stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Suomen rauhanturvaoperaatioista
Nato-johtoiset rauhanturvaamisoperaatiot

| Aika | Operaatio | Alue | Kuvaus | Lähde |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1996–2003 | Implementation Force (IFOR) Stabilisation Force (SFOR) |  Bosnia ja Hertsegovina | Bosnian rauhanturvaoperaatio, johon osallistui suomalainen rakentajapataljoona, joka muutetaan myöhemmin jääkäripataljoonaksi. IFOR-operaatioon kuului itsepuolustusta laajemmat voimankäyttöoikeudet. Joulukuussa 1996 IFOR muuttui SFOR-operaatioksi takaamaan rauhaa ja jälleenrakennusta. |  |
| 1999– | Kosovo Force (KFOR) | Kosovo | YK:n mandaatilla Kosovossa toimiva Naton johtama rauhanturvaoperaatio, jonka tehtävänä on muun muassa tukea väliaikaista siviilihallintoa. |  |
| 2003-2015 | International Security Assistance Force (ISAF) |  Afganistan | Nato-johtoinen operaatio, joka tukee Afganistanin väliaikaishallintoa. Suomen vahvuus oli korkeimmillaan noin 200 sotilasta. Operaatio muutettiin Resolute Support Missioniksi vuonna 2015 |  |
| 2015-2021 | Resolute Support Mission (RSM) |  Afganistan | Nato-johtoinen koulutus-, neuvonanto- ja tukioperaatio Afganistanin ministeriöihin, hallintoon ja korkean tason turvallisuusviranomaisiin. Suomesta mukana noin 60 sotilasta, jotka koostuvat neuvonantajista, esikuntaupseereista, suojausosastoja sekä kansallisesta huolto- ja tukiosasta. |  |
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto: YK-miehet lähtivät Kyprokseen vahtimaan rauhaa ja näkemään maailmaa
Sinivirnayökkönen

| Sinivirnayökkönen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Yökkösmäiset Noctuoidea
Heimo::  Yökköset Noctuidae
Alaheimo::  Ritariyökköset Catocalinae
Suku::  Virnayökköset Lygephila
Laji::  craccae
Kaksiosainen nimi
 Lygephila craccae  (Denis & Schiffermüller, 1775) 
Katso myös
   Sinivirnayökkönen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sinivirnayökkönen (Lygephila craccae) on virnayökkösten sukuun kuuluva harmaa yöperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Melko kookas ja rotevatekoinen yökkönen. Etusiipien pohjaväri on vaalean sinertävän harmaa, kärkiosasta ruskeampi. Siiven etureunassa on kolme hyvin erottuvaa mustanruskeaa täplää. Siipisuonet erottuvat vaaleina pitkittäisviiruina ja ne jakavat mustanruskean munuaistäplän 4–7 erilliseen täplään. Rengastäplä puuttuu kokonaan tai näkyy vain terävänä pisteenä. Takasiivet ovat harmaat, ulospäin tummenevat ja alapinnalla näkyy tumma reunavyö. Keskiruumis on pään takaa voimakkaasti tummentunut. Siipien kärkiväli 37–42 mm.
Erityisen samannäköinen on sumuvirnayökkönen (Lygephila viciae), johon verrattuna sinivirnayökkönen on rotevampi ja siiven etureunassa on enemmän tummia täpliä.
Levinneisyys ja lentoaika

Lajia tavataan Pohjois-Afrikasta Euroopan poikki aina Itä-Siperiaan saakka. Suomessa laji on lounais- ja etelärannikon harvinaisehko asukki. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena elokuun alusta syyskuun alkupuolelle. Lentoaika on myöhempi kuin kahdella muulla virnayökkösellä.
Elinympäristö ja elintavat

Sinivirnayökkönen elää lämpimillä ja avoimilla paikoilla, kuten niityillä, kedoilla, tienpientareilla sekä erilaisilla joutomailla. Sitä tavataan tavallisesti yksitellen, mutta laji saattaa ajoittain olla myös runsas. Perhoset lentävät yöllä, käyvät kukilla ja tulevat sekä valolle että syötille. Toukka koteloituu maahan löyhään kotelokoppaan. Talvehtii munana.
Ravintokasvi

Toukka syö hiirenvirnaa (Vicia cracca) ja metsävirnaa (Vicia sylvatica).
Aiheesta muualla

Suomen perhostutkijain seura (Arkistoitu – Internet Archive)
Bestimmungshilfe des Lepiforums[vanhentunut linkki] (saksaksi)
Moths and Butterflies of Europe and North Africa (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2163691  Wikispecies: Lygephila craccae  ARKive: lygephila-craccae  BioLib: 53261  BOLD: 183506  EoL: 3904297  EUNIS: 311110  Fauna Europaea: 446567  Fauna Europaea (new): 8557c43d-794c-4871-bdbe-d8e483d2dc17  GBIF: 4532412  iNaturalist: 371983  LepIndex: 282444  LoB: 5181  MaBENA: LygepCraccae  NBN: NHMSYS0021144436  NCBI: 997512  Observation.org: 151843  Open Tree of Life: 682082  Laji.fi: MX.62289
Luettelo punaisten muistomerkeistä Suomessa

Luettelo punaisten muistomerkeistä Suomessa sisältää vuonna 1918 Suomen sisällissodassa kaatuneiden punaisten muistoksi pystytetyt muistomerkit: patsaat, veistokset, muistopaikat ja muistolaatat. Punaisten muistomerkin sijaan esimerkiksi Pyhtäällä,  Rovaniemellä, Kuhmoisissa, Pyhäjärvellä, Raumalla, Porvoossa ja Lappeenrannassa on otsikkona Vakaumuksensa puolesta kuolleiden muistomerkki. Luettelossa voi olla myös hautausmailla tai niiden lähellä olevia yleisiä, mutta ei yksittäisillä haudoilla olevia muistomerkkejä.
Muistomerkit

Suomen sisällissodassa ja sen jälkiselvittelyissä sai surmansa yli 27 000 punaista, joista lähes 20 000 teloitettiin tai sai surmansa vankileireillä. Kaikkien punaisten hautapaikkoja ei ole tiedossa, ja osa ruumiista jäi tuntemattomille teloituspaikoille. Omaiset saivat niistä tietoja vain epävirallisia kanavia myöten. Jotkut hautausmaalle haudatut jäivät vaille papin siunausta, toiset haudattiin hautausmaiden ulkopuolelle.
Taidekriitikko Otso Kantokorpi, jonka toinen isoisä oli valkoisesta suvusta, toinen taisteli punaisten puolella, arvioi, että punaisten muistomerkit ovat yleisesti taiteellisesti korkeatasoisempia kuin valkoisten. Valkoisten muistomerkkejä alettiin pystyttää pian sodan päätyttyä, ja niiden linja on melko samanlainen, herooinen, pönöttävä. Punaisten muistomerkkejä taas alettiin tehdä vasta ajan kuluttua, ja niihin on Kantokorven mukaan vaikuttanut kulunut aika ja ajan kuluessa käydyt pohdinnat. Hän ottaa esimerkiksi Taisto Martiskaisen Crescendon, jonka katsotaan kestäneen aikaa ja olevan ehkä hienoin sisällissodan muistomerkeistä. Sen rinnalle hän nostaa Marja Kanervon Suomenlinnan vankileirin muistomerkin.
Muistomerkit > Sisällissodan jälkeen

Alkuun punaisten haudoille ei saanut kokoontua, viedä kukkia eikä pystyttää hautakiviä. Vuonna 1927 Suomessa oli 300 valkoisten ja 12 punaisten muistomerkkiä.
Hämeenlinnan lähellä olevalle Ahveniston hautausmaalle vainajien omaiset hankkivat hautakiven punaisten muistoksi suurelle joukkohaudalle vuonna 1923 kirkkoneuvoston kielloista huolimatta. Kirkkovaltuusto ryhtyi toimenpiteisiin, ja poliisit hävittivät patsaan. Muistomerkki ilmeisesti räjäytettiin, ja pystyttäjät tuomittiin raastuvanoikeudessa. Uusi muistomerkki pystytettiin vasta talvisodan jälkeen vuonna 1940.
Varkaudessa vuonna 1922 Kankurinharjulle pystytetty muistomerkki ehdittiin ennen paljastusta varastaa ja upottaa järveen. Uusi muistomerkki tehtiin alkuperäisen näköiseksi ja paljastettiin vuonna 1946.
Muistomerkit > Talvisodan jälkeen

Talvisodan jälkeen muistokiviä sai pystyttää. Hämeenlinnassa paikalliset työväenjärjestöt organisoivat keräyksen muistokiven hankkimiseksi. Keräys oli tuottoisa, ja sillä saatiin hankituksi viisi kiveä, joiden paljastamisjuhla pidettiin syksyllä 1940.
Punaisten muistomerkeistä suurin osa on pystytetty 1940-luvulla tai sen jälkeen poliittisen ilmapiirin muututtua. Eniten niitä pystytettiin vuonna 1946. Työväen keskusmuseon tietopankkiin on kerätty lähes 260 punaisten muistomerkkiä ja joukkohautaa.
Luettelo

Luettelo sisältää muistomerkit nykyisen maakuntajaon mukaisesti, ja myös kuntajako on tehty vuoden 2018 tilanteen mukaan. Lähteenä on käytetty Työväenmuseo Werstaan julkaisemaa Punaisten muistomerkit -tietokantaa, ellei toisin ole viitattu. Luettelossa on 326 Suomessa olevaa kohdetta ja kolme, jotka ovat luovutetuilla alueilla.
Luettelo > Luovutetut alueet

| Paikkakunta | Muistomerkki | Sijainti | Kartalla | Suunnittelija | Pystyttäjä | Paljastettu | Kuva | Huom>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Rautu | Raudun taistelun muistolaatta | Raudun rautatieasema | 60.5489°N, 30.2161°E |  |  | 1968 |  |  |
| Viipuri | Punaisten muistomerkki | Pietarin maantien varrella ”Koirahaudalla” | 60.6889°N, 28.8104°E |  |  | 1921 |  | Ainoastaan jalusta ehdittiin rakentamaan viranomaisten kiellettyä muistomerkin pystyttämisen. Jalusta on edelleen ”Koirahaudalla”, mutta muistomerkki katosi talvisodan aikana. |
| Viipuri | Suomalaisten punakaartilaisten hautamuistomerkki | Pietarin maantien varrella ”Koirahaudalla” | 60.6889°N, 28.8104°E | Schwer, AleksandrAleksandr Schwer ja Viktor Tšebotarev | Neuvostoliiton valtio | 1961 |  |  |
Maija Sirkjärvi

| Maija Sirkjärvi> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1980 (ikä 44–45)
Kirjailija
Äidinkieli: suomi
Palkinnot
 Kalevi Jäntin palkinto 2018 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Maija Sirkjärvi (s. 1980) on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri. Hän on työskennellyt muun muassa ekonomistina ja tutkijana.
Sirkjärvi sai vuonna 2018 Kalevi Jäntin palkinnon teoksesta Barbara ja muita hurrikaaneja. Hän on osallistunut WSOY:n Kirjan vuosi -kilpailuun novellikokoelmakäsikirjoituksella Lemmikki ja muita novelleja ja sijoittui toiseksi. Raati luonnehti kokoelmaa sanoin: ”Kokoelma erottui kilpailun runsaasta novellitarjonnasta omaperäisillä aiheillaan ja varmaotteisella kerronnallaan.”
Kauppalehdessä Tommi Aitio Sirkjärveä ilmiselvänä lahjakkuutena: ”Aavemainen lyhytproosa edustaa omanlaistaan virtausta suomalaisessa nykykirjallisuudessa.”
Teokset

Barbara ja muita hurrikaaneja Teos, 2018 ISBN 978-951-851-846-7
A Piano: The Collection

| A Piano: The Collection Tori Amos |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1990–2006
 Julkaistu: 26. syyskuuta 2006
 Tyylilaji: alternative rock, pop, kokeellinen musiikki, electronica
 Levy-yhtiö: Rhino
Tori Amosin muut julkaisut
| The Original Bootlegs 2005 | A Piano: The Collection 2006 | American Doll Posse 2007 |
A Piano: The Collection on yhdysvaltalaisen laulaja-lauluntekijä Tori Amosin kokoelmaboksi, joka julkaistiin vuonna 2006. Se sisältää kappaleita vuosilta 1991–2005 sekä muutamia aiemmin julkaisemattomia kappaleita. A Piano: The Collection julkaistiin alunperin viiden CD:n boksina. Se on sittemmin julkaistu myös latauksina ja suoratoistopalveluissa.
Sisältö

Kokoelma sisältää kappaleita Amosin albumeilta Little Earthquakes (1992), Under the Pink (1994), Boys for Pele (1996), From the Choirgirl Hotel (1998), To Venus and Back (1999), Scarlet's Walk (2002) ja The Beekeeper (albumi) (2005) sekä aikaisemmalta kokoelmalta Tales of a Librarian (2003). Lisäksi kokoelmassa on mukana singlejen B-puolina julkaistuja kappaleita, remixejä, demoja ja aiemmin julkaisemattomia kappaleita. Kaikki kappaleet on remasteroitu. Kokoelmalla on joistakin kappaleista aiemmin julkaisematon versio.
Kokoelmalla on seitsemän aiemmin julkaisematonta kappaletta eri ajoilta. ”Zero Point” on albumilta To Venus and Back pois jäänyt kappale. ”Walk to Dublin” levytettiin alun perin albumia Boys for Pele varten. ”Peeping Tommi” on vuodelta 1993. Amos oli unohtanut kappaleen olemassaolon kunnes hän alkoi kuunnella vanhoja nauhoja kokoelmaa tehdessään. Kappaleesta ”Take Me with You” oli tehty demo vuonna 1990, mutta sitä ei oltu viimeistelty. Amos teki kappaleen loppuun kokoelmaa varten. Kappale ”Ode to My Clothes” vuodelta 2001, ”Dolphin Song” vuodelta 2003 ja ”Not David Bowie” vuodelta 2004.
A Piano: The Collection on nimetty Amosin pääinstrumentin pianon mukaan. Yksittäiset CD-levyt on nimetty pianon koskettimien ja niiden soittamien sävelten taajuuksien mukaan, esim. A (440 Hz). Ensimmäisen levyn nimi A (440 Hz) tarkoittaa pianon yksiviivaisen oktaavin A-säveltä ja sen taajuutta 440 hertsiä. A on a-molliasteikon ensimmäinen sävel ja perussävel, jonka avulla viritetään muita soittimia.
Kokoelma julkaistiin kahdessa erilaisessa pakkauksessa. Toinen on pianon koskettimiston muotoinen laatikko. Toisessa on kannessa kuva koskettimistosta. Lisäksi kokoelmasta julkaistiin rajoitettu painos, joka oli myynnissä vain Barnes & Nobles -liikkeissä Yhdysvalloissa. Rajoitetussa painoksessa oli mukana Amosin haastattelun sisältävä bonus-DVD.
Arvostelut

Soundi:
Huomioita

↑  ”Crucify”-kappaleen remix julkaistiin kappaleen singlellä.
↑  Kokoelmalla on kappaleesta ”Take to the Sky” vaihtoehtoinen versio, vaikka sitä ei ole merkitty. Tämän huomaa esim. eroavaisuuksista taustalaulussa.'"`UNIQ--ref-00000001-QINU`"'
↑  ”Take Me with You” on levytetty osin 1990 ja osin 2006.'"`UNIQ--ref-00000006-QINU`"'
↑  ”Professional Widow” kappaleen liveversio ”Merry Widow Version” julkaistiin alun perin singlellä ”Hey Jupiter”.
↑  ”Walk to Dublin” on levytetty 1995.
↑  ”Hey Jupiter” -kappaleen uusi levytys ”Dakota Version” julkaistiin alun perin kappaleen singlellä.
↑  ”Professional Widow” -kappaleen remix julkaistiin singlellä 1996.
↑  ”Concertina”-kappaleen remix julkaistiin kappaleen singlellä.
↑  ”Doughnut Song” -kappaleen remix soi lopputekstien aikana videolla Fade to Red.
↑  ”Not David Bowie” on levytetty vuonna 2004.
↑  ”Zero Point” on levytetty vuonna 1999.
↑  ”Ode to My Clothes” on levytetty vuonna 2001.
↑  ”Intro Jam” on aiemmin julkaisematon.
↑  ”Dolphin Song” on levytetty vuonna 2003.
↑  ”Peeping Tommi” on levytetty vuonna 1993.
1 2 3  Demoversiot ovat aiemmin julkaisemattomia.)
↑  ”Purple People” on listattu kansilehdessä virheellisesti studioversioksi, kokoelmalla on kuitenkin liveversio albumilta To Venus and Back.'"`UNIQ--ref-0000001D-QINU`"'
Sissiradio

Sissiradio on kaukopartiotoiminnassa ja nykyään sissitoiminnassa käytettävä radio, yleensä sähkötysradio HF-taajuusalueella, jolla voi sähköttää, mutta ensimmäisiä malleja myöhemmissä radioissa myös puhua laajuusmodulaatiolla (AM) tai uusimmissa yksinauhalähetyksellä (SSB).
Suomen puolustusvoimien ensimmäiset sissiradiot olivat Kyynel-radioita toisen maailmansodan aikana. 1960 alkoi Televa valmistaan ensimmäistä transistorikäyttöistä sissiradiota, LV 661:ä,. jota valmistettiin noin 130 kappaletta ja jonka puhekielinen nimitys oli Sipi.
Johanna Sinisalo

| Johanna Sinisalo |
| --- | --- |
 Johanna Sinisalo lokakuussa 2008.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1958 (ikä 66) Sodankylä
Kansalaisuus:   Suomi
Kirjailija
Esikoisteos:  Ennen päivänlaskua ei voi (2000)
Palkinnot
 Finlandia-palkinto   James Tiptree Jr. -palkinto   Atorox-palkinto   Prometheus-palkinto   Pro Finlandia 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Aila Johanna Sinisalo (s. 22. kesäkuuta 1958 Sodankylä) on suomalainen kirjailija ja käsikirjoittaja. Hän teki läpimurtonsa esikoisromaanillaan Ennen päivänlaskua ei voi (2000), joka sai ilmestymisvuonnaan Finlandia-palkinnon. Vuonna 2004 teos sai myös tieteis- ja fantasiakirjallisuuden James Tiptree Jr. -palkinnon. Sinisalo on saanut Suomen parhaasta tieteis- tai fantasianovellista myönnettävän Atorox-palkinnon seitsemän kertaa.
Ura

Sinisalo on opiskellut muun muassa kirjallisuustiedettä ja teatterintutkimusta Tampereen yliopistossa. Valmistuttuaan humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1986 hän työskenteli toistakymmentä vuotta mainosalalla ennen siirtymistään vapaaksi kirjailijaksi vuonna 1997.
Sinisalolta on ilmestynyt yli 40 novellia eri julkaisuissa. Hänen esikoisromaaninsa Ennen päivänlaskua ei voi on käännetty 14 kielelle, muun muassa ruotsiksi, ranskaksi, latviaksi, japaniksi, tšekiksi ja englanniksi, ja hän osallistuu läheisesti teostensa kääntämisprosessiin. Vuonna 2005 brittiläinen Dedalus-kustantamo julkaisi Sinisalon toimittaman suomalaisen fantasiakirjallisuuden antologian.
Sinisalo on tehnyt sarjakuvakäsikirjoituksia sekä radio- ja televisiokäsikirjoituksia (muun muassa sarjaan Sydänjää). Energia Productionsin tuottama elokuva Iron Sky (2012) pohjautuu Sinisalon alkuperäistekstiin.
Sinisalo on harrastanut toistakymmentä vuotta vuoristovaelluksia. Hänen pisin vaelluksensa on Genevenjärveltä Nizzaan, noin 660 kilometriä. Hän on myös kirjoittanut aiheesta novellin "Grande Randonnée", joka ilmestyi kokoelmassa Kädettömät kuninkaat ja muita häiritseviä tarinoita.
Sinisalon puoliso on graafikko Hannu Mänttäri.
Palkinnot ja ehdokkuudet

Kuvastaja-palkinto 2000
Finlandia-palkinto romaanista Ennen päivänlaskua ei voi 2000
Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 2000, 2003 ja 2012
Kosmoskynä-palkinto 2001
IMPAC-palkintoehdokkuus 2004
James Tiptree Jr. -palkinto 2004
Nuori Aleksis -palkintoehdokkuus 2006
Tähtivaeltaja-palkintoehdokkuus 2006 ja 2014
Grand Prix de L’imaginaire -palkintoehdokkuus 2007
Nebula-palkintoehdokkuus 2008
Nuori Aleksis -palkinto 2009 ja 2012
P. E. Svinhufvudin muistosäätiön kirjallisuuspalkinto romaanista Enkelten verta 2011
Prometheus-palkinto vuonna 2017 teoksesta Auringon ydin
Pro Finlandia 2022
Teokset > Kirjoja

Ennen päivänlaskua ei voi.  Helsinki:  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1886-X
Sankarit.  Helsinki:  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2879-2
Kädettömät kuninkaat ja muita häiritseviä tarinoita.  Helsinki:  Teos, 2005.  ISBN 951-851-046-6
Lasisilmä.  Helsinki:  Teos, 2006.  ISBN 951-851-102-0
Linnunaivot.  Helsinki:  Teos, 2008.  ISBN 978-951-851-177-2
Möbiuksen maa. Helsinki: Teos, 2010. ISBN 978-951-851-324-0.
Enkelten verta.  Helsinki:  Teos, 2011.  ISBN 978-951-851-414-8
Salattuja voimia.  Helsinki:  Teos, 2012.  ISBN 978-951-851-484-1
Auringon ydin.  Helsinki:  Teos, 2013.  ISBN 978-951-851-552-7
Iron Sky - Renaten tarina.  x:  WSOY/Johnny Kniga, 2018.  ISBN 9789510428719
Vieraat.  Hämeenlinna:  Karisto, 2020.  ISBN 978-951-23-6737-5
Ukkoshuilu.  Helsinki:  Otava, 2021.  ISBN 978-951-1-39001-5
Teokset > Novelleja

"Kilometripylväät" ja "Jäinen kaupunki", Vuosirengas 74, 1974
"Tarina kuolleesta metsästä", Jäinen vaeltaja, 1986
"Suklaalaput", Atoroxin perilliset, 1988
"Illan tähti yksinäinen", Illan tähti yksinäinen, 1991
”Luolassa”. Teoksessa Verkon silmässä: Tarinoita internetin maailmasta, 2005.
Kätketyt.  (Julkaistu ensimmäisen kerran Me Naisissa 2006)  Radiant Words, 2006.  ISBN 952-99774-0-9
Sinisalon Planeetta-novellisarja vuosilta 1988–2000 käy yksi kerrallaan läpi aurinkokuntamme eri kiertotähdet.
”Yövesi.” Teoksessa Atoroxin perilliset. Ursa, 1988 (Uranus)
”Punatähti.” Aikakone 1/1990 (Mars)
”Jälkeen syntiinlankeemuksen.” Aikakone 1/1991 (Venus)
”Kharonin lautta.” Aikakone 1/1992 (Pluto)
”Sydän kultaa.” Aikakone 1/1993 (Merkurius)
”Spotlight.” Aikakone 3/1995 (Jupiter)
”Pitkän valkoisen pilven maa.” Tähtivaeltaja 4/1998 (Saturnus)
”Lentävä hollantilainen.” Portti 1/2000 (Neptunus)
Teokset > Toimitteet

Verkon silmässä: Tarinoita internetin maailmasta.  Helsinki:  Tammi, 2005.  ISBN 951-31-3235-8
The Dedalus Book of Finnish Fantasy. Dedalus Books, 2005. (Kääntänyt David Hackston.) Antologia englanninkielisille markkinoille, läpileikkaus suomalaisesta realismin rajoja ylittävästä proosasta 1800-luvulta tähän päivään.
Teokset > Draama

Sinisalo on ollut mukana monien kotimaisten televisiosarjojen käsikirjoittajaryhmissä.
Toinen todellisuus, TV2, 1991
Maa on litteä, TV2, 1992
Tulevaisuuden kuvia, TV2, 1995
Ainoa elämä, TV2, 1997
Elämän suola, TV 2, 1995
Samaa sukua, eri maata, MTV3, 1997
SunRadio, TV1, 1998
Salatut elämät, MTV3
Kotikatu, TV1
Käenpesä, MTV3
Sydänjää, MTV3, 2007
Suomi vuonna 2030, TV2, 2008
Teokset > Sarjakuvakäsikirjoituksia

Uusi Nainen -lehdessä ilmestynyt sarjakuva Tiskivuoro, piirtäjä Hannu Mänttäri
Muumi-aiheisia novelli- ja strippisarjakuvakäsikirjoituksia Semicille ja ToTo-tuotannolle, eri piirtäjiä
Oma Ystävä -lehdessä sarja Pikku eläinpuoti, piirtäjä Hannu Mänttäri
Trendi-lehdessä sarja Kimppakämppä, piirtäjänä Johanna Rojola
Tieteis- ja fantasia-aiheisia sarjakuvia tieteis- ja sarjakuvaharrastuslehdissä alkaen vuodesta 1982, eri piirtäjiä
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johanna Sinisalo Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef 
Johanna Sinisalo Helsingin Suomalaisessa Yhteiskoulussa 14.1.2009
Sinisalon teos Valoaine vuodelta 2019 Tampereella. Teos kuuluu sarjaan Sanalankoja.
Sinitiainen

| Sinitiainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Tiaiset Paridae
Suku::  Sinitiaiset Cyanistes
Laji::  caeruleus
Kaksiosainen nimi
 Cyanistes caeruleus  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Parus caeruleus 
 Sinitiaisen levinneisyys tummanvihreällä ja alalajin Cyanistes teneriffae levinneisyys vaaleanvihreällä
Katso myös
   Sinitiainen Wikispeciesissä   Sinitiainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ääninäytteet
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Sinitiainen (Cyanistes caeruleus, syn. Parus caeruleus) on tiaisten heimoon (Paridae) kuuluva lintu.
Taksonomia

Vuonna 2005 tehty Parus-suvun mtDNA:n sytokromi b:n nukleiinihappoketjujen analyysi osoitti, että Cyanistes onkin eronnut jo varhain muista tiaisista, ja sitä on pidettävä omana sukunaan eikä enää Parus-suvun alasukuna.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus nokan kärjestä pyrstön kärkeen on 10,5–12,5 cm, ja lintu painaa suurin piirtein 10–11 g. Sen päälaki ja siivet ovat siniset, selkä vihertävä ja alapuoli keltainen. Naama on valkoinen. Linnulla on musta raita silmien kohdalla. Raita on myös yksi sen tärkeistä tuntomerkeistä. Etenkin vanhan koiraan sininen väri on hyvin kirkas, naaras on selvästi himmeämmän värinen.
Ihmissilmälle sinisenä näkyvä väri on todellisuudessa ultraviolettia, ja eräiden tutkimusten mukaan naaraita viehättää varsinkin päälaen runsas ultravioletti.
Koiras on naarasta hieman kookkaampi. Nuori lintu on kesällä muuten samanvärinen kuin aikuinen, mutta kaikissa väreissä on kellahtava sävy. Vanhat linnut sulkivat heinä–syyskuussa koko puvun. Nuoret linnut vaihtavat elo–lokakuussa koko höyhenpukunsa, mutta eivät siipisulkia, käsisulkien peitinhöyheniä ja usein vain uloimman pyrstösulkaparin. Sulkasadon jälkeen vanhojen ja nuorien erottaminen maastossa on vaikeaa.
Sinitiaisen laulu on kirkasta, korkeaa helinää, ja koiras kajauttaa sen yleensä puun latvasta maaliskuusta alkaen. Kutsuäänet ovat korkeita tiitityksiä, varoitusääni on käheää särinää.
Vanhin Suomessa rengastettu sinitiainen on ollut 8 vuotta 9 kuukautta ja 15 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut Britanniassa rengastettu sinitiainen: 9 vuotta 8 kuukautta.
Levinneisyys

Sinitiainen pesii suuressa osassa Eurooppaa. Idässä levinneisyysalue ulottuu Aasiaan aina Syyriaan ja Iraniin asti. Lisäksi sinitiaista tavataan Luoteis-Afrikassa ja Kanariansaarilla. Koko maailman populaation suuruudeksi on arvioitu 10 miljoonaa yksilöä. Arviota on tosin pidettävä pahasti  aliarviona, sillä yksistään Britanniassa arvioidaan pesivän yli 4 miljoonaa paria ja koko Euroopassa 16–21 miljoonaa paria.
Suomessa yhtenäinen esiintymisalue on linjan Tornio–Joensuu eteläpuolella. Lajia tavataan myös Lapissa. Sinitiainen on runsastunut voimakkaasti viime vuosikymmeninä ja laajentanut elinaluettaan kohti pohjoista. Syitä runsastumiseen ovat ainakin lisääntynyt lintujen talviruokinta, sopivien linnunpönttöjen määrän kasvu ja järviruokokasvustojen leviäminen (sinitiaiset syövät ruo’on sisällä talvehtivia selkärangattomia, jotka ne kaivavat esiin vahvan nokkansa avulla).
Ensimmäinen sinitiaisen pesintä Suomessa varmistettiin niinkin myöhään kuin vuonna 1859 Helsingissä. Sata vuotta myöhemmin parimäärän arvioitiin olleen yli 50 000. 1990-luvun lopulla Suomessa pesivä sinitiaiskanta oli noin 150 000 – 200 000 paria. Nyt arvio on yli puoli miljoonaa, ja talvella lintuja voi olla paljon enemmänkin.