stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
NRP Cisne (P1167)

| NRP Cisne |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal do Alfeite, Lissabon
Laskettu vesille:  5. maaliskuuta 1975
Palveluskäyttöön:  31. maaliskuuta 1976
Poistui palveluskäytöstä:  2017
Tekniset tiedot
Uppouma:  45 t (kuormattu)
Pituus:  23,6 m
Leveys:  5,6 m
Syväys:  1,6 m
Koneteho:  2 × Cummins-dieselmoottoria, 1 100 hv
Nopeus:  20 solmua
Miehistöä:  8
Aseistus
Aseistus:  1 × Oerlikon 20 mm -tykki 2 × 12,7 mm konekivääriä
NRP Cisne (runkonumero P1167) oli Portugalin laivaston Albatroz-luokan partioalus.
Valmistus

Alus tilattiin Arsenal do Alfeitelta Lissabonista. Alus laskettiin vesille 5. maaliskuuta 1975 ja otettiin palvelukseen 31. maaliskuuta 1976.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 2017.
Giovanni Cianfriglia

Giovanni Cianfriglia (s. 5. huhtikuuta 1935 Rooma) on italialainen elokuvanäyttelijä.
Uimista ja nyrkkeilyä harrastanut atleettinen Cianfriglia aloitti uransa Steve Reevesin sijaisnäyttelijänä Voittamattomassa Herkuleessa vuonna 1957. Hän työskenteli sijaisnäyttelijänä ja esitti rooleja 1950–1960-lukujen vaihteen peplumelokuvissa. 1960-luvun puolivälistä lähtien Cianfriglia näytteli useissa italowesterneissä nimellä Ken Wood. Myöhemmin hän esiintyi muun muassa seikkailuelokuvissa ja komedioissa sekä työskenteli televisiossa.
Filmografia

Voittamaton Herkules (La fatiche di Ercole, 1957)
Troijan urhot (La guerra di Troia, 1961)
Romulus ja Remus (Romolo e Remo, 1961)
Spartacuksen poika (Il figlio di Spartacus, 1962)
Sandokan, la tigre di Mompracem (1963)
Sansone contro il Corsaro Nero (1964)
Sandok, il Maciste della giungla (1964)
La vendetta dei gladiatori (1964)
Agente Z 55 missione disperata (1965)
Tecnica di un omicidio (1965)
Tramplers – tappavan aseen hetki (Gli uomini dal passo pesante, 1965)
Ringo ja kultainen pistooli (Johnny Oro, 1965)
La sfida dei giganti (1965)
Superargo contro Diabolicus (1966)
Colpo doppio del camaleonte d’oro (1966)
I 5 della vendetta (1966)
Se vuoi vivere... spara! (1967)
I re dei crinimanli (1967)
Killer Kid - lännen kapinallinen (Killer Kid, 1967)
All’ultimo sangue (1968)
Tapa ne kaikki ja palaa yksin (Ammazzali tutti e torna solo, 1968)
Tre croci per non morire (1968)
Kaksi asetta pelkurille (Il pistolero segnato da Dio, 1968)
Hypnos – Follia di massacro (1968)
Arriva Durango… paga o muori (1970)
Ettore lo fusto (1971)
Kostaja tulee kaupunkiin (W Django, 1971)
L’arciere di fuoco (1971)
Bada alla tua pelle Spirito Santo! (1972)
Suuri kaksintaistelu (Il grande duello, 1972)
Se jellato amico, hai incontrato Sacramento (1972)
Troppo rischio per un uomo solo (1973)
Fantastiset taistelijat (Superuomini, superdonne, superbotte, 1974)
Kokopäivägangsterit – eli kuinka rikastuin huijaamalla (Bluff – storia di truffe e imbroglioni, 1975)
La polizia ha le mangi legate (1975)
Mark il poliziotto spara per primo (1975)
Pelko kaupungin yllä (Peur sur la ville, 1975)
Antonio e Placido – Attenti ragazzi... chi rompe paga (1976)
Napoli violenta (1976)
Il trucido e lo sbirro (1976)
In nome del papa re (1977)
Turpiin vaan ja onnea! (Due superpiedi quasi piatti, 1977)
Helvetti 1943 (Il grande attacco, 1978)
Il grande racket (1978)
Hyttynen (Lo chiamavano Bulldozer, 1978)
Senkka nenästä, pojat (Pari e dispari, 1978)
Piedone l’africano (1978)
Da Corleone a Brooklyn (1979)
Jäitä hattuun (Chissà perché… capitano tutte a me, 1980)
Banaani Joe (Banana Joe, 1982)
Terässoturi (La guerra del ferro, 1983)
L’ultimo guerriero (1983)
Tuareg – Il guerriero del deserto (1984)
Niilin jalokivi (The Jewel of the Nile, 1985)
Barbaarit (The Barbarians & Co, 1987)
Black Cobra (1987)
In nome del popolo sovrano (1990)
Una vita scellerata (1990)
La cortigiana onesta (1996)
La regina del deserto (1996)
L’America a Roma (1998)
Alex l’ariete (1999)
Aiheesta muualla

International Movie Database: Giovanni Cianfriglia (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja
Hortensius (dialogi)

| Hortensius |
| --- | --- |
Kirjailija:  Cicero
Kieli:  latina
Genre:  filosofia
Julkaistu:  45 eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Hortensius eli Filosofiasta (lat. De philosophia) oli Ciceron kirjoittama filosofinen teos. Se ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta siitä tunnetaan joitakin katkelmia.
Cicero kirjoitti teoksen vuonna 45 eaa. Se on nimetty Ciceron ystävän, puhuja ja poliitikko Quintus Hortensius Hortaluksen mukaan. Ciceron tavoitteena oli levittää kreikkalaista filosofiaa Rooman kansalaisten keskuuteen. Hän käytti teoksensa mallina Aristoteleen dialogia Kehotus (Protreptikos), joka sekin on sittemmin kadonnut. Aristoteleen teos kehotti lukijoitaan arvostamaan filosofista lähetysmistapaa elämään.
Ciceron teoksesta säilyneistä katkelmista voidaan päätellä lähinnä yleisiä seikkoja sen sisällöstä. Teos oli muodoltaan dialogi. Aristoteleen teoksen tavoin se on ylistänyt filosofiaa, joka ainoana voi tuoda ihmiselle todellisen onnellisuuden. Cicero vaikuttaa halunneen joissakin yksityiskohdissa parannella Aristoteleen teosta: hän muun muassa esittää, ettei pelkästään kaikki asioiden tutkiskelu vaan myös kaikki kieltävät vastauksetkin ovat filosofointia, joten filosofointi on ihmiselle välttämätöntä.
Ciceron teos vaikutti suuresti kirkkoisä Augustinukseen tämän luettua teoksen nuorena. Se saattoi osaltaan Augustinuksen kiinnostumaan filosofiasta. Augustinus on myös merkittävä lähde teoksen sisältöön, sillä hän lainaa sitä usein.
Clebsch–Gordan-kertoimet

Clebsch–Gordan-kertoimet, eli CG-kertoimet on taulukoitu kokoelma numeroita, joita käytetään kvanttimekaniikassa pyörimismäärän kytkennöissä. Niitä tarvitaan toimittaessa luomis- ja hävitysoperaattoreiden kanssa.  Termi Clebsch–Gordan-kertoimet on saanut nimensä saksalaisilta matemaatikoilta Alfred Clebschilta ja Paul Gordanilta.
Määritelmä

Clebsch–Gordan-kerroin  \scriptstyle c voidaan esittää kytkemättömän ja kytketyn kantojen avulla seuraavasti:
missä siis  \scriptstyle j_{1} ja  \scriptstyle j_{2} ovat pyörimismäärät kytkemättömässä kannassa,   \scriptstyle j pyörimismäärä kytketyssä kannassa ja  \scriptstyle m=m_{1}+m_{2}. Jos on tiedossa yllä olevan yhtälön oikea puoli, eli tiedetään arvot termeille  \scriptstyle j_{1},  \scriptstyle j_{2} jne, niin Clebsch–Gordan-kerroin voidaan etsiä taulukosta .
Clebsch–Gordan-kertoimien avulla voidaan siis esittää kytketty tila kytkemättömän tilan avulla
Hugh Clapperton

Hugh Clapperton.
Clappertonin matkat Afrikassa.
Hugh Clapperton (18. toukokuuta 1788 Annan – 13. huhtikuuta 1827 Sokoto) oli brittiläinen laivaston upseeri ja tutkimusmatkailija. Hän teki kaksi tutkimusmatkaa läntiseen Afrikkaan, joista jälkimmäisellä kuoli.
Clapperton syntyi Skotlannissa lääkärin perheeseen. Hän palveli Britannian sotalaivastossa Kanadassa ja Länsi-Intiassa. Vuonna 1820 hänet valittiin hallituksen rahoittamaan Bornun-retkikuntaan, jonka tehtävänä oli tutkia muun muassa Nigerjoen kulkua.
Walter Oudneyn johtama retkikunta lähti vuonna 1821 Tripolista Murzuqiin, josta he etenivät Ghatiin ja tutkivat Ahaggarvuoria. Clapperton, Oudney ja Dixon Denham jatkoivat matkaa kohti etelää Bornuun. He saapuivat Tšadjärvelle ensimmäisinä eurooppalaisina helmikuussa 1823. Retkikunta kävi Bornun pääkaupungissa Kukassa, josta Clapperton ja Oudney jatkoivat kohti Nigerjokea Denhamin lähtiessä tutkimaan yksin Tšadjärveä.
Clapperton ja Oudney saapuivat Kanoon tammikuussa 1824. Oudney kuoli kuumetautiin ja Clapperton jatkoi yksin Sokotoon. Paikalliset muslimijohtajat eivät päästäneet Clappertonia eteenpäin, vaan hän joutui palaamaan Kukaan ja Denhamin kanssa Tripoliin. He saapuivat Lontooseen kesäkuussa 1825. Matka osoitti, että Nigerjoki ei ole yhteydessä Tšadjärveen.
Clapperton ryhtyi pian järjestämään uutta tutkimusmatkaa Länsi-Afrikkaan, jossa tehtävänä oli käydä Timbuktussa ja selvittää lopullisesti Nigerjoen kulkureitti. Retkikuntaan kuuluivat muun muassa Richard Lemon Lander ja hausaopas William Pascoe.
Clappertonin retkikunta saapui Lagosin lähelle Badagryyn marraskuussa 1825. Sen matkatessa pohjoiseen useimmat osallistujista sairastuivat trooppisiin tauteihin. Ainoastaan Clapperton ja Lander onnistuivat pääsemään Oyon pääkaupunkiin Katungaan tammikuussa 1826. Kahden kuukauden kuluttua he saapuivat Nigerjoelle Bussaan. Ylitettyään joen Clapperton ja Lander jatkoivat Sokotoon, jossa he yrittivät yli vuoden ajan löytää oppaita Timbuktuun ja sieltä Nigeriä alas joen suuhun. Clapperton kuoli Sokotossa ilmeisesti punatautiin, ja Lander palasi hänen muistiinpanojensa kanssa Englantiin.
Clappertonin molempien matkojen päiväkirjat julkaistiin vuosina 1828–1829. Ne sisältävät muun muassa ensimmäiset eurooppalaiset hausakansan kuvaukset. Richard Lander palasi Länsi-Afrikkaan 1830-luvun alussa ja osoitti oikeaksi Clappertonin teorian, että Niger laskee Guineanlahteen.
Kirjallisuutta

Zehnle, Stephanie: A Geography of Jihad: Sokoto Jihadism and the Islamic Frontier in West Africa.  Walter de Gruyter GmbH & Co KG, 2020.  Teoksen verkkoversio. (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hugh Clapperton Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  International Plant Names Index 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Nicolas Clément

Nicolas Clément (myöh. Clément-Desormes) (12. tammikuuta 1779 Dijon – 21. marraskuuta 1841 Pariisi) oli ranskalainen kemisti ja fyysikko. Clément tutki yhdessä appensa Charles Bernard Desormesin kanssa erityisesti kaasujen termodynamiikkaa. Lisäksi he selvittivät myös Bernard Courtoisin löytämän jodin ominaisuuksia.
Työ

Clément ja Desormes selvittivät muun muassa hiilimonoksidin ja hiilidisulfidin ominaisuuksia.  He huomasivat vuonna 1801, että hiilidioksidikaasua johdettaessa hehkuvan hiilloksen yli syntyy hiilimonoksidia.
Vuonna 1806 Clément ja Desormes julkaisivat tutkimuksensa typen oksideiden merkityksestä rikkihapon valmistuksessa käytettävässä lyijykammioprosessissa ja esittivät ensimmäisen täysin kemiallisen selityksen katalyyttien toiminnasta. . Bernard Courtois löysi vuonna 1811 jodin ja arveli löytäneensä uuden alkuaineen, mutta ei pystynyt hankkimaan rahoitusta tutkimuksilleen. Tämän vuoksi hän antoi jodin ja sen yhdisteiden ominaisuuksien tutkimisen Desormesille ja Clémentille, joilla oli paremmat mahdollisuudet tutkia niitä. .
Vuodesta 1819 Clément toimi kemian professorina Conservatoire national des arts et métiersissä. Samana vuonna hän aloitti tutkimaan kaasujen ominaislämpöjä vakiopaineessa ja vakiotilavuudessa.  Hän tapasi myös Sadi Carnot'n, joka kiinnostui Clémentin tutkimuksista ja myöhemmin selvensi ja yleisti Clémentin teorioita.
Clément oli ensimmäinen, joka käytti kaloreita lämpöenergian yksikkönä. Clément esitteli kalori-termin esitelmöidessään lämpövoimakoneista vuosina 1819–1824.
Horisontti

Horisontti järven yllä Pohjois-Wisconsinissa, Yhdysvalloissa
Horisontti eli taivaanranta on näennäinen viiva, joka erottaa toisistaan maan ja taivaan jakaen näkökentän kaikki suunnat kahteen osaan: niihin, jotka kohtaavat Maan pinnan, ja niihin, jotka eivät kohtaa.  Monissa paikoissa todellinen horisontti ei ole näkyvissä, sillä sen peittävät esimerkiksi puut, rakennukset tai vuoret, ja näiden vaikutuksesta taivaasta näkyy pienempi osa, jonka rajaa sanotaan näkyväksi horisontiksi.
Sana horisontti on peräisin kreikan kielen sanoista "ὁρίζων κύκλος" (horizōn kyklos), "rajoittava ympyrä",
Merkitys

Historiallisesti näköetäisyys merellä on ollut erittäin tärkeä, sillä ennen radion ja lennättimen kehitystä se oli suurin etäisyys, jolle voitiin lähettää sanomia ilman välikäsiä.
Monissa yhteyksissä, erityisesti perspektiivipiirustuksessa, Maan pinnan kaarevuutta ei oteta huomioon, ja horisontiksi käsitetään teoreettinen linja, jolla kaikkien vaakasuorien tasojen vastineet kohtaavat, kun ne projisoidaan kuvapinnalle ja etäisyys pinnalla olevaan kuvattavaan kohteeseen kasvaa rajatta. Tämä geometrinen horisontti määritellään siis olettamalla, että havaitsija olisi äärettömällä tasaisella pinnalla. Lähellä merenpintaa olevan havaitsijan geometrinen horisontti on niin lähellä todellista horisonttia, että eroa ei paljain silmin näe, mutta katsottaessa tuhannen metrin korkuiselta vuorelta merta todellinen horisontti on noin asteen verran geometrisen horisontin eli katsojan silmien kautta kulkevan vaakatason alapuolella.
Pallotähtitieteessä horisontilla tarkoitetaan havaitsijan silmien kautta kulkevaa vaakasuoraa tasoa, tai sen ja taivaanpallon leikkausviivaa. Se on horisonttijärjestelmässä korkeuden perustaso, jonka muodostavat ne pisteet, joiden korkeuskulma on nolla. Tämä määritellään siis samaan tapaan kuin geometrinen horisontti.
Horisontin etäisyys

Suurin etäisyys, jolle tasaisella maalla tai merellä lähellä maan pintaa oleva havaitsija voi nähdä, voidaan likimäärin laskea kaavalla
missä d on etäisyys kilometreinä ja h havaitsijan silmien korkeus metreinä.
Esimerkkejä:
Maan pinnalla havaitsija, jonka silmät ovat 1,70 metrin korkeudella, näkee tasaisella maalla noin 5 kilometrin päähän.
Sadan metrin korkuisella vuorella tai tornissa oleva havaitsija näkee muutoin tasaisella maalla tai meren rannalla 39 kilometrin päähän.
Maailman korkeimman rakennuksen, Burj Khalifan ylimmästä kerroksesta, 828 metrin korkeudesta, näkee 111 kilometrin päähän.
Tässä kaavassa on otettu huomioon ilmakehässä tapahtuvan valon taittumisen vaikutus.
Horisontin etäisyys > Geometrinen malli

Jos oletetaan Maan olevan täydellinen pallo, jonka ilmakehä ei vaikuta havaintoon, horisontin etäisyys eli suurin näköetäisyys voidaan helposti laskea euklidisen geometrian avulla.
Olkoon O ympyrän ulkopuolella oleva piste. Piirretään tämän pisteen kautta kulkeva ympyrän tangentti, joka sivuaa ympyrää pisteessä C, sekä pisteen O ja ympyrän keskipisteen kautta kulkeva sekantti, joka leikkaa ympyrän pisteissä A ja B.  Tällöin on sekanttilauseen mukaan
Jos ympyrä esittää maapalloa ja piste O havaitsijan silmää ja käytetään etäisyyksille seuraavia merkintöjä:
d = OC = horisontin etäisyys
D = AB = Maan halkaisija
h = OB = havaitsijan korkeus merenpinnasta mitattuna
D+h = OA = Maan halkaisijan ja havaitsijan korkeuden summa,
kaava saadaan muotoon
tai
missä R on Maan säde.
Vaihtoehtoisesti yhtälö voidaan johtaa Pythagoraan lauseen avulla. Koska näköviiva on Maan pinnan tangentti, se on horisontissa kohtisuorassa Maan sädettä vastaan. Täten muodostuu suorakulmainen kolmio, jonka hypotenuusan pituus on Maan säteen ja havaitsijan korkeuden summa. Jos käytetään merkintöjä
d = etäisyys horisonttiin
h = havaitsijan korkeus meren pinnan tasosta mitattuna
R = Maan säde,
saadaan :
Mikäli etäisyys horisonttiin (s) mitataan Maan kaarevaa pintaa pitkin ja kulma γ ilmoitetaan radiaaneina, saadaan
joten
Tästä s saadaan ratkaistuksi:
Tämä etäisyys s voidaan ilmoittaa myös näköviivan d pituuden avulla; oikealla olevasta kuvasta,
Jos tässä  γ korvataan etäisyydellä s ja ratkaistaan yhtälö s:n suhteen, saadaan edelleen
Jos havaitsijan korkeus h on paljon pienempi kuin Maan säde R, ovat suora etäisyys havaitsijan silmästä horisonttiin (d) ja etäisyys Maan pintaa pitkin (s) käytännöllisesti katsoen yhtä suuret.
Horisontin etäisyys > Likimääräisiä geometrisia kaavoja

Jos havaitsija on lähellä Maan pintaa, lausekkeessa (2R + h) voidaan h pyöristää nollaksi, jolloin saadaan:
Koska Maan säde on noin 6371 kilometriä, on tässä esiintyvä vakio  {\sqrt {2R}} noin 3570  {\sqrt {m}}, ja lukuarvoyhtälönä kaava voidaan esittää muodossa
missä etäisyys d on kilometreinä ja havaitsijan silmän korkeus h metreinä.
Tämä kaava pätee, kun havaitsijan silmän korkeus on paljon pienempi kuin Maan säde, käytännössä aina silloinkin, kun havaitsija on vuoren huipulla, lentokoneessa tai kuumailmapallossa.
Horisontin etäisyys > Täsmällinen kaava pallomaiselle Maalle

Jos havaitsija on hyvin korkealla, käytännössä Maata kiertävässä avaruusaluksessa, n silmä on hyvin korkealla, edellä olevat likimääräiskaavat eivät enää päde, vaan näköetäisyys d on
missä R on Maan säde ja h havaitsijan korkeus maan pinnasta. Molemmat on tällöin ilmoitettava samoina yksikköinä. Esimerkiksi jos avaruusalus on 2000 kilometrin korkeudella, sieltä näkee Maan päälle 5430 kilometrin päähän.  Jos tässä laskussa termi h2 jätettäisiin huomiotta, tulokseksi saataisiin 5048 kilometriä, missä on 7 prosentin virhe.
Horisontin etäisyys > Horisontin yläpuolella olevat kohteet

Edellä olevat kaavat osoittavat, kuinka kaukana oleva kohta Maan pinnasta on tietyltä korkeudelta nähtävissä. Kuinka kauas jokin Maan pinnasta kohoava kohde näkyy, voidaan laskea laskemalla toisaalta tämän kohteen huipulla mahdollisesti olevan havaitsijan horisontin etäisyys sekä sitä etäältä katsovan havaitsijan horisontin etäisyys ja laskemalla nämä etäisyydet yhteen. Esimerkiksi jos havaitsijan silmät ovat 1,7 metriä maanpinnan ympärillä, hänen horisonttinsa on 4,65 kilometrin päässä. Toisaalta sadan metrin korkuisen tornin huipulta katsottuna horisontti olisi 35,7 kilometrin päässä.  Näin ollen tasaisella maalla seisova havaitsija voi nähdä tämän tornin, jos hänen etäisyytensä siitä on enintään 40,35 kilometriä. Vastaavasti veneessä oleva havaitsija, jonka silmät ovat samalla korkeudella, voi nähdä 10 metrin korkuiset puut, jos ne ovat enintään 16 kilometrin päässä.
Oikealla oleva kaavio esittää laivaa ja majakkaa. Majakka näkyy laivasta käsin, jos
missä etäisyys majakkaan (DBL9 on laskettu kilometreinä, laivalla olevan havaitsijan silmien korkeus (hB) ja majakan korkeus (hL) metreinä. Jos valon taittuminen ilmakehässä otetaan huomioon, majakka näkyy, jos
Horisontin etäisyys > Valon taittumisen vaikutus

Koska ilmakehä taittaa valoa, tasaisella maalla tai merellä voidaan usein nähdä hieman kauemmaksikin kuin edellä olevat geometriset kaavat osoittavat. Normaaleissa olosuhteissa selkeällä säällä tämä ero on noin 8 %; siihen kuitenkin vaikuttavat suuresti lämpötilan vaihtelut, varsinkin merellä, minkä vuoksi näköetäisyys voidaan laskea vain likimääräisesti.
John Sweer on esittänyt horisontin etäisyydelle d lausekkeen
missä RE on Maan säde, ψ horisontin kallistuma ja δ valon taittuminen horisontissa. Kallistuma voidaan määritellä lausekkeella
missä h on havaitsijan korkeus Maan pinnalta, μ ilman taitekerroin havaitsijan korkeudella ja μ0 taitekerron maan pinnalla.
Valon taittuminen voidaan laskea integraalilla
missä  \phi \,\! on valonsäteen ja Maan keskipisteen kautta kulkevan suoran välinen kulma. Kulmien ψ ja  \phi \,\! välillä on yhteys
Paljon yksinkertaisemmin voidaan likiarvoja laskea Andrew T. Youngin esittämällä tavalla käyttämällä muutoin geometrisen mallin mukaisia kaavoja mutta korvaamalla Maan säde RE vakiolla R = 7/6 RE.  Tällöin horisontin etäisyys on
Kun Maan säde on 6371 km, ja kun d ilmoitetaan kilometreinä ja h metreinä, saadaan
mikäli d esitetään mailena ja h jalkoina on kaava muotoa,
Youngin kaavan mukaiset tulokset ovat hyvin lähellä Sweerin kaavan mukaisia ja tarpeeksi tarkkoja moniin tarkoituksiin.
Horisontin kaarevuus

Maanpinnan yläpuolelta katsottuna horisontti näyttää hieman kaarevalta, onhan se kuitenkin ympyrä. Tämän kaarevuuden   \kappa , havaitsijan korkeuden h ja Maan säteen R välillä on yhteys
Kaarevuus on radiaaneina ilmoitetun kaarevuussäteen käänteisarvo. Kaarevuus 1 vastaa ympyrää, jonka kulmasäde on 45°, ja horisontin kaarevuus on näin suuri noin 2640 kilometrin korkeudelta katsottuna. Kymmenen kilometrin korkeudella lentävästä lentokoneesta katsottuna horisontin matemaattinen kaarevuus on 0,056, mikä vastaa 10 metrin säteisen ympyränkaaren näennäistä kaarevuutta 56 senttimetrin päästä katsottuna. Horisontin näennäinen kaarevuus on kuitenkin tätä pienempi, mikä johtuu valon taittumisesta ilmakehässä ja siitä, että horisontissa näkyy usein korkeita pilvikerroksia, jotka heikentävät näkyvyyttä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Horisontin etäisyyden johto Steve Sque.
Dip of the Horizon. Andrew T. Young.
Maan horisontti nähtynä Endeavour-avaruussukkulasta 2002
Geometrinen perusta näköetäisyyden laskemiselle sekanttilauseen avulla
Geometrinen näköetäisyys Pythagoraan lauseen mukaan
Kolme horisontin määritelmää: todellinen (True horizon), tähtitieteellinen (Astronomical horizon) ja näkyvä (Visual horizon)

Geometrinen horisontin etäisyys
Hot Chocolates

Hot Chocolates oli yhdysvaltalainen Broadway-musikaalinäytelmä vuodelta 1929. Näytelmän ohjasi Leonard Harper ja musiikista vastasivat Thomas ”Fats” Waller ja Harry Brooks. Käsikirjoituksen ja sanoitukset kirjoitti Andy Razaf.
Hot Chocolates sai ensi-iltansa New Yorkin Hudson Theatressa 20. kesäkuuta 1929. Näytelmää esitettiin yhteensä 219 näytöksen ajan; viimeinen esitys oli 14. joulukuuta 1929. Näytelmä oli jazzmuusikko Louis Armstrongin Broadway-debyytti ja sisälsi yhdeksi Wallerin suurimmista hiteistä nousseen kappaleen ”Ain’t Misbehavin’”. Muita ohjelmistossa olleita kappaleita olivat ”Black and Blue”, ”Can’t We Get Together” ja ”Savannah Blue Sue”.
Waller ja Razaf kirjoittivat näytelmän alun perin Harlemin Connie’s Inn -yökerhossa esitettäväksi, ja kun näytelmän suosio sai Broadway-tuottajat ottamaan sen Hudson Theatren ohjelmistoon, samat näyttelijät esittivät sitä rutiininomaisesti kahdesti päivässä, kerran Hudson Theatressa ja kerran yksinkertaistettuna versiona Connie’s Innissä.
Chilenflamingo

| Chilenflamingo |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Flamingolinnut Phoenicopteriformes
Heimo::  Flamingot Phoenicopteridae
Suku::  Flamingot Phoenicopterus
Laji::  chilensis
Kaksiosainen nimi
 Phoenicopterus chilensis  Molina, 1782 
 Chilenflamingon levinneisyys
Katso myös
   Chilenflamingo Wikispeciesissä   Chilenflamingo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Chilenflamingo (Phoenicopterus chilensis) on flamingojen heimoon kuuluva eteläamerikkalainen lintu.
Koko ja ulkonäkö

Chilenflamingoilla on muiden flamingojen tapaan erittäin pitkät jalat ja kaula. Flamingoa (Phoenicopterus roseus) hieman pienempi, voimakkaasti alaspäin taipuneessa nokassa yli puolet mustaa, harmaissa jaloissa punaiset polvet ja varpaat. Myös kaulan höyhenys on punaisempaa.
Levinneisyys

Chilenflamingoa esiintyy Etelä-Amerikan etelä- ja länsiosissa. Sitä tavataan lähes koko Argentiinassa, hieman pienemmin osin Chilessä ja Boliviassa, Perun ja Ecuadorin rannikkoalueilla, sekä harvinaisena Paraguayssa. Se talvehtii harvalukuisena Uruguayn rannikolla ja Brasilian kaakkoisrannikolla.
1970-luvulla lajin maailmanlaajuiseksi yksilömääräksi arvioitiin 500 000 lintua, mutta kanta on heikentynyt siitä ja nykyään lintuja on enintään 200 000: 100 000 Argentiinassa, 30 000 Chilessä, ja kymmeniä tuhansia Perussa ja Boliviassa.
Chilenflamingoa pidetään puistolintuna Euroopassa, ja ajoittain esiintyykin tarhakarkulaisia, myös Suomessa.
Elinalue

Chilenflamingo viihtyy rannikolla liejuisilla rannoilla, laguuneissa, jokisuilla, suola- ja murtovesissä, aina 4500 metrin korkeuteen suolajärviin. Laji vaati pesimäpaikaltaan suolavettä ja saaria, joita ympäröivät laajat liejualueet, jotka eivät ole jokavuotisia.
Ravinto

Chilenflamingo siivilöi nokallaan vedestä pieniä vesieläimiä ja planktonia.
Lisääntyminen

Chilenflamingo pesii yhdyskunnissa ja rakentaa kekomaisen pesänsä savesta. Se ei pesi vuosittain.
Uhat

Chilenflamingon munat ovat todennäköisesti joutuneet intensiivisen keräilyn kohteeksi ihmisten saavuttua Etelä-Amerikkaan, ja etenkin viime vuosina munakeräilijät ovat olleet syypäitä chilenflamingon pesintöjen epäonnistumiseen Boliviassa.
Chilenflamingojen tärkeimmän pesimä-alueen Argentiinassa sijaitsevan Mar Chiquitan populaatio on vaarassa, koska vesivarat hupenevat niiden johdettaessa kasteluun. Myös kaivosteollisuus on muuttanut lajin elinympäristöjä.
Chilenflamingo kärsii myös metsästyksestä ja turismin aiheuttamasta häirinnästä.
Eri-ikäisiä chilenflamingoja. Punaiset vanhoja ja harmaat nuoria.