stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vapaa Taidekoulu

| Vapaa Taidekoulu |
| --- | --- |

Perustettu:  1935
Hallintomuoto:  Yhdistys
Rehtori:  Elina Merenmies
Toimipaikat:  Helsinki
Toimitilat:  Kaapelitehdas
Opiskelijamäärä:  noin 70
Kotisivu:  www.vapaataidekoulu.fi
Koulu sijaitsee Kaapelitehtaalla Helsingissä.
Kuva Vapaan Taidekoulun ulkopuolelta.
Vapaa Taidekoulu on vuonna 1935 perustettu taidekoulu, joka sijaitsee Helsingin Kaapelitehtaalla. Koulussa voi opiskella ammattiin valmistavaan tutkintoon, jonka suorittaminen kestää neljä vuotta. Koulu järjestää myös kaikille avoimia piirustus- ja maalauskursseja. Koulu on harjoittanut julkaisutoimintaa 1970-luvulta lähtien.
Opetus > Ammattiinvalmistavat opinnot

Vapaassa Taidekoulussa voi opiskella ammattiinvalmistavissa opinnoissa, jotka kestävät neljä vuotta.
Ensimmäisellä vuosikurssilla perehdytään kuvallisen ajattelun perusteisiin. Piirustuksella on tärkeä rooli opetuksessa. Maalauksen perusasioita opiskellaan havainnon pohjalta. Perehdytään öljyvärimaalauksen tekniikoihin. Vuosikurssi koostuu teemallisista keskimäärin kahden viikon pituisista opetusjaksoista. Ensimmäisen vuosikurssin väriopetusta täydentää Josef Albersin värien vuorovaikutustutkimuksiin perustuva intensiivikurssi. Opintoihin sisältyy sommittelun peruskurssi. Materiaalioppia opiskellaan kahden viikon intensiivisellä pohjustuskurssilla.
Ensimmäiseltä vuosikurssin noin 25 opiskelijasta valitaan noin 10–13 opiskelijaa jatkamaan opintojaan II–IV vuosikursseille. Toiselle vuosikurssille jatkavat opiskelijat suorittavat neljän vuoden aikana taidemaalauksen ammattiopinnot.
Toisella vuosikurssilla laajennetaan öljyvärimaalauksen materiaaliopin tuntemusta ja perehdytään myös maalaustaiteen muihin tekniikoihin. Sekä akvarelli- että temperamaalauksesta järjestetään kahden viikon intensiivikurssit vierailevien opettajien johdolla. Lisäksi ensimmäisellä vuosikurssilla annettua väriopetusta täydennetään kahden viikon intensiivisellä jatkokurssilla. Opintoihin sisältyy sommittelun jatkokurssi.
Kolmannen vuosikurssin päätavoite on kannustaa opiskelijaa omaehtoiseen työskentelyyn ja auttaa häntä löytämään oma käsialansa. Pääsääntöisesti kolmen opettajan vuorovaikutuksessa opiskelijaa tuetaan etsimään omat, henkilökohtaiset ratkaisunsa. Kolmannella vuosikurssilla opiskelija oppii taiteellisen työskentelyn ohella myös käytännön taitoja taiteilijana toimimisessa sekä taiteilijan roolista yhteiskunnassa.
Neljännen vuosikurssin opiskelijoiden työskentelyä ohjaavat yksilöllisesti erikseen nimettävät taiteilijamentorit. Muutoin opiskelu on itsenäistä.
Lopputyöprosessiin kuuluvat seminaarikeskustelut, joiden alustajina toimivat neljännen vuosikurssin opiskelijat. Tavoitteena on kehittää opiskelijan sanallisia taitoja: kykyä ilmentää ja jäsentää oman taiteensa sisältöä ja työskentelynsä lähtökohtia sekä synnyttää laadukasta taidekeskustelua.
Käytännössä koko viimeinen lukuvuosi kuluu suurelta osin loppunäyttelyteosten työstämisen ohella näyttelyn käytännön järjestelyn – viestinnän, ripustamisen suunnittelun, rahoituksen hankkimisen yms. parissa.
Opetus > Pyrkiminen

Opiskelijavalinta on kaksivaiheinen. Maalauksen ensimmäisen vuoden opiskelijat valitaan keväisin pidettävältä maalauskurssilta (25 opiskelijaa). Valinta perustuu kurssin aikana tehtyjen töiden ja niissä havaittavan kehityksen motivoituneisuuden arviointiin. Toiselle vuosikurssille valitaan ensimmäisen vuoden opiskelumenestyksen perusteella.
Opetus > Avoimet kurssit

Vapaa Taidekoulu järjestää kaikille avoimia taidekursseja. Näitä ovat syys- ja kevätkaudella järjestettävät elävän mallin piirustuskurssit, piirustuksen intensiivikurssi sekä akvarellimaalauskurssi. Piirustuksen intensiivikurssi kestää yhden viikonlopun ajan. Muut kurssikokonaisuudet kokoontuvat kerran viikossa kaikkiaan kymmenen kertaa.
Piirustuskursseilla piirretään elävää mallia. Akvarellimaalauskurssilla puolestaan maalataan elävää mallia, lisäksi joillain kurssikerroilla on asetelmamaalausta, sekä sään salliessa maisemamaalausta Kaapelitehtaan lähialueella.
Opetus > Opetuksen erityispiirteet

Vapaa Taidekoulun erityispiirteenä on vahva keskittyminen maalaukseen. Koulu haluaa antaa opiskelijalle voimakkaan oman näkemisen ja värien vaikuttavuuden kokemuksen tukemaan opiskelijan oman yksilöllisen ilmaisun kehittymistä. Vapaa Taidekoulu suhtautuu avoimesti taiteen eri ilmenemismuotoihin, mutta opetuksen keskipisteenä on oma erikoisala, maalaustaide.
Opetus > Opettajat

Lukuvuonna 2022–2023 vastuuopettajina Vapaassa Taidekoulussa toimivat Elina Merenmies (koulun rehtori) ja Hannaleena Heiska (apulaisrehtori vuoden 2023 alusta alkaen) sekä Pauliina Turakka Purhonen, Siiri Haarla, Aki Turunen, Jukka Korkeila ja Aura Hakuri. Jokaiselle vuosikurssille järjestetään myös taidehistorian luentoja, joista vastaavat Janika Aho ja Fanny Johansson-Stockford.
Näyttelytoiminta

Koulu tarjoaa opiskelijoille neljän lukuvuoden aikana mahdollisuuden pitää sekä yksityisiä että ryhmänäyttelyitä. Omia näyttelyitään opiskelijoilla on mahdollisuus pitää muun muassa koulun tiloissa toimivassa Galleria Vaagassa. Lisäksi lukukausittain opiskelijat saavat mahdollisuuden osallistua eriaiheisiin ryhmänäyttelyihin. Esimerkiksi kesällä 2022 Vapaa Taidekoulu järjesti yhteistyössä Aalto-yliopiston kanssa kolmen näyttelyn kokonaisuuden Glasshouse Helsingissä. Opinnot huipentuvat Vapaa-lopputyönäyttelyyn. Lopputyönäyttely on ripustettu viime vuosina sekä fyysisenä että virtuaalisena.
Historia

Vapaa Taidekoulu – Fria Målarskolan perustettiin loppuvuodesta 1934 Maire Gullichsenin aloitteesta ja se aloitti toimintansa tammikuussa 1935. Koulu oli ranskalaisen modernin maalaustaiteen periaatteiden puolustaja. Maire Gullichsenilla oli runsaasti perintövaroja hänen isänsä Walter Ahlströmin kuoltua vuonna 1931, joten taloudellisessa mielessä koulun käynnistäminen oli turvattua.
Maire Gullichsenin ajatuksena oli perustaa Helsinkiin taidekoulu, joka muistutti Pariisin vapaita, periaatteessa kaikille avoimia ”akatemioita”. Häntä ei miellyttänyt Suomen koulumainen ja akateeminen opetus, jossa aloitettiin jäljentämällä kipsimalleja.
Koulun opetus alkoi 15. tammikuuta 1935 Eteläranta 14:ssä sijainneessa ateljeehuoneistossa. Melko pian siirryttiin Ullanlinnankatu 1:een ja sieltä vuonna 1937 avarampiin tiloihin Kasarmikadulle, Ahlström Oy:n omistamaan Teollisuuspalatsiin, joka tunnetaan paremmin niin sanottuna Savoyn talona. Toukokuussa 1952 pidettiin kokous, jossa koulun perustaja Maire Gullichsen halusi siirtää koulun toiminnan laajemmalle pohjalle. Perustettiin Vapaan Taidekoulun kannatusyhdistys. Koulu muutti vuonna 1990 nykyisiin tiloihin Kaapelitehtaalle. Tätä ennen vuodesta 1974 alkaen lisätilaa vuokrattiin Suomenlinnasta helpottamaan tila-ahtautta.
Vuonna 1971 Vapaasta Taidekoulusta tuli monivuotinen taidemaalarin ammattiin valmistava koulu.
Koulussa opiskelleita taidemaalareita ovat esimerkiksi Carl Wargh, Tove Jansson, Sigrid Schauman, Unto Pusa, Sulho Sipilä, Signe Yletyinen, Torger Enckell, Tor Arne, Carolus Enckell, Timo Valjakka, Raili Tang, Risto Suomi, Eija-Liisa Ahtila ja Mari Sunna.
Rehtorit

Vapaan Taidekoulun rehtorit vuodesta 1958 alkaen.
1958–1961, 1965–1966 Unto Pusa
1961–1964 Torger Enckell
1966–1987 Tor Arne
1988–1989, 1990–1995 Carolus Enckell
1989–1990 Ilmari Rautio
1995–1998 Päivi Björkenheim
1998–2005 Reijo Viljanen
2005–2006 Janne Räisänen (nimikkeellä taiteellinen johtaja)
2006–2013 Pekka Hepoluhta (nimikkeellä taiteellinen johtaja)
2014–2016 Sari Tenni
2017–2019 Paavo Paunu
2020– Elina Merenmies
Julkaisuja

Josef Albers: Värien vuorovaikutus.  Vapaa Taidekoulu, 1978.  ISBN 951-95982-3-5
Hans Hoffmann: Esseitä.  Vapaa Taidekoulu, 1983.  ISBN 951-99353-2-0
Josef Albers: Taito Nähdä.  Vapaa Taidekoulu, 1985.  ISBN 951-99619-0-9
Tor Arne, Carolus Enckell, Markku Komonen, Seppo Niinivaara, Juhani Pallasmaa: Näkemisen kentät.  Vapaa Taidekoulu, 1985.  ISBN 951-95982-0-0
Agnes Martin: Hiljaisuus taloni lattialla.  Vapaa Taidekoulu, 1990.  ISBN 951-95982-1-9
Ad Reinhardt: Taide taiteena.  Vapaa Taidekoulu, 1995.  ISBN 951-95982-4-3
Carolus Enckell, Pekka Hepoluhta, Juan Antonio Muro, Juhani Pallasmaa, Tarja Djateu, Reijo Viljanen: Voisitko nähdä näin?  Vapaa Taidekoulu, 2011.  ISBN 978-951-95982-6-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Vapaa Taidekoulun verkkosivut
Vapaan Taidekoulun opetusta 1930-luvulla.
Garmisch-Partenkirchenin junaturma

| Garmisch-Partenkirchenin junaturma |
| --- | --- |

Päivämäärä:  3. kesäkuuta 2022
Paikka:  Baijeri, Saksa
Liikennöitsijä(t):  Deutsche Bahnin
Turman kuvaus:  Suistuminen raiteilta
Tiedot
Junia osallisena:  1
Kuolleita:  5
Loukkaantuneita:  68
Garmisch-Partenkirchenin junaturma sattui 3. kesäkuuta 2022, kun kaksikerroksinen aluejuna suistui raiteilta Garmisch-Partenkirchenin pohjoispuolella Saksan eteläosassa.
Onnettomuudessa kuoli viisi ihmistä sekä 68 loukkaantui, joista 16 vakavasti. Viisi matkustajavaunua suistui raiteilta Burgrainin kaupunginosassa sijaitsevan Loisachauenin lähistöllä sijaitsevassa mutkassa, ollessaan matkalla Garmisch-Partenkirchenin aseman ja Farchantin aseman välillä. Sähköveturi oli työntävässä junakokoonpanossa junan perässä ja junaa ohjattiin etummaisena olleesta ohjausvaunusta.
Kolme keskimmäistä vaunua liukui penkereelle valtatie 23:n ja valtatie 2:n risteyksen vieressä Farchantin tunnelia lähestyttäessä
Neljä 32-, 39-, 51- ja 70-vuotiasta naista sekä 14-vuotias poika saivat surmansa. Kaksi naisista oli pakolaisia Ukrainasta.
Onnettomuus tapahtui viimeisenä perjantaina ennen helluntaipyhää, joten junassa oli paljon lapsia.
Pelastustoimet

Junassa olleet sotilaat pystyivät antamaan ensiapua. Suistumisen sijainti aivan päätien vieressä mahdollisti hälytysajoneuvojen nopean tulon paikalle.
Paikalle saapui kuusi pelastushelikopteria. Kevyesti loukkaantuneet vietiin paikalliseen rakennukseen hoidettavaksi. Junaliikenne keskeytettiin Oberaun aseman ja Garmisch-Partenkirchenin aseman välillä.
Tutkinta

Liittovaltion rautatieonnettomuuksien tutkintaviranomainen (Bundesstelle für Eisenbahnunfalluntersuchung, BEU) aloitti tapahtumien kulun tutkinnan myöhemmin samana päivänä kuin onnettomuus tapahtui.
Weilheimin poliisilaitos perusti München II -syyttäjänviraston alaisuudessa toimivan noin 50-jäsenisen erityiskomission, jonka tehtävänä oli tutkia rikosoikeuden mahdollista soveltamista onnettomuuteen. Toimikunnan nimeksi tuli "Soko Zug", joka on lyhenne sanasta "Sonderkommission" ("erityiskomissio") ja jälkimmäinen saksankielinen sana "juna".
Lisäksi syyttäjänvirasto antoi riippumattoman ulkopuolisen konsultin tehtäväksi laatia onnettomuutta analysoivan asiantuntijalausunnon.
Juna takavarikoitiin tutkimuksia varten; jo varhaisessa vaiheessa telit tutkittiin tarkkaan.
Suistumispaikasta etelään päin muutaman sadan metrin pituinen rataosuus purettiin tutkimuksia varten, ja se myös turvattiin.
Lähistöllä varastoidut telit ja romuttuneet vaunut ovat sittemmin olleet poliisin vartioimina, samoin kuin veturi ja viimeiset vaunut, jotka olivat vielä jäljellä raiteella ennen niiden poisviemistä.
Tutkinta keskittyi nopeasti kiskoihin ja teliin, ja teknisiin vian mahdollisuuden takia.
Jo varhaisimmassa tutkinnassa kävi poliisin tietojen mukaan ilmi, että onnettomuuspaikalla oli noudatettu sallittua nopeusrajoitusta.
Kesäkuun 7. päivänä syyttäjänvirasto "München II" ilmoitti aloittaneensa esitutkinnan kolmea Deutsche Bahnin työntekijää vastaan perustellun epäilyn perusteella tuottamuksellisesta kuolemantuottamuksesta.
Brands Hatch

| Brands Hatch |
| --- | --- |

Sijainti:   Kent, Englanti
Katsojakapasiteetti:  150 000
Suurimmat tapahtumat:  DTM, F3, A1GP, WTCC, BTCC, British Superbike Championship
Grand Prix -rata
Radan pituus:  3,703 km
Mutkia:  9
Rataennätys:  1.09,593 (Nigel Mansell, 1986, F1)
Indy-rata
Radan pituus:  1,929 km
Mutkia:  6
Rataennätys:  0:38,032 (Scott Mansell, 2004, EuroBOSS)
Formula 1
Kilpailun pituus:  71–80 kierrosta
Ensimmäinen GP:  Britannian Grand Prix 1964
Viimeinen GP:  Britannian Grand Prix 1986
Grand Prix’itä ajettu:  14
Eniten voittoja:  Niki Lauda (3)
Brands Hatch on moottorirata Kentissä Englannissa. Ensimmäiset kilpailut radalla ajettiin jo 1920-luvulla. Rata sijaitsee varsin mäkisessä maastossa, mikä erottaa sen muun muassa toisesta tunnetusta brittiradasta, Silverstonesta. Radalla kilpaillaan niin autoilla kuin moottoripyörilläkin. Brands Hatchin on omistanut vuodesta 2004 lähtien entisen F1-kuljettaja Jonathan Palmerin johtama MotorSport Vision.
Formula 1 -kilpailuja Brands Hatchissä ajettiin 1960-luvulta 1980-luvulle, ja sen paluuta on arvuuteltu usein, viimeksi vuosituhannen vaihteessa. Muita tunnettuja radan entisiä tapahtumia ovat Formula Ford Festival ja MM-sarjan ulkopuolinen F1-kilpailu Race of Champions.
Kolminkertainen F1-mestari Jack Brabham piti Brands Hatchiä kuljettajan näkökannalta ehkäpä Britannian parhaana ratana. Se on myös monien muiden kuljettajien ja katsojien suosiossa.
Rata yleisesti

Rata on pysynyt melko muuttumattomana 1960-luvulta lähtien. Siihen tehdyt muutokset ovat olleet melko pieniä moneen muuhun rataan verrattuna. 1960-luvulta lähtien radasta on ollut kaksi muotoa: pitempi Grand Prix -rata (3,703 km) ja lyhyempi Indy-rata (1,929 km). Radat ovat neljänteen mutkaan asti samat, mutta GP-radan kääntyessä mutkassa vasemmalle, Indy-rata kääntyy oikealle mutkaan, joka on GP-radan yhdeksäs mutka. Indy-rata on sen muotoinen, että katsojat näkevät kerralla lähes koko radan. Grand Prix -radalla ajettiin muun muassa Formula 1 -sarjan osakilpailuja. Rata alkaa hieman oikealle kaartavalta Brabham-suoralta, joka on kallellaan oikealle. Ensimmäinen mutka on oikealle kääntyvä Paddock Hill, joka on melko jyrkässä alamäessä.
Radan katsojakapasiteetti on nykyään 150 000, ja radalla on kolme pääkatsomoa.
Historia > Varhainen historia

Paikka, jolla rata sijaitsee, oli alun perin läheiseen Brands Hatch -tilaan kuulunut sienipelto. Sitä käytettiin armeijan harjoituspaikkana. Vuonna 1926 Ron Argentin johtama pyöräilijöiden ryhmä sattui pysähtymään pellolle, huomasi maaston suotuisat muodot ja pyysi tilan omistajalta lupaa saada käyttää tilaa harjoitteluun. Omistaja hyväksyi ehdotuksen, ja alueesta tuli suosittu ajopaikka pyöräilijöille, jotka käyttivät maatalouskoneiden maahan uurtamia reittejä hyväkseen. Ensimmäinen varsinainen kilpailu ajettiin vuonna 1928, kun pyöräilijät kilpailivat maastojuoksijoita vastaan neljä mailia (6,4 km) pitkällä reitillä. Juoksijat voittivat.
Parin vuoden kuluttua myös moottoripyöräilijät alkoivat käyttää jonkin verran rata-aluetta. Tuolloin sillä ajettiin vastapäivään. Rata toimi 1930-luvulla, mutta toisen maailmansodan aikana siellä säilytettiin armeijan ajoneuvoja, joten alue pommitettiin huonoon kuntoon. Vasta sodan jälkeen sitä ryhdyttiin kehittämään kunnon moottoriradaksi.
Historia > Moottorirata muodostuu

Brands Hatch Stadium Ltd. perustettiin vuonna 1947 pyörittämään rataa, ja vuonna 1950 mailin pituinen rata päällystettiin autoille sopivaksi. Formula 3 -autot kilpailivat ensimmäistä kertaa radalla, joka muistutti nykyistä Indy-rataa ilman Druids-mutkaa, huhtikuussa 1950. Vuonna 1953 Universal Motor Racing Club alkoi järjestää Brands Hatchillä kilpa-ajokoulua. Vuosina 1953 ja 1954 rataan lisättiin Druids-mutka ja rataa alettiin kiertää myötäpäivään.
Vuonna 1950- ja 1960-luvun vaihteessa rataa laajennettiin, ja Grand Prix -versio muodostui. Maa-alue myytiin 1960-luvun alussa Grovewood Securitiesille, ja John Webb laitettiin Motor Circuit Developmentsin johtoon pyörittämään rataa. 1970-luvun puolivälissä radan neljättä mutkaa, South Bankia, tiukennettiin ja kaarteen nimeksi muutettiin Surtees autourheilija John Surteesin mukaan. Moni muukin radan mutka nimettiin uudestaan, lähinnä brittiläisten kuljettajien mukaan. Näitä olivat muun muassa Graham Hill Bend, Clark ja Stirling's. Lisäksi varikkotietä pidennettiin, ja sen alkuun lisättiin pieni mutka.  1970-luvun puolesta välistä lähtien radasta on ollut myös rallicross-versio.
Historia > Grand Prix -kilpailut ja Formula Ford Festival

Brands Hatchissä ajettiin 1960-luvulta 1980-luvulle Formula 1 -sarjan Grand Prix -kilpailuja. Rata vuorotteli Silverstonen radan kanssa Britannian Grand Prix'n isännöinnistä siten, että Brands Hatchillä ajettiin parillisina vuosina ja Silverstonessa parittomina. Lisäksi vuosina 1983 ja 1985 Brands Hatchissä ajettiin Euroopan Grand Prix.
Radalla on ajettu myös maailmanmestaruussarjan ulkopuolisia F1-kilpailuja, kuten Race of Champions ja Silver City Trophy. Race of Champions (eri kuin Mestareiden kisa, engl. Race of Champions) ajettiin ensimmäisen kerran vuonna 1965 ja vimeisen kerran vuonna 1983. Kilpailu ajettiin muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta joka vuosi. Viimeisen kilpailun voitti Williams-kuljettaja Keke Rosberg. Se jäi historiaan lisäksi siksi, että se oli viimeinen maailmanmestaruussarjan ulkopuolinen Formula 1 -kilpailu.
Brands Hatchillä on järjestetty 1970-luvulta lähtien kansallisten Formula Ford -sarjojen kauden kohokohta, Formula Ford Festival. Sen ovat voittaneet muun muassa Eddie Irvine, Johnny Herbert ja Roland Ratzenberger.
Historia > Omistajan vaihdoksia ja muita muutoksia

Vuonna 1986 John Foulston osti Brands Hatchin lisäksi Oulton Parkin ja Snettertonin radat Grovewood Securitiesilta ja perusti Brands Hatch Leisure -yhtiön eli BHL:n. Seuraavana vuonna yhtiö hankki myös Cadwell Park -radan, ennen kuin Foulston kuoli testatessaan McLarenin IndyCar-autoa Silverstonen radalla. BHL:n omistajuus siirtyi hänen vaimolleen Marylle, mutta yhtiötä johti John Webb vuoteen 1990 asti, kunnes Foulstonin tytär Nicola otti ohjat käsiinsä.
Noihin aikoihin muutama tunnettu sarja, kuten Formula 3000 ja Superbike World Championship, kilpailivat radalla. Vuonna 1988 radalla ajetussa Formula 3000 -kilpailussa tapahtui paha onnettomuus, kun Johnny Herbert kolaroi Gregor Foitekin kanssa noin 240 km/h vauhdissa. Muita kuljettajia osuivat heihin, ja autoja kimpoili reunasta reunaan. Pölyn laskeuduttua Herbertin jalat sojottivat rikkoutuneen keulan läpi. Hänen molemmat nilkkansa murtuivat. Onnettomuudessa mukana olleista sairaalaan joutuivat Herbertin lisäksi muun muassa Olivier Grouillard ja Foitek. Kukaan ei kuitenkaan kuollut kolarissa, mutta se kyseenalaisti radan turvallisuuden, ja F3000 käänsi selkänsä Brands Hatchille vuonna 1991.
Vuonna 1988 Westfield- ja Graham Hill -kaarteista tehtiin terävämpiä ja Dingle Belliin lisättiin hidastemutka. 1990-luvun lopussa rata-alueen viihtyisyyttä parannettiin. 2000-luvun alussa Dingle Bellin hidastemutka poistettiin, ja tilalle tullut mutka sai nimekseen Sheene's.
Vuonna 1999 radan kerrottiin palaavan Britannian GP:n tapahtumapaikaksi vuodeksi 2002. Foulston myi BHL:n yhdysvaltalaiselle Octagonille 120 miljoonalla punnalla. Se kuitenkin epäonnistui parantamaan rataa suunnitellusti GP-kilpailua varten ja päätti vuokrata Silverstonen radalle GP-oikeudet. Moni talli vastusti Brands Hatchiin siirtymistä turvallisuuden ja tilan puutteen takia.
Vuonna 2003 tehtiin historiaa, kun yhdysvaltalaisen Champ Car -sarjan kilpailu ajettiin Brands Hatchissä. Yleiöä kertyi paikan päälle 40 000.
Taloudellisten paineiden alla Octagon myi neljä rataa, mukaan lukien Brands Hatchin, MotorSport Vision -yhtiölle vuonna 2004. Sitä johti entinen F1-kuljettaja Jonathan Palmer. Vuonna 2008 Palmer kertoi, ettei hän haaveile Brands Hatchin palaamisesta F1-kalenteriin.
Kritiikki

Brands Hatchiä pidetään nykyään melko turvattomana ainakin F1-kilpailuja ajatellen. Mutkien ulosajoalueet ovat pienet, ja ne ovat lähinnä pelkkää hiekkaa, kun taas uusimmissa moottoriradoissa ne ovat asfalttipintaiset ja tilavat. Lisäksi rata on kovin ahdas. Suuret korjauskustannukset ovat radan omistajan Jonathan Palmerin mukaan olleet pääsyy siihen, ettei rata ole palannut F1-kilpailun näyttämöksi.
Kuolonkolareita

Brands Hatchin radalla on sattunut joitain kuolemaan johtaneita kolareita niin autokilpailuissa kuin moottoripyöräkilpailuissakin. Kuolonkolareita on sattunut sekä pienissä että isoissa luokissa. George Crossman, Tony Flory ja Stuart Duncan kuolivat 1960-luvun puolessa välissä, ja F1-kuljettaja Jo Siffert sai surmansa lokakuussa 1971 MM-sarjan ulkopuolisessa Race of Champions -kilpailussa. Siffertin kolarin takia radan turvallisuutta parannettiin huomattavasti vuodeksi 1972.
Elokuussa 2008 moottoripyöräilijä Craig Jones kuoli kaatuessaan kesken Supersport-luokan kilpailun. Viimeisin kuolemaan johtanut onnettomuus tapahtui 19. heinäkuuta 2009, kun 18-vuotias Henry Surtees kuoli F2-kilpailussa. Kisan puolivälissä ulosajaneen Jack Clarken autosta irronnut takarengas osui suoraan Surteesin päähän, jolloin hän menetti tajuntansa ja ajoi ulos seuraavassa mutkassa. Surtees kuoli myöhemmin sairaalassa saamiinsa vammoihin.
Kierrosennätykset

GP-radan kierrosennätyksen 1.09,593 ajoi Nigel Mansell Williams-Honda-autolla heinäkuussa 1986, jolloin ajettiin radan viimeinen F1-kilpailu. Lyhyen Indy-radan kierrosennätyksen 38,032 sekuntia ajoi Scott Mansell vuonna 2004. Hän ajoi ennätyksen Benetton B197 -autolla EuroBOSS-sarjassa vuonna 2004.
Vertailun vuoksi mainittakoon, että vuoden 1964 Britannian GP:ssä nopein kierros oli 1.38,800 ja vuonna 1968 jo 1.29,700. Vuoden 1974 kisassa taas nopein kierros oli 1.21,100 eli yli 17 sekuntia nopeampi kuin kymmenen vuotta aiemmin. Autojen kehityksestä johtunut kierrosaikojen pieneneminen jatkui, ja 1980-luvulle tultaessa F1-autot ajoivat kilpailukierroksen runsaassa minuutissa ja kymmenessä sekunnissa. Huomattakoon, että aika-ajoissa ajettiin vieläkin kovempaa, mutta kierrosennätykseen kelpuutetaan vain kilpailussa ajetut ajat.
Radalla nykyään ajavat sarjat

A1 Grand Prix
World Touring Car Championship
British Touring Car Championship
DTM
Formula 2
Britannian Formula 3
British GT Championship
Superbike World Championship
British Superbike Championship
Lisäksi radalla järjestetään päiviä, jolloin kuka vain voi käydä ajamassa radalla maksua vastaan.
Formula 1:n MM-kilpailujen voittajat

Sinitaustaiset kilpailut olivat Euroopan GP:itä (vuodet 1983 ja 1985), muut Britannian GP:itä.
Tulosten lähde:
| Kausi | Voittaja | Valmistaja | Raportti |
| --- | --- | --- | --- |
| 1964 |  Jim Clark | Lotus-Climax | Raportti |
| 1966 |  Jack Brabham | Brabham-Repco | Raportti |
| 1968 |  Jo Siffert | Lotus-Ford | Raportti |
| 1970 |  Jochen Rindt | Lotus-Ford | Raportti |
| 1972 |  Emerson Fittipaldi | Lotus-Ford | Raportti |
| 1974 |  Jody Scheckter | Tyrrell-Ford | Raportti |
| 1976 |  Niki Lauda | Ferrari | Raportti |
| 1978 |  Carlos Reutemann | Ferrari | Raportti |
| 1980 |  Alan Jones | Williams-Ford | Raportti |
| 1982 |  Niki Lauda | McLaren-Ford | Raportti |
| 1983 |  Nelson Piquet | Brabham-BMW | Raportti |
| 1984 |  Niki Lauda | McLaren-TAG | Raportti |
| 1985 |  Nigel Mansell | Williams-Honda | Raportti |
| 1986 |  Nigel Mansell | Williams-Honda | Raportti |
GP3-kausi 2013

Daniil Kvjat voitti sarjan mestaruuden.
GP3-kausi 2013 oli GP3-sarjan neljäs kausi.
Kaudella ajettiin ensimmäistä kertaa uudella GP3/13-kalustolla aiemman GP3/10-rungon sijaan. Auton on suunnitellut ja rakentanut Dallara. Merkittävin muutos on auton moottori, jonka tehoa on nostettu 280:stä 400 hevosvoimaan. Samalla turboahdettu moottori muuttui vapaasti hengittävään moottoriin. Barcelonan testeissä selvisi, että uusi auto on peräti 4 sekuntia nopeampi kuin edellinen GP3/10 -auto. Kauteen osallistui yhteensä 31 kuljettaa, joista jokaisen tallin on tuotava vähintään kaksi autoa kolmannen olleessa vapaaehtoinen.
Sarjan mestaruuden voitti venäläinen Daniil Kvjat, toiseksi sijoittui argentiinalainen Facu Regalia ja kolmanneksi yhdysvaltalainen Conor Daly.