stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
T-38
Historia

T-38 suunniteltiin vuonna 1936 AMO-ajoneuvopajassa. T-38 oli kehitelty aikaisemmasta T-37A:sta, joka perustui ranskalaiseen kevyeen AMR 33 -tiedustelupanssarivaunuun. Panssarivaunussa oli normaali GAZ (Ford) -moottori, joka oli halpa valmistaa. Kelluvuus perustui suureen runkotilavuuteen ja kylkikellukkeisiin. Vedessä ajoneuvo kulki pienen kolmilapaisen potkurin voimalla.
T-38 oli suunniteltu tiedustelutehtäviin ja jalkaväen tueksi. Tiedustelukäytössä sen etuina olivat profiilin mataluus sekä hyvä liikkuvuus kelluvuudesta johtuen. T-38:sta suunniteltiin tehdä myös ilmateitse kuljetettava versio; Kiovassa järjestetyissä sotaharjoituksissa vuonna 1936 panssareita kuljetettiin Tupolev TB-3 -pommikoneiden rungon alle kiinnitettyinä. Jokainen jalkaväkipataljoona sai 38 kappaletta T-38:aa ja jokainen lentokuljetettava panssaripataljoonalle sai 50 vaunua. Ohut panssari ja ainoastaan yksi pikakivääri aseistuksena rajoittivat T-38:n taistelukäyttöä. Radion puuttuminen useimmista vaunuista rajoitti taas niiden tiedustelukäyttöä. T-38:n puutteiden vuoksi se aiottiin korvata T-40:llä, mutta toisen maailmansodan alkamisen vuoksi sen valmistusmäärä jäi vähäiseksi. T-40:n pohjalta puolestaan kehitettiin T-60.
T-38:aa valmistettiin kaikkiaan noin 1 500 kappaletta, mikä kertoo amfibisten tiedustelupanssarivaunujen tärkeydestä puna-armeijalle. Jotkin vaunut varustettiin 20 millimetrin ShVAK-tykillä.
Palvelushistoria

T-38 oli puna-armeijan palveluksessa talvisodassa Suomea vastaan vuosina 1939–1940, mutta vaunut olivat heikon panssarointinsa ja aseistuksensa vuoksi lähinnä käyttökelvottomia suomalaismaastossa. Malli ei menestynyt myöskään saksalaisia vastaan, jotka saivat runsaasti T-38-vaunuja sotasaaliiksi. T-38:aa nähtiin harvoin taistelukäytössä vuoden 1941 jälkeen, vaikkakin niitä käytettiin Dnepr-joen ylityksessä vuonna 1944. Toisen maailmansodan aikana puna-armeijan tärkein amfibioajoneuvo oli kuitenkin Ford GPA -maastoauto, joita Yhdysvallat toimitti Neuvostoliitolle Lend-Lease-ohjelman myötä.
Wehrmacht ei juurikaan käyttänyt T-38:aa varsinaisena taisteluvaununa, toisin kuin T-26:ia ja T-34:iä, tai muita parempia panssarivaunuja. Osan T-38:ista väitetään muutetun 37 millimetrin ilmatorjuntatykkien alustoiksi, vaikka kyseinen ase kuulostaakin liian kookkaalta T-38:n rungolle.
Variaatiot

T-38RT (1937), radiovaunu
OT-38 (1937), liekinheitinvaunu
T-38M1 (1937), paremmalla voimansiirrolla varustettu prototyyppi, jota pidettiin liian monimutkaisena tuotantomalliksi
T-38M2 (1938), paremmalla vaihteistolla ja GAZ M1 -moottorilla varustettu malli
T-38TU, lisäradioantennilla varustettu komentovaunumalli
SU-45 (1936), 45 mm tykillä varustettu koemalli
T-38TT (1939), kauko-ohjattava koemalli
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta T-38 Wikimedia Commonsissa
Toisen maailmansodan ajoneuvot (englanniksi)
On War (englanniksi)
T-38 aseistettuna DT-pikakiväärillä.
Etyylivioletti

| Etyylivioletti |
| --- | --- |

Tunnisteet
IUPAC-nimi:  [4-[bis[4-(dietyyliamino)fenyyli]metylideeni]sykloheksa-2,5-dien-1-ylideeni]-dietyyliatsaniumkloridi
CAS-numero:  2390-59-2
PubChem CID:  16955
SMILES:  CCN(CC)C1=CC=C(C=C1)C(=C2C=CC(=[N+] (CC)CC)C=C2)C3=CC=C(C=C3)N(CC)CC.[Cl-]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C31H42N3Cl
Moolimassa:  492,126 g/mol
Liukoisuus veteen:  9 g/l
Etyylivioletti (C31H42N3Cl) eli Basic Violet 4 on triaryylimetaaniväreihin kuuluva aromaattinen orgaaninen yhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää väriaineena.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa etyylivioletti on harmahtavanviolettia tai vihreää kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja hieman paremmin esimerkiksi etanoliin. Aineen liuokset ovat pH-indikaattoreita ja muuttuvat väriltään keltaisista sinisiksi pH-alueella 0–3,5.
Etyyliviolettia voidaan valmistaa monella tavalla. Niitä ovat esimerkiksi sinkkikloridin katalysoima N,N-dietyylianiliinin ja fosgeenin reaktio,  N,N-dietyylianiliinin ja formaldehydin reaktiotuotteen hapetus tai N,N-dietyylianiliinin ja 4,4′-bis(dietyyliamino)bentsofenonin reaktio fosforyylikloridin läsnä ollessa..
Etyyliviolettia voidaan käyttää mikroskopiassa kidevioletin tavoin kudosten ja bakteerien värjäämiseen, esimerkiksi elastiinin värjäykseen. Ainetta käytetään myös paperin ja tekstiilien värjäykseen sekä musteiden valmistukseen. Analyyttisessä kemiassa ainetta käytetään esimerkiksi kuparin tai lyijyn pitoisuuksien spektrofotometriseen määritykseen.
Kuolema Venetsiassa (elokuva)

| Kuolema Venetsiassa> Morte a Venezia |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Luchino Visconti
Käsikirjoittaja:  Luchino Visconti   Nicola Badalucco
Perustuu:  Thomas Mannin novelliin Kuolema Venetsiassa
Tuottaja:  Mario Gallo   Luchino Visconti
Säveltäjä:  
Kuvaaja:  Pasquale De Santis
Leikkaaja:  Ruggero Mastroianni
Tuotantosuunnittelija:  Ferdinando Scarfiotti
Pukusuunnittelija:  Piero Tosi
Pääosat:  Dirk Bogarde Björn Andrésen Silvana Mangano Marisa Berenson Mark Burns
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Italia   Ranska
Tuotantoyhtiö:  Alfa Cinematografica   P.E.C.F.
Levittäjä:  Warner Bros.
Ensi-ilta:  1971
Kesto:  131 min
Alkuperäiskieli:  englanti (italia, ranska, saksa ja venäjä)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kuolema Venetsiassa (Morte a Venezia) on Luchino Viscontin ohjaama draamaelokuva vuodelta 1971. Se perustuu Thomas Mannin novelliin Kuolema Venetsiassa, joka ilmestyi vuonna 1912. Elokuvan pääroolissa säveltäjä Gustav von Aschenbachia näyttelee Dirk Bogarde ja nuorta Tadziota ruotsalainen Björn Andrésen.
Taustaa

Elokuva perustuu keskeisesti Thomas Mannin novelliin, mutta mukana on myös Mannin romaanin Tohtori Faustuksen piirteitä. Kolmas teos, joka on jättänyt jälkensä varsinkin hotellin johtajan henkilöön, on Marcel Proustin Kadonnutta aikaa etsimässä.lähde?
Tuotanto

Etsittyään Tadzion rooliin sopivaa nuorukaista ympäri Eurooppaa ulottuneella roolituskiertueella Visconti valitsi rooliin lopulta Roy Anderssonin elokuvassa Eräs rakkaustarina (1970) sivuosaa esittäneen ruotsalaisen Björn Andrésenin.
Elokuvan puvustuksesta vastasi muotitaiteilija Piero Tosi, joka oli sitä ennen työskennellyt jo parissa Viscontin elokuvassa, monissa Milanon La Scalan oopperaproduktioissa ja Pier Paolo Pasolinin Medeiassa (1969).
Läpi koko elokuvan sen tärkeänä musiikkiteemana soi Mahlerin viidennen sinfonian Adagietto.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Dirk Bogarde   | … |   ikääntynyt säveltäjä Gustav von Aschenbach   |
|   Silvana Mangano   | … |   Tadzion äiti   |
|   Björn Andrésen   | … |   Tadzio, nuorukainen, jonka enkelimäinen olemus lumoaa säveltäjän   |
|   Marisa Berenson   | … |   rouva von Aschenbach   |
|   Romolo Valli   | … |   hotellin johtaja   |
|   Nora Ricci   | … |   lastenhoitaja   |
|   Carole André   | … |   Esmeralda   |
|   Mark Burns   | … |   Alfred   |
|   Franco Fabrizi   | … |   parturi   |
|   Sergio Garfagnoli   | … |   Jaschu, puolalainen nuorukainen   |
|   Masha Predit   | … |   venäläinen turisti   |
|   Marcello Bonini Olas   | … |   aatelismies hotellin juhlissa   |
|   Nicoletta Elmi   | … |   pieni tyttö hotellin pöydässä   |
|   Marco Tulli   | … |   rautatieasemalla pyörtyvä mies   |
|   Leslie French   | … |   matkatoimistovirkailija   |
|   Antonio Appicella   | … |   kulkuri   |
|   Ciro Cristofoletti   | … |   hotellin virkailija   |
|   Dominique Darel   | … |   englantilainen turisti   |
|   Eva Axén   | … |   Tadzion vanhempi sisar   |
|   Bruno Boschetti   | … |   rautatievirkailija   |
|   Mirella Pamphili   | … |   hotellivieras   |
Vastaanotto

Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla 1984 Kuoleman Venetsiassa kuuluvan Sivullisen (1967) ja Kadotettujen (1969) tavoin ohjaajan 1970-luvun taitteen teoksiin, joissa tämä tutki eksistentialismia sekä rappion ja kuoleman teemoja: ”Visconti esittelee taiteilijan psykologisesti perustellun yksilötragedian taustalla Venetsian ympäristön kylmänä ja pysähtyneenä.” Fränti kutsui elokuvaa pienimuotoiseksi kuvalliseksi runoksi ja sanoi sen musiikiksi valitun Mahlerin 5. sinfonian Adagietton osoittavan Viscontin taitoa elokuviensa musiikin valinnassa.
Kirjallisuus

Bacon, Henry: Tiikerikissan aika: Luchino Viscontin elämä ja elokuvat.  Helsinki:  Suomen elokuva-arkisto, VAPK-kustannus, 1992.  ISBN 951-37-0759-8
Aiheesta muualla

Mauritz Edström: Dagens Nyheterissä julkaistu ensi-ilta-arvio elokuvasta Kavin sivustolla (Internet Archive) (suomeksi)
Kristina Lindström ja Kristian Petri: Maailman kaunein poika  (Världens vackraste pojke).  Ruotsi,  2020.  Dokumenttielokuva Andrésenin roolituksesta ja sen vaikutuksista hänen koko elämäänsä, 93 min. Katso The Most Beautiful Boy in the World Internet Movie Databasessa (englanniksi).
Kuolema Venetsiassa -elokuvan alkuperäinen juliste
Rakastavia pareja

| Rakastavia pareja> Älskande par |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Mai Zetterling
Käsikirjoittaja:   Mai Zetterling  David Hughes 
Perustuu:  Agnes von Krusenstjernan romaaneihin
Tuottaja:  Rune Waldekranz
Säveltäjä:  Roger Wallis
Kuvaaja:  Sven Nykvist
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi
Tuotantoyhtiö:  Sandrew Film AB
Ensi-ilta:  1964, Suomessa 1965
Kesto:  118 min
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rakastavia pareja (Älskande par) on Mai Zetterlingin ohjaama ruotsalainen draamaelokuva vuodelta 1964. Se perustuu ilmestymisensä aikoihin kohua aiheuttaneeseen Agnes von Krusenstjernan romaanisarjaan Fröknarna von Pahlen (1930–1935), joka kertoi aatelisnaisten elämästä ja erotiikasta uskalletusti. Sen pohjalta käsikirjoituksen laati Zetterling yhdessä David Hughesin kanssa.
Elokuva oli näyttelijänä paremmin tunnetun Mai Zetterlingin esikoisohjaus, ja siinä näyttelee monia Ingmar Bergmanin suosimia näyttelijöitä: Gunnar Björnstrand, Harriet Andersson, Jan Malmsjö ja Eva Dahlbeck. Elokuvan on kuvannut Bergmanin luottokuvaaja Sven Nykvist.
Juoni

Mustavalkoinen elokuva alkaa tukholmalaisesta synnytyssairaalasta 1900-luvun alussa, helteiseen juhannusaikaan. Sitten siirrytään takaumiin, jotka kertovat ruotsalaisen aatelissuvun vaiheista. Päähenkilöksi nousee Angela (Gio Petré), josta on lapsesta saakka huolehtinut hänen tätinsä Petra (Anita Björk). Heidän välinsä viilenevät, kun Petra saa tietää Angelan olevan raskaana hänen entiselle rakastajalleen. Elokuvaan sisältyy myös tyttökoulun opettajan ja oppilaan välinen lesbolainen episodi. Elokuvan pääjaksossa vietetään juhannusjuhlia suvun kartanon terassilla ja luodaan uusia eroottisia suhteita.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Harriet Andersson  | … |  Agda Frideborg   |
|  Gunnel Lindblom  | … |  Adele Homlström   |
|  Gio Petré  | … |  Angela von Pahlen   |
|  Anita Björk  | … |  Petra von Pahlen   |
|  Gunnar Björnstrand  | … |  tohtori Jacob Lewin   |
|  Eva Dahlbeck  | … |  rouva Landborg   |
Vastaanotto

Elokuva sai Ruotsissa erittäin hyvän vastaanoton ja valittiin seuraavana vuonna Cannesin elokuvajuhlien Kultaisen palmun saajaehdokkaaksi. Cannesissa elokuva jakoi mielipiteitä kriitikkosukupolvien kesken – nuoret ymmärsivät, vanhemmat elokuvatoimittajat eivät.
Elokuvan televisioesityksen alla vuonna 1978 Helsingin Sanomien Mauri Taviola kirjoitti sen olevan paikoin raskas ja vaikeasti seurattava, koska viitteet naishahmojen lapsuuteen ovat hämäriä ja vihjailevia. Saman lehden Mikael Fränti kirjoitti vuonna 1994: ”Elokuvan mukaan naisten vapautuminen on luokkakysymys. Perimä, raha ja kauneus määrittelevät naisen kohtalon.” Hän kehui loistavia ruotsalaisia näyttelijöitä ja heidän äidinkielensä ääntämystä. Fräntin mielestä elokuvassa on myös visuaalisuutta, joka puhaltaa teatterimaiset kohtaukset eloon.
Uhattu

| Uhattu> Victim |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Basil Dearden
Käsikirjoittaja:  Janet Green John McCormick
Tuottaja:  Michael Relph
Säveltäjä:  Philip Green
Kuvaaja:  Otto Heller
Leikkaaja:  John D. Guthridge
Pääosat:  Dirk Bogarde Sylvia Syms
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Parkway Productions Allied Filmmakers Rank Organisation
Levittäjä:  General Film Distributors Netflix
Ensi-ilta:  1961, Suomessa 1962
Kesto:  101 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Uhattu (Victim) on Basil Deardenin ohjaama brittiläinen jännitysdraama vuodelta 1961. Elokuvan ovat käsikirjoittaneet
Janet Green ja John McCormick. Siinä salatun homoseksuaalisuutensa takia kiristyksen kohteeksi joutunutta huippulakimiestä esittää Dirk Bogarde ja hänen vaimoaan Sylvia Syms.
Uhattu oli maailman ensimmäinen englanninkielinen elokuva, jonka dialogissa käytettiin sanaa homosexual. Tästä syystä sen esittäminen kiellettiin Yhdysvalloissa. Elokuva oli yhteiskunnallinen puheenvuoro Britannian homoseksuaalisuuden kriminalisoinnin lopettamisen puolesta, koska silloinen lainsäädäntö antoi helppoja mahdollisuuksia homojen kiristämiseen.
Juoni

Melville Farr on menestyvä lontoolainen asianajaja, joka elää näennäisen onnellisesti vaimonsa Lauran kanssa. Työväenluokkainen nuori homomies Boy Barrett, jota Farr on salaa tapaillut, pakoilee poliisia varastettuaan huomattavan summan rahaa työnantajaltaan maksaakseen kiristäjille, jotka ovat kuvanneet hänet ja Farrin yhdessä. Barrett yrittää saada apua Farrilta, mutta tämä torjuu hänen yhteydenottonsa koska pelkää hänen yrittävän kiristää itseään. Barrett hirttäytyy putkassa. Kuultuaan tästä Farr järkyttyy ja alkaa selvittää kiristysketjua Barrettin parturiystävän avulla, joka kuitenkin kuolee sydänkohtaukseen kun kiristäjä tulee rikkomaan hänen liikkeensä sisustusta. Ennen kuolemaansa parturimies ehtii soittaa Farrille ja kertoa erään kiristyksen kohteeksi myös joutuneen näyttelijämiehen nimen. Näyttelijä kieltäytyy yhteistyöstä ja sanoo maksavansa vaaditun summan pitääkseen seksuaalisuutensa salassa. Vähitellen Farrin kaksoiselämä alkaa selvitä hänen vaimolleen, joka jättää hänet. Farrin ansiosta kiristäjät tunnistetaan ja Farr päättää todistaa oikeudessa, vaikka se merkitsee hänen maineensa tuhoa ja lakiuransa loppua. Elokuvan lopulla vaimo lupaa palata Farrin luo kun kaikki on ohi. Viimeisessä kuvassa Farr polttaa kiristäjien ottaman kuvan hänestä ja Barrettista takassa.
Vastaanotto

Elokuva jakoi aikoinaan aiheensa takia mielipiteitä, mutta erityisesti Dirk Bogarden roolityötä pidettiin vaikuttavana. Elokuva vaikutti merkittävästi maan homoseksuaalisuuden dekriminalisointiin vuonna 1967.
Helsingin Sanomien Rauno Harjun mielestä Suomen televisiossa vuonna 1974 esitetty elokuva on ”kiihkoton ja aiheeseensa asiallisesti suhtautuva kertomus”. Elokuvan Suomen teatteriensi-ilta oli tammikuussa 1962.
The Rocky Horror Picture Show

| The Rocky Horror Picture Show |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Jim Sharman
Käsikirjoittaja:   Richard O'Brien  Jim Sharman 
Tuottaja:  Michael White
Säveltäjä:  Richard O'Brien
Kuvaaja:  Peter Suschitzky
Leikkaaja:  Graeme Clifford
Pääosat:   Tim Curry  Susan Sarandon  Barry Bostwick 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Twentieth Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix Disney+
Ensi-ilta:  1975
Kesto:  100 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Rocky Horror Picture Show on Jim Sharmanin ohjaama musikaalielokuva vuodelta 1975. Elokuvan pääosia esittävät Tim Curry, Barry Bostwick sekä Susan Sarandon. Valmistuttuaan  elokuva sai ristiriitaisen vastaanoton. Vuonna 1976 sitä alettiin esittää ns. midnight screeningeissä, joiden myötä elokuvasta muodostui kultti-ilmiö, ja sitä esitetään Yhdysvalloissa edelleen. Usein myös ns. shadow cast esittää elokuvan pukeutuneina sen hahmoiksi elokuvan pyöriessä taustalla.
Elokuva perustuu The Rocky Horror Show -näytelmään, jota esitettiin Lontoossa vuonna 1973, ja myöhemmin Los Angelesissa sekä Broadwaylla vuosina 1974 ja 1975. Elokuvassa Bradin ja Janetin roolit menivät amerikkalaisnäyttelijöille Twentieth Century Foxin toiveesta; muut teatterituotannossa olleet uusivat roolinsa.
Elokuvalla on vuonna 1977 perustettu fanikerho, The Rocky Horror Picture Show Fanclub, jota johtaa sen perustaja Sal Piro.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Tim Curry  | … |  Frank N. Furter   |
|  Susan Sarandon  | … |  Janet Weiss   |
|  Barry Bostwick  | … |  Brad Majors   |
|  Patricia Quinn  | … |  Magenta   |
|  Richard O’Brien  | … |  Riff Raff   |
|  Nell Campbell (alkuteksteissä nimellä Little Nell)  | … |  Columbia   |
|  Peter Hinwood  | … |  Rocky Horror   |
|  Meat Loaf  | … |  Eddie   |
|  Charles Gray  | … |  Kriminologi   |
|  Jonathan Adams   | … |  Everett Von Scott   |
Musikaalinumerot

”Science Fiction/Double Feature” - Huulet
”Dammit Janet” - Brad, Janet ja kuoro
”Over At The Frankenstein Place” - Brad, Janet, Riff Raff ja kuoro
”The Time Warp” - Riff Raff, Magenta, Columbia, Kriminologi ja kuoro
”Sweet Transvestite” - Tri.Furter
”Sword Of Damocles” - Rocky Horror ja kuoro
”I Can Make You A Man” - Tri.Furter ja kuoro
”Hot Patootie” - Bless My Soul” - Eddie ja kuoro
”I Can Make You A Man (repriisi)” - Tri.Furter, Janet ja kuoro
”Touch-a, Touch-a, Touch-a, Touch Me” - Janet, Magenta, Columbia, Tri.Furter, Rocky Horror, Brad ja Riff Raff
”Eddie” - Tri Scott, Kriminologi, Tri.Furter, Janet, Eddie, Columbia, Magenta, Rocky Horror, Brad ja Riff Raff
”Planet Schanet, Janet” - Tri.Furter, Tri. Scott, Brad ja Janet
”Rose Tint My World” - Columbia, Rocky Horror, Brad ja Janet
”Fanfare/Don´t Dream About It” - Tri.Furter ,Tri.Scott, Brad, Janet ja kuoro
”Wild And Untamed Thing” - Furter, Riff Raff ja kuoro
”I´m Going Home” - Furter ja kuoro
”Super Heroes” - Brad, Janet, Kriminologi ja kuoro
”Science Fiction/Double Feature (repriisi)” - Huulet
Aiheesta muualla

The Rocky Horror Picture Show Internet Movie Databasessa (englanniksi)
(englanniksi)
Opas yleisön osallistumista varten (englanniksi)
Alvino Rey

Alvino Rey
Alvino Rey (alun perin Alvin McBurney; 1. heinäkuuta 1908 Oakland, Kalifornia – 24. helmikuuta 2004 Salt Lake City, Utah) oli yhdysvaltalainen jazzkitaristi. Hän oli tunnettu varhainen sähkökitaran soittaja swingin aikakaudella ja vaikutti myöhemmin rockin kehitykseen.
Rey muutti lapsena perheineen Clevelandiin Ohioon ja sai teini-ikäisenä syntymäpäivälahjaksi banjon. Hän teki ammattimaisen debyyttinsä vuonna 1927 Ev Jonesin yhtyeen jäsenenä. Vuosi myöhemmin Rey liittyi Phil Spitalnyn orkesteriin. Hän siirtyi banjosta kitaraan ja muutti vuonna 1929 nimensä Alvino Reyksi. Tuolloin Rey esiintyi New Yorkissa. Hän soitti sitten Russ Morganin ja Freddy Martinin kanssa. 1930-luvun puolessavälissä hän soitti San Franciscossa Horace Heidtin kanssa. Reyn suosio kasvoi hänen otettuaan käyttöön pedal steel -kitaran. Vuonna 1935 kitaranvalmistaja Gibson palkkasi hänet kehittämään mikrofonin prototyypin. Vuonna 1939 Rey perusti oman kokoonpanonsa. Hän alkoi esiintyä lauluyhtye The King Sistersin kanssa ja meni naimisiin Luise Kingin kanssa vuonna 1937. Reyn yhtye pääsi Mutual Broadcasting Systemin vakituiseksi orkesteriksi. Vuonna 1942 kokoonpano menestyi hitillä “Deep in the Heart of Texas”. Samoihin aikoihin orkesteriin liitettiin suuri puhallinsektio, johon kuului kuusi saksofonia. Jäseniin kuuluivat Ray Conniff, Neal Hefti, Billy May, Al Cohn ja Zoot Sims.
American Federation of Musiciansin aloittama lakko johti 1940-luvun alkupuolella äänityskieltoon, joka johti Reyn uran katkeamiseen. Rey työskenteli Lockheed Corporationin palveluksessa ja liittyi vuonna 1944 Yhdysvaltain laivastoon, jossa hän kehitti tutkajärjestelmiä. Laivastopalveluksensa jälkeen Rey perusti uuden yhtyeen ja sai levytyssopimuksen Capitol Recordsilta. Yhtyeen hajottua vuonna 1950 Rey jatkoi uraansa ja teki usein esiintymisiä lankonsa Buddy Colen kanssa. Exotican noustua suosioon Rey oli kysytty sessiomuusikko. Hän teki yhteistyötä muiden muassa Juan García Esquivelin, George Catesin, Jack Costanzon ja The Surfmenin jäsenten kanssa. 1960-luvulla Rey esiintyi The King Family Show -ohjelmassa. Hän jatkoi esiintymistä yli 80-vuotiaaksi saakka. Muusikot Win ja Will Butler ovat hänen lapsenlapsiaan.
Vita & Virginia

| Vita & Virginia |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Chanya Button
Käsikirjoittaja:   Eileen Atkins  Chanya Button 
Perustuu:  Eileen Atkinsin kirjoittamaan näytelmään Vita & Virginia
Tuottaja:   Evangelo Kioussis  Katie Holly  Shashank Shambharkar 
Säveltäjä:  Isobel Waller-Bridge
Kuvaaja:  Carlos De Carvalho
Leikkaaja:  Mark Trend
Pääosat:   Gemma Arterton  Elizabeth Debicki  Rupert Penry-Jones  Peter Ferdinando  Gethin Anthony  Emerald Fennell  Adam Gillen  Karla Crome  Rory Fleck Byrne  Nathan Stewart-Jarrett  Isabella Rossellini 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdistynyt kuningaskunta  Irlanti 
Tuotantoyhtiö:   Bl!inder Films  Mirror Productions  Protagonist Pictures  Mehra Entertainment  LipSync Productions  Rather Good Films Ltd  Screen Ireland 
Levittäjä:  Thunderbird Releasing
Ensi-ilta:   2018-09-1111. syyskuuta 2018 (TIFF)   2019-07-055. heinäkuuta 2019 (Yhdistynyt kuningaskunta)   2019-07-055. heinäkuuta 2019 (Irlanti)  
Kesto:  110 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  789 095 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vita & Virginia on vuonna 2018 ensi-iltansa saanut Chanya Buttonin ohjaama elämäkerrallinen romanttinen draamaelokuva. Elokuvan ovat käsikirjoittaneet Chanya Button ja Eileen Atkins vuonna 1992 ilmestyneen Atkinsin kirjoittaman näytelmän Vita & Virginia pohjalta. Pääosissa nähdään Gemma Arterton, Elizabeth Debicki ja Isabella Rossellini. Elokuva sijoittuu 1920-luvulle, ja kertoo Vita Sackville-Westin ja Virginia Woolfin välisen rakkaustarinan.
Tarina

Kirjailijat Vita Sackville-West ja Virginia Woolf liikkuvat 1920-luvulla eri seurapiireissä. Kohdatessaan ensimmäistä kertaa Vita päättää Virginian olevan hänen seuraava valloituksen kohteensa. Naisten välille kehkeytyy suhde huolimatta kummankin avioliitoista tahollaan.
Tarina > Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Gemma Arterton  | … |  Vita Sackville-West   |
|  Elizabeth Debicki  | … |  Virginia Woolf   |
|  Isabella Rossellini  | … |  Lady Sackville   |
|  Rupert Penry-Jones  | … |  Harold Nicolson   |
|  Peter Ferdinando  | … |  Leonard Woolf   |
|  Gethin Anthony  | … |  Clive Bell   |
|  Emerald Fennell  | … |  Vanessa Bell   |
|  Adam Gillen  | … |  Duncan Grant   |
|  Karla Crome  | … |  Dorothy Wellesley   |
|  Rory Fleck Byrne  | … |  Geoffrey Scott   |
|  Nathan Stewart-Jarrett  | … |  Ralph Partridge   |
Peksala

Peksala on kylä Salon kaupungin alueella Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee Kemiön saaren koilliskulmassa entisen Angelniemen kunnan alueella.
Peksala edustaa vanhaa suomalaista asutusta Kemiön saarella. Vakituinen kyläkanta on muodostunut jo varhaiskeskiajalla. 1800-luvulla Peksala oli vauras kylä, jossa toimi tiilitehdas, meijeri, kansakoulu ja ruotsinkielinen maanviljelyskoulu. Vuosisadan loppupuolella kuitenkin kylän omistusoikeudet päätyivät naapurikylään Paatelmaahan. Maanviljelyskoulu lakkautettiin vuonna 1924 ja kansakoulu 1957. Vanhan kantatilan paikalla ei enää ole rakennuksia. Kylässä sijaitsee muutama tila, joista Peksalan maatila on suurin.
Santa Cruzin kantoni

| Santa Cruzin kantoni Cantón Santa Cruz |
| --- | --- |
 Santa Cruzin kantoni Galápagossaarilla
Valtio:  Ecuador
Maakunta:  Galápagossaaret
Hallinto:  
 – hallinnollinen keskus:  Puerto Ayora
Pinta-ala:  1 795 km²
Väkiluku (2015):  15 701
 – väestötiheys:  8,75 as./km²
 
Verkkosivu
Santa Cruzin kantoni on Ecuadoriin kuuluvan Galápagossaarten maakunnan kantoni. Sen pinta-ala on 1 795 neliökilometriä, ja sen asukasluku vuonna 2015 oli 15 701 asukasta.
Kantoni on keskittynyt Santa Cruzin saarelle, ja kantonin keskuspaikka on Puerto Ayoran kaupunki. Sen lisäksi siihen kuuluu kaksi maaseutuasutusta, Bellavista ja Santa Rosa. Kantoniin kuuluu lisäksi muun muassa Baltran saari, jolla on saariston päälentoasema Seymourin lentoasema.