stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Gabriel Peldan
Sissistä miehittäjän virkamieheksi > Vieraan palveluksessa

Peldan määrättiin ensin Turun katedraalikoulun opettajaksi ja kesällä vasten tahtoaan laamanni Otto Johan von Tiesenhausenin sihteeriksi Vaasaan. Isonvihan aikaisessa siviilihallinnossa läntisen Suomen kattanut Turun kenraalikuvernöörikunta oli jaettu viiteen laamannikuntaan. Laamannikuntaa johti venäläisten nimittämä niin sanottu laamanni, jonka työnkuva ja virka-asema vastasivat kuitenkin ennemmin maaherraa. Laamannit olivat etupäässä baltiansaksalaisia, kuten von Tiesenhausenkin. Hänen sukulaisensa oli Porvoon laamannina.
Peldania kuitenkin epäiltiin yhteyksistä pappeihin, joita syytettiin venäläisiä vastaan vehkeilemisestä, minkä seurauksena Peldan, hänen isänsä ja kirkkoherra Vhael pidätettiin ja vietiin vankeuteen Turkuun. Peldan vapautettiin syytteistä ja palautettiin toimeensa. Kun Peldan oli valittanut uuden esimiehensä Schmiedefeldtin kitsauden haittaavan työtään, siirrettiin hänet Turkuun 1719. Siellä hän palveli sihteerinä kreivi Gustav Otto Douglasia, joka oli nimitetty kenraalikuvernööriksi johtamaan Suomen siviilihallintoa 1717. Peldan edisti toimissaan suomalaisten etua muun muassa pyrkimällä ylläpitämään opetusta Turun katedraalikoulussa. Hän oli myös Douglasin seuraajan V. A. Stackelbergin sihteeri aina Uudenkaupungin rauhan (1721) solmimiseen asti. Rauhan jälkeen venäläishallinnon virkamiehet eivät voineet jatkaa toimissaan, ja keskuskansliassa työskennelleet siirtyivät Douglasin kutsusta ensin Helsinkiin ja sieltä Pietariin selvittämään tilejä. Peldan palasi Ilmajoelle Suomeen vasta helmikuussa 1722.
Vuonna 1721 Peldan kirjoitti, taiteilijanimellä Henriciades Πανϰαϰομοιϱελος (suom. Henrikinpoika Ylenkovaonninen), lyhyen latinankielisen Suomen historian De fatis et antiqvitatibus Fenniæ. Tähän hänet käski Suomen sotilashallintoa johtanut kenraali-ruhtinas Mihail Golitsyn. Kirjassaan Peldan valittaa kirjallisen lähdemateriaalin puutetta ja kahdeksanvuotista eroaan opinnoista. Teoksen alkuosa on säilynyt ja sittemmin julkaistu.
Sissistä miehittäjän virkamieheksi > Sodan jälkeen: valtiopäiväsihteeri, rehtori, kirkkoherra

Palattuaan Pietarista 1722 Peldan päätti ryhtyä papin uralle ja oli ensin rovasti Vhaëlin apulaisena Vaasassa, mutta lähti 1723 Pohjanmaan maaherran von Essenin valtiopäiväsihteeriksi Tukholmaan. Peldania oli alettu arvostaa suomalaisten keskuudessa miehityksen aikana, mihin hän itse viittaa ansioluettelossaan ja mikä vaikutti von Essenin sihteerivalintaan. Komennus lienee miellyttänyt Peldania, sillä Bartholdus Vhaël edusti Pohjanmaan papistoa samoilla valtiopäivillä. Vhaël kuitenkin kuoli valtiopäivien alkutaipaleella tammikuussa 1723.
Rovasti Vhaëlin kuoltua Ilmajoki oli vailla kirkkoherraa ja suuri joukko pitäjän miehiä anoi Peldanin nimittämistä. Turun tuomiokapituli ei kuitenkaan halunnut tätä ja viivytti mielenosoituksellisesti vastaustaan. Seurauksena oli, että talonpoikaissäädyn edustaja, Ilmajoelta kotoisin ollut majatalon isäntä Johan Birling otti asian esille valtiopäivillä. Säädyt vaativat lausuntoa Turun piispalta Herman Witteltä, mutta tuomiokapituli sai tahtonsa läpi. Virkaan nimitettiin Anders Mennander, joka oli Peldania vanhempi ja pappina ansioituneempi.
Peldan oli Vaasan triviaalikoulun rehtori vuosina 1725–1735 ja vihittiin papiksi Turun hiippakunnan Kristiinankaupungissa 13. maaliskuuta 1732. Hän oli Ilmajoen kirkkoherra vuodesta 1735 kuolemaansa asti.
Rippikoulun kehittäjä

Gabriel Peldan on ensimmäinen suomalainen pappi, jonka varmasti tiedetään järjestäneen ensimmäiselle ehtoolliselleen valmistautuvien opetuksen koulumuotoiseksi. Tämä tapahtui samana vuonna, jona hänestä tuli Ilmajoen kirkkoherra (1735). Peldan käytti itsekin opetuksesta rippikoulun nimeä.
Rippikoulu kehittyi Turun hiippakunnassa 1730-luvun paikkeilla. Aiemmin opetus oli keskittynyt yleisiin kuulusteluihin. Peldanin rippikouluun ilmoittautuneiden oli ensin käytävä lukkarinkoulu, jotta voivat osoittaa valmiutensa uskonnolliseen opetukseen. Nuoria harjoitettiin pappilassa viikon ajan – Peldan esitti kirkonkokouksessa jatkavansa opetusta keväällä joitain viikkoja. Seuraavina vuosina rippikoulun läpäisseet alettiin päästää ehtoolliselle yhdessä ryhmässä jossakin sunnuntaijumalanpalveluksessa.
Toiminta pikkuvihan aikana

Peldan suhtautui venäläisiin sovinnollisesti, kun nämä seuraavan kerran miehittivät Suomen hattujen sodassa (1741–1743). Ilmajoen kirkkoherra oli mielipidevaikuttaja, joka sai nopeasti pohjalaiset virkaveljensä omaksumaan lähes matelevan asenteen.
Kun Pohjanmaan maaherra Gustaf Creutz oli paennut vähin äänin läänistään, papisto yritti hoitaa alueen asioita ja ottaa tilanteen haltuun. Armeijan pääjoukon antauduttua Helsingissä 24. elokuuta 1742 pohjalaiset päättivät koota lähetystön, joka matkustaisi Helsinkiin ja esittelisi sotamarsalkka Peter de Lacylle läänin köyhyyttä ja kyvyttömyyttä muonittaa vihollisjoukkoja. Lähetystön puheenjohtajaksi nimitettiin venäjänkielentaitoinen Gabriel Peldan, ja siihen kuuluivat myös Laihian kappalainen Israel Reinius, kruununvouti (Laihian nimismies) Samuel Schöring, Kristiinankaupungin rahastonhoitaja Olof Calén ja muutama talonpoika. 8. syyskuuta (12. syyskuuta) 1742 se tapasi Pirkkalan pitäjän Harjun kylän kappelissa kenraalimajuri Kristian Theofilus von Kindermanin, jonka kanssa päästiin sopimukseen Pohjanmaan majoitusrasituksen lieventämisestä. Käytännössä tämä tarkoitti, että von Kinderman käski kahden rykmentin vetäytyä takaisinpäin. Kenraali käski lähetystön palaamaan ja kutsumaan maakunnan säädyt koolle. Mukana seurasi myös kehotus asukkaille käyttää valkoista lippua, kun husaarit ratsastaisivat maakuntaan. Kun von Kinderman saapui Vaasaan, kenraali majoitettiin rahastonhoitaja Chronanderin taloon ja häntä kohdeltiin ylenpalttisen ystävällisesti.
Peldanin tiedetään osallistuneen sodanaikaisille Vaasan maapäiville.
Gabriel Peldan vaikutti virassaan vielä seitsemän vuotta sodan jälkeen. Hän oli yleisesti arvostettu ja pidetty hahmo kotipaikkakunnallaan. Peldan kuoli halvaukseen 5. marraskuuta 1750.
Perhe

Gabriel Peldan oli naimisissa Magdalena Mollinin (kuoli 1777) kanssa. Aviopari vihittiin Mustasaaressa 29. kesäkuuta 1725. He saivat kahdeksan lasta, kaksi poikaa ja kuusi tytärtä, joista pojat ja kaksi tytärtä varttuivat aikuisikään. Jonas Peldanista tuli sittemmin Oulun ja Gabriel Henrik Peldanista Kokkolan pormestari. Salomon Hannelius, Gabriel Peldanin seuraaja Ilmajoen kirkkoherrana, oli myös tämän vävy. Hannelius nai Peldanin tyttären Magdalenan Ilmajoella 25. tammikuuta 1750.
Perhe > Peldanin lapset

Margaretha Gabrielintytär Peldan (22. kesäkuuta 1726 Vaasa – 25. helmikuuta 1727 Vaasa)
Jonas Gabrielinpoika Peldan (16. kesäkuuta 1728 Vaasa – 8. toukokuuta 1776 Oulu)
Helena Sofia Gabrielintytär Peldan (29. syyskuuta 1729 Vaasa – 7. joulukuuta 1729 Vaasa)
Gabriel Henrik Gabrielinpoika Peldan (22. huhtikuuta 1731 Vaasa – 11. helmikuuta 1793 Kokkola)
Magdalena Gabrielintytär Peldan (29. kesäkuuta 1733 Vaasa – 29. syyskuuta 1792 Ilmajoki)
Helena Gabrielintytär Peldan (18. kesäkuuta 1735 Ilmajoki – 5. elokuuta 1735 Ilmajoki)
Maria Margaretha Gabrielintytär Peldan (19. lokakuuta 1738 Ilmajoki – 20. maaliskuuta 1740 Ilmajoki)
Hedvig Elisabet Gabrielintytär Peldan (6. marraskuuta 1740 Ilmajoki – 20. maaliskuuta 1766 Ylistaro)
Kaunokirjallisuudessa

Sakari Topeliuksen Välskärin kertomusten kolmannessa osassa kerrotaan Peldanin taistelusta isonvihan aikana.
Gabriel Peldan on yksi Santeri Ivalon ja Kyösti Wilkunan isänmaallisen Suomalaisia sankareita -poikakirjansa toiseen osaan (1921) valitsemista merkkihenkilöistä. Hänelle on omistettu oma luku, ”Isonvihan nuijamiehet”. Siinä Ilmajoen pappilan harmaahapsinen, vanha rovasti kertoilee lapsilleen, Santeri Ivalon sepittämin sanoin, taistelustaan venäläisiä vastaan. Romaanissa Peldan haavoittuu kasakan luodista olkaan ja jää vangiksi taisteltuaan urhoollisesti, jotta talonpojat ehtivät karkuun metsän peittoon.
Aiheesta muualla

Kyösti Väänänen: Peldanus, Gabriel Jacobi (1630–1699) Turun hiippakunnan paimenmuisto -verkkojulkaisu. 2011. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Anders Mennander | 1735–1750 Ilmajoen kirkkoherra | Seuraaja: Salomon Hannelius |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo  Ylioppilasmatrikkeli 1640–1852
Bell

Bell voi tarkoittaa seuraavia:
Paikkoja > Australia

Bell, New South Wales, kylä
Bell, Queensland, kylä
Bell Park, Victoria, asuinalue
Bell railway station, Melbourne, rautatieasema
Bell railway station, New South Wales, rautatieasema
Paikkoja > Kanada

Bell Island, saari Newfoundland ja Labradorissa
Bell Peninsula, niemi Nunavutissa
Centre Bell, stadioni Montrealissa
Paikkoja > Saksa

Bell, Mayen-Koblenz, kunta Rhineland-Palatinate, Germany
Bell, Rhein-Hunsrück, kunta Rhineland-Palatinate, Germany
Paikkoja > Yhdysvallat

Bell, California, kaupunki
Bell, Florida, kylä
Bell Acres, Pennsylvania, kunta
Bell Buckle, Tennessee, kylä
Bell Center, Wisconsin, kylä
Bell City, Missouri, kaupunki
Bellin piirikunta, piirikunta Kentuckyssä
Bellin piirikunta, piirikunta Texasissa
Bell Gardens, California, kaupunki
Bell Hill, Washington, asuinalue
Bell Township, Clearfield County, Pennsylvania, maalaiskunta
Bell Township, Jefferson County, Pennsylvania, maalaiskunta
Bell Township, Westmoreland County, Pennsylvania, maalaiskunta
Muita

Bell Canada, kanadalainen teleyritys
Bell Labs, yhdysvaltalainen tutkimus- ja kehitysorganisaatio
Lentokoneita:
Bell P-39 Airacobra, yhdysvaltalainen hävittäjälentokone
Bell P-59 Airacomet, Yhdysvaltojen ensimmäinen suihkuhävittäjä
Bell P-63 Kingcobra, yhdysvaltalainen hävittäjälentokone
Bell X-1, yhdysvaltalainen ensimmäinen ääntä nopeampi lentokone
Bell X-2, yhdysvaltalainen koelentokone
Bell X-5, yhdysvaltalainen koesuihkukone
Bell Helicopter, helikopterivalmistaja
Bell 47
Bell 206
Bell AH-1 Cobra
Bell UH-1
Bell & Ross, sveitsiläinen kellonvalmistaja
Taco Bell, pikaruokalayhtiö
Bell-symbaali
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Bell”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
2011 (albumi)

| 2011 Markat Takas! |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 25. toukokuuta 2011
 Formaatti: CD
 Tyylilaji: rap
 Levy-yhtiö: Suomihiphop Ry
Markat Takas!:n muut julkaisut
| Markat Takas! 2009 | 2011 2011 |   |
2011 on Markat Takas! -nimisen rap-duon 25. toukokuuta 2011 julkaistu toinen studioalbumi. Albumin julkaisi Suomihiphop Ry -niminen levy-yhtiö.
Taustaa

Albumin ensimmäinen näytekappale ns. katuträkki "Suomiwrap" julkaistiin helmikuussa 2011. Albumin ensimmäinen virallinen single "Titteleittä" julkaistiin puolestaan 4. huhtikuuta 2011. Singlellä vierailee Entwine -yhtyeestä tuttu Mika Tauriainen ja siitä julkaistiin myös musiikkivideo. Myös kappaleesta "Pönttö sekasin" on julkaistu musiikkivideo.
Kappaleet

Sessarit on ohi
Kuka ajaa, kuka ohjaa (mukana Jontte Valosaari)
Kengät ja mun kiesi
Suomiwrap
Pakko painaa
Titteleittä (mukana Mika Tauriainen)
Pönttö sekasin
Mun muija (mukana Jontte Valosaari)
Mitä tilaa, sitä laitetaan
Kadunpoika
Pidättele hevosias
Nokia 3720 classic

| Nokia 3720 classic |
| --- | --- |

Valmistaja:  Nokia
Julkaistu:  Kesäkuu 2009
Mitat:  115 × 47 × 15,3 mm
Paino:  94 g
Värien lukumäärä:  16,7 milj
Muisti:  20 Mt
Kamera:  2 Mpix
Radio:  FM-stereoradio
Musiikkisoitin:  kyllä
Valmiusaika:  450 tuntia (GSM)
Puheaika:  7 tuntia (GSM)
Muuta:  Bluetooth 2.0, Micro-USB
Infobox OKNimi-testi OK: 
Nokia 3720 classic on Nokian heinäkuussa 2009 esittelemä ja syyskuussa julkaisema matkapuhelinmalli. Siinä on 2 megapikselin kamera. Puhelimessa on tuki 8 Gt:n muistikorttia varten.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nokia 3720 classic Wikimedia Commonsissa
Käyttöohjeet (Arkistoitu – Internet Archive)
Nokia 3720 classic - Tuki
Ahvenisto (Mäntyharju)

Ahvenisto on Mäntyharjun kuntaan kuuluva kylä, jota halkoo yhdystie 4143. Ahveniston naapurikylät ovat Pärnämäki, Kousa ja Enonlahti Mäntyharjussa, Pökölä Kouvolassa ja Paistjärvi Heinolassa.
Kylä muodostettiin isojaossa Asikkalan Piekkolan rusthollin omistamasta Kaitoonmaan erämaapalstasta. Isojako aloitettiin jo vuonna 1786, mutta Ahvenistosta tuli oma kylä vasta vuonna 1836. Nimi luultavasti lainattiin Ahvenaisten pikkujärveltä. Enonkylät Ry -yhdistys toimii Ahvenistossa, sekä Pärnämäessä, Kousassa, Enonlahdella, Särkeniemellä ja Suurellaniemellä. Kylän keskustassa toimii kyläkauppa ja kesätori.
Ahveniston kylän pinta-ala on noin 13,9 km2. Tästä maa-pinta-alaa on noin 11,76 km2, ja vesistöjen pinta-ala on noin 2,14 km2. Ahvenisto on Enonveden alueen kylistä pienin sekä nuorin.
Väestö

Vielä 1950-luvulla Ahvenistossa eli yli 120 ihmistä, mutta 1990-luvulla alueella asui vain noin 20. Moni ihminen on muuttanut pois kylästä. 1990-luvulta väkimäärä on noussut noin 30:een.
Kylässä on noin 50 vapaa-ajan asuntoa. Osa kesäasukeista on entisiä kyläläisiä.
Aiheesta muualla

Enonveden kylien historia (Arkistoitu – Internet Archive)
Digitaaliarkisto – Maanmittaushallituksen uudistusarkisto
Jane Greer

| Jane Greer |
| --- | --- |
 Jane Greer vuonna 1947.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Bettejane Greer
Syntynyt: 9. syyskuuta 1924 Washington, D.C.
Kuollut: 24. elokuuta 2001 (76 vuotta) Los Angeles, Kalifornia
Näyttelijä
Aktiivisena:  1945–1996
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Jane Greer (9. syyskuuta 1924 – 24. elokuuta 2001) oli yhdysvaltalainen elokuva- ja tv-näyttelijä, joka tunnettiin kenties parhaiten roolistaan femme fatale Kathie Moffatina vuoden 1947 elokuvassa Varjot menneisyydestä.
Greer aloitti julkisen uransa lapsimallina. Howard Hughes näki Greerin kuvan lehdessä ja käski alaisiaan etsimään tytön. Hughes tuotatti Greerin Washingtonista Los Angelesiin, ja pyrki hallitsemaan hänen elämäänsä täydellisesti. Hughesin mustasukkaisuus haittasi Greeri uraa suuresti.
Rosetta (elokuva)

| Rosetta |
| --- | --- |

Ohjaaja:   Jean-Pierre Dardenne  Luc Dardenne 
Käsikirjoittaja:   Jean-Pierre Dardenne  Luc Dardenne 
Tuottaja:  Jean-Pierre Dardenne Laurent Pétin Michèle Pétin Arlette Zylberberg Luc Dardenne
Säveltäjä:  Jean-Pierre Cocco
Kuvaaja:  Alain Marcoen
Leikkaaja:  Marie-Hélène Dozo
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Belgia  Ranska 
Tuotantoyhtiö:  Les Films du Fleuve ARP Sélection Radio-télévision belge de la Communauté française
Levittäjä:  Lucky Red Distribuzione
Ensi-ilta:  1999
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rosetta on ranskalais-belgialainen Jean-Pierre ja Luc Dardennen ohjaama elokuva vuodelta 1999. Se kertoo Émilie Dequennen esittämästä 17-vuotiaasta Rosetasta, joka asuu asuntovaunussa alkoholisoituneen äitinsä kanssa. Hän yrittää löytää ja pitää työn, jotta pystyisi muuttamaan pois asuntovaunusta ja äitinsä luota.
Rosetta palkittiin Cannesin elokuvajuhlien pääpalkinnolla, Kultaisella palmulla. Lisäksi Dequenne sai Cannesin parhaan naisnäyttelijän palkinnon. Dequenne oli ehdolla lisäksi lupaavimman naisnäyttelijän César-palkintoon. Elokuva sai loistavan vastaanoton Belgiassa, missä se sai ensi-iltansa syyskuussa 1999. Sitä kävi katsomassa loppuvuoden aikana yli 185 000 katsojaa, mikä oli sitä levittäneen yrityksen mukaan paras tulos miesmuistiin.
Rosettaa on verrattu Vittorio de Sican neorealistisiin elokuviin ja Robert Bressonin Mouchetteen, vaikkakin siitä puuttuu De Sican sentimentaalisuus ja Bressonille tyypillinen kristillinen armo.
Belgialainen sosialistijohtaja Laurette Onkelinx ehdotti Rosetan inspiroimana niin kutsuttua Rosetta-suunnitelmaa, jonka tarkoituksena oli helpottaa alle 25-vuotiaiden työllisyystilannetta. Belgiassa hyväksyttiinkin elokuvan yllyttämänä laki, joka kielsi työntekijöitä maksamasta nuorilla työntekijöille minimipalkkaa alittavaa palkkaa.
Aiheesta muualla

Rosetta Internet Movie Databasessa (englanniksi)
| n k Dardennen veljesten ohjaamat elokuvat |
| --- | --- |
 Falsch (1987)  Teitä ajatellen (1992)  Lupaus (1996)  Rosetta (1999)  Le fils (2002)  Lapsi (2005)  Dans l’Obscurité (2007)  Le silence de Lorna (2008)  Le Gamin au vélo (2011)  Kaksi päivää, yksi yö (2014)  Tuntematon tyttö (2016)  Le Jeune Ahmed (2019)
Aika (lehti)

Ajan etusivu 1.7.1904.
Aika oli Kanadassa vuosina 1901–1904 ilmestynyt amerikansuomalainen sanoma- ja aikakauslehti. Sen historia liittyy läheisesti lehden päätoimittajan Matti Kurikan sekä Sointulan ihanneyhteisön vaiheisiin.
Lehden vaiheet

Työmiehen toimittajana tunnetun Matti Kurikan saavuttua Pohjois-Amerikkaan hänelle tarjottiin töitä useissa amerikansuomalaisissa lehdissä. Sointulan puuhamiehet päättivät houkutella Kurikan johtajakseen perustamalla häntä varten oman sanomalehden. Aika Printing Companyn julkaiseman lehden näytenumero ilmestyi Nanaimossa vuoden 1901 toukokuussa. Myöhemmin kustantajaksi tuli Sointulan omistanut Kalevan Kansa Colonization Company. Kurikka toimitti lehteä aluksi yksin, mutta syksyllä 1901 hänen avukseen saapui Suomesta Työmiehen toinen entinen toimittaja A. B. Mäkelä.
Nanaimossa sanomalehtenä ilmestynyt Aika lakkasi lokakuussa 1902, jolloin Kurikka siirtyi Malkosaaren Sointulaan. Sinne hankittiin oma kirjapaino, joka marraskuussa 1903 alkoi julkaista Aikaa kahdesti kuussa 34-sivuisena aikakauslehtenä. Lehti- ja kirjapainohanke osoittautui pian tappiolliseksi. Vuoden 1903 lopussa Ajan painosmäärä oli 1 500 kappaletta. Niistä noin 1 000 meni tilaajille, joista valtaosa asui Yhdysvalloissa. Ajan ilmestyminen päättyi vuonna 1904, jolloin Sointula oli ajautunut taloudellisiin vaikeuksiin ja sisäisiin ristiriitoihin. Lehden lakkaamisen tarkka ajankohta ei ole selvillä.
Sisältö

Sanomalehtenä ilmestyessään Aika sisälsi artikkeleita, uutisia, kirjeitä Suomesta ja maahanmuuttajilta, kaunokirjallisuutta ja ilmoituksia. Sen luonteenomaisia piirteitä olivat lukuisat artikkelit uskonnosta, yhteiskunnasta ja elämänfilosofiasta sekä selostukset Kalevan Kansa -yhtiön toiminnasta. Aikakauslehdeksi muututtuaan lehden sisällöstä tuli yksipuolisempi. Artikkelit käsittivät noin 60 % sen sivumäärästä ja kaunokirjallisuus 20 % muun aineiston koostuessa yhtiön toimintaa koskevista lyhyistä uutisista ja lausunnoista. Aikakauslehtenä Aika ei julkaissut lainkaan maksettuja ilmoituksia. Suurin osa artikkeleista oli Kurikan omaa käsialaa, kun taas Mäkelä julkaisi varsinkin Austin McKela ja Kaapro Jääskeläinen -nimimerkeillä kirjoittamiaan kertomuksia. Kurikan teemoja olivat utopistinen sosialismi, alkukristillisyys, tolstoilaisuus, nationalismi sekä varsinkin aikakauslehtivaiheessa teosofia. Keväällä 1904 Kurikka julkaisi kokonaisen artikkelisarjan avioliittokysymyksestä, mikä herätti siirtokuntalaisissa pelkoa siitä, että heitä voitaisiin pitää vapaan sukupuolimoraalin kannattajina.
Veddat

Veddat ovat Sri Lankassa asuva alkuperäiskansa. He polveutuvat alueelle vähintään neoliittisella kaudella tulleista ihmisistä. Vuoden 2002 arvion mukaan heitä oli 2 500, joista vuoden 1993 tietojen mukaan 300 puhuu edelleen veddan kieltä. Joidenkin tietojen mukaan veddan kieli on jo hävinnyt. Veddat kutsuvat itseään nimellä Wanniya-laeto, eli vapaasti käännettynä metsänkävijät.
Historia > Esihistoria

Varhaisimmat todisteet ihmisistä nykyisen Intian alueella ovat 600 000 vuotta vanhoja, ja Intiasta on ollut useaan eri otteeseen maayhteys Sri Lankaan. Viimeisten 700 000 vuoden aikana maayhteys on ollut olemassa meren pinnan vaihteluiden mukaan 17 kertaa. Viimeisin maayhteys katosi noin 7 000 vuotta sitten. Sri Lankaan syntyi ihmisasutusta vähintään 125 000 vuotta sitten ja mahdollisesti jo aiemmin. Ihmisten ja esimerkiksi heidän käyttämiensä metsästysvälineiden kivikautisia jäännöksiä on löydetty jonkin verran, mutta esimerkiksi kivikautista taidetta tai merkkejä rituaaleista ei ole löytynyt. Rautakausi alkoi alueella noin 3 200 vuotta sitten. Varhaisimmat arkeologiset todisteet tästä on ajoitettu aikaan 1 000–800 eaa.
Historia > Historiallinen aika

Historiallinen aika alkoi Sri Lankassa 600–500 eaa. kirjoitustaidon myötä. Varhaisimmat tekstit on löydetty keramiikasta Anuradhapurasta. Teksti on peräisin indo-arjalaisilta kansoilta, joten on todennäköistä että näistä ryhmistä tuli hallitseva kansanosa Sri Lankassa vähintään 2 500 vuotta sitten. 300-luvulla eaa. Anuradhapurasta tuli merkittävä kaupunki koko Etelä-Intian mittakaavassa. Näihin aikoihin buddhalaisuus oli vakiinnuttanut asemansa saaren pääuskontona. 1600-luvun loppupuolella saarella vankina ollut Robert Knox kirjoitti veddoista muistiinpanoissaan vuodelta 1681. Knox oli ensimmäisiä kirjallisuudessa veddoja todenmukaisesti kuvannut. Hänen mukaansa nämä voitiin jakaa keskenään villeihin ja rauhallisiin. Molemmat ryhmät elivät metsissä ja rauhallisemmat olivat paikallisten hallitsijoiden alamaisia. Hän kirjoitti myös, että näitä ihmisiä kutsutaan nimellä Vaddah. Sri Lankan jouduttua brittiläisen siirtomaavallan valtaan veddat kapinoivat brittejä vastaan vuosina 1817–1818. Kapina johti monien veddojen kuolemaan ja epäsuorasti myös tautien leviämiseen veddayhteisöihin, mikä lisäsi kuolleisuutta entisestään. Veddojen määrä putosi rajusti 1800- ja 1900-luvuilla. Veddojen perinteinen uskonto nä yakku korvautui buddhalaisuudella tai hindulaisuudella alueesta riippuen.
Historia > Nykypäivä

Nykyisin veddat ovat muuttuneet enemmänkin kastiksi kuin varsinaiseksi etniseksi ryhmäksi. Suuri osa heistä elää samalla tavalla kuin heidän singaleesinaapurinsa maaseudun yhteisöissä. Yleensä heidän katsotaan olevan samassa asemassa kuin singaleesien hallitseva Goyigama-kasti. 1980-luvulla osa veddoista siirrettiin heidän perinteisiltä asuinalueiltaan itäisiltä ylängöiltä osana Mahaweli Garga-ohjelmaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Veddat Wikimedia Commonsissa
Veddamies.
Veddoja kuvattuna vuonna 1890.
Veddatyttö koulussa.
Surun naamio

Surun naamio edestä päin
Surun naamio (ven. Маска Скорби, Maska Skorbi) on Magadanin kaupungissa Magadanin alueella Venäjän kaukoidässä sijaitseva muistomerkki. Kaupungin laidalla korkealla kukkulalla sijaitseva 15 metrin korkuinen veistos rakennettiin muistoksi niille, jotka menehtyivät pahamaineisilla Kolyman alueen gulag-vankileireillä neuvostoaikana. Magadan oli Kolyman leirialueen hallintokeskus. Veistos on valmistettu betonista. Sen on suunnitellut kuuluisa venäläinen kuvanveistäjä Ernst Neizvestnyi, ja se valmistui vuonna 1996.
Martín López de Córdoba

Martín López de Córdoba oli viimeinen Kastilian  kuninkaan Pietari I Julman tukija, joka kykeni vastustamaan Henrik II Äpärää. Martín López de Córdoba piti Sevillan lähellä hallussaan Carmonan linnaa, missä olivat Pietarin aarteet sekä kaksi kuolleen kuninkaan aviotonta poikaa. Vuonna 1371 Henrik  II oli vallannut koko maan, ja tajuttuaan tilanteensa epätoivoisuuden Martín López de Córdoba suostui antautumaan. Antautumisen ehtona oli hänen ja Pietari I Julman poikien vapaa pääsy ulkomaille. Sopimusta kuitenkin rikottiin räikeästi, ja ranskalaisia joukkoja komentanut Bertrand du Guesclin vangitsi miehet ja teloitutti heidät. Bertrand, joka itse oli petollisin lupauksin houkutellut Pietari I Julman kuolemaan, sanoi López de Córdoballe: "Enkö minä varoittanut sinua, että vastarintasi johtaa tähän", mihin vanki vastasi: "Parempi kuolla laillani uskollisena, kuin elää petturina niin kuin sinä".