stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kreikkalainen Esran kirja
Asema eri kirkkokunnissa

Kreikkalaisessa Esran kirjassa esiintyvään väittelyyn maailman suurimmasta mahdista viittasivat monet varhaiset kirjoittajat kuten Klemens Aleksandrialainen, Origenes ja Augustinus. Sitä vastoin Hieronymus ei tätä kirjaa juuri arvostanut.
Kreikkalainen Esran kirja luetaan Raamatun kaanoniin kuuluvaksi Kreikkalais-ortodoksinen kirkko, slaavilaiset ortodoksiset kirkot sekä Armenian ja Etiopian kirkot.
Katolinen kirkko ei pidä Kolmatta eli Kreikkalaista Esran kirjaa Raamatun kaanoniin kuuluvana. Kuitenkin se esiintyi keskiajalla monissa latinankielisissä Raamatun käsikirjoituksissa. Vuonna 1592 laaditusta Vulgatan Clementina-editioista lähtien se on tavallisesti painettu katolisten Raamattujen loppuosaan erityiseen liiteeseen, jossa ovat myös Manassen rukous ja Neljäs Esran kirja.
Martti Luther ei pitänyt Kreikkalaista Esran kirjaa juuri minkään arvoisena ja olisi ollut valmis "heittämään sen Elbeen" Hän ei ottanutkaan sitä mukaan saksalaiseen raamatun­käännökseensä, ei edes siinä olevaan liite­osaan, johon hän sijoitti useat muut apokryfikirjat. Sen mukaisesti niitä ei ole koskaan ollut myöskään suomen­kielisissä Raamatuissa silloinkaan, kun niissä ovat apokryfi­kirjatkin olleet mukana.
Lutherin Raamatun tavoin myös englantilaisessa King James Biblessä apokryfi­kirjat sijoitettiin omaksi osastokseen, mutta Lutherista poiketen siinä myös Kreikkalainen ja Latinalainen Esran kirja ovat mukana, kuitenkin nimillä 1. Esdras ja 2. Esdras. Anglikaanisen kirkon VI uskon­artiklassa vuodelta 1562 nämä mainitaan sellaisten kirjojen luettelossa, joita "kirkossa luetaan sen vuoksi, että ne sisältävät oikeita elämän­ohjeita", mutta niillä ei perustella oppia. Vuonna 1822 Brittiläinen ja Ulkomainen Raamattuseura kuitenkin päätti jättää ne pois julkaisemistaan Raamatun painoksista ja olla tukematta muissakaan maissa sellaisten Raamattujen julkaisemista, joissa apokryfi­kirjat ovat mukana.
Suomennos

Suomen evankelis­luterilaisen kirkon kirkolliskokous asetti vuonna 1998 komitean vanhan testamentin apokryfikirjojen uuden suomennoksen laatimiseksi. Niiden aikaisemmista suomennoksista poiketen komitea sai tehtäväkseen kääntää myös Kreikkalaisen Esran kirjan, Kolmannen makkabilais­kirjan ja Psalmin 151. Näin tehtiin lähinnä ekumeenisista syistä, sillä ortodoksit pitävät niitäkin Raamattuun kuuluvina.
Kirkolliskokous hyväksyi käännöksen vuonna 2009. Tällöin se päätti, että vanhoissa suomennoksissa mukana olleet apokryfi­kirjat voidaan julkaista Raamatun painoksissa omana osastonaan Vanhan ja Uuden testamentin välissä, mutta maninitut, aiemmin suomentamattomat vain erillisenä julkaisuna. Käännöksen tekijän­oikeudet kuuluvat Kirkon keskusrahastolle.
Kirjallisuutta

”Kreikkalainen Esran kirja”, Vanhan testamentin apokryfikirjat.  (Toimituskunta: Juhani Pihkala ym. 2. korjattu painos (1. painos 2009))  Helsinki:  Kirjapaja, 2010.  ISBN 978-951-607-780-5
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Deuterokanoniset Esran kirjat Wikimedia Commonsissa
Kreikkalainen Esran kirja, johdantoteksti (Arkistoitu – Internet Archive)
Kreikkalaisen Esran käännöksiä
Kruunu (päähine)

Yhdistyneen kuningaskunnan Imperial State Crown
Ruotsin kruunu.
Venäjän kruunu
Suomen aiotulle kuninkaalle suunnitellun
kruunun näköiskappale.
Morsiuskruunu Pohjanmaalla 1800-luvun lopussa
Kruunu on keisareiden ja kuninkaiden käyttämä koristeellinen päähine, seremoniallinen arvonmerkki, joka kuvaa monarkiaa. Se on usein valmistettu jalometalleista, kuten kullasta tai hopeasta ja koristeltu jalokivin.
Venäläinen vihkiäiskruunu
Kruunun tarkoituksena oli osoittaa alamaisille, kuinka rikkaita ja mahtavia kuninkaat olivat rahvaaseen nähden. Kruunuja valmistivat usein valtakuntien taitavimmat sepät. Joskus niitä valmistettiin myös valtakunnan ulkopuolella, jos omasta valtakunnasta ei löytynyt tarpeeksi taitavaa seppää tekemään kruunua.
Kruunuja on useimmiten useita kappaleita: valtaanastumistilaisuudessa eli kruunajaisissa käytettävä historiallinen kappale sekä käyttökappaleet.
Euroopassa kruunuja vakinaisesti käyttää vain Britannian hallitsija, sen sijaan muut kuninkaat ja kuningattaret pitävät kruunuja vain esillä hallitsijaksi vihkimisen hetkellä. Muulloin kruunuja ja muita regalioita säilytetään erityisvartioinnin alaisina. Ne voivat kylläkin olla yleisesti esillä: esimerkiksi Britannian kruununkalleuksia säilytetään tarkkaan vartioituina Lontoon Towerin linnassa, ja ne ovat erittäin suosittuja nähtävyyksiä. Niitä vartioi oma erityinen vartiostonsa, Beefeaters, joilla on hallitsijan monogrammila koristettu vanhanaikainen univormu.
Morsiuskruunu

Kruunu on ollut entisaikoina morsiamen hääpuvussa merkkinä siitä, että hän menee ensimmäistä kertaa avioliittoon. Vanhoissa kirkonkirjoissa on maininta "Skrud med kronan" tai "Skrud utan krona". Kruunut olivat käytännössä uniikkikappaleita; Pohjanmaalla tunnettu morsianten pukija Kruunu-Marjaana teki muun muassa kookkaan kruunun, jonka kunniaksi on sävelletty Kruunu-Marjaanan polska (levyttänyt Konsta Jylhä). Nykyisin tällainen vanhanajan kruunu kuuluu erityisesti näytelmään Nummisuutarit.
Vihkikruunu

Ortodoksiseen avioliittoon vihkimiseen kuuluu erikseen morsiamelle ja sulhaselle oma kruunu. Pohjois-Euroopassa ne ovat yleensä jalometalleista, Suomessa etupäässä kullatusta hopeasta tehtyjä. Mallit ovat moninaisia joskin useimmat pyrkivät jäljittelemään Venäjän keisarin kruunua, koska tapa on Venäjän kirkossa kehittynyt.
Kreikassa käytetään kruunujen sijasta seppeleitä jotka talviaikana voivat olla myös mehiläisvahasta tehtyjä.
Kruunu edustaa vihkimisessä sitä taivaallista kruunua, joka odottaa uskovaisia.
Aiheesta muualla

Uljas Apila : Brittiläiset kuningaskruunut kertovat vuosituhantisesta historiasta, Helsingin Sanomat, 12.11.1939, nro 306, s. 25, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Riitta Björn

Riitta Annikki Björn, o.s. Juntunen, (s. 5. joulukuuta 1965 Helsinki) on suomalainen näyttelijä. Hän on opiskellut Teatterikorkeakoulun täydennyskoulutuskeskuksen kaksivuotisessa näyttelijätyön koulutusohjelmassa 1998–1999. Pohjakoulutukseltaan hän on ylioppilas (1984).
Teatterirooleja

La Laila (Ritva Kinnunen, kampaaja, haastattelija), Lähiöteatteri 2005
No, johan on joulu Täti Monika (Täti Monika), Lähiöteatteri 2004
Rölli ja Metsänhenki (Iso Rölli), Lähiöteatteri 2004
Laulu tulipunaisesta kukasta (Kyllikki), Lähiöteatteri yhteistyössä Veneskosken kesäteatterin kanssa 2003
Mimmi lehmä ja varis (Mimmi lehmä), Lähiöteatteri 2003
Elokuva- ja tv-rooleja

Taivaan lahja -lyhytelokuva (Virva papin tytär), ohjaaja Markku Pölönen 1987
Kotikatu-sarja, sairaanhoitaja 2002
Salatut elämät -sarja, poliisi 2004
Kruununsiirtomaa

Kruununsiirtomaa (engl. Crown Colony) oli yksi niistä siirtomaatyypeistä, joihin Britannian imperiumin siirtomaat hallinnollisesti jaoteltiin.
Kruununsiirtomaita hallitsi alkujaan Britannian monarkin, myöhemmin siirtomaaviraston nimittämä kuvernööri. Ensimmäinen kruununsiirtomaan tavoin hallittu siirtomaa, josta tosin ei silloin vielä tätä nimitystä käytetty, oli nykyisin Yhdysvaltoihin kuuluva Virginia, jonka hallinto siirtyi Virginia Companylta monarkille 1624.
Kruununsiirtomaa-nimitystä käytettiin 1800-luvun puoliväliin saakka etupäässä niistä siirtomaista, jotka Britannia oli saanut muita siirtomaavaltoja vastaan käymissään sodissa. Sellaisia olivat esimerkiksi Trinidad ja Brittiläinen Guayana. Tämän jälkeen nimitystä alettiin käyttää lähes kaikista muista siirtomaista paitsi Intiasta sekä Kanadasta, Australiasta ja Uudesta-Seelannista, joissa asui runsaasti Britanniasta muuttaneita siirtolaisia ja joita myöhemmin alettiin nimittää dominioiksi. Myöhemmin kruununsiirtomaista erotettiin omaksi ryhmäkseen protektoraateiksi kutsutut alueet, joissa oli Britannian varuskuntia, mutta joissa alkuperäisväestöllä oli ainakin jonkinasteinen itsehallinto.lähde?
Termiä kruununsiirtomaa käytettiin vuoteen 1981 saakka. Tällöin säädetyssä kansalaisuuslaissa annettiin vielä jäljellä olleille siirtomaille, paitsi juuri tuolloin itsenäistyneelle Belizelle, uusi nimitys: Britanniasta riippuvaiset alueet. Alueita oli kuitenkin enää jäljellä vain harvoja, sillä valtaosa oli jo sitä ennen saanut itsenäisyyden. Vuodesta 2002 lähtien alueista on käytetty nimitystä Britannian merentakaiset alueet.lähde?
Kruununsiirtomaiden tyypit

Vuodesta 1918 lähtien kruununsiirtomaat jaettiin kolmeen ryhmään itsehallinnon laajuuden mukaan. Ensimmäisessä ryhmässä, esimerkkeinä Bermuda, Jamaika, Ceylon ja Fidži, hallintoa johti edustajainhuone, jonka jäsenistä osa oli hallitsijan nimittämiä, osa paikallisten asukkaiden valitsemia. Toisissa, kuten Brittiläisessä Hondurasissa, Sierra Leonessa ja Grenadassa oli sen sijaan neuvosto, jonka kaikki jäsenet olivat hallitsijan nimittämiä, joukossa myös paikallisia asukkaita. Kolmantena, pienimpänä ryhmänä olivat kruununsiirtomaat, joilla oli vähiten itsehallintoon liittyviä oikeuksia ja joita Britannian hallitus hallitsi suoraan. Sellaisia olivat esimerkiksi Gibraltar, Saint Helena ja Basutomaa.
Kristuksen ylösnousemuksen katedraali

| Kristuksen ylösnousemuksen katedraali |
| --- | --- |

Sijainti:   Pietari, Venäjä
Rakentamisvuosi:  1883–1907
Tyylisuunta:  Kansallisromantiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lähikuva katedraalista. Kellotornin kupoli on kullattu, useimmat muut emaloituja. Seinällä on Venäjän keisarikuntaan kuuluneiden alueiden vaakunoita.
Verikirkko sisältä kunnostuksen jälkeen. Taka-alan katos osoittaa Aleksanteri II:n murhapaikan.
Kristuksen ylösnousemuksen katedraali (ven. Собор Воскресения Христова, Sobor Voskresenija Hristova) eli Verikirkko (ven. Храм Спаса на Крови, Hram Spasa na Krovi, "Kirkko veren päällä") on Pietarissa sijaitseva ortodoksinen kirkkorakennus. Kirkko rakennettiin Aleksanteri III:n käskystä vuosina 1883–1907 Gribojedovin kanavan varrelle paikalle, jolla hänen isänsä ja edeltäjänsä Aleksanteri II murhattiin vuonna 1881. Uusbysanttilaista tyyliä edustavan, arkkitehti Alfred Parlandin suunnitteleman kirkon arkkitehtonisena esikuvana oli Moskovan kuuluisa Pyhän Vasilin katedraali.
Kristuksen ylösnousemisen katedraalin hallinnollinen asema sisäministeriön alaisuudessa oli poikkeuksellinen, sillä se oli Iisakin kirkon ja Kristus Vapahtajan katedraalin ohella yksi harvoista Venäjän keisarikunnan kirkoista, joita ylläpidettiin yksinomaan valtion varoin. Katedraali oli omistettu "marttyyritsaari" Aleksanteri II:n muistolle eikä siellä toimitettu lainkaan tavanomaisia jumalanpalveluksia tai kastetilaisuuksia, vain päivittäisiä panihidoja keisarivainajan muistoksi.
Historia > Rakentaminen

Keisari Aleksanteri II menehtyi terrori-iskussa saamiinsa vammoihin 1. maaliskuuta 1881 Talvipalatsissa. Heti  kuolemaa seuranneena päivänä Pietarin kaupunginduuman edustajat lähestyivät uutta keisaria, jotta edesmenneelle tsaarille saataisiin muistomerkki attentaatin tapahtumapaikalle. Aleksanteri III ilmoitti tahdokseen, että muistomerkin sijasta paikalle pystytettäisiin kirkkorakennus. Muistokirkon rakentamiseksi julistettiin kutsukilpailu, mutta ensimmäisen kierroksen työt eivät kelvanneet Aleksanteri III:lle, koska ne "eivät olleet riittävän venäläiskansallisia". Toisen kutsukierroksen voittajaksi huhtikuussa 1882 selvisi Alfred Parlandin ja arkkimandriitta Ignatin (Malyšev) yhteinen viisikupolinen ehdotus. Kellotorni oli suunnitelmassa piirretty Katariinan (nykyään Gribojedovin) kanavan toiselle puolelle erilleen pyhätöstä.
Kirkon peruskivi muurattiin 6. lokakuuta 1883. Rakennussuunnitelmat muuttuivat työn kestäessä oleellisesti, eikä Ignati osallistunut enää niihin, joten lopullinen kirkko on yksinomaan Parlandin käsialaa. Kirkon rakennustyöt osoittautuivat hankaliksi läheisen kanavan vuoksi, ja kirkkoa rakennettiinkin 24 vuotta.
Kirkko edusti aikansa viimeisintä tekniikkaa - valaistus oli alusta alkaen sähköinen (hehkulamppuja oli 1 689 kappaletta) ja lämmitys hoidettiin valurautaisilla vesipattereilla ja seiniin kätketyillä höyrykanavilla, jota tarkoitusta palveli kaksi kellariin sijoitettua öljykattilaa.
Metropoliitta Antoni vihki valmistuneen kirkon käyttöön 19. elokuuta 1907 keisari Nikolai II:n ja korkeimman papiston läsnä ollessa.
Historia > Vallankumouksen jälkeen

Venäjän vallankumouksen jälkeen pääsy kirkkoon sallittiin kaikille, sillä siitä tehtiin tavallinen seurakuntakirkko. Aiemmin kirkossa oli toimitettu ainoastaan sielunmessuja eli litanioita, parastaaseja ja panihidoja Aleksanteri II:lle. Muutos valtiovallan ylläpitämästä muistokirkosta oli pakon sanelema, sillä kirkon omaisuuden siirryttyä valtiolle ja julkisen rahoituksen loputtua varat kirkon ylläpitoon ja henkilökunnan palkkoihin oli kerättävä seurakunnan jäseniltä.
Iisakin kirkon sulkemisen jälkeen Verikirkko sai joksikin aikaa katedraalikirkon arvon, mutta 30. lokakuuta 1930 tehtiin päätös katedraalin sulkemisesta, joka astui voimaan 17. marraskuuta, ja kirkollinen toiminta loppui. Kirkko jäi tyhjilleen ja lämmittämättä, sillä sen tiloihin suunniteltua ateismin museota ei koskaan toteutettu. Kirkon poikkeuksellisen hieno sisäkoristelu alkoi kosteudessa nopeasti rapistua. Lopulta alueneuvosto antoi käskyn rakennuksen purkamisesta, joka oli kaavailtu vuodeksi 1941. Toisen maailmansodan syttyminen kuitenkin pelasti kirkon purkamiselta.
Leningradin piirityksen aikana rakennusta käytettiin ruumishuoneena ja sodan jälkeen oopperan kulissivarastona. Verikirkko suojeltiin 1968, ja 1971 se luovutettiin osaksi Iisakin kirkon museota. Kunnostustyöt aloitettiin 1970-luvulla, ja ne kestivät yli 25 vuotta. Kirkko avattiin museona vierailijoille 19. elokuuta 1997. Vasta 3. toukokuuta 2004 kirkossa suoritettiin ensimmäinen hengellinen toimitus sen sulkemisen jälkeen. Liturgian toimitti Pietarin ja Laatokan metropoliitta Vladimir.
Arkkitehtuuri ja koristelu

Kirkko veren päällä edustaa uusbysanttilaista tai "venäläistä" kertaustyyliä, joka oli pääasiallisin tyyli Venäjällä 1800-luvun jälkipuoliskolla ja 1900-luvun alussa. Katedraalissa on yhdeksän kullattua tai emaloitua sipulin muotoista kupolia, ja sen korkeus on 81 m. Sisään mahtuu 1 600 sanankuulijaa. Kirkko on rakennettu tiilestä, joka on paikoittain verhoiltu graniitilla, marmorilla, värillisillä kaakeleilla ja mosaiikeilla. Kirkon kuvakoristelun suunnittelu on Viktor Vasnetsovin, Mihail Nesterovin, Andrei Rjabuškinin ja Nikolai Harlamovin työtä, mutta lopulliset seinämaalaukset toteutettiin mosaiikkeina. Mosaiikkien kokonaispinta-ala on yli 7 000 m².
Katedraalin kirkkoherrat

Pjotr Ivanovitš Leporski (1907–1923)
Vasili Markovitš Verjužski (1923–1929)
A.E. Sovetov (1929–1930)
Katedraalin ensimmäiseksi kirkkoherraksi nimitetty Leporski oli Pietarin hengellisen akatemian opettaja. Hänen seuraajansa Verjužski tuomittiin joosefilaisten tukemisesta kymmeneksi vuodeksi vankeuteen, mutta hänet vapautettiin kahden vuoden jälkeen. Katedraalin viimeiseksi kirkkoherraksi jäi Sovetov, joka hoiti virkaa joulukuusta 1929 18. marraskuuta 1930 saakka.
Aiheesta muualla

Iisakin kirkon filiaalin (Spas na krovi) sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Saint Petersburg.com Church of the Resurrection of Jesus Christ (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Ylen Elävä arkisto: Verikirkon pyhät kuvat
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
| n k Pietari |
| --- | --- | --- |
 Hallinnollinen jako  Liittovaltiokaupunki  Leningradin alue 
| Yleistä |  Tulvat  Historia Pietari Suuri  Pietari-Paavalin linnoitus  Dekabristikapina  Verisunnuntai  Pietarin neuvosto  Leningradin piiritys  Leningradin juttu  |  |
| Maantiede |  Itämeri Suomenlahti  Pietarin saaret Kivisaari  Koivusaari  Vasilinsaari  Konnunlahti  Moika  Neva  Suzdalinjärvet  Tuutarinjärvi  Tulvapato  Uusi Hollanti  |  |
| Koulutus ja tiede |  Tiedeakatemia  Pietarin valtionyliopisto  Lääketieteellinen  Luoteinen lääketieteellinen  Pediatrinen lääketieteellinen  Teknologinen instituutti  Herzenin pedagoginen yliopisto  Mihailovin tykistöakatemia  |  |
| Kulttuuri |  Museot Eremitaaši  Pietarhovin palatsi  Taideakatemia  Talvipalatsi  Venäläisen taiteen museo  Musiikki Konservatorio  Orkesteri  Teatteri Mariinski-teatteri  Music Hall  Venäjän esittävän taiteen valtioninstituutti  Puistot Jusupovin puisto  Katariinan puisto  Kesäpuisto  Taurian puisto  Urheilu SKA  Spartak  Zenit  |  |
| Liikenne |  Pulkovo  Satamat Merimatkustajasatama  Morskoi vokzal  Suursatama  Kehätiet  Metro Frunze–Primorje  Kirov-Viipuri  Moskova-Petrograd  Neva-Vasilinsaari  Pravoberežnaja  Sillat  Ratayhteys Baltian asema  Laatokan asema  Leninski prospekt  Moskovan asema  Suomen asema  Varsovan asema  Vitebskin asema  Pietari–Vologda  Kadut Englantilainen rantakatu  Mohovaja ulitsa  Nevski prospekt  Palatsirantakatu  Prospekt Engelsa  |  |
| Hallinnollinen jako |  Amiraliteetti Amiraliteetti  Kolomna (Pietari)  Frunze Kupsila  Kalinin Piskarjovka  Kirov Autuansaari  Uljaala  Kolpina Kolpina  Ust-Ižora  Kraassela Kraassela  Liiha  Rötsänsilta  Krasnogvardeiski Polsteri  Suuri-Ohta  Pieni-Ohta  Ruutmylly  Orskoi  Kronstadt Kronstadt  Kurort Kellomäki  Kuokkala  Siestarjoki  Terijoki  Tyrisevä  Valkeasaari  Vammelsuu  Moskova  Neva Nevskaja zastava  Tuntia  Petrograd Korpisaari  Pietarhovi Lomonosov  Pietarhovi  Strelna  Pietarin keskusta Liteinyi  Primorje Juntolovo  Revonnenä  Puškin Aleksanskoi  Pauluskoi  Puškin  Suosaari  Tärölä  Vasilinsaari  Viipuri Levassova  Parkala  Parnas  |  |
| Nähtävyydet |  Aleksanteri Nevskin luostari  Amiraliteetti  Aurora  Iisakinkirkko  Jumalanäidin ennusmerkin kirkko  Kazanin katedraali  Mars-kenttä  Pietari-Paavalin katedraali  Pyhän kolminaisuuden katedraali  Senaatinaukio  Vaskiratsastaja  Verikirkko  |  |
Matthias Blazek

Matthias Blazek vuonna 2013.
Matthias Blazek (s. 5. tammikuuta 1966 Celle, Ala-Saksi, Saksa) on saksalainen toimittaja ja tietokirjailija.
Kristuksen kirkastumisen katedraali

Kristuksen kirkastumisen katedraali vuonna 2003.
Kristuksen kirkastumisen katedraali (myös Preobrašenskin katedraali, ven. Спасо-Преображенский собор ja ennen katedraaliksi tuloa Kristuksen kirkastumisen kirkko) oli Viipurin ortodoksisen seurakunnan pääkirkko ja Viipurin hiippakunnan pääkirkko eli katedraali. Nykyisin rakennus on jälleen kirkollisessa käytössä. Kirkko sijaitsee Viipurissa entisessä Linnoituksen kaupunginosassa Raatihuoneentorin keskellä.
Arkkitehtuuri

Kirkkosali on malliltaan suorakaiteen muotoinen, ja sen pinta-ala on 824 m². Ikonostaasi oli rakennettu puolikaareen, ja sen yläosan ikonit oli erotettu toisistaan pienillä puolipylväillä. Kuninkaanovien molemmin puolin oli pilarit, ja ikonostaasin molemmin puolin oli puolipyöreät seinäsyvennykset. Kellotornin seitsemästä kellosta suurin painoi 4 265 kiloa. Kirkossa oli pääalttarin lisäksi kaksi sivualttaria, jotka olivat pyhitetty pyhän Nikolaos Ihmeidentekijän muistolle ja Jumalanäiti Kaikkien murheellisten ilon ikonille.
Historia > Rakentaminen

Ennen Kristuksen kirkastumisen kirkon rakentamista Viipurin ortodoksisena kirkkona toimi vanha luterilainen tuomiokirkko. Kristuksen kirkastumisen kirkko rakennettiin keisarinna Katariina II:n  määräyksestä, jonka hän antoi vieraillessaan Viipurissa  1783. Kirkon suunnitteli arkkitehti N. A. Lvovin.  Kirkko rakennettiin tiilestä vuosina 1787–1789 Viipurin uudelle keskusaukiolle. Rakennustöitä valvoi Viipurin kuvernementin arkkitehti Johann Brockmann.
Kirkko oli aluksi varsin pieni, ja se edusti klassismia ja palladionismia. Kirkon keskisalia kattoi kupoli, jonka molemmin puolin oli puolipyöreät aspikset. Kirkon pääsisäänkäynnin muodosti toskanalainen portiikki (pylväiden varassa oleva katos). Uutta kellotornia ei aluksi rakennettu, sillä vanhan kirkon kellotorni oli edelleen käytössä.
Historia > Laajennukset ja korjaukset

Vuonna 1793 Viipurissa riehui tulipalo, joka vaurioitti muun muassa vanhaa kellotornia siinä määrin, että kirkon läheisyyteen päätettiin rakentaa uusi kellotorni. Kellotornin rakentaminen ja kirkon laajennus valmistuivat 1797. Uusi kellotorni rakennettiin jonkin matkan päähän kirkon pääsisäänkäynnistä ja yhdistettiin alkuperäiseen kirkkorakennukseen matalalla ja suorakaiteen muotoisella rakennelmalla. Tässä yhteydessä purettiin kirkon pääsisäänkäynnin edessä ollut toskanalainen portiikki. Laajennustyön valmistuttua siirtyi pääsisäänkäynti kellotornin alaosaan. Näiden muutostöiden myötä kirkosta tuli malliltaan tornillinen pitkäkirkko. Muutostöiden myötä kirkon alkuperäinen tyyli alkoi kadota.
Kirkon sisätiloja korjattiin 1816–1817, ja vuonna 1826 kirkkoon lisättiin toinen sivualttari, joka pyhitettiin Jumalanäiti kaikkien murheellisten ilo -ikonille. Kirkkosalin kupoli uusittiin 1863–1866, ja uuden kupolin päälle tehtiin vielä pieni sipulikupoli. Tuolloin lisättiin myös ikkuna- ja oviaukkoihin klassismin ja barokin tyylisuunnista yhdistellyt kehykset. Lisäksi kirkon kellotornista poistettiin aikakello ja kirkkoon asennettiin lämmitys. Vuosina 1888–1889 kirkkoon tehtiin jälleen muutostöitä, ja tuolloin kirkko sai nykyisen muotonsa. Kellotornin alaosa levennettiin niin paljon, että se melkein peitti muun kirkkorakennuksen taakseen. Kirkkoa korjattiin jälleen vuonna 1936.
Kirkosta tuli katedraali vuonna 1892, jolloin Suomeen perustettiin oma ortodoksinen hiippakunta. Suomen itsenäistymisen jälkeen ja Suomen ortodoksisen kirkkokunnan muodostumisen jälkeen kirkon keskus siirtyi Sortavalaan, mutta samalla Suomi jaettiin kahteen ortodoksiseen hiippakuntaan, joista toisen keskus jäi Viipuriin.
Historia > Sotavuodet

Katedraali säilyi talvisodan pommituksista vähäisin vaurioin, toisin kuin monet muut Viipurin kirkot. Moskovan rauhassa kirkko siirtyi Viipurin mukana Neuvostoliitolle. Suurin osa kirkon esineistöstä evakuoitiin ennen kaupungin luovuttamista, mutta ikonostaasi, kattokruunu, hopeinen alttaripöytä ja suuret ikonit jäivät paikoilleen. Katedraalista evakuoitiin myös 238 erilaista kirkkotekstiiliä.
Jatkosodassa Suomi valloitti Viipurin takaisin ja tuolloin huomattiin kirkon kellojen, ikonostaasin ja muun arvokkaan irtaimiston kadonneen. Kirkosta löytyivät pyhä Johannes- ja Jumalanäiti-ikonit, jotka siirrettiin tämän jälkeen väliaikaisesti Sorvalin kirkkoon. Katedraalia kunnostettiin vuosina 1942–1943, mutta 1944 kirkko jäi taas Neuvostoliitolle.
Sotien jälkeen Viipurin katedraalista evakuoitiin yhteensä 105 ikonia, jotka lahjoitettiin eri seurakuntien käyttöön, muun muassa Oulun, Lahden, Jyväskylän, Helsingin ja Kajaanin kirkkoihin. Tosin kaikkein vanhimmat päätyivät kirkkomuseoon. Pyhän kolminaisuuden katedraalin ikonostaasin yläosassa Oulussa on 12 Viipurin katedraalista peräisin olevaa ikonia. Jyväskylän Kristuksen Ylösnousemuksen kirkossa on puolestaan Viipurin katedraalista peräisin olevat Kristuksen ja Jumalanäidin hopealla päällystetyt ja kullatut ikonit. Myös Helsingissä Uspenskin katedraalissa on Viipurin Kristuksen kirkastumisen katedraalista peräisin olevia ikoneja. Myös evakuoituja kirkkotekstiilejä on lahjoitettu supistuneen Suomen alueen seurakunnille.
Historia > Nykytilanne

Kristuksen kirkastumisen kirkko oli sotien jälkeen pitkään poissa kirkollisesta käytöstä, mutta 1970-luvun lopulla se palautettiin alkuperäiseen tarkoitukseensa. Se kunnostettiin katedraaliksi, kun Leningradin hengellisen akatemian johtaja arkkimandriitta Kirill vihittiin Viipurin piispaksi vuonna 1976.