stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jarmo Myllys
Ura > Ammattilaisuran alku Suomessa

Jarmo Myllys aloitti jääkiekon pelaamisen SaPKossa, ja kausi 1982–1983 oli hänen ensimmäinen kautensa aikuisten joukkueessa. Kaudeksi 1983–1984 hän lähti Tampereen Ilvekseen, ja pääsi pelaamaan siellä SM-liigaa. Ilveksessä Myllys voitti Suomen mestaruuden keväällä 1985. Kolmen Ilveksessä pelatun kauden (1983–1986) jälkeen hän siirtyi Rauman Lukkoon, jossa hän pelasi kaudet 1986–1988. Jälkimmäinen Lukko-kausi päättyi SM-hopeaan. Myllys palkittiin parhaana maalivahtina ja valittiin tähdistökentälliseen. Jarmo Myllys valittiin vuoden 1995 parhaaksi pelaajaksi.
Ura > NHL-ura 1988–1992

Myllyksen loistavat otteet etenkin Suomen maajoukkueessa herättivät kykyjenetsijöiden huomion. Minnesota North Stars varasi hänet vuoden 1987 NHL:n varaustilaisuudessa numerolla 172. Ensimmäisellä kaudellaan Pohjois-Amerikassa Myllyksellä oli joukkuetoverina Minnesotassa toinen suomalainen maalivahti Kari Takko. Molemmilla oli vaikeuksia sopeutua amerikkalaiseen jääkiekkotyyliin, minkä vuoksi he viettivät suurimman osan kaudesta Minnesotan farmijoukkueessa IHL-liigan Kalamazoo Wingsissä. Kolmella Minnesotassa vietetyllä kaudellaan Myllys pelasi yhteensä 12 ottelua, joista puolet tulivat jo 1988–1989. Sen sijaan IHL:ssä hänet valittiin All Stars -joukkueeseen kahdesti.
San Jose Sharks perustettiin kaudeksi 1991–1992, ja Myllys siirtyi sinne muutaman muun North Stars -pelaajan kanssa NHL:n laajennusvarauksessa. Hän pelasi sarjassa viimeisenä olleessa tulokasseurassa 27 ottelua, joista vain kolme päättyi voittoon. Lopulta Myllyksen pelaajaoikeudet myytiin Toronto Maple Leafsiin. Sen sijaan, että hän olisi jatkanut läpimurron yrittämistä NHL:ssä, hän päätti palata kauden lopuksi Suomeen pelaamatta ollenkaan Torontossa.
Ura > Kahden kauden Suomen visiitti

Kaudeksi 1992–1993 Myllys liittyi I-divisioonassa pelanneeseen KooKoohon. Tuolla kaudella KooKoo selvisi liigakarsintoihin ja oli lähellä SM-liigaan nousua. Seuraavaksi kaudeksi Myllys siirtyi Rauman Lukkoon jossa pelasi kauden 1993–1994. Kausi päättyi Lukon SM-pronssiin ja Myllys valittiin jälleen tähdistökentälliseen. Kaksi kautta Suomessa pelattuaan Myllys allekirjoitti sopimuksen Ruotsin pääsarjassa pelanneen Luleå HF:n kanssa.
Ura > Elitserien 1994–2001

Ensimmäisen Luleåssa pelatun ja maailmanmestaruuteen päättyneen kauden jälkeen Ottawa Senators tarjosi NHL-sopimusta Myllykselle, mutta tämä päätti jatkaa uraansa Elitserienissä. Lopulta Myllys pelasi Luleåssa seitsemän kautta, joiden aikana hän voitti useita palkintoja ja pelasi kahdesti Elitserienin tähdistö-ottelussa. Luleå menestyi hyvin Elitserienin runkosarjassa Myllyksen pelatessa joukkueessa, joskin voitti vain kertaalleen Ruotsin mestaruuden. Myllys onnistui maalinteossa Elitserienin historian ensimmäisenä maalivahtina kaudella 1996–97 ottelussa Leksandia vastaan. Hän osui uudelleen kaudella 2000–01 Malmön verkkoon. Lisäksi hän teki urallaan Elitserienin siihenastisen nollapelien ennätyksen: 35 kpl. Myöhemmin ennätyksen ovat rikkoneet Fredrik Norrena ja Stefan Liv. Myllyksestä tuli Luulajan vuosien aikana erittäin suosittu joukkueen kannattajien keskuudessa.
Ura > Loppu-ura Suomessa

Seitsemän Ruotsissa vietetyn vuoden jälkeen Jarmo Myllys siirtyi Suomeen ja Espoon Bluesiin kaudeksi 2001–02. Hän pelasi Bluesissa kaksi kautta vähäisellä menestyksellä. Bluesin jälkeen Myllys siirtyi Lappeenrantalaiseen SaiPaan kaudeksi 2003–2004. SaiPan menetettyä mahdollisuudet pudotuspeleihin, Myllys lähti Elitserienin kärkijoukkueeseen HV71:een, jossa hän tuurasi muutaman ottelun loukkaantunutta ykkösmaalivahtia. Kausi päättyi lopulta HV:n mestaruuteen. Myllys pelasi vielä yhden kauden SaiPassa, jossa hän päätti menestyksekkään uransa keväällä 2005.
Ura > Maajoukkueessa

| Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Suomi.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Suomi> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Calgary 1988 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Lillehammer 1994 | jääkiekko |  |
|  Pronssia | Nagano 1998 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Tukholma 1995 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Italia 1994 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Sveitsi 1998 | jääkiekko |  |
|  Hopeaa | Saksa 2001 | jääkiekko |  |
Sen lisäksi, että Myllys pelasi hienosti seurajoukkuetasolla, hän oli myös kokenut maalivahti kansainvälisellä tasolla. Myllys pelasi yhteensä 188 ottelua maajoukkueessa. Kaiken kaikkiaan Myllys osallistui seitsemiin jääkiekon maailmanmestaruuskilpailuihin, kolmiin olympialaisiin ja kahteen jääkiekon maailmancupiin. Suomen saavuttaessa ensimmäisen jääkiekon arvokisamitalin Calgaryn talviolympialaisissa 1988, Myllys oli joukkueen parhaimmistoa, samoin Lillehammerissa 1994. Myllyksen maajoukkueuran kohokohta lienee kuitenkin MM-kilpailuissa 1995 voittettu maailmanmestaruus, joka oli Suomen ensimmäinen. Loppuottelussa Ruotsia vastaan Myllys pelasi lähes nollapelin, mutta ottelun lopussa pieni virhe kaukolaukauksen vastaanotossa kostautui ja Suomi voitti 4–1. Vuoden 1995 maailmanmestaruuden jälkeen Myllys pelasi vuoden 1996 MM-kilpailuissa Itävallan Wienissä ja myöhemmin syksyllä ensimmäistä kertaa pelatussa Jääkiekon World Cup -turnauksessa. Vuonna 1997 oli vuorossa kotikisat Suomessa ja Myllys oli jälleen mukana kisajoukkueessa pelaten kuusi ottelua maalikeskiarvolla 1,68. Seuraavaa arvokisamitalia Myllys joutui odottamaan vuoteen 1998, jolloin pelattiin talviolympialaisten jääkiekkoturnaus ensimmäistä kertaa NHL-pelaajilla. Myllys pelasi tärkeissä otteluissa turnauksen aikana. Suomi voitti ensiksi puolivälierässä Ruotsin luvuin 2–1. Välierässä kuitenkin asettui vastaan NHL -tähti Pavel Buren johtama Venäjä, joka pudotti Suomen pronssipeliin maalein 7–4. Bure teki ottelussa viisi maalia Jarmo Myllyksen selän taakse. Suomi voitti lopulta pronssia Ari Sulanderin pelatessa maalissa Kanadaa vastaan. Olympialaisten jälkeen Jarmo Myllys pelasi vielä kevään MM-turnauksessa kahdessa ottelussa ja voitti hopeaa. Jarmo Myllyksen viimeiseksi arvokisaturnaukseksi jäi MM-hopeaan päättyneet vuoden 2001 maailmanmestaruuskilpailut, jossa Myllys ei pelannut otteluakaan. Jarmo Myllys on yksi menestyneimmistä maalivahdeista Suomen jääkiekkomaajoukkueen historiassa. Myllyksen pelinumero oli 35.
Vuonna 2009 hänet aateloitiin jääkiekkoleijonaksi numerolla 197.
Yksityiselämä

Myllys avioitui uutenavuotena 2023–2024 Liisa-nimisen naisen kanssa, jonka kanssa hän oli seurustellut vuodesta 2021. Myllyksellä on aikaisemmasta liitostaan neljä lasta.
Saavutukset

Olympiahopeaa 1988, olympiapronssia 1994 ja 1998
Maailmanmestaruus 1995, MM-hopeaa 1994, 1998 ja 2001
Paras maalivahti: MM 1995, SM-liiga 1988, Elitserien 1996
Nuorten MM-hopeaa 1984
Suomen mestaruus 1985, SM-hopeaa 1988, SM-pronssia 1994
Ruotsin mestaruus 1996 ja 2004, hopeaa 1997
Kahdesti Elitserienin tähdistöottelussa
Kahdesti SM-liigan tähdistökentällisessä
Kultainen kypärä -palkinto: SM-liiga 1988, Elitserien 1997
Ensimmäinen maalin tehnyt maalivahti Elitserienissä. (yhteensä 2)
Luleå HF ja SaPKo ovat jäädyttänyt Myllyksen pelinumeron 35.
Jääkiekkoleijona numero 197
Kaikkien aikojen Leijonajoukkue -kirjassa pelaajien valitsemassa Suomen kaikkien aikojen avauskentällisessä 2010
IRWIN

IRWIN on Jugoslaviassa (nykyisen Slovenian alueella) vuonna 1983 perustettu taiteilijaryhmä, jonka töistä suurin osa on maalauksia. Ryhmä tunnetaan kuitenkin myös muun muassa tilataiteestaan.
Historia ja merkittävimmät projektit

1980-luvun Jugoslaviassa osa kansalaisista kysyi itseltään, minkälaisessa valtiossa ja poliittisessa järjestelmässä he oikeastaan elivät. Yksi IRWINin pyrkimyksistä oli vastata tällaisiin kysymyksiin. Ryhmä pyrki alusta lähtien toimimaan toisin kuin valtionjohdon virallisia kantoja tukeneet taiteilijat.
Vuonna 1984, noin vuosi perustamisensa jälkeen, IRWIN oli mukana luomassa uutta taiteilijakollektiivia, Neue Slowenische Kunstia eli NSK:ta. IRWINin tehtävä ryhmässä oli vastata visuaalisesta taiteesta. Muita NSK:n muodostajia olivat industrial-yhtye Laibach ja teatteriryhmä Scipion Nasice Sisters Theater. Vuonna 1992 NSK julistautui ajassa sijaitsevaksi mikrovaltioksi.
Perustamisestaan lähtien IRWIN on organisoinut töitään esitteleviä taidenäyttelyitä. Ensimmäiset näistä toteutettiin Ljubljanassa, nykyisen Slovenian pääkaupungissa, mutta 1980-luvun puolivälin tienoilla näyttelyitä alkoi toteutua myös Jugoslavian ulkopuolella. Euroopan ulkopuolella IRWINin ensimmäinen oma näyttely nähtiin New Yorkissa vuonna 1988.
Kenties tunnetuin IRWINin taideprojekteista on vuonna 1985 käynnistynyt Was ist Kunst? (suom. Mitä on Taide?), joka tutkii muotojen ja merkitysten vaihtelua. Projektin myötä syntyi yli sata kehystettyä maalausta. Eräät niistä muistuttavat sosialistista realismia edustavia propagandateoksia, joiden kopioihin IRWIN on lisännyt NSK:n usein käyttämiä elementtejä, kuten peuroja ja metallityöläisiä. IRWIN käytti materiaaleina muun muassa verta, eläinten nahkaa, tervaa, kivihiiltä ja puuta.
Moskovan Punaisella torilla toteutettiin 7. kesäkuuta 1992 tilataideperformanssi Black Square on Red Square (suom. Musta Neliö Punaisella Torilla) IRWINin ja Michael Bensonin yhteistyönä. Torille levitettiin 484 neliömetrin laajuinen musta, neliönmuotoinen kangas. Tempaus oli saanut vaikutteita taiteilija Kazimir Malevitšin maalauksesta Musta neliö, ja sen tarkoituksena oli helpottaa entisten kommunistivaltioiden välistä kommunikointia.
Michael Bensonin ohjaamassa ja vuonna 1996 valmistuneessa dokumenttielokuvassa Predictions of Fire IRWINin maalauksia ripustetaan Trbovljen kaupungissa sijaitsevaan kaivokseen ja kysytään sitten työläisten mielipidettä niistä. Enemmistö haastatelluista ei pidä IRWINin ja NSK:n tyylistä. Ciril Mak -niminen kaivostyöntekijä arvelee, että IRWINin erikoisissa teoksissa on jokin sanoma, mutta vain taiteilijat itse tietävät sen. Myös edellä mainittu tilataide-esitys Black Square on Red Square näytetään Bensonin elokuvassa.
Vuonna 1998 IRWIN käynnisti monivuotisen NSK Garda -projektin, johon useiden eri valtioiden armeijat ovat osallistuneet. Projektissa sotilaat kiinnittävät takkiensa hihoihin Malevitšin ristin ja vartioivat NSK-valtion lippua. Tällaisista tilanteista on otettu IRWINin myöhemmin hyödyntämiä näyttäviä valokuvia ja videoita. NSK Gardaa ovat olleet toteuttamassa muun muassa Albanian, Bosnian, Tšekin, Kroatian ja Italian armeijat. Näistä Albania osallistui projektiin 1998 ja muut 2000-luvulla.
21. huhtikuuta 2004 IRWINille myönnettiin Sloveniassa arvostettu Jakopic-palkinto. Kyseessä oli samalla ensimmäinen kerta, kun IRWIN palkittiin kotimaassaan.
Tyyli ja periaatteet

IRWINin taiteenteko on kollektiivista yksilöllisen sijaan, eli yksilön luovuus uhrataan ryhmän eduksi. Niinpä IRWINin töistä ei löydy perinteistä yhden taiteilijan nimikirjoitusta.
Yksikään taideteos ei IRWINin mukaan voi koskaan tulla valmiiksi. Teoksiaan ryhmä on yhdistänyt suprematismiin ja retroavantgardeen.
Omien sanojensa mukaan IRWIN puolustaa kansallista kulttuuria ja tarjoaa triumfin kollektiiviselle innostukselle. IRWINin toiminnan perimmäinen päämäärä on vahvistaa slovenialaista kulttuuria monumentaalisella ja vaikuttavalla tavalla.
Jäsenet

IRWINin jäsenet ovat:
Dušan Mandiè (s. Ljubljanassa 1954)
Miran Mohar (s. Novo Mestossa 1958)
Andrej Savski (s. Ljubljanassa 1961)
Roman Uranjek (s. Trbovljessa 1961, k. Ljubljanassa 2022)
Borut Vogelnik (s. Kranj'ssa 1959)
Kirjoja

Arns, Inke: Neue Slowenische Kunst (NSK) - eine Analyse ihrer kuenstlerischen Strategien im Kontext der 1980er Jahre in Jugoslawien. Museum Ostdeutsche Galerie, Regensburg, 2002. ISBN 961-90851-1-6.
Arns, Inke (toim.): IRWIN Retroprincip 1983-2003. Revolver, Frankfurt/Main, 2003. ISBN 3-936919-56-9.
Monroe, Alexei: Interrogation Machine: Laibach and NSK. The MIT Press, 2005. ISBN 978-0-262-63315-4.
IRWIN: East Art Map. Afterall Books, Lontoo, 2006. ISBN 1-846380-22-7.
Black Square on Red Square
Aarne Määttä

Aarne Johannes Määttä
Aarne Johannes Määttä (14. elokuuta 1891 Sortavala – 24. huhtikuuta 1918 Viipurin maalaiskunta) oli suomalainen jääkärivääpeli. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan vääpelinä.
Perhetausta ja koulutus

Hänen vanhempansa olivat vahtimestari Samuli Määttä ja Anna Susanna Hourula. Määttä kävi kaksi luokkaa Sortavalan lyseota ja Sortavalan kauppakoulun.
Jääkärikausi

Hän työskenteli liikeapulaisena Sortavalassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 18. heinäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin 5. joulukuuta 1916 alkaen 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Määttä astui Suomen armeijan palvelukseen vääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan vääpeliksi 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa, missä hän kaatui 24. huhtikuuta 1918 Rotanpesän varustuksiin tehdyssä murtautumisessa. Hänet haudattiin Sortavalan sankarihautaan.
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Iso Koivusaari

| Iso Koivusaari> Maantiede |
| --- | --- |
Muut nimet:  Stora Björkholmen
Merialue:  Suomenlahti
Pinta-ala:  0,06 km²
Valtio
Valtio:  Suomi
Maakunta:  Uusimaa
Kunta:  Helsinki
Infobox OKNimi-testi OK: 
Iso Koivusaari (ruots. Stora Björkholmen) on yksityinen, kaislarantainen kesähuvilasaari Itä-Helsingissä, Marjaniemen edustalla. Se on suurin Marjaniemen saarista. Sen pinta-ala on noin 6 hehtaaria. Saarella on kaksi huvilaa 1920-luvulta ja viisi uudempaa asuinrakennusta, uusin 2000-luvulta. Saari sai asemakaavan 2000-luvun alussa. Saaren eteläpuolella on jo ainakin 1940-luvulta lähtien ollut laivan hylky miltei vesirajassa.
Kirjallisuutta

Strang, Jan. Saaristounelmia Helsingissä – Vartiosaaren ja Helsingin itäsaariston pienten saarten historia. – Helsinki, 2016. – ISBN 978-951-98135-2-3
Iriadamant

Iriadamant-yhteisön jäseniä Kittilässä lokakuun 1992 alussa.
Iriadamant oli intiaaniheimona esiintynyt yhteisö, joka kierteli 1970–1990-luvuilla eripuolilla Eurooppaa ja oleskeli vuosina 1991–1993 Pohjois-Suomessa. Yhteisön asukkaat olivat pääosin ranskalaisia ja belgialaisia mutta pukeutuivat intiaaniasuihin. Ryhmä saapui Suomeen Oulun yliopiston professorin Erkki Pulliaisen tuella tarkoituksenaan ”tutkia luonnossa elämistä”. Se perusti syksyllä 1991 Kittilän lähelle ”intiaanileirin”. Koska asukkaat olivat pääosin eurooppalaisia, ”Kittilän intiaaneja” kutsuttiin Suomessa monesti ”elämäntapaintiaaneiksi”.
Suomessa Iriadamantiin suhtauduttiin aluksi pääosin myönteisesti, mutta vuoden 1993 alussa suhtautuminen muuttui. Professori Pulliainen sanoi melko pian suhteensa irti, kun kävi ilmi, ettei leirillä tehty tutkimusta. Lehtitietojen mukaan leirillä oli surkeata, kylmää, likaista, puutetta ruuasta ja terveydenhuollosta. Leiriläisiä syytettiin lehdissä muun muassa lasten hyväksikäytöstä. Kävi ilmi, että leiri oli pääosin ulkopuolisen ruokahuollon varassa ja leirin päällikkö Maltais, joka käytti nimeä Alpjoine, ei yleensä asunut leirillä vaan hotellissa Helsingissä. Leiriä alettiin yhä laajemmin pitää ekokultin luomana ”vihreänä höynäytyksenä”, jossa ekokultin johto huijasi ulkomaailmaa ja rivijäseniään. Iriadamantit karkotettiin Suomesta vuonna 1993. Leiri hajosi pian Suomesta lähdön jälkeen Italiassa.
Liikkeen tausta

Iriadamant-leirin perusti luonnonmukaisesta elämästä kiinnostunut kanadanranskalainen Pierre Doris Maltais (1937–2015). Kanadan Quebecissä syntynyt Maltais tunnettiin monilla muilla nimillä: William Norman, Alpjoine, Piel Petjo Maltest ja Manolinn Tiam Apjoilnosagmaniteogslg. Sittemmin nimellä Ecoovie (”Ekoelämä”) tunnettu ekonaturalistinen ryhmä alkoi toimia  Quebecissa vuonna 1973 nimellä La Tribu, ”Heimo”. Ryhmä muutti Pariisiin vuonna 1978. Maltais muutti liikkeen ”Rauhan yliopistoksi” vuonna 1983. Leiri alkoi kiertää maailmaa maaliskuussa 1984.
Leiri pyrki elämään kasvisravinnolla. Leiriläiset eivät saaneet palkkaa, ja liikkeelle luovutetut rahat olivat leirin johdon valvonnassa. Yksipuolinen ja niukka ravinto, hygienian ja lääketieteellisen hoidon puute aiheuttivat sairauksia. Kävelemällä siirtyminen vei energiaa. Liikkeessä mukana olleiden mukaan Maltais käytti nuoria poikia seksuaalisesti hyväkseen. Maltais pidätettiin vuonna 1988. Belgialainen tuomioistuin tuomitsi vuonna 1989 Maltaisin muun muassa petoksesta ja väärien nimien käytöstä.
Leirin perustaminen

Ryhmä tuli Suomeen Oulun yliopiston eläintieteen professorin, Vihreän liiton kansanedustajan Erkki Pulliaisen ja arkkitehti Ilpo Okkosen kutsumana Ruotsin kautta. Siihen kuului etenkin ranskalaisia ja belgialaisia nuoria, mutta joukossa oli myös yksi kanadalainen. Pulliaisen kanssa tehdyn sopimuksen mukaan ryhmä tuli Suomeen toteuttaakseen poikkitieteellistä Essoc-projektia yhteistyössä Helsingin yliopiston kanssa. Tällä perusteella heille myönnettiin oleskelulupa heinäkuun 1992 loppuun saakka. Ryhmään ilmoitettiin kuuluneen alkuvaiheessa noin 140 henkilöä.
Iriadamant-ryhmä ilmoitti tutkivansa tieteellisesti ihmisen sopeutumista luontoon luonnonkansojen elämäntyylillä ja vastustavansa ”ympäristöä tuhoavaa ja ihmistä alistavaa länsimaista elämäntapaa”. Tilalle ryhmällä oli tarjota ”silvilisaatio” (italian sanasta silva, ’metsä’). Ryhmä harjoitti myös uskonnollisia rituaaleja.
Ryhmä asettui aluksi Sanginjoelle lähelle Oulua, mutta siirtyi sieltä pari viikkoa myöhemmin Lainiojoelle Kittilään. Siinä vaiheessa Pulliainen lopetti yhteistyön ja epäili huijausta. Pulliainen on kuvaillut ryhmän johtajaa Apjoilnoa eli Norman Williamsia eli Maltaisia karismaattiseksi, sosiaalisesti lahjakkaaksi ja erinomaiseksi manipuloijaksi. Ryhmän tukijaksi perustettiin Elno iriadamant -yhdistys, jonka puheenjohtajana toimi Helsingin yliopiston antropologian professori Matti Sarmela. Iriadamantien tiedotuksesta vastasi heidän belgialainen sihteerinsä Ogtjuson, jonka oikea nimi on Erik van Monckhoven-Verlaine.
Väittely lehdistössä

Toimittaja Maarit Niiniluodon mukaan Iriadamantia käsitellyt lehdistö jakaantui jyrkästi kahteen ryhmään. Monet viikkolehdet, muun muassa naistenlehdet, esittelivät ryhmää ja sen ideologiaa myönteiseen sävyyn sen saavuttua Suomeen. Sen sijaan muutamat sensaatiolehdet ja Vihreän liiton äänenkannattaja Vihreä Lanka alkoivat varsinkin vuoden 1993 alussa kirjoittaa ryhmästä hyvin kielteisesti.
Leirin sanottiin elävän täysin eristyneenä ympäristöstään ja sen asukkaiden joutuneen hankaluuksiin paikallisen väestön ja viranomaisten kanssa. Ryhmää syytettiin muun muassa lasten hyväksikäytöstä ja ihmisten pitämisestä leirillä vastoin näiden omaa tahtoa sekä ryhmän johtajaa Maltaisia ulkomaisiin lähteisiin viitaten jopa yhteyksistä kansainväliseen huume- ja asekauppaan sekä terrorismiin. Syytökset perustuivat vuonna 1990 julkaistuun kirjaan Le mic-mac des services secret: dossier Ecoovie sekä ruotsalaisen Elisabeth Rydell-Jansonin haastatteluihin.
Professori Sarmelan mukaan kyse oli mustamaalaamisesta ja natsi-Saksasta tutusta delegitimoinnista ja että iridiamantit myytiin ensin romanttisena sensaationa ja sitten paljastuksena. Sarmelaa puolestaan sanottiin sinisilmäiseksi. Niiniluodon mukaan oli kuvaavaa, että negatiivisimpien artikkelien kirjoittajat ja heidän tiedonantajansa eivät koskaan käyneet Kittilän leirillä eivätkä edes halunneet tutustua ryhmän elämään.
Ongelmia

Iriadamant ei Suomessa aina pitänyt kiinni sovituista sitoumuksista. Leiri ei ollut omavarainen ja luonnonmukainen: luomuruokaa ja polttopuita tuotiin ulkoapäin. Luomuruoka tuli Ruotsista. Polttopuita leiriin neljä kuormaa päivässä toimittanut Polartrio Oy kärsi satojen tuhansien markkojen tappiot.
Kittilän nimismies ilmaisi, että kyseessä on suljettu yhteisö, jonka johto asuu lomaosakkeissa ja perusjäsenet rahattomina ja nälkäisinä turvemajoissa. Hänen mukaansa kyse ei ollut tutkimuksesta vaan uskonnollisesta ryhmästä, jossa ihmisiä alistetaan.
Leiri myös teeskenteli ulospäin elävänsä luonnonmukaisemmin kuin miten se todellisuudessa eli käyttäen salaa nykyaikaisia tarvikkeita ja työkaluja. Asumusten tekoon käytettiin kangasta luonnonmateriaalien sijasta. Lasipullo saatettiin peittää korilla. Kun iriadamant-intiaanit lähtivät pois Kittilän Laimion leiriltä, he jättivät metsään valtavat määrät roskaa, mehupulloja, ruokapurkkeja, öljykanistereita uusia vaatteita kuten lastenvaatteita ja farkkuja. Lisäksi iriadamant-intiaanit olivat kaataneet kyseisen leirin kangasmetsäalueelta useita isoja mäntyjä tavallisilla sahoilla, joiden teriä löytyi alueelta ainakin 30 kappaletta. Yhteensä roskia vietiin elokuussa 1993 vapaaehtoisten voimin leiriltä pois noin 2–3 rekkakuormallista.
Karkotus

Alkuvuodesta 1993 ”elämäntapaintiaaneista” nousi kohu, kun tiedotusvälineet kuvasivat Kittilän leirin oloja surkeiksi ja kertoivat asukkaiden kärsivän nälästä ja kylmyydestä. Eräissä lehdissä ryhmän johtajaa syytettiin avoimesti huijariksi. Tämän jälkeen viranomaiset ryhtyivät toimiin ryhmän karkottamiseksi Suomesta.  Keväällä 1993 ryhmä pystytti leirinsä metsään lähelle Päijälän kylää Kuhmoisissa. Myöhemmin ryhmän kerrottiin oleskelleen myös Helsingissä.
Maaliskuun lopussa 1993 Suomen Maaseudun Puolueen kansanedustaja Tina Mäkelä teki eduskunnassa kirjallisen kysymyksen ”Ns. iriadamant-intiaanien oleskelusta Suomessa”. Mäkelä tiedusteli, ”aikooko Hallitus antaa viranomaisille tarkennetut ohjeet, jottei vastaavia ’elämäntapatutkimuksia’ voi enää maassamme harjoittaa” sekä aikoiko hallitus korvata ryhmän aiheuttamat kustannukset asianomistajille. Sisäministeri Mauri Pekkarinen totesi vastauksessaan, ettei ryhmän toiminnassa ollut ilmennyt mitään rikokseen viittaavaa eikä kysely siltä osin antanut aihetta jatkotoimiin. Pekkarinen sanoi kyseessä olevan yksittäistapaus, jonka ratkaisemiseen riittivät voimassa olleen ulkomaalaislain säännökset ja ettei ryhmän yksityisille tai yrityksille mahdollisesti aiheuttamien kulujen käsittely kuulunut julkisten viranomaisten tehtäviin. Ryhmä karkotettiin sisäministeriön päätöksellä, mihin perusteluna oli määräaikaisen oleskeluluvan päättyminen. Korkein hallinto-oikeus hylkäsi ryhmän karkotuspäätöksestä tekemän valituksen syyskuun lopulla 1993.
Ryhmän jäsenet, joita oli loppuvaiheessa 56, olivat ilmoittaneet saapuvansa Helsinki-Vantaan lentoasemalle 3. marraskuuta 1993 maasta poistumista varten. Sinne he eivät kuitenkaan ilmaantuneet, eikä heidän olinpaikkaansa tämän jälkeen enää tiedetty. Ryhmä ajoi bussilla Ruotsin kautta Hollantiin, mutta Apjoilno ajoi henkilöautolla erikseen. Eräs mies oli sairastunut vakavasti Kävelevä puhe -marssinselvennä aikana. Ryhmä yritti kuljettaa häntä bussissa mukanaan. Hän kuitenkin kuoli sairaalassa Tukholmassa.
Vuonna 1994 Apjoilno yritti saada iriadamanteja lähtemään lähes kasvittomalle Kap Verden saarelle. Ryhmän jäsenet katsoivat, ettei siellä voisi pysyä maan antimilla hengissä. Lisäksi kokouksessa puhuttiin paljon siitä, että Apjoilno salaili asioita ja kertoi monesti eri asioita yksille kuin toisille iriadamanteille. Näin toiset tunsivat itsensä petetyiksi, vaikka toiset halusivat yhä jatkaa. Kokous päätti lopettaa Iriadamant-ryhmän toiminnan. Apjoilno eli myöhemmin majatalonpitäjänä Nicaraguassa, jossa hän vahvistamattomien tietojen mukaan kuoli vuonna 2015.
Kirjallisuutta

Deliège, Jean-Frederic – Brewaeys, Philippe (1990): Ecoovie: Le Mic-Mac des Services Secrets. EPO (ranskaksi)
Pennanen, Outi: Kittilän intiaanit. Kotiliesi, 13.11.1992, nro 22, s. 12-16.
Aiheesta muualla

Intiaanit tullee! 11-osainen radio-ohjelmasarja tapahtumista vuodelta 2017. Yle Areena.