stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Frans Voimio

Frans Jalmari Voimio (sukunimi aik. Wahlroos; 13. elokuuta 1888 Eurajoki – 9. helmikuuta 1948 Eura) oli suomalainen pienviljelijä, arkkiveisujen tekijä, ja säkinkantaja.
Voimio saavutti kuuluisuutta voimillaan ja oli erikoistunut säkin kantamiseen. Hän taivalsi 50 kg hiekkasäkki selässään satoja kilometrejä ja kruunasi uransa kävelemällä aina Haaparannalle asti samanlainen taakka hartioillaan. Matkaa tuli silloin yli 1000 km. Hän laati humoristisia viisuja lemmestä ja tihutöistä.
Teoksia

Nimellä Frans Wahlroos:
Kananhoitokirja. Tekijä, Kokemäki 1926
Laulu säkinkantaja Frans Wahlroosin Ruotsin matkasta. Tekijä, Eurajoki 1932
Nimellä Frans Voimio:
Laulu langenneesta etsivästä. Kokemäki 1934
Laulu suurrosvoista Hytistä ja Tarvaisesta. Kokemäki 1935
Kirjoitettu muutama säkeistö : Kahden nuorukaisen kuolemasta, joka tapahtui 1936 lännessä eräässä Rauman linnan hotellissa. Tekijä, Kokemäki 1936
Laulu Luvialta, Sassilan palosta, joka tapahtui 1938 ; kirjoittanut säkinkantajamestari Frans Voimio. Tekijä, Kokemäki 1939
Laulu Triipun veljeksistä ja niiden suusta vanhoilta ajoilta vanhojen ihmisten ja kansojen kertoman mukaan ; kirjoittanut säkinkantaja Frans Voimio. Tekijä, Kokemäki 1939
Laulu Neuvostoliiton ja Suomen välisestä sodasta, joten Neuvostoliitto hyökkäsi Suomea kohden ilman mitään asiaa 30 päivänä marraskuuta 1939 kansoineen ja Suomen lehtien mukaan kirjoittanut säkinkantajamestari Frans Voimio. Tekijä, Kokemäki 1939
Laulu Euroopan sodasta, johon on liittynyt Venäjä, Suomi, Englanti, Saksa, Italia, Kreikka, y.m. ; radiotietojen ja Suomen sanomalehtien mukaan kirjoittanut ent. Suomen säkinkantajamestari Frans Voimio. Tekijä, Kokemäki 1941
Eriocaulaceae

| Eriocaulaceae |
| --- | --- |
 Eriocaulon aquaticum
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Yläluokka::  Euphyllophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Ylälahko::  Yksisirkkaiset Lilianae eli Monocotyledoneae
Lahko::  Poales
Heimo::  Eriocaulaceae  Martinov, nom. cons.
Katso myös
   Eriocaulaceae Wikispeciesissä   Eriocaulaceae Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Eriocaulaceae on pääasiassa trooppinen ruohokasviheimo, joka kuuluu koppisiemenisten Poales-lahkoon, ja on siten sukua heinäkasveille (Poaceae).
Tuntomerkit

Eriocaulaceae-kasvit ovat lähes aina lehtiruusukekasveja. Heimon kasveissa on juurissa ja lehdissä tuuletussolukkoa eli aerenkyymiä. Soluissa on oksalaattikiteitä. Karvat ovat yleisiä ja monimuotoisia. Lehtituppi ei ole selvästi erottuva. Kasvit ovat yksikotisia, kukat yksineuvoisia. Kukintovana on spiraalimaisesti kiertynyt, särmikäs tai kulmikas, ja sen tyvellä on alalehti, jonka tuppi on umpinainen. Mykerömäisen kukinnon lapakko on vaihtelevissa määrin litteä, ja kukinto tuo mieleen piippurassin. Kukat ovat pieniä, ja niissä on erilliset verhiö ja melko nahkea teriö. Sikiäimessä on aksiletyyppinen istukka, ja kussakin emilehdessä on yksi riippuva siemenaihe. Hedelmä on tavallisesti avautuva, kehälehdet ovat siinä vielä jäljellä.
Levinneisyys

Eriocaulaceae kasvaa tropiikissa ja joitakin lajeja on myös lauhkeilla alueilla. Heimo on keskittynyt Guyanan ylängölle ja Koillis-Brasiliaan.
Luokittelu

Heimossa on kuusi sukua ja 1160 lajia, jotka jakautuvat kahteen alaheimoon. Heimon erilaistuminen alaryhmikseen lienee alkanut noin 64 miljoonaa vuotta sitten.
Luokittelu > Alaheimo Eriocauloideae Burnett

Kasvit ovat tavallisesti vesikasveja, joiden juurissa ja lehdissä on aerenkyymisolukoita. Kasvit ovat kaksikotisia (emi- ja hedekukat eri yksilöissä). Kukan teriö on eri- tai yhdislehtinen, ja terälehdissä on mustat rauhasmaiset kärjet. Hedekukissa on neljä, viisi tai kuusi hedettä sekä emiön jäänne, pistillodi. Emikukissa on huomaamattomia joutoheteitä.
Alaheimo käsittää yksi tai kaksi sukua, joissa on 420 tropiikissa ja osin lauhkeassa vyöhykkeessä kasvavaa lajia. Suvussa Eriocaulon on 400 lajia.
Luokittelu > Alaheimo Paepalanthoideae Ruhland

Kasvit ovat tavallisesti maalla kasvavia. Verholehdet ovat terälehtien mittaisia tai pidempiä. Hedekukissa verhiö ja teriö ovat tyveltään kasvaneet yhteen, ja heteitä on kolme, harvemmin kaksi; ne ovat terävastaisia. Pistillodi on mettä erittävä. Emikukissa on joutoheteitä.
Alaheimoon kuuluu neljä sukua ja 76 lajia, jotka kasvavat Uudessa maailmassa, erityisesti sen trooppisissa osissa. Afrikassa on muutama laji. Suurimmat suvut ovat Paepalanthus (460 lajia), Syngonanthus (200 lajia) ja Comanthera (40 lajia).
Luokittelu > Suvut

Eriocaulaceae käsittää seuraavat suvut
Comanthera L.B.Smith
Eriocaulon L.
Leiothrix Ruhling
Mesanthemum Koernicke
Paepalanthus Kunth
Rondonanthus Herzog
Syngonanthus Ruhling
Kuvia

Actinocephalus bongardii kuuluu nykyään Paepalanthus-sukuun.
Paepalanthus alpinus
Syngonanthus chrysanthus -lajia on joskus kaupan huonekasviksi.
Aiheesta muualla

Levinneisyyskartta
Eläinlääketieteen historia

Hippiatrican sivu 1300-luvulta.
Eläinlääketieteen historia alkaa siitä, kun ihminen alkoi kesyttää ja käyttää hyödykseen kotieläimiä. Historia voidaan jakaa kahteen ajanjaksoon, joista ensimmäinen alkaa esihistoriallisella ajalla silloin, kun ihminen yritti hoitotoimien avulla pelastaa sairastuneita kotieläimiään. Toinen ajanjakso pitää sisällään tieteelliseen tutkimukseen perustuvan eläinlääketieteen.
Varhaishistoria

Mesopotamiassa säädettyihin uskonnollisiin lakeihin sisältyi säännöksiä, joissa käsiteltiin eläinten kasvatusta, jalostusta ja ihmisen velvollisuuksia eläimiä kohtaan. Ensimmäiset eläinlääkäreitä koskevat tiedot sisältyvät Babylonian kuninkaan Hammurabin noin vuodelta 1800 ennen kristillisen ajanlaskun alkua peräisin olevaan lakikokoelmaan, jossa eläinlääkäri ("härkien ja aasien tohtori") mainitaan ihmisiä hoitavan lääkärin rinnalla. Myös muinaisessa Egyptissä tiedetään olleen eläinlääkäreitä.
Antiikin kreikkalaisten eläinlääkintä oli jo kehittyneempää, mutta se keskittyi hevosten sairauksien tutkimiseen ja hoitoon. Hippokrates keskittyi melkein pelkästään ihmisten lääkintään, mutta Aristoteles sen sijaan osoitti tutkimuksissaan tuntevansa esimerkiksi hevosen ähkyn ja nivustyrän, aasin räkätaudin ja koiran raivotaudin. Hän tunsi verenvuodon tyrehdyttämisen, peräsuolen ja emättimen avanteiden käsittelyn, kuohitsemisen sekä ikääntyneiden eläinten hampaiden kulumisen. Hippokrateen kuuluisin oppilas Hierofilos kirjoitti myös eläinten anatomiasta ja kliinisestä hoidosta, mutta ei juuri kyennyt lisäämään eläintautien tuntemusta. Erasistratos laati tutkielmia fysiologiasta ja patologisesta anatomiasta, ja Babos Demokritos oli paitsi eläinlääkäri, myös lääkäri, agronomi, alkemisti, astrologi sekä maagikko. Kaiken kaikkiaan eläimiä pyrittiin jo tuolloin parantamaan. Itämailla ja Kreikassa ihmisten ja eläinten hoitaminen oli erityisesti pappien tehtävänä ja lääkintäalan osaajia oli myös armeijoiden palveluksessa.
Raamattuun sisältyvä raivotaudin kuvaus on peräisin 1400-luvulta eaa. Homeros kertoo 1200-luvulla eaa. raivonneesta rutosta, joka tarttui ensin koiriin, sen jälkeen hevosiin ja muuleihin, ja lopulta ihmisetkin saivat taudin. Runoilija Silius Italicuksen mukaan Rooman ja Karthagon armeijoita vaivasi Sisiliassa tauti, joka johti verenmyrkytykseen. Se tarttui ihmiseen koirista, linnuista ja juhdista. Historioitsija Thukydideen mukaan sairaus johti kuolemaan.
Vergilius kuvasi taudit, jotka voi tunnistaa naudan keuhkopussintulehdukseksi, hevosen pilkkukuumeeksi ja lampaan lammasrokoksi. Columella kirjoittaa vuohien rutosta, jonka leviämistä yritettiin estää tappamalla sairastuneet eläimet. Karjarutto oli kulkutauti, joka sairastutti eläimiä vuosisatojen ajan, ja johti muiden tarttuvien eläintautien kanssa tarpeeseen aloittaa eläinlääkinnällinen tutkimus, joka myöhemmin siirtyi korkeakouluihin.
Kristillisen ajanlaskun alkua edeltäneinä vuosisatoina karjan hoidosta huolehtivat orjat, joiden tehtäviin kuului myös eläinten lääkitseminen. Eläinlääkinnän edistyminen oli hidasta, sillä lääkintä oli uskonvaraista toimintaa. Roomalaiset uskoivat, että heidän jumalansa huolehtivat ihmisten terveydestä, mutta nämä jumalat eivät piitanneet eläinten vaivoista. Eläinlääkinnän vapautuminen sitoutuneisuudesta yliluonnollisiin voimiin kesti pitkään ja lääkintä oli kovin summittaista. Plinius totesi, etteivät roomalaiset arvostaneet lääkintätaitoa, ja vaikka Galenos (131–201 jaa.) sai ihmislääketieteen kukoistamaan, hän ei uudistanut eläinlääkintää.
Varhaishistoria > Klassikkoteos Hippiatrica

Bysantin eläinlääkärit kohottivat 500-luvulla eläinlääkintätaidon paikoin jopa muun lääketieteen edelle. Tältä ajalta on peräisin hevosten lääkintää ja kirurgiaa käsittelevä teossarja Hippiatrica. Sen eri osien tasokkuus on melko vaihtelevaa, koska kirjoittajakunta oli monenkirjavaa. Ylipäätään se käsittelee karjan kasvatusta ja lääkintää, mutta erityisesti se keskittyy hevosten sairauksiin. Teossarjassa kuvataan kaviokuume, kuumetaudit, luunmurtumat, rupi ja räkätauti sekä pohditaan suoneniskennän tarvetta ja suorittamista. Lisäksi käsitellään hoidoissa tarvittavia lääkkeitä ja voiteita.
Hippiatrican kirjoittajista Hierokles oli perehtynyt käytännön eläinlääkintään. Hän kuvailee sairauksien ohella hevosten kasvatusta, jalostusta, terveydenhoitoa ja käyttöä. Erityisesti hän korostaa tautien oireiden tarkkailua. Itä-Rooman keisarin Liciniuksen palveluksessa työskennellyt Theomnestes kuvailee teossarjassa punatautia, valjaslyöttymää sekä koirien tauteja ja jäykkäkouristuksen aiheuttamia oireita. Tärkein kirjoittajista oli Konstantinus Suuren armeijan eläinlääkäri Apsyrtus, joka loi oman koulukuntansa.
Sekava rakenne tekee teossarjasta vaikealukuisen, mutta siinä on tiiviissä muodossa kaikki, mitä antiikin aikana oli saatu selville eläinten lääkinnästä. Nykylukijalla ei ole vaikeuksia ymmärtää teoksessa kuvattuja hevosten sairauksia. Ymmärrettäviä ovat myös karjan ja koirien taudit. Kehittyneintä antia ovat kirurgiaa käsittelevät osuudet ja laajasti käsitellään ja kuvataan myös kulkutaudit. Kaiken kaikkiaan eläinlääkinnällä oli Rooman keisarikunnassa merkittävä asema.
Keskiajan eläinlääketiede

Kreikkalaisiin, bysanttilaisiin ja roomalaisiin lähteisiin perustuvat tiedot pysyivät arabien käytössä ja he opettivat niitä sukupolvelta toiselle. He olivat kuitenkin kiinnostuneita lähes pelkästään hevosista, joten heidän edeltäjiltään perimät tiedot karjataloudesta ja maataloudesta jäivät vähemmälle käytölle, mutta hevosten lääkintä oli 400–1100-luvuilla hyvin korkeatasoista. Arabit toki säilyttivät taitonsa koko keskiajan läpi.
Euroopassa eläinlääkinnän taso pysyi koko keskiajan varsin vaatimattomana ja siinä keskityttiin lähes yksinomaan tärkeimpänä pidetyn hyötyeläimen eli hevosen hoitoon. Keskiajan alkupuolella tosin ilmaantuivat ensimmäiset merkit järjestelmällisemmästä eläinten hoidosta. Silloin laadittiin säädöksiä ammatteihin liittyvistä velvollisuuksista ja palkkioista sekä eläinten vaihdossa ja vuokrauksessa annettavista takuista. Näihin aikoihin tapahtui myös kengittäjien ammatillinen järjestäytyminen. Kirkko katsoi, ettei eläimillä ollut sielua, ja siksi sen asenne eläimiä kohtaan oli halveksiva. Tämä johti siihen, että eläinlääketieteellisiä kirjoja alettiin julkaista vasta 1100-luvulla. Keskiajalla eläinten ja myös ihmisten hoito perustui kokemukseen ei tutkimuksiin, mutta esimerkiksi haavanhoito oli jo verraten hyvätasoista.
Eläinlääkinnällisesti keskiajalle oli tyypillistä toisiaan seuranneet karjarutot. Nautojen kulkutaudit olivat saaneet alkunsa pääasiallisesti itämailta, josta ne levisivät nopeasti ja tappoivat karjaa. Hevosinfluenssaan, lammasrokkoon ja hevosia, lampaita, nautoja ja vuohia vaivanneeseen paiseruttoon kuoli moni eläin. Jotkut ruttotaudit tappoivat sekä eläimiä että ihmisiä, kuten teki 1300-luvulla levinnyt musta surma.
Suuri uudistus oli 800-luvulla itämailta levinnyt taito kengittää hevoset taotuilla kengillä. Tällaista nopeasti levinnyttä osaamista arvostettiin niin paljon, että hevosenkenkiä kuvattiin jopa vaakunoissa. Kengitysseppien ammattitaitoon kuului myös lääkitseminen ja he suorittivat myös pieniä leikkauksia.
Renessanssi

Renessanssi ei ollut eläinlääketieteessä uudistusten aikaa, mutta alan kirjallisuutta tällöin toki julkaistiin. Kirkon holhoava asenne lääketieteeseen muuttui 1100-luvulla, mutta se ei edistänyt eläinlääketiedettä, jota lääkärit halveksivat. Tunnettu lääkäri Paracelsus kirjoitti eläinten kupulataudista, räkätaudista ja virtsakivistä sekä niihin sopivista hoidoista, mutta kollegat moittivat häntä yhteistyöstä eläinlääkärien kanssa, joiden ei katsottu edustavan tiedettä.
Cambridgessä vaikuttanut Blundeville kirjoitti tietoteoksen hevosista. Sen viimeinen osa ilmestyi 1506 ja sisälsi erityisesti hevosten tauteihin liittyviä kirjoituksia. Carlo Ruinin hevosen anatomiaa käsitellyt suurteos sisälsi taiteellisesti korkeatasoisia ja havainnollisia piirroksia, ja se loi perustan tämän osa-alueen tieteelliselle tutkimukselle. Tämä  Dell’anatomie e dell’infermità del cavallo ilmestyi 1598.
Tieteellisen eläinlääketieteen synty ja oppilaitokset

Eläinlääketieteen kehityksen sysäsivät liikkeelle Eurooppaa 1700-luvun alkupuolella vaivanneet kulkutaudit, jotka surmasivat pari sataa miljoonaa nautaa. Alan tieteellinen tutkimus alkoi ja 1762 ensyklopedisti ja asianajaja Claude Bourgelat (1712–1779) perusti ensimmäisen eläinlääkärikoulun Ranskan Lyoniin. Toinen oppilaitos aloitti 1765 Pariisin lähellä sijaitsevassa Alfortissa. Nämä vetivät puoleensa opiskelijoita muista Euroopan maista ja olivat esimerkkeinä perustettaessa uusia oppilaitoksia. Torinossa eläinlääkärikoulu aloitti 1769, Göttingenissä 1771, Kööpenhaminassa 1773, Skarassa 1775, Wienissä 1777, Hannoverissa 1778, Dresdenissä 1780, Berliinissä 1790 ja Lontoossa 1792. Kööpenhaminaan eläinlääketieteellisen koulun perusti Lyonissa alaa opiskellut Peter Christian Abildgaard omilla rahoillaan. Venäjällä opetuksen alkamisvuotena pidetään vuotta 1803. Ruotsin Skarassa sijainnut eläinlääkäriopisto muutti 1821 Tukholmaan, jossa siitä myöhemmin kehittyi korkeakoulu.
Fredrik Johansson (suunnistaja)

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Fredrik Johansson vuonna 2014  |  Fredrik Johansson vuonna 2014  |  Fredrik Johansson vuonna 2014  |  |
Maa:  Ruotsi
Miesten suunnistus
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Trento / Veneto 2014 | viesti |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Palmela 2014 | viesti |  |
|  Hopeaa | Falun 2012 | viesti |  |
|  Pronssia | Palmela 2014 | pitkä matka |  |
Fredrik Johansson (s. 29. heinäkuuta 1986 Borås) on ruotsalainen suunnistaja, joka on voittanut viestissä maailman- ja Euroopan-mestaruuden. Hän edustaa IFK Lidingö -seuraa.
Johansson saavutti nuorten MM-kilpailuissa viestihopeaa vuonna 2006. Aikuisissa hän on osallistunut kaksiin MM- ja kaksiin EM-kilpailuihin. Vuoden 2012 EM-kilpailuissa Falunissa hän saavutti hopeaa viestissä ja sijoittui 22:nneksi pitkällä matkalla. Vuoden 2013 MM-kilpailuissa Vuokatissa hän sijoittui pitkällä matkalla 14:nneksi. Vuonna 2014 hän voitti Palmelan EM-kilpailuissa kultaa viestissä ja pronssia pitkällä matkalla. Saman vuoden MM-kilpailuissa Trentinossa hän voitti kultaa viestissä Gustav Bergmanin ja Jonas Leanderssonin kanssa sekä sijoittui kuudenneksi pitkällä matkalla.
Fredrik Johan Inberg

Fredrik Johan Inberg (20. marraskuuta 1823 Ahlainen – 4. lokakuuta 1877 Ahlainen) oli suomalainen maanviljelijä ja valtiopäivämies.
Inbergin vanhemmat olivat Salomon Jakob Inberg ja Greta Lisa Lindblad ja puolisot Tekla Fredrika Yrjälä ja Helena Josefina Forsell. Inberg oli  maanviljelijä ja kunnallismies. Hän oli talonpoikaissäädyssä Ala-Satakunnan tuomiokunnan edustaja valtiopäivillä  1872.  Inberg oli puhemiesneuvoston varajäsen ja lakivaliokunnan sekä laki- ja talousvaliokunnan jäsen. Valtiopäivillä Inberg kuului säädyssään ruotsinmielisten ryhmään. Myös hänen poikansa toisesta avioliitosta, juristi Kaarlo Juhana Inberg, oli valtiopäivämies.
Fredrik Jonas Klingstedt

Fredrik Jonas Klingstedt (8. syyskuuta 1807 Vihti – 15. syyskuuta 1883 Aulanko) oli suomalainen sotilas ja valtiopäivämies.
Klingstedtin vanhemmat olivat kapteeni Karl Adam Klingstedt ja Eva Eleonora Heintzius ja puoliso vuodesta 1850 Natalia Toropoff. Klingstedt toimi ensin aliupseerina vuodesta 1824, junkkarina 1828, porte-épée -vänrikkinä 1829 ja vänrikkinä 1830. Aliluutnantti hänestä tuli 1831, luutnantti 1834, alikapteeni 1839, kapteeni 1844, majuri 1853 ja everstiluutnantti 1854. Useissa eri joukko-osastoissa palvellut Klingstedt osallistui Bomarsundin taisteluun 1854 ja joutui vangiksi  Ranskaan, mutta palasi Suomeen seuraavana vuonna. Everstiksi 1862 ylennetty Klingstedt erosi sotapalveluksesta 1865. Hän omisti Katajiston kartanon Aulangolla.
Klingstedt oli aatelissäädyssä edustaja valtiopäivillä 1863–1864.
Fredrik Johan Spalding

Fredrik Johan Spalding (24. joulukuuta 1774 Pietari – 7. maaliskuuta 1830 Loviisa) oli suomalainen Venäjän keisarillisen armeijan kenraalimajuri, joka palveli myös Ruotsin kuninkaallisessa armeijassa.
Spaldingin vanhemmat olivat pörssimeklari Kristian Henrik Spalding ja Anna Elisabet Hoppe ja puoliso vuodesta 1802 Lovisa Margareta Gadding. Spalding otettiin palvelukseen kuninkaalliseen Ruotsin armeijaan alaikäisenä kersanttina 1783 ja määrättiin palvelukseen armeijan laivaston Viaporin eskaaderiin. Vänrikiksi hänet ylennettiin 1787 palkkaoikeudella. Spalding osallistui Kustaa III:n sotaan 1788–1790. Hän yleni luutnantiksi sodan aikana 1788. Seuraavana vuonna hänet siirrettiin H.K.K. suuramiraalin rykmenttiin, mutta 1791 hän palasi palvelukseen armeijan laivaston Viaporin eskaaderiin. Kapteeniksi Spalding ylennettiin 1796, vuonna 1801 hänet siirrettiin Uudenmaan läänin jalkaväkirykmentin jääkäripataljoonan Raaseporin komppanian päälliköksi. Spalding yleni ratsumestariksi 1805, jolloin hänet määrättiin Uudenmaan keveiden rakuunajoukkojen 2. Tenholan eskadroonan päälliköksi.
Keväällä 1805 Spalding siirrettiin Ruotsin armeijan yleisesikuntaan, vuonna 1809 hänestä tuli kuningas Kustaa IV Aadolfin adjutantti. Suomen sotaan 1808–1809 Spalding osallistui päämajan komendanttina ja yleisesikunnan päivystävänä päällikkönä. Vuonna 1809 hän toimi rauhanneuvotteluissa upseerikuriirina Tukholman ja Pietarin välillä. Huhtikuussa 1809 hänet ylennettiin everstiluutnantiksi ja lokakuussa everstiksi. Eron Ruotsin armeijasta Spalding sai kesäkuussa 1812, minkä jälkeen hän muutti perheineen Tenholaan Suomeen. Vuonna 1817 Spalding anoi Suomen ritarihuoneelta aatelointia, mutta se evättiin. Seuraavana vuonna hänet hyväksyttiin Venäjän keisarilliseen armeijaan päivystävän yleisesikuntaupseerin vakanssilla ja määrättiin Suomen kenraalikuvernöörin esikunnan sotilaskanslian päivystäväksi yleisesikuntaupseeriksi. Kenraalimajuriksi Spalding ylennettiin 1820. Hän palveli vielä 1827–1830 Suomeen sijoitetun 23. jalkaväkidivisioonan komentajana.
Fredrik Johansson

Fredrik Johansson voi tarkoittaa ainakin seuraavia henkilöitä:
Fredrik Edvard Johansson (1871–1918), suomalainen punakaartin komentaja
Fredrik Johansson, ruotsalainen kitaristi (Dark Tranquillity)
Fredrik Johansson (s. 1984), ruotsalainen jääkiekkoilija
Fredrik Johansson (s. 1984), ruotsalainen videopelaaja (nimimerkki MaDFroG)
Fredrik Johansson (s. 1986), ruotsalainen yleisurheilija
Fredrik Johansson (s. 1986), ruotsalainen suunnistaja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Fredrik Johansson”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Flygvapenmuseum

| Ruotsin ilmavoimien museo Flygvapenmuseum  |
| --- | --- |

Tyyppi:  Ilmailumuseo, sotahistoriallinen museo, kansallismuseo 
Osoite:  Carl Cederströms gata 2, SE-586 63  
Sijainti:  Malmen Airbase (käännä suomeksi) ja Linköping 
Kotisivut:  flygvapenmuseum.se 
Koordinaatit:  58°24′36″N, 15°31′26″E
 fiRuotsin ilmavoimien museo 
  
Flygvapenmusem (2002)
Flygvapenmuseum on Ruotsin ilmavoimien ilmailumuseo Linköpingissä.
Sen näyttelyssä on täten Ruotsin ilmavoimien käyttämiä lentokoneita, etenkin Saabin valmistamia. Sen kokoelmiin kuuluu 120 konetta, joista kaikki eivät ole esillä. Osa näytteille asetetuista Ruotsin ilmavoimien väreihin maalatuista lentokoneista ei ole koskaan ollut Ruotsissa käytössä, vaan museo on hankkinut niitä vaihtamalla mm. Lansen- ja Draken-koneita ulkomaiden kanssa. Tämä ei täysin vastaa museon toimintaperiaatteita, mutta tuo yleisön nähtäville kattavasti Ruotsin ilmavoimien lentokaluston konetyypit. Museo uudistettiin vuonna 2010.
Museolla on myös Gripen-lentosimulaattori.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Flygvapenmuseumin kotisivu
Eugen Doga

Eugen Doga
Eugen Doga (s. 1. maaliskuuta 1937 Mocra, Rîbnițan piirikunta) on moldovalainen säveltäjä ja kapellimestari.
Doga opiskeli Chisinaussa ensin sellonsoittoa Pablo Giovanni Baccinin johdolla valmistuen konservatoriosta vuonna 1960. Vasemman käden halvausoireet haittasivat hänen uraansa sellistinä, joten hän siirtyi säveltämisen pariin ja opiskeli vielä sitä vuoteen 1965 saakka konservatoriossa Solomon Lobelin johdolla. Samanaikaisesti Doga sai musiikin teorian ja orkesterinjohdon opetusta. Hän työskenteli vuosina 1957–1962 radio-orkesterissa ja aloitti samoihin aikoihin aktiivisen sävellystyönsä. 1960-luvulla Doga teki opetustyötä ja laati oppikirjan musiikin teoriasta. Lisäksi hän orkestroi muun muassa moldovalaisten säveltäjien, Edvard Griegin, Dmitri Šostakovitšin ja Aram Hatšaturjanin teoksia.
Dogan ensimmäinen jousikvartetto on vuodelta 1963. Vuonna 1967 hän aloitti musiikin säveltämisen elokuviin. Hän on säveltänyt musiikin kaikkiaan yli kahteensataan elokuvaan. Doga teki elokuvissa usein yhteistyötä ohjaaja Emil Loteanun kanssa. Elokuvien joukossa ovat muiden muassa Marija, Mirabela ja Olet rakkaani, olet petoni. Jälkimmäiseen kuuluu Dogan säveltämä valssi, josta tuli kansainvälisestikin tunnettu. Se esitettiin muun muassa kesäolympialaisten 1980 avajaisissa ja jälleen talviolympialaisissa 2014. Dogan tuotannon joukossa on myös soitinmusiikkia, kuoroteoksia, baletteja, musiikkia radiotuotantoihin ja näytelmämusiikkia. Hänen laulustaan "Orașul meu" tuli Chisinaun kaupungin virallinen hymni. Doga on lauluissaan usein käyttänyt Mihai Eminescun ja Veronica Miclen kirjoituksia sanoituksina. Hän on säveltäjänä omaksunut vaikutteita laajasti eri kulttuurien musiikkityyleistä.
Doga on johtanut konsertteja kansainvälisesti eri maanosissa. Hän on saanut muun muassa Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimen, Neuvostoliiton valtionpalkinnon sekä lukuisia tunnustuksia ja kunnianosoituksia Moldovasta, Romaniasta ja Kirgisiasta. Doga on Euroopan tieteiden ja taiteiden akatemian jäsen. Neuvostoaikoina hän toimi muun muassa Neuvostoliiton korkeimman neuvoston kulttuurikomitean varapuhemiehenä. Doga on ollut monien kirjojen, elokuvien ja televisio-ohjelmien aiheena. Vuosi 2007 nimettiin Moldovassa hänen kunniakseen Eugen Doga -vuodeksi. Doga on Chisinaun, Craiovan ja Dumbrăvenin kunniakaupunkilainen. Hänen mukaansa on nimetty katu Chisinaussa, musiikkikoulu ja asteroidi 10504 Doga.
Doga perusti kansainvälisen Dominanta-kulttuurisäätiön vuonna 2012. Hänen mukaansa nimetty musiikkisalonki avattiin 18. tammikuuta 2014. Dogan tytär Viorica on toiminut dokumenttiohjaajana. Doga on julkisesti ottanut kantaa Moldovan ja Ukrainan suvereniteetin puolesta.
Aiheesta muualla

Eugen Doga Internet Movie Databasessa. (englanniksi)