stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Timo Korpimaa

Johannes Timoteus "Timo" Korpimaa (vuoteen 1906 Helenius, 11. joulukuuta 1883 Hämeenlinna – 29. joulukuuta 1960 Hämeenlinna) oli suomalainen toimittaja ja asianajaja, joka 1900-luvun alkuvuosina kuului aseellista vallankumousta kannattaneisiin akateemisiin nuorsosialisteihin. Hänet tunnettiin myös sortovuosien aikaisesta toiminnastaan työläisaktivistien liikkeessä.
Elämä

Korpimaa syntyi Hämeenlinnassa satulasepän perheeseen. Kauppaneuvos Heikki Korpimaa oli hänen veljensä. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta hän opiskeli myöhemmin Liikemiesten Kauppaopistossa sekä Helsingin yliopistossa. Opiskeluaikoinaan ensimmäisen sortokauden aikana hän liittyi mukaan venäläistämistoimia vastustavaan aktivistiliikkeeseen. Huhtikuussa 1904 Helsingin työväentalolla perustettiin sosialisti- ja työläisaktivistien järjestö, jonka johdossa oli Matti Turkia. Korpimaa toimi Yrjö Mäkelinin kanssa yhdysmiehenä järjestön ja porvarillisten aktivistien välillä. Maaliskuussa 1905 Korpimaa oli Helsingin Vanhalla ylioppilastalolla perustamassa Ylioppilaiden Sosialidemokraattista Yhdistystä ja tuli samalla mukaan sosialidemokraattisen puolueen toimintaan. Karl Marxin ja Karl Kautskyn ohella hänen poliittisiin esikuviinsa lukeutui muun muassa ruotsalainen radikaali sosialisti Hinke Bergegren. Väkivaltaista vallankumousta kannattavaa linjaansa Korpimaa perusteli muun muassa sillä, että keisari pystyi halutessaan mitätöimään eduskunnan päätökset, joten ainoaksi keinoksi uudistuksille jäi vallankumous.
Vuoden 1906 Oulun puoluekokouksen aikana Korpimaa osallistui nuorsosialistien järjestämään salaiseen kokoukseen, jossa he työläisaktivistien kanssa päättivät organisoida SDP:lle maanalaisen rinnakkaisjärjestön. Hänen lisäkseen tapaamiseen ottivat osaa muun muassa Sulo ja Wäinö Wuolijoki sekä Leo Laukki. Elokuussa järjestetyn puoluekokouksen jälkeen Korpimaa alkoi puuhaamaan Tampereelle maanalaisesti toimivaa vallankumousjärjestöä, johon syyskuun aikana liittyi jo toistasataa jäsentä.
Nuorsosialistien vankka kannatus sai maltillisempiin vanhemman polven sosialisteihin kuuluneen päätoimittaja Yrjö Mäkelinin sekä Kössi Kaatran ja Vihtori Kososen eroamaan Tampereella ilmestyneen Kansan Lehden palveluksesta. Myöhemmin lokakuussa sen uudeksi päätoimittajaksi valittiin Korpimaa, josta huolimatta lehti jatkoi vielä jonkin aikaa Mäkelinin kirjoitusten julkaisua. Korpimaan linjalla oli kuitenkin lukijoiden enemmistön tuki ja tammikuussa 1907 Kansan Lehti viimein luopui Mäkelinin kirjoitusten julkaisemisesta. Korpimaan aika lehdessä jäi lopulta lyhyeksi, sillä hän muutti Helsinkiin vielä saman vuoden aikana. Myöhemmin hän toimi muun muassa asianajajana syntymäkaupungissaan Hämeenlinnassa.
Kesäkuussa 1919 Korpimaa valittiin Sosialistisen Työpuolueen lisätyn puoluetoimikunnan jäseneksi puolueen perustavassa kokouksessa. Korpimaa ajoi etenkin maatyöväestön asiaa, ja hänen kirjoituksensa "Maatyökansan vapautus. Maakysymys suurin yhteiskunnallinen kysymyksemme" julkaistiin Työpuolueen lentolehtisenä numero 1.
Julkaisutoiminta

Korpimaa julkaisi lukuisten poliittisten pamflettien ohella myös kolme laajempaa teosta. Niistä merkittävimpiä ovat sortokausien aktivismia käsittelevä muistelmateos Salaisilla poluilla sekä vuonna 1914 julkaistu Maamme sosialidemokratia, jossa Korpimaa arvosteli kovasanaisesti muun muassa Otto Wille Kuusista sekä Kullervo Mannerta. Vuonna 1923 hän laati yli 3 000 hakusanaa sisältävän sivistyssanakirjan Vieraskielisten sanojen selityksiä, joka oli tarkoitettu vieraita kieliä taitamattomille. Lisäksi Korpimaa käänsi sosialidemokraattisten teoreetikkojen Hugo Lindemannin ja Eduard Bernsteinin teoksia.
Teoksia

Kavahtakaa torpparit! : suomettarelaisen torppariohjelman hataruus, Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin sosialidemokratinen piiritoimikunta, Tampere, 1906
Kansa, keitä äänestät? : eli eri puolueet oikeassa valossaan, Hämeen läänin pohjoisen vaalipiirin sosialidemokratinen piiritoimikunta, Tampere, 1907.
Osuuskauppaliike ja sosialismi, Vihtori Kosonen, Helsinki, 1909.
Maamme sosialidemokratia – mietteitä ja arvostelua, omakustanne, Hämeenlinna, 1914.
Vieraskielisten sanojen selityksiä (toim.), omakustanne, Hämeenlinna, 1923.
Diskontto- ja setelipolitiikasta, Tampere 1931
Salaisilla poluilla – kuvauksia sortovuosilta, Länsi-Suomen kirjapaino, Rauma, 1934.
Maalaiskansa valtiolliseen yhteistoimintaan!, Suomen pienviljelijäin puolueen Etelä-Hämeen piiritoimikunta, Kuopio, 1936.
Suomennoksia

H. Lindemann : Sosialidemokratian kunnallinen toiminta ; venäjänkielestä suomentanut Timo Korpimaa. Kansanlehti, Tampere 1908
Sosialidemokratian revisionismi : esitelmä, jonka Amsterdamissa on yliopistolaisille ja työmiehille pitänyt Ed. Bernstein ; suomentanut Timo Korpimaa. Alex Halosen kustannusliike, Tampere 1910, Kansan lehden kirjakauppa, Tampere - Suom. sos. kustannusliike, Fitchburg, Mass. 1913, näköispainos Tammi 1982 (alkuteos Der Revisionismus in der Sozialdemocratie)
Koskenkylä (Kauhajoki)

| Koskenkylä |
| --- | --- |
 Koskenkylää Koskenkyläntien varresta nähtynä.
 Koskenkylä
 Koordinaatit: 62°23.992′N, 22°12.652′E 
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Etelä-Pohjanmaa
Kunta:  Kauhajoki
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kylä
Aikavyöhyke:  UTC+2
 – Kesäaika:  UTC+3
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Koskenkylä on kylä Kauhajoen keskiosassa, Kauhajoen keskustasta kaakkoon. Kylä sijaitsee kantatien 44 ja pohjois-eteläsuunnassa virtaavan Kauhajoen varrella. Kauhajoessa on Koskenkylän kohdalla vanha myllypato, jolla on maisemallista arvoa. Kylässä on toiminut aikoinaan myös Koskenkylän koulu, jossa 19. lokakuuta 1918 perustettiin Kauhajoen opettajayhdistys.
Koskenkylästä on matkaa Kauhajoen keskustaan 3,8 kilometriä, Heikkilänkylään 1,3 kilometriä, Havuskylään 1,5 kilometriä ja Panulaan kolme kilometriä.
Kauhajoen kapinaa seuranneiden kostotoimenpiteiden aikana 11. heinäkuuta 1808 venäläisen kenraali Vasili Orlov-Denisovin kasakat polttivat Koskenkylän ja läheisen Panulan alueen lähes kaikki torpat ja talot.
14. tammikuuta 2000 54-vuotias kauhajokinen mies räjäytti suuren määrän räjähteitä Koskenkylässä, Kauhajoen rannassa, Harikko Oy:n kohdalla. Harikko Oy on Suomen Isänmaallisen Kansanliikkeen puheenjohtaja Matti Järviharjun omistuksessa. Räjähdyksen seurauksena lähialueen talot vavahtelivat ja ikkunoita rikkoutui. Räjähdys oli Järviharjun mukaan suunnattu häntä vastaan. Vuoden 1999 lopussa Järviharjun Aikalajärven rannassa sijainnut loma-asunto joutui pommi-iskun kohteeksi.
Hr. Ms. Kortenaer (1927)

| Hr>  Ms. Kortenaer |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Kortenaer

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Burgerhout's Scheepswerf en Machinefabriek, Rotterdam
Kölinlasku:  24. elokuuta 1925
Laskettu vesille:  30. kesäkuuta 1927
Palveluskäyttöön:  3. syyskuuta 1928
Loppuvaihe:  upotettu 27. helmikuuta 1942
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 337 t (standardi) 1 666 t (kuormattu)
Pituus:  98 m
Leveys:  9,53 m
Syväys:  2,97 m
Koneteho:  31 000 hv
Nopeus:  36 solmua
Miehistöä:  149
Aseistus
Aseistus:  4 × Bofors 12 cm -tykkiä 2 × 7,6 cm ilmatorjuntatykkiä 4 × 12,7 mm konekivääriä 6 × 533 mm torpedoputkea 24 × miinaa 1 × Fokker C.VIIW -kellukekone
Hr. Ms. Kortenaer oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Admiralen-luokan hävittäjä.
Valmistus

Alus tilattiin Burgerhout's Scheepswerf en Machinefabriekilta Rotterdamista ja sen köli laskettiin 24. elokuuta 1925. Alus laskettiin vesille 30. kesäkuuta 1927 ja se otettiin palvelukseen 8. syyskuuta 1928.
Palvelus

Merijalkaväkiosasto kuljetettiin 11. kesäkuuta 1929 aluksella Curacaoon, kun Venezuelan kapinoijat olivat hyökänneet Willemstadissa Fort Amsterdamiin 8. kesäkuuta.
Alus vartioi vuonna 1940 Hr. Ms. Van Galenin kanssa viittä saksalaista rahtilaivaa. Alukset luovuttivat tehtävän 26. huhtikuuta risteilijä Hr. Ms. Javalle.
Alus oli vuonna 1941 Tyynenmeren sodan alkaessa Hollannin Itä-Intiassa Surabayassa. Alus oli Badunginsalmen taistelussa 18.-20. helmikuuta 1942, jolloin se ajoi karille. Aluksen peräsin vaurioitui ja se menetti ohjattavuuden. Alus palasi Surabayaan korjattavaksi.
Alus oli Jaavanmeren taistelussa 27. helmikuuta, jolloin keisarillisen Japanin laivaston risteilijä Haguro torpedoi aluksen. Britannian kuninkaallisen laivaston hävittäjä HMS Encounter pelasti merestä 113 uponneen aluksen miehistönjäsentä. Pelastetut laskettiin maihin Surabayassa.
Peter von Koskull

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten purjehdus.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten purjehdus.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten purjehdus.EM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Miesten purjehdus. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Espanja 1984 | 470 |  |
|  Kultaa | Ruotsi 1987 | 470 |  |
|  Pronssia | Ranska 1988 | 470 |  |
Peter Hans Wilhelm von Koskull (s. 19. tammikuuta 1963 Helsinki) on suomalainen, kaksissa olympialaisissa 1980-luvulla kilpaillut purjehtija.
Peter von Koskull sijoittui olympialaisten 470-luokassa veljensä Johan von Koskullin kanssa kuudenneksi Los Angelesissa 1984 ja 16:nneksi Soulissa 1988. Maailmanmestaruuskilpailuissa veljekset sijoittuivat parhaimmillaan 12:nneksi vuonna 1988 ja 13:nneksi vuonna 1983. He voittivat 470-luokan Euroopan-mestaruuden vuosina 1984 ja 1987, saavuttivat EM-pronssia vuonna 1988 sekä sijoittuivat neljänneksi vuonna 1981 ja viidenneksi vuonna 1982. He voittivat Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 1984.
Seuratasolla von Koskull edusti Nyländska Jaktklubbenia ja Brändö Seglarea. Hän voitti Suomen-mestaruuden 470-luokassa veljensä kanssa vuosina 1982 ja 1987–1989 sekä Georg Tallbergin kanssa vuonna 1985. Hän voitti H-veneiden Suomen-mestaruuden vuosina 1994 ja 1995.
Korsikalaiset

Korsikalaiset (korsikaksi i Corsi) ovat etninen ryhmä Korsikalla Ranskassa. Korsikalaiset puhuvat korsikan kieltä sekä ranskaa. Korsikan lisäksi korsikalaisia on suuria määriä Ranskan mannermaalla, Ranskan merentakaisilla alueilla ja esimerkiksi Yhdysvalloissa. Korsikan ulkopuolella asuvien korsikalaisten määrä on suurempi kuin Korsikan asukkaiden määrä.
Historia

Ensimmäiset merkit ihmisasutuksesta Korsikalla ovat 9 000–10 000 vuotta vanhoja. Korsikaa hallitsi ensin etruskit ja sittemmin Karthago, kunnes Rooman valtakunta valloitti sen 259 eaa. Vandaalit ja muut saarelle hyökkääjät ajoivat pimeän keskiajan aikana asukkaita rannikolta sisämaahan. Vuonna 1077 saari siirtyi Pisan valtaan ja päätyi siltä Genovalle vuonna 1284. Suuren osan Genovan valtakautta saari oli alttiina arabien ja turkkilaisten rosvohyökkäyksille. 1700-luvulla Korsika oli pariin otteeseen itsenäinen, mutta se päätyi lopullisesti Ranskalle vuonna 1796. Ranskan valtakaudella Korsika teollistui ja sen väestö kasvoi. Maatalouden kärsittyä kilpailussa muiden Ranskan alueiden kanssa suuri osa jäi ilman töitä ja monet muuttivat saarelta töihin muualle. Nationalistiset liikkeet ovat tehneet 1900-luvun jälkipuoliskolla Korsikalla useita terrori-iskuja.
Genetiikka

Vuoden 2019 geenitutkimuksen mukaan korsikalaiset muodostavat klusterin, joka on lähellä keski- ja pohjoisitalialaisia. Pieni osa korsikalaisista sijoittuu klusterin ulkopuolelle lähemmäs ranskalaisia ja Iberian niemimaan väestöä, mikä kertonee hiljattaisen maahanmuuton aiheuttamasta heterogeenisyydestä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Korsikalaiset Wikimedia Commonsissa
Martti Kosma

Martti Johannes Kosma (24. kesäkuuta 1927 Sortavala – 29. heinäkuuta 1999) oli suomalainen jalkapalloilija ja jalkapallovalmentaja.
Hyökkääjänä pelanneen Kosman ura alkoi Kuopion Palloseurassa (1949–1950, 1954), jonka lisäksi hän edusti Kajaanin Palloilijoita (1951–1953).
Valmentajana Kosma saavutti Suomen-mestaruuden KuPSissa vuonna 1958 ja Lahden Reippaassa vuosina 1963, 1967 ja 1970. Suomen maajoukkuetta hän valmensi kahden ottelun ajan vuonna 1975.
Korsikanhemppo

| Korsikanhemppo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Tiklit Carduelis
Laji::  corsicanus
Kaksiosainen nimi
 Carduelis corsicanus  (Koenig, 1899) 
Synonyymit
 Carduelis corsicana 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Korsikanhemppo (Carduelis corsicanus) on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu. Se on läheistä sukua sitruunahempolle.
Tuntomerkit

Korsikanhemppo on 11,5–12,5 cm pitkä. Se muistuttaa sitruunahemppoa, mutta selkä on ruskea ja tummaviiruinen ja vatsapuoli ja naama ovat kirkkaamman keltaiset kuin sitruunahempolla. Naaras on koirasta väreiltään himmeämpi ja sen rinnan yli kulkee harmaa vyö.
Levinneisyys

Korsikanhemppoa tavataan Korsikassa ja Sardiniassa. Lajin populaatioksi arvioidaan 19 000–85 000 pesivää paria. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö

Korsikanhemppo pesii matalissa puukanervikoissa ja pensaikoissa, joskus myös metsiköissä. Sitä tavataan merenpinnan tasosta noin 1 650 metrin korkeuteen saakka. Korsikanhemppo on paikkalintu.
Konstantinopoli

Konstantinopolin kartta
Konstantinopolin piiritys. Maalaus vuodelta 1499.
Konstantinopoli (kreik. Κωνσταντινούπολις) oli Itä-Rooman eli Bysantin valtakunnan pääkaupunki vuosina 330–1453. Samalla paikalla sijaitsi vuonna 667 eaa. perustettu kreikkalainen siirtokuntakaupunki Byzantion (kreik. Βυζάντιον). Nykyään kaupunki tunnetaan nimellä Istanbul. Islantilaisissa saagoissa kaupunki tunnetaan nimellä Miklagarðr eli nykyruotsalaistetussa muodossa Miklagård. Venäläiset ja bulgaarit kutsuivat sitä nimellä Tsargrad (Царьград) tai Tsarigrad (Цариград), ”Keisarin kaupunki”.
Konstantinus Suuri teki vuonna 330 jaa. päätöksen siirtää Rooman valtakunnan pääkaupunki Roomasta Byzantioniin, jonka hän rakennutti uudelleen ja nimesi Uudeksi Roomaksi (Nova Roma). Konstantinuksen kuoleman jälkeen kaupunki nimettiin uudelleen Konstantinopoliksi.
Konstantinopoli oli Euroopan tärkein uskonnollinen ja kulttuurillinen keskus. Renessanssin aikana alettiin Rooman valtakuntaa kutsua nimellä Bysantti siitä hetkestä, kun valtakunnan läntinen puoli romahti. Bysantin (kaupungin ja valtakunnan) asukkaat kutsuivat itseään roomalaisiksi aina Konstantinopolin menetykseen saakka. Nykyisinkin Istanbulin kreikkalaisvähemmistö kutsuu itseään ”roomalaisiksi” (turkiksi ”Rum”).
Vuosina 1204–1261 kaupunki oli roomalaiskatolisten ristiretkeläisten vallassa ja se oli latinalaisen keisarikunnan pääkaupunki. Tänä aikana Bysantin keisari piti pääkaupunkinaan Nikeaa.
Turkkilaiset valtasivat Konstantinopolin vuonna 1453 ja tekivät siitä pääkaupunkinsa.
Byzantion (667 eaa. – 330 jaa.)

Vuonna 667 eaa. megaralaiset siirtolaiset perustivat kaupungin Bosporinsalmen länsirannalle. He antoivat kaupungille nimen ”Byzantion” johtajansa Byzasin mukaan. Kaupunki sijaitsi strategisesti tärkeällä paikalla, josta voitiin hallita Mustanmeren ja Aigeianmeren välistä liikennettä. Lisäksi kaupungilla oli hyvä satamapaikka Kultaisessa sarvessa.
Kaupunki joutui persialaissotien jälkeen osaksi Ateenan hallitsemaa Deloksen meriliittoa. Peloponnesolaissodan aikana se riistäytyi Ateenan vallasta. Vuonna 410 eaa. ateenalaiset valtasivat kaupungin, mutta kaupunki säilytti itsenäisyytensä Ateenan hävittyä sodan Spartaa vastaan.
341 eaa. Makedonian kuningas Filippos II yritti vallata Bysantin osana suurempaa hankettaan vallata Aigeianmeren pohjoisrannikon kreikkalaiskaupungit. Ateenalaiset pelkäsivät Filippoksen pysäyttävän heille elintärkeät viljakuljetukset Mustaltamereltä ja julistivat tämän takia sodan Filipposta vastaan. Filippoksen oli luovuttava aikeistaan.
Hellenistisen ajan lopulla Bysantti joutui osaksi Rooman valtakunnan valtapiiriä. Kaupunki asettui Pescennius Nigerin puolelle sisällissodassa Septimius Severusta vastaan. Severuksen piirityksen yhteydessä vuonna 196 suuri osa kaupungista tuhoutui. Severus antoi laajentaa kaupunkia ja rakennutti sen ympärille uudet muurit.
Konstantinuksen Uusi Rooma

Rooman keisari Konstantinus Suuri valitsi 320-luvulla jaa. Byzantionin uuden pääkaupunkinsa paikaksi. Rooma ei enää sopinut valtakunnan pääkaupungiksi, koska se sijaitsi liian kaukana valtakunnan tiheään asutuista itäosista, missä keisaria eniten tarvittiin. Byzantionista käsin keisari olisi lähellä levottomia Tonavan ja itärajan (Syyrian) alueita sekä valtakunnan vilja-aittaa, Egyptiä. Konstantinus kiinnitti myös huomiota kaupungin edulliseen sijaintiin Bosporinsalmen rannalla kolmiomaisen niemen kärjessä. Kaupunkia ympäröi kahdelta puolelta meri ja maapuolelta muurit. Lisäksi alueella sijaitsi yhteensä seitsemän kukkulantapaista, aivan kuin alkuperäisessä Roomassakin.
Konstantinus laajensi kaupunkia, jakoi sen 14 alueeseen, rakennutti uudet muurit sekä useita julkisia rakennuksia ja teki siitä uuden pääkaupunkinsa 11. toukokuuta 330 jaa. Legendan mukaan hän oli nähnyt kaupungin sijainnin unessa, mutta todellisuudessa hän epäröi pitkään eri vaihtoehtojen välillä (hän oli jo aloittanut rakennustyöt myös Hellespontoksen rannalla, lähellä Troijaa). Konstantinus halusi tehdä kaupungista Uuden Rooman (kreikaksi Nea Roma), joksi hän sen virallisesti nimesi Byzantion-nimen sijasta. Kuitenkin jo 330-luvulla kaupunkia alettiin kutsua Konstantinuksen mukaan Konstantinopoliksi (”Konstantinuksen kaupunki”), ja nimitys vakiintui vähitellen. Kirkkohistorioitsija Filostorgioksen mukaan Konstantinus merkitsi itse maastoon tulevan kaupungin rajat ja sen suojaksi rakennetun Konstantinuksen muurin paikan. Sen perustamisen kunniaksi pystytettiin forumille Konstantinuksen pylväs. Valtakunnan hajottua kahtia siitä itseoikeutetusti tuli Itä-Rooman pääkaupunki. Konstantinus perusti kaupunkiin myös senaatin ja aloitti samanlaisen ruuanjakelun kuin Roomassakin. Väitetään, että kaupungissa jaettiin päivässä 80 000 annosta ruokaa.
Konstantinuksen Uusi Rooma > Rakennukset

Konstantinus antoi tuhota kaikki entisen Byzantionin pakanalliset temppelit ja rakennutti uuden kirkon Hagia Sofian. Kirkko tuhoutui kuitenkin pariinkin otteeseen, ja nykyinen kirkko on Justinianus I:n rakennuttama. Konstantinus antoi myös rakennuttaa useita muita kirkkoja kuten Hagia Irenen ja Pyhien Apostolien kirkon.
Kaupungin keskelle rakennettiin Augusteum-aukio, jonka pohjoispuolella Hagia Sofia sijaitsi. Senaatin uusi kokoontumispaikka eli Curia sijaitsi basilikassa sen itäpuolella. Aukion eteläpuolelle rakennettiin keisarillinen palatsi. Aivan palatsin lähellä sijaitsi Konstantinopolin hippodromi, jonne mahtui noin 80 000 katsojaa. Hippodromia koristivat muun muassa neljä pronssihevosta, jotka myöhemmin ryöstettiin ristiretkien aikana Venetsiaan. Aukion länsilaidalla sijaitsi Milion, monumentti, josta kaikki valtakunnan etäisyydet laskettiin.
Augusteumilta ulos kaupungista johti suuri tie Mese, joka ohitti muun muassa Konstantinuksen foorumin. Augusteumista Meseä pitkin matkaa Theodosiuksen muureille oli seitsemän roomalaista mailia.
Konstantinuksen jälkeen

Keisari Valens rakennutti Hebdomon-palatsin Propontiksen (Marmarameren) rannalle, lähelle Kultaista porttia. Kaikki keisarit Zenoniin asti kruunattiin keisareiksi juuri Hebdomonissa. Theodosius I rakennutti Johannes Kastajan kirkon, jonne pyhimyksen kallo myös siirrettiin. Sen jälkeen, kun Länsi-Rooma tuhoutui 400-luvulla, Konstantinopolista tuli valtakunnan kiistaton pääpaikka.
Theodosius I:n aloitteesta kaupungissa pidettiin toinen ekumeeninen kirkolliskokous vuonna 381.
Konstantinuksen jälkeen > Theodosiuksen muurit

Theodosius II:n aikana vuosina 413–414 rakennettiin uudet, entisiä laajemmat, noin 20 metriä korkeat muurit kaupungin ympärille. Muurien rakennuttajana toimi eräs Anthemius, joka oli valtakunnan itäosan prefekti. Ensimmäiset muurit merelle päin rakennettiin vuonna 439. Theodosiuksen muurit kuitenkin romahtivat maanjäristyksen takia 26. tammikuuta 447. Muurit saatiin korjattua pikavauhtia, juuri ennen kuin Attilan johtamat hunnit aloittivat hyökkäyksen kaupunkia vastaan. Korjaustyössä oli 16 000 työntekijää, joita kannustettiin keskinäisillä kilpailuilla. Keisari Leo I antoi vahvistaa muurien pohjoisosaa, koska se oli verrattaen heikompi. Maalle päin suuntautuvissa muureissa oli massiivisia neli- ja kuusikulmaisia korkeita torneja, kaikkiaan 200 jykevää linnoitusta. Muurin eteläisimmässä kärjessä Marmaranmeren rannalla sijaitsi niin sanottu Marmaratorni. Muureissa oli kymmenen porttia, joista tärkeimmät olivat
Kultainen portti, eteläisin portti Marmaranmeren rannalla, alun perin riemukaari
Selymbria-portti, joka johti Konstantinuksen foorumille ja Hagia Sofialle
Adrianopel-portti, joka yhdisti kaupungin pääkadun Mesen Adrianopeliin johtavaan tiehen ja Via Egnatiaan
Blachernai-portti, pohjoisin portti Kultaisen sarven rannalla.
Vanhan kaupunkialueen länsirajalla Marmaranmeren rannalta Kultaisen sarven rannalle ulottuva muuri on suurimmaksi osaksi yhä pystyssä, joskin rappeutunut. Sitä vastoin kaupunkia rantoja pitkin kiertäneet muurit on kauan sitten purettu.
Justinianus I

Hippodromissa järjestetyt ajot olivat jo Roomassa olleet suosittuja. Konstantinopolissa hippodromista tuli ajan myötä myös tärkeä poliittinen areena. Hippodromissa kansalaiset kunnioittivat uutta keisaria, mutta he saattoivat myös avoimesti kritisoida hallitsijaansa tai kovaäänisesti vaatia jonkun erityisen virkamiehen eroa. Justinianuksen aikana hippodromissa toimivat kaksi joukkuetta, ”vihreät” ja ”siniset”. Vuonna 532 hippodromissa alkaneet mellakat johtivat vallankaappausyritykseen, niin sanottuun Nika-kapinaan. Kapinassa sanotaan kuolleen jopa 30 000 ihmistä.
Mellakoitsijoiden aloittamat tulipalot tuhosivat Hagia Sofian kirkon. Justinianus määräsi arkkitehti Isidoros Miletoslaisen ja matemaatikko Anthemios Tralleislaisen suunnittelemaan vanhan tuhoutuneen basilikan tilalle uuden ja mahtavamman kirkon. Uusi Hagia Sofia vihittiin käyttöön 26. joulukuuta 537. Siitä tuli pian Konstantinopolin ja koko Bysantin valtakunnan tärkein kirkko.
Hagia Sofialla oli edeltäjä, joka on sittemmin hajonnut, Pyhän Polyeuktoksen kirkko. Sen rakennutti prinsessa Anicia Juliana, ja se valmistui vuonna 527 tai 528. Pyhän marttyyri Polyeuktoksen kirkossa on ollut keskuskupoli, jollainen rakennettiin sittemmin Hagia Sofiaan. Lisäksi kirkon sisätiloja kiersi marmoriin koverrettu runo, joka oli kirjoitettu heksametrillä. Kirkko oli koristeltu ylenpalttisesti. Joitakin fragmentteja siitä on löytynyt, ja ne ovat lähinnä Istanbulin arkeologisessa museossa, Venetsiassa ja Barcelonassa.
Justinianus antoi myös rakentaa uudelleen Pyhien Apostolien kirkon, jota käytettiin keisarien hautauspaikkana aina 1000-luvulle asti. Kirkko hävitettiin lopulta turkkilaisten valloituksen jälkeen. Justinianus kutsui myös koolle viidennen ekumeenisen kirkolliskokouksen, joka pidettiin Konstantinopolissa vuonna 553.
Justinianuksen hallitusajalla, vuonna 542, kaupunkiin saapui paiseruttoepidemia, Justinianuksen rutto, joka käänsi kaupungin väkiluvun laskuun. Konstantinopolissa tauti levisi nopeasti kaikkiin yhteiskuntaluokkiin. Keisarikin sairastui, mutta toipui. Prokopioksen mukaan tauti tappoi Konstantinopolissa pahimpina päivinä jopa 10 000 ihmistä; kaiken kaikkiaan Konstantinopolissa kuoli 200 000–300 000 ihmistä, jopa 2/5 kaupungin asukasluvusta. Kaiken lisäksi tauti jäi alueelle endeemiseksi, ja seuraavan parinsadan vuoden aikana se puhkesi ajoittain uudelleen. Seurauksena oli työvoimapula, erityisesti sotilaista oli puutetta. Ruttoa on epäedullisen ilmastomuutoksen ohella pidetty eräänä tärkeimmistä syistä siihen, että Bysantti menetti paimentolaiselinkeinoja harjoittaville arabivalloittajille kaikki Lähi-idän alueensa 600-luvulla.