stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hall–Héroult-menetelmä
Historia

Ennen Hall–Héroult-prosessin keksimistä alumiinia yritettiin valmistaa monella eri tavalla. Sir Humphrey Davy yritti 1800-luvun alussa valmistaa alumiinia elektrolyysillä tässä kuitenkaan onnistumatta. Tämän jälkeen Hans Christian Ørsted kehitti menetelmän, jossa alkuainealumiinia valmistettiin kuumentamalla alumiinikloridia vakuumissa natriumin tai kaliumin läsnä ollessa. Ørsted saikin aikaan ensimmäisen alumiinipalan vuonna 1825. Vuonna 1854 ranskalainen opettaja Henri Sainte-Claire Deville kehitti menetelmää eteenpäin ja sai valmistettua ensimmäisen alumiiniharkon. Menetelmä oli kuitenkin epäkäytännöllinen. Alumiinikloridia oli erittäin vaikea käsitellä, ja natriumin tai kaliumin valmistaminen elektrolyysillä oli kallista. Tämän takia alumiinista tehdyt korut olivat jopa kultakorujakin arvokkaampia. Alumiiniharkot kelpasivat myös näyttelyesineiksi vuoden 1855 maailmannäyttelyyn. Vielä 1800-luvun loppupuolella alumiinin eristäminen vapaana alkuaineena oli hyvin kallista. Alumiini oli tuolloin kalliimpaa kuin kulta tai platina. Alumiinin jalostaminen oli niin työlästä, että vielä 150 vuotta sitten Ranskan keisari Napoleon III:n kerrotaan teettäneen kaikkein arvokkaimmille vierailleen aterimet alumiinista. Valmistuskulut vanhoilla menetelmillä pienenivät ajan kuluessa, mutta kun alumiinia käytettiin Washington-monumentin kärkikolmiossa, se oli edelleenkin kalliimpaa kuin hopea.
Menetelmän kehittyminen

Hall–Héroultin prosessin kehittivät lähes yhtä aikaa ja toisistaan riippumatta vuonna 1886 amerikkalainen kemisti Charles Martin Hall siskonsa Julie Brainerd Hallin kanssa sekä ranskalainen Paul Héroult. Hall ja Héroult olivat tuolloin vasta 22-vuotiaita. Vuonna 1888 Hall avasi ensimmäisen suuren mittakaavan alumiinin tuotantolaitoksen Pittsburghiin. Yrityksen perustamisen jälkeen alumiinin tuotanto kasvoi huomattavasti. Vuonna 1891 alumiinia tuotettiin jo 300 tonnia, kun vastaava määrä viisi vuotta aikaisemmin oli vain muutamia tonneja. Alumiinin kilohinta putosi myös viiden vuoden aikana 15 prosenttiin alkuperäisestä hinnasta. Yrityksen ensimmäinen tuote oli alumiinista valmistettu teepannu. Vuonna 1907 tästä yrityksestä kehittyi Alcoa, joka valmistaa alumiinituotteita muun muassa avaruusteollisuudelle.
Vuonna 1997 Amerikan kemian yhdistys (ACS) nimesi Hall–Héroult-prosessin ”a National Historic Chemical Landmark” -arvonimellä. Tämä oli tunnustus tärkeän menetelmän kehittämisestä kaupalliseen alumiinin tuotantoon.
Menetelmä

Hall-Héroult menetelmässä tapahtuvat seuraavanlaiset yksinkertaistetut reaktiot hiilielektrodeilla:
Katodi:
Anodi:
Kokonaisreaktio:
Todellisuudessa enemmän CO2:a muodostuu anodilla kuin häkää (CO):
Alumiinimetallia ei voida tuottaa elektrolyysin avulla alumiinisuolan vesiliuoksesta, koska oksoniumionit hapettavat helposti alkuainealumiinin. Vaikka sulaa alumiinisuolaa voitaisiin käyttää vesiliuoksen sijaan, alumiinioksidin sulamispiste on 2 072 °C, joten elektrolyysin käyttö on epäkäytännöllistä. Hall–Héroult-prosessissa alumiinioksidia, Al2O3, liuotetaan synteettisesti valmistettuun kryoliittisulatteeseen, Na3AlF6, sulamispisteen alentamiseksi, mikä helpottaa elektrolyysiä.
Puhtaan kryoliitin sulamispiste on 1 009 ± 1 °C. Kun pieni prosenttiosuus alumiinioksidia liuotetaan siihen, sen sulamispiste putoaa noin 1 000 °C:een. Sen lisäksi että kryoliitilla on matala sulamispiste, sitä käytetään menetelmässä elektrolyyttinä mm. koska se liuottaa alumiinioksidia hyvin, johtaa sähköä, hajoaa elektrolyyttisesti korkeammassa jännitteessä kuin alumiinioksidi ja sillä on pienempi tiheys kuin sulalla alumiinilla elektrolyysissä vallitsevissa lämpötiloissa.
Alumiinifluoridia AlF3 lisätään yleensä elektrolyyttiin. NaF/AlF3-suhdetta elektrolyytissä kutsutaan kryoliitti-suhteeksi ja se on puhtaassa kryoliitissa 3. Teollisessa tuotannossa AlF3:a lisätään siten, että kryoliitti-suhde on 2–3. Tällä saadaan laskettua sulamispistettä edelleen, jolloin alumiinin elektrolyysi voi tapahtua lämpötilassa 940–980 °C. Alumiinin tiheys on 2,3 g/ml lämpötilassa 950–1 000 °C. Elektrolyytin tiheyden tulisi olla alle 2,1 g/ml jotta sula alumiini erottuu elektrolyytistä ja asettuu elektrolyysikennon pohjalle. AlF3:n lisäksi muita aineita, kuten litiumfluoridia, saatetaan myös lisätä elektrolyyttiin muuttamaan sen eri ominaisuuksia (sulamispistettä, tiheyttä, sähkönjohtavuutta jne.)
Tämä sula seos elektrolysoidaan johtamalla 100–300 kA:n tasavirta alle 5 V:n jännitteellä sen läpi. Tämä aiheuttaa nestemäisen alumiinimetallin pelkistymisen hiilikatodilla, kun taas alumiinioksidin happi reagoi hiilen kanssa hiilianodilla tuottaen enimmäkseen hiilidioksidia.
Kennon käyttö

Elektrolyysikennoja käytetään tehtaissa 24 tuntia vuorokaudessa, jottei kennojen sula materiaali kiinteydy. Lämpötilaa kennoissa ylläpidetään sähköresistenssin avulla. Hiilestä koostuvan anodin hapettuminen lisää kennon energiatehokkuutta, mutta johtaa sen kulumiseen ja hiilidioksidin muodostumiseen.
Kiinteä kryoliitti on tiheämpää kuin kiinteä alumiini huoneenlämmössä, mutta nestemäinen alumiini on raskaampaa kuin sula kryoliitti noin 1 000 °C:ssa. Alumiini vajoaa elektrolyysikennon pohjalle josta sen säännöllisesti kerätään lapon avulla joka päivä, joka toinen päivä tai joka kolmas päivä, jotta vältytään pakolta käyttää suuren lämpötilan kestäviä pumppuja ja venttiilejä. Alumiinioksidia lisätään kennoihin kun alumiini on poistettu niistä. Eri kennoista kerätty alumiini sulatetaan yhteen, jotta saadaan valmistettua mahdollisimman tasalaatuinen tuote. Tämän jälkeen alumiinista valmistetaan esim. metallilevyjä. Menetelmällä saadaan tuotettua 99.5–99.8% puhdasta alumiinia.
Kennot tuottavat kaasuja anodilla. Kaasut ovat pääosin anodin kulutuksesta muodostunutta hiilidioksidia ja kryoliitista sekä sen lisäaineesta (AlF3) muodostunutta vetyfluoridia (HF). Moderneissa tuotantolaitoksissa vapautuneet fluoridit johdetaan takaisin elektrolyyttiin melkein kokonaan ja käytetään sitten jälleen elektrolyysissä. Karannut HF voidaan neutralisoida sen natriumsuolaksi, NaF:ksi. Vapautuneet hiukkaset otetaan kiinni sähkösuodattimilla tai muilla suodattimilla. CO2 yleensä vapautetaan sellaisenaan ilmaan.
Anodiefekti

Anodiefektillä tarkoitetaan tilannetta jossa anodin pinnalle muodostuu liikaa kaasukuplia, jotka kerrokseksi yhtyessään lisäävät elektrolyysikennon resistenssiä, koska tällöin elektrolyytti koskettaa pienempiä alueita anodista. Nämä anodin ja elektrolyytin alueet kuumenevat sähkövirran keskittyessä kulkemaan vain niiden kautta ja kaasu laajenee entisestään kuumetessaan. Tällöin aiempaakin pienemmät alueet anodista ovat kosketuksissa elektrolyyttiin. Seurauksena on kennon tehon ja alumiinin tuoton väheneminen. Lisäksi efektin seurauksena muodostuu merkittävästi tetrafluorimetaania (CF4), hieman heksafluorietaania (C2F6) ja tavallista enemmän häkää. (CF4) ja (C2F6) ovat CFC-yhdisteitä, mutteivat haitallisia otsonikerrokselle. Sen sijaan ne ovat voimakkaita kasvihuonekaasuja. Anodiefekti on ongelma lähinnä Söderberg anodeja käyttävissä kennoissa, ei esihehkutettuja anodeja käyttävissä kennoissa.
Taloudelliset vaikutukset

Hall–Héroult-prosessin kehittämisen merkitys alumiinin tuotannolle on ollut valtava. Alumiinin tuottaminen Hall–Héroult-prosessilla auttoi yhdessä halvemman sähköenergian kanssa halventamaan alumiinista tehtyjen tuotteiden hintoja. Alumiinin halpenemisen vuoksi esimerkiksi Hugo Junkersilla oli mahdollisuus käyttää hyödyksi alumiinia ja alumiini-magnesium metalliseosta lentokoneiden valmistuksessa. Toisaalta Hall–Héroult-prosessi mahdollisti myös Howard Lundin kehittelemät alumiiniset kalastusvavat. Nykyään alumiinia hyödynnetään myös esimerkiksi virvoitusjuomatölkeissä.
Hall–Héroult-laitteisto.
Gus Hall

Gus Hall pidätyskuvassa vuonna 1954.
Gus Hall (syntyjään Arvo Kustaa Halberg; 8. lokakuuta 1910 Iron, Minnesota – 13. lokakuuta 2000 New York) oli yhdysvaltalainen kommunistipoliitikko ja ammattiyhdistysvaikuttaja. Hän oli Yhdysvaltain kommunistisen puolueen (CPUSA) pääsihteeri vuosina 1959–2000 ja puolueensa nelinkertainen presidenttiehdokas 1970- ja 1980-luvuilla. Hall yhdistetään myös vuoden 1937 niin sanottuun ”Little Steel” -lakkoon, jonka yhteydessä pienempiä ja alueellisia terästyöntekijäjärjestöjä yhdistyi. Hän oli taustaltaan amerikansuomalainen.
Lapsuus ja nuoruus

Hall syntyi Minnesotan osavaltiossa rautakaivosteollisuudesta tunnetulla niin sanotulla Mesabi Iron Rangen alueella paikkakunnalla nimeltä Iron (”rauta”). Hänen vanhempansa Matt (Matti) ja Susan (Susanna) Halberg olivat Suomesta muuttaneita siirtolaisia. Hänen isänsä ja äitinsä sekä useimmat esivanhempansa olivat syntyjään Lapualta, ja hän oli Vihtori Kosolan kolmas serkku. Hallin vanhemmat olivat Industrial Workers of the World (IWW) -ammattijärjestön jäseniä ja liittyivät jo varhain Yhdysvaltain kommunistiseen puolueeseen.
Hall jätti koulunkäynnin 14-vuotiaana ja meni metsätöihin, missä hän tutkiskeli marxismia tukkikämpillä. Hän liittyi vuonna 1926 Young Workers League -nuorisojärjestöön ja seuraavana vuonna kommunistiseen puolueeseen, jossa hän sai tehtäväkseen nuorkommunistisen järjestön Young Communist Leaguen organisoimisen. Vuodet 1929–1932 Hall vietti Euroopassa, enimmäkseenlähde? Neuvostoliitossa, jossa hän opiskeli kaksi vuotta Moskovan kansainvälisessä Leninin puoluekoulussa.
Ammattiyhdistystoiminta ja nousu puoluejohtoon

Palattuaan Yhdysvaltoihin 1930-luvun laman aikana Hall muutti Minneapolisiin ja jatkoi siellä nuorisoliiton toimintaa. Hän sai vuonna 1934 puolen vuoden vankeustuomion osallisuudesta väkivaltaisissa kuljetustyöläisten lakoissa. Vuonna 1935 Hall muutti Ohioon, jossa hän osallistui Congress of Industrial Organizations (CIO) -ammattijärjestön toimintaan terästeollisuuden työläisten keskuudessa. Hän kohosi vuonna 1937 Youngstownin kaupungin paikalliseksi kommunistijohtajaksi. Hall oli perustamassa myös Steel Workers Organizing Committee -järjestöä (SWOC) ja oli vuoden 1937 ”Little Steel” -lakon johtaja.lähde? Yhdysvaltojen liityttyä vuoden 1941 lopulla mukaan toiseen maailmansotaan hän liittyi vuonna 1942 vapaaehtoisena laivastoon ja toimi koneenkäyttäjänä Tyynenmeren sotanäyttämöllä. Hänet demobilisoitiin 6. maaliskuuta 1946lähde?.
Hall valittiin kommunistisen puolueen kansallisen komitean jäseneksi sodan aikana vuonna 1944 ja puolueen poliittisen toimikunnan jäseneksi sodan jälkeen vuonna 1947. Hän toimi Ohion osavaltion puolueorganisaation puheenjohtajana vuosina 1947–1949. Hänet valittiin CPUSA:n kansallisen komitean sihteeriksi vuonna 1949, ja hän toimi koko puolueen vt. pääsihteerinä vuosina 1950–1951.
Vankeusvuodet

Hall ja 11 muuta kommunistipuolueen johtajaa pidätettiin 22. heinäkuuta 1948 ja heitä syytettiin kumouksellisesta toiminnasta Smith Act -lain nojalla. Myöhemmin Yhdysvaltain korkein oikeus totesi Smith Actin perustuslain vastaiseksi. Hallin päästyä vapaaksi takuita vastaan hänet valittiin CPUSA:n sihteeristöön. Hän sai viiden vuoden vankeustuomion ja siirtyi maan alle ollessaan yhä vapaana takuita vastaan. Hän pakeni Meksikoon, mutta jäi kiinni Méxicossa, josta hänet luovutettiin Yhdysvaltoihin. Hänen tuomionsa pidennettiin kahdeksan vuoden vankeudeksi. Hall vietti vuodet 1951–1957 liittovaltion Leavenworthin vankilassa Kansasissa ja oli sen jälkeen vuoteen 1959 asti kotiarestissa. Vapauduttuaan hän jatkoi poliittista toimintaansa.
Kommunistisen puolueen johdossa

Hall valittiin vuonna 1959 CPUSA:n pääsihteeriksi, ja hän sai Leninin kunniamerkin vuonna 1977. Hän esiintyi yliopistojen kampuksilla ja puheohjelmissa sosialismin puolustajana. Hallin mukaan sosialismia voitaisiin Yhdysvalloissa rakentaa demokraattisesti ja perustuslaillisesti. Hän ei kuitenkaan kannattanut eurokommunismia ja tuki vuosikymmenestä toiseen uskollisesti Neuvostoliiton kulloisiakin linjauksia. Hall pyrki Yhdysvaltain presidentiksi neljä kertaa, vuosien 1972, 1976, 1980 ja 1984 vaaleissa. Vuosina 1980 ja 1984 hänen varapresidentttiehdokkaanaan oli kansalaisaktivisti Angela Davis. Hallin äänimäärät jäivät joka vaaleissa kymmeniin tuhansiin eli alle promilleen kaikista annetuista äänistä.
Neuvostoliitto rahoitti Yhdysvaltain kommunistisen puolueen toimintaa salaa noin 40 miljoonalla dollarilla vuosina 1958–1988, ja rahat kulkivat Hallin kautta. Rahaliikenteestä tiesivät vain Hall sekä hänen luotetut alaisensa Jack ja Morris Childs, jotka paljastuivat myöhemmin liittovaltion poliisin FBI:n tiedottajiksi. FBI:n raporttien mukaan Hall olisi 1960-luvulta alkaen käyttänyt saamiaan rahoja myös itsensä ja perheenjäsentensä hyväksi, muun muassa ostamalla pojalleen Arvolle avoauton.
Neuvostoliiton hajoaminen vuonna 1991 ajoi kommunistisen puolueen kriisiin. Puolue oli saanut kaksi miljoonaa dollaria Neuvostoliiton kommunistiselta puolueelta (NKP) Daily Worker -sanomalehden rahoittamiseen. Neuvostoliiton kaaduttua monet jäsenet hylkäsivät puolueen.lähde? Hall kuoli 13. lokakuuta 2000 Manhattanilla New Yorkissa. Puolueen kansallinen komitea päätyi vuonna 2000 vaihtamaan puheenjohtajan, joten Hall pysyi puolueen johtajana kuolinvuoteensa asti.
Yksityiselämä ja suhteet Suomeen

Hall solmi vuonna 1935 avioliiton amerikanunkarilaisen Elizabeth Turnerin kanssa. 65 vuotta kestäneestä avioliitosta syntyi kaksi lasta, Barbara ja Arvo. Hall puhui suomea sisarustensa kanssa, joita hänellä oli yhdeksän. Muutettuaan 1930-luvulla pois Minnesotan suomalaisseuduilta Hall pääsi käyttämään alkuperäistä äidinkieltään suomea vain harvoin, joten hän ei oppinut poliittista terminologiaa suomeksi.
Hall vieraili Suomessa yhden kerran, elokuussa 1966 ollessaan matkalla Moskovaan tapaamaan NKP:n johtoa. Suomen Kommunistinen Puolue (SKP) järjesti Hallille vierailuohjelman, jota isännöivät puolueen pääsihteeri Ville Pessi ja kansainvälisten asioiden sihteeri Anna-Liisa Hyvönen. Tiukan aikataulun vuoksi Hall ei ehtinyt tapaamaan Lapualla asuneita sukulaisiaan.
Teoksia

Working Class USA: The Power and the Movement. 1987. ISBN 9780717806591
Fighting Racism. 1985. ISBN 978-0717806348
Basics--For Peace, Democracy and Social Progress. 1980. ISBN 978-0717805785
Imperialism Today: An evaluation of major issues and events of our time. 1972. ISBN 978-0717803040
Ecology: Can We Survive Under Capitalism? 1972
The Energy Rip-off: Cause and Cure. 1974. ISBN 978-0717804214
Karl Marx: Beacon for Our Times. 1983. ISBN 978-0717806072
Kirjallisuutta

Savonen, Tuomas: Moskovan mies vakoilun verkossa: amerikansuomalaisen Gus Hallin erikoinen elämä.  Otava, 2023.  ISBN 978-951-1-47146-2
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef 
Gus Hall antamassa nimikirjoitusta vuonna 1984.
Bror Hallonblad

Bror Johan Torsten Hallonblad (9. heinäkuuta 1897 Helsinki – 15. kesäkuuta 1961) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat liikemies Johan Ludvig Hallonblad ja Elin Charlotta Törnroos. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Rachel Hallonbladin kanssa.
Opinnot

Hän kävi seitsemän luokkaa Helsingin uutta ruotsalaista yhteiskoulua.
Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 8. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Hän saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan esikuntavääpeliksi 5. Jääkärirykmentin 14. jääkäripataljoonaan ja otti osaa taisteluihin Karjalankannaksella.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli edelleen 5. Jääkärirykmentissä, jonka nimi muuttui myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4:ksi. Hän toimi rykmentin 2. pataljoonan esikuntavääpelinä ja jonkin aikaa pataljoonan adjutanttina sekä talouspäällikkönä. Hänet siirrettiin Rannikkolaivueeseen 24. lokakuuta 1918 ja sijoitettiin torpedovene C 4:n 2. upseeriksi ja laivalta hän siirtyi myöhemmin laivaston esikuntaan. Armeijasta hän erosi 12. maaliskuuta 1919 ja siirtyi Ab Blomqvist & Co Oy:n palvelukseen ja syyskuussa samana vuonna hän antautui yrityksen kauppamatkustajaksi, kunnes 18. helmikuuta siirtyi Turun keksitehdas oy:n kauppamatkustajaksi ja lokakuusta 1924 alkaen konttoripäälliköksi. Hän toimi Keksitehdas Victorian pääedustajana Suomessa ja Pohjois-Ruotsissa 1. joulukuuta 1927 alkaen ja toimi tehtävässä 30. marraskuuta 1930 saakka, jolloin siirtyi S. V. Paasivaaran margariinitehdas oy:n myyntipäälliköksi ja 1. tammikuuta 1933 yrityksen toimitusjohtajaksi. Toimitusjohtajana hän palveli 30. huhtikuuta 1936 saakka, jolloin siirtyi Oy Anilin ab:n palvelukseen Tampereelle. Siviilitöidensä ohella hän toimi myös Suojeluskuntajärjestössä ja kuului vuosina 1920–1924 Helsingin pitäjän eteläiseen suojeluskuntaan ja toimi siellä komppanianpäällikkönä.
Talvi- ja Jatkosota

Talvisotaan hän osallistui lähettiupseerina ja komppanianpäällikkönä Erillis-pataljoona 35:ssä ja osallistui taisteluihin Viipurin lahdella. Jatkosotaan hän osallistui Pirkka-Hämeen suojeluskuntapiirin esikunnassa ilmasuojelutoimiston toimistoupseerina ja toimistopäällikkönä.
Sotien jälkeinen aika

Sotien jälkeen hän siirtyi takaisin siviilitoimeensa Oy Anilin Ab:lle Tampereelle ja hoiti tehtäväänsä vuoteen 1945 saakka, jolloin siirtyi Ruotsiin Tukholmaan A/B Livicin toimitusjohtajaksi ja oli toimessaan vuoteen 1960 saakka. Hän sai Ruotsin kansalaisuuden vuonna 1951 ja merkittiin Ruotsin armeijan laivaston rulliin luutnantin arvoisena. Hänet haudattiin kumminkin kotimaan multiin Helsinkiin.
Luottamustoimet

Hän toimi Paasivaaran margariinitehdas Oy:n johtokunnan jäsenenä.
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Hangon rautatieasema

Taajamajuna Hangon rautatieasemalla.

Hangon rautatieasema (lyh. Hnk, ruots. Hangö järnvägsstation) on rautatieliikennepaikka Hangossa, noin 50 kilometriä Karjaalta lounaaseen rataosan eteläpäässä. Asema on myös Suomen rataverkon eteläisin liikennepaikka.
Historia

Asema avattiin 8. lokakuuta 1873 Hyvinkäältä Hankoon rakennetun yksityis­radan pääteasemaksi, mutta se siirtyi valtion omistukseen kaksi vuotta myöhemmin. Rata vaikutti merkittävästi paikkakunnan kehittymiseen; Hangon kaupunki perustettiin vuonna 1874 aseman ja sataman ympärille. Alkuaikoina Hangon radalla kulki yksi juna vuorokaudessa kumpaankin suuntaan. Tarvittaessa voitiin kuitenkin ajaa ylimääräinenkin junavuoro; yksi ensimmäisistä ajettiin Hangossa vuonna 1874 pidettyihin purjehduskilpailuihin. Näistä kilpailuista kehittyi jokavuotinen Hangon Regatta.
1900-luvun alkuvuosina aseman kautta kulki suurin osa laivalla Englantiin ja Amerikkaan lähteneistä siirtolaisista, enimmillään vuosina 1906 ja 1907 noin 30 000 matkustajaa kumpanakin. Näistä noin puolet oli venäläisiä, muun muassa Venäjän juutalaisia. Siirtolaisvirrat vähenivät 1920-luvulla Yhdysvaltain alettua rajoittaa maahanmuuttoa niin voimakkaasti, että Hangosta lähtijöitä oli enää muutama sata vuodessa.
Asema koki strategisen sijaintinsa vuoksi vahinkoja ensimmäisessä maailmansodassa, jonka seurauksena muun muassa konepaja siirrettiin myöhemmin Karjaalle. Enimmät tuhot tulivat kuitenkin toisen maailmansodan aikana: vanha puinen asemarakennus sekä makasiini tuhoutuivat jatkosodan aikana vuokra-alueen takaisinvaltauksen yhteydessä. Sodan jälkeen asema sekä ratapiha siirrettiin pohjoisemmaksi, ja Jarl Ungernin suunnittelema funktionalistinen asemarakennus valmistui vuonna 1952. Hangon asemaa voidaan pitää Suomen nuorimpana funktionalistisen tyylisuunnan asemarakennuksena.
Aseman päässä oli Kadermonkadun vartioimaton kevyen liikenteen tasoristeys, joka korvattiin kesäkuussa 2020 valmistuneella alikulkusillalla. Raiteella 1 oli aikoinaan vartioimaton ylikäytävä nimeltään Hanko.
Asema nykyään

Hangon asemalta liikennöidään lähijunia Karjaalle, joista yksi iltavuoro kulkee kolme kertaa viikossa Helsinkiin. Lipunmyynti asemalla lakkautettiin vuonna 2008, mutta siellä on kuitenkin lippuautomaatti. Matala asemalaituri korvattiin uudella, 150 metriä pitkällä korkealla laiturilla vuonna 2013.
Suojeltu asemarakennus on ulkopinnaltaan rapattu ja siinä on kaksi kerrosta ja kellari. Pulpettikattoinen maalämmöllä lämpiävä rakennus on peruskorjauksen tarpeessa, kertoi sitä hallinnoiva Senaatti-kiinteistöt vuonna 2021 laittaessaan rakennuksen myyntiin. Tyhjillään olevan rakennuksen putkistot ja muut tekniset laitteet olivat huonokuntoisia ja uusimisen tarpeessa. Hangon asemaa yritettiin myydä huutokaupalla kuukauden ajan, jotta löytyisi ostaja, joka huolehtisi tästä Suomen nuorimpana funktionalistisen tyylisuunnan asemarakennuksena pidetystä talosta ja 2 200 neliömetrin tontista.
Asemarakennuksen osti hankolainen Oy Chyde Invest Ab huhtikuussa 2021. Yritys suunnitteli tekevänsä rakennukseen majoitustiloja, ravintolan sekä kokous- ja näyttelytiloja.
Anssi Halmesvirta

Anssi Antero Halmesvirta (s. 18. heinäkuuta 1956 Kiuruvesi) on Jyväskylän yliopiston yleisen historian määräaikainen professori ja dosentti. Jyväskylän yliopiston aatehistorian dosenttina hän on toiminut vuodesta 1996.
Akateeminen ura ja tutkimukset

Anssi Halmesvirta on opiskellut Jyväskylän yliopistossa, josta hän valmistui filosofian maisteriksi 1983. Jo tuolloin hän erikoistui aatehistorian tutkimukseen. Hänen pro gradu -tutkimuksensa aiheena oli historian selittämisestä 1950- ja 1960-luvuilla käyty kiistely. Halmesvirta väitteli 1990 tohtoriksi Sussexin yliopistossa, Englannissa. Hänen aatehistorian alaan kuuluva väitöskirjansa (The British Conception of the Finnish ’Race’, Nation and Culture 1760–1918) käsitteli englantilaisten käsityksiä suomalaisista ja Suomen kulttuurista vuosina 1760–1918.
Valmistumisen jälkeen Halmesvirta on työskennellyt tutkijana ja opettajana Jyväskylän yliopistossa. Hän toimi siellä aluksi 1987–1989 luennoitsijana. Syksyllä 1988 hän oli sen ohella vierailevana luennoitsijana Lontoon yliopistossa. Hän toimi 1989–1990 yleisen historian apulaisprofessorina Joensuun yliopistossa. Sen jälkeen työskenteli 1990–1994 Suomen Akatemian tutkijana.
Akatemiaprojektin jälkeen Halmesvirta palasi Jyväskylän yliopistoon. Hän työskenteli siellä 1994–1995 vanhempana tutkijana. Yleisen historian dosentiksi hänet nimitettiin 1996. Samana vuonna hän aloitti varttuneena tutkijana Suomen Akatemian tutkimusprojektissa, joka päättyi vuonna 1997. Vuosina 1997–2012 hän oli Jyväskylän yliopiston historian ja etnologian laitoksen yliassistentti.
Akateeminen ura ja tutkimukset > Professorina

Yleisen historian määräaikaisena professorina Halmesvirta on työskennellyt ajoittain vuodesta 1998 lähtien. Syksyllä 1999 hän oli lisäksi vierailevana professorina unkarilaisessa Debrecenin yliopistossa. Eurooppalaisen integraation historian tutkimusta edistävän Jean Monnet -ohjelman professorina hän on toiminut vuodesta 2003.
Halmesvirta on tutkimuksen ja opetuksen ohella osallistunut yliopiston hallintotyöhön laitoksellaan. Jo Joensuun yliopistossa hän oli tiedekuntaneuvoston jäsen. Jyväskylän yliopistossa hän on toiminut 1999–2001 historian laitoksen varajohtajana. Laitos muutti sittemmin nimensä historian ja etnologian laitokseksi. Halmesvirta oli tämän uudistetun laitoksen strategisen suunnittelutyöryhmän jäsenenä 2003–2005.
Professori Halmesvirta on ohjannut 15 väitöskirjaa ja hän on laatinut useita julkaisuja yleisen historian, aatehistorian ja Unkarin poliittisen historian aloilta.lähde?
Akateeminen ura ja tutkimukset > Tutkimustyö

Anssi Halmesvirran tutkimuskohteita ovat aatehistoria, Englannin ja Unkarin poliittinen historia vuosina 1800–2000, ideologioiden historia, urheiluhistoria ja lääketieteen historia.