stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gravitaatiovakio

Gravitaatiovakio G on gravitaatiolaissa esiintyvä vakiotekijä.
Gravitaatiovakio G on vakio, jonka avulla lasketaan painovoima tietyllä etäisyydellä tietyn massaisesta kappaleesta. Painovoima on suoraan verrannollinen kappaleiden massoihin ja kääntäen verrannollinen etäisyyden neliöön. Verrannollisuuskerroin on gravitaatiovakio.
Gravitaatiovakion arvo on:
Vakion suhteellinen epätarkkuus on  2{,}2\cdot 10^{-5}
Vakion mittaus

Gravitaatiovakio sisältyi vakiokertoimena jo Isaac Newtonin vuonna 1687 julkaisemaan gravitaatiolakiin, mutta sen arvo pysyi vielä yli sadan vuoden ajan tuntemattomana. Tämä johtui siitä, että punnittavissa olevien kappaleiden väliset gravitaatiovoimat ovat niin heikkoja, ettei niitä pystytty havaitsemaan.
Newtonin aikana tunnettiin jo Maan pinnalla vallitseva painovoiman kiihtyvyys, joka nykyisissä mittayksiköissä on g = 9,81 m/s2 sekä Maan säde r = 6366 km = 6,366 · 106 m , joten näiden avulla voitiin kyllä laskea Maan massan ja gravitaatiovakion tulo:
mistä saatiin tulon arvoksi noin 3,9 · 1014 m3/s2.  Yhtäpitävästi tämä tulo voitiin laskea myös Kuun kiertoajan ja 
etäisyyden avulla seuraavasti:
missä v on Kuun liikenopeus, R sen radan säde = 3,8 · 108 m ja T sen kiertoaika = 27,5 d = 2,376 · 106 s, mistä tulon GM arvoksi saadaan niin ikään 3,9 · 1014 m3/s2.
Sitä seikkaa, että nämä molemmat johtivat samaan tulokseen, Newton pitikin tärkeänä todisteena gravitaatiolain yleispätevyydelle. Maan massalle ja samalla gravitaatiovakiolle hän saattoi kuitenkin esittää vain hyvin karkeita likiarvoja olettamalla, että Maan tiheys olisi kauttaaltaan samaa luokkaa kuin kallioperän pintakerroksissa yleisimpien kivilajien.
Tarkemmin gravitaatiovakion sai ensimmäisenä mitatuksi vasta Henry Cavendish vuonna 1798 käyttämällä John Michellin keksimää torsiovaakaa. Siihen hän kiinnitti kaksi lyijykuulaa, joiden välinen gravitaatiovoima oli jo mitattavissa niiden aikaansaaman kiertymän perusteella. Samalla hän sai määritetyksi myös Maan massan, ja Maan keskitiheys osoittautui selvästi suuremmaksi kuin Maan pintakerrosten kallioperän. Cavendishin saama arvo poikkesi nykyisin hyväksytystä vain suunnilleen yhden prosentin. Kuitenkin mittausteknisten hankaluuksien vuoksi gravitaatiovakion arvo tunnetaan vielä nykyisinkin epätarkemmin kuin muiden yleisten luonnonvakioiden.
Harley Granville-Barker

Harley Granville-Barker.
Harley Granville-Barker (taiteilijanimi Granville Barker, 25. marraskuuta 1877 Lontoo – 31. elokuuta 1946 Pariisi) oli englantilainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja -tuottaja, kriitikko ja näytelmäkirjailija. Häntä pidetään merkittävänä brittiläisen teatterin uudistajana 1900-luvun alussa.
Barker debytoi teatterinäyttämöllä 13-vuotiaana. Vuonna 1899 hän näytteli pääosan teoksessa Richard II, ohjaajana Elizabethan Stage Societyn perustaja William Poel. Barker liittyi Poelin teatteriseurueeseen ja solmi yhteyksiä muun muassa George Bernard Shaw’hon ja William Archeriin. Barkerin esikoisnäytelmä The Marrying of Ann Leete kantaesitettiin vuonna 1900.
Menestyksekkään Stage Society -kauden jälkeen Barker ja J. E. Vedrenne vuokrasivat käyttöönsä Lontoon Royal Court -teatterin, jota Barker johti kolme näytäntökautta ja toi näyttämölle muun muassa Shaw’ta, Henrik Ibseniä ja Maurice Maeterlinckiä. Barkerin produktioiden ja usein myös hänen tekemiensä pääroolien myötä Shaw’n maine johtavana näytelmäkirjailijana vahvistui.
1910-luvulla Barker tuli tunnetuksi William Shakespearen näytelmäproduktioistaan Lontoon Savoy-teatterissa. Niissä käytettiin vain viitteellistä lavastusta ja vuorosanat lausuttiin nopeasti ja aiempaa vähemmän juhlavasti, ettei teosten kesto kasvaisi liian pitkäksi. Hän käytti näyttämönä usein myös ensimmäisiä penkkirivejä, mikä lähensi yleisöä ja esittäjiä ja toi Barkerin mielestä näin Shakespearen hengen paremmin esiin.
Näytelmäkirjailijana Barker teki muotokokeiluja ja osoittautui lahjakkaaksi ideoijaksi ja dialogin kirjoittajaksi. Hänen tunnetuimmat näytelmänsä ovat The Voysey Inheritance (1905, myöhemmin myös David Mametin sovituksena), Waste (1907,  kantaesitetty uudistettuna vasta 1936) ja The Madras House (1909). Hänen vuonna 1916 kirjoittamansa Farewell to the Theatre  sai maailman kantaesityksensä vasta 2011 Rose Theatressa Kingston upon Thamesissä, pääroolissa Jane Asher.
Uransa loppuvaiheessa Barker asui Pariisissa jossa kirjoitti teatterikritiikkejä, käänsi espanjalaista näytelmäkirjallisuutta ja toimi Pariisin British Instituten johtajana 1937–1989.
Barker oli 1906–1918 naimisissa näyttelijä Lillah McCarthyn kanssa ja sitten amerikkalaisen kirjailijan Helen Manchester Gatesin kanssa.
Kirjallisuutta

Salmon, Eric (toim.): Granville Barker and His Correspondents: A Selection of Letters by Him and to Him. Wayne State University Press, 1986, ISBN 978-0814317549
Kennedy, Dennis: Plays by Harley Granville Barker: The Marrying of Ann Leete, The Voysey Inheritance, Waste. Cambridge University Press, 2009, ISBN 978-0521314077
Aiheesta muualla

Harley Granville-Barker Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Granville-Barkerista sivustolla The Golden Age of British Theatre (Arkistoitu – Internet Archive)
Granville-Bakerin tekstejä Gutenberg-projektin sivustolla
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  Photographers' Identities 
Henkilöt:  Archaeology Data Service  Deutsche Biographie  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Gotlanninajokoira

| Gotlanninajokoira |
| --- | --- |

Avaintiedot
Alkuperämaa:   Gotlanti,  Ruotsi
Määrä:  Suomessa ei yhtään
Rodun syntyaika:  1800-luku
Alkuperäinen käyttö:  metsästys
Nykyinen käyttö:  metsästys
Muita nimityksiä:  gotlandsstövare, Gotland Hound
FCI-luokitus:  ei FCI-rotu SKL: ryhmä 6 Ajavat ja jäljestävät koirat alaryhmä 1.2 Keskikokoiset ajavat koirat #999
Ulkonäkö
Säkäkorkeus:  uros 48–56 cm narttu 44–52 cm
Väritys:  keltainen valkoisin merkein
Gotlanninajokoira (ruots. gotlandsstövare) on ketun ja jäniksen metsästykseen käytettävä ruotsalainen koirarotu. Se ei ole FCI:n hyväksymä, mutta Ruotsissa ja Suomessa se luokitellaan ryhmään 6 eli ajavat koirat. Rodusta huolehtii Ruotsissa Gotlandsstövareföreningen ja Suomessa Suomen Ajokoirajärjestö.
Ulkonäkö

Gotlanninajokoira on yleisvaikutelmaltaan keskikokoinen tai keskikokoa pienempi. Se on kuiva, jalo, notkea ja suhteellisen kevyt, mutta kuitenkin vahva. Sen tulee olla sopusuhtaisesti rakentunut, korkeuttaan hieman pitempi ja hieman suorakaiteen muotoinenlähde?. Pää on kohtuullisen pitkä ja kirsua kohti kapeneva, kallo kohtuullisen leveä ja hieman kaareutunut. Niskakyhmy on vain hieman erottuva, otsapenger vähäinen (kuitenkin selvästi erottuva) ja kuononselkä suora. Kirsu on aina musta. Purennan tulee olla leikkaava. Silmät ovat mantelinmuotoiset ja kirkkaat, väriltään mielellään tummanruskeat. Korvat ovat kolmiomaiset, melko lyhyet, ylös kiinnittyneet ja päänmyötäisinä riippuvat - koiran ollessa valppaana ne voivat kohota vain vähän kallolinjan yläpuolelle. Häntä on kintereisiin yltävä, tyvestään vahva ja tasaisesti hännänpäätä kohti kapeneva; asennoltaan joko loivasti sapelinmuotoinen tai suora. Urosten säkäkorkeus vaihtelee 48-56 cm (ihanne 52 cm) välillä ja narttujen 44-52 cm (ihanne 48 cm) välillä.
Ulkonäkö > Karvapeite ja väritys

Gotlanninajokoiran karvan tulee olla jäykkää, vahvaa ja tiiviisti rungonmyötäistä. Koiralla voi olla aluskarvaa/pohjavillaa. Karva on muita alueita lyhyempää päässä, korvissa ja raajojen alaosassa; hieman pidempää reisien takaosassa ja hännän alla. Väriltään koira on aina syvän kellanruskea, jossa on valkoiset merkit; kellanruskean pitää olla vallitseva väri. Valkoista voi olla kuonossa (myös piirto mahdollinen), kaulassa, niskassa, rinnassa, vatsan alla, käpälissä ja hännänpäässä; lisäksi raajoissa voi olla enemmän tai vähemmän pitkät valkoiset "sukat". Yksittäisten tummien karvojen esiintyminen korvissa, selässä ja hännäntyvessä on sallittua.
Luonne ja käyttäytyminen

Luonteeltaan rotu on eloisa ja tarkkaavainen. Työssään se on nopea ja kestävä.
Alkuperä

Kellertävät ja punakeltaiset koirat mainitaan jo varhaisimmissa kuvailuissa ajokoirien värityksistä. Osalla smoolanninajokoirista tavattiin kyseistä väritystä, ja sitä esiintyi myös Kavlåsin koirilla. Joka tapauksessa se oli erityisen yleinen juuri Gotlannissa. Jo 1800-luvun alusta on merkintöjä siitä, että Gotlannin saarella oli olemassa kotoperäinen punakeltainen ajokoira. Vuonna 1880 Svenska Jägareföreningen -järjestön lehdessä julkaistiin kirjoitus, jossa mainittiin Gotlannista löytyvän "smoolanninajokoiraa muistuttavia yksilöitä", jotka olivat kuitenkin "kehittyneet vaaleamman keltaisiksi" ja jotka "edustivat homogeenistä rotua". Yhden teorian mukaan gotlanninajokoira polveutuu keltaisista saksalaisista ajokoirista, toisen mukaan idästä tuoduista koirista. Nykyisessä rodussa on kuitenkin myös muiden ruotsalaisten ajokoirien perimää.
Ensimmäinen rotumääritelmä julkaistiin vuonna 1920, mutta lakkautettiin jo vuonna 1929, koska rotu liitettiin smoolanninajokoiraan. Vuonna 1934 "keltaiset smoolanninajokoirat" (kuten gotlantilaista rotua tuolloin kutsuttiin) kuitenkin siirrettiin samaan rotuun hamiltoninajokoiran kanssa, ja siitä lähtien ne rekisteröitiin "värivirheellisinä hamiltoninajokoirina". Osa kyseisistä yksilöistä on vaikuttanut nykyisen gotlanninajokoiran perimään.
Gotlanninajokoirasta kiinnostuttiin uudelleen vasta 1980-luvun lopulla, ja se tunnustettiin lopulta jälleen omana rotunaan vasta vuonna 1991, jolloin sen rekisteröinti oli kuitenkin rajoitettua. 2000-luvun alussa syntyi yhtä poikkeusta lukuun ottamatta vuosittain vain alle 10 pentua. Vuonna 2006 Svenska Kennelklubben päättikin, että rodulla ei ollut tulevaisuutta, koska vuosi vuodelta syntyi yhä vain vähemmän rodun edustajia. Tämän vuoksi vuodesta 2007 lähtien sitä ei enää rekisteröity virallisesti, mutta se sai edelleen osallistua epävirallisesti SKK:n tuomareiden arvioimiin tapahtumiin. Kuitenkin jo vuonna 2010 gotlanninajokoiria alettiin rekisteröidä uudelleen.
Greek revival

Greek revival, joskus myös uuskreikkalaisuus, oli 1800-luvun alkupuolella Euroopassa ja Yhdysvalloissa vaikuttanut arkkitehtuurin tyylisuuntaus, kreikkalaissävytteinen uusklassisen arkkitehtuurin alalaji. Greek revival perustuu 400-luvulta eaa. peräisin olevien antiikin Kreikan temppelien arkkitehtoniseen tyyliin.
Greek revival oli arkkitehtuurissa "aidon" antiikin Kreikan arkkitehtuurin yksinkertaisuutta ihannoiva vaihe. Se sai vaikutteita antiikin Kreikan monumenteista sekä muun muassa Paestumin temppeleistä. Tyyli pyrki jo 1750-luvulta lähtien tuomaan rakennuksiin tarkkoja kopioita antiikin Kreikan arkkitehtuurin elementeistä. Se oli osa uusklassismin tyylisuuntaa ja nojautui vahvasti antiikin rakennusten tutkimuksiin. Kreikkalaisen arkkitehtuurin varhaisiin ihailijoihin kuuluivat saksalainen taidehistorioitsija ja arkeologi Johann Joachim Winckelmann sekä ranskalainen arkkitehti Claude-Nicolas Ledoux ja englantilainen arkkitehti John Soane. Greek revival tuli kuitenkin laajemmin suosituksi vasta Napoleonin sotien jälkeen, jolloin tyyliin liitettiin eri maissa myös kansallisia pyrkimyksiä. Tyyli oli erityisessä suosiossa Yhdysvalloissa, Britteinsaarilla, Preussissa ja Baijerissa.
Tyylin suosioon vaikutti tuon ajan voimakas kiinnostus antiikin Kreikan kulttuuriin, joka oli lähtöisin laajalti levinneistä painokuvista, joissa oli kuvattu kreikkalaista taidetta ja vanhoja temppeleitä. Myös Elginin marmorit nostattivat kiinnostusta antiikin Kreikan taidetta kohtaan. Ateenan Parthenonin yleinen tunnustus merkittäväksi rakennustaiteen monumentiksi vahvisti osaltaan Greek revival -suuntausta.
Englannissa Greek revival -tyylin huomattavin esimerkki oli Robert Smirken suunnittelema vuonna 1847 valmistunut British Museum, jonka fasadissa käytettiin valtavan kokoisia joonialaisia pylväitä. Berliinin vuonna 1793 valmistuneen Brandenburgin portin esikuva taas oli Ateenan Akropoliin Propylaia. Münchenin Glyptoteekissa ja Schinkelin suunnittelemassa Berliinin Altes Museumissa (1822–1830) oli samoin vahva kreikkalainen leima. Saksassa rakennettiin huomattava määrä merkittäviä rakennuksia uuskreikkalaiseen tyyliin, sillä Baijerin kuninkaan Ludvig I:n poika Otto oli Kreikan kuningas.
Yhdysvalloissa Greek revival omaksuttiin laajasti rakennusten yleiseksi tyyliksi. Yhdysvalloissa tyylin monet eriskummalliset muunnelmat hyväksyttiin sekä käytännöllisistä että ideologisista syistä. William Strickland suunnitteli Philadelphiaan vuonna 1824 valmistuneen Second Bank of the United States -rakennuksen, joka muistutti ulkonaisesti doorilaista temppeliä. Rakennuksen esikuvana oli Parthenonin temppeli. Thomas Walter puolestaan suunnitteli 1850-luvun lopussa valmistuneet Yhdysvaltain kongressitalon sivusiivet Greek revival -tyyliin. Myös Yhdysvaltain kartanoarkkitehtuurissa yleistyi puisten doorilaisten pylväiden käyttö.
Kuvagalleria

Brandenburgin portti, Berliini.
British Museumin fasadi, Lontoo.
Walhalla, Regensburg.
Pietarin pörssi, Pietari.
Second Bank of the United States, Philadelphia.
David Greenglass

David Greenglassin pidätyskuvat eli poliisin tunnistuskuvat.
David Greenglass (ven. Дэвид Грингласс: 2. maaliskuuta 1922 – 1. heinäkuuta 2014)
oli yhdysvaltalainen teknikko. Hänen sotilasarvonsa oli kersantti. David Greenglass syntyi Lower East Sidessa, New Yorkin Manhattanilla Yhdysvalloissa. Poliittiselta katsantokannaltaan hän oli kommunisti. Greenglass otti osaa Manhattan-projektiin, jossa erityisesti Fat Man-tyyppisen imploosiopommin kehittelyyn. Samaan aikaan hän toimi myös vakoojana Neuvostoliitolle, toimien peitenimellä Kaliiperi (ven. Калибр eli Kalibr, engl. Caliber). Tutkaupseeri, luutnantti Jacob Beser tutustutettiin Greenglassiin. Myöhempänä Beser epäili häirinneensä Greenglassia tämän vakoilupuuhissa. David Greenglass alkoi työskentelynsä atomihanke-projektissa kesällä 1944.
NKVD:n alaisen, venäläisen vakoilurenkaan päällikkönä toimi Rudolf Abel. Los Alamosissa sekä Oak Ridgessa toiminut Greenglass välitti salaisia tietoja Lona Cohenin kautta, joka salakuljetti piirustuksien kopiot matkustajajunassa Albuquerquesta Kleenex-nenäliinapakettiin kätkettyinä. Näihin atomisalaisuuksiin kuuluivat esimerkiksi ainakin plutonium-pommin räjähdelinssin kaaviokuvat, jotka olivat niin sanottuja sinikopioita. Palkkioksi toiminnastaan kersantti Greenglass sai muutamia satoja dollareita.
Niin ikään David Greenglassin vaimo Ruth Leah os. Prinz (koodinimellä: Osa, ven. Oca - engl. Wasp) osallistui atomivakoiluun. Ethel Rosenberg oli Davidin sisar. Venona-projektin kautta atomivakoilu tuli kuitenkin ilmi. Greenglass pidätettiin vuonna 1951. Hänen antamansa tunnustus oli omiaan Rosenbergien kiinniottamiseen, jotka saivat suhteellisen vähäisestä osuudesta toimintaan kuolemanrangaistuksen. David Greenglassin saama vankeustuomio oli 9,5 vuotta ja hän vapautui vankeudesta vuonna 1960. Vielä vuonna 2008 Greenglassia koskeva aineisto määrättiin säilyttämään edelleen salaisena.
Kuvassa Greenglassin välittämä skeema-kuva eli mallintava luonnoskuva.
Aiheesta muualla

https://spartacus-educational.com/USAgreenglass.htm
https://www.latimes.com/local/obituaries/la-me-david-greenglass-20141014-story.html
https://www.theguardian.com/world/2014/oct/15/david-greenglass-spy-who-sent-sister-ethel-rosenberg-to-electric-chair-dies
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat 
Muut:  NARA  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:David Greenglass
Käännös suomeksi
Hans Jacob von Grimmelshausen

Grimmelshausen muotokuvassa vuodelta 1641.
Hans Jacob von Grimmelshausen (n. 1622 Gelnhausen – 17. elokuuta 1676 Renchen) oli saksalainen kirjailija, jonka tunnetuin teos on Der Abenteuerliche Simplicissimus Teutsch, 1676 eli Seikkailukas Simplicissimus (suom. Werner Anttila, 1950, 2. p. Karisto 1977). Humoristinen teos on omaelämäkerrallinen kuvaus, joka sijoittuu kolmikymmenvuotisen sodan aikaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hans Jacob von Grimmelshausen Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Hans Jacob von Grimmelshausen on Wikiaineistossa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef
Boris Grebenštšikov

Boris Grebenštšikov lavalla Akvariumin kanssa 2008.
Boris Borisovitš Grebenštšikov (ven. Бори́с Бори́сович Гребенщико́в, s. 27. marraskuuta 1953 Leningrad) on venäläinen muusikko, neuvostoliittolaisen rock-kulttuurin uranuurtaja ja maan pitkäikäisimpiin kuuluvan rockyhtyeen Akvariumin perustajajäsen. Hänet tunnetaan yleisesti nimikirjaimillaan BG (ven. БГ).
Boris Grebenštšikov on valmistunut Leningradin valtionyliopistosta 1977 pääaineenaan soveltava matematiikka. Bob Dylan ja The Beatles olivat hänen musiikilliset esikuvansa ja pitkään tärkeimmät vaikuttajansa, mutta pian hän loi omintakeisen tyylinsä, johon on sekoittunut aineksia venäläisestä kansanlauluperinteestä, itämaisesta mystiikasta ja vaihtoehtoisesta hippikulttuurista.
Akvariumin ja samalla BG:n uran huippukausi sai lentävän lähdön Artemi Troitskin järjestämiltä Tbilisin musiikkifestivaaleilta 1980, josta hänet ja yhtye potkaistiin provokaation vuoksi ulos, ja jatkui koko vuosikymmenen – aikana, jolloin hänen edustamansa riippumaton populaarikulttuuri oli vielä virallisesti kiellettyä ja nuorison suosima musiikki levisi laittomilla nauhoilla magnitizdateilla. Ensimmäisen äänitteensä, Искушение Святого Аквариума (iskušenije svjatogo akvariuma), hän teki 1973, ensimmäisen virallisen lp-levynsä Akvarium (kokoelma kahdelta Akvariumin magizdatilta Melodijalle) 1986 ja ensimmäisen soolodealbuminsa 1989, lännessä julkaistun Radio Silence, jonka tuotti Eurythmicsin Dave Stewart, josta tuli kuitenkin floppi. Vuonna 2015 julkaistulla albumilla soittaa Ian Anderson, ja se on saanut paljon myönteistä kritiikkiä.
BG on matkustellut Intiassa, Nepalissa ja muualla Aasiassa ja kirjoittanut kirjoja. Kunnianosoituksena venäläiselle bardilauluperinteelle hän levytti albumillisen Aleksandr Vertinskin lauluja 1994. Grebenštšikov juontaa Radio Rossijalla ohjelmaansa Aerostat.
BG vieraili yhtyeineen Suomessa 7. toukokuuta 2015. Edellisen kerran Akvarium esiintyi Suomessa Joensuussa juhannuksena 1990.
Kirjallisuutta

Tomi Huttunen: Pietari on rock. Into Kustannus, 2012. ISBN 978-952-264-123-6
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tomi Huttunen: Venäläinen rock: intertekstualisti Boris Grebenščikov
Bodhisattvas of Babylon (Arkistoitu – Internet Archive)(englanniksi)
Tomi Huttunen: Akvarium - venäläinen legenda
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  IdRef
Lunastuskorvaus

Lunastuskorvaus on omaisuuden pakkolunastukseen liittyvä rahallinen korvaus, jonka on tarkoitus aikaansaada tilanne, ettei omaisuutta luovuttavan varallisuus vähene eikä lisäänny lunastuksen vuoksi. Nimitys liittyy lunastuslain (LunL, 603/1977) lisäksi muihinkin vastaaviin menettelyihin, vaikka toisinaan käytetään yläkäsitettä pakkotoimikorvaus, jonka eräs laji lunastuskorvaus on.
Lunastuskorvauksen suuruutta määrättäessä otetaan huomioon kaikki lunastuksesta aiheutuneet vaikutukset. Korvauksen perustan muodostaa lunastettavasta omaisuudesta määrättävä kohteenkorvaus (LunL 30–33 §). Jäljelle jäävälle kiinteistölle tai sen osalle määrätään tarvittaessa aiheutuvaan haittaan perustuva haitankorvaus (LunL 35 §). Muiden menetysten perusteella voidaan määrätä vahingonkorvaus (LunL 37 §). Kaikkia näitä korvauksia koskee täyden korvauksen periaate. Joissakin tilanteissa myös lunastettavan alueen naapurit ja yrityksen työntekijät voivat saada vahingonkorvausta. Korvausten suuruutta vähennetään, jos lunastuksesta koituu korvauksen saajalle pysyvää hyötyä.
Korvausta saavat oikeudenhaltijat, joiden asemaan lunastus vaikuttaa. Asianosaisten määrä saattaa joskus muodostua suureksi, sillä lunastus voi omistusoikeuden lisäksi kohdistua käyttöoikeuksiin ja rajoitettuihin esineoikeuksiin sekä rakennuksiin ja luonnonvaroihin liittyviin oikeuksiin. Korvaukseen oikeutettuja eivät ole panttioikeuden eivätkä muiden arvo-osuuksien haltijat.
Gibson Les Paul

| Gibson Les Paul |
| --- | --- |
 Gibson Les Paul Classic
Perustiedot
Alkuperäinen valmistaja:  Gibson
Valmistusvuodet:  1952–1960; 1968–
Rakenne
Rungon tyyppi:  kokopuu
Kaulan kiinnitys:  liimakaula
Materiaalit
Runko:  Mahonki ja vaahtera
Kaula:  Mahonki
Otelauta:  Eebenpuu ja ruusupuu
Tekniikka
Talla:  Tune-O-Matic
Mikrofonit:  Kaksi Humbucker -mikrofonia.
Värit
Värivaihtoehdot:  Monia eri vaihtoehtoja
Gibson Les Paul  on sähkökitara ja eräs ensimmäisiä ns. lankkukitaroita eli kitaroita, joiden runko on kokopuuta. Se perustuu kitaristi Les Paulin 1940-luvulla suunnittelemaan kitaramalliin, jonka Gibson otti tuotantoonsa 1950-luvun alussa. Yhdessä Fender Stratocasterin ja Telecasterin kanssa Gibson Les Paulista on tullut yksi tunnetuimmista, käytetyimmistä ja kopioiduimmista kitaramalleista maailmassa. Gibson valmistaa omalla merkillään Les Paul -kitaroita Nashvillessä, Tennesseessä, ja Epiphone-merkillä Kaukoidässä.
Historia > Alku

Ensimmäiset sähkökitarat olivat onttorunkoisia kitaroita, joihin oli asennettu mikrofonit. Varsinkin äänenvoimakkuuden ollessa korkealla, niiden ongelmana oli äänen kiertäminen vahvistimen ja kitaran välillä, mikä ilmeni voimakkaana ulinana. Kitaristi Les Paul ratkaisi ongelman vuonna 1941 rakentaessaan ensimmäisen umpirunkoisen "The Log"-nimellä kutsutun sähkökitaran, jossa runkona oli pala umpipuuta ja johon hän oli liittänyt kaulan sekä sähköosat. Sivulle oli ruuvattu palat Epiphonen "archtop"-kitarasta. Hän esitti ideansa soitinvalmistaja Gibsonille, mutta siellä ei vielä tuolloin oltu kiinnostuttu asiasta.
Samojen ongelmien kanssa kamppaillut Leo Fender päätyi hiukan myöhemmin samaan ratkaisuun kuin Les Paul. Tästä syystä ensimmäinen myyntiin tullut umpirunkoinen sähkökitara oli Fender Broadcaster 1948, jota valmistetaan nykyisin miltei muuttumattomana nimellä Telecaster. Fender Broadcasterin ilmestyttyä, ja sen saavuttaman suuren suosion takia, Gibson otti yhteyttä Les Pauliin, ja he suunnittelivat yhdessä uuden kitaramallin, joka sai nimekseen Gibson Les Paul.
Uudesta kitarasta piti tulla kallis, hyvin tehty instrumentti Gibsonin perinteiden mukaisesti ja Fenderin arkipäiväisemmän muotoilun kilpailijaksi. Kitaran kaula kiinnitettiin runkoon liimalla Fenderin käyttämän pulttiliitoksen sijaan.
Kitaran muodon suunnittelijaa ei voida todistaa ja mielipiteet asiasta vaihtelevat. Gibson oli jo 1930-luvulta lähtien tuottanut "klassisen" kitaran mallisia kaikukoppaisia sähkökitaroita, joiden mallia Les Pauliinkin sovellettiin. Itse Les Paul osallistui kitaran suunnitteluun luultavasti lisäämällä kitaraan vaahterakannen mahonkirungon päälle lisätäkseen kitaran äänenväriä ja kestoa.