stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Štš-303 Jorš

| Štš-303 Jorš |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Itämeren telakka, Leningrad
Kölinlasku:  5. helmikuuta 1930
Laskettu vesille:  6. marraskuuta 1931
Palveluskäyttöön:  15. marraskuuta 1933
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1958
Tekniset tiedot
Uppouma:  578 t (pinnalla) 704 t (sukellus)
Pituus:  57 m
Leveys:  6,20 m
Syväys:  3,78 m
Koneteho:  2 × W8V28/38-dieselmoottoria, 1 000 bhp (pinnalla) 2 × PGV8-sähkömoottoria 800 hv
Nopeus:  12,5 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  3 000 nm@8,5 solmua (pinnalla) 110 nm@3 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  6 × 533 mm torpedoputkea 1 ×  45 mm tykki 2 × .3" konekivääriä
Štš-303 Jorš oli Neuvostoliiton laivaston Štšuka-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Sukellusvene tilattiin ensimmäisessä viisivuotisohjelmassa Leningradista Itämeren telakalta, missä köli laskettiin 5. helmikuuta 1930 telakkanumerolla 201. Vene laskettiin vesille 6. marraskuuta 1931 ja otettiin palvelukseen 15. marraskuuta 1933.
Palvelus

Alus myytiin 1958 romutettavaksi.
Štš-301 Štšuka

| Štš-301 Štšuka |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Itämeren telakka, Leningrad
Kölinlasku:  5. helmikuuta 1930
Laskettu vesille:  1. joulukuuta 1930
Palveluskäyttöön:  11. lokakuuta 1933
Loppuvaihe:  upotettu 27. elokuuta 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  578 t (pinnalla) 704 t (sukellus)
Pituus:  57 m
Leveys:  6,20 m
Syväys:  3,78 m
Koneteho:  2 × W8V28/38-dieselmoottoria, 1 000 bhp (pinnalla) 2 × PGV8-sähkömoottoria 800 hv
Nopeus:  12,5 solmua (pinnalla) 8,5 solmua (sukellus)
Toimintamatka:  3 000 nm@8,5 solmua (pinnalla) 110 nm@3 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Aseistus:  6 × 533 mm torpedoputkea 1 ×  45 mm tykki 2 × .3" konekivääriä
Štš-301 Štšuka (ven. Щука) oli Neuvostoliiton laivaston Štšuka-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Sukellusvene tilattiin ensimmäisessä viisivuotisohjelmassa Leningradista Itämeren telakalta, missä köli laskettiin 5. helmikuuta 1930 telakkanumerolla 199. Vene laskettiin vesille 1. joulukuuta ja otettiin palvelukseen 11. lokakuuta 1933.
Palvelus

Saksan aloittaessa hyökkäyksensä Neuvostoliittoon sukellusvene oli Oranienbaumissa erillisessä koulutusdivisioonassa, jonka komentajana oli N. E. Ejhbaum. Komentajakapteeni I. V. Gratševin alaisuudessa alus lähti 21. heinäkuuta 1941 Oranienbaumista Kronstadtin ja Kundan kautta Tallinnaan, jonne saavuttiin seuraavana päivänä.
Sukellusvene lähti 10. elokuuta Tallinnasta ensimmäiselle sotaretkelleen Tukholman saariston edustalle. Seuraavana päivänä alus oli Ristnan majakalla ja saapui 12. elokuuta kello 22.30 toiminta-alueelleen, missä veneen tähystäjä havaitsi 17. elokuuta saattueen. Valmistauduttaessa hyökkäykseen alukseen pääsi neljä tonnia vettä, mikä esti pituussuuntaisen vakauttamisen ja siten tähtäämisen ja torpedojen laukaisun.
Seuraavana päivänä havaittiin etelään kohti Gotlantia kulkenut Ruotsin merivoimien hävittäjä HMS Göteborg, mutta sitä vastaan ei hyökätty. Uusi saattue havaittiin 19. elokuuta, mutta myös saattueen aluksilta havaittiin pinnalla ollut sukellusvene. Vene teki sukelluksen hävittäjien pudottaessa tuloksetta pari syvyyspommia. Veneen palatessa pintaan havaittiin hävittäjä ja rahtialus, jota kohti laukaistiin tuloksetta kaksi torpedoa.
Alus teki 23. elokuuta seuraavan epäonnistuneen hyökkäyksen saattuetta vastaan, minkä se toisti seuraavana päivänä hyökkäyksen ilman tulosta. Vene sai yöllä 26.-27. elokuuta käskyn palata Tallinnaan, jonne se saapui illalla 28. elokuuta. Alus lähti Tallinnasta vielä samana iltana ensimmäisessä evakuointisaattueessa.
Pelastusalus Neptunin vanavedessä matkannut alus joutui ilmahyökkäykseen, ajoi miinaan ja upposi. Paikalle saapuneiden hinaajan ja vartioveneen miehistöt pelastivat uponneen sukellusveneen päällikön ja kolmetoista miehistönjäsentä. Pelastetut siirrettiin Vironiaan, joka osui upposi osuttuaan miinaan. Vartioveneen miehistö pelasti sukellusveneen päällikön ja yhden miehistönjäsenen kuljettaen heidät rahtialus Kazahstaniin, johon osui ilmahyökkäyksessä kaksi pommia. Pommien räjähtäessä sukellusveneen päällikkö lensi mereen, mistä hänet pelasti vartiovene. Päällikkö laskettiin maihin Suursaaressa. Sukellusveneen muusta miehistöstä pelastui ainoastaan yksi muiden saadessa surmansa.
Sukellusveneen hylkyä ei ole löydetty, mutta oletettavasti se on Jumindan alueella.
Peter Frederick Strawson

Peter Frederick Strawson (23. marraskuuta 1919 – 13. helmikuuta 2006) oli englantilainen analyyttiseen suuntaukseen kuulunut filosofi. Hän toimi metafyysisen filosofian professorina Oxfordin yliopistossa (Magdalen College) vuosina 1968–1987.
Strawson tuli tunnetuksi artikkelillaan "On Referring" (1950), joka kritisoi Bertrand Russellin määrättyjen kuvausten teoriaa. Hän oli myös merkittävässä roolissa metafysiikan paluussa analyyttiseen filosofiaan.
Hänen poikansa Galen Strawson on myös filosofi.
Julkaisuja > Teoksia

Introduction to Logical Theory (1952)
Individuals: An Essay in Descriptive Metaphysics (1959)
The Bounds of Sense: An Essay on Kant's Critique of Pure Reason (1966)
Logico-Linguistic Papers (1971)
Freedom and Resentment and other Essays (1974)
Subject and Predicate in Logic and Grammar (1974)
Analysis and Metaphysics: An Introduction to Philosophy (1992)
Entity and Identity (1997)
Julkaisuja > Artikkeleita

"Truth" (Analysis, 1949)
"Truth" (Proceedings of the Aristotelian Society suppl. vol. xxiv, 1950)
"On Referring" (Mind, 1950)
"In Defence of a Dogma", yhdessä H. P. Gricen kanssa (Philosophical Review, 1956)
"Logical Subjects and Physical Objects" (Philosophy and Phenomenological Research, 1957)
"Singular Terms and Predication" (Journal of Philosophy, 1961)
"Universals" (Midwest Studies in Philosophy, 1979)
Kirjallisuutta

Antti Keskinen: "P. F. Strawson ja logiikka filosofian välineenä." Teoksessa Järvenkylä, Joose & Kortelainen, Ilmari: Tavallisen kielen filosofia.  Helsinki:  Gaudeamus, 2013.  ISBN 978-952-495-250-7
Aiheesta muualla

Snowdon, Paul: Strawson, Peter Frederick The Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab. Stanford University. (englanniksi)
Strawson, P. F.: Freedom and resentment (englanniksi)
Sir Peter Strawson, Obituary (Arkistoitu – Internet Archive) The Times (englanniksi)
Sir Peter Strawson, Obituary The Guardian (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Antoine Watteau

| Antoine Watteau |
| --- | --- |
 Rosalba Carriera, Watteau viimeisenä elinvuotenaan, 1721.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. lokakuuta 1684 Valenciennes, Flanderi
Kuollut: 18. heinäkuuta 1721 Nogent-sur-Marne Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari
Taidesuuntaus:  rokokoo
Jean-Antoine Watteau, joskus Wateau, (10. lokakuuta 1684 Valenciennes – 18. heinäkuuta 1721 Nogent-sur-Marne) oli flaamilais-ranskalainen taidemaalari, piirtäjä ja graafikko, jonka lyhyt ura herätti taidemaailman kiinnostuksen väriin ja liikkeeseen (Correggion ja Rubensin perinteessä) ja elähdytti hiipuvan barokin muotokieltä suuntaan, joka lopulta tunnettiin rokokoona. Hänen ansiokseen luetaan fête galante -tyylilajin luominen. Siinä paimenidylli esitettiin keinotekoisella tunnelmallaselvennä. Jotkut hänen parhaista aiheistaan ovat peräisin italialaisen komedian ja baletin maailmasta.
Lapsuus, nuoruus ja koulutus

Watteaun elämänvaiheiden yksityiskohdat ovat osittain epäselviä, kuten myös hänen teostensa kronologia.
Watteau syntyi Valenciennesin kaupungissa, jonka Ranskan kuningas Ludvig XIV oli juuri ottanut haltuunsa. Hänen isänsä oli flaamilaista syntyperää oleva tiilikatontekijä. Hän osoitti kiinnostusta maalaamiseen jo nuorena, joten hän pääsi paikallisen taiteilijan Jacques-Albert Gérinin oppilaaksi. Koska Watteaulla ei ollut juuri mitään opittavaa Gériniltä, hän lähti Pariisiin noin vuonna 1702. Siellä hän sai työpaikan työhuoneesta Pont Notre-Damella ja teki jäljennöksiä suosituista flaamilaisista ja hollantilaisista laatukuvista. Juuri tuohon aikaan hän kehitti tyypillisen luonnosmaisen tekniikkansa.
Vuonna 1703 hänet palkkasi avustajakseen taiteilija Claude Gillot, jonka työt olivat vastalause Ludvig XIV:n ajan virallisen taiteen mahtipontisuudelle. Gillot’n työhuoneessa Watteau tutustui commedia dell’arten hahmoihin (sen näyttelijät oli karkotettu Ranskasta muutama vuosi aiemmin), Gillot'n suosikkiaiheeseen, josta tuli Watteaulle elinikäinen intohimo. Myöhemmin hän siirtyi työskentelemään sisustussuunnittelija Claude Audran III:lle, ja tämän vaikutuksesta hän alkoi tehdä maalauksia, joiden täydellinen hienostuneisuus herätti ihastusta. Audran oli Luxembourgin palatsin kuraattori, ja siellä Watteau pääsi näkemään Peter Paul Rubensin kuningatar Maria de’ Medicille maalaamia upeita kankaita. Tuosta flaamilaisesta taiteilijasta tuli hänelle yksi merkittävimmistä vaikutteiden antajista yhdessä venetsialaisten mestareiden kanssa, joita hän myöhemmin tutkisi suosijansa ja ystävänsä pankkiiri Pierre Crozat’n kokoelmissa.
Kriittinen arvio ja perintö

Watteauta tuskin tunnettiin hänen elinaikanaan pienen ihailijapiirin ulkopuolella ja ”aikalaiskritiikki mainitsi hänet vain harvoin ja silloin yleensä kielteisesti”. Sir Michael Levey totesi kerran, että Watteau ”loi tahtomattaan käsitteen itselleen ja vain itselleen uskollisesta individualistitaiteilijasta”. Jos hänen välittömät seuraajansa (Lancret ja Pater) kuvasivat hienoston romanttisten harrastusten ujostelematonta pinnallisuutta, Watteau ennakoi muutamissa mestariteoksissaan taidetta taiteesta, taiteen maailmaa sellaisena kuin se näyttäytyy taiteilijan silmien kautta. Ludvig XV:n hallintokauden lopun Boucher ja Fragonardin maalausten rokokoon oikullisuuden vallattomuuden vastakohtana Watteaun teatraaliseen tyyliin liittyy yleensä myötätunnon, kaihon ja surumielen sävyjä rakkauden ja muiden maallisten ilojen katoavaisuudesta.
Watteaun vaikutus taiteeseen (ei pelkästään maalaustaiteeseen, vaan myös sisustukseen, pukeutumiseen, elokuvaan, runouteen ja musiikkiin) on ollut laajempi kuin juuri kenenkään 1700-luvun taiteilijan. Vuoden 1911 Britannica-tietosanakirjan mukaan ”maiseman ja hahmoja ympäröivän tunnelman käsittelyssä on nähtävissä impressionismin ituja”. Hänen mukaansa on saanut nimensä Watteaun puku, pitkä säkkimäinen puku, jossa väljät laskokset laskeutuvat olkapäältä selkään, jollaisia hänen maalaustensa naiset käyttävät. Watteau-aalto nousi Euroopassa uudestaan eloon viktoriaanisella ajalla, ja sen kiteyttivät myöhemmin Goncourt-veljekset ja Mir iskusstva. Watteau-seuroja perustettiin vuonna 1984 Pariisiin ja Lontooseen, ja vuonna 2000 perustettiin Watteau-keskus Valenciennesiin.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Antoine Watteau Kansallisgallerian kokoelmissa
Watteaun maalauksia.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Scientific illustrators  KulturNav  MusicBrainz  Museum of Modern Art  Victoria  Prado  RKD Artists  Städel  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Laivaan astuminen Kytheran matkalle (Louvren versio, 1717): Monet kommentaattorit huomauttavat, että se itse asiassa kuvaa lähtöä Kytheran saarelta, Venuksen synnyinpaikasta, ja siten symboloi rakkauden lyhyyttä.
Pyhiinvaellus Kytheraan on kaunisteltu toisinto hänen maalauksestaan vuodelta 1717 ja esimerkki rokokoon maalaustaiteen kevytmielisyydestä ja aistillisuudesta. (1721, Berliini).
L'Enseigne de Gersaint (1720): Watteaun viimeisiin maalauksiin kuuluvassa työssä pakataan Ludvig XIV:n muotokuvaa ja hänen omia teoksiaan pois. Taiteilijalla ei ollut syytä odottaa, että hänen nimensä jäisi elämään.
Watteaun Pierrot'n commedia dell'arte -näyttelijä, noin 1718–1719, jota perinteisesti on pidetty ”Gillesinä” (Louvre).
La Boudeuse, Eremitaaši: ”Keimaillen, kuitenkin viattomasti flirttaillen taiteilijan kuvitelmien sankarit, tahattoman välinpitämätön nainen ja hänen hyvin valpas seuralaisensa, on kuvattu lempeän ivallisesti. Heidän hauraan hienostunutta maailmaansa hallitsee runollinen tunnelma, jossa on hiven kaihomielistä melankoliaa.”.
Oswald Spengler

| Oswald Spengler |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. toukokuuta 1880 Blankenburg
Kuollut: 8. toukokuuta 1936 (55 vuotta) München
Kansalaisuus:  saksalainen
Titteli:  filosofian tohtori
Muut tiedot
 Nimikirjoitus
Oswald Arnold Gottfried Spengler (29. toukokuuta 1880 Blankenburg, Harz – 8. toukokuuta 1936 München) oli saksalainen historioitsija ja kulttuurifilosofi. Hänen pääteoksensa on vuosina 1918–1922 kahdessa osassa ilmestynyt Länsimaiden perikato : Maailmanhistorian morfologian ääriviivoja (saks. Der Untergang des Abendlandes).
Elämänvaiheet

Koulutukseltaan Spengler oli filosofian tohtori. Hän toimi Hampurissa opettajana vuosina 1908–1911 ja eli sen jälkeen vapaana tieteilijänä ja kirjailijana Münchenissä kuolemaansa saakka. Spengler piti itseään Goethen ja Nietzschen henkisenä perillisenä. Hänen ajatuksissaan liberaalin valtion heikkouksista oli samoja piirteitä kuin Saksan natsipuolueen opeissa, mutta Spengler tuomitsi vielä voimakkaammin rasismin nimittäen sitä kateudeksi muiden ihmisten kyvykkyyttä kohtaan. Niinpä Spenglerin teokset kiellettiin natsi-Saksassa.
Spengler kävi marraskuussa 1924 luentomatkalla Suomessa. Hän piti luentoja Turussa ja Helsingissä aiheinaan kansat, rodut ja kielet, antiikin kultturin synty ja loppu sekä suurien kulttuurien syntyminen.
Kulttuurimorfologia

Teoksessaan Länsimaiden perikato Spengler pyrkii osoittamaan, että kulttuurit ovat elävän eliön kaltaisia järjestelmiä, jotka syntyvät, käyvät läpi tietyt kehitysvaiheet ja lopulta kuolevat. Hänen mukaansa tällä kehityksellä on tietty säännönmukaisuus, joka toistuu kaikissa menneissä, nykyisissä ja tulevissa kulttuureissa. Tätä hän kutsui kulttuurimorfologiaksi.
Spengler vertailee erityisesti antiikin ja länsimaisen kulttuurin eroja tarkastellen esimerkiksi tieteiden, taiteiden ja aatteiden esiintymistä sekä niiden ajallista vastaavuutta. Länsimaisen kulttuurin huippukohdan hän sijoittaa 1700-luvun loppuun ja näkee rappion alkavan 1800-luvusta. Spengler arvioi länsimaisen kulttuurin tuhoutuvan 200–300 vuoden kuluessa.
Spenglerin mukaan länsimainen tiede on faustisen kulttuurin ilmentymää, ja se kehittyy kulttuurissa vaikuttavien perusmyyttien varassa. Antiikin tiede puolestaan oli apollonista ja arabialainen maagista. Faustisen kulttuurin ja ihmisen perusmyytit, sielullisuus tai henki liittyvät hänen mukaansa tahtoon, äärettömyyteen ja traagisuuteen, ja nämä tulevat esiin kulttuurin kaikilla alueilla. Faustiset perusmyytit eivät hänen mukaansa saaneet samaa asemaa muissa kulttuureissa, mutta mahdollistivat Länsi-Euroopassa tieteellisten teorioiden uudenlaisen faustisen muodon.
Spengler ja Toynbee

Ajatus kulttuurimorfologiasta heijastui muun muassa englantilaisen filosofin Arnold J. Toynbeen historiantulkintaan, vaikkakin tämä pohti enemmänkin kulttuurin nousemista kuin sen tuhoutumista. Toynbeen mukaan kulttuurin nousua edistää se, että ihmiset haluavat parantaa vaikeita elinolojaan. Toynbeen tulkinnan mukaan kulttuurin luhistuminen johtuu useimmiten jostakin virheestä, joka on johtanut tuhon tielle. Tämän kohtalokkaan käänteen jälkeen eri kulttuurien alamäki on hänen mukaansa kuitenkin ollut samankaltainen: Ensin on tullut levottomuuksien kausi, jonka aikana käydään verisiä sotia. Yleensä tämä kausi on kestänyt noin 400 vuotta ja päättynyt siihen, että jokin valtio (joko samaan tai toiseen kulttuuriin kuuluva) on valloittanut koko kulttuuripiirin.
Teokset

Der metaphysische Grundgedanke der Heraklitischen Philosophie (1904).
Der Untergang des Abendlandes : Umrisse einer Morphologie der Weltgeschichte (1918, 1922). Suom. Länsimaiden perikato : Maailmanhistorian morfologian ääriviivoja.  (Lyhennetty laitos. Suomentanut Yrjö Massa)  Helsinki:  Kirjayhtymä, 1961.
Preussentum und Sozialismus (1920)
Pessimismus? (1922)
Die Revolution ist nicht zu Ende (1924)
Neubau des deutschen Reiches (1924)
Politische Pflichten der deutschen Jugend (1925)
Der Mensch und die Technik (1931) Suom. Ihminen ja tekniikka.  ((Der Mensch und die Technik, 1931.) Suomentanut Matti Simola)  Tampere:  M. Simola, 2014.  ISBN 978-952-67717-7-9  Teoksen verkkoversio (PDF). (Arkistoitu – Internet Archive) Uusi julkaisu: Helsinki: Kiuas, 2016. Sisältää Juhani Sarsilan kirjoituksen Spenglerin historianfilosofiasta.
Politische Schriften (1932)
Die Revolution ist nicht zu Ende (1932)
Jahre der Entscheidung : Deutschland und die weltgeschichtliche Entwicklung (1933). Ensimmäinen osa suom. Ratkaisun vuosia. 1. osa, Saksa ja maailmanhistoriallinen kehitys.  (Suom. Erik Ahlman)  Helsingissä:  Otava, 1934.
Reden und Aufsätze (1937)
Gedanken (1941)
Briefe, 1913–1936 (1963)
Urfragen; Fragmente aus dem Nachlass (1965)
Frühzeit der Weltgeschichte : Fragmente aus dem Nachlass (1966)
Der Briefwechsel zwischen Oswald Spengler und Wolfgang E. Groeger: über russische Literatur, Zeitgeschichte und soziale Fragen (1987)
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Oswald Spengler Wikisitaateissa
Spenglerin lyhyt elämäkerta. (englanniksi)
Spenglerin teokset: kirjat, esseet ja luennot. (saksaksi)
Suurten kulttuurien synty. Tri. Oswald Spenglerin ensimmäinen luento, Iltalehti, 13.11.1924, nro 264, s. 2, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot. Viitattu 13.11.2024
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Scopus  zbMATH 
Henkilöt:  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Šudajag

Šudajag (komiksi ja venäjäksi Шудаяг) on kaupunkimainen taajama Komin tasavallan Uhtan kaupunkipiirikunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Uhta-joen rannalla 12 kilometrin päässä Uhtan kaupungista. lounaaseen. Asukkaita on 3 600 henkeä (vuonna 2009).
Taajama on perustettu vuonna 1976. Vuonna 1989 siellä oli 5 100 asukasta.
Suhoi Su-15

Suhoi Su-15
Suhoi Su-15
Suhoi Su-15 (ven. Сухой Су-15, Nato-raportointinimi Flagon) oli kaksimoottorinen torjuntahävittäjä, joka kehitettiin Neuvostoliitossa 1960-luvulla Suhoi Su-11:n seuraajaksi.
Prototyyppi T-58 teki ensilentonsa 30. toukokuuta 1962. Se perustui merkittävästi uudistettuun, levennettyyn Su-11:n runkoon, johon oli sovitettu kaksi Tumanski R-11 -suihkumoottoria ja Su-9:n eturunko, jota oli lisäksi jatkettu Oriol-D-tutkan (Naton koodinimi Skip Spin) asentamiseksi. Tutka oli luultavasti aikansa paras, koska se kykeni Nato-vastineistaan poiketen havaitsemaan kohteita eteenpäin suunnatun keilan lisäksi sekä ylhäältä että alhaalta. Ison-Britannian asevoimat pääsivät tutkimaan tutkaa lähemmin vuonna 1966, kun Jakovlev Jak-28 putosi Berliinin brittien sektorilla sijaitsevaan Havelseehen. Koneen käyttöönottoa viivästyttivät 1960-luvun alulle tyypilliset epäilyt miehitettyjen torjuntahävittäjien käyttökelpoisuudesta ilmatorjuntaohjuksiin verrattuina. Ensimmäinen Su-15F (Nato-koodi Flagon-A) tuli Neuvostoliiton ilmapuolustusjoukkojen (V-PVO) käyttöön vuonna 1967.lähde?
Koneen pääasiallisena aseistuksena olivat R-8-ilmataisteluohjukset (myöhemmin R-98, Nato: AA-3 Abab), joita oli varhaisissa versioissa kaksi ja Flagon-D:stä alkaen neljö. Kuten monia Neuvostoliiton ohjuksista, R-98:ta valmistettiin sekä infrapuna- että tutkahakeutuvana. Hävittäjissä niitä käytettiin pareittain osumistodennäköisyyden parantamiseksi. Flagon-F:ssä oli usein kaksi R-98 sekä yksi tai kaksi R-60-ohjusta (AA-8 Aphid). Keskimatkan R-23 (AA-7 Apex) oli sijoitettavissa R-98:n tilalle ja koneeseen voitiin asentaa UPK-23-250- GŠ-23L-tykkikotelot runkoripustimiin.lähde?
V-PVO:n pääasiallisena kalustona Su-15 osallistui muutamiin merkittäviin ulkomaisiin ilma-aluksiin liittyneisiin tapauksiin. Näistä ensimmäisessä Su-15 ampui 20. huhtikuuta 1978 ohjuksen kohti Korean Airin lentoa 902 Murmanskin yläpuolella. Vaikka siviilikone kesti rakenteellisesti osuman, se putosi ja kaksi matkustajaa sai surmansa. Toinen tapaus sattui kolmea vuotta myöhemmin, kun Bakusta noussut Su-15 törmäsi iranilaisen Canadair CL-44:n kanssa. Su-15-kone ampui myös syyskuussa 1983 alas Korean Airin lennon 007 Ohotskin meren yllä, ja koneessa olleet 246 matkustajaa ja 23 miehistön jäsentä saivat surmansa.lähde?
Neuvostoliiton ilmapuolustuksen oleellisena osana Su-15-koneita ei viety edes Varsovan liiton maihin. Osa koneista jäi valtion hajotessa 1990-luvun alussa Georgialle ja Ukrainalle, mutta nämä olivat tuskin lentokelpoisia. Venäjällä Su-15 poistettiin käytöstä vuonna 1993, ja korvattiin Su-27- ja MiG-31-hävittäjillä.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suhoi Su-15 Wikimedia Commonsissa
Suhoin lentokoneet
| --- | --- |
Hävittäjät:   Su-9  Su-11  Su-15  Su-27  Su-30  Su-33  Su-35 Su-37  Su-57 (T-50) 
Pommi- ja rynnäkkökoneet:   Su-2  Su-4  Su-7  Su-17 Su-20  Su-22  Su-24  Su-25  Su-34  Su-39 
Tiedustelukoneet:   Su-12 
Koulukoneet:   UTB  Su-26  Su-28  Su-29  Su-31 
Kuljetuskoneet:   Su-38  Su-80  S-21  Superjet 100 
Kokeelliset:   Su-1  Su-3  Su-5  Su-6  Su-8  Su-10  Su-11  Su-13  Su-37  Su-47  P-1  T-3  T-4
HMS Sturgeon (1894)

| HMS Sturgeon |
| --- | --- |
 James Scott Maxwell, HMS Sturgeon, 1901

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Naval Construction and Armament Company, Brightside
Kölinlasku:  1. maaliskuuta 1894
Laskettu vesille:  21. heinäkuuta 1894
Palveluskäyttöön:  tammikuu 1896
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 1912
Tekniset tiedot
Uppouma:  300 t (standardi) 340 t (max)
Pituus:  59,28 m (kokonaispituus)
Leveys:  5,79 m
Syväys:  2,31 m
Koneteho:  4 000 ihp
Nopeus:  27 solmua (suunniteltu)
Miehistöä:  53
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 12 naulan 12 cwt laivatykki 3 x QF 6 naulan Hotchkiss -tykkiä 2 x 18" torpedoputkea
HMS Sturgeon oli Britannian kuninkaallisen laivaston vuonna 1896 palvelukseenotettu Sturgeon-luokan torpedovenehävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin 8. joulukuuta 1893 Naval Construction and Armament Companyltä Brightsidestä osana vuosien 1893-1894 laivasto-ohjelmaa, jolloin sen valmistusajaksi määrättiin 14 kuukautta. Köli laskettiin 1. maaliskuuta 1894 telakkanumerolla 233 ja alus laskettiin vesille 21. heinäkuuta. Alus valmistui tammikuussa 1896, jolloin sen tarjoukseen perustunut hinta oli 39075 puntaa.
Palvelus

Alus myytiin 14. toukokuuta 1912 romutettavaksi Thames Ship Breaking Companylle.
Strontiumsulfaatti

| Strontiumsulfaatti |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  7759-02-6
PubChem CID:  3084026 ja 139207728
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  SrSO4
Moolimassa:  183,69
Ulkomuoto:  Valkoista kiteistä ainetta
Sulamispiste:  1 605 °C
Tiheys:  3,96 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,14 g/l (30 °C)
Strontiumsulfaatti (SrSO4) on strontium- ja sulfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää metallisen strontiumin ja muiden strontiumyhdisteiden valmistukseen, pigmenttinä ja lasitteiden ja lasin valmistukseen. Luonnossa strontiumsulfaattia esiintyy selestiittimineraalissa ja eräissä säde-eläimissä.