stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksanteri I:n Suomen-matka vuonna 1819
Matkareitti > Kainuu

Matkan jouduttamiseksi keisarille oli tilattu Oulusta kaksi purjevenettä miehistöineen. Veneet tuotiin maanteitse Vuolijoelle. Ennen purjehdusta seurueen oli tarkoitus syödä päivällistä. Vuolijoen Haapalankankaalla ei ollut kuitenkaan muuta asuinrakennusta kuin yksi savupirtti. Pirtin talli puhdistettiin, ja siitä tehtiin keisarille ruokasali. Talli siirrettiin vuonna 1826 Paltaniemeen kuvakirkon viereen, ja se on yksi Suomen vanhimmista kotiseutumuseoista.  Syötyään seurue purjehti jokea pitkin Oulujärvelle ja Kajaaniin. Kajaanissa keisarin otti vastaan pormestari. Tämän jälkeen keisari kiipesi Kajaanin linnan raunioille. Vierailu oli lyhyt, ja jo tunnin kuluttua hän jatkoi matkaa takaisin. Seurue matkasi ratsain kohti Nissilää. Osa matkasta jouduttiin tekemään jalkaisin, koska tie oli hyvin huonokuntoinen. He joutuivat yöpymään matkalla, ja perille he saapuivat 29. elokuuta. Yövyttyään Nissilässä he jatkoivat matkaa kohti Oulua.
Matkareitti > Pohjois-Pohjanmaa

Keisari oli jäänyt pari päivää jälkeen suunnitellusta aikataulusta, mutta Oulussa tästä ei ollut tietoa. Ouluun hänen oli pitänyt saapua jo 28. elokuuta. Kaupungissa oli suuret juhlavalmistelut keisarin saapumisen kunniaksi. Kaupunkia oli siivottu, ja torille oli rakennettu kuusenhavuista kunniaportti, jonka yläosassa oli lampuin valaistu suurikokoinen A-kirjain. Kaupunkiin oli jo aiemmin saapunut pari keisarin seurueeseen kuulunutta vaunua. Illan tullen kaupunki täyttyi uteliaista ihmisistä, jotka halusivat nähdä keisarin. Vihdoin kaupunkiin saapui vaunut ja kansa alkoi hurrata. Kaupunkiin sytytettiin juhlavalaistus ja kunniaportin valaistusta alettiin myös sytyttää. Silloin huomattiin, että vaunuissa olikin keisarin keittiö kokkeineen. Kaikki valot sammutettiin. Kaupungissa vallitsi suuri hämmennys: Missä on keisari? Seuraavana päivänä saatiin pikalähetin tuomana tieto keisarin matkan viivästymisestä. Seuraavana iltana 30. elokuuta keisari sitten viimein saapui, ja juhlavalot sytytettiin jälleen kansan hurratessa. Keisari nousi vaunuista ja tervehti häntä vastaanottanutta ihmispaljoutta.
Seuraavana aamuna matka jatkui pohjoiseen kohti Torniota. Siellä oli myös tehty asiaankuuluvat valmistelut, ja keisaria oli vastassa kaupungin pormestari. Keisari saapui Tornioon illalla ja meni suoraan iltapalan jälkeen nukkumaan. Seuraavana aamuna 1. syyskuuta hän katseli kaupunkia, otti vastaan kunnianosoituksia ja kuunteli paikallisten murheita. Tämän jälkeen keisari jatkoi matkaa takaisin kohti Oulua. Saapuessaan Haukiputaalla sijainneelle majatalolle oli keisari matkasta väsyneenä nukahtanut vaunuihinsa. Paikalle saapunutta uteliasta väkijoukkoa pyydettiin olemaan hiljaa, ettei keisari heräisi. Paikalle oli saapunut myös kainalosauvoihin tukeutuva 80-vuotias nainen, jota kutsuttiin nimellä Kellon-Liisa. Hän oli suomalaisen sotamiehen leski, jonka mies oli kaatunut edellisessä sodassa venäläisiä vastaan. Leski sai keisarin armosta nauttia 25 hopearuplan vuotuista eläkettä, mikä oli parantanut hänen toimeentulonsa paremmaksi kuin koskaan. Keisari heräsi väkijoukon liikehdintään. Martinau tulkkasi keisarille Liisan kertomuksen. Keisari antoi Liisalle hopearuplia ja jatkoi matkaa kohti Oulua, missä hän yöpyi. Seuraavana päivänä hän vielä tutustui maaherran johdolla Oulun julkisiin rakennuksiin ja laitoksiin.
Matkareitti > Pohjanmaa

Samana päivänä 2. syyskuuta keisari jatkoi seurueineen kohti etelää ikivanhaa Pohjanmaan rantatietä pitkin. Matka kulki Raahen, Kokkolan, Pietarsaaren ja Uudenkaarlepyyn kautta. Koko matkan oli uteliaita katsomassa tien varrella, kun keisari seurueineen kulki kohti Vaasaa, jonne he saapuivat 4. syyskuuta. Vanha Vaasa otti keisarin suurellisesti vastaan. Kaupungin laidassa oli kunniaportti, jonka luona maistraatti ja porvaristo odottivat keisaria. He johdattivat keisarin hovioikeudentaloon, jonne hän myös majoittui. Illalla siellä järjestettiin tanssiaiset, joihin osallistui kolmisensataa vierasta.
Matkareitti > Varsinais-Suomi

Matka jatkui tämän jälkeen rannikkoa pitkin etelään Kristiinankaupungin, Porin, Rauman ja Uudenkaupungin kautta Turkuun. Sinne hän saapui 7. syyskuuta Aninkaisten tullin kautta. Jälleen oli keisarin kunniaksi pystytetty kunniaportteja sekä ripustettu talojen seinille keisaria mairittelevia kirjoituksia. Tuomiokirkko, Turun akatemia, Vartiovuoren tähtitorni ja muut julkiset rakennukset sekä lukuisat yksityiset talot olivat juhlavalaistuina. Kaduilla tungeksi jälleen juhlapukuista kansaa nähdäkseen keisarin. Keisari ohjattiin kenraalikuvernööri Fabian Steinheilin asunnolle, johon hän majoittui. Seuraavana päivänä keisari tutustui tuomiokirkkoon, yliopistoon, sairaalaan ja vankilaan sekä vastaanotti venäläisen sotaväen paraatin. Illalla oli jälleen järjestetty tanssiaiset, joihin keisari otti innokkaasti osaa.
Matkareitti > Häme

Seuraavana päivänä matka jatkui kohti Hämettä, ja hän saapui Hämeenlinnaan 9. syyskuuta, missä hän myös yöpyi. Sieltä kuljettiin Hauhon, Pälkäneen ja Kangasalan kautta Tampereelle, jonne hän saapui aamupäivällä 10. syyskuuta. Matkalla hän oli ihaillut kauniita maisemia, ja varsinkin Kangasalan harjut olivat olleet hänen mieleensä. Harju, jolle hän Kangasalla nousi, tunnetaan nykyään Keisarinharjuna. Tampereella keisari katsoi Tammerkosken vapaana juoksevaa vettä ja sanoi eräälle seurassa olevalle englantilaiselle, että vahinko kun tätä voimaa ei käytetä mitenkään hyväksi. Nämä sanat saivat osaltaan Suomen hallituksen antamaan Tampereelle vapaakaupungin oikeudet vuonna 1821. Tämän jälkeen alle tuhannen asukkaan kaupunki alkoi teollistua ja kehittyä. Paluumatkalla Aleksanteri I tarkasti Parolan Luolaisten nummella olleet suomalaiset rykmentit. Siellä hän jakoi ylennyksiä ja kunniamerkkejä, ja jokainen sotilas sai tynnyrin viljaa.
Matkareitti > Uusimaa

Myöhään illalla 11. syyskuuta keisari saapui uuteen pääkaupunkiin Helsinkiin. Siellä oli jälleen keisarin kunniaksi pystytetty kunniaportteja ja juhlavalaistuksia. Keisari otti vastaan sotilasparaatin ja tutustui kasarmeihin, kirkkoihin ja sairaaloihin. Erityisesti häntä kiinnosti J. A. Ehrenströmin ja Engelin suunnittelema kaupungin uudisrakentaminen. Illalla 12. syyskuuta pidettiin keisarin kunniaksi tanssiaiset. Seuraavana aamuna hän jatkoi matkaa kohti Porvoota, mistä matka jatkui Loviisan kautta Haminaan. Haminassa keisari sai huolestuttavia uutisia Puolassa nopeasti kiristyneestä poliittisesta tilanteesta, ja hän kiirehti matkaansa. Viipuriin Aleksanteri I saapui aamulla 14. syyskuuta ja Pietariin 15. syyskuuta vastaisena yönä.
Matkan muistomerkkejä

Kuninkaankivet, Somero
Kotkankallion muistomerkki, Tampere
Kirjallisuutta

Nervander, Emil: Alexander I:s samtliga resor i Finland: enligt äldre och nyare källor samt insamlade traditioner.  Förlagsaktiebolaget Helios, 1906.
Nervander, Emil: Keisari Aleksanteri I:sen matkat Suomessa vanhempien ja uudempien lähteiden sekä muistotietojen mukaan.  Otava, 1906.
Wacklin, Saara: Satanen muistelmia Pohjanmaalta.  Jyväskylä:  Gummerus, 1924.
Valamon luostarin pääkirkko, jossa keisari Aleksanteri kävi Suomen-matkansa alussa.
Kuopion tuomiokirkko
Haapalankankaan talli nykyasussaan.
Vanhan Vaasan hovioikeudentalo (nykyisin Mustasaaren kirkko).
Vartiovuoren tähtitorni
Senaatintalo
Baltimoren piirikunta

Baltimoren piirikunta (engl. Baltimore County) on Yhdysvaltojen Marylandin osavaltiossa sijaitseva piirikunta. Sen väkiluku oli 854 535 vuonna 2020. Piirikunnan hallintokeskus on Towsonin kunnallishallinnoton alue. Piirikunta on perustettu 30. kesäkuuta 1659.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Baltimoren piirikunta Wikimedia Commonsissa
Baltimore Orioles (1800-luku)

| Baltimore Orioles |
| --- | --- |

Perustettu:  1882
Kotiareena:  Oriole Park Union Park
Paikkakunta:  Baltimore, Maryland
Lajit:  baseball, (jalkapallo)
Mestaruudet:  National League: 1894,1895,1896
Baltimore Orioles oli yhdysvaltalainen baseballjoukkue, joka pelasi American Association -liigassa 1882–1891 ja sen jälkeen National Leaguessa 1892–1899. Liigamestaruuden Orioles voitti kolmella perättäisellä kaudella 1894–1896 ja voitti Temple Cup -mestaruuden vuosina 1896 ja 1897. Menestyksestä huolimatta joukkue poistettiin liigasta kauden 1899 jälkeen.
Joukkue oli vuonna 1882 perustetun American Association -liigan perustajajäseniä. Usean keskinkertaisen kauden jälkeen se pudotettiin liigasta 1889, mutta se palasi kaudella 1890 korvaamaan Brooklyn Gladiators -seuran. AA:n lakkauttamisen jälkeen Orioles liittyi National Leagueen 1892.
Kauden 1899 jälkeen NL supisti joukkuemääräänsä neljällä joukkueella, ja poistettavien joukkoon sisältyi myös Orioles. Vuonna 1901 käynnistyneeseen American Leagueen uudelleen perustettu Orioles osallistui kahtena kautena, kunnes joukkue muutti New Yorkiin ja otti nimekseen New York Highlanders, myöhemmin New York Yankees. Kaksi Baltimore Orioles -nimistä minor league -joukkuetta pelasi International Leaguessa (vuoteen 1911 saakka Eastern League) 1903–1914 ja 1916–1953. Huipputason baseball palasi Baltimoreen vasta 1954, kun St. Louis Browns (nykyinen Orioles) siirrettiin kaupunkiin. Baltimore Terrapins -niminen joukkue tosin pelasi kolmannessa major leaguessa, Federal Leaguessa kausilla 1914–1915.
Baltimore Orioles on myös joissakin lähteissä ensimmäinen Yhdysvaltain jalkapallon liigamestari vuonna 1894. Lähteissä on kuitenkin ristiriitaisuuksia esimerkiksi sarjataulukon ja pelattujen ottelujen välillä
Aiheesta muualla

baseball-reference: joukkueen historia
Beata Harju

Beata Harju (s. 1990 Helsinki) on suomalainen näyttelijä, elokuvantekijä ja käsikirjoittaja. Hän on yksi vuonna 2014 valmistuneen animaatioelokuvan Muumit Rivieralla käsikirjoittajista, ja myös ääninäyttelee elokuvassa Mymmeliä ja Laivakissaa. Harju on esiintynyt Svenska Teaternin näytelmissä Kuka Pelkää Virginia Woolfia? ja August: Osage County vuosina 2012–2013. Hän on valmistunut New Yorkin Sarah Lawrence College -yliopistosta ja Professional Performing Arts School -lukiosta.
Asier Riesgo

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Asier Riesgo Unamuno
Syntymäaika: 6. lokakuuta 1983 (ikä 40)
Syntymäpaikka: Deba, Espanja
Pelipaikka: maalivahti
Pituus: 185 senttimetriä
Seura
Seura: Eibar
Pelinumero: 13
Junioriseurat
: Amaikak Bat
: Real Sociedad
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 2001–2002 | Real Sociedad B | 18 | (0) |
| 2002–2010 | Real Sociedad | 127 | (0) |
| 2002–2004 | → Eibar (laina) | 57 | (0) |
| 2008–2009 | → Recreativo (laina) | 38 | (0) |
| 2010–2015 | Osasuna | 26 | (0) |
| 2015– | Eibar | 48 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 21. helmikuuta 2017.
Asier Riesgo Unamuno (s. 6. lokakuuta 1983 Deba, Guipúzcoa, Espanja) on espanjalainen jalkapallomaalivahti. Hän edustaa Espanjan Primera Divisiónissa pelaavaa Eibaria.
Riesgo on ensimmäinen maalivahti, joka on torjunut Lionel Messin rangaistuslaukauksen. Ottelu Barcelonaa vastaan päättyi kuitenkin Recreativon 0–2-tappioon.
Ura

Riesgo on Real Sociedadin junioriakatemian kasvatti. Hän teki ensiesiitymisensä ammattilaisurallaan Eibarissa, joka pelasi maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Hän pelasi Eibarissa yhden kokonaisen ja yhden puolikkaan kauden, kunnes hänet kutsuttiin maaliskuussa 2004 takaisin Real Sociedadiin ykkösvahti Sander Westerveldin loukkaannuttua. 19. toukokuuta 2004 hän teki ensiesiintymisensä pääsarjassa Deportivo Alavésia vastaan.
Kaudella 2007–2008 Riesgo pelasi kaikki 42 ottelua, mutta joukkue ei kauden päätteeksi onnistunut nousemaan pääsarjaan. Elokuussa 2008 hän siirtyi yhden kauden kestävällä lainasopimuksella Recreativoon 350 000 euron siirtosummalla. Real Sociedadilla oli kauden jälkeen takaisinosto-oikeus 4 300 000 eurolla.
Kaudella 2008–2009 Riesgo oli joukkueen kiistaton ykkösmaalivahti. 4. tammikuuta 2009 hän torjui kaksi rangaistuspotkua, kun Recreativo voitti Numancian numeroin 3–1.
Kesällä 2010 hän teki sopimuksen pamplonalaisseura Osasunan kanssa.
Aiheesta muualla

Asier Riesgon tilastot BDFutbol-sivustolla (englanniksi)
Astral Weeks

| Astral Weeks Van Morrison |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1968
 Tuottaja(t): Lewis Merenstein
 Tyylilaji: Folk, rock
 Kesto: 46.05
 Levy-yhtiö: Warner Bros.
Van Morrisonin muut julkaisut
| Blowin' Your Mind! 1967 | Astral Weeks 1970 | Moondance 1970 |
Astral Weeks on Pohjois-Irlannissa syntyneen laulaja-lauluntekijä ja multi-instrumentalisti Van Morrisonin toinen sooloalbumi, joka julkaistiin vuonna 1968. Vaikka albumi ei julkaisuaikanaan saavuttanutkaan suurta myyntimenestystä , se on sittemmin nimetty lukuisilla listoilla yhdeksi maailman kaikkien aikojen parhaista albumeista.  Se on muun muassa yksi Van Morrisonin kolmesta albumista, jotka valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Van Morrison.
Astral Weeks – 7.06
Beside You – 5.16
Sweet Thing – 4.25
Cyprus Avenue – 7.00
The Way Young Lovers Do – 3.18
Madame George – 9.45
Ballerina – 7.03
Slim Slow Slider – 3.17
Muusikot

Van Morrison –  laulu, rytmikitara
Jay Berliner –  kitara
Richard Davis – basso
Larry Fallon –  harppu
Connie Kay – rummut
Barry Kornfeld –  kitara kappaleessa "The Way Young Lovers Do"
John Payne –  huilu, sopraanosaksofoni
Warren Smith, Jr. –  perkussio, vibrafoni
Tuottaja

Tuottaja: Lewis Merenstein
Balladi 1

| ”Balladi 1” Scandinavian Music Group |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Terminal 2
 Julkaistu: 14. kesäkuuta 2013
 Kesto: 04.26
 Levy-yhtiö: Sony Music
Scandinavian Music Groupin muut singlet
| ”Omenankukan terälehtiä” 2011 | ”Balladi 1” 2013 | ”Ei paniikkia” 2013 |
Balladi 1 on Scandinavian Music Groupin 14. kesäkuuta 2013 julkaistu ensimmäinen single yhtyeen tammikuussa 2014 julkaistulta studioalbumilta Terminal 2. Singlen kanssa samanaikaisesti julkaistiin kappaleen musiikkivideo, jonka ovat ohjanneet, käsikirjoittaneet, kuvanneet ja leikanneet yhtyeen jäsenet Terhi Kokkonen ja Joel Melasniemi.
Kappaleen on säveltänyt Joel Melasniemi ja sanoittanut Terhi Kokkonen.
Kappaleet

Balladi 1 – 4.26
Listasijoitukset

| Lista | Paras sijoitus |
| --- | --- |
Suomen virallinen singlelista: –
Suomen virallinen latauslista: 28 
Radiolista: –
Anianpellon taistelu

Anianpellon taistelu oli Asikkalan Anianpellossa 17. – 18. huhtikuuta 1918 käyty Suomen sisällissodan taistelu. Siihen liittyivät myös muutaman päivän sisällä käydyt pienemmät yhteenotot Kurhilassa, Asikkalan kirkonkylässä ja Vääksyssä, kun majuri Hans Kalmin johtama Pohjois-Hämeen rykmentin 1. pataljoona eteni Päijänteen länsirantaa pitkin kohti etelää. Kiivaimmat taistelut käytiin kuitenkin Vesijärven ja Päijänteen välisellä kapealla kannaksella Vääksyn kanavan itäpuolella sijaitsevassa Anianpellon kylässä. Lähes vuorokauden kestäneen taistelun jälkeen punaiset jatkoivat edelleen vetäytymistään kohti Lahtea ja Vierumäkeä.
Taistelut Vääksyn pohjoispuolella

Kuhmoisten taisteluun osallistunut Pohjois-Hämeen 1. pataljoona oli lähtenyt liikkeelle Kuhmoisista lähes kuukautta aikaisemmin 21. maaliskuuta ja edennyt Päijänteen länsirantaa pitkin kohti Padasjokea, jonka se miehitti neljä päivää myöhemmin. Lahden punakaartin komppaniat olivat tuolloin jättäneet asemansa tyhjiksi ja perääntyneet Padasjoelta vajaat 10 kilometriä Asikkalan suuntaan Maakesken kylään ja sieltä edelleen Kurhilaan, noin kahdeksan kilometriä Vääksyn luoteispuolelle.
Hans Kalmin pataljoona aloitti hyökkäyksen Kurhilaan vasta vajaan kolmen viikon kuluttua 15. huhtikuuta. Punaiset olivat tällä välin rakentaneet Kurhilaan puolustusasemiaan, joihin kuului juoksuhautoja sekä konekivääripesäkkeitä. Aikaisin aamulla alkanut taistelu kesti seuraavaan yöhön kello kolmeen saakka, kunnes punaiset jättivät asemansa ja vetäytyivät Vääksyyn. Pitkään jatkuneessa laukaustenvaihdossa kuitenkin kaatui vain kolme valkoista ja yksi punainen. Lisäksi valkoisten komppanianpäälliikkönä toiminut vänrikki T. E. Kalliokoski teloitti yhden antautuneen punaisen.
Samaan aikaan taisteltiin myös muutama kilometri idempänä Asikkalan kirkonkylässä, jonne oli edennyt jääkäriluutnantti Hans Holopaisen komentama osasto. Valtauksen yhteydessä kaatui yksi valkoinen. Punaiset alkoivat seuraavaksi ampumaan kirkonkylää Vääksyyn sijoitetulla tykistöllään, mutta tulitus ei kuitenkaan aiheuttanut suurta vahinkoa. Tykistökeskityksen jälkeen punaiset hyökkäsivät puolenpäivän jälkeen kirkonkylää kohti etelästä Vääksyn suunnasta sekä lounaasta Kurhilan ja Hillilän suunnasta. Taistelua kesti aina aamuyöhön kolmeen saakka, kunnes punaiset Kurhilassa olleiden joukkojensa tavoin vetäytyivät Vääksyyn. Lisäksi Kalmin pataljoona kolmas komppania taisteli samaan aikaan 15 kilometriä Kurhilan länsipuolella sijaitsevassa Lammin Evossa, jossa sillä oli vastassaan neljä punaisten komppaniaa.
Taistelut Vääksyssä ja Anianpellossa

Vääksyssä oli noin 400 punaista, jota vastaan Kalmin pataljoonan komppania hyökkäsi iltapäivällä 16. huhtikuuta. Vain tunnin kestäneen taistelun jälkeen punaiset vetäytyivät Vääksyn kanavan länsipuolelta aina pari kilometriä Anianpellon itäpuolelle Vesivehmaan suuntaan. Kalmin joukot asettuivat yöksi kanavan länsipuolelle ja etenivät seuraavana aamuna parin kilometrin päähän Anianpeltoon, jonne ne asettuivat ketjuun poikki kilometrin levyisen kannaksen. Valkoisten asemat ulottuivat Päijänteen rannalta Kustaa III männikön tuntumasta Anianharjun ylitse Vesijärven rannalle Pirppulaan.
Noin kello 9.30 punaiset aloittivat hyökkäyksen valkoisten asemiin. Heidän tavoitteenaan oli vallata takaisin Vääksyssä menetetyt asemat ja samalla varmistaa Päijänteen itärannalla Kalkkisessa olevien joukkojen evakuointi. Valkoiset onnistuivat kuitenkin puolustautumaan miesalivoimastaan huolimatta. Punaiset onnistuivat välillä tunkeutumaan valkoisten puolustusasemiin, jolloin taistelu muuttui puukoin ja pistimin käydyksi lähitaisteluksi. Suurin osa taistelusta käytiin kuitenkin konekivääreillä, joita osapuolilla oli yhteensä 10–12. Iltapäivään mennessä punaisten hyökkäysinto alkoi laantumaan ja taistelu muuttui asemasodaksi. Punaisilla oli käytössään kuusi tykkiä, joilla he tulittivat valkoisten asemia. Myös lukuisia Anianpellon taloja vaurioitui ja kylän asukkaat joutuivat hakemaan suojaa kellareista tai talojen kivijalkojen takaa. Punaisten tykistö oli sijoitettu Vesivehmaalle johtavan maantien varrella sijaitsevan Isomäen päälle Loukkuharjun risteyksen tuntumaan. Taistelujen aikana yksi nainen sai surmansa harhaluodista.
Taistelun edetessä Kalm pyysi apujoukkoja pohjoisesta Päijänteen itärannalta Kalkkisten suunnasta. Niiden tarkoitus oli kiertää punaisten selustaan, mutta saatuaan vihiä lisäjoukkojen tulosta, punaiset lähettivät 150 miehen joukon Kalkkisista Vääksyyn johtavan maantien varrelle Kopsuolle. 400 miehen vahvuinen apujoukko pääsikin paikalle vasta, kun 22 tuntia kestänyt Anianpellon taistelu oli päättynyt aamulla 18. huhtikuuta. Punaiset olivat alkaneet vetäytymään Lahtea kohti jo edellisenä iltana ja yleinen perääntyminen käynnistyi seuraavana aamuna, kun valkoiset yrittivät koukata Vesijärven rannan kautta punaisten selustaan.
Taistelussa kaatui kahdeksan valkoista ja yli 30 haavoittui. Kaatuneiden punaisten määrä on epäselvä, mutta lukumäärä on ainakin 32. Kaatuneet punaiset haudattiin taistelukentälle, josta vainajat siirrettiin jatkosodan jälkeen Asikkalan kirkonkylän hautausmaalle. Anianharjulle kaivetuista asemista suurin osa on hävinnyt rakentamisen myötä, niitä on sijainnut muun muassa nykyisen Hotelli Tallukan alueella. Joitakin kaivantoja on vielä nähtävissä ainakin Hympylänmäellä ja Rantakulmantien varrella.
Taistelun jälkeen

Anianpellosta vetäytyneet punaiset jatkoivat matkaansa Lahden ja Vierumäen suuntaan. Myös Kalmin pataljoona sai tehtäväkseen iltapäivällä 18. huhtikuuta edetä Vierumäelle, josta sen piti hyökätä Heinolassa olevien punaisten selustaan. Kalm kuitenkin päätti 20. huhtikuuta lähteä Lahteen, jossa hän halusi kohdata kaupunkiin Riihimäen suunnasta edenneet saksalaiset. Vierumäen taisteluun osallistui näin Kalkkisista saapunut Kustaa Tapolan komentama Etelä-Savon rykmentin osasto.
Teloitukset

Taistelujen päättymisen jälkeen Asikkalassa teloitettiin 51 punaista tai sellaiseksi epäiltyä. Joukossa oli myös kaksi naista. Ensimmäiset teloitukset tehtiin 16. huhtikuuta kirkonkylässä, mutta varsinaisesti ne käynnistyivät vasta kolme päivää myöhemmin Anianpellon taistelun päättymisen jälkeen. Päätökset teloituksista tehtiin Asikkalan suojeluskunnan esikunnassa, mutta niiden toimeenpanijana oli useimmiten paikallinen postinkantaja Topias Lonka. Vangittuja punaisia pidettiin Vääksyn työväentalolla. Teloituspaikka oli nykyisen Kompantien tuntumassa lähellä Vesijärven rantaa. Paikalla oli tuolloin helsinkiläisen professori Gustaf Kompan kesähuvila. Komppa kuitenkin luopui huvilastaan kuullessaan, että sille johtavan tien varrella oli teloitettu ihmisiä.
Teloitettavaksi joutuivat lähes kaikki Asikkalan työväenliikkeen johtomiehet, kuten Kalle Kaivola, joka oli kuulunut myös Lahden punakaartin esikuntaan. Huhtikuun aikana ehdittiin teloittamaan 18 punaista, jonka jälkeen teloituksia jatkettiin toukokuussa päivittäin 13. päivään saakka. Teloitusten päättymisen taustalla arvellaan olleen mahdollisesti kirkkoherra K. R. Kareksen vastustus.
Muistomerkit

Valkoisten pystyttämä Anianpellon taistelun muistomerkki paljastettiin Kustaa III:n metsikössä vuonna 1928. Myös Kurhilassa on valkoisten pystyttämä muistomerkki. Useisiin eri joukkohautoihin haudatut punaiset vainajat siirrettiin suurimmaksi osaksi Asikkalan kirkonkylän hautausmaalle vuonna 1946. Kirkkomaan joukkohaudassa on yli 70 vainajaa. Muistomerkki paikalle pystytettiin vuotta myöhemmin.
Ahvenanmaan liberaalit

| Ahvenanmaan liberaalit> Liberalerna |
| --- | --- |
  
  
  
Perustettu:  1978
Puheenjohtaja:  Katrin Sjögren
Puoluesihteeri:  Julia Birney
Varapuheenjohtajat:   Ingrid Johansson (vpj.)  Tomas Blomberg (vpj.) 
Ideologia:   liberalismi  sosiaaliliberalismi  vihreä liberalismi 
Poliittinen kirjo:  keskusta
Toimisto:  Ahvenanmaan maakuntapäivät 6. kerros
Osoite:  Strandgatan 37 Maarianhamina
Maakuntapäivät:  9 / 30 (2023)
Kunnanvaltuustot:  24 / 206
Kansainväliset jäsenyydet:  – Keskiryhmä
Naisjärjestö:  Liberala Kvinnogruppen
Nuorisojärjestö:  Ålands Liberala Ungdomsgrupp
Kotisivu:  liberalerna.ax
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liberaalien vanha logo.
Ahvenanmaan liberaalit (ruots. Liberalerna på Åland, lyh. Lib.) on Ahvenanmaalla toimiva liberaali puolue. Vuoden 2023 vaalien jälkeen liberaaleista tuli Ahvenanmaan maakuntapäivien suurin puolue yhdeksällä edustajallaan. Puolueen puheenjohtaja on Katrin Sjögren.
Ahvenanmaan liberaalit perustettiin vuonna 1978, kun Landsbygdens och Skärgårdens valförbund -vaalijärjestöstä (LOS) 1975 irtautunut LOS-Liberalerna ja Maarianhaminassa vuodesta 1968 toiminut Mittenliberalerna yhdistyivät uudeksi puolueeksi.
Liberaaleilla on yli 600 jäsentä ja osasto suurimmassa osassa Ahvenanmaan kunnista. Puolueen naisjärjestö on Liberala Kvinnogruppen ja nuorisojärjestö Ungliberalerna. Pohjoismaiden neuvostossa Ahvenanmaan liberaalit kuuluu Keskiryhmään, yhdessä muun muassa Ahvenanmaan keskustan ja neljän manner-Suomen puolueen kanssa.
Puolueen tunnus on ruiskaunokki.
Vaalit

Liberaalit osallistuu omilla listoillaan maakunta- ja kunnallisvaaleihin. Eduskuntavaaleihin puolue on osallistunut omalla listallaan 1995–2003 ja vuonna 2015. Muulloin se on osallistunut eduskuntavaaleihin vaihtelevissa liittoumissa. Vaaleissa 1995 ja 1999 kansanedustaja valittiin liberaalien omalta listalta. Vuosina 1987, 1991 ja 2007 liberaalit oli mukana paikan saaneissa vaaliliitoissa. Liberaalien Gunnar Jansson oli kansanedustajana ruotsalaisessa eduskuntaryhmässä vuosina 1983–2003.
Poliitikot > Puheenjohtajat

Olof Erland 1992–2003
Viveka Eriksson 2003→