stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hirvisaari (Käkisalmenselkä)

Hirvisaari
| --- | --- |
Muut nimet:  Iso ja Pieni Hirvisaari
Sijainti:  Vuoksi, Käkisalmenselkä, Norsjoki Käkisalmen piiri Venäjä
Vesialue:  Käkisalmenselkä 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Hirvisaari (v:sta 1948 ven. остров Олений, ostrov Oleni) on saari Vuoksen pohjoisessa laskuhaarassa olevan Käkisalmenselän keskellä. Saari käsitti ennen Vuoken laskua Ison ja Pienen Hirvisaaren, mutta veden pinnan laskun myötä saaret kasvoivat yhteen. Samoin Ison Hirvisaaren koillispuolella ollut Linnansaari kasvoi yhteen Hirvisaaren kanssa. Hirvisaari sijaitsee Norsjoen kunnallishallintoalueella Käkisalmen piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Hirvisaari sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamassa Karjalassa.
Suomelle kuuluessaan Ison Hirvisaaren pohjois-, keski- ja kaakkoisosat sekä Pienen Hirvisaaren itäosa kuuluivat Käkisalmen maalaiskunnan Hirvisaaren kylään ja Pienen Hirvisaaren pääosa sekä Ison Hirvisaaren luoteis- ja itäosat Räisälän kunnan Särkisalon kylään. Hirvisaaren erottaa saaren kaakkoispuolella olevasta Marjolanniemestä vain noin 300 metrin levyinen Kaasalaisensalmi.
Anna-Liisa Hirviluoto

| Anna-Liisa Hirviluoto> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 16. helmikuuta 1929 Helsinki
Kuollut: 23. huhtikuuta 2000 (71 vuotta) Helsinki
Kansalaisuus:  suomalainen
Koulutus ja ura
Instituutti:  Muinaistieteellinen toimikunta, Museovirasto
Tutkimusalue:  arkeologia
Arkeologisia kaivauksia Porvoon Pikku Linnamäellä touko-kesäkuussa 1967.
Anna-Liisa Hirviluoto (16. helmikuuta 1929 Helsinki – 23. huhtikuuta 2000) oli arkeologi, joka toimi Museoviraston ja sen edeltäjän Muinaistieteellisen toimikunnan tehtävissä 35 vuotta.
Hirviluodon vanhemmat olivat sotilasmestari Simo Hirviluoto (aiemmin Lång) ja Martta Kasurinen. Hän valmistui historian opettajaksi, mutta 1957 hänestä tuli Muinaistieteellisen toimikunnan esihistoriallisen osaston amanuenssi ja 1972 tapahtuneen Museoviraston perustamisen jälkeen sen esihistorian toimiston tutkija ja välillä vt. osastopäällikkö.
Hirviluodon erikoisalaa oli 1960-luvulla yhteydenpito tieviranomaisiin muinaismuistolain rauhoittamien esihistoriallisten kohteiden tiimoilta, esimerkiksi Porvoon ohitustien ja Porvoon Linnavuoren sekä Tampereen moottoritien ja Sääksmäen Rapolan linnavuoren tapauksissa. Suomen luonnonsuojeluliitto myönsi Museovirastolle paljolti Hirviluodon toiminnan ansiosta ympäristöpalkinnon 1990 ja 1997 virasto taas otti vastaan  hänen ansiostaan Hämeen Heimoliiton kunniakirjan.
Hirviluoto työskenteli myös maankäytön suunnitteluun ja kaavoituksiin liittyvissä muinaisjäännöksiä koskeneissa kysymyksissä. Tutkijana hän paneutui rautakauteen, tehden kaivauksia etenkin Varsinais-Suomessa kuten Yläneen viikinkikalmistossa, josta hän ei kuitenkaan ehtinyt julkaista toivomaansa perusteellista selvitystä. Hirviluoto tunnettiin myös aktiivisena pohjoismaiseen yhteistyöhön osallistuvana arkeologina.
Minoru Hirano

| Minoru Hirano> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. joulukuuta 1932 
Kuollut: 27. marraskuuta 2017 (84 vuotta) 
Ammatti:  professori 
Koulutus ja ura
Instituutti:  Kurumen yliopisto 
Tutkimusalue:  laryngologia 
Minoru Hirano (10. joulukuuta 1932  – 27. marraskuuta 2017 ) oli otolaryngologian professori (1971–1996) ja nykyaikaisen laryngologian uranuurtaja (1975–) Kurumen yliopistosta Japanissa. Hänen teoksensa 
Clinical Examination of Voice on merkittävä alan perusteos.
Kansainvälisiä palkintoja ja tunnustuksia

G. Paul Moore Lecturer (1987).
Teokset

Hirano, M.: Clinical Examination of Voice.  Springer-Verlag, 1981.  ISBN 3-211-81659-3
Stevens, Kenneth N. & Hirano, Minoru (editors): Vocal Fold Physiolocy.  University of Tokio Press, 1981.  ISBN 0-86008-281-4
Heikki Hirvonen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten sotilaspartiohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten sotilaspartiohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten sotilaspartiohiihto. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten sotilaspartiohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Chamonix 1924 | Sotilaspartiohiihto |  |
Heikki Hirvonen (8. helmikuuta 1895 Rääkkylä – 19. elokuuta 1973 Riihimäki) oli suomalainen olympiamitalisti. Hän oli mukana Chamonix'n talviolympialaisissa vuonna 1924 sotilaspartiohiihdossa hopeaa voittaneessa Suomen joukkueessa. Seuratasolla Hirvonen edusti Riihimäen Kiskoa ja Riihimäen Suunnistajia.
Hippopus porcellanus

| Hippopus porcellanus> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Vaarantunut  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Nilviäiset Mollusca
Luokka::  Simpukat Bivalvia
Lahko::  Veneroida
Heimo::  Sydänsimpukat Cardiidae
Alaheimo::  Jättiläissimpukat Tridacninae
Suku::  Hippopus
Laji::  porcellanus
Kaksiosainen nimi
 Hippopus porcellanus  Rosewater, 1982 
Infobox OKNimi-testi OKVirheellinen IUCN-arvo: 
Hippopus porcellanus on harvinainen jättiläissimpukkalaji.
Ulkonäkö ja koko

Hippopus porcellanus kasvaa halkaisijaltaan korkeintaan 45 cm pitkäksi. Nuoren simpukan saranapuolella on kapea aukko, josta työntyy esille tarttumaelimiä, joilla simpukka takertuu alustaansa. Simpukan kasvaessa suuremmaksi aukko sulkeutuu, tarttumaelin surkastuu ja simpukka pysyy paikallaan massansa avulla.
Kuoren ulkopinta on harmaa, sisäpinta posliininen valkoinen. Vaippa on sävyltään oliivinvihreä
Se muistuttaa sukulaistaan Hippopus hippopus -lajia sekä Tridacna derasa-lajia,  mutta porcellanus-lajin kuori on vähemmän poimuinen ja suhteessa kevyempi.
Alkuperä

Hippopus porcellanus -simpukoita on tavattu Indonesiassa, Palaulla ja Filippiineillä. Se elää melko matalassa vedessä koralliriuttojen hiekka- tai sorapohjaisilla tasanteilla.
Sitä on viljelty simpukkaviljelmillä, mutta laji on edelleen harvinainen.
Kultahapero

| Kultahapero |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Russulales
Heimo::  Haperot ja rouskut Russulaceae
Suku::  Haperot Russula
Laji::  aurea
Kaksiosainen nimi
 Russula aurea  Pers. 
Katso myös
   Kultahapero Wikispeciesissä   Kultahapero Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kultahapero (Russula aurea) on kupera tai laakealakkinen punainen tai oranssinpunainen haperolaji. Heltat ovat kermanväriset. Jalka on krominkeltainen, harvoin vaalea. Malto on valkeaa, mutta pintakelmun alta kellertävää. Maku on mieto tai hieman kirpeä. Sieni on syötävä, mutta sitä ei tulisi kerätä sen harvinaisuuden takia. Se kasvaa melko harvinaisena lehtimetsissä, lehdoissa ja puistoissa kalkkimailla. Se kasvaa harvinaisena Pohjois-Savoon asti.
Marjo Hirvonen

Marjo Hirvonen (o.s. Pöntinen, s. 2. toukokuuta 1988 Raahe) on suomalainen keilaaja. Hän on saavuttanut Euroopan-mestaruuskilpailuissa parikilpailun pronssia Krista Pölläsen kanssa vuonna 2012. SM-liigassa hän voitti kultaa Oulun Luistinseuran joukkueessa vuonna 2011 ja lappeenrantalaisen R-ABC:n joukkueessa vuonna 2014.
Hirvonen on seitsemän kertaa keilannut täyden 300 pisteen sarjan: heinäkuussa 2009, elo- ja marraskuussa 2012, tammikuussa 2013, helmi- ja lokakuussa 2014 sekä helmikuussa 2017.
Marjo Hirvosen puoliso Mikko Hirvonen on myös keilaaja.
Hiroshiman poika

Hiroshiman poika. Kustantaja Jalava
Hiroshiman poika on japanilaisen sarjakuvapiirtäjän Keiji Nakazawan kaiketi tunnetuin teos. Se perustuu hänen omiin kokemuksiinsa Hiroshiman pommitukseen johtaneesta sodasta. Nakazawa kuvaa realistisesti sitä, kuinka näki kaupungin tuhoutuvan ja ihmisten kuolevan. Mangan pohjalta on tehty kolme live action -elokuvaa, kaksi anime-elokuvaa ja televisiodraamasarja.
Jalavan vuonna 1985 julkaisema suomennos sarjakuvan ensimmäisestä osasta oli ensimmäinen suomennettu manga. Ensimmäisen osan toinen painos ilmestyi vuonna 2006, ja toinen osa samana vuonna. Ensimmäinen osa kuvaa elämää pommitushetkellä ja sitä ennen, ja toinen osa taas kuvaa elämää viikko pommin jälkeen.
Suomennokset

Nakazawa, Keiji: Hiroshiman poika.  ((Hadashi no ken, 1973.) Suomennos Kaija-Leena Ogihara)  Helsinki:  Jalava, 1985 (2. painos 2006).  ISBN 951-9201-03-3
Nakazawa, Keiji: Hiroshiman poika 2.  ((Hadashi no ken, 1973.) Suomennos Kaija-Leena Ogihara)  Helsinki:  Jalava, 2006.  ISBN 951-887-383-6
Aiheesta muualla

Vesa Vitikainen: Hiroshiman pojasta odotettu uusintapainos. Kvaak.fi 13.5.2006.
Jukka Laine: Ensimmäinen mangasuomennos sai jatkoa. Kvaak.fi 31.10.2006.
Galina Kulakova

| Galina Kulakova |
| --- | --- |
 Galina Kulakova Grenoblessa vuonna 1968
Henkilötiedot
Koko nimi:  Galina Aleksejevna Kulakova
Syntynyt: 29. huhtikuuta 1942 (ikä 82) Logatši, Udmurtian ASNT
Uran tiedot
Laji:  maastohiihto 
Maailmancup
Kaudet:  –1982
| Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Neuvostoliitto.Naisten maastohiihto. Olympialaiset  | Maa:   Neuvostoliitto> Naisten maastohiihto. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | 1972 Sapporo | 5 km |  |
|  Kultaa | 1972 Sapporo | 10 km |  |
|  Kultaa | 1972 Sapporo | 4 × 5 km |  |
|  Kultaa | 1976 Innsbruck |  4 × 5 km |  |
|  Hopeaa | 1968 Grenoble | 5 km |  |
|  Hopeaa | 1980 Lake Placid | 4 × 5 km |  |
|  Pronssia | 1968 Grenoble | 3 × 5 km |  |
|  Pronssia | 1976 Innsbruck | 10 km |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | 1970 Vysoké Tatry | 5 km |  |
|  Kultaa | 1970 Vysoké Tatry | 4 × 5 km |  |
|  Kultaa | 1974 Falun | 5 km |  |
|  Kultaa | 1974 Falun | 10 km |  |
|  Kultaa | 1974 Falun | 4 × 5 km |  |
|  Hopeaa | 1978 Lahti | 20 km |  |
|  Hopeaa | 1980 Falun | 20 km |  |
|  Hopeaa | 1982 Oslo | 4 × 5 km |  |
|  Pronssia | 1978 Lahti | 4 × 5 km |  |
|  Pronssia | 1970 Vysoké Tatry | 10 km |  |
Galina Aleksejevna Kulakova (ven. Галина Алексеевна Кулакова; s. 29. huhtikuuta 1942 Logatši, Udmurtian ASNT, Neuvostoliitto) on neuvostoliittolainen hiihtäjä.
Kulakova oli 1970-luvun alun paras naishiihtäjä arvokisaohjelmaan kuuluvilla matkoilla. Hän voitti neljä olympiakultaa, joista kaksi oli henkilökohtaisilta matkoilta 1972 ja kaksi viestikultia (1972 ja 1976). Hiihdon maailmanmestaruuskilpailuista Kulakova voitti kolme henkilökohtaista ja kaksi viestikultaa. Kulakova jäi kiinni dopingin käytöstä Innsbruckin olympialaisissa 1976 ja menetti 5 kilometrin hiihdon pronssimitalin. Hän ei kuitenkaan saanut kilpailukieltoa vaan hiihti vielä samoissa kisoissa viestin.
Kulakova voitti Salpausselän Kisoissa 10 kilometrin kilpailun vuosina 1972–1975 ja 1979, Holmenkollenin kisoissa 10 kilometriä vuosina 1970 ja 1979 sekä Falunissa 5 kilometriä vuonna 1973, 10 kilometriä vuosina 1973, 1975 ja 1977 sekä 20 kilometriä vuonna 1979.
Kulakova voitti 39 kertaa Neuvostoliiton mestaruuden vuosina 1969–1981.lähde? Hän lopetti huippu-urheilu-uransa vuonna 1982 saavutettuaan vielä samana vuonna Oslon MM-kilpailuissa viestissä hopeaa.
Muut arvokisasijoitukset

1968 olympialaiset:
6. sija: 10 km
1978 MM-kisat:
4. sija: 5 km
4. sija: 10 km
1980 olympialaiset:
5. sija: 10 km
6. sija: 5 km
1982 MM-kisat:
5. sija: 20 km
10. sija: 10 km
13. sija: 5 km
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Galina Kulakova Wikimedia Commonsissa
Galina Kulakova Bio, Stats, and Results (Arkistoitu – Internet Archive) Olympics at Sports-Reference.com (englanniksi)
Galina Kulakova Kansainvälinen olympiakomitea. (englanniksi)
Naisten viiden kilometrin hiihdon olympiavoittajat
Naisten 10 kilometrin hiihdon olympiavoittajat
Päivi Hirvelä

Päivi Maarit Hirvelä (s. 10. joulukuuta 1954 Rovaniemi) on suomalainen juristi, joka on toiminut muun muassa Suomen korkeimman oikeuden jäsenenä eli oikeusneuvoksena, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomarina ja valtionsyyttäjä.
Hirvelä on koulutukseltaan oikeustieteen tohtori. Hänen lapsiin kohdistuvia seksuaalirikoksia käsittelevä väitöskirjansa Rikosprosessi lapsiin kohdistuvissa seksuaalirikoksissa tarkastettiin marraskuussa 2006 Helsingin yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa.
Hirvelä työskenteli yleisenä oikeusavustajana Sodankylässä ja Lahdessa 1981–1982, Kouvolan hovioikeuden esittelijänä 1984–1990 ja sen jälkeen vs. käräjätuomarina ja kihlakunnansyyttäjänä Lahdessa, kunnes hänet nimitettiin valtionsyyttäjäksi vuonna 1999. Hän on toiminut myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen sihteeristössä lakimiehenä ja esittelijänä eduskunnan oikeusasiamiehen kansliassa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomarina hän toimi vuosina 2007–2015. Hirvelä nimitettiin korkeimman oikeuden jäseneksi 1. tammikuuta 2016. Hän jäi eläkkeelle 1. joulukuuta 2022.
Kirjat

Hirvelä, Päivi: Lapsi rikosprosessissa.  WSOY, 1997.  ISBN 951-670-003-9
Hirvelä, Päivi: Rikosprosessi lapsiin kohdistuvissa seksuaalirikoksissa.  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32616-X
Max ja Meeri

Max ja Meeri (engl. Max & Ruby) on kanadalais-yhdysvaltalainen lasten animaatiosarja, jota alettiin esittää vuonna 2002. Sarja perustuu lastenkirjailija-kuvittaja Rosemary Wellsin kirjoihin. Se kertoo kahdesta nuoresta kaniinisisaruksesta, Maxista ja Meeristä.
Hahmot

Meeri (Ruby)
Max
Louise
Mummi (Granny)
Aiheesta muualla

Max ja Meeri Treehousen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Max ja Meeri Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Max ja Meeri Yle Areenassa (Arkistoitu – Internet Archive)
Kukkotappelu

Kukkotappelu alkamassa Balilla, Indonesiassa.
Kukkotappelu on perinteinen laji, jossa kaksi tappelukukkoa usutetaan toisiaan vastaan. Kukot tappelevat yleensä kuolemaan asti. Kukkotappeluita järjestetään kilpailu-, viihde- ja vedonlyöntitarkoituksessa.
Historia

Kukkotappelun uskotaan olevan kotoisin Aasiasta, missä sitä harrastettiin mahdollisesti jo viimeistään 2500 eaa. Englannissa kukkotappelusta tuli suosittua 1700-luvulla, mutta vuonna 1835 maa kielsi kukkotappelut ensimmäisenä maana maailmassa. Englannista kukkotappelu levisi Yhdysvaltoihin.
Ottelutapahtumat

Tappelukukot jalostetaan erityisen aggressiivisiksi. Kukolla kasvaa jalan takaosassa kannus, jota se käyttää puolustaessaan itseään tai tapellessaan. Tappelukukon kannus yleensä leikataan pois ja korvataan keinotekoisella kannuksella, joka voi olla piikkimäinen tai veitsimäinen, ja se voi olla vain toisessa jalassa tai molemmissa jaloissa. On myös ottelumuoto, jossa kukot tappelevat kokonaan ilman kannuksia. Tämä ei kuitenkaan välttämättä vähennä kukkojen vammoja.
Yhdessä tapahtumassa järjestetään useita tappeluita. Tappelurinkiin asetetaan yleensä vastakkain kaksi samanpainoista kukkoa. Kasvattajat tuovat tapahtumaan omia kukkojaan ja maksavat osanottomaksun. Voittajakukon omistaja voittaa osanottomaksuista kootun rahapalkinnon. Ottelujen aikana katsojat lyövät vetoja voittajista.
Kukoille voidaan antaa piristeitä ennen ottelua. Kukkotappelu voi kestää pisimmillään jopa tunteja, ja kukot kärsivät tappeluissa vakavia vammoja. Omistajat yrittävät elvyttää ottelun aikana kukkojaan esimerkiksi imemällä verta niiden keuhkoista, jotta ne voisivat jatkaa tappelemista. Jos tappelu hiipuu, kukot voidaan siirtää pääareenalta sivuareenalle jatkamaan tappeluaan. Ottelu lopetetaan, kun toinen kukko on kuollut tai haavoittunut kuolettavasti. Myös voittaja usein kuolee vammoihinsa. Joskus vammautuneet voittajat usutetaan toisiaan vastaan joukkotappeluun.
Kukkotappelutapahtuma Davaossa, Filippiineillä.
Tappelevia kukkoja Intiassa.
Tappelukukon jalkoihin asennetaan usein piikkikannukset. Kuva Otavalosta, Ecuadorista.
Laillisuus

Eläinten suojelujärjestöt vastustavat kukkotappelua eläinrääkkäyksenä lajin väkivaltaisuuden vuoksi. Lajia on vastustettu myös siihen liittyvän rahapelaamisen vuoksi. Kukkotappelut ovatkin laittomia monessa maassa, ja myös Yhdysvalloissa niistä on tehty laittomia osavaltio kerrallaan. Laillista ja suosittua laji on esimerkiksi Filippiineillä, Meksikossa ja Puerto Ricossa. Euroopassa kukkotappelut ovat laillisia joillain alueilla Ranskassa ja Espanjassa paikallisperinteenä.
Kukkotappelujen järjestäjät puolustavat lajia sillä perusteella, että tappeleminen on kukoille luonnollista käyttäytymistä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sabong, filippiiniläinen kukkotappelusivusto
Balin kukkotappelussa, Suomen Kuvalehti, 19.01.1935, nro 3, s. 30, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kukkotappelun laillisuus maailmassa.
  Kukkotappelu kielletty valtion alueella
  Kukkotappelu kielletty valtion alueella, mutta joitakin paikallisia perinteitä on sallittu.
  Kukkotappelu kielletty joillakin alueilla
  Kukkotappelu laillista
  Ei tietoa
Kultafluoridi

| Kultafluoridi |
| --- | --- |

Tunnisteet
CAS-numero:  14720-21-9
PubChem CID:  5460532 ja 57448791
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  AuF3
Moolimassa:  253,97
Ulkomuoto:  Oranssi kiteinen aine
Sublimoitumispiste:  > 300 °C
Tiheys:  6,75 g/cm3
Liukoisuus veteen:  Reagoi veden kanssa
Kultafluoridi (AuF3) on kulta- ja fluoridi-ionien muodostama epäorgaaninen ioniyhdiste. Yhdistettä voidaan käyttää valmistettaessa muita kultayhdisteitä.
Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa kultafluoridi on oranssia tai oranssinkeltaista kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on heksagonaalinen ja sen rakenne on kulta- ja fluoridi-ioneista koostuva polymeeri ja jokainen kultaioni on koordinoitunut neljään fluoridi-ioniin. Kultafluoridi on hyvin reaktiivista. Se reagoi esimerkiksi veden kanssa hydrolysoituen kultahydroksidiksi. Se myös fluoraa useita orgaanisia yhdisteitä ja orgaaniset yhdisteet voivat reagoida sen kanssa erittäin kiivaasti. Kultafluoridi on Lewis-happo ja reagoi esimerkiksi fluoridien kanssa muodostaen kompleksisen tetrafluoroauraatti(III)-ionin ([AuF4]-).
Kultafluoridia voidaan valmistaa kullan ja bromitrifluoridin välisellä reaktiolla. Toinen usein käytetty tapa on kulta(III)kloridin ja fluorin tai vetyfluoridin välinen reaktio noin 200 °C:n lämpötilassa.
Kultafluoridia voidaan käyttää kullan fluoridikompleksien valmistamiseen.
Kultajousi

Kultajousi-liike Oulun Rotuaarilla.
Kultajousi on vuonna 1967 perustettu kello- ja korualan vähittäiskauppaketju. Vuonna 2023 ketjuun kuului 67 myymälää ympäri Suomen.
Pääomasijoitusyhtiö Capman hankki Kultajousen omistukseensa vuonna 2001 ja myi sen vuonna 2006 ruotsalaiselle Iduna Groupille.
Iduna-konserniin kuuluvat Westerback- ja Kultajousi-myymälät Suomessa sekä Guldfynd, Hallbergs Guld ja Albrekts Guld -myymälät Ruotsissa. Konserniin kuuluu yhteensä yli 250 myymälää.
Timo Hirvonen (jääkiekkoilija)

| Timo Hirvonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. joulukuuta 1973 Varkaus
Kuollut: 28. heinäkuuta 2023 (49 vuotta) Espoo
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  vasen laitahyökkääjä
Maila:  oikea
Pituus:  178 cm
Paino:  85 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1992–2006
Seurat:  Kiekko-Espoo   Espoo Blues   SaiPa   Malmö Redhawks
Timo Hirvonen (5. joulukuuta 1973 Varkaus – 28. heinäkuuta 2023 Espoo) oli suomalainen jääkiekkoilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän edusti Kiekko-Espoota ja Espoo Bluesia kuudentoista kauden ajan. Bluesin lisäksi hän edusti lappeenrantalaista SaiPaa puolentoista kauden ajan 2003–2005 sekä ruotsalaista Malmö Redhawksia kaudella 2004–2005 siirryttyään sinne kesken kauden SaiPasta.
Hirvonen lopetti uransa keväällä 2006. Hirvonen pelasi SM-liigassa yhteensä 607 ottelua saavuttaen näissä peleissä yhteensä 215 pistettä. 6. maaliskuuta 2007 Hirvosesta tuli ensimmäinen Espoo Bluesin pelaaja, jonka paita nostettiin Espoon Areenan kattoon, ja hänen pelinumeronsa 33 jäädytettiin. Joulukuussa 2010 Hirvonen nimettiin Espoon Bluesin apuvalmentajaksi. Aikaisemmin hän oli valmentanut Bluesin juniorijoukkueita.
Hirvonen siirtyi peliuransa jälkeen valmennustehtäviin Bluesin juniori- ja liigajoukkueissa, ja hänestä tuli osa menestyksekästä Espoon U18-joukkuetta, joka voitti mestaruuden vuonna 2011. Hän  valmensi myös Mestiksessä pelaavaa Espoo Unitedia. Lisäksi Hirvonen toimi kiekkolehtorina Turun Seudun Urheiluakatemiassa.
Hirvonen kuoli kesäkuussa 2023 todetun syövän leikkauksen jälkeisiin komplikaatioihin.
Hirola

| Hirola |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Äärimmäisen uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Sorkkaeläimet Artiodactyla
Heimo::  Onttosarviset Bovidae
Alaheimo::  Lehmäantiloopit Alcelaphinae
Suku::  Beatragus  Heller, 1912
Laji::  hunteri
Kaksiosainen nimi
 Beatragus hunteri  (P. L. Sclater, 1889) 
Synonyymit
 Damaliscus hunteri (P. L. Sclater, 1889) 
 Hirolan levinneisyys
Katso myös
   Hirola Wikispeciesissä   Hirola Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Hirola eli hunterinantilooppi (Beatragus hunteri) on itäisessä Afrikassa elävä äärimmäisen uhanalainen lehmäantilooppilaji. Se luettiin aiemmin topiantilooppien sukuun (Damaliscus), mutta on sittemmin erotettu omaan Beatragus-sukuunsa.
Ulkonäkö ja koko

Hirolaa on joskus kutsuttu "nelisilmäantiloopiksi", koska sen silmien alanurkissa on voimakkaat tummat rauhaset. Hunterinantilooppi painaa 75–160 kg. Sen turkki on väriltään hiekanruskea. Lyyranmuotoiset sarvet muistuttavat impalan sarvia.
Levinneisyys

Hirola elää luonnonvaraisena Pohjois-Kenian ja Etelä-Somalian rajamailla. Niitä on istutettu myös Etelä-Keniassa sijaitsevaan Tsavon kansallispuistoon vuonna 1963. Ei tiedetä tarkkaan, mistä lajin voimakas väheneminen johtuu; ainakin hirolan metsästäminen on melko vähäistä lajin nahan heikkolaatuisuuden vuoksi. Mahdollinen osasyy on kilpailu sen elinalueilla laiduntavan karjan kanssa.
Elintavat ja ravinto

Hirolat laiduntavat puoliaavikolla ja syövät siellä ruohoa. Yleisin ruokailuaika on varhain aamulla tai myöhään illalla. Naaraat ja poikaset liikkuvat 5–40 yksilön laumoina, joita johtaa yksi reviiriä puolustava uros.
Elias Kukkonen

Elias Kukkonen (22. kesäkuuta 1904 Pietari – 13. tammikuuta 1997 Pori) oli porilainen taiteilija, huutokauppameklari ja nuohoojamestari.
Perhetausta

Elias Kukkonen syntyi 22. kesäkuuta 1904 Pietarissa Nevski prospektin varrella asuneen suomalaisen suutarin Robert Kukkosen ja hänen Helena-vaimonsa (o.s. Pulkkinen) esikoisena. Robert ja Helena olivat menneet avioliittoon vuonna 1903 Pietarin suomalaisen seurakunnan kirkossa. Eliaksen Toivo-veli syntyi vuotta myöhemmin Pietarissa. Robert Kukkonen teki suutarintöitä kotona ja suuressa sveitsiläisessä suutarinverstaassa. Vuonna 1909 perhe muutti Pietarista Impilahdelle, missä syntyivät nuoremmat veljet Frans ja Leo. Koulunkäyntinsä Elias aloitti Impilahdella, missä hän vietti nuoruutensa. Vuonna 1918 perhe muutti Liperiin Taipaleen kylään, sieltä Outokumpuun lyhyeksi aikaa ja jälleen takaisin Liperiin. Perheelle tuli jälleen muutto Liperistä lapsuusmaisemiin Impilahden Kerisyrjään ja sieltä edelleen Läskelään. Syksyllä 1923 Elias Kukkonen oli kutsunnoissa Impilahden kirkolla ja seuraavana syksynä hän ilmoittautui joukko-osastoonsa Viipurin Rykmenttiin. Hänet määrättiin kolmanteen pataljoonaan kolmanteen komppaniaan neljänteen ryhmään. 25 päivän palveluksen jälkeen hänet siirrettiin nostoväen kolmanteen luokkaan ja hän vapautui palveluksesta.
Sortavalassa armeijakaverinsa luona käydessään Elias oli kiinnittänyt huomiota silitysliikkeessä työskennelleeseen häntä neljä vuotta nuorempaan karjalaiskaunottareen, Hilja Rupposeen. Isänsä kuoleman jälkeen Elias Kukkonen muutti Läskelästä Tampereelle. Muutettuaan Tampereelta vuonna 1926 Turkuun hän jatkoi kirjeenvaihtoa Sortavalaan ja eräs kirje olikin kihlauskirje. Elias Kukkonen avioitui Sortavalassa 2. syyskuuta 1928 Hilja Rupposen kanssa. He asuivat Turussa hellahuoneessa ja saivat kaksi lasta, Erkin (syntyi 1930) ja Eilan (syntyi 1934). Vuonna 1935 perhe muutti Mänttään. Länsi-Suomen kierroksen jälkeen perhe muutti 1930-luvun lopulla takaisin Impilahdelle ja edelleen Käkisalmeen. Sodan aikana he joutuivat lähtemään evakkomatkalle ensin oma-aloitteisesti Värtsilään sukulaisten luo, sitten takaisin kotiin Käkisalmeen ja sieltä edelleen Kiteen Ruppovaaraan sukulaisten luo. Käkisalmen luovutuksen jälkeen perhe muutti lyhyeksi aikaa Pieksämäelle ja sieltä edelleen Mäntän Riihossaloon, kunnes saatuaan Porista nuohoojamestarintöitä Elias Kukkonen haki perheensä Poriin 1. maaliskuuta 1941.