stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Talpianjärvi
Luonnonhistoria

Talpianjärvi on vain osa muinoin alueella sijainneesta suuremmasta järvestä. Kun jääkauden jälkeen alueen korkeimmat kohdat kohosivat maankohoamisen seurauksena Yoldiamerestä, kuroutui luoteesta työntyneestä pitkästä merenlahdesta irti suuri järvi. Järvi, joka sijaitsi Pyhäjärven ja Kuivajärven ympäristössä, oli matala ja melko tasapohjainen. Järven savipohjalle alkoi 10 500−9 400 vuotta sitten kertyä liejua, johon levittäytyi rehevä luhtamainen suokasvillisuus. Suot alkoivat tämän jälkeen kasvaa myös turvetta. Alueen vanhin turvekerrostuma on löydetty Torronsuosta ja sen ikä on 10 400 vuotta. Turvesuo laajeni tuhansien vuosien aikana ja samalla järven vedenpinta aleni Pyhäjärven luusuan kulumisen vuoksi. Laaja järvi pieneni ja siitä kuroutui erilleen pienempiä järvialtaita kuten esimerkiksi Pyhäjärvi, Kuivajärvi, Talpianjärvi ja Kalliojärvi.
Talpianjärvi jäi savikon tasaisuuden vuoksi pieneksi ja matalaksi järveksi, jonne kalat nousivat mielellään kutemaan.
Historia

Kummallakin järvellä oli jo kivikaudella asutusta, mikä selittyy kalojen innokkuudella kutea näissä järvissä. Erityisesti Talpianjärven ympäristöstä on löydetty huomattava määrä kivikautisia asuinpaikkoja. Asuinpaikkoja on täällä kahdella korkeustasolla. Korkeampi 102,5 metrin korkeustaso liittyy suuremman järven tai Ancylusvaiheen asutukseen ja matalampien korkeustasojen asutus Talpianjärven omaan asutukseen. Ympäristöstä on löydetty myös rautakautista esineistöä, mutta kiinteän asutuksen alue sai vasta keskiajalla.
Talpiajärven etelärannalla sijaitsee Talpian kylä, joka perustettiin jo 1400-luvulla. Järven pohjoispuolella sijaitsee Sukulan kylä, joka on perustettu 1400-luvun lopulla. Tiettömien taipaleiden takana järvenen asukkaat elivät soiden puristuksessa. Viereisessä Kalliojärvessä suoritettiin järvenlasku 1860-luvulla. Kun nälkävuodet painoivat ihmisten elintasoa alaspäin, saatiin luonnollinen syy laskea myös Talpianjärvi. Järvenlaskujen tarkoituksena olivat tulvahaittojen vähentäminen, niittyjen lisääminen ja viljelyalan lisääminen.
Talpianjärven järvenlaskun alkamisesta tiedetään vain se, että vuonna 1868 siitä tehtiin sopimus. Järvenlaskun vaiheista tiedetään vain vähän. Vuoden 1884 Senaatin kartaston mukaan Kalliojärvi ehdittiin laskea aikaisemmin, sillä kartassa järveen on merkitty heinänkasvua. Samassa kartassa sekä Pyhäjärven että Kalliojärven vedenpinnan korkeudet ovat samalla tasolla. Talpianjärvi ja siitä laskeva Nuoresjoki vaikuttavat koskemattomilta.
Nuoresjoki kulki samaa reittiä kuin nykynenkin laskuoja, mutta se meanderoi silloin voimakkaasti niittyjen halki. Järvenlaskun yhteydessä ojan perkaajat ja syventäjät oikaisivat sen suoraksi. 1920-luvun kartoissa Talpianjärvi mainitaan osittain kuivatetuksi. Talpianjärvi oli ennen järvenlaskua nykyisen kosteikon muotoinen ja lähes saman kokoinen. Järven pituus oli siten 2,4 kilometriä ja leveys 2,0 kilometriä. Sen pinta-ala on nykyään 294 hehtaaria.
Pyhäjärven tulvat vaikuttivat myös Talpianjärven vedenkorkeuteen vielä 1800-luvulla, vaikka Pyhäjärveä oli laskettu 1820-luvulla pari metriä. Senaatin kartaston mukaan korkeusero oli alle kaksi metriä. Tämän vuoksi Talpianjärven ja Kalliojärven kuivattaminen jäi 1900-luvulle. Järven korteikkoa ja vesiheinää myytiin vielä 1930-luvulla huutokaupalla halukkaille karjankasvattajille. Varsinaiseen kuivattamiseen ryhdyttiin 1950-luvulla, mutta ainoastaan Kalliojärvi muutettiin peltomaaksi ja Talpianjärvelle suoritettiin vain vedenpinnanlasku. Viimeinen järvenlasku oli järvelle kohtalokas, koska sen soistuminen kiihtyi voimakkaasti ja se näkyy järven ruohottumisena.
Luonnontila

Torronsuon kansallispuisto, joka perustettiin vuonna 1990, koostuu Torronsuosta ja Talpianjärvestä. Talpianjärven tila on muuttunut 1950-luvulta lähtien ensin reheväksi luhdaksi, sitten 1990-luvulla soistuneemmaksi ja sen lopulta pensaistunut. Lintujen kannalta alussa ollut runsas lajikirjo ja suuret populaatiot ovat vaihtuneet köyhempään lajistoon ja pienempään yksilömäärään. Avoveden määrä on loppumassa ja luhteikon lajisto on vallannut alueen. Talpianjärvi on kuuluisa muuttolintujen levähdysalueena.
Talpianjärvi on edelleen merkittävä lintujärvi Lounais-Hämeessä. Torronsuo–Talpianjärven alue on luokiteltu kansainvälisesti (IBA FI 069) ja kansallisesti (FINIBA410030) tärkeäksi lintualueeksi. Talpianjärven kunnostamisesta on tehty hoito- ja käyttösuunnitelma.
Särkelä itte

| Särkelä itte |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Orvo Saarikivi
Käsikirjoittaja:  Toivo Särkkä Orvo Saarikivi
Perustuu:  Ilmari Turjan näytelmään Särkelä itte (1944)
Tuottaja:  Toivo Särkkä
Säveltäjä:  Heikki Aaltoila
Kuvaaja:  Felix Forsman Sulo Tammilehto
Leikkaaja:  Armas Vallasvuo Orvo Saarikivi
Lavastaja:  Ville Salminen Aarre Koivisto
Pääosat:  Uuno Laakso Aku Korhonen Hillevi Lagerstam
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Suomen Filmiteollisuus
Ensi-ilta:  31. lokakuuta 1947
Kesto:  93 min
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Särkelä itte on Orvo Saarikiven ohjaama suomalainen komediaelokuva vuodelta 1947. Elokuva perustuu Ilmari Turjan tilausnäytelmään Särkelä itte (1944). Sen pääosissa näyttelevät Hillevi Lagerstam, Uuno Laakso ja Aku Korhonen. Elokuva on mustavalkoinen.
Tuotanto

Käsikirjoituksen Turja näytelmän pohjalta tekivät Särkkä ja Saarikivi, vaikka alkuteksteissä tekijäksi on merkitty Turja. Turja ei ollut lopputulokseen tyytyväinen, vaan sanoi julkisestikin, että hyvästä aiheesta syntyi huono elokuva. Saarikivi ei tehnyt enää elokuvia SF:lle, koska kyllästyi kuuntelemaan puhetta rahasta.
Särkelä lukee elokuvassa Salon Seudun Sanomia, ja lopussa mainittu puhelinnumero 61 186 kuului SF:n pääkonttorin puhelinvaihteelle.
Särkän ohjaama koira-aiheinen lyhytelokuva Uskolliset ruskeat silmät sai vuoden lyhytelokuva-Jussin.selvennä
Juoni

Elokuvan päähenkilö on kovasydäminen ja turhamainen tehtaanjohtaja Julius Särkelä (Uuno Laakso). Häntä ärsyttää erityisesti patruuna Fallsten (Artturi Laakso), jonka poikaan Marttiin (Ekke Hämäläinen) Särkelän tytär Saara (Hillevi Lagerstam) on lisäksi ihastunut. Maalaisukko Heroja (Aku Korhonen) saapuu Särkelän luokse perimään tukkipuumyynnistä syntynyttä velkaa summaltaan 1800 markkaa..
Arviot

Näytelmän ensi-illasta ei vielä ollut kulunut kovin pitkään, ja aikalaiskriitikot vertasivat elokuvaa siihen, näytelmän eduksi. Paula Talaskivi (Helsingin Sanomat) ei pidä Särkelästä luotua hahmoa oikeana Särkelänä, ja monen mielestä elokuva oli teatterimainen. Olavi Veistäjä (Aamulehti) löysi kuitenkin myönteistäkin, esimerkiksi Uuno Laaksosta Särkelänä.
Televisioesitysten yhteydessä Kari Uusitalo otsikoi: ”Mainettaan parempi”. Elokuvan vuoropuhelua on eräs kriitikko luonnehtinut meheväksi mutta kuvallista ilmaisua jähmeäksi ja tasapaksuksi.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Uuno Laakso  | … |  Julius Särkelä   |
|  Aku Korhonen  | … |  Heroja   |
|  Hillevi Lagerstam  | … |  Saara Särkelä   |
|  Aino Lohikoski  | … |  Emmi Särkelä   |
|  Siiri Angerkoski  | … |  Fiina   |
|  Kyllikki Väre  | … |  Margit Grankvist   |
|  Arvo Lehesmaa  | … |  tohtori Antti Kosonen   |
|  Jalmari Rinne  | … |  Jallu, maaherra   |
|  Artturi Laakso  | … |  Th. Fallsten   |
|  Ekke Hämäläinen  | … |  Martti Fallsten   |
|  Ida Salmi  | … |  Auroora Särkelä   |
|  Alpo Vammelvuo  | … |  nuori Fallsten   |
|  Aino Angerkoski  | … |  laulaja   |
|  Arvid Nyberg  | … |  laulaja   |
Tabe Slioor

Tabe Slioor vuonna 1961.
Tabe Maria Ingeborg Slioor (21. marraskuuta 1926 Helsinki – 25. huhtikuuta 2006 Turku) oli suomalainen seurapiirijulkkis, mannekiinikoulun johtajatar, toimittaja ja valokuvaaja.
Tausta

Slioor syntyi suomalais-persialaiseen perheeseen, ja hänellä oli kolme vanhempaa veljeä. Slioorin persialainen isä Eramis työskenteli hedelmäkauppiaana Helsingin Vanhassa kauppahallissa ja hänen suomalainen äitinsä oli kotiäiti. Vanhempiensa avioeron jälkeen Slioor kasvoi Svealundin tyttökodissa Espoossa tavaten vanhempiaan aika ajoin; Slioorin isä sairastui pahasti ja kuoli vuonna 1936, kun taas hänen äitinsä asui mielenterveydellisistä syistä sairaalassa.[lähde? ]
Myöhempi elämä Suomessa

Vietettyään 16 vuotta Yhdysvalloissa Slioor muutti takaisin Suomeen, asettui maatilalleen Tammelaan ja katosi julkisuudesta. Vuonna 1997 WSOY julkaisi hänen omaelämäkertansa Tabe, ja Slioor antoi useita haastatteluja medialle, minkä lisäksi YLE teki hänestä dokumenttielokuvan Tabe Slioor, ei kuka tahansa. Kirjansa lanseeraamisen jälkeen Slioor katosi taas julkisuudesta.
Iltalehden pyytäessä haastattelua "kaikkien aikojen tunnetuimmalta salarakkaalta" vuonna 2004 Slioor vastasi: "Voi, voi toimittaja, kun minun kaikki rakkaani ovat olleet julkisia. Pystypäin olen kulkenut heidän rinnallaan ja he minun. Suurien kristallikruunujen alla tanssittiin, ei salassa." Haastattelua ei koskaan tehty.
Slioor vietti suurimman osan loppuelämästään Turussa, jossa hän asui kissansa kanssa. Hän piti yhteyttä perheeseensä ja ystäviinsä, ja hänen tyttärensä Aulikki vietti paljon aikaa hänen kanssaan viimeisinä vuosina. Keväällä 2006 Slioorin kuolema uutisoitiin laajalti suomalaismediassa.
Vuonna 2007 Slioorin elämästä tehtiin näytelmä Komediateatteri Arenassa ja Suomen kansallisbiografian tekijät valitsivat hänet itsenäisyyden ajan 90 merkkihenkilön joukkoon. Slioor nousi etusivun uutiseksi vielä vuonna 2009, kun Suojelupoliisin historiasta kertova kirja Ratakatu 12: Suojelupoliisi 1949–2009 paljasti Suomen pitkäaikaisimman presidentin Urho Kekkosen käyttäneen Supoa apunaan seuratessaan Slioorin toimia. Vuonna 2010 Slioor nousi jälleen esille mediassa, kun Aleksanterin teatterissa sai ensi-iltansa uusi näytelmä hänen elämästään.
Kesällä 2011 ja 2012 YLE esitti vuonna 1962 valmistuneen Se alkoi omenasta -lyhytelokuvan, joka kertoo Slioorin elämästä ja jonka pääosassa Slioor itse esiintyy. Vuonna 2012 Slioorin omistama Corvette Sting Ray Coupe -auto (1964) esiteltiin American Car Show -tapahtumassa Suomessa. Autoa on näyttävästi esitelty Suomen lehdistössä vuosien varrella, mukaan lukien alkuperäiset jutut ja kuvat Jallu-lehdessä sekä viimeisimmät jutut autoilulehti Mobilistissa sekä Ilta-Sanomissa.
Vuonna 2014 suomalainen Eeva-lehti teki etusivun jutun Slioorin ja von Frenckellin rakkaussuhteesta.
Slioor on haudattu Malmin hautausmaalle.
Aiheesta muualla

Tabe Slioorin muistokirjoitus Helsingin Sanomissa.
Tabe Slioor Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kansakunnan perilliset: Tabe Slioor. YLE Elävä arkisto.
Tabe Slioor puhuu Jatkoajassa suomalaisista miehistä. Yle Areena.  31.10.2011.
Tabe Slioorin kirjan julkistamistilaisuus Turussa 1997. (Arkistoitu – Internet Archive) YLE Elävä arkisto.
Slioor, Tabe hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Särgjärv (Jõemõisa)

| Särgjärv |
| --- | --- |
Valtiot:  Viro
Maakunnat:  Jõgevamaa
Kunnat:  Mustveen kunta
Koordinaatit:  58°38′54″N, 26°52′34″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Narvanjoen vesistöalue
Valuma-alue:  Kääpa jõen valuma-alue
Laskuoja:  oja Kääpa jõgeen 
Järvinumero:  VEE2057700
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  43,4 m  mpy. 
Pituus:  0,39 km  
Leveys:  0,25 km  
Rantaviiva:  1,006 km  
Pinta-ala:  6,7 ha  
Saaria:  ei saaria 
 fiSärgjärv 
Särgjärv on Virossa Jõgevamaalla Mustveen kunnan Pedassaaren kylässä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Järvi on 390 metriä pitkä, 250 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 6,7 hehtaaria. Se sijaitsee laajalla metsäalueella aivan Sõõru mägien kaakkoispuolella olevalla tasangolla. Järveä kiertää samassa painaumassa oleva 20 metriä leveä metsäinen suovyöhyke. Se on erityisen matala järvi, koska sen itärantojen lähellä on enimmäissyvyys 0,6 metriä ja sen keskellä sijaitsee metrin ylittävä yhtenäinen syvänne. Järven mutapohja on erittäin harvaa eli airolla helposti pöllytettävissä. Siihen pystyy helposti työntämään sauvan 2,5 metrin syvyyteen mutaan. Järvi on autio. Lähimmät tiet tulevat järvestä 100 ja 200 metrin päähän.
Luontoarvoja ja luokittelu

Järvi sisältyy Kääpa jõen maisemansuojelualueeseen (2 296,2 ha, vir. Kääpa maastikukaitseala, KLO1000287). Siihen kuuluvat Jõemõisa järv, Papijärv, Kaiu järv ja Särgjärv sekä Kääpa jõen kaakosta tuleva uomanosa.
Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (vir. Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu (vir. keskmise karedusega kihistumata veega järv). Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti sekä kovavetiseksi järveksi että miksotrofiseksi järveksi  (vir. kalgiveeline miksotroofne tai kalgiveeline segatoiteline, KM). Silloin järven veden kalkkipitoisuus on joko keskikorkea tai korkea ja sen ravinnepitoisuudet ovat korkeat. Järvi on tällöin rehevöitynyt. Järven vedessä on myös korkea humuspitoisuus.
Järven rannat ovat suomaaston turvetta ja järven pohjalla lepää paksu kerros mutaa. Muta on vihertävän oranssista ja kaasupitoista orgaanista ainesta, joka katsotaan syntyneen pääasiassa levistä. Pohjasta kohoaa jatkuvasti pieniä kuplia vedenpintaan. Kohoava kaasu on luultavasti metaania. Sen kovaan järvenpohjaan ulottuva syvin kohta on M. zur Mühlenin mukaan 6,3 metriä syvä. Järven vesi on enimmäkseen peräisin ympäröivältä suolta, sadannasta ja pohjan lähteistä. Vesi vaihtuu järvessä hitaasti noin 0,5–2 kertaa vuodessa. Vedenväri on vihreän keltaista ja näkyvyys ulottuu järven mutapohjalle asti. Järvessä ei ole lainkaan vesikasvillisuutta, mutta siellä täällä esiintyy järvisientä. Järvessä elää ainakin särki ja ruutana sekä määrältään vähäisempinä ahven ja suutari. Järvellä tavataan säännöllisesti sorsia. Järven erityisyys tekee siitä tieteellisesti arvokkaan.
Vesistösuhteita

Särgjärv kuuluu Kullavere jõen valuma-alueeseen, jossa sen lasku-uoma on Kääpa jõen sivuhaara. Sivuhaara on vain alussa luonnollinen uoma, koska puolivälin jälkeen se on johdettu kaivettuihin suoriin ojiin. Järveen on johdettu yksi kuivatusoja ja siihen tulee myös lyhyt luonnollinen puro. Laskuoja yhtyy Kääpa jõgeen vajaa kahden kilometrin päässä ja Kääpa jõgi vastaavasti Kullavere jõgeen siitä 15 kilometrin päästä. Välillä se virtaa esimerkiksi Kaiu- ja Jõemõisa järven kautta. Kullavere jõgi laskee Peipsijärven pohjoisosan länsirantaan. Peipsijärven alue muodostaa Narvanjoen vesistöalueen keskiosan. Peipsijärven pohjoispäästä alkava laskujoki Narvanjoki jatkaa vesireittiä pohjoiseen päin ja laskee lopuksi Suomenlahteen.
Huomautuksia

1 2  Kohteen ympäristön kasvillisuutta, asutusta ja nimistöä on tarkistettu Internetin Google-, Bing- tai Yandex-karttapalvelusta käyttäen järven koordinaatteja.
Leena Salmela

Leena Salmela
Leena Salmela näyttelyssään 2013
Leena Salmelan omakuva pilapiirroksena.
Marja-Leena (Leena) Salmela (22. heinäkuuta 1941 Lohtaja – 20. elokuuta 2013) oli keskipohjalainen kuvataiteilija, pilapiirtäjä, kuvaamataidon opettaja ja vapaan taiteen sekatyöläinen, kuten hän itse asian ilmaisi. Nuoruutensa ja suurimman osan elämästään Salmela eli Vetelissä.
Saatuaan palkinnon valtakunnallisella tasolla Salmela lähti Islantiin Reykjavíkiin ja oppi siellä kielen, jonka avulla hän jatkoi vuosina 1963–1966 taideopintoja sikäläisessä taidekoulussa Handida Myndlistaskolinnissa.
Lapsuusvuosien Rembrandt-haaveet karsiutuivat taidekoulussa, ja Salmela valmistui kuvaamataidonopettajaksi. Hän toimi opettajana Vaalassa vuosina 1966-1968 ja Vetelissä 1970-luvun alusta alkaen lyhyitä katkoksia lukuun ottamatta vuoteen 2005.
Salmela perusti vanhaan meijeriin Räyrinkiin 1980-luvun lopussa Leenanlinnan, jossa oli ulkoilmassa toistasataa hänen tekemäänsä isoa betonista eläinveistosta. Hän järjesti siellä kursseja ja otti vastaan ryhmävierailuja. Eläkepäivikseen hän muutti Villa Monttuun Vetelin Haukilahteen, jossa hän asui kymmenisen vuotta ennen kuolemaansa.
Salmela oli vuonna 1972 perustamassa Perhonjokilaakson kuvataideyhdistystä ja toimi kymmenen vuotta sen sihteerinä ja kaksi vuotta puheenjohtajana. Yhdistyksen toiminta hiipui pitkäksi aikaa, mutta se herätettiin jälleen vuonna 2010 henkiin. Salmela toimi henkiin herätetyssä yhdistyksessä pari vuotta, ja Perhonjokilaakson kuvataideyhdistys aloitti taidenäyttelyt Vetelin Taidekartanolla.
Salmela on tunnettu erityisesti pilapiirroksistaan, joita hän teki Perhojokilaakso-lehteen viikoittain vuodesta 1959. Kaikkiaan hän teki pilapiirroksia runsaat 50 vuotta eri lehtiin ja julkaisuihin niin Suomessa kuin myös ulkomailla. Hän otti niissä kantaa paikallisiin tapahtumiin. Ensimmäinen Perhonjokilaakso-lehti ilmestyi vuonna 1970, ja Salmelan pilapiirros oli heti lehden ensimmäisessä numerossa.
Aiheesta muualla

Leena Salmelan haastattelu (Arkistoitu – Internet Archive)
Thatgamecompany

| thatgamecompany |
| --- | --- |
Perustettu:  toukokuussa 2006
Perustaja:  Kellee Santiago, Jenova Chen
Kotipaikka:  Los Angeles, Kalifornia
Toimiala:  videopeliteollisuus
Tuotteet:  videopelit
Henkilöstö:  10 (lokakuussa 2009)
Kotisivu:  thatgamecompany.com
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Thatgamecompany (tyyliteltynä thatgamecompany) on itsenäinen yhdysvaltalainen pelitalo, jonka perustivat Kellee Santiago ja Jenova Chen vuonna 2006. Chen ja Santiago esittelivät eri paikoissa opiskeluaikana kehitettyä peliä Cloud.
Yhtiö aloitti toimintansa allekirjoittamalla sopimuksen Sony Computer Entertainmentin kanssa, joka koski kolmen ladattavan pelin kehittämistä PlayStation Network -palveluun.
Pelit

Yrityksen perustajat Jenova Chen ja Kellee Santiago.
flOw (2006)
Flower (2009)
Journey (2012)
Sky: Children of the Light (2019)
Peleistä Journey oli viimeinen Sonyn kanssa tehtyyn sopimukseen lukeutuva peli.
Palkinnot

Yrityksen pelit ovat voittaneet useita palkintoja.
Aiheesta muualla

Profiili MobyGamesissä (englanniksi)
Tarton taidemuseo

| Tarton taidemuseo Tartmus> Tartu Kunstimuuseum |
| --- | --- |
 Tarton taidemuseon näyttelyrakennus Vino talo eli Barclay de Tollyn talo.
Tyyppi:  taidemuseo
Perustettu:  1940
Sijainti:  Tartto, Raekoja Plats
Koordinaatit:  
Ylläpitäjä:  Viron valtio
Johtaja:  Joanna Hoffmann
Kotisivut:  Tarton taidemuseo (englanniksi)
Tarton taidemuseo eli Tartmus on Viron valtion omistama taidemuseo Tartossa. Se on perustettu vuonna 1940 paikallisen taidekoulun Pallaksen aloitteesta.
Museon nimi on maaliskuusta 2015 ollut Tartmus.
Pääkokoelmassa on 1700-luvulta alkaen virolaisten ja ulkomaalaisten taiteilijoiden teoksia, jotka liittyvät tavalla tai toiselle Viroon. Kokoelmassa on 23 000 näyttelyesinettä. Museo pitää vaihtuvia näyttelyjä omien kokoelmien töistä ja näyttelyjä yhteistyössä virolaisten ja ulkomaisten museoiden ja gallerioiden kanssa. Näyttelyt järjestetään Raatihuoneentorin varrella olevassa historiallisessa Barclay de Tollyn talossa.
Jotkut viime vuosien nykytaiteen näyttelyt ovat synnyttäneet runsaasti julkista taiteen ansioista ja rajoista. Ristiriitaisin on ollut vuonna 2012 järjestetty näyttely MÖH? FUI! ÖÄK! OSSA! VAU!, jossa oli esillä Viron taiteen skandaalimaisimpia töitä vuoden 1990 jälkeen, sekä vuonna 2012 järjestetty näyttely Minu Poola. Mäletamisest ja unustamisest (Minun Puolani. Muistoja ja unohdusta) vuonna 2015, jossa oli esillä holokausti-aiheista puolalaista nykytaidetta.
Tarton taidemuseota johti vuodesta 2013 Rael Artel, joka oli aiemmin itsenäinen kuraattori ja galleristi. Nykyinen johtaja on Joanna Hoffmann.
Johtajat

1940–1941 Juhan Andre
1941–1951 Voldemar Erm
1951–1952 Nikolai Jasnetski
1952–1977 Vaike Tiik
1977–1980 Toivo Toomemets
1980–1983 Eha Ratnik (kt)
1983–1996 Mari Nõmmela
1996–1999 Enriko Talvistu
1999–2000 Epp Preem (kt)
2000–2005 Heiki Pärdi
2005–2013 Reet Mark.
maaliskuusta 2013–2017 Rael Artel
2017–2019 Signe Kivi
(2019) 2020 alkaen Joanna Hoffmann
Museon historia

Taideyhdistys Pallas perusti 1918 Taidekorkeakoulu Pallaksen, jolla oli myöhemmin keskeinen osa paikallisessa taidekoulutuksessa. Kahdenkymmenen vuoden kuluttua taideyhdistys Pallaksen perustamisesta päätettiin perustaa museo, ja 17. marraskuuta 1940 Tarton kaupunki teki päätöksen museon perustamisesta. Sen paikaksi tuli Suurturg 3 (nyk. Raekoja Square, 3). Kesällä 1941 Valtion kansatieteellinen museo (nyk. Viron kansallismuseo) antoi museolle 1900-luvun taidekokoelmansa.
Sodan aikana museo jouduttiin siirtämään useita kertoja. Kriittisin tilanne oli 1943, jolloin kokoelman sijaintitalo Lai 17:ssä romahti pommituksessa. Suurin osa kokoelmasta kuitenkin pelastui. Usean muuton jälkeen museo siirtyi 1946 Vallikraavi 14:ssä olevan rakennuksen kahteen kerrokseen. Ajan myötä rakennusta on kunnostettu vastaamaan museon tarpeita. Alun perin rakennuksessa oli sekä varastotilaa että näyttelysaleja, mutta 1999 rakennus päätettiin sulkea yleisöltä, jotta kasvava kokoelma olisi paremmin turvassa. Nykyisin siinä rakennuksessa on varasto, hallinto, virkailijoiden toimitilat, entistämispaja, kirjasto ja arkistot.
Tarton taidemuseon käytössä on vuodesta 1988 ollut myös Vino talo eli Barclay de Tollyn talo.
Tarton taidemuseolla on kaksi yksittäisen taiteilijan erikoismuseota, Anton Starkopfin (1972–1997) museo Tartossa ja Eduard Kutsarin (1971-2012) museo Elvassa.
Museon historia > Rael Artel

Museota on johtanut vuodesta 2013 Rael Artel. Hän on aiemmin ollut itsenäinen kuraattori ja työskennellyt Virossa ja ulkomailla kansainvälisen nykytaiteen parissa. Rael Artel on työskennellyt vierailevana kuraattorina Kumun taidemuseossa Tallinnassa ja Lodzin taidemuseossa Puolassa. Hän jatkaa uudella sopimuksella vuodesta 2016 alkaen.
Museon historia > Vino talo

Tarton taidemuseon näyttelytilat ovat vuodesta 1988 olleet niin sanotussa Vinossa talossa Raekoja Plats 18:ssa. Vuonna 1793 rakennettu talo kuului Barclay de Tollyn aatelisperheelle. Vino talo on saanut nimensä siitä, että vuosien mittaan se on kallistunut toiselle puolelle vinoon perustusten erilaisten materiaalin vuoksi. Puolalaisten asiantuntijoiden entistämisen ansiosta kallistuminen on saatu pysähtymään
Talossa on kolme kerrosta vaihtuville näyttelyille, opetushuoneelle ja kirjakaupalle.
Museon kokoelmat

Museon kokoelman perustana ovat Pallas-taideyhdistyksen 133 taiteilijan teokset. Luettelon ensimmäinen teos oli Ida Anton-Agun "Interior". Taideyhdistys Pallaksen perintö on tärkeä osa kokoelmaa. Siihen kuuluu teoksia Nikolai Triikiltä, Konrad Mägiltä, Ado Vabbelta, Aleksander Vardilta, Karin Lutsilta ynnä muilta.
Pallaksen taiteilijoiden töiden lisäksi museossa on töitä 1800-luvun merkittävimmiltä virolaisilta taiteilijoilta, kuten Johann Köhler (kansallisen heräämisen kausi) ja Julie Wilhelmine Hagen-Schwartz (baltiansaksalaiset).
Museon kokoelmissa on myös teoksia merkittäviltä venäläisiltä ja muunmaalaisilta taiteilijoilta. Venäläistä koulukuntaa edustavat muun muassa Ivan Aivazovski, Ivan Šiškin, Maximilian Vološin, Konstantin Somov, Mihail Larionov ja Natalja Gontšarova.
Museon kokoelmissa on kaikkiaan noin 23 000 taideteosta. Kokoelmat koostuvat maalauksista, piirroksista, grafiikasta, veistoksista ja nykytaiteesta (valokuvaus, videotaide, performanssitaide, äänitaide, installaatiot). Kokoelmiin voi tutustua museon verkkosivulla MUIS.
Museon kokoelmat > Teoksia

August Matthias Hagen (1794‒1878). Toomemäen rauniot. Akvatintai. Ennen vuotta 1825.
Julie Wilhelmine Hagen-Schwarz (1824‒1902). Italialainen nainen ja maljakko. Noin 1850s.
Konrad Mägi. Vilsandin maisema (1913‒1914).
Nikolai Triik (1884‒1940). V. Martnan muotokuva. Noin 1910.
Ivan Aivazovski (1818‒1900). Aiju-Dag.
Aiheesta muualla

Tarton taidemuseo (Arkistoitu – Internet Archive)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Tartu Art Museum
Käännös suomeksi