Wigwam (yhtye)
Historia > Progressiivisen rockin kausi: 1969–1974

Wigwam muodostui vuodenvaihteessa 1968–1969 rumpali Ronnie Österbergin ympärille muusikoista, jotka olivat soittaneet aiemmin muun muassa The Roosters- ja Blues Section -yhtyeissä. Alun perin soittajia koottiin Kristianin taustayhtyeeksi, mutta kokoonpano ehti esiintyä hänen kanssaan vain kerran. Wigwamin alkuperäiseen kokoonpanoon kuuluivat laulaja-kosketinsoittaja Jim Pembroke, rumpali Ronnie Österberg, kitaristi Vladimir ”Nikke” Nikamo ja basisti Mats Huldén. Yhtyeen nimi syntyi, kun Jim Pembroke toi yhtyeen harjoituksiin noin 20 nimiehdotuksen listan.
»Nikke (Nikamo) katsoi paperia ja kysyi: ’Mikä... mikä tuo on? Minä sanoin: ’Wigwam, se on sellainen intiaanien teltta, jossa ne pitävät nuotiota tai polttavat rauhanpiippua, ja sieltä tulee savua.’ Nikke: ’Ahaa, minä pidän siitä...’ Ja sitten Mats (Huldén) ja Ronnie (Österberg) sanoivat: ’Mmmm, jee, me pidetään siitä.’» 
(Jim Pembroke)
Wigwam teki levytyssopimuksen Love Recordsin kanssa ja ensimmäinen single ”Must Be the Devil” ilmestyi maaliskuussa 1969. Alkukesällä yhtyeeseen liittyi kosketinsoittaja-laulaja Jukka Gustavson, jonka soittoa Wigwamin jäsenet olivat kuulleet Roostersin ja Wigwamin yhteisellä Lapin-kiertueella. Yhtye siirtyi Huldénin perheen vuokraamalle Dalby gård -nimiselle huvilalle harjoittelemaan tulevan esikoisalbumin materiaalia.
Yhtyeen debyyttialbumi Hard N’ Horny ilmestyi joulukuussa 1969. Albumi jakautuu Gustavsonin työstämään filosofisen pohdiskelevaan A-puoleen sekä B-puolen täyttävään Pembroken ”Henry’s”-teokseen, joka on humoristinen kertomus Henry-nimisestä miehestä muodostaen eräänlaisen pop-oopperan. Hard N’ Hornyn ensimmäisen 400:n kappaleen painoksen kannet tehtiin tee se itse -menetelmällä. Kansi koostui kahdesta yhteen niitatusta pahvinpalasta, johon yhtyeen jäsenet piirtelivät ja kirjoittelivat huopakynillä. Lopulta kun jäsenet eivät enää jaksaneet piirtää, painatti Love Records ”oikeat” kannet. Aktiivisen keikkailun myötä albumia myytiin tasaisesti pitkin kevättä. ”Luulosairas”-single, joka julkaistiin samanaikaisesti albumin kanssa, saavutti kohtuullisen hyvän kaupallisen vastaanoton ja oli samalla levy-yhtiö Love Recordsin ensimmäinen listahitti. Kappale on sittemmin saavuttanut aseman suomalaisen rockin klassikkona.
Levyttämisen lisäksi yhtyeellä riitti muitakin projekteja. Wigwam soitti Ruotsalaisen teatterin esittämässä Hair-musikaalissa syksyllä 1969. Yhtye teki myös Jim Pembroken säveltämää musiikkia Jaakko Pakkasvirran ohjaamaan elokuvaan Kesäkapina ja ruotsinkieliseen tv-näytelmään Grottan, jossa pääosaa näytteli rumpali Ronnie Österberg.
Vuoden 1970 alussa ilmestyi single, Jukka Gustavsonin kirjoittama ”Pedagogi”, jonka kaupallinen menestys jäi kuitenkin heikoksi. Kappaleessa soitti viulua Pekka Pohjola, joka liittyi Wigwamin basistiksi huhtikuussa Mats Huldénin erottua opiskelukiireidensä vuoksi. Pedagogi/Häätö-single jäi Wigwamin viimeiseksi suomenkieliseksi levyksi.
Tombstone Valentine -albumin työstö aloitettiin ja sen tuotti yhdysvaltalainen Kim Fowley. Hän kiinnostui Wigwamista luettuaan Rolling Stone -lehdestä yhtyeen Hard ’N Horny -esikoisalbumin arvostelun, jossa levyn sanottiin jatkavan The Beatlesin Abbey Road -albumin ja The Whon Tommy-albumin perintöä. Fowleyn yrityksenä olikin tehdä Wigwamista uusi The Beatles. Kesken äänitysten kitaristi Nikke Nikamo erosi, koska ei tullut toimeen Fowleyn kanssa. Niinpä kitaraa albumilla soittivat Tasavallan Presidentin Jukka Tolonen ja studiomuusikko Heikki Laurila. Tombstone Valentinen musiikissa ilmenivät yhtyeen esikuvat, joita olivat muun muassa The Band, Traffic, The Beatles ja Procol Harum. Laulukieleksi oli vakiintunut englanti. Myös kitara oli esikoisalbumia voimakkaammin esillä, ja yhtyeelle tyypillinen urkusoundi oli enemmän taka-alalla. Wigwamin jäsenet pettyivät Tombstone Valentinen tuotantoon ja vähättelivät albumia myöhemmin. Fowley onnistui suhteillaan järjestämään albumin julkaisun Yhdysvalloissa Verve Forecast -yhtiön kautta. Kyseessä oli tupla-albumi, joka sisälsi myös yhdeksän Blues Sectionin kappaletta, joista kappaleen ”Anna suukko vain” laulaa Kirka. Levyn myynti jäi Yhdysvalloissa vähäiseksi.
Seuraavan albumin pohjanauhat tehtiin loppuvuodesta 1970 mutta loput äänitykset vasta seuraavana syksynä. Uusi studioalbumi, tupla-LP Fairyport, ilmestyi loppuvuodesta 1971. Levyn materiaali on eri säveltäjien myötä hyvin hajanaista. Studioäänitteiden lisäksi albumille sisältyi Hämis-klubilla livenä äänitetty ”Rave-Up for the Roadies”, joka täytti kokonaan kakkoslevyn B-puolen. Fairyportin merkittävimpänä tuotoksena on pidetty Gustavsonin kirjoittamaa neliosaista teosta ”Joined to Conscience”, joka on uskonnollispohjainen sävel- ja runokokonaisuus. Fairyportin myötä yhtyeen musiikki alkoi yhä vahvemmin edustaa progressiivista rockia.
Fairyportin ilmestyttyä Wigwam ei julkaissut uutta studioalbumia kolmeen vuoteen. Vuonna 1972 ilmestyi Love Recordsin halpasarjassa kokoelma-albumi Wigwam, ja samana vuonna Pekka Pohjola ja Jim Pembroke julkaisivat ensimmäiset sooloalbuminsa. Pembroken albumi Wicked Ivory sisälsi kappaleen ”Grass for Blades”, josta muodostui Wigwamin keikkabravuuri. Pohjolan kokonaan instrumentaalinen Pihkasilmä kaarnakorva sai ylistävän vastaanoton, ja alkoi olla selvää, ettei Pohjola voisi Wigwamissa loputtomiin toteuttaa itseään.
Vuonna 1973 Wigwam aloitti työskentelyn suurta albumikokonaisuutta varten. Saman vuoden keväällä kitaristi Pekka ”Rekku” Rechardt soitti yhtyeessä kolmen keikan ajan Jim Pembroken vieraillessa samanaikaisesti vanhempiensa luona Englannissa. Tämä kokeilu sai Wigwamin pohtimaan mahdollista vakituisen kitaristin hankkimista, joten yhtye harjoitteli Janne Ödnerin kanssa. Lopulta kitaristin hankkimisesta luovuttiin, vaikka yhtyeen manageri Norman Hines sellaista vaatikin. Marraskuussa uuden albumin äänitykset olivat valmiit, jolloin Rechardtia pyydettiin jälleen yhtyeen kitaristiksi. Hänen toivottiin selkeyttävän ja puhdistavan levytysprosessin aikana ilmaantuneita sisäisiä ristiriitoja. Uuden albumin työstämiseen kului koko vuosi 1973. Koska projekti vei paljon studioaikaa, soitti Wigwam hyvitykseksi taustoja Love Recordsin muille artisteille.
Wigwamin neljäs albumi, arvostelumenestys Being, ilmestyi lopulta helmikuussa 1974. Albumia pidettiin ilmestyessään ennennäkemättömän korkeatasoisena suomalaisessa rockmusiikissa ja siitä muodostui pian kulttilevy. Levyn materiaalista suurin osa on Jukka Gustavsonin käsialaa, ja hänen syvälliset tekstinsä käsittelevät ihmissielua, Jumala-suhdetta ja poliittisia ideologioita. Albumi on hyvin kosketinvoittoinen Gustavsonin soittamien syntetisaattoreiden muodossa. Being herätti huomiota myös Isossa-Britanniassa, missä New Musical Express -lehden Ian McDonald ylisti levyä. Hän totesi samalla Wigwamin olevan paras yhtye Ison-Britannian ja Yhdysvaltojen ulkopuolella.
Being oli kärjistänyt yhtyeen sisäisiä jännitteitä, eikä Rekku Rechardtin liittyminen kitaristiksi enää auttanut. Huhtikuussa 1974, ennen Tasavallan Presidentti -yhtyeen kanssa suoritettavaa Englannin-kiertuetta, Jukka Gustavson ja basisti Pekka Pohjola ilmoittivat jättävänsä yhtyeen kesäkuussa. Gustavson on myöhemmin, vuonna 2018 kertonut, että pääsyy näiden kahden eroamiselle oli se, ettei Österberg “tykännyt soittaa progesävellyksiämme. Arvostimme ja kannustimme häntä kovasti, mutta hän piti kiinni ajatuksesta, että kappaleemme vaatisivat jazz-rumpalin teknistä soittotyyliä.”
Viimeiset keikat päätettiin nauhoittaa ja tuloksena oli livealbumi Live Music from the Twilight Zone. Wigwamin konserttiohjelmisto koostui enimmäkseen vieraasta materiaalista ja albumilla olivat muun muassa cover-versioina The Beatlesin ”Let It Be”, The Bandin ”The Moon Struck One” sekä John Lennonin ”Imagine”. Sen sijaan vanhaa keikkasuosikkia, versiota Jean Sibeliuksen Finlandia-hymnistä, ei levylle tallennettu.