stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Anatolia

Perinteinen Anatolia nykyisen Turkin alueella
Anatolia on niemimaa, joka käsittää suurimman osan nykyisen Turkin Aasiaan kuuluvaa osaa. Aluetta kutsutaan myös Vähäksi-Aasiaksi (lat. Asia Minor). Alueen nimi tulee muinaiskreikan sanasta ανατολη (anatole), joka tarkoittaa ”itää” tai ”auringonnousua”. Kreikkalaiset alkoivat kutsua Konstantinopolin (nykyinen Istanbul) itäpuolista aluetta Anatoliaksi Bysantin valtakunnan aikaan.
Sijaintinsa ansiosta Anatolia on ollut monen muinaisen sivilisaation kehto. Neoliittinen Çatal Hüyük sijaitsi Anatoliassa.
Anatolialaiset ja assyrialaiset kävivät kauppaa 1800- ja 1700-luvuilla eaa. Assyriasta tuotiin Anatoliaan villaisia tekstiilejä ja metallia.
Anatoliassa on merkittäviä esiintymiä merenvahaa eli sepioliittia, josta valmistetaan useimmiten piipunkoppia.
Anatolian alueella sijainneita valtioita, n. 1300.
Sivilisaatioihin, jotka ovat sijainneet osittain tai kokonaan Anatoliassa, kuuluvat:
heetit
kimmerialaiset
Fryygia
Lyydia
Persian valtakunta
Makedonian valtakunta
Rooman valtakunta
Bysantin valtakunta
Rumin sulttaanikunta
Latinalainen keisarikunta
Nikaian keisarikunta
Osmanien valtakunta
Trebizondin keisarikunta
Turkki
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anatolia Wikimedia Commonsissa
Vieno Kekkonen

| Vieno Kekkonen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. syyskuuta 1934 (ikä 90) Karttula
Ammatti:  Muusikko
Muusikko
Laulukielet:  suomi englanti
Aktiivisena:  1950-luku–
Tyylilajit:  iskelmä
Soittimet:  laulu
Levy-yhtiöt:  Warner Music Finland
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Vieno Hellevi Kekkonen-Sauri (s. 6. syyskuuta 1934 Karttula) on suomalainen iskelmälaulaja. Hänen tunnetuimpiin levytyksiinsä kuuluvat käännösiskelmät "Preerian keltainen ruusu" (Yellow rose of Texas, 1955), "Sateenkaaren tuolla puolen" (Over the Rainbow, 1956), "Sävel rakkauden" (1957), "Hiljaa virtaa joki" (1959), "Ei koskaan sunnuntaisin" (1960), "Kesäyö" (Summertime, 1960) ja "Ensimmäinen rakkaus" (1962).
Levyjä

Vieno Kekkosta tapaamassa (1957)
Vieno Kekkonen (1959)
Eri esittäjiä: 16 tähteä – 16 iskelmää (1975, Finndisc)
50-luvun parhaita (1979, Peel Records)
Sävelkansio (1980, Finnlevy)
Unohtumattomat (1993, Finnlevy)
20 suosikkia – Kesän vihreät lehvät (1999, Warner Music)
Aiheesta muualla

Vieno Kekkonen Pomus.netin tietokannassa.
Vieno Kekkosen esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Ylen Elävä arkisto: Vieno Kekkonen laulaa.
Vieno Kekkosen haastattelu Yle.fi-sivulla.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet 
Vieno Kekkonen kotonaan vuonna 1960.
7. divisioona (talvisota)

7. divisioona oli käytännössä vain talvisodan aikana uudelleen nimetty / numeroitu Keski-Suomen sotilasläänin perustama 10. divisioona.
Divisioonan uudelleen nimeäminen / numerointi tammikuun 1940 alussa oli vain Taipaleenjoen taisteluiden aikana puna-armeijan tiedustelun hämäämiseksi tarkoitettu toimenpide.
Amenemhet I
Kirjallisuutta

Wolfgang Kosack: Berliner Hefte zur ägyptischen Literatur 1 - 12: Teil I. 1 - 6/ Teil II. 7 - 12 (2 Bände). Paralleltexte in Hieroglyphen mit Einführungen und Übersetzung. Heft 9: Die Lehre des Königs Amenemhet I. an seinen Sohn. Verlag Christoph Brunner, Basel 2015. ISBN 978-3-906206-11-0.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amenemhet I Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Mentuhotep IV | Egyptin faarao 12. dynastia | Seuraaja: Senusret I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat
Amerikan Suomalainen Legioona

Amerikan Suomalainen Legioona (ASL) oli sotilasyksikkö, joka muodostettiin talvisodan aikana Suomeen Yhdysvalloista, Kanadasta ja Isosta-Britanniasta saapuneista vapaaehtoisista. ASL:n miehistöluetteloon oli kirjattu myös neljä hollantilaista vapaaehtoista.
Suurin osa vapaaehtoisista oli Suomen kansalaisia, jotka olivat muuttaneet maasta ensimmäisen ja toisen maailmansodan välisenä aikana. Osa yksikön miehistä oli kuitenkin syntyperäisiä yhdysvaltalaisia, kanadalaisia tai englantilaisia. Legioonan vapaaehtoiset matkustivat Suomeen laivoilla järjestetysti New Yorkista tai omia reittejään koko sodan ajan. Ensimmäinen Suomen Vapaussodan Rintamamiehet Amerikassa -yhdistyksen järjestämä matka talvisodan vapaaehtoisille oli M/S Gripsholm, joka lähti New Yorkista 9. joulukuuta 1939, viimeinen jo rauhan solmittua lähtenyt S/S Drottningholm 26. maaliskuuta 1940. Kaikkiaan yhdistyksen avulla talvisotaan lähti 453 vapaaehtoista.
Sodan lopussa Amerikan Suomalaiseen Legioonaan oli kirjattu 378 miestä. Suurin osa yksikön miehistä lähetettiin rintamalle aivan sodan loppuvaiheissa, mutta aselepo tuli voimaan 13. maaliskuuta 1940, juuri ennen miesten siirtymistä etulinjaan.
Vapaaehtoisyksikön lakkauttaminen

Amerikan Suomalaisen Legioonan lopettamiskäskyn antoi Vapaaehtoistoimisto 27. kesäkuuta 1940. Suomi-Seura järjesti 28.-29. kesäkuuta miehille jäähyväisjuhlat, jossa yhteydessä Mannerheim piti miehille asuntonsa edessä kiitospuheen.
ASL:n miehistöluetteloon kirjatuista talvisodassa kaatuivat Aimo Penttilä 2. maaliskuuta 1940 Albert Penttilän joukoissa 7./JR16, Herman Nykänen 9. maaliskuuta 1940 2./JR61, Kaarlo Pietari Astikainen 10. maaliskuuta 1940 Patl. A sekä Orvo Henrik Johannes Astikainen 12. maaliskuuta 1940 SissiP 3. Lähes kymmenkuntaa amerikansuomalaista kaatunutta vapaaehtoista ei ollut kirjattu legioonaan.
Ensimmäinen paluulaiva Petsamosta Yhdysvaltoihin oli 3. heinäkuuta 1940 New Yorkiin rantautunut M/S Mathilda Thordén. Rahtialus oli suunniteltu kuljettamaan vain 14 matkustajaa, mutta erikoisluvalla mukana oli 167 matkustajaa. Noin sata matkustajaa oli Suomen puolustukseen osallistuneita, poikkeusluvalla mukana oli myös 18 juutalaispakolaista Keski-Euroopasta. Osalla talvisodan vapaaehtoisista amerikansuomalaisista oli vaikeuksia päästä takaisin Yhdysvaltoihin, sillä heidän paperinsa eivät olleet kunnossa. SVRA:n raportin mukaan lähteneistä noin 300 henkeä oli palannut 21. joulukuuta 1940 mennessä takaisin Pohjois-Amerikkaan.
Maailmanpoliittisen tilanteen muututtua saksalaiset pidättivät Norjan rannikolla kesken matkan 12. kesäkuuta 1941 viisi palaavaa amerikansuomalaista sekä yhden Palestiinasta vapaaehtoiseksi saapuneen juutalaissukuisen suomalaisen. Suomi sai kaikki kuusi vapaaksi vakuuttaessaan saksalaisille, että miehiä tarvittaisiin kaksi viikkoa pidättämisen jälkeen syttyneessä jatkosodassa. Osa ASL:n miehistä ei palannut sodan jälkeen lainkaan Pohjois-Amerikkaan ja heitä kaatui myös jatkosodassa.
Dareios-vaasi

| Dareios-vaasi |
| --- | --- |
 Dareios-vaasi.
Nimi:  Dareios-vaasi
Tekijä:  Dareios-maalari (vaasimaalari)
Valmistumisvuosi:  n. 340–320 eaa.
Taiteenlaji:  keramiikka
Teostyyppi:  voluuttikrateeri
Korkeus:  115 cm
Sijainti:  Napolin arkeologinen museo, Napoli, Italia
Dareios-vaasi on antiikin kreikkalainen voluuttikrateeri, joka on tehty klassisen kauden lopulla noin vuonna 340–320 eaa. Sen kuvitus esittää Persian kuningas Dareiokseen liittyvää aihetta. Nykyisin vaasi on esillä Napolin arkeologisessa museossa (esine H 3253).
Vaasi edustaa eteläitalialaista apulialaista keramiikkaa. Sen maalaria kutsutaan Dareios-maalariksi. Vaasi löydettiin haudasta Canosa di Puglian läheltä Etelä-Italiasta vuonna 1851.
Vaasin korkeus on 115 cm. Se on maalattu punakuviotekniikalla. Maalauskoristelu esittää kreikkalaista tragediaa, jonka aiheena ovat tapahtumat kuningas Dareioksen hovissa vuonna 521 eaa. Näin se esittää hyvin kreikkalaisen version siitä, miltä hovi olisi voinut näyttää. Kuvituksen keskellä on valtaistuimella istuva suurkuningas itse. Tämä on nimetty piirtokirjoituksella, minkä perusteella voidaan olla varmoja, ettei kyseessä oleva näytelmä ole Aiskhyloksen Persialaiset, sillä siinä kuninkaana on Kserkses. Muihin hahmoihin kuuluu muun muassa satraappeja, neuvonantajia ja vartijoita. Eräs mielenkiintoinen yksityiskohta on abakusta käyttävä veronkerääjä tai rahastonhoitaja.
Dareios ja tämän nimeävä piirtokirjoitus ΔΑΡΕΙΟΣ.
Dareios saa neuvoja persialaisilta.
Veronkerääjä.
Khimaira.
Persialaiset ja kreikkalaiset sotivat.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dareios-vaasi Wikimedia Commonsissa
Angelica Kauffmann

| Angelica Kauffmann |
| --- | --- |
 Omakuva
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. lokakuuta 1741 Chur, Sveitsi
Kuollut: 5. marraskuuta 1807 (66 vuotta) Rooma
Kansalaisuus:  sveitsiläissyntyinen itävaltalainen
Taiteilija
Ala:  maalaustaide
Taidesuuntaus:  uusklassismi
 Nimikirjoitus
Angelica Kauffmann (koko nimeltään Maria Anna Angelica Catharina Kauffmann; 30. lokakuuta 1741 Chur – 5. marraskuuta 1807 Rooma) oli sveitsiläissyntyinen itävaltalainen taidemaalari, joka teki merkittävän uran Lontoossa ja Roomassa. Hän on yksi 1700-luvun tunnetuimmista naispuolisista taide- ja muotokuvamaalareista.
Hänen tyylinsä sijoittuu klassismin ja sentimentaalisuuden välimaastoon.
Teoksia

Varovaisuuden johdattama ja Täydellisyyden kruunaama Kauneus, 1780, Viron taidemuseo, Tallinna
Venus suostuttelee Helenaa rakastamaan Parisia, 1790, Eremitaaši, Pietari
Paimenen yllättämä nymfi, 1780
Myrskyn Miranda ja Ferdinand
Runous syleilee Maalaustaidetta
Naisen muotokuva vestaalina, vuosisadan viimeinen neljännes, Gemäldegalerie, Dresden
Jeesus ja samarialainen nainen Jaakobin kaivolla, 1796, Neue Pinakothek, München
Juliana von Krüdenerin ja hänen poikansa Paulin muotokuva, 1786, Louvre, Pariisi
Lady Henderseon of Fordell, 1771
Cornelia mater Gracchorum
Abélardin jäähyväiset Héloiselle
Theseuksen hylkäämä Ariadne
Näyttelyt

Retrospektive Angelika Kauffmann (270 works, c. 450 ill. ), Düsseldorf, Kunstmuseum (Nov. 15th 1998 – Jan. 24th 1999); München, Haus der Kunst (Febr. 5th - April 18th 1999); Chur, Bündner Kunstmuseum (May 8th - July 11th 1999).
Kirjallisuus

Bettina Baumgärtel (ed.): Retrospective Angelika Kauffmann, Exh. Cat. Dusseldorf, Kunstmuseum; Munich, Haus der Kunst, Chur, Bündner Kunstmuseum, Ostfildern, Hatje 1998, ISBN 3-7757-0756-5.
Angelica Kauffman Research Project: Forthcoming catalogue raisonné by Bettina Baumgärtel.
Aiheesta muualla

Angelica Kauffmann Kansallisgallerian kokoelmissa
Angelica Kauffman Research Project (Arkistoitu – Internet Archive)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska 2  BnF data 2  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  FID  KulturNav  MusicBrainz  Victoria  Prado  RKD Artists  SIKART  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Angelica Kauffmann
Angelika Kauffmannin maalaama kuva isästään Joseph Johann Kauffmannista, noin 1761–1764.
Omakuva laulajana nuottivihkon kanssa, 1753
Johann Joachim Winckelmannin muotokuva, 1764
David Garrickin muotokuva, 1764
Käännös suomeksi
Dionysos-malja

| Dionysos-malja |
| --- | --- |
 Dionysos-maljan tondo.
Nimi:  Dionysos-malja
Tekijä:  Eksekias
Valmistumisvuosi:  n. 530 eaa.
Taiteenlaji:  keramiikka
Teostyyppi:  kyliks
Korkeus:  13,6  cm
Sijainti:  Staatliche Antikensammlungen, München, Saksa
Dionysos-malja on antiikin kreikkalainen kyliks eli juomamalja, joka on tehty arkaaisella kaudella noin vuonna 530 eaa. Se edustaa attikalaista mustakuviokeramiikkaa, ja sen on valanut ja maalannut Eksekias. Kyliksin tondon kuva-aihe esittää Dionysokseen liittyvää myyttiä, mistä malja on saanut nimensä. Nykyisin malja on esillä Staatliche Antikensammlungenissa Münchenissä (esine 2044, inv.nro. 8729). Se on eräitä parhaiten tunnettuja esimerkkejä antiikin kreikkalaisesta keramiikasta.
Maljan alapinta.
Muotonsa puolesta kyliks on tyyppiä A. Sen halkaisija on noin 30,5 cm ja korkeus noin 13,6 cm. Kyliks on säilynyt nykyaikaan täysin ehjänä.
Maljan tondon maalauksessa viininjumala Dionysos purjehtii merellä valkoiset purjeet pullollaan. Jumala makoilee aluksellaan vasemman käden varassa kuin pitovuoteella, ja oikeassa kädessään hänellä on rhyton. Laivan keulassa on silmät ja perä kaartuu joutsenenpääksi. Laivan masto versoo viiniköynnökseksi, jossa on suuria rypäleterttuja. Meressä laivan ympärillä hyppii seitsemän delfiiniä, jotka ympäröivät Dionysosta kuin mainadit ja satyyrit yleensä. Maalaus kuvaa tunnettua kohtausta Homeerisesta hymnistä Dionysokselle: Dionysos oli joutunut tyrrheeni- eli etruskimerirosvojen vangiksi näiden laivalle. Merellä jumala kuitenkin toi esille kuka todella oli. Merirosvot hyppäsivät hädissään mereen, ja Dionysos muutti nämä delfiineiksi. Maalauksen sommittelu sopii hyvin käytettävissä olleeseen pyöreään tilaan.
Maljan sivulla olevat ”kasvot”.
Eksekiaan signeeraus.
Ulkopuolensa maalauskoristelun puolesta malja edustaa silmämaljaa. Sen kummallekin sivulle on maalattu silmäpari ja eräänlaiset kasvot, jotka toimivat apotropaaisina symboleina. Kummankin kädensijan alapuolella ja sivuilla on maalaukset, jotka esittävät jotakin mytologista kohtausta, mahdollisesti taistelua Patrokloksen ruumiista Troijan sodassa. Maljan jalassa on Eksekiaan signeeraus ΕΧΣΕΚΙΑΣ ΕΠΟΕΣΕ, Eksekias epo(i)ēse, ”Eksekias teki [minut]”. Tämä ilmaisee Eksekiaan toimineen savanvalajana. Maalaustyylin perusteella Eksekias on myös vaasin maalaaja.
Malja löytyi Etrurian Vulcin hautausmaalta Lucien Bonaparten suorittamissa kaivauksissa vuonna 1828. Baijerin kuningas Ludvig I hankki sen vuonna 1841.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Dionysos-malja Wikimedia Commonsissa
Soturivaasi

| Soturivaasi |
| --- | --- |
 Soturivaasi.
Nimi:  Soturivaasi
Valmistumisvuosi:  n. 1200 eaa.
Taiteenlaji:  keramiikka
Teostyyppi:  krateeri
Sijainti:  Kansallinen arkeologinen museo, Ateena, Kreikka
Soturivaasi on Mykenestä löydetty mykeneläisaikainen, pronssikautinen krateeri, jonka kuvitus esittää sotilaita.
Yksityisohta sotilaista.
Vaasi on ajoitettu noin vuoteen 1200 eaa. Vaasin löysi Heinrich Schliemann Mykenen kaivauksissa 1800-luvulla eräästä rakennuksesta läheltä hautakehä A:ta. Vaasia kauttaaltaan kiertävässä kuvituksessa on sotilaita, joilla on asepuvut, kypärät, kilvet ja keihäät.
Nykyisin vaasi on esillä Kansallisessa arkeologisessa museossa (sali 4) Ateenassa. Se on merkittävimpiä ja tunnetuimpia esimerkkejä myöhäisen helladisen kauden keramiikasta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Soturivaasi Wikimedia Commonsissa
Alppilan lukio

| Alppilan lukio> Alppilan yhteislyseo |
| --- | --- |

Sijainti:  Viipurinkatu 21, 00510 Helsinki
Koordinaatit:  60°11′32″N, 24°56′20″E
Tyyppi:  lukio
Perustettu:  1959
Rehtori:  Susanna Kalmari
Opiskelijoita:  n. 800 (2023)
Verkkosivut
Alppilan lukio väistötiloissa Helsingin Haagassa.
Alppilan lukio on päivälukio Helsingissä. Se sijaitsee Alppilan Viipurinkadulla. Vuonna 2023 lukiossa oli noin 800 opiskelijaa.
Historia

| Vuosi | KA-raja |
| --- | --- |
2000–2001:  8,18
2001–2002:  8
2002–2003:  8,09
2003–2004:  8,1
2004–2005:  8,2
2005–2006:  7,9
2006–2007:  8,1
2007–2008:  8,31
2008–2009:  8,25
2009–2010:  8,33
2010–2011:  8,25
2011–2012:  8,23
2012–2013:  8,31
2013–2014:  8,25
2014–2015:  8,08
2015–2016:  7,83
2016–2017:  7,83
2017–2018:  7,83
2018–2019:  8,00
2019–2020:  8,42
2020–2021:  8,67
2021–2022:  8,54
2022–2023:  8,33
2023–2024:  8,42
2024–2025:  8,42
Vuonna 1959 perustettiin Alppilan yhteislyseo valtion kokeilukouluksi. Lukiosta tuli luokaton jo 1970-luvulla. Yhteislyseo jaettiin peruskoulu-uudistuksen yhteydessä 1970-luvulla yläasteeksi ja lukioksi.
Joulukuussa 2016 Alppilan lukio siirtyi väistötiloihin Haagaan peruskorjauksen vuoksi. Uudet peruskorjatut tilat otettiin käyttöön elokuussa 2019.
Henkilökunta

Koulun rehtorina toimii Susanna Kalmari. Koulun opetustehtävissä työskentelee lisäksi noin 50 opettajaa.
Koulun johtokunnan puheenjohtajana toimii Niina Ketonen-Mustakorpi.
Kirjallisuutta

Kalalahti, Aulikki ym.: Oppia Alppilasta 50 vuotta. Alppilan lukio, Alppilan yläaste, 2009. ISBN 978-952-223-521-3.
Aiheesta muualla

Koulun kotisivut
Keinosiemennys

Keinosiemennys.
Keinosiemennys on siemennesteen keinotekoista viemistä hedelmöitystarkoituksessa naaraan sukuelimiin. Tavallisimmin keinosiemennys toteutetaan muoviputkella eli kapillaarilla taikka pistoletillä. Pääasiassa keinosiemennystä käytetään nauta-, sikakarjan ja mehiläisten jalostukseen. Lampailla ja vuohilla keinosiemennys on yleistynyt suomessa. Hevosten keinosiemennys yleistyy koko ajan, samoin koirien. Turkistarhoilla siemennetään kettuja, lampaiden keinosiemennystä käytetään jonkin verran. Muilla kotieläimillä keinosiemennystoiminta on ainakin Suomessa harvinaista.
Eläinten keinosiementämisen voi suorittaa eläinlääkäri tai sellainen henkilö, joka on suorittanut seminologin ammattitutkinnon tai aikaisemman seminologitutkinnon.
Maailman ensimmäinen raportoitu onnistunut keinosiemennys on tehty 1700-luvulla koiralle. Eläinten keinosiemennys alkoi kuitenkin yleistyä vasta 1900-luvun alkupuolella. Kun kylmäsäilytykset ja varsinkin pakastaminen saatiin toimimaan, yleistyi keinosiemennys erityisesti naudanjalostuksen apukeinona. Sillä oli merkitystä myös joidenkin sairauksien, erityisesti bruselloosin eli luomistaudin torjunnassa.
Etuja

Keinosiemennyksellä on useita eläinterveydellisiä, taloudellisia, käytännöllisiä ja jalostuksellisia etuja. Uroseläimen on mahdollista saada keinosiemennyksellä moninkertainen määrä jälkeläisiä astutukseen verrattuna, koska kukin siemenannos voidaan jakaa, ja annoksilla voidaan tiineyttää naaraita riippumatta uroksen terveydentilasta ja jaksamisesta. Uroksen omistajan ei tarvitse pitää eläintään käytettävissä jatkuvasti. Siemenannos voidaan myydä siksi astutusmaksua halvemmalla. Siemenannoksia on mahdollista jaella helposti jopa maailmanlaajuisesti, joten huipputason urosten siemen on laajemmin käytettävissä ja voi hyödyttää useampia. Keinosiemennyksessä eläinten välinen kosketusyhteys puuttuu, mikä ehkäisee tautien ja loisten leviämistä ja uroksen tai naaraan loukkaantumista astutuksen yhteydessä. Esimerkiksi hevosilla tamman potku voi vahingoittaa oritta vakavasti ja jopa rampauttaa tämän. Keinosiementäminen mahdollistaa eläinten kasvattamisen ilman omaa urosta ja eläinkantojen sisäsiitoksen ehkäiseminen on helpompaa. Naaraan omistaja voi aina valita käyttöönsä parhaan uroksen siemenen, eikä esimerkiksi uroksen asuinpaikalla ole vaikutusta valintaan. Korkeatasoiset jalostusurokset ovat usein hyvin kalliita, ja erityisesti sonnit ja oriit voivat olla omistajilleen vaaraksi. Pienen naaraskannan omistajalle ei myöskään välttämättä ole taloudellisesti kannattavaa pitää omaa urosta.
Keinosiemenannos säilyy pakastettuna jopa vuosikymmeniä. Nuorena kuollut tai esimerkiksi onnettomuuden vuoksi hedelmöitysmiskyvyttömäksi tullut uros voi saada aiemmin kerättyjen siemenannosten avulla runsaastikin jälkeläisiä, ja sen perimä voi hyödyttää rodun ja lajin jalostusta. Lisäksi erityisesti ori voidaan siemennysannosten turvin ruunata pitojärjestelyiden ja käsittelyn helpottamiseksi.
Harvalukuisten rotujen säilyttämisessä voidaan vanhoja annoksia käyttämällä laajentaa kannan perimäpohjaa ja välttää sukusiitosasteen liiallista nousua. Siemenannoksista voidaan nykytekniikalla lajitella erikseen naaras- ja urossiittiöt, jolloin esimerkiksi lypsykarjankasvattaja voi käyttää naarasspermaa parhaille lypsylehmilleen tuottamaan hiehovasikoita uusiksi lypsylehmiksi ja heikommille lehmille liharodun urosspermaa tuottamaan arvokkaampia lihantuotantovasikoita.
Haittoja

Geneettinen monimuotoisuus pienenee, kun harvat yksilöt lisääntyvät. Pienten tuotantosuuntien maatiaisrotukannat pienevät, kun ulkomailta on helpommin saatavissa eläinainesta. Keinosiemennys edellyttää keinosiementäjän tai eläinlääkärin palveluksia ja naaraan erilliskäsittelyä. Karjan- tai hevosten kasvattaja voi myös itse suorittaa seminologitutkinnon ja saada luvan siementää omia eläimiään. Kiimantarkkailu on suoritettava huolellisesti, jottei siemennys mene hukkaan hedelmättömässä vaiheessa olevaan naaraaseen. Astutuksessa uros yleensä tunnistaa naaraan kiimatilan tarkasti. Jotkin naaraat ilmaisevat kiiman hyvin heikosti, jolloin kiiman havaitsemiseen voidaan tarvita jopa laboratoriokoetta. Jotkin urokset taas ovat haluttomia astumaan siemenannosten keruussa käytettävää telinettä.
Historia

Hevosten keinosiemennystä lienee tapahtunut 1300-luvulla Arabian niemimaalla, mutta tieteellisiin kokeisiin perustuva toiminta alkoi 1700-luvulla. Ensimmäisen tiedetyn keinosiemennyksen teki italialainen luonnontutkija Lazzaro Spallanzani koiralle 1780. Ihmiselle ensimmäisen keinosiemennyksen suoritti 1790 englantilainen kirurgi John Hunter (1728–1793). Ihmisten keinosiemennys yleistyi 1800-luvulla etenkin Ranskassa, mutta toiminta alkoi muistuttaa puoskarointia. Siksi paavi kielsi keinosiemennyksen 1897.
Hevosten ja muidenkin kotieläinten tieteellisen keinosiemennyksen aloitti venäläinen E. I. Ivanov 1899. Siemenneste kerättiin aluksi talteen naaraan emättimestä, mutta keräys- ja säilytysmenetelmät kehittyivät nopeasti. Italialainen Giuseppe Amantea kehitti ensimmäisenä keinoemättimen, johon astuvan uroksen siitin ohjattiin. Neuvostoliittolaiset Milovanov ja Selivanov kehittivät siemennesteen laimennus- ja säilytysmenetelmiä, ja jo Ivanov oli kokeillut siemennesteen pakastamista. Keinosiemennys levisi 1930-luvulla Tanskaan ja Yhdysvaltoihin, ja Ruotsin ensimmäinen keinosiemennysyhdistys perustettiin 1943. Neuvostoliitossa on keinosiemennetty etenkin hevosia sekä Australiassa ja Etelä-Amerikassa lampaita. Yhdysvalloissa menetelmää on käytetty muun muassa kalkkunanjalostuksessa.
Suomalaiset saivat ensimmäiset tietonsa keinosiemennyksestä 1930-luvulla Ruotsista ja Tanskasta. Lehmien keinosiemennystä kokeiltiin ensimmäisen kerran 1936 Helsingissä. Toisen maailmansodan jälkeen maidontuotantoa pyrittiin kasvattamaan mahdollisimman nopeasti. Siksi maatalousministeriö asetti 1945 toimikunnan tutkimaan menetelmän aloittamisen mahdollisuuksia. Ensimmäinen järjestelmällistä keinosiemennystoimintaa harjoittanut järjestö oli 1946 perustettu Varsinais-Suomen Keinosiitosyhdistys. Varsinaisena keinosiemennystoiminnan aloitusvuonna pidetään vuotta 1947. Keinosiemennysyhdistysten liitto perustettiin 1948. Vuonna 1954 Suomessa oli yli kymmenen alueellista keinosiemennysyhdistystä, joista kahdeksalla oli oma sonniasema.
Kirjallisuutta

Kotieläinten synnytysoppi (Arkistoitu – Internet Archive)
Sirkkola ja Tauriainen, Eläinten lääkintä ja hoito 2009. ISBN 978-952-13-3477-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keinosiemennys Wikimedia Commonsissa
Sonnien pakastettuja siemenannoksia niin kutsutuissa "oljissa". Kunkin sonnin putkilossa on useampi olki.
Hätä-Miikka

| Hätä-Miikka> Miikka Niiranen |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1988
Muusikko
Taiteilijanimi:  Zen-Miikka Hätä-Miikka
Laulukielet:  suomi
Tyylilajit:  rap, hiphop
Yhtyeet:  Gasellit (yhtye)
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Miikka Niiranen (s. 1988), taiteilijanimeltään Hätä-Miikka, on suomalainen rap-muusikko. Hänet tunnetaan erityisesti Gasellit-yhtyeestä, joka on julkaissut kuusi albumia. Hätä-Miikka on julkaissut yhden sooloalbumin: Persaukinen ystäväsi vuonna 2015. Helsingissä asuva Niiranen on koulutukseltaan lastentarhanopettaja (kasvatustieteen kandidaatin tutkinto). Hän on työskennellyt opettajana sekä juontajana Bassoradiossa. Vuonna 2017 hän julkaisi yhdessä Gasellit-muusikko Pekka Salmisen kanssa graffitiaiheisen romaanin Sä maksat. Niiranen asuu Helsingissä.
Hätä-Miikka osallistui Vain elämää -tv-ohjelman 14. tuotantokaudelle, joka esitettiin Nelosella syksyllä 2023.
Soolotuotanto

Haikeat sävelet (EP, nimellä Zen-Miikka, omakustanne, 2011)
Persaukinen ystäväsi (Johanna Kustannus, 2015)