stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Valokuvataide
Vanha ja uusi ilmiö > Valokuvaus yleistyy

Yleistyvä valokuvaus demokratisoi kuvallisia käytäntöjä. Esimerkiksi muotokuvaus tuli laajojen kansanosien saataville. Kamera romutti akateemisen taiteen esteettisiä rakennelmia. Monet valokuvaajat, etenkin piktorialistit pyrkivät omaksumaan klassisia sommittelusääntöjä ja taidegrafiikan estetiikkaa. Dokumenttivalokuvia kerättiin museoihin korvaamaan vaikeasti liikuteltavia, kansatieteilijöitä ja arkeologeja kiinnostavia kohteita sekä näyttämään millaisilta hankalasti saavutettavissa olevat, kaukaiset paikat näyttivät. Esimerkiksi topografiset näkymät ja arkkitehtuurin kuvaukset olivat suosittuja valokuvauksen alkuvaiheessa.
Joitain varhaisia valokuvaajia – esimerkiksi Suomessa I. K. Inhaa – kutsuttiin jo aikanaan taiteilijoiksi, koska he hallitsivat mestarillisesti valo- ja varjovivahduksia. lähde? Kirjailija Aino Kallas totesi: "Jos joskus uskallettaisiin korottaa valokuvaus taiteitten pyhään sisaryhteyteen, niin olisi Into Inhallakin siihen osuutensa ja ansionsa." Muiden valokuvaajien tavoin Inha teki tilaustöitä.
Museot ja muut instituutiot tilasivat tallenteita nopeasti muuttuvasta ympäristöstä. Signe Brander dokumentoi vuosisatojen taitteessa Helsingin kaupunginmuseon tilauksesta Helsinkiä. Työn laatu oli korkea ja Branderin kuvastosta on tullut yhä uudelleen julkaistu klassikko. Silti Brander on saavuttanut taiteilijan statuksen vasta vähitellen, vuosikymmeniä kuolemansa jälkeen. Kansainvälisesti tunnetuin vastaava tapaus on Eugène Atget, joka vaatimattomissa oloissa dokumentoi vuosisadan vaihteen Pariisia. 1920-luvulla Berenice Abbott nosti hänen kuvansa klassikon asemaan. Toinen valokuvataiteilija, joka nosti Pariisin valokuvataiteen keskiöön 1900-luvulla oli Robert Doisneau.
Kameraseurojen estetiikka

1880-luvulta lähtien valokuvauksesta tuli mukana kuljetettavien kameroiden ja tehdasvalmisteisten valokuvausmateriaalien myötä yhä useampien harrastus. Suomen ensimmäinen valokuvayhdistys Amatörfotoklubben i Helsingfors (AFK) perustettiin vuonna 1888. Siinä ja muissa kameraseuroissa käyty keskustelu hallitsi Suomen valokuvataidetta 1960-luvulle asti. Kameraseuroihin liittyvä estetiikka saattoi nostaa mihin tahansa valokuvauksen lajityyppiin kuuluvan kuvan taiteeksi, kunhan se voitti kilpailun.
Kameraseurojen toimintaan osallistuivat amatöörit ja ammattilaiset yhtä lailla. Niinkin erilaiset tekijät kuin Ismo Hölttö, Eino Mäkinen, Matti Poutvaara, Matti A. Pitkänen, Pentti Sammallahti ja Vilho Setälä ovat kukin uransa jossain vaiheessa osallistuneet kameraseuratoimintaan.
Instituutioiden kehitys

Modernismi nosti 1900-luvun alussa ihanteiksi vivahteikkaan sävyasteikon, syväterävyyden ja tarkkuuden. Yhdysvaltalainen Alfred Stieglitz kokosi ympärilleen Photo-Secession -ryhmän, joka 1902–1916 julkaisi Camera Work-lehteä. Vähitellen taideinstituutioissa kiinnostuttiin valokuvista ja kuuluisista valokuvaajista niiden itsensä vuoksi. Esimerkiksi New Yorkin Modernin taiteen museo alkoi kerätä valokuvataidetta vuonna 1930 ja perusti valokuvausosaston vuonna 1940.
Suomen valokuvataiteen museo, joka perustettiin vuonna 1969, nimitettiin vuonna 1995 valtakunnalliseksi erikoismuseoksi, joka tunnetaan nykyään nimellä vastuumuseo.
Opetusministeriön alainen Valtion valokuvataidetoimikunta perustettiin vuonna 1977.
Näyttelytoiminta Suomessa

Suomen valokuvataiteen asema oli vakiintunut 1970-luvun lopulla. Se oli mukana taiteen keskeisissä instituutioissa: koulutuksessa, taidehallinnossa, apurahajärjestelmässä ja sillä oli museo sekä galleria. Eri taiteenalojen välillä käytiin kuitenkin valtakiistoja. Esimerkiksi vuonna 1981 nuoret valokuvauksen opiskelijat saivat töitä esille Taidehallin Nuorten näyttelyyn, mutta syntyneen kohun myötä valokuvat suljettiin joksikin aikaa ulkopuolelle.
Ensimmäistä vakinaista valokuvagalleriaa – Hippolyteä – ylläpitävä Valokuvataiteen seura alkoi järjestää Valokuvataide – Arkitaide -tapahtumia vuonna 1983. Ne loivat siteitä valokuvauksen ja muun taidemaailman välille. Vuodesta 1988 seura alkoi toimia Valokuvataiteilijoiden liittona muiden ammattiliittojen tapaan. Se liittyi Suomen taiteilijaseuraan vuonna 1994.
Valokuvaaja Martti Anttila perusti vuonna 1981 Ouluun Rantagallerian, joka oli ensimmäinen valokuvagalleria Helsingin ulkopuolella.
Näyttelytoiminta laajeni 1980-luvulla huomattavasti. Koko 1960-luvun aikana järjestettiin yhteensä parikymmentä valokuvanäyttelyä, 80-luvulla niitä oli vuosittain yli 200.
Suomen valokuvakeskukset

Valokuvakeskuksia alettiin perustaa eri puolille Suomea 1980-luvulta alkaen. Ne ovat yhdistyksiä, jotka työskentelevät valokuvan, erityisesti valokuvataiteen näkyvyyden puolesta. Ne eroavat kameraseuroista siinä, että kameraseurat pyrkivät kehittämään oman jäsenistönsä toimintaa kun taas valokuvakeskusten kohderyhmänä on niin sanottu suuri yleisö.
Valokuvakeskuksia ovat:
VB-valokuvakeskus Kuopio 1983
Valokuvakeskus Nykyaika, Tampere 1986
Pohjoinen valokuvakeskus, Oulu, 1988
Mikkelin valokuvakeskus, Mikkeli 1989
Luovan valokuvauksen keskus, Jyväskylä 1989
Valokuvakeskus Peri, Turku 1990
Fotocentrum Raseborg , Karjaa 1996
Pohjanmaan Valokuvakeskus POVA Lapua 1999
Kaakkois-Suomen Valokuvakeskus, Lappeenranta 2005
Kotkan valokuvakeskus, Kotka 2006
Valokuvaajien omien julkaisujen kustantamo Musta Taide aloitti toimintansa vuonna 1991.
Valokuvataiteen läpimurto nykytaiteeseen tapahtui 1990-luvulla. Valokuvateosten julkaiseminen moninkertaistui ja valokuvaus oli kuvataiteen merkittävissä yhteisnäyttelyissä vahvasti esillä. Uusi, koulutettu ja kansainvälistä kokemusta omaava valokuvataiteilijoiden sukupolvi astui esiin. Myös valokuvatekniikassa tapahtuneet uudistukset vaikuttivat. Värivalokuvauksen menetelmät kehittyivät ja digitaalivalokuvaukseen kohdistunut kiinnostus lisäsi yleisöpohjaa. Useat taidemaalarit, taidegraafikot, kuvanveistäjät, ympäristötaiteilijat ja performanssitaiteilijat alkoivat käyttää valokuvaa välineenään.
Tekijän esiintulo

Tutkija Kati Lintosen mukaan 1970-luvun lopussa alkaneessa suomalaisen valokuvakentän muutoksessa keskeisiä olivat neljä siirtymää. Aluksi kysymys tekijyydestä nousi esiin ja valokuvaajat alkoivat kutsua itseään selkeästi taiteilijoiksi esimerkiksi käsityöläisen sijaan. Toisessa vaiheessa tekijää alettiin pitää kokijana ja subjektina. Näin valokuvataide irtosi objektiivisuuden vaatimuksesta ja yhteiskunnallisesta osallistumisesta. Kolmannessa vaiheessa naisvalokuvaajat tulivat voimakkaasti esiin. Lopuksi valokuviin tuli uudenlaisia viitteitä kontekstiin, niissä alkoi olla kommentteja edeltäviin kuviin.
Kirjallisuutta

Suonpää, Juha: Valokuva on IN. Maahenki Oy, 2011
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen luonnonvalokuvaajien kotisivu
Valokuvataiteilijoiden Liitto (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen valokuvataiteen museo (Arkistoitu – Internet Archive)
Katse-lehti (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen Kameraseurojen Liitto
Nykytaiteen keinot
Installaatio
Käsitetaide
Mediataide
Performanssi
Valokuvataide
Videotaide
Yhteisötaide
Ympäristötaide
Äänitaide
Eadweard Muybridge: Animal Locomotion 1887.
Toni Frissell, Weeki Wachee spring, Florida, 1947.
Valmet 412

Valmet 412 on suomalaisen Valmet-yrityksen valmistama haulikkomalli.
Kehitys

Valmet 312 -mallin markkinointi alkoi 1971, mutta sen valmistusmäärät eivät kohonneet kovin suuriksi. Lähinnä tuotantoteknisistä syistä alettiin kehittää korvaavaa ratkaisua, asemallia 412. Vuonna 1976 tutkittiin mahdollisuutta kaksoisluodikon rakentamiseen 312-mallin pohjalta, kehityksessä lukkorunkoa vahvistettiin ja lukkopohjaan lisättiin lisäsulku. Kehitystyön tuloksena oli erillinen ase, 2x308, kaksoisluodikko, jossa on 1,6mm iskupiikit normaalin 2,0mm sijasta. Niillä kiväärikaliiperit toimivat hyvin, mutta haulikon nallien puhkeamisesta aiheutui este täydelliselle vaihtopiippuisuudelle. Myyntiä aloitettiin kuitenkin jo vaihtopiippuaseena, eikä ongelmia esiinny kuin halvoilla, ohutseinäisillä nalleilla. Erilaisia ratkaisuja kokeiltiin, kunnes vuonna 1983 patentoitu vasaranpidätinrakenne ratkaisi ongelmat. Järjestelmässä koneiston yläosassa on nokat, jotka vasaran ohimentyä tippuvat estämään iskurin palautumisen. Tämä ratkaisu pidättää iskurin paikallaan ja nallin pursuaminen iskurinreiästä estyy. Iskuri myös tukee nallia, jolloin puhkeamisvaara vähenee. Asetta taitettaessa nokat kääntyvät pois tieltä, mahdollistaen virityksen. Piippujen vaihtokelpoisuus ratkaistiin riittävän pienillä valmistustoleransseillä, jolloin vaihtopiippujen asentamiseen riitti käytännössä vain sulkuvälin tarkistaminen. Puristustiukkuudella kiinni olevat niveltapit voidaan vaihtaa, jos siihen on aihetta.
Kehitys > Perälevyrakenne

Aluksi 412:ta tehtiin 312:n tapaan vulkanoidusta kumista valmistetulla perälevyllä, joka oli aseyksilökohtainen. Myöhemmin kehitettiin perälevyrakenne, jossa tukit olivat tarkkaan standardimitoitettuja ja perään ruuvattiin ensin erillinen muovilevy, johon perä lopulta kiinnittyi. Väliin valmistettiin jatko- ja kulmapaloja, joilla perän pituutta ja kulmaa voitiin muuttaa ampujan mieltymysten ja ominaisuuksien mukaisesti. Tällä ratkaisulla vältyttiin useiden erilaisten tukkien valmistamiselta, kuin myös monilta vanhaan perälevyrakenteeseen liittyviltä ongelmilta. Pehmeän perälevyn, jota myös Petraan alettiin asentaa, sai vaihtoehtoisesti kovamuovista valmistettua vaihtoehtoista levyä, jolla pyrittiin vähentämään aseen takertumista asetta poskelle nostaessa. Perän mitoitukseen karkea nyrkkisääntö on se, että kun aseen ottaa käteen, oikea käsi normaaliin ampuma-asentoon ja sormi liipaisimen kohdalle, tulisi perän olla jotakuinkin kyynärtaipeen kohdalla. Sopivuus tutkitaan ampumalla. Eräässä esimerkissä heittolaukaukset (laukaisu välittömästi aseen noustua poskelle) menivät 25m matkalta puolisen metriä yli, joka korjaantui yhdellä lisävälipalalla. Aseet valmistettiin yhdellä suoralla välipalalla.
Kehitys > Erilaisia kehitys- ja erikoismalleja > 400L

Alumiinirunkoinen ase, jossa laukaisukoneisto on juottamisen sijaan kiinni mekaanisesti. Malli on normaalimallia muutamia satoja grammoja kevyempi, eikä suurta eroa ole havaittavissa. Myöskään päällepäin alumiinisen lukkorungon erottaminen normaalista ei ole aivan helppoa. Aseita valmistettiin valmiiksi asti noin 300 kappaletta, hanke kaatui TTK:n tarkastajaan, joka hylkäsi suuren osan lukkorungoista. Alumiinirunkoisissa hylkäysmerkkejä tuli erittäin helposti, lähinnä kosmeettisista syistä.
Kehitys > Erilaisia kehitys- ja erikoismalleja > 112

Yksinkertaistettu ja kevennetty malli 412:sta. Piipuista jätettiin sivulistat ja lisäsulku pois, koristelu tehtiin rullaamalla. Lukkorunkoina käytettiin 312:n lukkorunkoja, joita siis ei ollut vahvistettu 412:n tapaan. Tavoitteena oli luoda kevyt ja edullinen haulikko halpojen tuontiaseiden kilpailijaksi. Menestystä ei tullut ja valmistus jäikin lähinnä koesarjaan.
Kehitys > Erilaisia kehitys- ja erikoismalleja > Yksiliipaisinherkistin

Luodikon laukaisu on suuressa osassa ampumamukavuutta ja tarkkuutta. Tämän vuoksi kehitettiin myös yksiliipaisimellista mallia, jossa on herkistin. Järjestelmä toimii siten, että liipaisimen sisässä on erillinen vasara, joka viritetään painamalla liipaisin eteen ja laukaistaan liipaisimen keskeltä nousseesta apuliipaisimesta. Laukaisu saatiin puhtaaksi, vastukseltaan reilusti alle kiloon, mutta heilurikoneisto aiheutti ongelmia. Vaihdin oli siirretty liipaisinkaaren takaosaan, jolloin myös heiluria jouduttiin siirtämään taaksepäin. Tästä siirrosta johtuvaa muutosta ei saatu kompensoitua täysin toimivasti ja tämä aiheutti sen, ettei asetta kannattanut ladata kahdella patruunalla. Asetta valmistettiin koesarja
. Kokonaistuotantomäärä ei kuitenkaan ehtinyt ongelmien vuoksi nousta kovin suureksi (n. 10 kpl)
.
Kehitys > Erilaisia kehitys- ja erikoismalleja > 412 S TN

Täysnikkelöity asemalli, jossa paitsi lukkorunko, on nikkelöity myös piiput. Piiput ovat sisäpinnalta kovakromattuja. Kovakromaukseen siirryttiin täysmittaisesti vaihtosupistajien valmistuksen aloituksen yhteydessä.
Myynti ja kunnianosoitukset

Valmet 412-asejärjestelmän myynti lähti lähestulkoon välittömästi voimakkaasti käyntiin, parhaimmillaan aseita valmistettiin 5000 vuodessa. Keskihintaluokan aseiden markkinat olivat lähestulkoon koko 412:n valmistusajan suvereenisti Valmetin hallussa. Vuonna 1980 Valmet 412-järjestelmälle myönnettiin Yhdysvalloissa vuoden ase- palkinto, joka on erityisen arvostettu arvonimi. Palkinto oli ensimmäinen Yhdysvaltojen ulkopuolelle myönnetty.Suomessa Erä-lehti valitsi 412 S TN:n vuoden erätuotteeksi 1987.
Myydyt piippuyhdistelmät

Listassa vuoden 1980 tilanne ja muutamia lisäyksiä. Kaiken kaikkiaan piippuja valmistettiin 36 erilaista.
Haulipiiput
Lyhenteet: C= Sylinteripiippu, ei supistusta IC= Parannettu sylinteri M= Kolmevarttinen F= Täyssuppea
Ulostyöntäjillä
12/70 26" IC/M
12/70 28" M/F
12/76 30" M/F
12/76 36" F/F
Ejektoreilla
12/76 26", 28", 30" Vaihtos.
12/70 26" IC/M
12/70 28" M/F
12/76 30" M/F
12/70 36" F/F
12/70 26" C/CI Skeet
12/70 28" C/C Skeet
12/70 30" IM/F Trap
20/76 26" IC/M
20/76 26" C/IC
20/76 28" M/F
Kaksoisluodikkopiiput (pituus aina 600mm)
.243 Win
7 X 65R
7 X 57R
.308 Win
.30-06 Sprg
.375 Win
9.3 X 74R
7.62 X 53R
Hauli- ja luotipiippuparit
12/70 / 5.6 X 52R
12/70 / .222 Rem
12/70 / .223 Rem
12/70 / .243 Win
12/70 / .308 Win
12/70/ 7.62X53R
12/70 / .30-06 Sprg
12/70 / 7 X 57R
12/70 / 7 X 65R
12/70 / 9.3 X 74R
Myöhemmässä vaiheessa lähes kaikkia piippuja valmistettiin 3" pesillä, siis kaliiberissa 12/76 ja vaihtosupistajaholkeilla.
Esimerkkejä harvinaisista piipuista
.410 26" IC/M (koesarja, erittäin harvinainen)
.28 26" IC/M (koesarja, erittäin harvinainen)
12/70 36" M Trap (Huom. Yksipiippuinen, harvinainen)
20/76 28" VS (erittäin harvinainen)
12/70 28" IC/F
Valmetin ajan jälkeen

Valmetin tehtaan alasajon jälkeen tuotanto siirrettiin ensin Sako OY:n Riihimäen tuotantolaitokselle mutta lopulta myytiin Italiaan. Asetta myytiin tällöin nimillä Tikka 412S, Tikka 512, ja lopulta FinnClassic 512. Alkuperäisestä myöhemmän version erottaa leimojensa lisäksi erilaisesta viimeistelystä ja kaiverruksista. Valmet 412:ta valmistettiin muutamia erikoistilauskaiverruksia lukuun ottamatta ainoastaan lukkorungon pelkistetyllä kaksoiskaarikuviolla, joka oli mustalukkorunkoisissa kullattu, S-mallissa kokonaan nikkelöity.
1986 malli 412S Niklatulla lukkorungolla, 28" ejektorillisilla vaihtosupistajapiipuilla varustettuna.
Yllä 28" haulipiiput, alla .308win kaksoisluodikkopiiput. Molemmat vuosimallia 1986.
Aiheesta muualla

Hyytinen, Timo: Valmet-haulikot, Leijonasta klassikoksi.  Arma Fennica, 2010.  ISBN 978-952-5687-12-5
Hyytinen, Timo: Vanhat aseet 3 (1970–1993).  Arma Fennica, 2006.  ISBN 951-98371-9-1
Valmet News 1/1981
Valmet 412 / Finnclassic / Marocchi[vanhentunut linkki]
Pam Bondi

| Pam Bondi |
| --- | --- |
 Virallinen muotokuva vuodelta 2011.
Yhdysvaltain oikeusministeri 
 4.2.2025 alkaen  
Presidentti:  Donald Trump
Edeltäjä:  Merrick Garland
Floridan osavaltion oikeusministeri
 2011–2019  
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. marraskuuta 1965 (ikä 59)
Tiedot
Puolue:  Yhdysvaltain republikaaninen puolue
Koulutus:  oikeustieteen tutkinto (JD)
Tutkinnot:  University of Florida Stetson University
Hallitus:  Donald Trumpin II hallitus
Pam Bondi (s. 17. marraskuuta 1965) on yhdysvaltalainen juristi ja poliitikko, joka toimii Yhdysvaltain oikeusministerinä Donald Trumpin II hallituksessa helmikuusta 2025 alkaen. Bondi on toiminut lähes 20 vuotta syyttäjänä. Hän oli Floridan osavaltion ensimmäinen naispuolinen oikeusministeri.
Bondi oli Trumpin toinen oikeusministeriehdokas Matt Gaetzin kieltäydyttyä ehdokkuudesta. Hän on Trumpin pitkäaikainen tukija ja on avustanut tätä useissa kampanjoissa ja oikeusjutuissa.
Heti ensimmäisenä työpäivänään hän antoi joukon määräyksiä, joilla hallintoa ohjetaan  lähemmäs Trumpin linjaa.
Hannu Luomajoki

| Hannu Luomajoki> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1964 (ikä 60–61) Rovaniemi
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  fysioterapian professori, tietokirjailija
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Etelä-Australian yliopisto (M.Phys.th. 1999), Itä-Suomen yliopisto (FT 2010)
Instituutti:  Zürichin ammattikorkeakoulu (ZHAW)
Aiheesta muualla
Kotisivu
Hannu Luomajoki (s. 1964 Rovaniemi) on fysioterapian professori, filosofian tohtori ja Jyväskylän yliopiston dosentti. Hän johtaa Zürichin ammattikorkeakoulussa (ZHAW) tuki- ja liikuntaelimistöä koskevaa fysioterapian maisteriohjelmaa.
Ura

Valmistuttuaan fysioterapeutiksi vuonna 1987 (tai 1986) Luomajoki muutti ulkomaille. Hän on opiskellut aivojen ja kivun yhteyttä Australiassa. Hän valmistui fysioterapian maisteriksi Etelä-Australian yliopistosta Adelaidessa vuonna 1999.
Luomajoki väitteli vuonna 2010 Itä-Suomen yliopistossa filosofian tohtoriksi fysioterapian alaan kuuluvalla tutkimuksellaan. Englanninkielinen väitöstutkimus oli otsikoitu Movement control impairment as a sub-group of non-specific low back pain : evaluation of movement control test battery as a practical tool in the diagnosis of movement control impairment and treatment of this dysfunction. Siinä Luomajoki käsitteli epäspesifejä selkäkipuja ja selkäkipua aiheuttavan liikekontrollin häiriön tunnistamista. Viidestä osatutkimuksesta koostuneessa väitöskirjassa kehitettiin liikekontrollin häiriötä mittaava testipatteristo.
Nykyisin Luomajoki asuu Winterthurissa, Sveitsissä. Hän työskennellyt vuodesta 2011 manipulativisen fysioterapian professorina Zürichin ammattikorkeakoulun (ZHAW) fysioterapian laitoksella. Luomajoki on järjestänyt Suomessa esimerkiksi kursseja, joissa käsitellään aivojen ja kivun yhteyttä.
Ura > Tunnustuksia

Vuonna 2014 Suomen fysioterapeutit valitsivat Luomajoen vuoden fysioterapeutiksi.
Vuonna 2017 Sveitsin ortopedien järjestö valitsi hänet vuoden negatiivisimmaksi henkilöksi. Palkinnon taustalla oli se, että Luomajoki oli kirjoittanut useita artikkeleita selkäleikkausten turhuudesta, jos niiden syynä oli tuki- ja liikuntaelimiin liittyvä vaiva.
Teoksia > Kirjat

Hannu Luomajoki: Movement control impairment as a sub-group of non-specific low back pain (väitöskirja), Itä-Suomen yliopisto, 2010, ISBN 978-952-61-0192-7
Hannu Luomajoki: Liikkeen ja liikekontrollin häiriöt, VK-Kustannus Oy, 2018, ISBN 978-951-9147-77-2
Hannu Luomajoki ja Fabian Pfeiffer: Fallbuch Physiotherapie: Muskuloskelettales System, Urban & Fischer, 2018, ISBN 9783437297878
Hannu Luomajoki et al., Ammattilaisen kipukirja, VK-Kustannus Oy, 2020, ISBN 978-951-9147-81-9
Hannu Luomajoki, Anna Sievinen: Taltuta kipu, Istuvan ihmisen käsikirja, WSOY 2021
Hannu Luomajoki: Bewegungsdysfunktion und Bewegungskontrolle, Thieme, 2022, ISBN 9783132430006
Teoksia > Teoksen osia

Luomajoki on kirjoittanut artikkeleita seuraaviin kirjoihin:
Ulrich W. Böhni, Markus Lauper, Hermann-Alexander Locher: Manuelle Medizin 1, Thieme, 2015
Johannes Bessler, Claus Beyerlein, Trisha Davies-Knorr, Sebastian Klien, Jan Herman van Minnen, Arne Vielitz, Fiona Morrison, Jochen Schomacher: manuelletherapie Expertenwissen, Thieme, 2017
Martin Verra, Peter Oesch: Muskuloskelettale Physiotherapie, Thieme, 2020
Aiheesta muualla

Ylen aamu: Fysioterapian professori Hannu Luomajoki
Luettelo Luomajoen julkaisuista (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (zhaw.ch)
Hannu Luomajoki. Zurich University of Applied Sciences (ZHAW). Prof. Dr. (englanniksi) (researchgate.net)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO) 
Tieteilijät:  ORCID  Scopus 
Henkilöt:  DDB
Valkeala

| Valkeala> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Kouvola |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Valkealan kirkonkylän Kustaa III tie
Sijainti:  60°56′20″N, 026°47′50″E
Lääni:  Etelä-Suomen lääni
Maakunta:  Kymenlaakson maakunta
Seutukunta:  Kouvolan seutukunta
Kuntanumero:  909
Hallinnollinen keskus:  Valkealan kirkonkylä
Perustettu:  1640
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Kouvola Anjalankoski Elimäki Jaala Kuusankoski Valkeala
– syntynyt kunta:  Kouvola
Pinta-ala:  1 003,72 km²  (1.1.2008)
– maa:  855,78 km²
– sisävesi:  147,94 km²
Väkiluku:  11 656   (31.12.2008)
– väestötiheys:  13,62 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  19,7 %
– 15–64-v.:  64,4 %
– yli 64-v.:  15,9 %
Valkeala on entinen Suomen kunta, joka sijaitsee Kymenlaakson maakunnassa ja on nykyisin osa Kouvolaa. Lakkautushetkellä kunnassa asui 11 656 ihmistä, ja sen pinta-ala oli 1 003,72 km², josta 147,94 km² oli vesistöjä. Väestötiheys oli 13,62 asukasta/km². Valkeala oli väkiluvultaan Suomen 90. suurin ja Kymenlaakson kuudenneksi suurin kunta 31. joulukuuta 2008 eli kunnan lakkautushetkellä.
Valkealan kirkko Valkealan kirkonkylällä
Valkeala, Anjalankoski, Elimäki, Jaala, Kouvola ja Kuusankoski liittyivät yhdeksi suurkunnaksi vuoden 2009 alussa. Kaupungin nimeksi tuli Kouvola ja asukasluvuksi lähes 90 000.
Valkealan naapurikunnat olivat ennen kunnan lakkauttamista Anjalankoski, Elimäki, Jaala, Kouvola, Kuusankoski, Luumäki, Mäntyharju ja Savitaipale.
Nykyisin Valkeala on yksi Kouvolan kuudesta suuralueesta. Siellä asui 11 433 ihmistä vuonna 2015.
Väestö > Väestönkehitys

| Valkealan väestönkehitys 1980–2015 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 10 576 | 10 576 |
| 1985 | 1985 |    | 10 911 | 10 911 |
| 1990 | 1990 |    | 11 292 | 11 292 |
| 1995 | 1995 |    | 11 478 | 11 478 |
| 2000 | 2000 |    | 11 328 | 11 328 |
| 2005 | 2005 |    | 11 419 | 11 419 |
| 2008 | 2008 |    | 11 652 | 11 652 |
| 2015 | 2015 |    | 11 433 | 11 433 |
Lähde: Tilastokeskus.
Vuoden 2015 väkiluku koskee nykyistä Valkealan suuraluetta ja aluetoimikuntaa, joka kattaa kokonaan entisen Valkealan kunnan alueen.
Väestö > Taajamat

Vuoden 2000 lopussa Valkealassa oli 11 328 asukasta, joista 7 204 asui taajamissa, 4 079 haja-asutusalueilla ja 45:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Valkealan taajama-aste oli 63,8 %. 
Valkealan taajamaväestö jakautui seitsemän eri taajaman kesken:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2000) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Jokela (nykyisin Valkeala) | 5 239 |
| 2 | Kouvolan keskustaajama* | 567 |
| 3 | Ranta-Utti | 331 |
| 4 | Utti | 280 |
| 5 | Vuohijärvi | 276 |
| 6 | Tuohikotti | 261 |
| 7 | Selänpää | 250 |

Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Asteriskilla (*) merkityt taajamat kuuluivat tähän kuntaan vain osittain.
Maantiede

Valkealan pinta-ala oli 1 004 km², josta maan osuus oli 861 km² ja vesistöjen 143 km². Valkeala oli Kouvolan kuntaliitosta edeltäneistä kunnista pinta-alaltaan suurin. Sen alueella oli 246 yli kahden hehtaarin laajuista järveä, joista sekä suurin että syvin on Vuohijärvi. Lukuisien järvien ohella tunnusomaisia piirteitä Valkealan maisemille ovat salpausselät.
Valkealan suurimmat taajamat ovat kirkonkylä, Jokela (jotka yhdessä muodostavat Valkeala-nimisen tilastollisen taajaman), Utti, Vekaranjärvi, Vuohijärvi, Selänpää ja Tuohikotti. Valkealan kaksi varuskuntaa sijaitsevat Vekaranjärvellä ja Utissa. Vekaranjärven varuskunnassa toimii Karjalan Prikaati ja Utin varuskunnassa Utin Jääkärirykmentti.
Runsaista vesistöistä johtuen Valkealassa on kolmisen tuhatta (3 154) kesämökkiä.
Historia

Valkealan seurakunnasta tuli Iitin kappeliseurakunta 1631 ja seurakunta itsenäistyi 1640. Ensimmäinen kirkko vuodelta 1631 oli noin 17 metriä pitkä ja 10 metriä leveä pirttirakennus, jossa ei ollut tornia eikä penkkejä. Tämä kirkko purettiin 1674 ja samalle paikalle rakennettiin ristikirkko, johon rakennettiin lähes sata vuotta myöhemmin torni. 1770-luvulla sitä laajennettiin parvekkeilla. Juhana Salosen suunnittelema kellotapuli valmistui 1782. Toinen kirkko paloi 17. huhtikuuta 1795.
Valkealan kolmatta kirkkoa alettiin rakentaa 1796 ja se vihittiin käyttöön 1798. Kirkko nimettiin Aleksanterinkirkoksi Venäjän Aleksanteri I:n mukaan. Kirkon suunnitteli Juhana Salonen. Kolmas kirkko paloi lämmityslaitteista alkaneessa tulipalossa 13. marraskuuta 1920. Nykyinen Valkealan kirkko rakennettiin samalle paikalle, ja se vihittiin käyttöön 1927. Suunnittelijoina olivat Armas Lindgren ja Bertel Liljeqvist.