Laumanvartija
Laumanvartijarotujen käyttö Suomessa

Suomessa ei ole kauas historiaan ulottuvia perinteitä laumanvartijakoirien työkäytöstä monen Euroopan, Keski-Aasian, Kauko-idän tai Lähi-idän valtion tavoin. Tähän ovat vaikuttaneet etenkin suurten ja asumattomien vuoristo/aroseutujen puute sekä suurpetojen vähäinen lukumäärä sotien aikaan ja jälkeen.
Koska Suomeen ei ole syntynyt vuosisatojen-tai tuhansien mittaista perinnetietoutta koskien laumanvartijarotuja, ihmiset eivät osaa vältellä työkoirien vahtimia alueita esimerkiksi laidunalueiden liepeillä marja- tai sienimetsällä liikkuessaan. Suomen suurpetokannan kasvaessa ja syrjäseutujen autioituessa näitä rotuja on kuitenkin alettu hiljalleen hyödyntämään karjan- sekä muiden kotieläinten suojelemisessa sekä pihapiirien pitämisessä petovapaina vyöhykkeinä.
Monilla laumanvartijoilla on taipumusta laajentaa reviiriään omatoimisesti, etenkin jos ne elävät yksin ilman vartioitavaa kotieläinlaumaa. Lukuunottamatta varsinaisia syrjäseutuja, jolloin naapurit, yleiset tiet ja muut kulkureitit ovat riittävän etäällä (kilometrien päässä), tulisi koirien vartioiman alueen olla aina huolellisesti ja riittävän jämerästi aidattu. Suositus on noin 2 metriset aidat.
Petopaine-alueella suositellaan vähintään kahden laumanvartijakoiran pitämistä, käytännössä 2-3 koiraa suojaa 50-100 lampaan katraan ja tositilanteessa koirat toimivat yhteistyössä. Kannattaa ottaa huomioon myös lähistöllä asustelevan susilauman koko laumanvartijoiden lukumäärää mietittäessä, koska kaksi tai kolmekaan laumanvartijaa ei välttämättä riitä isoa petolaumaa karkottamaan, myöskin rotujen kyvykkyyksissä vastata mittavaan petouhkaan on jonkin verran eroavaisuuksia. Laumanvartija ei myöskään ole nopea ratkaisu peto-ongelmaan, sillä ne ovat parhaimmillaan vasta 2-3 vuoden ikäisinä kun ovat fyysisesti ja henkisesti täysin kehittyneitä.
Susien suojelun myötä on havaittu, että näiden koirien käyttö lieventää tilallisten kokemaa susivihaa, koska elinkeino ei enää kärsi petovahinkojen takia. Laumanvartijakoirien käyttöä voidaankin perustella myös luonnonsuojelullisin näkökulmin.
Vartioidessaan kotieläinlaumaa tai aluetta laumanvartija luottaa ennen kaikkea eleisiinsä, ääneensä ja kokoonsa, se toimii siis ennen kaikkea ennaltaehkäisevänä pelotteena.
Laumanvartijakoira ilmoittaa läsnäolostaan haukkumalla. Haukku on erittäin kantava. Kotieläinlaumoja vartioivat koirat aktivoituvat ilta-ja yöaikaan, ne partioivat alueellaan, jättävät hajumerkkejä ja ilmoittavat läsnäolostaan. Koirien havaitessa mahdollisen uhan haukun intensiteetti kasvaa huomattavasti, ne juoksevat uhkaa vastaan pyrkien joko eliminoimaan uhan (lähinnä pienpedot) tai asettuen uhkan ja laumansa väliin pyrkien häätämään tunkeilijan tiehensä; koira murisee ja haukkuu, saattaa tehdä valehyökkäyksiä tai nostaa häntänsä ylös ja heiluttaa sitä varoitukseksi, nartut saattavat esittää susille jopa leikki tai parittelu kutsuja sekoittaakseen niiden saalistuskäytöstä.
Koirien ei tulisi hakea aktiivisesti yhteenottoja suurpetojen kanssa, joskaan ne eivät saa myöskään pelätä yhteenottoa tarpeen vaatiessa. Koirien ei tule myöskään käydä matalalla kynnyksellä kiinni kotieläinlaumaa tai vartioitavaa aluetta lähestyviin ihmisiin. Kiinnikäymisen tulisi tapahtua vasta jos kaikista varoittavista eleistä huolimatta uhka ei suostu perääntymään tai jatkaa yhä etenemistään vartioitavan lauman tai alueen suuntaan. Roduissa on kuitenkin tässä suhteessa jonkin verran eroavaisuuksia, yleisesti ottaen voidaan todeta Etelä-ja Länsi-Eurooppalaisten rotujen olevan pitkämielisempiä, vaikkakin yksilökohtaisia eroja löytyy myös rotujen sisältä.
Hyvänä nyrkkisääntönä voidaan pitää, ettei vieraan ihmisen tai eläimen tulisi koskaan mennä laumanvartijakoiran vartioimalle alueelle tai sen vartioiman kotieläinlauman lähelle ilman koiran omistajan välitöntä läsnäoloa. Myöskin turhaa oleilua lammaslaitumen tai muun vartioitavan alueen liepeillä on syytä välttää että koirat eivät stressaantuisi liiaksi. Ilman omistajan läsnäoloa vartioivaan koiraan ei tule pyrkiä tekemään tuttavuutta, sitä ei pidä myöskään provosoida esimerkiksi käyttäytymällä aggressiivisesti.
Laumanvartijarotuiset koirat sopeutuvat huonosti elämään tiheästi asutetuilla taajama- ja kaupunkialueilla niiden voimakkaan vahti- ja etenkin haukkuherkkyyden takia. Tiiviissä asuinympäristössä vartiointivietti saattaa yliampua koska ärsykkeitä on jatkuvasti liian paljon, näin voi käydä etenkin jos koiran huolellisesta sosiaalistamisesta ei ole huolehdittu pentu-ja nuoruusaikana. Tästäkin huolimatta vartiointivietin aktivoituminen saattaa yllättää omistajan. Laumanvartija saattaa aikuistuttuaan mieltää "omaksi alueekseen" rappukäytävän, rivitalon piha-alueet tai kotikorttelin. Osa laumanvartijoista ei myöskään tule enää aikuisena toimeen samaa sukupuolta olevien koirien kanssa.
Laumanvartijakoirien ominaisuudet huomioon ottaen ne tarvitsevat joko työtehtävän kotieläinlaumojen vartijoina tai suuren aidatun kotitontin rauhallisesta maalaisympäristöstä missä ne saavat toteuttaa vartiointiviettiään sen häiritsemättä naapureita. Ne siis sopivat elämään omakotitaloihin haja-asutusalueille ja maaseudulle.
Koirat viihtyvät yleensä hyvin ulkona, osa jopa kokoaikaisesti siellä asuen. Silloin niillä täytyy luonnollisesti olla käytössään huolellisesti lämpöeristetty, mielellään talvisin lämmitetty, koppi mihin koira pääsee aina halutessaan lämmittelemään. Suotavaa olisi myös, että koiralla olisi tiluksillaan sateensuojainen tarkkailupaikka, mistä se voi vartioida reviiriään tai laumaansa.
Alkuperäisesti koirat ovat tehneet työtään laumana joka on sisältänyt useita koirayksilöitä. Yhä edelleenkin osa roduista on tyytyväisimpiä eläessään toisen laumanvartijan tai jopa kokonaisen koiralauman jäsenenä.
Suurin osa laumanvartijoista kaipaa runsaasti vapaata liikkumatilaa tai paljon päivittäistä hihnalenkkeilyä, rauhallisesta yleisolemuksestaan huolimatta nämä koirat eivät ole laiskoja tai passiivisia. Pienellä tuhannen neliön alueella, pihahäkissä tai juoksunarussa elävän koiran elämänlaatu kärsii huomattavasti jos se ei saa päivittäin muutakin liikuntaa. Turhautuminen voi johtaa käytösongelmiin tai ylimitoitettuun vartiointikäytökseen.
Ongelmatapauksia- ja pitovaikeuksia on esiintynyt jonkin verran, kun näitä samassa paketissa rohkeita ja herkkiä koiria on yritetty kasvattaa kovakouraisin ja käskyttävin menetelmin tai niiden suojeluviettiä on tarpeettomasti vahvistettu. Ongelmia voi myös ilmetä, jos koiraa ei sosiaalisteta pentuna, niitä otetaan asumaan kaupunki tai taajamaoloihin tai ei ennakkoon selvitetä niiden kasvatukseen, ominaisuuksiin ja käyttötarkoitukseen liittyviä erityispiirteitä.
Ulkonäöllisesti asiaan perehtymätön erehtyy helposti sekoittamaan laumanvartijarotuiset koirat esimerkiksi hyvin saman näköisiin, mutta käyttötarkoitukseltaan ja luonteeltaan varsin erilaisiin leonberginkoiraan tai newfoundlandinkoiraan. Monien rotujen ulkonäkö on kieltämättä hämäävä, koska esimerkiksi kuvasz tai pyreneittenkoira vaaleine turkkeineen näyttävät lähinnä hellyttäviltä perhekoirilta.