stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tranyylisypromiini
Aiheesta muualla

Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Tranylcypromine (englanniksi)
Antidepressantit
| Valikoivat takaisinoton estäjät ja/tai reseptorimodulaattorit |
| --- | --- |
SSRI:t:   essitalopraami  fluoksetiini  fluvoksamiini  paroksetiini  sertraliini  sitalopraami  tsimelidiini‡ 
SNRI:t:   desvenlafaksiini*  duloksetiini  levomilnasipraani*  milnasipraani  tofenasiini*  venlafaksiini 
NRI:t:   atomoksetiini  reboksetiini  viloksatsiini* 
SARI:t:   etoperidoni‡  nefatsodoni‡  tratsodoni 
SMS:t:   vilatsodoni  vortioksetiini 
Muut:   agomelatiini  alfaetyylitryptamiini‡  alfametyylitryptamiini‡  amisulpridi  bupropioni  dekstrometorfaani/bupropioni*  esketamiini†  flupentiksoli  indeloksaksiini*  ketamiini†  medifoksamiini‡  nomifensiini‡  pivagabiini‡  tandospironi*  teniloksaksiini* 
| Trisykliset masennuslääkkeet |
| --- | --- |
Trisykliset masennuslääkkeet:   amineptiini‡  amitriptyliini  amitriptyliiniioksidi  butriptyliini  desipramiini  dibentsepiini  dosulepiini  doksepiini  imipramiini  imipramiinioksidi‡  iprindoli‡  klomipramiini  lofepramiini  melitraseeni  metapramiini‡  nortriptyliini  noksiptiliini  opipramoli  pipofetsiini  propitsepiini  protriptyliini  tianeptiini  tiatsesiimi‡  trimipramiini 
Tetrasykliset masennuslääkkeet:   amoksapiini*  maprotiliini‡  mianseriini  mirtatsapiini  setiptiliini* 
| Monoamiinioksidaasiestäjät |
| --- | --- |
Ei-selektiiviset:   feneltsiini*  iproniatsidi‡  isokarboksatsidi  isoniatsidi‡  linetsolidi  nialamidi  teditsolidi  tranyylisypromiini* 
MAOA-selektiiviset:   bifemelaani  eprobemidi  metralindoli†  minapriini‡  moklobemidi  pirlindoli*  tetrindoli†  toloksatooni 
MAOB-selektiiviset:  selegiliini
‡ markkinoilta poistettu lääke, † kokeellinen lääke,* ei myynnissä Suomessa
Traktrix

Traktrix, joka syntyy, kun langan toista päätä ensin työnnetään ja sitten vedetään vakionopeudella.
Traktrix eli traktriks
 on geometrinen käyrä, jota pitkin vedettävä kappale etenee, kun se on kiinnitetty venymättömän langan toiseen päähän, ja langan toisessa päässä oleva vetäjä etenee suoraa pitkin tasaisella nopeudella siten, että alkutilanteessa lanka on kohtisuorassa mainittuun suoraan nähden ja kappaleen liikesuunta on koko ajan suoraan kohti vetäjää. Näin ollen käyrän jokaisesta tangentista jää yhtä pitkä osa sivuamispisteen ja käyrän asymptoorin väliin. Käyrää tutki ensimmäisenä Claude Perrault vuonna 1670, myöhemmin tarkemmin Isaac Newton 1676 ja Christiaan Huygens 1693. Käyrän nimi johtuu latinan verbistä trahere, joka tarkoittaa "vetää".
Matemaattinen johto

Seuraavassa tarkastellaan traktrixia, jolla on pystysuorana asymptoottina y-akseli.
Oletetaan, että kappale sijaitsee aluksi pisteessä (a, 0)), tai kuten oheisen kuvan esimerkissä, pisteessä (4,0) ja että se on kiinnitetty lankaan, jonka pituus on a (esimerkkitapauksessa 4), jonka toinen pää on origossa. Oletetaan, että langan toista päätä aletaan vetää y-akselin positiiviseen suuntaan vakionopeudella. Joka hetki tämä lanka on sen käyrän y = y(x) tangentti, jota pitkin kappale liikkuu, minkä vuoksi vetäjän liike määrää täysin myös vedettävän kappaleen liikkeen. Jos kappaleen koordinaatit jollakin hetkellä ovat (x, y), vetäjän y-koordinaatti on Pythagoraan lauseen mukaisesti  y+\operatorname {sign} (y){\sqrt {a^{2}-x^{2}}},. Koska langan ja x-akselin välinen kulma on sama kuin ratakäyrän tangentin, saadaan differentiaaliyhtälö
missä reunaehtona on, että y(a) = 0. Yhtälön ratkaisu on
missä etumerkki  \pm  riippuu vetäjän liikesuunnasta: liikkuuko se ylös- vai alaspäin.
Lausekkeen ensimmäinen termi voidaan kirjoittaa myös muotoon
missä arsech tarkoittaa areahyperbelisekanttia.
Ratkaisun etumerkki riippuu siis siitä, liikkuuko vetäjä ylös- vai alaspäin. Molemmat haarat kuuluvat traktrix-käyrään, jolla on terävä kärki pisteessä (a, 0).
Traktrixin merkitys

Traktrixin oleellisin ominaisuus on, että käyrällä olevan pisteen P ja sen kautta kulkevan tangentin ja käyrän asymptootin leikkauspisteen välinen etäisyys on vakio.
Traktrix voidaan käsittää monella tavalla:
Se on hyperbolisen spiraalin keskipisteen ura, kun tämä käyrä vierii liukumatta suoraa pitkin.
Ketjuviivan evolventti on traktrix, jonka asymptootti on vaakasuora. Ketjuviiva on käyrä, jonka muotoiseksi täysin taipuisa ketju köysi asettuu painovoiman vaikutuksesta, kun se on kiinnitetty kahteen tukipisteeseen. Tämän käyrän yhtälö on  y=a\cosh {\frac {x}{a}}.
Jos auto on luisunut suoran tien ulkopuolelle kohtisuorasti tiehen nähden, mistä sitä lähdetään vetämään hinausautolla, joka liikkuu tien suuntaisesti, suoraviivaisesti ja tasaisella nopeudella ja venymättömällä köydellä, hinattavan auton taka-akselin liikerata on traktrixin muotoinen.
Traktrix on epälineaarinen käydä, jonka suoraa pitkin vierivä a-säteinen ympyrä, jonka keskipiste on x-akselilla, leikkaa koko ajan kohtisuorasti.
Traktrixin asymptootti voi olla myös vaakasuora. Siinä tapauksessa käyrällä on pystysuora symmetria-akseli. Jos käyrä sijoitetaan koordinaatistoon siten, että sen asymptoottina on x-akseli ja symmetria-akselina y-akseli, sen kaarevuussäde sen kussakin pisteessä on  r=a\cot {\frac {x}{y}}
Kun traktrix pyörähtää asymptoottinsa ympäri, pyörähdyspintana saadaan pseudopallo, joka on siitä erikoinen, että sen Gaussin kaarevuus on pinnan joka kohdassa yhtä suuri, kuitenkin pallon pinnasta poiketen negatiivinen. Eugenio Beltrami osoitti vuonna 1868, että pseudopallon geometria on lokaalisti yhtäläinen hyperbolisen tason kanssa. Sen vuoksi sillä on huomattava merkitys epäeuklidisessa geometriassa.
Ominaisuuksia

Traktrix voidaan parametroida yhtälöillä  x=t-\tanh(t),y=1/{\cosh(t)}.
Traktrixin geometrisesta määritelmästä seuraa, että sen jokaisesta tangentista  jää yhtä pitkä osa, a, sivuamispisteen ja käyrän asymptoorin väliin.
Traktrixin pisteiden  x_{1} ja  x_{2} välisen osuuden kaaren pituus, kun nämä pisteet ovat samalla puolella käyrän kärkipistettä, on  a\ln {\frac {x_{1}}{x_{2}}} Traktrixin ja sen asymptootin välisen alueen pinta-ala on  {\pi a^{2}}{2}, mikä voidaan osoittaa integroimalla tai Mamikonin lauseen avulla.
Pyörähdyspinta, joka syntyy traktrixin pyörähtäessä asymptoottinsa ympäri, on pseudopallo.
Traktrix on transkendenttinen käyrä, toisin sanoen sitä ei voida määritellä polynomiyhtälöllä.
Käytännön sovelluksia

Vuonna 1927 P. G. A. H. Voigt patentoi torvikaiuttimen, joka perustui siihen oletukseen, että torven läpi kulkeva aaltorintama on pallomainen ja sen säde on vakio. Tarkoituksena oli minimoida häiriö, joka aiheutuu ääniaaltojen heijastumisesta torven sisällä. Tämä saavutettiin parhaiten, kun torvi tehtiin traktrixin pyörähdyskappaleen muotoiseksi.
Poikkileikkaukseltaan traktrixin muotoisia puristimia käytetään yleisesti peltien [[taivutus (valmistusteknikka)|taivuttamiseen.
Mekaanisen tehonsiirron kannalta traktrix on erityisen edullinen muoto jakohihnan hampaille. Tämä muoto minimoi hampaisiin kohdistuvan kitkan, koska tällöin ne toisiinsa kiinittyessään ja jälleen irrotessaan liukuvat mahdollisimman vähän. Aikaisemmin jakohinnoissas käytettiin trapetsoidin tai ympyrän muotoisia hampaita, mikä aiheutti merkittävästi liukumista ja kitkaa.
Piirustusvälineitä

Loka-marraskuussa 1692 Christiaan Huygens suunnitteli laitteen, joiden avulla traktrix voitaisiin piirtää sen geometriseen määritelmään nojautuen siten, että vetävä laite etenee suoraviivaisesti tasaisella nopeudella.  Myöhemmin samasta idesta esitettiin kehittyneempiä versiota, jolloin samalla laitteella olisi voitu suorittaa muitakin matemaattisia tehtäviä:
Vuonna 1693 Gottfried Wilhelm Leibniz esitti "yleisen vetävän koneen" periaatteen. Teoriassa tällaisella koneella voitaisiin integroida mikä tahansa ensimmäisen asteen differentiaaliyhtälö.  Kyseessä oli eräänlainen analogialaskin, mutta sellaisen rakentaminen Leibnizin ajan teknologialla oli epäkäytännöllistä eikä sitä koskaan toteutettu.
Vuonna 1706 John Perks rakensi traktrixiin perustuvan laitteen, jonka avulla voitiin toteuttaa hyperbolisten funktioiden neliöinti.
Vuonna 1729 Giovanni Poleni rakensi vetävän koneen, jolla voitiin piirtää logaritmifunktion kuvaaja.
Alun perin pisteessä (4,0) sijainneen kappaleen traktrix.
Ketjuviiva traktrixin evoluuttana.
Siluetti

Goethe ja naisen rintakuva, noin 1780.
Siluetti eli silhuetti (ransk. silhouette) on varjokuva tai ääriviivakuva, joka tavallisesti esittää ihmistä, eläintä, esinettä, maisemaa tai tapahtumaa. Tyypillisin tällaisen kuvan laji on ilman luonnostelua mustasta paperista saksilla leikattu ihmisen profiilikuva, joka liimataan vaaleaan kartonkialustaan. Toisaalta varhaisimmat siluetit olivat yksivärisiä maalattuja kuvia.
Tällainen kuvantekotapa on peräisin itämailta ja siluetteja alettiin valmistaa Englannissa 1700-luvulla, mutta ne saivat nimensä Ranskassa. Siluettien teon kukoistuskautta oli 1700-luvun loppupuoli. Yleisin siluettien tyyppi on muotokuvasiluetti, jonka kuitenkin valokuva myöhemmin syrjäytti. Tunnetuin suomalainen siluettitaiteilija on Emil Cedercreutz.
Siluetti-sanaa käytetään myös valokuvista, näkymistä tai maisemista, joissa kohteen ääriviivat korostuvat voimakkaassa vastavalossa. Esimerkiksi auringon laskiessa saatetaan kutsua tällaista ilmiötä ”kaupungin siluetiksi”.
Siluetti ei välttämättä ole yksinkertaistettu, vaan se voi sisältää hyvinkin tarkkoja yksityiskohtia.
Sana siluetti tulee Ranskan Ludvig XV:n aikaisesta valtiovarainministeristä Étienne de Silhouettesta (1709–1767). Kun hänet oli nimitetty virkaansa, ministerin sanottiin säästäneen valtion varoja 72 miljoonaa frangia jo virassaolonsa ensimmäisen vuorokauden aikana. Silhouette muokkasi verotusta radikaalisti: Aiemmin veroista vapautettu aatelisto joutui osallistumaan vararikon partaalla horjuvan valtiontalouden pelastamiseen. Ylellisyystuotteille – kuten muotokuville – määrättiin korkeat verot. Halvat pahvista leikellyt profiilikuvat tulivat muotiin, ja nimi lainattiin herra Silhouettelta. Kun de Silhouette jätti hallitustehtävänsä, hänen kerrotaan vetäytyneen maatilalle, jonka hän koristeli itse tekemillään paperileikkauksilla.
Siluettikuvia voi tehdä monella tavalla. Taitava siluettitaiteilija leikkaa henkilön muotokuvan saksilla. Siluetin voi tehdä myös esimerkiksi repimällä, tussilla, valottamalla valokuvauspaperia ja sille asetettuja esineitä tai vaikkapa käsittelemällä valokuvaa kuvankäsittelyohjelmalla. Siluetti voidaan valmistaa myös leikkaamalla metallilevystä kuten alumiinista tai teräksestä.
Tunnettuja siluettitaiteilijoita

Emil Cedercreutz
Väinö Kemppainen
Sirkka Lekman
Eero Manninen
Onni Pursiainen
Kara Walker
Siluetteja

Otto Böhler, Anton Bruckner saapuu taivaaseen, 1890.
Otto Böhner, Anton Bruckner saa nuuskaa Richard Wagnerilta, n. 1885.
Elisabeth Bohm, kuvitusta Ivan Turgenevin novelliin, 1883.
Elizaveta Kruglikova, Vladimir Majakovski.
J.F. Anthing, Ryhmä Pietarin tiedeakatemian jäseniä, 1784.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Siluetit Wikimedia Commonsissa
Sandell, Ellinoora: Linnanmäeltä tuttu taiteilija on leikannut kymmeniätuhansia siluettikuvia – "Hymy tekee kummallisia musseroita naamaan" Yle Uutiset.  1.8.2017. Yleisradio Oy. Viitattu 25.12.2019.
Siluettitaide - Sirkka Lekman
Kara Walkerin sivusto
Toivanen

Toivanen on suomalainen sukunimi.
Tunnettuja Toivasia

Aarne Toivanen (1936–2021), teologi ja eksegeetti
Ahti Toivanen (s. 1990), ampumahiihtäjä
Alina Toivanen (s. 1980), rumpali
Armi Toivanen (s. 1980), näyttelijä
Auli Toivanen (s. 1938), sisätautiopin professori
Erik Toivanen (s. 1947), hammaslääkäri ja tietokilpailija
Erkki Toivanen (1927–2000), yritysjohtaja ja vuorineuvos
Erkki Toivanen (1938–2011), radiotoimittaja ja ulkomaankirjeenvaihtaja
Hanna Toivanen (s. 2001), pesäpalloilija
Harri Toivanen (s. 1955), jalkapalloilija ja jääkiekkoilija
Heikki Toivanen (1948–2006), oopperalaulaja
Irma Toivanen (1922–2010), poliitikko (LKP)
Jari Toivanen, yritysjohtaja
Joonas Toivanen (s. 1991), jääkiekkoilija
Juhani H. Toivanen (s. 1967), soveltavan puheentutkimuksen ja puheteknologian dosentti
Laura Toivanen (s. 1988), ampumahiihtäjä
Lotta Toivanen (s. 1965), kirjallisuuden suomentaja
Maarit Toivanen-Koivisto (s. 1954), liike-elämän vaikuttaja
Marja Liisa Toivanen (s. 1940), opetusneuvos ja järjestöaktiivi
Mika Toivanen (s. 1970), säveltäjä, sovittaja, tuottaja ja muusikko
Milla Toivanen (s. 1972), kuvataiteilija
Onni Toivanen (s. 1993), jääkiekkoilija
Otto Toivanen (s. 1965), taloustieteilijä
Paavo Toivanen (1937–2024), bakteeriopin professori
Raimo Toivanen (s. 1945), jalkapalloilija
Reetta Toivanen (s. 1969), alkuperäiskansatutkimuksen professori
Roosa Toivanen (s. 1998), jalkapalloilija
Sanna Toivanen, näyttelijä
Tiina Toivanen (s. 1974), kestävyysjuoksija
Toivo Toivanen (1913–1995), insinööri ja yritysjohtaja, teollisuusneuvos
Viljo Toivanen (s. 1984), keihäänheittäjä.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Keskenmeno

Keskenmeno tarkoittaa ihmisillä raskauden itsestään tapahtuvaa keskeytymistä ja alkion tai sikiön poistumista kohdusta joko itsestään tai lääkärin avustamana. Keskenmenossa syntyvä sikiö ei ole elinkelpoinen ja useimmiten kuolee.
Ihmisillä keskenmenon katsotaan tapahtuvan ennen 22. raskausviikon loppua tai kun sikiö painaa alle 500 grammaa. Mikäli sikiö painaa yli 500 grammaa tai raskaus keskeytyy 22. raskausviikon jälkeen, kyseessä katsotaan olevan ennenaikainen synnytys, koska syntyvä lapsi voidaan saada pidettyä hengissä. Ennenaikaisen synnytyksen ja keskenmenon raja on lääketieteen kehittyessä siirtynyt aiemmaksi. Viikon 22 jälkeen tapahtuva tai yli 500 grammaa painavan sikiön kuolemaa kutsutaan kohtukuolemaksi.
Keskenmeno merkitsee lähes aina lapsen kuolemaa, sillä näin varhaisessa kehitysvaiheessa syntyvällä sikiöllä on nykylääketieteen keinoin vain teoreettiset elinmahdollisuudet. Jos raskaus keskeytyy spontaanisti 23.–37. raskausviikolla, kyseessä ei ole enää keskenmeno vaan ennenaikainen synnytys, ja syntyvää lasta sanotaan tällöin keskoseksi. Keinotekoisesti aiheutettua raskauden keskeytymistä kutsutaan puolestaan abortiksi.
10–15 % tiedossa olevista raskauksista keskeytyy ennen 22. raskausviikon päättymistä ja valtaosa (80 %) niistä kahdeksan ensimmäisen raskausviikon aikana.
Todellinen raskauksien keskenmenon osuus kaikista raskauksista on vielä suurempi. On arvioitu, että jopa kolmasosa raskauksista keskeytyy itsestään. Suurin osa keskenmenoista tapahtuu aivan raskauden alkuvaiheessa, ennen kuin nainen on tietoinen raskaudestaan. Suurimmassa osassa näistä keskenmenoista nainen ei huomaa mitään kuukautisten mahdollisen pienen epäsäännöllisyyden lisäksi, ja näin alkuvaiheen raskaus ja keskenmeno eivät tule koskaan tietoon.
Yleisimpien, varhaisvaiheessa tapahtuvien keskenmenojen tavallisin syy on viallinen siittiö- tai munasolu. Arvioiden mukaan yli puolet yksittäisistä keskenmenoista johtuu sikiön kromosomipoikkeavuuksista.
Riskitekijät

Yötyötä sisältävä vuorotyö lisää keskenmenon riskiä.
Myöhäinen eli keskiraskauden keskenmeno

Huomattavasti vähemmän keskenmenoja aiheutuu 12. raskausviikon jälkeen, jolloin voidaankin puhua myöhäisestä tai keskiraskauden keskenmenosta. 12. raskausviikon jälkeen tapahtuneita raskauden keskeytyksiä kutsutaan myöhäisiksi keskenmenoiksi mutta vain ennen kuin 22 raskausviikkoa on täynnä tai sikiö painaa 500 grammaa. Tämän jälkeen kyseessä on kohtukuolema tai ennenaikainen synnytys. Myöhäisen keskenmenon kokeneille termi ei useinkaan tunnu sopivalta kuvaamaan menetyksen vakavuutta ja vaikutusta. Sureville vanhemmille kokemus hahmottuu lähinnä odotetun ja rakastetun lapsen menettämisenä.
Yleisimmin myöhäisen keskenmenon hoito on lääkkeellinen kohdun tyhjennys alakautta eli synnyttämällä. Hoito tehdään sairaalassa yleensä erillään muista synnyttäjistä, ja kivun lievitykseen on tarjolla tehokkaita vaihtoehtoja. Myöhäinen keskenmeno voi usein jäädä epätäydelliseksi, jolloin kohtuun jää istukka- tai sikiökudosta. Tällaisissa tapauksissa kohdun tyhjennys tehdään yleensä gynekologin suorittamalla kaavinnalla.
Totuuden vastaavuusteoria

Totuuden vastaavuusteoria eli totuuden korrespondenssiteoria on filosofinen totuusteoria. Vastaavuusteorian mukaan jokin väite on tosi, jos sitä vastaava tosiasia on olemassa, toisin sanoen jos kyseinen väite vastaa asioiden todellista tilaa.
Teoria

Ensimmäisenä korrespondenssiteorian muotoili Aristoteles, jonka mukaan "väite on tosi, kun se vastaa todellisuutta". Väite on kielellinen esitys, jolla on semantiikka, eikä todellisuudella ole semantiikkaa. Näin ollen korrespondenssi on kielen ja todellisuuden välinen semanttinen suhde, jossa mallia pidetään totena, jos lauseen ja todellisuuden välillä on yhteensopivuus.
Esimerkiksi:
Väite "tuo omena on punainen" on tosi silloin, kun kyseisen omenan punaisuus on fysikaalisen todellisuuden tosiasia.
Väite "Musti on koira" on tosi, jos se mitä käsitämme "Mustiksi" on myös sellainen mitä käsitämme "koiraksi", jos näin ei ole, on lause epätosi.
Totuuden vastaavuusteorioilla on usein läheinen yhteys filosofiseen semantiikkaan eli merkitysoppiin. Vastaavuusteoreetikko voi esittää, että väitelauseen merkityksen (sen, minkä ymmärtäminen muodostaa kyseisen väitelauseen ymmärtämisen) voi antaa sen totuusehdoilla, eli tässä tapauksessa näyttämällä, minkä tosiasian on vallittava jotta väite olisi tosi. Tämän mukaisesti voisimme sanoa, että henkilö S ymmärtää väitteen "tuo omena on punainen", jos hän tietää, mikä (tai millainen) tosiasia omenan punaisuus on (jos se on tosiasia). Kysymys väitelauseen suhteesta todellisuuteen on täten aina tulkinnallinen. Emme voi "vain lukea" mitä jossain asiassa kirjoitetaan, vaan jotta ymmärtäisimme mitä sanomalehti tai kokoamisohje tai Raamattu sisältää, tarvitsemme aina jonkinlaista tulkintaa. Korrespondenssin kannalta asiat voivat olla tosia tai epätosia vain lauseilla ja väittämillä, joilla on jonkinlainen semanttinen sisältö:  vain sellaiset väitteet ja mallit ovat mielekkäitä joiden "sisäisestä luonteesta" voidaan esittää kuvaus, joka voidaan koetella empiirisellä koejärjestelyllä. Kun malli esitetään muodossa, jossa tutkijat voivat sen ymmärtää samalla tavalla, ja tehdä kuvauksen pohjalta saman empiirisen todentamisen, varmistuu korrespondenssi ja syntyy tieteen intersubjektiivisuus.
Yleensä totuuden vastaavuusteorian kannattajat selittävät tosiasiat ihmismielestä riippumattomiksi. On käyty myös keskustelua siitä, voisiko vastaavuusteoreetikko väittää päinvastoin, ja sanoa tosiasioiden olevan riippuvaisia nimenomaan ihmismielestä. Joka tapauksessa vastaavuusteorioille on tyypillistä niiden ontologinen sitoumus tosiasioihin tai, yleisemmin, totuudentekijöihin. Läheisesti korrepondenssiteorioihin liittyy myös kielen kuvateoria.
Vastaavuusteoriat antavat monien tieteellisen realismin kannattajien mukaan hyväksyttävän totuuden määritelmän. Vastaavuusteoria vetoaa usein ajattelijoihin, joiden mielestä inhimillinen tiedonkeruu on todellisuuden tutkimista: tarjoavathan vastaavuusteorian olettamat tosiasiat juuri sellaisen olioluokan, jonka edellä mainittu puhetapa vaatii tuekseen.
Arvostelu

Totuuden vastaavuusteoria kuvaa ehkä parhaiten arkipäiväistä käsitystä totuudesta. Vastaavuusteoriaa vastaan ja sen puolesta on väitelty filosofisessa kirjallisuudessa paljon, ilman että yksimielisyyttä sen hyväksyttävyydestä olisi saavutettu. Konsilienssimalli kuitenkin olettaa objektiivisen, ihmismielestä riippumattoman, maailman ja on siksi osittain ristiriidassa skeptisyyden ja relativismin ja muiden sellaisten mallien kanssa, jotka asettavat objektiivisuuden kyseenalaiseksi. Korrespondenssia käsitellään näiden muiden näkemysten piirissä siten, että "Totuudesta" on mahdotonta puhua kielen kaikkialle ulottuvan ja rajoittavan vaikutuksen vuoksi; puhutaan kielestä universaalina välineenä ja vedotaan semantiikan lausumattomuuteen (engl. "ineffability"), eli siihen, että emme voi koskaan mennä kielellisen tulkinnan ulkopuolelle tarkastelemaan semanttisia sisältöjä ja sen todellista suhdetta maailmaan - ja Gödelin epätäydellisyyslauseen mukaan totuutta ei voida koskaan saavuttaa järjestelmän sisällä. Tämä ei kuitenkaan väistämättä johda siihen, että jotain ei voitaisi tietää tai totuutta ei voitaisi lähestyä, vaan voi myös korostaa fallibilistisen toimintametodin tärkeyttä.
Vastaavuusteorioiden tiimoilla käyty filosofinen keskustelu on muodostunut monimutkaiseksi, mutta vasta-argumentit ovat yleensä jotakin seuraavista tyypeistä.
Arvostelu > Episteemiset argumentit

Yleisimpiä korrespondenssiteorialle osoitettuja vasta-argumentteja on, että se ei anna keinoa selvittää totuutta. Koska emme ilmeisesti voi löytää totuutta sellaisenaan aistihavainnoissamme, jää epäselväksi, miten objektiiviseen totuuteen päästään sitten käsiksi. Empirismin piirissä usein esitetty muistutus kuuluu, että kukaan ei voi havaita muuta kuin havaintoja. Kysymys on, mitä syitä meillä on hyväksyä korrespondenssiteorian tarjoama puhetapa vastaavuudesta ja tosiasioista. Argumentti perustuu siihen, että yksinkertaiset esimerkit vertaamisesta eivät tunnu sopivan yhteen totuuden korrespondenssiteorian edellyttämän vertaamisen kanssa. Voin esimerkiksi verrata seteliä aitoon, Albanian bruttokansantuotetta muihin bruttokansantuotteisiin, tekoa huonoon pilaan tai Rommelia kettuun, mutta mikään näistä ei vaikuta sellaiselta vertaamiselta joka olisi olennaista totuuden tapauksessa. Voidaan pyrkiä osoittamaan, että ajatuksella väitteiden ja maailman vastaavuudesta on samanlainen ongelma. Jos siis väitteen totuudellisuuden selvittäminen edellyttää jonkinlaista vertaamista, on epäselvää, onko hallussamme mitään totuuksia.
Skeptistä johtopäätöstä vastustavien korrespondenssiteoreetikkojen vastaus argumenttiin on ollut, että siinä sotketaan toisiinsa totuuden määritelmä ja totuuden kriteerit. Totuuden määritelmän tehtävä on, perustelu kuuluu, kertoa mitä väitteen totuudella tarkoitetaan; totuuden kriteerit puolestaan ovat niitä väitteiden piirteitä, jotka huomatessamme voimme perustellusti pitää jotakin väitettä totena. Korrespondenssiteoreetikko voi tehdä myös jaon totuuden ja totuudenkaltaisuuden välillä. Näin voisimme sanoa, että pyrimme löytämään mahdollisimman totuudenkaltaisia teorioita tutkien, onko väitteillämme, esimerkiksi tieteessä, niitä piirteitä, joita tosilla väitteillä on.
Arvostelu > Regressiargumentit

Regressiargumentin esittäjä esittää, että totuuden korrespondenssimääritelmä on käsitteellisesti sekava. Vaikka regressiargumentillakin on episteeminen vivahde, perustuu se kuitenkin ontologiselle tarkastellulle. Ytimekkäässä muodossa tämä voidaan esittää seuraavasti.
Oletetaan, että minkä tahansa väitteen totuus edellyttää vastaavuussuhteen johonkin tosiasiaan, ja että p on jokin totuus.
Oletuksesta seuraa, että väitteen p totuus edellyttää vastaavuuden johonkin tosiasiaan.
Edelleen, väitteen "väitteen p totuus edellyttää vastaavuuden johonkin tosiasiaan" pitäisi vastata jokin tosiasia, jne.
Siten jokainen totuus edellyttää äärettömän monen tosiasian olemassaolon.
Niinpä en voi tietää, että jokin väite on tosi, ellen tiedä äärettömän monen muun väitteen totuutta.
Koska ihmismieli on rajallinen, korrespondenssiteoria ei ole realistinen teoria totuudesta tai totuudet ovat täydellisesti tavoittamattomissa meiltä.
Regressiargumentti vastaavuusteoriaa vastaan poikkeaa kehäargumentista totuuden määriteltävyyttä vastaan yleensä. Jälkimmäinen perustuu ajatukselle, ettei totuudelle voida antaa määritelmää, sillä kuvaus jolla totuudelle pyritään antamaan määritelmä edellyttää jo totuuden käsitteen. Johtopäätöksenä esitetään, että totuuden määritelmä on kehämäinen, eikä siksi hyväksyttävissä määritelmäksi.