stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Elohopea(I)

| Elohopea(I)sulfaatti |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  7783-36-0
PubChem CID:  24545 ja 16687412
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  Hg2SO4
Moolimassa:  497,25 g/mol
Ulkomuoto:  Väritön tai kellertävä kiteinen aine
Tiheys:  7,56 g/cm3
Liukoisuus veteen:  0,6 g/l (25 °C)
Elohopea(I)sulfaatti eli merkurosulfaatti (Hg2SO4) on elohopea- ja sulfaatti-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdisteessä elohopea esiintyy hapetusluvulla +I. Elohopea(I)sulfaattia voidaan käyttää sähkökemiallisissa kennoissa.
Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa elohopea(I)sulfaatti on väritöntä tai kellertävää kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on monokliininen. Aine on herkkä hajoamaan valon vaikutuksesta. Elohopea(I)sulfaatti liukenee erittäin niukasti veteen, mutta laimeat happoliuokset liuottavat yhdistettä. Kuumennettaessa se hajoaa. Muiden elohopeayhdisteiden tavoin elohopea(I)sulfaatti on myrkyllistä.
Valmistus ja käyttö

Elohopea(I)sulfaattia voidaan valmistaa saostamalla sitä elohopea(I)nitraatin vesiliuoksesta laimean rikkihapon tai natriumsulfaatin avulla. Saostuma suodatetaan ja pestään. Toinen tapa yhdisteen valmistukseen on hapettaa elohopeaa elektrolyyttisesti rikkihappoliuoksessa.
Nykyään tärkein elohopea(I)sulfaatin käyttökohde on depolarisaattorina Clark-Weston tyyppisissä sähkökemiallisissa kennoissa sekä elohopeasulfaattistandardielektrodien valmistamiseen. Siitä voidaan myös valmistaa elohopea(I)kloridia.
Aiheesta muualla

PubChem: Mercurous sulfate (englanniksi)
ChemBlink: Mercurous sulfate (englanniksi)
Elmu

Logo
Elävän musiikin yhdistys ELMU ry (lyhyemmin Elmu) on helsinkiläinen yhdistys, jonka tehtävä on musiikkikulttuurin ja nuorison hyvinvoinnin edistäminen. Elmu oli osa 1970-luvun lopulta alkanutta elävän musiikin yhdistysten aaltoa.
Yhdistyksen historiaa

Elävän musiikin yhdistys ELMU ry perustettiin 17. toukokuuta 1978 päämääränä pelastaa helsinkiläinen musiikkielämä. Perustavaan kokoukseen osallistuivat muiden muassa Christian Moustgaard, Henrik Otto Donner, Tuomari Nurmio, Timo Kojo sekä Albert Järvinen, joka toimi lyhyen aikaa yhdistyksen rahastonhoitajana.
Yhdistys keskittyi järjestämään yhtyeille harjoitus- ja esiintymistiloja. Muutamassa viikossa Elmulla oli kolmisen tuhatta jäsentä.lähde? Sen toimisto sijaitsi Eerikinkatu 15:ssä, mutta klubeja järjestettiin Polilla (nykyään Lord-hotelli) ja Natsalla (nyk. Kaarle XII), ikärajattomia keikkoja oli ennen Lepakkoa Koiton juhlasalissa (nyk. Teatro).
Elokuussa 1979 yhdistyksen tukikohdaksi vallattiin Ruoho­lahdesta alkoholistien yömajana aikaisemmin toiminut vanha maalivarasto, jota kutsuttiin "Lepakkoluolaksi" tai  "Lepakoksi". Samoihin aikoihin järjestettiin myös Kaivopuistossa konsertti, jota kutsuttiin Kansanjuhlaksi.
Vuonna 1985 Elmun ympärillä kokoontui ryhmä, joka haaveili omasta paikallisradioasemasta, jonka avulla kehittyvä populaarimusiikki pääsisi paremmin kuuluviin. Vappuna 1985 aloitti Radio City. Elmu muuttui samalla ammattimaisemmaksi ja kansainvälisemmäksi.kenen mukaan? Elmu myi osuutensa Radio Citystä amerikkalaiselle SBS:lle vuonna 1996, ja radio muutti pois Lepakosta.
Elmun neljäs vaihe alkoi, kun Radio Cityltä vapautuneet tilat täyttyivät. Pienyritysten, käsityöläisten ja Elmun yhteiseloa varjosti kuitenkin Helsingin keskustan laajentuminen länteen. Se nosti Lepakon tontin arvon yli 20 miljoonaan euroon. Elmu ja Lepakko joutuivat luopumaan toimitiloistaan syksyn ja talven 1998 aikana. Kaupunki ehdotti Elmulle korvaavia tiloja Telakkakatu 8:ssa sijaitsevasta Masa Yardsin rakennuksesta. Elmu muutti Nosturiksi ristittyyn rakennukseen loppuvuodesta 1999.
Vuoden 2019 lopussa Elmun toiminta Nosturissa loppui, ehtien toimia siellä 20 vuotta kuten Lepakossakin aiemmin. Talo puretaan rakennettavien asuinkerrostalojen vuoksi. Pian tämän jälkeen Elmu alkoi suunnittelemaan tiloja Puhoksen ostoskeskukseen Helsingissä.
Toimintamuotoja

Elmun toiminta painottuu epäkaupallisuuteen ja riippumattomuuteen taiteellisista suunnista. Yhdistyksen perustehtäviin kuuluu musiikkikulttuurin ja nuorison hyvinvoinnin edistäminen. Tähän pyritään luomalla kansainvälisiä yhteyksiä, tuomalla esille musiikkikulttuuria, tiedottamalla ja huomioimalla toiminnassa nuorison tarpeita. Elmulle on tärkeää saada Nosturissa toimivat yhteisöt ja yhteistyökumppanit sitoutumaan sen toimintaan.
Elmu pyrkii palvelemaan nuorisoa ja tarjoaa vaihtoehtoisia ja monimuotoisia tapoja lähestyä kulttuuria ja sosiaalisuutta. Se järjestää muun muassa tapahtumia, konsertteja, diskoja, teknoraveja, teatteria ja taidenäyttelyitä. Näiden lisäksi Elmu on jo pitkään järjestänyt festivaali- ja konserttimatkoja muun muassa Roskildeen ja Sweden Rock Festivaliin.
Kirjallisuutta

Lindfors, Jukka & Salo, Markku: Nupit kaakkoon – Elmu 10 vuotta.  Helsinki:  Elävän Musiikin Yhdistys, 1988.  ISBN 951-96102-1-9  Teoksen verkkoversio. (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Elmun verkkosivut
Elmun Kansanjuhla Kaivopuistossa 1979, kuva: Harri Ahola
Elis (kaupunki)

| Elis> Ἤλις |
| --- | --- |
 Eliin arkeologista aluetta, taustalla kaupungin akropolis.
Sijainti
 Elis
Koordinaatit:  37°53′23″N, 21°22′26″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Amaliáda, Ilída, Elis, Länsi-Kreikka
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 1100-luku eaa.–600-luku jaa.
Huippukausi:  n. 500–400-luvut eaa.
Kulttuuri:  helladinen kulttuuri antiikki
Alue:  Elis
Aiheesta muualla
  Elis Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Elis (m.kreik. Ἤλις, Ēlis) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Eliissä Peloponnesoksen niemimaan luoteisosassa Kreikassa. Sen arkeologinen alue sijaitsee nykyisessä Ilídan kunnassa vajaan kilometrin koilliseen Kalývian kylästä ja saman verran luoteeseen Archaía Ílidan kylästä.
Maantiede

Eliin kaupunkivaltio käsitti laajimmillaan koko Eliin alueen eli jotakuinkin nykyisen Eliin alueyksikön alueen, jotka ovat saaneet nimensä kaupunkivaltiosta. Sen vuorten puoli tunnettiin nimellä Akroreia ja alava osa nimellä Elis Koile. Elikseen myöhemmin liitetty eteläisin osa tunnettiin nimellä Pisatis. Eliin alueen pohjoispuolella sijaitsi Akhaia, itäpuolella Arkadia ja eteläpuolella Messenia. Länsipuolella oli Joonianmeri. Eliin kaupunki itse sijaitsi kaupunkivaltion alueen luoteisosassa Koilen alueella, Peneios-joen (nyk. Pineiós) tasangon itäosassa joen pohjoisrannalla.
Kaupunkivaltion alaisuuteen kuului myös muita alueen kyliä ja pienempiä asutuksia, joiden todennäköisiä paikkoja on tunnistettu seudun arkeologisessa kartoituksessa noin 280, sekä noin 40 kilometrin päässä kaupungista kaakkoon sijainnut Olympian pyhäkköalue, joka tunnetaan Olympian kisoista. Seutu oli hyvää maanviljelysaluetta, mikä oli osaltaan kaupunkivaltion vaurauden takana.
Rakennukset ja löydökset

Eliin arkeologinen alue on laaja, ja käsittää muun muassa akropoliin eli linnavuoren alueen, agoran, teatterin ja asuinkortteleita sekä hautausmaita. Kaupungin lähiympäristössä oli useita pienempiä asutuksia. Vain pieni osa kokonaisuudesta on kaivettu esiin.
Akropolis eli linnavuori sijaitsi kaupungin itäpuolella. Kukkula on tunnettu nykyaikana myös nimellä Paliópyrgos, ja sen korkeus on noin 400 metriä. Kukkulan alueella on linnoitusmuurien jäänteitä, erityisesti sen pohjois- ja länsiosassa. Akropoliilla sijaitsi Athenelle omistettu temppeli. Sen luoteisrinteessä agoran pohjoispuolella sijaitsi Eliin teatteri, joka oli rakennettu alun perin 300-luvulla eaa. Sitä muutettiin hellenistisellä ja roomalaisella kaudella.
Agoran eli kauppapaikan alueella sijaitsi lukuisia temppeleitä ja julkisia rakennuksia, mukaan lukien stoia eli pylväshalleja, buleuterion, kaksi gymnasionia, palaistra ja Hellanodikaion eli Olympian kisoja järjestäneiden hellanodikai-virkamiesten rakennus. Merkittävin stoa oli niin kutsuttu Etelästoa eli Korkyraion, joka oli doorilaista tyyliä edustanut kaksoisstoa.
Pyhäkköalue keskittyi agoran eteläpuolelle. Kaupungissa tiedetään olleen Afrodite Uranialle omistettu temppeli, jossa oli Feidiaan veistämä, kullasta ja norsunluusta tehty jumalattaren kulttikuva; erillinen Afrodite Pandemoksen pyhäkkö, jossa oli Skopaksen veistämä Afroditea ja vuohta esittänyt veistos; Apollon Akesiuksen temppeli; Haadeen temppeli; Artemis Filomeiraksin pyhäkkö; Akhilleen kenotafi; Tykhen ja Sosipoliin temppeli; Silenoksen temppeli; sekä roomalaisella kaudella myös keisarikultille omistettu tholos eli pyörötemppeli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Elis Wikimedia Commonsissa
Eliin arkeologista aluetta.
Eliin lyömä stateeri, n. 356 eaa.
Eliin agoraa.
Eliin teatterin jäänteet.
Elohopeaoksidi

| Elohopeaoksidi |
| --- | --- |


Tunnisteet
CAS-numero:  21908-53-2
PubChem CID:  30856 ja 9837314
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  HgO
Moolimassa:  216,59
Ulkomuoto:  Punainen tai keltainen kiteinen aine
Sulamispiste:  >450 °C (hajoaa)
Tiheys:  11,14 kg/dm3
Liukoisuus veteen:  Liukenematon
    
Elohopeaoksidi eli elohopea(II)oksidi (HgO) on elohopea- ja oksidi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä käytetään pääasiassa muiden elohopeayhdisteiden valmistukseen ja paristoissa.
Ominaisuudet

Elohopeaoksidi on huoneenlämpötilassa kiinteää ainetta, jonka väri vaihtelee keltaisesta oranssin kautta punaiseen. Yhdisteen väri riippuu elohopeaoksidipartikkelien koosta. Hiukkaskoon ollessa alle 5 μm se on väriltään keltaista, kun taas karkeampi (hiukkaskoko noin 8 μm) on väriltään punaista. Keltainen elohopeaoksidi voidaan muuntaa punaiseksi elohopeaoksidiksi kuumentamalla. Elohopeaoksidi on veteen liukenematonta, mutta liukenee happoliuoksiin. Kuumennettaessa elohopeaoksidia yli 450 °C lämpötilaan se hajoaa muodostaen elohopeaa ja happikaasua.
Valmistus ja käyttö

Elohopeaoksidin valmistustapa riippuu siitä, kumpaa muotoa tuotetaan. Punaista elohopeaoksidia voidaan valmistaa suoraan elohopeasta ja hapesta 350–420 °C lämpötilassa. Muita tapoja valmistaa punaista elohopeaoksidia ovat elohopea(II)nitraatin terminen hajotus yli 350 °C lämpötilassa tai saostamalla elohopeaoksidia emästen avulla elohopeanitraatin tai elohopea(II)kloridin liuoksesta samalla lämmittäen. Keltaista elohopeaoksidia valmistetaan tyypillisesti saostamalla elohopeanitraatti- tai elohopeakloridiliuoksista emäksen, kuten natriumhydroksidin, avulla.
Elohopeaoksidia käytetään muiden elohopeayhdisteiden valmistukseen ja reagenssina analyyttisessä kemiassa.. Sitä käytetään myös elohopeaparistoissa, joissa elohopeaoksidi on anodina ja sinkkimetalli katodina. Reaktion antama kennojännite on 1,343 V.
Elohopean käyttö lääketieteessä ja laivojen pohjamaaleissa on vähentynyt.
Aiheesta muualla

Elohopeaoksidin käyttöturvallisuustiedote, Sigma Aldrich, viitattu 28.1.2015.
Elohopeaoksidin kansainvälinen kemikaalikortti
Vieno Elomaa

| Vieno Elomaa> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 24. huhtikuuta 1909 Valkeala
Kuollut: 4. heinäkuuta 1994
Kansalaisuus:  suomalainen
Taiteilija
Ala:  taidemaalari taidegraafikko
Palkinnot
 Pro Kuusankoski (1975) Kuusankoski-palkinto (1977) 
Vieno Elomaa (24. huhtikuuta 1909 Valkeala – 4. heinäkuuta 1994) oli suomalainen taidemaalari ja -graafikko.
Elomaa syntyi ja vietti lapsuutensa ja nuoruutensa Kuusankosken Voikkaalla, joka tuolloin kuului Valkealan kuntaan. Alkuperäiseltä koulutukseltaan Elomaa oli sairaanhoitaja, minä hän toimi sotien aikaan. Sotien jälkeen hän aloitti taideopinnot ensin Helsingin Vapaassa taidekoulussa 1947 ja myöhemmin Tukholmassa Otte Skiöldin ateljeessa 1947–1949, Pariisissa Académie André Lhotessa, Stanley W. Hayterin ateljeessa ja Académie de la Grande Chaumièressa 1950- ja 1960-luvuilla. Elomaa opiskeli ja työskenteli taiteilijana Pariisissa 1940-luvulta aina vuoteen 1969. 
Pariisin lisäksi hän matkusti myös muun muassa Espanjassa, Meksikossa, Aasiassa ja Afrikassa.
Elomaan teoksia esiteltiin ensi kerran näyttelyssä kotimaassa 1948. Sittemmin hänellä on ollut yksityisnäyttelyitä muun muassa Helsingissä, Tampereella, Jyväskylässä ja Kuusankoskella. Ulkomailla Elomaan näyttelyitä on pidetty 1950- ja 1960-luvuilla muun muassa Pariisin Grand Palais'ssa ja Petit Palais'ssa, ja hänen töitään on esitelty Pariisin naistaiteen näyttelyissä. Lisäksi Elomaalla on ollut näyttelyitä Brysselissä ja Ruotsin Malmössä ja Sävsjössä. Viimeisin pelkästään Elomaan töihin keskittynyt näyttely pidettiin Kouvolan taidemuseossa keväällä 2015.
Elomaan töitä kuuluu muun muassa Amos Andersonin taidemuseon sekä Kuusankosken ja Kouvolan kaupungin kokoelmiin. Julkisia teoksia on muun muassa Kouvolan kaupungintalossa ja kirjastossa.
Palkinnot ja tunnustukset

Pro Kuusankoski -mitali 1975
Kuusankoski-palkinto 1977
Aiheesta muualla

Vieno Elomaa taiteilijamatrikkelissa
Kippola, Anna-Kaarina: Vieno Elomaa – Kuusankosken pariisitar. Anna-Kaarina Kippolan artikkeli. Min Kuusas -blogi.  9.3.2015. Viitattu 22.5.2015.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Alankomaiden sotalaivat toisessa maailmansodassa

Alankomaiden sotalaivat toisessa maailmansodassa luettelee Alankomaiden laivaston toisessa maailmansodassa palveluksessa olleet sotalaivat aakkosjärjestyksessä.
Toisen maailmansodan puhkeaminen Euroopassa ei aiheuttanut välittömästi muutoksia Alankomaiden politiikassa ennen Saksan hyökkäystä maahan 10. toukokuuta 1940, minkä seurauksena maa antautui viidessä vuorokaudessa. Laivaston aluksista pakeni Britteinsaarille kaksi risteilijää, yksi hävittäjä, yhdeksän sukellusvenettä, kaksi tykkivenettä, yksi sluuppi ja kuusi torpedovenettä muiden joutuessa tuhotuiksi tai vallatuiksi. Alankomaiden pakolaishallitus perustettiin 20. toukokuuta Lontooseen, ja jäljelle olevat laivaston yksiköt alistettiin Britannian Kuninkaallisen laivaston alaisuuteen, missä ne jatkoivat taisteluaan sodan loppuun saakka liittoutuneiden rinnalla. Alankomaat julistivat sodan Italialle vasta 11. joulukuuta 1941, jolloin sen hallussa olleet laivastoyksiköt olivat jo olleet taistelussa Italian laivastoa vastaan Välimerellä.
Japanin liityttyä sotaan Alankomaiden Itä-Intiassa oli neljä risteilijää ja seitsemän hävittäjää, joiden tukena oli viisitoista sukellusvenettä. Sukellusveneet aloittivat sotatoimet heti, mutta ensimmäisen kuukauden aikana niistä tuhoutui neljä. Japani aloitti 11. tammikuuta 1942 maihinnousun Alankomaiden Itä-Intiaan miehittäen Celebesin, minkä jälkeen hyvin nopeasti noustiin maihin Borneoon, Amboinalle, Sumatralle, Balille, Timoriin ja lopulta Jaavalle. Kaikki mainitut alueet oli vallattu maaliskuun loppuun mennessä. Alankomaiden odotukset liittoutuneiden tuesta pettivät, koska millään sotaa käyvällä maalla ei ollut alueella riittävästi joukkoja eikä kalustoa. Lisäksi joukoilta puuttui keskitetty johto, joten toiminta oli tehotonta. Jaavanmeren taistelussa Alankomaiden laivasto menetti kaikki risteilijänsä ja hävittäjänsä lukuun ottamatta Hr. Ms. Sumatraa, ja miehistöt upottivat jäljelle jääneet, tai ne tuhoutuivat tai vallattiin lukuun ottamatta tykkivene Hr. Ms. Soembaa ja seitsemää sukellusvenettä, jotka pakenivat Hr. Ms. Sumatran kanssa Australiaan. Alukset alistettiin Kuninkaalliselle laivastolle, jonka alaisuudessa ne olivat sodan päättymiseen saakka.
Useat aluksista kärsivät huolto-ongelmista, koska niiden järjestelmät eivät olleet yhteensopivia brittiläisten ja Yhdysvaltain laivaston alusten kanssa. Alusten tilalle luovutettiin miehitettäväksi muita aluksia, joista osa jatkoi palvelustaan Alankomaiden laivastossa sodan päätyttyä.
A

Hr. Ms. A, A-luokan miinanraivaaja, tuhoutunut 1942, nostettuna Japanin laivastoon sukellusveneentorjunta-alus No 113
Hr. Ms. Abraham Crijnssen (1936), Jan van Amstel -luokan miinanraivaaja
Hr. Ms. Abraham van der Hulst (1937), Jan van Amstel -luokan miinanraivaaja, upotettu 1940, Saksan laivastoon nimellä M552, palautettu 1945 nimettynä Willem van Ewijckiksi
Hr. Ms. Alkmaar (1939), miinanraivaustroolari
Hr. Ms. Alma, miinanraivaustroolari
Hr. Ms. Alor, Alor-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942
Hr. Ms. Ameland, MMS-luokan miinanraivaaja (ex-MMS231)
Hr. Ms. Andijk, miinanraivaustroolari
Hr. Ms. Aneta, miinanraivaustroolari
Hr. Ms. Antje, miinanraivaustroolari
Hr. Ms. Ardjoeno (1937), Ardjoeno-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942, Japanin laivastoon partiovene No 102, palautettu 1945
Hr. Ms. Arend, Itä-Intian kuvernementinlaivaston partioalus
Hr. Ms. Aroe, Alor-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942
Hr. Ms. Azimuth, miinanraivaustroolari
B

Hr. Ms. B, A-luokan miinanraivaaja, tuhoutunut 1942, nostettuna Japanin laivastoon sukellusveneentorjunta-alus No 112
Hr. Ms. Banckert (1929), Van Galen -luokan hävittäjä, upotettu 1942, Japanin laivastoon partioveneenä No. 106, antautunut liittoutuneille 1945, upotettu maalilaivana 1949
Hr. Ms. Bangkalan, apumiinalaiva
Hr. Ms. Bantam, Alor-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942, nostettuna Japanin laivastoon partioveneenä No 117, uponnut Yhdysvaltain sukellusveneen USS Halsteadin torpedoimana 23. heinäkuuta 1945
Hr. Ms. Balder (1879), Thor-luokan jokitykkivene
Hr. Ms. Bergen, apumiinalaiva
Hr. Ms. Batavier II, majoitusalus
Hr. Ms. Beveland, MMS-luokan miinanraivaaja (ex-MMS237)
Hr. Ms. Digoel, apumiinalaiva
Hr. Ms. Bloemendaal, miinanraivaustroolari
Hr. Ms. Boeroe, Alor-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942
Hr. Ms. Bogor, Alor-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942
Hr. Ms. Bouclier, Pomone-luokan torpedovenehävittäjä
Hr. Ms. Braga, Thor-luokan tykkivene
Hr. Ms. Brinio, Gruno-luokan tykkivene
Zr. Ms. Buffel, rannikkotaistelulaiva
Hr. Ms. Bruinvisch (1941), apumiinalaiva
Hr. Ms. Buizerd, moottoritorpedovene MTB240
Hr. Ms. Bulgia (1894), Thor-luokan tykkivene
C

Hr. Ms. C, A-luokan miinanraivaaja, tuhoutunut 1942, nostettuna Japanin laivastoon sukellusveneentorjunta-alus No 116
Hr. Ms. Campbeltown, Town-luokan hävittäjä
Hr. Ms. Caroline, apumiinalaiva
Hr. Ms. Ceram (1937), Alor-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942
Hr. Ms. Cheribon, Alor-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942
Hr. Ms. Ciska, apumiinalaiva
Hr. Ms. Claesje, apumiinalaiva
Hr. Ms. Colombia, sukellusveneiden emälaiva
Hr. Ms. Cornelis Drebbel, varastolaiva
Hr. Ms. Christiaan Cornelis, torpedovene
D

Hr. Ms. D, A-luokan miinanraivaaja
Hr. Ms. De Ruyter
Hr. Ms. De Zeven Provinciën, rannikkopanssarilaiva
Hr. Ms. Deneb
Hr. Ms. Digoel
Hr. Ms. Dirkje
Hr. Ms. Djampea, Djember-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942, Japanin laivastoon, palautettu 1945, Indonesialle 1951
Hr. Ms. Djember, Djember-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942
Hr. Ms. Djombang, Djember-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942, Japanin laivastoon, palautettu 1945, Indonesialle 1951
Hr.Ms. Dolfijn (I)
Hr.Ms. Dolfijn (II)
Hr. Ms. Douwe Aukes
Hr. Ms. Duiveland, MMS-luokan miinanraivaaja (ex-MMS1044)
E

Hr. Ms. Eland Dubois (1936), Jan van Amstel -luokan miinanraivaaja, upotettu 1942
Hr. Ms. Ellerts de Haan
Hr. Ms. Endeh, Djember-luokan rannikkomiinanraivaaja, Japanin laivaston hävittäjien upottama 2. maaliskuuta 1942
Hr. Ms. Enern
Hr. Ms. Enggano, Djember-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942, Japanin laivastoon, palautettu 1945, Indonesialle 1951
Hr. Ms. En Avant
Hr. Ms. Eveline
Hr. Ms. Evertsen (1926)
Hr. Ms. Ewald, miinanraivaustroolari
F

Hr. Ms. Fak Fak, Djember-luokan rannikkomiinanraivaaja, tuhottu 1942 kesken eräisenä telakalle
Hr. Ms. Femern
Hr. Ms. Flores
Hr. Ms. Freyr (1877)
Hr. Ms. Friso (1915)
Hr. Ms. Friso (1943)
G

Hr. Ms. G 13
Hr. Ms. G 15
Hr. Ms. G 16
Hr. Ms. Gadila
Hr. Ms. Garoet, Djember-luokan rannikkomiinanraivaaja, tuhottu 1942 kesken eräisenä telakalle
Hr. Ms. Gedeh (1937), Ardjoeno-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942, Japanin laivastoon partiovene No 104, tuhoutunut 1943
Hr. Ms. Gelderland (1898)
Hr. Ms. Gerberdina Johanna
Hr. Ms. Gier
Hr. Ms. Goeree (1944)
Hr. Ms. Gouden Leeuw
Hr. Ms. Grissee, Djember-luokan rannikkomiinanraivaaja, tuhottu 1942 kesken eräisenä telakalle
Hr. Ms. Gruno
H

Hr. Ms. Hadda (1880)
Hr. Ms. Havik
Hr. Ms. Hefring (1880)
Hr. Ms. Hendrik Karssen
Hr. Ms. Hercules
Hr. Ms. Hertog Hendrik
Hr. Ms. Holland (1939)
Hr. Ms. Hollandia, miinanraivaustroolari
Hr. Ms. Hydra (1912)
Hr. Ms. Hydrograaf
I

Hr. Ms. Isaac Sweers (1940), Gerard Callenburgh -luokan hävittäjä, upotettu 1942
Hr. Ms. Isabel
J

Hr. Ms. Jacob van Heemskerck (1906)
Hr. Ms. Jacob van Heemskerck (1939)
Hr. Ms. Jan van Amstel (1936), Jan van Amstel -luokan miinanraivaaja, Japanin laivaston hävittäjien upottama 1942
Hr. Ms. Jan van Brakel (1936)
Hr. Ms. Jan van Gelder, Jan van Amstel -luokan miinanraivaaja
Hr. Ms. Jacqueline Clasine
Hr. Ms. Java
Hr. Ms. Jean Frederic
Hr. Ms. Johan Maurits van Nassau (1932)
Hr. Ms. Johan Maurits van Nassau (K251)
K

Hr. Ms. K VII
Hr. Ms. K VIII
Hr. Ms. K IX
Hr. Ms. K X
Hr. Ms. K XI, K XI -luokan sukellusvene, romutettu 1945
Hr. Ms. K XII, K XI -luokan sukellusvene, upotettu 1942
Hr. Ms. K XIII, K XI -luokan sukellusvene, romutettu 1945
Hr. Ms. K XIV, K XIV -luokan sukellusvene, poistettu palveluksesta 1946
Hr. Ms. K XV, K XIV -luokan sukellusvene, poistettu palveluksesta 1946
Hr. Ms. K XVI, K XIV -luokan sukellusvene, upotettu 1941
Hr. Ms. K XVII, K XIV -luokan sukellusvene, upotettu 1941
Hr. Ms. K XVIII, K XIV -luokan sukellusvene, upotettu 1941
Hr. Ms. Kawi, Ardjoeno-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942, Japanin laivastoon partiovene No 109, palautettu 1945
Hr. Ms. Kemphaan
Zr. Ms. Koning der Nederlanden
Hr. Ms. Koningin Emma
Hr. Ms. Koningin Emma der Nederlanden
Hr. Ms. Kortenaer (1927)
Hr. Ms. Krakatau
L

Hr. Ms. Laman de Vries
Hr. Ms. Lawoe, Ardjoeno-luokan rannikkomiinanraivaaja, upotettu 1942, Japanin laivastoon partiovene No 110, palautettu 1945
Hr. Ms. Limburgia
Hr. Ms. Libra
Hr. Ms. Luctor et Emergo
M

Hr. Ms. M 1 (1918)
Hr. Ms. M 2
Hr. Ms. M 3
Hr. Ms. M 4
Hr. Ms. MTB 418
Hr. Ms. MTB 432
Hr. Ms. MTB 433
Hr. Ms. MTB 436
Hr. Ms. MTB 437
Hr. Ms. Macoma
Hr. Ms. Maria Elizabeth
Hr. Ms. Maria R. Ommering, miinanraivaustroolari
Hr. Ms. Maria van Hattum
Hr. Ms. Marken (1942), MMS-luokan miinanraivaaja (ex-MMS227), upotettu toukokuussa 1944
Hr. Ms. Marken (1944), MMS-luokan miinanraivaaja (ex-MMS34)
Hr. Ms. Mecklenburg
Hr. Ms. Medusa (1911)
Hr. Ms. Merapi, Merapi-luokan rannikkomiinanraivaaja, tuhottu 1942 telakalle
Hr. Ms. Merbaboe, Merbaboe-luokan rannikkomiinanraivaaja, Japanin laivastoon 1942, palautettu 1945, Indonesialle 1951
Hr. Ms. Mercuur (1939)
Hr. Ms. Mico
N

Hr. Ms. Nautilus (1930)
Hr. Ms. Noordsvaarder
Hr. Ms. Noord Brabant (1899)
Hr. Ms. Notre Dame de France
O

Hr. Ms. O 8
Hr. Ms. O 9, O 9 -luokan sukellusvene, romutettu 1945
Hr. Ms. O 10, O 9 -luokan sukellusvene, romutettu 1945
Hr. Ms. O 11, O 9 -luokan sukellusvene, Saksan laivastoon 1940, upotettu 1944
Hr. Ms. O 12, O 12 -luokan sukellusvene, Saksan laivastoon nimellä UD2, upotettu 1945
Hr. Ms. O 13, O 12 -luokan sukellusvene, upotettu 1940
Hr. Ms. O 14, O 12 -luokan sukellusvene, romutettu 1943-1944
Hr. Ms. O 15, O 12 -luokan sukellusvene, romutettu 1946-1947
Hr. Ms. O 16, O 16 -luokan sukellusvene, uponnut osuttuaan miinaan 1941
Hr. Ms. O 19, O 19 -luokan sukellusvene, tuhoutunut 1945
Hr. Ms. O 20, O 19 -luokan sukellusvene, upotettu 1941
Hr. Ms. O 21
Hr. Ms. O 22
Hr. Ms. O 23
Hr. Ms. O 24
Hr. Ms. OJR 1
Hr. Ms. OJR 2
Hr. Ms. OJR 3
Hr. Ms. OJR 4
Hr. Ms. OJR 5
Hr. Ms. OJR 6
Hr. Ms. OJR 7
Hr. Ms. OJR 8
Hr. Ms. Op ten Noort
Hr. Ms. Oranje Nasau
Hr. Ms. Overflakkee, MMS-luokan miinanraivaaja (ex-MMS1046)