stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Katherine Mansfield
Elämänvaiheet

Nuorena Mansfield lähetettiin opiskelemaan sisäoppilaitokseen Lontooseen, josta hän palasi Uuteen-Seelantiin, muttei kyennyt enää sopeutumaan synnyinkaupunkinsa Wellingtonin ilmapiiriin. Hän lähti uudestaan Eurooppaan vuonna 1908 opiskelemaan sellonsoittoa, eikä enää palannut kotimaahansa. Vuonna 1917 todettu keuhkotauti katkaisi lopulta ennenaikaisesti hänen elämänsä ja lupaavasti käynnistyneen novellistin uran.
Kathleen Beauchamp julkaisi ensimmäiset kertomuksensa jo koulutyttönä. Hän ryhtyi käyttämään kirjailijanimeä Katherine Mansfield vuonna 1911. Hänen koko tuotantonsa käsittää satakunta novellia, joista osa on keskeneräisiä. Hänen päiväkirjansa, kirjeensä ja muistikirjansa, kaikki laajoja niteitä, on niin ikään julkaistu. Mansfield oli kosketuksissa kuuluisaan Bloomsburyn ryhmään, ja Virginia Woolfin mukaan kukaan ei suhtautunut kirjoittamiseen enemmän tosissaan kuin Mansfield. Mansfield oli naimisissa kirjailija ja kustantaja John Middleton Murryn kanssa.
Mansfieldillä oli myös joitakin lyhyitä ja intohimoisia miessuhteita; vuonna 1911 hänellä oli takanaan yhden päivän kestänyt avioliitto, raskaus ja keskenmeno. Hurja nuoruus vei hänet liian kauas vanhempien hyväksymistä käyttäytymisnormeista, eikä hän löytänyt kotia mistään muustakaan ryhmästä eikä perustanut omaa perhettä. Sairautensa takia Mansfield oleskeli varsinkin talvisin pitkiä aikoja Etelä-Euroopassa. Italian ja Ranskan huonosti lämmitetyt kivitalot eivät edistäneet hänen toipumistaan, joskin nämä oleskelut olivat kiihkeitä kirjallisia luomiskausia.
Jäljellä olevana elinaikanaan Mansfield halusi keskittyä sielunelämänsä uudistamiseen. Lokakuussa 1922 hän muutti kreikkalais-armenialaisen mystikon, G. I. Gurdjieffin, ”Ihmisen Harmonisen Kehittämisen Instituuttiin” Fontainebleauun, Ranskaan. Siellä hänen hoitajanaan oli Olga Lazovich Hinzenburg (sittemmin Frank Lloyd Wrightin vaimo). Mansfield kuoli tammikuussa 1923, ja hänet on haudattu Avonin kaupunkiin, samalle hautausmaalle kuin Gurdjieff.
Suomennetut teokset

Kanarialintu.  Suomentanut ja valikoinut Marja Alopaeus. Helsinki:  Gummerus, 2005.  ISBN 9512065274
Preludi.  Suomentanut Kaija Lintumaa. Porvoo:  WSOY, 1953.
Puutarhakutsut.  Suomentanut useita. Helsinki:  W&G, 1963.
Kun olin lintu: valitut runot. Toimittanut ja suomentanut Tuomas Kilpi. Helsinki: Oppian, 2020. ISBN 9789518770773.
Maata: kertomuksia Uudesta-Seelannista. Toimittanut ja suomentanut Tuomas Kilpi. Helsinki: Oppian, 2022. ISBN 9789518777741.
Suomennetut teokset > Novellit

”Kuppi teetä” teoksessa Anne Helttunen, Tuula Uusi-Hallila (toim.): Laatunovelleja /.  Helsinki:  WSOY, 1998.  ISBN 9512065274
”Laulutunti” ja ”Kuppi teetä” teoksessa Maailmankirjallisuuden mestarinovelleja 1 / valikoinut Aulis Ojajärvi, Porvoo: WSOY, 1961
”Autuutta” teoksessa Maailman mestarikertojia II, suomentanut Arno Katermo, Lahti : Mantere, 1945
Kathleen Mansfield Murry, valokuva vuodelta 1912.
Manhattan-projekti

Manhattan-projektin johtajat kenraali Leslie Groves ja fyysikko Robert Oppenheimer
Manhattan-projekti (Manhattan Project) oli Yhdysvaltain käynnistämä toisen maailmansodan aikainen ohjelma, jonka tavoitteena oli kehittää ydinase. Tavoite saavutettiin 27 kuukauden työn jälkeen. Työhön osallistui 129 000 työntekijää: joista 84 500 oli rakentajia, 45 000 erilaisilla tehtailla ja tuotantolaitoksilla työskenteleviä, lisäksi 1 800 armeijan palveluksessa olevaa. Projektiin uhrattiin 2 mrd. silloista Yhdysvaltain dollaria (USD). Lokakuussa 1942 käynnistettiin Los Alamosin ydintutkimuslaboratorio, jonka ”kätilönä” toimi Vannevar Bush.
Ydinaseprojektin luominen

Suhteellisuusteorian kehittäjä Albert Einstein kirjoitti 2. elokuuta 1939 Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Rooseveltille kirjeen, jossa hän kertoi Saksasta kantautuneiden tietojen pohjalta atomipommin rakentamisen olevan mahdollista. Yleisen käsityksen mukaan Einstein myönsi tukensa ydinpommin kehittämiselle ja atomitutkimukselle. Einstein allekirjoitti itse ja laati fyysikko Leo Szilardin kanssa kirjeen presidentti Rooseveltille. Einstein tiedosti mahdollisen vaaran, jonka natsi-Saksa muodostaisi jos se onnistuisi saamaan ydinaseen ensimmäisenä. Vaikka Einstein katsoi olevansa pasifisti, hän piti voimankäyttöä joskus tarpeellisena ja kannatti yhdysvaltalaisten atomitutkimusta ja atomipommitutkimusta. Itse kirjeessä Rooseveltille korostettiinkin eritoten natsi-Saksan atomitutkimuksen verkkaista etenemistä, ja kehotettiin Yhdysvaltoja panostamaan atomitutkimukseen. Samassa kirjeessä nostettiin esille mahdollisen atomipommin suuri tuhovoima, sekä fissioreaktion mahdollisuudet energiantuotantoa varten.
Vasta toisen maailmansodan jälkeen Einstein tuli katumapäälle koska oli tukenut vuonna 1939 atomipommin kehittämistä. Haastattelussa Einstein oli todennut, että jos hän olisi tiennyt natsien atomipommiprojektin epäonnistuvan, niin Einstein ei olisi tuolloin tukenut atomipommin kehittämistä kirjeellään. Einstein kuitenkin oli jo vuonna 1939 pitänyt natsi-Saksaa pahana uhkana, joten atomipommin tukemista amerikkalaisille hän ei pitänyt yhtä huonona vaihtoehtona.
Einstein ei osallistunut lähemmin huippusalaiseen Manhattan-projektiin. Amerikkalaiset sotilasviranomaiset pitivät Einsteinia turvallisuusriskinä hänen vasemmistolaisten mielipiteidensä takia.
Vuonna 1939 Otto Hahn, Lise Meitner ja Fritz Strassmann olivat tehneet Saksassa kokeita, joissa todettiin uraaniytimien halkeavan neutronipommituksessa.
Manhattan-projektia johtivat fyysikko Robert Oppenheimer ja armeijan puolelta insinöörikenraali Leslie Groves. Pommin rakentaminen edellytti lukuisia tutkimuksia ja keksintöjä. Hankkeeseen värvättiin mukaan suuri määriä ihmisiä ja laitoksia. Erilaiset kaupalliset yritykset, kuten esimerkkinä mainiten: Bechtel, B&W (Babcock and Wilcox), Union Carbide, Kellex Co. (nyk. KBR) sekä Monsanto ja DuPont  osallistuivat nekin tähän suurimittaiseen projektiin. Työt aloitettiin alkuvuodesta 1939: ensin perustamalla erityiskomitea (Interim Committee) — joka oli suoraan vastuullinen Yhdysvaltain presidentille, ja ostamalla 6 000 dollarin arvosta grafiittia, jota tarvittiin hallitun ydinfission hidastimena.
Käänteentekevä tapahtuma lienee ollut Niels Bohrin saapuminen Tanskasta Yhdysvaltoihin Princetonin yliopiston kutsumana 16. tammikuuta 1939.
Ydinaseiden tuotantoon tarvittavaa materiaalia eli pikivälkettä: luonnonuraania, ei saatu vielä tuolloin ainakaan riittävästi Yhdysvalloista, vaan sitä tuotettiin Kanadasta: Suuren Karhujärven La Bienesta sekä Afrikasta: Belgian Kongosta.
Kehittäminen ja testaus

Huomattiin, että rikastetun uraanin lisäksi myös plutoniumia voitiin käyttää pommimateriaalina. Enrico Fermi suoritti 2. joulukuuta 1942 hankkeen kannalta välttämättömän ketjureaktiokokeen, jonka pelättiin riistäytyvän käsistä, mutta joka kuitenkin pysyi hallinnassa. Fermi oli valinnut tarkasti miehet, jotka hoitivat ohjaussauvoja. Lisäksi miilun yläpuolelle oli sijoitettu erityiselle telineelle itsemurharyhmäksi kutsuttu neljän miehen ryhmä, joiden vieressä oli neljä sadan litran pullollista väkevöityä kadmiumliuosta. Jos reaktio olisi voimistunut hallitsemattomaksi, miehet olisivat murskanneet pullot – tämä olisi kuitenkin merkinnyt käytännössä reaktorin tuhoa.
Reaktorin kolme säätötankoa kuitenkin toimivat täysin lasketusti, ja määräaikaan Fermi määräsi apulaisensa Walter Zinnin laskemaan köydellä ohjatun säätötangon alas, mikä hiljensi reaktion.
Ensimmäinen atomimiilu (CP-1 eli Chicago Pile 1) oli syntynyt. Ohjelmassa tutkittiin muutamaa uraanin rikastamismenetelmää, joista Harold Clayton Ureyn johdolla toteutettu kaasudiffuusio osoittautui käyttökelpoisemmaksi, kuin kilpaileva sähkömagneettinen diffuusio. Kaasudiffuusion hyödyntämiseksi oli rakennettava valtava erottelutehdas. Plutonium, jota syntyy atomimiilussa (ydinreaktorissa) erotellaan niin sanotussa jälleenkäsittelyssä. Tämäkin ala vaati omat keksintönsä. Niistä eräs merkittävin oli uraaniheksafluoridin (UF6) käyttöönotto.
Tammikuuhun 1945 mennessä, aloitti toimintansa Hanford Site:n plutoniumin erottelulaitos ja Oak Ridgen rikastuslaitos. Hanford Site:n rakennustyöt aloitettiin kesäkuussa 1943, 1. yksikkö käynnistettiin syyskuussa 1944, ja 3. patteri valmistui vuoden 1945 alussa. Teho ylitti 1 milj. kW. Havaittiin, ettei plutoniumpommista kannata käytännössä tehdä tykkityyppistä, koska tykistä tulisi epäkäytännöllisen pitkä sekä niin painava, ettei sitä voitaisi kuljettaa pommikoneessa. Siten hylättiin Mk.2 -tyypin Thin Man.
Atomipommin räjäytystä edelsi monia laboratoriokokeita, joissa muun muassa etsittiin sopivat muodot räjähdelinsseille, jotka taittavat sytyttimestä lähtevät shokkiaallot kohti pallon keskipistettä. Räjähdelinssissä on sekä hidasta että nopeaa räjähdettä. Fissioasetta päästiin kuitenkin testaamaan vasta kesällä 1945, jolloin sota Euroopassa oli jo loppunut. Ennen atomipommia räjäytettiin kokeeksi radioaktiivisella aineella suolattu 108 tonnin räjähdelataus eli ns. ”sadan tonnin testi”.
Ydinaseen käyttö

Pian tämän jälkeen keskusteltiin siitä, voitaisiinko atomiasetta käyttää Japania vastaan. Monet vastustivat ajatusta, mutta lopulta päädyttiin pudottamaan kaksi pommia. Pommituskohteiksi valittiin 16. huhtikuuta 1945 Hiroshima, Niigata, Kokura ja Nagasaki. Nämä kaupungit säästettiin tavanomaisilta pommituksilta, jotta atomipommin vaikutukset pystyttäisiin mittaamaan. Sotaministeri Henry L. Stimson hylkäsi listalta Kioton, jota prikaatikenraali Groves oli ehdottanut.
Kirjallisuutta

Jungk, Robert: Tuhansia aurinkoja kirkkaampi, WSOY, 1957, 341 s.
Knebel, Fletcher & Bailey II, Charles: Maailma palaa - Toinen maailmansota, (Osio: Tie Hiroshimaan) s. 400-426. Valitut Palat Helsinki 1975 ISBN 951-9078-25-8
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Extance, Andy: Manhattan Project Plutonium, Lost to Obscurity, Recovered by Scientists Scientific American. 15.1.2015. Viitattu 7.10.2018 (englanniksi).
Manhattan Project Encyclopædia Britannica. Viitattu 7.10.2018 (englanniksi).
The Manhattan Project An Interactive History. Viitattu 7.10.2018 (englanniksi).
Manhattan Project  History.com . 26.7.2017 . Viitattu 7.10.2018 (englanniksi).
History of the Atomic Age – The Manhattan Project: Making the Atomic Bomb atomicarchive.com. Arkistoitu 9.2.2009. Viitattu 7.10.2018 (englanniksi).
Trinityn pommi ”The Gadget” koottuna
Trinityn tulipallo 25 ms räjähdyksestä
Trinity värikuvassa
Groves, Oppenheimer ja muita henkilöitä Trinityn räjähdyspaikalla jonkin aikaa räjäytyksen jälkeen
John Hartwall

John Herrick Hartwall (4. maaliskuuta 1945 Helsinki – 24. maaliskuuta 2020 Espoo) oli suomalainen yritysjohtaja, logistiikka-alan metalliteollisuusyrityksen K. Hartwall Oy Ab:n hallituksen jäsen ja aikaisempi toimitusjohtaja vuosina 1986–2009. Hänen kaudellaan yrityksen toiminta laajeni eri puolille maailmaa ja osa tuotannosta siirrettiin Kiinaan.
John Hartwall kuului Hartwallin vauraaseen yrittäjäsukuun. Hänen isänsä oli teollisuusneuvos Kay Hartwall, ja hänen veljensä on diplomiekonomi Erik Hartwall. K. Hartwallin nykyinen toimitusjohtaja on John Hartwallin poika Jerker Hartwall (s. 1970).
Hartwall asui Sipoossa ja perusti K. Hartwall Oy:n entisiin tiloihin muun muassa taidegallerian Gumbostrand Konst & Form, jonka toimintaa hän kehitti myös jäätyään eläkkeelle.
John Hartwall kuoli koronaviruksen aiheuttaman lyhyen mutta aggressiivisen sairauden jälkeen maaliskuussa 2020 yhtenä ensimmäisistä suomalaisuhreista. Jerker Hartwall kertoi myöhemmin julkisuuteen, että John Hartwall oli saanut koronavirustartunnan Sipoossa 6. maaliskuuta 2020 pidetyillä syntymäpäiväjuhlillaan. Jerkerin mukaan noin joka kymmenes 70 juhlavieraasta sai Hartwallin lisäksi tartunnan. Helsingin Sanomien mukaan tartuntaketjun takia Sipoo oli jonkin aikaa ”väkilukuun suhteutettuna Suomen koronavirustartuntojen keskus”.
Zellig Harris

| Zellig Harris> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 23. lokakuu 1909 Balta
Kuollut: 22. toukokuuta 1992 (82 vuotta) New York
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Koulutus ja ura
Opinnot:  Pennsylvanian yliopisto
Väitöstyön ohjaaja:  James Alan Montgomery (käännä suomeksi)
Instituutti:  Columbian yliopisto, Pennsylvanian yliopisto
Oppilaat:  Noam Chomsky ja Maurice Gross
Zellig Sabbettai Harris (23. lokakuuta 1909 Balta, Venäjä – 22. toukokuuta 1992 New York, Yhdysvallat) oli yksi 1900-luvun merkittävimpiä kielentutkijoita etenkin syntaksin tutkimuksen ja matemaattisen kielitieteen aloilla, joilla hän ennakoi monia oppilaansa Noam Chomskyn käsityksiä. Hän oli myös kielitieteellisen diskurssintutkimuksen alullepanijoita. Alkuaan hän tutki seemiläisiä kieliä.
Julkaisuja

A grammar of the Phoenician language (1936), väitöskirja
Development of the Canaanite dialects: An investigation in linguistic history (1939)
Methods in structural linguistics (1951)
String analysis of sentence structure (1962)
Mathematical structures of language (1968)
Papers in structural and transformational linguistics (1970)
Papers on syntax (1981)
A grammar of English on mathematical principles (1982, ISBN 0-471-02958-0)
Language and information (1988, ISBN 0-231-06662-7)
The form of information in science: Analysis of an immunology sublanguage (1989, ISBN 90-277-2516-0)
A theory of language and information: A mathematical approach (1991, ISBN 0-19-824224-7)
The transformation of capitalist society (1997, ISBN 0-8476-8412-1)
Hartela

| Hartela-yhtiöt Oy |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1942
Toimitusjohtaja:  Juha Korkiamäki
Kotipaikka:  Helsinki
Toimiala:  rakentaminen
Liikevaihto:  322 miljoonaa € (2016)
Liikevoitto:  3,2 miljoonaa € (2016)
Kotisivu:  www.hartela.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Hartela on suomalainen rakennusliike, joka on perustettu vuonna 1942. Yritys on yksi Suomen suurimmista rakennusliikkeistä. Hartela sai alkunsa Turussa, kun Emil Hartela  ja Vilho Heinonen perustivat Urakoitsijat Oy -nimisen liikkeen. Vuosien kuluessa liikkeen toiminta laajeni ympäri Suomea.
Aiheesta muualla

Vakkuri, Aaro: Hartela 1942–1992. 1992. ISBN 951-96653-0-7
Michael H. Hart

Michael H. Hart (s. 28. huhtikuuta 1932 New York City) on yhdysvaltalainen tähtitieteilijä ja fyysikko. Hän on saavuttanut maailmanlaajuista kuuluisuutta kirjallaan Ihmiskunnan 100 suurinta, jossa hän asettaa ihmiskunnan historian mielestään sata suurinta henkilöä merkittävyysjärjestykseen.
Hart on työskennellyt NASAssa ja hoitanut tähtitieteen professuuria Anne Arundel Community Collegessa Marylandin Arnoldissa ja fysiikan professuuria Trinity University in San Antoniossa Texasissa. Lisäksi hänellä on oikeustieteellinen tutkinto.
Poliittisesti hän pitää itseään "valkoisena aktivistina". Hart on osallistunut usein New Century Foundation -järjestön kokouksiin. Vuonna 1996 hän piti sen kokouksessa esitelmän, jossa hän ehdotti Yhdysvaltojen jakamista neljään etniseen osaan: valkoisten, mustien ja latinalaistaustaisten alueisiin sekä yhteen rodullisesti sekoittuneeseen osaan. Vuoden 1994 kokouksessa juutalainen Hart joutui riitaan Ku Klux Klan -taustaisen poliitikon David Duken kanssa tämän tehtyä antisemitistisiä huomautuksia.
Kirjoja

Ihmiskunnan 100 suurinta: historian vaikutusvaltaisimmat henkilöt tärkeysjärjestyksessä (Helsinki: Tammi, 1994) ISBN 951-31-0212-2 (sid.)
Extra-Terrestrials, Where Are They? (Ben Zuckermanin kanssa), 1982
A View from the Year 3000
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  DDB  Trove 
Muut:  IdRef
Harsosammal

| Harsosammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Maksasammalet Marchantiophyta
Luokka::  Aitomaksasammalet Jungermanniopsida
Lahko::  Aitomaksasammalet Jungermanniales
Heimo::  Harsosammalet Trichocoleaceae
Suku::  Harsosammalet Trichocolea
Laji::  tomentella
Kaksiosainen nimi
 Trichocolea tomentella  (Ehrh.) Dumort. 
Katso myös
   Harsosammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Harsosammal (Trichocolea tomentella, (Ehrh.) Dumort.) on maksasammallaji harsosammalten suvussa ja heimossa.
Harsosammalen versot ovat viidestä kymmeneen senttimetriä pitkiä, litteitä ja höyhenmäisesti liuskoittuneita. Se lisääntyy yleensä kasvullisesti, mutta hyvin harvoin suvullisesti.
Harsosammal on levinnyt laajalle, sitä esiintyy Euraasiassa, pohjoisessa Afrikassa, itäisessä Pohjois-Amerikassa sekä Etelä-Amerikassa.
Harsosammalta esiintyy Suomessa eteläosassa Ahvenanmaalta Pohjois-Karjalan korkeudelle. Se kasvaa erityisesti varjoisissa metsissä lähteiden äärellä märällä, lahoavalla humuksella. Metsähoito on harvinaistanut lajia Suomessa ja se luokitellaan uhanalaiseksi.
Aiheesta muualla

Harsosammal (Trichocolea tomentella) (pdf)[vanhentunut linkki]
ITIS: Trichocolea tomentella (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q1139601  APNI: 127624  BioLib: 91713  BOLD: 439221  CoL: 7D3NY  EoL: 604101  EPPO: TOATO  FNA: 200000033  GBIF: 2689242  iNaturalist: 155773  IRMNG: 10586857  ITIS: 14293  NatureServe: 2.127632  NBN: NHMSYS0000310803  NCBI: 53022  Observation.org: 17807  Open Tree of Life: 683248  Plant List: tro-35185995  PLANTS: TRTO5  Tropicos: 35185995  WFO: wfo-0001196781  Laji.fi: MX.44229
Majakkalaiva

Majakkalaiva Breeveertien
Majakkalaiva on valolaitteella varustettu kelluva merenkulun turvalaite, joka on ankkuroitu paikkaan, jonne kiinteän turvalaitteen pystyttäminen ei ole ollut mahdollista. Majakkalaivoja käytetään varoittamaan merenkululle vaarallisista kohteista, kuten karikoista ja matalikoista, tai ohjaamaan satamaan saapuvia aluksia väylän alkuun. Yleensä majakkalaivat on maalattu punaisiksi, jotta ne erottuisivat paremmin muutoin siniharmaasta ympäristöstään.
Yleistä

Majakkalaivan kannelle on rakennettu majakan kaltainen matala tornimainen rakennelma, ja sen huippuun on sijoitettu majakoissa käytettävän kaltainen linssilaitteisto. Joissakin aluksissa on ollut kiinteä maston huippuun sijoitettu lyhty tai mastoa/mastoja pitkin nostettava ja laskettava lyhtyrakenne. Alkuaikoina lyhdyt toimivat öljyllä, aluksi nauris- tai hamppuöljyllä, joskin jo 1800-luvun lopussa siirryttiin petroliin, koska pohjoisissa oloissa kasviöljyt jäätyivät pakkasella. 1900-luvun alkupuolella öljyvalot vaihdettiin asetyleenillä toimiviin kaasuvaloihin. Sähkökäyttöisiä majakoita oli Suomessa vain yhdessä majakkalaivassa ja siinäkin suhteellisen lyhyen ajan. Nykyisin lähes kaikki käytössä olevat majakkalaivat on varustettu sähkövilkuin.
Lisäksi miltei kaikissa aluksissa oli kiinteä sumumerkinantoasema. Ensimmäiset sellaiset olivat voimakasäänisiä laivakelloja, sittemmin tulivat käsikammella toimivat sumusireenit, jotka jo 1800-luvun lopussa vaihtuivat paineilmakäyttöisiin torviin, joita kutsutaan tyfooneiksi. Niiden myötä aluksille ilmestyivät ensimmäiset apukoneet, jotka olivat pääasiassa kuulamoottoreita.
Hiukan myöhemmin tyfoonit korvattiin höyrykäyttöisillä sireeneillä. Tämän vuoksi koneettomiin majakkalaivoihin ryhdyttiin 1900-luvun alussa asentamaan höyrykattiloita, jotka paitsi kehittivät tehoa sumusireeneille, myös majakkalaivoille tärkeään ankkurivinssiin sekä lopulta myös alusten lämmitykseen. Joissakin aluksissa oli molemmat sumumerkkijärjestelmät.
Pohjoismaissa alettiin majakkalaivoja 1800-luvun lopuilla varustaa höyrykoneilla, koska uudet, joskus vaarallisissakin oloissa toimivat vartiopaikat ja eritoten liikennekauden piteneminen niin keväästä kuin syksystäkin pakottivat tähän ratkaisuun: koneettomat, vain purjeilla liikkuvat majakkalaivat olivat varsin avuttomia jääkeleissä. Samoihin aikoihin käyttöön otettiin myös kaarivalolla toimivat valonheittimet. Useimmat majakkalaivat toimivat myös luotsivartiopaikkoina, ja voimakas valonheitin oli tarpeellinen pimeällä tapahtuvassa luotsinannossa. Ensimmäinen asennettiin uuteen Äransgrundin majakkalaivaan vuonna 1901.
Uuden laitteen myötä paineilmasireenin käyttökoneeseen liitettiin erillinen sähkögeneraattori. Muut valot aluksilla olivat pitkälle 1910-luvulle asti öljylamppuja. 1920-luvulla aluksiin asennettiin ensimmäiset sähkösireenit eli nautofonit, tämän johdosta höyrykoneiden yhteyteen asennettiin erillinen höyryturbiinilla toimiva turbogeneraattori. Näitä asennettiin vain höyrykoneilla varustettuihin majakkalaivoihin. Majakkalaiva Helsinki oli ensimmäinen, jossa tällainen voimakone oli jo alun alkaen, koska aluksessa oli alun perin sähkövilkku.
Majakkalaivan valolaitteisto on yleensä huomattavan tehokas, sillä sen korkeus merenpinnasta on rajallinen. Päivällä joidenkin majakkalaivojen tunnuksena ovat mastossa olevat pallokuviot.
Majakkalaivojen synty Englannissa

Ensimmäinen majakkalaiva oli brittiläisten liikemiesten Robert Hamblinin ja David Averyn vuonna 1731 hankkima, Thamesjoen suistossa olevalle Noren särkälle ankkuroitu yksimastoinen sluuppi Nore, jonka maston raa'annokkiin oli sijoitettu kaksi voimakasvaloista ankkurilyhtyä. Kuningas Yrjö II myönsi kumppanuksille oikeuden periä majakkamaksua tästä palvelusta.
Ison-Britannian korkein majakkaviranomainen Trinity House ei hyväksynyt ikiaikaisten majakanpito-oikeuksiensa loukkaamista. He saivatkin aluksen käyttökieltoon, mutta koska tähän uuteen palveluun ihastuneet laivanvarustajat ja meriupseerit toimivat majakkalaivan puolesta, suostui Trinity House lopulta sallimaan aluksen käytön ja lunastamaan sen haltuunsa maksamalla aluksesta oikeuksineen entisille omistajille ja näiden jälkeläisille 100 puntaa vuodessa 61 vuoden ajan. Noren majakkalaiva uusittiin moneen kertaan ja oli paikallaan vuoteen 1955 asti jolloin se poistettiin. Viimeinen näistä laivoista museoitiin Lontooseen.
Vanhoilliset Trinity Housen lordit suhtautuivat edelleen nuivasti majakkalaivoihin. Yleinen mielipide kääntyi majakkalaivojen puolelle, kun vuonna 1787 sattui myrsky, jonka seurauksena Norfolkin karikoihin tuhoutui 23 laivaa ja noin 600 merimiestä hukkui. Merenkulkijoiden mukaan onnettomuus olisi ehkä vältetty, jos karikot olisi merkitty majakkalaivalla. Majakkalaivoja alettiin rakentaa, nyt varta vasten tehtävään suunniteltuina.
Koska kiinteitä majakoita ei pystytty rakentamaan merenkululle vaarallisiin paikkoihin, alkoi alusten määrä kasvaa. Suurimmillaan määrä oli 1930-luvulla. Silloin aluksia oli koko maailmassa noin tuhat. Toisesta maailmansodasta alkoi hiljainen määrän lasku. Yksi syy tähän oli vesirakennustekniikan oleellinen kehittyminen, joka mahdollisti pohjamajakoinen rakentamisen.
Tosin vanhin kasuunimajakoista ja edelläkävijä monessa mielessä on nykyisin muistomerkkinä toimiva saksalainen Roter Sandin majakka Weserjoen suistossa. Majakka valmistui vuonna 1885. Sen korvasi uusi ja tehokkaampi kasuunimajakka Alte Weser vuonna 1964.
Yleistietoa majakkalaivoista

Monissa majakkalaivoissa ei ollut aluksen liikutteluun tarvittavaa koneistoa, vaan alukset hinattiin ankkuripaikalleen ja sieltä pois. Suomessa majakkalaivat hinattiin asemapaikoilleen jäidenlähdön jälkeen ja noudettiin pois myöhään talvella. Suomesta alkoi myös käytäntö varustaa majakkalaivoja koneistoilla, mikä lisäsi niiden merikelpoisuutta. Ruotsalaiset omaksuivat käytännön saman tien, ja heiltä se levisikin laajemmalle; ensimmäinen koneistettu majakkalaiva oli vuonna 1879 valmistunut Storkallegrund.
Nykyisin kaikissa miehitetyissä majakkalaivoissa on oma koneisto. Koneettomiin aluksiin ilmestyi kyllä jo varhain ns. donkey-kattila joka kehitti höyryvoimaa aluksi ankkurivinssille ja sittemmin myös höyrysireenille ja myös lämmitykseen.
Majakkalaivat ankkuroidaan asemapaikalleen koko purjehduskaudeksi. Yleensä laivat sijaitsivat sellaisilla paikoilla, joihin veden syvyyden, tai merenpohjan muotojen tai koostumuksen vuoksi ei voida sijoittaa kiinteää majakkaa. Monessa majakkalaivassa käytettiin puolipallon muotoista lyijyllä raskaasti painotettua ns. sieniankkuria.