stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Korson seurakunta

| Korson seurakunta |
| --- | --- |

 tunnus :  sijainti 
 Korson kirkko
Tunnustuskunta:  evankelis-luterilainen
Hiippakunta:  Helsingin evankelis-luterilainen hiippakunta
Rovastikunta:  Vantaan rovastikunta
Seurakuntayhtymä:  Vantaan seurakuntayhtymä
Pääkirkko:  Korson kirkko
Perustettu:  1966
Jäsenmäärä:  15 540 (2022)
– Osuus asukkaista:  51,1 %
Kirkollisvero:  1,00 %
Kirkkoherra:  Tuomas Antola
Korson seurakunta
Infobox OKNimi-testi OK: 
Korson seurakunta on seurakunta Vantaalla. Seurakunta kuuluu Helsingin hiippakunnassa Vantaan rovastikuntaan ja on osa Vantaan seurakuntayhtymää. Kirkkoherrana toimii Tuomas Antola. Vuoden 2022 lopussa Korson seurakuntaan kuului 15 540 jäsentä, mikä on 51,1 % alueen asukkaista.
Papisto

Seuraavat henkilöt ovat toimineet Korson seurakunnan kirkkoherroina:
1968–1995: Pentti Perttula
1996–2012: Kari-Pekka Kinnunen
2013–2018: Pirkko Yrjölä
2018–: Tuomas Antola
Kultakaulustikka

| Kultakaulustikka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Tikkalinnut Piciformes
Heimo::  Tikat Picidae
Suku::  Kääpiötikat Veniliornis
Laji::  cassini
Kaksiosainen nimi
 Veniliornis cassini  (Malherbe, 1862) 

Katso myös
   Kultakaulustikka Wikispeciesissä   Kultakaulustikka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kultakaulustikka (Veniliornis cassini) on eteläamerikkalainen tikka. Sen esiintymisalue käsittää mantereen pohjoisosan Venezuelan etelä- ja kaakkoisosista Guyanaan, Surinameen, Ranskan Guayanaan ja Koillis-Brasiliaan. Alfred Malherbe kuvaili lajin holotyypin Cayennesta vuonna 1862, ja nimesi sen John Cassinin kunniaksi.
U1 (Berliinin metro)

U1 on yksi Berliinin metron linjoista. Linjan itäinen osa on verkoston vanhin. Se avattiin vuonna 1902 ja kulkee suurimmaksi osaksi maan päällä, Warschauer Straßen ja Gleisdreieckin välillä. Linjalla on 13 asemaa ja radan pituus on 8,8 kilometriä.
Linjan pääteasema Uhlandstraße.
U1-linjan liikennettä.
Tänä kylmänä syysaamuna

| ”Tänä kylmänä syysaamuna / Harmittava takaisku” Lea Laven |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Bella Cara
 A-puoli: ”Tänä kylmänä syysaamuna”
 Julkaistu: 1982
 Tyylilaji: iskelmä
 Kesto: 03.04
 Levy-yhtiö: CBS
muut singlet
|   | ”Tänä kylmänä syysaamuna / Harmittava takaisku”  |   |
Tänä kylmänä syysaamuna on suomalaisen iskelmätaiteilija Lea Lavenin single vuodelta 1982. Kappaleen sävelsi Matti Puurtinen, sanoitti Chrisse Johansson ja sovitti Veikko Samuli. Singlen b-puoli "Harmittava takaisku" on Samulin säveltämä ja sovittama. Sen sanoitti Johansson. Singlen molemmat puolet julkaistiin Lea Lavenin studioalbumilla Bella Cara (1982).
"Tänä kylmänä syysaamuna" on päättyneestä rakkaudesta kertova melankolinen balladi. Siinä on kevyelle musiikkiteokselle tavanomainen rakenne: intro - a-osa - b-osa - interlude - a-osa - b-osa - outro.
Aiheesta muualla

Tänä kylmänä syysaamuna
Tuoksualvejuuri

| Tuoksualvejuuri |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Sanikkaiset Pteridophyta
Alakaari::  Saniaiset Pteridophytina
Luokka::  Polypodiopsida
Lahko::  Polypodiales
Heimo::  Alvejuurikasvit Dryopteridaceae
Suku::  Alvejuuret Dryopteris
Laji::  fragrans
Kaksiosainen nimi
 Dryopteris fragrans  (L.) Schott 
Katso myös
   Tuoksualvejuuri Wikispeciesissä   Tuoksualvejuuri Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tuoksualvejuuri (Dryopteris fragrans) on pohjoisen pallonpuoliskon arktisilla alueilla kasvava saniainen. Se on mainittu Euroopan unionin luontodirektiivin liitteissä II ja IV, sillä se on Euroopassa hyvin harvinainen. Suomessa tuoksualvejuuri on rauhoitettu ja se kuuluu Suomen kansainvälisiin vastuulajeihin.
Ulkonäkö ja koko

Tuoksualvejuuri kasvaa tuppaina, ja voi levitä haarovan maavarren avulla. Maavarsi on tiheitten, usein liuskaisten suomujen peittämä. Kasvin ikivihreät lehdet kasvavat 15–25 cm pitkiksi. Lehden ruoti on tummasuomuinen ja enintään kolmasosa kapeanpuikean lavan pituudesta. Lehtilapa on kertaalleen parilehdykkäinen, päältä keltanystyinen ja alta tiheään ruskeasuomuinen. Lehdykät ovat kapeanpuikeita, parijakoisia ja niiden laita on usein taakäänteinen. Lehtien alapinnalla olevat itiöpesäkeryhmät ovat pyöreitä ja niitä peittää munuaismainen katesuomu. Tuoksualvejuuren itiöt kypsyvät Suomessa heinä-elokuussa, jolloin itiöpesäkeryhmät täyttävät lähes kokonaan lehden alapinnan. Kasvi tuoksuu kosketeltaessa vadelmalle.
Laji muistuttaa suuresti kookasta karvakiviyrttiä (Woodsia ilvensis).
Levinneisyys

Tuoksualvejuuren arktinen levinneisyysalue on laaja ulottuen lähes yhtenäisenä Uralilta Siperian poikki Japaniin, Pohjois-Amerikan pohjoisosiin ja Grönlantiin. Euroopassa lajia tavataan vain Suomessa ja Virossa.
Suomessa tuoksualvejuuresta tunnetaan 40 kasvustoa, melkein kaikki Kevon luonnonpuistosta Utsjoelta. Kasvi löytyi alueelta vuonna 1935. Metsähallituksen Ylä-Lapin luonnonhoitoalue vastaa niiden suojelusta. Aikaisemmin tuoksualvejuuren arveltiin olevan Suomessa jäänne myöhäisjääkaudelta, mutta uusimman tutkimuksen mukaan laji lienee levinnyt Uralilta tuulten mukana tulleista itiöistä.
Elinympäristö

Suomessa tuoksualvejuuren kasvupaikat sijaitsevat pääasiassa vaikeakulkuisissa, jyrkänteiden ja pahtojen juurelle keräytyneissä jäkäläpeitteisissä louhikoissa. Harvinaisen lajin uhkana saattaa olla laiton keräily.
Aiheesta muualla

Kasviatlas 2020: Tuoksualvejuuren levinneisyys Suomessa.
Tukholman ohjelma

Tukholman ohjelma määrittelee suunnan Euroopan unionin toiminnalle poliisi-, raja- ja tulliyhteistyössä, oikeusasioissa sekä turvapaikka-, maahanmuutto- ja viisumipolitiikassa. Se on määräaikainen ja kestää viisi vuotta.
Synty

Euroopan unionin komissio, jolla unionissa on esitysoikeus, esitti Tukholmassa 16.–17. heinäkuuta 2009 kokoontuneelle EU-maiden oikeus- ja sisäministereille ehdotuksen, josta ministerit keskustelivat, tosin vielä epävirallisesti.
Ohjelma on jatkoa kahdella Suomessa ja Alankomaissa neuvotelluille ohjelmilla eli Tampereen ohjelmalle vuosina 1999–2004 ja Haagin ohjelmalle vuosina 2004–2009.
Perustana tälle ohjelmalla on ns. Maastrichtin sopimus, jossa oikeus- ja sisäasioista tuli Euroopan unionin rakenteen kolmas pilari. Tämä sopimus tuli voimaan vuonna 1993, eli ennen Suomen liittymistä Unionin jäsenyyteen.
Sisältö

Tukholman ohjelma koostuu seitsemästä luvusta: johdanto, kansalaisen oikeudet, oikeusasiat, kansalaisten suojelu, raja-asiat, maahanmuutto- ja turvapaikka-asiat sekä oikeus- ja sisäasioiden ulkosuhteet.
Poliisitoiminnan osalta ohjelmassa korostetaan entistä tehokkaamman tietojenvaihdon merkitystä ja operatiivisen yhteistyön merkitystä.
Yhdeksi Tukholman ohjelman ydintavoitteista on mainittu solidaarisen ”kansalaisten Euroopan” rakentaminen. Sopimuksen sanotaan tarjoavan eurooppalaisille lisäarvoa erityisesti torjumalla tehokkaammin rajatylittävää rikollisuutta ja punnitsemalla turvallisuutta perusoikeuksien suojaa vasten.
Tavoitteena on ollut myös aikaansaada toimiva maahanmuuton hallinta niin vastaanottaja- ja lähtömaiden, kuin yksittäisten maahanmuuttajien näkökulmasta. Lisäksi yhteiseurooppalainen, solidaarisuudelle perustuva turvapaikkajärjestelmä pysyy EU:n tähtäimessä.
Kultahippuja

| Kultahippuja Kolmas Nainen |
| --- | --- | --- |

Kokoelmalevyn tiedot
 Äänitetty : 1988-1993
 Julkaistu: 1993
 Formaatti: LP, CD, kasetti
 Tuottaja(t): Mikko Karmila
 Tyylilaji: suomirock
 Kesto: 74.13
 Levy-yhtiö: Sonet
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 9.
Kolmannen Naisen muut julkaisut
| Tiheän sisään 1992 | Kultahippuja 1993 | Onnen oikotiellä 1994 |
Kultahippuja (Studio • Live • Remix '88-'93) on Kolmannen Naisen kokoelma-albumi, joka julkaistiin vuonna 1993. Se ylsi Suomen virallisen listan sijalle 9 ja pysyi listalla yhteensä 8 viikkoa.
Albumia on myyty vajaa 40 000 kappaletta. Se myi ilmestymisvuotenaan kultaa.
Kappaleet

Onpa kadulla mittaa! – Remix – 2.53 (single, 1993)
Tästä asti aikaa – 3.56 (Hyvää ja kaunista, 1990)
Paskanhajua – 3.15 (Tiheän sisään, 1992)
Äiti pojastaan pappia toivoi – 3.06 (Hikiset siivut, 1989)
Lautalla – 3.44 (Elämän tarkoitus, 1991)
Syksy rannalla – 3.40  (Hikiset siivut, 1989)
Hyvää ja kaunista – 3.08 (Hyvää ja kaunista, 1990)
Valehtelisin jos väittäisin – Remix – 2.18 (Hyvää ja kaunista, 1990)
Elämän tarkoitus – Demix – 4.19 (Elämän tarkoitus, 1991)
Kartat mua – 3.26 (Ajatuskatkoja EP ja Tiheän sisään, 1992)
Tango taisteluni – 2.48 (Tiheän sisään, 1992)
Hikiset siivut – 2.48 (Hikiset siivut, 1989)
Ulkopuolella ikkunan – 2.22 (Elämän tarkoitus, 1991)
Sylistäsi heräsin – 3.32 (single, 1988 ja Hikiset siivut, 1989)
Maailma on tyly – 3.28 (Hyvää ja kaunista, 1990)
Onneksi voin unohtaa – 3.41 (single, 1988 ja Hikiset siivut, 1989)
Ote talonkirjasta – 2.54 (Elämän tarkoitus, 1991)
Missä viisaaksi tullaan? – 3.18 (Hyvää ja kaunista, 1990)
Niin sen täytyi olla – 3.58 (Tiheän sisään, 1992)
Kovalla kädellä – 3.23 (Elämän tarkoitus, 1991)
Helsinki – 4.08 (Elämän tarkoitus, 1991)
Vuoret tuuli pois puhaltaa – Remix – 3.49 (single, 1988 ja Hikiset siivut, 1989)
Kokoonpano

Sakari Pesola – kitara
Pauli Hanhiniemi – laulu
Timo Kivikangas – kitara
Timo Löyvä – kitara (kappaleet 4, 6 ja 12)
Raimo Valkama – basso
Pasi Kallioniemi – rummut
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Raakel Honkanen – viulu (kappaleet 1, 8 ja 21)
Terhi Myöhänen – viulu (kappaleet 1, 8)
Seija Puurunen – alttoviulu (kappaleet 1, 8, 11 ja 21)
Ulla Kupiainen – sello (kappaleet 1, 8, 11 ja 21)
Tulisoihtu pimeään

| Tulisoihtu pimeään Olavi Paavolaisen elämä |
| --- | --- |

Kirjailija:  Panu Rajala
Kuvittaja:  arkistokuvitus
Kansitaiteilija:  Väinö Kunnas (maalaus) Martti Ruokonen (ulkoasu)
Kieli:  suomi
Genre:  elämäkerta
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2014
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  624
ISBN:  978-951-0-40254-2
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Tulisoihtu pimeään – Olavi Paavolaisen elämä on Panu Rajalan laatima elämäkerta Olavi Paavolaisesta. Teos ilmestyi 2014, ja sen on kustantanut WSOY.
Alkusanat

Rajala luotaa alkusanoissa Paavolaisen rooleja, joista viimeinen oli väsähtänyt, kyyninen valtakunnanpessimisti. Mutta sitä ennen hän oli Panulanselvennä sanoin ”ihailtu ja kadehdittu, rakastettu ja vihattu – – ainutlaatuinen ilmestys, poseeraava dandy, tenhoava vaikuttaja, innostava joukonjohtaja, loistava tyyliniekka, jalostuneen taideaistin lävistämä kriitikko, modernin runon esitaistelija, kulttuuritietoinen esseisti ja matkakirjailija, lopulta maan seuratuimman teatterin [Radioteatterin] johtaja”. Näitä kaikkia rooleja Panulaselvennä elämäkerrassa kuvaa.
Rajala antaa arvion aiemmista elämäkerroista: Matti Kurjensaaren työtä haittasi Paavolaisen lesken puuttuminen käytettävissä olleeseen aineistoon, eikä Kurjensaari käsittele teoksia. Myöskään Jaakko Paavolaisen elämäkerrassa ei käsitelty tuotantoa, vaan teos oli Rajalan mielestä ”hyödyllinen tietolähde, asiakirjan tapaan jäsennelty [ja] faktoissa pysyttelevä”. Rajala toteaa, että tuotantoa ovat sittemmin käsitelleet useat tekijät, mutta hän oli huomannut, että Paavolaisen koko kaaren kattavalle elämäkerralle tuntui olevan tilaa.
Alkusanoissa Rajala huomauttaa, ettei hänen aineistonsa ollut kattava; kaikkea ei ole vielä kerrottu, sillä paitsi että Paavolainen hävitti aineistoa, Paavolaisen oikeuksien haltija Pekka Paavolainen ilmoitti vaikenevansa kuin muuri. Toisaalta Rajala kuitenkin sanoo, että ”tuskin löytyy enää käänteen tekeviä todisteita”. Myönteisesti hänen työhönsä oli suhtautunut veljenpoika Eero-Pekka Paavolainen.
Arviot

Helena Pilke kirjoitti Agricola-sivuston kirja-arvostelussa, että aiemmat elämäkerrat lukeneelle teoksessa on paljon tuttua. Rajalalla on kuitenkin ollut ilmeisesti käytettävissään lähteitä, joita Matti Kurjensaari ja Jaakko Paavolainen eivät olleet saaneet käsiinsä.
Kuisma Korhonen (Helsingin Sanomat) sanoi arviossaan, että teoksessa näkyy kiireen jälki. Korhonen toteaa myös, että Rajala kertoo enemmän Paavolaisen naissuhteista kuin teoksista. Hän huomauttaa myös, että Paavolaisen kuva on Rajalan tekemänä pikemmin satiirinen kuin arvostava. Teos antaa kuvan ”narsistisesta opportunistista, joka pyrki vimmatusti huomion keskipisteeksi”.
Ville Hänninen kirjoitti Lapin Kansassa: ”Teos ei tuo Paavolais-kirjallisuuteen paljon uutta. Se on kuitenkin sujuvasti kirjoitettu, samanaikaisesti innoittunut ja kriittinen.”
Aiheesta muualla

Teos kustantajan sivulla (Arkistoitu – Internet Archive).
Matti Mieskonen: Paavolainen - symboli ja historiallinen henkilö. Kirja-arvostelu teoksesta, Rajala, Panu: Tulisoihtu pimeään. Olavi Paavolaisen elämä. WSOY, 2014. (Agricolan kirja-arvostelut, 21.10.2014)
Osmo Pekonen: Tulisoihtu pimeään & Nukuin vasta aamuyöstä (Arkistoitu – Internet Archive). Keskisuomalainen 5.10.2014.
Kungsträdgårdenin metroasema

Kungsträdgårdenin metroasema on metroasema Tukholman metron sinisellä linjalla, Norrmalmin kaupunginosassa. Sisäänkäynnit asemalle sijaitsevat Gallerian-ostoskeskuksessa sekä Arsenalsgatanilla Kungsträdgården-puiston läheisyydessä. Asema on sinisen linjan pääteasema, ja sinne liikennöivät kummankin sinisen haaran junat (pääteasemina Hjulsta tai Akalla). Asema avattiin 30. lokakuuta vuonna 1977 järjestelmän 91. asemana.
Kungsträdgårdenin asema sijaitsee noin 30 metriä maan alla. Se on Tukholman metron syvimmällä sijaitseva asema. Se on myös ainoa, jonka seinät ovat paljaat, eikä niitä ole käsitelty kemiallisella aineella. Aseman sisätiloja on koristeltu Tukholman keskustan puretuista rakennuksista peräisin olevilla pylväillä, portaaleilla, veistoksilla ja uuneilla. Koristelujen toteutuksen on suunnitellut taiteilija Ulrik Samuelsson.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kungsträdgårdenin metroasema Wikimedia Commonsissa
| Pohjoiseen/Länteen |  |  |  | Etelään/Itään |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| T-Centralen ▷ Hjulsta |  |  Linja 10 päätepiste |  |  |
| T-Centralen ▷ Akallan metroasema |  |  Linja 11 päätepiste |  |  |
muokkaa wikidataa
Kuurinmaan hiippakunta

Keskiaikainen Liivinmaa. Kuurinmaan hiippakunta on kartassa oranssilla.
Kuurinmaan hiippakunta (lat. Episcopatus Curoniensis, saks. Bistum Kurland) on entinen kirkollinen valtio nykyisen Latvian länsiosassa Kuurinmaalla. Kuurinmaan hiippakunta perustettiin Liivinmaan ristiretken jälkeen. Hiippakunta oli kooltaan 4 500 neliökilometriä, ja se oli toiseksi pienin kirkollinen valtio Liivinmaan liitossa. Sen pääkaupunki oli Piltene. Liivinmaan sodassa 1559 hiippakunta päätyi Tanskan omistukseen ja vuonna 1585 Tanska myi sen Puola-Liettualle.
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Bishopric of Courland
Tuomo Suomalainen

Temppeliaukion kirkko sisältä. Salinäkymä lehterin alta.
Haagan ammattikoulu2.
Hotelli Mesikämmen. Kalliokäytävä.
Espoonlahden kirkko. Alttarialue.
Haminan poliisi- ja oikeustalo. Kreikkalaiskatolisen kirkon pihalta nähtynä.
Tuomo Oskari Suomalainen (29. marraskuuta 1931 Suursaari – 1. marraskuuta 1988) oli suomalainen arkkitehti. Hän työskenteli yhdessä veljensä Timo Suomalaisen kanssa. Arkkitehtitoimisto Timo ja Tuomo Suomalaisen tunnetuin suunnittelutyö on vuonna 1969 valmistunut Temppeliaukion kirkko Helsingissä.
Koulutus- ja työhistoria

Tuomo Suomalaisen vanhemmat olivat majakkamestari Oskar Juho Suomalainen ja sairaanhoitaja Laina Suomalainen (o.s. Esko). Hänen puolisonsa oli Eine Eva Helena Söderman.
Suomalainen valmistui ylioppilaaksi Haminan Lyseosta 1951 ja arkkitehdiksi Helsingin teknillisestä korkeakoulusta 1960. Hän työskenteli arkkitehtitoimistoissa Hytönen & Luukkonen 1953 ja Eliel Muoniovaara 1954–56 sekä 1958–60. Vuonna 1956 hän sai arkkitehtiveljensä Timo Suomalaisen kanssa 1. palkinnon yleisessä suunnittelukilpailussa Lappeenrantaan rakennettavasta Etelä-Saimaan ammattioppilaitoksesta. Veljekset saivat myös suunniteltavakseen tämän mittavan kohteen ja perustivat syksyllä 1956 oman toimiston, jota he johtivat yhdessä Tuomon kuolemaan asti. Tuomo Suomalainen oli sivutoimisesti assistenttina Teknillisessä korkeakoulussa 1960–63 (aine arkkitehtuuri 1).
Arkkitehtonisesta ilmaisusta

Tuomo Suomalainen on yhdessä veljensä kanssa suunnitellut useita julkisia rakennuksia, joista moni vapaiden muotojen, korostetun materiaalintunnun ja rakenteiden visualisoinnin aktiivisuudessa poikkeaa aikakautensa suomalaisen arkkitehtuurin rationaalisesta valtalinjasta, jota vastaan vain muutama arkkitehti kapinoi. Töistä tunnetuin on kallioon louhittu Helsingin Etu-Töölössä sijaitseva Temppeliaukion kirkko (1960–69).
Kirjassa Temppeliaukio – kirkko Suursaaresta länteen (Maila Mehtälä, WSOY 2003) Timo Suomalainen kertoo, kuinka arkkitehtiveljekset ensimmäisen oman työn, puhdaslinjaisen Etelä-Saimaan ammattioppilaitoksen valmistuttua 1960 alkoivat kaivata töissään pääsyä ehdottomuudesta vapauteen, vaistonvaraisuuteen ja inhimilliseen moni-ilmeisyyteen. Rakennustaiteellisessa mielessä he pyrkivät nyt järkipohjaisesta suunnittelusta edelleenkään tinkimättä saattamaan kaikki, myös toiminnalliset ratkaisut alitajuntaa luotaamalla kohti toteutusta. He kunnioittivat rakennuspaikkaa antaen sen erityispiirteiden - usein luonnon - osallistua suunniteluun.
Vuonna 2000 Amerikan arkkitehtiliiton (AIA) kunniajäseneksi kutsutun Timo Suomalaisen varsinaiseksi ansioksi amerikkalaisen arkkitehdin Gerald Moorheadin kokoamassa materiaalissa katsotaan veljesten yhteinen ja Timo Suomalaisen myöhempi edelleen ilman trendejä ja visuaalista pakkopaitaa toteutettu arkkitehtuuri; sen laaja-alaisuus, esimerkillisyys ja runollisuus.
Suomen Arkkitehtuurimuseo vastaanotti keväällä 2020 kokoelman, joka on kattava läpileikkaus Tuomo  Suomalaisen ja hänen veljensä Timo Suomalaisen työskentelystä.
Poimintoja työluettelosta

Toteutettuja töitä on yhteensä noin 140 (suunnitelmat yhteisiä Timo Suomalaisen kanssa):
Temppeliaukion kirkko, Helsinki 1960–1969
Keuruun varuskunnan ”asemakaava” 1960–64 sekä kaikki varuskunnan rakennukset aina korjaamoista asuntoihin ja kerhorakennukseen 1960–91 (Tuomon osalta –1988)
Haagan ammattikoulu, Helsinki 1962–67
Puolustuslaitoksen asuintalot Rovaniemen Korkalovaara ja Tampereen Turtola 1963–71
Hotelli Mesikämmen, Ähtäri 1973–76
Museoviraston keskusvarasto, Orimattila 1975–79
Espoonlahden kirkko 1976–80
Haminan poliisi- ja oikeustalo 1979–84
Kappelit:
Ristiniemen kappeli, Hamina 1964–65
Leirikankaan kappeli, Vehkalahti (myöh. Hamina) 1986–89 (Tuomon osalta –1988)
Kellonummen kappeli, Espoo 1986–93 (Tuomon osalta –1988)
Palkinnot yleisissä arkkitehtuurikilpailuissa

1.palkinto Etelä-Saimaan Ammattioppilaitos, Lappeenranta 1956 (valmistunut 60)
1.palkinto Temppeliaukion kirkko, Helsinki 1961 (valmistunut 69)
1.palkinto Hallinto- ja Kulttuurikeskus, Jyväskylä 1961
3.palkinto Hallinto- ja Kulttuurikeskus, Maarianhamina 1966, pohjoismainen kilpailu)
1.lunastus Hallinto- ja Kulttuurikeskus, Valkeakoski 1966
5.palkinto Espoon keskus, Espoo 1967, kansainvälinen kilpailu
Vuoden 1967 jälkeen ei osallistumista yleisiin kilpailuihin.
Tunnustuksia

Diploma and Silver Hexagon of Habitation Space (International Aard Milan) Asunto Oy Majakumpare ja Hotelli Mesikämmen 1978
Postimerkki 2.5.1983 Temppeliaukion kirkko
Miljöö-palkinto Haminan poliisi- ja oikeustalo 1984 (kilpailun järjestäjä päivälehti Uusi Suomi)
Postimerkki 19.4.1986 Haminan Poliisi- ja Oikeustalo
Osallisuus Helsingin kaupungin saamaan tunnustukseen, Europa Nostra-diplomiin 1988 Sarvikuono-korttelin saneerauksesta (Timo ja Tuomo Suomalainen) ja Leijona-korttelin saneerauksesta (Aarno Ruusuvuori) yhteisesti
IFRAA (International Architectural Design Awards) Honour Award Leirikangas Cemetary Chapel, USA 1992
Temppeliaukion kirkko lukijoiden 10 kärjessä -listalla Helsingin Sanomien 6.12.1997 äänestyksessä Suomen itsenäisyyden ajan merkittävimmästä  taideteoksesta
Kuvagalleria

Kaukonäkymä Ristiniemen kappelista
Salinäkymä Leirikankaan kappelissa
Kellonummen kappeli
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Connah Roger: Armo ja arkkitehtuuri.  Helsinki:  Rakennustieto Oy, 1998.  ISBN 951-682-501-X.
Connah Roger: Grace and Architecture.  Helsinki:  Rakennustieto Oy, 1999.  ISBN 951-682-501-X.
Mehtälä, Maila: Temppeliaukio -kirkko Suursaaresta länteen.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27837-8.
Maailman nähtävyydet,osa 2.  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-09387-4.
Kungsholmstorg

Kungsholmstorg nähtynä Riddarfjärdeniltä päin 2012. Taustalla raatihuone.
Kungsholmstorg on Tukholman Kungsholmenilla sijaitseva aukio. Se oli alun perin nimeltään Lilla torget (’pikkutori’), ja ensimmäinen maininta nykyisestä nimestä on vuodelta 1779. Tori oli aiemmin nykyistä kapeampi, mutta sitä levennettiin 1900-luvun vaihteessa, jolloin sen ympärille rakennettiin kerrostaloja.
Toria rajaa pohjoisessa poikittain Hantverkargatan, ja suoraan tori jatkuu Scheelegatanina. Etelässä tori rajautuu Norr Mälarstrandiin. Torin läpi kulkee Garvargatan.
Kuvia

Adolf Emil Melanderin suunnittelema uusrenessanssirakennus vuodelta 1885 Kungsholmstorgin ja Hantverkargatanin kulmassa.
Toisella puolella Kungsholmstorgin ja Hantverkargatanin kulmassa on Marokon suurlähetystö.
Litet lejon. Monika Masser, 2008.
Otto Strandmanin veistos Vesslan (suom. lumikko) vuodelta 1912.
Eric Holewan muistoksi asennettu kompastuskivi Kungsholmstorg 6:n edustalla.
Kuvan vasemmanpuoleisen talon paikalla sijaitsi aiemmin Sankt Eriks bryggeri, joka oli 1900-luvun alussa Ruotsin toiseksi suurin panimo.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kungsholmstorg Wikimedia Commonsissa
Urho Lanamäki

Urho Albinus Lanamäki (21. maaliskuuta 1890 Alavus – 22. heinäkuuta 1959) oli suomalainen liikemies, talousneuvos ja ampumaurheilun harrastaja.
Lanamäen vanhemmat olivat ratavartija Salomon Lanamäki ja Maria Sofia Härkönen. Hän valmistui Suomen liikemiesten kauppaopistosta vuonna 1915.
Lanamäki oli Vaasa Oy:n toimitusjohtajana 1915–1959. Hän oli Teräs Oy:n johtokunnan jäsen 1950–1959, Vaasan messujen johtokunnan puheenjohtaja 1946–1959, Rautatiekirjakauppa Oy:n johtokunnan jäsen 1944–1959, Vaasan Sähkö Oy:n johtokunnan jäsen 1943–1950, vakuutusyhtiö Tarmon hallintoneuvoston jäsen 1944–1959, Graafisen teollisuusliiton hallituksen jäsen vuodesta 1934, Sanomalehtien liiton johtokunnan jäsen 1928-1959 sekä Vaasan käsityö- ja tehdasyhdistyksen puheenjohtaja 1946–1948. Hän sai talousneuvoksen arvon 1941.
Lanamäki oli Vaasan kaupunginvaltuuston jäsenenä 1939–1944 ja kaupunginhallituksen jäsenenä 1943–1948. Hän oli Vaasan ampujain johtokunnan puheenjohtaja 1927–1937, Pohjanmaan ampujaliiton sihteerinä 1927–1940 ja puheenjohtaja 1934–1952 sekä Suomen ampujainliiton liittohallituksen jäsenenä 1927–1950.
Lanamäki toimi syksyllä 1917 Vaasan suojeluskunnan sihteerinä. Suomen sisällissodan aikana hän oli Vaasan suojeluskunnan 3. komppanian vääpeli, osallistui Vaasan valtaukseen ja oli Satakunnan rintamalla Laviassa ja Suodenniemellä. Sodan jälkeen hän aloitti ampumaharrastuksen pienoiskiväärillä Vaasa-lehden toimituksesta kootussa joukossa, jossa oli mukana myös muun muassa Vaasan Jaakkoo, Kosti Könni ja Lenni Laakso.
Lanamäki oli naimisissa 1920–1950 Julia Maria Blomqvistin kanssa. Avioeron jälkeen hän meni naimisiin 1951 Marianne Ruth Karisjoen kanssa.