stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Salzburg

| Salzburg |
| --- | --- |

 vaakuna
 Salzburg
 Koordinaatit: 47°48′0″N, 13°2′0″E 
Valtio:  Itävalta
Osavaltio:  Salzburg
Hallinto:  
 – Pormestari:  Harald Preuner
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  65,65 km²
 – Josta vettä:  2,41 km² (3,7 %)
Väkiluku (2019):  154 211
 – Väestötiheys:  2 349 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
 
 www.stadt-salzburg.at 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Salzburg on Itävallan neljänneksi suurin kaupunki ja Salzburgin osavaltion pääkaupunki. Kaupunki sijaitsee Salzachjoen varrella Alppien juurella. Sen väkiluku oli vuoden 2019 alussa noin 154 200.
Salzburg on tunnettu ennen kaikkea Mozartin syntymäkaupunkina, historiastaan ja barokkiarkkitehtuurista. Salzburgin suosiota matkakohteena on lisännyt erityisesti Sound of Music -elokuva, joka kuvattiin kaupungissa ja sen lähialueilla. Kaupunkiin pääsee junalla Münchenistä (150 km) kauniiden vuoristomaisemien kautta. Pääkaupunkiin Wieniin on 300 km. Lähellä Salzburgia sijaitsee Werfenin kaupunki, jonka lähellä on Eisriesenweltin jääluolat.
Maantiede

Salzburg sijaitsee Alppien pohjoisilla aluskukkuloilla lähellä Saksan rajaa. Salzachjoki jakaa kaupungin kahtia. Kaupungin pohjoispuolella on tasankoa ja eteläpuolelta Alppien huippuja. Lähin vuorenhuippu, 1972 metriä korkea Untersberg sijaitsee vain muutaman kilometrin päässä kaupungin keskustasta. Itse kaupungissa on kaksi pienempää vuorta, Mönchsberg ja Kapuzinerberg.
Salzburgin kunnan pinta-ala on 65,65 neliökilometriä. Siitä maatalousaluetta on 17 neliökilometriä, puistoja 12 neliökilometriä, metsää 11 neliökilometriä, rakennettuja alueita 7,7 neliökilometriä ja vettä 2,4 neliökilometriä.
Aluejako

Salzburg jakautuu 24 kaupunginosaan, lisäksi on 3 aluetta maaseudulla (Hellbrunn, Gaisberg, Heuberg).
Aigen
Altstadt
Andrä Viertel
Elisabeth Vorstadt
Gneis
Gnigl
Herrnau
Itzling
Langwied
Lehen
Leopoldskron-Moos
Liefering
Maxglan
Morzg
Neustadt
Nonntal
Parsch
Riedenburg
Sam
Schallmoos
Taxham
Historia > Varhaishistoriasta ruhtinaspiispojen keskuspaikaksi

Salzburgin paikalla sijaitsi kelttiläinen asutuskeskus, ja roomalaisaikana se tunnettiin nimellä Juvavum. Se sai piispanistuimen vuonna 739, ja kaupungista tuli arkkihiippakunnan keskus vuonna 798. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan aikana Salzburgista kasvoi voimakkaan uskonnollisen ruhtinaskunnan keskus.
Salzburgin merkittävin ruhtinaspiispa oli vuosina 1587–1612 hallinnut Wolf Dietrich von Raitenau. Hän antoi italialaiselle arkkitehdille Vincenzo Scamozzille monia julkisten rakennelmien suunnittelutöitä. Raitenaun ansiosta kaupungin kuva muuttui barokkiarkkitehtuurin hallitsemaksi ja kaupunkiin rakennettiin muun muassa kirkkoja, palatseja ja puistoja. Raitenaun valtakausi päättyi Baijerin kanssa syntyneisiin erimielisyyksiin suolakaupasta ja hän eli viimeiset aikansa vangittuna. Muita merkittäviä ruhtinaspiispoja olivat vuosina 1612–1619 hallinnut Markus Sittikus von Hohenems, joka rakennutti kaupunkia toisen italialaisen Santino Solarin kanssa, sekä Salzburgin yliopiston perustanut Paris von Lodron, joka hallitsi vuosina 1619–1653, ja Leopold Anton von Firmian, jonka kausi oli 1727–1744.
Historia > Osa Itävallan keisarikuntaa

Salzburgin ruhtinaspiispakunta maallistettiin vuonna 1803 hieman ennen Napoleonin sotien alkua. Salzburg oli sotien aikana Ranskan ja Baijerin alaisuudessa, ja vuonna 1816 siitä tuli osa Itävallan keisarikuntaa. Salzburg oli alkujaan vain piirikunnan keskuskaupunki, mutta vuonna 1861 siitä tuli osavaltionsa pääkaupunki.
Salzburgin merkitys alkoi kasvaa uudestaan, kun sinne valmistui vuonna 1860 rautatieasema, joka alkoi myös kiihdyttää turismia. Saksan ja Itävallan niin sanotun Gründerzeit-kauden aikana Salzburgia kehitetään voimakkaasti, ja sinne rakennettiin uusia julkisia rakennuksia. Salzburgin kuuluisa Salzburger Festspiele -festivaali perustettiin vuonna 1917.
Historia > Salzburg 1900- ja 2000-luvuilla

Salzburgiin liitettiin vuonna 1935 uusia alueita, ja kaupunkia laajennettiin uudestaan kun Itävalta liitettiin Saksaan vuonna 1939. Asukasluku kasvoi liitosten jälkeen 40 500 ihmisestä 77 000 ihmiseen. Kansallissosialistien valtakauden aikana kaupungissa oli rotusortoa ja poliittista painostusta ja monet pakkotyöläiset ja sotavangit joutuivat rakennustöihin, kuten Staatsbrücke-sillan rakentamiseen. Toisen maailmansodan aikana liittoutuneiden pommituksissa kuoli 547 ihmistä ja 40 prosenttia rakennuksista vaurioitui pahoin.
Toisen maailmansodan jälkeen Salzburgiin saapui tuhansia pakolaisia, ja kaupungin väkiluku ylitti vuonna 1950 ensimmäisen kerran 100 000 asukkaan rajan. Kaupungissa perustettiin uusia asuinalueita, muun muassa Leheniin ja Taxhamiin. Salzburgin vanhaakaupunkia suojeleva laki hyväksyttiin vuonna 1967, ja alue hyväksyttiin Unescon maailmanperintöluetteloon 1996.
Politiikka ja hallinto

Salzburgin johdossa on pormestari, jota avustavat varapormestarit. Pormestariksi valittiin vuonna 2019 Itävallan kansanpuolueen Harald Preuner. Kaupunginvaltuustoon puolestaan valittiin vuoden 2019 vaaleissa 16 kansanpuolueen, 11 sosiaalidemokraattisen puolueen, 6 vihreiden, 2 liberaalifoorumin, 1 kommunistisen puolueen ja 1 Bürger für Salzburg -ryhmän edustajaa.
Väestö

Salzburgin asukasluku Itävallan tilastokeskuksen mukaan vuoden 2019 alussa oli 154 211, ja se on osavaltionsa selvästi suurin kaupunki. Toiseksi suurimmassa kaupungissa Halleinissa oli vuoden 2018 alussa noin 21 000 asukasta. Koko Itävallassa Salzburg on Wienin, Grazin ja Linzin jälkeen Itävallan valtion neljänneksi suurin kaupunki.
Koulutus

Salzburgin yliopisto perustettiin vuonna 1620, mutta suljettiin myöhemmin ja avattiin uudelleen vuonna 1963. Yliopiston lisäksi kaupungissa on musiikkikorkeakoulu Mozarteum ja alemman korkeakoulutason tanssikoulu Salzburg Experimental Academy of Dance SEAD.
Kulttuuri

Salzburgin vanha kaupunki on barokin mestariteos. Sen kirkot, torit ja suihkulähteet rakennettiin pääosin 1500- ja 1600-luvulla. Kaupungin nähtävyyksiä ovat myös 1600-luvulla rakennetut barokkityylinen Salzburgin katedraali ja rokokootyylinen Mirabellin palatsi.
Kaupungissa on järjestetty vuodesta 1920 alkaen Salzburgin musiikkijuhlat. Vuonna 1965 kaupungissa kuvattiin musikaali The Sound of Music. Musiikkijuhlilla käy joka kaudella yli 270 000 vierasta.
Urheilu

Salzburgissa pelaa jääkiekkojoukkue EC Red Bull, joka pelaa Itävallan pääsarjassa ICE Hockey Leaguessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salzburg Wikimedia Commonsissa
Kaupungin sivut (saksaksi)
Salzburgin kaupungin YouTube-kanava (saksaksi)
Turistitoimisto
Salzburgin linnat (saksaksi) (englanniksi) (italiaksi)
Modernin taiteen museo (saksaksi) (englanniksi)
Mozartin kotimuseo (saksaksi) (englanniksi) (kiinaksi)
Unescon maailmanperintökohteet Itävallassa
Salzburgin historiallinen keskusta, Schönbrunnin linna ja puutarhat
Hallstatt–Dachsteinin ja Salzkammergutin kulttuurimaisema
Semmeringin rautatie
Grazin historiallinen keskusta ja Eggenbergin linna
Wachaun kulttuurimaisema
Neusiedlerjärven kulttuurimaisema
Wienin historiallinen keskusta
Alppien paalutalot
Itävallan alueen pyökkimetsät
Salzburgin aluejako.
Salzburg / Hohensalzburgin linnoitus.
Salzburgissa ilmestyvän Salzburger Nachrichten -sanomalehden toimitus.
Vaalirikokset

Vaalirikokset ovat yleisiin vaaleihin ja äänestyksiin liittyviä rikoksia. Niitä koskevat säännökset sisältyvät Suomen rikoslain 14 lukuun. Vaalirikoksia ovat vaalirikos, vaalilahjonta, vilpillinen äänestäminen ja vaalituloksen vääristäminen. Vaalirikokset ovat yksi ryhmä valtiollisia rikoksia eli valtiollisen ja yhteiskunnallisen elämän perusteisiin kohdistuvia rikoksia.
Vaalirikoksia koskeva lainsäädäntö uudistettiin vuonna 1995 rikoslain kokonaisuudistuksen toisessa vaiheessa. Suurin muutos oli sääntelyn ulottaminen kansalaisten yleisiin poliittisiin oikeuksiin entisen vaalivapauden suojaamisen lisäksi. Rikoslakiin sisällytettiin kokonaan uudet säännökset, joiden nimeksi tuli poliittisten toimintavapauksien loukkaaminen ja kokouksen estäminen.  Samalla poistettiin myös vaali­rikosten rangaistuksena siihen saakka ollut vaalioikeuden menettäminen.
Eero Uusitalo

Eero Valdemar Uusitalo (7. huhtikuuta 1946 Perniö – 5. joulukuuta 2015 Perniö) oli suomalainen maaseutupolitiikan tutkija ja virkamies. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 2005. Uusitalo jäi eläkkeelle 2012.
Uusitalo väitteli 1994 aiheesta elinkeinojen edistäminen maaseudun kehittäjäyhteisöissä. Hän toimi Turun yliopistossa sosiologian yliassistenttina ja Varsinais-Suomen maaseutukeskuksessa ja 1980-luvun puolivälistä Kunnallisliitossa. Hän työskenteli sisäasiainministeriössä ja maa- ja metsätalousministeriössä ja 1990-luvun puolivälistä hänestä tuli valtioneuvoston asettaman maaseutupolitiikan yhteistyörymän pääsihteeri ja työ- ja elinkeinoministeriön maaseutuneuvos. Tehtävässä hän vastasi maaseudun laaja-alaisesta kehittämisestä.
Uusitalo oli muun muassa Suomen Kylätoiminta ry:n ja Ykkösakselin puheenjohtaja
Uusitalo kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen Perniössä.
Julkaisut

Eero Uusitalo ja Tapani Köppä. Monitoimiviljely viljelijäperheen ratkaisuna, Pirkanmaan maatalouskeskus, 1976. ISBN 951-99101-9-0.
Eero Uusitalo ja Kaarina Kinnari, Pekka Piironen: Viljelijäperheiden toimeentulo ja monitoimisuus, Turun yliopisto, 1978. - (Pohjois-Savon monitoimiviljelytutkimuksen julkaisuja, ISSN 0357-2706; 1). - (Sosiologisia tutkimuksia, Turun yliopisto, ISSN 0356-6781; 93). ISBN 951-641-615-2.
Maaseutuelinkeino-opas, toim. Eero Uusitalo. Säästöpankkien keskus-osake-pankki, 1987
Kylän elinkeinopolitiikka, julk. Kyläasiain neuvottelukunta, Samerka, 1988 ISBN 951-9176-44-6.
Kunnan aktivoiva elinkeinopolitiikka, Valtion painatuskeskus, 1990. ISBN 951-37-0082-8.
Byns näringspolitik, utgiven av projekt Landsbygd-framtidsbygd, Svenska Österbottens landskapsförbund : 1991 ISBN 951-96279-0-1.
Maaseutupolitiikan keinot : elinkeinojen edistäminen maaseudun kehittäjäyhteisöissä, Kunnallisalan kehittämissäätiö, 1994 - (Kunnallisalan kehittämissäätiön väitöskirjasarja, ISSN 1237-4482; no 1). ISBN 952-9740-12-3. (väitöskirja)
Rural policy making procedures : promotion of economies in the partnerships for rural development, Partnership Group of Rural Policy, 1995. - (Maaseutupolitiikan yhteistyöryhmän julkaisu, ISSN 1238-6464; 1995, 1). ISBN 951-53-0484-9.
Elinvoimaa maaseudulle : miksi, kenelle ja miten? Maaseutupolitiikan perusteet, Otava, 1998. ISBN 951-1-15776-0.
Maaseutu kansan vai hallinnon käsissä?, Kunnallisalan kehittämissäätiö, 2003 - (Kunnallisalan kehittämissäätiön Polemia-sarjan julkaisu; nro 49). - (Kunnallisalan kehittämissäätiön Polemia-sarja, ISSN 1235-6964, nro 49.). ISBN 952-9740-98-0.
Maaseutupolitiikan ja maakuntaohjelmatyön yhteensovittaminen : maakuntaohjelmien maaseutupoliittinen analyysi ja neuvottelukierroksen anti 2003, Sisäasiainministeriö, maaseutupolitiikan yhteistyöryhmä, 2004. - (Maaseutupolitiikan yhteistyöryhmän julkaisu, ISSN 1238-6464; 10/2003). ISBN 951-734-572-0 (nid.) ISBN 951-734-573-9 (PDF).
Maaseutu - väliinputoajasta vastuunkantajaksi : maaseutupolitiikan itsenäistyminen alue- ja maatalouspolitiikan puristuksessa, Helsingin yliopisto, Ruralia-instituutti, 2009 - (Julkaisuja, Helsingin yliopisto, Ruralia-instituutti, ISSN 1796-0649, 17.). ISBN 978-952-10-5403-7.
Aiheesta muualla

Pellervo.fi 4.1.2016
Eero ukkina, Salon Seudun Sanomat
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Belgia
Vaapeli

Vaapeli eli huosin on köysiluuta, jota käytetään etenkin laivoissa kansien puhdistamiseen. Harjasten tilalla siinä on paksu ja pehmeä köysikimppu.
Vaalirikos

Vaalirikos on yksi Suomen yleisiin vaaleihin ja yleisiin äänestyksiin liittyistä rikoksista eli vaalirikoksista. Sitä koskevat säännökset sisältyvät rikoslain 14 lukuun. Vaalirikokseen syyllistyy henkilö, joka vaikuttaa tai yrittää vaikuttaa väkivallalla tai uhkauksella toisen äänestämiseen tai ehdokkaaksi asettamiseen. Rangaistavaa on siis siihen vaikuttaminen, ketä henkilöä tai mitä vaihtoehtoa toinen äänestää, sekä äänestämään pakottaminen ja äänestämisen estäminen. Myös vaalirikoksen yritys on rangaistavaa. Syyllinen voidaan tuomita sakkoon tai enintään kahdeksi vuodeksi vankeuteen.
Vaalirikoksena rangaistaan myös yleisiin vaaleihin ehdokkaaksi asettumiseen ja ehdokkaaksi suostumiseen vaikuttaminen väkivallalla tai uhkauksella. Tuomion voi saada myös siitä, että estää toisen asettumisen ehdokkaaksi. Ehdokkaalta edellytetään, että hän suostuu ottamaan vastaan vaalin kohteena olevan toimen. Toinen edellytys on se, että puolue, valitsijayhdistys tai henkilöryhmä valitsee ja asettaa henkilön ehdokkaaksi. Vaalirikokseen syylliseksi toteamiseen ei tarvita näyttöä siitä, ketä tai mitä painostettu henkilö on äänestänyt, sillä vaalisalaisuus estää tällaisen näytön saamisen. Rikoslain vaalirikosta koskevassa säännöksessä ei määritellä, millaista uhkausta siinä tarkoitetaan. Uhkaus voikin siten olla millainen tahansa, kunhan sitä on pidettävä yleisen elämänkokemuksen mukaan sellaisena, että se vaikuttaa äänestämiseen tai ehdokkaaksi asettumiseen.
Vaalirikos koskee yleisiä vaaleja, joita ovat valtiolliset vaalit, maakuntapäivävaalit, kunnalliset vaalit, Euroopan parlamentin edustajien vaalit ja kirkolliset vaalit. Valtiollisia vaaleja ovat eduskuntavaalit ja presidentinvaalit. Yleinen äänestys tarkoittaa tässä yhteydessä kunnallista tai valtiollista kansanäänestystä. Yleisiä vaaleja ovat sellaiset vaalit, joissa äänestää saavat kaikki tiettyä ikää vanhemmat valtion, kunnan tai seurakunnan jäsenet. Suomessa järjestetään useita vaaleja, joihin vaalirikosta koskevia säännöksiä ei voi soveltaa. Tällaisia ovat esimerkiksi ammattiyhdistysten, yliopistojen, ylioppilaskuntien, vakuutusyhtiöiden ja osuuskuntien vaalit. On myös huomattava, että tämä lainkohta ei koske maakunnallisten päätöstentekoelinten vaaleja, koska rikoslain 14 luvussa ei ole niitä koskevaa mainintaa.
Kansanedustajaehdokkaiden tai presidenttiehdokkaan valitsemiseksi järjestettävässä puolueen sisäisessä vaalissa painostaminen voidaan katsoa vaalirikokseksi, mutta eduskunnan tai kunnanvaltuuston yksittäinen vaali tai äänestys ei kuulu rikoslain tämän luvun soveltamisalaan. Sen sijaan niissä voi tulla sovellettavaksi lahjuksen antamista ja lahjusrikoksia koskevat lainkohdat.
V. Keto-Seppälä

| V>  Keto-Seppälä Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1927
Perustaja:  Väinö Keto-Seppälä
Lakkautettu:  1995
Kotipaikka:  Pori
Toiminta-alue:  Länsi-Suomi
Toimiala:  bussiliikenne
Tytäryhtiöt:  Lavian Autokori Oy Porin Autotarvike Oy
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
V. Keto-Seppälä Oy oli Satakunnan, Etelä-Pohjanmaan ja Pirkanmaan maakuntien alueilla linja-autoliikennettä harjoittanut yritys. Sen kotipaikka oli Pori ja yhtiöllä oli sivutoimipisteet Kauhajoella ja Laviassa.
Vaarantamisvastuu

Vaarantamisvastuu tarkoittaa sinänsä luvallisen vaarallisen toiminnan ulkopuolisille aiheuttamien vahinkojen korvaamisvelvollisuutta.
Toiminnan vaarallisuuden vuoksi vastuu on tavalliseen tuottamusvastuuseen verrattuna ankarampaa. Vaarantamisvastuu on osa ankaraa vastuuta. Teknisen kehityksen myötä on syntynyt uudenlaisia vaaratilanteita, joiden aiheuttamista vahingoista kärsimään joutuneiden ei ole katsottu saavan riittävää suojaa tuottamussäännön perusteella. Vaarantamisvastuusta luotujen sääntöjen esikuvana voidaan pitää Saksan rautatieliikennettä koskevaa säännöstöä, joka säädettiin 1838. Suomessa ensimmäinen aiheeseen liittyvä laki oli rautatievastuulaki (8/1898), joka oli voimassa 1898–1999.
Eduskunta on säätänyt monelle toimialalle ankaran vastuun niille, jotka aiheuttavat vaaraa käyttämällä paljon energiaa tai vaarallisia välineitä. Vaikka ankara  vastuu perustuu tavallisesti lainsäädäntöön, on myös oikeuskäytännössä päädytty tuottamuksesta riippumattomaan vastuuseen esimerkiksi räjäytystöiden ja sotaharjoitusten yhteydessä. Lailla on säädetty muun muassa ilma-alusten aiheuttamista vahingoista (maavahingoista) (ilmailulaki,1242/2005, 139 §), raidekulkuneuvoista johtuvista vahingoista (raideliikennevastuulaki, 113/1999), sähkövahingoista (sähköturvallisuuslaki, 410/1996, 7 luku), ydinvahingoista (ydinvastuulaki, 484/1972) ja öljyvahingoista (422/1996).
Urkumusiikki (Bach)

Johann Sebastian Bachin säveltämä urkumusiikki on enimmäkseen sävelletty Weimarissa, ennen säveltäjän muuttoa Cötheniin vuonna 1717. Tänä aikana Bach sävelsi lukuisia toccata ja fuuga -pareja ja Orgelbüchleinin (pieni urkukirja), joka on kesken jäänyt, koraalimelodioiden eri käsittelytekniikoita esittelevä lyhyiden koraalipreludien kokoelma. Weimarin kauden jälkeisistä urkuteoksista merkittävin oli Clavier-Übung III vuonna 1739.
Bachin urkumusiikin luonteesta

Bachin musiikin 1800-luvun loppupuolella tapahtuneen uuden tulemisen jälkeen hänen urkuteoksensa ovat olleet urkumusiikin keskeisintä ydintä. Bachin urkumusiikki kuuluu itseoikeutetusti kaikkien urkureiden opintoihin, monet taitavimmista urkureista ovat levyttäneet Bachin koko urkumusiikkituotannon, ja Bachin urkuteoksia on useimmiten urkukonserttien ohjelmassa (jollei konsertilla ole jokin erityisteema, kuten romantiikan ajan tai jonkun yksittäisen muun säveltäjän urkumusiikki). Useat Bachia myöhemmät urkusäveltäjät ovat säveltäneet eräitä teoksiaan Bachin kunniaksi, jopa tämän tyyliä omalla tavallaan mukaillen. Maailman luultavasti tunnetuin urkuteos on Bachin Toccata ja fuuga d-molli, BWV 565. Useimpien urkumusiikkiin tarkemmin perehtymättömienkin kuulijoiden mielestä Bachin urkumusiikki kuulostanee "juuri sellaiselta kuin urkumusiikin tulee kuulostaa", mikä kertoo sekä hänen musiikkinsa universaalista luonteesta että sen asemasta ja yleisyydestä soitetussa urkumusiikissa.
Bachin urkumusiikille tunnusomaista on mm. virtuoosinen, tasaveroinen sormioiden ja jalkion käyttö. Monet teoksista vaativat erittäin hyvää soittotaitoa. Tämä koskee luonnollisesti ns. vapaamuotoisia, näyttäviä teoksia kuten toccatoja ja fuugia. Silti myös esimerkiksi triosonaatit uruille ovat näennäisestä yksinkertaisuudestaan huolimatta vaativia esitettäviä: vaikka ne ovat vain kolmiäänisiä, niin kummallakin kädellä on soitettava omaa itsenäistä melodiakulkuaan ja jaloilla saman veroisesti kolmatta, joten urkurin on ikään kuin toimittava keskittyneesti kolmena soittajana yhtä aikaa (vertaa orkesterilla soitettuun triosonaattiin, jossa kullekin kolmelle stemmalle on oma instrumentti ja sen soittaja). Toisaalta kanttorinuransa luonteen mukaisesti Bach sävelsi myös runsaasti harmonisesti ja melodiallisesti taitavaa koraalimusiikkia, joka keskittyy vähemmän virtuoosisuuteen ja enemmän henkistyneeseen sanomaan ja samalla käytännölliseen jumalanpalveluskäyttöön.
Urkuteosten vaikutteista

Bachin aikana oli tavallista, että säveltäjät saivat vaikutteita toistensa tyyleistä ja jopa lainasivat ja sovittivat toistensa teoksia. Bachinkin urkumusiikki on saanut vaikutteita sekä saksalaisesta (erityisesti pohjoissaksalaisesta) että italialaisesta musiikista. Varsinkin jälkimmäisestä suunnasta tulleiden vaikutteiden ajoitus ja siten sen arviointi, miten ne ovat vaikuttaneet Bachin oman sävelkielen muotoutumiseen, on epävarmaa. Bach kuitenkin sovitti mm. uruille ja cembalolle ainakin Giovanni Legrenzin, Arcangelo Corellin, Tomaso Albinonin, Girolamo Frescobaldin ja erityisesti Antonio Vivaldin musiikkia. Lisäksi myös ranskalainen musiikki vaikutti hänen urkusävellykseensä, kuten Nicolas de Grignyn ja Charles Dieupartin teokset.
Urkuteosten jaottelu

Bachin urkuteokset jaetaan yleensä koraalipohjaisiin ja vapaisiin sävellyksiin. Näihin kahteen pääryhmään kuuluu lukumääräisesti suunnilleen saman verran teoksia. Molempiin ryhmiin kuuluvia sävellyksiä voitiin käyttää sekä liturgisena tai muutoin jumalanpalvelusmusiikkina että konserttimusiikkina jumalanpalvelusten ulkopuolella kirkoissa tai hoveissa.
Urkuteosten jaottelu > Koraalipohjaiset teokset

Bachilta säilyneitä koraalikokoelmia on neljä: Orgel-Büchlein, Clavier-Übung III, Schübler-koraalit ja Leipzigin koraalit. Niissä on yhteensä noin 90 koraalia. Sen lisäksi on kuutisenkymmentä kokoelmiin kuulumatonta tai ns. Kirnbergerin tai Yalen kokoelmiin kuuluvaa koraalia.
Orgel-Büchlein on kokoelmista ensimmäinen, sävelletty pääasiassa ilmeisesti noin vuosina 1713–1716. Sen piti sisältää 164 kirkkovuoden mukaisesti tarvittavaa sekä kristillisen elämän eri puolia käsittelevää koraalia. Bach sai niistä valmiiksi ainoastaan 46. Teoksen koraalit ovat monipuolisesti vaihtelevia, useat melko lyhyitä (noin 20 tahtia), ja ne esittelevät sävelkielen ja urkujen ilmaisukeinoja. Kokoelman ainakin yhdeksi käyttötarkoitukseksi on arveltu koraalisoiton ja -säveltämisen opettamista. Kokoelman diminutiivinen nimi ('Urkukirjanen') viitannee lähinnä käsikirjoituksen pieneen sivukokoon.
Laajempia koraalityyppejä sisältää myöhempi kokoelma Clavier-Übung III, joka on vuodelta 1739. Kokoelmaan liittyy paljon Pyhään kolminaisuuteen viittaavaa symboliikkaa. Se sisältää preludin ja fuugan, neljä vain sormioilla soitettavaa duettoa ja 21 koraalia, eli yhteensä 27 kappaletta (3 x 3 x 3). Useista koraaleista on kaksi versiota: laajempi, sekä sormiolla että jalkiolla soitettava, ja suppeampi, pelkästään sormiolla soitettava. Näiden kahden version uskotaan viittaavan Lutherin kahteen katekismukseen (Iso ja Vähä katekismus). Joistakin koraaleista on kolmaskin versio. Useiden koraaleiden pohjana ovat gregoriaaniset sävelmät. Teoksiin sisältyy myös muuta kuin kolminaisuussymboliikkaa, kuten kymmenestä käskystä kertovassa koraalissa teeman esiintyminen fuugamuodossa kymmenen kertaa. Kokoelman koraalien aiheet sekä kokonaisuuden rakenne liittyvät vahvasti luterilaisen messun sisältöön.
Schübler-koraaleita on vain kuusi, jokainen eri sävellajissa, ja ainakin viisi niistä on Bachin tekemiä omien kantaattiensa koraalisävelmien sovituksia uruille; kuudes lienee alkuperäinen uruille sävelletty teos. Kokoelman nimi tulee niiden painajasta ja julkaisijasta 1748–1749. Koraalit ovat rakenteeltaan uudentyyppisiä verrattuna aiempiin kokoelmiin.
Leipzigin koraalit ovat Bachin keräämiä ja korjailemia versioita Weimarin ajan koraaleista. Niitä on 17 ja lisäksi yksi keskeneräinen, mahdollisesti Bachin sokeuduttua hänen sanelemansa, koska käsiala ei ole hänen omaansa. Leipzigin koraalit ovat muodoltaan laajinta tyyppiä. Samasta koraalimelodiasta tehdyt eri sävellykset on järjestetty peräkkäin. Kokoelmalla ei ole muutoin erityistä yhdistävää tekijää.