stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
J. K. Paasikiven päiväkirjat
Julkaisuhistoria > Muut julkaisut

Paasikiven henkilökohtainen arkisto, mukaan lukien aivan alkuperäiset muistilappupäiväkirjat, talletettiin hänen testamenttinsa mukaisesti vuonna 1959 Valtionarkistoon ja salattiin myös 25 vuodeksi. Arkisto avautui tutkijoille toukokuussa 1984. Sieltä löytyneet vuosien 1917–1920 muistelmakäsikirjoituksen luvut julkaistiin artikkelisarjana Helsingin Sanomissa touko–kesäkuussa 1984. Myös vuosien 1944–1956 päiväkirjojen alkuperäiskappaleet liitettiin tähän arkistoon vuonna 1987. Ensimmäisen päiväkirjajulkaisun jälkeen Valtionarkiston tutkijat alkoivat toimittaa myös vuotta 1944 edeltäviä, pääosin pikakirjoitettuja päiväkirjoja normaaliksi tekstiksi. Hanketta valvoi asiantuntijakomitea, jonka puheenjohtajana toimi valtionarkistonhoitaja Veikko Litzen ja muina jäseninä Juhani Paasikivi, kansliapäällikkö Jaakko Numminen sekä professori Tuomo Polvinen. Itse päiväkirjojen toimittamisen hoiti valtionarkiston tutkija, maisteri Kauko I. Rumpunen. Hanketta rahoittivat Suomen Kulttuurirahasto ja WSOY:n Kirjallisuussäätiö.
Työn valmistuttua WSOY julkaisi jatkosodan aikaiset vuosien 1941–1944 päiväkirjat vuonna 1991 nimellä Jatkosodan päiväkirjat. Kustantamo ei julkaissut enää tätä vanhempia päiväkirjoja, mutta vuonna 1999 perustettu Kansallisarkiston ystävät -yhdistys julkaisi pieninä painoksina vuonna 2000 valikoidun kokoelman vuosien 1914–1934 päiväkirjoista nimellä ”Olen tullut jo kovin kiukkuiseksi” ja vuonna 2004 kokoelman vuosien 1934–1939 päiväkirjoista nimellä ”Ei pienillä ole mitään turvaa”. Teoksissa on vuosilta 1914–1917 vain muutamia sivuja, vuosilta 1918–1919 ei mitään.
Söderström on julkaissut vuosien 1941–1956 päiväkirjat ruotsiksi nimellä J. K. Paasikivis dagböcker. Vuosien 1944–1956 päiväkirjat ruotsinsi Göran Stjernschantz, ja ne ilmestyivät kolmessa osassa vuosina 1985–1987 (rajakohtina helmikuu 1947 ja helmikuu 1950). Vuosien 1941–1944 päiväkirjat ilmestyivät 1991 Frank Jernströmin ruotsintamina.
Kauko Rumpusen sanotaan olleen ainoa tutkija, joka osasi lukea Paasikiven käyttämää ja osin itse kehittämää pikakirjoitusta. Paasikivi itse oli sanonut 85-vuotispäivänään Hufvudstadsbladetille marraskuussa 1955 antamassaan haastattelussa, että ”kukaan muu ei voi saada pikakirjoituksestani selvää”.
Julkaistut teokset

J. K. Paasikiven päiväkirjat 1944–1956. Ensimmäinen osa: 28.6.1944–24.4.1949, toimittaneet Yrjö Blomstedt & Matti Klinge.  WSOY, Porvoo–Helsinki–Juva 1985. ISBN 951-0-13291-8
J. K. Paasikiven päiväkirjat 1944–1956. Toinen osa: 25.4.1949–10.4.1956, toimittaneet Yrjö Blomstedt & Matti Klinge. WSOY, Porvoo–Helsinki–Juva 1986. ISBN 951-0-13349-3
Jatkosodan päiväkirjat: 11.3.1941 - 27.6.1944, toimittanut Kauko I. Rumpunen. WSOY, Porvoo–Helsinki–Juva 1991. ISBN 951-0-17409-2
”Olen tullut jo kovin kiukkuiseksi”: J. K. Paasikiven päiväkirjoja 1914 – 1934, toimittanut Kauko I. Rumpunen. Kansallisarkiston ystävät – Riksarkivets vänner ry, Helsinki 2000. ISBN 951-98606-0-6
”Ei pienillä ole mitään turvaa”: J. K. Paasikiven päiväkirjat 1934–1939, alkutekstistä desifroinut ja julkaistavaksi valinnut Kauko I. Rumpunen.  Kansallisarkiston ystävät – Riksarkivets vänner ry, Helsinki 2004. ISBN 951-98606-1-4
Aiheesta muualla

J. K. Paasikiven päiväkirjojen 1944–1956 ensimmäinen osa digitoituna. Paasikivi-Seura
J. K. Paasikiven päiväkirjojen 1944–1956 toinen osa digitoituna. Paasikivi-Seura
Uhraus (shakki)

Uhraus on shakkitermi, jolla tarkoitetaan siirtoa, jolla pelaaja antaa vastustajan lyödä jonkin nappuloistaan näennäisen ilmaiseksi. Jos vastustaja ottaa uhrauksen vastaan, pelaaja saa jotain muuta etua, kuten tempoa tai asemallista. Kaikki nappulat kuningasta lukuun ottamatta on mahdollista uhrata. Uhrausta avauksessa kutsutaan gambiitiksi.
Uhraukset voidaan lajitella valeuhrauksiin ja todellisiin. Valeuhrauksissa uhrannut pelaaja saa materiaalinsa nopeasti takaisin, usein korkojen kera. Valeuhraus voi johtaa myös mattihyökkäykseen.
Oulun lentokonekaappaus

| Finnairin lento 405 |
| --- | --- |
 Sud SE 210 Caravelle vuonna 1972.
Yhteenveto
Päivämäärä:  30. syyskuuta – 1. lokakuuta 1978
Onnettomuustyyppi:  lentokonekaappaus
Lähtöpaikka:  Oulun lentoasema
Määränpää:  Helsinki-Vantaan lentoasema
Kuolleita:  0
Loukkaantuneita:  0
Eloonjääneitä:  kaikki koneessa olleet
Lentokone
Konetyyppi:  Sud SE-210 Caravelle 10B3
Lentoyhtiö:  Finnair
Rekisteritunnus:  OH-LSB
Matkustajia:  44
Miehistöä:  5
Finnairin lento 405 kaapattiin 30. syyskuuta vuonna 1978, kun Finnairin Sud Aviation Caravelle -lentokone oli kotimaan lennolla Oulusta Helsinkiin. Koneessa oli viisi miehistön jäsentä ja 43 muuta matkustajaa. Kukaan ei kuollut tai loukkaantunut kaappauksen aikana.
Taustaa

Kaappaaja Aarno Lamminparras, (kuolleessaan Wackström; 1941 Kemijärvi – 20. huhtikuuta 2020 Ruotsi) oli tekohetkellä 36-vuotias entinen urakoitsija. Hän oli vuonna 1976 konkurssiin menneen, Oulun Vienti -nimisen vientiyhtiön toimitusjohtaja. Lamminparras oli tammikuussa 1978 saanut syytteet konkurssirikoksista ja niiden vuoksi hän oli ollut keväällä kolme päivää pidätettynä. Henkilökohtaisten vastoinkäymisten vuoksi hän oli kevään ja kesän 1978 aikana alkanut myös käyttää yhä enemmän alkoholia ja hänen avioliittonsa oli alkanut rakoilla. Lamminpartaan liiketoimiin liittyneitä epäselvyyksiä koskenut rikostutkinta oli syksyllä 1978 yhä käynnissä.
Lentokonekaappauksista oli tullut Suomessa vakavasti otettava uhka, kun neuvostoliittolainen maan sisäisellä lennolla ollut Aeroflotin matkustajakone kaapattiin Suomeen heinäkuussa 1977. Kaappaajien, kahden venäläisnuorukaisen, oli tarkoitus päästä Ruotsiin, mutta polttoaineen vähyyteen vedoten miehistö ohjasi koneen laskeutumaan Helsinki-Vantaan lentoasemalle. Tilanne laukesi, kun toinen kaappaajista nukahti vartiovuorollaan ja koneessa vielä olleet panttivangit pääsivät pakenemaan.
Siihen mennessä vakavin Finnairin konetta kohdannut kaappausyritys oli koettu elokuussa 1971 lennolla Helsingistä Kööpenhaminaan. Mielisairaalasta karannut 30-vuotias nainen yritti pistoolilla uhaten kaapata DC-9-koneen, mutta lentoemäntä onnistui saamaan häneltä aseen pois.
Kaappauksen tapahtumat

Aarno Lamminparras nousi lauantai-iltapäivällä 30. syyskuuta Finnairin lentotoimiston edustalla Oulun keskustassa Pohjolan Liikenteen linja-autoon, joka lähti Oulun lentoasemalle kello 14.25. Lamminpartaan levoton käytös herätti muiden matkustajien huomiota jo matkalla lentoasemalle. Linja-autoon tuli tekninen vika kesken matkan hieman ennen saapumista lentoasemalle, ja matkustajat jouduttiin kuljettamaan perille takseilla. Tämän vuoksi lentokoneen lähtö viivästyi. Lamminpartaalla oli mukanaan salkku, jossa olivat kookas leuku, köysi ja nahkahihna lentäjien sitomista varten. Lisäksi hänellä oli ladattu ja varmistettu Walther-pistooli takin taskussa. Finnairin lento AY-405 Oulusta Helsinkiin lähti kello 15.10, kymmenen minuuttia aikataulustaan myöhässä. Koneen miehistöön kuuluivat kapteeni Tauno Rajakangas, perämies Lasse Peltonen sekä lentoemännät Merja Ervasti, Helena Suvioja ja Irmeli Ylinen.
Finnairin kalustoon oli kuulunut kaikkiaan 14 Sud Aviation Caravelle -konetta, joista oli syksyllä 1978 Finnairin väreissä vielä kahdeksan. Kaapatuksi joutunut kone oli otettu käyttöön vuonna 1964.
Matkustajien joukossa olivat esiintymismatkalta Pohjois-Suomesta palaamassa olleet säveltäjä Aarno Raninen ja laulaja Monica Aspelund. Kaksikolla oli ollut keikkoja Oulussa, Rovaniemellä ja Kemissä, ja heidän kiertueensa oli päättynyt Kemin Merihotelliin edellisenä iltana. Alun perin Ranisen ja Aspelundin oli ollut tarkoitus lentää Kemistä Helsinkiin lauantaiaamuna, mutta kone oli ollut täynnä. Siksi he olivat joutuneet tulemaan junalla Ouluun, josta matkan oli määrä jatkua kohti Helsinkiä.
Kaappauksen tapahtumat > Kaappausdraaman alku

Matkan aikana alkoholia nauttinut Lamminparras kutsui noin puolen tunnin lennon jälkeen lentoemäntä Merja Ervastin luokseen, esitti sotilaspassinsa ja pyysi lupaa päästä ohjaamoon. Kapteeni Tauno Rajakangas suostui pyyntöön. Kun kone lähestyi Helsinki-Vantaan lentoasemaa, Lamminparras pakotti koneen hallintaansa käsiaseella uhaten ja lukitsi ohjaamon oven. Kaappaaja määräsi kapteenin ja perämies Lasse Peltosen kehottamaan matkustajia valmistautumaan pakkolaskuun. Lamminparras ei näyttäytynyt muille matkustajille kertaakaan lentokoneen ohjaamoon menonsa jälkeen.
Helsinki-Vantaan lentoaseman lennonjohdon saatua tiedon kaappauksesta kello 15.50 lentoasemalle saapuivat liikenneministeri Veikko Saarto ja Finnairin pääjohtaja Gunnar Korhonen. Myös poliisiylijohtaja Erkki J. Korhonen seurasi tilanteen kehittymistä, ja lentoasemalle hälytetty poliisin Karhu-ryhmä oli suoraan hänen alaisuudessaan. Pääministeri Kalevi Sorsa oli tapahtumahetkellä vierailulla Göteborgissa Ruotsissa, mutta liikenneministeri Veikko Saarto piti hänet puhelimitse tilanteen tasalla.
Lamminparras päästi koneen laskeutumaan Vantaalle vasta hiukan ennen kuin polttoaine loppui, ja 35 matkustajaa sekä kaksi lentoemäntää vapautettiin. Vapautetut matkustajat ohjattiin lentoaseman VIP-tiloihin, jossa heitä oli vastassa sankka toimittajajoukko. Vasta tässä vaiheessa useimmille heistä selvisi, että lentokone, jolla he olivat juuri matkustaneet, oli kaapattu. Seuraavaksi koneeseen nousi puolueeton juristi, Vantaan kaupungin lakimies, varatuomari Juhani Vatanen, joka oli valtuutettu Suomen valtion puolesta neuvottelemaan kaappaajan kanssa. Välittömästi tämän jälkeen kaappaaja käski koneen lentää takaisin Ouluun. Koneeseen jäi panttivangeiksi kahdeksan naismatkustajaa, mukaan lukien laulaja Monica Aspelund, jota Lamminparras ei kuitenkaan ollut tunnistanut matkustajien joukosta. Aspelundin kohtalo vei tapahtumia seuranneiden tiedotusvälineiden päähuomion, ja myös koneesta ulos päässyt, välittömästi toimittajien piirittämäksi joutunut säveltäjä Aarno Raninen sai kerrata tapahtumien kulkua alkaen linja-automatkasta Oulun lentoasemalle.
Kaappauksen tapahtumat > Kaappauksen päättyminen ja pidätys

Kun kone laskeutui Oulun lentoasemalle sunnuntaina aamupäivällä kello 8.49, Aarno Lamminparras, Tauno Rajakangas, Lasse Peltonen ja Irmeli Ylinen olivat olleet koneessa yhteensä miltei 19 tuntia ilman miehistölle kuuluvia lepotaukoja ja koneen vaatimia tarkastuksia. Kone oli ollut ilmassa yhteensä 12 tuntia ja 20 minuuttia, eikä sen moottoreita ollut sammutettu kertaakaan edes polttoainetäydennysten ajaksi. Hieman ennen poistumistaan koneesta Lamminparras aikoi ampua itsensä, mutta miehistö sai hänen aikeensa estetyksi.
Kaappaaja matkusti kentältä suoraan kotiinsa, Nokelantiellä Karjasillan kaupunginosassa sijainneeseen rivitaloasuntoon. Hän oli suostunut antautumaan seuraavana päivänä, mutta poliisi pidätti Lamminpartaan hänen asuntoonsa tekemällään rynnäköllä jo samana päivänä kello 16.45, koska ei halunnut jäädä odottamaan mahdollisia uusia vaatimuksia. Lamminparras siirrettiin sunnuntai-illan aikana Oulusta keskusrikospoliisin säilöön Helsingin Ratakadulle odottamaan oikeuskäsittelyä.
Oikeudenkäynti ja tuomio

Mielentilatutkimuksen mukaan Lamminparras oli tekohetkellä alentuneesti syyntakeinen.
9. huhtikuuta 1979 Vantaan kihlakunnanoikeus tuomitsi Lamminpartaan seitsemäksi vuodeksi ja yhdeksi kuukaudeksi vankeuteen täyttä ymmärrystä vailla tehdystä kaappauksesta. Hän joutui maksamaan korvauksia lentokoneen matkustajille, Finnairille, Ilmailuhallitukselle ja Helsingin yliopistolliselle keskussairaalalle. Korkein oikeus vahvisti Lamminpartaan tuomion 8. joulukuuta 1980.
Oulun lentokonekaappaus vaikutti osaltaan siihen, että Suomen rikoslain 25. lukuun, vapaudenriistoa koskevan 9. pykälän rinnalle lisättiin vuonna 1982 uusi pykälä 9a, joka sisälsi rangaistusseuraamukset panttivangin ottamisesta.
Lamminparras vapautui vankilasta huhtikuussa 1982 istuttuaan tuomiostaan puolet ja asettui asumaan aluksi Vantaalle. Pääkaupunkiseudulta hän muutti pian Saloon ja sieltä Ruotsiin. Ruotsista poliisi haki hänet syksyllä 1983 Suomeen kärsimään hänelle konkurssirikoksista langetettua vankeusrangaistusta, josta hän istui 103 vuorokautta. Vapauduttuaan Lamminparras palasi Ruotsiin, jossa hän työskenteli sittemmin mm. linja-autonkuljettajana ja siivousalan yrittäjänä. Myöhemmin Lamminparras kertoi Oulu-lehdelle antamassaan haastattelussa, että kaappauksen ja siitä seuranneen tuomion vuoksi hänen välinsä moniin hänen siihenastisiin ystäviinsä katkesivat.
Lamminparras vaihtoi vapautumisen jälkeen nimensä ja asui vuodesta 1984 lähtien vakituisesti Ruotsissa. Keväällä 1984 hän antoi haastattelun Alibi-lehdelle. Seuraavan kerran Aarno Lamminpartaan nimi oli esillä julkisuudessa 24 vuotta myöhemmin lokakuussa 2008, kun Vantaan Martinlaaksossa sijainneesta kerrostaloasunnosta oli löydetty yli vuoden kuolleena ollut mies, joka oli Lamminpartaan serkku.
Viimeisen julkisen haastattelunsa Lamminparras antoi Yle TV1:n MOT-ohjelmassa maaliskuussa 2013. Haastattelussa hän ei osannut kertoa syytä sille, miksi hän oli päätynyt tekemään lentokonekaappauksen. Lamminpartaan mukaan päätös kaappauksesta oli ”räjähdys aivoissa”.
Aarno Lamminparras kuoli Ruotsissa 20. huhtikuuta 2020, mutta tieto hänen kuolemastaan julkistettiin vasta kesäkuussa 2024. Lamminparras oli ollut eläkkeellä vuodesta 2009, jolloin hän oli myynyt siivousalan yrityksensä.
Lentokone

Kaapattu lentokone, rekisteritunnukseltaan OH-LSB oli otettu käyttöön vuonna 1964. Se myytiin Finnairilta vuonna 1980 Europe Air Servicelle, jolta se päätyi myöhemmin edelleen kolumbialaiselle lentoyhtiölle. Kone vaurioitui pahoin maaliskuussa 1993 laskeutuessaan Ranskan Guayanassa sijainneelle lentokentälle ja se poistettiin rekisteristä heti turman jälkeen. Koneen hylky oli olemassa vielä vuonna 2000, mutta sen myöhemmistä vaiheista ei ole tietoa. Todennäköisesti kone on kuitenkin romutettu.
Populaarikulttuurissa

Vuonna 2010 ilmestyi toimittaja Lauri Puintilan kaappaustapauksesta kirjoittama kirja Kaappari Lamminparras. Kirjaansa varten Puintila oli haastatellut Lamminparrasta Ruotsissa vuonna 2009. Muita haastateltuja olivat kapteeni Tauno Rajakangas, perämies Lasse Peltonen, lentoemäntä Irmeli Ylinen, varatuomari Juhani Vatanen ja entinen ministeri Veikko Saarto. Puintilan käytettävissä olivat myös muiden muassa keskusrikospoliisissa laaditut kuulustelupöytäkirjat lokakuulta 1978.
Tuotantoyhtiö Solar Films osti kirjan elokuvaoikeudet ja pääosaa näyttelemään kiinnitettiin Kari Hietalahti. Elokuvan käsikirjoittivat Elias Koskimies ja Mika Karttunen, ja sen ohjasi Aleksi Mäkelä. Elokuvan kuvaukset päättyivät huhtikuussa 2012 ja Kaappari sai ensi-iltansa 18. tammikuuta 2013. Oulu-lehden haastattelussa Lamminparras paheksui sitä, että elokuvan tekijät eivät olleet olleet häneen yhteydessä. Hän ei suostunut katsomaan elokuvaa, kun hänelle sitä ehdotettiin.
Aiheesta muualla

Ylen Elävä arkisto – Finnairin kone Oulusta Helsinkiin kaapattiin Seutulaan
Ylimutka, Leena: Suomen ensimmäinen konekaappaus 1978. Muistatko? Näin kaikki tapahtui Iltalehti. 25.12.2012. Helsinki:  Alma Media Suomi Oy. Viitattu 27.3.2013.
Konekaapparin kanssa lounaalla
Tristan Tzara

Lajos Tihanyi, Tristan Tzara, 1927.
Tristan Tzara (oikealta nimeltään Samuel Rosenstock; 16. huhtikuuta 1896 Moinești, Romania – 25. joulukuuta 1963 Pariisi, Ranska) oli romanialaissyntyinen runoilija, esseisti ja romaanikirjailija, joka syntyi Moineştin kaupungissa. Hän siirtyi työskentelemään Ranskaan. Hän oli Zürichissä syntyneen ja dadaismiksi nimetyn taidesuuntauksen eräs perustaja.
Elämä ja ura

Dadaismi syntyi Zürichissä ensimmäisen maailmansodan aikoihin. Tzara kirjoitti ensimmäisen dadaismin tekstinsä La Première Aventure céleste de Monsieur Antipyrine (Herra Antipyrinen ensimmäinen taivaallinen seikkailu) vuonna 1916, Vingt-cinq poèmes (Kaksikymmentä viisi runoa) vuonna 1918 sekä dadaismin manifestin Sept manifestes Dada (Seitsemän Dadan manifestia) vuonna 1924.
Pariisissa hän liittyi André Bretonin, Philippe Soupault’n sekä Louis Aragonin riehakkaaseen aktivistiryhmään, jotta olisi shokeerannut yleisöä ja jotta olisi myös hajottanut mielen rakenteita.
Loppuvuodesta 1929 hän oli väsynyt nihilismiin ja hajottamiseen, kun hän liittyi ystäviensä kanssa huomattavasti rakentavampaan surrealistien toimintaan. Hän omisti runsaasti aikaansa yhdistäkseen surrealismin ja marxismin sekä liittyi myös jäseneksi Ranskan kommunistiseen puolueeseen vuonna 1936. Hän osallistui aktiivisesti Ranskan vastarintaliikkeen toimintaan toisen maailmansodan aikana. Hän kuitenkin jätti kommunistisen puolueen vuonna 1956 vastalauseena Neuvostoliiton joukkojen suorittamalle Unkarin miehitykselle.
Tristan Tzara kuoli Pariisissa ja on haudattu Montparnassen hautausmaalle.
Suomennetut teokset

Kaasusydän, näytelmä, (Le cœr à gaz, 1921), esitetty Suomessa kuunnelmana
Suomennetut teokset > Suomennettuja runoja

Julkaisussa: Tuli & Savu: runouslehti 2004: 2
guillaume apollinairen kuolema, suom. Aki Salmela
Hataran rakkauden ja katkeran rakkauden dadamanifesti: II, IV, VI, X--XIII, XVI, suom. Aki Salmela (Suomennos on tehty teoksen englanninkielisestä käännöksestä)
Ilta, suom. ?
Manifesti, suom. Aki Salmela
siirtomaasyllogismi, suom. ? 2008; nro 2
viisas tanssi maaliskuu, suom. Olli Sinivaara
Antlogiassa: Toistasataa runoilijaa: runosuomennoksia 1960-luvun kulttuurilehdistä, toim. Kalevi Seilonen, Helsinki: Tammi 1989 ISBN 951-30-6787-4 Runot suomentanut Jaakko Ahokas.
Herra AA, antifilosofi: I
Herra AA, antifilosofi: VIII: Kuin ihminen
Herra AA, antifilosofi: X: Teljetty
Herra AA, antifilosofi: XXXI: Dšonkkikehräämöt
Teokset

La première aventure céleste de Monsieur Antipyrine, 1916
Vingt-cinq poèmes, 1918
Sept manifestes Dada, 1918
De nos oiseaux, 1923
Sept Manifestes Dada, 1924
Essai sur la situation de la poésie, 1931
L’Homme approximatif, 1931
Où boivent les loups, 1932
L’Antitête, 1933
Grains et issues, 1935
Le poids du monde, 1951
La face intérieur, 1953
Kirjallisuutta

Béhar, Henri: Tristan Tzara. Paris: Oxus, 2005. ISBN 2-84898-048-6. (ranskaksi)
Nicaise, Christian: Tristan Tzara: Les Livres. Rouen: Ed. L’Instant perpétuel, 2005. ISBN 2-905598-90-5. (ranskaksi)
Aiheesta muualla

Kangasluoma, Tuukka: ”Tzara on neitseellinen mikrobi?”[vanhentunut linkki], puolen sivun essee, Helsingin Sanomat 4.4.1966 (näköislehti, vaatii tilauksen)
Lehtinen, Jari: Avantgardeanimaatio (Arkistoitu – Internet Archive)
Dada-manifesti englanniksi.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  3  VIAF 2  3  4  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz  Museum of Modern Art  RKD Artists  SIKART  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  ELMCIP  Europeana  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Täältä tulee Yö...live

| Täältä tulee Yö> ..live Yö |
| --- | --- | --- |

Livealbumin tiedot
 Äänitetty : Kuopio, Alavus ja Köyliö 28.–30. lokakuuta 1993
 Julkaistu: 29. marraskuuta 1993
 Formaatti: CD, MC
 Tuottaja(t): Jani Viitanen
 Tyylilaji: suomirock
 Kesto: 40.18
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Yön muut julkaisut
| Kymmenes kevät 1993 | Täältä tulee Yö...live 1993 | Hyviä vuosia 1994 |
Täältä tulee Yö...live on marraskuussa 1993 ilmestynyt Yön livealbumi. Vaikka se on kansitekstien mukaan äänitetty Kuopion Maxim's-ravintolassa, Alavuden nuorisoseurantalolla ja Köyliön Lallintalolla, ovat kaikki kappaleet käytännössä peräisin Köyliön konsertista, koska kahdelta ensimmäiseltä ei juurikaan saatu taltioitua käyttökelpoista materiaalia. Ainoastaan levyn loppuun piilotettu versio Hurriganesin kappaleesta It Ain't What You Do sekä yksi välispiikki ovat Kuopion ja Alavuden keikoilta.
Hurriganesin lisäksi albumi sisältää versiot Ratsian ja  Pelle Miljoona Oy:n kappaleista Täältä tulee yö ja Hyvää yötä maailma, jotka tuohon aikaan aloittivat ja lopettivat yhtyeen keikat. Lisäksi kuullaan Yön rumpalina toimineen Frogleyn entisen yhtyeen Skädämin 1980-luvun hitti Katujen kuningatar. Levyllä vierailee myös Jussi Hakulinen , joka laulaa kappaleen Yhden illan varietee.
Levy nousi Suomen albumilistalla sijalle 32 viikolla 52/1993.
Kappaleet

Albumin kansiteksteihin merkittyjen 17 kappaleen lisäksi levyn loppuun on piilotettu It Ain't What You Do, joka alkaa noin neljän minuutin hiljaisuuden jälkeen.
Intro – 1.42 (säv. Jesu Hämäläinen)
Täältä tulee yö – 2.52 (säv. & san. Jyri Honkavaara)
Viivy aamukuuteen – 4.08 (säv. Olli Lindholm, san. Mr. Spirit)
Pojat – 3.55 (säv. & san. Olli Lindholm)
Laulu rakkaudelle – 5.27 (säv. & san. Olli Lindholm)
Kuuhullu – 3.39 (säv. Costello Hautamäki, san. Ari Ahonen)
Angelique – 3.20 (säv. Rob Hyman, Eric Bazilian & Rick Chertoff, san. Ari Ahonen)
Katujen kuningatar – 4.03 (säv. Rockheart & Frogley, san. Rockheart)
Yhden illan varietee – 4.30 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Likaiset legendat I – 4.12 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Monica – 3.18 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Särkynyt enkeli – 2.36 (säv. & san. Jussi Hakulinen)
Vie mut minne vaan – 3.29 (säv. Olli Lindholm, san. Ari Ahonen)
Tia-Maria – 4.37 (säv. Yö, san. Juice Leskinen)
Niin paljon me teihin luotettiin – 5.08 (säv. Yö, san. Olli Lindholm)
Tuhat kilometriä luotasi – 4.51 (säv. Yö, san. Olli Lindholm)
Hyvää yötä maailma – 3.42 (säv. Ari Taskinen, san. Pelle Miljoona)
It Ain't What You Do – 4.02 (säv. & san. Remu Aaltonen, Cisse Häkkinen & Albert Järvinen)
Muusikot

Olli Lindholm – laulu
Jani Viitanen – kitara, taustalaulu, laulu (18)
Jesu Hämäläinen – basso, kosketinsoittimet, sekvensseri
Frogley – rummut, taustalaulu, laulu (8)
Jussi Hakulinen – laulu (9)
Mikko Kangasjärvi – haitari (5), piano (8)
Marko Stenström – piano (6, 11)
Aiheesta muualla

Täältä tulee Yö...live discogs.com -sivustolla (englanniksi)
| n k Yö |
| --- | --- |
 Olli Lindholm  Jussi Turpeinen  Timo Mynttinen  Mikko Kangasjärvi  Jari Latomaa  Ari Toikka   Entiset jäsenet:  Jussi Hakulinen  Juha Rauäng  Jani Viitanen  Veikko Lehtiranta  Markku Petander  Juha Mielonen  Jesu Hämäläinen  Jukka Mänty-Sorvari  Antti Mäkinen  Daffy Terävä  Jukka Lewis 
Studioalbumit:  Varietee  Nuorallatanssija  Myrskyn jälkeen  Äänet  Lanka palaa  Toinen puoliaika  Antaa soittaa  Tänä yönä  Kymmenes kevät  Hyviä vuosia  Satelliitti  Pirstaleet  13. Yö  Valo  Rakkaus on lumivalkoinen  Kuolematon  Valtakunta  Loisto  Pelko ja rakkaus  Hyvässä ja pahassa  Mitä jos mä rakastan 
Livealbumit:  ...ja tapahtui niinä päivinä  Täältä tulee Yö...live  Yhden yön tarinoita  Kolmen illan varietee  Yön ensimmäinen keikka 
Kokoelmat:  Poko klassikot  Suurimmat hitit 1983–88  Parhaat  Yön pimeä puoli  Legenda  Yön valoisa puoli  Sound Pack  Kiitos ja kunnia – 30v. juhlakokoelma  1983–2011  Klassikot 
VHS / DVD:  Yö Live – 20-vuotisjuhlakonsertti  Kolmen illan varietee  Yö-karaoke 2  Kiitos ja kunnia live – Hartwall Areena 10.12.2011
Ferdinand Tönnies

| Ferdinand Tönnies |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 26. heinäkuuta 1855 Oldenswort, Saksa
Kuollut: 9. huhtikuuta 1936 (80 vuotta) Kiel, Saksa
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Tübingenin yliopisto
Instituutti:  Kielin yliopisto
Oppilaat:  Erich Rothacker
Tutkimusalue:  sosiologia, filosofia
Tunnetut työt:  Gemeinschaft–Gesellschaft-erottelu
Ferdinand Tönnies (26. heinäkuuta 1855 Oldenswort, Saksa – 9. huhtikuuta 1936, Kiel, Saksa) oli saksalainen sosiologi ja filosofi. Tönnies kirjoitti laajasti eri sosiologian osista, mutta hänen tunnetuin teoksensa on vuonna 1887 julkaistu Gemeinschaft und Gesellschaft. Siinä hän käsitteli esittämäänsä Gemeinschaft–Gesellschaft-erottelua, joka jakaa ihmisten yhteenliittumat ’Gemeinschaft’- (”yhteisö”) ja ’Gesellschaft’-suhteisiin (”yhteiskunta”).