Azerbaidžanin historia
Neuvostoliiton hajoaminen ja Vuoristo-Karabahin konflikti

1980-luvun lopulla Azerbaidžanissa kasvoivat nationalistiset aatteet, samaan aikaan kun neuvostovalta oli rapistumassa. Nationalistinen oppositiopuolue Azerbaidžanin kansanrintama (APF), johti protesteja, joka ilmaisi kasvavaa vastustusta kommunistiselle puolueelle (AKP). Paineen alla kommunistinen puolue taipui vaatimuksiin laillistaa APF:n toiminta ja julistaa Azerbaidžanin itsemääräämisoikeus. Syyskuussa Azerbaidžanin korkein oikeus hyväksyi suvereniteettia koskevan päätöslauselman, joka oli ensimmäisiä tämänkaltaisia päätöksiä neuvostotasavalloissa. Päätöslauselmassa julistettiin Azerbaidžanin suvereniteetti luonnonvaroihinsa ja oikeus erota Neuvostoliitosta kansanäänestyksen jälkeen. Neuvostoliiton korkein neuvosto julisti tämän päätöslauselman pätemättömäksi marraskuussa 1989. Kansallismielinen ilmentymä tapahtui saman vuoden lopulla, kun azerbaidžanilaiset mellakoivat Iranin vastaisella rajalla, tuhoten rajatarkastuspisteitä ja ylittäen rajan Iranin azerienemmistöisiin provinsseihin. Azerbaidžanissa vedottiin myös politbyroohon rajavalvonnan lieventämiseksi, viitaten azerikansan traagista jakautumista, verraten tilannetta vietnamilaisten ja korealaisten tilanteeseen.
Azerbaidžaniin kuuluvalla, armenialaisenemmistöisellä Vuoristo-Karabahin alueella puhkesi konfliktii armenialaisten ja azereiden välillä vuonna 1988. Vuoristo-Karabah on Azerbaidžanin rajojen sisäpuolella, ja Neuvostoliitto oli antanut alueella autonomisen aseman vuonna 1924. Alueen väestöstä 94 prosenttia oli armenialaisia. Alueen väestö koki joutuneensa syrjään Azerbaidžanin päätöksenteosta ja vihamielisyydet väestönosien välillä kasvoivat neuvostovallan aikana.
Vuoristo-Karabahin kansallisneuvosto äänesti helmikuussa 1988 alueen yhdistymisestä Armenian kanssa. Armenia ei vastannut tähän virallisesti, mutta tämä laukaisi yli sadan armenialaisen joukkomurhan Sumgaitin kaupungissa, Bakun pohjoispuolella. Vastaava hyökkäys azereita kohtaan tapahtui armenialaisessa Spitakin kaupungissa. Tämä laukaisi pogromit molempien maiden vähemmistöjä kohtaan ja suuri määrä armenialaisia muutti Azerbaidžanista Armeniaan ja azerit vastaavasti pakenivat Armeniasta Azerbaidžaniin. Levottomuudet ja mielenosoitukset levisivät myös Bakuun vuonna 1990, missä jäljellä olevat armenialaiset ja AKP joutuivat protestien kohteeksi. Tilanne johti lopulta Moskovan keskusvallan väliintuloon vuonna 1990. Kapinat tukahdutettiin väkivaltaisesti ja yli sadan azerin raportoitiin kuolleen väkivaltaisuuksissa. Samalla APF:n ja muiden oppositioryhmien toiminta Bakussa ja muissa kaupungeissa estettiin. Vaikka APF julistettin laittomaksi, se säilytti suuren suosion ja näkyvyyden. Neuvostohallinnon toimet ja se, että Mihail Gorbatšov kielsi islamilaisen tasavallan perustamisen, vieraannuttivat azereita entisestään Moskovan neuvostovallasta. Neuvostohallinto julisti alueelle sotatilan ja AKP:n johtoon nimettiin Ayaz Mütəllibov. Hänet valittiin Azerbaidžanin presidentiksi sotatilan ollessa voimassa, toukokuussa 1990. Joulukuussa 1991 järjestetyssä kansanäänestyksessä, jota paikalliset azerbaidžanilaiset boikotoivat, Vuoristo-Karabahin armenialaiset hyväksyivät itsenäisen valtion perustamisen. Vuoristo-Karabah vetosi muunmaailman tunnustukseen, mutta kansainvälinen yhteisö ei alueen itsenäisyyttä tunnustanut.
Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen jälkeen Azerbaidžan julistautui itsenäiseksi ja Ayaz Mütəllibov valittiin sen ensimmäiseksi presidentiksi. Azerbaidžan julistautui muodollisesti itsenäiseksi 18. lokakuuta 1991, kun maan korkein neuvosto hyväksyi lain maan itsenäisyydestä. Joulukuussa presidentti Mütəllibov allekirjoitti sopimuksen Azerbaidžanin liittymisestä Itsenäisten valtioiden yhteisöön. Tätä monet Azerbaidžanin nationalistit kritisoivat, sillä he vastustivat kaikkia siteitä Armeniaan ja Venäjään.