stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Rikkivety
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rikkivedyn OVA-ohje (Arkistoitu – Internet Archive)
PubChem: Hydrogen sulfide (englanniksi)
Human Metabolome Database (HMDB): Hydrogen sulfide (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Hydrogen sulfide (englanniksi)
Toxin and Toxin Target Database (T3DB): Hydrogen sulfide (englanniksi)
Pherobase: Semiochemical - hydrogen sulfide (englanniksi)
Ritarikala

| Ritarikala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Ahvenkalat Perciformes
Heimo::  Rummuttajat Sciaenidae
Suku::  Equetus
Laji::  lanceolatus
Kaksiosainen nimi
 Equetus lanceolatus  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Ritarikala Wikispeciesissä   Ritarikala Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Ritarikala (Equetus lanceolatus) on rummuttajiin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Atlantin rannikolla Pohjois- ja Etelä-Amerikassa.
Koko ja ulkonäkö

Ritarikala kasvaa useimmiten noin 15 cm pitkäksi, ja voi suurimmillaan saavuttaa 25–30 cm:n pituuden. Ruumiinrakenteeltaan laji on eturuumiistaan korkea ja ruumis muuttuu matalammaksi pyrstöä kohden. Ensimmäinen selkäevä on lyhyehkö ja hyvin korkea ja toinen selkäevä on pidempi ja matalampi. Kalan pyrstöevä on muodoltaan vinoneliö. Ritarikala on harmahtavan valkoinen tai kellertävä. Ruumiissa on kolme valkoreunaista mustaa juovaa. Niistä ensimmäinen kulkee silmien poikki, toinen otsasta vatsaeviin ja kolmas ensimmäisestä selkäevästä pyrstöön.
Levinneisyys ja elintavat

Ritarikalaa tavataan Pohjois-Carolinasta Brasilian eteläosiin ja Bermudan läheisyydestä. Sen elinympäristöä ovat kivikkoiset riutat ja koralliriutat sekä hiekka- tai mutapohjaiset alueet. Laji syö erityisesti äyriäisiä, mutta myös monisukasmatoja ja kuollutta eloperäistä ainesta.
Ritarikalaa voidaan pitää merivesiakvaarioissa.
Ritariromaani

Kansikuva Garci Rodríguez de Montalvon romaanissa Amadis de Gaula (Zaragoza, 1508).
Ritariromaanit olivat kansankielellä kirjoitettuja, ritareista kertovia runo- tai proosateoksia, joiden kukoistuskausi oli 1100–1300-luvulla. Käsitteen piiriin luetaan esimerkiksi bretonilaiset romaanit (Artur-romaanit), ritarieepokset sekä trubaduuri- ja minnerunous. Lajityyppi  kehittyi Ranskassa ja levisi sieltä muualle Eurooppaan. Suosittuja aiheita olivat kuningas Arthuriin ja pyöreän pöydän ritareihin liittyvät tarinat sekä kertomukset Tristanin ja Isolden rakkaudesta.
Historia

Alun perin ritariromaanit oli kirjoitettu hovipiirien viihdykkeeksi, mutta kirjapainotaidon myötä ne levisivät suuren yleisön ulottuville. Ritariromaanit kuvasivat ritareiden elämää romantisoidulla ja liioittelevalla tavalla. Tärkeitä teemoja olivat keskiaikaiset ritari-ihanteet, rohkeus, jalous ja vasallin uskollisuus herraansa kohtaan. Keskeinen aihe oli myös ritarin ylevä ja palvova rakkaus ylhäiseen naiseen, esimerkiksi Lancelotin rakkaus kuningatar Guinevereen.
Kelttiläiseen taruperinteeseen pohjautuva kuningas Arthur tuli hyvin suosituksi hahmoksi ritariromaaneissa, ja hänen ympärilleen punoutuvaa tarustoa kehittivät Chrétien de Troyes ja Geoffrey Monmouthilainen. Arthurista kasvoi ritariromaaneissa legendaarinen kuningas ja pyöreän pöydän ritareiden keskushahmo, mihin ovat saattaneet vaikuttaa Kaarle Suuren hovia kuvanneet chanson de geste -runoelmat.
Vähitellen uskonnollinen mystiikka tuli ritariromaaneissa keskeisemmälle sijalle. Chrétien de Troyes esimerkiksi kirjoitti ihmeitä tekevästä Graalin maljasta, josta tuli pysyvä teema Arthur-tarinoissa. Saksassa Wolfram von Eschenbach puolestaan loi Parsifal-eepoksen, jossa hän syvensi Graal-mystiikkaa. Ritari-ihanne alkoi myös kehittyä uskonnollisempaan ja siveellisempään suuntaan, eroottissävyisen rakkauden väistyessä taka-alalle ritariromaaneissa.
Myöhäiskeskiajalla ritariromaanit alkoivat menettää suosiotaan, ja muun muassa Miguel de Cervantes parodioi romaanissaan Don Quijote aiempia ritariromaaneja. Ritariromaanit ovat kuitenkin jatkuvasti innoittaneet sekä runoilijoita että säveltäjiä, muun muassa Richard Wagner on tehnyt oopperan Tristanista ja Isoldesta.
Monia nykyajan fantasiaromaaneja voidaan pitää ritariromaanien perillisinäkenen mukaan?.
Ritariromaaneja

Amadis de Gaula
Don Quijote (parodia)
Erotókritos
Parsifal
Raivoisa Roland (Orlando Furioso)
Roberto Roberti

Roberto Roberti vuonna 1918.
Roberto Roberti (oikealta nimeltään Vincenzo Leone, 5. huhtikuuta 1879 Torella dei Lombardi, Avellinon maakunta – 6. maaliskuuta 1959 Rooma) oli italialainen mykkäelokuvien ohjaaja ja näyttelijä.
Napolissa teatterinäyttelijänä työskennellyt Roberti palkattiin vuonna 1912 Aquila Filmsille, jossa hän ohjasi seikkailuelokuvia ja melodraamoja. Vuonna 1917 Roberti työskenteli Francesca Bertinin kanssa Caesar Filmillä. Oltuaan vähän aikaa Itala Filmillä hänestä tuli Bertinin pääohjaaja vuosina 1918–1921. 1920-luvun jälkeen Roberti ohjasi vain muutamia elokuvia. Hän ja Bertini olivat spagettiwesterneistään tunnetun Sergio Leonen vanhemmat.
Aiheesta muualla

Internet Movie Database: Roberto Roberti (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Italia  Yhdysvallat
Rituaali: rakenne ja communitas

| Rituaali: rakenne ja communitas> The Ritual Process: Structure and Anti-Structure.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Victor Turner
Kieli:  englanti
Genre:  kulttuuriantropologia
Julkaistu:  1969
Suomennos
Suomentaja:  Maarit Forde
Kustantaja:  Suomen Antropologinen Seura ja Summa
Julkaistu:  2007
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  236
ISBN:  978-952-5418-27-9
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Rituaali: Rakenne ja communitas on brittiläisen kulttuuriantropologin Victor Turnerin kirja vuodelta 1969. Teoksessa hän esittelee tuotantonsa keskeiset käsitteet liminaalisuuden ja communitasin. Kirja jakautuu kahteen osaan, joista ensimmäinen käsittelee Luoteis-Sambian ndembujen rituaalien symbolista rakennetta ja tuon rakenteen semantiikkaa. Toisessa osassa Turner paneutuu rituaalin liminaaliseen vaiheeseen pikemminkin sosiaaliselta kuin symboliselta kannalta. Teoksessa hän tarkastelee myös communitasin, rakenteellisen ulkopuolisuuden sekä rakenteellisen alempiarvoisuuden välisiä suhteita.
Sisältö > Ndembu-rituaalien symboliikka

Turner teki kenttätöitä Luoteis-Sambian ndembujen luona kahden ja puolen vuoden ajan. Muiden aikalaistensa tavoin Turner oli vastahakoinen tutkimaan rituaaleja kenttätöidensä alkuvaiheessa ja hän keskittyikin pitkään heimon talouteen, rakenteeseen ja politiikkaan. Tutkittuaan näitä yhdeksän kuukauden ajan Turner joutui kuitenkin myöntämään itselleen, että mikäli hän halusi oppia tuntemaan edes osan ndembujen kulttuurista, olisi hänen luovuttava ennakkoluuloistaan rituaaleja kohtaan ja alettava tutkimaan myös niitä.
Kirjassa Turner esittelee ndembujen kaksi naisten hedelmällisyysrituaalia; isoma-rituaalin sekä wubwang'u-rituaalin. Isoma-rituaalissa hoidetaan naisia, joilla on taipumusta saada keskenmeno tai joilta on usein kuollut lapsi imeväisikäisenä. Wubwang'u-rituaali puolestaan tehdään naisille, jotka ovat synnyttäneet tai joiden odotetaan synnyttävän kaksoset. Ndembu-kulttuurissa hedelmällisyyttä arvostetaan suuresti, mutta rituaaleissa kaksoset esitetään usein yhteisön taakkana ja onnettomuutena, koska he tuovat mukanaan fyysisiä ja taloudellisia paineita.
Turnerin rituaalintutkimuksen lähtökohtana on rituaalin perusrakenneosat eli symbolit. Kuvaillessaan ndembujen rituaaleihin liittyviä symbolisia merkityksiä Turner osoittaa, etteivät rituaalit ole järjettömiä taikamenoja vaan, että esimerkiksi lähes jokaisella rituaalissa käytetyllä esineellä, jokaisella eleellä, laululla tai rukouksella, jopa tilan ja ajan yksiköillä on jokin ndembujen kulttuurista ja elinpiiriin liittyvistä kokemuksista käsin aukeava järjellinen merkitys. Näille kaikille on ominaista myös se, että rituaaleissa ne viittaavat johonkin muuhun kuin itseensä. Yksittäinen symboli myös edustaa samanaikaisesti monia eri asioita, eli se on moni-, eikä yksiääninen. Rituaalit sisältävät siis paljon enemmän kuin silmin on havaittavissa.
Sisältö > Liminaalisuus ja communitas

Kaikkien siirtymäriittien voidaan ajatella jakautuvan kolmeen vaiheeseen: erottamiseen, välitilaan ja takaisin liittämiseen. Turnerin teoriankehittely lähtee siirtymäriittien välivaiheesta eli liminaalisesta vaiheesta.
Rituaalin liminaalivaiheessa olevat rituaalisubjektit riisutaan sosiaaliseen rakenteeseen liittyvistä merkeistä, kuten omaisuudesta ja vaatetuksesta ja näin heistä tulee samanarvoista massaa. Heidän käytöksensä on tavallisesti passiivista tai nöyrää ja heidän on toteltava ohjaajiaan ehdoitta ja hyväksyttävä mielivaltaisetkin rangaistukset valittamatta. Usein raa’at ruumiilliset koettelemukset ja nöyryytykset, joille kokelaat altistetaan, viittaavat osaksi edeltävän statuksen tuhoamiseen ja osaksi siihen, että kokelaita ikään kuin tasoitetaan, valmistetaan uusiin velvollisuuksiinsa muita yhteiskunnan jäseniä kohtaan. Liminaalisia tilanteita ja rooleja pidetään usein vaarallisina, kartettavina tai saastuttavina sellaisille ihmisille, esineille, tapahtumille ja suhteille, joita ei ole rituaalisesti liitetty liminaalisuuteen. Turnerin mukaan tämä johtuu siitä, että niiden näkökulmasta, joille rakenteen ylläpitäminen on tärkeää, kaikki pitkitetyt communitasin ilmaukset vaikuttavat välttämättä vaarallisilta ja anarkistisilta ja niitä on hillittävä määräyksin, kielloin ja ehdoin.
Turnerin mukaan näissä olosuhteissa nousee kuitenkin esiin yhteisöllisyys, jota hallitsevat yhdenmukaisuus ja rakenteettomuus. Tästä yhteisöllisyydestä (tai yhteisöstä) Turner käyttää latinan käsitettä communitas. Communitas nousee esiin siis siellä, missä yhteiskuntarakennetta ei ole. Liminaalivaiheessa yhteiskunta on siis rakenteeton tai vain vähäisessä määrin rakenteellinen, suhteellisen yhdenmukainen yhteisö. Liminaalisuus ei kuitenkaan ole ainoa communitasin kulttuurisen ilmenemisen muoto, vaan useimmissa yhteiskunnissa on löydettävissä toisiakin communitasin ilmentymiä, jotka voidaan tunnistaa niihin liittyvien symbolien ja uskomusten avulla. Siirtymäriitit liittyvät yleensä henkilön arvoaseman nousuun.
Statuksen nousuun liittyvissä rituaaleissa korkeampaan statukseen kohoava kokelas joutuu nöyrtymään ja alistumaan ennen korkeampaan virkaansa astumista. Tällainen kohtelu toimii siten ikään kuin muistuttajana nöyryydestä, jolla henkilön tulisi tulevaan korkeaan asemaansa suhtautua. Usein tällaisiin rituaaleihin liittyy myös se, että rakenteellisesti alempiarvoiset voivat vapaasti haukkua rakenteellisesti ylempiarvoisia, ja siten purkaa kokemaansa kaunaa ylempiarvoisiaan kohtaan. Näin heidän roolinsa kääntyvät siis hetkeksi päinvastoin. Tekemällä alhaisista ylhäisiä ja ylhäisistä alhaisia rituaalit vahvistavat yhteiskuntarakenteen hierarkkista periaatetta.
Karkeasti sanottuna liminaalisuus on siis vahvoille heikkoutta ja heikoille vahvuutta, tai sitten vauraiden ja ylhäisten liminaalisuus on köyhyyttä ja köyhien pröystäilyä.
Riuttavuoren kalliomaalaus

| Riuttavuoren kalliomaalaus> Sijainti |
| --- | --- |
 Riuttavuoren kalliomaalaus
Koordinaatit:  61°22′35.9253″N, 29°9′2.7931″E
Valtio:  Suomi
Historia
Tyyppi:  kalliomaalaus
Kaupunki:  Rautjärvi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Riuttavuoren eli Nurmijärven kalliomaalaus sijaitsee Nurmijärven Suurisaaressa Rautjärvellä Etelä-Karjalassa. Kalliomaalauksen löysi Minna Kähtävä-Marttinen arkeologisen muinaisjäännösinventoinnin yhteydessä vuonna 1997. Maalaus on ajoitettu kivikauteen.
Kallio ja sen sijainti

Maalauskallio sijaitsee Suurisaaren kaakkoiskulmassa aivan niemen kärjen tuntumassa. Kallio on pinnaltaan rapautunutta ja jäkälän peitossa. Maalausta pääsee tarkastelemaan vain veneestä tai jään päällä seisten.
Maalaus

Maalausalue on kooltaan 2,2×1,3 metriä ja sisältää kolme punavärialuetta. Vasemmanpuoleinen alue on 45×85 senttimetriä ja sisältää yhden lähes pystysuuntaisen valumajäljen. Tästä oikealle löytyy kaksi ovaalinmuotoista valeaa punaväriläikkää 1,5×1,3 metrin alueella. Maalaus on ilmeisesti tuhoutunut sään ja rapautumisen vaikutuksesta. Kuvioita peittää myös jäkälä, jonka alta voisi löytyä lisää yksityiskohtia.
Riippuen tarkastelijasta, kuvakentässä esiintyy 1−5 ihmishahmoa. Selvimmin tunnistettava kuvio esittänee osittain säilynyttä ihmishahmoa, jolla polvet on maalattu koukkuasentoon ja vasen käsi puoliksi ylös kohotettuna. Oikeaa kättä ei enää erota.
Robinson-koulu

| Robinson-koulu> L’école des Robinsons |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Jules Verne
Kuvittaja:  Léon Benett
Genre:  seikkailuromaani
Kustantaja:  Hetzel
Julkaistu:  1882
Suomennos
Suomentaja:  Valfrid Hedman
Kustantaja:  Karisto
Julkaistu:  1921 (6. painos 1985)
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  219
ISBN:  951-23-2246-3
Sarja: Merkilliset matkat
Edeltävä:  Jangada
Seuraava:  Le rayon vert
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Robinson-koulu (ransk. L’école des Robinsons) on Jules Vernen vuonna 1882 ilmestynyt romaani. Teoksen päähenkilö, nuori Godfrey Morgan, on päättänyt toteuttaa unelmansa ja tehdä seikkailumatkan maapallon ympäri. Hänen enonsa, kalifornialainen miljonääri Kolderup, varustaa Godfreyn käyttöön höyrylaiva Dreamin, joka lähtee purjehtimaan kohti Uutta-Seelantia. Heti purjehduksen alussa puhkeaa kuitenkin myrsky ja laiva uppoaa. Vain Godfrey ja tanssinopettaja Tartelett pelastautuvat autiolle saarelle.
Emma Robinson

| Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kanada.Naisten soutu. Olympialaiset  | Maa:   Kanada> Naisten soutu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Atlanta 1996 | kahdeksikko |  |
|  Pronssia | Sydney 2000 | kahdeksikko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Aiguebelette 1997 | kaksikko i.p. |  |
|  Kultaa | Köln 1998 | kaksikko i.p. |  |
|  Kultaa | St. Catharines 1999 | kaksikko i.p. |  |
|  Hopeaa | Aiguebelette 1997 | kahdeksikko |  |
|  Pronssia | Račice 1993 | nelonen i.p. |  |
|  Pronssia | Köln 1998 | kahdeksikko |  |
|  Pronssia | St. Catharines 1999 | kahdeksikko |  |
Emma Robinson (s. 26. marraskuuta 1971) on kanadalainen soutaja. Hän saavutti kahdeksikossa olympiahopeaa Atlantassa 1996 ja olympiapronssia Sydneyssä 2000. Perämiehettömässä kaksikossa hän sijoittui Sydneyssä neljänneksi ja Atlantassa viidenneksi. Robinson voitti maailmanmestaruuden perämiehettömässä kaksikossa Aiguebelettessa 1997, Kölnissä 1998 ja St. Catharinesissa 1999. Kahdeksikossa ja perämiehettömässä nelosessa hän saavutti yhteensä yhden MM-hopean ja kolme MM-pronssia.
Rockin’ Chair

”Rockin’ Chair” on Hoagy Carmichaelin säveltämä ja sanoittama musiikkikappale vuodelta 1929. Se tuli tunnetuksi vuonna 1932 jazzlaulaja Mildred Baileyn esittämänä. Yleisö yhdisteti kappaleen Baileyyn siinä määrin, että häntä alettiin kutsua lisänimellä Rockin’ Chair Lady.
Carmichael nauhoitti kappaleen toukokuussa 1930 nimekkäällä kokoonpanolla, johon kuuluivat hänen lisäkseen muun muassa Benny Goodman, Gene Krupa, Tommy Dorsey, Joe Venuti, Bix Beiderbecke, Bubber Miley, Eddie Lang ja Bud Freeman. Paul Robeson ja Ray Noble nauhoittivat kappaleen syyskuussa 1931. Casa Loma Orchestra äänitti kappaleen vuonna 1939 useiden muiden Carmichaelin sävellysten ohella. Vuonna 1947 Louis Armstrong nauhoitti sen duettona Jack Teagardenin kanssa.
Helena Eeva on kääntänyt kappaleen suomeksi nimelle ”Keinutuoli”.
Riisipeippo

| Riisipeippo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Loistopeipot Estrildidae
Suku::  Manikit Lonchura
Laji::  oryzivora
Kaksiosainen nimi
 Lonchura oryzivora  (Linnaeus, 1758) 
Synonyymit
 Padda oryzivora (Linnaeus, 1758) 
 Riisipeipon luontainen levinneisyys
Katso myös
   Riisipeippo Wikispeciesissä   Riisipeippo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Riisipeippo eli vanhalta nimeltään riisilintu (Lonchura oryzivora) on loistopeippojen heimoon kuuluva varpuslintu. Se on yleinen lemmikkilintu, joka on alun perin kotoisin Indonesian Sundasaarilta. Ihmisen mukana se on levinnyt muuallekin Aasiaan, Afrikkaan, Australiaan ja Amerikkaan. Viime aikoina riisipeipot ovat vähentyneet alkuperäisellä elinalueellaan ja ainakin osittain myös istutusalueilla. Indonesiassa riisipeippoa on pidetty riisisatoa verottavana tuholaisena.
Koko ja ulkonäkö

Riisipeipon ruumiinpituus on 12–16 senttiä. Luonnonvaraisten riisipeippojen väritys on pääosin sinertävänharmaa, mutta kupu on vaaleanpunainen ja pyrstön seutu valkoinen. Pää, kurkku, yläperä ja pyrstö ovat mustat. Pään molemmilla sivuilla on valkoinen korvalaikku. Jykevä nokka on vaaleita leikkuureunoja lukuun ottamatta kirkkaan vaaleanpunainen. Silmät ovat tummanpunaiset ja niiden ympärillä on kapea punainen rengas. Jalat ovat vaaleanpunaiset. Riisipeipoista on jalostettu useita eri värimuunnoksia. Luonnonmuodon lisäksi siitä on muun muassa kirjavia, valkoisia ja kanelinruskeita muotoja.
Nuoret linnut ovat ruskehtavia. Niiden päälaki ja pyrstö ovat tummat ja korvalaikku haalea. Vatsapuoli on vaalean ruskeankeltainen ja rinta juovikas.
Levinneisyys ja elinympäristö

Riisipeipon alkuperäistä levinneisyysaluetta ovat Indonesian saaret Jaava, Bali ja todennäköisesti myös Madura. Ihmisten mukana laji on levinnyt vieraslajiksi myös muualle maailmaan. Aasiassa se elää kotisaartensa lisäksi myös Joulusaarella, Baweanilla, Sumatralla, Borneolla, Sulawesillä, Lombokilla, Sumbawalla, Molukeilla, Filippiineillä, Malakan niemimaalla, Thaimaassa, Myanmarissa, Vietnamissa, Kaakkois-Kiinassa, Taiwanissa, Japanissa, Intiassa, Sri Lankassa.
Afrikassa riisipeippo on levinnyt Seychelleille ja Tansaniaan, jossa se on elää mantereen lisäksi myös Pemballa ja Sansibarissa. Muita esiintymisalueita on Kookossaarilla, Saint Helenalla, Venezuelassa, Kolumbiassa, Puerto Ricossa, Floridassa, Havaijilla ja Fidžillä. Singaporeen, Mauritiukselle, Komoreille, Australiaan ja mahdollisesti Uuteen-Seelantiin muodostuneet kannat ovat jo hävinneet.
Riisipeippo elää monenlaisissa ympäristöissä. Sitä tavataan viljelyksillä, avoimissa metsissä, kaupungeissa, kylissä, puusavanneilla, rantametsissä ja mangrovemetsissä. Yleensä riisipeipot elävät alle 500 metrin korkeudella merenpinnasta, mutta paikoin niitä esiintyy jopa 1 500 metrin korkeudessa. Riisipeippoja esiintyy erityisesti riisinviljelyalueilla. Aikaisemmin se oli Jaavan ja Balin yleisimpiä kaupunkilintuja.
Elintavat

Riisipeippo on parvilintu, joka voi kerääntyä satojen lintujen parviin. Kaupungeissa parvet käyttävät lepopaikkoinaan pitkiä puita ja palmuja, maaseudulla puolestaan pensaita, ruokoja ja sokeriruokoja. Ainakin kesyillä riisipeipoilla on usein tapana yöpyä itseään selvästi suurempien lintujen seurassa. Tällöin ne hakeutuvat tällaisen linnun, kuten turturikyyhkyn, luokse ja asettautuvat sitä vasten yrittäen ryömiä kyyhkyn jalkojen väliin. Riisipeipot pyrkivät jopa hautovan linnun alle, ja tiedetäänpä niiden jopa yöpyneen turturikyyhkyn selässä.
Riisipeipon pariside on voimakas. Puolisot jakavat yöpymispaikkansa ja tavatessaan tervehtivät toisiaan. Mikäli toisistaan erotetut puolisot yhdistetään uudelleen, ne käyvät läpi monimutkaiset menot. Aluksi ne kumartelevat samalla laulaen. Sitten ne asettuvat kyljittäin, minkä jälkeen kumpikin kääntyy vuorotellen sivuittain ja painaa päänsä puolison pään päälle. Rituaalin lopuksi riisipeipot vielä kumartelevat ja pysyttelevät vielä jonkin aikaa lähellä toisiaan.
Riisipeippokoiraan laulu on huilumaista tai joskus viheltelevää. Laulun kulku on yksilöllistä. Riisipeippopari laulaa yhdessä soidinmenojen yhteydessä tai menettäessään keskinäisen näköyhteyden. Soitimen alussa koiras kumartuu selkä kyömyssä hyppien ylös ja alas, viuhtoen nokkaa puolelta toiselle ja heiluttaen pyrstöään odottelevaa naarasta kohti, jota lähestyessään se alkaa laulaa. Toisinaan myös naaras alkaa pomppia ja kumarrella, ennen kuin se kyyristyy pyrstöään värisyttäen. Mikäli naaras ei pidä koiraan lähentymisyrityksistä, se voi painaa päänsä koiraan pään alle kuten tapaamismenoissa, tai jopa hyökätä kosijan kimppuun lyömällä sitä nokallaan.
Jaavan ja Balin riisipeippojen pääravintoa on riisi, mutta se syö myös erilaisia siemeniä, kukkakasveja, pieniä hedelmiä ja satunnaisesti hyönteisiä. Huhti-lokakuussa, jolloin riisipellot ovat veden vallassa, riisipeipot asettuvat pareittain tai pieninä parvina puutarhoihin tai kylien lähellä oleviin tiheikköihin. Tähän aikaan ne syövät siemeniä, pieniä hedelmiä ja luultavasti myös hyönteisiä ja matoja. Heti kun riisintähkät ovat kypsyneet, riisipeippoparvet palaavat pelloille. Paikalliset asukkaat yrittävät karkottaa lintuja riisivainioilta kaikin mahdollisin keinoin, kuten naruista riippuvin linnunpelätein, joita vartiovuorossa oleva henkilö ryhtyy heiluttelemaan heti kun havaitsee lähestyvän riisipeippoparven. Sadonkorjuun jälkeen riisipeipot viipyvät pelloilla vielä marraskuun loppuun saakka syömässä keräämättä jääneitä tähkiä ja sänkipellolla kasvavien rikkakasvien siemeniä.
Elintavat > Pesintä

Jaavassa ja Balissa riisipeippojen lisääntymiskausi on helmi-elokuussa, ja sen huipun ajoittuu huhti-toukokuuhun. Pesä rakennetaan katon alle, talojen räystäille, pensaisiin, puun oksalle tai usein myös loiskiertokasvin lehvästöön. Pesät ovat löyhästi rakennettuja ja niiden muoto vaihtelee. Puissa olevat pesät ovat hyvin suuria ja ne on kudottu lähes puolipallon muotoisiksi. Loiskasvien seassa olevat pesät ovat taas pienempiä ja erimuotoisia. Pesän rakennusmateriaali koostuu heinistä ja muista pitkistä, taipuisista ja tukevista kasvisaineksista. Pallon sisällä oleva kammio vuorataan untuvilla. Rakennusvastuu on koiraalla. Naaras kyllä seuraa kumppaniaan pesäainesten keräämisretkille, mutta auttaa vasta viimeistelyvaiheessa, jolloin se kerää vuorausuntuvia. Naaras munii kerralla yleensä 3–4 puhtaanvalkoista munaa, mutta suurempiakin, 7–8 munan pesiä on tavattu. Munat ovat puhtaanvalkoisia ja kiiltäviä. Haudontaan ja poikasten ruokintaan osallistuvat molemmat vanhemmat. Ne hautovat 20–30 minuutin vuoroissa. Poikaset kuoriutuvat noin kahden viikon haudonnan jälkeen, ja ovat alkuun täysin alastomia. Poikaset pysyvät pesässä lähes kuukauden ajan, ennen kuin jättävät sen. Vanhemmat ruokkivat niitä vielä 2–3 viikkoa tämän jälkeenkin. Riisipeippo saa aikuisen yksilön höyhenpuvun vasta usean kuukauden päästä.
Taksonomia

Carl von Linné kuvasi riisipeipon nimellä Loxia oryzivora. Nykyään se sijoitetaan Lonchura-sukuun. Laji tunnetaan myös tieteellisellä nimellä Padda oryzivora, jonka sanatarkka suomennos on ”riisipellon riisinsyöjä”. Muun muassa Integrated Taxonomic Information System-tietokanta käyttää tätä nimeä ja lukee Padda-sukuun myös timorinriisipeipon, joka on ilmeisesti riisipeipon lähin sukulaislaji. Birdlife Suomi luokittelee lajin kuitenkin manikkien (Lonchura) sukuun.
Riisipeippo ja ihminen

Kesyt riisipeipon muunnokset ovat helppohoitoisia ja lisääntyvät hyvin vankeudessa. Niiden laulu on varsin yksitoikkoista, mutta lajin suosio on perustunutkin sen kauniiseen höyhenpukuun. Vankeudessa se syö yksinomaan riisiä, jos sitä vain on tarjolla. Ravintovalikoimaan kelpaavat kuitenkin myös muunlaiset siemenet, kuten hirssi ja kanarianheinän siemenet, sekä lisäravintona vihreät kasvikset ja jauhopukin toukat sekä termiitit. Ruokavalio riippuu olosuhteista ja lisääntymiskierron vaiheesta.