stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Energia Kanadassa
Sähkö > Sähköntuotanto ja kulutus

| Sähkö asukasta kohti Kanadassa  (kWh/as> ). | Sähkö asukasta kohti Kanadassa  (kWh/as> ).Kulutus | Sähkö asukasta kohti Kanadassa  (kWh/as> ).Tuotanto | Sähkö asukasta kohti Kanadassa  (kWh/as> ).Foss. | Sähkö asukasta kohti Kanadassa  (kWh/as> ).Ydin | Sähkö asukasta kohti Kanadassa  (kWh/as> ).Vesi+Tuuli ym. | Sähkö asukasta kohti Kanadassa  (kWh/as> ).Bio+jäte | Sähkö asukasta kohti Kanadassa  (kWh/as> ).Uusiutumattomat yhteensä* | Sähkö asukasta kohti Kanadassa  (kWh/as> ).Uusiutuva energia % |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2004 | 18 408 | 18 733 | 4 912 | 2 892 | 10 720 | 272 | 7 416 | 59,7 % |
| 2005 | 18 729 | 19 467 | 5 019 | 2 852 | 11 315 | 281 | 7 133 | 61,9 % |
| 2006 | 18 281 | 19 216 | 4 740 | 2 862 | 11 317 | 297 | 6 667 | 63,5 % |
vesi+tuuli ym. sisältää vesivoima, tuulivoiman, aurinkosähkön ja geotermisen sähkön lähde: IEA2007 *Uusiutumattomat yhteensä= kulutus-uusiutuvilla energialähteillä tuotettu sähkö
David Nutt

Professori David Nutt, helmikuussa 2020
David John Nutt (s. 16. huhtikuuta 1951) on englantilainen psykiatri ja neuropsykofarmakologi, joka on erikoistunut tutkimukseen muun muassa addiktioon, ahdistukseen ja uneen vaikuttavien lääkkeiden saralla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta David Nutt Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  ORCID 
Muut:  SNAC  IdRef
Gustaf Svinhufvud

Gustaf Alku Svinhufvud (26. lokakuuta 1894 Sotkamo – 14. syyskuuta 1936) oli suomalainen jääkärikapteeni ja heimosoturi. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa komppanianpäällikkönä Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Myöhemmin hän osallistui heimosoturina Viron vapaussotaan ja itäkarjalaisten kansannousuun. Itä-Karjalan kansannousun aikana hän käytti salanimeä ”ratsumestari Karhuvaara”.
Perhe ja opinnot

Svinhufvudin vanhemmat olivat metsänhoitaja Solmu Kuno Alarik Svinhufvud  ja Ida Sofia Heikkinen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun toisesta suomalaisesta lyseosta vuonna 1915 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuonna 1915 Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla.
Jääkärikausi

Svinhufvud liittyi yhdessä veljensä Rafaelin kanssa vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 24. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hän kävi Saksan sotakoulun B-kurssin Libaussa vuonna 1917 sekä moottoripyöräkurssin.
Suomen sisällissota

Svinhufvud saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 13. maaliskuuta 1918 alkaen päälliköksi 2. komppaniaan. Lopulta hänet siirrettiin 10. huhtikuuta 1918 komppanianpäälliköksi 6. Jääkärirykmentin 17. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Svinhufvud määrättiin sisällissodan jälkeen 7. kesäkuuta 1918 alkaen Viipurin kaupungin komendantin adjutantiksi, josta tehtävästä hänet siirrettiin 17. syyskuuta 1918 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Suomen rakuunarykmentti 2:een, josta myöhemmin muodostettiin Karjalan ratsujääkärirykmentti. Hän erosi armeijasta 17. heinäkuuta 1919 ja liittyi jo lomalla ollessaan 9. tammikuuta 1919 alkaen Pohjan Poikain rykmenttiin, jossa hän toimi 2. pataljoonan komentajana. Hän osallistui Viron vapaussodan taisteluihin Valgassa ja Marienburgissa. Takaisin Suomeen hän palasi 11. maaliskuuta 1919 ja astui Suojeluskuntajärjestön palvelukseen 9. elokuuta 1920, jossa hänet toimistoupseeriksi Yliesikunnan koulutustoimistoon. Yliesikunnasta hänet siirrettiin 15. maaliskuuta 1921 alkaen päälliköksi Uudenmaan suojeluskuntapiiriin. Suojeluskunnista hän erosi 2. joulukuuta 1921 ja liittyi Itäkarjalaisten kansannousuun, jossa hän toimi Repolan lohkon komentajana ja myöhemmin Metsäsissirykmentin esikuntapäällikkönä. Hän osallistui sotaretkellään taisteluihin Repolassa ja Kiimasjärvellä. Sotaretkeltä palattuaan hän liittyi takaisin Suojeluskuntajärjestöön 15. maaliskuuta 1922, ja hänet sijoitettiin Suojeluskuntain yliesikuntaan, jossa hän toimi apulaisena sotilaallisen osaston koulutustoimistossa. Myöhemmin hän palveli ylimääräisenä toimistoupseerina puolustusministeriön sota-asiainosastolla 1. huhtikuuta 1924 – 1. heinäkuuta 1926 ja 1. toukokuuta 1929 – 14. syyskuuta 1936 välisinä aikoina. Hänet on haudattu Helsingin Hietaniemeen.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Gruppenführer 25. joulukuuta 1917  Luutnantti. 11. helmikuuta 1918  Ratsumestari 17. heinäkuuta 1919  Kapteeni 6. joulukuuta 1930 |      |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron vapaudenristi II/3  Viron Vapaussodan muistomitali  Latvian vapaussodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Suojeluskuntain Yliesikunnan käsivarsikilpi.
Sweet and Lowdown

| Sweet and Lowdown – duurissa ja mollissa> Sweet and Lowdown |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Woody Allen
Käsikirjoittaja:  Woody Allen
Tuottaja:  Jean Doumanian
Säveltäjä:  Dick Hyman
Kuvaaja:  Zhao Fei
Leikkaaja:  Alisa Lepselter
Tuotantosuunnittelija:  Santo Loquasto
Pääosat:  Sean Penn Samantha Morton Anthony LaPaglia Uma Thurman
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Sweetland Films
Levittäjä:  Sony Pictures Classics Netflix
Ensi-ilta:   3. joulukuuta 1999  24. marraskuuta 2000
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sweet and Lowdown – duurissa ja mollissa (engl. Sweet and Lowdown) on vuonna 1999 ensi-iltansa saanut elokuva, jonka on ohjannut Woody Allen. Suomen ensi-iltansa se sai 24. marraskuuta 2000.
Kirjallisuutta

Michaels, Lloyd: Sweet and Lowdown : Woody Allen's Cinema of Regret. London : Wallflower Press, 2017. ISBN 978-0-231-17855-6.
| n k Woody Allen |
| --- | --- |
1960-luku:  What's Up, Tiger Lily? (1966)  Ota rahat ja juokse (1969) 
1970-luku:  Bananas – minä ja vallankumous (1971)  Mitä kaikkea oletkaan aina halunnut tietää seksistä, mutta et ole rohjennut kysyä (1972)  Unikeko (1973)  Sota ja rakkaus eli älkää ampuko Napoleonia (1975)  Annie Hall (1977)  Sisäkuvia (1978)  Manhattan (1979) 
1980-luku:  Stardust Memories (1980)  Kesäyön seksikomedia (1982)  Zelig (1983)  Broadway Danny Rose (1984)  Kairon purppuraruusu (1984)  Hannah ja sisaret (1986)  Radio Days (1987)  Syyskuu (1987)  Toinen nainen (1988)  New York Stories (1989)  Rikoksia ja rikkomuksia (1989) 
1990-luku:  Alice (1990)  Varjoja ja sumua (1991)  Miehiä ja vaimoja (1992)  Manhattanin murhamysteeri (1993)  Luotisade Broadwaylla (1994)  Don't Drink the Water (1994)  Rakkauden jumalatar (1995)  Kaikki sanovat I Love You  (1996)  Harry pala palalta (1997)  Celebrity – kuuluisuus (1998)  Sweet and Lowdown (1999) 
2000-luku:  Keksejä ja konnia (2000)  Jadeskorpionin kirous (2001)  Näkemiin Hollywood (2002)  Sinua parempaa (2003)  Melinda ja Melinda (2004)  Match Point (2005)  Scoop (2006)  Cassandra’s Dream (2007)  Vicky Cristina Barcelona (2008)  Whatever Works (2009) 
2010-luku:  You Will Meet a Tall Dark Stranger (2010)  Midnight in Paris (2011)  To Rome with Love (2012)  Blue Jasmine (2013)  Magic in the Moonlight (2014)  Irrational Man (2015)  Café Society (2016)
Antero Svensson

Antero Johannes Svensson
Antero Johannes Svensson (30. marraskuuta 1892 Raisio – 26. huhtikuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri ja Mannerheim-ristin ritari.
Perhe ja koulutus

Svenssonin vanhemmat olivat Hintsan kartanon omistajat Johan Alfred Svensson ja Alma Sofia Granström. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Elna Mirjam Paasikallion kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Turun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1912 ja liittyi Varsinaissuomalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteellisellä osastolla vuosina 1912–1915. Sotilasoppia Svensson sai opintomatkaltaan Ranskaan Saumurin ratsuopistoon vuosina 1920–1921 ja käymällä Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1924–1926.
Jääkärikausi

Svensson oli syksyllä 1915 jääkärivärvääjänä Turun seuduilla ja liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 30. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Svensson saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi Uudenmaan rakuunarykmentin 3. eskadroonaan, josta tehtävästä hänet siirrettiin 20. huhtikuuta 1918 alkaen 1. eskadroonan päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Länkipohjassa, Tervaniemellä, Laitikkalassa, Pälkäneellä ja Vesilahdella sekä suoritti 24. – 25. maaliskuuta 1918 välisenä aikana laajoja partioretkiä Vuolijoelta Miehoilan kautta Hauholle ja eteni joukkoineen Viialan, Kylmäkosken, Urjalan ja Tammelan kautta Hämeenlinnaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Svensson palveli eskadroonanpäällikkönä Uudenmaan Rakuunarykmentissä 1918-1922. Ratsuväkiprikaatissa hän oli yleisesikuntaupseerina 1922-1923 ja esikuntapäällikkönä 1923-1924. Sotakorkeakoulun suorittamisen jälkeen hän toimi yleisesikunnassa toimistopäällikkönä 1926-1927. Sotakorkeakoulussa hän opetti sotahistoriaa ja strategiaa 1927-1930.  Tämän jälkeen hänet sijoitettiin Suomen sotilasasiamieheksi Varsovaan, Prahaan ja Bukarestiin 1930-1933. Yleisesikunnan tilastollisen ja ulkomaan osastojen osastopäällikkönä Svensson oli 1933-1937. Karjalan kaartin rykmenttiä hän komensi 1937-1939.
Talvi- ja jatkosota

Talvisodan syttyessä hän oli suojajoukkoihin kuuluvan 2. prikaatin komentaja. Hänet siirrettiin 2. helmikuuta 1940 12. divisioonan komentajaksi. Välirauhan aikana hän komensi Savo-Karjalan sotilaslääniä.
Jatkosodan liikekannallepanossa hän sai 17. kesäkuuta 1941 komentoonsa 7. divisioonan. Svenssonin divisioona oli osa Karjalan armeija, joka hyökkäsi Laatokan pohjoispuolella. Sortavalan valtauksesta eversti Svensson nimitettiin 16. elokuuta 1941 Mannerheim-ristin ritariksi numero 5. Toimiessaan tilapäisesti VI armeijakunnan komentajana hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 18. joulukuuta 1941. Svensson oli 7. divisioonan komentaja 1. elokuuta 1943 saakka, jolloin hän siirtyi komentamaan V armeijakuntaa sen lakkauttamiseen 5. joulukuuta 1944 saakka. Sodan jälkeen Svensson komensi Kevyttä prikaatia 1944-1946.
Antero Svenssonin sisarenpoika oli pitkäaikainen Maa- ja metsätaloustuottajain Keskusjärjestön (MTK) puheenjohtaja, ulkoministeri Heikki Haavisto.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 1. lokakuuta 1916  Gruppenführer 28. lokakuuta 1917  Luutnantti 11. helmikuuta 1918  Ratsumestari 16. toukokuuta 1919  Majuri 16. toukokuuta 1923  Everstiluutnantti 6. joulukuuta 1927  Eversti 6. joulukuuta 1933  Kenraalimajuri 18.12.1941  Yleisesikuntaupseerin arvonimi 29. joulukuuta 1926 |          |  Vapaudenristi 1. lk. rintatähden ja tammenlehvien kera  Mannerheim-ristin 2. lk.  Suomen Valkoisen Ruusun komentajamerkki  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan 1. lk. Rautaristi  Saksan 2. lk. Rautaristi  Saksan Kotkan ritarikunnan 1. lk. ansioristi  Saksan Punaisen Ristin mitali  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Kotkaristin ritarikunnan 1. lk. kunniamerkki  Ranskan Kunnialegioonan upseerimerkki  Unkarin Ansioritarikunnan 2. lk. kunniamerkki  Latvian Kolmen Tähden ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Liettuan Gediminasin ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Norja Pyhän Olavin ritarikunnan komentajamerkki  Puolan Polonia Restitutan ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Puolan Kansantasavallan ansioritarikunnan komentajamerkki  Romanian Kruunuritarikunnan komentajamerkki  Ruotsin Miekkaritarikunnan 2. lk. rintatähtien kera  Tšekkoslovakian Valkoisen Leijonan ritarikunnan komentajamerkki |
Jääkäripataljoonan ratsuosasto Libaussa syksyllä 1917. Etualalla Luutnantti Sievert ja Zugführer Ljungberg.
Isku Interior

| Isku Interior Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:   1928 (Lahti, Suomi)
Perustaja:  Eino Vikström
Toimitusjohtaja:  Elise Tarvainen
Kotipaikka:  Lahti, Suomi
Toimiala:  Konttori- ja myymäläkalusteiden valmistus (TOL2002)
Henkilöstö:  132 (2011)
Kotisivu:  iskuinterior.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Isku Interior Oy on suomalainen, Isku-konserniin kuuluva yritys, joka valmistaa huonekaluja kuluttajille sekä yksityisille että julkisen sektorin yritysasiakkaille. Tyypillisiä toteutuksia ovat kotien, toimistojen ja koulujen kalusteet, minkä lisäksi yrityksellä on erilaisia ratkaisuja palveluasumisen kalustamiseen ja mahdollisuus myös asiakkaan tarpeiden mukaisiin räätälöinteihin.
Isku Interiorilla on kaksi tehdasta Lahdessa. Lisäksi Isku Interiorilla on tytäryhtiöt Ruotsissa, Norjassa, Virossa, Liettuassa ja Latviassa.
Aiheesta muualla

ISKUn B2B-myynnin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Isku Kodin kotisivut
Suuret nälkävuodet

Kerjäläisperhe maantiellä. Robert Wilhelm Ekmanin maalaus vuodelta 1860.
Suuret nälkävuodet vuosina 1866–1868 olivat viimeisin laajamittainen nälänhätä Suomessa ja Länsi-Euroopassa.  Se oli tuhoisa väestökatastrofi, sillä nälkävuosien aikana kuoli kahdeksan prosenttia Suomen väestöstä. Vain vuosien 1695–1697 suuret kuolonvuodet tiedetään vielä tuhoisammiksi. Myös Ruotsissa kärsittiin nälästä samaan aikaan.
Nälkävuosien aikana lasketaan väestönmenetys noin 150 000 hengeksi. Mutta eräiden arvioiden mukaan näiden kolmen vuoden aikana nälkä ja taudit – jotka tarttuvat herkemmin aliravittuihin – tappoivat jopa 200 000 henkeä, eli noin kymmenesosan Suomen silloisesta väestöstä. Suomen väkiluku oli seitsemänä vuonna (1866–1872) pienempi kuin vuonna 1865. Verrantona Suomen historian muista mullistuksista vuoden 1918 sisällissota painoi väkilukua kahtena vuonna, talvisota yhtenä. Jatkosodan aikana väkiluku kasvoi joka vuosi.
Vaikka kuolonuhreja oli hyvin paljon, Suomen historiankirjoituksessa nälkävuosista on kuitenkin verrattaen vähän mainintoja ja tutkimusta. Irlantilainen akatemiatutkija Andrew G. Newby on vertaillut Suomen ja Irlannin suhtautumista omiin nälkäkatastrofeihinsa. Hän on todennut näyttävän siltä, että Suomi on pitkälti unohtanut suuren nälänhätänsä, kun Irlannissa vastaavat tapahtumat määrittävät koko kansakuntaa. Syynä voi olla se, että Suomi toipui Irlantia nopeammin.
Ensimmäiset askeleet kohti katastrofia

Suurten nälkävuosien juuret ulottuvat 1850-luvulle saakka, Krimin sotaan. Tuolloin Yhdistynyt kuningaskunta pommitti Oolannin sodassa (1854–1856) Suomen länsirannikkoa ja tuhosi viljavarastoja. Ensimmäinen ponnistus nälänhädän helpottamiseksi oli tuolloin. Toipuminen tuhoista oli erityisen vaikeaa, koska sadot olivat heikkoja sodasta alkaen, seuraavan kymmenen vuoden ajan. Myöhemmin britit kuitenkin potivat Krimin sodan takia huonoa omaatuntoa, ja he avustivat suomalaisia. Myös Pohjoismaat ja Venäjän keskiluokka ja aristokraatit tukivat Suomea. Lisäksi unkarilaiset tukivat suomalaisia heimoaatteen hengessä.
Vuosi 1857

Kato oli tullut Pohjois-Suomessa ja Oulun läänissä Lappia myöten. Nälkiintyneitä varten kerättiin avustuksia Englannissa, Skotlannissa ja Irlannissa.
Vuosi 1862

Pohjois-Suomessa oli huono sato. Pohjanmaalta ja Savosta lähteneet nälkiintyneet kerjäläislaumat saivat ruokaa Keski- ja Etelä-Suomesta, missä sato oli ollut melko hyvä.
Vuosi 1865

Pohjois-Suomessa elokuun puolessavälissä mahdollisuus hyvään satoon vaikutti vielä hyvältä, kunnes elokuun 23. päivänä tullut halla tuhosi tuleentumattoman viljan laajoilla alueilla. Jonkin verran asukkaita muutti Ruotsiin ja Pohjois-Norjaan nälkää pakoon. Kajaanin kihlakuntaan kuuluvasta Kuhmosta muutti 745 henkeä Venäjälle Aunuksen kuvernementtiin. Heinää saatiin niukalti, ruista vain siemeneksi, ja pakkaseen turmeltui myös ohran nelinkertainen sato.
Lavantautiin kuoli 57 000, punatautiin 7 500 ja hinkuyskään yli 3 000 henkeä. Paikasta toiseen kiertelevät kerjäläiset säästyivät paremmin taudeilta kuin pysyvämpään olopaikkaan kuten työ­laitoksiin tai talollisten palvelukseen jääneet. Myös monet nälkiintyneitä auttaneet sairastuivat. Maan väestöstä kuoli noin 7,9 prosenttia.
Vuosi 1866

Vuoden 1865 Kesä oli erittäin sateinen ja pilasi sadon monin paikoin; peruna ja juurekset mätänivät peltoon. Syysvilja jouduttiin kylvämään vaikeiden olosuhteiden vallitessa, ja sääolosuhteet pysyivät epäedullisina rukiin kasvulle. Talvi oli pitkä ja ankara. Etelä-Suomessa oli paksu lumipeite vielä toukokuun alussa, ja kesä tuli kuukauden myöhässä. Kevätkylvöt myöhästyivät ja karjanrehusta tuli suuri puute. Sadon kypsyminen ennen syyskylmiä ei ollut varmaa, ja huonon sadon mahdollisuuteen varauduttiin. Toukokuussa Johan Vilhelm Snellman ryhtyi toimiin, jotta maahan saataisiin tuotua viljaa ulkomailta. Kansalle jaettiin myös tietoa sienten käytöstä ruokana, hätä­leivän valmistuksesta sekä karjalle sopivasta hätäleivästä.
Elokuussa oli ensimmäinen halla, joka ei vielä aiheuttanut tuhoja. Syyskuun 3. päivänä alkoi pakkanen, joka hävitti kypsymättömän viljan melkein kokonaan etenkin maan pohjoisosissa. Tämän jälkeen tuli vielä useita muita hallaöitä, ja loputkin sadosta tuhoutui. Perunasato turmeltui runsaiden syyssateiden vuoksi.
Viljaa jaettiin käsitöitä, airoja, villoja, lankoja, ruoteita, lankkuja, vasikannahkoja ja lampaannahkoja vastaan. Kun ruokavarastot loppuivat, suurten väkijoukkojen oli lähdettävä Pohjois- ja Itä-Suomesta kerjuulle pysyäkseen hengissä.
Vuonna 1866 astui Suomessa voimaan viinan kotipolton kieltävä laki. Virallinen perustelu oli raittiusaate, mutta todellisuudessa kysymys oli viljan saatavuudesta. Talonpojat ansaitsivat enemmän polttamalla viljan viinaksi kuin myymällä sen jauhettavaksi. Tämä pahensi ennestäänkin heikkoa elintarviketilannetta ja niinpä senaatti kielsi viinan kotipolton. Olojen parantuessakaan ei Suomessa enää saanut valmistaa laillisesti kotipolttoista viinaa ja laki on samankaltainen tänäkin päivänä.
Vuosi 1867

Talvi 1866–1867 oli ankara ja kevät tuli myöhässä. Esimerkiksi Helsingin toukokuun keskilämpötila oli normaalin kymmenisen asteen sijaan +1,8 astetta. Jäät lähtivät monin paikoin vasta kesäkuussa, ja kesä alkoi vasta kesäkuun puolivälissä. Esimerkiksi Etelä-Suomessa järvet olivat jäässä ja pellot paksujen lumikinosten peittäminä vielä toukokuussa.
Edellisenä syksynä kylvetyn rukiin oraat olivat kovin kehnoja, ja jo varhain huomattiin, että kaura ja ohra olivat hallan vuoksi tulleet itämättömäksi pohjoisissa lääneissä. Elokuun lopun ja syyskuun alun ankarat hallat koettelivat satoa. Myös perunasato epäonnistui. Kaikkia edellisiä vuosia täydellisempi kato koetteli koko Suomea Ahvenanmaata ja lounaisia ja eteläisiä osia lukuun ottamatta. Sato ei riittänyt edes siemenviljaksi. Karjaa jouduttiin teurastamaan runsain määrin rehun puutteen vuoksi ja ruuaksi.
Talvi tuli aikaisin, ja viljalaivat jäivät siksi vieraisiin satamiin. Venäjän, Ruotsin ja muiden maiden avustukset olivat vähäisiä.
Syksyllä ihmisiä alkoi kuolla tuhansittain. Satakunta, Häme, Pohjanmaa ja Pohjois-Karjala menettivät eniten väestöstään, jopa 20 prosenttia. Useimmat kuolemat aiheuttivat taudit, joille kaupunkeihin paenneet ja tilapäismajoitukseen päätyneet altistuivat. Syyskuussa kuoli noin 5 000, joulukuussa 6 500 ihmistä. Kulkutaudit levisivät koko maahan ja tappoivat nälkiintyneitä ihmisiä laumoittain.
Vuosi 1868

Nälänhätä oli pahimmillaan vuoden 1868 alussa. Tammikuussa kuoli 8 000, helmikuussa 9 400 henkeä, maaliskuussa 14 500 henkeä, huhtikuussa 20 600 ja toukokuussa 25 200 ihmistä. Vuoden aikana kuoli yhteensä 137 700 henkeä. Pahimmin kärsivät Kuopion, Vaasan ja Oulun läänit sekä Turun ja Porin läänin pohjoisosat eli Satakunta.
Riittävä määrä siemenviljaa saatiin ostettua Itämeren­maakuntien (Viron ja Liivinmaan) vuoden 1866 sadosta, joka oli toimitettu jo Hollantiin, jossa se oli tarkoitus käyttää olutpanimoissa, mutta Adolf Wasenius ja valtionagronomi Karl Johan Forsberg ostivat 40 000 tynnyriä Itämeren­maakuntien ohraa Hollannista Schiedamin kaupungista. Ohratynnyrit päätettiin lähettää höyry­laivoilla Suomeen. Itämeren­maakuntien ohra oli tarkoitettu siemenohraksi, se oli epäpuhdasta ja sisälsi runsaasti myös ruohonsiemeniä. Tanskasta ja Etelä-Ruotsista ostettiin 6 000 tynnyriä. Kevätkylvö päästiin tekemään ajoissa ja syksyn sadosta tuli hyvä Pohjois-Suomessa ja kohtalainen muualla Suomessa.  Kesällä sää oli hyvä, ja sato onnistui, mutta kerjäläisten levittämät kulku­taudit tappoivat yhä ihmisiä. Nälkävuosien jälkeen Suomen maataloutta monipuolistettiin ja sekä infrastruktuuria että teollisuutta kehitettiin, jotta vastaavanlaiset nälänhädät – joka sai ihmiset jopa varastamaan ruokaa – voitaisiin tulevaisuudessa torjua tehokkaammin. Käytännössä maatalouden monipuolistuminen näkyi karja­talouden aseman parantumisena. Nälkävuodet lisäsivät kiinnostusta parempien kulkuyhteyksien kehittämiseen, mikä myötävaikutti rauta­teiden rakentamiseen.
Suurten nälkävuosien perintö

Suomessa on arvioitu olevan noin sata nälkävuosien muistomerkkiä.
Fennomaanien retoriikassa nälkävuosien jälkeen rakennettuja rautateitä pidettiin muistomerkkeinä. Heidän mukaansa patsaita ei tarvittu, koska rautatie oli muistutus Suomen ahkerasta ja kärsivästä kansasta. Samalla rautateiden katsottiin hyödyttävän tulevia sukupolvia.
Kirjallisuutta

Jussila, Tuomas & Rantanen, Lari (toim.): Nälkävuodet 1867–1868, s. 277.  Helsinki:  SKS, 2018.  ISBN 978-951-858-015-0
Newby, Andrew G.: Finland's Great Famine, 1856-68.  Basingstoke:  Palgrave Macmillan, 2023.  ISBN 978-3-031-19473-3  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Suomen nälkävuodet, Virpi Väisäsen kolmiosainen radiosarja
Pettuleipää syötiin yleisesti Suomessa 1860-luvun nälkävuosina, mutta se ei ollut vierasta muulloinkaan. Kartta pettuleivän kulutuksesta tavallisina vuosina 1830-luvulla. Alueet, joilla osa asukkaista söi pettuleipää myös tavallisina vuosina, on merkitty lilalla. Viininpunainen merkitsee alueita, joilla asukkaiden enemmistö söi tavallisinakin vuosina pettuleipää.
Nälkävuosien uhrien muistomerkki Liperin Ylämyllyllä.
Ryanair
Liiketoimintamalli

Yritys pyrkii halpoihin hintoihin. Se ei tarjoa lisäpalveluita, kuten ilmaista ruoka- ja juomatarjoilua. Lisäksi yhtiö käyttää pieniä, syrjäisiä ja edullisia lentokenttiä, kuten Pariisin Beauvaisia tai Lontoon Stanstedin lentoasemaa.
Yrityksen ydinosaaminen perustuu hinnalla operointiin sekä logistiikan hallintaan. Ryanairin vahvuutena pidetään kokemusta halpalentoyhtiönä toimimisesta. Yritykselle tunnusomaisena pidetään myös nykypäivän tietotekniikan hyödyntämistä. Yhtiö esimerkiksi myy lähes kaikki lippunsa matkustajille suoraan Internetin kautta. Yritys on laajentunut nopeasti ja menestyksekkäästi eri puolille Eurooppaa, ja toiminta on pysynyt kannattavana.