Käännökset latinaan keskiajalla
Islam ja Euroopan sivistys > Teoria antiikin sivistyksen suorasta siirtymisestä

Toisen teorian mukaan islamilaisella maailmalla ei ollut suurta merkitystä antiikin kulttuurin siirtymisessä Länsi-Eurooppaan. Läntisessä Euroopassa koettiin vuosina 500–800 aallonpohja, johon liittyi talouden ja kaupan taantuminen, väestökato ja kirjallisen sivistyksen katoaminen. Lähi-idässä koettiin vastaavasti beduiinivalloitusten tuoma barbarian kausi 600–700-luvuilla, jolloin ryöstelevät paimentolaislaumat hävittivät luostareita ja käsikirjoituksia. Seurauksena oli kahdensadan vuoden hiljaisuus idän kirjallisessa kulttuurissa. Elpyminen alkoi molemmilla suunnilla 800-luvulla, idässä Bagdadissa, lännessä Aachenissa. Arabikalifaatissa alkoi tällöin aktiivinen kiinnostus antiikin kreikan tieteellistä perintöä kohtaan. Sama tapahtui Euroopassa 300 vuotta myöhemmin.
Kirjallisuuden reitti arabiankielen kautta ei ollut ainoa väylä, jolla antiikin perintö alkoi siirtyä Eurooppaan, sillä toinen reitti olivat suorat käännökset alkukielestä. Esimerkiksi Aristoteleen tärkeimmät teokset oli käännetty kreikasta latinaan Mont Saint-Michelin luostarissa jo ennen kuin ne käännettiin Toledossa arabiasta. Pythagoraan teoksia ei käännetty, koska hänen ei tiedetä kirjoittaneen mitään. Suorat käännökset olivat todellisuudessa tärkein kirjallisuuden siirtymisen muoto. Historioitsija Michael Harris arvioi, että noin 75 % kaikesta kreikankielisestä kirjallisuudesta saatiin Eurooppaan suoraan Konstantinopolista.  Vaikka jo Kaarle Suuri 800-luvulla omisti Bysantista saatuja teoksia, kreikkalaisten käsikirjoitusten laajempi virta alkoi 1100-luvulla ja saavutti huippunsa 1300- ja 1400-luvuilla. Kaupungin kokemat katastrofit kiihdyttivät kirjojen siirtymistä. Vuonna 1204 ristiretkeläiset hävittivät Konstantinopolia ja vuonna 1453 asialla olivat muslimivalloittajat. Vaikka molemmilla kerroilla käsikirjoituksia tuhottiin, havaittiin myös, että kirjoilla oli suuri jälleenmyyntiarvo Euroopassa. Katastrofit lisäsivät näin käsikirjoitusten siirtymistä kauppatavarana länteen, ja kirjoja riitti tarkoitukseen vielä sata vuotta muslimivalloituksen jälkeen.
1300-luvulla syntynyt myytti pimeästä keskiajasta on osoittautunut vääräksi, sillä latinankielinen kirjallisuus alkoi elpyä jo 800-luvulla karolingisen renessanssin myötä. Tällöin alkanut ahkera kirjojen jäljentäminen auttoi tallentamaan antiikin klassikot uusina kopioina. Latina ei ollut Euroopassa koskaan muuttunut pelkäksi kirkolliseksi kieleksi, vaan sillä luettiin myös antiikin klassikkoja. 1100-luvulla saatiin tärkeät Aristoteleen teokset  käännettyä ja yliopistoissa alkoi skolastiikan harjoittaminen. Sivistyneistöä koulutettiin 1000-luvulla yleistyneissä katedraalikouluissa, joiden tärkein oppiaine oli latina ja esikuvina roomalaiset klassiset kirjailijat.
Antiikin perinnön siirtymistä islamilaisen maailman kautta Eurooppaan rajoitti se, että islamilainen maailma ei  koskaan omaksunut antiikin sivistystä kokonaisuudessaan vaan poimi siitä itselleen sopivat osat. Esimerkiksi rationalismi ei sopinut islamiin, joten järkiperäistä luonnon tutkimista korostaneen Platonin dialogeista ei yhtään käännetty kokonaan arabiaksi. Arabikalifaatissa rationalismi ehti olla idullaan, mutta jäi tappiolle 850-luvun puolivälissä, minkä jälkeen alkoi islamilaisen laintulkinnan jäykistyminen. Koraanin ylivertaisen aseman takia itsenäinen tieteenharjoitus alkoi myöhemmin menettää asemiaan. Keskeinen uskonoppinut al-Ghazali kyseli 1000-luvulla, kuinka paljon matemaatikkoja oikeastaan tarvittiin.
Muuan seikka kierrätysteoriaa vastaan liittyy kääntämisen ongelmiin. Indoeurooppalaisen kreikan kääntäminen seemiläiseksi arabiaksi usein vielä syyrian kautta johti väistämättä virheisiin, mitkä vähensivät käännösten arvoa. Monia teoksia käännettiinkin useita kertoja sekä arabiaksi että kreikaksi, kun taidot paranivat. Euroopassa suoraa kääntämistä kreikasta arabian sijaan alettiin arvostaa 1200-luvulta lähtien.