Ensimmäinen sortokausi
Ensimmäinen sortokausi > Asevelvollisuuslaki ja kutsuntalakot

Nikolai II vahvisti 12. heinäkuuta 1901 suomalaisia koskevan uuden ase­velvollisuus­lain sekä erityisen armollisen julistuskirjan eli niin kutsutun asevelvollisuusmanifestin, jossa todettiin, että Suomen asema velvoittaa suomalaisia osallistumaan valtaistuimen ja isänmaan puolustukseen. Sen nojalla lakkautettiin joitakin Suomen sotaväen osastoja. Kaikki tarkka-ampujapataljoonat lakkautettiin, Suomen kaartia lukuun ottamatta. Satoja upseereita perheineen ajettiin keskellä talvea asunnoistaan kadulle. Suomen armeijan omaisuus, aseet, kasarmit ja irtaimisto luovutettiin ilman korvausta Venäjän armeijalle.
Uuden lain mukainen kutsunta määrättiin toimitettavaksi vuonna 1902. Asetus merkitsi käytännössä Suomen kansallisen sotaväen lakkauttamista: ei ollut enää puhtaasti suomalaisia joukko-osastoja, joissa päällystö ja miehistö olisivat Suomen kansalaisia.
Vuodesta 1878 Suomessa oli ollut asevelvollisuuslaki, jonka mukaan Suomen armeijan tarkoitus oli Suomen puolustus, mutta maan ulkopuolelle sitä ei saanut viedä. Lain mukaan armeijaan sai kuulua vain Suomen kansalaisia, lukuun ottamatta sen kahta ylintä päällikköä, kenraalikuvernööriä ja Venäjän sotaministeriä. Suomalaiset rahoittivat yksistään armeijan ylläpitämisen.
Manifestia pidettiin laittomana, sillä se kumosi vuoden 1878 vahvistetun ase­velvollisuus­lain ja asetti tilalle säännöksiä, joita Suomen valtiopäivät ei ollut hyväksynyt.
Lopullisessa äänestyksessä 1.8.1901 asevelvollisuuslain julkaisemista vastusti neljä senaattoria: Heikel, Homén, Nummelin ja Ramsay. He saivat äänestämisensä johdosta erota senaatista. Senaatti julkaisi laittoman asevelvollisuuslain ja samassa yhteydessä alamaisen kirjeen hallitsijalle ja mainitsivat: ”Laki joka oli syntynyt toisella tapaa kuin maan lait edellyttivät, oli herättävä Suomen kansassa huolestumista ja saattava sen siihen käsitykseen, ettei maan hallitusmuoto ollut turvattu.” Mutta sitten senaatti lisäsi kirjeeseen, että sen keskuudessa - se kun oli hallitsijan aikaisemmissa päätöksissä ”ja nytkin julkaistussa manifestissa” huomannut ”monta jäävitöntä todistusta Teidän Keisarillisen Majesteettinne hyväntahtoisuudesta ja lempeydestä tätä maata kohtaan” ei kuitenkaan ”voi syntyä mitään epäilystä siitä, että Suomen hallitusmuotoa jatkuvasti pidetään pyhänä”. Senaatin kirjelmä tuli yleisesti tunnetuksi, ja sitä pidettiin kaikista arvottomimpana asiakirjana, minkä Suomen senaatti on koskaan julkaissut. Entinen senaattori Lennart Gripenberg lausui siitä artikkelissaan, että se on rikollinen asiakirja, koska maan hallitusmuotoa vastaan on asevelvollisuusmanifestin kautta raskaasti loukattu.
Pappissääty oli vanhasuomalaisten hallussa, mutta kun papit tavan mukaan kuuluttivat kutsunnoista kirkoissa, joillain paikkakunnilla kansa peitti heidän äänensä virrenveisuulla. Uudellamaalla oli paljon laittomien kutsuntakuulutusten lukemisesta kieltäytyviä pappeja, minkä vuoksi Porvoon tuomiokapituli antoi eräälle virkavapaalla olevalle papille tehtäväksi kiertää eri kirkoissa ja lukea jumalanpalveluksen loputtua kutsuntakuulutuksen. Helsingin Johanneksen kirkossa poikkeuksellisen runsaslukuinen kirkkokansa esti tehtävään määrätyn papin kuuluttamisen veisaamalla päälle virttä Jumala ompi linnamme ja huutamalla. Muutaman epäonnistuneen yrityksen jälkeen pappi luovutti ja poistui kirkkosalista. Kirkon ulkopuolella oli paikalta poistuvaa kansaa odottamassa poliiseja ja santarmeja, jotka alkoivat suorittaa tungeksivan väkijoukon keskellä pidätyksiä.
Asevelvollisuuslain julkaisemista vastaan kerättiin vuonna 1901 maaseudulta Mauno Rosendalin ja tuomiorovasti W. Wallinin ja talonpoikien aloitteesta 92 889 nimeä sisältänyt adressi. Mauno Rosendalin kutsusta kokoontui Tampereelle 23.2.1901 laitonta asevelvollisuuslakia vastustavia kansalaisia. Heidän keskuudessaan uskottiin, että venäläisestä ase­velvollisuus­asetuksesta seuraisi se, että runsaasti nuoria miehiä muuttaisi maasta ja monet piiloutuisivat sydänmaille. Mauno Rosendal valittiin toimihenkilöksi, joka huolehti nimien keräämistä Oulun läänistä. He tahtoivat adressilla ilmasta, ettei kansa hyväksy laittomia asetuksia. Helmikuun 26. ja 27. päivien välisenä yönä adressia puhtaaksi­kirjoittamassa oli 25 naista. Adressihanketta vastustettiin Suomalaisen puolueen johtomiesten taholta.
Lähetystö saapui 11.3.1901 Helsinkiin, jossa senaatin varapuheenjohtaja Linder kieltäytyi ottamasta adressia vastaan. Adressi luovutettiin senaattoreille, mutta se päätyi Säätytalon arkistoon. Lähetystön jäsenet kävivät tapaamassa senaattoreja ja kertoivat heille adressista ja sen synnystä. Kenraali J. J. af Lindforsin aloitteesta järjestettiin 3.8.1901 Helsingin maalaiskunnan Laajasalossa Tuurholman kartanossa salainen kokous, johon osallistui toista sataa passiivisen vastarinnan kannattajaa. Leo Mechelinin johtama kokous luonnosteli kirkkoherroille tarkoitetun vastarintaan yllyttävän kirjeen ja päätti ryhtyä keräämään nimiä keisari Nikolai II:lle osoitettavaan vastalauseadressiin. Tuurholman kokouksessa tehdyn päätöksen johdosta kerättiin keisarille Suuri asevelvollisuusadressi, johon saatiin 473 468 nimeä. Adressi esiteltiin hallitsijalle, mutta sillä ei ollut toivottua vaikutusta.
Kutsuntalautakuntien perustaminen kuntiin kohtasi myös vastustusta. Uudenmaan läänin kuvernööri lähetti marraskuussa vuonna 1901 Helsingin maalaiskunnan kuntakokoukselle kirjelmän, jossa kehotettiin valitsemaan jäsenet kutsuntalautakuntaan. Kirjelmä luettiin kuntakokouksessa 16. joulukuuta. Kuntakokous totesi yksimielisesti, että se ei voinut ryhtyä toimiin asiassa, koska kuvernöörin vaatimus oli lainvastainen. Vuoden 1878 laki ei enää ollut voimassa ja uutta Suomen perustuslakien mukaisella tavalla säädettyä laki ei oltu vielä säädetty. Kuvernööri uhkasi kuntakokousta ensin 8000 markan sakolla, ellei kutsuntalautakuntaa valittaisi. Kun asiaa varten kutsuttiin koolle ylimääräinen kuntakokous, saapui paikalle ainoastaan puheenjohtaja Carl Ehrnrooth ja kunnallislautakunnan puheenjohtaja A. W. Eklund, joten kokous ei ollut päätösvaltainen. Kuvernööri määräsi uuden 25 000 markan uhkasakon, ellei kutsuntalautakuntaa valittaisi, mutta seuraavakin kuntakokous epäonnistui osanottajien puutteen vuoksi. Asia siirtyi kunnallislautakunnalle, joka päätti valittaa asiasta Turun hovioikeuteen. Koska kunnalla ei ollut uhkasakkojen maksamista varten määrärahoja, nimismies ulosmittasi Malmin kunnantalon 14.11.1902. Sakkokysymys oli kuntakokouksessa esillä vielä vuoden 1903 syksyllä. Lopulta sakkorahat otettiin viljan lainaamista varten perustetun lainamakasiinin kassasta, mutta valtio maksoi rahat takaisin sortokauden päätyttyä.