stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wichitat

| Wichitat |
| --- | --- |
Väkiluku:  2 500
Asuinalueet:  Yhdysvallat; (Oklahoma)
Kielet:  englanti, caddo, wichita.
Uskonnot:  Intiaanikirkko, kristinusko, omat perinteiset uskonnot
Wichitat ovat caddojen kielikuntaa edustava, alun perin nykyisen Kansasin  alueella asustanut intiaanikansa. Heidät on ensimmäisen kerran mainittu jo espanjalaisen tutkimusmatkailija Francisco Vásquez de Coronadon jäljiltä jääneissä muistiinpanoissa vuodelta 1541, joissa heistä käytettiin nimeä teyo.  Espanjalaisten etsimä suunnattomin rikkauksin varustettu Quiviran muinainen kaupunki jäi löytymättä. Sen oletetulla paikalla sijaitsi wichitain ruohokattoisten majojen muodostama vaatimaton kylä.
1700-luvulle tultaessa wichitat olivat siirtyneet etelämmäksi muiden  kansakuntien painostuksen seurauksena. Osaget ja todennäköisesti myös comanchet olivat muuttoliikkeen takana.
Wichitojen väkiluku oli alkuaan noin 10 000, mutta lukema puolittui 1800-luvun alkuun mennessä ja saman vuosisadan lopulla heitä oli noin 300.
Historiallisella aikakaudella wichitat erosivat muista tasankojen intiaanikansoista ulkonäkönsä suhteen. He olivat lyhyempiä kuin ympäristön heimot, heidän ihonsa oli tummempi ja heidän tatuointi peittivät suuren osan vartaloa. Tämä käytäntö oli yleinen niin miehillä kuin naisillakin. Wichita-nimi tarkoitti pesukarhua ja tämän vuoksi he yleisesti tatuoivat mustalla ympyrällä silmänsä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Wichitat Wikimedia Commonsissa
Eudora Welty

Eudora Welty vuonna 1962.
Eudora Alice Welty (13. huhtikuuta 1909 Jackson, Mississippi, Yhdysvallat – 23. heinäkuuta 2001 Jackson, Mississippi, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hän kirjoitti romaaneja, novelleja ja esseitä. Hän kuului keskeisiin etelävaltalaiskirjailijoihin, ja hän on kuvannut Mississippin suistoaluetta taitavasti ja omaleimaisesti. Hänen proosassaan on vahva paikallissävy, ja siihen liittyy myös myyttistä symboliikkaa tuomaan salaperäisyyttä ja syvyyttä. Hänen novellistiikkaansa on verrattu Katherine Mansfieldiin ja Anton Tšehoviin.
Palkinnot ja tunnustukset

1973 Pulitzerin palkinto teoksesta Optimistin tytär.
1986 National Medal of Arts
1955 William Dean Howellsin mitalilähde?
1991 Medal for Distinguished Contribution to American Letters (National Book Awards)
Weltyn synnyinkaupungin Jacksonin kaupunginkirjasto on nimetty Weltyn mukaanlähde?
Suomennetut teokset

Optimistin tytär (The Optimist’s Daughter). Suomentanut Heikki Salojärvi. Gummerus, 1989. ISBN 951-20-3277-5
”Vihreä verho” (A Curtain of Green), suom. Jouko Linturi, antologiassa: Amerikkalaisia kertojia: Valikoima Yhdysvaltain kirjallisuutta. Toimittanut Jarl Hellemann. Helsinki: Tammi, 1959.
Kirjallisuutta

Pollack, Harriet: Eudora Welty’s Fiction and Photography: The Body of the Other Woman.  Athens:  The University of Georgia Press, 2016.  ISBN 978-0-8203-4870-4
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Eudora Welty Wikimedia Commonsissa
Eudora Weltyn säätiö
Eudora Welty -seura
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  Photographers' Identities  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  NARA  SNAC  IdRef
K. M. Wallenius

| Kurt Martti Wallenius |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 25. heinäkuuta 1893 Kuopio
Kuollut: 15. toukokuuta 1984 (90 vuotta) Helsinki
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1915–1940
Komentajuudet:  Lapin rajavartiosto Lapin I Rajavartiopataljoona Lapin Ryhmä
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota Vienan retket Petsamon retket talvisota
Sotilasarvo:  kenraalimajuri
Kunniamerkit:  Rautaristi
Kurt Martti Wallenius (käytti Saksassa peitenimeä Walle), (25. heinäkuuta 1893 Kuopio – 15. toukokuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri ja kirjailija. Wallenius oli Suomen puolustusvoimien yleisesikunnan päällikkönä vuosina 1925–1930. Hänet muistettaneen kuitenkin parhaiten toiminnastaan Lapuan liikkeessä, syytteestä presidentti K. J. Ståhlbergin kyydityksen järjestämiseen ja osallisuudestaan Mäntsälän kapinaan.
Elämä ja ura > Perhetausta ja opinnot

Kurt Martti Walleniuksen vanhemmat olivat luutnantti, pankinjohtaja Ossian Alexis Wallenius ja Augusta Emilia Enwald. Wallenius kirjoitti ylioppilaaksi Kuopion klassillisesta lyseosta vuonna 1912. Wallenius kirjoittautui 1912 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteelliselle osastolle ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Filosofian kandidaatin ja maisterin paperit hän sai vuonna 1915.lähde?
Elämä ja ura > Jääkärikausi

Wallenius liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 7. lokakuuta 1915. Hän laati yhdessä luutnantti Holbornin kanssa suomalaisille joukoille suomalais-saksalaisen sotilaskäsikirjan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Missejoella, josta hänet komennettiin 18. elokuuta 1916 Ruotsiin ja edelleen Suomeen, jossa hänen oli tarkoitus toimia värväys-, tiedustelu- ja etappitehtävissä. Suomessa ollessaan hän toimi niin sanotulla itäisellä etapilla muun muassa zugführer Friedel Jacobssonin kuriirina. Wallenius palasi takaisin pataljoonan yhteyteen, ja hänet sijoitettiin nyt pataljoonan 3. komppaniaan 27. maaliskuuta 1917 alkaen. Hän osallistui Polangenissa vuonna 1917 järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi). Saksasta hänet lähetettiin tammikuussa 1918 Berliiniin ja sieltä edelleen erikoistehtäviin Suomeen, jonne hän matkusti aluksi Stettinin kautta, jossa hän pestautui merimieheksi ja jatkoi matkaansa Tukholmaan. Tukholmassa hän liittyi samaan aikaan paikalle osuneeseen Oberzugführeriksi ylennetyn Jacobsonin komennuskuntaan, jonka mukana hän matkasi Haaparannalle.
Elämä ja ura > Sisällissota

Wallenius palasi Suomeen vuonna 1918. Suomen sisällissodassa hän palveli valkoisten puolella joukkueenjohtajana Tervolan ja Tornion taisteluissa. Helmikuussa Wallenius vangitsi Ruotsiin matkalla olleen Neuvosto-Venäjän rajakomissaari Svetslitšin, vaikka tämä kulki samassa seurueessa romanialaisen diplomaatin Constantine Diamandin kanssa ja tällä oli myös Romanian diplomaattipassi. Diamandin vastalauseista huolimatta Wallenius teloitti Svetslitšin sekä neljä muuta venäläistä.
Sisällissodan jälkeen Wallenius komennettiin Kuolajärvelle ja Kuusamoon koottujen joukkojen päälliköksi. Wallenius järjesti koillisrintaman joukoista Sallan rykmentin ja toimi sen, Lapin I Rajavartiopataljoonan sekä Lapin rajavartioston komentajana 1918–1921. Hän johti Vienan retkikunnan Neuvosto-Venäjälle ja toimi Petsamon retkikunnan ylipäällikkönä 1920..
Tällä retkikunnalla Wallenius valtasi Petsamon Suomelle 11. helmikuuta 1920, ja siitä häntä onnittelivat sähkeitse muun muassa ulkoministeri Rudolf Holsti ja puolustusvoimien komentaja kenraalimajuri Karl Fredrik Wilkama. Walleniuksen joukot luopuivat Petsamosta illalla 22. maaliskuuta 1920. Kesäkuussa alkaneissa Tarton rauhaneuvotteluissa Walleniuksen joukkojen kerrotaan vallanneen Petsamon vasta 14. helmikuuta 1920, mikä myös kirjattiin Tarton rauhansopimukseen.
Lapin I rajavartiopataljoonan komentajana Wallenius osallistui Itä-Lapissa vuonna 1918 tapahtuneen rauhoittamiseen,selvennä mikä liittyi osin Neuvosto-Venäjältä tulleiden kolttalappalaisten porovarkauksien lopettamiseen ja punaisten vastarintamiesten toiminnan lopettamiseen. Itä-Lapissa Wallenius ystävystyi poromies Aleksi "Mosku" Hihnavaaran kanssa.
Elämä ja ura > Sotilasura itsenäisessä Suomessa

Sisällissodan jälkeen Wallenius jatkoi sotilasuralla. Hän suoritti hyökkäysvaunukurssin vuonna 1922 ja Berliinissä sotakorkeakoulussa yleisesikuntaupseerikurssin vuosina 1923–1925, minkä jälkeen hänet nimitettiin Suomen armeijan yleisesikunnan päälliköksi 1925–1930. Wallenius suoritti myös ilmavoimien tähystäjäkurssin vuonna 1929 ja teki tutustumis- ja opintomatkoja muun muassa seuraavien maiden armeijoihin: Jugoslaviaan ja Turkkiin vuonna 1924, Latviaan 1922, Viroon 1926, Italiaan 1928, Ruotsiin 1929, Puolaan, Tšekkoslovakiaan ja Saksaan 1930. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi vuonna 1930.lähde?
Walleniuksen johtama yleisesikunnan tiedustelu kävi keväällä ja alkukesästä 1927 salaisia neuvotteluja venäläisen emigranttijärjestön ROVSin maanalaista toimintaa johtaneen kenraali kenraali Aleksandr Kutepovin ja tämän esikunnan kanssa. Suomen hallitus ei ollut tietoinen neuvotteluista. Neuvotteluissa Kutepovin edustajat tarjosivat Suomelle Itä-Karjalaa Muurmannin radan lähiympäristöä lukuun ottamatta. Neuvottelujen tuloksena yleisesikunnan tilastotoimiston Viipurin alaosaston päällikkö Gustaf Rosenström avusti kevätkesällä Kutepovin järjestön agentteja rajan yli Neuvostoliittoon, jossa nämä tekivät terrori-iskuja Leningradissa ja Moskovassa. Neuvostoliiton jätettyä nootin asiasta Suomelle yleisesikunnan tiedustelun kanssa Etsivä Keskuspoliisi teki syyskuussa 1927 Suomessa tutkimuksia asiasta. Lopputuloksena muutamia ROVSin venäläisiä emigranttijäseniä karkotettiin Suomesta ja Gustaf Rosenström erotettiin virastaan. Etsivä Keskuspoliisi jätti kuitenkin tutkimatta Walleniuksen johtaman yleisesikunnan ja Britannian Secret Servicen osuuden juttuun.
Elämä ja ura > Osallisuus Lapuan liikkeeseen

1930-luvun alussa Wallenius oli oikeistoaktivisti ja Lapuan liikkeen kannattaja. Häntä syytettiin käskyn antamisesta presidentti K. J. Ståhlbergin kyyditykseen lokakuussa 1930. Kyyditysidea oli yleisesikunnan päällikön jääkärikenraalimajuri Walleniuksen alaisen jääkärieverstiluutnantti Eero Kuussaaren huonosti suunniteltu hanke, ja Wallenius otti Kuussaaren esimiehenä vastuun tapahtuneesta. Julkisuudessa spekuloitiin suoranaisesta käskyn tai ohjeiden antamisesta, toisaalta puhuttiin pelkästään toisten ylitulkitsemasta juopuneen uhittelusta. Wallenius oli kahdesti tutkintovankeudessa yhteensä puolentoista vuoden ajan, mutta syytteet häntä vastaan kaatuivat ylemmissä oikeusasteissa. Kihlakunnanoikeus katsoi kenraalin syyllistyneen tahalliseen yllytykseen, hovioikeuden mukaan hän oli syyllistynyt vain avunantoon ravintolapöydässä "lausumallaan kehotuksella sekä muutenkin Kuussaaren tekoa edistämällä". Korkein oikeus puolestaan ei katsonut näytetyn toteen, että Wallenius olisi ymmärtänyt Kuussaaren olevan tosissaan Ståhlbergin kyyditysaikeiden kanssa ja vapautti hänet syyttömänä heinäkuussa 1931. Hänen uransa puolustusvoimissa kuitenkin katkesi tähän tapaukseen ja hänet erotettiin yleisesikunnan päällikön paikalta.
Työtön Wallenius otti vastaan tehtävän Lapuan liikkeen pääsihteerinä, ja hänet valittiin syksyllä 1931 Lapuan liike ry:n viralliseksi puheenjohtajaksi. Hän toi pian uutta eloa jo liikkeeseen, jonka toiminta oli hiipunut. Nyt linja kääntyi entistäkin selkeämmin äärioikealle. Walleniuksen puheenjohtajakaudelle ajoittui liikkeen uusi, nyt sosiaalidemokraattisen työväenliikkeen murskaamiseen tähdännyt esiinmarssi, joka alkoi Lapuan työväentalon ikkunoiden umpeen naulaamisesta syyskuussa 1931 ja huipentui Mäntsälän kapinaan helmikuussa 1932. Liikkeen vastustajat spekuloivat pitkin talvea suunniteltavasta vallankaappauksesta, jonka johdossa Walleniuksen väitettiin olevan. Todellisuudessa kunnon suunnitelmia ei ollut, mutta kun yli-innokas Artturi Vuorimaa julisti kapinan Mäntsälässä Ohkolan työväentalolla sattuneen välikohtauksen jälkeen, kutsui Wallenius Lapuan liikkeen johdon koolle. Kokouksessa päätettiin ryhtyä johtamaan kapinaa, ja osanottajat siirtyivät pian itsekin Mäntsälään. Vihtori Kosola oli kapinan keulakuva, Wallenius sotilaallinen päällikkö, ja Vuorimaa toimi sen äänitorvena ja varsinaisena organisaattorina.lähde?
Kapina kuitenkin epäonnistui, ja sen jälkeen suojeluskuntien päällikkö Lauri Malmberg kävi sopuisasti pidättämässä Walleniuksen. Tämä kuitenkin muuttui pahennusta herättäneeksi ryyppyreissuksi Helsingissä. Wallenius sai Kosolan tavoin keskeisestä osallisuudestaan kapinaan lopulta vain yhdeksän kuukauden tuomion, joka sekin muutettiin ehdolliseksi. Hän ei enää tämän jälkeen osallistunut politiikkaan.lähde?
Teokset

Ihmismetsästäjiä ja erämiehiä, Helsinki: WSOY 1933
Yli Lapin rajojen. Konsuli Eero Lampion jälkeen jääneestä käsikirjoituksesta muodostanut ja hänen elämäkertakuvauksensa kirjoittanut K. M. Wallenius, Jyväskylä: Gummerus 1936
Japani marssii, Jyväskylä: Gummerus 1938
Lapin sota 1939–1940 sanoin ja kuvin, Helsinki: Otava 1940 (yhdessä Antti Hämäläisen kanssa
Emäpuu kertoo: Satuja aikuisille ja lapsille.  (Kuvittanut Rudolf Koivu)  Helsinki:  Otava, 1942.  – 3. p., Otava 1994 ISBN 951-1-13337-3
Vanhat kalajumalat, Helsinki: Otava 1951
Miesten meri, Helsinki: Otava 1952
Makreeta, merensoutajan vaimo, Helsinki: Otava 1959
Harakka-Antti lähtee itäjäihin, Helsinki: Otava 1961 (ilm. aikaisemmin teoksessa Miesten meri)
Ihmismetsästäjiä ja erämiehiä sekä neljä uutta tarinaa, Helsinki: Otava 1962
Petsamo: mittaamattomien mahdollisuuksien maa. Historiaa ja kuvauksia, Helsinki: Otava 1994 (toim. Sakari Kännö
Suomennoksia

Rocco Morretta: Huomispäivän sota. Gummerus 1934 (alkuteos Come sarà la guerra di domani?)
Rudolf van Wehrt: Tannenberg: kuinka Hindenburg löi venäläiset. WSOY 1935
Roman Gul: Punaiset marsalkat. Otava 1936
Edgar Wallace: Mies, joka ei nukkunut: uusia seikkailuja Sandin joella. Gummerus 1938 (alkuteos Bones)
William La Varre: Kultaa, timantteja, orkideoja: kauppamatkustajan ja tutkimusretkeilijän elämyksiä Etelä-Amerikan tuntemattomilla seuduilla ; englanninkielisestä alkuteoksesta Gold, Diamonds and Orchids suom. K. M. Wallenius. Otava 1939
Gunnar Johansson: Tahdomme elää. Otava 1941 (alkuteos Vi ville inte dö)
C. S. Forester: Kommodori Hornblower: romaani. Otava 1948 (alkuteos The commodore)
C. S. Forester: Lordi Hornblower: romaani. Otava 1949 (alkuteos Lord Hornblower)
Louis Bromfield: Kesytön maa: romaani. Otava 1950 (alkuteos The Wild Country)
Alice Lyttkens: Nouse armaani ja tule: romaani. Otava 1950 (alkuteos Statt upp min älskade)
Esther Forbes: Onnen vuorovesi: romaani. Otava 1950 (alkuteos The running of the tide)
John Masters: Bengalin ratsastajat: romaani. Otava 1953 (alkuteos Nightrunners of Bengal)
Ylennykset ja kunniamerkit

Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 11. tammikuuta 1916  Gruppenführer 1. maaliskuuta 1916  Yliluutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 30. toukokuuta 1918  Majuri 7. lokakuuta 1918  Everstiluutnantti 16. toukokuuta 1924  Eversti 6. joulukuuta 1926  Kenraalimajuri 14. elokuuta 1930  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 6. heinäkuuta 1925 |         |  Suomen Valkoisen Ruusun 2. lk. komentajamerkki  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suojeluskuntajärjestön rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Heimosotaristi  Karjalan vapaussodan muistomitali  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Tanskan Dannebrogin ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Italian Kruunuritarikunnan suurupseeri  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 2. lk. kunniamerkki rintatähden kera  Latvian vapaussodan muistomitali  Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Puolan Polonia Restituten ritarikunnan 2. lk. kunniamerkki  Ruotsin Miekkaritarikunnan 1. lk. komentajamerkki |
Kirjallisuutta

Jalonen, Marja: Paikallisväriä antava sanasto K. M. Walleniuksen pohjolan kuvauksissa, pro gradu, Turun yliopisto, 1965
Kännö, Sakari: Mosku: kertomus poromies Aleksanteri Hihnavaarasta ja Lapin kenraali Kurt Matti Walleniuksesta vuosina 1900-1938.  Helsinki:  WSOY, 1992.  ISBN 951-0-18156-0
Jussi Niinistö: Suomalaisia vapaustaistelijoita.  Helsinki:  Nimox, 2003.  ISBN 952-5485-00-5
Wallenius, Anni: Auringossa syntynyt: nuoruuden muistelmat.  Helsinki: WSOY, 1978.  ISBN 951-0-08590-1
Wallenius, Anni: Kyyditys.  Helsinki:  Akateeminen kustannusliike, 1972.  ISBN 951-9023-02-X
Lasse Laaksonen, Kynän ja miekan kenraali Wallenius. Docendo 2021 ISBN 978-952-382-092-0
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta K. M. Wallenius Wikimedia Commonsissa
/ K. M. Wallenius Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Kolttain mailta, Kansan kuvalehti, 03.03.1934, nro 9, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Šanghai tällä hetkellä. Kenraali K. M. Wallenius Kaukaisen idän sotanäyttämöllä, Suomen Kuvalehti, 12.03.1938, nro 10, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
K. M. Wallenius: Katuja, kaatuneita, kuolemaa Šanghaissa, Suomen Kuvalehti, 19.3.1938, nro 11, s. 28, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
K. M. Wallenius: Sootšovin portteja valloittamassa, Suomen Kuvalehti, 26.3.1938, nro 12, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
K. M. Wallenius: Kiinalaisten puolta tirkistelemässä, Suomen Kuvalehti, 11.6.1938, nro 23, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Värväreitä ja etappimiehiä: vasemmalta ylhäältä: jääkärimajuri Kurt Wallenius (käytti nimeä Aarne Pursiainen), kapteeni Urho Sihvonen (Oravapoika), majuri Lennart Oesch (Johansson), vänrikki Väinö Sutinen (Blomberg), kapteeni Erkki Viitasalo (Torniaisen Ville), kapteeni Tauno Ilmoniemi (Möttönen) ja vänrikki Yrjö Koivisto (Aho); keskirivissä: kapteeni Friedel Jacobsson (metsänhoitaja Borg), maisteri H. Stenberg, vääpeli Väinö Heikkinen (Hallan Väinö) ja tohtori Valter Sivén, alarivissä: kapteeni Aarne Salminen (Virén), vääpeli Savolainen ja Vääpeli Vilkman. Kuva on otettu Tukholmassa tammikuussa 1917.
Talvisodan ulkomaisten vapaaehtoisten vastaanottotoimiston suomalaisjohtajat Torniossa. Vasemmalta kenraalimajuri K. M. Wallenius, kenraaliluutnantti Hannes Ignatius ja eversti Armas Arajuuri.
Kurt Martti Walleniuksen hauta Honkanummen hautausmaalla Vantaalla.
Charles Otis Whitman

Charles Otis Whitman
Whitmanin maalaama muotokuva muuttokyyhkystä
Charles Otis Whitman (14. joulukuuta 1842 Woodstock, Maine – 6. joulukuuta 1910) oli yhdysvaltalainen eläintieteilijä.
Whitmanin vanhemmat Joseph ja Marcia Whitman olivat adventisteja ja pasifisteja ja estivät hänen värväytymisensä Etelävaltioiden armeijaan 1862. Hän toimi tuntiopettajana ja kääntyi sitten unitaariksi. Hänet nimitettiin pienen unitaarien hallitseman collegen, Westford Academyn, rehtoriksi. Vuonna 1872 Whitman muutti Bostoniin, ja liityttyään Bostonin luonnontieteelliseen seuraan (Boston Society of Natural History) hän päätti ryhtyä opiskelemaan eläintiedettä. 1875 hän pääsi opiskelemaan Leipzigin yliopistoon Saksaan Rudolf Leuckartin johdolla ja väitteli filosofian tohtoriksi 1878. Seuraavana vuonna hän pääsi post doc-stipendiaatiksi Johns Hopkinsin yliopistoon, mutta luopui siitä saman tien, koska Edward Sylvester Morse suositteli häntä seuraajakseen Tokion yliopiston professoriksi. Japanin hallitus nimitti hänet virkaan vuosiksi 1879-1881. Saksassa saamansa perusteellisen opetuksen ansiosta Whitman toi modernin eläintieteen ja etologian opetuksen Japaniin ja aloitti muun muassa mikroskoopin käytön.
Japanista Whitman sai pestin Napolin eläintieteelliselle asemalle (Stazione zoologica Anton Dohrn) 1882. Sitten hänet nimitettiin Harvardin yliopiston vertailevan eläintieteen museon assistentiksi vuosiksi 1883–1885. Tämän jälkeen hän työskenteli Allis Lake Laboratoryssa Milwaukeessa 1886–1889. Siellä hän vuonna 1887 perusti Journal of Morphologyn.
Vuonna 1884 Whitman ja Emily Nunn vihittiin, ja he muuttivat Clark Universityyn Massachusettsissa (1889–1892). Tämän jälkeen Whitman toimi Chicagon yliopiston Eläinmuseon professorina ja kuraattorina 1892–1910. Hän toimi myös Marine Biological Laboratoryn ensimmäisenä johtajana Woods Holessa Massachusettsissa (1888–1908). 1880-luvulla Whitman nousi keskeiseksi hahmoksi Yhdysvaltain akateemisten luonnontieteilijöiden joukossa. 1890-luvulla hän ryhtyi tutkimaan lintuja, etenkin kyyhkyjä, ja piti kotonaan satoja siivekkäitä. Hän tutki pääasiassa perinnöllisyyttä, alkionkehitystä ja ilmiasun muuntelua.
Whitman oli myös lahjakas taiteilija. Hän maalasi tutkimiaan kyyhkyjä ja myös valokuvasi. Hän oli tuottelias kirjoittaja. Joulukuussa 1910 hän vilustui ja kuoli muutaman päivän kuluttua.
Teoksia

A contribution to the embryology, life-history, and classification of the Dicyemids (1882)
The Leeches of Japan (1886)
The Naturalist's Occupation (1891)
Evolution and epigenesis: Bonnet's theory of evolution, a system of negations (1895)
Animal Behavior (1899)
The metamerism of clepsine (1912)
The Behavior of Pigeons (postuumisti, 1919).
Käännös suomeksi
Werner West

Petter Werner West (1890 Tuusula – 6. heinäkuuta 1959 Helsinki) oli suomalainen muotoilija. Westin on sanottu luoneen pohjan suomalaiselle teolliselle huonekalumuotoilulle. Hän oli aikanaan monen nuoren suomalaisen suunnittelijan ohjaaja ja oppi-isä. West osallistui myös Suomen Koristetaiteilijain Liitto Ornamon perustamiseen vuonna 1911.
West suunnitteli uransa aikana sisustuksia lukuisiin julkisiin tiloihin, kuten eduskuntataloon, tavarataloihin, pankkeihin, ravintoloihin ja hotelleihin. Muun muassa kuuluisan ravintola Eliten sisustus on Westin käsialaa. Hänen erityiseksi ansiokseen luetaan lisäksi hyvää muotoilua edustavien ja kestävien huonekalumallien kehittely teolliseen tuotantoon. West toimi päällikkönä Stockmannin piirustuskonttorissa, jossa tehtiin hänen aikanaan merkittävää huonekalujen ja sisustustuotteiden suunnittelutyötä. Teollisesti valmistetuilla tyyppihuonekaluilla Stockmann teki funktionalismia ja modernia sisustamista Suomessa tunnetuksi. West kannatti työssään kuitenkin myös käsityöläisyyttä ja yksilöllisyyttä.
Kirjallisuutta

Leena Karttunen 2006. Werner West – huonekaluarkkitehti. Keravan museo. ISBN 978-951-8160307
Aiheesta muualla

West, Werner (1890–1959). Biografiakeskus
Kaupungin aarteet: Werner Westin huonekalut eduskuntatalon kahvilassa (mtv3.fi)
W. West : Huonekalut ja vanha kotikulttuurimme, Helsingin Sanomat, 21.08.1927, nro 224, s. 13, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Helsingin raitiolinjat

Raitiovaunu 8 Crusellinsillalla.
Helsingin raitioliikenne on osa HSL:n joukkoliikenneverkkoa. Se koostuu yhdestätoista raitiovaunulinjasta, jotka on merkitty numeroin 1–10 ja 13. Lisäksi linjanumerolla 15 liikennöi pikaraitiovaunu. Liikennöintinsä aloittavat 2020-luvun aikana myös uudet linjat 11–12.
Käytössä olevat

Linjastoon tehtiin viimeksi pysyviä muutoksia 12. elokuuta 2024, kun linja 13 eli Kalasatama–Pasila-raitiotie otettiin käyttöön. Lisäksi 2. syyskuuta 2024 useat linjat siirtyivät noin 1,5 vuodeksi poikkeusreiteille Mannerheimintien remontin vuoksi.
Matka-aika riippuu matka-ajankohdasta. Taulukkoon on merkitty lyhin HSL:n ilmoittama matka-aika.
| Linja | Reitti | Matka-aika | Pysäkkejä | Huomioita |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | Eira – Käpylä | 41 min | 31 | Vain arkisin |
| 1T | Länsiterminaali – Käpylä | 38 min | 32 | Vain viikonloppuisin |
| 2 | Olympiaterminaali – Pasilan asema | 30 min | 27 | Kello 1:30 asti |
| 3 | Olympiaterminaali – Pikku Huopalahti | 40 min | 31 | Kello 1:30 asti |
| 3N | Olympiaterminaali – Meilahti | 30 min | 31 | Vain öisin |
| 4 | Katajanokka – Munkkiniemi | 32 min | 29 | Kello 1:30 asti |
| 5 | Katajanokan terminaali – Rautatieasema | 10 min | 9 |  |
| 6 | Eiranranta – Arabia | 29 min | 24 |  |
| 7 | Länsiterminaali – Meilahden sairaala | 38 min | 31 |  |
| 8 | Jätkäsaari  – Arabia | 28 min | 23 |  |
| 8T | Länsiterminaali – Arabia | 25 min | 25 | Vain viikonloppuisin |
| 9 | Länsiterminaali – Ilmala | 44 min | 28 |  |
| 9N | Jätkäsaari – Ilmala | 34 min | 25 | Vain viikonloppuöisin |
| 10 | Ullanlinna – Vallila | 22 min | 14 |  |
| 13 | Nihti – Länsi-Pasila | 21 min | 14 |  |
| 15 | Keilaniemi – Itäkeskus  (Raide-Jokeri) | 63 min | 32 |  |