stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maailman kahdeksan ihmettä
Sarjassa nähtyjä sketsejä > Alaston olo

Kaksi saman alan ihmistä keskustelee julkisella paikalla. Toinen miehistä kertoo tuntevansa itsensä alastomaksi, jolloin kokeneempi mies rauhoittelee häntä ja toteaa tämän tottuvan pian. Sketsin lopussa selviää, että tunnosta kertova mies on kirjaimellisesti alaston.
Eräässä Alaston olo -sketsissä Markku Toikka ja Tapio Liinoja ovat Helsingin jäähallissa. Kuvausten yhteydessä järjestysmiehet ottivat alastomana yleisössä seisoneen Toikan kiinni. Järjestysmiehille kerrottiin, että heillä oli kuvauslupa, mutta silti paikalle kutsuttiin poliisi, joka vei Liinojan ja Toikan kuulusteltavaksi poliisiasemalle. Liinojan kertoman mukaan he saivat tapauksesta sakot. Kuulusteleva poliisi oli todennut, että ”Toikan pitäisi tietää missä menee taiteen ja hyvän maun raja”.
Muihin alastomuussketseihin ei hankittu kuvauslupia ja ne kuvattiin nopeasti mahdollisimman pienellä ryhmällä ja vähäisellä kuvauskalustolla. Jäähallitapausta lukuun ottamatta kuvaukset eivät herättäneet merkittävää huomiota tai aiheuttaneet tuotantoryhmälle vaikeuksia. Virkailijana esiintynyt Timo Eränkö sai esimerkiksi tarkastaa Helsingin joukkoliikenteen matkustajien lippuja ilman, että yksikään asiakas uskalsi kysyä häneltä alastomuudesta. Kohtaukset kuvattiin talvella, ja omassa sketsissään Liinoja esiintyi alasti Kallion luistelukentällä 30 asteen pakkasessa.
Sarjassa nähtyjä sketsejä > Hurjat

Teini-ikäiset mopopojat kilvoittelevat riskinotossa. Poikien tempauksia ovat Jaffapullon juominen kerralla, huoltoaseman naistenhuoneessa asioiminen, sinapin syöminen paljaaltaan, sähköpaimeneen virtsaaminen, lehmän ulosteeseen astuminen, tikanheitto, tikkailta huutaminen ja poliisiauton heittäminen lumipallolla. Miehuuskoetta seuraa tyrmistynyt hiljaisuus ja sen jälkeen muiden poikien ”on se hurja” -toteamukset. Susan Heikkinen arvelee sketsien sijoittuvan 1980-luvun alkuun. ”Sen voi päätellä uusimman pappa-Tunturin vauhtiraidoista ja siitä, että pojilla ei ole kypäriä. Mopoilijan kypäräpakko tuli voimaan 1982, eivätkä nämä pojat vaikuta riittävän kovilta jätkiltä uhmaamaan lakia.” Heikkisen mukaan sketsien tapahtumat edustavat ”viatonta leikkiä lähimenneisyyden maaseudulla, nostalgisessa onnen maassa, jonne suuri osa suomalaisista juureutuu”. Järjetön ilkivalta, sairas väkivalta ja muu ”nykynuorison äärioikeilu” puuttuvat sketseistä, joten katsoja voi ”huvittua helpotuksesta: kunnon poikiahan nämä”.
Sarjassa nähtyjä sketsejä > Klaffi

Elokuva-arkiston johtaja Kaarle Stewen (Markku Toikka) haastattelee ohjaaja Pekka Parikkaa (Mikko Kivinen) ja tuottaja Marko Röhriä (Matti Jaaranen). Parikka esiintyy itsevarmasti ja kertoo uudesta elokuvastaan Tuntematon sotilas. Elokuvan tuotantoon on osallistunut useita yksityisiä rahoittajia, mutta Parikka ja Röhr vakuuttavat, ettei tämä ole vaikuttanut elokuvan sisältöön. Haastattelun aikana elokuvasta näytetään lyhyitä katkelmia, joissa itsemurhaa yrittävä alikersantti Lehto (Heikki Salomaa) toteaa kiväärinsä piipun olevan Halvan lakritsaa, silmänsä menettänyt kersantti Hietanen (Tapio Liinoja) saa näkönsä takaisin Instrumentariumin silmälasien avulla ja lähestyvää Neuvostoliiton ilmahyökkäystä arvellaan Finnairin uuden Helsinki–Moskova-reitin lennoksi.
Sketsin innoitti Röhrin ja Parikan todellinen elokuva Talvisota (1989). Se oli ensimmäinen suomalainen elokuva, jota yksityinen sponsori näkyvästi rahoitti. Röhr ja Parikka haaveilivat elokuvansa viemisestä kansainvälisille markkinoille, mitä Kivinen piti epärealistisena haaveena. Sketsin ohjaaja Pentti Kotkaniemi yritti saada Finnairilta taloudellista tukea vastineeksi ohjelman tuomasta näkyvyydestä, mutta Finnairin mainospäällikkö vastusti jyrkästi koko sketsiä.
Sarjassa nähtyjä sketsejä > Kymppitonni

Parodia television Kymppitonni-ohjelmasta. Markku Toikka näyttelee juontaja Riitta Väisästä.
Kilpailijat:
Kata Kärkkäinen – Hiski Salomaa
Esko Salminen – Timo Eränkö
Outi Heiskanen – Hannu Lemola
Hannu Huuska – Tapio Liinoja
Ben Zyskowicz – Pekka Hedkrok
Alkuperäisessä sketsissä oli kohtaus, jossa kilpailijat arvuuttelivat sanaa ”persesilmä”. Arvuuttaja antoi vihjeeksi: ”Puhuu harvoin, ja aina kun puhuu, tulee pahanhajuista ilmaa tai tulee paskaa.” Kaikki kilpailijat vastasivat Mauno Koivisto ja yllättyivät, kun vastaus olikin väärä. Yle TV1:n ohjelmapäällikkö Erkki Pohjanheimo hermostui nähdessään kyseisen sketsin ennakkoon ja vaati kohtauksen poistoa, sillä ”TV1:n ohjelmissa ei tasavallan presidenttiä solvata.” Televisiossa näytettiin sketsistä lyhennetty versio. Yhtye sai tietää sensurointipäätöksestä vasta nähdessään ohjelman televisiosta. Kivinen kertoo tapauksen olleen ”meidän mielestämme skandaali”.
Sarjassa nähtyjä sketsejä > Madrigaali

Ortodoksikirkon munkit keskustelevat laulamalla ei-uskonnollisista asioista ja paljastavat tehneensä kaikenlaista munkeille sopimatonta. Munkkikuoro aloittaa usein laulamalla ylevästi ”Herran pelko on viisauden alku”. Lauluista ilmenee munkkien muun muassa valmistaneen kirkon kellarissa kiljua ja käyttäneen virolaisten seksityöntekijöiden palveluja.
Tapio Liinoja oli vuosia aiemmin ollut vapaaehtoistöissä Heinäveden luostarissa. Sketsin perusajatus oli syntynyt jo tuolloin, kun Liinoja oli kuorolaulua kuunnellessaan pohtinut, ”että mitäs jos munkit puhuisivatkin keskenään kaikista asioista samalla nuotilla”. Sketseistä nousi sarjan ensiesityksen aikaan kohu, ja muun muassa Suomen ortodoksisen kirkon jäsenet närkästyivät niistä. Jotkut pitivät sketseissä käytettyä kieltä sopimattomana. Yleisradion ohjelmajohto vaati Madrigaali-sketseistä vittu- ja vituttaa-sanat sensuroitavaksi. Sensuroidussa kohdassa pohdittiin, miksi ”vittumaisilla ihmisillä on paljon rahaa” mutta mukavilla vain vähän.
Madrigaali-sketsejä esitettiin myös Lapinlahden Lintujen vuonna 1993 valmistuneessa sketsisarjassa Lapinlahden Linnut Show.
Sarjassa nähtyjä sketsejä > Palkinto

Teollisuustyöläinen (Matti Jaaranen) keskeyttää hetkeksi työnteon ja sanoo suoraan kameralle: ”Voi vittu että vituttaa tää työ.” Paikalle ilmestyy kolme pukumiestä, jotka ojentavat hänelle mitalin. Pukumiesten poistuttua työläinen jatkaa työntekoa ja ja huudahtaa iloisesti: ”No nyt ei vituta enää yhtään!”
Sketsin käsikirjoitti Jaaranen, joka halusi kritisoida yritysten tapaa lahjoa työntekijät tyytyväisiksi arvottomilla kunnianosoituksilla. Jaaranen ei sketsiä käsikirjoittaessaan uskonut muiden innostuvan siitä, sillä hän arveli sen olevan liian yksinkertainen. Sketsistä on kuitenkin tullut suosittu ja se on levinnyt internetissä laajalle. Myös ohjaaja Pentti Kotkaniemi piti siitä: ”Jaarasen osuuksista tuli onnistuessaan niin tahatonta ja aseista riisuvaa kömpelyyttä, että sitä ei yksikään taitava ammattinäyttelijä osaisi tehdä.”
Sketsi sai jatkoa ryhmän myöhemmissä sketsisarjoissa Kuudesti laukeava ja Lapinlahden Linnut.
Sarjassa nähtyjä sketsejä > Muita sketsejä

Akka senku komistuu -sketseissä mies (Heikki Salomaa) nöyryyttää ja pahoinpitelee vaimoaan muun muassa moottorisahalla. Markku Toikan mukaan yhtyeen keskustelukulttuuri oli 1980- ja 1990-lukujen taitteessa naisvihamielinen, vaikka jäsenet periaatteessa vastustivatkin patriarkaattia ja kannattivat ihmisten vapautta ”olla juuri sellaisia kuin itse haluavat. Naisiin kohdistuva vähättely oli siinä yhtälössä täysin tarpeeton ja vastenmielinen lisä – –, ja esimerkiksi Akka senku komistuu -jutut olisivat saaneet jäädä kokonaan tekemättä.”
Ohje landelle -sketsissä Helsingissä asustava mies antaa opetusta raitiovaunun eli sporan käytössä maaseudulla asuville. Mies näyttää, miten matkalippu ostetaan raitiovaunussa ja miten lippuun saadaan leima työntämällä se raitiovaunun leimauslaitteeseen. Sketsissä näyttelevä Markku Toikka on kertonut, että on saanut kyseisestä sketsistä ylivoimaisesti eniten palautetta. Hän sanoo, että kyseinen sketsi on ”yksinkertaisesti arkielämän tarkkailussa syntynyt” ja ”jokapäiväiset pienet asiat ovat herkkua huumorissa”.
Vittuilupuhelimessa Antti Turpeinen (Markku Toikka) huomaa iltapäivälehdessä Vittuilupuhelin-nimisen soittopalvelun mainoksen ja soittaa palveluun. Puhelinpalvelun työntekijä loukkaa Turpeista niin, että tämä lopettaa puhelun. Pian työntekijä (Mikko Kivinen) ilmestyy Turpeisen ovelle haastamaan riitaa. Sketsin taustalla olivat Suomessa televisiosarjan tekemisen aikoihin yleistyneet puhelinpalvelulinjat.
Musiikkiesitykset

Sketsisarjassa esitettiin sketsien lisäksi Lapinlahden Lintujen tekemää musiikkia, joista osa julkaistiin yhtyeen albumeilla. Taulukossa on tiedot sketsisarjassa esitetyistä musiikkivideoista ja albumeista, joilla kappaleet julkaistiin.
| Jakso | Musiikkiesityksen nimi | Levytetty albumille |
| --- | --- | --- |
| 1. | ”Aimon virsi” ”Avaja porttis ovesi” (lopputekstien aikana) | Tähdet kertovat (1990) Esitetty vain televisiosarjassa |
| 2. | ”Kulkukoiran blues” | Esitetty vain televisiosarjassa |
| 3. | ”Ruma” ”Ei tainnut uskoa” | Tähdet kertovat (1990) Esitetty vain televisiosarjassa |
| 4. | ”Kuka sinä oikein olet?” ”Laiskan linnassa” | Esitetty vain televisiosarjassa Esitetty vain televisiosarjassa |
| 5. | ”Hellä Ulla” | Tähdet kertovat (1990) |
| 6. | ”Crown on the Pole” (esit. Rampton Birds) | Esitetty vain televisiosarjassa. |
| 7. | ”Sedät jaksaa heilua” | Tähdet kertovat (1990) |
| 8. | ”Vihtaasi on kustu” | Tähdet kertovat (1990) |
↑  Sävellys ja sanoitusten aihe muistuttavat yhtyeen esikoissingleä ”Lipputangon nuppi”.  ↑  Kappale soi myös jaksojen 2–8 lopputekstimusiikkina.
Vastaanotto > Arvostelut

Maailman kahdeksaa ihmettä pidetään yleisesti Lapinlahden Lintujen parhaana TV-sarjana. Myös yleisömäärillä mitattuna se on ollut suosituin. Monet sketseissä esiintyvät hokemat, kuten ”on se hurja”, ”akka senku komistuu”, ”ota siitä vaan” ja ortodoksimunkkien repliikit, tulivat katsojien parissa suosituiksi.
Sarjan ensiesityksen aikaan Helsingin Sanomien kriitikko Jukka Kajava sanoi sen ”nostavan latteana alkaneen viihdesyksyn tasoa kertaheitolla” ja luonnehti ensimmäistä jaksoa ”hillityllä tavalla hauskaksi”.
MTV-uutisten Toni van der San kirjoitti vuoden 2006 DVD-julkaisun arvostelussa ”homman toimivan jopa paremmin kuin Kuolemansynneissä.” Hän nostaa erityisesti esiin televisio-ohjelmien parodiat, jotka Hurjien tapauksessa onnistuvat jopa enteilemään 2000-luvun alussa suosioon noussutta tosi-TV:tä. ”Toki hutejakin mukaan mahtuu”, mutta kokonaisuus nousee parhaiden suomalaisten sketsisarjojen joukkoon.
Vastaanotto > Ehdokkuudet ja palkinnot

Sarja osallistui vuonna 1991 Montreux’n Kultainen ruusu -kilpailuun Rampton Bird Show -nimisellä ohjelmalla, joka oli kooste sarjan joistakin sketseistä ja musiikkiesityksistä. Ohjelma sai festivaaliyleisöltä myönteisen vastaanoton.
Telvis-gaalassa sarja palkittiin vuoden parhaana viihdeohjelmana. Sarja voitti helmikuussa 1991 jaetun edellisvuoden dramatisoidun viihteen Venla-palkinnon. Venla-gaalassa ryhmän jäseniä ei kuitenkaan nähty, koska Yleisradio ei halunnut kustantaa kaikille ryhmän jäsenille hinnakkaita illallislahjakortteja. Paikalla oli ohjaaja Pentti Kotkaniemi, jonka oli tarkoitus hakea palkinto lavalta, mutta palkinnon hakikin Ylen ohjelmapäällikkö Erkki Pohjanheimo, joka oli aiemmin sensuroinut Kymppitonni-sketsin. Kotkaniemi on muistellut jälkeenpäin, että tilanne tuntui hieman oudolta, sillä Pohjanheimon taiteellinen panos ohjelman tekemiseen oli parhaimmillaankin yhden sketsin sensuroiminen. Sen enempää Kotkaniemi kuin Lapinlahden Lintujen jäsenetkään eivät sen koommin nähneet saamaansa palkintoa.
Julkaisun jälkeen

Maailman kahdeksan ihmettä lisäsi Lapinlahden Lintujen mainetta entisestään, ja kesällä 1991 se oli konserttipalkkioiden suuruudella mitattuna eräs Suomen suosituimmista yhtyeistä. Kivisen mukaan ”hyvä buugi” oli Toikan erottamisen jälkeen kuitenkin muuttunut ja ”asiat alkoivat kääntyä huonompaan suuntaan”. Ylirasittuneet jäsenet harkitsivat yhtyeen toiminnan väliaikaista lopettamista, mutta siihen ei taloudellisista syistä haluttu ryhtyä. Keväällä 1992 valmistui televisioon Lapinlahden Lintujen uusi sketsisarja Kuudesti laukeava.
Sarjan julkaisi DVD-formaatissa vuonna 2006 PAN Vision. Sarja on julkaistu myös Lapinlahden Linnut: Ehkä kaikki -keräilyboksissa. DVD-julkaisu sisältää alkuperäisten jaksojen lisäksi Kultainen ruusu -kilpailuun osallistuneen ohjelman ”Eight Wonders of the World”. Lisäksi DVD sisältää Lapinlahden Linnut -yhtyeen vuonna 2006 julkaistun musiikkivideon kappaleesta ”Keski-ikä on syvältä”.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: Maailman kahdeksan ihmettä.
Lapinlahden Linnut
|  Pekka ”Peku” Hedkrok  Matti Jaaranen  Ari ”Arvid” Kettunen  Mikko Kivinen  Tapio Liinoja  Hannu ”Hande” Lemola  Jussi Liski  Jan Noponen  Veli-Pekka ”Puka” Oinonen  Markku Toikka >  Timo Eränkö  Heikki ”Hiski” Salomaa  Ari Wahlsten  Pekka ”Rekku” Rechardt  Harri ”Hate” Kinnunen  Pekka ”Devil” Virtanen  Aarni Kivinen  Sami Kariluoma  Jarmo ”Jaku” Havukainen  |
| --- | --- |
Studioalbumit:  Lapinlahden Linnut  Jep (1986)  Vihreä gorilla (1987)  Lauluja Nuppilasta (1988)  Elämä janottaa (1989)  Tähdet kertovat (1990)  Grrr! (1992)  Köyhän taivas (1994)  Tyttö huutaa Hii! (1995)  Kansandances (1997)  Iso muna (1999)  Kolmas jalka haudassa (2003)  Pienvikaisten paratiisi (2005)  Etiäppäin (2007) 
Kokoelmat:  Parhaat (1988)  Ei oikotietä sankaruuteen 1983–1989 (1990)  Sulkasatoa osa I (1994)  Sulkasatoa osa II (1995)  Höyhenet pöllyää! 90-luvun parhaat (2000)  Sedät jaksaa heilua (2001)  Kaikkien aikojen parhaat (2002)  Loputon lento (2002)  Suomihuiput (2003)  Lintuinfluenssa Vol.1 (2006)  Lintuinfluenssa Vol.2 (2006)  Parhaat bongaukset 1 (2013)  Parhaat bongaukset 2 (2013)  Sketsejä radiossa (2013) 
Radio-ohjelmat:  Radio Top One (1985)  Kahdentoista lyönnit (1986)  Lapinlahden Lintujen tieteellinen koe (1999–2002)  Lapinlahden Lintujen joulukalenteri (2004) 
TV-ohjelmat:  Kyllä elämä on ihanaa (1987)  Seitsemän kuolemansyntiä (1988)  Maailman kahdeksan ihmettä (1990)  Kuudesti laukeava (1992)  Lapinlahden Linnut Show (1993)  Lapinlahden Linnut! (1995)  Muuttuuko ihminen (2006) 
DVD-boksit:  Lapinlahden Linnut: Ehkä kaikki (2006)  Lennossa 1983–2008 (2008) 
Katso myös:  Diskografia  Luettelo kappaleista  EVVK  Paavo ”Puosu” Liesinen 
Jokaisen jakson alussa esitettävässä Maailman ihmeiden museo -sketsissä hyvin pukeutuneet miespuoliset henkilöt nauravat näyttelylasin takana oleville vahanukeille.
Kuvakaappaus sarjan kuudennessa jaksossa esitetystä Alaston olo -sketsistä, jossa Markku Toikka (oikealla) ja Tapio Liinoja (vasemmalla) keskustelemassa Helsingin jäähallissa. Sketsin kuvauksen jälkeen järjestyksenvalvoja otti kaksikon kiinni, minkä jälkeen poliisi vei heidät kuulusteltavaksi.
Madrigaali-sketseissä ortodoksikirkon munkit keskustelevat laulamalla ei-uskonnollisista asioista. Sketseistä nousi kohu ensiesityksen aikaan, ja muun muassa Suomen ortodoksisen kirkon jäsenet närkästyivät niistä.
Paikalle saapuvat pukumiehet ojentavat teollisuustyöläiselle mitallin. Matti Jaarasen kirjoittaman sketsin taustalla oli kritisoida yritysten tapaa lahjoja työntekijät tyytyväisiksi arvottomilla kunnianosoituksilla.
Ohje landelle -sketsissä Helsingissä asuva mies (Markku Toikka) näyttää maaseudulla asuville kädestä pitäen miten raitiovaunulippuun saadaan leima.
Sarjan seitsemässä jaksossa esitetyssä ”Sedät jaksaa heilua” -kappaleessa ryhmän miehet erittelevät miehen vanhemiseen liittyviä ongelmia, kuten näön huononemista, omaisten ja himokkaiden naisten katoamista ympäriltä sekä kaljuuntumista. Ongelmat tuodaan esiin negaation kautta, mutta sävy yhteisössä ei kuitenkaan muutu surulliseksi tai paatokselliseksi.
Satu Rasila

Satu Rasila (o.s. Laiho, s. 1972 Tampere) on suomalainen näytelmäkirjailija, dramaturgi ja teatteriohjaaja.
Rasila pääsi ylioppilaaksi Tampereen yhteiskoulun lukiosta vuonna 1991. Lukuvuoden 1993–1994 hän opiskeli Tampereen yliopistossa yleisen kirjallisuustieteen draamalinjalla. Rasila opiskeli Teatterikorkeakoulussa dramaturgian koulutusohjelmassa 1994–1998 ja valmistui Teatteritaiteen maisteriksi 2002.
Satu Rasila oli naimisissa näyttelijä Kimmo Rasilan kanssa vuodesta 1998 vuoteen 2022. Heillä on vuonna 2002 syntynyt tytär.
Ura

Rasila aloitti vuoden 2012 alussa Turun kaupunginteatterin dramaturgina. Hän toimi samassa tehtävässä jo aiemmin, vuosina 1998–1999.
Rasila on kirjoittanut Turun Linnateatterin suosituimman teoksen, Mieletön Turun historia -nimisen komedian. Näytäntökaudella 2015–2016 Rasila oli yksin tai muiden kanssa kirjoittamilla näytelmillään kirjoittajakohtaisen katsojatilaston ykkönen Suomessa. Hänen kirjoittamansa näytelmät Tamara, Katoava maa, Hockey Night (Miska Kaukosen kanssa) ja Linnan juhlat (Tuomas Parkkisen kanssa) keräsivät vuoden aikana yhteensä 52 663 katsojaa.
Rasila on toiminut Suomen Näytelmäkirjailijaliiton puheenjohtajana. Vuodesta 2011 hän on toiminut vierailevana luennoitsijana Turun yliopiston luovan kirjoittamisen koulutusohjelmassa. Vuonna 2019 Rasila sai Suomen Kulttuurirahaston myöntämän Elias Lönnrot -mitalin.
Rasila on tuonut yleisölle tutuksi myös Seilin saaren mielisairaalan naisten tarinoita. Rasilan käsikirjoittama Seili-musikaali sai ensi-iltansa Turun kaupunginteatterissa vuonna 2016. Arkistoihin ja mielisairaalan potilasasiakirjoihin perustuva tutkimustyö innoitti vuonna 2023 yhteistyössä Mikko Koukin kanssa julkaistun Seilin naiset: 8 tarinaa hulluksi tulemisesta -nimisen audiodraaman Storytel-äänikirjapalveluun. Syyskuussa 2024 Seinäjoen kaupunginteatterissa esitettiin teokseen perustuva Seili-musikaali, jonka sävellyksestä vastaa Jussi Vahvaselkä sekä ohjauksesta Pauliina Salonius.
Teoksia > Näytelmät

Mieletön Turun historia (2004), Linnateatteri
Kohtalona murha (2004), käsikirjoitus ja kantaesityksen ohjaus, Rakastajat-teatteri
Kultaranta (2005), käsikirjoitus yhdessä Paavo Westerbergin kanssa, Linnateatteri
Mieletön Turun lähihistoria (2009), Linnateatteri
Kakola (2012), Turun kaupunginteatteri
Katoava maa (2013), Kajaanin kaupunginteatteri
Mieletön Turun tulevaisuus (2014), Linnateatteri
Seili (2014), Turun kaupunginteatteri
Hockey Night (2015), käsikirjoitus yhdessä Miska Kaukosen kanssa, Turun kaupunginteatteri
Tamara (2015), käsikirjoitus ja kantaesityksen ohjaus, Turun kaupunginteatteri
Linnan Juhlat (2016), käsikirjoitus yhdessä Tuomas Parkkisen kanssa, Turun kaupunginteatteri
Seilin Naiset (2016), Turun kaupunginteatteri
Love me Tinder (2018), käsikirjoitus yhdessä Minna Koskelan ja Petja Lähteen kanssa, Turun kaupunginteatteri
Varissuo (2018), käsikirjoitus yhdessä Palefacen kanssa, Turun kaupunginteatteri
Heideken (2019), käsikirjoitus yhdessä Miska Kaukosen kanssa, Turun kaupunginteatteri
Teoksia > Dramatisoinnit

Adalminan helmi (2005), Turun musiikkijuhlat
Vares – Huhtikuun tytöt (2008), Linnateatteri
Vares – Pimeyden tango (2010), Linnateatteri
Miniä (2012), dramatisointi yhdessä Merja Larivaaran kanssa, Linnateatteri
Laulaisin sinulle lempeitä lauluja (2015), dramatisointi yhdessä Merja Larivaaran kanssa
Teoksia > Ohjaukset

Kohtalona murha (2004), Rakastajat-teatteri
Birdy (2006), Turun kaupunginteatteri
Sateenkaaren taa (2007), Helsingin kaupunginteatteri
Sokerihumala (2007), Linnateatteri
Anne Franks dagbok (2010), Åbo Svenska Teater
Yksinen (2013), Turun kaupunginteatteri
Miniä (2013), Linnateatteri * Middag med vänner (2013), Åbo Svenska Teater
Tamara (2015), Turun kaupunginteatteri
Laulaisin sinulle lempeitä lauluja (2015), Oulun kaupunginteatteri
Meidän luokka (2016), Espoon kaupunginteatteri
Dreamteam (2018), Turun kaupunginteatteri
Katoava maa (2019), Turun kaupunginteatteri
Seilin naiset – 8 tarinaa hulluksi tulemisesta (2023), Storytel Original Äänikirja
Teoksia > TV-sarjat

Rasila oli mukana Salatut elämät -televisiosarjan käsikirjoitustiimissä vuosina 2000–2006.
Rasila on kirjoittanut 30 jaksoa Jepu Neulanen -lastensarjaa Yle TV2:lle.
Porta Naevia

| Porta Naevia |
| --- | --- |
Sijainti:  Rooma, Latium, Regio I Latium et Campania, Italia (nyk. Rooma, Latium, Italia)
Koordinaatit:  41°52′44″N, 12°29′23″E
Rakennustyyppi:  portti
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porta Naevia oli antiikin aikainen portti Serviuksen muurissa Rooman kaupungissa Italiassa. Se sijaitsi Aventinus-kukkulalla.
Porta Neavia sijaitsi Aventinuksen kaakkoisosassa eli Pikku-Aventinuksella lähellä Neavian metsää (silva (nemora) Naevia), josta se sai nimensä. Sen aivan tarkkaa sijaintipaikkaa ei tiedetä. Portista sai nimensä Vicus portae Naeviae -katu, joka ilmeisesti jatkui portin ulkopuolella Via Ardeatinana. Kohta, jossa tie vaikuttaa ylittäneen muurin linjan, on Aventinuksen itärinteessä hieman etelään nykyisestä Santa Balbinan kirkosta. Portista pohjoiskoilliseen sijaitsi Porta Capena ja länteen Porta raudusculana.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porta Naevia Wikimedia Commonsissa
Federal

Federal oli vuosina 1901–1903 sekä 1907–1909 valmistettu automerkki, jota valmisti kaksi eri yhdysvaltalaista autotehdasta.
Vuosina 1901–1903 valmistetut Federal-autot olivat höyryautoja. Autotehdas valmisti höyrymoottorisia Federal-autoja Brooklynissa. Niissä oli 2-sylinterinen 10 hevosvoiman eli 7 kilowatin moottori, ja voimansiirto oli ketjun välityksellä.
Vuosina 1907–1909 valmistetut Federal-autot olivat puolestaan bensiinikäyttöisiä autoja, ja niitä valmisti toinen Federal-autotehdas Chicagossa. Ensimmäisissä malleissa oli kaksitahtinen 9 kilowatin (12 hevosvoiman) ottomoottori. Myöhempiin malleihin laitettiin 10 kilowatin (14 hevosvoiman) 2-sylinterinen ilmajäähdytteinen bokser-moottori.
Aiheesta muualla

Early American Automobiles, 1901 Models (Arkistoitu – Internet Archive)
Early American Automobiles, Advertisements
Andit

| Andit |
| --- | --- |
 Cordillera del Painen huippuja Torres del Painen kansallispuistossa.
Maantiede
 Andit sijaitsevat Etelä-Amerikan länsiosassa.
Sijainti:   Argentiina  Bolivia  Chile  Ecuador  Kolumbia  Peru  Venezuela
Vuoriston pituus:  7 000 km
Vuoriston leveys:  500 km
Korkein kohta
Nimi:  Aconcagua
Korkeus meren-pinnan tasosta:  6 962 m
Sijainti:   Mendoza, Argentiina
Koordinaatit:  32°39′S, 70°00′W
Andit on Etelä-Amerikan länsirannikkoa myötäilevä vuorijono ja ylänkö, joka on osa Kordillieerien poimuvuoristoa. Se on syntynyt subduktiovyöhykkeellä olevan merellisen laatan työnnyttyä mantereisen laatan alle.
Vuoristo on noin 7 000 kilometriä pitkänä maailman pisin vuorijono. Sen korkein huippu on 6 962 metriä korkea Aconcagua.
Vuoriston nimen tausta on epäselvä. Sen on arveltu tulevan yhtäältä ketšuan kielen sanasta anti ("itä") tai anta ("kupari").
Synty ja kohoaminen

Andit alkoivat nousta Etelä-Amerikan laatan länsireunalle, kun Nazcan laatta alkoi työntyä sen alle mannerliikunnoissa 170 miljoonaa vuotta sitten. Yhteentörmäys oli seurausta siitä, että Atlantin valtameren avautuminen työnsi Etelä-Amerikan laattaa länteen. Vuoristo alkoi nousta voimakkaasti 25 miljoonaa vuotta sitten, ja se kohoaa edelleen. Eroosio kuitenkin kuluttaa vuoristoa suunnilleen samaa tahtia, minkä vuoksi vuoriston korkeus ei enää juurikaan kasva.
Joillakin paikoin vuoristossa on voimakasta tulivuoritoimintaa ja maanjäristyksiä.