Johtaminen
Johtamisen tutkimuksen historiaa

Johtamisen ja organisoinnin tutkimuksen taustalla on länsimainen teollinen vallankumous 1800-luvulla. Kiristyvä kilpailu, koneistettu suurteollisuus ja palkattu yritysjohto olivat kimmokkeena työn organisoinnin tutkimukseen ja kehittämiseen. Nykyajan johtamisen opit ovat yleensä syntyneet yrityksissä, joista ne ovat levinneet muille aloille.
Työnjako on ihmisen ikivanha innovaatio, josta seuraa erikoistumisen hyödyt. ”Suurimmat parannukset työn tuottavuudessa näyttävät olevan seurausta työnjaosta” kirjoitti Adam Smith jo vuonna 1776 teoksessaan Kansojen varallisuudessa (The Wealth of Nations). Työnjako ja sen seurauksena syntyvä erikoistunut henkilöstö on ollut keskeinen johtamisen pyrkimys siitä lähtien. Näin muotoutui työnjaon, erikoistumisen ja yhteistoiminnan periaate johtamisen ja organisaatioiden pysyviksi periaatteiksi.
Alan ensimmäisiä tunnettuja teoksia on myös Charles Babbagen (1792–1871) On the Economy of Machinery and Manufactures (1832). Babbage korostaa muun muassa tehtävien jakamista ja työntekijöiden erikoistumista. Koska uusien tehtävien oppimiseen kuluu aikaa, tulee Babbagen mukaan työntekijän tehdä samaa tehtävää ja kartuttaa taitojaan toiston avulla.
Organisaatiotutkimuksen tunnetuin klassikko on Frederic Winslow Taylor (1856–1915) ja erityisesti hänen pääteoksensa The Principles of Scientific Management vuodelta 1911 (suom. Tieteellisen liikkeenhoidon periaatteet suom. Karisto, Arvi A., 1914). Tieteellisen liikkeenjohdon teoriassa Taylor korostaa hyvän organisaation ominaisuuksina selvästi määriteltyä työnjakoa, erikoistunutta henkilökuntaa ja selkeitä käskyvaltasuhteita. Taylorin esittämiin periaatteisiin sisältyy näkemyksiä tehokkaasta organisaatiosta ja työntekijöiden motivoinnista. Taylorin tavoitteena on organisaatiossa työskentelevien ihmisten tiukka kontrolli. Taylorin oppien mukaiseen työn organisointiin ja johtamiseen viitataan nykyisin käsitteellä taylorismi.
Johtamis- ja organisaatiotutkimuksen historiaan liitetään tavallisesti myös sosiologian klassikko Max Weber (1864–1920) ja hänen käsitteensä byrokratia. Weber ei viittaa byrokratialla kuitenkaan virkavaltaisuuteen, kuten käsites nykyisin ymmärretään, vaan hänen mielestään byrokratia on tietynlainen organisaatiotyyppi, joka on syntynyt kapitalismin myötä. Byrokratia perustuu päämäärätietoiseen toimintaan sekä oman edun ja korkeamman hyödyn tavoitteluun. Tällainen organisaatiotyyppi edellyttää rationaalis-legaalista hallitsemistyyppiä; legitimiteetti nojaa järjellä perusteltuihin lakeihin.
Taylorismin kritiikistä syntyi uusi hajautettuun vastuuseen perustuva tavoitejohtamisen periaate. Peter Drucker, jota pidetään tavoitejohtamisen viitekehyksen luojana (1954), arvosteli taylorismissa sitä, että organisaatiossa toimivaa ihmistä pidetään lähinnä huonosti suunniteltuna ja epävarmana koneena. Vaille huomiota jäivät ihmisen vahvat ominaisuudet kuten kyky tehdä monia asioita, päätellä loogisesti, harkita ja arvioida asioita. Tavoitejohtamisen keskeinen ajatus on johtaminen tavoitteiden ja omakohtaisen tarkkailun avulla. Hajautettuun tulosvastuuseen perustuvasta tavoitejohtamisesta on tullut yleinen johtamismalli nykyaikaisen yhteiskunnan lähes kaikilla johtamisen aloilla.