stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Oder–Neisse-linja
Saksan ja Puolan historiallinen raja > Maailmansotien välinen aika

Kun Puola ensimmäisen maailmansodan jälkeen jälleen itsenäistyi, siihen tuli kuulumaan Saksan, Itävalta-Unkarin ja Venäjän siihen saakka hallitsemia alueita. Saksan ja Puolan raja vahvistettiin Versailles’n rauhansopimuksessa vuonna 1919. Se vastasi suunnilleen Puolan länsirajaa sellaisena kuin se oli ollut ennen Puolan ensimmäistä jakoa 1772 ja samalla suunnilleen saksan ja puolan välistä kielirajaa. Puolan käytävä ja Danzigin vapaavaltio erottivat Itä-Preussin muusta Saksasta.
Kysymys siitä, missä Puolan rajojen pitäisi kulkea, herätti kuitenkin jo alusta lähtien kiistoja. Jo maailmansotien välisenä aikana Puolassa esiintyi mielipiteitä, että maahan olisi liitettävä ne silloisen Saksan itäiset alueet, jotka keskiajalla Piast-suvun hallitessa olivat kuuluneet Puolalle. Tällaisten niin sanottujen "läntisten ajatusten" (puol. myśl zachodnia), ja niiden ehkä tunnetuin kannattaja oli Zygmunt Wojciechowiski, jonka mukaan Puolaan olisi pitänyt liittää Sleesia, Pommeri, Länsi-Preussi ja Suur-Puola.
Kaavailut rajasta toisen maailmansodan aikana

Toisen maailmansodan alkuvaiheessa syyskuussa 1939 Saksa ja Neuvostoliitto miehittivät Puolan ja jakoivat maan keskenään. Vuonna 1941 Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon maa joutui kokonaisuudessaan Saksan miehittämäksi.
Kaavailut rajasta toisen maailmansodan aikana > Teheranin konferenssi

Teheranin konferenssissa vuonna 1943 Josif Stalin otti ensimmäisenä puheeksi Puolan länsirajan siirtämisen Oderjoelle. Yhdysvaltalaiset eivät kuitenkaan siihen aikaan osoittaneet kiinnostusta mahdollisiin rajamuutoksiin.
Kaavailut rajasta toisen maailmansodan aikana > Jaltan konferenssi

Kysymys Puolan rajoista tuli jälleen puheeksi Jaltan konferenssissa 1945. Yhdysvaltain presidentti Franklin D. Roosevelt sanoi tuolloin, että hänelle olisi suuri helpotus, jos Stalin tekisi myönnytyksiä Puolan itärajaa koskevista vaatimuksistaan. Winston Churchill sanoi, että Iso-Britannia ei hyväksyisi sellaisia järjestelyjä, jotka eivät palauttaisi Puolaa itsenäiseksi valtioksi. Puolan länsirajasta Stalin totesi, että Puolan maanpaossa ollut pääministeri Stanisław Mikołajczyk oli ilmaissut suuren tyytyväisyytensä kuultuaan, että Puolalle tultaisiin luovuttamaan Stettin (Szczecin) ja Neissen itäpuolinen osa Saksaa Churchill ei tätä rajansiirtoa tuolloin hyväksynyt. Hän sanoi erityisesti, että monia brittejä suuresti järkyttäisi, jos yli 11 miljoonaa saksalaista joutuisi lähtemään luovutettavilta alueilta, mihin Stalin vastasi, että monet heistä olivat jo paenneet puna-armeijan tieltä.
Oderilla on kuitenkin kaksi Neisse-nimistä sivujokea ja neuvotteluissa molempia ehdotettiin rajalinjoiksi.
Kaavailut rajasta toisen maailmansodan aikana > Puolan ja Neuvostoliiton vaatimukset

Alustavan sopimuksen mukaan Saksalle oli määrä jättää Stettin, mutta Puolaan olisi liitetty koko Itä-Preussi, Königsberg eli nykyinen Kaliningrad mukaan luettuna. Tätä Puolan hallitus oli vaatinutkin jo syyskuussa 1939, koska Itä-Preussin strateginen asema teki Puolan mahdottomaksi puolustaa.
Stalin kuitenkin vaati, että Königsberg oli liitettävä Neuvostoliiton alueisiin, jotta maan sotalaivasto saisi sieltä jäätymättömän sataman. Sen sijaan Puola saisi korvauksena Stettinin. Puolan maanpaossa olleella sotaa edeltävällä hallituksella ei ollut asiasta paljon sanottavaa, mutta se vaati, että Puolan historiallinen kaupunki Lwów (nykyinen L’viv) jäisi Puolalle. Siihen Stalin ei myöntynyt, mutta tarjosi vastineeksi Breslauta (Wrocław). Monet Lwów’in silloisista asukkaista muuttivat myöhemmin Gdańskiin.
Toisen maailmansodan jälkeen

Puolaan liitetyt alueet käsittivät melkein koko Sleesian, yli puolet Pommerista, itäisimmän osa Brandenburgista, pienen osa Saksia, Danzigin ja eteläosan Itä-Preussia eli Masurian ja Warmian.
Alueelta karkotettiin tai sinne estettiin palaamasta noin 14 miljoonaa asukasta, mikä on maailmanhistorian suurimpia etnisiä puhdistuksia. Saksalaisten asukkaiden karkottamiseksi käytettiin julmia väkivaltakeinoja.
Puolalainen propaganda alkoi nimittää maahan liitettyjä alueita palautetuiksi alueiksi. Tämä perustui siihen, että keskiajalla ne olivat kuuluneet puolalaisen Piastin dynastian hallintaan. Suurin osa niistä oli kuitenkin liitetty Pyhään saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan ja Preussiin jo vuosisatoja ennen 1700-luvulla tapahtuneita Puolan jakoja. Nimitys tuli käyttöön välittömästi toisen maailmansodan jälkeen. Tuolloin uskottiin, että lopullinen rauhansopimus solmittaisiin piankin ja että uusi raja jäisi pysyväksi.
Puolassa rajansiirtoa ja saksalaisväestön karkottamista ei juuri arvosteltu. Niitä pidettiin oikeudenmukaisena hyvityksenä natsi-Saksan Puolassa toimeenpanemasta kansanmurhasta ja toisaalta myös aluemenetyksistä Neuvostoliitolle.
Uusi järjestely oli myös Stalinin intressien mukainen, koska se teki Neuvostoliitolle mahdolliseksi toimia Puolan länsirajan pääasiallisena takaajana.
Rajan tunnustaminen

Aluksi Itä-Saksan vuonna 1946 perustettu Sosialistinen yhtenäisyyspuolue (SED) hylkäsi Oder–Neisse-linjan. Neuvostoliiton painostuksesta se kuitenkin otti maalis-huhtikuusta 1947 lähtien käyttöön sitä tarkoittavan termin Friedensgrenze (rauhan raja).
Puolan ”uudet territoriot” julistettiin liitetyiksi Puolaan 11. tammikuuta 1949. Vuonna 1950 Saksan demokraattinen tasavalta ja Puola solmivat Zgorzelecin sopimuksen, jossa rajalinja tunnustettiin ja sitä nimitettiin ”Rauhan ja ystävyyden rajaksi” Yhdysvallat ja Iso-Britannia tuomitsivat sopimuksen, ja Ranska vaati vuoden 1937 rajojen palauttamista.
Vuonna 1989 Saksan demokraattinen tasavalta ja Puola tekivät lisäksi sopimuksen merirajasta Itämerellä, mikä lopetti asiaa koskeneen, vuonna 1985 alkaneen kiistan.
Vuonna 1952 Stalin asetti Oder–Neisse-linjan hyväksymisen pysyväksi rajaksi yhdeksi niistä ehdoista, joilla se voisi suostua Saksan jälleenyhdistymiseen. Saksan liittotasavallan liittokansleri Konrad Adenauer hylkäsi ehdotuksen. Saksassa länsivaltojen vyöhykkeille, johon suurin osa Puolaan liitetyiltä alueilta karkotetusta väestöstä oli asettunut, rajan tunnustamista pysyväksi pidettiin kauan mahdottomana hyväksyä.
Saksan liittotasavallan ja Puolan väliset suhteet alkoivat kuitenkin parantua 1960-luvulla liittokansleri Willy Brandtin aikana, jolloin käytettiin termiä Ostpolitik. Vuonna 1970 Saksan liittotasavalta teki Neuvostoliiton kanssa Moskovan sopimuksen, jolla Oder–Neisse-linja todettiin tosiasiaksi, jota ei pitänyt voimakeinoin muuttaa. Samalla alueelta karkotettujen sallittiin tietyin edellytyksin vierailla entisellä kotiseudullaan, mutta paluumuutto oli edelleen mahdotonta.
Marraskuussa 1990, Saksan jälleenyhdistymisen jälkeen, Saksa ja Puola allekirjoittivat sopimuksen, jolla raja vahvistettiin. Sitä ennen Saksan perustuslaista oli kumottu sen 23. artikla, johon jälleenyhdistyminenkin oli perustunut, mutta jota nyt olisi voitu käyttää perusteena myös Puolalle menetettyjen alueiden palauttamiselle. Sopimus tuli voimaan 16. tammikuuta 1992.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oder–Neisse-linja Wikimedia Commonsissa
An East German pamphlet for propagandists entitled "Why is the Oder-Neiße Line a Peace Border?" (Arkistoitu – Internet Archive)
CNN Cold War – The Oder-Neisse Line: Ethnic cleansing, 1940s style
Saksan ja Puolan välinen sopimus 14. marraskuuta 1990 (pdf) puolaksi ja saksaksi
The Oder Neisse Line Problem (PDF) (saksaksi)
Closing The Ring Winston Churchill; Muistio Teheranin konferenssista
Speaking Frankly James F. Byrnes; Muistio Jaltan konferenssista
Triumph and Tragedy Winston Churchill; Muistio Jaltan konferenssista.
Churchillin lausunto alahuoneessa 27.2.1945
Puola Piast-sukuisen Bolesław III Wrymouthin hallitessa (1102–1138). Puolan länsiraja oli tuolloin paikoitellen Oder-joella ja muutoinkin lähellä nykyistä Oder-Neisse-linjaa.
Saksan ensimmäisen maailmansodan jälkeen menettämät itäiset alueet
  Saksan toisen maailmansodan jälkeen menettämät itäiset alueet
  Nykyinen Saksa
Toisen maailmansodan jälkeiset rajansiirrot länteen.
Demografinen kartta, jota käytettiin rajakeskusteluissa Potsdamin konferenssissa 1945.
Oderin laguuni Oderin länsipuolella lähellä Szczeciniä.
Oder–Neisse-linja.
Neisse erottaa Saksan Görlitzin (vasemmalla) Puolan Zgorzelecistä, joka aikaisemmin oli osa Görlitziä (oikealla).
"Kolmeen osaan jaettuko? Ei milloinkaan!" Kuratorium Unteilbares Deutschland -järjestön juliste, jolla vastustettiin Saksan kahtiajaon ja Oder-Neisse-linjan hyväksymistä
Ikuisesti

| Ikuisesti |
| --- | --- |
Kirjailija:  Tuomas Keskimäki
Kansitaiteilija:  Jamppa Lamminpää
Kieli:  Suomi
Genre:  Nuortenromaanit
Kustantaja:  Sunkirja
Ulkoasu:  Sidottu
Sivumäärä:  208
ISBN:  978-952-5970-29-6

Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ikuisesti on Tuomas Keskimäen ensimmäinen romaani, joka ilmestyi Sunkirja-kustantamon julkaisemana syksyllä 2018. 
Kirjaa on kiitelty sen sujuvasta dialogista ja nuorten maailmaa autenttisesti kuvaavasta tunnelmasta.  Myös tarinan intensiivisyyttä ja mielenterveyden kuvauksia on pidetty onnistuneina ja totuudenmukaisina.
Radio Finland

Radio Finland oli Yleisradion ulkomaanlähetyksistä 1970-luvulta lähtien käytetty nimi ja yhtiön rekisteröimä aputoiminimi. Ennen nimen käyttöönottoa puhuttiin lyhytaaltolähetyksistä (engl. short wave, SW). Ulkosuomalaisia palveltiin suomen- ja ruotsinkielisin lähetyksin koko Radio Finlandin toiminta-ajan. Sen lisäksi Yleisradio tarjosi vieraskielisiä lähetyksiä, joiden määrä vaihteli vuosikymmenestä toiseen voimakkaasti.lähde?
Radio Finland oli ohjelmallisesti ja teknisesti edelläkävijä monella tapaa ääniradiotoiminnassa. Äänitarkkailijoita käytettiin myös kuuluttajina eli niin sanottu aseman "yksinkäyttö" aloitettiin vuonna 1973 ja televisioäänen muokkaaminen radio-ohjelmissa käytettäväksi 1980-luvun alkupuolella. Radio Finland aloitti Yleisradion ensimmäiset satelliittilähetykset 1993 sekä ensimmäiset internet-lähetykset Lontoossa sijainneilta palvelimilta vuonna 1996. Radio Finlandin kansainvälisinä yhteistyö-osapuolina olivat saksalainen Deutsche Welle ja brittiläinen World Radio Network.lähde?
Historia > Vieraskieliset lähetykset

Yleisradion ulkomaanlähetykset alkoivat Lahden radioasemalta vuonna 1939, mutta ne keskittyivät jo 1940-luvun lopulla Porin lyhytaaltoasemalle. Ensimmäinen englanninkielinen lähetys lähetettiin Lahden lyhytaaltolähettimen kautta 1. tammikuuta 1939. Sota-aikana Yleisradio lähetti ulkomaille uutisia tärkeimmillä eurooppalaisilla kielillä sekä viroksi. Sotien jälkeen vieraskieliset lähetykset jatkuivat Ulkoministeriön henkilökunnan voimin tuotettuina englanniksi ja ranskaksi vuoteen 1957 saakka. Vuosina 1957–1967 tarjottiin vapaaehtoisvoimin englanniksi tehtyjä viikoittaisia lähetyksiä, jonka jälkeen englanti palasi uudelleen ohjelmistoon Yleisradion omin voimin. Saksankieliset lähetykset alkoivat 1985 ja ranskankieliset 1987. Venäjä lisättiin ohjelmistoon 1990 ja lähetyksiä selkosuomeksi alettiin tehdä 1992. Osana venäjänkielistä palvelua tarjottiin viikoittaisia katsauksia suomen sukukielillä vuodesta 1998 lähtien. Radio Finlandin ulkomaille suunnatut lähetykset englanniksi, saksaksi ja ranskaksi lopetettiin lokakuussa 2002, mutta venäjää jatkettiin vuoden 2006 loppuun.lähde?
Historia > Lähettimet

Porin lyhytaaltoasema aloitti väliaikaisella kalustolla vuonna 1940. Sotien jälkeen saatiin maahan Ison-Britannian takavarikkoon joutunut 100 kW:n Marconi-lähetin. Kun Lahdessa sijainneet Yleisradion omaa tuotantoa edustaneet 1000 W ja 15 kW lähettimet oli siirretty Poriin, toiminta keskittyi lopullisesti sinne vuonna 1948. Porin lyhytaaltoaseman virallisia vihkiäisiä vietettiin vuotta myöhemmin. Lähetysten suunta-alueet olivat 1970-luvulle saakka Länsi- ja Pohjois-Eurooppa sekä Etelä- ja Pohjois-Amerikka. Satunnaisesti Porin lähetykset kuitenkin kantoivat muuallekin. Vuonna 1976 Porin lyhytaaltoasemalle hankittiin sveitsiläisen Brown Boveri & Companyn valmistama 250 kW:n lähetin ja saksalaisen Rohde & Schwarz GmbH:n 360-astetta käännettävissä ollut logperiodinen antenni, joiden turvin lähetyksiä voitiin suunnata kaikkialle maailmaan. Mukaan otettiin uusina alueina Afrikka ja Lähi-itä sekä Kaukoitä ja Australia.lähde?
Yleisradion ja valtion yhteishankkeena rakennettiin uusi lyhytaaltoasema Porin Preiviikiin. Se aloitti lähetykset vuonna 1987. Asemalla oli kolme 500 kW:n, yksi 250 kW:n (vanhalta asemalta) ja yksi 100 kW:n lähetin, Porissa aloitti myös 600 kW:n keskiaaltoalueen (engl. medium wave, MW) lähetystoiminta, jonka käyttöön tuli aiemmin Turussa toiminut taajuus 963 kHz. Kaikkien Preiviikin lähetinten valmistaja oli sveitsiläinen Brown Boveri & Co. Yleisradion ajaessa alas kotimaisille kuuntelijoille tarkoitettua keski- ja pitkäaaltotoimintaa (engl. long wave, LW) ne jatkuivat ulkomaille suunnattuna. Radio Finland sai aluksi käyttöönsä puoli tuntia Helsingin ja Turun AM-asemilta vuonna 1977, mutta vuodesta 1982 Lahden, Turun ja Helsingin ohjelmisto oli kokonaan Radio Finlandin suunnittelemaa ja se valikoituiin eri kotimaisilta kanavilta. Espoon Tapiolassa toiminut Helsingin asema siirrettiin Santahaminaan 1990, jonne hankittiin uusi, amerikkalaisen Harris Corporationin 50 kW lähetin. Lahden pitkäaaltoasema suljettiin toukokuussa 1993.lähde?
Radio Finland lopetti lähetykset keski- (MW) ja lyhytaaltoalueilla (SW) vuoden 2006 lopussa. Digita Oy:n omistukseen siirtynyt Porin keskiaaltoasema on sen jälkeen lähettänyt China Radio Internationalin ulkomaanohjelmia. Itämeren aluetta palvellut Yleisradion taajuus, 558 kHz, lopetti vuoden 2007 lopussa.
Capital FM ja Yle Mondo

Keskiaaltolähetysten siirryttyä Radio Finlandin käyttöön sen ohjelmisto alkoi kuulua myös Suomessa. Helsingissä oli tarjottu englanninkieliset lähetykset pienitehoisen ULA-lähettimen kautta vuodesta 1978. Tästä palvelusta kehittyi myöhemmin Capital FM, joka 1991 alkoi releoida ulkomaisia radioasemia niiden kanssa tehtyjen sopimusten puitteissa. Alkuvaiheessa mukana olivat Deutsche Welle, Voice of America, BBC sekä Radio France International. Osa Capital FM:n ohjelmistosta välittyi myös niin sanottujen opintoradiotaajuksien kautta Turussa ja Kuopiossa sekä ylimääräisillä taajuuksilla Jyväskylässä ja Tampereella. Vuonna 2005 Capital FM:n nimeksi muutettiin Yle Mondo. Kanavaa jaettiin digitelevision radiokanavana koko maassa, mutta palvelu suljettiin 2016. Tällöin ainoaksi jakelutieksi jäi ULA-taajuus Helsingissä. Kanavalla jatkuvat ulkomaisten asemien ohjelmiston ohella  uutiset venäjäksi, englanniksi ja selkosuomeksi..
Aiheesta muualla

YLE ulkomailla
Juuso Vuorenmäki

Juuso Vuorenmäki (s. 9. kesäkuuta 1998 Ilmajoki) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa kaudella 2025 Haminan Palloilijoita. Vuorenmäki on Koskenkorvan Urheilijoiden oma kasvatti. Vuorenmäki on lisäksi edustanut Kankaanpään Mailaa sekä Jalasjärven Jalasta.
Trang

| Trang |
| --- | --- |
 Kaupungintalo
 vaakuna
 Trang
 Koordinaatit: 7°33′27″N, 99°36′37″E 
Valtio:  Thaimaa
Provinssi:  Trang
Väkiluku:  60 000
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Trang on 60 000 asukkaan kaupunki Etelä-Thaimaassa. Se on Trangin provinssin pääkaupunki ja suurin kaupunki. Trang on muodostunut kauttakulkupaikaksi matkustettaessa Andamaanienmeren saarille.
Pitäjänkokous

Pitäjänkokous. Bodumsin seurakunta, Ångermanland.
Pitäjänkokous oli Suomessa kuntakokousta ja kunnanvaltuustoa edeltänyt paikallisen hallinnon korkein päätöksentekoelin. Koska Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunta muodosti paikallishallinnon ennen vuoden 1865 kuntauudistusta, oli kuntakokouksen koollekutsujana ja puheenjohtajana seurakunnan kirkkoherra.
Pitäjänkokous oli paikallishallinnon toimielimenä myös Ruotsissa. Ruotsin kielessä pitäjänkokouksen nimitys on sockenstämma.
Vaikka pitäjänkokous oli seurakunnallinen itsehallintoelin, siellä käsiteltiin toisinaan myös pitäjän maallisia asioita. Alkuaan niitä alettiin pitää paikallisen seurakunnan hallinnollisista asioista päättämiseksi. Tyypillisiä käsiteltäviä asioita olivat kirkon ja pappilan kunnossapitotehtävät.
Historia

Suomen alueelta vanhin maininta pitäjänkokouksen pitämisestä on Lohjalta vuodelta 1382. Niiden merkitys oli 1500-luvun alkupuoliskolla tapahtuneen uskonpuhdistuksen jälkeen vähäinen, sillä käräjillä voitiin käsitellä myös seurakunnan asioita. Ruotsin pappissääty sai 1650 erioikeuden (privilegio) pitäjänkokousten järjestämiseen, ja kokousten merkitys pitäjäläisten elämässä kasvoi. Kirkkoherran tuli pitää pitäjänkokous joko seurakuntalaisten tai ainakin kuudennusmiesten kanssa. Apunaan kirkkoherralla oli kirkkoneuvosto eli -raati, jonka muodostivat kirkonisännät. Määräyksiä tarkennettiin vuoden 1723 privilegioissa. Nyt kokouksia tuli pitää kahdesti vuodessa. Pitäjänkokoukset syrjäyttivät 1700-luvulla käräjät paikallisten asioiden päättämispaikkana. Kokouksissa saatettiin käsitellä paitsi kirkollisia asioita, myös köyhäinhoitoon, terveydenhoitoon ja joihinkin talousasioihin liittyviä kysymyksiä. Pitäjänkokoukset lakkasivat vuoden 1865 kunnallisasetuksen säätämisen jälkeen. Maalliset asiat käsiteltiin nyt kuntakokouksessa ja seurakunnan asiat kirkonkokouksessa.
Pitäjänkokouksessa oli äänioikeus manttaaliin pannun maan ja ruukkien omistajilla.
Prokuraattori (Suomi)

Prokuraattori oli autonomian ajan Suomessa ylimmästä lainvalvonnasta ja viranomaisten toimien lainmukaisuudesta vastannut virkamies, joka toimi senaatin yhteydessä. Prokuraattorin ohjesääntö vahvistettiin 12. helmikuuta 1812. Prokuraattori valvoi istuntojen pöytäkirjojen tarkastusta, antoi lausuntoja oikeushallintoa koskevissa kysymyksissä ja toimi ylimpänä syyttäjänä. Viran nimi muutettiin marraskuussa 1918 oikeuskansleriksi samassa yhteydessä, kun senaatin nimeksi tuli valtioneuvosto.
Kaarle XI

| Kaarle XI |
| --- | --- |
 
Ruotsin kuningas
Valtakausi:  13. helmikuuta 1660 –  5. huhtikuuta 1697
Kruunajaiset:  28. syyskuuta 1675
Edeltäjä:  Kaarle X Kustaa
Seuraaja:  Kaarle XII

Syntynyt:  24. marraskuuta 1655 Tukholma, Ruotsi
Kuollut:  5. huhtikuuta 1697 (41 vuotta) Tukholma, Ruotsi
Puoliso:  Ulriika Eleonoora vanhempi
Lapset:  Hedvig Sofia   Kaarle XII   Ulriika Eleonoora
Suku:  Pfalz
Isä:  Kaarle X Kustaa
Äiti:  Hedvig Eleonoora
Uskonto:  luterilainen
Nimikirjoitus:  
Kaarle XI (24. marraskuuta 1655 – 5. huhtikuuta 1697) oli Ruotsin kuningas vuosina 1660–1697. Hänen valtansa suhteessa säätyvaltiopäiviin kasvoi vuoteen 1693 mennessä itsevaltiuteen asti.
Elämäkerta

Kaarle syntyi kuningas Kaarle X Kustaan ja kuningatar Hedvig Eleonooran perheeseen. Hän oli isänsä kuollessa vasta 4-vuotias.
Kaarlen holhoojahallitus oli heikko, kun Kaarle itse ryhtyi hallitsemaan ja sai täysivaltaisuuden vuonna 1672. Valtakunnan kansleri Magnus Gabriel De la Gardie nautti aluksi kuninkaan luottamusta ja lisäsi valtaansa muun valtaneuvoston kustannuksella. Vuonna 1674 Ruotsi liittyi Ranskan-Hollannin sotaan. Myöhemmin, kun säätyvaltiopäivät oli vuonna 1675 vaatinut selvitystä holhoojahallituksen toimista ja kuningas oli siihen suostunut, De la Gardie vetäytyi johdosta, ja Kaarle alkoi hallita sihteeriensä avulla. De la Gardien tilalle hän nosti Bengt Oxenstiernan. Vuonna 1676 Kaarle määräsi, että maakuntakokoukset oli kutsuttava koolle uuden sotaväenoton vuoksi, vaikka maakuntakokoukset oli kielletty hallitusmuotoon vuonna 1660 tehdyssä lisäyksessä.
Kaarle antoi vuoden 1680 säätyvaltiopäiville selvityksen valtakunnan kehnosta taloudellisesta tilasta ja pyysi säätyjä miettimään keinoja, joilla lisävaroja hankittaisiin. Säädyt päätyivät ehdottamaan reduktiota eli läänitysten palauttamista kruunulle. Kaarle pani toimeen ison peruutuksen, jossa valtion tulot yksin Suomessa Käkisalmen lääniä lukuun ottamatta lisääntyivät peruutettujen lahjoitusmaiden takia noin 200 000 hopeataalarilla. Aatelin maaomaisuuteen perustuneelle valta-asemalle reduktio merkitsi murtumista, aatelista tuli virka- ja palveluaatelia.
Sotalaitos järjestettiin jo aikaisemmin alkuun pannun ruotujaon pohjalla. Ruotujakoisen armeijan vahvuus oli noin 40 000 miestä, mutta sen lisäksi värvättyjä sotilaita oli noin 20 000. Värvättyjen upseerien ja aliupseerien palkkaukseen käytettiin virkataloja ja palkkatiloja.
Kaarle XI ylläpiti järjestystä ja valvoi virkamiesten toimia ankarasti. Viljelystä edistettiin autiotiloja asuttamalla ja uudisasutuksella. Piispat, etenkin Juhana Gezelius vanhempi, toimittivat uskonnollista kirjallisuutta ja vaativat papistoa pitämään huolta lukutaidon opettamisesta. Kirkko, jossa jäykkä oikeaoppisuus oli vallalla, ylläpiti ankaraa kuria.
Vuonna 1686 annettiin uusi kirkkolaki kysymättä valtiopäiviltä yhtään mitään. Vuonna 1693 kokoontuneet valtiopäivät tunnustivat, että Kaarle XI oli
"yksinvaltainen, kaikkia käskevä ja vallitseva kuningas, joka ei ole toimistaan vastuullinen kenellekään maan päällä, vaan jolla on valta ja voima ohjata ja hallita valtakuntaansa oman halunsa mukaan ja kristillisenä kuninkaana".
Kaarle XI matkusti jatkuvasti. Kukaan aiemmista kuninkaista ei ollut kiertänyt valtakuntaansa yhtä paljon kuin Kaarle. Vuonna 1694 hän vieraili Torniossa. Tälle rauhalliselle kehitykselle tuottivat suurta tuhoa Suomea 1695–1697 kohdanneet ankarat kadot ja niiden jäljessä kulkeva puute ja taudit. Kaarle XI kuoli 5. huhtikuuta 1697 vatsasyöpään.
Hänen puolisonsa oli tanskalaissyntyinen Ulriika Eleonoora vanhempi.
Aiheesta muualla

Jutikkala, Eino: / Kaarle XI (1655–1697) Kansallisbiografia-verkkojulkaisu (maksullinen). 16.9.1997. Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura.
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Kaarle X Kustaa | Ruotsin kuningas 1660–1697 | Seuraaja: Kaarle XII |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  KulturNav 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Kansallisbiografia  Biografiskt Lexikon  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
F1 Powerboat Racing

| F1 Powerboat Racing |
| --- | --- |
 F1 H2O U.I.M. World Championship
Luokka:  moottoriveneet
Maa:  kansainvälinen
Ensimmäinen kausi:  1981
Kuljettajien mestari:   Jonas Andersson
Valmistajien mestari:   Team Sweden
Virallinen kotisivu
ChampBoat-sarjan kilpailu Minneapolisissa vuodelta 2006
F1 Powerboat Racing (puhekielessä usein F1-veneet) on moottoriveneiden korkein kilpa-ajosarja. Kuten maalla ajoradoilla kilpailtava vastaavanlainen Formula 1, F1-veneetkin kilpailevat ympäri maailmaa osakilpailuissa keräten maailmanmestaruuspisteitä, joiden perusteella maailmanmestaruuksia jaetaan niin kuljettajien kuin tallien sarjoissa.
Vesistöön poijutettu rata on yleensä noin 2000 metriä pitkä ja osakilpailu kestää noin 30 minuuttia plus 2 kierrosta.
F1 Power Boat Racingin järjestäjänä toimii Union Internationale Motonautique (lyh. UIM), jonka presidenttinä on toiminut vuodesta 1993 lähtien Nicoló di San Germano. F1-veneiden sarja ajetaan pääasiassa Aasiassa ja pari osakilpailua Euroopassa. Muilla alueilla on vastaavia paikallisempia sarjoja.
F1 Powerboat -kuljettajiksi pääsemiseksi vaaditaan superlisenssi, jonka suorittamiseksi kuljettajalla pitää olla kokemusta alemmista luokista. Lisäksi kuljettajalta vaaditaan hyväksytty lääkärintesti sekä uintitaito.
Veneet

F1-veneet ovat katamaraaneja muistuttavia ns. koppiveneitä. Ne pystyvät saavuttamaan n. 220 km/h huippunopeuden. Kokonaisuudessaan veneet painavat vajaat 400 kg ja moottori hieman alle 120 kg. Veneet ovat n. 6 metriä pitkiä ja n. 2 metriä leveitä.
F1-veneet ovat nopeita, koska huippunopeudella vain veneen potkuri ja muutama sentti veneen pohjaa on vedessä. Vene toimii samaan tapaan kuin lentokoneen siipi. Erään venesuunnittelijan mukaan F1-vene on enemmän lentokone kuin vene.
Veneet > Moottori

F1-veneissä on Mercury V6 -kaksitahtimoottori, joka kuluttaa noin 120 litraa polttoainetta tunnissa. Moottorissa on parhaimmillaan 350 hevosvoimaa ja kampiakseli pyörii 10 500 kierrosta minuutissa. Moottorien ansiosta veneet kiihtyvät 0–100 km/h alle neljässä sekunnissa.