stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Douglas Lowe
Ura

Manchesterissa syntynyt Douglas Lowe menestyi kouluaikoinaan keskimatkojen juoksussa voittaen koulujen Public Schoolien mestaruuden 880 jaardilla vuonna 1920. Tuolloin hänen ennätyksensä oli 2.06,8. Hän opiskeli lakia Cambridgen yliopistossa ja voitti 880 jaardia yleisurheiluottelussa Oxfordin yliopistoa vastaan sekä 1922 että 1923. Seuraavana vuonna hän voitti samassa kilpailussa mailin ja neljännesmailin juoksut.
Vuoden 1924 olympialaisissa Pariisissa Lowe voitti kultaa 800 metrillä uudella Euroopan ennätyksellä 1.52,4. Juoksun suosikki oli Henry Stallard, mutta hän kärsi jalkavammasta jääden neljänneksi. Stallard johti koko alkumatkan, mutta loppusuoralla hänet ohitti ensin Sveitsin Paul Martin ja sitten Lowe. Lowe siirtyi johtoon, mutta Martin saavutti häntä häviten lopulta vajaalla metrillä. Lowe otti osaa myös 1 500 metrille, jossa hän sijoittui neljänneksi.
Amsterdamin olympialaisissa Lowe uusi voittonsa. Alku- ja välierissä hän säästeli voimiaan sijoittuen molemmissa toiseksi. Loppukilpailussa Lowe noudatti samaa taktiikkaa kuin neljä vuotta aiemmin ja siirtyi johtoon loppusuoran auetessa. Tällä kertaa voitto oli selvä, hopeamitalisti hävisi tasan sekunnin Lowen ajan ollessa 1.51,8.
Lowe päätti urheilu-uransa samana vuonna ja alkoi työskennellä lakimiehenä Lontoossa. Hän toimi jatkossa urheilun järjestötehtävissä. Vuosina 1931–1938 hän oli maansa yleisurheiluliiton sihteeri. Hän kuoli Cranbrookissa, Kentissä.
Ennätykset

440 jaardia 48,8
800 m 1.51,2
1 500 m 3.57,0
Lothian

Lothianin sijainti Skotlannin kartalla.
Lothian (gaeliksi Lodainn, muinaisgaeliksi Labhdaidh) on historiallinen alue Skotlannissa, Firth of Forthin ja Lammermuir Hillsin välissä. Nykyään se on jaettu Länsi-Lothianin, Edinburghin, Midlothianin ja Itä-Lothianin hallinto­alueisiin.
Lothianin suurin kaupunki on Skotlannin pääkaupunki Edinburgh. Muita merkittäviä kaupunkeja ovat Livingston, Bathgate, Linlithgow, South Queensferry, Haddington, Tranent, North Berwick, Musselburgh, Dalkeith, Bonnyrigg ja Dunbar.
Historiallisesti Lothianiin on aikoinaan luettu kuuluvaksi myös sen ja Englannin välissä sijaitseva Scottish Bordersin alue. Lothian oli 600-luvulta lähtien osa anglilaista Berniciaa, joka myöhemmin jonkin aikaa muodosti Northumbrian pohjoisosan, mutta anglien ote Lothianista heikkeni nopeasti heidän hävittyä Dun Nechtainin taistelun piktejä vastaan. Lothianin ja muun Northumbrian väliset erot kuvastuvat siinäkin, että alue säilytti alku­peräisen kelttiläisen nimensä, jota englanti­laisetkin kronikoitsijat käyttävät. Vuonna 1018 Lothian liitettiin Skotlannin kuningas­kuntaan.
Nimen alkuperä

Lothianin nimi johtuu todennäköisesti kelttiläisestä nimestä *Luguduniana (nykykymriksi Lleuddiniawn), joka merkitsee ’Lugh-jumalan linnoituksen maata’. Nimi esiintyy ensimmäisen kerran varhaisessa kymrin­kielisessä kirjallisuudessa, kuten runossa Y Gododdin. Suositun legendan mukaan nimi johtuisi kuningas Lothista, joka mainitaan Lothianin kuninkaana Arthurin tarinoissa.
Historia > Lothian keskiajalla

Anglit levittäytyivät varhain Lothianiin, josta tuli osa nykyisen Northumberlandin pohjois­osiin saakka ulottuvaa Bernician kuningas­kuntaa. Monet paikannimet Lothianissa ja Scottish Bordersin alueella osoittavat, että englannin kieli vakiintui seudulle jo 500-luvulta lähtien. Bernicia yhdistyi myöhemmin Deiran kanssa Northumbrian kuningas­kunnaksi. Lothianin historia tältä aika­kaudelta tunnetaan kuitenkin huonosti.
Sen jälkeen kun viikingit asettuivat nykyiseen Yorkshireen, Northumbria jakautui käytännössä kahtia. On epävarmaa, missä määrin viikinkien vaikutusvalta ulottui Tees-joen pohjois­puolelle. Bernicia pysyi erillisenä alueena, jolla toisinaan mainitaan olleen kuningas, toisinaan kreivi. Bernician erotti muista saman­aikaisista englanti­laisista alueista yhteys muihin nykyisen Skotlannin alueella sijainneisiin kristittyihin kuningas­kuntiin, eikä sillä juuri ollut yhteyksiä eteläisempiin, viikinkien hallinnassa olleisiin alueisiin.
Skotlannin kuninkaan Kenneth II:n vaatimuksesta Englannin kuningas Edgar tunnusti vuonna 975 Skotlannin oikeuden Lothianiin. Lopullisesti alue tuli kuitenkin osaksi Skotlantia vasta, kun kuningas Malcolm II valloitti sen Carhamin taistelussa vuonna 1018. Suunnilleen nykyiselleen Englannin ja Skotlannin raja vahvistettiin vuonna 1092.
Vilhelm Valloittaja miehitti Lothianin ja ylitti Forthjoen, mutta ei liittänyt sitä takaisin Englantiin. Näihin aikoihin Lothian mainitaan Anglo­saksien kronikassa nimellä Loðen tai Loþen. Vielä vuonna 1091 Anglosaksisessa kronikassa mainitaan Skotlannin kuningas Malcolm III:n ”poistuneen armeijoineen Skot­lannista Lothianiin”, ja kuningas David I:n aikana Lothianin asukkaita sanottiin hänen ”englantilaisiksi” alamaisikseen.
Huntingdonin Henry mainitsee Tweedjoen olleen Lothianin eteläisenä rajana kertoessaan eräästä kokouksesta tämän joen varrella Roxburghissa.
Nimi Laudonia esiintyy piispa Leslien Skotlannin kartassa vuodelta 1578, ja John Bleaun kartassa vuodelta 1654 nimi esiintyy muodossa Louthiana.
Historia > Lothianin seutuhallitus (1975–1996)

Skotlannin paikallis­hallinto­laki vuodelta 1973 lakkautti Skot­lannin kreivi­kunnat hallinnollisina yksikköinä ja perusti niiden tilalle seudut ja piiri­kunnat. Lothianin seutu­hallitus (engl. Lothian Regional Council) aloitti toimintansa toukokuussa 1975. Sen alue jaettiin neljään piiri­kuntaan: Itä-, Keski- ja Länsi-Lothianiin sekä Edinburghin kaupunki­piiri­kuntaan. Itä-Lothianin rajat olivat suunnilleen samat kuin aikaisemman samannimisen kreivikunnan, mutta Länsi-Lothianin ja Mid­lothianin alueista suuri osa liitettiin Edinburghin kaupunkipiirikuntaan. Muun muassa Queensferryn ja Currien kaupungit, jotka olivat aikaisemmin kuuluneet Mid­lothianiin ja Länsi-Lothianiin, liitettiin nyt hallinnollisesti Edinburghiin, vaikka sijaitsivatkin maan­tieteellisesti erillään pääkaupungista.
Seutuhallituksen vastuulla olivat koulutus, sosiaalitoimi, vesi- ja jätevesi­huolto ja liikenne, mukaan luettuna Edinburghin sisäinen linja-auto­liikenne.  Seutuhallitus järjesti myös luento­sarjan, joka tunnetaan nimellä Lothian Lectures. Myös Mihail Gorbatšov piti sen yhteydessä luentoja.
Kaksitasoinen paikallis­hallinto poistettiin Skot­lannin vuoden 1994 paikallis­hallinto­lailla, jolloin myös Lothianin seutu­hallitus lakkautettiin, ja sen tilalle tuli yksi­tasoinen paikallis­hallinto. Seudun nykyiset hallinto­alueet (engl. Council Area) vastaavat Lothianin aikaisempia piiri­kuntia. Lothianin seutu­hallituksen viimeinen puheen­johtaja oli Eric Milligan, joka myöhemmin toimi Edinburghin pormestarina (Lord Provost).
Alueella puhutut kielet

Roomalais­ajan jälkeen Lothianissa oli valta­kielenä britannisiin kieliin kuulunut kumbri, joka oli läheistä sukua kymrille. Walesilaiset ovat perinteisesti pitäneet Lothiania osasta "Vanhaa Pohjoista" (Hen Ogledd). Kumbrin kielestä on jäljellä joukko paikannimiä kuten Lothian, Tranent, Linlithgow ja Penicuik.
Vaikka Lothian on yksi niistä harvoista Skotlannin alueista, joilla gaeli ei ole koskaan ollut valta­kielenä, alueella on myös paikannimiä, joiden on katsottu viittaavan siihen, että joukko gaelin­kielisiä aatelisia on asunut alueella noin 150–200 vuoden ajan ja omistanut siellä maata. Tällaisia paikannimiä ovat esimerkiksi Dalry, Currie, Balerno ja Cockenzie.
Vähitellen monet syyt johtivat siihen, että Northumbriassa puhuttu keski­englannin murre, josta käytetään nimitystä "Inglis", syrjäytti gaelin ja kumbrin kielet kaikkialla Skotlannin alamailla, myös Lothianissa, ja sitä alettiin nimittää skotin kieleksi. Aikaisemmin skotin kieleksi oli kuitenkin sanottu gaelia, josta englannin puhujat myöhemmin käyttivät nimitystä "Erse", joka tarkoitti irlantilaista ja jota nykyään pidetään halventavana. Lothianin nykyisiä murteita pidetään toisinaan osana keskiskottia.
Aiheesta muualla

Herman Mollin Lothianin kartta noin vuodelta 1745
Linja-autoliikenne Lothianissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Lothian
Käännös suomeksi
Lucifer-luokka

| Lucifer-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  820 t
Pituus:  51,64 m
Leveys:  8,15 m
Syväys:  3,32 m
Koneteho:  200 hv
Nopeus:  9,1-9,8 solmua
Miehistöä:  93
Aseistus
Meritorjunta:  2 × 30 naulan tykkiä 2 × 16 cm tykkiä
Lucifer-luokka oli Ranskan laivaston kahden puurunkoisen parkkitakiloidun aluksen muodostama 1. luokan avisoluokka.
Taustaa

Joulukuussa 1847 Ranskan laivasto päätti kahden uuden höyryvoimalla kulkevan aluksen valmistuksesta vuonna 1849. Cherbourgissa valmistettava 300 hevosvoiman höyrykoneella varustettu korvetti nimettiin Luciferiksi ja 200 hevosvoiman höyrykoneella Rochefortissa valmistettu alus Mégerèksi. Tilaus kuitenkin peruutettiin vuonna 1848 budjettileikkausten seurauksena, mutta varatut nimet säilytettiin meriministerin lisättyä 19. helmikuuta 1851 vuoden 1851 hankintaohjelmaan kaksi Rochefortissa valmistettavaa alusta. Ministeri ei kuitenkaan täsmentänyt alusten käyttötarkoitusta, joten työvoimaneuvosto päätti 22. maaliskuuta 
käyttää kuljetusaluksen piirustuksia lukuun ottamatta rungon muuttamista puiseksi. Tuloksena oli lähes identtinen alus kuin 220 hevosvoiman höyrykoneella varustettu siipiratasalus Périclès, joka oli luotu käyttämällä 160 hevosvoiman höyrykoneella varustettujen Sphinx-luokan avison piirustuksia.
Alukset

Victorin Gabriel Sabattier'n Luciferin rungosta tekemät piirustukset hyväksyttiin 22. lokakuuta 1851. Piirustuksissa oli säilytetty siipiratasaluksen kansiratkaisut, mikä mahdollisti niiden käytön kuljetusaluksena. Mégère valmistettiin samojen piirustusten mukaan, mutta runkorakenne oli Lucien Armanin kehittämä komposiitti eli muun muassa metallikaaret. Komposiittirungon sanottiin olevan 25 tonnia kevyempi kuin Luciferin koko puurungon. Työvoimaneuvosto hyväksyi 23. helmikuuta 1852 Sabattier'n piirustukset propulsiojärjestelmästä kolmannella yrityksellä.
| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmistui | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Mégère | Arsenal de Rochefort | huhtikuu 1852 | 19. heinäkuuta 1853 | 1. huhtikuuta 1854 | 28. syyskuuta 1875 |
| Lucifer | Arsenal de Rochefort | tammikuu 1852 | 24. toukokuuta 1853 | 24. helmikuuta 1854 | 29. lokakuuta 1874 |
Morits Oranialainen

Morits Oranialaisen muotokuva Michiel Jansz van Miereveltin maalaamana.
Morits Oranialainen (joskus myös Morits Nassaulainen, holl. Maurits van Oranje; 14. marraskuuta 1567 – 23. huhtikuuta 1625) oli Alankomaiden käskynhaltija vuosina 1585–1625. Morits oli vasta 16-vuotias, kun hänen isänsä Vilhelm I Oranialainen vuonna 1584 murhattiin. Moritsista tuli pian tämän jälkeen isänsä seuraaja Alankomaiden käskynhaltijana.
Morits Oranialainen toimi käskynhaltijan tehtävän lisäksi sekä maavoimien että merivoimien ylipäällikkönä. Hän johti Alankomaiden taistelua Espanjaa vastaan kahdeksankymmenvuotisessa sodassa ja uudisti täydellisesti Alankomaiden taktiikan antiikin kirjallisuudesta saamiensa ideoiden mukaan. Moritsin uudistuksia olivat muun muassa puolirykmentti, treffen-taktiikka ja kontramarssi. Hän myös uudenaikaisti jalkaväkensä aseistusta ottaen käyttöön kevyemmän musketin. Moritsia pidetään yleisesti ensimmäisenä sotilasjohtajana, joka siirtyi raskaasta espanjalaisesta neliöstä kohti kevyempiä taktisia muodostelmia.lähde? Moritsin uudistukset levisivät nopeasti Pohjois-Saksaan ja Ruotsiin, missä Kustaa II Aadolf myöhemmin kehitti armeijaansa Moritsin ajatusten pohjalta.
Moritsin menestys sodassa Espanjaa vastaan ei niinkään johtunut hänen armeijassa tekemistään uudistuksista, vaan hänen vastustajaansa paremmasta kyvystä piirittää ja vallata linnoituksia.lähde?
Mauritius Intian valtameressä on nimetty Morits Oranialaisen mukaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Morits Oranialainen Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja 2  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Taiteenala:  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Alankomaat 2  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  RISM  SNAC  IdRef
Keijo Louna

Keijo Helmer Louna (s. 1931 Rauma, Suomi) on suomalainen harmonikkataiteilija ja -pedagogi. Hän voitti harmonikansoiton Suomen mestaruuden vuonna 1955.
Elämä ja ura

Louna syntyi Raumalla. Hänen isänsä oli merimies, joka osti pojalleen ensimmäisen näppäinhanurin Turusta vuonna 1946. Ensimmäisenä opettajana oli Olavi Ruottu, jota nuori Louna itse pyysi opettajakseen. Ruottun muutettua Turkuun, Louna alkoi käydä siellä saakka soittotunneilla.
Lounan ensimmäinen ammattimaisempi soittokiinnitys oli Sirkus Sariolan kesäkiertueelle vuonna 1949, orkesterin vakiojäsenen, Aimo Känkäsen, estyttyä. Myöhemmin Louna säesti useiden näyttelijöiden ja muidenkin aikansa kuuluisuuksien kesäkiertueita, säestäen monentyyppistä musiikkia. Kiertueille osallistuivat myös muun muassa Reino Hirviseppä ja Ester Toivonen. Ajalle tyypillisiä tilaisuuksia olivat usein ohjelmalliset iltamat, joiden lopuksi esitettiin tanssimusiikkia.
Lounan voitettua harmonikansoiton Suomen mestaruuden vuonna 1955, tuolloin jo Yhdysvalloissa asunut Onni Laihanen houkutteli Lounaa puolen vuoden kiertueelle Pohjois-Amerikkaan. Laihanen ehti kuitenkin kuolla vuoden 1956 alussa ja kiertue peruuntui. Louna otti vastaan kuitenkin laivayhtiön tarjouksen osallistua matkalle "soittavana puolimatruusina" rahtilaivalla Bostoniin. Oleskeltuaan jonkin aikaa New Yorkissa ja tehtyään satunnaisia esiintymisiä, Louna palasi pian takaisin Suomeen.
Louna aloitti harmonikansoiton opetuksen vuonna 1952 Turun Urheiluliiton kerhotiloissa. Aluksi oppilaita oli noin kymmenen. Hän johti harmonikkakursseja myös Salossa ja Loimaalla. Kansalaisopistojärjestelmän yleistyttyä Louna alkoi vetää harmonikkakursseja useassa opistossa, minkä lisäksi hän toimi myös yksityisopettajana. Louna lopetti opetustyön keväällä 2010 lähes 60 vuoden opetusrupeaman päätteeksi. Lounan mukaan eräs hänen lahjakkaimmista oppilaistaan on ollut Marko Valtonen, joka jatkoikin opintojaan konservatoriossa.
Harmonikansoiton opetuksen ja harmonikkamyynnin ohella Louna on työskennellyt myös alusvaatekutomon myyntiedustajana, tiekarhun kuljettajana ja kunnossapitovastaavana sekä automyyjänä. Viimeksimainitun ammatin pariin Lounan johti autourheiluharrastus. Hän asuu Liedossa.
Levytyksiä

Saarijärven polkka, (78 rpm), Finlandia (P 254), Pentti Viherluodon yhtyeen kanssa, 1956
Keijo Lounan sävelikkuna (Arja Talvion kanssa), Sereno Levy (KLLP 1), 1982
Kipparin vapaapäivä (Veikko Huuskosen kanssa), Sereno Levy (KLLP 2), 1987
Hanuricocktail, Sereno Levy (KLCD 1), 2004
Kirjallinen tuotanto

Keijo Louna: Valssi menneiltä ajoilta.  (299 s.)  Turku:  Harmonikkamyynti Keijo Louna, 2002.  ISBN 9529143354
Aiheesta muualla

Keijo Lounan esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Keijo Lounan sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Lounan harmonikkaliikkeen sivusto[vanhentunut linkki]
Moschofílero

| Viiniköynnös (Vitis vinifera ’Moschofílero’) |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Rosopsida
Lahko::  Vitales
Heimo::  Viiniköynnöskasvit Vitaceae
Suku::  Viiniköynnökset Vitis
Laji::  Viiniköynnös vinifera
Lajike::  ’Moschofílero’
Kolmiosainen nimi
 Vitis vinifera ’Moschofílero’ 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Moschofílero (kreik. Μοσχοφίλερο) on kreikkalainen viinin valmistukseen käytettävä vaalea viinirypälelajike.
Moschofíleroa kasvatetaan erityisesti Peloponnesoksen niemimaalla sekä Egeanmeren saarilla ja muun muassa Jooniansaarilla.
Moschofílero-rypäleiden kuori on vaaleanpunainen tai punaiseen vivahtava, mutta lajikkeen sisällä on paljon vaihtelua. Lajike tuottaa vahvoja ja hedelmäisiä valkoviinejä. Moschofíleroa käytetään erityisesti Mantíneian nimeä kantavissa viineissä, joiden vaaditaan sisältävän vähintään 85 prosenttia Moschofílero-lajiketta. Moschofíleroa sekoitetaan usein muun muassa Rodítiksen ja Savvatianón kanssa.
Love (nimi)

| Love |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Nimen alkuperä:  Lovisa tai englannin sana love ’rakkaus’
Infobox OKNimi-testi OK: 
Love on etunimi, jota käytetään sekä miehen että naisen nimenä. Ruotsissa Love on tyypillisesti miehennimi; sitä pidetään Lovisan ja Lovan maskuliinisena vastineena. Englantilaisella kielialueella Love on puolestaan naisennimi, joka perustuu rakkautta merkitsevään sanaan love.
Digi- ja väestötietoviraston mukaan Love on vuoden 2019 loppuun mennessä ollut Suomessa etunimenä noin 80–90 miehellä ja noin 40–50 naisella.
Nimipäivä

Ruotsin almanakassa Loven nimipäivä on 2. lokakuuta.
Tunnettuja Loveja

Carl Jonas Love Almqvist (1793–1866), ruotsalainen kirjailija
Jennifer Love Hewitt (s. 1979), yhdysvaltalainen näyttelijä, laulaja ja tuottaja
Kuvitteellisia Loveja

Love Löfström, henkilöhahmo televisiosarjassa Onnea onkimassa; Alexin ja Annan poika
Ignaz Moscheles

Ignaz Moscheles poikansa Felix Moschelesin maalaamana.
Ignaz Moscheles (30. toukokuuta 1794 Praha – 10. maaliskuuta 1870 Leipzig) oli böömiläinen pianisti ja säveltäjä. Moscheles opiskeli böömiläisen säveltäjän Dionys Weberin johdolla ja aloitti uransa Wienissä. Vuonna 1824 hän opetti silloin 14-vuotiasta Felix Mendelssohnia, ja heidän välilleen muodostui elinikäinen ystävyys. Moscheles siirtyi Pariisin kautta Lontooseen, josta käsin hän teki esiintymiskiertueita Eurooppaan. Mendelssohn pyysi Moschelesia opettajaksi vasta perustettuun Leipzigin konservatorioon, jossa hän sitten opettikin kaksikymmentä vuotta.
Moscheles oli uransa alkupuolella tyypillinen vanhan koulun virtuoosi: hän käytti hyvin säästeliäästi ranteita, käsivarsia ja pedaalia. Hänen vahvuuksiaan olivat tarkat hypyt ja säveltoistot. Tutustuttuaan Chopinin ja Lisztin teoksiin Moscheles pyrki kehittämään tekniikkaansa ja ilmaisuaan monipuolisemmaksi. Lisztin mielestä Moscheles soitti loistavasti 30–40-vuotiaana, mutta kangistui sen jälkeen kaavoihinsa. Moschelesia arvostettiin kuitenkin vakavana muusikkona, joka esitti muun muassa tuolloin harvojen tuntemia Beethovenin myöhäissonaatteja.
Moschelesin omat sävellykset ovat käytännössä hävinneet pianistien ohjelmistosta. Parhaiten niistä kesti aikaa g-mollipianokonsertto, jota esitettiin aktiivisesti vielä 1800–1900-lukujen vaihteessa.
Moroksidiini

| --- | --- |

Moroksidiini
Systemaattinen (IUPAC) nimi
N-(diaminometylideeni)morfoliini-4-karboksimidamidi
Tunnisteet
CAS-numero: 3731-59-7
ATC-koodi: J05AX01
PubChem CID: 71655
Kemialliset tiedot
Kaava: C6H13N5O 
Moolimassa: 171,214
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 203–204 °C (hydrokloridisuolana)
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus:  ?
Metabolia:  ?
Puoliintumisaika:  ?
Ekskreetio:  ?
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:    
Antotapa: Oraalinen
Moroksidiini (C6H13N5O) on heterosyklisiin biguanidijohdannaisiin kuuluva orgaaninen yhdiste. Yhdistettä on tutkittu käytettäväksi lääketieteessä virustautien hoitoon.
Ominaisuudet, käyttö ja valmistus

Moroksidiini patentoitiin virustautien hoitoon ensimmäisen kerran vuonna 1957. Yhdisteen vaikutusmekanismista ei ole täyttä varmuutta, mutta se voi vaikuttaa viruksen ja isäntäsolun välisiin vuorovaikutuksiin. Moroksidiinin on raportoitu olevan tehokas monia DNA- ja RNA-viruksia, muun muassa influenssaa, tuhkarokkoa ja sikotautia vastaan. Myös moroksidiinin käyttöä diabeteksen hoidossa on tutkittu ja sille myönnetty patentti. Moroksidiini imeytyy hyvin ruuansulatuskanavasta, sille ei ole raportoitu merkittäviä vaikeita haittavaikutuksia, eikä sen ole osoitettu olevan myrkyllinen.
Moroksidiinia valmistetaan morfoliinin ja disyandiamidin välisellä reaktiolla.
Morning Glory Pool

Morning Glory Pool nykyisessä värissään.
Morning Glory Pool sinisenä vuonna 1966.
Morning Glory Pool on kuuma lähde ja geysir Yellowstonen kansallispuistossa, Wyomingin osavaltiossa. Se on värikas lähde, joka on yksi puiston suosituimmista nähtävyyksistä.
Morning Glory Pool sai nimensä 1880-luvulla kiertokasvien heimon kasveilta. Monia niistä kutsutaan englanniksi nimellä morning glory, ja lähde muistutti kasveja. Lammen halkaisija on noin 4 metriä, ja veden lämpötila 69,8 °C. Morning Glory Pool on myös geysir, mutta sen ei tiedetä purkautuneen luonnollisesti kuin 1944. Siitä on kuitenkin valumakanavat Fireholejokeen.
Morning Glory Pool oli alkujaan vaalean sininen, mutta se on menettänyt osan väristään. Syynä tähän on turistien heittämät kolikot ja roskat, jotka ovat tukkineet osittain suonet, joista lämmin vesi on päässyt altaaseen. Aiemmin veden lämpötila oli niin korkea, ettei syanobakteerit pystyneet elämään siellä. Veden lämpötila on kuitenkin laskenut vesisuonien tukkeuduttua. Vuonna 1950 Morning Glory Pool pakotettiin purkautumaan geysirinä. Se syöksi veden lisäksi ulos muun muassa lähes 100 dollarin arvosta kolikoita, pulloja, nenäliinoja, sukkia, paitoja ja alusvaatteita. Sitä on yritetty saada purkautumaan useasti tuon jälkeen, mutta siinä ei ole kuitenkaan onnistuttu. Allasta siivotaan kuitenkin koko ajan, ja esimerkiksi vuoden 2004 aikana sieltä kerättiin 2 785 kolikkoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Morning Glory Pool Wikimedia Commonsissa
Morro Bay

| Morro Bay |
| --- | --- |


 Morro Bay
 Koordinaatit: 35°22′45″N, 120°51′12″W 
Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Kalifornia
Piirikunta:  San Luis Obispon piirikunta
Väkiluku (2010):  10 234
 
 www.morro-bay.ca.us 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Morro Bay on rannikkokaupunki San Luis Obispon piirikunnassa Kaliforniassa Yhdysvalloissa. Kaupungissa asui vuoden 2010 väestönlaskennassa 10 234 ihmistä. Kaupunki sijaitsee California State Route 1 -tien varrella noin 20 kilometriä luoteeseen San Luis Obispon kaupungista.
Yksi kaupungin nähtävyyksistä on Morro Rock, vulkaaninen suojeltu lohkare sataman edustalla. Paikallinen talous on riippuvainen kalastuslaivastosta, jonka tuoma kalasaalis valmistetaan lahden ravintoloissa.
Morro Rock ja sataman näkymää
Ilmakuva Morro Bayn alueesta
Morro Rock
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Morro Bay Wikimedia Commonsissa
Mosalsk

Mosalskin vaakuna.
Mosalsk (ven. Моса́льск) on kaupunki Kalugan alueella Venäjällä. Se sijaitsee pienen Možaika-joen varrella 93 kilometriä Kalugasta länteen. Kaupunki on Mosalskin piirin keskus. Asukkaita on 4 000 henkeä (vuonna 2008).
Mosalsk mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1231, jolloin se kuului Tšernigovin ruhtinaskuntaan. Sittemmin se oli Mosalskin lääniruhtinaskunnan keskus ja sen jälkeen kuului Liettuaan. Iivana III:n joukot valtasivat kaupungin vuonna 1493. Lopullisesti se liitettiin Venäjään 1500-luvun alussa. Vuonna 1776 siitä tuli Kalugan lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus.
1800-luvun puolivälissä Mosalsk oli huomattava maataloustuotteiden tukkukaupan keskus. Toisen maailmansodan lokakuusta 1941 tammikuuhun 1942 se oli saksalaisten miehittämä. Nykyään kaupungissa on konepaja, pellavanjalostuslaitos ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiin kuuluu pyhän Yrjön kirkko vuodelta 1745.
Aiheesta muualla

Epävirallinen kaupunkisivusto (venäjäksi)