stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kodin suuri tietosanakirja

Kodin suuri tietosanakirja on vuosina 1975–1983 julkaistu 18-osainen suomenkielinen tietosanakirja.
Kodin suuren tietosanakirjan päätoimittaja oli Matti Hakala ja julkaisija Weilin+Göös. Se perustui Tiedon värikkääseen maailmaan.
Osat

Sarjan osat ovat:
A–Biop. 1975. ISBN 951-35-1272-X
Bios–Em. 1975. ISBN 951-35-1273-8
En–Göös. 1975. ISBN 951-35-1274-6
H–Insi. 1978. ISBN 951-35-1275-4
Insk–Kalm. 1976. ISBN 951-35-1276-2
Kalo–Klim. 1976. ISBN 951-35-1277-0
Klin–Latr. 1977. ISBN 951-35-1278-9
Latt–Marsa. 1977. ISBN 951-35-1279-7
Marse–Nord. 1977. ISBN 951-35-1280-0
Norf–Poni. 1978. ISBN 951-35-1281-9
Pont–Ru. 1978. ISBN 951-35-1282-7
Ry–Sudd. 1978. ISBN 951-35-1283-5
Sude–Tilas. 1979. ISBN 951-35-1284-3
Tilat–Verr. 1979. ISBN 951-35-1285-1
Vers–Ö ja hakemisto. 1980. ISBN 951-35-1286-X
Täydennysosa A–Izv. 1982. ISBN 951-35-2404-3
Täydennysosa J–Pert. 1983. ISBN 951-35-2405-1
Täydennysosa Peru–Öö. 1983. ISBN 951-35-2689-5.
Osien 1–15 yhteinen ISBN 951-35-1271-1. Täydennysosien yhteinen ISBN 951-35-2837-5. Osista 1–15 otettiin toinen painos 1976–1982, osista 1–13 kolmas painos 1977–1982, osista 1–11 neljäs painos 1979–1981, osista 1–6 viides painos 1979–1981 ja osista 1–5 kuudes painos 1981.
Kodak-oppi

Kodak-oppi tarkoittaa erittäin hyvin tunnetulle tavaramerkille myönnettyä suojaa, joka on laajempi kuin tavallisen tavaran tai palvelun nimisuoja. Arvioitaessa tavaramerkin sekoitettavuutta muihin tavaramerkkeihin otetaan yleensä huomioon vain samat tai samankaltaiset tuotelajit. Kodak-suojan omaavan tavaramerkin suoja ei rajoitu samankaltaisiin tuotteisiin. Nimitys Kodak-oppi on peräisin Englannista, jossa tuomioistuin 1898 ratkaisi oikeusjutun Eastman vastaan Griffiths Cycle Corporation (15 RPC 105). Tuomioistuin kielsi vastaajaa käyttämästä kameroille rekisteröityä Kodak-merkkiä polkupyörien tunnusmerkkinä. Kodak-opin lähikäsite on rotanmyrkkyoppi.
Suomessa

Suomen tavaramerkkilain (7/1964)   6 pykälän 1 momentti säätää, että tunnusmerkkien katsotaan olevan sekoitettavissa vain, jos ne tarkoittavat samoja tai samankaltaisia tavaralajeja. Pykälän 2 momentissa säädetään edelliseen pääsääntöön poikkeus. Tunnusmerkki saa kuitenkin laajemman suojan, jos se on laajalti tunnettu suojan myöntävässä valtiossa ja samankaltaisen merkin käyttö merkitsisi alkuperäismerkin maineen ja erottamiskyvyn epäoikeudenmukaista hyväksikäyttöä. On huomattava, että kyseessä ei ole arkikielen mukainen sekoittaminen, vaan tavaramerkkilain mukainen oikeudellinen käsite. Kodak-oppia sovelletaan myös toiminimilaissa (128/1979, 5 §), jonka mukaan vakiintunutta ja yleisesti tunnettua toiminimeä liiaksi muistuttavan nimen käyttö on sen liikearvon sopimatonta hyväksikäyttöä.
Kirjallisuutta

Lauri Drockila: Kodak-suoja tavaramerkkioikeudessa. Teoksessa Juhlajulkaisu Simo Zitting, Suomalainen lakimiesyhdistys 1985 s. 34–48.
Pirkko-Liisa Haarman: Immateriaalioikeus, Talentum 2006, ISBN 952-14-1071-X, s. 289 ja 330.
Putoamisliike

Putoamisliike on kappaleen liikettä painovoimakentän vallitessa kohti painovoimakeskusta. Putoamisliike voi olla joko vapaata putoamista tai esimerkiksi ilmanvastuksen jarruttamaa putoamista.
Maapallon pinnalla putoamiskiihtyvyys on noin g = 9,81 m/s2. Tämä tarkoittaa sitä, että lähellä maanpintaa vapaassa pudotuksessa kappaleen putoamisnopeus lisääntyy yhden sekunnin aikana määrän 9,81 m/s.  Maanpinnan läheisyydessä vapaa putoamisliike on tasaisesti kiihtyvää liikettä. Tarpeeksi korkealta pudottaessa saavutetaan kuitenkin ilmanvastuksen takia rajanopeus.
Vapaa putoaminen

Vapaassa putoamisessa ilmanvastusta ei ole ja alkunopeus on nolla. Lisäksi oletetaan, että putoamiskiihtyvyys pysyy vakiona, vaikka todellisuudessa sen arvo riippuu etäisyydestä painovoimakeskuksesta.
y putoamismatka, määritellään positiivinen suunta pudotuspisteestä kohti painovoimakeskusta
t putoamisaika
v putoamisnopeus
v_{k} keskimääräinen putoamisnopeus
a putoamiskiihtyvyys
Putoamisnopeus ajan  t kuluttua
Paikka ajan  t kuluttua, kun paikka alussa määritellään  y=0
Putoamisnopeus matkan y kuluttua
Keskimääräinen putoamisnopeus matkalle y
Matkaan y kulutettu putoamisaika
Putoaminen, jos alkunopeus on tiedossa

Putoaminen, jos alkunopeus on tiedossa, ilmanvastus nolla.
v_{0} alkunopeus, kohti maata
jos alkunopeus on ylöspäin, kahden termien välinen + vaihdettava miinukseksi
Putoamisnopeus ajan  t kuluttua
Paikka ajan  t kuluttua, kun paikka alussa määritellään  y=0
Putoamisnopeus matkan y kuluttua
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Putoamisliike Wikimedia Commonsissa
Karl Henrik von Knorring

Karl Henrik von Knorring vuonna 1850
Karl Henrik von Knorring (29. syyskuuta 1793 Kokemäki, Ruotsin kuningaskunta – 1. elokuuta 1863 Kokemäki Suomen suuriruhtinaskunta) oli suomalainen kamariherra ja kartanonomistaja, joka tunnetaan Kokemäenkartanon omistajana.
Elämä > Nuoruusvuodet

Karl Henrik von Knorringin isä oli eversti ja valtiopäivämies Henrik Gustaf von Knorring. Hänen äitinsä oli Renata Elisabet Blum "Blom", "Blume" (1771-1841), joka oli luutnantti Johan Petter Blomin (1733-1797), Yyterin säteriratsutilan omistajan ja Katarina Kristina Lebellin (1749-1821), jonka isä oli Porin ja Ulvilan kirkkoherra Mikael Kasimirsson Lebell, tytär.
Kokemäenkartanossa syntynyt Karl Henrik opiskeli Turun akatemiassa vuosina 1811–1812 ja liittyi sen jälkeen Ruotsin armeijaan yhdessä veljensä Sebastian von Knorringin (1795–1890) kanssa. Kapteeniksi ylennyt Knorring avioitui vuonna 1825 ruotsalaissyntyisen vapaaherratar Eva Charlotta Beck-Friisin (1798–1877) kanssa, joka oli kaksi vuotta aikaisemmin nimitetty kuningatar Desiderian hovirouvaksi. Leskeksi jääneellä Eva Charlottalla oli aiemmasta avioliitostaan kreivi, kamariherra Adolf Jakob Carl Hamiltonin (1788-1822) kanssa kolme lasta: Beata Lovisa Ulrika Hamilton (1816-1886); kreivitär Eva Sofia Henrietta Hamilton (1818-1903) ja aliluutnantti Axel Ludvig Adolf Malcolm Hamilton (1820-1864).
Von Knorring nimitettiin vuonna 1827 kamariherraksi kuningas Kaarle XIV Juhanan hoviin, mikä käytännössä tarkoitti korkeamman hovipalvelijan virkaa ja vastasi sotilasarvoltaan everstiä. Aatelistoon kuuluvana hänen ei kuitenkaan täytynyt olla jatkuvasti palveluksessa. Samalla Knorring erosi armeijasta ja muutti puolisonsa kotiseudulle Malmöhusin lääniin. Vuonna 1835 Knorring osti Norrköpingissä sijaitsevan Fredriksdalin kartanon, joka pysyi hänen omistuksessaan vuoteen 1847 saakka.
Elämä > Kokemäenkartanon omistajana

Isänsä kuoltua vuonna 1833 Karl Henrik von Knorring peri Kokemäenkartanon, jota hän hoiti Etelä-Ruotsista käsin, matkustaen säännöllisesti Kokemäelle Tukholman ja Turun kautta. Koska von Knorring oli menettänyt kansalaisuutensa, hän joutui oleskelemaan Suomen suuriruhtinaskunnan alueella väliaikaisten oleskelulupien turvin. Suomen kansalaisuus von Knorringille myönnettiin lopulta helmikuussa 1849. Ruotsin kansalaisuudestaan luopumisestaan huolimatta hän oli vielä seuraavana kesänä mukana kruununprinssi Kaarlen Alankomaihin tekemällä kosintamatkalla.
Kokemäenkartanon omistajana von Knorring yritti aktiivisesti kehittää aktiivisesti sen maataloutta, mutta tulokset jäivät kuitenkin heikoiksi. Hän oli myös mukana Suomen Talousseuran toiminnassa. Von Knorring tunnettiin kiivasluonteisena ja tylynä miehenä, joka Kokemäellä liikkuessaan piti aina mukanaan pitkää piiskaa. Sillä hänen kerrotaan lyöneen alustalaisiaan, elleivät nämä osanneet käyttäytyä tarpeeksi kunnioittavasti ja pokkuroida kartanonherran edessä. Toisaalta von Knorringin tiedetään auttaneen paikkakuntalaisia toimimalla ilmaiseksi lääkärinä. Hän oli ennen Ruotsiin muuttoaan opiskellut vuoden verran lääketiedettä Turun akatemiassa. Perimätieto kertoo myös, että von Knorring ei ollut tavallinen kristitty, vaan hänellä väitettiin olleen ”musta sielu”, joka oli yhteydessä henkimaailmaan. Palvelijattaret puolestaan sanoivat von Knorringin luona nähneensä omituisia esineitä, kuten pääkalloja ja salatietoja sisältäviä kirjoja, joten todennäköisesti hän oli vapaamuurari.
Elämä > Pyhän Henrikin kappeli

Vuonna 1839 von Knorringin Ahvenanmaalla vaikuttanut veli, kirkkoherra Frans Peter von Knorring ehdotti, että Kokemäellä sijaitseva Pyhän Henrikin saarnahuone suojattaisiin tiilisellä kappelilla. Rakennustyöstä järjestetyn tarjouskilpailun voitti von Knorring, joka omisti Kokemäenkartanon tiluksilla toimineen tiiliruukin. Kappeli valmistui lopulta vuonna 1857. Varsinaisten rakennustöiden lisäksi von Knorring vastasi myös kappelia ympäröivästä puistosta, mutta kaikki sen pensaat ja muut istutukset kuolivat jo parin vuoden kuluttua.
Perhe

Karl Henrik von Knorring ja Eva Charlotta Beck-Friis (1798–1877) saivat kuusi lasta, joista kolme kuoli jo alle vuoden ikäisenä. Carl Gustaf Joakim von Knorring (s. 1826) oli Ruotsin armeijan luutnantti, Desideria Elisabet Vilhelmina Desirée von Knorring (1834–1917) avioitui majuri Carl Tomas Adlercreutzin kanssa ja Frans Egenolf Eugen von Knorring (1827–1887), josta tuli isänsä jälkeen Kokemäenkartanon omistaja.
Frans Peter von Knorringin lisäksi hänen veljiään olivat senaattori Eugen von Knorring, Johan Gustaf von Knorring (1789-1839), Sebastian von Knorring (1795-1890), Georg Reinhold von Knorring (1801-1864) ja eversti Magnus Kasimir von Knorring (1806-1884). Sisarusparveen kuului 14 lasta, joista puolet kuoli jo pieninä lapsina.
Leo Puustinen

Leo Armas Puustinen (s. 1951 Nilsiä) on suomalainen upseeri ja eversti evp., joka toimi mm. Kuopion sotilasläänin komentajana 1. elokuuta 2002 – 31. joulukuuta 2006.
Hän on käynyt Kadettikoulun valmistuen vuonna 1974 huoltolinjalta.
Puustinen toimi vuodesta 2009 Kuopion kaupunginvaltuutettuna ja kaupungin sosiaali- ja terveyslautakunnan puheenjohtajana. Hän erosi kaupunginvaltuutetun tehtävästä syksyllä 2010 muutettuaan toiselle paikkakunnalle. Hän kuului Kokoomuksen valtuustoryhmään.
Puustinen on toiminut myös Sotainvalidien Veljesliiton Pohjois-Savon piirin puheenjohtajana sekä jäsenenä Kuopion Osuuspankin hallintoneuvostossa (2004–2009) ja Suomi-yhtiön (Keskinäinen Henkivakuutusyhtiö Suomi) edustajistossa 2009–2012.
Kirjallisuutta

Maanpuolustuskorkeakoulun perinneyhdistys ry: Sotakorkeakoulu suomalaisen sotataidon kehittäjänä, (Puustinen yksi 13 kirjoittajasta), Kustannus Oy Siltala, Helsinki 2009, ISBN 978-952-234-023-8.
Aiheesta muualla

Leo Puustinen: Puolustusvoimien uudistaminen - mennäänkö oikeaan suuntaan? (40min äänitallenne, 2005)[vanhentunut linkki]
Robert Putnam

Robert Putnam luennoimassa vuonna 2006.
Robert David Putnam (s. 9. tammikuuta 1941) on yhdysvaltalainen politiikan tutkija. Hän on Malkin Professor of Public Policy Harvardin yliopistossa, jossa hän on työskennellyt vuodesta 1971 lähtien.
Putnamin tunnetuin teos on vuonna 2000 kirjoitettu Bowling Alone, jonka mukaan Yhdysvalloissa on tapahtunut 1960-luvun jälkeen laaja sosiaalisen pääoman lasku, jolla on vakavia negatiivisia yhteiskunnallisia vaikutuksia.
Monikulttuurisuus alentaa luottamusta

Putnamin mukaan etninen monimuotoisuus laskee yhteiskunnallista luottamusta. Hän pitää kuitenkin maahanmuuttoa ja monikulttuurisuutta hyödyllisenä asiana pitkällä aikavälillä, jos yhteiskunta onnistuneesti pystyy puuttumaan niiden tuomiin haasteisiin. Putnamin esimerkkejä pitkän aikavälin onnistuneesta luottamuspääoman palautumisesta ovat USA:n armeijan rotusuhteissa tapahtunut positiivinen kehitys, uskonnonharjoituksessa esiintyneiden roturajojen madaltuminen USA:ssa sekä ennen kaikkea Euroopasta Yhdysvaltoihin tulleiden siirtolaisten integroituminen yhteiskuntaan sen jälkeen, kun eri kansanryhmät tai uskonnot, kuten katoliset, venäläiset tai italialaiset ensin ovat pitäneet etäisyyttä toisistaan.
Putnam Suomessa 2015

Lokakuussa 2015 Putnam kutsuttiin Suomeen luennoimaan kriittisessä tilanteessa, jossa turvapaikanhakijoiden lukumäärä oli noussut tuhansiin viikossa, ja ilmiö herätti voimakkaita erimielisyyksiä. Putnamin viesti oli, että jos hän olisi suomalainen, hän olisi maahanmuuton kannattaja. Putnam tapasi myös tasavallan presidentin. Putnam muistutti, että kotoutuminen ei tapahdu päivissä, kuukausissa eikä edes vuosissa, vaan puhutaan sukupolvista. "Silti suomalaisten ei pidä olettaa, että maahanmuuton ongelmat ratkeavat itsestään. Niin ei käy, vaan tarvitaan yritystä."
Kirjallisuus

Putnam, R.D. (1993). Making Democracy Work. Civic Traditions in Modern Italy. Princeton: Princeton University Press. ISBN 9780691037387
Putnam, R.D. (2000). Bowling Alone. The Collapse and Revival of American Community. New York: Simon & Schuster. ISBN 978-0-7432-0304-3
Putnam, Robert D., and Lewis Feldstein; with Don Cohen.(2003.) Better Together: Restoring the American Community. Simon & Schuster. ISBN 978-0743235471
Putnam, Robert D., (toim.) (2002). Democracies in Flux: The Evolution of Social Capital in Contemporary Society. Oxford University Press, 2002. ISBN 9780195150896
Putman, Robert D. (2015). Our Kids: The American Dream in Crisis. Simon & Schuster. ISBN 978-1-4767-6991-2.
Aiheesta muualla

Robert D. Putnam – sosiaalisen pääoman puolestapuhuja[vanhentunut linkki] – Jyväskylän yliopiston kansalaisyhteiskunnan tietoportaalissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii  DBLP 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Puolan kuningaskunta (1916–1918)

Puolan kuningaskunta oli Saksan keisarikunnan Venäjän keisarikunnalta miehittämälleen Veikselin aluepiirin alueelle vuonna 1916 perustama tunnustamaton valtio. Se vastasi autonomisena alueena vuonna 1815 perustettua Puolan kuningaskuntaa, jolla kuitenkin oli ollut 1815–1830 saakka Suomen suuriruhtinaskuntaa laajempi itsehallinto, muun muassa oma kansallinen 30 000 sotilaan palkka-armeija ja säännöllisesti kokoontuvat omat valtiopäivät.
Puolan kuningaskunnan perustamisen tarkoituksena ei ollut synnyttää suvereenia Puolan valtiota, vaan taata se, että puolalaiset suhtautuisivat myönteisesti saksalaiseen miehitysvaltaan eivätkä tukisi Venäjää, joka oli 1831 alkanut muuttaa Puolan kuningaskuntaa kapinan johdosta tavallisiksi Venäjän keisarikuntaan elimellisesti kuuluviksi tavallisiksi kuvernementeiksi, mikä vientiin hallinnollisesti loppuun vuoteen 1867 mennessä. Puolaa kutsuttiin tämän vuoksi 1831–1916 tämän vuoksi Veikselin aluepiiriksi. Puolan kuningaskunta oli olemassa marraskuuhun 1918 ja Puolan uudelleenitsenäistymiseen saakka.
Saksa ja Itävalta-Unkari valtaavat Venäjän puolalaisalueen

Elokuussa 1914 käynnistyneessä ensimmäisessä maailmansodassa Saksan ja Itävalta-Unkarin joukot valloittivat Venäjän hallitseman Veikselin aluepiirin ja jakoivat alueen hallinnon Varsovassa toimivan saksalaisen kenraalikuvernöörin ja Lublinissa toimivan itävaltalaisen kenraalikuvernöörin hallitsemiin alueisiin.
Saksalainen kenraalikuvernööri, kenraali Hans Hartwig von Beseler käynnisti keskustelun puolalaisvaltion perustamisesta. Itävalta-Unkarilla puolestaan oli useampia vaihtoehtoja Puolan suhteen. Yksi vaihtoehto sisälsi Puolan kuningaskunnan luomisen Itävallan keisarin alaisuuteen. Itävalta-Unkarin saksalaiset ja unkarilaiset vastustivat pääosin slaavilaisen alueen mukaanottamista keisarikuntaan. Silloinen nuori Itävalta-Unkarin keisari Kaarle kannatti kuitenkin ajatusta. Kaksi muuta sisälsivät ehdotukset valloitetun puolalaisalueen jakamisen Preussin ja Itävalta-Unkarin kesken tai Itävalta-Unkarin ja valtion, jossa olisi osia Liettuasta, Valko-Venäjästä ja jäänteitä Kongressi-Puolasta.
Keskustelut Puolan kuninkaasta

Puolan kuningasehdokkaiksi  nousivat neuvotteluissa Itävallan arkkiherttua Kaarle Stefan ja hänen poikansa arkkiherttua Kaarle Albert. Heidän edukseen nähtiin se, että he asuivat jo Itävallan puolalaisalueella Galitsian Żywiecissä ja puhuivat sujuvaa puolaa. Lisäksi Kaarle Stefanin tyttäret olivat naimisissa Puolan ylhäisaatelistoon kuuluvien Czartoryski- ja Radziwiłł-sukuisten ruhtinaiden kanssa.
Ajatus itävaltalaisen arkkiherttuan valinta Puolan kuninkaaksi oli hylätty vuoden 1916 alkuun mennessä. Saksan kenttäarmeijan johtaja, kenraali Erich von Falkenhayn hylkäsi ajatuksen tammikuussa 1916. Silloinen Saksan valtakunnankansleri Theobald von Bethmann-Hollweg olisi ollut suostuvainen itävaltalaistaustaiseen kuninkaaseen, mikäli Saksa olisi saanut valvoa Puolan kuningaskunnan taloutta, raaka-aineita ja armeijaa. Itävaltalaiskuningas olisi ollut siis marionettihallitsija todellisen vallan ollessa saksalaisilla. Helmikuuhun 1916 mennessä myös von Bethmann-Hollweg oli kuitenkin hylännyt itävaltalaisehdokkuuden.
Saksassa tehtiin suunnitelma saksalaisesta Puolan kuninkaasta – vahvimpia ehdokkaita olivat Saksin ja Baijerin hallitsijasukujen edustajat. Kaikkein vahvimpana nähtiin Baijerin prinssi Leopold, joka toimi silloin itärintamalla komentajatehtävissä.
Puolan kuningaskunta syntyy

Keskusvaltojen tappiot vuoden 1916 aikana johtivat siihen, että asenne Puolan kysymykseen muuttui. Siihen asti keskusvallat olivat pitäneet Puolaa pelinappulana ajatellen tulevia rauhanneuvotteluita. Lisäksi ajateltiin, että Puolan armeija korvaisi keskusvaltojen miehistötappioita. Lokakuussa 1916 keskusvallat pääsivät keskenään sopimukseen luotavasta Puolan valtiosta.
Kenraalikuvernööri von Beseler julkaisi Saksan ja Itävallan keisarien nimissä 5. marraskuuta 1916 sopimuksen, jossa hän lupasi Puolan valtion perustamisen kuitenkaan määrittelemättä tarkemmin, kuka on valtionpäämies, mitkä ovat maan rajat tai mikä on hallintojärjestelmä. Ensimmäistä kertaa sitten vuoden 1831 Varsovan kuninkaanlinna oli koristettu Puolan lipuilla. Itävallan Lublinissa toiminut kenraalikuvernööri Karl Kuk julkaisi samanlaisen sopimuksen kuin von Beseler Varsovassa. Välittömästi sopimuksen jälkeen von Beseler julkaisi Varsovassa Puolan armeijan rekrytointijulistuksen.
Väliaikainen hallitus

Puolan väliaikainen hallitus (puol. Tymczasowa Rada Stanu) luotiin 14. tammikuuta 1917. Siihen kuului 15 saksalaisten ja itävaltalaisten valitsemaa jäsentä. Puheenjohtajana toimi niin sanottu kruununmarsalkka. Itävaltalaisten kanssa sodan alusta yhteistyössä ollut puolalaistaustaisen Puolalaislegioonan johtaja Józef Piłsudski oli jäsenenä väliaikaisen hallituksen sotilaskomissiossa.
Väliaikaisen hallituksen ensimmäinen julistus ilmoitti maan olevan kuningaskunta, Puolan suuntautuvan laajentumisessa itään ja hakevan Puolan armeijaan vapaaehtoisia. Väliaikainen hallitus toimi myös parlamenttina vastaten maan koulutuksen järjestämisestä, oikeusjärjestelmästä ja tiedotusvälineistä.
Samoihin aikoihin tapahtui kansainvälisesti Puolaa koskettavia asioita. 22. tammikuuta 1917 Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilson antoi julistuksen, jossa hän ilmoitti kannattavansa yhtenäistä ja itsenäistä Puolaa. Seuraavana kuukautena kaatui Venäjän keisarikunta helmikuun vallankumouksessa. Nämä tekijät vahvistivat puolalaisten puolueettomuusasennetta käytävässä maailmansodassa – jopa ympärysvaltoihin ryhdyttiin suhtautumaan myönteisesti.
Epäonninen armeijahanke

Väliaikainen hallitus julisti huhtikuussa 1917 Puolan armeijan perustettavaksi nimittäen eversti Władysław Sikorskin valvomaan puolalaissotilaiden rekrytointia. Armeijaa kutsuttiin Puolan Wehrmachtiksi (saks. Polnische Wehrmacht). Sen sotilaat koostuivat pääasiassa Itävalta-Unkarin armeijassa taistelleista puolalaisista. Joukkojen komentajana toimi itävaltalainen kenraalikuvernööri Kuk. Armeijan tarkoituksena oli toimia 5. marraskuuta 1916 perustetun Puolan kuningaskunnan armeijana. Puolan Wehrmachtin sotilaat siirrettiin pääasiassa saksalaisten komentajien alaisiksi.
Puolalaiset sotilaat tunsivat  joutuneensa hankalaan tilanteeseen valansa takia. Vala tuli antaa tulevalle kuninkaalle, jota ei edes ollut vielä valittu. Valassa korostettiin lisäksi liittoa saksalaisten ja itävaltalais-unkarilaisten kanssa. Valasta kieltäytyneet puolalaissotilaat vangittiin, mukaan lukien Piłsudski. Elokuussa 1917 puolalaissotilaat, kaikkiaan noin 10 000 sotilasta, siirrettiin itärintamalle. Ristiriitojen vuoksi puolalainen väliaikaishallitus erosi 25. elokuuta.
Valtionhoitajaneuvosto muodollisena puolalaisvallanpitäjänä

Puolan kuningaskunnan väliaikainen perustuslaki julkistettiin 12. syyskuuta 1917. Perustuslain takana olivat keskusvaltojen edustajat. Sen mukaan valtiolla oli kaksikamarinen parlamentti. Koulutusta ja oikeuslaitosta koskevat vastuut siirrettiin puolalaisviranomaisille. Maan saksalaiselle vähemmistölle luotiin oma koulujärjestelmä, vaikka yhteistyössä olleet puolalaiset vastustivat ratkaisua.
Koska kuningaskunnalla ei ollut vielä hallitsijaa, tehtäviä hoiti valtionhoitajaneuvosto (puol. Rada Regencyjna). Syyskuun 18. siihen nimettiin:
Aleksander Kakowski, Varsovan arkkipiispa,
Zdzisław Lubomirski, puolalaisylimys, prinssi, Varsovan pormestari,
Józef Ostrowski, liikemies, suurmaanomistaja ja sotaa edeltävän ajan Venäjän duuman puolalaisjäsen.
Valtionhoitajaneuvosto nimitettiin seremoniallisesti Tadeusz Kościuszkon kuoleman vuosipäivänä 15. lokakuuta virkaansa. Se nimitti edelleen lakimies Jan Kucharzewskin pääministeriksi. Kaikesta luodusta Puolan kuningaskunnan puolalaishallinnosta huolimatta valta oli saksalaisviranomaisten käsissä.
Työväenliike ja lakot

Venäjän vallankumouksen seurauksena yhteiskunnalliset jännitteet Puolan kuningaskunnassa kasvoivat. Puolalaiset työväenpuolueet organisoivat yhdessä tammikuussa vuonna 1918 sodanvastaisen lakon. Lakon yhteydessä työväestö vaati korotusta palkkoihin, ja myös vaatimus Puolan valtiollisesta itsenäisyydestä voimistui. Lokakuussa vuonna 1918 Puolan sosialistipuolue aloitti yleislakon, jonka tarkoitus oli vauhdittaa Saksan armeijan ajamista pois maasta, ja marraskuussa miehityksen päätyttyä työläiset valtasivat voimalaitoksen.
Keskusvaltojen valta romahtaa

Keisarillisen Saksan tappio ensimmäisessä maailmansodassa tuli entistä ilmeisemmäksi. Kevään ja loppukesän 1918 taistelut osoittivat sen, että keskusvaltojen sotilaallinen voitto ei ollut mahdollinen. Saksa pyrki entistä enemmän tekemään rauhan. Yhtenä ennakkoehdoista  oli presidentti Wilsonin niin sanotun neljäntoista kohdan ohjelman hyväksyminen. Siinä oli mainittu muun muassa itsenäinen Puolan valtio ja sen vapaa, turvallinen pääsy merelle.
Kenraali von Beseler luovutti vallan 6. lokakuuta 1918 Puolan siviiliviranomaisille neuvoteltuaan ensin sotamarsalkka Paul von Hindenburgin kanssa. Puolalaiset sotilaat, jotka olivat olleet osa Itävalta-Unkarin armeijaa ja Puolan Wehrmachtissa, siirrettiin puolalaisen valtionhoitajaneuvoston alaisuuteen 10. lokakuuta 1918.
6. marraskuuta 1918 Itävalta-Unkarin puolalaisalueella Lublinissa julistettiin Puolan kansantasavalta (puol. Tymczasowy Rząd Ludowy Republiki Polskiej) perustetuksi. Vallan ottivat sosialistitaustaiset puolalaispoliitikot, pääministerinä Ignacy Daszyński ja sotilaallisena komentajana eversti Edward Rydz-Śmigły. Tavoitteena heillä oli syrjäyttää valtionhoitajaneuvosto ja käynnistää radikaalit sosiaaliset uudistukset.
Useat puolalaistahot olivat vaatineet saksalaisia vapauttamaan kenraali Piłsudskin, joka oli vankina Saksan Magdeburgissa. Tilanne ratkesi 11. marraskuuta 1918, kun Saksa antautui. Niin Lublinin hallitus kuin valtionhoitajaneuvosto luovuttivat valtansa Piłsudskille. Valtionhoitajaneuvosto erosi kolme päivää myöhemmin, jolloin Puolan kuningaskunnan olemassaolo oli päättynyt.
Puolan itsenäistymisen mahdollisti tilanne, jossa vieraat sotajoukot olivat poistuneet maasta. Bolševikit oli lyöty sotilaallisesti ja Saksa antautunut, joten   itsenäinen Puolan tasavalta voitiin muodostaa.