Le Mansin onnettomuus 1955
Seuraukset > Seuraukset kilpailun 1955 aikana

Jäljelle jääneet Mercedes-Benz-tehdastiimin kilpa-autot, joiden kuljettajina olivat ennakkoon suuria odotuksia herättänyt Juan Manuel Fangio/Stirling Moss sekä Karl Kling/André Simon, vetäytyivät kilpailusta hieman ennen kello 2 yöllä kahden kierroksen johtoasemassa kunnioittaakseen uhreja. Päätös oli kypsynyt Stuttgartissa johtokunnan hätäkokouksessa turman uhriluvun alkaessa valjeta. Mercedes-Benz 300SLR:t olivat ennen vetäytymistään osoittaneet ylivertaisuutensa mittavalla johtoasemallaan kilpailussa, kun taas autojen mahdollinen voitto olisi onnettomuuden hirvittävään inhimilliseen hintaan nähden negatiivisen julkisuusarvonsa vuoksi ollut Pyrrhoksen voitto. Aloitteen oli tehnyt Leveghin kilpailupari, amerikkalaiskuljettaja John Fitch (), tallipäällikkö Alfred Neubauerin ja Stuttgartin päämajan päätyessä samalle kannalle. Eräs viivästymisen syy olivat tukkeutuneet puhelinlinjat, minkä vuoksi ensimmäinen puhelu Le Mansista Stuttgartiin onnistui vasta klo 22.45(41:05–41:25). Makaaberina yksityiskohtana kilpailutoimitsija oli noin klo 21–21.30 tuonut pyytämättä Mercedes-Benzin varikkopilttuuseen Pierre Leveghin vain hieman naarmuuntuneen kypärän(34:34–35:01), joskin se muiden seikkojen vuoksi varmisti Leveghin menehtyneen. Mercedes-Benz yritti tri Rudolf Uhlenhautin ja tiedottaja Arthur Keserin voimin saada Jaguar-tiimipäällikkö Frank Raymond Wilton “Lofty” Englandin vetämään tiiminsä pois, sillä se pelkäsi yksin vetäytyessään tunnustavansa syyllisyyden tapahtuneeseen, mutta Jaguar-päällikkö ei voinut ymmärtää kilpailua selvästi johtavan saksalaistiimin päätöstä vasta 6 tuntia onnettomuuden jälkeen, eikä hänellä ollut aikomustakaan tehdä samoin. Jaguar jatkoi siksi kilpailua ja voitti sen, ajajinaan viimeisille kierroksille ajovuoron saanut Mike Hawthorn sekä Ivor Bueb. Voitto oli laiha lohtu Jaguar-johtaja Sir William Lyonsille, jonka ainoa poika John Michael Lyons oli kuollut liikenneonnettomuudessa matkalla samaiseen Le Mans -kilpailuun . Tässä jo ennestään traagisessa tilanteessa Jaguar-tiimin kilpailun kesken jättäminen ei olisi kenties tullut kyseeseen henkilökohtaisistakaan syistä.
Mercedes-Benzin kilpatiimi pakkasi tavaransa pikavauhtia ja lähti Le Mansista jo sunnuntain aamuyön tunteina 700 km paluumatkalle Saksan Kehlin kautta kotiin(36.25–36.45), pois lukien poliisin (Gendarmerie) tutkimuksia varten takavarikoima Leveghin kilpa-auto. Romusta ei tutkimuksissa paljastunut jälkeäkään väitetyistä polttoaineen lisistä, joiden arveltiin olleen onnettomuuden räjähdysmäisen tulipalon aiheuttaja. Lähteet eivät esitä arvioita Neubauerin päätöksen syistä, mutta valtavan uhriluvun valjetessa illan edetessä syynä lie ollut pelko kostotoimista saksalaistiimiä kohtaan sodan muistojen ollessa Ranskassa yhä tuoreita(9:13–16:50). Myös Austin-Healeyn tiimi valitsi vastaavan äkkilähdön Geoffrey Healeyn koettua viisaaksi tehdä näin: hän itse ajoi erään 100 STC-autoistaan pysähtymättä sateisen yön läpi ja otti ensimmäisen mahdollisen lautan Kanaalin yli – tämäkin tiimi jätti Le Mansiin vain Macklinin takavarikoidun onnettomuusauton. Onnettomuustutkintaa järjestäjäklubi ACO:n (Automobile Club de l`Ouest) tuntematonta vastaan nostaman tutkimuspyynnön pohjalta johtaneelle Le Mansin kaupungin syyttäjä, tuomari Jacques Zadoc-Kahnille ei Healey- ja Mercedes-tiimien nopean maasta poistumisen jälkeen jäänyt jäljelle kuin Macklinin kolhiintuneen Austin-Healeyn ja Leveghin palaneen 300SLR-kilpurin hylyn antamat, laihat tiedot. Muiden tavoitettujen osallisten (kuullut kuljettajat välttelivät toistensa syyllistämistä, sillä uhkana oli kuolemantuottamussyyte) kuulemisen jälkeen tutkimus päätettiin 10.11.1956 syyllistä osoittamatta.