjaa komensi Aatto Koivunen, itäistä rautatieläinen Jaakko Meriö (toisen tiedon mukaan Verner Lehtimäki) ja eteläistä pietarilainen sorvaaja August Dufva. Hjalmar Saksasesta tuli kaupungin tykistöpäällikkö ja Juho Tammelasta linnoituspäällikkö. Punaisten Otto Degermanin komentamat työkomppaniat toimivat myös koko taistelun ajan, ne suorittivat varustelutöitä ja kuljettivat ammuksia rintamalle. Jossakin vaiheessa työkomppanioitakin koetettiin aseistaa.
Useita satoja pääasiassa Kyröskoskelta perääntyneitä turkulaisia ja yläneläisiä punaisia yritti 26. maaliskuuta oma-aloitteisesti paeta Tampereelta etelään junalla, sillä he eivät tienneet valkoisten katkaisseen jo radan. Juna joutui pysähtymään Viinikan rautatiesillalle, missä se joutui Wilkmanin joukkojen ankaraan tulitukseen ja ammuttiin seulaksi. Yli 30 junassa ollutta kuoli ja moninkertainen määrä haavoittui. Parin tunnin ammuskelun jälkeen juna saatiin vedettyä veturilla takaisin Tampereen rautatieasemalle. Samana päivänä noin 800 punakaartilaista onnistui pakenemaan Nokian kautta, jossa pakotie oli vielä hetken aikaa auki.
Maaliskuun 26. päivän aikana kaikki valkoisten hyökkäysyritykset Tamperetta vastaan torjuttiin. Hjalmarson menetti yli 50 miestä yrittäessään tuloksetta vallata punaisilta venäläisten linnoittamia asemia Epilässä. Valkoiset valtasivat tilapäisesti Lielahden, mutta joutuivat perääntymään sieltä vielä samana päivänä. Wilkmanin joukot onnistuivat etenemään Hatanpäästä aina Lokomon ja Hyppösen tehtaille saakka, mutta joutuivat myös perääntymään Kalevankankaalta tulleen tulituksen vuoksi. Myös seuraavana päivänä yritykset edetä Tampereelle etelästä lyötiin takaisin. Maaliskuun 26. ja 27. päivän välisenä yönä lännestä tullut pieni valkoisten osasto onnistui saamaan jalansijan Onkiniemellä, mistä heidät kuitenkin aamulla häädettiin paikallisen naiskaartin voimin. Tämä vähäinen kahakka sai paljon huomiota punaisten sotapropagandassa. Tässä tilanteessa Mannerheim joutui vastoin alkuperäistä suunnitelmaansa täydentämään kaupungin valtaukseen osallistuvia suojeluskuntalaisjoukkoja asevelvollisilla. Myös ruotsalaisista vapaaehtoisista koottu niin sanottu ruotsalainen prikaati liittyi 28. maaliskuuta mukaan.
Kaupungin saartaminen 15. maaliskuuta – 2. huhtikuuta 1918 > Verinen kiirastorstai 28. maaliskuuta

Ensimmäisen suuren valloitusyrityksensä valkoiset tekivät kiirastorstaina 28. maaliskuuta. Silloin aamulla klo 7 tykistö alkoi moukaroida Kalevankangasta ja hyökkäys alkoi tuntia myöhemmin. Punaisten asemat olivat kuitenkin paljon lähempänä kuin valkoiset olivat arvioineet, joten tykistötuli ei ollut tehonnut toivotulla tavalla. Lisäksi punaisten tulenavaus tuli valkoisille yllätyksenä. Valkoiset hyökkäsivät kaupungin itä- ja eteläpuolella koko matkalla Hatanpäältä Näsijärven rannalle, mutta päätaistelu käytiin Kalevankankaalla. Keskeistä roolia taistelussa näyttelivät vastikään valkoisten apujoukoiksi tuodut asevelvollisosastot. Valkoiset juuttuivat Kalevankankaan hautausmaalle ja kärsivät suuria tappioita. Taistelussa useat valkoiset joukko-osastot, muun muassa ruotsalainen prikaati, kärsivät suuria tappioita ja menettivät taistelukykynsä. Yksi kaatuneista ruotsalaisista oli Olof Palme, tulevan pääministerin ja kaimansa setä. Taistelut keskittyivät hautausmaalle ja Hippoksen raviradalle, jossa taisteli Tampereen punakaartin vartiopataljoona Heikki Koskisen johdolla. Valkoiset lähestyivät myös Kaupin keuhkotautiparantolan mäkeä pohjoisessa. Sillä suunnalla taisteli Kalle Lindenin komentama I pataljoona Tampereen punakaartista, Linden myös kaatui samassa taistelussa. Kalevankankaalla taistelivat esimerkiksi Gunnar Keltamäen komentama rautatieläispataljoona, ja Kalevankankaalta kaupunkiin päin Anton Aaltosen komppania Tampereen punakaartista.
Kalevankankaan taistelu oli Raudun taistelun ohella koko sisällissodan verisin yksittäinen taistelu. Valkoiset menettivät koko päivän aikana hieman yli 200 miestä, punaiset noin 100. Pelkästään valkoisten asevelvollisuusjoukkoja komentaneita jääkäreitä kaatui tuon päivän aikana 28, osin sen vuoksi, että heidät erotti helposti vihreästä univormustaan. Seuraavana päivänä jääkäriupseerit ja -aliupseerit saivat määräyksen pukeutua samanlaisiin asuihin kuin miehistö. Vaikka valkoiset onnistuivat valtaamaan Kalevankankaan ja etenivät etelässä Viinikanojalle sekä pohjoisessa Lapinniemeen, he eivät kyenneet kärsimiensä tappioiden vuoksi jatkamaan hyökkäystään muutamaan päivään. Punaiset saivat luotua uuden puolustuslinjan Tammelan itäpuolelle. Taistelu oli punaisille eräänlainen torjuntavoitto, sillä he pitivät edelleen kaupungin koko kanta-alueen hallussaan ja Tampereen lopullinen valtaus lykkäytyi.
Samana päivänä Tampereen punaiset menettivät ylipäällikkönsä ja esikunnan tiloina toiminut Tampereen teknillinen opisto vaurioitui merkittävästi punaisten Satakunnan rintaman komentajan Kustaa Salmisen aiheuttamassa räjähdysonnettomuudessa. Salminen oli ilmeisesti vahingossa heittänyt viritetyn käsikranaatin kranaattien säilytyslaatikkoon. Ylipäällikkö Hugo Salmela haavoittui räjähdyksessä ja kuoli hieman myöhemmin. Tampereen punaisten johtoon nousi hänen jälkeensä Verner Lehtimäki. Hän oli kuitenkin enimmän aikaa kiinni rintamataisteluissa.
Kaupungin saartaminen 15. maaliskuuta – 2. huhtikuuta 1918 > Valtauksen välipäivät

Eino Rahja oli saanut koottua punaisten hallitsemasta Etelä-Suomesta noin 2 000 miestä, joiden avulla hän hyökkäsi 30. maaliskuuta alkaen toistuvasti valkoisten asemia vastaan Lempäälässä murtaakseen Tampereen saartorenkaan. Lempäälässä ja Vesilahdella käytiin kovia taisteluja koko pääsiäisen ajan. Etelästä kuuluva tykistötulen ääni piti saarretussa kaupungissa yllä toivoa avusta. Lisäksi kaupungin yllä kaarteli punaisten lentokone, josta pudotetuissa propagandalehtisissä luvattiin Rahjan tulevan avuksi tiettyyn kellonaikaan. Rahjan joukot eivät missään vaiheessa päässeet 30 kilometriä lähemmäs Tamperetta, mutta niiden aktiivisuus viivytti valkoisten lopullisen valtausoperaation aloittamista. Punaiset hyökkäsivät tällä suunnalla tuloksetta vielä 5. huhtikuuta ja taistelut jatkuivat Lempäälässä pitkään Tampereen kukistumisen jälkeenkin.
Kalevankankaan taistelua seuranneina päivinä valkoiset keskittyivät lähinnä ampumaan Tampereen keskustaa tykeillä. Koko Tampereen taistelun aikana valkoisten tykkituli surmasi kaupungissa noin 250 punaista sekä 30 siviiliä. Mannerheim esitti 1. huhtikuuta uhkavaatimuksen, että kaupunkiin ammuttaisiin järeällä tykistöllä, jos punaiset eivät antautuisi. Punaisten esikunta torjui tämänkin antautumisvaatimuksen päätettyään asiasta yhden äänen enemmistöllä.
Jälkipuhdistukset

Tampereella otettiin noin 11 000 punaista vangiksi. Useimmat saivat seistä yli vuorokauden Kauppatorilla, minkä jälkeen heidät sijoitettiin Venäläisiin kasarmeihin Kalevankankaalle, rautatieaseman makasiineille ja Aaltosen kenkätehtaalle. Punaisten johtajien ja venäläisten likvidointi aloitettiin välittömästi, rautatieaseman makasiinien peltiseinustan toimiessa teloituspaikkana. Ensimmäisiä valkoisten suorittamia teloituksia tapahtui Vuohenojalla sijainneessa ladossa, johon oli piiloutunut punakaartilaisia ja siviilimiehiä sotaa pakoon. Valkoiset ampuivat paikalle useita ihmisiä ja paikka sai Veriladon nimen
Kalevankankaalle perustettiin Tampereen vankileiri, jossa vankeja menehtyi suuria määriä nälkään ja tauteihin sekä teloituksissa. Vangit eivät saaneet ottaa vastaan ruokalähetyksiä. Tampereen verkatehtaan työntekijä Hilda Saarinen ammuttiin vankileirin aidan luokse kun hän oli toimittamassa salaa ruokaa leiriin. Vankileirin vartijoista erityisesti Sakeus Koivunen oli kuuluisa julmuudestaan. Myöhemmin kenttäoikeuksien alettua toimia punaisia ammuttiin myös Kalevankankaan soramontuilla. Tällä tavoin kohtasivat loppunsa esimerkiksi Tampereen punakaartin sotilasneuvonantaja Georgi Bulatsel ja Suinulan tapahtumiin osallistuneet Valdemar Sammalisto ja Kaarle Wilander. Tampere jaettiin lohkoihin, ja suojeluskuntalaiset tutkivat miltei jokaisen talon Pispalassa, Amurissa ja muilla työväestön asuinalueilla. Tällä tavoin saatiin kiinni suuri määrä piileskeleviä punakaartilaisia ja takavarikoitiin ammuksia ja aseita. Tampereelle perustettiin myös Hämeen lentävä ratsuosasto, jonka tehtävänä oli suorittaa jälkipuhdistuksia. Osaston komentajaksi valittiin suurtilallinen Hugo W. Löfgren. Ensi töikseen osasto haravoi Pispalaa, josta Rantasen mallastehtaalta vangittiin Rantasen veljekset, näiden sisar, sekä Pispalan työväenyhdistyksen rahastonhoitaja Daavid Anttila. Kaikki neljä vietiin Pispalan VPK:n talolle ja ammuttiin. Myöhemmin Lentävä ratsuosasto puhdisti Siuroa ja Toijalaa ja teloitti satoja punakaartilaisia.