stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Lyngenin suunta

Norjan lestadiolaisuuden sukupuu 1850–2010. Sisältää myös kuolleet ryhmät. Vesisaaren sukupuu poikkeaa tästä.
Norjan lestadiolaisuuden sukupuu v. 2001 ilman kuolleita ryhmiä. Vesisaaren sukupuu poikkeaa tästä.
Vesisaaren lestadiolaisuuden sukupuu 1860–1960.
Erikiinit eli johnsenilaisuus on lestadiolaisuuden haara, joka vaikuttaa lähinnä vain Norjassa Yykeänvuonon seudulla. Erikiinit on saanut nimensä perustajansa Erik Johnsenin etunimen mukaan. Muita nimityksiä erikiineille ovat "Lyngenin suunta" ja "Yykeän suunta". Ne johtuvat Lyngenin vuonosta eli Yykeänvuonosta, jonka rannoilla liikkeen kannatus on voimakasta. Ryhmän katsotaan erkaantuneen vanhoillislestadiolaisuudesta noin 1910. Erikiinit katkaisivat välit myös August Lundbergiin ja "lundbergilaisiin" (Toomas Paaven ryhmä Etelä-Tromssassa) vuonna 1925. Erikiineillä oli paljon yhteistyötä myös Norjan uusheränneitten kanssa vuoteen 1951 asti, jolloin sen voidaan katsoa eräästä näkökulmasta saaneen vasta alkunsa itsenäisenä lestadiolaisuuden suuntana erkaantumalla uusheränneistä. Tuolloin uusheränneitten ja erikiinien välille syntyi kiistaa muun muassa kasteopista ja perisyntiopista.
Erikiinit ovat jakaantuneet myöhemmin neljään haaraan, joista päähaaraa kutsutaan vanhaerikiineiksi (muilta nimiltään "konservatiiviseksi Lyngenin suunnaksi" tai "konservatiiviseksi Yykeän suunnaksi").
Vanhaerikiinit on suurin erikiiniryhmä ja erikiinien pääryhmä. Vuonna 2012 vanhaerikiinejä oli noin 1 200 henkilöä, joten kannatus oli säilynyt saman suuruisena vuoden 2001 jälkeen. Vanhaerikiinit on kuudenneksi suurin lestadiolaisuuden haara. Suurin lestadiolaisuuden haara on vanhoillislestadiolaisuus noin 115 000 henkilöllä, josta erikiinit ovat erkaantuneet vuonna 1910.
Erikiinien keskeisimpänä vaikuttajahahmona pidetään Erik Johnsenia ("Junsan Erkki") (1844–1941). Liikkeen erottaa muista lestadiolaissuunnista sen voimakas painotus tunnustuskirjoihin Raamatun ohitse. Kasteessa opetetaan tapahtuvan uudestisyntymisen, kuten "elämänsanalaisuudessa" (Elämänsanalaisuus on eräs hyvin pieni lestadiolaisuuden haara).
Erikiineistä erkani noin vuonna 1992 liberaalimman ja "nykyaikaisemman" käsityksen eräistä asioista omaksunut ryhmä, jota kutsutaan suomen kielessä nimellä uuserikiinit tai vaikeammin "liberaali Lyngenin suunta" tai "liberaali Yykeän suunta" ja norjan kielessä "Den Luthersk Læstadianske Menighet". Oppierimielisyydet koskivat avioeroa ja Raamatun luomiskertomusta, muun muassa sitä, saako petetty puoliso ottaa avioeron ja solmia uuden avioliiton. Ryhmien väliset sovintokokoukset ovat päättyneet tuloksettomina. Erikiinien pääsuuntaa kutsutaan vuoden 1992 hajaannuksen jälkeen vanhaerikiineiksi tai "konservatiiviseksi Lyngenin suunnaksi" tai "konservatiiviseksi Yykeän suunnaksi".
Vanhaerikiinit

Vanhaerikiinit joista norjan kielessä käytetään nimitystä "Luthersk Læstadiansk Menigheton", on erikiinien päähaara. Vanhaerikiinejä saatetaan kutsua puhekielessä "konservatiiveiksi" tai "fundamentalisteiksi" silloin kun oletetaan kuulijoiden tietävän, mitä kyseisillä termeillä siinä yhteydessä tarkoitetaan. Konservatiivien mukaan Jumala loi maailman kuudessa päivässä. Ryhmään kuuluu vuonna 2012 noin 1 200 henkilöä. Vuosina 1994–1995 ryhmästä erkani noin 50 hengen ryhmä nimeltä kvaenangenilaisuus eli "valkoiset enkelit"("svärmeri"). Myös vuonna 1998 ryhmästä erkaantui noin 40 hengen gundersenilaisuudeksi kutsuttu ryhmä saamelaissaarnaajan johdolla.
Erikiinien sivuhaarat

Uuserikiinit eli vaikeammin ilmaistuna "liberaali Lyngenin suunta" erkaantui erikiinien pääsuunnasta n. vuonna 1992. Erikiinien pääsuuntaa kutsutaan vanhaerikiineiksi sen jälkeen kun uuserikiinit olivat erkaantuneet siitä vuonna 1992. Uuserikiinien mielestä avioero ja uudelleenavioituminen on hyväksyttävää, jos toinen pettää puolisoaan avioliiton ulkopuolella. Petetyllä on uuserikiinien mielestä siinä tapauksessa mahdollisuus erota ja mennä uusiin naimisiin. Uuserikiinien oppien mukaan Jumala ei luonut maailmaa kuudessa päivässä, koska Jumala loi auringon ja kuun erottamaan päivän ja yön toisistaan vasta neljäntenä päivänä. Päivää ei siis uuserikiinien Raamatun tulkinnan mukaan ole ollut olemassa ennen neljättä luomispäivää. Noin puolet uuserikiinien seuraväestä on lapsia ja nuoria. Uuserikiini-lestadiolaisryhmään kuuluu vuoden 2012 arvion mukaan noin 800 henkilöä, joten se on maailman seitsemänneksi suurin lestadiolaisuuden haara. Uuserikiinien kannatus on säilynyt saman suuruisena vuoden 2001 arvion jälkeen
Kvaenangenilaisuus eli vaikeammin ilmaistuna "valkoiset enkelit" -lestadiolaishaara ("svärmeri") syntyi  1994–1995 erkanemalla vanhaerikiineistä. Professori Jouko Talosen mukaan kvaenangenilaiset "painottavat evankeliumin näkökulmaa". Kvaenangenilaisuus vaikuttaa Norjassa lähinnä Kvaenangenin seudulla. Ryhmä on ainoa lestadiolaisryhmä, joka on irrottautunut vapaaehtoisesti luterilaisesta kirkosta, lukuun ottamatta vanhoillislestadiolaisista Pohjois-Savossa ja Viipurin läänissä vuonna 1907 erkaantunutta väyrysläisyyttä, jota ei ole enää olemassa. Kvaenangenilaisuus hoitaa itse sakramentit ja hautaukset. Kvaenangenilaisuuteen kuuluu vuoden 2012 arvion mukaan noin 50 henkilöä, joten sen kannatus oli säilynyt saman suuruisena vuoden 2001 arvion jälkeen.
Gundersenilaiset erkanivat vanhaerikiineistä saarnaaja Egil Gundersenin johdolla vuonna 1998 noin 40 henkilön erilliseksi lestadiolaissuunnaksi.
Aiheesta muualla

Roald E. Kristiansen: Lestadiolaisuus Pohjois-Norjassa (Arkistoitu – Internet Archive)
*Uuserikiinien nettisivut
Faro della Vittoria

Faro della Vittoria
Faro della Vittoria (suom. 'Voiton majakka') on sotamuistomerkki, joka on rakennettu Italian voitettua ensimmäisen maailmansodan. Veistos esittää Victoria-jumalatarta pitelemässä soihtua kädessään. Veistos painaa noin 25 tonnia ja se on 26,5 metriä korkea.[lähde? ] Veistoksen patsas on 18,50 metriä korkea ja veistoksen alusta on 8 metriä.[lähde? ] Veistos on valmistettu pronssista ja sen alusta on graniittia. Veistoksen valmisti italialainen kuvanveistäjä Edoardo Rubino. Veistos valmistui vuonna 1928. Veistos sijaitsee Torinon kaupungissa Piemonten hallintoalueella Torinon metropolikaupungissa Italiassa.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: it: Faro della Vittoria (Torino)
Luottaa huomiseen

| Luottaa huomiseen Anneli Mattila |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 2007
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 36.28
 Levy-yhtiö: Sony BMG
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 21.
Anneli Mattilan muut julkaisut
| Laulun lahjan sain 2006 | Luottaa huomiseen 2007 | Soita mulle 2008 |
Singlet albumilta Luottaa huomiseen
 ”Luottaa huomiseen” Julkaistu: 2007
Luottaa huomiseen on suomalaislaulaja Anneli Mattilan kolmas albumi. Se julkaistiin vuonna 2007.
Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 21.
Kappaleet

Mennen tullen – 3:23
Luottaa huomiseen – 3:19
Ollaan – 3:16
Jos vain oot ystäväin – 3:17
Hei Juulia – 3:01
Villivarsa – 3:25
Lailla myrskytuulien – 3:12
Kerran vielä päivä koittaa – 3:18
Ovi auki elämälle – 3:28
Kesä ikuinen – 3:41
Palapelini – 3:08
Fire and Ice (täsmennyssivu)

Fire and Ice voi tarkoittaa seuraavia:
Fire and Ice, Yngwie Malmsteenin albumi
Fire and Ice: The Winter War of Finland and Russia, vuoden 2006 yhdysvaltalainen dokumentti talvisodasta
Fire and Ice, vuoden 1992 videopeli
Sonic Boom: Fire & Ice, vuoden 2016 videopeli
"Fire And Ice", Within Temptationin kappale
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Fire and Ice”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Fire on Fire

| ”Fire on Fire” Sam Smith |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Julkaistu: 21. joulukuuta 2018
 Formaatti: digitaalinen lataus, suoratoisto
 Tuottaja(t): Steve Mac
 Tyylilaji: soul, pop
 Kesto: 04.06
 Levy-yhtiö: Capitol Records
Sam Smithin muut singlet
| ”Promises” 2018 | ”Fire on Fire” 2018 | ”Dancing with a Stranger” 2019 |
Fire on Fire on brittiläisen laulaja-lauluntekijä Sam Smithin musiikkikappale. Sen julkaisi Capitol Records digitaalisesti ladattavana ja suoratoistettavana singlenä 21. joulukuuta 2018. Kappaleen ovat sanoittaneet Smith ja sen tuottaja Steve Mac Netflixin Watership Down-minisarjaa varten. Kappaleen musiikkivideo julkaistiin Smithin YouTube-kanavalla singlen julkaisupäivänä.
"Fire on Fire" oli kaupallisesti kohtalainen menestys, sen päästyä singlelistan neljänkymmenen parhaan joukkoon Irlannissa, Norjassa, Ruotsissa, Suomessa, Sveitsissä ja Unkarissa. Kappaleen piti olla osa Smithin tulevaa kolmatta studioalbumia, mutta tämä suunnitelma peruuntui kun albumin julkaisuajankohtaa lykättiin.
Käännös suomeksi
Fonografisylinteri

Fonografisylinteri oli varhaisin äänen tallentamiseen ja toistoon käytetty väline. Sen suurimman suosionsa aikana, noin 1888–1915, yksinkertaisesti ”tallenteena” (record) tunnetun lieriön muotoisen esineen ulkopinnalle oli kaiverrettu äänitallenne, joka voitiin toistaa mekaanisella fonografilla. Kilpaileva kiekon muotoisia gramofonilevyjä käyttävä järjestelmä valloitti markkinat ja nousi 1910-luvulla markkinoiden johtavaksi äänitemuodoksi, ja fonografisylinterien kaupallinen massatuotanto loppui vuonna 1929.
Kaksi Edison-sylinteriäänitettä (reunoilla) ja niiden pahvikotelot (keskellä).
Historia > Varhaiskehitys

Thomas Edison keksi fonografin puhelinviestien tallentamista varten 18. heinäkuuta 1877 kokeiltuaan ensin vahattua paperia. Varhaisissa versioissa tallenteet olivat pyörivän metallisen sylinterin ympärille käärityn tinapaperin ulkopinnalla. 1880-luvulla massatuotannossa olivat jo vahasylinterit, joissa äänitallenne oli pehmeähköstä vahasta valmistetun onton sylinterin ulkoreunalla olevissa urissa. Nämä sylinterit oli helppo irrottaa soittimen akselista ja kiinnittää uudelleen. Varhaiset sylinteritallenteet kuluivat yleensä loppuun muutaman kymmenen soittokerran jälkeen. Ostaja saattoi sitten joko palauttaa kuluneet sylinterit kauppiaalle osittaisena maksuna uusista äänitteistä tai hiotuttaa niiden pinnan sileäksi, jotta niihin voitiin tallentaa uudelleen. Vuonna 1890 Charles Tainter patentoi kovan karnaubavahan käytön fonografisylinterien valmistuksessa yleisesti käytetyn parafiinin ja mehiläisvahan sekoituksen sijaan.
Varhaisia sylintereitä toistavia laitteita 1880-luvun lopulta ja 1890-luvulta myytiin usein äänitystoiminnolla varustettuna. Mahdollisuus sekä äänittämiseen että äänen toistamiseen oli sylinterejä käyttävien fonografien etu taistelussa halvempia, äänilevyjä soittavia gramofoneja vastaan. Näitä alettiin massatuottaa 1890-luvun lopulla, ja niillä pystyttiin ainoastaan toistamaan ennalta tallennettua ääntä.
Fonografituotannon alkuvaiheessa valmistettiin useita kilpailevia, keskenään yhteensopimattomia sylinteritallennetyyppejä. 1880-luvun lopulla Edison Records, Columbia Phonograph ja muut yhtiöt sopivat standardoidusta järjestelmästä. Standardisylinterit olivat n. 4 tuumaa (10 cm) pitkiä, halkaisijaltaan 2 ¼ tuumaa (n. 5,7 cm), ja niissä oli noin kaksi minuuttia musiikkia tai muuta ääntä.
Vuosien mittaan sylintereihin käytetystä vahasta tuli parempaa ja kovempaa, ja sylintereitä pystyttiin soittamaan yli sata kertaa. Vuonna 1902 Edison Records esitteli uuden kovaa vahaa olevan sylinterin, joita markkinoitiin nimellä ”Edison Gould Moulded Records”.
Historia > Myyntipakkaukset

Sylintereitä myytiin pahviputkissa, joissa oli pahvinen kansi molemmissa päissä. Nämä pakkaukset auttoivat suojaamaan äänitteitä. Nämä pakkaukset ja sylinterien muoto (yhdistettynä varhaisten äänitteiden ”peltiseen” ääneen elävään musiikkiin verrattuna) sai orkesterinjohtaja John Philip Sousan pilkkaamaan äänitteitä "säilykemusiikiksi". Levy-yhtiöillä oli yleensä yleiskäyttöinen sylinteripakkauksen ulkopuolelle painettu kansilipuke, eikä sisällä ollut mitään tietoja kyseisestä äänitteestä. Tiedot kirjoitettiin alkuaikoina kansilipukkeisiin käsin, yksitellen. Hieman myöhemmin äänitteen numero alettiin leimata ylempään päätykanteen, ja vähän myöhemmin äänitteen nimi ja esittäjä alettiin painaa päätykannessa olevaan lipukkeeseen. Pian 1900-luvun alettua lyhennetty versio näistä tiedoista (sekä levy-yhtiön nimi) alettiin painaa tai leimata itse sylinterin toiseen päähän. Aikaisemmin itse sylintereissä ei ollut tällaista näkyvää tunnistetta. Tallenteen alussa oli kuitenkin puhuttu kuulutus, jossa kerrottiin kappaleen tai esityksen nimi, esittäjä ja levy-yhtiö.
Pakkauksen sisäpuolella sylinterin mukana oli pieni liite, jossa oli tiedot tallenteesta. Aluksi se kirjoitettiin käsin tai koneella jokaiseen lipukkeeseen, mutta painetut versiot yleistyivät, kun tietyt kappaleet alkoivat käydä kaupaksi siinä määrin, että painamisesta tuli taloudellisesti kannattavaa. Huomaa että ylhäällä oikealla olevassa esimerkkikuvassa, Edison Recordsin vuoden 1902 pakkauksesta, ostajaa pyydetään leikkaamaan irti painetut tiedot sisältävä ympyrä. Tämä paperiympyrä voitiin sitten kiinnittää joko sylinteripakkauksen kanteen tai, kuten tässä esimerkissä, erikoiseen levy-yhtiöiden markkinoimaan sylinteriin kiinnitettävään koteloon. Tällaisen kotelon osti kuitenkin vain pieni osa sylinteriäänitteiden ostajista.
Historia > Kovamuovisylinterit

Vuonna 1906 Indestructible Record Company alkoi markkinoida sylinteriäänitteitä, jotka oli valmistettu selluloidista, varhaisesta kovamuovista, joka ei särkynyt pudotessa eikä kulunut loppuun tuhansistakaan soittokerroista. Tätä kovaa ja jäykkää materiaalia ei voitu vahasylinterien tavoin hioa uudelleenäänitystä varten, mutta sitä vastoin se oli lähes ikuinen tallennemuoto. (Tällaiset “Indestructible”-mallin sylinterit ovat ehkä kestävin äänitemuoto koko analogiäänityksen historiassa ennen digitaaliäänityksen keksimistä, ne kestävät paljon useampia soittokertoja kulumatta loppuun kuin myöhemmät äänitteet kuten vinyylilevy tai ääninauha.) Columbia Phonograph Company osti oikeudet tähän mullistavaan keksintöön. Edison-yhtiö kehitti sitten oman pitkään kestävän sylinterinsä, missä oli Amberol-nimistä muovia kipsisisuksen ympärillä. Näitä kutsuttiin Amberol-sylintereiksi. Samoihin aikoihin Edison esitteli neljän minuutin sylinterit, joissa oli kaksi kertaa pitempi soittoaika kuin vanhassa standardisylinterissä. Tämä oli saavutettu yksinkertaisesti pienentämällä uran kokoa ja sovittamalla urat kaksi kertaa lähemmäksi toisiaan sylinteriä kiertävässä spiraalissa. Useimmat (ei kaikki) Amberol-sylinterit ovat neljäminuuttista mallia. Näiden kehittyneempien sylinterien soittoon valmistettuja Edisonin fonografeja kutsuttiin nimellä Amberola.
Äänilevyt

Ensimmäistä maailmansotaa edeltävänä aikana fonografisylinterit ja äänilevyt kilpailivat keskenään kansan suosiosta.
Äänenlaatu ei olennaisesti muutu siitä, onko ura kaiverrettu levyyn vai sylinteriin, ja kilpailu perustui muihin seikkoihin.
Äänilevyt > Sylinterien edut

Sylinterijärjestelmässä oli tiettyjä etuja. Kuten sanottu, vahasylinterejä voitiin käyttää kotiäänityksiin, ja ”indestructible”-mallin sylintereitä voitiin soittaa uudelleen ja uudelleen paljon useampia kertoja kuin levyjä. Sylinterit pyörivät yleensä suuremmalla nopeudella kuin levyt, mikä kasvattaa neulan lineaarista nopeutta uralla. Teoriassa tämä parantaa äänenlaatua. Lisäksi sylintereillä on vakiokulmanopeuden (CAV) sijaan vakiouranopeus (CLV), sillä spiraaliraidan säde on vakio, eikä näin synny ongelmia sisemmillä urilla, kuten äänilevyillä. Vuoden 1900 tienoilla sylinterien keskimääräinen äänenlaatu oli todella huomattavasti korkeampi kuin sen aikaisilla levyillä, mutta kun levyjen valmistajien tekniikka kehittyi, vuoteen 1910 mennessä laatuerot parempien levyjen ja sylinterien välillä olivat jo häviävän pieniä.
Fonografeissa käytettiin yleisesti ruuvipyörää neulan liikuttamiseksi oikealla nopeudella uria pitkin, kun useimmissa levysoittimissa taas urat vain vetivät neulaa mukanaan. Tämän seurauksena paljon soitetut sylinteriäänitteet olivat vähemmän kuluneita kuin levyt, mutta tämä lisämekanismi teki fonografeista kalliimpia.
Äänilevyt > Levyjen edut

Sekä äänilevyjen että levysoittimien massatuotanto oli halvempaa kuin sylinterijärjestelmän tuotteiden. Myös äänilevyjen varastoiminen oli helpompaa ja halvempaa, sillä ne pystyttiin pinoamaan, tai panemaan paperikansissa riveihin hyllyille kirjojen tapaan.
Monissa fonografeissa akselia pyöritti hihna, jonka pienikin luisto saattoi saada akselin pyörimään epätasaisesti, mikä johti poikkeamiin äänenkorkeudessa. Levysoittimissa käytetty suora hammaspyöräjärjestelmä ei oikeastaan voinut pyöriä epätasaisesti. Raskasmetallinen levylautanen toimi vauhtipyöränä, joka auttoi minimoimaan nopeuden heilahtelut.
Vuonna 1908 Columbia Records alkoi massatuottaa levyjä, joiden molemmille puolille oli prässätty tallenne. Tästä tuli pian standardikäytäntö ääniteteollisuudessa. Levyjen suosijat saivat nyt kaksi tallennetta halvemmalla kuin yhden sylinterimuodossa.
Mainitsemisen arvoinen on myös äänilevy-yhtiöiden parempi mainonta ja markkinointi, jota huomattavimmin harjoitti Victor Talking Machine Company Yhdysvalloissa ja Gramophone Company/HMV Britanniassa. Enrico Caruson tapaisia suuria laulajia palkattiin tekemään yksinomaan levyäänityksiä, jotta yleisön mieliin saatiin ajatus yhtiön tuotteen paremmuudesta.
Äänilevyt > Sylinterien tappio

Sylinteriäänitteet jatkoivat kilpailua kasvavia äänilevymarkkinoita vastaan 1910-luvulle saakka, jolloin levyt voittivat kaupallisen taistelun. Sillä vuosikymmenellä sekä levyjä että sylintereitä valmistanut Columbia siirtyi yksinomaan levyihin, ja Edison alkoi markkinoida omia äänilevyjään. Edison kuitenkin jatkoi uusien sylinterien myyntiä fonografin omistaville kuluttajille vuoteen 1929 asti. Viimeisimmät uusista sylintereistä olivat vain kopioita äänilevyistä, ja niissä on näin huonompi äänenlaatu kuin levyversioissa.
Fonografisylinteritekniikan myöhempi käyttö

Fonografitekniikkaa käytettiin toimistokäytössä Dictaphone- ja Ediphone-sanelukoneissa vielä vuosikymmenien ajan.
Vuonna 1947 Dictaphone korvasi vahasylinterit DictaBelt-tekniikallaan, jossa kaiverrettiin koneellinen ura vahasylinterin sijaan muovihihnaan. Tämän korvasi myöhemmin magneettinauhaäänitys. Sylintereitä vanhanmallisiin sanelukoneisiin oli kuitenkin saatavana vielä joitakin vuosia, eikä 1950-luvullakaan ollut epätavallista törmätä sylinterisanelukoneisiin.
1900-luvun lopussa ja 2000-luvun alussa on tehty joitakin uusia sylinteriäänityksiä entisajan tekniikan käytön uutuusarvon takia. Näistä kuuluisin on ehkä They Might Be Giants -yhtyeen vuonna 1996 äänittämä “I Can Hear You”, joka on soitettu ilman sähköä ja äänitetty vuoden 1898 Edisonin vahaäänitysstudion fonografilla Edison National Historic Site -museossa New Jerseyn West Orangessa. Kappale julkaistiin Factory Showroom -levyllä vuonna 1996 ja uudelleen vuonna 2002 kokoelmalla Dial-A-Song: 20 Years of They Might Be Giants. (Yhtye esitti ja levytti myös Edisonista kertovan kappaleen, jonka studioversio oli mukana heidän vain internetissä julkaistulla Long Tall Weekend:llä ja myöhemmin heidän ensimmäisellä nuoremmalle yleisölle suunnatulla No!-levyllään.)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Fonografisylinteri Wikimedia Commonsissa
Tinfoil.com — History of phonograph cylinders; listen to many examples dating from 1878 through 1912
Phonograph cylinders on Bill Clark's 78 rpm Record site
Cylinder Preservation and Digitization Project at the University of California, Santa Barbara Library with streaming and downloadable versions of over 6000 cylinders.
Internet Archive - The Cylinder Archive
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Phonograph cylinder
Äänilevyjä ja sylintereitä.
Sylinteri Dictaphone-sanelukoneessa. Äänityspää liikkui oikealta vasemmalle. Mustat viivat ovat kiiltäviä taukoja raitojen välissä. Vahasylintereille mahtui 1 200–1 500 sanaa. Ne voitiin käyttää uudelleen 100–120 kertaa panemalla ne koneeseen, joka tyhjensi ne hiomalla pinnan pois.
Oikea tapa pidellä sylinteriäänitettä: pane sormet sisäpuolelle, älä koske ulkopintaan, missä tallenne on.
Käännös suomeksi
Fred Haise

| Fred Haise |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 14. marraskuuta 1933 (ikä 90) Biloxi, Mississippi
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  koelentäjä
Ura
Tyyppi:  NASAn astronautti
Aika avaruudessa:  5 päivää, 22 h, 54 min, 16 s.
Valittu avaruuslentäjäksi:  1966 NASAn astronauttiryhmä
Eläköityminen:  kesäkuussa 1979
Lennot

:  Apollo 13
 
Fred Wallace Haise, Jr. (s. 14. marraskuuta 1933 Biloxi, Mississippi, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen insinööri ja NASA:n entinen astronautti. Hän on yksi 24 ihmisestä, jotka ovat lentäneet Kuun ympäri. Tämä tapahtui NASA:n epäonnistuneella Apollo 13 -lennolla. Tapaukseen perustuvassa elokuvassa Haisea näyttelee Bill Paxton.
Charles Bolden ojentaa Haiselle NASAn Ambassador of Exploration -palkinnon.
Haise valmistui avaruusinsinööriksi Oklahoman yliopistosta vuonna 1959 ja jatkoi opintoja USAF Aerospace Test Pilot Schoolissa Edwards Air Force Basessa, josta hän valmistui vuonna 1964, ja Harvard Business Schoolissa, jossa suoritti PMD-tutkinnon 1972.
Hän palveli Yhdysvaltain merijalkaväessä hävittäjälentäjänä.
Aiheesta muualla

NASAn elämäkerta (englanniksi)
Spacefacts.de:n elämäkerta (englanniksi)
Lyngdal

Lyngdal on Norjan kunta ja kaupunki Agderin läänissä maan etelärannikolla. Se rajoittuu lännessä Farsundiin, Kvinesdaliin ja Hægebostadiin, pohjoisessa Åseraliin, koillisessa Evje og Hornnesiin ja idässsä Lindesnesiin. Vuoden 2023 alussa kunnassa oli 10 751 asukasta.
Historia

Paikkakunnan perinteisiä elinkeinoja ovat olleet maanviljely, metsätalous, kalastus ja merenkulku. Kaupankäynnillä ja kestikievareilla on myös pitkät perinteet. Maatilojen ohessa on ollut myllyjä ja sahoja.
Kuningas Pyhä Olavi on perimätiedon mukaan hakenut suojaa Sælørin saariston luonnonsatamasta 1028. Agnefestin luonnonsatama haki luotsipaikkaoikeuksia (norj. ladested) vuonna 1771.
Lyngdalin seurakuntapiiri (norj. prestegjeld) koostui jo satoja vuosia sitten Kvåsin, Ån ja Austadin seurakunnista, jossa Ån kirkko toimi pääpaikkana. 1600- ja 1700-luvuilla monet muuttivat Hollantiin ja 1800–1900-luvuilla Yhdysvaltoihin.
Nykyinen Lyngdalin kunta perustettiin vuonna 1963 Austadin, Kvåsin ja Lyngdalin kuntien sekä Spangereidin kunnan länsiosien yhteenliittymänä. Audnedalin kunta liitettiin siihen vuonna 2020.
Kuvia

Kaupungintalo
Agnefestin satama Rosfjordenissa
Nuorten jalkapalloturnaus Lyngdal Cup on järjestetty vuodesta 1981.
Lyngdalin kirkko
Tunnettuja henkilöitä

Abraham Berge (1851–1936), Norjan pääministeri 1923–1924
Trygve Haugeland (1914–1998), poliitikko
Torolv Kandahl (1899–1982), toimittaja ja poliitikko
Theis Lundegaard (1774–1856), kansalliskokousedustaja
Julian Ryerson (s. 1997), jalkapalloilija
Stefan Strandberg (s. 1990), jalkapalloilija
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lyngdal Wikimedia Commonsissa
Agderin läänin kunnat
Arendal
Birkenes
Bygland
Bykle
Evje og Hornnes
Farsund
Flekkefjord
Froland
Gjerstad
Grimstad
Hægebostad
Iveland
Kristiansand
Kvinesdal
Lillesand
Lindesnes
Lyngdal
Risør
Sirdal
Tvedestrand
Valle
Vegårshei
Vennesla
Åmli
Åseral
Norjan läänit | Norja
Fred Gallagher

Fred Gallagher (s. 16. huhtikuuta 1952) on brittiläinen kartanlukija. Hän on toiminut kartanlukijana rallin MM-sarjassa muun muassa Juha Kankkuselle ja Björn Waldegårdille.