stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paavo Talvela
Talvisota

Neuvostoliitto katkaisi diplomaattisuhteensa Suomeen 29. marraskuuta 1939 ja talvisota alkoi seuraavana päivänä. Neuvostoliitto valtasi Suojärven, jota Talvela piti koko itärajan lukkona. Järkyttynyt Talvela marssi marsalkka Mannerheimin puheille ja pyysi pääsyä rintamalle. Mukaansa hän halusi Pajarin.
Mannerheim määräsi Talvelan rintamalle 5. joulukuuta kello 1.00. Tolvajärven ja Ilomantsin alueelle muodostettiin ryhmä Talvela. Everstiluutnantti Aaro Pajarin johtama JR 16 siirretiin Tolvajärvelle jossa se muodosti osasto P:n ydinjoukon. Ilomantsin suunnalla eversti Per Olof Ekholm muodosti osasto A:n kolmen pataljoonan suuruisena. Esikuntapäällikökseen Talvela sai Sotakorkeakoulun strategian opettajana toimineen M. K. Stewenin. Ryhmä Talvelan tehtävä oli yksiselitteinen "lyödä Korpiselän ja Ilomantsin suuntaan etenevät vihollisvoimat". Vastassa olivat neuvostodivisioonat 139. D ja sen perässä 75. D tavoitteenaan Tolvajärven kapeikko, sekä 155. D ja 56. D tavoitteinaan Ilomantsi ja Värtsilä. Talvela näki painopisteeksi Tolvajärven suunnan jossa osasto P löi 12.12.1939 vihollisen Tolvajärven–Ägläjärven taistelussa. Tämä voitto helpotti myös Ilomantsin suunnan puolustusta jossa vihollinen ei pääsyt enää etenemään.
Taistelu oli ensimmäinen suomalainen hyökkäysvoitto talvisodassa, mutta tappiot olivat raskaat. Ryhmä Talvelan menetykset joulu-tammikuussa olivat lähes tuhat kaatunutta, yli kaksituhatta haavoittunutta ja yli 800 kadonnutta. Arviolta yli 8 000 venäläistä kaatui.
Talvelasta tehtiin kenraalimajuri ja Pajarista eversti.
Kannaksen joukot vetäytyivät helmikuun lopulla 1940. Mannerheim määräsi Talvelan selvittämään tilannetta 19. helmikuuta. Kannaksella Talvela arvosteli II armeijakunnan komentajaa, kenraaliluutnantti Harald Öhquistiä, joka ei kyennyt valamaan uskoa komentajiinsa.
Öhquist sai kuitenkin pitää armeijakuntansa. Sen sijaan Kannaksen armeijan komentaja, kenraaliluutnantti Hugo Österman pyysi eroa, joka hänelle myönnettiin.
Kenraalimajuri Erik Heinrichs nimitettiin Kannaksen armeijan komentajaksi ja Talvela sai Heinrichsin III armeijakunnan Itä-Kannaksella 20. helmikuuta. Venäläiset aloittivat suurhyökkäyksen 3. maaliskuuta. Talvisota päättyi 13. maaliskuuta kello 11.00.
Välirauhan aika

Talvisodan jälkeen huhtikuusta 1940 kesäkuuhun 1941 Talvela määrättiin hoitamaan laajamittaista ulkomaankaupan kuljetusoperaatiota Suomesta Petsamon Liinahamariin, joka oli ainoa vapaa reitti valtamerille. Tehtävä oli vaikea, ja hallitus lupasi järjestää Talvelalle tarvittaessa diktaattorin oikeudet sotatilalain nojalla. Toiminimeksi liikenteen harjoittamiseen annettiin Pohjolan Liikenne.
Mannerheim määräsi luottomiehensä myös Suomen Punaisen Ristin invalidikomitean ja Aseveliliiton puheenjohtajaksi. Talvela teki useita matkoja Saksaan Mannerheimin aloitteesta. Vuoden 1940 joulukuussa hän tapasi valtakunnanmarsalkka Hermann Göringin. Vaikka Talvela oli saanut jääkärikoulutuksen Saksassa hän oli kuitenkin enemmän anglofiili kuin saksalaismielinen. Hitleriä ja natseja hän ei arvostanut ensinkäänlähde?. Suuntautuminen Saksaan oli kuitenkin Suomen ainoa mahdollisuus sen jälkeen, kun Saksa miehitti Norjan.lähde? Saksassa Talvelan rasitteena oli muun muassa vapaamuurarius, jonka johdosta lähtö Mannerheimin edustajaksi oli lähellä kaatua.
Jatkosota

Saksa hyökkäsi Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941. Suomen offensiivia varten oli perustettu Erik Heinrichsin komentama Karjalan armeija, johon kuului VI Armeijakunta Talvelan komennossa. Jatkosodan alettua Talvela hyökkäsi 10. heinäkuuta Karjalaan. Panssarieversti Ruben Lagukselle ja Talvelalle myönnettiin hyökkäyksen aikana Mannerheim-ristit. Hyökkäys maksoi Talvelan joukoille  10 475 miestä kaatuneina, haavoittuneina tai kadonneina. Hyökkäysvaiheen jälkeen alkoi asemasota.
Tammikuussa 1942 Mannerheim määräsi Talvelan armeijan edustajaksi Saksan päämajaan. Maaliskuussa Talvela tapasi valtakunnankansleri Adolf Hitlerin tämän bunkkerissa. Tapaaminen kesti 50 minuuttia ja oli pääasiassa Hitlerin "sujuvaa puhetta, joka tulvi vuolaana". Toisen kerran Talvela tapasi Hitlerin Mannerheimin 75-vuotispäivänä (Talvela matkusti Hitlerin kanssa samalla lentokoneella Berliinistä Immolaan) ja kolmannen kerran Mannerheimin vastavierailun aikana 27. kesäkuuta 1942. Päivällisen aikana Talvela istui Hitlerin oikealla puolella. Adolf Hitler ja Talvela keskustelivat muun muassa "ryssästä ja sen ominaisuuksista". Hitler kertoi myös "salaisia asioita aseistaan".
Talvelan Saksan komennus kesti vuoden 1944 kevääseen, vaikka hän jo vuonna 1942 oli pyytänyt Mannerheimilta siirtoa rintamalle, koska oli kyllästynyt mielestään tyhjänpäiväiseen diplomaattityöhön. Maaliskuussa 1944 Talvela sai komentoonsa II Armeijakunnan Maaselän kannaksella. Aunuksen Ryhmän komentajaksi hänet määrättiin 14. kesäkuuta. Rintamalinja kulki Syväriä pitkin. Suurhyökkäys Aunuksessa alkoi 21. kesäkuuta.
Viivytystaistelujen jälkeen joukot vetäytyivät U-asemaan, heikosti linnoitetulle 50 kilometrin pituiselle linjalle vanhan Suomen puolella. U-linjasta taisteltiin viikon ajan. Samalla estettiin vihollisen tunkeutuminen Sisä-Suomeen ja Laatokan kiertäminen Kannaksen rintaman selustaan.
Rintamatilanne vakiintui ja Talvela komennettiin jälleen Saksaan. Tuolloin Reichsführer-SS Heinrich Himmler ehdotti, että Talvela ryhtyisi Suomen pakolaishallituksen johtajaksi. Talvela ilmoitti ottavansa käskyjä vain Suomen Marsalkalta.
Sodan jälkeen Talvela järjesti vaimonsa Karinin ja molemmat tyttärensä Tukholmaan. Paavo ja vetäytymisvaiheessa rintamalla haavoittunut Martti-poika jäivät Helsinkiin, mutta  pitivät "selkäreput pakattuina ja pistoolit ladattuina" pikaisen lähdön varalta. Maan tilanne oli epävarma ja Neuvostoliiton äkillinen invaasio hyvin mahdollinen.
Hiljakseen tilanne rauhoittui ja olot vakiintuivat. Mannerheim, Heinrichs ja Talvela välttyivät myös sotasyyllisyysoikeudenkäynneiltä.
Liikemies ja poliitikko

Talvelan siviilityö Finncell-yhdistyksessä kävi mahdottomaksi, koska amerikkalaiset eivät halunneet ostaa selluloosaa saksalaisten kanssa yhteistyössä olleelta mieheltä. Vuoden 1946 keväällä Talvela muutti Etelä-Amerikkaan myymään sellua. Hän palasi Suomeen 1949, aluksi Suomen Väriteollisuus Oy:n toimitusjohtajaksi ja vuodesta 1950 lähtien Suomen paperi- ja kartonginjalostajain yhdistyksen Convertan toimitusjohtajaksi. Convertasta Talvela jäi eläkkeelle 1962.
Talvela osallistui myös politiikkaan Kokoomuksen riveissä. Hän oli ollut valitsijamiehenä, kun Svinhufvud valittiin tasavallan presidentiksi vuonna 1931. Täpärän vaalin ratkettua Talvela oli helpottunut. Hän oli tietoinen siitä, että oli olemassa suunnitelma Ståhlbergin likvidoimiseksi, jos vaali olisi päättynyt tämän eduksi. Hän oli Kokoomuksen eduskuntavaaliehdokkaana vuonna 1936. Myös Paasikivi arvosti Talvelaa ja teki tämän kanssa yhteistyötä.
Sodan jälkeen Talvela osallistui kunnallispolitiikkaan ja oli vuosina 1954–1960 Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen. Presidentti Urho Kekkonen ylensi Talvelan jalkaväenkenraaliksi itsenäisyyspäivänä vuonna 1966, pitkälti idänkaupan ansioista. Eläkepäiviään varten Talvela osti itselleen edesmenneen tykistökenraali Vilho Nenosen talon Kulosaaressa. Tämä Tykistösäätiön rakennuttama ja Einari Teräsvirran suunnittelema talo rakennettiin Karhumäen sahalla, josta valtava kuljetettiin numeroituna rakennuspaikalle. Paavo Talvela kuului Suomen vapaamuurareiden loosi 1:een, jossa oli sodanaikaisia tiedustelumiehiä.
Tolvajärven taistelujen vuosipäivät aiheuttivat Talvelalle aivohalvauksen vuosina 1967 ja 1969.lähde?
Paavo Talvela kuoli 30. syyskuuta 1973. Hänet on haudattu Kulosaaren hautausmaalle Helsinkiin. Hänen vaimonsa Karin Johanna Talvela kuoli vuonna 1989.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Luutnantti 18. helmikuuta 1918  Kapteeni 16. maaliskuuta 1918  Majuri 20. toukokuuta 1918  Everstiluutnantti. 16. toukokuuta 1925  Eversti 15. kesäkuuta 1928  Kenraalimajuri 18.12.1939  Kenraaliluutnantti 1942  Jalkaväenkenraali 1966  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 8. maaliskuuta 1927 |          |  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien ja rintatähden kera  Mannerheimristin ritari 2. lk.  Vapaudenristi 1. lk. tammenlehvien kera  Vapaudenristi 1. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun komentajamerkki  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Heimosotaristi  Aunuksen muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 1. lk. Rautaristi  Saksan 2. lk. Rautaristi  Saksan Kotkan ritarikunnan 2. lk. kunniamerkki  Saksan kultainen risti  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Unkarin ensimmäisen maailmansodan muistomitali  Italian Kruunuritarikunnan komentajamerkki  Norja Pyhän Olavin ritarikunnan komentajamerkki  Ruotsin miekkaritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Ruotsin Vaasa ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki |
Teokset

Talvela, Paavo: Sotilaan elämä: Muistelmat 1–2. Toimittaneet Vilho Tervasmäki ja Sampo Ahto. Kirjayhtymä, 1976.
Kenraaliluutnantti P. Talvela: Tolvajärven ja Ilomantsin taistelut. Ylipainos teoksesta Kunnia-Isänmaa, toimittaneet W. E. Tuompo ja V. A. M. Karikoski. Helsinki Suomen Kirjallisuuden Seuran Kirjapainon Oy 1942
Kirjallisuutta

Tuuri, Antti: Paavo Talvelan elämä.  Helsinki:  Siltala, 2021.  ISBN 978-952-234-655-1
Mustionkosken voimalaitos

Mustionkosken voimalaitos on Imatran Voiman rakentama vesivoimala Karjaalla Karjaanjoessa, ja se valmistui 1953. Sen putouskorkeus on 8,1 metriä ja teho 1,8 MW. Vuodesta 2012 voimalaitoksen on omistanut Koskienergia Oy.
Musta magia

Martin van Maëlen kuvitus noitasapattista, teoksesta La Sorcière vuodelta 1911.
Musta magia viittaa magian tai muiden yliluonnollisten voimien käyttöön pahoihin, tuhoisiin ja itsekkäisiin tarkoituksiin. Sen vastakohtana pidetään yleisesti valkoista magiaa. Nykyaikana populaarikulttuurin vaikutuksesta mustasta magiasta on tullut sateenvarjotermi, johon liitetään erilaisia perinteitä satanismista vodou'hun, jota ei yleisesti hyväksytä tai jotka koetaan pahaksi tai saatanalliseksi.
Nimitys musta magia juontuu termistä nekromantia, joka kehittyi keskiajalla nigromantiaksi eli mustaksi magiaksi.
Historia

Valkoisen magian tavoin, mustan magian juuret voidaan jäljittää primitiiviseen ja rituaaliseen henkien palvontaan. Toisin kuin valkoisessa magiassa, mustan magian rituaalit on suunniteltu kutsumaan henkiä tuottamaan hyödyllisiä ja itsekkäitä tuloksia harjoittajalle.
Myöhäiskeskiajalla nigromansia termi kehittyi viittaamaan grimoire-loitsukirjojen kautta välitettyyn demoniseen taikuuteen (goetia), johon sisältyi erilaisten yliluonnollisten olentojen, kuten enkelien, henkien, jumalien ja demonien kutsuminen. Demonista taikuutta suoritettiin ryhmissä, jotka ympäröivät johtajaa, jolla oli hallussaan loitsukirja. Harjoittajat olivat tyypillisesti koulutetun eliitin jäseniä, sillä useimmat grimoiret olivat kirjoitettu latinaksi.
Renessanssin aikana monet maagiset käytännöt ja rituaalit nähtiin pahoina tai hereettisinä ja siten mustana magiana. Noituus ja valtavirran ulkopuollella oleva esoteerinen tutkimus kiellettiin ja se joutui inkvisition vainon kohteeksi. Inkvisiittorien Jacob Sprengerin ja Heinrich Krameinrin kirjoittamassa Malleus maleficarumissa eli Noitavasarassa (1486) musta magia selitettiin osaksi kerettiläistä harhaoppia, jota vastaan inkvisitio taisteli. Kirjaa käytettiin ohjekirjana noitavainojen aikana noitien ja magian tunnistamiseksi.
Tämän johdosta kehittyi renessanssiajan älymystön keskuudessa suosittu luonnollinen magia, johon sisältyi astrologia, alkemia ja tieteenalat, joita nykypäivänä pidetään luonnontieteen aloina, kuten tähtitiede ja kasvitiede. Luonnollisesta magiasta muodostui koulutetulle eliitille tapa edistää ja harjoittaa esoteerista tutkimusta ilman vainoa. Tämän seurauksena kansantaikuus ja seremoniallinen magia jäivät elämään 'mustana magiana', ja termiä käytettiin muuan muassa syyttäessä ihmisiä paholaisen palvonnasta, erilaisten henkien kutsusta tai pahantahtoisista loitsuista, kuten naapurin kiroamisesta tai sadon pilaamisesta.
Nykyaikana ero mustan ja valkoisen magian välillä on selkeämpää. Ero perustuu pitkälti magian käyttäjän intentioon käytännön sijaan. Uushenkisyyden vaikutuksen ansiosta monet nykyajan wiccan ja noituuden harjoittajat ovat tarkoituksellisesti pyrkineet etäännyttämään itseään pahantahtoisen magian harjoittajista.
Käsityksiä

Mustalla magialla pyritään pääasiassa aiheuttamaan pahaa tai onnettomuutta esimerkiksi kirouksin.
Vasemman käden polun terminologiassa musta ja valkoinen magia erotetaan toisistaan maagikon ja ympäristön suhteen perusteella. Mustan magian harjoittaja pyrkii siinä hallitsemaan ympäröiviä olosuhteita eikä ole riippuvainen yliluonnollisesta, kuten maailmanuskonnoissa. Se on ihmisiä vahingoittavaa, ja siksi sitä pidetään kartettavana.
Kansanperinteessä musta magia tarkoittaa magiaa, joka suoritetaan Saatanan tai pahojen henkien kautta, vaikka tarkoitus, kuten sairaan parantaminen, olisi hyvä. Mustaa magiaa pidettiin vaarallisena, ja loitsujen katsottiin voivan kääntyä loitsijaa itseään vastaan.
Fantasiassa musta magia tarkoittaa pahoiksi miellettyjä loitsuja tai maagista toimintaa. Tällaisia voivat olla kiroaminen, tappavat liemet ja muu sellainen, kuolleista herättäminen (nekromantia), vampirismi ja demonien kutsuminen.
Populaarikulttuurissa ja fiktiossa

Rosemary's Baby (1967) Ira Levinin kauhuromaani ja siihen perustuva  elokuva-adaptaatio, jossa musta magia on keskeinen teema.
Harry Potter -sarjassa Tylypahkan velhokoulussa opetetaan 'pimeyden voimilta suojautumista' (defence against the dark arts).
Noitapiiri (1996) kauhuelokuvassa, neljä ystävää, jotka osallistuvat aluksi valkoiseen noituuteen, kääntyvät mustan magian rituaaleihin henkilökohtaisen hyödyn vuoksi.
Musta magia ja saatananpalvonta olivat 1980- ja 1990-luvulla koetun saatananpalvontapaniikin kohteena
Voodoo liitetään usein moderniin mustaan magiaan fiktion ja populaarikulttuurin muodostamien stereotyyppien ansiosta. Vaikka voodoo perinteessä ovat läsnä mustalle magialle ominaisia piirteitä kuten kiroukset ja kuolleista herättäminen, on voodoo oma perinteensä joka erittelee mustan ja valkoisen magian välillä.
Venäjän vuoden 2022 hyökkäyksessä Ukrainaan, Venäjän valtion tiedotusvälineet syyttivät Ukrainaa mustan magian käytöstä Venäjän armeijan torjumiseen. Syytökset kohdistuivat erityisesti presidentin neuvonanataja Oleksi Arestovytšiin.
Kirjallisuutta

Kotkavuori, Tapio: Vasemman käden polku. Voimasana 2004. ISBN 952-5261-07-7
Siitoin, Pekka (Peter): Musta Magia I. Turun hengentieteellinen seura, 1974. ISBN 951-99046-7-0
Siitoin, Pekka (Peter): Musta Magia II. Turun hengentieteellinen seura, 1975. ISBN 951-9360-00-X
Pentagrammi liitetään usein mustaan magiaan.
Mustalampi (Utajärvi)

| Mustalampi |
| --- | --- |
 Mustalampea Mustan talon suuntaan eli lounaaseen.
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Sanginkylä, Utajärvi
Koordinaatit:  64°52′20″N, 26°44′10″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Laskujoki:  Mustaoja
Järvinumero:  60.037.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  111,1 m
Rantaviiva:  1,65 km 
Pinta-ala:  0,145 km² 
 fiMustalampi 
Mustalampi eli Mustanjärvi on pieni järvi Utajärven kunnan Sanginkylässä.
Järvi sijaitsee Sanginkylässä  seututien 837 varrella olevalta Harjun törmältä kilometrin verran länteen, kapean kannaksen erottamana tien vieressä olevasta Valkiaisjärvestä. Sen laskujoki on pohjoiseen menevä Mustaoja, joka laskee Palosenojan ja Peuraojan kautta Kiiminginjokeen. Järveen ei sen sijaan laske ojia tai jokea, vaan se saanee vetensä lähteistä ja lounaisrannan suolta.
Järvi ja ympäristö

Mustalampi on saanut nimensä järven kaakkoisrannan Mustan talosta, joka on vanha asuinpaikka. Vastarannalla on alun perin Mustan torppa Ojala ja Hautala. Lähellä Mustaa on lisäksi jo hävinnyt Lepikon torpan alue. Nykyään järven rannalla on myös neljä kesämökkiä. Talojen entisten peltojen ohella järven ranta muodostuu Ojalan- ja Mustankankaista luoteisreunan pientä suoaluetta lukuun ottamatta. Mustalampi on matala ja tummavetinen ja siinä kasvaa paikoin tiheästi ulpukkaa. Kaloina ovat tyypilliset hauki, ahven ja särki. Aikanaan järvi oli talvisen kulkureitin varrella Sanginjärveltä koilliseen Juorkunan suuntaan tai Mustan talosta Uhrikankaan kautta Tervolankylään. Tästä on yhä merkkinä Rasinkankaan kautta järvelle lännestä päin tuleva polku, vaikka tämä kulkuyhteys on jo  poistunut lähes kokonaan käytöstä.
Aiheesta muualla

Sanginjärven kylähistoria. Sanginjärven kyläseura ry. Sanginkylä 2000. Toim. Esko Vesala ja Matti Savolainen, 708 s. ISBN 952-91-2823-1  (Järven ympäristön historia ja asutuksen kehittyminen)
Utajärvi
| --- | --- |
Kylät:  Ahmas  Alakylä  Ala-Naama  Ala-Niska  Autio  Juorkuna  Järvikylä  Kangaskylä  Kernilä  Kivijärvi  Kormunkylä  Marttisjärvi  Murronkylä  Naamankylä  Niska  Ojakylä  Potku  Sanginkylä  Sipolankylä  Sapilasmaa  Sotka  Särkijärvi  Tervolankylä  Utanen  Ylisuvanto  Yli-Utos 
Järvet, lammikot ja lähteet:  Ahmasjärvi  Ahvenlampi (Sanginkylä)  Ahvenlampi (Juorkuna)  Hakojärvi  Iso Karvasjärvi  Iso Kivijärvi  Iso Olvasjärvi  Iso-Timonen  Juorkuna  Kaihlanen  Kirkaslampi  Kivi-Sorsua  Kivijärvi  Korpinen  Kärkkäänjärvi  Lauttalampi  Marttisjärvi  Matkalampi  Mustalampi  Nuanjärvi  Palonen  Penikkajärvi  Pieni Torvenjärvi  Pikku Karvasjärvi  Pikku Olvasjärvi  Pikku-Säynäjä  Pikku-Timonen  Pontema  Puutturinjärvi  Saari-Sorsua  Sanginjärvi  Siiralampi  Sotkajärvi  Särkijärvi  Säynäjä  Torvenjärvi  Vaaranlampi  Valkiaisjärvi  Vähä-Ruohonen 
Joet ja purot:  Kiiminkijoki  Kivijoki  Koivujoki  Korpisenoja  Naamanjoki  Nuanjoki  Oilinginoja  Oulujoki  Piltuanjoki  Piltunginjoki  Poikajoki  Potkunjoki  Sanginjoki  Särkijoki  Säynäjäjoki  Tilanjoki  Timo-oja  Utosjoki 
Luonnonsuojelualueet:  Olvassuon luonnonpuisto  Rokuan kansallispuisto 
Rakennukset ja rakennelmat:  Ahmaksen kalevalainen perinnekylä  Ahmaskosken silta  Ala-Utoksen voimalaitos  Maijan kivi  Utajärven kirkko  Utajärven kivipuisto  Utasen voimalaitos 
Muistomerkit, laatat ja veistokset:  Sankarivainajien muistomerkki (1950)  Karjalaan jääneiden muistomerkki (1958)  Roomari-patsas (1985)  Veteraanikivi (1991)  Merilän suvun koskenlaskijoiden muistomerkki (2000)  Runonlaulajien muistomerkki (2003) 
Museot:  Utajärven kotiseutumuseo  Ylisipolan kotiseutumuseo 
Liikenne:  Ahmaksen rautatieasema  Niskan seisake  Oulu–Kontiomäki-rata  Rokuan rautatie  Seututie 836  Seututie 837  Sotkan seisake  Utajärven rautatieasema  Valtatie 22  Yhdystie 8300 
Mustaojan alkua, Mustalampi taustalla.
Mouhijärvi

| Mouhijärvi> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Sastamala |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°30′45″N, 023°00′30″E
Lääni:  Länsi-Suomen lääni
Maakunta:  Pirkanmaan maakunta
Seutukunta:  Lounais-Pirkanmaan seutukunta
Kuntanumero:  493
Hallinnollinen keskus:  Uotsola
Perustettu:  1639
Kuntaliitokset:  Osa Hämeenkyröstä (1922)
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Vammala Äetsä Mouhijärvi
– syntynyt kunta:  Sastamala
Pinta-ala:  269,73 km²  (1.1.2008)
– maa:  254,11 km²
– sisävesi:  15,62 km²
Väkiluku:  3 094   (31.12.2008)
– väestötiheys:  12,18 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  19,2 %
– 15–64-v.:  63,2 %
– yli 64-v.:  17,6 %
Mouhijärvi on entinen Suomen kunta Pirkanmaan maakunnassa. Mouhijärven kunnan keskusta sijaitsi Uotsolan taajamassa. Kunnan toinen taajama oli Häijää. Mouhijärven naapurikunnat olivat Hämeenkyrö, Nokia ja Vammala. Vuoden 2009 alusta Mouhijärvi liittyi osaksi Sastamalan kaupunkia yhdessä Vammalan ja Äetsän kanssa.
Mouhijärven vaakunan oli suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin vuonna 1957.
Luonto

Mouhijärven maisemakuva on varsin kumpuileva. Suurin osa Mouhijärven alueen järvistä laskee jyrkkäreunaisessa, lähes 30–40 metriä syvässä laaksossa virtaavaa Saikkalanjokea pitkin Tupurlanjärveen ja siitä Otamussalmen ja Piikkilänjärven kautta Kuloveteen. Entisen kunnan länsirajalla sijaitseva laaja Mouhijärvi sen sijaan purkaa vetensä Mouhijokea myöten entisen Kiikoisten alueella sijaitsevaan Kiikoisjärveen ja sieltä Kokemäen Sääksjärveen sekä lopuksi Puurijärven kautta Kokemäenjokeen.
Mouhijärven korkein maastonkohta on lähellä Nokian rajaa sijaitseva, 157 metrin korkeuteen merenpinnasta ulottuva Ryömälänvuori. Hyynilän kylän luoteispuolelta suuntautuu Suodenniemen kirkonkylää kohti 120–130 metrin korkeuteen merenpinnasta ulottuva harjujakso Hyynilänkangas, jota pitkin kulkee Mouhijärven ja Suodenniemen välinen seututie.
Liikenne

Mouhijärven halki kulkevat Tampereen ja Porin välinen valtatie 11 sekä Vammalan ja Hämeenkyrön välinen seututie 249, jotka risteävät Häijäässä. Kolmas merkittävä väylä on Laviaan kulkeva seututie 259, joka noudattelee valtatie 11:n vanhaa reittiä. Myös Turun ja Tampereen välinen valtatie 9 kulki 1960-luvun alkuun saakka Mouhijärven alueella. Mouhijärveltä on matkaa Vammalaan ja Nokialle 25 kilometriä, Tampereelle 40 kilometriä ja Poriin 70 kilometriä. Tampere–Pori-rata sivuaa Mouhijärven kaakkoiskulmaa Karkun ja Siuron välillä. Lähin rautatieasema sijaitsee Karkussa ja lähin lentokenttä on Tampere–Pirkkalan lentoasema.
Yrityksiä

Mouhijärvi tuli monelle tutuksi voirasian kyljestä eli Mouhijärven Osuusmeijeristä (MOM), joka toimi paikkakunnalla noin 90 vuoden ajan. Muita yrityksiä ovat olleet pienehköt sahat ja Häijään Vehnämylly.
Nykyisin Mouhijärvellä toimii sveitsiläistyyppisten juustojen valmistukseen erikoistunut Herkkujuustola, joka aloitti toimintansa vuonna 2002 Selkeen kartanon entisessä navetassa. Nykyisin Herkkujuustola toimii Häijääseen rakennuttamissaan tuotantotiloissa, joiden yhteydessä on ravintola. Herkkujuustola työllisti vuonna 2022 16 työntekijää.
Tapahtumia

Kesäisin Mouhijärvellä järjestetään useita tapahtumia, mm. Suvipäivät, Häijään markkinat, Siilinrannan käsityöläismarkkinat ja Otamussillan tanssit. Syksystä kevääseen tansseja järjestetään Häijään Tanssikrouvissa.
Kulttuuri > Murre

Mouhijärven alueella puhutun kielen perustana on yläsatakuntalainen murre, joka kuuluu hämäläismurteisiin. Mouhijärven murre kuuluu yläsatakuntalaisen murteen eteläryhmään, joka on lähellä perihämäläisiä murteita.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Mouhijärven pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla ohrakakko ja pääsyltty.
Kyliä

Eskola, Hahmajärvi, Hermala, Hyynilä, Häijää, Iirola, Kairila, Kankarinmaa, Kari, Kortejärvi, Lampinen, Mierola, Murto, Mustianoja, Pappila, Perämaa, Pukara, Pyöräniemi, Rienilä, Ryömälä, Saikkala, Salmi, Selkee, Tervamäki, Tiisala, Tomula, Tuisku, Tupurla, Uotsola, Valkama, Venetmäki, Vestola, Vesunti, Yliskallo
Mouhijärvellä syntyneitä tai siellä vaikuttaneita tunnettuja henkilöitä

Markku Aro (s. 1950), laulaja
Hans von Dellwig, eversti, Porin Rykmentin komentaja
Taisto Huuskonen (1925–1990), kirjailija
Reijo Lähteenmäki (s. 1941), yritysjohtaja ja osuustoimintavaikuttaja, kauppaneuvos
Aimo Murtonen (1924–1996), tohtori ja professori
Kalevi Numminen (s. 1940), jääkiekkovalmentaja
Karl Gustaf Polviander (1788–1876), vänrikki
Mikael Polviander (1685–1743), kirkkoherra
Jaakko Rauva (s. 1820), isokokoinen voimamies
Ilmari Säntti (1901–1973), yritysjohtaja, kauppaneuvos
Kalle Toivonen (1880–1975), yrittäjä ja yritysjohtaja, kauppaneuvos
Terttu Tupala (1924–2013), kirjailija