Pohjois-Amerikan ylätasangon intiaanit
Historia

Alueen muinainen historia ulottuu kivikauteen, jolta ei ole säilynyt perimätietoa tai kirjoitettuja lähteitä. Mikroteräperinne levittäytyi Fraserjoellekin, jolta on mikroterien seasta löydetty myös lehman- ja Lohnore-tyyppisiä kärkiä. Ylätasangolta mm. Fraserjoen laaksosta löytyy matalia kuoppia, jotka ovat vanhojen maanalaisten rakennelmien jäänteitä. Näitä alettiin luultavasti rakentaa jo Shuswap-kaudella 4800–2400 BP eli 2800–400 eaa. päätellen keihäänkärkien tyylistä. Mutta fraserjoen löytöpaikan tiivein asutus osui Plateau-kauteen 2400–1200 BP ja varhaiseen Kamloops-kauteen 1200–1000 BP päättyen ehkä 1100 BP eli noin vuonna 900 jaa. Lohestuksen ja muun elämisen kannalta parhailla paikoilla olleet rakennelmat lienevät olleet asuntoja. Myöhemmin alueen kansat käyttyvät maanalaisia rakennelmia mm. saunoina. Samanlasia rakennelmia on löydetty myös Brittiläisen Kolumbian rannikolta ja Pugetin salmesta.
Ylänköintiaanit omaksuivat hevosen 1700-luvun alussa muilta intiaaneilta, joille hevonen oli siirtynyt eurooppalaisilta mm. ryöstämällä ja kaupan kautta. Hevonen siirtyi ylätasangoille ensiksi lattapäille ja nez perceille shoshoneita. Tämä korvasi laajoilla alueilla aikaa myöten kanootit liikkumisvälineenä ja toi vapautta. Nez percet ja cayusat olivat varsinkin niitä, jotka käyttivät paljon hevosia. Mm. lattapäät ja colvillet lähtivät tällöin metsästämään biisoneita tasangoille ja ryöstämäänkin, koska pitivät vanhastaan joitain lyhytheinäpreerian alueita heimonsa biisonimaina. Monta eri heimoa lähti yhdessä, koska vastassa olivat mustajalat ja crowt, jotka tosin usein sotivat keskenään. Monesti sotimisen jälkeen solmittiin pian rauha, jotta voitaisiin käydä kauppaa. Aselepo kuitenkin särkyi helposti. Näillä kauppa- ja metsästysretkillä kävivät mm. spokanet ja nez percetkin. Vastapainoksi preeriaintiaanit tekivät sotaretkiä Idahoon. Ylätasangon intiaanit ostivat preerialta tuolloin mm. mokkasiineja ja nahkalaukkuja. Ylätasangon intiaanitkin omaksuivat muilta intiaaneilta hevosen vuosina 1690-1730, lopullisesti noin v. 1800, mutta samalla erilaiset taudit tulivat intiaanien niskaan. Vuonna 1782 noin puolet sanpoil-heimosta kuoli isorokkoon. Columbiajoen laakso sopi hyvin villihevosille. Niinpä yakimat ja sahaptinit alkoivat pitää hevosia, ja cayuset levittivät edelleen hevosiaan, mm appaloosa-hevosta. Ylätasangon intiaanien elämä oli ennen valkoisten tuloa ollut melko rauhallista eikä keskinäisiä sotia ollut. Heimojen väliset sodat eivät myöskään alkaneet ylätasangolla hevosen tulon jälkeen tosin kuin preerialla. Valkoiset Lewis ja Clark tekivät alueelle retken ensi kertaa 1805, ja turkiskauppa levisi rannikolta ja idästä käsin 1810-luvulla. 1830-luvulla jesuiitat tekivät lähetystyötä ja onnistuivat ajan kuluessa käännyttämään suuren osan intiaaneja katoliseen uskoon. Mutta 1830-luvun alussa myös intiaanien omat uskonnollis-poliittiset hurmosliikkeet alkoivat nousta täällä. Näissä liikkeissä oli perinteisiä intiaanien uskomuksia ja myöhemmin myös kristinuskosta lainattuja vaikutteita. Nämä liikkeet pyrkivät rituaaleillaan eroon valkoisista ja lienevät vaikuttaneet joitakin intiaanisotia edistävästi. 1840-luvulla amerikkalaiset uudisasukkaat ja kullanetsijät tulivat Idahoon ja Oregoniin. Ylätasangon intiaanit sotivat valkoisten kanssa 1840- ja 1850-luvuilla ja myöhemminkin. Esimerkiksi sahaptinit eli nez percet vastustivat valkoisia turkismetsästäjiä 1830-luvulla. Vuoden 1853 isorokko oli intiaanien mielestä valkoisten tahallaan aiheuttama. Vuonna 1855 valkoiset määräsivät alueen intiaanit reservaatteihin, ja moni päällikkö taipui pakon edessä, mutta pian puhkesi kapina. Yakimojen päällikkö Kamamaiakin oli vuosia koettanut saada intiaanit taisteluun vastaan, mutta monet olivat ajatusta vastustaneet. Intiaanisota alkoi siitä, kun yakimat ja wallawallat tappoivat joitakin kullanetsijöitä. Monet heimot olivat nyt sotapolulla yakimoiden selvästi johtaessa, mutta tavallisesti vain osa kustakin heimosta lähti taisteluun valkoisia vastaan. Intiaaneilla oli vain vähän tuliaseita, mutta toisella puolen valkoisten armeijan ja paikallisen miliisin välinen huono yhteistyö heikensi pitkän aikaa valkoisten sotilaallista iskukykyä. Intiaanit pelkäsivät valkoisten harvoja tykkejä. Yleensä valkoiset voittivat vuosina 1855–1856 Washingtonin länsi- ja keksiosissa käydyt taistelut, jotka jatkuivat seuraavina vuosina enää pelkkinä kahakoina. Vuonna 1858 sota voimistui Itä-Washingtonissa ja Oregonin koillisoissa, kun paikalliset heimot liittyivät siihen. Tämä uusi taistelujen aalto vei intiaanit tappioon, mutta toisaalta melko vähän intiaaneja kuoli. Sodassa hirtettiin 24 intiaania.
Muun muassa walalwallat ja yakimat olivat mukana preerian intiaanisodassa 1853–1898. Vuonna 1896 sahaptinien alueelta löytyi kultaa, ja he menettivät 7/8 vuonna 1955 sovitusta alueestaan valkoisille.
1870-luvulla alueen eteläosissa wanapameihin kuuluva profeetta Smohalla loi uneksijoiden liikkeen, joka väitti saavansa sanomia unista ja herättävänsä kuolleet henkiin tanssien ja riittien avulla. Liike vastusti alkoholia ja maanviljelyä. Liike aiheutti intiaaneissa vuosina 1870–1885 kansalaistottelemattomuuden aallon, muttei liene vaikuttanut intiaanisotiin siinä määrin kuin on väitetty. Sen sijaan liike luultavasti toimi sysäyksenä Suuressa Altaassa syntyneeseen Wowokan henkitanssiin. Vuonna 1872 näkyi esim. nez perce-heimon jakautumien valkoisia vaikutteita kannattaviin ja niitä vastustaviin ryhmiin jotka olivat suunnilleen yhtä suuria. Valkoisia vastustavat asuivat reservaatin ulkopuolella. Intiaanien piti muuttaa hyvin pieneen, käytännössä elinkelvottomaan reservaattiin. Kun lisäksi valkoiset uudisraivaatjat kyntivät Koillis-Oragonin Wallowan laakson intiaanien arvokkaana pitämät kamasniityt pois, nez perce-intiaanien päällikkö Joseph eli Hinmaton Yalakit "vesiltä lähestyvä ukkonen" vihastui. Sahaptinien kapina vuonna 1877 valkoisia vastaan oli pitkälle valkoisia eniten vastustavien päälliköiden ajama. Se alkoi siitä, kun muutamat sahaptinit tappoivat päälliköiden tietämättä muutaman valkoisen. Esimerkiksi Big Holessa valkoiset tappoivat 80 nez perceä, joista 50 naisia ja lapsia. Leirissä satoi luoteja kuin rakeita, eräässä teltassa sotilas tappoi viisi lasta, mutta sotilaiden riehuessa leirissä kaksi päällikköä kokosi soturinsa vastahyökkäykseen ja valtasi leirin takaisin. Nyt miehet näkivät tapetut ja vammauteut vaimonsa ja lapsensa. Valkoiset ottivat noin 3000 Josephin johtamaa sahaptinia vangiksi pitkän takaa-ajon jälkeen, kun nämä yrittivät turvaan Kanadan puolelle dakota-intiaanien luokse. Joseph antautui, kun monet intiaaniheimon johtajista olivat kuolleet. Suurin osa pakoon yrittävistä intiaaneista jäi valkoisten vangeiksi, mutta 300 ehätti silti rajan yli Kanadaan onnistumalla murtautumaan pois saarrosta. Jopa intiaanien vastustaja kenraali Miles ylisti päällikkö Josephia viisaimmaksi ja älykkäimmäksi intiaaniksi, jonka tunsi. Moni noin 4/5 Missourin soille siirretystä intiaanista kuoli tauteihin. Kun sahaptinit sitten saivat 1885 palata Luoteisvuoristoon, heitä oli vain 257, kun vuonna 1875 oli ollut 3300.
Tästä huolimatta monia ylätasangon intiaaneja elää vieläkin reservaateissa.
Sahaptin- eli nez perce -intiaaneja 1909.