Kalevi Sorsa
Ulkopoliittinen vaikuttaja

Sorsa oli kiistatta merkittävä suomalainen ulko- ja turvallisuuspoliittinen vaikuttaja. Pääministerinä ja puoluejohtajana Sorsa joutui automaattisesti mukaan ulkopoliittiseen päätöksentekoon. Ulkoministerinä Sorsa toimi kolmesti, vuosina 1972, 1975–1976 ja 1987–1989, sekä ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajana vuosina 1970–1972, 1976–1977 ja 1979–1982.
On arvioitu, ettei Kekkonen olisi 1970-luvulla voinut toteuttaa ulkopolitiikkaansa ilman sosialidemokraatteja; Kekkonen tarvitsi sosialidemokraattien laajoja kansainvälisiä yhteyksiä. Toisaalta SDP:n sisäpoliittinen vallankäyttö ei olisi onnistunut ilman presidentin myötävaikutusta. Kekkosen ja Sorsan luottamukselliset suhteet konkretisoituvat esimerkiksi ETYK-neuvotteluprosessissa ja Saksojen tunnustamiskysymyksessä. Tärkeänä linkkinä Kekkosen ja Sorsan välillä oli SDP:n oma mies ja puolueen ulkopoliittinen strategi Jaakko Kalela, joka toimi vuodesta 1973 presidentin ulkopoliittisena erityisavustajana. Myös Sorsalla itsellään oli tilaisuus tavata Kekkonen aina vähintään kerran viikossa.
Toisen maailmansodan jälkeen Suomen ulkopolitiikan hoidon tärkeimpiä tehtäviä on ollut järjestää suhteet itäiseen naapurimaahan, Neuvostoliittoon, ja sen hajottua Venäjään. Näiden suhteiden hoitamisessa Sorsa oli poliittisten tehtäviensä kautta Kekkosen jälkeen ja presidentti Koiviston ohella ehkä keskeisin henkilö. Neuvostosuhteiden hoitaminen alkoi puoluesihteerinä ja jatkui Paasion niin sanotun nappulaliigan ulkoministerinä, ja myöhemmin niin puheenjohtajan, pääministerin kuin ulkoministerinkin ominaisuudessa. Yhteydenpito koski erilaisia asioita, joista keskeisimpiä olivat ulko- ja ulkomaankauppapolitiikka.
Sorsan ulkopoliittinen aktiivisuus aiheutti kitkaa hänen ja presidentti Mauno Koiviston välille. Kysymys ei ollut siitä, että Sorsa ja Koivisto olisivat kilpailleet valtakunnan kärkimiehen asemasta, vaan taustalla oli muutos Urho Kekkosen aikana vakiintuneista käytännöistä uuteen aikaan. Koiviston pyrkimyksenä oli hoitaa vain ja ainoastaan ne asiat, jotka hallitusmuodossa nimenomaan määrättiin tasavallan presidentille. Tämä periaate, josta Kekkosen aikana oli vieraannuttu, toi hallituksen tosiasiallisesti ratkaistavaksi huomattavasti aiempaa enemmän asioita. Kun valtaa näin siirtyi presidentiltä pääministerille, syntyi vaikutelma, jonka mukaan Sorsa kahmi itselleen kaiken mahdollisen. Tätä käsitystä vahvisti se, että suuri osa Koiviston ratkaistaviksi jääneistä asioista oli salaisia.
Sorsan ja Koiviston suhteiden jännittymisestä syntynyt julkinen kuva oli yksi syy siihen, että kun Koivisto toukokuussa 1983 erotti Suomen ja Neuvostoliiton välisen talouskomission suomalaisosapuolen puheenjohtajan Ahti Karjalaisen, hän viivytti uuden puheenjohtajan nimitystä puoli vuotta. Teollisuus halusi paikalle Kalevi Sorsan, mutta samaan aikaan alettiin valittaa, että jos Sorsa saa tämänkin paikan, hänelle kertyy liikaa valtaa. Koiviston viivyttely herätti huolta neuvostoliittolaisten suhtautumisesta, ja yleisesti tiedettiin myös, että komission neuvosto-osapuolen puheenjohtaja, Neuvostoliiton ulkomaankauppaministeri Nikolai Patolitšev oli jo iäkäs mies, jonka terveys horjui. Komission suomalaisen puheenjohtajan vaihdos olisi antanut myös neuvostoliittolaisille tilaisuuden vaihtaa oma miehensä, ja ellei suomalainen puheenjohtaja olisi riittävän korkeatasoinen, pelkona oli, että Neuvostoliitto laskisi tasoa. Tämän vuoksi Koivisto lopulta marraskuussa 1983 nimitti Sorsan. Hän oli komission puheenjohtajana vuoteen 1989.
Sorsa toimi jo varhain aktiivisesti eurooppalaisen integraation puolesta. Suomen EU-ratkaisua selviteltiin muun muassa integraationeuvottelukunnassa, jonka jäsen Sorsa oli vuosina 1990–1994. Ammattipolitiikan jätettyään hän oli mukana EU:n jäsenyyskampanjassa. Itämeren parlamentaarikkokonferenssi perustettiin Sorsan aloitteesta Helsingissä vuonna 1991.