stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paleointiaanit
Paleointiaanien kausi > Suurriistan metsästäjät

Varhaisin paleointiaanikulttuuri on saanut ensimmäisen löytöpaikan mukaan nimen Sandia, joka sijaitsi nykyisessä New Mexicossa. Sandian tyylisiä nuolenkärkiä on väitetty löytyneen New Mexicon lisäksi aina Alabamaa ja Alaskaa myöten, mutta yleisesti usko Sandia-kulttuuria ei pidetä erityisen laajana. Tähän ryhmään kuuluneet ihmiset pitivät leirejään jokien rannoilla ja asuivat talvet luolissa. He olivat kesyttäneet koiran ja saapuneet alueille jossa menestyivät vielä monet jääkauden aikaiset suuret eläinlajit. Tähän riistaan sisältyivät myöhemmin sukupuuttoon kuolleet mammutit, mastodontit, kamelit, hevoset, sapelihammaskissat, myskihärät ja käyräkuonoiset tapiirit. Tutkimuksissa on löydetty selviä merkkejä myös jättiläiskokoisista laiskiaisista, vyötiäisistä ja majavista. Yleinen tapa metsästää suurriistaa oli ajaa eläinlaumat yli jyrkänteen tai rämeille, jossa ne tapettiin. Saltvillessa Virginiassa on löydetty mastodonttien tappopaikka, jota on käytetty mahdollisesti jo 12 550–11 950 eaa.
Metsästäjät jättivät jälkeensä eläinten luita, kiviveitsiä ja heittonuolen kärkiä. Luultavasti tiettyinä vuodenaikoina yhden tai muutaman perheen kokoiset hyvin pienet ryhmät kokoontuivat suurriistan metsästykseen. Se oli tyypillistä myöhäispaleoliittista kulttuuria. Paleointiaanien kulttuurin uusiutumisen ohella myös väestö kasvoi ja kulttuurien alueellinen eriytyminen alkoi näkyä.
Paleointiaanien kausi > Asutuksen jakautuminen

Pohjois-Amerikan paleointiaanien uurrettuja kärkiä on löydetty eniten Kalliovuorilta, Preerialta ja Yhdysvaltain läntisestä metsästä. Siellä oli riistaa ja keräiltäviä kasveja enemmän.
Paleointiaanien kausi > Suurten saaliseläinten katoaminen

Metsästäjä-keräilijöiden joustava elämäntapa auttoi paleointiaaneja selviytymään ekosysteemin muutoksista, mutta jääkauden megafaunaan lukeutuneet suuret eläimet hävisivät noin 500 vuoden sisällä. Kohonneet lämpötilat ja niiden tuoma kuivuus tuhosivat eläimille elintärkeät vesivarastot ja yli 20 suureläinlajia kuoli sukupuuttoon. Näistä selvisi ainoastaan biisoni. Muista jääkauden eläimistä poiketen se viihtyi lyhytruohoisilla Suurilla tasangoilla ja levisi läpi preerioiden.
Paleointiaanien kausi > Työkalut ja aseistus

Paleointiaanien varhaiset keihäänkärjet olivat pituudeltaan 5–10 cm. Clovisin kulttuurissa kivenkäsittelyn taidot kehittyivät. Tämän aikakauden asukkaiden jäljiltä on löytynyt monia hienoja kivityökaluja. Keihäänkärjet muotoiltiin suuremmiksi ja niihin tehtiin pitkittäisiä uurteita. Suurin osa löydetyistä kärjistä on kerätty talteen mammuttien luista. Folsomin kulttuurissa keihäänkärjet pienenivät uudelleen ja nyt ne olivat kauttaaltaan uurrettuja. Uurroksille ei ole löytynyt selvää syytä. Kaksipuolisia lehdenmuotoisia litteitä keihäänkärkiä käytettiin paleointiaanien kaudella niinkin kaukana koillisessa kuin Bull Brookissa Massachusettsissa, josta on löydetty yksi suurimmista tuon aikakauden keskittymistä.
Paleointiaanien jäljiltä on kaivettu esiin muun muassa raskaita kivivasaroita, piiveitsiä, veitsimäisiä teriä ja neulanteräviksi hiottuja luita, jotka radiohiiliajoituksen mukaan ovat kuuluneet Folsomin kulttuuriin. Folsomilaiset ovat löydösten mukaan käyttäneet mahdollisesti myös ensimmäisinä ihmisinä vipukeihästä eli Atl-Atlia, joka aikoinaan nimettiin asteekkien mukaan. Käsivarren jatkeena toiminut linko teki keihään lentoradasta paljon normaalia pidemmän.
Paleointiaanien kausi > Esiarkaaiset kulttuurit

Jotkut paleointiaanien aikaiset kulttuurit voidaan luokitelle arkaaisiksi, koska niissä näkyy merkkejä pienriistan metsästyksestä. Jo noin 9000 eaa. Washingtonin-Wyomingin osavaltioiden seuduille Kolumbiajoen varrelle ilmestynyt Vanha Kordillieerien kulttuuri (tunnetaan myös Kaskadivuorten kulttuurina) 9000–5000 eaa. oli siksi eriytynyt edeltäjistään, että sitä pidetään esiarkaaisena. Sen tunnetuimmasta esiintymispaikasta Five Mile Rapidsista on löydetty tuhansia lohen selkäruotoja ensimmäisenä todisteena suurisuuntaisesta lohenkalastuksesta noin 7000 eaa. Kordillieerien kulttuuri saattoi olla myöhempien luoteisten kansojen ja Columbian ylätasangon intiaanien edeltäjä. Kaskadikulttuurin keihäänkärki oli pieni pajunlehtimainen ilman kantauurretta. Sitä käytettiin vain pienriistan metsästykseen. Esiarkaaisena pidetty aavikkokulttuuri nykyisissä Utahissa, Nevadassa ja Arizonassa 9000–1000 eaa. jätti jälkeensä varhaisia esimerkkejä korien teosta ja työkaluista joilla murskattiin siemeniä.
Paleointiaanien kausi > Paleointiaanien perinteen jatkuminen

Paleointiaanien suurriistan metsästysperinne jatkui joillain alueilla pitkään. Viimeisiä biisonin metsästykseen pohjautuvia muinaisia kulttuureja sanotaan Plano-kulttuureiksi 7500–4500 eaa. Heidän kulttuurinsa vallitsi Kalliovuorten ja Mississippin välisillä preerioilla. Kulttuurin tyypillinen löytöpaikka on Plainview Texasissa, mutta heitä liikkui myös pohjoisilla tasangoilla. Pitkäsarvista biisonit saivat seurakseen myöhemmin etelästä saapuneita lyhytsarvisia biisoneita. Plano- ihmisistä kehittyi taitavia tasankojen metsästäjiä. Monien jyrkänteiden alapuolelta on löytynyt valtavia määriä biisoninluita todisteena siitä, että tasankojen viimeiset paleointiaanit syyllistyivät riistan "ylimetsästämiseen".
Plano-metsästäjien tiedetään rakentaneen eläimille myös aitauksia ja erilaisia ansoja. He kehittivät lisäksi alkeellisen tavan sekoittaa marjat ja eläinrasvat yhteen ja säilöä ne nahkaan tai suoleen.(Myöhempien aikojen pemmikaani).
Paleointaanien vaiheen jako

Varhaiset paleointiaanit.
Mahdollinen Clovisia edeltävä kulttuuri: jopa jo 50 000–15 000 vuotta sitten, monia kiistanalaisia löytöjä jotka ovat yli 13 500 kalenterivuotta vanhoja
Taima-Taima, Monte Verde, Pedra Furada jne. Etelä-Amerikassa paikallistettuja esi-paleointiaaneihin yhdistettyjä paikkoja.
Clovis-kulttuuri (Llano ): 13 500–12 500 vuotta sitten, varhaisin kiistattomasti tunnettu intiaanikulttuuri, mammutin ja biisonin metsästäjiä. Clovislaiset olivat kuuluisia läpinäkyvistä kivipyörylöistä, jotka tunnetaan Clovisin pisteinä.
Läntinen Clovis noin 13 500–12 500 eaa. eli 11 400–10 800 radiohiilivuotta sitten.
Itäinen Clovis hieman myöhemmin noin 10 920 radiohiilivuotta sitten, tärkeimmät löytöpaikat Cumberlandissa Ohiossa  ja Suwanneessa Floridassa, keihäänkärki hieman kalanpyrstömäinen
Plainview-kulttuuri 12 000–7 500, biisonin metsästäjiä Clovisin ja Folsomin kulttuurien aikakaudella.
Keskimmäinen paleointiaanien kausi.
Folsom-kulttuuri, luotettavia arkeologisia todisteita biisoninmetsästyksestä ja  suurista leiripaikoista New Mexicossa ja Coloradossa. 12 900–11 160 eli 10 900–10 000 radiohiilivuotta sitten.
Myöhäinen paleointiaanioen kausi.
Plano-kulttuurit 11 500–9 000 vuotta sitten, tradition rippeet katosivat noin vuonna 4500 eaa.
Arkaainen kausi
Kirjallisuutta

Wolfgang Haberland: Amerikanische Archäologie. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt, 1991, ISBN 3-534-07839-X
George C. Frison: Paleoindian. In: Guy Gibon (Ed.): Archaeology of Prehistoric Native America. New York & London, Garland Publishing, 1998, ISBN 0-8153-0725-X, p. 620f
Michael R. Waters, Steven L. Forman et. al.: The Buttermilk Creek Complex and the Origins of Clovis at the Debra L. Friedkin Site, Texas. In: Science, Volume 331, 25. März 2011, s. 1599–1603
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Excavations in Oregon Reveal Promising New Early Paleoindian Site (html) (pikku-uutinen) Popular Archaeologia. 5.3.2013. Popular Archaeology Magazine. Arkistoitu 10.3.2013. Viitattu 9.3.2013. (englanniksi)
Smithsonian Encyclopedia: Paleoamerican
National Parks Service Southeastern Archaeological Center: The Paleoindian Period
University of Alabama: Paleoindian
The Paleoindian Database of the Americas
Encyclopaedia Britannica: Paleo-Indian Culture
Paleoindian & Other Archaeological Stuff
Esikolumbiaaniset intiaanikulttuurit
| --- | --- |
Yleistä:  Intiaanien alkuperä  Paleointiaanit  Amerikan historia 
Pohjois-Amerikka:  Pohjois-Amerikan intiaanit  Arkaainen kausi  Arkaaisen kulttuurin alueet  Jälkiarkaaiset kulttuurit  Kanadan kivikausi  Kanadan kilven arkaainen perinne  Alaskan varhaiset arktiset kulttuurit 
Keski-Amerikka:  Mesoamerikan intiaanikulttuurit  Mesoamerikan intiaanikulttuurien muotoutumisvaihe 
Etelä-Amerikka:  Etelä-Amerikan intiaanikulttuurit  Keski-Andien intiaanikulttuurit  Perun varhaiskeraaminen kausi  Pohjois-Andien intiaanikulttuurit  Ecuadorin intiaanikulttuurit  Kolumbian intiaanikulttuurit 
Ensimmäisten ihmisten (Homo sapiens) leviäminen aikakauden alussa erään teorian mukaan.
Mastodontit kuuluivat Pohjois-Amerikan muinaisiin eläimiin.
Biisonit selvisivät ainoina henkiinjääneinä muinaisista suurista nisäkkäistä.
Clovisin kulttuurin keihäänkärki oli kaksipuolinen, lehtimäinen, suuri ja taitavasti tehty.
Head-Smashed-in on tunnetuin plano-metsästäjien käyttämistä jyrkänteistä, joista biisonilaumat ajettiin rotkoon.
Kivikautisia paleointiaanien ja varhaisarkaaisia keihäänkärkiä.
Väinö Palojärvi

| Väinö Palojärvi |
| --- | --- |
 Sunnuntai-tunnelma Libaussa kesällä 1917. Kuvassa vasemmalta: Gewehrführer Gustafsson, Gewehrführer Asplund, Gruppenführer Palojärvi, Zugführer Prytz ja rautaristillä palkittu Gruppenführer Homén.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Hildén Brandt (peitenimi)
Syntynyt: 13. kesäkuuta 1894 Vihti
Kuollut: 10. kesäkuuta 1955
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Suomi
Palvelusvuodet:  Saksa: 1915–1918 Suomi: 1918–1945
Komentajuudet:  Suomen valkoinen kaarti Ryhmä J Divisioona J 8. Divisioona
Taistelut ja sodat:  I maailmansota Suomen sisällissota jatkosota
Sotilasarvo:  Saksa: gruppenführer Suomi: Kenraalimajuri
Väinö Henrik Palojärvi (vuoteen 1906 Hildén, käytti Saksassa peitenimeä Brandt; 13. kesäkuuta 1894 Vihti – 10. kesäkuuta 1955 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri. Palojärvi oli Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan komppanianpäällikkönä. Talvisodan aikana Palojärvi palveli Suomen sotilasasiamiehenä Tukholmassa, josta hän palasi välirauhan aikana ja osallisti jatkosotaan palvellen muun muassa divisioonan komentajana. Väinö Palojärvi tunnettiin erinomaisena pianistina ja hän toimi aikanaan säestäjänä jääkäritoverinsa Heikki Nurmion sanoittaman Jääkärimarssin ensiesityksessä.
Perhe ja opinnot

Palojärven vanhemmat olivat tilanomistaja ja valtiopäivämies Johan Viktor Hildén ja Anna Aleksandra Forsström.  Pankinjohtaja Martti Palojärvi ja maanviljelysneuvos Lauri Palojärvi olivat hänen veljiään. Väinö Palojärvi vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Greta Renholmin kanssa, joka kaatui jatkosodassa vuonna 1942 ja hän avioitui toisen kerran vuonna 1944 Liisa Loukkola ent. Tiesmaan kanssa. Palojärvi kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta normaalilyseosta vuonna 1914. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1914–1915 Wismarin insinööriakatemian arkkitehtiosastolla ja suoritti arkkitehtitutkinnon ensimmäisen osan vuonna 1915. Palojärvi suoritti Sotakorkeakoulukurssin Saksassa vuosina 1923–1925. Hän sai vuonna 1926 Suomen sotakorkeakoulun diplomin. Hän osallistui myös kuukauden kestävälle esiupseereiden täydennyskurssille Ruotsin jalkaväen ampumakoulussa vuonna 1924. Hän teki puoli vuotta kestäneen opintomatkan Ranskaan vuosina 1932–1933.
Jääkärikausi

Palojärvi liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 26. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan. Hän osallistu taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Palojärvi astui Suomen armeijan palvelukseen yliluutnantiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Vuohiniemessä, Kelhossa, Kämärässä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Palojärvi toimi Päämajan sotavänrikkikoulun johtajana, josta hänet siirrettiin vielä vuoden 1918 aikana pataljoonan komentajaksi Suomen Valkoisen kaartin Lapuan pataljoonaan. Valkoisesta kaartista hänet siirrettiin vuonna 1919 Kadettikouluun, jossa hänet sijoitettiin kadettikomppanian päälliköksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin 25. helmikuuta 1920 alkaen Pohjois-Savon rykmenttiin, jossa hänet sijoitettiin II pataljoonan komentajaksi. Pataljoonan komentajan tehtävien lisäksi hän hoiti muutaman kuukauden ajan 3. Divisioonan esikuntapäällikön tehtäviä.
Pohjois-Savon rykmentistä hänet komennettiin 13. syyskuuta 1922 alkaen Suojeluskuntain yliesikuntaan, joka määräsi hänet aluksi sotilastarkastajaksi ja 1. tammikuuta 1924 alkaen koulutusosaston päälliköksi. Suojeluskunnasta hänet siirrettiin 17. joulukuuta 1924 alkaen Tampereen rykmenttiin, jossa hänet sijoitettiin 3. pataljoonan komentajaksi. Tampereen rykmentistä Palojärvi siirrettiin 26. maaliskuuta 1925 alkaen 3. Divisioonan esikuntapäälliköksi. Seuraavaksi hänet siirrettiin uudelleen Suojeluskuntain yliesikuntaan 11. elokuuta 1925 alkaen ja sijoitettiin sotilaallisen jaoston päälliköksi. Hänet komennettiin 1. toukokuuta 1926 ja siirrettiin 13. heinäkuuta 1926 alkaen Puolustusministeriön sota-asiainosaston päälliköksi, josta hänet siirrettiin 26. elokuuta 1927 alkaen Suojeluskuntain yliesikunnan esikuntapäälliköksi. Suomen Valkoisen kaartin komentajaksi Palojärvi nimitettiin 1. heinäkuuta 1933, josta hän siirtyi Yleisesikunnan komento-osaston päälliköksi 23. elokuuta 1935 alkaen. Suomen sotilasasiamieheksi Tukholmaan hänet nimitettiin 13. elokuuta 1937 alkaen ja palveli vuoteen 1940 saakka.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodan sytyttyä Palojärvi jatkoi Suomen sotilasasiamiehenä Tukholmassa. Välirauhan aikana Palojärvi palasi Suomeen ja hänet sijoitettiin Puolustusvoimain Pääesikuntaan osastopäälliköksi. Palojärvi osallistui jatkosotaan aluksi Päämajan Komento-osaston päällikkönä, mutta siirrettiin Ryhmä J:n myöhemmin Divisioona J:n komentajaksi ja osallistui sotatoimiin komentajana Kiestingin suunnalla. Divisioonan komentajan tehtävistä hänet siirrettiin vuonna 1942 Päämajaan, jossa hänelle määrättiin erikoistehtäviä. Vuonna 1943 hän sai komennettavakseen 8. Divisioonan, jonka komentajana hän osallistui taisteluihin Syvärillä. Hänet siirrettiin vuonna 1944 Päämajaan, jossa hänet nimitettiin tarkastavaksi kenraaliksi ylipäällikön käyttöön ja oli tehtävässä sodan loppuun saakka.
Sodat koettelivat Palojärven perhettä. Hänen poikansa Henrik putosi koneineen Kauhavalla moottoririkon seurauksena ja hänen vaimonsa Greta, joka työskenteli Sotilaskotiliitossa pohjoisella rintamalla sai surmansa neuvostoliittolaisten partisaanien väijytyksessä Kuusamossa 4. heinäkuuta 1942.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen Palojärvi määrättiin Puolustusvoimain Pääesikunnan huolto-osaston päälliköksi, jossa tehtävässä hän palveli vuoteen 1945 saakka, jonka jälkeen hänet nimitettiin Kymen Sotilasläänin komentajaksi. Valpo pidätti Palojärven vuonna 1945 asekätkentään liittyvien tapahtumien vuoksi. Palojärvi erosi vakinaisesta palveluksesta ja siirtyi Suomen Kulttuurirahaston palvelukseen. Kulttuurirahastolta Palojärvi siirtyi vuonna 1949 Henkivakuusyhtiö Suomen pääasiamieheksi ja Sotainvalidien Veljesliiton Pirkka-Hämeen Kannatusyhdistys ry:n asiamieheksi ja työskenteli niiden palveluksessa kuolemaansa saakka. Palojärvi haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaalle.
Luottamustoimet

Palojärvi otti vuosina 1931 ja 1932 varajäsenenä osaa Korkeimassa oikeudessa sotilasasiain käsittelyihin. Hän toimi 1. Divisioonan kunniatuomioistuimen puheenjohtajana vuosina 1933–1935 ja Yleisesikunnan kunniatuomioistuimen puheenjohtaja vuosina 1936–1937. Lisäksi hän kuului useisiin puolustuslaitoksen komiteoihin. Hän toimi myös Suojeluskuntain kauppa oy:n, ase- ja konepaja oy:n sekä kustannus oy:n hallintoneuvoston jäsenenä ja Suomen Punaisen Ristin Uudenmaan läänin piirihallituksen puheenjohtajana vuosina 1951–1955 sekä Jääkäriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1951–1955.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 3. tammikuuta 1916  Gruppenführer 4. huhtikuuta 1916  Yliluutnantti 11. helmikuuta 1918  Kapteeni 27. toukokuuta 1918  Majuri 6. joulukuuta 1920  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1925  Eversti 6. joulukuuta 1928  Kenraalimajuri 1942  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 30. joulukuuta 1920 |          |  Vapaudenristi 1. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun komentajamerkki  Vapaudenristi 2. lk.  Vapaudenristi 3. lk.  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Suojeluskuntain rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 1. lk. Rautaristi  Preussin 2. lk. Rautaristi  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Tanskan Dannebrogin ritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Viron kotkaristin ritarikunnan 3. lk. ansioristi  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Norja Pyhän Olavin ritarikunnan komentajamerkki  Puolan Polonia Restitutan ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Ruotsin miekkaritarikunnan 1. lk. komentajamerkki  Ruotsin Maanpuolustusyhdistysten keskusliiton kultainen ansiomerkki |
Aiheesta muualla

Sodanaikainen arkistokuvakuva kenraalimajuri Palojärvestä.
Kuva Palojärven vaimon siunaustilaisuudesta.
Kuvakokoelma hakusanalla Palojärvi Väinö. (Arkistoitu – Internet Archive)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Suojeluskuntain Yliesikunnan käsivarsikilpi.
Kalkkihiippasammal

| Kalkkihiippasammal |
| --- | --- |
 Orthotrichum anomalum
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Elinvoimainen
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Hiippasammalten lahko Orthotrichales
Heimo::  Hiippasammalten heimo Orthotrichaceae
Suku::  Hiippasammalet Orthotrichum
Laji::  anomalum
Kaksiosainen nimi
 Orthotrichum anomalum  Hedw. 
Katso myös
   Kalkkihiippasammal Wikispeciesissä   Kalkkihiippasammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kalkkihiippasammal (Orthotrichum anomalum) on lehtisammallaji hiippasammalten heimossa (Orthotrichaceae). Lajin on kuvannut ensimmäisen kerran saksalainen
Johannes Hedwig vuonna 1801 julkaistussa teoksessa Species Muscorum Frondosorum.
Kalkkihiippasammalta esiintyy Maan pohjoisella puoliskolla ja Keski-Amerikassa.
Paleoseeni

| Paleogeenikauden jako> kausi | Paleogeenikauden jako> epookki | Paleogeenikauden jako> vaihe | Paleogeenikauden jako> Ikä (mvs) |  |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Neogeeni | mioseeni | Akvitania | nuorempi |  |
| Paleogeeni | oligoseeni | Khatt | 23,03–28,1 |  |
| Paleogeeni | oligoseeni | Rupel | 28,1–33,9 |  |
| Paleogeeni | eoseeni | Priabona | 33,9–38,0 |  |
| Paleogeeni | eoseeni | Barton | 38,0–41,3 |  |
| Paleogeeni | eoseeni | Lutetia | 41,3–47,8 |  |
| Paleogeeni | eoseeni | Ypres | 47,8–56,0 |  |
| Paleogeeni | paleoseeni | Thanet | 56,0–59,2 |  |
| Paleogeeni | paleoseeni | Selandia | 59,2–61,6 |  |
| Paleogeeni | paleoseeni | Dania | 61,6–66,0 |  |
| Liitu | myöhäis | Maastricht | vanhempi |  |
Paleogeenikauden jako ICS:n mukaan tammikuussa 2013.
Purgatorius, paleoseeniajan hieman oravaa muistuttanut nisäkäs
Paleoseeni on liitukauden jälkeinen geologinen ajanjakso, eli epookki. Paleoseeni sijoittuu aikaan 66–56 miljoonaa vuotta sitten ja siitä alkoivat kenotsooinen maailmankausi ja paleogeenikausi.
Paleoseenin kaudella nisäkkäät alkoivat kehittyä suuriksi, kun dinosaurukset olivat kuolleet sukupuuttoon edeltävän liitukauden lopussa. Maapallolla oli lämmintä ja metsät peittivät laajoja alueita. Kauden lopussa koettiin kuuma lämpöhuippu PETM. Kauden alusta on löydetty niukasti fossiileja, mutta löytöjen perusteella 0,4–0,5 miljoonan vuoden kuluttua liitukauden lopun joukkosukupuutosta alkoi kehittyä uusia lajeja, muun muassa liitukauden nisäkkäiden jälkeläisiä.
Mannerliikunnot

Liitukauden ja paleogeenikauden rajalla on harvinaista maa-alkuainetta iridiumia sisältävä kerrostuma, KT-raja. Kerrostuman arvellaan syntyneen suuren asteroidin törmäyksessä, mikä saattoi myös aiheuttaa dinosaurusten tuhon.
Paleoseenilla Amerikka oli hyvin lähellä Afrikkaa ja Eurooppaa ja Grönlanti oli Euroopassa kiinni. Merien pinta oli nykyistä korkeammalla, koska suuria jäätiköitä ei ollut. Pienempiä jäätiköitä saattoi kuitenkin olla napa-alueilla ja korkeimmilla vuorilla. Australia oli kiinni Etelämantereessa, ja Etelämanner taas oli kiinni tai lähes kiinni Etelä-Amerikassa saarten muodostaman kaaren kautta. Mantereiden asento oli sellainen, että maapalloa pääsi kiertämään lämmin merivirta. Kylmät virtaukset olivat heikkoja. 56–55 miljoonaa vuotta sitten Grönlanti irtosi Skandinaviasta ja kauden lopulla 55–53 miljoonaa vuotta sitten myös Australia irtosi Etelämantereesta.
Ilmasto

Paleoseenin alussa oli luultavasti lyhyehkö kylmä kausi, jonka aiheutti liitukauden lopun asteroiditörmäyksen ilmakehään nostattama pöly. Muuten paleoseenin alku oli vain hieman nykyajan lämpötiloja lämpimämpi. Ilmasto muuttui kuitenkin nopeasti nykyiseen verrattuna kuivemmasta kosteammaksi. Muutos oli nopeinta kauden keskivaiheilla.
Paleoseenin lopussa ja eoseenikauden alussa oli lämpötilamaksimi, jollaista ei ole saavutettu muulloin kenotsooisella maailmankaudella. Lämpötila nousi melko lyhyessä ajassa 8–10 astetta. Tällöin puita kasvoi jopa 80. leveysasteella.
Eläimistö

Liitukauden, dinosaurusten valtakauden, jäljiltä kauden alun nisäkkäät olivat pieniä yöeläimiä: hyönteissyöjiä ja kasvinsyöjiä. Monet paleoseenin eläimet olivat sopeutuneet metsäelämään ja puissa kiipeilyyn. Eläimistöön kuului oravamaisia ja siilimäisiä nisäkkäitä sekä lepakoita. Liitukauden joukkotuhosta selvisi Pohjois-Amerikassa noin kilon painoisia nisäkkäitä tai nämä olivat lisääntymiskykyisimpiä. Nisäkkäät kasvoivat ja lajiutuivat uusiksi lajeiksi kauden edetessä. Noin neljässä miljoonassa vuodessa joukkosukupuuton jälkeen evoluutio oli kehittänyt koirankokoisia nisäkkäitä eri evoluutiohaaroihin. Eläimistössä oli lammasmaisia, hevosmaisia ja sarvikuonomaisia melko pieniä eläimiä sekä nokkaeläimiä ja marsumaisia pussieläimiä, jotka olivat kengurujen edeltäjiä.
Kädelliset ilmestyivät paleoseenilla kehittyen oravamaisista eläimistä ja kasvaen metrin mittaisiksi. Puupäästäistä muistuttavista paleoseenin kädellisistä lähtivät kehittymään apinat. Apinoihin ja ihmiseen johtanut hyönteissyöjän kaltaisten linja oli eronnut omaksi kehityshaarakseen jo aikaisemmin.
Monet eläimet kehittyivät petoeläinten kaltaisista. Kauden alkuvaiheilla petoeläinten kaltaisista erosivat petojen, sorkkaeläinten ja kavioeläinten kantamuodot. Kauden lopulla sorkkaeläinten päälinjasta erosivat kamelin ja hirvieläinten edeltäjä, valaan edeltäjä, ja kavioeläinten edeltäjistä phenacodonteista kehittyivät sarvikuonon ja hevosen edeltäjä sekä brontotheridien, sarvikuonomaisen heimon edeltäjä.
Varhaisella paleoseenilla eli jossain määrin pesukarhua muistuttava kasveja ja eläimiä syövä Chriacus. Yksi varhaisimmista paleoseeniajan nisäkkäistä oli istukallinen hieman rottamainen Deltatheridium, jonka sukulaisia tunnetaan myös liitukaudelta. Sittemmin sukupuuttoon kuolleet kreodontit, muun muassa Hyaenodonin sukulaiset, olivat kauden johtavia nisäkkäitä, ne muistuttivat koiran ja karhun yhdistelmää. 30-senttinen Miacis oli koiraa muistuttava varhainen nykyisten petoeläinten edeltäjä.
Noin 50 miljoonaa vuotta sitten eli nykyisten hevosten kantamuoto Eohippus, joka muistutti ruumiiltaan antilooppia mutta jonka pää oli kuin hevosella.