Lindy hop
Kehitys > Savoy Ballroomin toinen sukupolvi

Savoy lindy hoppareiden toinen sukupolvi noin 1933–1950 uudisti lindy hoppia tuomalla erityisesti ns. air stepit (akrot) keskeiseksi osaksi perfomanssi- ja kilpatyylistä lindy hoppia. Shorty Georgen sukupolvi oli pitäytynyt lähinnä ns. floor stepeissä eli lattiaa pitkin liikkuvissa kuvioissa, mutta jo tämä sukupolvi teki ensimmäisiä air steppejä. Savoy lindy hoppareiden toinen sukupolvi loi runsaasti uusia air steppejä Frankie Manningin johdolla, joka väitti, että hän teki ensimmäisen lindy hopin todellisen air stepin vuonna 1935 kilpaillessaan Savoy Ballroomissa itseään Shorty George Snowdenia vastaan. Hänen väitteensä ensimmäisestä lindy hopin air stepistä on virheellinen, koska ensimmäinen sukupolvi teki jo air steppejä. Manningin ensimmäinen henkilökohtainen air step mahdollisesti auttoi toista sukupolvea, mikä tunnetaan yleensä nimellä Whitey's Lindy Hoppers, kehittämään ilmiömäisiä air-step -rutiineita. Muihin toisen sukupolven (käytännössä Frankie Manningin) keskeisiin uudistuksiin kuuluivat ns. ensemble-tanssimisen lisääminen lindy hoppiin ja lindyn vieminen enemmän kohti lattiaa muuttamalla tanssiasennon horisontaalisemmaksi.
Siihen asti perfomanssi-lindy hopissa eri parit olivat tanssineet omia rutiineja ("routines" = askel- ja kuviosarjoja. Routine-sanan synonyymina alettiin myöhemmin käyttää sanaa choreography ('koreografia'), jota ei käytetty lindy hop -tanssijoiden keskuudessa swing-kaudella.) lähinnä pari kerrallaan esiintyen (tämä oli tyypillistä esimerkiksi Shorty Georgen tanssiryhmälle). Frankie loi idean, jonka perusteella lindy-parit alkoivat tanssia osan esityksestä samoilla rutiineilla, jolloin ryhmän esiintyminen tehostui, kun kaikki parit tekivät yhtä aikaa samat kuviot ja askeleet. On kuitenkin huomattava, että näillä pareilla ja parien osapuolilla oli kaikilla oma tyylinsä toteuttaa yhteiset rutiinit. Yksilölliset erot olivat huomattavat eri tanssijoiden välillä.
Frankie Manningin esimerkin mukaisesti toisen sukupolven Savoy lindy hopparit siirtyivät tanssimaan myös horisontaalisemmin kuin ensimmäinen sukupolvi. Shorty Georgen menestysaikana lindy hoppareiden yläkeho oli varsin pystyasennossa. Frankie kehitti ajatuksen tanssia yläkeho lähes yhdensuuntaisesti lattian kanssa, minkä idean hän sai kuulemastaan swing-musiikista, missä oli enemmän lattiansuuntainen poljento toisin kuin aiemmassa 1920-luvun musiikissa, äitinsä tanssiuransa alussa sanomista sanoista, että hän olisi liian jäykkä tanssijaksi ja näkemistään kirkkohartaushetkistä, joissa yleisö eli mukana välillä kumartuen alaspäin. Frankie jäi tässä kuitenkin lähes ainutlaatuiseksi tapaukseksi, koska käytännössä kukaan muu ei kyennyt tanssimaan yhtä horisontaalisesti kuin hän tanssi.
Savoy lindy hoppareiden toisen sukupolven johtavien tanssijoiden keskeinen toimintakehys oli mm. Whitey's Lindy Hoppers -nimellä kulkenut esiintymisryhmä (tai ryhmät, kun noita oli useita. Kaikkiaan ainakin 100 lindy hopparia kuului aikoinaan tuohon ryhmittymään), jonka johdossa oli Savoy Ballroomin silloinen 'floor manager' Herbert 'Whitey' White. WLHs pääsi aikoinaan myös Hollywood-elokuviin, joista tunnetuimpia ovat 'A Day At Races' ja 'Hellzapoppin'. Ryhmä esiintyi myös ulkomailla Australiaa ja Brasiliaa myöten. Ryhmään kuuluivat keskeisesti Frankien lisäksi mm. Al Minns, Leon James, Norma Miller, Willamae Ricker, Billy Ricker, Snookie Beasley, Ann Johnson, Eunice Callen, Millie Cruise ja Lucille Middleton.
Toisen maailmansodan myötä ja Yhdysvaltojen liityttyä vuoden 1941 lopussa mukaan sotaan Japania vastaan, useimmat WLHs:n miespuoliset jäsenet joutuivat armeijan palvelukseen ja WLHs:n menestystarina kuihtui sodan melskeisiin, mutta käytännössä Whitey's Lindy Hoppers jatkoi Herbert White:n johdolla aina hänen kuolemaansa vuonna 1950 saakka. 1940-luvun puolivälistä alkaen oli jälleen uuden, kolmannen Savoy lindy hoppareiden sukupolven aika.