stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kai Mattila
Pelaajaura

Mattilan kasvattajaseura on Luolajan Kajastus. Liigauransa aikana hänen edustamiaan seuroja olivat PPS 1982–87, Rantaperkiön Isku 1987–89 ja 1990–93 sekä VaLePa 1993–94. Kaudella 1989–90 Mattila pelasi Ranskan pääsarjaa pariisilaisessa Racing Clubissa. Pelaajana hän voitti Suomen mestaruuden vuonna 1988, SM-hopeaa 1989, 1992 ja 1993 sekä SM-pronssia 1991. Kaikkiaan Mattila pelasi Suomessa 354 pääsarjaottelua. Maajoukkueessa hän edusti Suomea 252 otteluassa. Mattila oli mukana Suomen joukkueessa EM-kisoissa vuosina 1991 ja 1993 sekä vuoden 1992 olympiakarsinnoissa.
Valmennusura

Valmentajana Mattila aloitti vuonna 1994. SM-sarjassa hänen valmentamiaan seuroja ovat olleet KaLe (1994), VaLePa (1998-2002) sekä Ranta-Perkiön Isku (2005-2007, 2012-2013). Rantaperkiön Iskun valmentajana Mattila saavutti SM-kultaa vuonna 2006 ja SM-pronssia 2005. 1-sarjassa hän valmensi Luolajan Kajastusta (1995-1997), Valkeakosken Isku-Veikkoja (2004) ja Mäntän Valoa (2009-2010). Mattila oli Suomen maajoukkueen valmentajana nuorten MM-karsinnoissa vuonna 2001.
Mattila on valittu lentopallon vuoden valmentajaksi ja TUL:n vuoden valmentajaksi vuonna 2006.
Kanadanvireo

| Kanadanvireo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Vireot Vireonidae
Suku::  Vireot Vireo
Laji::  philadelphicus
Kaksiosainen nimi
 Vireo philadelphicus  (Cassin, 1851) 
Katso myös
   Kanadanvireo Wikispeciesissä   Kanadanvireo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Kanadanvireo (Vireo philadelphicus) on vireoiden heimoon kuuluva pohjoisamerikkalainen varpuslintu. Sen esiintymisalue käsittää Kanadan eteläosan Albertasta ja Brittiläisen Kolumbian itäosista Kaakkois-Quebeciin ja New Brunswickiin, sekä Yhdysvaltojen pohjoisosan Pohjois-Dakotasta Maineen. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Keski-Amerikassa. John Cassin kuvaili lajin holotyypin Philadelphian lähistöltä vuonna 1851.
Kalle Aukusti Poukka

Kalle Aukusti Poukka (2. huhtikuuta 1882 Tottijärvi – 20. joulukuuta 1935 Helsinki) oli suomalainen matemaatikko ja Teknillisen korkeakoulun mekaniikan professori.
Poukan vanhemmat olivat maanviljelijä Kalle Mattila (Poukka) ja Wilhelmina Tolppa. Hän pääsi ylioppilaaksi vuonna 1900 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1903, filosofian lisensiaatiksi 1907 sekä Filosofian maisteriksi ja tohtoriksi 1907. Poukka opiskeli Göttingenin yliopistossa kesäisin 1905-1907 ja hän teki opintomatkoja Euroopan eri maihin vuosina 1912-1930.
Poukka luennoi matematiikasta Helsingin yliopistossa 1907–1910 ja hän toimi Teknillisen korkeakoulun apuopettajana 1907–1910. Poukka oli Tampereen kauppaoppilaitoksen opettajana 1912–1926, Tampereen teknillisen opiston tuntiopettajana 1913–1919, Tampereen klassillisen lyseon vanhempana lehtorina 1916–1919 sekä Tampereen teknillisen oppilaitoksen matematiikan ja mekaniikan yliopettajana ja johtajana 1919–1926. Hän oli Teknillisen korkeakoulun mekaniikan professorina 1926–1935.
Poukka oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä ja eri kunnallisten kautakuniten jäsenenä ja puheenjohtajana. Hän oli naimisissa vuodesta 1912 Ina Irene Vikholmin kanssa. Hänen poikansa Pentti Poukka oli Uuden Suomen päätoimittaja ja Helsingin kaupunginvaltuuston puheenjohtaja.
Julkaisuja

Über die Cauchy'schen reziproken Funktionen und deren Anwendung auf die analytische Fortsetzung der Taylor'schen Reihe, Helsingin yliopiston väitöskirja. Helsingfors 1907
Finanssi- ja vakuutuslaskennon alkeet. Gummerus 1915
Kauppalaskento: oppi- ja esimerkkikirja. Gummerus 1916, 4. painos 1936 ja uud. painokset toisena tekijänä L. K. Tuorila, 10. painos 1956
Uusi kertolaskumenetelmä : tauluineen. WSOY 1929
Algebra. 1, Keskikoulun oppikirja; tekijät Niilo Kallio, K. A. Puokka.  Otava 1933, 7. painos 1948
Viisidesimaaliset logaritmitaulut; toim. Niilo Kallio, K. A. Puokka.  Otava 1935
Algebra. 2, Lukioluokkain oppikirja: pitempi ja lyhyempi oppimäärä; tekijät Niilo Kallio, K. A. Puokka.  2. painos Otava 1939, 4. painos 1945
Kalle Chydenius

Kalle Chydenius (s. 4. kesäkuuta 1970 Helsinki) on suomalainen musiikkituottaja. Hänen tunnetuimpia tuotoksiaan ovat Don Huonojen Hyvää yötä ja huomenta (1997), Egotripin Superego (1996) ja Kemopetrolin Slowed Down (2000). Hän on ollut myös mukana tuottamassa Samuli Edelmannin albumeja Ihana valo, Tuhat yötä ja Mahdollisuus.
Chydenius jätti vuonna 2004 musiikkituottajan ansiotyön keskittyäkseen teatterin tekemiseen perustamassaan Akseli Ensemble -ryhmässä. Hän on työskennellyt vuodesta 2008 vakituisesti KOM-teatterissa. Teatterityön ohella Chydenius soittaa bassoa The Mama King -nimisessä rockyhtyeessä. Hän on myös tehnyt elokuvamusiikkia.  Vuonna 2008 Chydenius oli tuottajana Kalle Aholan levylle Audio Wunderbaum.
Chydenius on kokeillut tehdä myös konemusiikkia ja onkin perustanut yhtyeen nimeltään Dramatic Orchestra.
Chydeniuksen vanhemmat olivat säveltäjä Kaj Chydenius ja ohjaaja Kaisa Korhonen, hänen veljensä on muusikko Jussi Chydenius. Kalle ja Jussi tekivät myös yhdessä nimellä Veljekset Chydenius Isän kädestä -levyn, jossa on Kaj Chydeniuksen sävellyksiä.
Aiheesta muualla

Kalle Chydeniuksen sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kalle Chydeniuksen sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kalle Chydeniuksen sovitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Kalojen–Valaskalan superjoukkoryhmä

Kalojen-Valaskalan superjoukkoryhmä lähiympäristöineen 3D-mallina
Kalojen-Valaskalan superjoukkoryhmä on useasta superjoukosta (mukaan lukien Neitsyen superjoukko, johon myös Linnunrata kuuluu) koostuva galaksimuuri. Se on yksi suurimmista tunnetuista maailmankaikkeuden rakenteista ja ensimmäinen löydetty galaksimuuri eli -filamentti. Siihen kuuluu noin 60 superjoukkoa. Se on kooltaan noin miljardi valovuotta pitkä ja 150 miljoonaa valovuotta leveä ja massaltaan 1018 auringon massaa, josta Neitsyen superjoukko käsittää vain 0,1 %.
Tähtitieteilijä R. Brent Tully Havaijin yliopiston tähtitieteen laitokselta tunnisti rakenteen vuonna 1987.
Aiheesta muualla

Powell, Richard: There are nine main maps on this web page, each one approximately ten times the scale of the previous one An Atlas of The Universe.  30.7.2006. Viitattu 19.1.2019 (englanniksi).
Kadun kasvot

| Kadun kasvot> Five Corners |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Tony Bill
Käsikirjoittaja:  John Patrick Shanley
Tuottaja:   Forrest Murray  Tony Bill 
Säveltäjä:  James Newton Howard
Kuvaaja:  Fred Murphy
Leikkaaja:  Andy Blumenthal
Pääosat:   Jodie Foster  Tim Robbins  Todd Graff  John Turturro 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Iso-Britannia  Yhdysvallat 
Tuotantoyhtiö:  HandMade Films
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  1987
Kesto:  90 minuuttia 94 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kadun kasvot (engl. Five Corners) on John Patrick Shanleyn käsikirjoittama ja Tony Billin ohjaama draamaelokuva vuodelta 1987. Intohimon ja koston teemoja käsittelevän elokuvan pääosia näyttelevät John Turturro ja Jodie Foster sekä Todd Graff ja Tim Robbins. Independent-elokuvan tuotti George Harrisonin HandMade Films. Elokuvan alussa soi The Beatlesin kappale ”In My Life”.
Juoni

Vuoden 1964 New Yorkissa vankilasta vapautuva, mielenterveysongelmainen Heinz (Turturro) palaa naisystävänsä Lindan (Foster) luo, mutta sopeutumista hankaloittavat Lindan hylkäämä miesystävä James (Graff) ja kaidalle tielle palannut entinen kovanaama Harry (Robbins).
Vastaanotto

Helsingin Sanomien Petri Immosen mielestä elokuva alkaa kuin elämänmakuinen ja nostalgisoiva nuortenelokuva, mutta vaihtaa tunnelmiaan absurdiuden ja jopa julmuuden puolelle. Hän kehuu komeaa kuvausta ja latautuneita näyttelijäsuorituksia. Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen piti Kadun kasvoja erikoisena nostalgiapalana, jota värittävät oudot jousiaseella tehdyt henkirikokset ja ihmisoikeusaatteet. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Kanavointi

Kanavointi voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Spiritismissä: tapa olla yhteydessä kuolleiden kanssa. Katso Kanavointi (spiritismi).
Tekniikassa: Kanavanvaraus
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Kanavointi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Kalle Carlstedt

Kalle Carlstedt.
Kaarlo ”Kalle” Fredrik Oskar Carlstedt (2. helmikuuta 1891 Lieto – 10. lokakuuta 1952 Valkeakoski) oli suomalainen kuvataiteilija, joka tunnetaan erityisesti puupiirroksistaan.
Carlstedtin vanhemmat olivat asemapäällikkö Carl Zachris Carlstedt ja Anna Mathilda Danielsson. Hänen veljensä oli taidemaalari Mikko Carlstedt. Carlstedt kävi vuosina 1902–1911 Hämeenlinnan Klassillista lyseota mutta erosi lopulta koulusta jäätyään seitsemännelle luokalle ja siirtyi opiskelemaan Ateneumissa toimineeseen Suomen Taideyhdistyksen piirustuskouluun, josta hän valmistui 1913.
Carlstedt erikoistui jo alusta lähtien puupiirrosten tekemiseen, ja hän saavutti niillä huomiota vuonna 1916 Moskovassa ja vuonna 1919 Kööpenhaminassa pidetyissä Suomen taiteen näyttelyissä. Hän teki puupiirrostekniikalla kirjankuvitustöitä, joista tunnetuimpia ovat Eino Leinon Helkavirsiä ja Sata Kantelettaren laulua. Hän suunnitteli myös kirjojen kansikuvia ja exlibriksiä ja teki 1930-luvulta alkaen  tussilaveerauksia. Carlstedt otti vaikutteita taiteeseensa muun muassa Akseli Gallen-Kallelalta, Edvard Munchilta ja Vincent van Goghilta. Hän suunnitteli yhteistyössä Gustaf von Numersin kanssa Sääksmäen kunnan vaakunan vuonna 1954.selvennä
Carlstedt teki vain muutaman opintomatkan ulkomaille ja asui enimmäkseen kotonaan Sääksmäellä mutta myös Helsingissä ja Konginkankaalla. Hän matkusti kuitenkin hyvin paljon kotimaassa ja erityisesti matkareitti Keuruun, Jyväskylän, Suolahden ja Konginkankaan kautta Viitasaarelle oli hänen suosiossaan. Tämän puupiirtäjän reitin varrelta Carlstedt keräsi vaikutteita taiteeseensa maisemista ja talonpoikaisista rakennuksista.
Carlstedtin hyvä ystävä oli kirjailija Joel Lehtonen, johon hän tutustui 1917. Carlstedt kuvitti Lehtosen kirjan Kuolleet omenapuut ja Lehtonen puolestaan vietti paljon aikaa Carlstedtin luona Sääksmäen Huittulassa ja Isossa Vohlisaaressa. Lehtonen hankki myös 1925 kesäpaikkansa Carlstedtin naapurista Pienestä Vohlisaaresta. Muita Carlstedtin kirjailijaystäviä olivat muun muassa Larin-Kyösti ja Viljo Kojo.
Aiheesta muualla

Kalle Carlstedt Kansallisgallerian kokoelmissa
Carlstedt, Kalle hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Helkavirsien ja Kantelettaren kuvittajaa tapaamassa, Suomen Kuvalehti, 19.02.1927, nro 8, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kai Mikkonen

Kai Henrik Mikkonen (s. 1965 Tampere) on suomalainen kirjallisuustieteilijä. Hän on yleisen kirjallisuustieteen professori Helsingin yliopistossa.
Mikkonen opiskeli kirjallisuustiedettä Tampereen yliopistossa. Sivuaineena hän opiskeli muun muassa taidehistoriaa. Hän valmistui maisteriksi Iowan yliopistossa vuonna 1991 ja väitteli tohtoriksi Tampereen yliopistossa vuonna 1997. Hänen väitöskirjansa Kirjoittajan metamorfoosi: Kerronnan muutosten ja heijastusten kielikuvat käsitteli muodonmuutoksia kirjallisuudessa. Mikkosen erityisaloja ovat englannin- ja ranskankielinen 1800-luvun ja 1900-luvun alun kirjallisuus, sanoja ja kuvia yhdistävät teokset kuten kuvakirjat ja sarjakuvat, matkakirjallisuuden ja fiktion suhde sekä kerronnan ja kirjallisuuden tulkinnan teoriat.
Mikkonen kutsuttiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2023.
Julkaisut

The Plot Machine: The French Novel and the Bachelor Machines in the Electric Years (1880–1914). Amsterdam: Rodopi, 2001.
Kuva ja sana: kuvan ja sanan vuorovaikutus kirjallisuudessa, kuvataiteessa ja ikonoteksteissä. Helsinki: Gaudeamus, 2005.
Narrative Paths: African Travel in Modern Fiction and Nonfiction. Columbus, Ohio: Ohio State University Press, 2015. http://hdl.handle.net/1811/65284
The Narratology of Comic Art. Abingdon, Englanti: Routledge, 2017. http://hdl.handle.net/10138/312423
Aiheesta muualla

Kai Mikkonen ORCID:ssa
Kai Mikkonen ResearchGatessa
Kai Mikkonen Google Scholarissa
Kalojen kääpiögalaksi

Kalojen kääpiögalaksi
Kalojen kääpiögalaksi on epäsäännöllinen kääpiögalaksi Paikallisessa ryhmässä. On myös epäilty, että galaksi on Kolmion galaksin satelliittigalaksi. Koska galaksi sijaitsee Kalojen tähdistössä, sitä kutsutaan Kalojen kääpiögalaksiksi. Galaksi lähestyy Linnunrataa 287 kilometrin sekuntivauhdilla. Galaksilla on myös pallomaisen galaksin piirteitä. Galaksin löysi V.E. Karachentseva vuonna 1976.
Kehitys

Vuonna 2001 tehty tutkimus kertoo paljon galaksin synnystä ja kehityksestä. Suurin osa galaksin tähdistä syntyi sen varhaisina vuosina noin 8 miljardia vuotta sitten. Tähtien syntymisnopeus on laskeutunut viimeisimmät 10 miljardia vuotta. Lisäksi tutkimuksen mukaan viimeisinä 100 miljoonana vuotena galaksissa ei ole tapahtunut merkittävästi tähtien syntymisiä. Useimmat galaksin tähdistä ovat vanhoja, metallirikkaita noin 2,5 miljardia vuotta vanhoja tähtiä. Galaksin ulkoreunoilla on kuitenkin nuorien ja kuumien sinisten tähtien joukkoja. Galaksin tyyppi on dIrr/dSph.
Jääpallohalli

Jääpallohalli on erityisesti jääpallon pelaamiseen tarkoitettu peliareena, joka on jääkiekkoiluun tarkoitetun jäähallin kaltainen tila, mutta jääalueeltaan huomattavasti laajempi. Osa jääpallohalleista on tarkoitettu yksinomaan jääpallon pelaamiseen ja osa monipuolisempaan mm. konserttitilaisuuksien käyttöön.
Jääpallohallien rakentaminen on yleistynyt 2000-luvulla erityisesti Ruotsissa. Muutamia areenoita on rakennettu myös Venäjällä. Moskovan Olympiahalli oli ensimmäinen halli, joka mahdollisti jääpalloilun. Siellä pelattiin vuoden 1989 jääpallon MM-kisat. Seuraavan kerran jääpallon MM-kisat pelattiin hallissa vuoden 1993 MM-kisoissa Norjan Hamarissa.
Ruotsissa ensimmäinen jääpalloareena valmistui Edsbyniin syksyllä 2003. Seuraavat hallit valmistuivat Västeråsiin ja Alen kuntaan vuonna 2007. Västeråsiin tuli ABB Arena ja Aleen Ale Arena. Ruotsin jääpalloliitto asetti 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen lopulla tavoitteeksi siirtyä Elitserienissä hallipeleihin.
Maailman jääpallohallit > Norja

Vikingskipet, Hamar, otettiin käyttöön vuonna 1993, 20 000 katselijaa. Jääpallon MM-kisat järjestetty hallissa vuonna 1993. Käytettiin vuoden 1994 talviolympialaisten pikaluisteluareenana.
Maailman jääpallohallit > Ruotsi

Ruotsin jääpallohallipaikkakunnat kartalla.
(suuruusjärjestyksessä)
Friends Arena, Solna, liikuteltava katto, 50 000 katsojaa. Vuosina 2013 och 2014 Ruotsi jääpallon Elitserienin loppuottelut
Tele2 Arena, Tukholma, liikuteltava katto, 30 000 katsojaa. Vuoden 2015 jääpallon Elitserienin loppuottelun areena.
ABB Arena, Västerås, otettiin käyttöön 2007, 9 000 katsojaa.
Arena Vänersborg, Vänersborg, otettiin käyttöön 2009 , 5 500 katsojaa.
Sparbanken Lidköping Arena, otettiin käyttöön 2009 , 4 300 katsojaa.
Dina Arena (Edsbyn Arena), Edsbyn, otettiin käyttöön 2003, 4 000 katsojaa.
Göransson Arena, Sandviken, otettiin käyttöön 2009, 4 000 katsojaa.
Slättbergshallen, Trollhättan, otettiin käyttöön 2009 , 3 500 katsojaa.
Ale Arena, Alen kunta, otettiin käyttöön 2007, 2 500 katsojaa.
Sapa Arena, Vetlanda, otettiin käyttöön 2011, 2 100 katsojaa.
Gubbängen pikaluistelu-jääpallohalli, Gubbängen, Tukholma, otettiin käyttöön 2020, 2 000 katsojaa.
Helsingehus Arena, Söderhamn, otettiin käyttöön 2017, 1 800 katsojaa.
Behrn Arena, Örebro, otettiin käyttöön 2009, 1 700 katsojaa.
Stinsen Arena, Nässjö, otettiin käyttöön 2012, 1 500 katsojaa.
Rättvik Arena, Rättvik, otettiin käyttöön 2009, , 1 000 katsojaa.
Relitahallen, Uppsala, otettiin käyttöön 2011, 350 katsojaa.
Maailman jääpallohallit > Venäjä

(rakentamisjärjestyksessä)
Olympiahalli, Moskova, monitoimiareena, joka rakennettiin vuoden 1980 kesäolympialaisia varten. Jääpallon MM-kisat järjestetty hallissa vuosina 1989 ja 2008, 28 082 kastojaa.
Krylatskoje Sport Complex, Moskova, otettiin käyttöön vuonna 2004, 8 300 katsojaa.
Himik, Kemerovo, on Venäjän ainoa jääpalloa varten rakennettu halli. Sijaitsee Himikstadionin läheisyydessä.
Jerofei Arena, Habarovsk, otettiin käyttöön vuonna 2013, 10 000 katsojaa. Jääpallon vuoden 2015 MM-kisojen pääareena.
Volga-Sport-Arena, Uljanovsk, otettiin käyttöön 2014, 5 000 katsojaa. Tulevien jääpallon vuoden 2016 MM-kisojen pääareena.
Uralskaja Molnija, Tšeljabinsk, otettiin käyttöön 2014.
Jenisei-stadion, Krasnojarsk, otettiin käyttöön joulukuussa 2018, 5 000 katsojaa. Vuoden 2019 talviuniversiadien ja vuoden 2020 jääpallon MM-kisojen päänäyttämönä.
Baikal, Irkutsk, otettiin käyttöön 2020.
Kuzbass, Kemerovo, otettiin käyttöön 2021.
Maailman jääpallohallit > Valko-Venäjä

Minsk-Arena, Minsk, on monitoimiareena. Keskusteluja areenan käytöstä mahdollisissa jääpallon MM-kisoissa.
Krasnojarskin uusi Jenisei-stadion. Stadionista julkaisi Venäjän postilaitos postimerkin vuonna 2019, jolloin järjestettiin Talviuniversiadit Krasnojarskissa.
Kanagawan sopimus

Kanagawan sopimuksen englanninkielinen teksti.
Kanagawan sopimus (jap. 神奈川条約, Kanagawa jōyaku) eli Japanin–Yhdysvaltain ystävyyssopimus (jap. 日米和親条約, Nichibei washin jōyaku) solmittiin 31. maaliskuuta 1854 Yhdysvaltain edustajien ja Japanin välillä Kanagawassa. Se oli ensimmäinen Japanin ja ulkovaltojen välillä solmituista kansainvälisistä sopimuksista. Sopimus avasi japanilaiset Shimodan ja Hakodaten satamat kaupalle Yhdysvaltojen kanssa, takasi haaksirikkoutuneiden yhdysvaltalaisten merimiesten turvallisuuden Japanissa ja perusti pysyvän konsulaatin. Sopimus lopetti käytännössä Japanin yli 200 vuotta kestäneen eristäytymispolitiikan (sakoku).
Sopimus syntyi Yhdysvaltain painostuksesta: kommodori Matthew Perry oli saapunut sotalaivoineen (kurofune) Tokionlahdelle edellisen vuoden heinäkuussa vaatimaan japanilaisten satamien avaamista ja palasi takaisin seuraavana vuonna antaakseen japanilaisille miettimisaikaa. Alun perin Perry kieltäytyi puhumasta japanilaisten virkamiesten kanssa ja vaati audienssia Japanin valtionpäämieheltä. Perryn vierailun aikaan Japanin hallitsija oli käytännössä shōgun Tokugawa Iesada – Japanin keisarin ja ulkomaalaisten välinen tapaaminen ei tullut millään tavalla kyseeseen. Lopulta Perry neuvotteli sopimuksen shōgunin edustajien eikä keisarin kanssa.
Kanagawan sopimusta seurasi Ystävyyden ja kaupan sopimus vuonna 1858. Se salli ulkomaisten luovutusalueiden perustamisen, minimaaliset tuontiverot ulkomaalaisille tavaroille ja sen, etteivät Japanin lait koske ulkomaalaisia. Venäläiset, ranskalaiset ja britit neuvottelivat myöhemmin samankaltaiset sopimukset.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta Kanagawan sopimus on Wikiaineistossa (englanniksi)
Kaitanokkakipuajat

| Kaitanokkakipuajat |
| --- | --- |
 Kaitanokkakipuaja (Lepidocolaptes affinis)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kipuajat Dendrocolaptidae
Suku::  Kaitanokkakipuajat Lepidocolaptes  Reichenbach, 1853
Katso myös
   Kaitanokkakipuajat Wikispeciesissä   Kaitanokkakipuajat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaitanokkakipuajat (Lepidocolaptes) on kipuajien heimoon kuuluva lintusuku.
Kaitanokkakipuajiin (Lepidocolaptes) kuuluvia lajeja

Kaitanokkakipuaja (Lepidocolaptes affinis)
Kirjokipuaja (Lepidocolaptes falcinellus)
Pisarakipuaja (Lepidocolaptes albolineatus)
Valkokulmakipuaja (Lepidocolaptes angustirostris)
Valkoviirukipuaja (Lepidocolaptes leucogaster)
Viirupääkipuaja (Lepidocolaptes souleyetii)
Viiruvatsakipuaja (Lepidocolaptes squamatus)
Vuorikipuaja (Lepidocolaptes lacrymiger)
Aiheesta muualla

BirdLife Suomi ry: Maailman lintujen suomenkieliset nimet 2., uudistettu painos (2006) (Arkistoitu – Internet Archive)
ITIS: Lepidocolaptes (englanniksi)
Juottojärvi

| Juottojärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Nokia
Koordinaatit:  61°31′09″N, 23°27′23″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Pyhäjärven alue‎ (35.21)
Laskuoja:  oja Pieneen Porrasjärveen 
Järvinumero:  35.212.1.013 
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  149,8 m 
Rantaviiva:  0,912 km 
Pinta-ala:  0,039 km² 
Tilavuus:  0,000273 km³ 
Suurin syvyys:  20,5 m 
Valuma-alue:  3,4 km² 
 fiJuottojärvi 
Juottojärvi  on Pirkanmaalla Nokialla sijaitseva järvi, joka kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Pyhäjärven alueeseen. Juottojärvi on osa Laajanojan valuma-aluetta.
Maantietoa

Järvi on 300 metriä pitkä, 200 metriä leveä ja sen pinta-ala on 3,9 hehtaaria. Järveen laskee kolme ojaa, joista kaksi ovat viereisen suon kuivatusojia ja kolmas Kalliojärven lyhyt laskuoja. Järven oman lähialueen valuma-alue on pieni ja suuri osa valuma-alueesta muodostuu Kalliojärvestä ja sen yläpuolisesta valuma-alueista. Tästä johtuu, että veden laskennallinen viipymä järvessä on 118 vuorokautta. Järven rantaviivan pituus on 900 metriä. Järvi on autio ja se jää kokonaan luonnonsuojelualueen sisälle. Järvelle ei johda tietä, mutta Kalliojärven laskuojan ylittää polku.
Vedenlaatu

Juottojärven vedenlaatua on tutkittu vuosina 1991 ja 1999–2015. Vielä 1990-luvulla vedenväri oli ruskeaa ja sen happamuustaso oli alhainen eli vesi oli hapanta. Juottojärvi kuuluu Alisenjärven reittiin, joka valittiin vuonna 1991 pääkohteeksi valtion happamoituneiden vesistöjen tutkimusprojektiin. Projektin puitteissa sekä Juottojärven yläpuolista Kalliojärveä kalkittiin vuosina 1998 ja 2003 että sen yläpuolista Ruokejärveä vuosina 2001, 2007 ja 2014. Kalkituksien alettua veden happamuustaso kohosi normaaliksi ja järven puskurikyky happamoitumista vastaan koheni tyydyttäväksi. Kalkituksen vaikutuksien vähennyttyä happamuustaso on palannut happaman puolelle. Tähän eivät ole vaikuttaneet enää myöhemmätkään kalkitukset. Riippuen vesinäytteiden oton ajankohdasta, joka on ollut joko alkutalvea tai alkusyksyä, veden sisältävien ravinteiden määrässä on ollut hieman vaihtelua. Sulamis- ja huuhtoutumisvesien tuomat ravinteet ja humus ovat silloin värjänneet veden ruskeaksi. Järvi on ravinteiden osalta karun tai lievästi rehevöityneen järven tasolla. Järvessä muodostuu lämpötilakerrostumista kesäisin ja talvisin. Syksyn ja kevään täyskierto jää vain osittaiseksi, jolloin alusvesi on ollut säännöllisesti hapetonta. Hapettomuus aiheuttaa alusveden syvänteessä sisäistä kuormitusta, kun ravinteet pääsevat liukenemaan takaisin veteen järven sedimenteistä. Järven vedenlaatu on muuten hyvä.
Natura 2000

Juottojärvi kuuluu Natura 2000 -verkostossa Nokian Kaakkurijärviin ja muodostavat siellä yhdessä itäisen Ylisenlammin, Heinäjärven (osa), Porrasjärven, Pienen Porrasjärven  ja Kalliojärven kanssa yhteisen enklaavin. Siihen kuuluvat myös osa Pitkäjärven ympäristöstä ja kaikki Ruokejärven ympäristöt.
Historiaa

Kalmbergin kartastossa vuodelta 1855–1856 Porrasjärven rantaviiva seuraa nykyistä rantaa muuten hyvin, mutta siinä järven pohjoisosan rantaviiva näyttää seuraavan myös Juottojärven rantaviivaa. Tämän kartan mukaan vaikuttaa siltä, että Porrasjärvellä ja Juottojärvellä olisi ollut yhteinen historia, joka olisi pienen järvenlaskun seurauksena eriytynyt. Mikäli kyseessä ei ole ollut kartoittajan virhe, on se uskottavaakin järvien verrattain pienen 40 senttimetrin korkeuseron vuoksi. Samassa kartassa pohjoista lahtea kutsutaan ”Juotto-järveksi”.