stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Unja Records

| Unja Records |
| --- | --- |
Perustettu:  2010
Perustajat:  Atte Blom, Miika Kurtakko
Jakelijat:  Sony Music Entertainment, Suomen Musiikkipiste
Kotimaa:  Suomi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Unja Records on vuonna 2010 perustettu suomalainen levy-yhtiö. Yhtiön perustivat Atte Blom ja Miika Kurtakko.  Yhtiölle levyttäneitä artisteja ovat muun muassa Kari Kuuva, Yötyöväen Orkesteri, Sira Moksi, Inka ja Jukka Kuoppamäki. Yhtiön ensimmäinen julkaisu oli Yötyöväen Orkesterin levy Köyhän kansan lauluja. Yhtiön aktiivinen toiminta jatkui vuoteen 2013 saakka. Unjan toiminnan hiivuttua Atte Blom on jatkanut työtään äänitealalla  Ainoa Productionsin kautta.
Leskelänjärvi (Konnevesi)

| Leskelänjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Konnevesi
Koordinaatit:  62°39′41″N, 26°27′45″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Konneveden alue (14.71)
Laskujoki:  oja Jokilampeen 
Järvinumero:  14.711.1.009
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  100,6 m  
Pituus:  2,9 km  
Leveys:  650 m  
Rantaviiva:  7,923 km  
Pinta-ala:  63,37 ha  
Tilavuus:  0,0019221 km³ 
Keskisyvyys:  3,03 m  
Suurin syvyys:  7,9 m  
Saaria:  ei saaria 
 fiLeskelänjärvi 
Leskelänjärvi  on Keski-Suomessa Konnevedellä  Leskelänkylän lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 2,9 kilometriä pitkä, 650 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 63 hehtaaria. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järven tilavuudeksi on saatu 1,92 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 3,0 metriä ja suurin syvyys on 7,9 metriä. Sen rantaviivan pituus on 7,9 kilometriä. Järven ympärillä on Leskelänkylään kuuluvaa asutusta, peltomaata on etenkin länsirannalla. Koillisrannalla on kaksi mäkeä, Rutavuori ja Pienivuori, joiden väliin jää Vaaksholman lahti. Leskelänkyläntie (16772) kulkee järven eteläosan ylitse.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Rautalammin reitin valuma-alueen (14.7) Konneveden alueella (14.71), jonka Konneveden lähialueeseen (14.711) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 100,6 metriä mpy. Leskelänjärven valuma-alueen pinta-ala on noin 17 neliökilometriä, josta 47,9 % on sulkeutunutta metsää, 35,6 % harvempaa metsää ja 9,4 % viljelysmaata. Vesistöjen osuus on 3,7 %. Valuma-alueella on muutama pieni lampi; pohjoisin niistä on Istunmäen kylän lähellä sijaitseva Istunlampi, jonka vedet laskevat Leskelänjärven Pohjoislahteen. Järven keskiosassa sijaitsevaan Aittolahteen laskee etelästä päin tuleva Montuksen laskuoja, ja tien erottamaan järven eteläisimpään osaan laskevat Kuivalammen kautta läntisen ja itäisen Koukkulammen sekä Kilpilammen vedet. Leskelänjärven oma laskuoja alkaa sen eteläpäästä ja kulkee Jokilammen kautta Konneveteen. Myös pienen Vuorilammen vedet laskevat Jokilampeen.
Vakuuslaki

Vakuuslaki eli takuulaki on 1922 säädetty suomalainen laki, joka sisältää Ahvenanmaan maakunnan asukkaita koskevia säännöksiä. Se tuli voimaan 11. elokuuta 1922 ja kumottiin Ahvenanmaan itsehallintolailla, joka tuli voimaan vuoden 1952 alussa.
Ahvenanmaan maakunnan väestön keskuudessa syntyi kansanliike, jonka tarkoituksena oli erottaa maakunta Suomesta ja liittää se Ruotsiin. Suomen hallitus halusi maakunnan säilyvän osana Suomea. Erimielisyyksiin pyydettiin Kansainliiton ratkaisua. Kansainliiton neuvosto tunnusti Suomen suvereeniuden Ahvenanmaahan, mutta se katsoi samalla, että Ahvenanmaan itsehallinnosta annettuun lakiin sisältyviä maakunnan asukkaiden kansallisuustakeita oli laajennettava. Tätä tarkoitusta varten säädettiin laki sisältävä eräitä Ahvenanmaan maakunnan väestöä koskevia säännöksiä eli vakuuslaki.
Vakuuslakiin sisältyi säännöksiä Ahvenanmaan maaherran nimittämisestä, koulujen opetuskielestä, Suomen kansalaisten kunnallisen ja maakunnallisen äänioikeuden saamisesta, verotulojen käytöstä ja lunastusoikeudesta, jos kiinteistö myytiin henkilölle, jonka kotipaikka ei ollut Ahvenanmaalla.
Valloitettujen itäalueiden valtakunnanministeriö

Berliiniläinen rakennus, jossa valloitettujen itäalueiden ministeriö toimi vuosina 1941–1942.
Valloitettujen itäalueiden valtakunnanministeriö (saks. Das Reichsministerium für die besetzten Ostgebiete) oli 17. heinäkuuta 1941 perustettu Saksan valtakunnanhallitukseen liittynyt ministeriö, jonka tehtävänä oli muodostaa siviilihallinto Saksan valtaamille alueille armeijan edetessä pidemmälle Neuvostoliiton alueelle. Ministeriötä johti Alfred Rosenberg.
Ministeriön kanssa kilpailivat valloitettujen alueiden voimavaroista ja hallinnosta osittain Heinrich Himmlerin johtama SS sekä Hermann Göringin alaisuudessa oleva Saksan nelivuotissuunnitelman toimisto, jolla oli taloudellista koordinaatiovaltaa lähinnä sotatalouteen liittyen.
Ministeriö toimi Berliinissä Unter den Lindenin varrella entisessä Neuvostoliiton suurlähetystön talossa, kunnes se tuhoutui pommituksissa. Paikalla on nykyään Venäjän suurlähetystö.
Valby

| Valby |
| --- | --- |
 Taloja Valbyssä
 Kaupungin kartta, jossa Valby korostettuna.
Kaupunki:  Kööpenhamina
Koordinaatit:  55°39′39″N, 12°30′13″E
Pinta-ala:  9.2 km² 
Väkiluku:  64 144 (2022)
Valby on yksi Kööpenhaminan tilastoalueista. Se sijaitsee Lounais-Kööpenhaminassa. Vuonna 2016 alueella asui noin 53 tuhatta asukasta. Valby rajautuu koillisessa Frederiksbergin kuntaan, pohjoisessa Vanløseen, idässä Rødovren ja Hvidovren kuntaanan ja idässä Vesterbro/Kongens Enghaveen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valby Wikimedia Commonsissa
Vastuuvapauslauseke

Vastuuvapauslauseke on tekstikokonaisuus, esim. sopimuksen, esitteen tai verkkosivun yhteydessä, jossa rajataan laatijan vastuuta erilaisissa tilanteissa. Lausekkeessa voidaan esimerkiksi varoittaa luovutettavaan tuotteeseen tai tuotettavaan palveluun liittyvästä riskistä ja/tai virhemahdollisuudesta, joiden aiheuttamista haitoista luovuttaja lausekkeella irtisanoutuu. Toisaalta lausekkeessa voidaan täsmentää luovuttajan tarkoittamaa tuotteen käyttötarkoitusta ja siten rajoittaa luovuttajan vastuu vain tarkoitettuihin käyttötilanteisiin (esim. ammattimaisen käytön tai kilpailukäytön rajaaminen vastuualueen ulkopuolelle).
Leslye Penelope

| Leslye Penelope |
| --- | --- |
 Leslye Penelope vuonna 2022.
Henkilötiedot
Syntynyt: New York, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Salanimi: L. Penelope
Tuotannon kieli: englanti
Tyylilajit:  fantasia
Esikoisteos:  Song of Blood & Stone
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Leslye Penelope on yhdysvaltalainen fantasiakirjailija, jonka teoksia julkaistaan myös kirjailijanimellä L. Penelope. Hän on kirjoittanut muun muassa eeppisen fantasiasarjan Earthsinger Chronicles. Yhdysvaltalaislehti Time valitsi sarjan ensimmäisen osan ja Penelopen esikoisteoksen Song of Blood & Stone yhdeksi sadasta kaikkien aikojen parhaasta fantasiakirjasta.
Teokset > Kirjasarjat > Earthsinger Chronicles

Song of Blood & Stone
Whispers of Shadow & Flame
Cry of Metal & Bone
Requiem of Silence
Teokset > Kirjasarjat > The Eternal Flame

Angelborn
Angelfall
Teokset > Kirjasarjat > The Cupid Guild

The Cupid Mixup
The Cupid Getaway
The Cupid Complication
The Cupid Fiasco
Teokset > Kirjasarjat > The Bliss Wars

Savage City
Beastly Kingdom
Brutal Fortress
Teokset > Muut teokset

The Monsters We Defy
Daughter of the Merciful Deep
Aiheesta muualla

Leslye Penelopen kotisivu
Vaikertajaherttu

| Vaikertajaherttu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Hertut Cisticolidae
Suku::  Hertut Cisticola
Laji::  lais
Kaksiosainen nimi
 Cisticola lais  (Hartlaub & Finsch, 1870) 
Katso myös
   Vaikertajaherttu Wikispeciesissä   Vaikertajaherttu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vaikertajaherttu (Cisticola lais) on herttujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Vaikertajaherttua tavataan Angolassa, Keniassa, Lesothossa, Malawissa, Mosambikissa, Etelä-Afrikassa, Swazimaassa, Tansaniassa, Ugandassa, Sambiassa ja Zimbabwessa. Sen on kuvattu olevan yleinen suurimmassa osassa levinneisyysaluettaan, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Vallonian kaivoskohteet

| Vallonian kaivoskohteet |
| --- | --- |
 Bois du Cazier
Maailmanperintökohde
Sijainti:  Vallonia, Belgia
Kriteerit:  II, IV
Tunnusnumero:  1344
Valintahistoria
Valintavuosi:  2012
Kaivosten sijainti Belgian kartalla
Vallonian kaivoskohteet koostuu neljästä kaivoksesta, jotka sijaitsevat Valloniassa, Etelä-Belgiassa. Kaivokset olivat Belgian suurimpia hiilikaivoksia ja ne kuvaavat aikansa arkkitehtuuria. Kaivokset ovat lännestä itään: Blegny-Mine, Bois du Cazier, Bois-du-Luc ja Grand Hornu. Etäisyyttä kauimmaisten kaivosten välillä on noin 170 kilometriä, Vallonian kaivoskohteet ovat osa UNESCOn maailmanperintöluetteloa, johon ne valittiin vuonna 2012.
Grand Hornu
Bois-du-Luc
Bois du Cazier
Bois du Cazier
Blegny-Mine
Lesothosaurus

| Lesothosaurus |
| --- | --- |

 Varhaisjurakausi  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  †Linnunlantioiset Ornithischia
Suku::  †Lesothosaurus
Laji::  diagnosticus
Kaksiosainen nimi
 † Lesothosaurus diagnosticus  Galton, 1978 
Katso myös
   Lesothosaurus Wikispeciesissä   Lesothosaurus Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lesothosaurus (nimen merkitys: ”Lesothon matelija”) on sukupuuttoon kuollut dinosaurussuku, joka eli varhaisjurakaudella noin 190 miljoonaa vuotta sitten Afrikan etäläosissa.
Kuvaus

Lesothosaurus oli pienikokoinen dinosaurus, se oli vain noin metrin pitkä. Sillä oli pitkät takaraajat, joiden ansiosta se oli varsin nopea juoksija. Pitkä häntä tasapainotti juoksua. Eturaajat olivat varsin lyhyet. Lesothosaurus käytti ravintonaan lehtiä ja muuta kasvillisuutta. Se pystyi pureskelemaan sitkeitä lehtiä nuolenkärkiä muistuttavilla hampaillaan ja leikata kasveja pienellä terävällä nokkallaan. Lesothosauruksella oli myös suuret silmät.
Luokittelu

Lesothosaurus luokiteltiin alun perin ornitopodeihin, mutta nykyään sitä pidetään basaalisena eli ”primitiivisenä” linnunlantioisten tai Neornithischia-ryhmän edustajana. Vaihtoehtoisesti se saattoi olla basaalinen tyreofori. Fabrosaurus, eräs toinen pieni dinosaurus, muistutti paljon Lesothosaurusta, ja jotkut tutkijat uskovat näiden kuuluvan samaan sukuun. Asiasta ei kuitenkaan voida saada varmuutta, sillä Fabrosaurus tunnetaan liian niukista jäänteistä, vain leukaluusta ja muutamasta hampaasta. Jos ne kuuluvat samaan sukuun, sukua pitäisi kutsua Fabrosaurukseksi, sillä se nimettiin ensin, vuonna 1964. Vuonna 2005 nimetty Stormbergia saattaa olla täysikasvuinen Lesothosaurus.
Taiteilijan näkemys Lesothosauruksesta verrattuna ihmiseen.
Utah Test and Training Range

Utahin kansalliskaartiin kuuluvia Yhdysvaltain maavoimien sotilaita harjoittelemassa UTTR:llä toukokuussa 2007.
Utah Test and Training Range (lyh. UTTR) on Yhdysvaltojen Utahin osavaltiossa, noin 130 kilometriä Salt Lake Citystä länteen sijaitseva asevoimien koeampuma- ja harjoitusalue. Autiomaassa sijaitseva UTTR kattaa pinta-alaltaan 6 930 neliökilometriä maata ja 49 000 neliökilometriä ilmatilaa. Sitä hallinnoi Yhdysvaltain ilmavoimien 388. hävittäjälennoston (engl. 388th Fighter Wing) alaisuudessa toimiva UTTR:n esikuntayksikkö (engl. Headquarters unit, lyh. HQ UTTR). Interstate 80 -moottoritie jakaa alueen kahtia eteläiseen ja pohjoiseen harjoitusalueeseen. UTTR:n ilmatila on manner-Yhdysvaltojen suurin yhtenäinen alue, jossa lentokoneilla on sallittua lentää yliääninopeuksilla. Aluetta on käytetty keskimäärin vuosittain noin 16 000 harjoituslentoon ja 300 koelentoon. Eniten käyttöä oli vuonna 1994, kun UTTR:lle tehtiin yhteensä 22 229 koulutus- ja koelentoa. Alueelle on pudotettu kaikkia Yhdysvaltain ilmavoimien käyttämiä perinteisiä asetyyppejä, minkä lisäksi sitä on käytetty risteilyohjusten testaamisessa.
Historia

UTTR:n historia alkaa 1940-luvun alulta, jolloin Yhdysvaltain kongressi rahoitti koeampuma-alueiden maahankintoja eri puolilla Yhdysvaltoja. Armeijan ilmavoimat perusti koeampumaosaston Utahin ja Nevadan rajalla sijaitsevaan Wendoveriin, ja vastaanotti sitä varten noin 7 300 km² maita. Wendover Army Air Base (WAAB) ja siihen liittynyt Wendover Bombing and Gunnery Range otettiin käyttöön seuraavana vuonna B-17- ja B-24-pommikonemiehistöjen koulutuspaikkana. Tukikohdassa alettiin kouluttaa vuonna 1944 myös P-47-hävittäjälentäjiä, minkä lisäksi se toimi B-29 Superfortress -kaluston tukeutumispaikkana.
WAAB siirtyi vuonna 1945 Ogden Air Technical Service  Commandin (myöhemmin Ogden Air Logistics Complex, lyh. OO-ALC) alaisuuteen. Alueelle tuotiin testattavaksi toisen maailmansodan päätyttyä sotasaaliina saatuja saksalaisia ohjuksia. Wendover Bombing and Gunnery Range siirrettiin Hillin lentotukikohdan alaisuuteen vuonna 1960, jolloin se sai myös uuden nimen Wendover Weapons Range. Koeampuma-alueen pohjoisosassa sijaitsevalle ”Oasis”-alueelle valmistui vuonna 1964 ammusten ja ohjusten testausasema. 1970-luvun saatiin valmiiksi ilmasta-maahan-ammuntaan suunniteltu ampumarata, jota käytettiin hävittäjä- ja pommikonemiehistöjen koulutuksessa. Harjoitusalue siirtyi Air Force Systems Commandin hallintaan vuonna 1979, jolloin siitä muodostettiin nykyinen UTTR.
UTTR siirtyi asevoimien vuoden 1995 supistamispäätösten myötä väliaikaisesti Air Combat Commandin (ACC) hallintaan, ja siltä sitä hallinnoimaan perustetulle 388th Range Squadronille, josta muodostettiin edelleen vuonna 2012 Headquarters, Utah Test and Training Range.
UTTR:ää on käytetty vuosikymmenten saatossa myös avaruusalusten paluukapselien laskeutumispaikkana: alueella laskeutui Stardust-luotaimen paluukapseli tammikuussa 2006. Vuonna 2016 laukaistun OSIRIS-REx-luotaimen paluukapselin on tarkoitus laskeutua koeampuma-alueelle vuonna 2023.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Utah Test and Training Range Wikimedia Commonsissa
Historic Wendover Airfield Foundation (Arkistoitu – Internet Archive)
Hillin lentotukikohdan F-35A-hävittäjiä koelennolla UTTR:llä maaliskuussa 2017.
Lightnin’ Hopkins

| Lightnin’ Hopkins |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Sam John Hopkins
Syntynyt: 15. maaliskuuta 1912 Centerville, Texas, Yhdysvallat
Kuollut: 30. tammikuuta 1982 (69 vuotta) Houston, Texas, Yhdysvallat
Ammatti:  muusikko
Muusikko
Taiteilijanimi:  Lightnin’ Hopkins
Aktiivisena:  1946–1982
Tyylilajit:  blues
Soittimet:  kitara, piano, urut, laulu
Levy-yhtiöt:  Aladdin, Modern, RPM, Gold Star, Sittin’ in With / Jax, Mercury, Decca, Herald, Folkways, World Pacific, Vee-Jay, Arhoolie, Bluesville, Tradition, Fire, Candid, Imperial, Prestige, Verve, Jewel
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Sam John ”Lightnin’” Hopkins (15. maaliskuuta 1912 Centerville, Texas, Yhdysvallat – 30. tammikuuta 1982 Houston, Texas, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen blueskitaristi ja -laulaja Texasista.
Ura > Varhaiset vaiheet

Lightnin’ Hopkinsin muusikon ura alkoi 1920-luvulla. Hänen veljensä John Henry ja Joel olivat myös taitavia bluesmuusikoita. Hopkins tapasi teini-ikäisenä Blind Lemon Jeffersonin ja soitteli tämän kanssa. Toinen teini-iän yhteistyökumppani oli laulaja Texas Alexander, joka oli Hopkinsin serkku. 1930-luvun puolivälissä Hopkins joutui vangiksi Houstonin vankilamaatilalle, mutta jatkoi muusikin esittämistä Alexanderin kanssa vapauduttuaan. Hopkins soitti usein yksin, ja hänen tyylinsä kehittyi sellaiseksi, että hän pyrki hoitamaan kitaran otelaudalta itse basson äänet ja keskialueen säestyksen ja myös korkeampien äänien melodian. Lisäksi hän välillä napsautteli kitaraa sormillaan luodakseen perkussiivisia ääniä. Uransa alussa hän soitti akustista kitaraa, mutta vaihtoi myöhemmin sähkökitaraan. Sähkökitaralla äänitetyssä tuotannossaan hän käytti pitkään Guild Starfire IV -mallia.
Ura > 1940- ja 1950-luvut

Vuonna 1946 Lola Anne Cullum -niminen kykyjenetsijä löysi Hopkinsin Houstonista ja hankki tälle levytyssopimuksen Alladin-nimiselle levy-yhtiölle. Pianisti Wilson ”Thunder” Smith tuli tällöin Hopkinsin yhteistyötoveriksi. Los Angelesissa vuoden 1946 marraskuussa nauhoitettu single ”Katie May” oli Hopkinsin ensimmäinen myyntimenestys. Vuonna 1948 Hopkins levytti hitin ”Shotgun Blues”. Muita huomattavia kappaleita näiltä ajoilta ovat ”Short Haired Woman”, ”Abilene” sekä ”Big Mama Jump”. 1940- ja 1950-lukujen vaihteessa Hopkins levytti monille eri merkeille (kuten Modern / RPM, Jax, Gold Star, Mercury, Decca, Herald) ja tunnetuimpia kappaleita olivat ”Tim Moore’s Farm” (1949), ”T-Model Blues” (1949), ”Give Me Central 209” (1952), ”Coffee Blues” (1952), ”Lightnin’s Boogie” (1954), ”Lightnin’s Special” (1954) ja ”Hopkins’ Sky Hop” (1954). Vuoden 1954 nopeatempoiset hitit syntyivät rumpali Ben Turnerin ja basisti Donald Cooksin kanssa.
Ura > Myöhemmät vuodet

Hopkinsin tyyli ei löytänyt enää yleisöä 1950-luvun lopussa, ja hän palasi Houstoniin. Hopkinsin musiikki kuulosti ilmeisesti liian vanhahtavalta rock and rollista innostuneen yleisön korville. Folkloristiikan tutkija Mack McCormick löysi kuitenkin kitaristin ja esitteli hänet yleisölle ”folk-blues” artistina. Vuonna 1959 Folkway Records julkaisi Hopkinsilta hänen asunnossaan levyttämänsä albumin, jonka avulla Hopkins alkoi tehdä nimeään uudestaan tunnetuksi. 1960-luvun bluesboomin myötä Hopkins esiintyi televisiossa ja lähti Euroopan-kiertueelle. Hän myös levytti yhä innokkaasti lukuisille merkeille. Vuodelta 1960 on peräisin hänen tunnettu kappaleensa ”Mojo Hand”. Vuonna 1967 Hopkinsista tehtiin dokumenttifilmi nimeltä The Blues Accordin’ to Lightnin’ Hopkins.
Tunnetuin Hopkinsin musiikista vahvasti vaikutteita saanut muusikko on 1980-luvun kuuluisin blueskitaristi Stevie Ray Vaughan, joka muun muassa teki uuden version kappaleesta ”Hopkins’ Sky Hop” nimellä ”Rude Mood”. Muita muusikoita, jotka ovat nimenneet Hopkinsin tärkeäksi vaikuttimekseen ovat muun muassa Jimmie Vaughan, Rog ”Pigpen” McKernan (Grateful Deadin kosketinsoittaja) ja Doyle Bramhall II. Myös Jimi Hendrix kuunteli Hopkinsin levyjä lapsena isänsä kanssa. R.E.M.-yhtye on levyttänyt Hopkinsin mukaan nimetyn kappaleen levyllään Document.
Kirjallisuutta

Bowden, Dan: Lightnin’ Hopkins: Blues Guitar Legend.
Ensminger, David; O’Brien, Timothy J: Mojo Hand: The Life and Music of Lightnin’ Hopkins.
Govenar, Alan: Lightnin’ Hopkins: His Life and Blues.
Phillips, J. J: Mojo Hand: An Orphic Tale.
West, Sarah Ann: Deep Down Hard Blues: Tribute to Lightnin’.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lightnin’ Hopkins Wikimedia Commonsissa
Lightnin’ Hopkinsin patsas Texasissa
Valentin Haüy

Veljekset René-Just ja Valentin. Valentin kuvassa etualalla
Valentin Haüy (13. marraskuuta 1745 – 19. maaliskuuta 1822) oli ranskalainen kaunokirjallisuuden professori ja ensimmäisen sokeille tarkoitetun koulun perustaja. Haüy kehitti myös kohokirjoitusjärjestelmän, joka levisi käyttöön melko laajalti; nykyään käytössä on Louis Braillen myöhemmin kehittämä pistekirjoitusjärjestelmä. Haüya  kuvataan usein ”sokeiden apostoliksi”. Hänen veljensä oli kuuluisa mineralogisti René-Just Haüy.
Elämäkerta

Haüy syntyi Saint-Just-en-Chaussée’ssa, Oisen departementissa, Ranskassa, vuonna 1745. Haüy kävi koulua hänen isoveljensä kanssa synnyinkaupungin lähekkä sijainneessa premonstratenssilaisessa luostarikoulussa. Valentinista ei tullut koskaan pappia, vaan varhaisopintojen jälkeen Haüy matkusti Pariisiin, jossa hän tutustui kaunokirjallisuuteen sekä moderneihin kieliin. Myöhemmin hän pääsi töihin ulkoministeriöön tulkkaamaan ulkomailta lähetettyjä viestejä.
Haüyn muistetaan hänen omistautumisestaan sokeiden koulutuksen hyväksi. Inspiraatio syntyi vuonna 1771, kun hän näki eräässä Pariisin lähiössä järjestetyillä markkinoilla burleskin näytelmän, jossa sokeasta kerjääjästä tehtiin yleisen pilkan kohde. Näytelmä sai Haüyn ajattelemaan, että hänen tulisi tehdä työtä köyhien kouluttamisen eteen. Saman aikaisesti Charles-Michel de l'Épée työskenteli jälkeenjääneiden ja kuurojen hyväksi. Kesäkuussa vuonna 1784 Haüy näki ensimmäisen oppilaan Saint-Germain-des-Présin luostarin oven edessä. Oppilas oli 16-vuotias Francois Lesueur. Hän oli kerjännyt ja sokea syntymästäänsä lähtien.
Haüy kuoli Pariisissa vuonna 1822 ja hänet haudattiin Père-Lachaisen hautausmaalle.
Valdemar Sammalisto

Valdemar Sammalisto
Valdemar Sammalisto (3. tammikuuta 1889 – 17. huhtikuuta 1918) oli tamperelainen maalari ja punakaartin päällikkö Suomen sisällissodassa. Hän osallistui komppanianpäällikkönä Suinulan retkeen, jossa keskeytti väliintulollaan valkoisten vankien joukkomurhan. Tämän jälkeen hän johti punaisten hyökkäyksiä Vilppulan rintamalla. Hänet teloitettiin välittömästi Tampereen taistelun jälkeen.
Valentin Granatkin -turnaus

Valentin Granatkin -turnaus (ven. Мемориал Гранаткина, Memorial Granatkin) on vuosina 1981–1992 sekä jälleen vuodesta 2001 lähtien Venäjällä järjestetty nuorten jalkapalloturnaus, joka on tarkoitettu alle 18-vuotiaille pelaajille. Kaksi ensimmäistä turnausta pidettiin Moskovassa, jonka jälkeen pelipaikkana on ollut Pietari.
Turnaus on nimetty venäläisen jalkapalloilijan Valentin Granatkinin (1908–1979) mukaan. Hän toimi muun muassa Kansainvalisen jalkapalloliiton FIFA:n varapresidenttinä vuosina 1946–1950.
Turnauksen mitalistit 1981–1992 ja 2001–2019

| Vuosi | Voittaja | 2>  sija | 3>  sija |
| --- | --- | --- | --- |
| 1981 |  Länsi-Saksa |  Neuvostoliitto 1 |  Espanja |
| 1982 |  Neuvostoliitto 1 |  Brasilia |  Neuvostoliitto 2 |
| 1983 |  Neuvostoliitto 1 |  Ranska |  Tšekkoslovakia |
| 1984 |  Länsi-Saksa |  Neuvostoliitto 1 |  Belgia |
| 1985 |  Neuvostoliitto 1 |  Ranska |  Neuvostoliitto 2 |
| 1986 |  Neuvostoliitto 1 |  Länsi-Saksa |  Ranska |
| 1987 |  Neuvostoliitto 1 |  Neuvostoliitto 2 |  Ranska |
| 1988 |  Neuvostoliitto 1 |  Kiina |  Neuvostoliitto 2 |
| 1989 |  Neuvostoliitto 1 |  Belgia |  Neuvostoliitto 2 |
| 1990 |  Neuvostoliitto 1 |  Kiina |  Länsi-Saksa |
| 1991 |  Neuvostoliitto 2 |  Neuvostoliitto 1 |  Kiina |
| 1992 |  Saksa |  IVY |  Kiina |
| 2001 |  Venäjä |  Kiina | Iran |
| 2002 |  Venäjä |  Liettua |  Ukraina |
| 2003 |  Etelä-Korea |  Korea |  Valko-Venäjä |
| 2004 |  Venäjä |  Puola |  Valko-Venäjä |
| 2005 |  Venäjä |  Ukraina |  Valko-Venäjä |
| 2006 |  Saksa |  Slovakia |  Venäjä |
| 2007 |  Valko-Venäjä |  Turkki |  Venäjä |
| 2008 |  Venäjä |  Valko-Venäjä |  Ukraina |
| 2009 |  Venäjä |  Turkki |  Ukraina |
| 2010 |  Venäjä |  Ukraina |  Turkki |
| 2011 |  Suomi |  Kiina |  Ukraina |
| 2012 |  Italia |  Suomi |  Turkki |
| 2013 |  Venäjä |  Pietari |  Ukraina |
| 2014 |  Japani |  Venäjä |  Slovakia |
| 2015 |  Venäjä |  Etelä-Korea |  Slovenia |
| 2016 |  Slovenia |  Pietari |  Venäjä |
| 2017 |  Venäjä |  Kazakstan |  Pietari |
| 2018 |  Pietari |  Turkki |  Venäjä |
| 2019 |  Argentiina |  Venäjä |  Turkki |
Vaksdalin kirkko

| Vaksdalin kirkko Vaksdal kyrkje |
| --- | --- |
 Kirkko vuonna 2017.
Sijainti:  Vaksdal, Norja
Kirkkokunta:  Norjan kirkko
Hiippakunta:  Bjørgvinin hiippakunta
Rakentamisvuosi:  1933
Suunnittelija:  Ole Landmark
Materiaali:  kivi
Istumapaikkoja:  300
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vaksdalin kirkko (norj. Vaksdal kyrkje) on Vaksdalin kunnassa Vestlandin läänissä Norjassa sijaitseva kivinen pitkäkirkko vuodelta 1933.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vaksdalin kirkko Wikimedia Commonsissa