stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wiljo Einar Tuompo
Aiheesta muualla

Tuompo, Wiljo hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Päämajan linnoitusosaston päällikkö kenraaliluutnantti Edvard Hanell vasemmalla ja päämajan komentoesikunnan päällikkö kenraaliluutnantti W. E. Tuompo.
Tyrnikärpänen

| Tyrnikärpänen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Kärpäset Brachycera
Osalahko::  Muscomorpha
Heimo::  Hedelmäkärpäset Tephritidae
Suku::  Rhagoletis
Laji::  batava
Kaksiosainen nimi
 Rhagoletis batava  Hering, 1958  
Synonyymit
 Rhagoletis obscuriosa 
Katso myös
   Tyrnikärpänen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tyrnikärpänen (Rhagoletis batava) kuuluu hedelmäkärpästen heimoon ja Rhagoletis sukuun. Se on Suomessa vielä melko harvinainen, mutta sitä on havaittu jo muutamalla paikkakunnissa eli se on tulokaslaji Suomeen. Tyrnikärpänen on merkittävä tyrnin marjojen tuholainen. Laji on levinnyt viime vuosina idästä päin suurimpaan osaan Euroopan maista. Tyrnikärpäsen valkoinen toukka syö marjan hedelmälihan, jolloin tuhon huomaa selvimmin pensaassa roikkuvista tyhjistä marjan kuorista.
Aikuinen tyrnikärpänen on noin 5 mm pitkä kirjavasiipinen hyönteinen. Tyrnikärpänen munii kypsymisensä aloittaneeseen tyrnin marjaan, jossa muna kehittyy marjan sisällä noin 6 mm:n pituiseksi vaaleaksi toukaksi syömällä hedelmälihaa 3–4 viikon ajan. Tämän jälkeen toukka pudottautuu maahan pensaan juurelle. Toukka kaivautuu maahan muutaman sentin syvyyteen pensaan alle ja koteloituu talvehtimaan. Tyrnikärpänen kotelo on väriltään kellertävä ja kooltaan 3–4 mm:n pituinen sylinteri. Aikuinen kärpänen kuoriutuu seuraavana kesänä ja on valmis paritteluun noin viikon päästä kuoriutumisesta.
Tyrnikärpästä on torjuttu Venäjällä organofosfaatteihin kuuluvalla pirimifossi-metyylia (C11H20N3O3PS) sisältävällä torjunta-aineella. Tyrnikärpäsen torjuntaan on käytetty myös avermektiineja sisältävää tehoainetta. Venäjällä on havaittu biologisessa torjunnassa Opius rhagoleticollis –nimisen hedelmäkärpästen loisen verottavan luontaisesti tyrnikärpäspopulaation kokoa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Tyrnikärpänen (Rhagoletis batava)
Luonnonvarakeskus (Luke): Tyrnikärpänen on saapunut Suomeen – voi tuhota koko marjasadon (Arkistoitu – Internet Archive)
Kauppinen, Sanna (toim.), Luonnonvarakeskus (Luke): Tyrnin viljely : Hanketuloksia Suomesta ja tutkimustuloksia maailmalta ISBN 978-952-326-089-4
Insectoid: Rhagoletis batava (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Rhagoletis batava (englanniksi)
Lyubov D. Shamanskaya, Doctor of Agricultural Science: Bioecology of sea buckthorn fly (Rhagoletis batava obscuriosa Kol.) and pest control treatments in Altai Region,The Lisavenko Research Institute of Horticulture for Siberia (pdf) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q7320084  CoL: 4RZ4S  EoL: 725609  EPPO: RHAGBA  EUNIS: 73149  Fauna Europaea: 405710  Fauna Europaea (new): 50ccee2e-c9cf-4c7b-918c-faf3ad58969b  GBIF: 1622572  iNaturalist: 622588  IRMNG: 10996980  ITIS: 670624  NCBI: 235426  Open Tree of Life: 338708  PPE: rhagoletis-batava  Laji.fi: MX.292775
Juhana Konttinen

Juho Konttinen (19. lokakuuta 1852 – 11. marraskuuta 1918 Suonenjoki) oli maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Talollinen Juhana Konttinen Suonenjoelta oli talonpoikaissäädyssä Suonenjoen tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä 1891. Hän oli säädyn yksityisen valitusvaliokunnan jäsen.
Maarit Tyrkkö

Maarit Eva Inkeri Tyrkkö (ent. Huovinen, s. 28. joulukuuta 1947 Tampere) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija.
Tyrkkö työskenteli toimittajana Suomen Kuvalehdessä, Uudessa Suomessa ja Kotiliedessä, jossa hän erikoistui lääketieteen aihepiiriin. Hänet kutsuttiin 1979 Weilin & Göösin kirjallisen osaston päälliköksi, mutta hänet erotettiin, kun hän avioitui Otavan kustannusjohtajan Pentti Huovisen kanssa 1981. Hän kuului UKK:n muistelmatyöryhmään ja oli toimittamassa kaikkia vuodesta 1976 ilmestyneitä Urho Kekkosen teoksia, muun muassa Kirjeitä myllystäni, Nimellä ja nimimerkillä ja Tamminiemi. Lisäksi hän on toimittanut ja kirjoittanut useita muitakin teoksia nimillä Tyrkkö ja Huovinen, kaikkiaan yli 60. Urho Kekkonen kuvasi suhdettaan Tyrkköön sanalla rakkaussuhde.
Tyrkkö oli Tieto-Finlandia-ehdokkaana kirjasta Hei beibi, mä oon tulta (2005). Vuonna 2010 Suomen tietokirjailijat ry palkitsi hänet Tietokirjailijapalkinnolla.
Tyrkön äiti oli toimittaja Marjatta Tyrkkö (o.s. Tulenheimo). Hänen isänsä Jukka Tyrkkö oli SS-sotilas ja toimittaja, joka perusti Ylöjärvi-lehden ja joka oli Maarit Tyrkön syntyessä Valkeakosken Sanomien päätoimittaja.. Tyrkön setä oli kirjailija Martti Tyrkkö ja täti oopperalaulaja Marja Tyrkkö. Hänen kummisetänsä oli runoilija Heikki Asunta.
Teokset

Tyttö ja nauhuri. WSOY, 2014 ISBN 978-951-0-40253-5
Presidentti ja toimittaja. WSOY, 2016 ISBN 978-951-0-40255-9
Hei beibi, mä oon tulta (useita tekijöitä). WSOY, 2005.
Teokset > Toimittajana

Otto-Iivari Meurman, 99 vuotta: Mörrin muistelmia. WSOY, 1989.
Urho Kekkonen:
Kirjeitä myllystäni 1–2. Toimittaneet Maarit Tyrkkö ja Keijo Korhonen. 1976 ISBN 951-1-02391-8 – ISBN 951-1-04643-8
Nimellä ja nimimerkillä 1–2. Toimittaneet Maarit Tyrkkö ja Keijo Korhonen. Otava, 1977 ISBN 951-1-04641-1 – ISBN 951-1-04643-8
Matkakuvia Kainuusta ja Lapista. Valokuvat Matti Saanio. Toimittanut Maarit Tyrkkö. Otava, 1977 ISBN 951-1-04560-1
Vastavirtaan. Toimittaneet Maarit Tyrkkö ja Juhani Suomi. Otava, 1983 ISBN 951-1-07557-8
Neandertalinihminen

| Neandertalinihminen |
| --- | --- |

 Pleistoseeni 0,230–0,040 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N  ↓   
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Kädelliset Primates
Yläheimo::  Ihmisapinat Hominoidea
Heimo::  Isot ihmisapinat Hominidae
Suku::  Ihmiset Homo
Laji::  neanderthalensis
Kaksiosainen nimi
 Homo neanderthalensis  King, 1864 
 Neandertalinihmisen levinneisyys
Katso myös
   Neandertalinihminen Wikispeciesissä   Neandertalinihminen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Neandertalinihminen (Homo neanderthalensis) on ihmisten (Homo) suvun sukupuuttoon kuollut laji, joka eli Euroopassa ja Lounais-Aasiassa vielä 40 000 vuotta sitten. Neandertalilainen kehittyi Euroopassa heidelberginihmisestä 500 000–200 000 vuotta sitten. Neandertalilaisten lukumäärää ei tiedetä, mutta yleinen arvio on 70 000 yksilöä.
Neandertalilainen ja nykyihminen elivät pitkään samoilla alueilla, ja ne ovat risteytyneet, minkä seurauksena ei-afrikkalaisissa nykyihmisissä on 1–4 prosenttia neandertalilaisen geenejä. Afrikkalaisten Saharan eteläpuolisten nykyihmisten kanssa neandertalilaiset eivät kuitenkaan risteytyneet.
Neandertalinihminen oli ruumiinrakenteeltaan roteva ja hiukan nykyihmistä lyhyempi. Ainakin osa neandertalilaisista oli vaaleaihoisia, vihreäsilmäisiä ja punatukkaisia.
Neandertalilaisten älyllisistä ja kielellisistä kyvyistä sekä teknologisista taidoista on erilaisia käsityksiä. Joidenkin tutkijoiden mukaan neandertalilaiset eivät olleet yhtä älykkäitä kuin nykyihminen ja heidän kulttuurinsa oli alkeellisempi. Neandertalilaisten kallo ja aivojen tilavuus olivat kuitenkin suurempia kuin nykyihmisellä, ja eräiden tutkijoiden mukaan neandertalilaiset eivät välttämättä olleet nykyihmistä tyhmempiä ja he pystyivät yhtä monimutkaisiin toimintoihin kuin nykyihminen. Neandertalilainen todennäköisesti kykeni puhumaan kuten nykyihminen, ja puheääni oli yllättävän korkea ja voimakas. Se osasi valmistaa työkaluja, rakentaa majoja ja käsitellä tulta. Se söi pääasiassa suurriistaa, jota se metsästi työntökeihäillä.
Neandertalilaisen häviämisen syistä ei ole varmuutta. Neandertalilaiset saattoivat sulautua nykyihmiseen, tai ehkä nykyihminen hävitti neandertalinihmisen tappamalla sen sukupuuttoon tai tuomalla tauteja. On myös arveltu, ettei neandertalilainen kyennyt sopeutumaan ilmastonmuutoksiin, joskin joidenkin tutkijoiden mukaan neandertalilainen sopeutui muuttuviin ympäristöoloihin yhtä hyvin kuin nykyihminen. Pienistä ja erillään olevista populaatioista johtuva sisäsiittoisuus saattoi myös olla yksi häviämisen syistä, samoin kuin supertulivuoren purkaus.
Kehitys ja asema ihmisen sukupuussa

Neandertalinihminen kehittyi Euroopassa vähitellen heidelberginihmisestä 500 000–200 000 vuotta sitten. Jotkut pitävät neandertalilaista omana ihmislajinaan ja nykyihmisen ja denisovanihmisen sisarlajina, mutta jotkut määrittelevät sen ihmisen (Homo sapiens) yhdeksi alalajiksi.
Neandertalinihminen ei ole nykyihmisen edeltäjä. Se kuitenkin risteytyi jossain määrin nykyihmisen kanssa tämän levittyä Afrikan ulkopuolelle, koska ei-afrikkalaisilta nykyihmisiltä on löydetty neandertalinihmisen kanssa yhteisiä geenejä, joiden uskotaan olevan peräisin neandertalilaisilta.
Levinneisyys ja lukumäärä

Neandertalinihmisen fossiileja on löydetty Euroopasta, Lähi-idästä ja Keski-Aasiasta. Pohjoisimmat löydöt ovat pohjoisesta Saksasta, läntisimmät Portugalista, itäisimmät Kazakstanin Teshik-Tashista, ja eteläisimmät eteläisestä Israelista. Joidenkin mukaan Suomen Karijoella sijaitsevasta Susiluolasta on löytynyt merkkejä sadan tuhannen vuoden takaisesta neandertalilaisasutuksesta, mutta käsitys ei ole yleisesti hyväksytty.
Neandertalilaiset elivät lauhkean ilmaston alueilla. Kun jääkaudet viilensivät ilmastoa, neandertalilaiset siirtyivät etelämmäksi, sillä he eivät tulleet toimeen mannerjäätikön reunan lähellä. He suosivat merenrannikoita, lehti- ja sekametsää sekä avoimia aroja tai heinikkomaata. Sisämaassa he asuivat aina järvien tai jokien rantojen läheisyydessä. Koska merenpinta on nykyisin korkeammalla kuin jääkausien aikana, monet neandertalilaisten silloisista asuinpaikoista ovat peittyneet veden alle.
Neandertalilaisten lukumääristä on annettu erilaisia arvioita. Yleinen arvio on 70 000, mutta jotkut arvioivat määrän olleen enimmilläänkin vain 3 500. Vuonna 2009 valmistuneiden geenitutkimusten perusteella on arvioitu, että neandertalilaisten kokonaismäärä oli enimmillään joitakin tuhansia yksilöitä. Geneetikko Svante Pääbon mukaan neandertalinihmisen perimän kirjo on pieni, joten sen on täytynyt olla ainakin joinain aikoina harvalukuinen. Juha Valsteen vuonna 2015 julkaiseman arvion mukaan neandertalilaisia eli yhdellä kertaa ilmastosta riippuen ehkä 10 000–100 000 yksilöä. Vuonna 2022 arvioitiin, että Siperian neandertalilaispopulaatio oli hyvin pieni, ehkä vain joitakin tuhansia ihmisiä.
Löytöhistoria

Neandertalinihminen sai nimensä Saksassa sijaitsevasta Neanderlaaksosta, josta lajin luita ensimmäisen kerran löytyi vuonna 1856. Löytäjät luulivat niitä luolakarhun luiksi, mutta luonnontieteiden opettaja Johann Fuhlrott tunnisti saamansa aivokopan yläosan, otsaluun, raajojen luut ja lantion osan ihmisen jäännöksiksi. Luiden erikoiset piirteet selitettiin aluksi monin eri tavoin: ”barbaariseksi ja villiksi roduksi”, vammautuneeksi nykyihmiseksi, venäläiseksi kasakaksi tai keltiksi. Vuonna 1863 geologian professori William King esitti löytöjen edustavan kokonaan omaa lajiaan, jolle hän ehdotti nimeksi löytöpaikan mukaan Homo neanderthalensis. Laakson nimen alkuosa Neander on kreikkaa ja tarkoittaa ’uusi ihminen’, mutta laakso oli tosin saanut nimensä jo ennen fossiililöytöjä.
Neanderlaakson pohjalta löytyi myöhemmin lisää neandertalilaisten luunpalasia. Nykyisin oletetaan, että paikalle oli haudattu ainakin kolme yksilöä. Ensimmäisenä löydetty yksilö oli sairastanut riisitautia ja nivelreumaa.
Belgiasta oli löydetty neandertalilaislapsen kallo jo vuonna 1829, mutta se tunnistettiin neandertalilaiseksi vasta vuonna 1926. Lajin määrityksen jälkeen muitakin varhaisia löytöjä pystyttiin tunnistamaan. 1800-luvun lopulla neandertalinihmisen jäännöksiä löytyi jo useista paikoista Euroopassa. Belgian Spystä vuonna 1886 löytyneet neandertalilaisfossiilit varmistivat lopullisesti kyseessä olleen muinaisen, erillisen ihmistyypin eikä vain epämuodostuneita nykyihmisiä.
Neandertalinihmisen on aiemmin arveltu olleen ihmisen edeltäjä. Käsityksestä luovuttiin lopullisesti vasta 1900-luvun lopulla, kun havaittiin paikkoja, joissa nykyihminen oli elänyt jo ennen neandertalilaista tai samaan aikaan sen kanssa.
Ensimmäisten neandertalilaislöytöjen aikoihin evoluutioteoriansa esitellyt Charles Darwin oli kiinnostunut löydöistä, mutta ei itse osallistunut keskusteluun. Vuonna 1870 hän esitti – sinänsä oikein, mutta huonoin perustein – että neandertalilainen ei voinut olla nykyihmisen edeltäjä liian suuren aivokoppansa yläosan vuoksi.
2010-luvulla neandertalilaisen löytöpaikkoja tunnettiin jo lähes sata ja yksilöitä yli 400. Eräs tärkeimmistä neandertalilaisten DNA:n löytöpaikoista sijaitsee Tšagirskajan luolassa eteläisessä Siperiassa, Altaivuorten juurella. Poikkeuksellisen laajasta geeniaineistosta on muun muassa selvinnyt, että Tšagirskajan asukkaat olivat läheisempää sukua Euroopassa tuohon aikaan eläneille lajitovereilleen kuin siperialaisessa Denisovan luolassa aiemmin eläneille neandertalilaisille. Neandertalilaisia vaelsi Altaille ainakin jo 120 000 vuotta sitten. Tšagirskajan asukkaiden on täytynyt siis olla paljon myöhäisemmän muuttoaallon perillisiä, sillä sieltä löytyneiden jäännösten ikä on noin 54 000 vuotta.
Varhaiset virhetulkinnat

Vielä pitkälle 1900-luvulle asti neandertalilaisen arveltiin liikkuneen ihmisapinamaisessa, kumarassa asennossa. Sen älykkyyttä myös aliarvioitiin sen kallon rakenteen johdosta. Neandertalilaista pidettiin usein raakana, tyhmänä ja alkukantaisena ihmisen ja simpanssin välimuotona sekä rasististen uskomusten mukaan niin sanottujen alempien nykyihmisrotujen sukulaisena. Virheelliset ja kielteiset käsitykset alkoivat muuttua ja tarkentua vasta 1950-luvulla. Nykykäsityksen mukaan neandertalilaiset olivat altruistisia ja empaattisia sekä monin tavoin hyvin inhimillisiä. He osasivat puhua, eivätkä olleet karvojen peitossa kuten oli luultu, ja he osasivat valmistaa monipuolisia aseita ja asumuksia, ja he kävelivät ryhdikkäässä pystyasennossa.
Anatomia > Ruumiinrakenne

Neandertalilaiset olivat nykyihmistä 10–15 senttimetriä lyhyempiä mutta yhtä painavia. Miehet olivat keskimäärin pituudeltaan 164 senttimetriä ja painoltaan noin 65 kilogrammaa ja naiset 155 senttimetriä ja 51 kilogrammaa. He olivat ruumiinrakenteeltaan vankkoja: paksuluisia, lihaksikkaita ja hyvin vahvoja. Yksilöiden välillä oli jonkin verran vaihtelua, vaikkakin ehkä vähemmän kuin nykyihmisillä. Neandertalinihminen kesti ruumiinrakenteensa ansiosta jääkausien kovia pakkasia suuremman lihasmassansa ansiosta paremmin kuin nykyihminen. Tasapainoelinten perusteella on päätelty neandertalinihmisen olleen hieman nykyihmistä kömpelömpi.
Neandertalilaisten lantio ja rintakehä olivat leveät, ja rintakehä leveni kartiomaisesti alaspäin eikä jatkunut tynnyrimäisesti, kuten nykyihmisellä. Kyynärvarret ja sääret olivat nykyihmisen raajoja suhteellisesti lyhyemmät, kuten myös sormet. Alaraajojen luut olivat huomattavan paksut, luuaines tiheää ja nivelet suuret. Olkaluun poikkileikkaus oli ellipsinmuotoinen eikä pyöreä kuten nykyihmisellä. Oikean käsivarren luut olivat erityisesti miehillä paksummat kuin vasemman, mikä kertoo oikeakätisyydestä ja siitä, että he käyttivät keihäitään työntökeihäinä. Raajoissa sekä solis- ja kylkiluissa ja myös kallossa oli paljon murtumia, jotka olivat parantuneet vaihtelevasti.
Anatomia > Pää

Neandertalilaisilla oli suuri pää ja suuret kasvot. Heidän aivokoppansa oli pitkä ja matala, otsa vietti jyrkästi taakse, ja silmien päällä oli voimakkaat luupaksunnokset eli kulmakaaret. Heillä oli kookas nenä ja suuret silmäkuopat. Leukakyhmy puuttui, ja kasvojen keskiosa työntyi eteenpäin. Nenä oli kookas ja ulostyöntyvä. Etuhampaat olivat lapiomaiset, kärjistä kuluneet ja taaksepäin kiertyneen näköiset. Poskihampaiden takana oli tyhjä tila. Takaraivossa oli kookas pullistuma. Neandertalinihmisellä oli suuret silmät.
Anatomia > Pää > Aivot ja älykkyys

Mitattujen neandertalinihmisen aivokoppien keskimääräinen tilavuus on 1 420 cm³ eli hiukan nykyihmistä enemmän. Vaihteluväli on 1 200–1 740 cm³. Naisten aivot olivat 200 cm³ miehen aivoja pienemmät. Neandertalilaisen isoaivojen kuorikerros oli kuitenkin heikommin kehittynyt kuin nykyihmisellä.
Joidenkin tutkijoiden mukaan neandertalilaisen älylliset kyvyt olivat nykyihmistä heikommat. Joidenkin tutkijoiden mukaan näköhavaintojen käsittely vei suuren osan aivokapasiteetista, ja näköhavaintoihin erikoistuneet alueet saattoivat haitata ryhmätyötaitojen kehittymistä. Eräiden tutkijoiden mukaan neandertalit eivät kuitenkaan välttämättä olleet nykyihmistä tyhmempiä vaan olivat yhtä kykeneviä hienostuneeseen käyttäytymiseen kuin nykyihminen. Jotkut tutkijat ovat arvioineet neandertalilaisten hautaustapojen ja luolamaalausten viittaavan kykyyn ajatella symbolisesti ja ajatella abstraktisti. Toisaalta tiedetään, että nykyihmislasten aivot kasvavat hitaasti, mikä antaa lapselle aikaa kehittyä älyllisesti. Neandertalilaisilla aivojen kasvu oli kuitenkin vieläkin hitaampaa. Tämä ei yksin todista lajin älykkyydestä, mutta tutkijat ovat löytäneet myös muuta tukea tälle olettamukselle.
Anatomia > Väritys

Osa neandertalilaisista oli vaaleaihoisia, vihreäsilmäisiä ja punatukkaisia. Erään tutkimuksen mukaan neandertalinihminen olisi ollut pigmentaation suhteen polymorfinen. Erään tutkimuksen mukaan nykyihmisen punainen pigmentti olisi neandertalinihmiseltä peräisin.
Elinikä

Neandertalilaismiehet elivät keskimäärin 40-vuotiaiksi ja naiset vain 35-vuotiaiksi ilmeisesti synnytyskomplikaatioiden johdosta. Lapsikuolleisuus oli hyvin korkea.
Puhekyky ja kieli

Neandertalinihmisellä arvellaan olleen todennäköisesti jonkinlainen puhekyky, tosin ei välttämättä niin kehittynyt kuin nykyihmisellä. Kurkunpäänsä korkean sijainnin johdosta olisi neandertalilaisen todennäköisesti ollut vaikeampi tuottaa yhtä monia äänteitä kuin nykyihminen. Neandertalinihmisillä oli suhteellisen kireät äänihuulet, joten neandertalinihmisen ääni oli keskimäärin korkeampi kuin nykyihmisen.
Saksalaisen Max Planck -instituutin tutkijan Johannes Krausen mukaan neandertalilaisilla oli sama FOXP2-geeni, joka nykyihmisellä yhdistetään kykyyn muodostaa puheääntä. Toisaalta neandertalilaisilta puuttui se NOVA1-geenin variantti, jota on alettu myös pitämään mahdollisesti merkittävänä tekijänä nykyihmisen puhutun kielen kehittymisen kannalta.
Kulttuuri > Yhteisöt

DNA-analyysin perusteella tiedetään, että neandertalilaiset elivät pienissä toisistaan erillä olevissa populaatioissa. Geneettinen diversiteetti oli vähäistä ja sisäsiittoisuus yleistä. Tšagirskajan aineistosta sisäsiittoisuutta on havaittu paljon enemmän kuin missään tunnetussa nykyihmisyhteisössä ennen tai nykyisin. Tutkimustulos vastaa sukupuuton partaalle joutuneiden eläinlajien geenipoolin tilaa. Se tukee pohdintoja, joiden mukaan sisäsiittosuuden aiheuttama rapautuminen saattoi olla yksi neandertalilaisten sukupuuttoon vaikuttaneista tekijöistä. Toisaalta, äidiltä perityssä mitokondio-DNA:ssa osoittautui olevan paljon enemmän vaihtelua kuin isältä saaduissa Y-kromosomeissa. Ei tiedetä, koskiko naisten liikkuvuus vain Altain yhteisöjä vai neandertalilaisia yleensä.
Yhdessä ryhmässä oli tavallisesti 8–16 henkeä, joista puolet lapsia. Ryhmät olivat useimmiten suurperheitä, jotka naapuriryhmien kanssa muodostivat klaanin tai heimon. Altaivuorilla eläneen ryhmän geenitutkimuksen perusteella ryhmät olivat virilokaalisia eli koostuivat toisilleen sukua olevista miehistä ja toisista ryhmistä tulleista naisista. Ryhmät saattoivat lyöttäytyä yhteen esimerkiksi metsästyksen ajaksi.
Kulttuuri > Elintavat

Neandertalilaisten elämä oli rankkaa, sillä monesta fossiilista on löytynyt merkkejä elinaikana saaduista vammoista. Jotkin vammoista olivat johtaneet elinikäiseen haittaan. Vammautuneetkin yksilöt olivat kuitenkin eläneet pitkään, mikä kertoo siitä, että neandertalilaiset pitivät huolta ryhmänsä avuttomimmistakin jäsenistä, niin vammautuneista kuin vanhuksistakin.
114 neandertalilaisten pääkalloista tehdyn tutkimuksen mukaan neandertalilaisten elämä ei ollut väkivaltaisempaa kuin nykyihmisen elämä.
Kulttuuri > Asumukset

Neandertalilaiset asuivat yleensä kodassa tai alkeellisessa majassa. Luolissa saatettiin asua talvisin, jolloin niissä oli lämpimämpää kuin ulkona, vaikkakin kosteaa. Majojen sisällä poltettiin nuotioita lämmön ylläpitämiseksi. Majat rakennettiin usein sateelta ja auringolta suojaavan kalliolipan alle, jyrkänteen tyveen, jollaisia muualla Euroopassa on enemmän kuin Suomessa. Majojen rungot ja seinät tehtiin puiden oksista tai rangoista, riu’uista ja parista pystytolpasta. Seinäriu’ut tuettiin kivillä ja seinät katettiin jollain tuulelta ja vedeltä suojaavalla materiaalilla. Aroilla puut saatettiin korvata mammutin luilla ja syöksyhampailla. Neandertalilaiset käyttivät monia asumuksiaan vain lyhytaikaiseen asumiseen, joskin he saattoivat palata niille vuosittain.
Kulttuuri > Esineet ja vaatteet

Neandertalilaiset käyttivät samaa esinettä usein moniin eri tehtäviin, eikä esineitä tehty yhteen tiettyyn tarkoitukseen. Heidän esineistönsä ei myöskään juurikaan muuttunut ajan tai paikan myötä, mikä kertoo teknisestä pysähtyneisyydestä ja sopeutumattomuudesta muutoksiin. Neandertalilaiset käyttivät yhdistelmätyökaluja ja -aseita, joissa puuvarteen oli kiinnitetty kivinen kärki. Terät kiinnitettiin nahkahihnalla tai pihkalla. Kivityökalut valmistettiin naputtamalla kiveä pehmeällä vasaralla, niin sanotulla Levallois’n tekniikalla. Tavallisimpia työkaluja olivat hienot, veitsimäiset sirpaleet, jotka oli irrotettu iskuytimestä, sekä käsikirveet ja keihäät.
Neandertalilaiset metsästivät iskukeihäillä, jotka piti survaista läheltä eläimeen. Kalastuskoukkuja tai harppuunoita ei ole löytynyt. Erään arvion mukaan neandertalinihmisen käsikirveen teko vaati 111 iskua neljässä työvaiheessa siinä, kun nykyihmisen käsikirves vaati 251 iskua yhdeksässä työvaiheessa.
Neandertalilaiset valmistivat koruja simpukankuorista ja kaunisvärisistä kivistä. Simpukankuorista on löytynyt väriaineiden jäänteitä, mikä saattaa viitata ihon koristeluun.
Neandertalilaiset muokkasivat eläinten nahoista vaatteita, mutta he eivät osanneet ommella. He kaapivat nahan puhtaaksi rasvasta ja sitten pehmittivät ja venyttivät nahan. Reunoihin tehtiin reiät, joiden läpi pujotettiin lankaa. Neandertalilaisten jalkineita ei ole vielä löydetty.
Vuonna 2018 julkaistussa tutkimuksessa kaikki tutkitut kuusi neandertalilaista vaikuttavat käden lihaksista luihin jääneiden jälkien mukaan käyttäneen elämänsä aikana usein tarkkuusotetta. Tarkkuusotetta käytetään tarkkuutta vaativissa käden töissä kuten räätälin työssä. Samaan aikaan eläneet nykyihmiset vaikuttavat käyttäneen useammin voimaotetta.
Kulttuuri > Esineet ja vaatteet > Arkeologiset kulttuurit

Neandertalilaisen moustier-kulttuurin esineet olivat edistyneempiä kuin sitä edeltäneiden kulttuurien esineet. Neandertalilaisten ja varhaisten nykyihmisten kulttuureita kutsutaan yhteisnimityksellä keskipaleoliittiset kulttuurit.
Kehittyneempien yläpaleoliittisten châtelperronin- ja uluzziankulttuurien on myös arveltu saattaneen olla neandertalilaisten kulttuureita siinä kuin nykyihmisenkin. Yleinen käsitys on, että ensin mainittu oli neandertalilainen ja jälkimmäinen nykyihmisen kulttuuri. Châtelperronin kulttuuriin 40 000 vuoden takaa kuuluu taidokasta koruesineistöä.