stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kiltakallio

Kiltakallion kerrostaloaluetta kesällä 2020.
Kiltakallio (ruots. Gillesberget) on Espoon keskukseen kuuluva alue. Alueelle rakennettiin 1990-luvulla asuinalue, jossa on pääosin matalia kerrostaloja. Alueen eteläosaan rakennettiin myöhemmin rivitaloja. Kerrostalojen vieressä kallion huipun lähellä on omakotitaloja, joista osa on rakennettu 1900-luvun alkupuolella. Alueella toimii vuonna 2002 valmistunut Kiltakallion lastentalo, jossa on neuvola ja päiväkoti. Toinen alueella toimiva päiväkoti on Kiltapuiston päiväkoti. Lisäksi Kiltakalliossa on Helsingin seudun opiskelija-asuntosäätiön opiskelija-asuntorakennus, joka rakennettiin vuonna 1985.
Espoon kaupungin virallisessa aluejaossa Kiltakallio kuuluu Suvelan pienalueeseen, Espoon keskuksen kaupunginosaan, Kanta-Espoon tilastoalueeseen ja Vanhan-Espoon suuralueeseen.
Historiaa

Kiltakallion alueella on kallioinen mäki, mutta sen nimi ei ole vanhastaan ollut Kiltakallio tai Gillesberget. Kallio on tunnettu ainakin Karlasbergetinä ja Augustabergetinä. Myös nimet Kråkberget ja Löseåkersberget viittaavat mahdollisesti samaan kallioon, mahdollisesti johonkin muuhun lähiseudun kallioon. Lisäksi Kiltakallion alueelta tunnetaan 1700-luvulta rajapaikat Lambergsrå ja Västerbackarå. 1970-luvulla Espoon vanhan kunnansairaalan ja sen kaakkoispuolisen kallion aluetta oltiin kaavoittamassa. Kalliolla oli taloja ja teitä, mutta teillä ei ollut nimiä. Sairaalan kohdalla maantie ylitti mäen, jota kutsuttiin Sjukhusbackeniksi, ja tämän mukaan kaavoitustyössä aluetta oli kutsuttu Sairaalanmäeksi. Alueelle tarvittiin asuinalueelle sopiva nimi, ja Espoon nimistötoimikunta ehdotti vuonna 1974 nimeksi Kiltakalliota. ”Kilta” viittaa ammattikiltoihin ja valittiin nimeen, koska se sopi Espoon keskuksen ja Muuralan ammattinimikeaiheisiin nimiin (muun muassa Kamreerintie, Nimismiehenpelto ja Lukkarinmäki). Kiltakallion nimistö suunniteltiin niin, että se viittaa ammattikunta- ja toverihenkeen yleisesti (muun muassa Liittokuja, Sinettikuja, Valapolku ja Veljespuisto). Asemakaavassa Kiltakallio-nimi annettiin itse asuinalueen lisäksi myös alueen keskellä kulkevan kadun ja kallion huipulla sekä sen rinteessä sijaitsevan puiston nimiksi.
Kiltakalliossa sijaitsevaa Furubackan huvilaa kutsutaan myös Kiltakallion kartanoksi. Rakennuksessa on klassistisia piirteitä: aumakatto, pylväät, päätykolmiot ja vaakalaudoitus. Huvila on maisemallisesti ja rakennushistoriallisesti arvokas ja se on suojeltu Kiltakallion asemakaavassa. Furubacka lohkottiin Teirin talosta vuonna 1911. Sen rakennutti röntgenlääkäri G. A. Karlas ja hänen vaimonsa Signe Karlas. Heidän sukunsa omisti talon 1980-luvulle asti. Huvilan viereen rakennettiin 1990-luvulla uusia rakennuksia ja samalla kartano kunnostettiin. Nykyisin rakennuksen omistaa osakeyhtiö. Alkuperäinen Furubacka oli yksikerroksinen, ja siinä oli satulakatto ja ullakkohuoneita. Taloa korjattiin 1930-luvulla ja sotien jälkeen se uudistettiin täysin. Talon ympärille rakennettiin kokonaan uusi rakennus ja vanha talo purettiin sisältä pois.
Kullervo Killinen

| Kullervo Killinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Muut nimet:  Paolo Kullervo Killinen
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1912 Rooma, Italia
Kuollut: 18. helmikuuta 1994 (81 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:   Suomi
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1932–1960
Sotilasarvo:  kommodori
Kunniamerkit:  VR2 sot.ansioista rauhan aikana VR3 tammenlehvien kera Sotilasansiomitali 2.lk Rautaristi Saks. Kotkan ansioritarikunnan 3.lk risti Ruotsin Miekkaritarikunnan komentajamerkki Pyhän Konstantinus Suuren ritarikunnan suurristi Aleksandrian patriarkaatin Ansioritarikunnan suurupseeri Pyhän Dionysioksen ritarikunnan suurupseeri Pyhän Markuksen ritarikunnan komentajamerkki Apostolisen istuimen vartija 
Ylennykset:  aliluutnantti (1934) luutnantti (1936) kapteeniluutnantti (1941) komentajakapteeni (1944) komentaja (1955)
Paolo Kullervo Killinen (15. maaliskuuta 1912 Rooma, Italia – 18. helmikuuta 1994 Helsinki) oli suomalainen valtiotieteilijä, kommodori ja valtiotieteen tohtori. Hän toimi merivoimien palveluksessa vuosina 1934–1960. Sen jälkeen hän siirtyi Suomen Tietotoimiston toimitusjohtajaksi vuosiksi 1961-1972. Hän oli perehtynyt erityisesti kansainväliseen politiikkaan. Ulkopoliittinen Instituutti myöntää hänen muistokseen perustetun Kullervo Killinen -palkinnon merkittävälle tutkijalle, joka osallistuu aktiivisesti kansainvälistä politiikkaa koskevaan keskusteluun ja jonka ajatukset ansaitsevat huomiota Suomessa. Ensimmäisenä sen sai brittiläinen historioitsija Timothy Garton Ash vuonna 2006.
Killinen toimi puheenjohtajana lukuisissa yhdistyksissä ja järjestöissä, esimerkiksi Meriupseeriyhdistys, Saaristomeren kadettipiiri, Valtiotieteellinen yhdistys, Laivaston kilta, Suomi Merellä -säätiö, Purjelaivasäätiö, Suomenlahden Nuorisopurjelaivat Oy, Jertec Oy, Pyhän Konstantinus Suuren ritarikunnan kv. neuvosto, sekä lukuisat maanpuolustuskillat.
Killinen sai urallaan muun muassa Puolustusvoimain hopeisen ja kultaisen ansiomitalin, Laivaston Killan kultaisen ansiomerkin, SVUL:n kultaisen ansiomerkin, Meriupseeriyhdistyksen kultaisen ansiomerkin. Hänet nimitettiin myös Teksasin laivaston kunnia-amiraaliksi.
Kullervo Killisen vanhemmat olivat arkkitehti Väinämö Killinen ja Aino Ester Immonen.
Teoksia

Demokratia ja totaalinen sota, tutkimus poliittis-sotilaallisen sodanjohdon teoriasta, järjestelystä ja toiminnasta, 1956
Kannella kun fregatin, 1991
Kansainvälinen politiikka 1–2,
Kansallinen etu ja kansainvälinen kehitys, 1967
Laivat puuta, miehet rautaa moottoritorpedoveneiden taistelut Suomenlahdella 1941–1944, Orvo Peuranheimo, Jouko Pirhonen, Kullervo Killinen, 1956
Maailman tapahtumat (toim.) 1964, 1965, 1966, 1967
Miekka tuppeen poliittisen ja sotilaallisen johdon dualismi Suomen sodissa 1939–1944, 1983
Pääsihteerikilpa, putosiko Max Jakobson – vai putosiko Suomi?, 1973
Puolueettomuuden miekka suomen puolustuskysymyksen tarkastelua, 1964
Sprengtportenin linja, Suomen turvallisuuspolitiikan alkuvaiheita, 1988
Suomen tie sotaan 1940–41, 1975
Tasavallan kulissimiehenä, 1974
Tie kansainväliseen turvallisuuteen liitteenä katsaus nykyiseen turvallisuustutkimukseen, 1965
Aiheesta muualla

UPI
YLE Elävä arkisto
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Kiltinänsaamelaiset

| Kiltinänsaamelaiset |
| --- | --- |
 Kildininsaamelainen perhe 1914
Väkiluku:  1 000 (vuonna 1995)
Asuinalueet:   Venäjä
Kielet:  kiltinänsaame, venäjä
Uskonnot:  ortodoksisuus
Kiltinänsaamelaiset eli kildininsaamelaiset ovat Venäjällä elävä saamelaisten alkuperäiskansaan kuuluva etninen ryhmä, jonka määräksi arvioitiin noin 1 000 henkilöä vuonna 1995. Kiltinänsaamelaisista, akkalansaamelaisista ja turjansaamelaisista käytetään yhteisnimeä Kuolan saamelaiset. Kiltinänsaamen kieltä puhuu noin 650 henkilöä.
Kiltinänsaamelaista kulttuuria elvytetään erilaisin keinoin; eräs kiltinänsaamelainen kulttuurivaikuttaja on räppäri Yarsem Galkin.
Kirjallisuutta

Hajdú, Péter (toim.): Suomalais-ugrilaiset.  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1975.  ISBN 951-717-068-8
Hakamies, Pekka: Ison karhun jälkeläiset.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 697)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 1998.  ISBN 951-717-989-8
Laakso, Johanna (toim.): Uralilaiset kansat: Tietoa suomen sukukielistä ja niiden puhujista.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-16485-2
Krauss, M. E. 1997. The indigenous languages of the North: A report on their present state. In H. Shoji and J. Janhunen (eds.), Northern minority languages: Problems of survival, pp. 1–34. Osaka and Fairbanks: National Museum of Ethnology and Alaska Native Language Center, University of Alaska Fairbanks.
Kimbrisota

Kimbrisota käytiin Rooman tasavallan ja germaaniheimojen välillä vuosina 113–101 eaa.
Tapahtumat

Germaanit, jotka koostuivat pääasiassa kimbreistä ja teutoneista, lähtivät kotipaikoistaan Jyllannin niemimaalta tai Reinin pohjoispuolelta etsimään uusia asuinalueita tai ruokaa kohti etelää. Joukkoon liittyi vielä muitakin heimoja ja lopulta suuri joukko germaaneja lähestyi Alppeja ja sen raja-alueita. Plutarkhoksen mukaan jo pelkästään sotureita oli noin 300 000.
Vuonna 113 eaa. germaanit ilmestyivät Itä-Alpeille. Kun Roomaan saapui tieto germaanien lähestymisestä, heitä vastaan lähetettiin konsuli, jonka tehtävä oli käskeä germaaneja kääntymään takaisin. Germaanit tottelivat konsulia, ja heille annettiin oppaita paluumatkalle. Paluumatkalla germaanit joutuivat kuitenkin roomalaislegioonan pysäyttämiksi, ja syttyi sota. Kimbrit ja teutonit löivät aluksi konsuli Gnaeus Papirius Carbon johtaman roomalaisarmeijan Noreian taistelussa. Germaanit lähtivät tämän jälkeen Sveitsin kautta länteen, Galliaan, jonka kaakkoinen osa oli roomalaisten provinssi. Roomalaiset joukot, jotka yrittivät pysäyttää heitä, lyötiin perin pohjin. Vuonna 105 eaa. germaanit kohtasivat suuren roomalaisarmeijan Arausiossa (Orange). Seuranneessa taistelussa kimbrit ja teutonit aiheuttivat roomalaisille murskaavan tappion, joka oli pahin Rooman kärsimä katastrofi sitten Cannaen taistelun Hannibalia vastaan vuonna 216 eaa. Kimbrit lähtivät tämän jälkeen Hispaniaan, missä iberit kuitenkin tekivät heille vastarintaa. Kimbrit palasivat Galliaan vuonna 103 eaa., ja teutonit liittyivät heihin. Molemmat kansat ryöstivät maata. Vuonna 102 eaa. teutonit alkoivat siirtyä Galliasta kohti Italiaa. Roomassa koettu murskatappio oli aiheuttanut pelkoa, ja Jugurthan sodasta palannut Gaius Marius oli nähty ainoana sotapäällikkönä, joka voisi pelastaa Rooman. Hänet valittiin vastoin lakia konsuliksi useiksi vuosiksi peräkkäin. Rooman armeijan komentajana Marius asettui puolustukseen Rhônen rannalle odottamaan teutoneja. Teutonit yrittivät vallata rynnäköllä Mariuksen leiriä siinä kuitenkaan onnistumatta, ja tyytyivät sitten vain ohittamaan roomalaiset matkallaan kohti etelää. Vaeltavan kansan ohimarssi kesti kuusi päivää. Marius lähti seuraamaan teutoneita, ja onnistui hyökkäyksen jälkeen lyömään heidät Aquae Sextiaessa ja sen jälkeen kimbrit Vercellaessa. Rooman orjamarkkinoille tuli voitetun kimbrisodan seurauksena suuret määrät sotavankeja.
Kiipeily

Kalliokiipeilyä Staffordshiressa, Englannissa
Kiipeily on jyrkkää kohdetta pitkin ylös nousemista omin voimin, yleensä jalkoja ja käsiä käyttäen.
Kiipeily on entisaikoina ollut luonnollinen liikkumismuoto vaikeakulkuisessa maastossa vuoristossa tai tiheässä metsässä. Nykyisinkin alkuperäiskansojen ihmiset hakevat ruokaa puista kiipeämällä. Myös teollistuneissa maissa kiipeily on yksi liikkumismuoto muun muassa retkeillessä. Monissa maissa, kuten Nepalissa, arkipäivän askareissa joudutaan kiipeämään ylös pitkiä vuorenrinteitä.
Nykyään eri kiipeilytavat ovat kehittyneet liikunta- ja urheiluharrastuksiksi. Kiipeilymuotoja ovat esimerkiksi kalliokiipeily, jääkiipeily, vuorikiipeily ja puukiipeily. Kiipeilyä voi harrastaa ulkona tai sisätiloissa seinäkiipeilynä tai boulderointina. Kiipeilyssä käytetään usein erityisiä kiipeilyvarusteita kuten köyttä, valjaita ja kiipeilykenkiä. Turvallisuussyistä ennen harrastukseen ryhtymistä on syytä käydä kurssi tai perehtyä turvallisuusmääräyksiin itsenäisesti tai asiantuntijan opastuksella.
Kiipeilyn filosofia

Vaikka suurin osa kiipeilyä ei liitykään kilpailemiseen, kukin kiipeilyn alalaji on melko tarkkojen sääntöjen rajaama. Esimerkiksi tikkaita ei saa käyttää kuin vuorikiipeilyssä; turvallisuutta varmistavaa köyttä ei saa käyttää ylöspäin pääsemisen apuna kuin teknisessä ja vuorikiipeilyssä; tai boulderoinnissa saa käyttää kitkapinnoitettuja tossuja, mutta ei jäähakkua. Merkittävä osa kiipeilyn nautinnosta liittyy sisäiseen kilpailuun ja kiipeilijä saattaa käyttää pitkän ajan yhden yksittäisen reitin toistamiseen, kunnes on kiivennyt sen häntä itseään tyydyttävällä tavalla; esimerkiksi aloittelijatasolla turvallisesti yläköydellä, mutta putoamatta köyteen kertaakaan.
Klassinen vastaus kysymykseen "miksi kiipeätte vuorille" on "koska ne ovat olemassa". Suuri osa kiipeilystä voidaan kiteyttää ongelmaan: "Miten pääsen pisteestä A pisteeseen B tietyillä säännöillä ja tiettyä aluetta pitkin?" Erityisesti maanrajassa tapahtuvassa boulder-kiipeilyssä itse matka saattaa olla vain metrejä, mutta haaste syntyy reitin fyysisen suorituskyvyn rajoilla olevasta vaikeustasosta. Yleensä vaikeus ei liity niinkään puhtaaseen voimankäyttöön kuin kehon hallintaan tai juuri oikean pitävän kohdan löytämiseen kalliosta.
Kiipeily Suomessa

Kiipeily alkoi Suomessa 1950-luvulla. Silloinen lääketieteen opiskelija Matti A. Jokinen meni kesällä 1954 Sveitsiin Zermatt-nimiseen alppikylään, jossa hän retkeili ja kiipeili ympäristön helpoille huipuille. Lopuksi hän nousi 17. heinäkuuta 1954 sveitsiläisen vuorioppaan kanssa Matterhornille, ja tapahtumaa on sittemmin pidetty suomalaisen vuorikiipeilyn syntynä. Palattuaan kotimaahan hän kirjoitti 26. syyskuuta 1954 nousustaan Helsingin Sanomiin laajan artikkelin, joka julkaistiin arvostetussa etuaukeaman yläneliössä.
Vielä 1980-luvun alussa harrastajien määrä oli vähäinen. 1990-luvulla alkoi lajin voimakas kasvu sisäseinien rakentamisen myötä. 2000-luvulla laji on kasvattanut jatkuvasti suosiotaan: 2006 lopussa Suomessa oli arviolta noin 6 000 kiipeilyn harrastajaa.
Kiipeily Suomessa > Suomen Kiipeilyliitto ry.

Järjestäytynyt kiipeilytoiminta sai Suomessa alkunsa 26. lokakuuta 1962 jolloin Helsingissä pidettiin Suomen Alppikerhon perustava kokous. Perustajajäsenet olivat Matti A. Jokinen, Olavi Taskinen ja Ilpo Vuorinen. Myöhemmin Alppikerhon alaisuuteen perustettiin myös ala-osastoja ympäri maata. Kattojärjestön perustamisen tarvetta aiheuttivat jäsenmäärän lisääntymisen tuomat paineet sekä paikallisten kiipeilijöiden halu toimia itsenäisemmin kiipeilyharrastuksen levitessä.
Suomen kiipeilyliitto (SKIL ry.) aloitti toimintansa 28. toukokuuta 1995, mutta sen perinteet ovat siten historiaansa pidemmät. Kiipeilyliitto tulikin tarpeeseen ja toimii yli kahdenkymmenen jäsenseuran kattojärjestönä tavoitteinaan valvoa jäsenten etuja, kehittää kiipeily-, kilpailu-  ja kiipeilykoulutustoimintaa sekä tiedottaa ja hoitaa kansainvälisiä yhteyksiä. Kiipeilyliittoon kuului vuonna 2007 koko maassa 24 jäsenseuraa, joissa oli yhteensä noin 2 000 kiipeilijää. Koko maassa arvioidaan olevan yhteensä noin 6 000 kiipeilyn harrastajaa.
Kiipeilyliiton alaisuudessa toimivat kilpailu-, koulutus- ja nuorisovaliokunnat. Kiipeilyliitto on Suomen Liikunta ja Urheilun (SLU), Kansainvälisen kiipeilyfederaation (UIAA) sekä kilpakiipeilyn kansainvälisen kattojärjestön (IFSC) jäsen. Liiton alkuvuosien suurimpia ponnistuksia olivat nykyajan tarvetta vastaavan uudistuneen koulutusjärjestelmän luominen sekä koulutusmateriaalin tuottaminen. Kiipeilyliiton koulutusjärjestelmä palvelee kaikkia liiton jäseniä sekä köysi- ja seikkailutoiminnassa toimivia yrityksiä ja järjestöjä. Ahkera työ koulutusjärjestelmän parantamiseksi tuottikin tulosta, kun kansainvälinen kiipeilyfederaatio (UIAA) hyväksyi koulutusjärjestelmän maaliskuussa 2001 kansainväliset vaatimukset täyttäväksi. SKIL on julkaissut kiipeilyaiheiset kirjat Suomen kalliokiipeilyopas, Harjoittelu ja valmennus (Jorma Käyhkö) sekä Seinäkiipeily (Jari Koski ja Rauno Arasola).
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Kiipeilyliitto
Kansainvälinen kiipeilyfederaatio
Kilpakiipeilyn kansainvälinen kattojärjestö
Suomalainen harrastesivusto
Kilpikidusjalkaiset

| Kilpikidusjalkaiset |
| --- | --- |
 Triops australiensis
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Kidusjalkaiset Branchiopoda
Alaluokka::  Phyllopoda
Lahko::  Kilpikidusjalkaiset Notostraca  G. O. Sars, 1867
Heimo::  Triopsidae  Keilhack, 1909
Suvut
 Lepidurus  Triops 
Katso myös
   Kilpikidusjalkaiset Wikispeciesissä   Kilpikidusjalkaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Triops longicaudatus, päältä ja alta.
Kilpikidusjalkaiset (Notostraca) on pieni kidusjalkaisten äyriäisten lahko, johon kuuluu vain yksi nykyisin elävä heimo Triopsidae.
Kilpikidusjalkaisia luonnehtii suuri laakea selkäkilpi eli carapax, joka peittää myös pään ja keskiruumiin raajat, sekä pitkä, kärjestään kaksisiimaiseksi haarautuva pyrstö. Naarailla on isompi kilpi. Kahden näkyvän verkkosilmän lisäksi pään sisällä on kolmas naupliussilmä, joka aistii valon tulosuunnan. Nimi Triops tarkoittaa kolmisilmäistä.
Kilpikidusjalkaiset ovat hyvin vanha, jo triaskaudelta tunnettu eläinryhmä, joka on pysynyt ulkoisesti samankaltaisena satoja miljoonia vuosia. Niitä pidetään elävinä fossiileina; 220 miljoonaa vuotta vanhaa fossiilia ei voida erottaa nykyisestä Triops cancriformis -lajista. Kilpikidusjalkaiset ovat nykyään maantieteellisesti laajalle levinneitä mutta elävät usein äärevissä ympäristöissä, arktisilta alueilta tropiikkiin ja Australian aavikoille. Tästä huolimatta nykyisin tunnettu lajimäärä on pieni, vain 16. Lajit jaetaan kahteen sukuun, Triops ja Lepidurus.
Monet lajeista elävät tilapäisympäristöissä kuten sadevesilammikoissa, ja ovat väistämättä lyhytikäisiä, vain 1–3 kuukautta. Kasvuvauhti on nopea, viikossa jopa useita senttejä. Kilpikidusjalkaiset lisääntyvät sekä suvullisesti että suvuttomasti. Partenogeneesin takia populaatiot ovat usein vahvasti naarasvoittoisia.
Triops-äyriäisten munia myydään postimyyntiliikkeissä ja niistä kasvatetaan akvaariolemmikeitä. Harrastajien kesken eläimiä saatetaan kutsua triopseiksi. Aavikkojen satunnaisista lätäköistä löytyvät triopsin munat voivat säilyä hiekanjyvien seassa monia vuosia ja kuoriutuvat vasta reagoituaan puhtaan kloorittoman veden kanssa.
Kilpikidusjalkaiset Suomessa

Suomesta on tavattu yksi Notostraca-laji, parisenttiseksi kasvava Lepidurus arcticus, Lapin perukoilta Inarijärvestä sekä Käsivarresta puuttoman tunturivyöhykkeen lammesta. Muualla Skandinaviassa laji voi elää puroissa ja järvissä ja olla tärkeä taimenen ravintoeläin. Raudun on myös todettu käyttävän kilpikidusjalkaisia ravinnokseen, ajoittain lähes yksinomaisesti. Sitä esiintyy myös Pohjois-Amerikan arktisilla alueilla.
Aiheesta muualla

Triops-harrastajan sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q3344541  Wikispecies: Notostraca  ADW: Notostraca  AFD: Notostraca  BOLD: 328  BugGuide: 350354  CoL: 623D9  EoL: 6925  EPPO: 1NOTOO  Fauna Europaea: 13256  Fauna Europaea (new): d5533afc-ca41-423e-8a58-23bf4ca76019  GBIF: 1159  iNaturalist: 60396  IRMNG: 10441  ITIS: 83756  NBN: NHMSYS0000841370  NCBI: 58774  NZOR: 218c245e-2c46-45fe-8e48-c00ec9d46c34  Open Tree of Life: 570424  Paleobiology Database: 133207  Plazi: FB7FA973-5903-FFAF-56C1-FAC93FF1B60C  WoRMS: 148391
Kinatsoliini

| Kinatsoliini |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  253-82-7
PubChem CID:  9210
SMILES:  C1=CC=C2C(=C1)C=NC=N2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C8H6N2
Moolimassa:  130,148 g/mol
Sulamispiste:  48-48,5 °C
Kiehumispiste:  241,5 °C
Liukoisuus veteen:  Liukenee veteen
Kinatsoliini (C8H6N2) on aromaattinen heterosyklinen yhdiste.
Ominaisuudet ja valmistus

Huoneenlämpötilassa kinatsoliini on väritöntä tai vaaleankeltaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja liuokset ovat heikosti emäksisiä. Kinatsoliini liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin. Kinatsoliini muistuttaa kemialliselta käyttäytymiseltään pyrimidiiniä. Se muun muassa reagoi happojen kanssa muodostaen suoloja. Kinatsoliini voi reagoida bentseenirenkaastaan elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla. Kinatsoliini voi reagoida elektrofiilina nukleofiilien, kuten Graignard-reagensien kanssa 4-asemasta. Vahvat hapettimet hapettavat kinoliinin pyrimidiini-4,5-dikarboksyylihapoksi.
Kinatsoliinia valmistetaan lähtemällä o-aminobentsaldehydistä, glyoksyylihaposta ja ammoniumasetaatista. Näiden reaktiotuotteena muodostuva yhdiste hapetetaan kinatsoliiniksi kaliumferrisyanidin avulla. Toinen valmistustapa on 2-nitrobentsylideenibis(formamidi)n pelkistys.
Kimonkylä

Kimonkylän sijainti Lapinjärvellä
Kimonkylä (ruots. Kimoböle) on kylä Lapinjärven kunnan koillisosassa. Alkujaan Kimonkylän nimi on ollut vain Böle, mutta nimeen lisättiin Kimo-liite, joka viittaa ensimmäisiin asukkaisiin, jotka saapuivat Iitin Haapakimolasta. Kimonkylä rajoittuu etelässä Pukaron kylään, idässä Elimäkeen, pohjoisessa Iittiin ja lännessä Orimattilan Artjärveen. Alkujaan asutus oli keskittynyt Taasianjoen rannalle. Kimonkylässä asui vuoden 2006 lopussa 161 asukasta.
Kimonkylässä toimii nuorisoseura Valonsäde, jonka virallinen perustamispäivä on 6. tammikuuta 1902. Kimonkylässä toimii kirkonkellomuseo.
Kimonkylän 1852 perustettu Kimonkylän vapaapalokunta päätti toimintansa sopimuspalokuntana Itä-Uudenmaan pelastuslaitoksella 2013. Tuhannen litran sammutusauto myytiin yksityiselle, mutta se on edelleen vapaapalokunnan tallissa, ja sillä osallistutaan näytöksiin, mm. Avoimet Kylät -tapahtumassa.lähde?
Toinen maailmansota

Talvisodan viimeisten Viipurinlahden taistelujen aikana 11. maaliskuuta 1940 Lahtea kohti oli lentämässä neuvostoliittolainen DB-3A (DB-3 2M-86)-pommituslentokonemuodostelma, mikä oli lähtenyt lentoon Kuusikun lentokentältä Raplan läheltä Virosta. Kone kuului 7. kaukolentopommitusrykmenttiin, joka oli siirretty Voronežista 26. helmikuuta 1940 Viroon.
Luutnantti Olli Puhakka ja talvisodan ainoa italialainen kaatunut vapaaehtoinen ylikersantti Diego Manzocchi olivat torjuntalennolla Fiat G. 50-hävittäjälentokoneilla. Pari saavutti neuvostoliittolaisen pommituskoneet Iitin Sääksjärvellä. Luutnantti Puhakka ampui lentokoneen kapteenin, luutnantti Grigori Konstantinovitš Bulavan ohjaaman DB-3-kaukopommituslentokoneen lentomuodostelmasta alas. Bulavan lisäksi kuolivat myös kaikki muut: yliluutnantti Haltzibetšir Dzamurzovitš Britajev, alikersantti Abram Markovitš Korsunski ja alikersantti Vladimir Platonovitš Žigir. DB-3 putosi Kimonkylään pirstaleiksi. Ennen DB-3:n putoamista sen oikea siipi oli irronnut rungostaan.
Italialainen ja Suomen ilmavoimien ylikersantti Diego Manzocchi sai osuman keuhkoihinsa, mutta yritti pelastaa koneen laskeutumalla Iitin Ikolanjärvelle, jota nykyisin kutsutaan hehtaaria vähäisemmän pinta-alansa vuoksi Ikolanlammeksi, missä kone meni penkkaan laskutelineet alas laskettuina ja pyörähti ympäri. Ohjaamosta tuli Manzocchin päähän lunta ja jäätä ja hän kuoli päähänsä saamiin vammoihin laskutelinelaskuyrityksellä. Mahalaskulla, joka olisi vaurioittanut hävittäjää enemmän, hän olisi voinut pelastua. Kone, jonka tunnusmerkki oli Suomen ilmavoimissa FA-22, saatiin korjattua ja palautettua jatkosotaa varten Lentolaivue 26:een 19.4.1941.
Kiitäjät (lintuheimo)

| Kiitäjät |
| --- | --- |
 Tervapääsky (Apus apus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Kiitäjälinnut Apodiformes
Heimo::  Kiitäjät Apodidae  Hartert, 1897
Katso myös
   Kiitäjät (lintuheimo) Wikispeciesissä   Kiitäjät (lintuheimo) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kiitäjät, aikaisemmalta nimeltään tervapääskyt (Apodidae) on kiitäjälintujen lahkoon kuuluva lintuheimo. Kiitäjät ovat samankaltaisia kuin pääskyt, mutta eivät ole niille läheistä sukua.
Ne ovat levinneet kaikkiin maanosiin, lukuun ottamatta pohjoisimpia alueita sekä laajoja aavikoita ja monia valtamerten saaria. Lauhkean vyöhykkeen kiitäjät ovat muuttolintuja ja viettävät talvet tropiikissa.
Ainoa Suomessa säännöllisesti esiintyvä kiitäjälaji on tervapääsky (Apus apus).
Ulkonäkö ja koko

Kiitäjät ovat pieniä tai keskikokoisia, muodoltaan virtaviivaisia lintuja. Niillä on pitkät, kaarevat ja terävät siivet ja ne ovat taitavia ja kestäviä lentämään. Ne ovat lyhytjalkaisia ja jalat sopivatkin vain erilaisilla pinnoilla roikkumiseen. Kiitäjillä molemmat sukupuolet ovat samannäköiset.
Elintavat

Kiitäjät elävät suurimman osan ajastaan ilmassa. Ne voivat nukkua ja paritella ilmassa. Kiitäjät pesivät rakennusten ja kallioiden koloissa. Ravinnokseen ne käyttävät hyönteisiä.