stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
15. maaliskuuta
Kuolleita

44 eaa. – Julius Caesar, roomalainen sotapäällikkö ja diktaattori (s. 100 eaa.)
493 – Odovakar, germaanien kuningas (Länsi-Rooman valloittaja) (s. 435)
963 – Romanos II, Bysantin keisari (s. noin 939)
1145 – Lucius II, paavi
1157 – Juri Dolgoruki, Venäjän ruhtinas (Moskovan perustaja) (s. n. 1099)
1536 – Ibrahim pašša, Suleiman Suuren suurvisiiri
1660 – Louise de Marillac, ranskalainen pyhimys, toinen Vinsentiläissisaret -järjestön perustajista (s. 1591)
1842 – Luigi Cherubini, italialainen säveltäjä (s. 1760)
1848 – Johan Jakob Nervander, suomalainen runoilija, fyysikko ja meteorologi (”Lauantaiseuran” johtava hahmo) (s. 1805)
1849 – Giuseppe Mezzofanti, bolognalainen kardinaali ja kielitieteilijä (s. 1774)
1866 - Ferdinand Flocon, ranskalainen toimittaja sekä poliitikko (s. 1800)
1898 – Henry Bessemer, englantilainen metallurgi (s. 1813)
1937 – H. P. Lovecraft, yhdysvaltalainen kirjailija (Cthulhu-mytologian ”isä”) (s. 1890)
1959 – Lester Young (”Prez”), yhdysvaltalainen jazzmuusikko (s. 1909)
1962 – Arthur H. Compton, vuoden 1927 Nobelin fysiikanpalkinnon saanut yhdysvaltalainen fyysikko (Comptonin ilmiö) (s. 1892)
1965 – Teodor Koskenniemi, suomalainen kestävyysjuoksija ja olympiavoittaja (s. 1887)
1970 – Tarjei Vesaas, norjalainen kirjailija (s. 1897)
1975 – Aristoteles Onassis, kreikkalainen laivanvarustaja (s. 1906)
1981 – René Clair, ranskalainen elokuvaohjaaja (Meidän vapaus) (s. 1898)
1997 – Betty Jeanne Grayson (”Gail Davis”), yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1925)
1997 – Victor Vásárhelyi (”Victor Vasarely”), unkarilainen taiteilija (s. 1906)
1998 – Benjamin Spock, yhdysvaltalainen lastenlääkäri, kirjailija ja soutaja (olympiavoittaja) (s. 1903)
2003 – Jevgeni Beljajev, venäläinen maastohiihtäjä (s. 1954)
2004 – John Pople, vuoden 1998 Nobelin kemianpalkinnon saanut englantilainen matemaatikko ja teoreettinen kemisti (s. 1925)
2007 – Charles Harrelson, yhdysvaltalainen palkkamurhaaja (s. 1938)
2009 – Ron Silver, yhdysvaltalainen näyttelijä, ohjaaja, tuottaja ja poliittinen aktivisti (s. 1946)
2011 – Nate Dogg, yhdysvaltalainen rap-artisti (s. 1969)
2015 – Mike Porcaro, yhdysvaltalainen basisti (s. 1955)
2016 – Asa Briggs, brittiläinen historioitsija (s. 1921)
2016 – Vilja Hägglund, suomalainen psykoanalyytikko (s. 1931)
2018 – Warren Hawksley, brittiläinen poliitikko (s. 1943)
2019 – W. S. Merwin, yhdysvaltalainen runoilija  (s. 1927)
2020 – Suzy Delair, ranskalainen näyttelijä ja laulaja (s. 1917)
2020 – Vittorio Gregotti, italialainen arkkitehti (s. 1927)
2020 – Wolf Kahn, yhdysvaltalainen taidemaalari (s. 1927)
2020 – Erkki Valtonen, suomalainen ylilääkäri (s. 1934)
2021 – Yaphet Kotto, yhdysvaltalainen näyttelijä (s. 1939)
2022 – Eugene Parker, yhdysvaltalainen astrofyysikko (s. 1927)
2022 – Anneli Sauli, suomalainen näyttelijä (s. 1932)
2024 – Hans Blum, Henry Valentino, saksalainen laulaja ja lauluntekijä (s. 1928)
2024 – Kaj Färm, suomalainen radiotoimittaja (s. 1956)
Juhlapäivät

Unkarin kansallispäivä (vuoden 1848 vallankumouksen muistoksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 15. maaliskuuta Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |   Lyhyt tiivistelmä päivästä 15. maaliskuuta: |  |
:   Martin Karplus 44 eaa. – Cassiuksen ja Brutuksen johtama salaliitto murhasi Julius Caesarin Pompeiuksen teatterin kuuriassa.  1878 – Iranin šaahi Reza Shah Pahlavi syntyi.  1882 – Pohjoismaiden ensimmäiset sähkövalot syttyivät Finlaysonin kutomosalissa Tampereella.  1907 – Suomessa alkoivat ensimmäiset eduskuntavaalit.  1930 – Itävaltalais-yhdysvaltalainen kemisti Martin Karplus syntyi.  1950 – Korkein oikeus antoi päätöksensä asekätkentäjutussa ja tuomitsi 1 488 henkilöä eripituisiin vankeusrangaistuksiin.  
Katso myös: kalenteri ~ 14. maaliskuuta, 16. maaliskuuta
Vuoden kuukaudet ja päivät
| --- | --- |
tammikuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
helmikuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  (30 )
maaliskuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
huhtikuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30 
toukokuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
kesäkuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30 
heinäkuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
elokuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
syyskuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30 
lokakuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31 
marraskuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30 
joulukuu: 1  2  3  4  5  6  7  8  9  10  11  12  13  14  15  16  17  18  19  20  21  22  23  24  25  26  27  28  29  30  31
Iggy Pop

| Iggy Pop |
| --- | --- |
 Iggy Pop
Henkilötiedot
Koko nimi:  James Newell Osterberg, Jr.
Syntynyt: 21. huhtikuuta 1947 (ikä 77) Muskegon, Michigan, Yhdysvallat
Ammatti:  laulaja-lauluntekijä, muusikko, näyttelijä, radiojuontaja
Muusikko
Taiteilijanimi:  Iggy Pop 
Laulukielet:  englanti, ranska,
Aktiivisena:  1960–
Tyylilajit:  punkrock, protopunk, hard rock, blues, garage rock, glam rock, jazz
Soittimet:  kitara, koskettimet, rummut
Yhtyeet:  The Stooges
Levy-yhtiöt:  Virgin, RCA, Elektra, A&M
 Nimikirjoitus
Palkinnot
 Polar Music Prize, Grammy Award 
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Iggy Pop, oikealta nimeltään James Newell Osterberg, Jr., (s. 21. huhtikuuta 1947 Muskegon, Michigan) on yhdysvaltalainen laulaja, lauluntekijä ja näyttelijä.
Iggy Popia kutsutaan mediassa usein punkin kummisedäksi. Hänen johtamansa protopunk-yhtyeen The Stoogesin kolmella albumia The Stooges (1969), Fun House (1970) ja Raw Power (1973) pidetään merkittävinä punkin kehitykselle. The Stoogesin lisäksi Iggy on menestynyt myös soolourallaan, joka on ollut musiikillisesti monipuolinen. Hän on levyttänyt urallaan useita erilaisia musiikkityylejä. Hänen kaksi ensimmäistä sooloalbumiaan, The Idiot (1977) ja Lust for Life (1977) vaikuttivat post-punkin kehitykseen.
Vuonna 2010 Iggy Pop valittiin yhdessä Stooges-yhtyeen kanssa Rock & Roll Hall of Fameen. Vuonna 2020 hänet palkittiin elämäntyöstään Grammy-palkinnolla, ja vuonna 2022 hänelle myönnettiin Polar-palkinto.
Varhaiset vaiheet

James Newell Osterberg syntyi 21. huhtikuuta 1947 Muskegonissa Michiganissa. Hän kasvoi vanhempiensa kanssa asuntovaunualueella lähellä Ann Arboria, sen naapurikaupungissa Ypsilantissa. Äitinsä Louella Osterbergin (o.s. Christensen) puolelta Pop on norjalaista ja tanskalaista syntyperää, ja isänsä puolelta hänellä on sekä irlantilaisia että englantilaisia sukujuuria. Hänen isänsä oli adoptoitu amerikanruotsalaiseen perheeseen, mistä juontaa sukunimi Osterberg (alun perin Österberg).
Iggy Pop innostui rock-musiikista jo varhaisessa iässä. Hän piti erityisesti englantilaisista rock-yhtyeistä kuten The Beatles, The Kinks, ja Rolling Stones, joiden kautta hän löysi myös bluesin. Hän perusti samantyylisen yhtyeen The Iguanasin 1960-luvun alussa, ja ryhtyi rumpaliksi. Häntä alettiin kutsua Iggyksi yhtyeensä nimen mukaan. Keväällä 1965 The Iguanas -yhtye julkaisi singlen ”Mona,” joka on Iggyn ensimmäinen virallinen levytys.
The Iguanasin hajottua Iggy liittyi rumpaliksi The Prime Movers -yhtyeeseen. Valmistuttuaan lukiosta vuonna 1965 hän opiskeli antropologiaa Michiganin yliopistossa, kunnes lopetti opiskelut kesken ja muutti Chicagoon The Prime Movers -yhtyeen kanssa. Siellä hän otti soittotunteja Paul Butterfield Blues Bandin rumpalilta Sam Laylta. Iggy Pop ihaili kovasti näkemiään blues-muusikoita mutta katsoi lopulta, että olisi vain naurettavaa, jos hän yrittäisi kopioida näiden omaleimaista tyyliä.
Palattuaan takaisin Ann Arboriin Iggy Pop päätti perustaa oman yhtyeen, kokeellisen rockbändin. Tällä kertaa hän jätti rummut taakseen ja ryhtyi yhtyeensä laulajaksi. Iggyn huomiota herättävä esiintyminen laulajana sai inspiraationsa, kun hän näki The Doors-yhtyeen laulajan Jim Morrisonin Ann Arborissa vuonna 1967. Samana vuonna hän yhdisti voimansa vanhan lukiotuttavansa kitaristi Ron Ashetonin kanssa, joka toi mukanaan rumpaliveljensä Scott Ashetonin sekä basisti Dave Alexanderin. Näin syntyi The Psychedelic Stooges. Sen ensimmäinen esiintyminen oli vuonna 1968 Detroitin Grande Ballroomissa.
Alkuaikoina yhtye kokeili ensin epätavanomaisia soittimia, kuten tyhjiä öljytynnyreitä, ennen kuin siirtyi perinteisempiin instrumentteihin – The Psychedelic Stooges nousi pian paikalliseksi sensaatioksi. Saatuaan vuonna 1968 levytyssopimuksen Elektra Recordsilta se lyhensi nimensä muotoon The Stooges.
The Stooges

Pääartikkeli: The Stooges
The Stooges kiersi keskilännen klubeja väsymättä ja sai mainetta villeistä, primitiivisistä esityksistään, joita monet pitivät myös vastenmielisinä. Erityisesti Iggyn lavakäytös herätti huomiota – Häntä pidetään yleensä ensimmäisenä artistina, joka harjoitti stage divingia. Stage divingissä artisti hyppää lavalta yleisön päälle ja yleisö ottaa hänet käsillään vastaan. Iggy Popin muita lavatempauksia oli muun muassa lasinsirujen päällä kieriskely sekä sukupuolielimensä näyttäminen yleisölle.
The Stooges oli uransa alkuaikoina enemmän pahamaineinen kuin kuuluisa. Siitä huolimatta bändi sai vuonna 1968 levytyssopimuksen Elektra Recordsilta, kun levy-yhtiön kykyjenetsijä Danny Fields tuli Detroitiin katsomaan MC5-yhtyettä ja päätyi kiinnittämään sen lämmittelijän The Stoogesin.
The Stooges > The Stooges ja Fun House

John Calen tuottama The Stoogesin debyyttialbumi julkaistiin vuonna 1969. Vaikka The Stooges -niminen albumi sai jonkin verran huomiota underground-lehdistössä, se ei juuri myynyt. Albumi sisältää kuitenkin Iggy Popin uran tunnetuimpia kappaleita, kuten punkrockin klassikoksi nousseet ”I Wanna Be Your Dog”-, ”No Fun”- ja ”1969” -kappaleet. Yhtyeen toisen albumin, Fun Housen nauhoitusten aikana bändin jäsenet tutustuivat heroiiniin, ja se alkoi nopeasti vaatia veronsa. Vuonna 1970 ilmestynyt Fun House sai julkaisunsa aikaan lähinnä negatiivisia arvioita, mutta nyt sitä pidetään yleisesti yhtenä rockin mestariteoksista. Yhtyeen ura ajautui kuitenkin vaikeuksiin pian Fun Housen julkaisun jälkeen.
Manageri Danny Fields hylkäsi yhtyeen väsyttyään jatkuvaan sekoiluun ja asioiden selvittelyyn. Lisäksi yhtyeen majatalo oli purkutuomion alla, rahaa ei tullut mistään ja yhtye kolaroi pakettiautonsa siltaan. Noihin aikoihin Iggy myöskin väärensi shekkejä, mutta hänen vanhempansa korvasivat summan poikansa jäätyä kiinni. Pian levyn ilmestymisen jälkeen Iggy erotti alkoholisoituneen basistin Dave Alexanderin. Vuoteen 1971 mennessä kokaiinin ja heroiinin kasvava käyttö aiheuttivat erimielisyyksiä bändin jäsenten kesken ja Elektra Records pudotti The Stoogesin rosteristaan. Iggyt Popin jatkuvat hengenvaaralliset lavatemput huolestuttivat myös levy-yhtiötä, jonka päätös jättää yhtye johti alkuperäisen Stoogesin hajoamiseen samana vuonna.
The Stooges > Raw Power ja Kill City

David Bowie etsi Iggy Popin käsiinsä ja suostutteli laulajan käynnistämään uransa uudelleen. Iggy Pop solmi pian sopimuksen David Bowien managerin Tony DeFriesin johtaman Mainman-managerointiyhtiön kanssa ja muutti Englantiin. Bowie ja DeFries auttoivat Iggyä saamaan levytyssopimuksen Clive Davisin johtamalta Columbia Recordsilta. Iggy kasasi The Stoogesin uudelleen ja palkkasi James Williamsonin kitaraan. Alkuperäinen kitaristi Ron Ashetonin siirtyi basistiksi. Tuloksena syntyi jälleen yksi punk-klassikko, raivokkaan räjähtävä Raw Power -albumi (1973). Levyn tuotti Iggy Pop itse, ja sen miksasi David Bowie. Vuoteen 1974 mennessä Pop ja suurin osa Stoogesista oli jälleen syvällä huumeiden maailmassa ja bändin hiipuessa kohti unohdusta se hajosi. Sekasortoinen jäähyväiskonsertti Detroitissa äänitettiin ja julkaistiin myöhemmin Metallic K.O. -albumina vuonna 1976.
Vietettyään lyhyen ajan kodittomana Hollywoodin kaduilla Iggy Pop kirjautui katkaisuhoitoon Los Angelesissa. Samaan aikaan Pop kirjoitti uusia kappaleita ja äänitti niistä demoja Stooges-kitaristi James Williamsonin kanssa, mutta kun yksikään levy-yhtiö ei osoittanut kiinnostusta, kaksikko erosi omille teilleen. Näiden sessioiden valmiit demot julkaistiin myöhemmin Kill City -albumina vuonna 1977.
Iggy Popin sooloura > Berliini-vuodet (1976–1979)

Los Angelesissa vietetyn katkaisuhoidon aikana Iggy Popia tuli tapaamaan jälleen vanha ystävä David Bowie, jonka ura oli yhä kovassa nousussa. Bowie tarjosi Iggylle mahdollisuuden lähteä mukaan hänen Station to Station -kiertueelleen, ja kaksikon yhteistyö sujui niin hyvin, että he muuttivat yhdessä Berliiniin asumaan loppuvuodesta 1976. Tänä aikana Bowie auttoi Iggy Popia saamaan soolosopimuksen RCA-levy-yhtiöltä. Bowie oli alkanut kiinnostua eurooppalaisesta elektronisesta rockista, ja hän kuunteli yhtyeitä, kuten Kraftwerk, Can ja Neu, ja myönsi myöhemmin käyttäneensä Popia eräänlaisena musiikillisena koekaniinina Iggy Popin sooloalbumilla The Idiot (1977).
The Idiot ja sitä seurannut Lust for Life äänitettiin Berliinin Hansa-studioilla. Iggy Pop lauloi taustoja myös David Bowien albumilla Low. Berliinin-kauden albumit muodostuivat Iggy Popin kaupallisesti ja kriittisesti menestyneimmiksi albumeiksi. Etenkin The Idiot -albumia on pidetty merkittävänä innoittajana useille post-punk-, elektronisille ja industrial-artisteille, kuten Depeche Modelle, Sisters of Mercylle, Nine Inch Nailsille ja Joy Divisionille.
1970-luvun lopulla punkin nousu nosti soolouralle siirtyneen Iggy Popin kansainväliseen rocktähteyteen. David Bowie liittyi Iggy Popin Yhdysvaltain ja Euroopan kiertueelle kosketinsoittajaksi, ja kiertueelta julkaistiin livealbumi TV Eye (1977). Kiertue oli menestys, ja etenkin Isossa-Britanniassa Iggy Popista oli tullut uuden punk-sukupolven ikoninen hahmo. Monet englantilaiset punk-yhtyeet alkoivat levyttää cover-versioita Iggy Popin kappaleista.
Iggy Pop teki vuonna 1978 Euroopan kiertueen Sonic’s Rendezvous Bandin tukemana markkinoidakseen T.V. Eye -albumia, mutta saatuaan uuden levytyssopimuksen Arista Recordsin kanssa Iggy yhdisti jälleen voimansa Stooges-kitaristi James Williamsonin kanssa, ja he tekivät yhdessä Iggy Popin sooloalbumin New Values vuonna 1979. Kappaleet ”Five Foot One” ja ”I’m Bored” julkaistiin myös singleinä ja niistä tehtiin myös musiikkivideot.. New Values albumi ylsi sijalle 180 Billboardin Top Album -listalla.
Iggy Popin sooloura > Uran vaikeat vuodet

Iggy Pop sai soolouransa alussa paljon huomiota ja ylistäviä arvioita, mutta suosio alkoi hitaasti hiipua. 1980-luvusta tuli Iggy Popin uran vaikein aikakausi, mikä johtui suurelta osin Iggy Popin alkoholi- ja huumeongelmasta. Hänen seuraavat julkaisunsa Soldier(1980) ja Party (1981) olivat kaupallisesti epäonnistuneita ja monet pitivät niitä pettymyksinä. Levyt myivät kehnosti ja Iggy elätti itseään lähinnä keikkailemalla. Iggy solmi uuden sopimuksen Blondie-yhtyeen Chris Steinin johtaman Animal Recordsin kanssa ja julkaisi Zombie Birdhouse -albumin vuonna 1982. Kokeellinen albumi oli hänen uransa epäkaupallisin teos, eikä se myynyt hyvin.
Vuonna 1982 julkaistiin myös I Need More -kirja, joka koostui toimittaja Anne Wehnerin tekemistä Iggy Pop -haastatteluista. Kirjan saatesanat kirjoitti kuvataiteilija Andy Warhol. Iggy Pop oli tuolloin taloudellisissa vaikeuksissa ja hän asui kurjassa hotellihuoneessa New Yorkin, Times Squaren lähellä. Iggy alkoi jälleen vajota yhä syvemmin huumeisiin, kunnes hän vetäytyi pois parrasvaloista selvittämään elämäänsä. Zombie Birdhouse oli Popin viimeinen albumi seuraavaan neljään vuoteen, vaikka lukuisia Stoogesin live-bootlegeja alkoi ilmestyä tämän tauon aikana.
Iggy Popin sooloura > Avenue B ja Beat Em Up

!990-luvun lopulla Iggy Pop työskenteli myös elokuvamusiikin parissa. Vuonna 1997 julkaistiin Johnny Deppin elokuva Soturi (the Brave), jonka musiikin Iggy Pop oli säveltänyt. Osa elokuvan kappaleista päätyi myös Iggyn seuraavalle sooloalbumille Avenue B (1999). Albumin tuotti Don Was, ja levy oli suurelta osaltaan rauhallinen ja akustinen. Levyn kappaleisiin vaikutti suuresti Iggyn avioero vaimostaan Suchi Asanosta. Iggy Pop laulaa albumilla viidenkympin kriisistään ja kuvailee eron jälkeistä yksinäisyyttään. Albumin nimi Avenue B tuli Suchin ja Iggyn yhteisen New Yorkin asunnon osoitteesta. Iggy on kuvaillut Avenue B -albumia todella henkilökohtaiseksi kuvaukseksi hänen yksityiselämästä. Levyn rauhallinen musiikillinen tyyli jäi kuitenkin vain väliaikaiseksi, kuten hänen seuraava aggressiivinen heavy rock -albuminsa Beat Em Up (2001) osoitti.
Beat Em Up -albumin tuotti Iggy Pop itse. Levyllä kitaraa soittivat Glen Danzigin johtaman Samhain-yhtyeen kitaristi Pete ”Damien” Marshall sekä Whitey Kirst, joka osallistui myös kappaleiden säveltämiseen. Levy julkaistiin 18. kesäkuuta 2001, ja se omistettiin levyn basistille Lloyd Mooseman Robertsille, joka murhattiin 22. helmikuuta 2001 katujengien välisessä drive-by-ampumisessa pian levyn äänitysten jälkeen. Lloyd Mooseman kuului Crips-katujengiin. Hänet tunnettiin parhaiten Body Count -yhtyeen basistina.
The Stoogesin paluu

Hylättyään aiemmin 1990-luvun lopulla lupaamansa Stoogesin paluun Iggy Pop lunasti vihdoin lupauksensa vuonna 2003. Hän otti studioon mukaansa Ron ja Scott Ashetonin, ja kolmikko kirjoitti sekä äänitti neljä kappaletta Iggy Popin sooloalbumille Skull Ring (2003). Albumilla vieraili myös Sum 41, Green Day ja Peaches. Tämän jälkeen uudelleen koottu Stooges lähti lyhyelle mutta riehakkaasti vastaanotetulle kiertueelle, jolla basistina oli Minutemen-yhtyeen Mike Watt. Kiertueella soitettiin lähinnä Stoogesin kahden ensimmäisen albumin kappaleita.
Vuonna 2004 Iggy esiintyi Jim Jarmuschin elokuvassa Coffee and Cigarettes.  Vuonna 2005 ilmestyi Iggy Popin koko uraa kattava kokoelma A Million in Prizes: The Anthology. Vuonna 2007 The Stooges julkaisi uuden studioalbumin The Weirdness. Albumin tuotti Steve Albini. Levyä pidettiin yleisesti pettymyksenä mediassa.
Maaliskuun 10. päivänä 2008 Pop esiintyi Madonnan Rock and Roll Hall of Fame -juhlaseremoniassa Waldorf Astoria -hotellissa New Yorkissa. Yhdessä The Stoogesin kanssa hän esitti riehakkaat punk-versiot kahdesta Madonnan hitistä, "Burning Up" ja "Ray of Light". Kitaristi Ron Ashetonin mukaan Madonna pyysi henkilökohtaisesti The Stoogesia esiintymään.
Kitaristi Ron Asheton sai sydänkohtauksen ja kuoli tammikuussa 2009. Toukokuussa 2009 Iggy ilmoitti jatkavansa Stoogesia Raw Power -aikakauden kitaristin James Williamsonin kanssa. Uusi kokoonpano debytoi marraskuussa 2009, ja vuonna 2010 Stooges valittiin Rock & Roll Hall of Fameen.
The Stoogesin paluu > Preliminaires ja Apres

Stooges kiireistä huolimatta Pop julkaisi toukokuussa 2009 uuden sooloalbumin Preliminaires, joka sai inspiraationsa jazzmusiikista ja eurooppalaisesta popista. Albumi sai innoitusta myös ranskalaiselta kirjailijalta Michel Houellebecqilta, jonka kirja Mahdollinen saari oli tehnyt Iggy Popiin suuren vaikutuksen. Preliminaires-levyä on luonnehdittu Iggy Popin uran rauhallisimmaksi albumiksi. Levyn tuotti Hal Cragin.
Albumi sai jatko-osan, kun Iggy ja Hal Cragin päättivät tehdä yhdessä vielä toisen levyn, vuonna 2012  julkaistun cover-albumin Apres, jolla Iggy tulkitsi esimerkiksi Serge Gainsbourgin, Cole Porterin ja Beatlesin musiikkia. Iggy lauloi osan kappaleista ranskaksi. Levy sai kriitikoilta ristiriitaisen vastaanoton, mutta levyä kehuttiin tunnettujen muusikoiden keskuudessa. Kun toimittaja Bill Flanagan haastatteli Bob Dylania vuonna 2017 ja kysyi tämän suosikkilevyjä, Dylan mainitsi suosikikseen Iggy Popin Apres-albumin.
The Stoogesin paluu > Ready to Die

Huhtikuussa 2013 The Stooges julkaisi James Williamsonin tuottaman Ready to Die -albumin. Scott Asheton joutui kuitenkin vetäytymään kiertueelta terveysongelmien vuoksi, ja hän kuoli sydänkohtaukseen 15. maaliskuuta 2014. Seuraavan kerran, kun Iggy Pop suuntasi Yhdysvaltoihin kiertueelle vuonna 2015, hän oli sooloartistina ja esiintyi uuden taustayhtyeen kanssa. Kesäkuussa 2016 James Williamson ilmoitti The Stoogesin lopettaneen toimintansa.
Iggy Popin myöhempi ura

Tammikuussa 2016 Iggy Pop ja Queens of the Stone Age -yhtyeen johtohahmo Josh Homme yllättivät fanit ilmoittamalla, että he olivat kirjoittaneet albumin yhdessä The Dead Weather -yhtyeen kitaristin Dean Fertitan ja Arctic Monkeys -yhtyeen rumpalin Matt Heldersin avustuksella. Albumi Post Pop Depression äänitettiin salaa ja rahoitettiin täysin itsenäisesti. Se sisälsi singlet ”Gardenia”, ”American Valhalla” ja ”Sunday” ja kiertueen. Albumia verrattiin usein mediassa Iggy Popin kahteen ensimmäiseen sooloalbumiin David Bowien kanssa, ja se sai Grammy-ehdokkuuden parhaan albumin kategoriassa.
Vuonna 2017 Iggy Pop teki myös Gold-elokuvan tunnussävelmän.
Iggyn seuraava sooloprojekti vei hänet pois punk rockista. Vuonna 2019 julkaistu Free oli kokeellinen albumi, joka sisälsi jatsia, ambient-kitaraa, runojen lausuntaa, kuten musiikillisen sovituksen Dylan Thomasin runosta ”Do Not Go Gentle Into That Good Night”. Free albumilla Iggyn keskeisiä yhteistyö kumppaneita olivat jazz-muusikko, trumpetisti Leron Thomas, joka myös tuotti albumin, sekä ambient-kitaristi Sarah Lipstate.
Vuonna 2022 Iggy teki yhteistyötä Catherine Graindorgen kanssa ja julkaisi neljän kappaleen The Dictator -EP:n, Levyn nimikappaleesta The Dictator tehtiin myös musiikkivideo.
Iggy Pop juontaa BBC:n radio-ohjelmaa nimeltä Iggy Confidential.
Vuonna 2023 Iggy julkaisi uuden sooloalbumin Every Loser. Levyn tuotti Andrew Watt, ja albumi on klassinen punk-levy. Every Loserilla taustatukea antoi supertähtien kokoonpano: Foo Fighters -yhtyeen rumpali Taylor Hawkins, Red Hot Chili Peppersin rumpali Chad Smith, kitaristit Josh Klinghoffer sekä Pearl Jam -yhtyeen Stone Gossard ja Guns N’ Rosesin basisti Duff McKagan.
Vuonna 2024 Iggy Pop julkaisi virallisen live-albumin Live At Montreux Jazz Festival 2023. Levy äänitettiin Stravinski-auditoriolla 6. heinäkuuta 2023, ja siinä Iggy esittää kappaleita koko uransa varrelta (Stooges ja soolotuotanto) seitsenhenkisen bändin kanssa.
Näyttelijänä

Iggy Pop on luonut uraa myös näyttelijänä. 1990-luvulla hän sai rooleja elokuvissa Cry Baby, Dead Man ja The Crow II: City of Angels. Lisäksi hänellä oli toistuva rooli TV-sarjassa The Adventures of Pete & Pete.
Vuonna 2016 Iggy Pop esitti miespääosan rikoselokuvassa Blood Orange. Elokuvan ohjasi Toby Tobias. Blood Orange sai hyviä arvosteluja muttei menestynyt kaupallisesti.
Yksityiselämä > Perhe

Iggy Pop on ollut naimisissa kolmesti:  Hän meni naimisiin Wendy Weissbergin kanssa vuonna 1968, mutta he erosivat marraskuussa 1969. Vuonna 1984 Iggy meni naimisiin japanilaisen Suchi Asanon kanssa, ja he erosivat vuonna 1999. Iggy Pop ja Nina Alu menivät naimisiin marraskuussa 2008. Pariskunta asuu Miamissa Key Biscaynen lähellä Floridassa.
Iggy Popilla on poika, Eric Benson, joka syntyi vuonna 1970 lyhyestä suhteesta Paulette Bensonin kanssa