stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ahaltekhevonen
Historia > Turkmenistanin hevoset poistuvat ahaltekkantakirjasta 2000-luvulla

Vuonna 1991 itsenäistynyt Turkmenistan on valinnut ahaltekhevosen maan kansallistunnukseksi. Vielä 2000-luvun taitteessa ahaltekkantakirjaan aktiivisesti osallistumaan pyrkinyt Turkmenistan ei ole kuitenkaan 1990-luvulta alkaen kantakirjannut hevosiaan, joten maan hevoskanta ei ole enää suurimmalta osaltaan ahaltekejä. Turkmenistanissa elää todennäköisesti edelleen hevosia, jotka on aikanaan kantakirjattu ahaltekkantakirjaan, ja osa maan uudemmastakin kasvatuksesta olisi luultavasti hyväksyttävissä siihen,lähde? mutta kantakirjausta ei voida tehdä ilman hevosten perimän luotettavaa testaamista. Tilanteesta tulee mahdollisesti pysyvä, sillä ajan kuluessa ja hevossukupolvien mennessä hevosten polveutumista ei pystytä enää riittävän luotettavasti todentamaan.
Vaikka rodun puhtaana säilyttämiseksi järjestetty vuoden 1935 ratsastusselvennä lähti liikkeelle Turkmenistanista, maan julkinen asenne on kääntynyt jokseenkin päinvastaiseksi tällä vuosikymmenellä. Esimerkiksi Turkmenistanin Yhdysvaltain lähetystön maata esittelevät sivut  mainitsevat kuuluisana ahaltekenä toisen suljetun kantakirjan edustajan eli englannintäysiverisen l'Arc de Triomphe-laukkakisan voittajan "Dancing Brave"-hevosen.
Vaikka nyky-Turkmenistanin sisällä on ristiriitaisia näkemyksiä mm. poliittisen tilanteen johdosta siitä, onko hyväksyttävää jalostaa hevosia venäläisten hallinnoimaan ahaltekkantakirjaan tai ahaltekhevosesta nopeampaa risteyttämällä siihen englannintäysiveristä, epäselvä tilanne on kuitenkin johtanut siihen, että hevoset ovat jääneet kantakirjan ulkopuolelle.
Turmenistan on vuodesta 2010 pitäen isännöinyt kutsuvieraina eri puolilta maailmaa saapuneita aktiivisia ahaltekharrastajia ja -kasvattajia sekä erilaisten järjestöjen edustajia pyrkimyksenään perustaa rodun Turkmenistan-johtoinen kansainvälinen katto-organisaatio ja vakuuttaa ulkomaalaiset turkmenistanilaisten oikeudesta kantakirjaan.
Vaikka maassa on aina arvosteltu Venäjän ja Neuvostoliiton hallintaa rotuun sen nimeä myöten, vielä 2010-luvun alussa Turkmenistan kampanjoi erityisen voimakkaasti pitäen rotua omanaan. Esimerkiksi vuonna 2011 kansainvälisessä lehdistössä levisi yleisesti tieto ahaltekien kauneuskilpailusta, "joka edistää taivaallisen kilpahevosen kunniaa maailmalla". Viime aikoina Turkmenistan on kuitenkin käyttänyt hevosistaan korostetummin termiä turkmeeninhevonen.
Näennäisestä avoimuudestaan huolimatta maa on melko eristäytynyt ja pyrkii myös kontrolloimaan tiedonvälitystä.
Ominaisuudet

Ahalteket ovat itämaisista hevosista keskimäärin kookkaimpia ja nopeimpia. Nykyaikaisiin WBFSH-kantakirjojen puoliverisiin verrattuna ne ovat kuitenkin enemmänkin pienehköjä yleisratsuja kuin mihinkään yksittäiseen kilparatsastuksen lajiin nimenomaisesti jalostettuja.
Kansainvälisen ahaltekehevoskasvatusjärjestö MAAK:in kantakirjan tavoittelema rodun ihannerakenne on seuraavanlainen: pää kevytmuotoinen, pitkänomainen ja kuiva, leveä mutta siro leuka; profiili suora tai otsasta kyömy. Silmät kookkaat ja vinoon asentuneet, korvat sirot, liikkuvat ja korkealle asettuneet; sirot huulet ja sieraimet; niska pitkä ja leveä. Pään tulee kiinnittyä kaulaan terävässä kulmassa.
Kaulan tulee olla korkealle asettunut, pitkä, taipuisa, muodoltaan suora tai joutsenkaula, poikkileikkaukseltaan pyöreä. Säkä kookas ja lihaksikas. Lavat pitkät, hyvin kulmautuneet ja lihaksikkaat. Olkavarsi normaaliasentoinen ja lihaksikas. Rinnan tulee olla syvä, lapojen takaa levenevä, muodoltaan ovaalimainen. Irtonaiset kylkiluut pitkät. Selkä ja lanne tasaiset, suhteellisen leveät; hienoinen liikapituus hyväksytään. Takaosa normaalissa kulmassa, joskus hieman laskeva, pitkä ja leveä, lihakset vahvat ja kiinnittyvät pitkälle sääreen. Hännän tulee kiinnittyä alas ja syvälle, ja se voi olla tyvestään melkein jouheton.
Jalkojen tulee olla hoikat ja pitkät hyvin kehittynein nivelin ja lujin selkeästi erottuvin jäntein, kavioiden pienet ja vankat. Vuohiskarvojen tulee olla lyhyet tai hieman pitkät. Lihasten tulee olla tiiviit ja matalat. Liikkeiden tulee olla laajat, voimakkaat, notkeat ja elastiset, sekä ratsastajalle miellyttävät kaikissa askellajeissa; hypyn tulee olla notkea, laadukas ja matalakaarinen.
MAAK:in kantakirjaussäännöt rohkaisevat jalostamaan kookkaampia yksilöitä: vähimmäistavoitemitat oriille ovat säkäkorkeus 164 cm, selän pituus 166 cm, rinnanympärys 182 cm ja säärenympärys 21,5 cm, tammoille hieman pienemmät. Näiden mittojen mukaan määräytyvistä pisteistä voidaan tehdä vähennys, jos selän pituus on säkäkorkeuteen nähden liian lyhyt tai pitkä.
Ahaltekenhevosen karvapeite on ohut ja sileä, jouhet harvat. Otsajouhet puuttuvat täysin tai melkein täysin. Rodussa esiintyy runsaasti erilaisia värityksiä, yleisimmät ovat ruunikko, ruunihallakko, musta ja rautias. Kimoja ja voikkovärityksiä esiintyy. Karvan laatu antaa väriin usein metallisen kiillon.
Julkisuuskuva

Ahaltekhevosten jalostusta voi verrata muiden suljetun kantakirjan täysiverihevosrotujen kuten englannintäysiverisen tai arabianhevosen jalostukseen, eli tärkeimpänä jalostusominaisuutena pidetään rotupuhtautta; minkäänlaisia risteytyksiä ei hyväksytä kantakirjaan.
Suomessa tietämys ahaltekien suljetusta kantakirjasta on ollut melko heikkoa, jos mittana pitää sitä, että Hippoksen rekistereihin on merkitty väärän rotuisia hevosia ahaltekeiksi ja tätä kautta tiedot ovat siirtyneet tunnettuihin kuvallisiin sukutietokantoihin.kenen mukaan? Internetistä löytyy yksi ahaltek-kantakirjan kanssa yhdenmukainen sukutietokanta, mutta pelkkä hevosen nimen ja suvun esiintyminen siinä ei vielä takaa hevosen alkuperää. Ahaltekenhevoskasvattajat ja -myyjät korostavat,lähde? että ahaltekhevosen tulee olla asianmukaisesti rekisteröity kantakirjaan, mikä edellyttää hevosen perimän tutkimista laboratoriokokein. Jos hevosen mukana tulee pelkkiä paperikopioita ja rotuyhdistykset tai tunnetut kasvattajat eivät tunnista hevosta, kyseessä on todennäköisimmin pelkkä huijausyritys, sillä nimenomaan kantakirjaus toimii ainoana takeena hevosten alkuperästä.
Turkmenistanilaiset hevoset ovat pysyneet kantakirjan ulkopuolella koko 2000-luvun eivätkä mahdollisesti ole enää edes kantakirjattavissa, koska suljettu ahaltekkantakirja edellyttää hevosen perimän todistamista tieteellisen luotettavasti eikä hyväksy risteytyksiä muihin rotuihin kuten englannintäysiveriseen, joihin turkmenistanilaisilla on nykyisin liberaali kanta. Myös turkmenistanilaiset itse ovat alkaneet kutsua kansalliseläintään ahaltekeä vuonna 2013 perustamallaan valtiollisella internet-sivustolla selkeämmin turkmeenihevoseksi. Vielä vuonna 2011 oli maailman medioissa uutisia "taivaallisten kilpahevosten ahaltekien kauneuskilpailusta", joiden kuvituksena käytettiin muiden maiden ahaltekejä sekä hevosia, joiden ahaltek-kantakirjauksesta ei ollut varmuutta.
Kantakirjan rotumääritelmä ja kuvaus ovat huono käännös alkuperäisestä venäjänkielisestä määritelmästä, jonka alkuperäisille termeille ei edes ole aina suoraa vastinetta länsimaisissa kielissä.
Erittäin vähälukuisilla roduilla kuten ahaltekeillä tietolähteiden laadulla on suuri merkitys. Koko maailmassa on vain noin 3 500 ja Suomessa alle 10 ahaltekeä . Tosin aivan kuten englannintäysiverisillä tai arabianhevosilla ahaltekejen jalostusoikeutta ei rajoiteta juurikaan muulla tavoin kuin edellyttämällä täysiverisyyttä ja mahdollisesti astutusmenetelmiä koskevilla säännöillä, joten jalostustulokset kaikissa näissä edellä mainituissa roduissa voivat vaihdella todella suuresti kasvattajakohtaisesti. Mikäli jonkun maan vähälukuinen kasvatus perustuu erityisesti tietyn hevosen jälkeläisiin, objektiivinen rodun yksilöiden välinen vertailu hankaloituu entisestään.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ahaltekhevonen Wikimedia Commonsissa
Ahaltekhevonen Hevosmaailma.netissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Muinainen Akhal-Teke-hevonen, pronssi, 4.-1. Vuosisata eKr.
Adam Ivendorff

Adam Ivendorff (1814 – 29. toukokuuta 1897) oli suomalainen Vesilahdessa asunut kirkonvartija, suntio ja kiertokoulun opettaja. Opettajana toimiessaan Ivendorff alkoi vuodesta 1846 alkaen pitää päiväkirjaa, johon hän merkitsi omia tekemisiään, seurakunnan ja paikkakunnan tapahtumia sekä valtakunnan uutisia. Ivendorff kuvasi päiväkirjassaan myös suurten nälkävuosien tapahtumia Vesilahdella 1866–1868. Viimeiset päiväkirjamerkintänsä hän teki keväällä 1897 muutamia viikkoja ennen kuolemaansa. Ivendorffin yli 300 käsin kirjoitetun liuskan mittainen päiväkirja on julkaistu kirjana 2006.
Ivendorffia aikaisemmin Vesilahden kirkonvartijana toiminut Tuomas Tallgrén (1768–1838) piti myös päiväkirjaa vuosina 1795–1837 kirjoittaen merkintänsä vanhan vuosina 1688–1694 käytössä olleen rippikirjan sivujen tyhjiin kohtiin. Päiväkirjaansa Tallgrén merkitsi muun muassa Suomen sodan tapahtumia Vesilahdessa sekä tietoja Vesilahden kirkon rakentamisesta. Tallgrénin päiväkirja on myös julkaistu kirjana (Aiwan kowa tapaus - Tuomas Tallgrén ja hänen aikakirjansa, toim. Mikko Kylliäinen ja Ritva Puro. Wesilahti-Seura ja Vesilahden kunta, Vesilahti 1996).
Adam Ivendorff oli naimisissa Anna Kaisa Anttilan kanssa. Heidän poikansa Adam Edvard Ivendorff (1851-1939) toimi apulaispappina viimeksi Toivakassa ja omisti maatilan Pirkkalassa.
Kirjallisuutta

Kirkonvartijan päiväkirja 1846-1897 ; toimittanut Mikko Kylliäinen. Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 1080. Helsinki 2006 ISBN 951746827X
Ahon hallitus

| Ahon hallitus |
| --- | --- |
  Suomen tasavallan 65. valtioneuvosto
 Pääministeri Esko Aho
Toimikausi alkoi:  26. huhtikuuta 1991
Toimikausi päättyi:  13. huhtikuuta 1995
Valtionpäämies:   Mauno Koivisto  Martti Ahtisaari 
Jäsenet
Hallituksen johtaja:  Esko Aho
Hallituksen varajohtaja:   Ilkka Kanerva  Pertti Salolainen 
Ministerien lukumäärä:  17
Hallituspuolueet:   Keskusta  Kokoomus  RKP  Kristillinen Liitto (28.6.1994 asti) 
Hallituksen asema:  enemmistöhallitus 107 / 200
Oppositiopuolueet:   SDP  Vihreät  Kristillinen Liitto (28.6.1994 alkaen)  Vasemmistoliitto  SMP 
Historia
Vaalit:  Eduskuntavaalit 1991
Edellinen:  Holkerin hallitus
Seuraava:  Lipposen I hallitus
Ahon hallitus oli Suomen tasavallan 65. hallitus ja samalla porvarihallitus, jonka muodostivat Keskusta, Kokoomus, RKP ja SKL. 1991 eduskuntavaalien tuloksen perusteella muodostettu hallitus toimi koko vaalikauden 26. huhtikuuta 1991 – 13. huhtikuuta 1995. Ahon hallituksen aikana Suomi liittyi Euroopan unioniin.
Keskustalla oli hallituksessa kahdeksan, Kokoomuksella kuusi, RKP:lla kaksi ja SKL:lla yksi ministeri. Ministereitä oli siis yhteensä 17.
Hallituksen muodostaminen

Hallitusta muodostettaessa oli ensimmäistä kertaa voimassa eduskunnan hyväksymä hallitusmuodon muutos, jonka mukaan tasavallan presidentin on uutta hallitusta muodostettaessa kuultava eduskunnan puhemiestä ja eduskuntaryhmiä. Itse asiassa muutos kuitenkin vain virallisti jo vakiintuneen käytännön. Jo ennen kuulemiskierrosta presidentti Mauno Koivisto oli ilmoittanut antavansa vapaat kädet hallituksen muodostamisessa ja heti sen jälkeen hän antoi vaalivoittajan Keskustan puheenjohtajalle, eduskunnan puhemieheksi valitulle Esko Aholle tehtäväksi tunnustella enemmistöhallituksen muodostamista. Vaalitappion kärsineen SDP:n puheenjohtaja Pertti Paasio ilmoitti puolueen jäävän puoluetoimikunnan heti vaalien jälkeen tekemän päätöksen nojalla oppositioon. Näin SDP:n johto käsitteli asian jo ennen kuin puolueen eduskuntaryhmä ehti kokoontua.
Varsinaisiin hallitusneuvotteluihin osallistuivat Keskusta, Kokoomus, RKP, Vihreä liitto ja SKL. Vihreä liitto vetäytyi neuvotteluista, koska se ei löytänyt yhteistä energiapoliittista linjaa Keskustan ja Kokoomuksen kanssa. Hallitusneuvottelujen kiperin kysymys syntyi valtiovarainministerin salkusta, jota molemmat päähallituspuolueet halusivat itselleen. Kiista ratkesi, kun päädyttiin antamaan valtiovarainministerin paikka Kokoomukselle ja ulkoministerin paikka Keskustalle. Keskustan ulkoministeriksi valittiin Paavo Väyrynen. Kokoomuksen puheenjohtaja Ilkka Suominen jäi sivuun hallituksesta, mutta valtiovarainministeriksi nousi Iiro Viinanen. 36-vuotiaasta Esko Ahosta tuli Suomen nuorin pääministeri hänen ohitettuaan Ahti Karjalaisen, joka oli noussut pääministeriksi 39-vuotiaana vuonna 1962.
Hallitusohjelma

Ahon hallitus asetti päätavoitteekseen Suomen talouden tervehdyttämisen vaihtotaseen alijäämää pienentämällä, ulkomaisen velkaantumisen pysäyttämisellä, työllisyyden turvaamistoimilla, tehostamalla julkista taloutta ja kääntämällä avoimen sektorin kansantuoteosuus nousuun. Ulkopoliittisiksi tavoitteikseen hallitus nimesi Suomen kansallisten etujen turvaamisen ja kansainvälisen aseman vahvistamisen.
Osana energiapoliittista linjaansa Ahon hallitus antoi toukokuussa 1991 kauppa- ja teollisuusministeriölle valtuudet alkaa valmistella yli 30 vuotta kiistellyn Vuotoksen altaan rakentamista Itä-Lappiin ja kumosi Sorsan kolmannen hallituksen vuonna 1982 tekemän päätöksen, jonka mukaan allasta ei rakenneta. Kesäkuussa 1992 hallitus myönsi Kemijoki Oy:lle luvan hakea varsinaista altaan rakennuslupaa. Hallituksen päätös ei ollut yksimielinen, sillä ympäristöministeri Sirpa Pietikäinen, ulkomaankauppaministeri Pertti Salolainen, puolustusministeri Elisabet Rehn ja kehitysyhteistyöministeri Toimi Kankaanniemi vastustivat altaan rakentamista.
Ahon hallituksen toimikaudella Suomen kansainvälispoliittinen toimintaympäristö mullistui ennen kokemattomalla tavalla. Neuvostoliitto luhistui ja lakkasi olemasta vuoden 1991 lopussa, ja Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden perustana ollut YYA-sopimus haudattiin vähin äänin. Kesällä 1991 Ruotsin valtiopäivät asettivat Ruotsin ulkopoliittiseksi tavoitteeksi Euroopan yhteisön jäsenyyden, ja pääministeri Esko Aho taivutti oman puolueensa EY-jäsenyyden kannalle. Tammikuussa 1992 hallitus päätti, että Suomen mahdollisesta EY-jäsenyydestä järjestetään neuvoa-antava kansanäänestys. Suomen pääneuvottelijana EY-jäsenyysneuvotteluissa oli ulkomaankauppaministeri Pertti Salolainen.
Ministerit > Ministerivaihdokset

Ahon hallituksessa tapahtui sen toimikaudella useita ministerivaihdoksia.
Sosiaali- ja terveysministeri Eeva Kuuskoski erosi hallituksesta huhtikuussa 1992 vastalauseena hänen ministeriönsä hallinnonalaan kohdistetuille säästötoimille ja hänen tilalleen tuli kansanedustaja Jorma Huuhtanen.
Kauppa- ja teollisuusministeri Kauko Juhantalo sai eron hallituksesta omasta pyynnöstään elokuun alussa 1992, ja hänen tilalleen tuli valtiosihteeri Pekka Tuomisto. Tuomisto puolestaan siirtyi elokuun alussa 1993 Kansaneläkelaitoksen pääjohtajaksi ja hänen seuraajakseen tuli kansanedustaja Seppo Kääriäinen.
Ulkoministeri Paavo Väyrynen erosi hallituksesta toukokuussa 1993 keskittyäkseen kampanjaansa vuoden 1994 presidentinvaalissa ja uudeksi ulkoministeriksi valittiin MTK:n puheenjohtaja Heikki Haavisto. Haavisto puolestaan joutui jättämään hallituksen vakavan sairauden vuoksi tammikuussa 1995 ja ulkoministeriksi hallituksen jäljellä olleelle toimikaudelle tuli puolueisiin sitoutumaton Paavo Rantanen.
Opetusministeri Riitta Uosukainen siirtyi helmikuussa 1994 Suomen ensimmäiseksi naispuoliseksi eduskunnan puhemieheksi ja hänen tilalleen tuli hänen erityisavustajansa Olli-Pekka Heinonen.
Maa- ja metsätalousministeri Martti Pura erosi hallituksesta huhtikuussa 1994 siirtyessään Sodankylän kunnanjohtajaksi ja hänen tilalleen tuli eduskunnan toinen varapuhemies Mikko Pesälä.
Oikeusministeri Hannele Pokka erosi hallituksesta huhtikuussa 1994 siirtyessään Lapin läänin maaherraksi ja hänen tilalleen tuli kansanedustaja Anneli Jäätteenmäki.
Kehitysyhteistyöministeri Toimi Kankaanniemi erosi hallituksesta heinäkuussa 1994, koska hänelle ei myönnetty valtuuksia äänestää hallituksessa EU-sopimuksen allekirjoitusvaltuuksia vastaan. Kankaanniemelle ei nimitetty seuraajaa ja hänen eronsa merkitsi SKL:n siirtymistä oppositioon.
Puolustusministeri Elisabeth Rehn ja asuntoministeri Pirjo Rusanen siirtyivät vuoden 1995 alussa Suomen edustajiksi Euroopan parlamenttiin. Uudeksi puolustusministeriksi tuli kansanedustaja Jan-Erik Enestam ja uudeksi asuntoministeriksi kansanedustaja Anneli Taina.
Ujuni Ahmed

| Ujuni Ahmed |
| --- | --- |
 Ujuni Ahmed Helsingin Säätytalolla Suomi-palkinnon jakotilaisuudessa vuonna 2022.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1987 (ikä 37–38) Mogadishu, Somalia
Ammatti:  yhteiskunnallinen vaikuttaja ja ihmisoikeusaktivisti
Ujuni Ahmed (s. 1987 Mogadishu, Somalia) on somalitaustainen yhteiskunnallinen vaikuttaja ja ihmisoikeusaktivisti, joka on työskennellyt naisten ja tyttöjen oikeuksien puolesta. Hän on puhunut erityisesti naisten sukuelinten silpomista sekä kunniaan liittyvää rajoittamista ja väkivaltaa vastaan. Vuonna 2020 Ahmed sai Suomen PEN -järjestön sananvapauspalkinnon ja 2022 Suomi-palkinnon.
Yhteiskunnallinen toiminta

Ujuni Ahmed toimii kansalaisjärjestö Fenix Helsingin toiminnanjohtajana. Vuonna 2017 järjestö laati selvityksen tyttölasten ympärileikkauksista Suomessa, ja hän oli toinen raportin kirjoittajista. Raportti luovutettiin lapsiasiavaltuutettu Tuomas Kurttilalle. Ahmed on kannattanut erillislakia sukuelinten silpomisen kriminalisoimiseksi, koska se antaisi selvän viestin toimenpiteen laittomuudesta. Hän on moittinut suomalaisten viranomaisten toimettomuutta tyttöjen ympärileikkauksiin liittyen.
Työssään Ahmed myös levittää tietoa tyttöjen sukuelinten silpomisesta ja etsii mielipidevaikuttajia maahanmuuttajien yhteisöjen sisältä ja työskentelee niiden ulkopuolella terveydenhuollon ammattilaisten ja opettajien kanssa. Ahmedin mukaan yleensä sukuelimiä ei silvota Suomessa, vaan tyttöjä viedään lomamatkalle sukuloimaan maahan, jossa leikkaus tehdään, joten perinne uhkaa myös Suomessa syntyneitä lapsia.
Ujuni Ahmedille myönnettiin helmikuussa 2020 Suomen PENin sananvapauspalkinto. Palkinnon myöntämisen perusteluina oli, että hän on käyttänyt sananvapauttaan puolustaakseen suomalaisessa yhteiskunnassa hauraimmassa asemassa olevien naisten ja tyttöjen oikeuksia, ja puhunut erityisesti naisten sukuelinten silpomista sekä kunniaan liittyvää rajoittamista ja väkivaltaa vastaan.
Vuonna 2020 Ahmedia solvattiin sosiaalisen median palvelu Instagramissa kulttuurista omimista koskevassa keskustelussa. Aluesyyttäjä päätti tutkinnan vähäisyysperusteella, koska viesti oli poistettu nopeasti eikä Ahmed ollut vaatinut korvausta. Apulaisvaltakunnansyyttäjä Jukka Rappe kumosi päätöksen ja määräsi tapauksen uuteen syyteharkintaan. Vuonna 2023 tekijä tuomittiin kunnianloukkauksesta 20 päiväsakkoon.
Vuonna 2022 Ahmed sai opetus- ja kulttuuriministeriön jakaman Suomi-palkinnon työstään ihmisoikeusaktivistina ja yhteiskunnallisena vaikuttajana.
Vuonna 2024 Ahmed toimii Kriisivalmiusjärjestö -yhdistyksen puheenjohtajana. Yhdistys auttaa kriisi- ja konfliktiolosuhteissa ilman tukea jääneitä siviilejä.
Kirja ja näytelmä

Ahmedin ja Elina Hirvosen kirja Tytöille, jotka ajattelevat olevansa yksin julkaistiin vuonna 2022. Kirja kertoo Ahmedin kokemuksista maahanmuuttajana Suomessa. Teokseen pohjautuva samanniminen näytelmä sai ensi-iltansa Suomen Kansallisteatterin Suurella näyttämöllä 21.9.2023. Näytelmän on ohjannut Satu Linnapuomi, ja sen pääosissa nähdään Safiya Abukar ja Emilia Neuvonen.
Yksityiselämä

Ujuni Ahmed syntyi Somalian pääkaupungissa Mogadishussa vuonna 1987. Kolmevuotiaana hän muutti perheensä kanssa Suomeen Somalian sisällissodan vuoksi. Ahmed kasvoi Kontulassa, Itä-Helsingissä. Hän on naimisissa ja hänellä on tytär.
Tuomio petoksesta

Marraskuussa 2023 Helsingin käräjäoikeus tuomitsi  Ahmedin petoksesta 65 päiväsakkoon liittyen Kansaneläkelaitokselta liikaa saaduista tuista. Rahamääräisesti kyse on hieman yli 6000 euron summasta.
Teokset

Ujuni Ahmed, Elina Hirvonen: Tytöille, jotka ajattelevat olevansa yksin. WSOY, 2022. ISBN 978-951-0-46878-4
Aiheesta muualla

Ujuni Ahmed Twitterissä
Yle: Kiltin tytön tottelemattomuuskoulu, 17.1.2023, Ujuni Ahmed - Naisen kunnia (Yle Areena)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
J. H. Rosny vanhempi

Joseph Henri Böex alias JH Rosny senior, vuonna 1926
J. H. Rosny vanhempi (ransk. J. H. Rosny aîné) (1856–1940) on belgialaisen kirjailijan Joseph Henri Böexin nimimerkki vuoden 1907 jälkeen. Tätä ennen hän kirjoitti kirjoja nimimerkillä J. H. Rosny. Niistä  1893–1907 julkaistut hän kirjoitti yhdessä nuoremman veljensä Justin Böexin kanssa, joskin vanhemman veljen oletetaan olleen päävastuussa kirjoittamisesta.
J. H. Rosny vanhempi oli science fictionin varhaisimpia edustajia muun muassa Jules Vernen ja H. G. Wellsin ohella ja merkittävä hahmo 1800–1900-lukujen vaihteen ranskankielisessä kirjallisuudessa. Hänen kuolemansa jälkeen hänen kirjallinen maineensa on hiipunut.
Hänen tunnetuin teoksensa lienee romaani La guerre du Feu vuodelta 1909 (suom. Sota tulesta (ISBN 951-1-08632-4), 1985), joka kertoo ajasta, kun tuli ei vielä ole eri ihmisrotujen hallinnassa. Jean-Jacques Annaud ohjasi vuonna 1981 romaaniin pohjautuneen elokuvan Taistelu tulesta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta J. H. Rosny vanhempi Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  zbMATH 
Taiteenala:  FID 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Veli Granö

Veli Matti Juhani Granö (s. 29. marraskuuta 1960 Kajaani) on suomalainen valokuvaaja, elokuvaaja ja kuvataiteilija. Hän on ollut elokuusta 2014 valokuvauksen ja nykytaiteen professori (osin osa-aikaisena) Kuvataideakatemiassa.
Henkilöhistoria

Granö vietti lapsuutensa Ahlaisissa ja Porissa. Hän opiskeli Porin taidekoulussa vuosina 1976–1978 sekä Lahden muotoiluinstituutissa vuosina 1983–1986, jossa hän on toiminut myös visuaalisen suunnittelun, kokeellisen elokuvan ja valokuvauksen opettajana.
Granö tunnetaan yhtenä kansantaiteen eli niin sanotun ITE-taiteen esiintuojista. Ilmiö tuli ensimmäisen kerran laajempaan tietoisuuteen hänen valokuvanäyttelystään (1986) ja kirjastaan Onnela (1989). Granö toimii edelleen omaehtoisen taiteen tekijöiden parissa ja hän on ollut järjestämässä monia Ite-aiheisia näyttelyitä. Venetsian biennalessa 2001 hän esitti muun muassa suomalaisia ITE-taiteilijoita esitteleviä valokuviaan. Hänen teoksiaan on esitetty monissa merkittävissä näyttelyissä, kuten New Yorkin MOMA:ssa ja Whitney Museum of American Artissa sekä Manifesta- ja Sydney-biennaleissa. Granö käyttää taiteellisessa tuotannossaan usein lähtökohtana dokumentaarisuutta, joka päätyy monesti taiteellisesti vapaampiin muotoihin, kuten installaatioon tai veistoksellisiin kappaleisiin.
Hän on koonnut myös suomalaisia keräilijöitä esittelevän näyttelyn ja kirjan Esineiden valtakunta (1997). Näyttely oli esillä Ateneum-rakennuksen Nykytaiteen museon tiloissa vuonna 1997. Vuonna 2008 Granö toimi Mäntän kuvataideviikkojen ”Ihmisyyden taito” -näyttelyn kuraattorina.
Teoksia

Erkkilys Pirtomas Suomen taidetta pelastamassa: Erkki Pirtolan värikäs elämä. Kustannusosakeyhtiö Parvs, 2023. ISBN 9789527441565
Veijo Rönkkösen todellinen elämä. The real life of Veijo Rönkkönen. Maahenki, Helsinki, 2007. ISBN 978-952-5652-11-6. Toinen painos, 2018, Patsaspuisto.
ITE-taide: Arjen luovuutta. Teksti: Satu Itkonen. Julkaisijat: Maahenki oy ja Nykytaiteen museo Kiasma. Maahenki 2005.
Rien: Siinäkö kaikki? Veli Granö & Tuovi Hippeläinen. Porin taidemuseon julkaisuja, 70. Porin taidemuseo, 2004. ISSN 0359-4327
Between the worlds: Photographs, installations and films. Artikkeli Otso Kantokorpi. Julkaisijat Taide ja Veli Granö, 2003.
Itse tehty elämä – ITE. DIY lives. Veli Granö, Martti Honkanen, Erkki Pirtola. Maaseudun sivistysliitto & Maahenki, 2000.
Esineiden valtakunta: Keräilijöitä ja kokoelmia. Teksti Pasi Falk, Maria Koskijoki. Pohjoinen, 1997.
Onnela. Julkaisija V. Granö, Lahti, 1989.