stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helmisimpukat

| Helmisimpukat |
| --- | --- |
 Pinctada margaritifera
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Lahko::  Pterioida
Heimo::  Siipisimpukat Pteriidae
Suku::  Pinctada  Röding, 1798
Katso myös
   Helmisimpukat Wikispeciesissä   Helmisimpukat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Avattu helmisimpukka ja viljeltyjä helmiä
Helmisimpukan kuoren sisäpinta
Helmisimpukat  (Pinctada, aiemmin myös Meleagrina) ovat lämpimissä merissä eläviä simpukoita, joista monet ovat tärkeitä aitojen tai viljeltyjen helmien tuottajia. Helmisimpukoiden käyttö helmenviljelyssä alkoi Japanissa 1900-luvun alussa. Helmisimpukat ovat erittäin suosittuja koruvalmistajien keskuudessa.
Useimpien Pinctada-lajien kuori on harjanteinen ja karkean suomupintainen; joissakin kielissä niistä puhutaankin ostereina (engl. pearl oysters). Helmisimpukat kiinnittyvät alustaansa byssusrihmoilla sinisimpukoiden tapaan.
Näitä Pterioida-lahkon merisimpukoita ei pidä sekoittaa sisävesien jokihelmisimpukkaan eli raakkuun, joka elää Suomenkin joissa. Kaupallisesti tärkeitä helmen tuottajia on myös toisessa Pterioida-lahkon merisimpukkasuvussa (Pteria) sekä Japanin ja Kiinan makeissa vesissä elävässä Hyriopsis-simpukkasuvussa.
Helmiä tuottavat lajit

Pinctada-suvussa on viitisentoista lajia, joista seuraavilla on tai on ollut merkitystä helmentuotannossa. Lajien tieteellisten nimien käytössä on vielä horjuvuutta. Eri lajien ja niiden tuottamien helmien koko vaihtelee, samoin helmien väri, joka liittyy simpukoiden luonnollisen helmiäisen väriin.
Pinctada maxima on erittäin suurikokoinen, jopa 30-senttiseksi ja viisikiloiseksi kasvava Intian valtameren itäosan ja läntisen Tyynenmeren simpukka. Se sopii hyvin helmenviljelyyn ja sen tuottamat valkoiset ja kullansävyiset etelämerenhelmet (South Sea pearls) voivat olla 20 mm halkaisijaltaan. Lajia viljellään paljon Australiassa, Filippiineillä ja Indonesiassa.
Pinctada margaritifera (aiemmin Meleagrina margaritifera) on ilmeisesti useamman lähisukuisen lajin ryhmä, jonka levinneisyys ulottuu Intian valtameren länsiosasta ja Punaiseltamereltä Tyynenmeren keskiosiin. Antiikin ajan kuuluimmat ja kalleimmat helmet, kuten Kleopatran helmikorvakorut, olivat ilmeisesti P. margaritiferan tuottamia. Nykyajan kuuluisat mustat helmet eli Tahitin helmet taas ovat polynesialaisen mustahuulihelmisimpukan (alalaji P. margaritifera cumingi) tuottamia. Tätä simpukkaa on 1960-luvulta lähtien viljelty Ranskan Polynesiassa.
Pinctada radiata elää myös Intian valtameressä, Persianlahdella ja Punaisellamerellä ja on nyttemmin levinnyt paikoittain Välimereenkin Suezin kanavan kautta. Se lienee ollut antiikin ajan helmien tärkein lähde. Lajia käytetään vain vähän helmenviljelyssä.
Pinctada martensi (tai Pinctada fucata martensi; akojahelmisimpukka) on läntisen Tyynenmeren simpukka, jolla aloitettiin suurimittainen kaupallinen helmenviljely Japanissa 1900-luvun alussa. Viime vuosina suhteellisen pienikokoisten akojahelmien (engl. Akoya pearls) viljely Japanissa on hiipunut ja tuotanto on siirtynyt Kiinaan.
Pinctada imbricata, atlantinhelmisimpukka, on Länsi-Atlantin ja Karibianmeren laji, joka esiintyy mm. Bermudalla, Floridassa ja Etelä-Amerikan pohjoisosassa. Laji on monin paikoin pyydetty sukupuuttoon ja nykyään erittäin uhanalainen; sitä ei viljellä.
Pinctada mazatlanica on itäisen Tyynenmeren laji, joka esiintyy Amerikan länsirannikolla Meksikon Kalifornianlahdelta Peruun. Laji voi kasvaa 20-senttiseksi, ja sen tuottamat aidot helmet 10 mm:n kokoisiksi. Alueella kasvaa myös toiseen sukuun kuuluva helmiä tuottava siipisimpukka Pteria sterna. Näiden kahden simpukan pyynnillä ja niiden helmillä oli tärkeä osa Uuden Espanjan varhaisessa taloudessa ja vientikaupassa 1500-luvulta alkaen. Simpukat pyydettiin sukupuuton partaalle; ne rauhoitettiin 1939. Helmenviljely Pteria sterna –lajilla kuitenkin käynnistyi Kalifornianlahdella 1990-luvun lopulla. Valkoisten helmien ohella se tuottaa myös tummasävyisiä.
Aiheesta muualla

Pinctada imbricata (valokuva)
Pinctada margaritifera (Arkistoitu – Internet Archive) (valokuva)
Helmers Pavasars

Helmers Pavasars (19. toukokuuta 1903 – 12. kesäkuuta 1998) oli latvialaissyntyinen säveltäjä. Hänen opettajiinsa kuuluivat Jāzeps Vītols ja Jānis Mediņš. Hän asui ja työskenteli vuodesta 1954 lähtien Lontoossa. Pavasars toimi paitsi säveltäjänä, myös urkurina, kapellimestarina, kuoronjohtajana, luennoitsijana ja viulunsoiton opettajana. Säveltäjänä hän painotti kamarimusiikkia, ja lisäksi hänen tuotantoonsa kuuluu kuoroteoksia sekä vähän kantaatteja ja musiikkia uruille.
Pavasars pakeni Latviasta vuonna 1944 ja työskenteli tämän jälkeen Saksassa ennen Lontooseen siirtymistään. Yhdistyneessä kuningaskunnassa Pavasars toimi Latvialaisten laulujuhlien pääkapellimestarina vuosina 1958, 1961 ja 1967. Lisäksi hän johti vastaavaa festivaalia Hampurissa vuonna 1964. Hänestä tehtiin Latvian musiikkiakatemian kunniaprofessori.
Heinolan rautatieasema

Heinolan rautatieasema (lyh. Ha) on liikennepaikka Lahti–Heinola-radalla Heinolan kaupungissa. Se on radan pääteasema ja sijaitsee ratakilometrillä 167 + 607. Rautatie Heinolaan valmistui vuonna 1932. Henkilöliikenne radalla lopetettiin vuonna 1968.
Heinolan ratapihalla on kahdeksan läpiajettavaa raidetta, yksi pohjoispäästä liikennöitävä pistoraide ja eteläpään vetoraide. Aseman edessä olevan laituriraiteen (nro 1) hyötypituus on 180 metriä, muiden ratapiharaiteiden (2–8) hyötypituudet ovat 470–710 metriä. Eteläpään vaihdekujasta erkanee teollisuusraide Rautsaloon. Ratapihalla on aikoinaan ollut myös veturitalli ja kääntöpöytä. Veturitalli on yhä jäljellä, mutta raideyhteys ja kääntöpöytä on purettu vuonna 2005. Ratapihalta lastataan nykyään runsaasti raakapuuta.
Aiemmin Heinolassa on ollut oma päivystysveturi, 1970-luvulla Tve3 ja sittemmin Tve4. Nykyään Heinolan päivystäjät tulevat tavarajunissa Kouvolasta.
Heinolan asemarakennus on keltainen työmaaparakki. Kaksi aiempaa asemarakennusta paloivat vuosina 1968 ja 1988.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinolan rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Heinolan ensimmäinen asemarakennus radan valmistumisvuonna 1932.
Heinolan ratapiha.
Lahti–Heinola-radan päätepiste aseman pohjoispuolella
Intel Pentium M

Pentium M 730 Dothan.
Intel Pentium M on P6-arkkitehtuuriin pohjautuva kannettaviin tietokoneisiin suunniteltu suoritin.
Suoritinta ei virallisesti myydä pöytäkoneisiin lainkaan, mutta jotkin emolevyvalmistajat ovat tehneet pöytäkone-emolevyjä, joihin Pentium M -suorittimen saa asennettua.
Pentium M sisältää lukuisia parannuksia edeltäjäänsä Intel Pentium III:een nähden, mm.
Väylä on vaihdettu Pentium 4:n käyttämään neloiskellotettuun väylään.
Lisätty tuki SSE2-käskyille
Liukuhihnaan on tehty joitain sisäisiä parannuksia
Suorittimeen on lisätty hyvin kehittyneet virransäästöominaisuudet.
Välimuistin (Cache) kokoa kasvatettu
Banias

Ensimmäiset Pentium M -suorittimet perustuivat ytimeen koodinimeltään Banias, ja ne julkistettiin vuonna 2003. Banias oli valmistettu 0,13 µm:n valmistustekniikalla, ja siinä oli 1 megatavu L2-välimuistia. Suoritin toimi 64-bittisellä 4*100 MHz väylällä. Nopein Banias-pohjainen Pentium M -suoritin kävi 1,7 GHz:in kellotaajuudella.
Nopeimmat Banias-pohjaiset Pentium M -suorittimet kuluttivat täydessä rasituksessa 24,5 W tehoa. Suorittimesta oli saatavilla myös pienemmällä käyttöjännitteellä toimivia vähävirtaisempia LV- ja ULV-malleja. Näiden enimmäiskellotaajuus oli perusmallia pienempi, ja ne oli tarkoitettu erityisen pienikokoisiin kannettaviin tietokoneisiin.
Dothan

Seuraava versio oli koodinimeltään Dothan. Dothan oli valmistettu 0,09 µm:n valmistustekniikalla, ja siinä oli 2 MB L2-välimuistia.
Dothan toimi suurimmillaan 2,26 GHz:n kellotaajuudella.
Dothanin myötä Pentium M -suorittimissa siirryttiin kellotaajuuden mukaisesta nimeämiskäytännöstä mallinumeron mukaiseen nimeämiskäytäntöön. Kaikkien Pentium M -suorittimien ensimmäinen numero on 7, viimeinen numero ilmaisee väylätaajuuden, 0 = 4*133MHz = 533FSB väylä, 5 = 4*100MHz = 400FSB väylä. Keskimmäinen numero vaihtelee kellotaajuuden mukaan.
Dothan-pohjaiset Pentium M -suorittimet kuluttavat rasituksessa enimmillään 21 wattia sähköä, eli hiukan edeltäjäänsä vähemmän. Virrankulutus levossa oli kuitenkin hiukan kasvanut Baniaksesta, johtuen uuden valmistustekniikan aiheuttamasta suuremmasta vuotovirrasta.
Seuraajat

Seuraavan sukupolven malli, koodinimeltään Yonah, valmistettiin 0,065 µm:n valmistustekniikalla.
Se oli kaksoisydinprosessori, eli sisälsi kaksi suoritinta samalla piirillä.
Yonah oli ensimmäinen tuplaydin-pc-suoritin, jossa ytimillä oli yhteinen L2-välimuisti.
Yonahia ei kuitenkaan enää myyty Pentium M -nimellä, vaan nimellä Intel Core Duo, vaikka se pohjautuukin P6-arkkitehtuuriin.
Sekaannusta lisää se, että Intelin seuraavan kokonaan uuden suoritinarkkitehtuurin suorittimia myydään nimellä Intel Core 2 Duo, vaikka kyseessä on täysin uusiksi suunniteltu suoritin.
Intelin suorittimet
| --- | --- |
Aikaisemmat:   4004  4040  8008  8080  8085  8086  8088  80186  80188  80286  80386  80486  Pentium  Pentium Pro  Pentium II  Pentium III  Pentium Extreme Edition  Pentium M  Pentium D  Pentium 4 
Nykyiset:   Core  Pentium Dual-Core  Core 2  Celeron  A100  Xeon  Atom  Core i7 
ARM:   XScale  StrongARM 
IA-64:   Itanium  Itanium 2 
RISC:   i860  i960 
Muut:   iAPX 432 
GPU:   Intel GMA  Intel HD Graphics  Intel Iris Graphics
Herman Grönbärj

Herman Grönbärj.
Herman Viktor Grönbärj (6. helmikuuta 1875 Helsinki – 10. joulukuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen maisema- ja symbolistimaalarina tunnettu taidemaalari, arkkitehti, teosofi ja kirjailija.
Grönbärjin vanhemmat olivat räätälimestari Victor Valfrid Grönberg ja Adolfina Karolina o.s. Nordström. Kuten nimien kirjoitustavoista näkyy, otti Grönbärj "taiteilijanimekseen" hieman muunnetun nimen.
Grönbärj opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1892-95 sekä Helsingin yliopiston piirustussalissa 1899–1900.
Arkkitehtuuri

Nuori rakennusmestari aloitti arkkitehtuuriuransa 1895 Lars Sonckin arkkitehtitoimistossa, joka edusti vahvasti uusia aatteita. Sittemmin freelancerina Grönbärj suunnitteli Sunnanlidin lisäksi mm. Virkkalan työväentalon, Tietolan ja usealle sukulaiselle huviloita. Kaikissa näissä kohteissa toistuivat toiminnalliset pohjaratkaisut ja pelkistetyt pinnat 1800-luvun lopun englantilaiselle arkkitehtuuriaatteelle, shingle stylelle pohjautuen.
Arkkitehtuuri > Sunnanlid

Grönbärj rakensi 1902–03 itselleen ja perheelleen puisen, kaksikerroksisen ateljeehuvilan Lohjalle Vohloisiin. Rakennuksen tyylilliset lähtökohdat perustuivat shingle stylen ratkaisuihn. Samoihin aikoihin rakennetut Gallen-Kallelan Kalela ja Saarisen Hvitträsk edustivat samaa suuntausta. Sunnanlidin sisustus noudatti samaa tyyliä: rohkeita mutta sopusuhtaisia värejä, uuden ja vanhan yhdistämistä sekä pyrkimys esteettisesti nautittavaan elinympäristöön. Rakentamisessa käytettiin mahdollisimman luonnonmukaisia ja paikallisia rakennusaineita. Tilalle perustettiin myös suuri puutarha, jonka kasvihuoneessa kasvoi jopa viinirypäleitä. Perhe asui Sunnanlidissa vuoteen 1920 asti, jolloin he muuttivat Helsinkiin. Tämän jälkeen Sunnanlid toimi lähinnä vapaa-ajan paikkana. Sunnanlid tuhoutui tulipalossa lokakuussa 2006. Palossa tuhoutui myös lähes sata Grönbärjin teosta sekä mm. alkuperäiset uniikkihuonekalut ja Iris-posliinia.
Teosofia

Teosofia ja tolstoilaisuus vaikuttivat voimakkaasti Grönbärjin maailmankatsomukseen. Jo nuorena hän osallistui radikaaleihin maailmaaparantaviin keskustelupiireihin. Hän toimi aktiivisesti teosofian parissa ollen myös perustamassa Helsingin teosofista kirjastoa ja seuraa. Tätä kautta toteutui myös vilkasta matkustelua ulkomaille. Olipa hän hengenheimolaisineen lähdössä Intiaankin, mutta matka keskeytyi Lontooseen. Kasvissyönti liittyi myös tähän aatemaailmaan.
Lohjalla Grönbärjit ystävystyivät toisen tolstoilaisen, Arvid Järnefeltiin ja hänen perheeseensä. Täällä vahvistui usko sosialismiin ja oikeudenmukaiseen yhteiskuntaan.
Kuvataide ja kirjallisuus

Vuosisadan vaihteessa Grönbärjin kokema hengellinen kriisi etäännytti hänet teosofiasta ja loi pohjan hänen mystillis-uskonnolliselle suuntautumiselleen. Tämä näkyi myös hänen symbolisissa maalauksissaan ja runoissaan. Hänen varsinainen taidemaalariuransa alkoi myös tästä ja kesti noin 30 vuotta. Hänen opettajinaan toimi mm. Väinö Blomstedt. Opettajistaan huolimatta hän toteutti hyvin persoonallista ja itsenäistä linjaa. Hän oli ensimmäisiä kun käytti Suomessa uusimpressionistista tekniikkaa kirkkaine ja puhtaine väreineen. Maalausten aiheet olivat luontoaiheisia Sunnanlidin ympäristöstä, aatteellisia henkilösommitelmia sekä kansantaruihin ja mytologiaan perustuvia. Näyttelyitä Grönbärj piti 1915, 1917, 1922, 1938 ja 1955.
Vanhoilla päivillä Grönbärj siirtyi kirjallisten harrastustensa pariin. Teosofikauden ansiosta hän oli saanut monipuolisen kielikylvyn. Tätä osaamista hän hyödynsi syventyessään etymologiaan.
Perhe ja sukulaissuhteet

Grönbärjin puoliso oli vuodesta 1901 Mathilda af Hällström (s. 5.3.1868 Vihdin Olkkalassa). Heidän lapsiaan olivat Manus (s. 1905), Susan (s. 1906) ja Rari-Lill (s. 1907). Herman Grönbärjin pojantytär arkkitehti Urda Ranta on tehnyt diplomityönsä Sunnanlidistä.
Maalauksia

Åbo Akademin seinämaalaus Pyhä Yrjänä 1938–1939
Kirjallista tuotantoa

Sampo: Sankt Gral.  Söderström 1935
Bryggor slagna: Dikter.  Helsingfors 1939
Help

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Help voi tarkoittaa ainakin seuraavia:
Help, yhtye
Help!, nuortenlehti (aiemmalta nimeltään Intro)
Help!, The Beatles -yhtyeen albumi
Apua!, The Beatles -yhtyeen elokuva
”Help!”, The Beatles -yhtyeen kappale
Help!, The Leo Bugariloves -yhtyeen albumi
Gustavo Arturo Help (s. 1946), argentiinalainen katolinen piispa
Piiat (The Help), Kathryn Stockettin romaani vuodelta 2009
Piiat (The Help), Stockettin romaaniin perustuva yhdysvaltalainen elokuva vuodelta 2011
HELP voi tarkoittaa seuraavia asioita:
HELP ry, Helluntaiseurakuntien Julistajat
HELP - Elä ilman tupakkaa
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Help”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Heinolan rautatiesilta

Heinolan rautatiesilta (myös Jyrängön rautatiesilta) on vuonna 1932 osana Lahti–Heinola-rataa valmistunut teräsrakenteinen rautatiesilta. Sillan pituus on 337 metriä, ja se oli valmistuessaan Suomen pisin. Radan rakentaminen alkoi vuonna 1928, mutta työt Jyrängönvirran ylittävän sillan parissa käynnistyivät vasta kesällä 1930 sen paikasta ilmenneen erimielisyyden ja rakennusluvan viivästymisen takia. Sillan metalliosat valmisti Kone ja Silta Oy, ne koottiin Jyrängön päässä ja työnnettiin miesvoimin pilareilleen. Virran yli rakennettiin ensin väliaikainen puukehikko, jonka varaan raskaat metalliosat koottiin. Lopuksi silta sai vielä punaisen maalipinnan, minkä värinen se oli vuosikymmenten ajan. Heinolan ratasilta on valittu museosillaksi.
Sillan syksyllä 2013 tehdyssä tarkastuksessa suositeltiin sen korjaamista viiden vuoden kuluessa. Sillan niittaukset olivat liikenneviraston Jani Meriläisen mukaan vielä tarkastuksen aikaan kunnossa, mutta maalipinta oli huonossa kunnossa, metalliosissa korroosiovaurioita ja maatuet korjauksen tarpeessa. Hätäkorjauksiin ei nähty vuoden 2014 alulla tarvetta. Sillan puutteellinen puhdistus on aiheuttanut ruostumista sen rakenteissa. Rautatiesillan korjauttamisesta koituisi arviolta 0,5–1,0 miljoonaa euroa korjauskuluja, joista maalauksen osuus olisi pelkästään noin puoli miljoonaa euroa. Sillan kävelytason lankutus uusittiin vuonna 2017.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinolan rautatiesilta Wikimedia Commonsissa
Siltarakennus telineittä. Kymijoen rautatiesilta Heinolassa, Suomen Kuvalehti, 03.10.1931, nro 40, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen museotiet, tieliikenteen museosillat ja rautateiden museosillat
| --- | --- |
Etelä-Karjala:   Niskapietiläntie  Maantiealikäytävä ”Karjasilta” 
Etelä-Pohjanmaa:   Kyrönkankaan kesätie  Mattilan silta  Perttilän riippusilta 
Etelä-Savo:   Kuortti–Miekansalmi-tie  Porrassalmentie  Enonkosken kivisilta  Virransalmen silta 
Kainuu:   Paltaniementie  Raatteentie  Möykkysenjoen silta  Tervasalmen silta  Kalliokosken ratasilta  Uitonsalmen alikulkusilta 
Kanta-Häme:   Porras–Renko-tie  Mierolan silta 
Keski-Suomi:   Koiviston paikallistie  Heinäjoen silta  Viherin silta 
Kymenlaakso:   Tallimäki–Virojoki-tie  Keskikosken silta  Korian silta  Mullinkosken silta  Salmen silta  Savukosken silta 
Lappi:   Magneettimäki  Nivajoki–Alajalve-tie  Seitajärventie  Simonkyläntie  Ahdaskurun silta  Saarenputaan silta  Aliojan ratasilta 
Pirkanmaa:   Peräkunnantie  Aunessilta  Markkulan silta 
Pohjanmaa:   Taistelutantereentie  Harrströmin kivisilta  Närpes Nybro  Tuovilan silta 
Pohjois-Karjala:   Vornantie  Haarajoen museosilta 
Pohjois-Pohjanmaa:   Saviselkä–Piippola-tie  Etelänkylän isosilta  Pattijoen silta  Ponkilan silta  Savisilta 
Pohjois-Savo:   Nikkilänmäentie  Taipaleen kanavan ratasilta  Taipaleen vanhan kanavan silta 
Päijät-Häme:   Tönnön silta  Heinolan rautatiesilta 
Satakunta:   Huovintie  Lankosken silta  Lapijoen silta  Tulkkilan silta 
Uusimaa:   Fagervikintie  Tuusulan Rantatie  Espoonkartanon Sågbron silta  Bobäckinpuron ratasilta  Hinthaaranjoen ratasilta  Kialan ratasilta 
Varsinais-Suomi:   Vanhalinnantie  Halikon vanha silta  Muntin silta  Aurajoen ratasilta 
| --- | --- |
Huom!: Savukosken silta on Kymenlaakson ja Uudenmaan rajalla.
Heli Ojanperä

Heli Annikki Ojanperä (22. heinäkuuta 1921 Tampere – 21. heinäkuuta 1994) oli suomalainen taidemaalari ja kirjailija.
Ojanperä tuli ylioppilaaksi Turun suomalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1940. Hän kävi Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulun 1936–1938 ja Vapaan Taidekoulun 1943.
Ojanperä osallistui Nuorten näyttelyyn 1945, Suomen Taiteilijain näyttelyihin 1946 ja 1947 sekä Turun taiteilijain näyttelyihin Göteborgissa 1946 ja Tukholmassa 1949.
Ojanperän vanhemmat olivat rautatievirkailija Kalle Valter Ojanperä ja kirjailija Toini Ojanperä (o.s. Tienari).
Kirjallista tuotantoa

Hajonnut maailma : romaani. Tammi 1954
Ukonilma : novelleja. Tajo, Turku 1963
Palkinnot

III palkinto Turun kaupungin seinämaalauskilpailussa 1961
Helgelandin silta

| Helgelandin silta Helgelandsbrua |
| --- | --- |
 Silta vuonna 2006.
Ylittää:  Leirfjorden
Sijainti:  Alstahaug ja Leirfjord, Norja
Siltatyyppi:  vinoköysisilta
Pisin jänneväli:  425 m
Pituus:  1 065 m
Alituskorkeus:  45 m
Avattu liikenteelle:  1991
Lisää silta-artikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Helgelandin silta (norj. Helgelandsbrua) on Norjassa Nordlandin läänissä sijaitseva vinoköysisilta, joka ylittää Leirfjorden-vuonon yhdistäen Alstahaugin ja Leirfjordin kunnat. Se on 1 065 metriä pitkä ja avattiin vuonna 1991. Siltaa pitkin kulkee fylkesvei 17. Teknisk Ukeblad -aikakauslehti valitsi Helgelandin sillan Norjan kauneimmaksi sillaksi vuonna 2010.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helgelandin silta Wikimedia Commonsissa
Hermann Winkelmann

Hermann Winkelmann vuonna 1895.
Hermann Winkelmann (8. maaliskuuta 1849 Braunschweig, Saksa – 18. tammikuuta 1912 Wien, Itävalta-Unkari) oli saksalainen oopperalaulaja, äänialaltaan tenori.
Winkelmannin isä oli Zeitter & Winkelmann -pianonvalmistajayhtiön perustaja Christian Ludewig Theodor Winkelmann. Poika suunnitteli isänsä yritystoiminnan jatkamista ja lähtikin Pariisiin opiskelemaan pianonrakennusta. Siellä hän päätti kuitenkin suuntautua laulun alalle. Winkelmann aloitti laulukoulutuksen jo Pariisissa ja jatkoi sitä sitten Kochin johdolla Hannoverissa. Winkelmann teki oopperadebyyttinsä vuonna 1875 Sondershausenissa Manricon roolissa Giuseppe Verdin oopperassa Trubaduuri. Hän teki esiintymisiä Altenburgissa, Darmstadtissa ja Leipzigissa ennen asettumistaan Hampuriin ja liittymistään Hampurin valtionoopperaan vuonna 1878. Hampurissa Winkelmann osallistui Reininkullan (rooli: Loge, 1878) ja Jumalten tuhon (1879) paikallisiin ensiesityksiin. Siellä hän myös loi nimiroolin Anton Rubinsteinin Néron-oopperan kantaesityksessä vuonna 1879. Vuonna 1882 Winkelmann esiintyi Hampurin valtionoopperan Lontoon-matkalla Drury Lane -teatterissa Hans Richterin johdolla. Hän oli Lontoon ensimmäinen Tristan ja Isolde -oopperan Tristan ja Nürnbergin mestarilaulajat -oopperan Walther. Lisäksi hän esiintyi Lontoossa Lohengrinina ja Tannhäuserina sekä osallistui Ludwig van Beethovenin 9. sinfonian esitykseen.
Richard Wagner henkilökohtaisesti valitsi Winkelmannin luomaan Parsifal-oopperan nimiroolin Bayreuthin musiikkijuhlilla 1882. Tässä roolissa hän jatkoi esiintymisiä Bayreuthissa vuoteen 1891. Usein hänen kanssaan esiintyi tuolloin Amalie Materna, joka loi samassa oopperassa Kundryn roolin. Vuonna 1884 Winkelmann esiintyi Yhdysvaltain Wagner-juhlilla New Yorkissa, Chicagossa, Bostonissa ja Cincinnatissa, esimerkiksi Theodore Thomasin johdolla. Hänen kanssaan kiersivät Emil Scaria ja Amalie Materna. Winkelmann pääsi Wienin hovi-/valtionoopperan jäseneksi vuonna 1883 ja sai siellä mainetta sankaritenorina tekemistään Wagner-tulkinnoista. Hän oli Wienin ensimmäinen Tristan (1883) ja tulkitsi lisäksi kaupungin ensimmäisenä Otellon nimiroolin.
Oopperauransa ohella Winkelmann teki oratorio- ja liedesiintymisiä. Hän vetäytyi lavalta vuonna 1907. Winkelmannilta on olemassa joitain äänityksiä 1900-luvun alusta pianosäestyksellä. Myös Winkelmannin Hans-pojasta tuli oopperalaulaja.
Hermann Werner Siemens

Hermann Werner Siemens (20. elokuuta 1891 Charlottenburg – 1969) oli saksalainen kaksostutkimuksen pioneereihin lukeutuva lääketieteen tohtori. Siemens opiskeli Münchenissä ja Berliinissä ja väitteli tohtoriksi 1918. Siemensin mukaan on nimetty perinnöllinen kehityspoikkeama Christ-Siemens-Tourainen oireyhtymä, perinnöllinen ihosairaus Hallopeau-Siemensin oireyhtymä ja lapsilla esiintyvä ihosairaus Siemensin oireyhtymä I.
Helgeandsholmen

Helgeandsholmen
Helgeandsholmen on pieni saari Ruotsin pääkaupungin Tukholman keskustassa. Se muodostaa yhdessä Stadsholmenin, Strömsborgin ja Riddarholmenin kanssa Tukholman vanhankaupungin. Saari sijaitsee Mälarenin pohjoisemmassa lasku-uomassa, Norrströmissä, Stadsholmenin ja Norrmalmin välissä.
Saarella on sijainnut Ruotsin valtiopäivätalo vuodesta 1905 alkaen. Siellä sijaitsee myös Tukholman keskiaikamuseo. Helgeandsholmenia yhdistävät naapurisaariin kolme siltaa: Riksbron, Stallbron ja Norrbron.
Siellä sijaitsee myös Strömparterren-niminen puisto. Kun Norrbro-silta valmistui 1807 paikalla oli ensin satama ja vuonna 1832 siitä tehtiin puisto, jota on korjattu jälkikäteen useita kertoja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Helgeandsholmen Wikimedia Commonsissa
Intel Nehalem

Intelin suoritinydinten suunnitelmat NetBurstista Skylakeen
Intel Nehalem on Intelin vuoden 2008 lopulla  julkaistun suoritinarkkitehtuurin nimi. Intel nimesi ensimmäiset arkkitehtuuriin perustuvat kuluttajamarkkinoille suunnatut suorittimet Core i7:ksi. Yhtiö julkaisi arkkitehtuurin jo vuoden 2007 puolella, mutta siihen perustuvat suorittimet tulivat markkinoille vasta vuonna 2008. Nehalem-arkkitehtuurin korvasi myöhemmin Westmere-arkkitehtuuri.
Suorittimet valmistettiin 45 nanometrin prosessilla. Jokainen prosessori sisältää neljä ydintä ja kolmikanavaisen muistiohjaimen. Retail-prosessorien mukana tuleva vakiojäähdytin oli myös uusittu.
Nehalemiin perustuvat Core i7 -suorittimet käyttivät uutta LGA1366-suoritinkantaa. Samalla niiden suoritinväyläratkaisu on korvattu uudella QuickPath Interconnect -kytkennällä. Nehalemissa jokaisella ytimellä on oma L2-välimuisti.
Vuoden 2009 jälkimmäisellä puoliskolla Intel toi markkinoille Nehalem-arkkitehtuuriin perustuvat Core i5 -suorittimet. Core i5 -suorittimet eivät asennu LGA1366-suoritinkantaan, vaan käyttävät LGA1156-suoritinkantaa. Prosessoreita tukee emolevypiirisarja P55, johon suoritin on yhteydessä DMIn kautta.  Core i5 -suorittimissa on kaksikanavainen muistiohjain.