stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mirja Tukiainen

Mirja Annikki Tukiainen (23. syyskuuta 1947 Helsinki – 11. marraskuuta 2019 Orivesi) oli suomalainen tanssija, koreografi ja pedagogi.
Tukiainen oli kuvanveistäjä Aimo Tukiaisen tytär. Hän opiskeli Suomen kansallisoopperan balettikoulussa. Tukiainen kuului Helsingin kaupunginteatterin tanssiryhmään vuosina 1967–1985. Hänellä oli osia muiden muassa Liisa Prihan, Jorma Uotisen ja Anneli Rautiaisen teoksissa. Tukiainen oli mukana myös Tanssiteatteri Raatikon toiminnassa. Hän työskenteli koreografina ja pedagogina eri puolilla Suomea. Ensimmäiset koreografiansa hän laati läheisille työtovereilleen. Tukiainen oli Keski-Suomen läänintaiteilija vuosina 1994–1999.
Tukiainen opetti Teatterikorkeakoulussa, Jyväskylän yliopistossa ja monissa muissa oppilaitoksissa, kuten tanssikouluissa. Hän vaikutti Tanssin aika -festivaalin perustamiseen Jyväskylässä. Tukiainen kuului Suomen tanssitaiteilijain liiton hallitukseen vuosina 1971–1974 ja 1976–1984. Hän toimi myös tanssin ammatillisen koulutuksen opetussuunnitelmatoimikunnassa vuosina 1986–1989 ja valtion tanssitaidetoimikunnassa vuosina 1989–1991. Tukiainen oli Aimo Tukiaisen Purnun säätiön puheenjohtajana vuosina 2006–2019. Vuonna 2007 hän sai Tanssitaiteen valtionpalkinnon ja vuonna 2009 Oriveden kaupungin kulttuuripalkinnon. Tanssitaiteen valtionpalkinnon perusteena oli varsinkin Tukiaisen työ tanssin tunnettavuuden ja arvostuksen lisäämiseksi perinteisten tanssipaikkakuntien ulkopuolella. Tukiainen kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen kotonaan marraskuussa 2019.
Koreografioita

Jäljet lumessa (1982)
Korva (1986)
Valkoiset valheet (soolotanssi, 1987)
Made in New York (Ithaca, 1988)
Three Sisters (New York, 1989)
Tuiskula (Kurikka)

Tuiskula on kylä Kurikassa. Kylässä on noin neljäsataa asukasta.
1940-luvun lopulla perustettu pienviljelijäyhdistys muuttui vuonna 1990 Tuiskulan Kyläseuraksi. Sen hoidossa oli kylätalo Nuija vuoteen 1996 saakka, jonka jälkeen seuran toiminta jatkuu monitoimitalo Kärrymiehessä. Tuiskula valittiin vuoden eteläpohjalaiseksi kyläksi 2003.
Kirjallisuutta

Myllykoski, Maija: Kasvoimme tuulessa ja tuiskussa : Tuiskulan koulu 100 vuotta. Kurikka: Tuiskulan kyläseura, 2003. ISBN 952-91-6191-3.
Myllykoski, Maija: Kotia on mukava tulla : kylätoimintaa Tuiskulassa 100 vuoden ajan. Kurikka: Tuiskulan kyläseura, 2009. ISBN 978-952-92-5362-3.
Oha

| Oha (Оха) |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Sahalinin alueen sijainti Venäjän itäosissa, alla kaupungin sijainti alueella
 Oha
 Koordinaatit: 53.58°N, 142.93°E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Sahalinin alue
Kaupunkipiirikunta:  
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  44 km²
Väkiluku (2010):  23 008
Aikavyöhyke:  UTC+11 (MSK+8)
Postinumero:  694490
Suuntanumero(t):  +7 42437 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oha (ven. Оха) on noin 23 000 asukkaan kaupunki Sahalinin saarella Venäjän kaukoidässä. Kaupunki on saaren pohjoisin; se sijaitsee lähellä itärannikkoa kahden Ohotanmeren laguunin (Urkt ja  Ketu) välisellä kannaksella. Oha on suoraan Sahalinin alueen hallinnon alainen mutta toisaalta myös Ohan piirin hallinnollinen keskus.
Sahalinin alueen pääkaupunkiin Južno-Sahalinskiin on Ohasta matkaa lähes 850 kilometriä, ja Oha on Južno-Sahalinskista saaren halki kulkevan maantien päätepiste. Aiemmin Ohaan oli myös rautatieyhteys lännestä saaren poikki Moskalvon satamasta, ja itärannikon eteläisemmästä Noglikista kapearaiteinen rata, mutta jälkimmäinenkin suljettiin 2006.
Historia

Asutus perustettiin alun perin Ohe-nimisenä 1880, pian sen jälkeen, kun alueelta löytyi maaöljyä. Ainun kieleen perustuva nimi tarkoittaa pahaa vettä. Teollinen öljyntuotanto aloitettiin 1923 saaren japanilaismiehityksen aikana (1920-1925). Kaupunkioikeudet Oha sai 1938.
Ohan piirin eteläosassa Neftegorskissa tapahtui tuhoisa maanjäristys 28. toukokuuta 1995, jolloin 2000 henkeä menehtyi. Pienempi järistys itse kaupungissa 10. toukokuuta 2005 ei vaatinut uhreja.
Talous

Oha ja pääkaupunki Južno-Sahalinsk ovat Sahalinin öljyteollisuuden keskuspaikat. Ohasta on öljy- ja kaasuputket mantereelle Komsomolsk-na-Amureen.
Kaupungin lähellä on useita öljylähteitä, jotka ovat enimmäkseen Rosneftin hallinnassa.
Aiheesta muualla

Kaupunkiportaali (venäjäksi) (okhacity.ru)
Sahalinin alueen kaupungit
Hallinnollinen keskus: Južno-Sahalinsk 

Aleksandrovsk-Sahalinski | Aniva | Dolinsk | Holmsk | Korsakov | Kurilsk | Makarov | Nevelsk | Oha | Poronaisk | Šahtjorsk | Severo-Kurilsk | Tomari | Uglegorsk
Sahalinin alue
Henry Scott Tuke

Henry Scott Tuken omakuva vuodelta 1920.
Tuken maalaus August Blue vuodelta 1893.
Henry Scott Tuke (1858–1929) oli brittiläinen taidemaalari ja valokuvaaja, joka tunnetaan parhaiten alastomia poikia ja nuoria miehiä esittävistä teoksistaan.
Tuke syntyi Yorkissa, opiskeli Lontoossa ja vietti valmistuttuaan aikaansa Italiassa, Ranskassa ja Yhdysvalloissa, missä tutustui Oscar Wildeen. Tuke palasi Englantiin ja asettui asumaan Newlyniin, Cornwalliin, minne muodostui pieni taiteilijayhteisö. Vuonna 1885 Tuke siirtyi Falmouthiin, missä ilmasto oli suotuisampi ulkona maalattaville alastonkuville, ja osti kalastaja-aluksen, jonka hän kunnosti asunnoksi ja studioksi. Useimmat siellä tehdyt työt esittävät poikia uimassa, veneilemässä tai leikkimässä rannalla. Yksi tunnetuimmista on August Blue, jossa neljä alastonta nuorukaista ui veneellä kristallinkirkkaalla merellä loistavan sinisen taivaan alla.
Vaikka maalausten pääosassa ovat alastomat vartalot, heidän sukupuolielimiään ei ole kuvattu yksityiskohtaisesti eivätkä he koskettele toisiaan. Tuke asetteli mallinsa useimmiten niin, etteivät elimet näy katsojille, tai ne jäävät jonkun esineen tai varjon suojaan. Tämä voi selittää, mikseivät Tuken aihevalinnat tai läheiset suhteet malleihinsa aiheuttaneet skandaaleita. Talvisaikaan Tuke käytti studiota Lontoossa ja maalasi muotokuvia.
Tuken töitä on Royal Academyn, Tate Britainin ja National Portrait Galleryn kokoelmissa. Elton John omistaa myös huomattavan kokoelman niitä.
Aiheesta muualla

Cooper, Emmanuel: The life & work of Henry Scott Tuke: 1858-1929. ISBN 085449068X.
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Henry Scott Tuke Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Taiteenala:  Auckland  South Australia  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef  Te Papa (New Zealand)
TUL:n pesäpallomestaruus 1959

TUL:n pesäpallomestaruuden 1959 voitti Loimaan Leisku menetettyään vain yhden pisteen.
TUL:n Mestaruussarja

| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pts |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Loimaan Leisku | 10 | 9 | 1 | 0 | 124-53 | 19 |
| Muhoksen Voitto | 10 | 7 | 0 | 3 | 122-61 | 14 |
| Turun Jyry | 10 | 6 | 1 | 3 | 97-91 | 13 |
| Jyväskylän Lohi | 10 | 6 | 1 | 3 | 81-86 | 13 |
| Hyvinkään Urheilutoverit | 10 | 5 | 1 | 4 | 77-76 | 11 |
| Jyväskylän Nousu | 10 | 4 | 2 | 4 | 108-62 | 10 |
| Forssan Alku | 10 | 4 | 2 | 4 | 97-95 | 10 |
| Oulun Tarmo | 10 | 4 | 0 | 6 | 107-86 | 8 |
| Tervakosken Pallo-Jehut | 10 | 4 | 0 | 6 | 101-98 | 8 |
| Salon Vilpas | 10 | 1 | 0 | 9 | 46-123 | 2 |
| Idänpään Toive | 10 | 1 | 0 | 9 | 50-179 | 2 |
Vilpas ja Toive putosivat sarjasta.
Elena Näsänen

Elena Näsänen (s. 1968) on suomalainen videotaiteilija. Hän toimi Suomen Taiteilijaseuran puheenjohtajana 2004–2007. Näsänen oli ensimmäinen nainen ja ensimmäinen mediataiteilija seuran johdossa.
Teoksia kokoelmissa

Elena Näsäsen teoksia on Kansallisgallerian ja Valtion taideteostoimikunnan kokoelmissa. Kiasman kokoelmaan sisältyvä Matka (1996) koostuu 36 otosta, jotka on kuvattu raitiovaunu 3T:n reitiltä kymmenen päivän välein yhden vuoden aikana. Taideteostoimikunnan kokoelmaan sisältyvä Kantama (2007) rakentuu vaihtuvista maisemakuvista.
Taidepoliittinen toiminta

Elena Näsänen on perinteisen kuvataiteen ulkopuolelle jääviä uusia ja kokeellisia taidemuotoja edustavan Muu ry:n jäsen ja toimi yhdistyksen puheenjohtajana 2000–2003. Muu ry:n liityttyä Suomen taiteilijaseuraan vuonna 2001 Näsänen valittiin seuran hallituksen varapuheenjohtajaksi. Vuonna 2004 hänet valittiin seuran puheenjohtajaksi ensimmäisenä naisena ja ensimmäisenä videotaiteilijana. Näsänen toimi Suomen taiteilijaseuran puheenjohtajana vuoteen 2007.
Vuonna 2010 Näsänen toimi Suomen taideakatemian säätiön hallituksen puheenjohtajana vaiheessa, jossa etsittiin ratkaisuja säätiön hallinnoiman näyttelyvaihtokeskus Framen toiminnassa ilmenneisiin ongelmiin. Toiminta taideakatemian alaisuudessa lakkautettiin ja sitä jatkamaan perustettiin vuonna 2011 Frame-säätiö.
Vuosina 2012–2016 Näsänen toimi Audiovisuaalisen kulttuurin edistämiskeskuksen AVEKin mediataiteen tuotantoneuvojana. Tuotantoneuvojan tehtäviin kuuluu muun muassa mediataiteen tukihakemusten ratkaisu.
Elena Näsänen on kuvataiteilija Perttu Näsäsen tytär. Hänen puolisonsa on taiteilija Pekka Sassi.
Aiheesta muualla

Elena Näsäsen kotisivut
Elena Näsänen, taiteilija ja teoksia AV-arkissa.
Elena Näsänen Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet
TUL:n pesäpallomestaruus 1966

TUL:n pesäpallomestaruus 1966 oli viimeinen Työväen Urheiluliiton sarjamuotoinen pesäpallon mestaruuskilpailu. Se pelattiin kesällä 1966. Mestaruuden voitti Jyväskylän Lohi.
TUL:n Mestaruussarja

| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pts |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Jyväskylän Lohi | 10 | 10 | 0 | 0 | 150-32 | 20 |
| Keljon Viesti | 10 | 8 | 0 | 2 | 170-62 | 16 |
| Muhoksen Voitto | 10 | 7 | 0 | 3 | 90-55 | 14 |
| Jyväskylän Nousu | 10 | 6 | 0 | 4 | 96-81 | 12 |
| Riihimäen Pyrkivä | 10 | 5 | 1 | 5 | 99-64 | 11 |
| Jyväskylän Toverit | 10 | 4 | 1 | 5 | 84-94 | 9 |
| Loimaan Leisku | 10 | 4 | 0 | 6 | 83-110 | 8 |
| Ruukin Into | 10 | 4 | 0 | 6 | 98-156 | 8 |
| Tervakosken Pallo-Jehut | 10 | 2 | 1 | 7 | 95-171 | 5 |
| Hyvinkään Apollo | 10 | 2 | 0 | 8 | 58-134 | 4 |
| Jyväskylän Veikot | 10 | 1 | 1 | 8 | 71-121 | 3 |
TUL:n pesäpallomestaruus 1963

TUL:n pesäpallomestaruussarja 1963 oli Jyväskyläläisseurojen voittokulkua.
TUL:n Mestaruussarja

| Joukkue | O | V | T | H | Juoksut | Pts |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Jyväskylän Nousu | 10 | 9 | 0 | 1 | 125-45 | 18 |
| Jyväskylän Lohi | 10 | 8 | 0 | 2 | 109-69 | 16 |
| Jyväskylän Veikot | 10 | 7 | 2 | 1 | 92-65 | 16 |
| Keljon Viesti | 10 | 7 | 0 | 3 | 101-55 | 14 |
| Muhoksen Voitto | 10 | 6 | 1 | 3 | 114-48 | 13 |
| Ruukin Into | 10 | 5 | 1 | 4 | 68-83 | 11 |
| Loimaan Leisku | 10 | 4 | 0 | 6 | 74-93 | 8 |
| Forssan Alku | 10 | 3 | 2 | 5 | 51-80 | 8 |
| Kuohun Veto | 10 | 1 | 1 | 8 | 40-84 | 3 |
| Jokioisten Koetus | 10 | 1 | 0 | 9 | 53-128 | 2 |
| Oulun Tarmo | 10 | 0 | 1 | 9 | 61-138 | 1 |
JoKo ja Tarmo putosivat.
Vietti Nykänen

Lönnrotinkatu 26. Suunnitellut Vietti Nykänen 1926.
Vietti Brynolf Nykänen (15. kesäkuuta 1884 Pietari – 6. lokakuuta 1951) oli suomalainen arkkitehti, kirjailija ja poliitikko.
Nuoruus

Nykäsen vanhemmat olivat Pietarissa työpajan 1880–1917 omistanut kultaseppämestari sekä Fabergén työmestari Gabriel Nykänen (1854–1921) ja Henrika (Hinni) Juhanantytär Tuomala Öhberg (1858–1934), joka omisti Pietarissa ompelimon. Yhdeksästä lapsesta neljä kuoli pienenä. Vietti Nykäsen nuorempi veli Sulo Nykänen tuli Suomen sisällissodan aikana tunnetuksi "Jaalan pyövelinä".
Vietti Nykänen pääsi ylioppilaaksi Viipurin reaalilyseosta 1903 ja hän suoritti arkkitehtitutkinnon Polyteknillisessä opistossa 1907. Nykänen jatkoi sitten opintojaan insinööriosastolla ja opiskeli valtion matkarahan turvin vuosina 1909–1910 rautabetonialaa Charlottenburgin teknillisessä korkeakoulussa Berliinissä. Nykänen oli rautabetonialan ensimmäisenä erikoisluennoitsijana Helsingin teollisuuskoulussa 1912–1913 ja v. t. lehtorina Turun teollisuuskoulussa 1924. Hänestä tuli yleisten rakennusten ylihallituksen ylimääräinen arkkitehti vuonna 1908 ja hän oli Uudenmaan lääninarkkitehdin apulaisena 1923–1924.
Nykänen työskenteli arkkitehtina ja itsenäisenä rakentajana Suomessa, Saksassa ja Venäjällä. Nykänen oli tuomassa 1900-luvun alussa rautabetonitekniikan teoreettista osaamista ulkomailta Suomeen yhdessä arkkitehti G. E. Aspin ja insinööri Otto Weyerstallin kanssa.
Suomen ja Viron vapaussodat

Nykänen oli perustamassa Viipurin suojeluskuntaa tammikuussa 1918 ja toimi sen esikuntapäällikkönä kevään 1918 sisällissodassa. Vietti Nykänen osallistui myös Viron vapaussotaan suomalaisvapaaehtoisten joukossa ja oli suomalaisen pääesikunnan komendanttina. Aikaisemmin Nykänen oli jo toiminut Voimaliiton keskushallituksen sihteerinä.
Politiikka

Nykänen oli myöhemmin myös poliittisesti aktiivinen. 1930-luvun alussa Nykänen kuului Suomen Kansallissosialistiseen Liittoon, kunnes hän riitautui järjestön kanssa ja perusti maaliskuussa 1933 uuden Iskumiehet-puolueen. Syksyllä 1933 puheenjohtaja Nykänen ajautui riitoihin puoluetovereidensa kanssa. Oppositio syytti Nykästä itsevaltaisuudesta, ja pettyneet kannattajat lähtivät puolueesta perustaen oman Iskujoukot-järjestönsä. Vuonna 1934 Nykänen siirtyi IKL:n riveihin. Jatkosodan aikana hän vaikutti Suomen Kansallissosialisteissa. Vuonna 1948 Nykänen valittiin Radikaalisen Kansanpuolueen varapuheenjohtajaksi.
Vallankaappaussuunnitelma

Vuonna 1938 Nykänen suunnitteli yhdessä Vihtori Herttuan ja toimittaja Arvo Kokon kanssa äärioikeiston vallankaappausta, joka oli tarkoitus toteuttaa 16. toukokuuta 1938 vapaussodan 20-vuotisjuhlaparaatin yhteydessä. Cajanderin punamultahallituksen syrjäyttämiseen tähdännyt kaappaus oli tarkoitus suorittaa Vapaussodan Rintamamiesten Liiton johdolla sen jälkeen kun liiton puheenjohtaja Carl Lindh olisi erotettu ja liiton hallituksesta puhdistettu "vieraskieliset ja vapaamuurariutta kannattaneet" henkilöt. Uudeksi liiton puheenjohtajaksi kaappaushankkeen suunnittelijat kaavailivat Antti Isotaloa, joka ei itse ilmeisesti ollut tietoinen hankkeesta. Kaappaushanke kuivui kuitenkin kokoon, kun sille ei löytynyt liitosta kannattajia.
Nykäsen suunnittelemia rakennuksia

As. Oy Kaarinankatu 2, Turku 1926-1927
Lönnrotinkatu 26, Helsinki 1929
Kirjallinen tuotanto

Huonerakennusalalla esiintyvistä tukirakenteista : rakennusteknillinen tutkielma. Helsinki : Rakentajain kustannus oy, 1930.
Lyhyt rautabetoniopas. Helsinki: Otava, 1913.
Nykyaikaisia uimahalleja. Helsinki : Akateeminen kirjakauppa, 1926.
Rautabetoni : pääpiirteinen esitys sen synnystä, ominaisuuksista, teoriiasta ja käytäntötavoista. Helsinki : Otava, 1911.
Suomen uusi tie.Helsinki : Kustannustoimisto Rivi, 1942.
Salanimellä U. Olavi Keso:
"Laukolain juttu". Suomen sotilas, Helsinki 1928
"Luomme nyt mahtavan, suuren Suomen", Helsinki 1943
Aiheesta muualla

Vietti Nykäsen lehtiartikkeleita:
Parlamenttitaloja, Suomen Kuvalehti, 02.08.1924, nro 31, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kirkkojakin rautabetonista, Suomen Kuvalehti, 27.09.1924, nro 39, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Rakennustaide uudessa vaiheessaan, Suomen Kuvalehti, 04.10.1924, nro 40, s. 10, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuvakirjoituksesta, Suomen Kuvalehti, 02.01.1926, nro 1, s. 36, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Messuilta messuille. Suomen Kuvalehdelle kirjoittanut arkkitehti Wietti Nykänen, Suomen Kuvalehti, 02.10.1926, nro 40, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Näkötorni

Killesbergturm näkötorni Stuttgartissa Saksassa
Näkötorni tai näköalatorni on tornimainen rakennus, joka on rakennettu maisemien katselua varten. Suurin osa näkötorneista on ympäristöä korkeammilla paikoilla, mutta jotkin on rakennettu tasaiselle maalle. Tornit voivat olla pienehköjä ja matalahkoja puisia rakennelmia tai massiivisia ja hyvinkin korkeita kivestä ja metallista tehtyjä.
Suomen ensimmäinen näkötorni rakennettiin harjuistaan kuuluisan Kangasalan Keisarinharjulle vuonna 1819. Kangasalla olikin harjujensa ansiosta 1800-luvun lopussa yhtä paljon näkötorneja kuin muualla Suomessa yhteensä.
Kuuluisimmat Suomen näkötorneista ovat Puijon torni Kuopiossa ja Näsinneulan näkötorni Tampereella, joiden huipulla on myös erikoisuutena pyörivä
maisemaravintola. Muita tunnettuja näkötorneja ovat muun muassa Aulangon näkötorni Hämeenlinnassa ja Pyynikin näkötorni Tampereella. Myös monia vesitorneja on käytetty näköalojen ihailemiseen.
Runsaasti eri puolille maata rakennettuja kolmiomittauksissa käytettyjä kolmiomittaustorneja käyttivät ennen niiden käytöstä poistamista ja purkamista uskaliaimmat kiipeilijät näköalojen ihailemiseen. Myös metsänvartijatorneja, jollainen on jäljellä mm. Juuan Tahkovaarassa, on käytetty samaan tarkoitukseen. Itärajalla on rajavartijoiden käytössä tähystystorneja. Saaristossa hyviä näköaloja tarjoavat majakoiden tornit.
Maailman kuuluisin näkötorni on Pariisin Eiffel-torni.
Muiden maiden näkötorneja

Berliinin televisiotorni
British Airways i360, Brighton
CN Tower, Toronto
Coit Tower, San Francisco
Eiffel-torni, Pariisi
Kaknästornet, Tukholma
Vapaudenpatsas, New York
Kuvia näkötorneista

Aavasaksan näkötorni Ylitorniolla.
British Airways i360, liikkuva näköalatorni Brightonissa
Eiffel-torni Pariisissa
Näsinneula Tampereella
Puijon torni Kuopiossa
Pyynikin näkötorni Tampereella
Aiheesta muualla

Panoramakuvia, jotka on otettu suomalaisista näkötorneista
Normandia

Normandian sijainti Ranskan kuningaskunnassa vuonna 1789.
Normandian historiallinen maakunta
Normandia (ransk. Normandie) on Ranskan hallinnollinen alue (ransk. région) ja historiallinen maakunta, josta muodostettiin herttuakunta 900-luvulla. Sen alueelliset rajat muodostuivat 1000-luvulla samoiksi kuin ne pääpiirteittäin nykyisin ovat. Vuoteen 2015 se oli jaettuna kahteen hallinnolliseen alueeseen:  Ala-Normandia (ransk. Basse-Normandie), johon kuuluivat Manchen, Calvadoksen ja Ornen departementit, ja Ylä-Normandia (ransk. Haute-Normandie), joka koostui Euren ja Seine-Maritimen departementeista. Historialliseen maakuntaan kuuluivat myös Kanaalisaaret, jotka ovat Britannian kruunun alaisia. Normandian alue sijaitsee Englannin kanaalin (ransk. La Manche) rannalla ja on saanut nimensä normanneiksi kutsutuista viikingeistä, jotka asettuivat alueelle 900-luvulla. Heidän nimityksensä muodostuu yhdyssanasta norr + man ('pohjoinen mies tai ihminen').
Ala- ja Ylä-Normandia yhdistettiin samaksi hallinnolliseksi alueeksi 1. tammikuuta 2016.
Maantiede > Manner-Normandia

Normandia ei  ole maantieteellisesti yhtenäinen alue, vaan se jakautuu kahteen hyvinkin maantieteellisesti erilaiseen Pohjois-Ranskan alueeseen. Alue jakautuu siis niin sanotun Pariisin altaan ja Bretagnen (Amorican) ylängön kesken. Tämä geologinen jako ei ole yhtenevä Normandian alueellisen jaon kanssa, sillä rajalinja kulkee pohjoisesta etelään.
Geologinen monipuolisuus aiheuttaa myös määrätyssä mielessä maiseman moninaisuutta, kuitenkin sitä rajoittaa kostea ja lauhkea ilmasto. Tästä ilmastollisesta tosiseikasta johtuen useat niityt ja lehdot ovat useilla Normandian alueilla hyvinkin yhtenäisiä ja siten luovat tämän historiallisen maakunnan olennaisen tunnuspiirteen.
Meren rannikon maisemat ovat Normandiassa hyvinkin vaihtelevia. Pohjoisosan korkeat kalkkikiviset jyrkät rantatörmät, joiden edustalla on pienikivistä rantaa Caux’n alueella, muuttuvat etelässä Calvados’in alueella hienoiksi hiekkarannoiksi. Manchessa esiintyvät sekä hiekkarannat että kirkkaasta vedestä nousevat kohtuullisen korkeat niemenkärjet.
Maantiede > Kanaalisaaret

Manneralueen lisäksi maakuntaan kuuluvat myös Normandian edustalla olevat Kanaalisaaret. Bretonit asuttivat näitä saaria aina viikinkien tuloon saakka 900-luvulla. Ne olivat osa Normandian herttuakuntaa vuosina 993–1204. Satavuotisen sodan päättymisen yhteydessä vuonna 1453 Ranskan maa-alueen takaisinvaltaus päättyi Cherbourgiin eikä edennyt pariakymmentä kilometriä kauempana oleville saarille, jotka siis jäivät jäljelle itsenäisestä Normandian herttuakunnasta.
Hallinnollisesti saaret ovat autonomisia Britanniasta. Ne muodostavat kaksi voutikuntaa, jotka ovat säilyttäneet vanhat Normandian aikaiset lakinsa ja perinteensä. Saarilla herttuasta käytetään jatkuvasti miespuolista duc-nimitystä, vaikka jo yli 50 vuotta saaria on hallinnut nainen.lähde?
Maantiede > Muut saaret

Oman erikoisuutensa Normandian maakunnassa muodostavat myös muut Atlantin valtameressä olevat saaret. Niistä tunnetuin lienee Mont Saint-Michelin luostarisaari, josta tuli monella tapaa Ranskan kuningaskunnan symboli sekä sen kansallispyhimykseksi muodostuneen Pyhän Mikaelin että saaren vieraita valloittajia kohtaan osoittaman ankaran vastarinnan tähden.
Maantiede > Vesistöt ja luonnonpuistot

Normandian tärkeimmät vesiväylät ovat Seine ja siihen laskevat joet: Epte, Andelle, Eure ja Risle sekä muut lähinnä rannikon vaikutusalueella ovat joet, kuten Bresle, Touques, Dives, Orne, Vire, Sée, Sélune ja Couesnon. Ranskan pienimmäksi virraksi nimetty La Veules laskee mereen Veules-les-Roses’issa, Dieppen ja Saint-Valery-en-Caux’n välisellä alueella Seine-Maritimen departementissa.
Normandiassa ovat myös alueelliset luonnonpuistot:
Cotentin ja Bessin suoalueet
Boucles’in alueellinen luonnonpuisto
Historia > Esihistoria ja antiikki

Normandian alueella on lukuisia löytöjä kivikaudelta etenkin Euren ja Calvados’n departementeissa. Rouenin kaupunkia lähellä sijaitsevassa Goyn luolassa olevat luolamaalaukset ovat Euroopan pohjoisimmat. Lisäksi alueella sijaitsee useita megaliitteja.
Lillebonnen teatteri roomalaiselta ajalta
Pronssinen roomalaisjumalan pää. Löydetty Lillebonnesta, sijoitettu Musée des antiquités de Seine-Maritimeen
Orfeusta esittävä mosaiikki Lillebonnesta, sijoitettu Musée des antiquités de Seine-Maritimeen
Roomalaiset valloittivat Gallian ja myös Normandian. Noin 200-luvun puolivälin paikkeilla barbaarien hyökkäykset ja ryöstöretket vaivasivat Normandian asukkaita. Vuodesta 406 lähtien germaaniset heimot vyöryivät läntiseen Eurooppaan. Tällöin saksiheimoja asettui asumaan Normandian rannikolle.
Roomalaiskauden loppuvaiheessa alkanut kristinuskon juurtuminen löi oman voimakkaan leimansa Normandiaan. Keskeisiin kaupunkeihin rakennettiin katedraaleja ja maaseudulle pystytettiin eri pyhimyksille omistettuja kirkkoja.
Normandian luostarielämä alkoi todella kehittyä 500-luvulla, ja näin oli etenkin maakunnan läntisessä osassa. Normandian aristokraatit perustivat ja rakensivat 600-luvulta useita luostareita erityisesti Seine-joen laaksoon. Nämä luostarit omaksuivat benediktiiniläisen luostarijärjestyksen.
Historia > Esihistoria ja antiikki > Skandinaavien invaasio

Normandia on saanut nykyisen nimensä viikinkien eli pohjanmiesten mukaan. Normandian alueen paikannimistössä skandinaavien invaasiosta on runsaasti jälkiä. Samoin alueen sukunimistössä näkyy tuon aikakauden vaikutus. Normandian rannikolle viikingit tulivat Ludvig Hurskaan hallinnon aikana vuosina 814–840. Ryöstöretket tapahtuivat kesän aikana, ja talvikausiksi skandinaavit palasivat takaisin koteihinsa pohjoiseen. Vuodesta 851 viikingit aloittivat talvikausien vieton Seinen alajuoksun alueella. Vuonna 911 viikinkipäällikkö Rollo allekirjoitti Saint-Clair-sur-Eptessa Kaarle Yksinkertaisen kanssa sopimuksen. Hallitsija antoi Rollolle läänitykseksi Seinen alajuoksun vastapalvelukseksi vasallivalasta. Rollon tuli suojella Seinen alajuoksua ja Rouenin kaupunkia skandinaavien hyökkäyksiltä. Normandiaan retkiä tehneistä pohjanmiehistä suurin osa oli alkuperältään tanskalaisia, mutta mukana oli runsaasti myös norjalaisia. Viikinkien tulo ei ollut massamuuttoa Normandiaan.