stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomen Joutsen
Aiheesta muualla > Verkkoviitteet

Suomen Joutsen Forum Marinumin sivustolla
Ylen Elävä arkisto – Suomen Joutsen
Suomen Joutsen Digimuseossa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Suomen Joutsen (Q918929)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: täystakiloitu alus, museo, preserved watercraft
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Turku
katuosoite: Linnankatu 72, 20100 Turku
koordinaatit: 60°26′10″N 22°14′13″E﻿ / ﻿60.43622°N 22.237015°E﻿ / 60.43622; 22.237015

Suomen Joutsen museoituna vuonna 2021.
Kaohsiungin satama

| Kaohsiungin satama |
| --- | --- |

Sijainti
Sijainti:  Kaohsiung
Koordinaatit:  22°36′48″N, 120°16′45″E
Yksityiskohtia
Avattu:  1858 (ulkomaille)
Omistaja:  Taiwan International Ports Corporation
Tyyppi:  Merisatama
Tilastoja
Vuosittainen rahtimäärä (tonneissa):  124,95 milj. t. (2010)
Konttien määrä vuosittain:  9 636 kTEU
Kotisivut
Sataman kartta.
Kaohsiungin satama (kiin.: 高雄港; pinyin: Gāoxióng gǎng; LOCODE:  TW KHH) on Taiwanin suurin satama. Se sijaitsee Taiwanin lounaisosissa Kaohsiungin kaupungissa. Satama on perustettu kaupungin lounaisosiin, entisen laguunin alueelle. Satama-alueelle johtaa kaksi aallonmurtajilla suojattua kulkuväylää, eteläisempi ja pohjoisempi.
Historiaa

1500-luvulla alueelle oli perustettu muutamia kyliä ja siitä käytettiin nimeä "Takau". Hollannin Itä-Intian kauppakomppania saapui alueelle 1620-luvulla ja ryhtyi kehittämään satamaa.
Vuonna 1858 Qing-dynastia hävisi Toisen oopiumisodan ja joutui avaamaan Taiwanissa sijainneet viisi satamaa ulkomaiselle kaupankäynnille. Takaon satama avattiin ulkomaisille vuonna 1864. Taiwan siirtyi japanilaisten hallintaan Kiinan-Japanin sodan seurauksena.
Japanilaishallinnon alkuvuosina japanilaiset päättivät nykyaikaistaa sataman. Aluetta rakennettiin kolmessa vaiheessa, joista ensimmäinen valmistui vuonna 1908, toinen 1912 ja kolmas keskeytettiin Toisen maailmansodan alkamisen jälkeen. Sodan aikana satama kärsi huomattavasti liittoutuneiden pommituksista.
Toisen maailmansodan jälkeen Kiinan tasavalta jatkoi sataman kehittämistä. Sataman uusi osa avattiin vuonna 1975.
Rahtimäärä

Kaohsiung oli Amerikan satamaviranomaisten järjestön AAPA:n laatimalla satamien maailmanlistalla vuonna 2010 maailman 12. suurin konttisatama sen vuoden 9 121 kTEU:n konttiliikenteellä. Sataman osuus oli noin 70 % Taiwanin konttiliikenteestä. Sataman kasvu on 2000-luvulla ollut maltillista, konttimäärä kasvoi vain 8 prosenttia vuosien 2002 ja 2010 välillä. Hollantilaisen Rotterdamin sataman tilastojen mukaan sataman sijoitus pysyi samana myös vuonna 2011, jolloin konttimäärä kohosi 9 636 kTEU:iin.
Kokonaisrahtimäärällä mitattuna Kaohsiung sijoittui Amerikan satamaviranomaisten maailmanlistalla vuonna 2010 sijalle 28. Tuona vuonna Kaohsiungin sataman rahtimäärä oli 124,95 miljoonaa tonnia. Amerikkalaislistausta voi kuitenkin perustellusti kritisoida (jolloin miltei kaikkien satamien sijaluku todellisella maailmanlistalla putoaisi useamman pykälän), koska amerikkalaislähde ei ole esimerkiksi Rotterdamin sataman top-20 -listaukseen verrattuna sisältänyt kuin osan 2000-luvulla nopeasti kasvaneista kiinalaisista megasatamista.
Kuvia satamasta

Laiva saapuu suojaisaan satamalaguuniin
Eteläisempi väylä satamaan ja ympäröivä satama-alue
Satama-alueen pohjoisosa ja 2. sisäänkäynti
Konttisatamaa (Zhongxing Terminal, No.4 Terminal）
Käännös suomeksi
New Yorkin kaupunginyliopisto

New Yorkin kaupunginyliopisto (City University of New York, CUNY [ˈkjuːni]) on New Yorkin kaupungin ylläpitämä julkisten korkeakoulujen järjestelmä, joka on Yhdysvaltain niin sanotuista kaupunkiyliopistoista (urban university systems) suurin yli 270 000 opiskelijallaan. CUNY on koko Yhdysvaltojen kolmanneksi suurin yliopistojärjestelmä New Yorkin osavaltionyliopiston (SUNY) ja Kalifornian osavaltionyliopiston (CSU) jälkeen.
Vuonna 1847 perustettu CUNY on joutunut toimintansa aikana suuriin taloudellisiin vaikeuksiin muun muassa vuosina 1976 ja 1995.
Yksiköt

CUNY muodostuu seuraavista yksiköistä kaupunginosittain:
Yksiköt > Manhattan

Baruch College (senior college, 1968)
Zicklin School of Business
Weissman School of Arts and Sciences
Marxe School of Public and International Affairs
City College of New York (senior college, 1847)
Craig Newmark Graduate School of Journalism (graduate, 2004)
Guttman Community College (junior college, 2011)
Hunter College (senior college, 1870)
School of Arts and Sciences
School of Education
School of the Health Professions
School of Social Work
John Jay College of Criminal Justice (senior college, 1964)
William E. Macaulay Honors College (senior college, 2001)
vähävaraisille lahjakkaille opiskelijoille
Manhattan Community College (junior college, 1963)
School of Professional Studies
John F. Kennedy, Jr. Institute for Worker Education
Joseph S. Murphy Institute for Worker Education and Labor Studies
Graduate School of Public Health & Health Policy (2007)
School of Medicine (2016)
Yksiköt > Brooklyn

Brooklyn College (senior college, 1930)
New York City College of Technology (senior college, 1946)
Kingsborough Community College (junior college, 1963)
Medgar Evers College (senior college, 1970)
Yksiköt > The Bronx

Bronx Community College (junior college, 1957)
Hostos Community College (junior college, 1968)
Lehman College (senior college, 1968)
Yksiköt > Staten Island

College of Staten Island (1955)
Yksiköt > Queens

LaGuardia Community College (junior college, 1971)
Queens College (senior college, 1937)
Queensborough Community College (junior college, 1958)
School of Law (graduate, 1983)
York College (senior college, 1966)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta New Yorkin kaupunginyliopisto Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäiset artikkelit: en:City University of New York & en:List of City University of New York institutions
Käännös suomeksi
Yhdysvaltain liikenneministeri

| Yhdysvaltain liikenneministeri |
| --- | --- |
 United States Secretary of Transportation
 
 
 Nykyinen Sean Duffy 28. tammikuuta 2025 lähtien
Nimittäjä:  Yhdysvaltain presidentti
Perustettu:  15. lokakuuta 1966
Ensimmäinen:  Alan Stephenson Boyd
Kotisivut:  Secretary of Transportation
Yhdysvaltain liikenneministeri (engl. United States Secretary of Transportation) on Yhdysvaltain liikenneministeriön johtaja, hallituksen jäsen ja järjestyksessä kolmastoista presidentin sijainen. Ministerin tehtäviin kuuluu liikenneinfrastruktuurin ylläpitäminen ja huoltaminen.
Nykyinen liikenneministeri Sean Duffy astui virkaan 28. tammikuuta 2025.
Kaarle Nordenstreng

| Kaarle Nordenstreng |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. kesäkuuta 1941  Helsinki 
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  professori
Aiheesta muualla
Kotisivu
Kaarle Tapani Jorma Johannes Magnus Bertel Nordenstreng (s. 9. kesäkuuta 1941 Helsinki) on tiedotusopin emeritusprofessori. Nordenstrengin erityisaloja ovat viestinnän teoria, kansainvälinen viestintä ja mediapolitiikka. Nordenstrengistä 2001 julkaistu juhlakirja toteaa, että hän on "ehdottomasti tunnetuin suomalainen viestinnän tutkija". Vuosina 1976–1990 hän toimi kylmän sodan aikana pääasiassa sosialististen maiden leiriin kuuluneen Kansainvälisen journalistijärjestö IOJ:n puheenjohtajana.
Ura

Nordenstreng toimi Yleisradiossa kuunnelmien lapsenäänenä vuodesta 1955 ja nuorten ohjelmien tekijänä vuodesta 1956. Radion nuorten ohjelmien vastaavana toimittajana oli tällöin Sauvo Puhtila, jonka jälkeen Nordenstreng jatkoi samassa tehtävässä heinäkuusta 1962 toukokuuhun 1963. Muiden radio-ohjelmien freelancerina Nordenstreng haastatteli vuonna 1962 C.G. Jungia ja 1967 Marshall McLuhania.
Nordenstreng opiskeli Helsingin yliopistossa psykologiaa, fonetiikkaa, filosofiaa, historiaa ja kansantaloutta. Hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi 1963, maisteriksi 1965 ja lisensiaatiksi 1966. Vuonna 1965 hänestä tuli sekä Yhteiskunnallisen Korkeakoulun lehdistö- ja tiedotusopin assistentti että Yleisradion ja yliopistojen välisen tutkimusryhmän sihteeri.
Nordensteng osallistui ainoan kerran muodollisesti puoluepolitiikkaan tukemalla Liberaalisen Kansanpuolueen ehdokasta professori Olavi Borgia eduskuntavaaleissa vuonna 1966.
Syyslukukauden 1966 Nordenstreng vietti tutkijavaihdossa Yhdysvalloissa Southern Illinois Universityn journalistiikan laitoksessa ja vuoden 1967 alkupuolen hän matkusteli Yhdysvalloissa tutustuen sikäläiseen mediatutkimukseen sekä journalismin opetukseen. Yhdysvalloista palattuaan keväällä 1967 hän siirtyi Yleisradion pitkän tähtäimen suunnittelu- ja tutkimuselimen (PTS) tutkimusasiantuntijaksi. Vuoden 1969 lopussa Nordenstreng väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa. Hänet nimitettiin elokuusta 1971 alkaen Tampereen yliopiston tiedotusopin professoriksi uudessa radio- ja tv-opin virassa, joka oli lajissaan ensimmäinen Pohjoismaissa.
Nordenstreng on ollut vierailevana professorina useissa Yhdysvaltain yliopistoissa (lukukaudet University of California at San Diego 1977, University of Maryland 1991, University of Minnesota 1994, University of Texas at Austin 1995). Vuonna 1981 hän työskenteli Tansaniassa Unescon asiantuntijana ja vuonna 1987 Tšekkoslovakiassa journalismitutkimuksen asiantuntijana.
Nordenstreng on toiminut lukuisten komiteoiden ja toimikuntien jäsenenä (Suomen Unesco-toimikunta, Viestintäpoliittinen komitea, Etyk-toimikunta, Mediakulttuuritoimikunta ym).
Toukokuussa 2009 Nordenstreng piti jäähyväisluentonsa ”Myötäjuoksijan yksinpuhelu”. Hän oli tuolloin Suomen pisimpään virassa ollut professori.
Kansainvälinen toiminta

Nordenstreng on toiminut Unescon konsulttina (mediatutkimuksen ohjelma 1971–1976, joukkotiedotusjulistus 1977–1978 ym.) ja mediatutkijoiden maailmanjärjestön International Association for Media and Communication Research (IAMCR) varapresidenttinä 1972–1988. Hän on ollut myös perustamassa Pohjoismaiden viestintä- ja mediatutkimuksen keskusta Nordicomia, Euroopan mediatutkimusjärjestöä European Communication Research and Education Association (ECREA) sekä journalistikoulutuksen maailmanverkostoa World Journalism Education Council (WJEC).
Nordenstrengin tunnetuin kansainvälinen tehtävä on ollut toimiminen Kansainvälisen lehtimiesjärjestö IOJ:n puheenjohtajana 1976–1990, mikä on leimannut hänet Neuvostoliiton myötäilijäksi. Nordenstreng valittiin IOJ:n puheenjohtajaksi vuonna 1976, jolloin Suomen journalistijärjestöt isännöivät IOJ:n 8. kongressin Finlandia-talossa Helsingissä -- vuosi Etyk-huippukokouksen jälkeen pyrkimyksenään tukea idän ja lännen välistä sillanrakennusta myös tällä ammattialalla. Nordenstrengin valinta tapahtui Neuvostoliiton journalistiliiton ehdotuksesta -- hänen mukaansa siksi, koska Neuvostoliitossa katsottiin, että ”sitoutumaton edistyksellinen on paras brändi siinä vaiheessa”.  Nordenstrengiä on erityisesti IOJ:n puheenjohtajuuden vuoksi arvosteltu rähmällään olosta Neuvostoliiton edessä. Hän on myöhemmin arvioinut, että järjestö ei ollut ”pelkästään Kremlin käsikassara” ja toiminta IOJ:ssä oli ”sen ajan oloissa perusteltua”. Nordenstreng on perustellut toimintaansa IOJ:ssä Unescon tukemalla yhteistyöllä länsimaita edustavan Kansainvälisen journalistiliitto IFJ:n ja kehitysmaiden alueellisten toimittajajärjestöjen kanssa sekä kehitysmaita tukevalla liikkeellä kohti uutta kansainvälistä tiedotusjärjestystä .
Yksityiselämä

Nordenstrengin ensimmäinen puoliso oli Irmeli Miettinen vuosina 1967–1973. Vuodesta 1978 Nordenstreng on ollut naimisissa professori Ullamaija Kivikurun kanssa, ja heillä on kaksi lasta.
Tunnustukset

Nordenstreng on saanut Suomen Valkoisen Ruusun ritarimerkin SVR RI (1998) ja Euroaward-tunnustuksen (2008). Hänet on nimitetty kunniaprofessoriksi Pietarin valtionyliopistossa (2008) ja Moskovan valtionyliopistossa (2009).
Teokset > Kirjoittajana

Nordenstrengin tärkeimpiä kirjoja
Kaksi tulevaisuudennäkijää: Buckminster Fuller ja Marshall McLuhan, 1967.
Toward Quantification of Meaning: An Evaluation of the Semantic Differential Technique, 1969 (väitöskirja).
Transformation Analysis of Statistical Variables, yhdessä Yrjö Ahmavaaran kanssa, 1970.
Tutkimuskohteena radio ja televisio, 1970.
Joukkotiedotus yhteiskunnassa: Johdatus joukkotiedotuskasvatukseen, yhdessä Yrjö Ahmavaaran, Sirkka Minkkisen, Max Randin ja Margaretha Starckin kanssa, 1971.
Tajuntateollisuus: Viestintäpolitiikan näköaloja, 1974.
Television Traffic: A One-way Street? A Survey and Analysis of the International Flow of Television Programme Material, yhdessä Tapio Variksen kanssa, Unesco 1974 Verkossa (englanniksi, espanjaksi, ranskaksi).
Tiedotusoppi: Johdatus yhteiskunnallisten viestintäprosessien tutkimukseen, 1975, 2. korjattu laitos 1978 (käännetty ruotsiksi, tanskaksi ja unkariksi).
Joukkotiedotus, yhdessä Sirkka Minkkisen, yhdessä Max Randin ja Margaterha Starckin kanssa, 1978.
Mass Media Declaration of UNESCO, yhdessä Lauri Hannikaisen kanssa, 1984.
Foreign News in the Media: International Reporting in 29 Countries, yhdessä Annabelle Sreberny-Mohammadin ja muiden kanssa, Unesco 1985 Verkossa) (englanniksi, espanjaksi, ranskaksi).
Useful Recollections: Excursions into the History of the International Movement of Journalists, yhdessä Jiri Kubkan kanssa, Part I 1986, Part II 1988 (englanniksi, espanjaksi, ranskaksi).
Normative Theories of the Media: Journalism in Democratic Societies, yhdessä Clifford Christiansin, Theodore Glasserin, Denis McQuailin ja Robert Whiten kanssa, 2009.
A History of the International Movement of Journalists: Professionalism Versus Politics, yhdessä Ulf Jonas Björkin, Frank Beyersdorfin, Svennik Høyerin ja Epp Laukin kanssa, 2016.
The Rise and Fall of the International Organization of Journalists Based in Prague 1946-2016, Part III of Useful Recollections, 2020.
Basics of IAMCR History, yhdessä Cees Hamelinkin kanssa, 2022.
Teokset > Toimittajana

Tärkeimpiä kirjoja, joissa Nordenstreng on ollut toimittajana:
Joukkotiedotus ja yleisö, toim. Kaarle Nordenstreng, 1969
Informational Mass Communication: A Collection of Essays, toim. Kaarle Nordenstreng, 1974.
National Sovereignty and International Communication, toim. Kaarle Nordenstreng & Herbert Schiller, 1979 (1993 nimellä Beyond National Sovereignty: International Communication in the 1990s).
Suomen viestintäjärjestelmä, toim. Kaarle Nordenstreng & Osmo A Wiio, 1986 (1994 nimellä Joukkoviestintä Suomessa).
Journalist: Status, Rights and Responsibilities, toim. Kaarle Nordenstreng & Hifzi Topuz, 1989.
Kansainvälinen journalistietiikka, toim. Kaarle Nordenstreng, 1992.
The Global Media Debate: Its Rise, Fall and Renewal, toim. George Gerbner, Hamid Mowlana & Kaarle Nordenstreng, 1993.
Sananvapaus, toim. Kaarle Nordenstreng, 1996 (2015 nimellä Sananvapaus Suomessa).
Towards Equity in Global Communication: MacBride Update, toim. Richard Vincent, Kaarle Nordenstreng & Michael Traber, 1999 (2016 nimellä Towards Equity in Global Communication?, toim. Richard Vincent & Kaarle Nordenstreng).
Russian Media Challenge, toim. Kaarle Nordenstreng, Elena Vartanova & Yassen Zassoursky, 2001 (2. painos 2002).
Suomen mediamaisema, toim. Kaarle Nordenstreng & Osmo A Wiio, 2001 (2017 Kaarle Nordenstreng & Hannu Nieminen).
Mapping BRICS Media, toim. Kaarle Nordenstreng & Daya Thussu, 2015.
BRICS Media Reshaping the Global Communication Order? toim. Daya Thussu & Kaarle Nordenstreng, 2021.
Coverage of the Russia-Ukraine War by Television News in Nine Countries, toim. Kaarle Nordenstreng, 2023.
Television and the War in Ukraine: Narratives from 11 Countries, toim. Kaarle Nordenstreng, Svetlana Pasti, Aaron Hyzen & Hilde Van den Bulck, 2024.
Kirjallisuutta

Haataja, Lauri & Pietilä, Jyrki & Pietiläinen, Tuomo: Demokraattinen journalisti. Suuri suomalainen sillanrakennus maailman mahtavimmassa toimittajajärjestössä. Helsinki: WSOY, 1996.
Nordenstreng, Kaarle: The Rise and Fall of the International Organization of Journalists Based in Prague 1946-2016. Praha: Karolinum Press & University of Chicago Press, 2020. Teoksen verkkoversio
Aiheesta muualla

Kaarle Nordenstrengin akateeminen kotisivu Tampereen yliopiston sivulla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove  Ritva  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Grimstorp

| Grimstorp |
| --- | --- |
 Grimstorp
 Koordinaatit: 57°33′29″N, 14°41′54″E 
Valtio:   Ruotsi
Lääni:  Jönköpingin lääni
Maakunta:  Småland
Kunta:  Nässjö
Väkiluku (31.12.2023):  345
Grimstorp on taajama Nässjön kunnassa Jönköpingin läänissä Smålandin historiallisessa maakunnassa Ruotsissa. Taajamassa oli 345 asukasta vuoden 2023 lopussa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Grimstorp Wikimedia Commonsissa
Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos

Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos eli RKTL oli vuonna 1971 perustettu tutkimuslaitos, jonka tarkoituksena oli tuottaa tieteellistä tietoa riistasta, porosta ja kalasta ja näiden hyödyntämisestä, sekä huoltaa luonnon monimuotoisuutta näiden tutkimusten ja vesiviljelyn keinoin. Vuonna 2006 laitoksessa oli lähes 320 työntekijää, ja sen budjetti oli 23 miljoonaa euroa.
Laitoksen toiminta erillisenä virastona päättyi vuoden 2015 alussa, kun Maa- ja elintarviketalouden tutkimuskeskus, Metsäntutkimuslaitos ja Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos yhdistettiin Luonnonvarakeskukseksi. Vanhat RKTL:n toiminnot on sijoitettu pääosin Luonnonvaraksekusken yksiköihin "Luonnonvarat ja biotuotanto" ja "Vihreä teknologia".
Pääasiallisesti RKTL:n tehtäviin sisältyi riista- ja kalavarojen arviointi, ennustaminen ja tilastointi sekä kalakantojen monimuotoisuuden kunnossapito. Laitos siis seuraa ja yrittää parantaa kala- ja riistakantoja. Hankitun tiedon avulla pyritään käyttämään kalaa ja riistaa kestävän käytön periaatteella. Laitos vaikutti muun muassa EU:n erilaisissa tutkimusprojekteissa.
RKTL:n päätoimipaikka sijaitsi Helsingissä.
Elinkeino- ja yhteiskuntatutkimus

Elinkeino- ja yhteiskuntatutkimuksen tavoite oli tuottaa tutkimustietoa kalaan, riistaan ja poroon liittyvistä elinkeinoista, taloudesta ja yhteiskunnallisista ilmiöistä. Tärkeä osa elinkeino- ja yhteiskuntatutkimusta on riista- ja kalataloudellisten tilastojen tuotanto.
Kalantutkimus

Kalantutkimuksen päätavoite on tuottaa eri tarkoituksiin liittyvää tietoa kaloista, niiden hoidosta ynnä muusta niihin liittyvistä asioista. Kalojen lisäksi tutkimus koskee myös rapuja, sekä erilaisten ympäristötekijöiden vaikutusta kala- ja rapukantoihin. Myös kalavesien hoitoa painotetaan.
Toiminta on käytännössä ositeltu kalavarojen arviointiin, kalakantojen hoitotutkimuksiin ja kalojen ympäristötutkimuksiin. Käytössä on siis kolme tutkimuskokonaisuutta. Näiden lisäksi on raputalousohjelma ja kalakantojen istutushoidon tutkimusohjelma, jotka ovat kalatutkimuksen tutkimusohjelmat.
Omien tutkijoiden ohella tutkimus hyödyntää ammattikalastajien saalismääriä muun muassa kantoja määriteltäessä. Tutkimus on lisäksi tiiviissä yhteistyössä EU:n näytteenottohankkeen kanssa.
Riistantutkimus

Riistantutkimuksen päätarkoitus on periaatteessa sama kuin kalantutkimuksen, mutta tutkimuksista saadut tiedot käytetään vastaavasti riistanhoitoon ynnä muihin riistaan liittyviin asioihin. Riistakantojen suuruudenseuranta on tärkeää erityisesti metsästyksen suunnittelun kannalta.
Riistakantojen kestävä hyödyntäminen edellyttää luotettavaa tietoa eläinlajien määrästä sekä niiden lisääntymisestä. Populaatioiden luontaista vaihtelua on toki tutkittu pitkään, mutta siitä tulee jatkuvasti lisää hyödyllistä tietoa tutkimusten kautta. Tietovarasto laajenee tätä kautta.
GPS-tekniikasta on riistantutkimukselle suuri hyöty. Sitä käytetään hyödyksi muun muassa suurpetotutkimuksissa.
Porontutkimus

Porontutkimuksen tavoitteena on tuottaa tietoa hyödynnettäväksi porojen ja porotalouden hoidossa sekä soveltaa tietoa myös muilla tavoilla. Tutkimusten avulla olisi tarkoitus kehittää poronhoidosta taloudellisesti ja sosiaalisesti kestävää.
Porolaitumet, porokanta ja poronhoito ovat porontutkimuksen keskeisimmät alueet, joihin panostetaan hieman muita enemmän. Laiduntutkimuksissa on tarkoitus tutkia muun muassa laidunten määrää sekä esimerkiksi maankäytön vaikutuksia laiduntamiseen. Poronhoidossa tutkitaan nimen mukaisesti, kuinka poroja tulisi hoitaa. Porokantatutkimukset kohdistavat tutkimuksensa porokantamäärien laskemiseen.
Vesiviljely

Vesiviljelyn tarkoituksena on hoitaa kalojen määrää Suomen vesistöissä. Keinoja ovat muun muassa kalojen kasvatus. Tämän tarkoituksena on kalastusmahdollisuuksien parantaminen, monipuolisten kalakantojen säilyttäminen ja kalanviljelyelinkeinon kehittymisen edistäminen.
Vesiviljelyn yhteydessä on oiva tilaisuus erilaisille tutkimuksille. Niistä saatuja tietoja hyödynnetään niin Suomessa kuin muuallakin maailmassa.
Aiheesta muualla

RKTL:n vuosikatsaus 2006 (Arkistoitu – Internet Archive)
Vanha tutkimuskäytöstä poistettu ansa tai loukku.
Napolin koulukunta

Napolin koulukunta syntyi 1600-luvulla Napolin konservatoriossa opiskelevien säveltäjänalkujen keskuudessa. Napolin koulukunnan tärkeimmäksi vaikutusalueeksi muodostui ooppera, jossa se mursi oopperan vakavan perinteen, opera serian, luomalla koomisen oopperan, opera buffan.
Myös kirkkomusiikissa Napolin koulukunnan osuus oli merkittävä, sillä Napoli toimi keskiajalta lähtien kirkkomusiikin opetuksen keskuksena. Kaupunki mahdollisti musiikillisen kehityksen, sillä siellä toimi neljä konservatoriota, joissa oli monia erinomaisia musiikinopettajia. Koulut tuottivat lahjakkaita laulajia, mikä vastasi kasvavaan oopperalaulajien kysyntään. Erityisesti nuoret kastraatit olivat arvostettuja. Myöhemmin koulukunnan säveltäjiä toimi joko Napolissa, tai he olivat sen musiikillisiin perinteisiin vahvasti sidoksissa.
Historia

Ensimmäisiä napolilaisia säveltäjiä oli Francesco Provenzale (1626–1704), joka oli tärkeä myöhemmän sukupolven sävellyskouluttaja. Hänen tunnetuimpia oopperoitaan ovat Lo schiavo di sua moglie (”Vaimonsa orja”; 1671) sekä La Stellidaura vendicata (”Kostettu Stellidaura”; 1674), joista kuulee ensimmäiset vivahteet napolilaisen oopperan tyylistä.
Alesandro Scarlatti (1660–1725) oli yksi Italian tuotteliaimmista säveltäjistä, ja häntä on pidetty yhtenä Napolin koulukunnan perustajajäsenenä. Hänellä oli myös osuus napolilaisen laulukoulutuksen perustamisessa, mikä oli tärkeä mahdollistaja sille, että Napolista tuli myöhemmin oopperataiteen keskus. Tosin Scarlattin osuutta koulukunnan perustamisessa on alettu epäilemään erityisesti siksi, että napolilaisen oopperan muotoa, jota hän käytti, oli jo aiemmin käytetty.
Muita varhaisia koulukunnan edustajia olivat muun muassa Durante, Francesco Feo, Leonardo Vinci ja Giovanni Battista Pergolesi. Nuorempaan ryhmään kuuluivat Niccoló Propora, Jommelli, Traetta ja saksalainen Hasse, Gluck. Myös Georg Friedrich Händel voidaan lukea osaksi Napolin koulukuntaa.
Merkittävää näiden säveltäjien työssä oli pyrkimys uudistaa ooppera musiikkidraamana. Pian Napoli ohitti nopeasti eurooppalaisen oopperan keskuspaikkana olleen Venetsian.
Myöhemmässä kehitysvaiheessa librettorunoilija Pietro Metastasiolla oli ratkaiseva merkitys. Hän otti lähtökohdakseen Apostolo Zenon muodon ja vaati runoilijalle suvereenisuutta säveltäjän rinnalla. Hän väitti, että tekstit voisivat olla yhtä hyviä ilman musiikkia, itsenäisesti esitettäviä tragedioita.  Näin ollen oopperassa käytetty teksti alettiin kokemaan yhtä merkitykselliseksi kuin musiikki.
Koomisen oopperan eroaminen vakavasta oopperasta oli varhaisen koulukunnan tärkeimpiä tapahtumia.