Suomen Maaseudun Puolue
Historia > Kekkonen ja SKYP

Kevään ja kesän 1972 mittaan alkoi näkyä merkkejä Veikko Vennamon vastaisen kapinahengen noususta SMP:n eduskuntaryhmässä. Puolueen sisäiset erimielisyydet paljastuivat heinäkuun lopulla, kun julkisuuteen tuli kaikkiaan 12 SMP:n kansanedustajan allekirjoittama, tulevalle puoluekokoukselle osoitettu kirjelmä, jossa puheenjohtaja Vennamoa syytettiin kovin sanoin itsevaltaisuudesta puolueessa ja SMP:n tekemisestä yhteistyökelvottomaksi kaikkien muiden puolueiden kanssa. Eduskuntaryhmän enemmistö kritisoi puoluejohtoa ”junttauksesta” ja siitä, että se oli esittänyt julkisuudessa eduskuntaryhmän päätöksiksi asioita, joista ei ollut ryhmässä edes keskusteltu tai jotka oli jopa salattu ryhmältä. Tärkeänä tyytymättömyyden syynä olivat myös taloudelliset velvoitteet, joihin SMP:n kansanedustajat olivat sitoutuneet puoluetta kohtaan. Kouvolassa elokuun alussa pidetyssä, SMP:n siihenastisen historian riitaisimmassa puoluekokouksessa Vennamo ajoi uudeksi puoluesihteeriksi oman ehdokkaansa, SMP:n tiedotuspäällikön Urpo Leppäsen ja esti puolueen kenttäväen suosikin, tammikuun vaaleissa eduskunnasta pudonneen Eino Poutiaisen uudelleenvalinnan. Vennamon mielestä ”puoluetoimiston asiat menisivät sekaisin” Poutiaisen ollessa puoluesihteerinä. Eduskunnan syysistuntokauden alkaessa SMP:n eduskuntaryhmä oli käytännössä jakaantunut Vennamon kannattajiin ja häntä vastustaneeseen enemmistöön, ja syksyn aikana seurasi SMP:n pahin sisäinen kriisi.
SMP:n eduskuntaryhmä hajosi 8. syyskuuta 1972, kun 12 edustajaa poistui eduskuntaryhmän kokouksesta: sen jälkeen, kun Vennamo oli ilmoittanut Mauno Kurpan ja Heikki Kainulaisen erotetuiksi puoluehallituksen päätöksellä eduskuntaryhmästä sekä Lauri Linnan ja Artturi Niemelän pidätetyksi ryhmän työskentelystä määräajaksi. SMP:n oppositio piti päätöksiä puolueen sääntöjen vastaisina sillä perusteella, että vain eduskuntaryhmä itse voi tehdä tällaisia päätöksiä, ja vaati niiden kumoamista. Tähän Vennamon johtama puoluehallitus ei suostunut, vaan katsoi 7. lokakuuta opposition kansanedustajien eronneen puolueesta, ja julisti jäljelle jääneen kuuden edustajan ryhmän SMP:n ainoaksi lailliseksi eduskuntaryhmäksi. Erotetut järjestäytyivät omaksi eduskuntaryhmäkseen 24. lokakuuta 1972 ja Suomen kansan yhtenäisyyden puolue perustettiin 6. joulukuuta 1972. Budjetin lähetekeskustelussa ryhmäpuheenvuorot jaettiin ryhmien koon mukaisessa järjestyksessä; näin SMP:n oppositioryhmän johtaja Heikki Kainulainen sai puhua ennen Veikko Vennamoa, mikä oli Vennamolle vakava arvovaltatappio. Syksyn aikana Vennamo erotutti puolueesta nämä henkilöt ja/tai puolueosastot, joihin he olivat kuuluneet. Kun tämä ei onnistunut Artturi Niemelän kohdalla, erotettiin koko Lapin piirijärjestö puolueesta. Vuoden 1973 alussa vielä yksi kansanedustaja (Arvo Sainio) siirtyi SMP:stä 6. joulukuuta 1972 perustettuun SKYP:een.
Lokakuun lopussa 1972 eduskunta määräsi puhemiesneuvoston ehdotuksesta Vennamon kahdeksi viikoksi työskentelykieltoon sen jälkeen, kun hän oli syyttänyt puhemiesneuvostoa ja eduskunnan virkamiehiä puolueen opposition suosimisesta ja virkavelvollisuuksien rikkomisesta. Tätä eduskunnan ankarinta sisäistä kurinpitokeinoa oli aiemmin käytetty vain kahdesti koko yksikamarisen eduskunnan historian aikana; myöhemmin sitä sovellettiin kolme kertaa Vennamon ohella myös hänen puoluetovereihinsa Rainer Lemströmiin ja J. Juhani Kortesalmeen, kun eduskunta katsoi heidän ylittäneen käytöksellään sopivuuden rajat. Toukokuussa 1974 kaksi vahtimestaria kantoi Vennamon tuolissaan ulos eduskunnan istuntosalista, kun hänelle oli jälleen langetettu kahden viikon työskentelykielto eikä hän suostunut poistumaan salista vapaaehtoisesti.
Presidentti Urho Kekkonen ei halunnut käydä vuoden 1974 presidentinvaalia. Hänen virkakautensa jatkaminen edellytti poikkeuslakia, jonka eduskuntakäsittely vaati vaikeutettua perustuslain säätämisjärjestystä. Jotta poikkeuslaki olisi saatu voimaan suunnitellusti, eduskunnan oli ensin julistettava se kiireelliseksi 5/6 ääntenenemmistöllä, mihin tarvittiin 167 kansanedustajaa, ja sen jälkeen hyväksyttävä 2/3 enemmistöllä. Vennamo ja SMP vastustivat poikkeuslakia ja pitivät sitä kaappauksena. SKYP:n kansanedustajat eivät sen sijaan tahtoneet estää kauden jatkamista etenkään, koska muita presidenttiehdokkaita ei Vennamoa lukuun ottamatta ollut. SKYP:n eduskuntaryhmä oli vaa’ankieliasemassa eduskunnan hyväksyessä vaaditulla 5/6 enemmistöllä poikkeuslain 17. tammikuuta 1973.
Vennamo luonnehti ryhmää vaihtaneita entisiä puoluetovereitaan ”seteliselkärankaisiksi” väittäen heidän jättäneen puolueensa puoluetukien tähden. Puoluetuesta säädettyä lakia muutettiin 28. joulukuuta 1972 siten, että toiseen ryhmään siirtyvät kansanedustajat voisivat viedä mukanaan kansanedustajittain maksettavan puoluetuen, mikäli siirtyjiä on yli puolet eduskuntaryhmän kansanedustajista. Puolue­tuki­lain muutos­esityksen puolesta äänestivät useimmat niistäkin eri puolueiden – muiden kuin SMP:n – kansanedustajista, jotka vain hieman myöhemmin äänestivät presidentti Urho Kekkosen toimikauden poikkeus­lailla tapahtunutta jatkamista vastaan. Tuure Junnilan mukaan taustalla oli ennen kaikkea kyllästyminen vennamolaisten käyttäytymiseen sekä heidän puhe- ja aloitetulvaansa.
Vennamo pyrki pitämään puolueen yhtenäisenä ottamalla luottamushenkilöiltä vekseleitä antamatta niitä vastaavaa lainaa, jotka olisi vaadittu maksettaviksi, mikäli nämä olisivat jättäneet puolueen tai toimineet häntä vastaan. Arvo Sainio siirtyi SKYP:hyn, kun puolueen edustajat vapauttivat hänet veloistaan Vennamolle.
SKYP sai vuoden 1975 eduskuntavaaleissa yhden eduskuntapaikan, joka jäi sen viimeiseksi. SMP:n paikat vähenivät 18:sta kahteen. SMP:n heikkoon vaalimenestykseen vaikutti osaltaan se, että yhteiskunnan rakennemuutos oli alkanut toimia puoluetta vastaan. SMP:n kannattajakunta oli ikääntynyt, ja puolueen johdolle tuli selväksi, että jatkossa kannatusta olisi haettava toisin keinoin kuin vuonna 1970. SKYP:n ainoa kansanedustaja Matti Asunmaa loikkasi keskustaan keväällä 1977.