stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sosialistinen realismi
Henkilöpalvonnasta ympäristöongelmaksi

Henkilökultti ja propaganda oli esillä myös muiden sosialististen maiden taiteessa. Sitä sovellettiin muun muassa Kiinan kansantasavallassa Mao Zedongin ja Albaniassa Enver Hoxhan hallintokausilla.lähde? Tänäänkin Pohjois-Koreassa toteutetaan henkilöpalvontaa ja propagandaa taiteen nimissä.
Paatoksellinen sosialistinen realismi saattoi tuottaa joskus huvittavia piirteitä. Ensimmäinen traktori oli aiheena useilla maalauksilla, jotka kuvasivat maatalouden kollektivisointia Neuvostoliitossa. Kuvauksen kohteena oli tavallisesti Fordson-traktori, jota aluksi tuotiin maahan ja myöhemmin valmistettiin Neuvostoliitossa. Traktori oli tehokasta propagandaa maatalouden koneellistamisen ja kollektivisoinnin puolesta, ja se nähdään lukuisissa ajan julisteissa ja maalauksissa.lähde?
Toisen maailmansodan jälkeen Itä-Euroopan sosialistimaissa noudatettiin sosialistisen realismin periaatteita väljemmin kuin Neuvostoliitossa. Taide-elämä oli vahvasti kommunistien valvomaa vuosina 1945–1953, mutta sen jälkeen esimerkiksi Viron taiteilijoilla oli paljon yhteyksiä Moskovaan, koska Tallinnaa pidettiin Moskovassa länsimaisempana ja ”vapaampana” taidekeskuksena. Neuvostovenäjältä Ukrainaan muuttaneista taiteilijoista muodostui Odessa-ryhmä, jotka yhdistyi 1970-luvulla tunnuksella ”Valo, kirkkaus ja vapaus”. Vaikka taiteilijoille myönnettiin joitakin vapauksia 1950-luvun lopulla ja 1980-luvulla, kommunistipuolueen ja taiteilijaliittojen ylhäältä käsin ohjaama taide-elämä jatkui sosialismin romahdukseen asti.lähde?
Sen jälkeen sosialistisesta realismista tuli ympäristöongelma. Kortinkeräilijä Aira Heinänen, joka on erikoistunut patsaita esittävien postikorttien keräilyyn, kertoo Tampereen Lenin-museossa järjestettävän näyttelyn tiedotteessa tarkkailleensa Lenin-patsaiden kohtaloa vallankumousten jälkeen 1990-luvulla.lähde tarkemmin?
»Saatoin todeta, että sitä mukaa kuin aika eteni, tiedot kaadetuista tai ”varastoiduista” Lenin-patsaista lisääntyivät. Lenin-patsaiden suosio laski, niihin purettiin estoitta vapautuvaa kaunaisuutta.»
Mitä oli tehtävä? Jos kommunistivallan tunnukset jätettäisiin paikoilleen entisissä sosialistimaissa, ne saattaisivat herättää kansanjoukkojen vihaa ja vähitellen joutua kasvavan pilkan ja ilkivallan kohteiksi. Arveltiin myös, että ne saattaisivat toteuttaa entistä tehtäväänsä, toimia vanhan vallan propagandan ja henkilöpalvonnan kiihottajina. Patsaita alettiin poistaa monista paikoista, mutta kaatopaikka olisi niille varsin kova tuomio.kenen mukaan?
Eräs ratkaisu oli niin sanotut veistospuistot. Sosialistisen ajan julkisia patsaita on koottu yhtenäiselle alueelle muun muassa Unkarissa Budapestin lähellä olevaan veistospuistoon ja Grutasiin Etelä-Liettuaan. Näistä on tullut suosittuja käyntikohteita, joissa myös nuoret kävijät voivat tutustua sosialistisen yhteiskunnan taideperintöön. Viron Neuvostoliiton miehitysvallan (1941–1991) aikaista taidetta on esillä myös Viron taiteen museossa Kumussa Tallinnassa.lähde? Sosialistista realismia on esitelty läntisissä taidemuseoissa osin kitschin estetiikkaan liittyen.
Sosialistisesta realismista sanottua

»Sovitettuna naiiville, ellei eläimelliselle massalle, jolla oli tuskin lukutaitoa taiteellisissa asioissa, Neuvostoliiton sosialistinen realismi oli mitä karkeinta idealistista taidetta, jota nykyajan yleisölle on tyrkytetty – vaikka kapitalistinen realismi, amerikkalaisen mainonnan luoma halun satumaa, tulee lähellä kakkosena.»
Kirjallisuutta

Karttunen, Ilkka (toim.): Sosialistinen realismi – Suuri utopia. Helsinki: Helsingin kaupungin kulttuuriasiainkeskus, 2002, ISBN 951-97684-4-0.
Kirkinen, Heikki (toim.): Venäjän historia, s. 398–408.  Helsingissä:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-15799-X
Simula, Jaana (toim.): Agitaatio onneen. Stalinin ajan Neuvostotaidetta. Wäinö Aaltosen museo, 1995. ISBN 952-9565-15-1.
Tamm, Marek & Valge, Jaak & Valge, Rita: Monuments and Power. Catalogue of the outdoor exhibition of Soviet monuments collected by the Estonian History Museum. Ajaloomuuseum, 2020. ISBN 978-9949-7416-1-8. (englanniksi)
Spectrum Tietokeskus

| Spectrum Tietokeskus |
| --- | --- |
 Spectrum Tietokeskuksen osat hyllyssä ilman kansipapereita.
Kieli:  suomi
Genre:  tietosanakirja
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1976–1987
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  9 728
ISBN:  951-0-07239-7
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Spectrum Tietokeskus on vuosina 1976–1987 julkaistu 17-osainen suomenkielinen tietosanakirja.,
Spectrum Tietokeskuksen ensimmäisessä osassa mainitaan 33 päätoimittajaa eri alueilta.
Osat 1–13 koostuvat suurartikkeleista ja osat 14, 15 ja 16 sisältävät hakemiston ja pienhakusanoja. Teoksen osissa 1–16 on 9 728 sivua ja noin 9 000 hakusanaa. Täydennysosa 17 on painettu vuonna 1987.
Sarjan osat

Koko sarjan ISBN-tunnus on ISBN 951-0-07239-7.
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 1, A–Bak.  Helsinki:  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-07240-0
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 2, Bal–Ene.  Helsinki:  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-07241-9
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 3, Eng–Hiu.  Helsinki:  WSOY, 1976.  ISBN 951-0-07242-7
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 4, Hob–Kak.  Helsinki:  WSOY, 1977.  ISBN 951-0-07243-5
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 5. osa, Kal–Koo.  Helsinki:  WSOY, 1977.  ISBN 951-0-07244-3
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 6. osa, Kop–Lip.  Helsinki:  WSOY, 1978.  ISBN 951-0-07245-1
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 7. osa, Lis–Mil.  Helsinki:  WSOY, 1978.  ISBN 951-0-07246-X
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 8, Min–Pah.  Helsinki:  WSOY, 1979.  ISBN 951-0-07247-8
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 9, Pai–Radh.  Helsinki:  WSOY, 1979.  ISBN 951-0-07248-6
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 10. osa, Rad–Sio.  Helsinki:  WSOY, 1979.  ISBN 951-0-07249-4
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 11. osa, Sip–Tal.  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-07250-8
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 12. osa, Tal–Uzb.  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-07251-6
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 13. osa, Vaa–Ö.  Helsinki:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-07252-4
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 14. osa, Pienhakusanat ja hakemisto: A–J.  Helsinki:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-07253-2
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 15. osa, Pienhakusanat ja hakemisto: K–Pk.  Helsinki:  WSOY, 1982.  ISBN 951-0-07254-0
Spectrum tietokeskus: 16-osainen tietosanakirja. 16. osa, Pienhakusanat ja hakemisto: Pl–ö.  Helsinki:  WSOY, 1983.  ISBN 951-0-07255-9
Vertailu Otavan Suureen Ensyklopediaan

Samaan aikaan julkaistiin kilpaileva suomalainen tietokirja, Otavan kustantama Otavan Suuri Ensyklopedia. Teokset ovat rakenteeltaan samanlaisia, noin 5 000 artikkelin kokonaisuuksia. Suurartikkelit on tehty asiakokonaisuuksista, eikä artikkelien suuri määrä ole ollut tavoitteena.
Tietosanakirjatoimittaja Veli Valpolan Helsingin Sanomille kirjoittamassa arvostelussa Spectrumia moitittiin aakkosjärjestyksen virheistä, joissa sanan artikkeli (esimerkiksi the) on ratkaissut aakkostuksen.
Karttoja pidettiin tavanomaisina ja informaatioltaan köyhinä. Suurartikkeleita Suomen kaupungeista on paljon niukemmin kuin Otavan Suuressa Ensyklopediassa. Taulukointia olisi voinut harrastaa enemmän.
Englannin, japanin, kiinan, kreikan, ranskan, saksan ja venäjän kielistä puuttuu suurartikkeli. Suomen maantietoon liittyviä suurartikkeleita on paljon vähemmän kuin Otavan Suuressa Ensyklopediassa. Vaikka Spectrumissa on suurempi sivumäärä, on Otavan teoksessa suurempi määrä tekstiä, ja kukin artikkeli on Spectrumissa tietomäärältään pienempi. Huomattava myönteinen ero on, että Spectrumissa on hakusanojen ääntämisohjeet, joita Otavan Suuressa Ensyklopediassa ei ole.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

|  (täydennysosat puuttuvat) | Ensyklopedia | Spectrum |
| Varsinaisia osia | 1–10 (tai 1–20) | 1–13 |
| niissä tekstisivuja | 8 069 | 7 776 |
| tekstin merkkimäärä noin | 66 milj. | 49 milj. |
| suurartikkeleja | 4 902 | 4 402 |
| kuvia ja karttoja noin | 8 700 | 15 000 |
| Hakemisto-osia | 11–12 | 14–16 |
| hakemistosivuja | 1 368 | 1 803 |
| hakemistotekstin merkkimäärä noin | 21 milj. | 24 milj. |
| hakemistoviittauksia noin | 270 000 | 290 000 |
| hakemiston mustavalkokuvia noin | 5 500 | 4 600 |
pienartikkeleja noin: 50 000
| Yhteensä tekstimerkkejä noin | 87 milj. | 73 milj. |
| yhteensä sivuja | 9 576 | 9 740 |
| hinta (vuonna 1984) | 5 414,40 mk | 7 440 mk |
SS Palo Alto

SS Palo Alto vuonna 2013.
SS Palo Alto oli betonirunkoinen höyrylaiva, joka valmistui ensimmäisen maailmansodan päättyessä, ja laskettiin vesille 29. toukokuuta 1919. Alus ei kuitenkaan ehtinyt mukaan sotatoimiin. Aluksen sisaralus oli SS Peralta.
Alus säilöttiin Kalifornian Oaklandiin aina vuoteen 1929 saakka, jolloin Cal-Nevada Company osti aluksen ja hinautti sen Seacliff State Beachille Aptosiin, jossa se kunnostettiin huvialukseksi. Alukselle rakennettiin mm. tanssilattia, kahvila ja uima-allas. Alus upotettiin matalaan veteen siten, että sen köli asettui tukevasti pohjaa vasten, ja laituri rakennettiin laivan vierelle.
Aluksen ostanut yhtiö meni konkurssiin vuonna 1931, ja kunnossapidon puutteen vuoksi alus katkesi keskeltä. Alus riisuttiin kaikesta arvokkaasta ja jätettiin paikalleen kalastuslaituriksi. Lopulta rungon kunto pääsi niin huonoksi, ettei alus kelvannut edes laituriksi. Laituri suljettiin, ja alus jäi hylyksi Seacliff Beachille, jossa se toimii keinotekoisena riuttana.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ConcreteShips.org — Palo Alto
California State Parks — Palo Alto
Palo Alton rakennushistoriaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Forever Facing South, The story of the S.S. Palo Alto "The Old Cement Ship" of Seacliff Beach ISBN 0-9617681-3-4
Terraserver — ilmakuva Palo Altosta
Google Maps
SSBS S-3

Ranskalainen keskimatkan ydinohjus SSBS S-3.
SSBS S-3 (ransk. Sol-Sol Balistique Stratégique) on ranskalainen keskimatkan ohjus, joka laukaistiin siilosta. Se saapui vuonna 1980 korvaamaan vanhentuvaa, vuonna 1970 käyttöön tullutta SSBS S-2 ohjustyyppiä, jonka taistelukärjen teho oli 120 kilotonnia. Tämän strategisen ohjusaseen kehitystyöt aloitettiin vuonna 1973. S-3:n kantama on noin 3 500 km, ja sen lämpöydinkärjen voimakkuus oli 1,2 megatonnia. Uuden ydinasesopimuksen myötä, Ranska joutui poistamaan keskimatkan ohjukset vuodesta 1996 alkaen. Ohjuksen ohjausjärjestelmä perustui inertiasuunnistukseen. Ohjuksen moottori oli kaksivaiheinen, kiinteää polttoainetta käyttävä rakettimoottori. Laukaisumassa oli 25 800 kg. Ohjuksen halkaisija oli 1,5 metriä (150 cm) ja pituus 13,7 metriä. SSBS S-3 -ohjustyypin valmistaja on Aérospatiale.
Saman tyypin (TN60 ja TN61) ydinasekärjen jakoi myös laivaston ydinohjusase, M20, joka käytössä vuosina 1977 - 1991.
Tämän asetyypin korvasivat pitkän kantaman (n. 5 000 km) strategiset MIRV-monikärkiohjukset. Ne voidaan laukaista ydinsukellusveneistä, joita Ranskan laivastolla on 4 kpl. M-45 ja M-51 ohjustyypit lienevät käytössä aina 2040- vuosikymmenelle saakka. Niissä yksi ohjus sisältää 6x 150 kT tehoista ydinkärkeä. Ohjuksia on 16 kpl aina yhtä venettä kohden. Toinen korvaaja on ASMP -ohjus. Nämä kaksi ovat Ranskan ainoat, 2010-luvun lopulla käytössä olevat ydinaseet.
Aiheesta muualla

http://www.b14643.de/Spacerockets_1/West_Europe/SSBS-Diamant/Description/Frame.htm
Maatalouden kollektivisointi

Maatalouden kollektivisointi (kollektivointi) on Neuvostoliitossa ja joissakin muissa sosialistisissa maissa toteutettu maatilojen pakko-ottaminen yhteiskunnan haltuun, yksityisomistuksen lakkauttaminen ja yksityisten tilojen yhdistäminen suuriksi kollektiivitiloiksi (kolhoosit) tai valtiontiloiksi (sovhoosit). Kollektivisointia vastustaneita vainottiin, pakkosiirrettiin ja teloitettiin. Erityisesti varakkaammat talonpojat eli kulakit joutuivat laajamittaisen vainon ja tuhoamisen kohteeksi.
Tausta

Leninin kuoltua tammikuussa 1924 Neuvostoliitossa nousi valtaan troikka: Josif Stalin, Lev Kamenev ja Grigori Zinovjev. Neuvostoliiton kommunistisessa puolueessa (NKP) käytiin valtataistelu vasemmiston Lev Trotskin, oikeiston Nikolai Buharinin ja keskustan Josif Stalinin välillä. Trotskin vasemmisto-opposition kanta tähtäsi jatkuvan vallankumouksen periaatteen mukaisesti keskeytymättömään vallankumousten sarjaan muissa maissa. Stalin oli valmiimpi etenemään ”sosialismi yhdessä maassa” -periaatteen mukaan.
Vuonna 1928 neljä viidesosaa Neuvostoliiton väestöstä oli talonpoikia. Tämä ”pimeä kansa”, joksi sitä nimitettiin venäläisessä kirjallisuudessa, eli omaa elämäänsä, johon 1900-luvun teknis-taloudellinen kehitys ei ollut juuri lainkaan vaikuttanut. Maanviljely ei ollut elinkeino, jonka ihminen oli itselleen valinnut, vaan kohtalo. Ennen vuoden 1917 vallankumousta silloinen sisäministeri Pjotr Stolypin oli yrittänyt modernisoida maataloutta kannustamalla yksityistä yritteliäisyyttä, mutta tulokset olivat jääneet laihoiksi. Kommunistit lähestyivät ongelmaa päinvastaisesta näkökulmasta; heidän mukaansa maatalouden takapajuisuus johtui siitä, että maa oli yksityisessä omistuksessa.
Stalin aloitti vuonna 1928 radikaalit toimet Neuvostoliiton teollistamiseksi. Valtakunta alistettiin entistä tiukempaan keskusjohtoiseen hallintoon. Nopeat toimet aiheuttivat kuitenkin sekaannuksia ja suoranaista tuhlausta. Maalaisväestö vastusti kollektivisointitoimia, sillä he kokivat keskusjohtoisen kollektivisoinnin maaorjuuden paluuksi. Kulutustavaroista tuli puutetta. Maanviljelijät eivät olleet kovin innokkaita myymään viljaa kaupunkeihin, koska siitä saadulla rahalla ei ollut mitään käyttöä. Viljaa käytettiin entistä enemmän karjanrehuna. Hallitus vastasi tähän luovutuskiintiöillä ja takavarikoinneilla ja syytti vaurasta talonpoikaisluokkaa eli kulakkeja tahallisesta pulan aiheuttamisesta. Kulakkeja oli paljon vähemmän kuin hallitus antoi ymmärtää, joten ongelmat eivät johtuneet heistä. Suurin osa yksityistiloista oli yhden perheen pienviljelmiälähde?.
Tavoitteet

Kommunistisessa teoriassa oli ennen vallankumousta kehitelty ajatusta, että maalaisväestö saataisiin tasa-arvoiseksi ja toiminta tehostuisi, jos maatalous siirrettäisiin isoihin, yhteisesti hoidettuihin kollektiivitiloihin.
Neuvostoliitossa kollektivisointi aloitettiin syksyllä 1929. Tavoitteena oli maatalouden modernisointi, sen tuottavuuden parantaminen, teollisuuden työvoimantarpeen tyydyttäminen ja porvarillisena pidetyn pienomistuksen lopettaminen. Talouselämässä markkinavoimat korvattiin keskusjohtoisella kansantalouden viisivuotissuunnittelulla. Samalla pientilat yhdistettiin suuremmiksi yksiköiksi, ennen kaikkea osuustoiminnallisiksi kolhooseiksi. Niitä oli kolmenlaisia:
maanmuokkausosuuskunnat (TOZ, yhteisomistuksessa vain työvälineet),
artteli (yhteiset työvälineet ja yhteinen tuotanto)
kommuuni (kaikki omaisuus yhteistä, tuotteiden jakelu yhteisesti).
Kolhoosien piti Stalinin näkemyksen mukaan olla ”viljatehtaita”. Stalin oli kuullut Montanan osavaltiossa Yhdysvalloissa toimineesta maatilasta, jossa oli 30 000 hehtaaria peltoa ja joka oli maailman suurin yksittäinen viljantuottaja. Neuvostoliitossa piti luoda vielä suurempia yksikköjä. Esimerkiksi Kaukasiassa muodostettiin 150 000 hehtaaria käsittänyt kolhoosi, jonka käytössä oli 300 traktoria. Nimenomaan traktoria pidettiin maatalouden uuden uljaan tulevaisuuden vertauskuvana.
Muut maat

Neuvostoliitto laajensi vaikutuspiiriään kylmän sodan aikana liittämällä Baltian maat itseensä ja muodostamalla Itäisen Keski-Euroopan valtioista kansandemokraattisia maita. Näissä toteutettiin 1940-luvun loppupuolella maatalouden kollektivisointi Neuvostoliiton mallin mukaisesti. Puolassa kollektivointioperaatio kuitenkin epäonnistui ja maatalous säilyi yksityisenä. Kollektivointi tehtiin myös kommunistisessa Kiinassa ja Vietnamissa. Israelin kibbutsit sekä moshavit ovat yksi kollektiivitilan muoto.
Muut maat > Kollektivoinnin muotoja

Eri puolilla maailmaa toteutetut kollektivisoinnit voidaan ryhmitellä seuraavasti:
kollektiivitilat, jotka olivat omarahoituksella toimivia osuuskuntia
valtiontilat (Neuvostoliitossa sovhoosi), jota rahoitti valtio ja jonka työntekijät olivat valtion palveluksessa
Kiinan kansankommuunit, jotka olivat suurikokoisia kollektiivitilan ja valtiontilan yhdistelmiä
Bulgarian maanviljelyteolliset kompleksit (1958–1980), jotka muistetaan suuresta koostaan ja tehottomuudestaan
erilaiset väliaikaiset siirtymämuodot, kuten hankinta- ja markkinointiosuuskunnat.
Maataide
Troublemakers

Vuonna 2016 julkaistu James Crumpin ohjaama elokuva Troublemakers tarkastelee maataiteen historiaa 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa. Liikkeen aloittaneet newyorkilaiset taiteilijat olivat kapinallisia, jotka pyrkivät ylittämään maalaustaiteen ja kuvanveiston rajoituksia tuottamalla suurikokoisia maataideteoksia kaukaisiin erämaihin. Nykyisinkin nämä työt ovat vaikuttavia, koska niiden tekijät olivat rohkeita ja he pyrkivät murtautumaan irti perinteisistä normeista. Elokuva tarkastelee taiteilijoita herooisessa valossa, ikonoklasteina, jotka muuttivat pysyvästi taiteen maiseman. Elokuvassa on mukana harvinaisia kuvia ja haastatteluja lajin kolmesta perustajasta, Robert Smithsonista (Spiral Jetty), Walter De Mariasta (The Lightning Field) ja Michael Heizerista (Double Negative).
Maataideteoksia Suomessa

Yltä ja alta (Up and Under). Teoksen on suunnitellut Nancy Holt ja se sijaitsee Pinsiön kylässä Hämeenkyrössä. Teos on suunniteltu puistomaiseksi tapahtumapaikaksi, ja sen muoto perustuu ilmansuunnille ja Pohjan­tähden liikkeille.
Puuvuori (Tree Mountain). Teoksen on suunnitellut Agnes Denes ja se sijaitsee Ylö­järvellä. Teos koostuu 11 000 männystä, jotka on istutettu tarkan matemaattisen kuvion mukaan (engl. Vogel’s model). Jokaisella puulla on eri omistaja, ja metsä on rakennettu toimimaan suodattimena sadevedelle. Teos sijaitsee pohjavesialueella.
Alakivenpuisto Helsingin Myllypurossa. Alueesta järjestettiin suunnittelukilpailu kutsukilpailuna vuonna 2000. Kilpailun voitti Mauri Korkka, jonka suunnittelema kartiomainen mäki toteutettiin alueelle. Puiston suunnitelma esitettiin toteutettavaksi vuonna 2014 ja se valmistuu kesäkuussa 2017.
Taiteilijoita

Carl André
Andy Goldsworthy
Olavi Lanu
Richard Long
Walter De Maria
Robert Morris
Robert Smithson
Nancy Holt
Agnes Denes
Kirjallisuutta maataiteesta

Amy Dempsey, 2011. Destination Art. Thames & Hudson, London.
Beardsley John, 1984. Earthworks and beyond. Cross River Press, New York.
Johansson Hanna,  Maataidetta jäljittämässä. (Väitöskirja) Helsinki: Like 2005 ISBN 952-471-512-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Alex Needham: Thunderbolts and time travel: my journey to the cosmic heart of land art The Guardian. 11.5.2016. Guardian News and Media Limited. Viitattu 5.6.2016. (englanniksi)
Pinsiön maataideteokset
Hiljainen Kansa (Arkistoitu – Internet Archive)
Ympäristötaiteen Säätiö[vanhentunut linkki]
Nykytaiteen keinot
Installaatio
Käsitetaide
Mediataide
Performanssi
Valokuvataide
Videotaide
Yhteisötaide
Ympäristötaide
Äänitaide
Taiteen ja ympäristön peruskäsitteet
Installaatio
Julkinen taide
Kuvanveisto
Maataide
Maisema-arkkitehtuuri
Maisemataide
Paikkasidonnainen taide
Prosenttiperiaate
Rakennustaide
Tilataide
Valotaide
Ympäristötaide
Mauri Korkan suunnittelema Alakivenpuisto sijaitsee Helsingin Myllypurossa.
Marja Kanervo, Suomenlinnan vankileirin muistomerkki, 2004. Teoksen tekemisessä avusti myös maisema-arkkitehti Saara Pyykkö.
Kōrli Stalte

Kōrli (Karl) Stalte (1870–1947) oli Mazirbessä syntynyt liiviläinen runoilija, kääntäjä ja toimittaja. Hän on ehkä tunnetuimpia liiviläisyyden esitaistelijoita. Hän toimi Mazirben kirkon lukkarina mutta julkaisi sen ohella useita liivinkielisiä runoja (runokokoelma Livõd Lolõd), kirjoitti liiviläisten kansallislaulun sanat sekä käänsi Uuden testamentin (Ūž testament) liiviksi. Hän osallistui myös tähän mennessä suurimman liivin kielen sanakirjan (Livisches Worterbuch mit Grammatischer Einleitung, 1938) tekemiseen yhdessä Lauri Kettusen kanssa. Hän toimi myös Līvli-lehden päätoimittajana vuosina 1932–1939.
Koska Stalten vaimo oli baltiansaksalainen, hän lähti yhdessä tämän kanssa Saksaan Hitlerin baltiansaksalaisten evakuoimismääräyksen jälkeen vuonna 1939. Kōrli Stalte kuoli Saksassa vuonna 1947. Stalten tytär Margareta Stalte sävelsi liiviläistä musiikkia ja käytti monissa teoksissaan isänsä runoja sanoituksina. Nykyajan liiviläisiin kulttuurihenkilöihin lukeutuva Julgī Stalte kuuluu Kōrli Stalten kanssa samaan sukuun.
Syke (televisiosarja)

| Syke |
| --- | --- |
 Syke-televisiosarjan tunnus.
Tyyli:  draama
Kestoaika:   noin 48 min (kaudet 1–4)  noin 21 min (kaudet 5–) 
Pääosissa:  Lena Meriläinen Leena Pöysti Antti Luusuaniemi Matti Ristinen Tiina Lymi Iina Kuustonen
Alkuperämaa:   Suomi
Alkuperäiskieli:  suomi
Verkko:   Yle TV2 & Yle Areena (2014–2017)  Ruutu+ (2018–)  Nelonen / Liv (2019–) 
Esitetty:  29. lokakuuta 2014 –  jatkuu edelleen
Tuotantokausia:  18
Jaksoja:  436
Ikäraja:    
Sisältömerkintä:  
Tuotanto
Ohjaaja(t):   Joona Tena (kausi 1)  Aleksi Mäkelä (kaudet 2, 4)  Taavi Vartia (kaudet 3, 5, 6, 10–12)  Jäppi Savolainen (kausi 4)  Toni Laine (kaudet 6–13)  Annika Grof (kaudet 7–9) 
Käsikirjoittaja(t):  Sarjan luoja: Petja Peltomaa  Pääkäsikirjoittajat:  Petja Peltomaa (kaudet 1–3,5) Terhi Arola (kausi 4) Joona Kivirinta (kausi 5) Anne Prokofjeff (kaudet 5–13) Hanna Leivonniemi (kaudet 7–11) Hannamaija Matila (kausi 12)
Tuotantoyhtiö(t):  Yellow Film & TV
Palkinnot
Voitetut:  Kultainen Venla Paras TV-ohjelma 2016
Ehdokkuudet:  Kultainen Venla Vuoden draamaohjelma 2014 Kultainen Venla Vuoden käsikirjoittaja 2014, Petja Peltomaa Kultainen Venla Vuoden naisnäyttelijä 2014, Tiina Lymi Kultainen Venla Paras TV-ohjelma 2014 Kultainen Venla Vuoden käsikirjoittaja 2015, Petja Peltomaa Kultainen Venla Paras TV-ohjelma 2015 Kultainen Venla Vuoden käsikirjoittaja 2016, Petja Peltomaa Kultainen Venla Vuoden ohjaaja 2016, Taavi Vartia Kultainen Venla Vuoden naisnäyttelijä 2016, Tiina Lymi
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Elonet
Sarjan tunnus kausilla 1–4.
Syke on vuodesta 2014 asti esitetty suomalainen televisiodraamasarja, jonka tapahtumat sijoittuvat suurkaupungin keskussairaalan traumaosastolle. Sarja keskittyi ensimmäisillä kausilla neljän sairaalassa työskentelevän hoitajan elämään työssä ja vapaa-ajalla. Neljännellä tuotantokaudella sarjan tapahtumat laajenivat myös sairaalan ulkopuolelle, kun näytettiin kuinka potilaita haetaan ambulanssilla sairaalaan. Vuonna 2018 julkaistulla viidennellä tuotantokaudella tapahtumat laajenivat entisestään seuraamaan koko traumaosaston toimintaa. Sarjan jokaisessa jaksossa nähdään kaksi–kolme potilasta, joiden tarinat liittyvät sairaanhoitajien yksityiselämään.
Sarjan pääosissa näyttelivät sen alkaessa Lena Meriläinen, Iina Kuustonen, Tiina Lymi ja Leena Pöysti. Pääroolien näyttelijöiden lisäksi sarjassa näyttelivät keskeisissä osissa muun muassa Jarkko Niemi, Matti Ristinen ja Antti Luusuaniemi. Kymmenennellä kaudella heistä ovat mukana vielä Meriläinen, Pöysti, Ristinen ja Luusuaniemi.
Vuosina 2014–2017 sarjaa esitti Yle TV2, mutta vuonna 2018 esitetystä viidennestä kaudesta alkaen sen oikeudet on omistanut Nelonen Media. Kaudet 1–4 ovat edelleen nähtävissä Yle Areena -suoratoistopalvelussa. Kaudet 5–17 ovat katsottavissa Ruutu-suoratoistopalvelussa, jossa ne julkaistaan ensin maksullisessa Ruutu+ -lisäpalvelussa.