stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Freak Out!
Kappalelista > Ensimmäinen vinyyli

"Hungry Freaks, Daddy" – 3:29
"I Ain't Got No Heart" – 2:30
"Who Are the Brain Police?" – 3:22
"Go Cry on Somebody Else's Shoulder" – 3:31
"Motherly Love" – 2:45
"How Could I Be Such a Fool?" – 2:12
"Wowie Zowie" – 2:45
"You Didn't Try to Call Me" – 3:17
"Any Way the Wind Blows" – 2:52
"I'm Not Satisfied" – 2:37
"You're Probably Wondering Why I'm Here" – 3:37
Kappalelista > Toinen vinyyli

"Trouble Every Day" – 6:16
"Help, I'm a Rock" – 8:37
"It Can't Happen Here" – 3:56
"The Return of the Son of Monster Magnet" – 12:17
Lestadiolaisuuden historia

Lestadiolaisuus on 1800-luvun puolivälissä Ruotsin Lapissa syntynyt kristillinen herätysliike. Se sai alkunsa Lars Levi Laestadiuksen (1800-1861) toiminnasta, joka toimi ensin Kaaresuvannon ja myöhemmin Pajalan kirkkoherrana.
Liikkeen synty ajoittuu tammikuuhun 1844, jolloin Laestadius kohtasi virkamatkallaan Åselen kirkossa lappalaisnaisen Milla Clemensdotterin, jota hän myöhemmin kutsui "Lapin Mariaksi". Tämä kohtaaminen johti Laestadiuksen omaan hengelliseen heräämiseen.
Lestadiolaisuuden synty ja alkuvaiheet

Lestadiolaisuutta edeltäneitä herätysliikkeitä olivat liikkeen syntyalueella Pohjois-Ruotsissa lukijaisuus (lukijaisuudessa oli useita haaroja) ja viklundilaisuus. Lestadiolaisuutta on L. L. Laurenin Suomen kirkkohistoriassa Suomen kirkon tärkeimmät vaiheet kutsuttu "laestadiolaiseksi lukijaisuudeksi". Lestadiolaisuus lähti leviämään, kun ruotsalainen pappi Lars Levi Laestadius (etnisesti osittain myös saamelainen) koki hengellisen uudistumisen tavattuaan Lapin Marian vuonna 1844. Tapaaminen sytytti Laestadiuksen saarnoihin uuden palon, ja kirkon sisällä alkoi levitä herätysliike. Syntynyttä liikettä alettiin kutsua 1880-luvun puolivälin jälkeen lestadiolaisuudeksi; 1900-luvun alkuun liikettä nimitettiin myös "hihhuleiksi", "villiopiksi", "lahkoksi" ja "harhaopiksi". Liike levisi varsin nopeasti Suomen, Ruotsin ja Norjan pohjoisosiin.
Vanhoillis- ja esikoislestadiolaiset myös uskovat, että elävä usko on kulkenut läpi aikojen ja kansojen tarjoten kullekin kansalle vuorollaan etsikonajan. Israelin maaperältä usko siirtyi hellenististen ja latinalaisten maiden kautta Saksaan, missä sai erityisen siunauksen Lutherin työn vaikutuksesta. Saksalaisessa pietismissä esiintyi samoja piirteitä kuin sittemmin Laestadiuksen käynnistämässä Pohjolan herätyksessä.
Leviäminen 1844–1900

Lestadiolaisuudessa on korostettu yleistä pappeutta eli sitä, että jokaisella uskovaisella on avainten valta, jolla voi päästää epäuskoisia synneistä. Siihen aikaan kirkossa opetettiin avainten vallan olevan saarnaviralla eli papeilla ja vain hätätilassa maallikolla. Lukuisat kanssapuheet markkinoilla levittivät sanomaa eteenpäin. Myös maallikkosaarnaajat ja Juhani Raattamaan ja muiden kirkon katekismusopettajien, "katekeettojen" pitämät Ruotsin kirkon lähetyskoulut edesauttoivat herätyksen leviämistä.
Lestadiolaisuutta on verrattu pieneen tunturipuroon, josta on kasvanut vuolas kevättulva. Laestadiuksen kuoltua vuonna 1861 kristillinen herätys oli levinnyt jo kolmen valtakunnan alueelle. Paljon vaeltavat saamelaiset olivat vieneet sanomaa eteenpäin, ja se oli tavoittanut Pohjois-Norjasta aivan sen pohjoisimpia osia: Alattion, Hammerfestin, Kautokeinon, Jyykeän ja Vesisaaren. Ruotsin ja Suomen rajalla liike levisi erityisesti Tornionjokilaaksoon. Ruotsissa sen kannatus ulottui myös Jokkmokkiin. Suomessa se oli levinnyt jo Muonioon, Kittilään, Sodankylään, Rovaniemelle, Pudasjärvelle, Kemiin, Simoon, Kuivaniemeen ja Iihin.
Lestadiolaisuuden leviämistä voidaan tarkastella maantieteellisten ääripäiden avulla. Suomen pohjoisimpaan osaan Utsjoelle lestadiolaisuus saapui vuonna 1852. Suomen eteläisimpään kaupunkiin Hankoon 1885. Itäisimpään Suomen osaan Ilomantsiin 1891. Läntiseen osaan Vaasaan 1872. Suomen suuria kaupunkeja ja suluissa lestadiolaisuuden ensiesiintyminen: Helsinki (1866), Jyväskylä (1872), Kuopio (1871), Oulu (1863), Pori (1874), Tampere (1876), Turku (1876) ja Vaasa (1872).
Lestadiolaisuus levisi Pohjois-Amerikkaan lestadiolaissiirtolaisten mukana 1860-luvulla. Iso osa siirtolaisista lähti Pohjanmaalta. Muun muassa Titanicilla matkusti lestadiolaisia siirtolaisia Pohjois-Amerikkaan. Pelastautuneet kertovat lestadiolaispastori William Lahtisen pitäneen seuroja uppoavan laivan kannella. Pohjois-Amerikan lestadiolaisten lukumäärän on arvioitu olleen 1800-luvun lopussa jopa 50 000.
1860-luvulla lestadiolaisuus saavutti Venäjän ja 1870-luvulla Viron. Ensin se levisi joihinkin kyliin Jäämeren rannalla. Erityisesti Helsingistä käsin liike levisi myös Pietariin, Viipuriin, Laatokan Karjalaan ja Karjalankannakselle. Enimmillään Pietarin alueella oli lestadiolaisia noin tuhat henkeä. Eniten kannatusta se sai Koivistolla, Räisälässä, Käkisalmella, Uudellakirkolla ja Viipurissa.
Lestadiolaisuuden leviämistä Viipurin lääniin ennen v. 1900 on tutkinut TM Valma Luukka arkistoista professori Piriselle gradutyössään "Lestadiolaisuuden tulo Viipurin lääniin" , Sivuja 252. Teosta säilytetään Oulun Maakunta-arkistossa.
Lestadiolaisuuden suuri hajaannus 1897–1902

Alkulestadiolaisuuden historia päättyi 1900-luvun vaihteen suureen hajaannukseen. Lestadiolaisuus jakaantui viiteen osaan suuressa hajaannuksessa 1897–1900: samperilaisiin, narvalaisiin, esikoislestadiolaisiin, uusheränneisiin, ja vanhoillislestadiolaisiin, joista on nykyään jäljellä kolme viimeksi mainittua suuntaa. Kemissä ja Teuvalla vaikuttaneet vähälukuiset samperilaiset liittyivät uusheräykseen vuonna 1908 perustajansa Heikki Sandbergin (1834–1908) kuoltua, ja narvalaisuuden molemmat suuntaukset – lindströmiläisyys ja kumpulaisuus – ovat lakanneet olemasta. Lindströmiläisyyden säännöllinen seuratoiminta loppui 1920-luvun puolivälin tienoilla Terijoella, vaikkakin yksittäisiä narvalaisia eli vielä vuonna 1945. Kumpulaisuuden jäljelle jääneet rippeet liittyi käytännössä kokonaisuudessaan uusheräykseen sovintokokouksen seurauksena vuonna 1913. Tosin vielä talvisotaan asti kumpulainen suuntaus vaikutti uusheräyksen sisällä.
Lestadiolaisuuden suurimman haaran vanhoillislestadiolaisten nimitys juontuu siitä, että liikkeessä pyrittiin pitäytymään vanhoissa, perinteisissä opetuksissa. Aluksi uusheräyksen ja narvalaisuuden erkaannuttua 1897–1898, muita lestadiolaisia alettiin kutsua "vanhalestadiolaisiksi", mutta uusheränneitä ja narvalaisia "uuslestadiolaisiksi". Nykyään nimityksellä "vanhalestadiolaiset" tarkoitetaan lähinnä esikoislestadiolaisia eikä niinkään vanhoillislestadiolaisia. Esikoislestadiolaisuus muodostui omaksi ryhmäkseen Amerikassa jo vuonna 1894 mutta Euroopassa vasta noin vuosina 1900–1902 (paitsi Vesisaaressa jo v. 1886). Pieni määrä uusheränneitä erkaantui Amerikan vanhoillislestadiolaisista 1901–1902 perustaen kirkon nimeltä United Peace Church. Suuren hajaannuksen jälkeen lestadiolaisuuden eri ryhmien sisällä on tapahtunut muitakin hajaannuksia sekä Pohjois-Amerikassa että Euroopassa.
Hajaannukset

Lestadiolaisuus on ollut herkkä hajaantumaan. Hajaantumisherkkyys johtuu osittain muita herätysliikkeitä voimakkaammasta painotuksesta opin Raamatun mukaisuuteen ja "oikeaan oppiin". Keskustelu oikeasta opista on tuonut ilmi opillisia erimielisyyksiä, jotka näkyvät suuntauksien moninaisina opillisina painotuksina ja suuntauksien suurena lukumääränä. Lestadiolaisten ryhmien välillä on hyvinkin paljon toisistaan poikkeavia opillisia painotuksia aina sakramenteista lähtien.lähde?
Hajaannukset ovat tapahtuneet hiukan eri aikaan Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Näillä mantereilla on myös paikallisia suuntauksia, joita ei muualta löydy. Esimerkiksi Norjassa vaikuttava Lyngenin suunta ja USA:lainen pollarilaisuus. Pääsuunnat ovat kuitenkin samat Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa. Hajaantumiskehitys alkoi Pohjois-Amerikassa ja Norjan Vesisaaressa.
Hajaannukset > Sovintokokoukset

Hajaannukset ovat syntyneet erilaisista opillisista painotuksista, joista ei yhtenäisyyteen pyrkineissä ns. sovintokokouksissa päästy yksimielisyyteen. Ensimmäiset sovintokokoukset pidettiin Pohjois-Amerikassa vuonna 1878. Myös vuonna 1893 pidettiin sovintokokous takkislaisten ja heidemanilaisten välillä Amerikassa, jossa tehty sovinto jäi kuitenkin lyhytaikaiseksi. Euroopassa ensimmäinen sovintokokous pidettiin vuonna 1901. Vanhoillislestadiolaiset kävivät tuolloin Jällivaarassa neuvottelemassa sovinnosta. Kokous nimettiin myöhemmin "ryövärinsynodiksi" kokouksessa pidettyjen puheenvuorojen takia. Myös Pohjois-Amerikan seurakunnat lähettivät edustajan Jellivaaraan tarjoamaan sovintoa, mutta sitä ei syntynyt.
Vuonna 1908 Pohjois-Amerikassa pidettiin sovintokokous "lannavaaran esikoisten" ja vanhoillislestadiolaisten välillä. Kokouksessa suurin osa Pohjois-Amerikan esikoislestadiolaisista teki sovinnon vanhoillisten kanssa. Seuraava sovintokokous pidettiin vuonna 1911. Kokoukseen kutsuttiin kaikki osapuolet, mutta esikoisten kielteisen suhtautumisen takia kokous jäi uusheräyksen ja vanhoillisuuden väliseksi. Neljä suomalaista esikoissaarnaajaa aikoi osallistua vuoden 1911 sovintokokoukseen, mutta norjalainen Lapin vanhin esti osallistumisen.
Esikoislestadiolaiset kutsuivat uusheräyksen ja vanhoillislestadiolaisuuden edustajia Jellivaaraan jouluna 1922, mutta kokous jäi pitämättä. Vanhoillislestadiolaisuuden ja rauhansanalaisuuden välillä on pidetty tuloksettomat sovintokokoukset vuosina 1945 ja 1946. Viimeisimmät sovintokokoukset on pidetty Norjassa Lyngenin suunnan kesken. Pohjois-Amerikassa ja Venäjällä on tapahtunut suuntauksien yhdistymisiä. Suomessakin yhdistymisiä on tapahtunut, mutta ne ovat olleet yksittäisten ihmisten siirtymiä liikkeestä toiseen.
Venäjällä ja Inkerissä uusheräys liittyi vanhoillislestadiolaisuuteen pääsiäisenä 1924 pidettyjen monipäiväisten yhteisten seurojen seurauksena. Osa uusheränneistä "teki parannuksen eriseurasta", mutta osa heistä säilytti uusheränneen identiteetin vielä senkin jälkeen, kun he olivat liittyneet vanhoillislestadiolaisuuteen. 1990-luvulla Venäjän "vanhojen uskovaisten" keskuudessa erkaantuneen anastasialaisuuden voidaan katsoa olevan uusheräyksen perintöä, sillä sen olemuksessa on nähtävissä samankaltaisia piirteitä kuin uusheräyksessä. Selkein tällainen piirre on keinotekoinen tunteiden kohottamiseen pyrkiminen, jota oli hyvin voimakkaasti havaittavissa mm uusheräyksen perustajan Pietari Hanhivaaran toiminnassa, sekä uusheränneisiin vuonna 1913 liittyneiden kumpulaisten narvalaisten toiminnassa.
Lestadiolaisuuden sukupuu.
Pohjois-Amerikan lestadiolaisuuden sukupuu
Suomen ja Karjalan lestadiolaisuuden sukupuu
Ruotsin lestadiolaisuuden sukupuu
Venäjän ja Inkerin (ei niinkään Karjalan) lestadiolaisuuden sukupuu
Norjan lestadiolaisuuden sukupuu 1890–2010. Vesisaaren sukupuu poikkeaa tästä huomattavasti 1930-luvulla ja sitä ennen.
Vesisaaren lestadiolaisuuden sukupuu 1860–1960.
Sovintokokouksen pöytäkirja vuodelta 1911.
Julio Cortázar

Julio Cortázar.
Julio Florencio Cortázar (26. elokuuta 1914 Bryssel, Belgia – 12. helmikuuta 1984 Pariisi, Ranska) oli argentiinalainen kirjailija. Hänen tunnetuin teoksensa on Ruutuhyppelyä (1963).
Elämänvaiheet

Cortázar syntyi Brysselissä, jossa hänen isänsä työskenteli tuolloin. Nelivuotiaana hän muutti äitinsä ja sisarensa kanssa Buenos Airesiin, Argentiinaan, jossa hän kävi koulunsa ja opiskeli Buenos Airesin yliopistossa. Isä oli hylännyt perheen, eivätkä he tavanneet enää koskaan.
Cortázar oli sairaalloinen lapsi. Sairasvuoteellaan hän luki paljon. Äiti valikoi hänelle kirjoja, joista varsinkin Jules Vernen kirjat olivat suursuosikkeja. Käänteentekevä vaikutus kirjalliselle maulle oli tutustuminen Jean Cocteaun tuotantoon.
Ensimmäiset runonsa Cortázar julkaisi salanimellä Julio Denis vuonna 1938. Seuraavaksi hän kirjoitti näytelmän Los Reyes (’Kuninkaat’), joka perustuu Theseus- ja Minotauros-taruihin.
Cortázar oli sisäänpäin kääntynyt luonne, ja hän eli pääasiassa kirjallisuuden kautta. Yliopistosta valmistuttuaan hän toimi opetustehtävissä ja käänsi kirjallisuutta. Vuonna 1944 hänet nimitettiin Mendozassa olevan Cuyon yliopiston ranskalaisen kirjallisuuden professoriksi. Mendozassa asuessaan hän liittyi presidentti Juan Perónin vastaiseen liikkeeseen ja joutui vankilaan. Vastalauseeksi Perónin hallitukselle hän muutti pois kotimaastaan.
Vuonna 1951 Cortázar asettui asumaan Pariisiin, jossa hän asui elämänsä loppuun saakka. Hän sai Unescosta kielenkääntäjän paikan. Työnsä ohella hän käänsi muun muassa André Giden, Edgar Allan Poen ja Marguerite Yourcenarin teoksia ja kirjoitti omia teoksiaan.
Cortázarin ensimmäisen puoliso Aurora Bernández oli argentiinalainen kääntäjä. Toisella vaimolla liettualaisella Ugné Karvelisilla oli suuri vaikutus Cortázarin poliittiseen aktivoitumiseen. Hän oli sosialisti, mutta tuotannossaan hän ei korostanut poliittista suuntautmistaan. Kolmas puoliso oli kanadalainen kirjailija Carol Dunlop. Dunlop kuoli leukemiaan vuonna 1982.
Cortázar kuoli vuonna 1984, ja hänet haudattiin Pariisiin Montparnassen hautausmaalle samaan hautaan puolisonsa kanssa.
Suomennetut teokset

Cortázarilta on suomennettu novellikokoelma Salaiset aseet (1959) vuonna 1984, Bestiario (1951) vuonna 1999 ja Tarinoita kronoopeista ja faameista (1962) vuonna 2001. Cortázarin novelleja julkaistiin myös valikoimassa Kolmas maailma vuonna 1966.
Cortázarin pääteos Ruutuhyppelyä ilmestyi vuonna 1963 ja aiheutti sensaation. Nimi kuvaa tapaa, jolla teosta on tarkoitus lukea: edestakaisin hyppien luvusta toiseen. Teosta on luonnehdittu hypertekstiksi. Esipuheessa kirjailija ehdottaa mahdollista lukutapaa, ja hän on liittänyt jokaisen luvun loppuun numeron, mihin lukuun seuraavaksi kannattaisi edetä. Kirjailijan sanoin ”Ruutuhyppelyä on monta kirjaa, mutta ennen kaikkea se on kaksi kirjaa”. Teos jakautuu kahteen osaan: ”Tuolla puolen”, ”Tällä puolen ja muualla”. Aluksi liikutaan Pariisissa, ja sitten maisemat vaihtuvat Buenos Airesiin.
Suomentaja Anu Partanen sai Ruutuhyppelyn kääntämisestä Mikael Agricola -palkinnon vuonna 2006.
Tuotanto

Presencia (1938 (salanimellä Julio Denis))
Los Reyes (1949)
Final del juego (1951)
Los premios (1960)
Cuentos (1964)
El perseguidor y otros cuentos (1967)
La vuelta al día en ochenta mundos (1967)
Buenos Aires, Buenos Aires (1968)
Ceremonias (1968)
62, Modela para armar (1968)
Casa tomada (1969)
Último round (1969)
Relatos (1970)
Viaje alredodor de una mesa (1970)
La isla a mediodia y otros relatos (1971)
Pameos y meopas (1971)
Prosa del observatorio (1972)
La casilla de los Morelli (1973)
Libro de Manuel (1973) – Prix Médicis -palkinto 1974
Octoedro (1974)
Fantomas contra los vampiros multinationales. Una utopia realizable narrada por Julio Cortázar (1975)
Antologia (1975)
”Esrictamente no profesional”. Humanario (1976)
Alguien que anda pora hi y otros relatos (1977)
Un tal Lucas (1979)
Queremos tanto a Glenda (1981)
Los autonautas de la cosmopista o Un viaje atemporal Paris-Marsella (1983)
Salvo el crepúsculo (1985)
Tuotanto > Suomennetut

Bestiario.  ((Bestiario, 1951.) Suomentanut Sari Selander)  Helsinki:  Loki-kirjat, 1999.  ISBN 952-9646-58-5
Salaiset aseet.  ((Las armas secretas, 1959.) Suomentanut Jyrki Lappi-Seppälä)  Helsinki:  Otava, 1984.  ISBN 951-1-08049-0
Tarinoita kronoopeista ja faameista.  ((Historias de cronopios y de famas, 1962.) Suomentanut Tarja Roinila)  Helsinki:  Loki-Kirjat, 2001.  ISBN 952-9646-96-8
Ruutuhyppelyä.  ((Rayuela, 1963.) Suomentanut Anu Partanen)  Helsinki:  Loki-kirjat, 2005.  ISBN 952-9646-48-8
Tuli on kaikki tulet (Todos los fuegos et fuego, 1966) Suomentanut Anu Partanen. Helsinki: Teos, 2015. ISBN 9789518516449
Antologiassa Kolmas maailma: uutta proosaa espanjankielisestä Amerikasta, toim. ja suom. Matti Rossi, Helsinki: Tammi 1966
Tarinoita kronopioista ja vaamuista
Rayuela (katkelma)
Erillisiä tarinoita
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Authorscalendar.info. (englanniksi)
Cortázarin kesken jäänyt esittely Scriptorium-sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
www.juliocortazar.com.ar/ Julio Cortazar -sivusto. (espanjaksi)
Literatura.org (Arkistoitu – Internet Archive).
Ups.edu. (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina 2  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  ADK  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Ilpo Hakasalo

| Ilpo Uolevi Hakasalo> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 27. maaliskuuta 1937 Helsinki
Kuollut: 5. tammikuuta 2006 (68 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  musiikkitoimittaja, mainonnan suunnittelija
Ilpo Uolevi Hakasalo (27. maaliskuuta 1937 Helsinki – 5. tammikuuta 2006 Helsinki) oli Yleisradion musiikkitoimittaja, joka oli perehtynyt erityisesti kotimaiseen iskelmä- ja populaarimusiikkiin. Laajan asiantuntemuksensa vuoksi häntä kutsuttiin alan piireissä kevyen musiikin käveleväksi tietosanakirjaksi.
Kirjallisuutta

Ilpo Hakasalo:  Malmstenista Marioniin, Tammi, 1979 ISBN 951-30-4988-4 (sid.)
Ilpo Hakasalo & Peter von Bagh: Iskelmän kultainen kirja, Otava, 1986 ISBN 951-1-08913-7 (sid.)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Ritva
Carl Hornbostel

| Carl Hornbostel> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: Holstein
Kuollut: 1866 t. 1867
Ammatti:  maanviljelijä, virkamies
Arvonimi: valtionagronomi
Carl Hornbostel (s. Holstein – k. 1866 t. 1867) oli tanskalais- tai saksalaissyntyinen lääninagronomi ja sittemmin valtionagronomi. Hän tuli Suomeen 1850-luvun lopulla. Suomessa perustettiin vuonna 1852 valtionagronomin virka, ja tehtävässä toimi alkuun kaksi yhtä aikaa. Virkaan nimitettiin Hornbostel ja skotlantilainen Henry Gibson. Heidän keskeinen tehtävänsä oli kierto- ja salaojitussuunnitelmien laatiminen suurtiloilla, sillä ne olivat 1850-1860-luvuilla maanviljelyksen ensisijaiset parantamistoimenpiteet. Hornbostelin kuoltua viranhaltijaksi tuli ensin tilapäisesti agronomi Th. Forssell, kunnes vakinaisesti siihen nimitettiin agronomi Karl Johan Forsberg.
Hornbostel harjoitti maanviljelystä myös käytännössä. Vuokrattuaan Sippolan tilan köyhtyneet kauramaat hän aloitti siellä laajamittaista lampaanhoitoa, mutta yritys ei onnistunut lähinnä villan menekkivaikeuksien vuoksi.
Koraanin historiallis-kriittinen tutkimus

Birminghamin käsikirjoitus on maailman vanhin Koraanin katkelma. Se on ajoitettu suunnilleen 600-luvun alkuun.
Koraanin historiallis-kriittinen tutkimus käyttää Koraanin tutkimiseen tavanomaisia historiatieteen ja muiden tieteiden kriittisiä tutkimusmenetelmiä. Koraanin historiallis-kriittinen tutkimus alkoi Euroopassa 1800-luvulla ja on usein päätynyt islaminuskosta radikaalisti poikkeaviin näkemyksiin kirjan historiasta ja tekstien sisällöstä.
Islamilaisen selityksen ongelmia

Islamilaisessa kertomuksessa Koraanin synnystä on puutteena se, että kertomus ei perustu aikalaislähteisiin. Ensimmäisen kerran Koraaniin viitataan vasta Ibn Ishaqin kadonneessa Muhammed-eläkerrassa, joka on kirjoitettu 760-luvulla. Vaikka Koraani kerrotaan kanonisoidun jo 640-luvulla, sitä ei esimerkiksi tunne 700-luvun puolivälissä kirjoitettu Fiqh Akbar I,  joka on varhaisin islamilaista lakia koskeva teksti.  Joseph Schacht osoittikin, että pieniä poikkeuksia lukuun ottamatta islamilainen laki ei ollut peräisin Koraanista. Tieto viittaa John Wansbroughin mielestä Koraanin oletettua myöhempään kanonisointiaikaan.
Koraanin teksti on katkonaista, typologisesti vaihtelevaa ja keskenään ristiriitaista eikä siksi herätä mielikuvaa yhdestä kirjoittajasta. Islamilainen tarina selittää katkelmallisuuden johtuvan tavasta, jolla Koraani koottiin Muhammedin kuoleman jälkeen. Läntisistä islaomogeista Reynolds katsoo toiston johtuvan siitä, että Koraanin tekstit ovat saarnoja.
Vaikeudet lukea Koraanin kirjoitusta islaminusko selittää sillä, että Koraani oli noin vuosikymmenen ajan enimmäkseen suullisessa muodossa ja ulkoa opittuna, jolloin tekstin oikein lukemista koskevia epäselvyyksiä ei ollut. Koraani sisältää myös keskenään ristiriitaisia ohjeita. Ristiriidat islam selittää siten, että myöhemmin annetut ilmoitukset kumoavat vanhemmat.
Islamilaisen selityksen ongelmia > Länsimainen valtavirta

Länsimaiset tutkijat ovat näistä ja muista ongelmista huolimatta enimmäkseen pitäneet islamilaista kertomusta aitona ja uskottavana. Länsimaissa on yleisesti katsottu, että profeetta Muhammed kirjoitti tai ainakin saneli Koraanin. Kirjan saksalaisen kääntäjän Rudi Paretin (k. 1983) mukaan ”Ei ole mitään syytä epäillä sitä, ettei jokainen pienikin säe Koraanissa olisi Muhammedilta itseltään peräisin”. Koraanin suomalainen kääntäjä Jaakko Hämeen-Anttila arvioi, että Koraani on ”suhteellisen lähellä sitä ilmoituskorpusta, jonka Muhammed sai”. Suurempia puutoksia ei kirjassa Hämeen-Anttilankaan mukaan ole. Hän katsoo, että kirja sisältää suurin piirtein kaikki Muhammedille annetut ilmoitukset, että Koraania voidaan pitää 600-luvun alun tekstinä, ja sellaisena se on "luotettava aikalaislähde".
Tutkijoiden skeptisyys on kuitenkin ajan myötä lisääntynyt. Hämeen-Anttila muistuttaa islamilaisen lähdeaineiston yleisestä ongelmallisuudesta. Islamilainen historiankirjoitus alkaa vasta 800-luvulla, ja vanhimmat tekstit ovat yleensä säilyneet vain myöhempinä kopioina, joten Hämeen-Anttilan mukaan tiedämme yllättävän vähän islamin varhaishistoriasta ja profeetta Muhammedin elämästä. Niiden varaan rakentuva historiankäsitys on kuin "talo, joka seisoo ilman perustaa", minkä takia tutkijat joutuvat pohjimmiltaan tekemään hyvin subjektiivisen valinnan siitä, mihin uskoo.
Hämeen-Anttila kuitenkin katsoo, että islamilaisessa versiossa on syytä pysyä, koska tutkimus ei ole pystynyt tarjoamaan tilalle parempaakaan selitystä. Hänen mukaansa sen kieltäminen tarkoittaa sitä, että olisi tehty jättiläismäinen väärennös, jossa perimätietoa vastaan puhuvat lähteet olisi tuhottu.  Hämeen-Anttila katsoo myös, että humanististen tieteiden kenttä kaventuisi huomattavasti, jos kaikki pitää sitovasti todistaa. Hän kysyy, voidaanko edes Danten (1265–1321) olemassaoloa todistaa.
Islamilaisen selityksen ongelmia > Historiakriittinen tutkimus

Viime vuosikymmeninä Koraanin tutkimuksessa on voimistunut jo 1800-luvulla alkanut historiakriittinen tutkimus, joka on kokonaan tai osittain hylännyt niin sanotun islamilaisen perimätiedon tietolähteenä 600-luvusta. Muutamat ovat jopa hylänneet käsityksen, että Koraanin kirjoittaja olisi Muhammed. Koraanin kirjoittajaa on etsitty historiantutkimuksen ja kielitieteen menetelmin.
Esimerkki saaduista tuloksista on Niiniköyden suuran 111 analyysi. Islamilainen perimätieto kertoo tarkasti, kuka oli suurassa mainittu Abu-Lahab, mitä hän teki, ja miksi hänet Koraanissa kirotaan. Muhammed olisi saanut ilmestyksen, jossa tuomitaan hänen setänsä Abu-Lahab, joka markkinoilla oli hyökännyt Muhammedia vastaan.  Kriittinen tutkimus on puolestaan todennut että Abu-Lahabin tarina sopii hyvin 1. Kuningasten kirjassa esiintyvään juutalaisten kuninkaaseen Ahabiin. Niiniköyden suura voisi olla kristillinen mieteruno, joka kertoo juutalaisten kuninkaasta.