Ylioppilaskunnan Laulajat
Kuoron historia > Aikana ennen itsenäisyyttä

Ylioppilaskunnan Laulajat syntyi aikaan, jolloin mieskuorolauluperinne oli jo merkittävä osa ylioppilaskulttuuria. Vuosina 1858–1869 akateemisen laulukunnan, eli Akademiska Sångföreningenin laulajien kakstoistikot kiersivät Suomea keräten rahaa ylioppilastalon (nyk. Vanha ylioppilastalo) rakennuttamiseen. Kieliriidat suomen- ja ruotsinmielisten välillä olivat kiivaita ja jatkuvia kärjistyen juhlallisuuksissa kuten ylioppilastalon avajaisissa, muistokäynneillä J. V. Snellmanin haudalla sekä etenkin Helsingin ylioppilastalon 10-vuotisjuhlissa, jossa kiisteltiin Fredrik Paciuksen Maamme-laulun esityskielestä. Lopulta ruotsinkieliset kieltäytyivät esiintymästä juhlassa, jonka jälkeen suomenmielinen ylioppilaskunta epäsi laulukunnalta taloudellisen tuen, ja vastavetona laulukunta erotti kuorosta 25 suomenmielistä laulajaa. Tähän kielipoliittiseen kuohuntaan syntyi Ylioppilaskunnan Laulajat.
YL syntyi tarpeesta edistää suomenkielistä kulttuuria, mutta suomenkielisen ohjelmiston osuus oli vielä 1890-luvulla vähäistä ja koostui pääosin kansanlaulusovituksista. Emil ja Arvid Genetzin kansallismielinen Herää Suomi muodostui YL:n kannalta merkittäväksi kappaleeksi ja nousi koko suomalaisuusliikkeen tunnussävelmäksi. Myös 1860-luvulta asti kiellettyjen laulujen listalla ollut Porilaisten marssi oli YL:n alkuvuosikymmeninä poliittisesti merkittävässä asemassa. YL:n johtaja Heikki Klemetin uusi suomennos Runebergin tekstistä julkaistiin vuonna 1913 YL:n 30-vuotisalbumissa ja se vakiintui pian yleiseen käyttöön. Isänmaalliset laulut olivat YL:n kannalta merkittävässä roolissa sortokausien aikana, sillä niiden rooli oli vahvasti poliittinen ja ohjelmistovalinnat saivat huomiota myös lehdistössä. Vuonna 1898 Robert Kajanus sävelsi Ylioppilaskunnan Laulajain marssin, jonka viimeinen virke “jokainen on kuningas” kiteyttää olennaisen ylioppilaslaulun hengestä, ja YL:n jäsenten veljeshengestä.
Erityisen tärkeä hetki suomalaisen musiikin alkutaipaleessa oli myös Sibeliuksen sinfonisen runon Kullervon ensiesitys 28.4.1892. Suurin osa YL:n laulajista oli keskittymässä 29.4.1892 pidettyyn YL:n omaan konserttiin, joten Kullervon mieskuoro koottiin YL:n vapaaehtoisista laulajista ja Lorenz Achtén lukkarikoulun oppilaista. YL kokonaisuudessaan esitti teosta kaksi kertaa vuosina 1903 ja 1935, jonka jälkeen seuraavaa esitystä saatiin odottaa 1960-luvulle asti Sibeliuksen kiellettyä teoksen esittämisen.
Ylioppilaskunnan Laulajien kymmenvuotiskonsertti vuonna 1893 oli kuoron ensimmäinen täysin suomenkielinen konsertti. Konsertissa kantaesitettiin muun muassa Jean Sibeliuksen “Venematka”, josta säveltäjä itse totesi sen vaikuttaneen aikalaisiin “kuin pommi”. Kalevalaisesta runomitasta ja runonlaulaja Larin Parasken kansantaiteesta ammentanut sävellys herätti suurta ihailua muun muassa Oskar Merikannossa ja Leevi Madetojassa. Tästä alkoi myös Sibeliuksen ja YL:n yhteinen kultakausi, joka tuotti mestariteoksia kuten Opus 18 laulut Sortunut ääni, Metsämiehen laulu, Saarella palaa ja Sydämeni laulu.
Ylioppilaskunnan Laulajat kiersivät kuoron alkuvuosina aktiivisesti Suomea esiintymässä pienemmillä kokoonpanoilla. Aikana ennen radiota kesäkuorojen esiintymiset olivat mahdollisuus kuulla uutta suomenkielistä musiikkia esimerkiksi Jean Sibeliukselta ja Toivo Kuulalta. Routavuosien aikaan vuosina 1900–1916 puhe- ja esitelmätilaisuudet olivat kiellettyjä. Kesäkuorot esiintyivät tuona aikana yli sadalla eri paikkakunnalla, millä oli merkitystä myös suomalaisuusaatteen leviämisen kannalta. Toki konsertit olivat varsinkin pienemmillä paikkakunnilla merkittäviä seurapiiritapahtumia. Vuosina 1884–1956 YL:n kesäkuorot kiersivät maata 31 kesänä. Suomen satavuotisjuhlan kunniaksi vuonna 2017 YL herätti kesäkuoroperinteen jälleen eloon esiintyen pienyhtyeiden voimin 17 paikkakunnalla, myös Pekingissä ja Tukholmassa.