stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomenlahden tykistösulku
Sulkujärjestelmän tavoitteet ja toteutus

Suomen ja Viron puolustusyhteistyö haki muotoa Viron vapaussodasta lähtien. Viron pääministeri Konstantin Päts ehdotti Suomelle ensimmäisen kerran tammikuussa 1919 Suomenlahden sulkua Viron ja Suomen rannikkotykistöjen yhteistyönä. Viro oli itsenäistyttyään kunnostanut vetäytyneiden venäläisten jättämät Pietari Suuren merilinnoituksen tuliasemat muutamassa vuodessa. Suomessa vastaavaan ei kuitenkaan ryhdytty kuin vasta 1930-luvulla.
Sulkujärjestelmän suunnittelu pantiin alulle Ruotsin yleisesikunnan välityksellä vuonna 1929. Suomelle ja Virolle punaisen Itämeren-laivaston sulkemisesta, eli estämisestä sen länteen pääsy taistelukykyisenä, olisi ollut sodan tapauksessa kaksi strategista hyötyä. Se olisi estänyt Neuvostoliiton maihinnousun Suomen Ahvenanmaalle ja Viron Saarenmaalle ja Hiidenmaalle, ja sitä seuraavan kahden rintaman sodan. Se olisi myös estänyt Neuvostoliiton laivastoa luomasta Itämeren-kauppasaartoa eli maiden meriyhteyksien katkaisemista. Ruotsi toimi välittäjänä neuvotteluissa, koska Suomen ja Viron yhteistyö oli sille tehokas tapa vahvistaa sen omaa meripuolustusta. Ruotsi kuitenkin vältteli lupaamasta sotilaallista apua.
Sulkujärjestelmän sijoittaminen Tallinnan ja Porkkalan välille oli luonnollinen siksi, että Suomenlahti oli siinä kapein, jolloin rannikkotykkien kohteet voitiin tehokkaimmin alistaa ristituleen. Lisäksi vanhoja Pietari Suuren merilinnoituksen linnakkeita, jotka Viro oli jo kunnostanut, voitiin hyödyntää. Esimerkiksi Aegnan järeät tykit olivat ampumakunnossa, aikanaan ne arvioitiin maailman vahvimmiksi rannikkotykeiksi.
Tärkeä osa sulkujärjestelmää oli merimiinakenttä, joka oli tarkoitus laskea Mäkiluodon ja Naissaaren välille. Sen tarkempia suunnitelmia, kuin että miinoja on oltava tuhansia, ei kuitenkaan tiettävästi tehty. Miinojen hankintakin oli ilmeisesti tehtävä vasta sodan uhatessa, sillä Suomen ja Viron rauhanajan merimiinavarasto oli muuten selvästi riittämätön. Miinakentän arvioitiin kuitenkin harvanakin aiheuttavan varmoja tappioita laivaosastolle, eikä niiden raivaamiseen olisi ollut helppoa tilaisuutta tykistön häirinnän vuoksi.
Tykistö- ja miinasulusta selvinneitä laivoja oli tarkoitus metsästää Suomen ja Viron sukellusveneillä. Sukellusveneiden tuli odottaa läpimurtoa yrittävää laivaosastoa Hangonniemen eteläpuolella ja toimia yhdessä.
Kirjallisuutta

Jari Leskinen: Veljien valtiosalaisuus — Suomen ja Viron salainen sotilaallinen yhteistyö Neuvostoliiton hyökkäyksen varalle vuosina 1918–1940.  Werner Söderström osakeyhtiö, 1999.  ISBN 951-0-23828-7
Aiheesta muualla

Suomi ja Viro salaisessa sotilasyhteistyössä Neuvostoliiton hyökkäyksen varalta
Kuivasaaren 305 mm (12 tuuman) kaksoistykkitorni
Palkka pankkiin

Palkka pankkiin -järjestelmä tarkoittaa Suomessa sitä, että palkka maksetaan pankkitilille. Järjestelmän käyttö on Suomessa nykyisin pakollista erityistilanteita lukuun ottamatta.
Palkka pankkiin -järjestelmä otettiin Suomessa käyttöön 1950-luvulta alkaen. Järjestelmä yleistyi erityisesti 1960-luvulla. Kehityksen kärjessä olivat Kansallispankki ja Postisäästöpankki. Lopullisesti järjestelmä yleistyi ja muodostui pääsääntöiseksi palkanmaksumuodoksi 1968. Pakolliseksi se tuli vuonna 2013.
Palkansaajan kannalta järjestelmän etuja ovat olleet mm. seuraavat Yhdyspankin mainostamat hyödyt:
rahat kasvavat korkoa palkkapäivästä lukien
asiakas ei ole riippuvainen palkkapäivistä, vaan voi nostaa käteisrahaa aina tarvittaessa
säästäminen helpottuu
vararahasto pankissa antaa turvallisuuden tunnetta
luoton saanti helpottuu
Pankeille järjestelmä toi lisää henkilöasiakkaita. Sen avulla pankit saivat myös lisää likviditeettiä toiminnan pyörittämiseen. Kääntöpuolena oli pankkien työmäärän nopea kasvu, mikä kasvatti kustannuksia. Järjestelmän yleistyessä pankkeihin syntyi suuri joukko ilmaispalveluja, joiden muuttaminen myöhemmin maksullisiksi aiheutti palkansaajissa levottomuutta. Palkkatilit eivät ainakaan Yhdyspankille olleet kovin kannattavia: suuri tapahtumamäärä vaati työvoimaa, tietokonekapasiteetteja ja tiloja.
Palkino

| Palkino Палкино |
| --- | --- |
 Palkino
 Koordinaatit: 57.5410°N, 28.0074°E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Pihkovan alue
Piiri:  Palkinon piiri
Väkiluku (2010)  ():  2 924
Postinumero:  181270
Suuntanumero(t):  +7 81145
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Palkino (ven. Палкино) on pieni kaupunkityyppinen taajama Venäjän Pihkovan alueella. Taajama sijaitsee noin 37 kilometriä alueen pääkaupunki Pihkovasta etelälounaaseen. Palkino on 8 826 asukkaan Palkinon piirin keskus, jossa asui 2 924 henkeä (2010).
Pihkovan alue
Margareeta I

| Margareeta I |
| --- | --- |
 Pohjolan rouva ja valtias, "fru och husbonde och fullmäktige förmyndare"
 Hautamonumentti vuodelta 1423 Roskilden tuomiokirkossa
Tanskan kuningatar
Valtakausi:  10. elokuuta 1387 – 28. lokakuuta 1412
Edeltäjä:  Olavi Haakoninpoika
Seuraaja:  Eerik Pommerilainen
Norjan kuningatar
Valtakausi:  2. helmikuuta 1388 – 28. lokakuuta 1412
Edeltäjä:  Olavi Haakoninpoika
Seuraaja:  Eerik Pommerilainen
Ruotsin kuningatar
Valtakausi:  24. helmikuuta 1389 – 28. lokakuuta 1412
Edeltäjä:  Albrekt Mecklenburgilainen
Seuraaja:  Eerik Pommerilainen

Syntynyt:  maaliskuu 1353 Søborgin linna, Sjælland, Tanska
Kuollut:  28. lokakuuta 1412 (58–59 vuotta) Flensburg, Schleswig, Tanska
Hautapaikka:  Roskilden tuomiokirkko, Tanska
Puoliso:  Haakon VI Maununpoika
Lapset:  Olavi
Suku:  Estridsen
Isä:  Valdemar IV Atterdag
Äiti:  Heilwig von Slesvig
Uskonto:  katolisuus
Margareeta I (tansk. Margrete Valdemarsdatter); (maaliskuu 1353 Søborgin linna, Sjælland – 28. lokakuuta 1412 Flensburg, Tanska) oli Tanskan, Norjan ja Ruotsin hallitsija, joka perusti Kalmarin unionin. Hänestä käytettiin titteliä "Pohjolan rouva ja valtias" sekä sijaishallitsijana ollessaan vuonna 1388 titteliä "fru och husbonde och fullmäktige förmyndare".
Suku

Margareeta oli Tanskan kuningas Valdemar Atterdagin ja herttuatar Heilwig von Slesvigin nuorin tytär. Hänestä tuli isänsä perijä, koska hänen vanhin veljensä Tanskan kruununprinssi Kristoffer (1341/1344–1363) oli kuollut vuonna 1363 taistelussa saamiinsa vammoihin.
Avioliitto ja jälkeläiset

Hänet kihlattiin 6-vuotiaana vuonna 1359 ja hän avioitui 10-vuotiaana 9. huhtikuuta 1363 Kööpenhaminan linnassa 22-vuotiaan Norjan kuningas Haakonin kanssa. Tämä oli Ruotsin karkotetun kuninkaan Maunu Eerikinpojan poika ja Bjälbo-sukua, jolle Ruotsin kruunu käsitysten mukaan kuului. Näin Margareeta saattoi yrittää hankkia perilliselleen kaikkien Pohjoismaiden kruunut.
Vuonna 1366 Margareeta lähetettiin Norjaan Märta Ulfsdotterin tiukasti kasvatettavaksi. Pian kävi ilmi että nuori vaimo oli kykenevä olemaan yli kymmenen vuotta häntä vanhemman puolisonsa neuvonantaja, jota hän ei näytä kunnioittaneen. Hänellä ja Haakonilla oli yksi lapsi, vuonna 1370 syntynyt poika Olavi Haakoninpoka. Puolisot elivät vuodesta 1375 lähtien erillään eikä heille syntynyt lisää lapsia. Olavi valittiin vuonna 1376 Tanskan kuninkaaksi edellisen kuninkaan, Olavin äidinisän Valdemar Atterdagin kuoleman jälkeen. Norjan kruunun Olavi sai isänsä Haakonin kuoltua vuonna 1380.
Avioliitto ja jälkeläiset > Adoptiolapset

Pommern-Stolpin herttuatar Katarina (ennen 1388/1390–1426)
Pommern-Stolpin prinssi Erik (noin 1382–1459)
Hallitsija

Tilanne Ruotsissa oli hankalampi, sillä myös Albrektin suku vaati kruunua. Kesken neuvottelujen vuonna 1387 kuningas Olavi kuoli. Margareeta tunnustettiin Tanskan ja Norjan valtiaaksi. Hän adoptoi vuonna 1388 sisarensa Ingeborg Valdemarintyttären ja Mecklenburgin herttua Henrik Bödelnin tyttären Maria von Mecklenburgin (k. 1402) ja Pommerin herttua Vratislav VII:n (k. 1394/1395) lapset Pommern-Stolpin herttuatar Katarinan (ennen 1388/1390–1426) sekä 7-vuotiaan prinssi Erikin, josta myöhemmin tuli Eerik Pommerilainen, koska tämä pystyi sukujuuriensa perusteella kilpailemaan Albrektin suvun kanssa Ruotsin kruunusta.
Margareetan joukot voittivat Albrektin Falköpingin taistelussa vuonna 1389, ja Albrekt vangittiin poikansa kanssa. Samana vuonna Ruotsin valtaneuvosto tunnusti Margareetan Ruotsin hallitsijaksi ja lupasi valita Eerikin myöhemmin kuninkaaksi. Tukholma oli kuitenkin edelleen Albrektin suvun hallussa ja muutama hansakaupunki tuki heitä. Niinpä pitkällisten neuvotteluiden jälkeen Albrekt ja tämän poika vapautettiin, ja Tukholma jätettiin Hansan hallintaan, kunnes Albrektin vapauttamisesta maksettavat lunnaat olisi maksettu.
Eerik oli perinyt Norjan kruunun vuonna 1389 ja Tanskan kuninkaaksi hänet valittiin vuonna 1396, ja lopulta Ruotsin kuninkaaksi myöhemmin samana vuonna. Pohjoismaat olivat nyt personaaliunionissa, mutta Margareeta halusi paremman vakuuden unionin säilymisestä. Niinpä Eerik kruunattiin Kalmarissa vuonna 1397 kaikkien Pohjoismaiden kuninkaaksi, ja samalla laadittiin Kalmarin unionin kiistelty perustamisasiakirja, unionikirje. Sen mukaan kaikkien Pohjoismaiden papisto, ritarit ja talonpojat olivat edustajiensa välityksellä sopineet unionin säilyttämisestä ikuisesti. Eerikin kuoltua unionikuninkaaksi piti tulla hänen poikansa, mutta jos hänellä ei ollut poikaa, kuningas oli määrä valita yhteispohjoismaisilla vapailla vaaleilla.
Kuningatar Margareeta hallitsi käytännössä vielä pitkään Eerikin vallassaoloaikana tavoitteenaan vahva kuninkaanvalta ja yhtenäinen unioni.
Margareeta I Valdemarintytär kuoli 59-vuotiaana ruttoon 28. lokakuuta 1412 laivassaan Flensburgin satamassa olleessaan neuvottelumatkalla.
Perintö

Margareeta I:stä on pidettävä yhtenä Pohjolan valtakuntien merkittävimmistä hallitsijoista. Hänen perintönsä oli monitahoinen. Hän oli onnekas maallisissa asioissa, sanotaan Vadstenan luostarin diaariossa. Tämä oli luostari, jota hän oli erityisesti suosinut, mutta muistokirjoitus viittaa epäilykseen siitä, minne hänen sielunsa meni kuoleman jälkeen.
Ruotsissa hänen perintönsä oli synkkä, mutta myös Tanskassa hän oli pahamaineinen häntä uskollisesti palvelleiden luotettujen aatelisten kuolinpesien ryöstämisestä. Häikäilemättömyys yhdistettynä huolelliseen ja pitkäjänteiseen suunnitteluun olivat hänen valtionhoitajatoimintansa tunnusmerkkejä. Ei ole syytä epäillä lyypekkiläisen kronikoitsija Detmarin sanoja, että kuningatar Margareetaa pelättiin. Hänen ylivertainen itsetuntonsa ilmenee selvästi ohjeissa, joita hän antoi Eerik Pommerilaiselle ennen tämän matkaa Norjaan vuonna 1405, joissa hän ei luota kehenkään muuhun kuin itseensä vaikeitten kysymysten arvioimisessa. Sama ohje todistaa toisesta hänen näkyvästä ominaisuudestaan: vastenmielisyydestä jättää kirjallisia todisteita antamistaan ​​lupauksista. Virallisten kirjeiden puuttuminen Etelä-Jyllannin läänittämisestä ja Kalmarin unionin sopimuksen kohtalosta vuonna 1397 on todennäköisesti todiste tästä.
Karl Pakarinen

Karl Johan Pakarinen (käytti Saksassa peitenimeä Skogström), (19. joulukuuta 1884 Joensuu – 20. huhtikuuta 1918) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisessa armeijassa komppanianpäällikkönä.
Perhe ja koulutus

Pakarisen vanhemmat olivat ajuri Petter Johan Pakarinen ja Anna Maria Matilainen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Joensuun klassillisesta lyseosta vuonna 1905 ja liittyi Karjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Teknillisen korkeakoulun koneinsinööriosastolla syyslukukauden 1906 ja Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1907 - 1914.
Jääkärikausi

Pakarinen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 4. marraskuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan 1. komppaniaan 29. maaliskuuta 1917.
Suomen sisällissota

Pakarinen astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 ensin allekirjoitettuaan palvelusopimuksen. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin vänrikiksi. Hän saapui takaisin Suomeen 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin aluksi suojeluskuntajoukkojen kouluttajaksi Joensuuhun ja sieltä edelleen Karjalan rintamalle. Hän toimi Karjalan rintamalla aluksi IV pataljoonan 1. komppanian päällikkönä, josta tehtävästä hänet määrättiin 19. maaliskuuta 1918 alkaen Karjalan 1. rykmentin II pataljoonan 3. komppanian päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Raudun rintamalla, jossa hän kaatui 20. huhtikuuta 1918 Kauksamolla. Hänet haudattiin Joensuun sankarihautaan.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania kuvattuna Libaussa 1917.
Pallasiitti

Pallasiitti on oliviinipitoinen rautameteoriitti. Pallasiitti on saanut nimensä saksalaisen luonnontieteilijän ja tutkimusmatkailijan Peter Simon Pallasin mukaan.
Palaun lippu

Palaun lippu
Palaun tasavallan lippu otettiin käyttöön muutamaa kuukautta ennen tasavallan perustamista, lokakuussa 1980. Virallisesti lipun käyttö alkoi 1. tammikuuta 1981 maan itsenäistyessä.
Lipun heleänsininen taustaväri kuvastaa merta. Hieman keskikohdasta tankoon päin sijoitettu kullankeltainen ympyrä kuvastaa täysikuuta, jolla on ollut palaulaisten elämänmenossa keskeinen asema. Se on esimerkiksi rauhan symboli. Tältä osin se siis eroaa Japanin ja Bangladeshin lipuista, joissa esiintyy aurinko. Valtameri symboloi perinteiden jatkuvuutta usean vieraan vallan alla, täysikuu itsenäisyyden saavuttamista. Lipun on suunnitellut tasavallan vuonna 1979 järjestämän kilpailun voittanut Blau Skebong.
Mittasuhteet

Lipun lyhyen ja pitkän sivun suhteen tulee olla 5:8. Kuun läpimitan suhteen lipun korkeuteen tulee olla 3:5. Etäisyys tangonpuoleiselta reunalta kuun keskelle on 70% lipun korkeudesta. Kuun keskipisteen tulee olla korkeussuunnassa lipun keskellä.
Aiheesta muualla

Republic of Palau: Convention History of the National Flag (englanniksi)
Oseanian liput
Amerikan Samoa
Australia
Cookinsaaret
Fidži
Guam
Havaiji
Kiribati
Marshallinsaaret
Mikronesia
Nauru
Niue
Norfolkinsaari
Palau
Papua-Uusi-Guinea
Pitcairn
Pohjois-Mariaanit
Ranskan Polynesia
Salomonsaaret
Samoa
Tokelau
Tonga
Tuvalu
Uusi-Kaledonia
Uusi-Seelanti
Vanuatu
Wallis ja Futuna
Paljakka-ahmansammal

| Paljakka-ahmansammal> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Elinvoimainen 
Suomessa::  Vaarantunut 
   
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Kynsisammalten lahko Dicranales
Heimo::  Kynsisammalten heimo Dicranaceae
Suku::  Ahmansammalet Kiaeria
Laji::  glacialis
Kaksiosainen nimi
 Kiaeria glacialis  (Berggr.) I. Hagen 
Katso myös
   Paljakka-ahmansammal Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paljakka-ahmansammal (Kiaeria glacialis) on lehtisammallaji kynsisammalten heimossa (Dicranaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoispuoliskolla arktisilla alueilla ja vuoristoissa. Suomen alueella laji on pohjoinen tunturikasvi, jota esiintyy Kittilän, Sompion, Enontekiön ja Inarin Lapissa. Se on melko harvinainen.
Paljakka-ahmansammal kasvaa tunturipaljakalla keskipaljakan korkeudelle muun muassa lumenviipymillä, kuruissa, kivikoissa ja puroilla kostealla maalla tai kivipinnalla.
Laji muistuttaa kynsisammalia, sen voi sekoittaa turkkikynsisammaleen (Dicranum fuscescens) tai kivikynsisammaleen (Dicranum scoparium).
Aiheesta muualla

Kuvalinkit:
The British Bryological Society Field Guide. Kiaeria glacialis, Snow Fork-moss (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Kiaeria glacialis:  Wikidata: Q15346550  Wikispecies: Kiaeria glacialis  BioLib: 90815  CoL: 3R73N  EoL: 891246  EUNIS: 197405  FNA: 240000067  GBIF: 5282187  iNaturalist: 164349  IRMNG: 10342329  ITIS: 547882  NatureServe: 2.121485  NBN: NHMSYS0000310124  NCBI: 226470  Observation.org: 160912  Open Tree of Life: 666532  Plant List: tro-35138211  PLANTS: KIGL  Tropicos: 35138211  WFO: wfo-0001168197  Laji.fi: MX.43687 
Dicranum glaciale:  Wikidata: Q38280043  GBIF: 7468522  ITIS: 1135139  Tropicos: 35123467  WFO: wfo-0001159425
Paimen, piika ja emäntä

| Paimen, piika ja emäntä |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Roland af Hällström
Käsikirjoittaja:  Vilho Heinämies Vuokko Arni
Tuottaja:  Väinö Mäkelä
Säveltäjä:  Alvar Andström
Kuvaaja:  Olavi Gunnari
Leikkaaja:  Roland af Hällström
Pääosat:  Martta Kontula Kaarlo Kytö
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Suomi
Tuotantoyhtiö:  Väinän Filmi
Ensi-ilta:  23. lokakuuta 1938
Kesto:  85 minuuttia
Alkuperäiskieli:  suomi
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paimen, piika ja emäntä (Vi kämpa för fädernesgården) on suomalainen mustavalkoinen draamaelokuva vuodelta 1938. Se perustuu Auni Nuolivaaran romaaniin Isäntä ja emäntä (1937). Elokuva sijoittuu 1900-luvun vaihteen Pohjois-Hämeeseen Längelmäen Västilään. Ukonniemen Katri saa piian paikan Ruuhiniemestä, jonka isännyydestä käydään rajua taistelua. Katri auttaa taistelussa talon tosiasiallista isäntää, Santeria. Pahin vihollinen on juonitteleva kauppias Tervola, joka yrittää saada Ruuhiniemen hallintaansa. Katrin lemmenhaaveita Santerin suhteen uhkaa puolestaan Santerin aikomus naida muuan Annastiina.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Martta Kontula  | … |  Ukonniemen Katri   |
|  Aili Tikka  | … |  Ukonniemen Leena, Katrin sisko   |
|  Kaarlo Kytö  | … |  Ruuhiniemen Santeri   |
|  Elna Hellman  | … |  Ruuhiniemen emäntä   |
|  Väinö Luutonen  | … |  Ruuhiniemen isäntä   |
|  Hemmo Airamo  | … |  Ruuhiemen Iivari   |
|  Juhani Turunen  | … |  Ruuhiniemen Matti   |
|  Paavo Toivonen  | … |  Ruuhiniemen Vilppu   |
|  Eino Haavisto  | … |  Rantalan Juuso   |
|  Vappu Elo  | … |  Veikkolan Annastiina   |
|  Eero Leväluoma  | … |  kauppias Tervola   |
|  Kosti Elo  | … |  vaakerlunti   |
|  Annikki Väänänen  | … |  vaakerluntin akka   |
|  Reino Säre  | … |  puhemies   |
|  Ture Junttu  | … |  vallesmanni   |
|  Staava Haavelinna  | … |  Katrin ja Leenan isoäiti   |
Juoni

Ukonniemen Katri on menossa naimisiin Rantalan Juuson kanssa. Katri ja hänen sisarensa Leena ovat syntyjään ison Ukonniemen talon tyttäriä, mutta aikoinaan heidän äitinsä jätti talon ja vei tyttärensä mukanaan. Vartuttuaan sisarukset työskentelivät piikoina. Näytetään takauma sisarusten lapsuudesta, jossa heidän mummonsa korostaa heille työn merkitystä. Katri ja Juuso menevät markkinoille, jossa kohdataan kauppias Tervola. Myös Leena on markkinoilla. Juuso ei ole ennen tavannut häntä, ja kohtelee tulevaa kälyään huonosti. Katri järkyttyy Juuson käytöksestä. Leena joutuu markkinamiesten ahdistelemaksi, mutta väkivahva Ruuhiniemen Santeri pelastaa hänet.
Illalla Juuso vie Katrin Vaakerluntin taloon Tampereelle. Paikka on huonomaineinen. Rikkaan Veikkolan tytär, Annastiina on myös siellä. Katri loukkaantuu sydänjuuriaan myöten Juusolle, joka toi hänet moiseen paikkaan. Katri jättää Juuson ja pestautuu piiaksi Ruuhiniemeen, jossa myös Leena on piikana. Ruuhiniemen isäntä tekee kuolemaa, ja talon todellinen isäntä on Santeri. Talossa on myös kolme muuta poikaa, Santerin veljet Iivari, Vilppu ja alaikäinen Matti. Katri osoittaa olevansa tehokas ja aikaansaava piika. Hänelle on käyttöä talossa, jonka emäntä vaikuttaa saamattomalta nahjukselta. Lisäksi vanhemmat veljet Iivari ja Vilppu ovat laiskoja ja tyhmänpuoleisia vetelyksiä. Kun vanha isäntä kuolee, seuraa taistelu Ruuhiniemen isännyydestä. Matin holhooja eli kauppias Tervola haluaa, että isäntä valitaan arvalla. Hän huijaa arvonnassa ja saa valittua Matin isännäksi, eli käytännössä Tervola pääsee käsiksi suurtilaan. Matti itse ei halua isännäksi. Myös vanhan isännän tahto oli, että Santeri jatkaisi isäntänä. Katrin ehdotuksesta Santeri vuokraa Ruuhiniemen, ja voi näin jatkaa isäntänä. Katrista tulee talon emäntäpiika.
Leena saa sattumalta käsiinsä hatun, josta Tervola veti arpaliput. Tomuttaessaan hattua hän huomaa siinä pienen salataskun, johon Tervola kätki arpalipun. Katrin tulevaisuus Ruuhiniemessä joutuu uhatuksi Santerin aikoessa avioon Veikkolan Annastiinan kanssa. Annastiina alkaa levittää juoruja Katrista. Santeri uskoo näihin panetteluihin ja haluaa Katrin lähtevän. Sekä Leena että Katri ilmoittavat lähtevänsä talosta heti Annastiinan ja Santerin kihlajaisten jälkeen. Kihlajaispäivänä Ruuhiniemeen saapuvat Tervola, nimismies ja Juuso, joka on jälleen havittelemassa Katria morsiamekseen. Leena osoittaa nimismiehelle, että Tervola huijasi arvonnassa. Arvonnan tulos mitätöityy sen siliän tien. Annastiinan arveluttavat Vaakerlunti-seikkailut paljastuvat puolestaan Juuson kautta, joka möläyttää ne kihlajaisvieraille. Suomukset putoavat Santerin silmiltä. Hän ajaa talostaan ulos Tervolan, Annastiinan ja muutkin markkinaseikkailijat. Katri ja Santeri päättävät mennä naimisiin. Santerista tulee lopulta Ruuhiniemen isäntä ja Katrista emäntä.
Tuotanto ja julkaisu

Auni Nuolivaara kirjoitti 1930-luvulla maalaisromaanit Paimen, piika ja emäntä (1936), Isäntä ja emäntä (1937) sekä Päivä ja ehtoo (1938). Af Hällströmin elokuva perustuu lähinnä trilogian toiseen osaan. Kolmannen osan tapahtumat eivät ole lainkaan mukana elokuvassa. Nuolivaaran romaanitrilogia alkaa vuodesta 1852, mutta elokuvaversiossa tapahtumat siirrettiin 1900-luvun vaihteen tienoille.
Paimen, piika ja emäntä kuvattiin kesällä 1938 Orivedellä. Elokuva oli Väinän Filmin esikoisteos, mutta sen yleisömenestys oli niin huono, että yhtiön toiminta keskeytettiin. Vuonna 1944 yhtiö jatkoi toimintaansa muiden suomalaisten elokuvayhtiöiden tuotantojen levittäjänä ja ulkomaalaisten elokuvien maahantuojana. Yhtiö fuusioitiin Oy Kinostoon 1976.
Finnkino Oy on julkaissut elokuvan DVD:nä.
Arvioita

Ilta-Sanomat arvioi, että Auni Nuolivaaran romaanin maaseutuhenkisyys, hämäläisyys ja elämisen ilmapiiri olivat saaneet aidontuntuisen elokuvatulkinnan. Käsikirjoitusta moitittiin kuitenkin hitaasti eteneväksi, draaman kululle olennaiset nousut ja laskut puuttuivat. Kontula sai ruusuja Katrin vaikeana pidetystä roolista.
Vuonna 1990 kriitikot näkivät elokuvassa enää lähinnä kulttuurihistoriallista arvoa. Af Hällströmin näyttelijäohjaus tuomittiin kömpelöksi, replikointia pidettiin kehnona ja äänitystä kamalana.
Aiheesta muualla

Paimen, piika ja emäntä. Finnkino. Arkistoitu 29.4.2013.
Paksupäät (perhosyläheimo)

| Paksupäät |
| --- | --- |
 Mustatäplähiipijä (Carterocephalus silvicola)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Imukärsälliset perhoset Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset perhoset Heteroneura
Yläheimo::  Paksupäät Hesperioidea
Heimo::  Paksupääperhoset Hesperiidae  Latreille, 1809
Katso myös
   Paksupäät (perhosyläheimo) Wikispeciesissä   Paksupäät (perhosyläheimo) Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Paksupäät (Hesperioidea) on päivällä tai hämärässä lentäviä perhoslajeja sisältävä perhosten yläheimo.
Piirteitä

Paksupäihin kuuluu noin 4 000 pientä tai keskikokoista perhoslajia, jotka kaikki kuuluvat heimoon, paksupääperhoset Hesperiidae. Yläheimoon kuuluvien lajien määrä on suurin Amerikoissa, joiden trooppisilla alueilla tavataan myös hyvin läheistä sukua olevan Hedyloidea-yläheimon lajeja. Vaikka paksupäät eroavat kehityshistorialtaan ja monien tuntomerkkien suhteen varsinaisista päiväperhosista (Papilionoidea), ne usein esitetään silti päiväperhosina.
Paksupäillä on nuijamaiset tuntosarvet, kuten kaikilla päiväperhosillakin. Niillä on ryhmän nimen mukaisesti leveä pää ja tuntosarvet ovat vähintään kahden tuntosarvien tyvijaokkeen mitan päässä toisistaan. Vartalo on lihaksikas ja keskiruumiissa on laaja, Y-kirjaimen muotoinen hartialevy. Paksupäiden etu- ja takasiipeä yhdistää hakanen, jollaista varsinaisilla päiväperhosilla ei ole. Lepäävä perhonen pitää siipiään tunnusomaisessa asennossa, jossa etusiivet ovat pystyssä ja takasiivet levällään. Toukalla on pään ja muun vartalon välillä kaulamainen kaventuma. Aikuiset paksupäät syövät kukkien mettä, toukat elävät ravintokasveilla vapaina.