stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pukeva

Jalankulkijoita Pukeva Kappa-Keskuksen edustalla Kaisaniemenkadulla vuonna 1970.
Pukeva, vuoteen 1969 asti Kappa-Keskus, oli kauppaneuvos Ruben Jaarin vuonna 1933 perustama vaatetusliikeketju. Laajimmillaan vaatekauppaketjulla oli viisi myymälää Helsingissä, muun muassa Helsingin Kaisaniemenkadulla. Vuonna 1975 Pukevan päämyymälä oli Helsingin Stockmannin jälkeen liikevaihdoltaan Suomen toiseksi suurin tavaratalo 96 miljoonan markan liikevaihdollaan.
Pukeva toimi vuodesta 1940 lähtien osoitteessa Kaisaniemenkatu 5 aluksi Martti Välikankaan suunnittelemassa, 1920-luvulla valmistuneessa punatiilisessä liiketalossa. Talo purettiin 1960-luvun lopussa ja sen tilalle valmistui Toivo Korhosen suunnittelma Pukeva-talo. Vuonna 1973 valmistui Pukevan pysäköintitalo osoitteeseen Fabianinkatu 30. Tuolloin Pukevasta tuli 12-kerroksinen tavaratalo (5 asiakaskerrosta, 5 pysäköintikerrosta, keskusvarasto ja tekninen kerros), jossa oli vaateosastojen lisäksi suuri kodinsisustusosasto Kodin Pukeva ja elintarvikeosasto Ruoka-Pukeva. Vuodesta 1984 Pukevan käytössä oli myös Pukeva-talon naapuritalo Vuorikatu 7.
Ruben Jaari toimi Pukevan toimitusjohtajana vuoteen 1978 saakka ja sen jälkeen kuolemaansa, vuoteen 1991 saakka Pukevan hallituksen puheenjohtajana. Vuosina 1979–1990 toimitusjohtajana oli Bo Ingmar Ohls ja hänen jälkeensä vuosina 1990–1991 Rubenin poika Ray Jaari. Tilikaudella 1985–1986 Pukevassa oli 892 työntekijää.
Pukeva tuli tunnetuksi osamaksumyynnistä. Pukevan myymälöitä oli myös muualla Suomessa ja jopa Venäjällä. Kouvolassa oli Pukevan myymälä 1950-luvun lopulta 1970-luvun alkupuolelle sekä Turun Hansakorttelissa vuosina 1989–1993. Pääkaupunkiseudulla Pukevalla oli myymälät Helsingin Citycenterissä, Forumissa ja Itäkeskuksessa sekä Maximarketissa Espoon Leppävaarassa. Forumissa Pukeva oli kauppakeskuksen suurin vuokralainen. 1980-luvun lopulla Pukeva osti oululaisen Pukumiehen ja kuopiolaisen Kärjen vaatetusliikkeet ja teki epäonnistuneen investoinnin Moskovan tavarataloon.
1990-luvun alussa Kaisaniemenkatu revittiin useiksi vuosiksi auki Kaisaniemen metroaseman rakennustöiden vuoksi. Samaan aikaan Suomeen iski lama. Pukeva ajautui laman ja asiakaskadon seurauksena konkurssiin vuonna 1993. Suurimmat velkojat olivat Eläke-Sampo ja Suomen Yhdyspankki. Konkurssihetkellä Pukevassa oli 407 työntekijää. Yrityksen viimeiset toimitusjohtajat olivat Bo Ohls vuosina 1991–1992, Dan Peter Rubinstein vuosina 1992–1993 ja Eero O. Rissanen vuonna 1993.
Konkurssin jälkeen  Eläke-Sampo osti Pukeva-talon, josta tehtiin Kauppakeskus Kaisa. Vuonna 1999 alakerran liiketilaan muutti Anttilan Kodin Ykkönen. Pukevan kaikki kolme kiintestöä, Kaisaniemenkatu 5, Vuorikatu 7 ja Fabianinkatu 30, purettiin vuonna 2010 ja vuonna 2012 niiden paikalle valmistui Helsingin yliopiston kirjaston rakennus, Kaisa-talo. Anttila ajautui konkurssiin vuonna 2016, ja  sen entinen liiketila Kaisa-talossa oli neljä vuotta tyhjillään, kunnes siihen syksyllä 2020 tuli Jyskin sisustusmyymälä.
Aiheesta muualla

Oy Pukeva: yrityksen esitys Pörssitiedossa
Menelaion

| Menelaion> Μενελάιον |
| --- | --- |
 Menelaionin Menelaoksen ja Helenan temppelin rauniot.
Sijainti:  Spárti, Lakonia, Peloponnesos, Kreikka
Koordinaatit:  37°03′57″N, 22°27′13″E
Rakennustyyppi:  palatsi ja asutus / pyhäkkö
Valmistumisvuosi:  1400-luku / 400-luku eaa.
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Menelaion (m.kreik. Μενελάϊον, lat. Menelaium) tai Menelaeion (Μενελάειον) oli mykeneläisaikainen palatsi eli niin kutsuttu Menelaoksen palatsi ja antiikin aikainen Menelaoksen ja Helenan pyhäkkö Therapnessa lähellä Spartan kaupunkia Kreikassa. Sen arkeologinen kohde sijaitsee kukkulalla Eurotas- eli Evrótas-joen itärannalla noin kolme kilometriä antiikin Spartan paikasta (ja nykyisestä Spártin kaupungista) itäkaakkoon.
Menelaionin paikka koostuu neljästä kukkulasta, jotka tunnetaan nimillä Vóreios Lófos (”Pohjoiskukkula”), Meneláeio, Profítis Ilías ja Aetós (”Kotka”). Kukkuloiden korkeus on noin 232 metriä Eurotas-joelta laskettuna.
Historia

Menelaionin paikka saattoi olla pronssikautisen, mykeneläisaikaisen Spartan paikka ja näin paikka, josta Homeros puhuu Spartana. Paikka on ollut asuttu viimeistään keskihelladisella kaudella noin 1500-luvulla eaa., jolta ajalta ovat peräisin alueen varhaisimmat Pohjoiskukkulalta tehdyt löydöt. Mykeneläisellä ajalla paikalla oli palatsi tai ”kartano” megaron-huoneineen. Se oli rakennettu 1400-luvun eaa. puolessa välissä eli myöhäishelladisella kaudella LH IIB. Näin se oli koko Manner-Kreikan varhaisin mykeneläinen palatsi. Palatsi toimi pronssikaudella mahdollisesti koko Lakonian alueen hallinnollisena keskuksena. Palatsissa oli kolme historiallista vaihetta, sillä se tuhoutui ja uusittiin ensin 1300-luvulla eaa. ja uudelleen 1200-luvulla eaa. Palatsin ympärillä on ollut laajahko asutus.
Antiikin aikana eli perinne, että paikalla oli kreikkalaisessa mytologiassa esiintyvän Spartan kuningas Menelaoksen sekä tämän puolison Helenan hauta. Näiden kultti paikalla sai alkunsa viimeistään arkaaisella kaudella 700-luvulla eaa., jolloin paikalle rakennettiin ensimmäinen pyhäkkö. 600-luvun eaa. lopulla tai 500-luvun eaa. alussa paikalle rakennettiin Helenalle ja Menelaokselle omistettu temppeli. Pyhäkkö uusittiin klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Pyhäkkö säilyi käytössä hellenistiselle kaudelle saakka, jolloin se vaurioitui maanjäristyksessä. Miehet kävivät paikalla anomassa rohkeutta ja menestystä sodassa, ja naiset puolestaan pyytämässä kauneutta itselleen ja lapsilleen.
Pausanias mainitsee Menelaionin 100-luvulla jaa. teoksessaan Kreikan kuvaus. Paikan tunnisti 1800-luvun alkupuolella arkeologi Ludwig Ross, joka teki kukkulalla pienimuotoisia kaivauksia. Heinrich Schliemann kävi paikalla, mutta katsoi, ettei alueella ole mykeneläisaikaisia jäännöksiä. Ensimmäisiä laajempia kaivauksia suoritti kreikkalainen Chrístos Tsoúntas vuonna 1889. Hän teki alueelta ensimmäiset mykeneläiset löydöt. Vuonna 1899 aluetta tutki P. Kastriótis. Paikan järjestelmälliset arkeologiset kaivaukset suoritti lopulta British School at Athens eli brittiläinen arkeologinen koulu Ateenassa vuosina 1909–1910. Kaivauksia tehtiin myös vuosina 1973–1976 H. W. Catlingin johdolla. Alueella on suoritettu myös jonkin verran kunnostuksia.
Rakennukset ja löydökset

Menelaionin mykeneläinen palatsi sijaitsi Meneláeio-kukkulalla, joka on keskimmäisiä kohteen kukkuloista. Varhaisin, 1400-luvulla eaa. rakennettu palatsi koostui kolmesta pohjois-eteläsuunnassa rakennetusta osasta, joiden välillä oli käytävät. Rakennukseen kuului megaron eli ”valtaistuinsali” ja siinä oli todennäköisesti kaksi kerrosta. Sisäänkäynti oli etelästä. Rakennus tuhoutui suhteellisen pian todennäköisesti maanjäristyksessä, ja korvattiin uudella vastaavalla 1300-luvun eaa. alkupuolella eli kaudella LH IIIA1. Myös tämä rakennus tuhoutui pian, ja kunnostettiin 1200-luvulla eaa. eli kaudella LH IIIB. Lopulta rakennus tuhoutui tulipalossa. Palatsi on nähty myöhempien mykeneläisten palatsien esikuvana.
Eteläisimmiltä kukkulalta, Aetós-kukkulalta, on löydetty kuusi keskihelladisen kauden hautaa, joista yksi on naisen hauta, sekä kaksi keramiikanpolttouunia. Lisäksi kukkulalta on löydetty jäänteitä 1400-luvulla eaa. eli LH IIB -kaudella rakennetusta ja 1300-luvulla eaa. eli LH IIIA1 -kaudella hylätystä rakennuksesta. Se oli tehty itä-länsisuunnassa. 1200-luvulla eaa. paikalle rakennettiin uudet rakennukset kahdelle tasanteelle. Alemmalta on löydetty jäänteet seinämaalauksin koristellusta talosta. Rakennukset tuhoutuivat 1200-luvun eaa. lopulla eli LH IIIB2 -kaudella. Aetós-kukkulan rakennukset muistuttavat palatsia, mutta niissä ei ole megaronia.
Antiikin aikana rakennettu Menelaoksen ja Helenan pyhäkkö koostui temenos-alueesta sekä alttarista. 600-luvun eaa. lopulla tai 500-luvun eaa. alussa paikalle rakennettu temppeli oli tehty kalkkikivestä. 400-luvulla eaa. pyhäkön uusimisen yhteydessä uutta temppeliä varten rakennettiin suurista kivistä noin kahdeksan metriä korkea koroke, jolle johti suuri luiska. Alueelta on löydetty lukuisia votiiviesineitä. Osassa on piirtokirjoituksia, joiden mukaan ne oli osoitettu Helenalle ja Menelaokselle.
Menelaionin esinelöydöt ovat esillä Spártin arkeologisessa museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Menelaion Wikimedia Commonsissa
Pulkkala

Pulkovon observatorio Pulkkalanmäen huipulla.
Pulkkala (myös Pulkova, ven. Пу́лково, Pulkovo) on historiallinen kaupunginosa Pietarissa Venäjällä. Se sijaitsee kaupungin eteläosassa Pulkkalanmäen (ven. Пулковские высоты, Pulkovskije vysoty) ympäristössä.
Pulkkalan kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Myöhemmin se koostui kahdesta osasta: Ylä- eli Suuresta Pulkkalasta (ven. Большое Пулково, Bolšoje Pulkovo) ja Ala-Pulkkalasta (ven. Подгорное Пулково, Podgornoje Pulkovo). Venäläisten asuttamien kylien lähellä sijaitsivat Venjoen seurakuntaan kuuluneet inkerinsuomalaiset Pulkkalan kolkan kylät: Hietakylä eli Hiekkylä (ven. Пески, Peski), Hällölä (ven. Галлерово, Gallerovo), Kelola (ven. Кокколево, Kokkolevo), Kiiskilä (ven. Кискино, Kiskino), Penttilänmäki eli Korkeamaa (ven. Пенти, Penti), Pieni-Kattilaisi (ven. Малое Катлино, Maloje Katlino), Pulkkalan Kapasi (ven. Верхнее Койрово, Verhneje Koirovo), Rajakivi (ven. Камень, Kamen), Rusila eli Rusinautio (ven. Гонгози, Gongozi), Sintosi eli Kolmikanta (ven. Синда, Sinda) ja Uusikylä (ven. Нижнее Койрово, Nižneje Koirovo). Pienessä-Kattilaisissa, Rajakivellä ja Uudessakylässä asui myös ortodoksisia inkerikkoja. Kylät tuhoutuivat toisen maailmansodan aikana.
1700-luvulla alueen kautta rakennettiin Pietarin ja Tsarskoje Selon välinen maantie (nykyinen Pulkovskoje šosse), jonka ympärille istutettiin puistoja. Vuonna 1839 perustettiin Pulkovon tähtitieteellinen observatorio. Vuonna 1941 Pulkkalanmäen puolustuslinjalla pysäytettiin Leningradiin hyökänneet saksalaisjoukot. Alue liitettiin Leningradin kaupunkiin vuonna 1973.
Pulkkalasta ovat saaneet nimensä Pulkovon lentoasema ja suomalaisten 1980-luvun alussa rakentama Pulkovskaja-hotelli.
Aiheesta muualla

Pulkkala Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
Menedemos Eretrialainen

| Menédēmos> Μενέδημος.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 350 eaa.
Kuollut: noin 278–275 eaa.
Koulutus ja ura
Koulukunta:  eretrialainen koulukunta
Opettaja:  Stilpon ja Faidon
Menedemos (m.kreik. Μενέδημος, s. noin 350 – k. noin 278–275 eaa.) oli antiikin kreikkalainen filosofi ja eretrialaisen koulukunnan perustaja.
Elämä

Diogenes Laertioksen mukaan Menedemos oli kotoisin Eretriasta. Hän oli ylhäistä syntyperää, mutta työskenteli silti rakentajana ja teltantekijänä, kunnes hänet lähetettiin sotilaspalvelukseen Megaraan. Laertios kertoo, että hän kuuli samalla matkalla Platonin opetuksia, ja päätti omistaa elämänsä filosofialle. Hän oli todennäköisesti kuullut Platonin oppilaiden opetusta, sillä jos hänen syntymänsä ajoitus on oikea, Platon oli kuollut hänen ollessaan nelivuotias, eikä hän siten ollut voinut tavata Platonia.
Menedemos ystävystyi eliniäksi Megarassa Asklepiadeehen. He opiskelivat Megarassa Stilponin oppilaana. Myöhemmin he siirtyivät Eliiseen ja liittyivät Faidonin elisläiseen koulukuntaan. Asklepiadeen ja Menedemoksen vahvaa ystävyyttä verrattiin Pyladeen ja Oresteen suhteeseen.
Athenaios kirjoitti teoksessa Deipnosofistai, että koska Asklepiades ja Menedemos olivat köyhiä, heidät haastettiin lopulta areiopagin neuvoston eteen selittämään, kuinka he voivat viettää kaiket päivät filosofien seurassa ilman, että heillä näyttää olevan minkäänlaista työtä. He kutsuivat todistajakseen myllärin,  joka selitti heidän puivan viljaa öisin kahden drakhman palkalla. Areiopagin jäsenet olivat tästä niin hämmästyneitä, että he palkitsivat miehet 200 drakhmalla.
Lopulta Asklepiades ja Menedemos asettuivat Eretriaan ja siirsivät Faidonin koulun sinne, niin että siitä tuli eretrialainen koulukunta. Kummankin kerrotaan olleen naimisissa, Asklepiadeen äidin ja Menedemoksen tyttären kanssa. Kun Asklepiadeen vaimo kuoli, hän otti Menedemoksen vaimon, ja Menedemos puolestaan nai erään rikkaan naisen. He elivät kaikki yhdessä talossa, ja Menedemos antoi sen hallinnan entiselle vaimolleen. Asklepiades kuoli Eretriassa ennen Menedemosta vanhalla iällä.
Filosofisten töidensä lisäksi Menedemos otti johtavan roolin kaupunkinsa politiikassa Aleksanteri Suuren kuolemasta omaan kuolemaansa. Hän sai muun muassa Demetrioksen myöntämään alennuksen tiettyihin veroihin. Hän oli Antigonos II Gonataksen ystävä, ja se sai kansan epäilemään hänen luotettavuuttaan. Siksi hän joutui pakenemaan kaupungista. Hän pakeni Antigonoksen hoviin, ja hänen kerrotaan kuolleen suruun. Toiset taas kertovat hänen kuolleen paastottuaan seitsemän päivää, koska ei saanut taivuteltua Antigonosta vapauttamaan kotikaupunkiaan.
Filosofia

Menedemoksen filosofiset näkemykset tunnetaan ainoastaan osittain. Athenaios siteeraa Epikratesta sanoessaan, että hän oli platonilainen, mutta muut lähteet sanovat hänen suosineen Platonin sijasta Stilponia. Diogenes Laertios sanoo, että hän ei halunnut pitää hyviä asioita ja hyödyllisiä asioita samoina. Hän myös hylkäsi kieltävät propositiot, koska hänen mielestään ainoastaan myöntävillä propositioilla saatettiin ilmaista totuutta.
Plutarkhos ja Cicero sanovat hänen eettisestä ajattelustaan, että hän piti Hyvettä yhtenä, millä nimellä sitä sitten kutsutaankaan, ja sanoi sen olevan älyllinen. Laertios sanoo, että hän ei jättänyt jälkeensä kirjoituksia. Laertioksen mukaan eretrialainen koulu hävisi lyhyen ja melko merkityksettömän olemassaolon jälkeen.
Aiheesta muualla

Diogenes Laertios: Merkittävien filosofien elämät ja opit :
Menedemoksen elämäkerta (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Menedemoksen elämäkerta. (kreikaksi)
Antiikin filosofia  Sokrates ja sokraatikot
Sokrates
Aiskhines
Aleksamenos Teoslainen
Aristippos
Eukleides
Faidon
Glaukon
Kebes
Kriton
Ksenofon
Menedemos
Simmias
Simon
Stilpon
Punakantele

Punakantele oli Petroskoissa ja Leningradissa vuosina 1928–1932 ilmestynyt suomenkielinen kirjallisuuslehti.
Karjalan proletaarikirjailijoiden yhdistyksen aikakauslehden ensimmäinen numero ilmestyi Petroskoissa maaliskuussa 1928 nimellä Puna-Kantele. Lehden tehtäväksi asetettiin Neuvosto-Karjalan kansallisen kirjallisuuden kehittäminen. Joulukuussa 1929 lehti yhdistettiin Leningradissa ilmestyneeseen Soihtu-kulttuurilehteen, ja sen nimi sai muodon Punakantele. Uuden julkaisun toimitus työskenteli Leningradissa ja kuului Leningradin proletaarikirjailijoiden yhdistyksen alaisuuteen. Petroskoihin jäi toimitusneuvosto, jonka johdossa oli Herman Laukkanen.
Vuonna 1928 lehdestä ilmestyi vain yksi numero, seuraavana vuonna neljä numeroa, ja vuonna 1930 siitä tuli kuukausilehti. Levikki nousi 2 500 kappaleesta vuonna 1928 aina 8 000 kappaleeseen vuonna 1931, jolloin lehti ilmestyi jo Punakanteleen nimellä. Päätoimittajana toimi Lea Helo sekä myöhemmin Kalle Lepola ja Ludvig Kosonen.
Lehti julkaisi kaunokirjallisen proosan ja runouden lisäksi myös kansanrunouden näytteitä sekä neuvoja aloitteleville kynäilijöille. Ahkerimpia kirjoittajia olivat jo tuolloin tunnetut runoilijat Jalmari Virtanen ja Lea Helo, yksi Petroskoin suomalaisen teatterin perustajista Ragnar Nyström (Rusko), kansanrunouden tutkija Risto Bogdanov ja nuori karjalainen prosaisti Fjodor Ivatšov. Punakanteleessa julkaistiin karjalaisten kirjailijoiden Nikolai Jaakkolan ja Antti Timosen ensimmäiset teokset. Lehden kirjoittajiin kuuluivat myös Arvi Nummi, Hilda Tihlä, Lauri Luoto, Kirilä Virtanen, Matti Husu (Pursi), Einari Leino, Josef Schultz, Väinö Aalto ja Onni Tuomi. Punakanteleessa julkaistiin jonkin verran käännösproosaa ja -runoutta, muun muassa Maksim Gorkia, Juri Libedinskia, Demjan Bednyitä, Mihail Svetlovia, Nikolai Tihonovia, Aleksandr Fadejevia sekä joitakin ulkomaisia tekijöitä.
Huhtikuuhun 1931 asti Punakanteletta kustansi lähes yksin Leningradin kirjailijayhdistys. Karjalan yhdistystä syytettiin toimettomuudesta, mutta yhdistykset eivät kyenneet rakentavaan yhteistyöhön. Kesäkuuhun mennessä lehden levikki putosi 2 500 kappaleeseen. Samanaikaisesti pohdittiin lehden nimen muuttamista, koska sen ei katsottu enää vastaavan ajan vaatimuksia. Tammikuussa 1932 lehti sai nimen Rintama.
HMS Puke

| HMS Puke |
| --- | --- |
 HMS Puke

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Pattisonin telakka, Napoli
Kölinlasku:  1925
Laskettu vesille:  29. tammikuuta 1926
Palveluskäyttöön:  27. maaliskuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  poistettu palveluksesta 13. kesäkuuta 1947
Tekniset tiedot
Uppouma:  1270 t (kuiva) 1504 t (kuormattu)
Pituus:  84,9 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,6 m
Syväys:  2,6 m
Koneteho:  36000 shp
Nopeus:  35 solmua
Miehistöä:  152
Aseistus
Aseistus:  4 120 mm tykkiä 2 40 mm ilmatorjuntatykkiä 4 533 mm torpedoputkea 32 miinaa
HMS Puke (runkonumerot 19) oli Ruotsin laivaston Psilander-luokan hävittäjä. Alus valmistui 1926 Pattisonin telakalla Napolissa Regia Marinan Sella-luokan aluksena, ja Ruotsi osti sen 1940.
Valmistus

Alus laskettiin vesille 29. tammikuuta 1926 Pattisonin telakalla Napolissa nimettynä RN Bettino Ricasolina ja se otettiin 4. lokakuuta Regia Marinan palvelukseen. Vuonna 1929 aluksen pääaseet vaihdettiin uusiin 120 millimetrin tykkeihin. Aluksen etukannelle asetettiin kaksiputkinen ja takakannelle kaksi yksiputkista.
Ruotsin merivoimissa

Joulukuussa 1939 saapui Italiaan Ruotsista lähetystö, jonka tehtävänä oli selvittää mahdollisuudet ostaa sotalaivoja. Matka johti maaliskuussa 1940 Psilander- ja Romulus-luokkien alusten hankintaan. Kaikki ostetut alukset lähtivät 14. huhtikuuta La Speziasta. Niiden matka kuitenkin keskeytyi Skaalefjordissa, kun Britannian kuninkaallisen laivaston osasto pakotti alukset Kirkwalliin. Diplomaattisten keskustelujen jälkeen alukset pääsivät 1. heinäkuuta jatkmaan matkaansa ja saapuivat 10. heinäkuuta Göteborgiin.
Alus poistettiin palveluksesta 13. kesäkuuta 1947 ja romutettiin 1949 Karlskronassa.
Pummerer-toisiintuminen

Yleinen esimerkki Pummerer-toisiintumisesta
Pummerer-toisiintuminen on toisiintumisreaktio, jossa sulfoksidit toisiintuvat elektrofiilien vaikutuksesta α-substituoiduiksi tioeetterijohdannaiseksi esimerkiksi etikkahappoanhydridin vaikutuksesta muodostuu α-asetoksitioeetteri. Pummerer-toisiintuminen on nimetty kehittäjänsä itävaltalaisen kemistin Rudolf Pummererin mukaan ja Pummerer raportoi reaktion ensimmäisen kerran vuonna 1910.
Reagenssit ja mekanismi

Pummerer-toisiintumisissa edellytetään, että toisiintuvassa sulfoksidissa on α-asemassa rikkiatomiin nähden sijaitsevaan hiiliatomiin sitoutunut vähintään yksi vetyatomi. Elektrofiilina reaktiossa käytetään tyypillisesti etikkahappoanhydridiä, trifluorietikkahappoanhydridiä, happoklorideja tionyylikloridia tai vetykloridia. Pummerer-toisiintumisen ensimmäisessä vaiheessa sulfoksidi reagoi elektrofiilin kanssa muodostaen sulfoniumkationin. Tästä kationista eliminoituu rikkiin sitoutuneesta hiilestä protoni ja muodostuu tioniumkationi. Tämä sulfeniumkationi on elektrofiilinen ja reagoi nukleofiilin kanssa additioreaktiolla. Mikäli alkuperäisenä elektrofiilinä käytetään etikkahappoanhydridijohdannaista muodostuu α-asetoksitioeetteri ja mikäli elektrofiilina käytetään suolahappoa tai tionyylikloridia muodostuu α-klooritioeetteri. Muodostuva tuote voidaan hydrolysoida aldehydiksi.
Pummerer-reaktio on enantioselektiivinen ja kiraalisista sulfoksideista muodostuu tietty enantiomeeri hyvällä enantioylimäärällä.
Punakaartilaisen päiväkirja

| Punakaartilaisen päiväkirja |
| --- | --- |
Kirjailija:  Viljo Sohkanen
Kieli:  suomi
Genre:  historia, muistelmat
Kustantaja:  Weilin + Göös
Julkaistu:  1968
Ulkoasu:  sidottu
ISBN:  951-99942-5-4
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Punakaartilaisen päiväkirja on Tikkurilan punakaartiin välskärinä eli lääkintämiehenä kuuluneen Viljo Sohkasen kuvaus Suomen sisällissodan tapahtumista punaisten näkökulmasta.
Sohkanen liittyi sodan alkaessa Helsingin pitäjän punakaartiin. Teos on hänen päiväkirjansa sodan ajalta. Sohkanen kertoo kokemuksistaan kansalaissodan aikana Tikkurilassa, Antrean rintaman taisteluista Kavantsaaressa sekä tapahtumista Viipurissa, ja lopulta Helsingin valtauksen sekasortoisesta tilanteesta ja vankeusajastaan Suomenlinnan vankileirillä.
Mende (Pallene)

| Mende> Μένδη |
| --- | --- |
 Menden akropolis.
Sijainti
 Mende
Koordinaatit:  39°57′50″N, 23°25′07″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Kalándra, Kassándra, Chalkidikí, Keski-Makedonia
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Pallene, Traakia
Aiheesta muualla
  Mende Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mende (m.kreik. Μένδη, Mendē, myös Mendai/Menda, Μένδαι/Μένδα, lat. Mende/Mendae) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Pallenen niemellä nykyisellä Chalkidikín niemimaalla Kreikassa. Se sijaitsi nykyisen Kassándran kunnan alueella noin kaksi kilometriä itäkaakkoon nykyisestä Kalándran kylästä.
Maantiede

Mende sijaitsi Pallenen eli nykyisen Kassándran niemen luoteisrannikolla eli Thermainlahden rannalla suurin piirtein Sanen ja Skionen polisten puolivälissä. Niemi luettiin antiikin aikana osaksi Traakiaa, ei Khalkidikea, sillä viimeksi mainittu alue käsitti antiikin aikana vain osan siitä myöhemmin nimensä saaneesta Chalkidikín niemimaasta.
Menden kaupunkivaltion hallussa olleen alueen kooksi on arvioitu noin 25–100 neliökilometriä.
Historia

Mende oli joonialainen, euboialaisen Eretrian kaupungin perustama siirtokunta. Se perustettiin todennäköisesti 700-luvulla eaa. Paikalta on tehty keramiikkalöytöjä kuitenkin jo myöhäiseltä mykeneläiseltä kaudelta 1100-luvulta eaa. sekä varhaiselta geometriselta kaudelta, ja sillä vaikuttaa olleen yhteyksiä Euboialle, kuten Lefkantín asutukseen, jo ennen varsinaista siirtokunnan perustamista. Mende sai nimensä alueella kasvavasta mintunsukuisesta kasvista. Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Mendaios (Μενδαῖος).
Menden tiedetään olleen olemassa poliksena suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Se oli merkittävä ja vauras kauppakaupunki, ja tunnettiin erityisesti viinistään. Mendeläisiä viiniamforoita on löydetty joka puolelta Välimerta. Mende perusti kaksi omaa siirtokuntaa, Neapoliin Pallenen niemen itärannikolle sekä Eionin jonnekin päin Traakiaa. Persialaissotien aikaan vuonna 480 eaa. kaupunki joutui avustamaan Kserkseen joukkoja. Klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Mende kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Se kuitenkin kapinoi kaupungin oligarkiamielisen siiven johdolla Ateenaa vastaan Brasidaan johtamien spartalaisten alueelle peloponnesolaissodassa tekemän sotaretken aikaan vuonna 423 eaa. Ateenalaiset kuitenkin valtasivat kaupungin takaisin Nikiaan ja Nikostratoksen johdolla, ja demokratia palautettiin.
Menden tunnetuin asukas oli kuvanveistäjä Paionios 400-luvulla eaa. 300-luvulla eaa. Mende soti Khalkidiken liittoa ja Olynthosta vastaan. Filippos II:n Makedonia valtasi kaupungin vuosisadan puolessa välissä, mutta sitä ei kuitenkaan tuhottu. Mende menetti kuitenkin merkityksensä Kassandreian perustamisen jälkeen. Hellenistisellä kaudella Mende oli Kassandreian alaisuudessa, ja mahdollisesti menetti asemansa poliksena.
Mende löi omaa hopearahaa 500-luvulta eaa. ja pronssirahaa 300-luvulta eaa. lähtien. Rahojen kuva-aiheet viittasivat kaupungin tuottamaan viiniin.
Menden paikka tunnistettiin 1800-luvulla. Kaupungin arkeologiset kaivaukset on suoritettu pääosin vuosina 1986–1994.