stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juhannus
Juhannus kirjallisuudessa

William Shakespeare: Juhannusyön uni
F. E. Sillanpää: Ihmiset suviyössä
Tove Jansson: Vaarallinen juhannus
Hannu Salama: Juhannustanssit
Kirjallisuutta

Aalto, Satu (toim.): Suuri perinnekirja: Suomalaista juhlaperinnettä ennen ja nyt.  Hämeenlinna:  Karisto, 1999.  ISBN 951-23-3963-3
Karjalainen, Sirpa: Juhlan aika: Suomalaisia vuotuisperinteitä.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-22920-2
Lahtinen, Mysi: Juhlat: Uudestavuodesta elonkorjuuseen.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3151-3
Nirkko, Juha (toim.): Juhannus ajallaan: Juhlia vapusta kekriin.  (Folklore-sarja)  Helsinki:  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2004.  ISBN 951-746-587-4
Seljavaara, Anu & Kärjä, Päivi (toim.): Juhlat alkakoot! Vuotuisia tapoja ja perinteitä.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-28965-5
Tuomikoski, Pekka: Päivästä päivään: Kalenterimme merkkipäivät.  Helsinki:  Edita, 2007.  ISBN 978-951-37-4792-3
Vento, Urpo (toim.): Juhlakirja: Suomalaiset merkkipäivät.  (Kalevalaseuran vuosikirja 59)  Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura, 1979.  ISBN 951-717-178-1
Vilkuna, Kustaa: Vuotuinen ajantieto: Vanhoista merkkipäivistä sekä kansanomaisesta talous- ja sääkalenterista enteineen.  (1. laitos 1950)  Helsingissä:  Otava, 1994 (8. painos 2002).  ISBN 951-1-13320-9
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Yle Oppiminen: Juhannus - keskikesän ja valon juhla
Suomi juhlii – juhannus. Ylen Elävä arkisto.
Juhannustaikoja. Ylen Elävä arkisto.
Jussi Katajala: Juhannus. Memoria Volatilis 23.6.2005.
STT: Tästä syystä juhannus siirrettiin. Uusi Suomi 23.6.2009.
Jann Kuusisaari: Sankthans – tanskalainen juhannus. Tanska.dk.
Vuosi
Suomen liputuspäivät
| --- | --- |
Viralliset:  suomalaisen kulttuurin päivä (28.2)  suomalaisen työn päivä (vappu) (1.5)  äitienpäivä (toukokuun 2. sunnuntai)  puolustusvoimain lippujuhlan päivä (4.6)  Suomen lipun päivä (juhannus) (kesäkuun lopussa)  isänpäivä (marraskuun 2. sunnuntai)  itsenäisyyspäivä (6.12)  vaalipäivä  tasavallan presidentin toimeenastumispäivä 
Vakiintuneet:  J. L. Runebergin päivä (5.2)  Miina Sillanpään päivä (1.10)  tasa-arvon päivä (19.3)  suomen kielen päivä (9.4)  kansallinen veteraanipäivä (27.4)  Eurooppa-päivä (9.5)  suomalaisuuden päivä (J. V. Snellman) (12.5)  kaatuneitten muistopäivä (toukokuun 3. su)  runon ja suven päivä (6.7)  Aleksis Kiven päivä]  (10.10)  Yhdistyneiden kansakuntien päivä (24.10)  ruotsalaisuuden päivä (6.10)  suomalaisen musiikin päivä (8.12) 
Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kirkkovuosi
adventti | 
joulu | 
uusivuosi |
loppiainen |
kynttilänpäivä |
laskiainen |
Marian ilmestyspäivä |
palmusunnuntai |
kiirastorstai |
pitkäperjantai |
pääsiäinen |
helatorstai

helluntai |
Pyhän Kolminaisuuden päivä |
juhannus |
apostolien päivä |
kirkastussunnuntai |
mikkelinpäivä |
reformaation päivä |
pyhäinpäivä |
tuomiosunnuntai
Juhannuskokon poltto on yksi juhannusperinteistä.
Juhannussalko Ahvenanmaalla.
Kukkiva juhannusruusu.
Suomi

Suomen tasavalta (ruots. Republiken Finland) eli Suomi (ruots. Finland) on parlamentaarinen tasavalta Pohjois-Euroopassa. Suomen rajanaapureita ovat idässä Venäjä, pohjoisessa Norja ja lännessä Ruotsi. Ilman yhteistä maarajaa Suomen lähinaapurina on vielä Suomenlahden eteläpuolella Viro. Suomi kuuluu Pohjoismaihin, ja luonnonmaantieteellisesti Suomi on osa Fennoskandian niemimaata ja yksi Itämeren rantavaltioista. Itämeren osista Suomen alueelle ulottuvat Suomenlahti, Saaristomeri, Ahvenanmeri ja Pohjanlahti.
Suomea on asutettu viimeisimmän jääkauden päättymisestä eli jo 9 000 vuotta eaa lähtien. Itämerensuomalaiset kansat levittäytyivät Suomen alueelle joskus 800-luvulla. Maa oli pitkään osa Ruotsia, kunnes vuonna 1809 se siirtyi Suomen sodan jälkeen osaksi Venäjää. Suomi itsenäistyi vuonna 1917 bolševikkien valtaannousun jälkimainingeissa. Kansan kahtiajako ajoi maan sisällissotaan. Tasavalta vakiintui hallitusmuodoksi vuonna 1919. Toisen maailmansodan aikana Suomi kävi ensin talvi- ja jatkosodan ja lopulta Lapin sodan, mutta säilytti itsenäisyytensä.
Suomi liittyi Euroopan neuvostoon vuonna 1989, EU:hun 1995 ja Natoon 2023. Suomi kuuluu myös Euroopan yhteisvaluutta-alueeseen. Suomi on hyvinvointivaltio, jolla on korkea bruttokansantuote henkeä kohden. Suomi on sijoittunut korkealle useissa kansainvälisissä vertailuissa, mukaan lukien koulutus, taloudellinen kilpailukyky, kansalaisvapaudet, elämänlaatu, onnellisuus ja inhimillinen kehitys. Vuonna 2022 Suomi oli pitänyt Yhdistyneiden kansakuntien kestävän kehityksen verkoston ylläpitämän World Happiness Report -listan ensimmäistä sijaa maailman onnellisimpana maana hallussaan seitsemän vuotta yhtäjaksoisesti vuodesta 2018.
Nimi

Nimen Suomi alkuperää ei tiedetä. Tiedetään, että se on ollut alun perin Suomenlahden ympäristöä ja sittemmin lähinnä Varsinais-Suomea ja sen suomenkielisen väestön kieltä koskeva nimitys ja laajentunut myöhemmin tarkoittamaan koko maata. Aiemmin esitetyt hypoteesit sen alkuperästä on uudemman tiedon perusteella kumottu.
Vanhin säilynyt maininta sanasta Suomi on vuosien 741–829 välillä kirjoitetuissa Frankkien valtakunnan annaaleissa. Niissä mainitaan vuoden 811 kohdalla erään rauhansopimuksen yhteydessä Suomi-niminen henkilö. Nykyään nimen Suomi vastineita käytetään itämerensuomalaisten kielten lisäksi saamelaiskielissä, latviassa, liettuassa ja gaelissa.
Valtaosa maailman kielistä käyttää Suomesta nimitystä Finland, joka juontaa juurensa latinankieliseen termiin fenni. Ensimmäisen kerran nimitystä tiedetään käytetyn roomalaisen historioitsija Tacituksen teoksessa Germania vuonna 98. Latinaan nimitys on mahdollisesti lainattu germaanisista kielistä. Yksi vanhimmista säilyneistä vieraskielisistä maininnoista Finlandista on riimukivessä U 582, joka on ajoitettu 1030-luvulle.
Maantiede ja geologia

Suomen kallioperä kuuluu vanhaan Fennoskandian kilpeen, jossa vain pienet osat ovat nuorempia kuin 1 800 miljoonaa vuotta. Peruskallio on monin paikoin näkyvillä. Kallioperän vanhinta osaa on Itä- ja Pohjois-Suomessa esiintyvä, 2 800–2 700 miljoonaa vuotta vanha arkeeinen kallioperä. Pääosan Suomen kallioperästä muodostaa 1 930–1 800 miljoonaa vuotta sitten varhaisproterotsooisella kaudella syntynyt svekofenninen kallioperä. Pohjois-Lapissa on merkittävä granuliittimuodostuma. Nuoremmista kallioperistä merkittävimpiä ovat Etelä-Suomen 1 650–1 540 miljoonaa vuotta sitten keskiproterotsooisella kaudella syntyneet rapakivigraniitit.
Suomen pinta-ala on 338 472 km² (2022). Lukuun sisältyvät maa- ja sisävesialueet. Merialueita on lisäksi 52 433 km². Maankohoamisen vuoksi maapinta-ala kasvaa vuosittain noin 7 km². Maapinta-alasta on rakennettua 4 prosenttia, maatalousmaata 9 prosenttia, metsää 77 prosenttia ja muuta maata 10 prosenttia. Maan eteläosa ja Pohjanmaan rannikko ovat tasaisia, mutta Keski-Suomessa maasto muuttuu kumpuilevaksi. Itä-Suomen vaarat ja Lapin tunturit ovat jäänne muinoin Itä-Karjalasta Lappiin ulottuneesta Karelidien vuoristosta. Käsivarren Lapin korkeimmat tunturit kuuluvat Skandeihin, joiden kallioperä on iältään 400–450 miljoonaa vuotta. Suomen korkein kohta on Skandeihin kuuluva Haltitunturi, jonka rinne kohoaa Suomen puolella 1 324 metriin merenpinnasta.
Yleisin kivennäismaalaji on moreeni, jonka päälle on paikoin kasautunut savikkoa. Eloperäisistä maalajeista soille on muodostunut turvetta ja kangasmetsiin kangashumusta. Viimeisen jääkauden lopulla syntyneet jäätikön reunan suuntaiset reunamuodostumat ja liikesuunnan mukaiset harjut ovat Suomelle tunnusomaisia maastonmuotoja. Reunamuodostumista merkittävimmät ovat Salpausselät, jotka kulkevat eteläisen Suomen poikki lounaasta koilliseen. Pitkittäisharjuista tunnetuimpia ovat Pyynikinharju Pirkanmaalla, joka on maailman korkein soraharju, sekä Punkaharju Saimaan Puruvedellä.
Pääosa Suomesta kuuluu Itämeren valuma-alueeseen. Pienempi osa pohjoisessa kuuluu Barentsinmeren valuma-alueeseen ja idässä Vienanmeren valuma-alueeseen. Järviä on Suomessa poikkeuksellisen paljon. Yhteensä maassa on Maanmittauslaitoksen mukaan 168 000 yli puolen hehtaarin suuruista järveä. Suurin järvi on Saimaa ja syvin Päijänne. Runsasjärvisintä aluetta on Järvi-Suomi. Järvet ovat rikkonaisia, runsassaarisia ja suurimmaksi osaksi matalia, keskisyvyys on seitsemän metriä. Järvet muodostavat jokien välityksellä järvireittejä ja nämä vesistöjä. Suurimmat vesistöt ovat Vuoksen, Kymijoen, Kokemäenjoen, Oulujoen ja Kemijoen vesistöt. Järvien tapaan myös rannikot ovat rikkonaisia ja runsassaarisia. Turun saaristo ja Ahvenanmaan saaristo muodostavat Euroopan toiseksi monisaarisimman saariston. Suurin saari on Saimaalla sijaitseva Sääminginsalo (1 069 km²) ja toiseksi suurin Ahvenanmaan pääsaari (685 km²). Suomen merialueilla ja sisävesillä saaria on yhteensä 179 584.
Elävä luonto

Eläinmaantieteellisesti Suomi kuuluu palearktiseen alueeseen, jonka eläimistö on tyypillistä pohjoiselle havumetsävyöhykkeelle. Nisäkkäitä on tunnistettu kaikkiaan yli 60 lajia, joista yleisiä ovat muun muassa orava, metsäjänis ja kettu. Suurista nisäkäslajeista esiintyvät karhu, susi, hirvi ja peuran alalajit metsäpeura ja poro, joka on kesytetty tunturipeurasta. Lintulajeja on havaittu 472, joista suurin osa on muuttolintuja. Kalalajeja on yli 70, matelijalajeja viisi ja sammakkoeläinlajeja 3–4.
Kasvillisuusvyöhykkeistä Suomi kuuluu pääosin pohjoiseen havumetsävyöhykkeeseen. Keskiboreaaliseen vyöhykkeeseen luetaan ainakin Pohjois-Pohjanmaan eteläosat, Kainuu, Pohjois-Savo, Pohjois-Karjala, Pohjanmaa, Etelä-Pohjanmaan pohjoisosia sekä Keski-Pohjanmaa. Lappi kuuluu lähes kokonaan pohjoisboreaaliseen vyöhykkeeseen lukuun ottamatta aivan pohjoisimpia osia, jotka kuuluvat oroarktiseen vyöhykkeeseen. Etelä-Suomi Pirkanmaasta ja Pohjois-Karjalasta alaspäin kuuluu eteläboreaaliseen vyöhykkeeseen. Aivan etelässä, lounaisrannikolla tavataan hemiboreaalista vyöhykettä.
Suomen luonto voidaan jakaa pääpiirteissään seuraaviin alueisiin:lähde?
Lounais- ja Etelä-Suomi
Itä-, Länsi-, Sisä- ja Pohjois-Suomi
Metsä-Lappi
Tunturi-Lappi
Elävä luonto > Lounais- ja Etelä-Suomi

Alue käsittää lähinnä Ahvenanmaan, Varsinais-Suomen ja Uudenmaan maakuntien alueen, sekä eteläisiä osia muista maakunnista linjalle Pori-Hämeenlinna-Kotka. Alue on tuottoisaa maatalousaluetta, jonka takia koskemattomat erämaa-alueet ovat pirstoutuneet sinne tänne kauaksi toisistaan. Alueen kasvillisuutta leimaa korkea biodiversiteetti muuhun Suomeen verrattuna, ja kasvillisuuden eteläiset piirteet. Alueella on sekä Keski-Euroopalle, että Siperian taigalle tyypillisiä kasvi- ja eliölajeja. Metsätyyppien jyrkät vaihtelut aiheuttavat metsien mosaiikkimaiset piirteet ja alueen maastolle tunnusomaisen pienipiirteisyyden. Metsät vaihtelevat metsätyypin mukaan rehevistä pähkinä- ja jalopuulehdoista kuiviin karukkokankaisiin. Kuitenkin yli 95 prosenttia alueen metsistä on havupuuvaltaisia kankaita. Lounaisrannikolla, linjan Porvoo-Rauma lounaispuolella vallitseva metsätyyppi on rehevämpi lehtomainen tai tuore kangas, ja mantereen puolella tuore kangas. Koko alueella tavallisimmat puulajit ovat metsäkuusi, koivut ja mänty. Yleisiä ovat myös haapa, raita, pihlaja sekä harmaa- ja tervaleppä. Harvinaisempia puita ja pensaita ovat pähkinäpensas, lehmukset, jalava ja vaahtera. Saarni ja tammi kasvavat luonnostaan vain Helsingin ja Uudenkaupungin välisellä rannikkokaistaleella, sielläkin harvinaisina, joskin saarnella on muutama yksittäinen luonnontilainen esiintymä sisämaassakin. Metsien aluskasvillisuudessa tyypillisiä lajeja ovat metsätyypistä riippuen mustikka, puolukka, saniaiset, oravanmarja, valkovuokko, käenkaali sekä sammalet ja jäkälät. Kevätlinnunherne, valkovuokko, sinivuokko ja käenrieskat kasvavat Suomessa pääosin vain tällä alueella.
Alueen suot ovat pääosin keidassoita, mutta ihminen on kuivattanut niistä suuren osan. Haihdunta on kesäisin kohtalaista, ja luontaisesti soita on alueelle muodostunut lähinnä rotkoihin ja laakson pohjille kosteisiin painanteisiin. lähde?
Nisäkkäitä, joita Suomessa esiintyy pääasiassa vain maan eteläosissa, ovat esimerkiksi liito-orava ja rusakko. Alueella elää viisi sammakkoeläin- ja viisi matelijalajia. Hyönteislajistosta vain lähinnä täälläpäin Suomea tavattavia lajeja ovat perhosista pikkuapollo, lehmuskiitäjä ja tamminopsasiipi. lähde?
Elävä luonto > Itä-, Länsi-, Sisä- ja Pohjois-Suomi

Alue on Etelä-Suomea voimakkaammin lähinnä taigan eliö- ja kasvilajistoa, ja käsittää alueen Hämeestä Kainuuseen ja Oulun pohjoispuolelle. Kasvillisuus on alueen eteläosissa eteläboreaalista, pohjoisempana se vaihtuu keskiboreaaliin. Metsät ovat huomattavasti selväpiirteisempiä kuin Etelä-Suomen metsät; metsätyypeistä lähinnä tuore ja kuiva kangas vuorottelevat, ja antavat maastolle tyypillisen taigalle ominaisen tunnelman. Metsien pääpuulajit ovat boreaalisille metsille tyypilliset kuusi, koivu ja mänty. Mänty on alueen pohjoisosassa, kuten Oulun seudulla, kuusta yleisempi, mutta alueen eteläosassa, kuten Keski-Suomessa tai Pirkanmaalla vallitsevin puulaji on kuusi. Järvi-Suomen karuilla hietikkomailla mäntymetsät ovat yleisimpiä. Luonnontilaisessa metsässä kasvaa koivujen ja havupuiden seassa myös lehtipuita, kuten raita, haapa ja pihlaja. Metsätyypit ovat lähinnä havupuuvaltaisia kangasmetsiä. Ne ovat huomattavasti selkeämpiä ja karumpia kuin Etelä- ja Lounais-Suomen alueella kasvavat metsät. Tyypillisimmät aluskasvillisuuden muodostajat ovat mustikka ja puolukka, sekä sammalet ja jäkälät. Soita on enemmän kuin etelässä, ja ne voivat olla joko keidas- tai aapasoita. Lehtoja kasvaa yleensä purolaaksoissa, ja ne ovat tavallisesti kosteita saniaislehtoja, varsinaisten lehtimetsien piirteitä alueen lehdoista ei täällä kuitenkaan löydy, vaan lehdon lehtipuut ovat yleensä havumetsillekin tyypillisiä, kuten koivuja. lähde?
Alue on hyvin soista, sillä sademäärät ovat yhtä korkeat kuin Etelä-Suomenkin alueella, mutta haihdunta huomattavasti etelää vähäisempää. Esimerkiksi Pohjanmaalla on laajoja tasankosuoalueita. lähde?
Alueen nisäkäslajistoon kuuluu tyypillisiä havumetsälajeja, kuten karhu, metsäsopuli, metsämyyrä, majavat, hirvi ja ilves. Yleisiä lintuja ovat käpylinnut, tiaiset, peipot, tikat, suokukko, uikut, sorsat, rantakanat, pöllöt ja haukat. Erityisesti metso, pyy ja teeri ovat tyypillistä taigan linnustoa. Alueella on neljä matelija- ja sammakkoeläinlajia. Hyönteislajisto on muuten samaa kuin eteläisimmässäkin Suomessa, mutta eräät eteläiset lajit puuttuvat tai ovat harvinaisia. lähde?
Elävä luonto > Metsä-Lappi

Alue on tyypillistä taigaa ja edustaa sen karumpaa pohjoista osaa. Maasto on luonnostaan selväpiirteistä ja varsin yksitoikkoista erämaata. Alueen kasvillisuus on eteläosissa keskiboreaalista, pohjoisemmassa pohjoisboreaalista. Metsät ovat matalampia kuin etelässä, ja erityisesti kuuset kärsivät alueella tykystä, mikä tekee niistä kapeampia. Auringonvalo pääsee harvassa ja matalassa metsässä helposti kenttäkerrokseen, joten alueella etenkin puiden katveen varpulajisto kukoistaa. Alueen pääpuulajit ovat kuusi, koivu ja mänty, mutta alueen pohjoisosissa kuusi on jo harvinainen, pohjoisimpien metsien ja kitumaiden ollessa mänty- ja tunturikoivuvaltaisia. Aluskasvillisuudessa kasvaa metsätyypistä riippuen joko mustikkaa tai variksenmarjaa ja puolukkaa. Seudulla suon ja metsän raja on yleensä hyvin häilyvä johtuen vähäisestä hajonnasta, joten kuusikoissakin kasvaa yleensä suokasveja, kuten suopursua ja vaivaiskoivua, jotka Etelä-Suomessa tiukasti vain soilla. Alueella yleisenä kasvava kullero on Etelä-Suomessa harvinainen. Kullero on Lapin maakuntakukka.
Alueella on runsaasti soita, ja ne ovat lähinnä aapasoita, paikoin lettoja. Alueen eläimistö on taigalajistoa, kuten karhu, poro, hirvi, metsäpeura, susi, ahma ja ilves. Linnuista mainittakoon laulujoutsen, suokukko, kurki, tiaiset, korppi, kuukkeli, piekana, taviokuurna ja tilhi. Alueella on kaksi matelija- ja kolme sammakkoeläinlajia. Hyönteislajisto on niukempi kuin etelässä ja täysin taigalajistoa. lähde?
Elävä luonto > Tunturi-Lappi

Alue on pääosin pohjoisboreaalia kitukasvuista havu- tai tunturikoivumetsää tai tunturien paljakoita. Puulajit ovat mänty ja tunturikoivu. Kuusi ei kasva tällä alueella ja paljakoilla ei kasva lainkaan puita. Metsien aluskasvillisuus on sekoitus tundraa ja taigaa, paljakoilla taas on tyypillistä tundrakasvillisuutta, kuten riekonmarjaa ja jäkälää. Tunturikoivikoissa aluskasvillisuus on yleensä vaivaiskoivua ja pajua. Tunturikoivikoissa on myös havumetsien tapaan runsaasti sieniä. Soita on lähes kaikkialla, ja ne ovat joko aapasoita tai palsasoita. Alueelle tyypillisiä eläimiä ovat poro, ahma ja sopuli. Linnustosta löytyvät maakotka, koskikara, korppi, riekko ja sinirinta.
Historia > Esihistoria

Ensimmäiset ihmiset saapuivat Suomen alueelle noin 8850–8400-luvuilla eaa. etelän ja kaakon suunnasta jääkauden loppuvaiheessa Yoldiameren aikaan. He kuuluivat niin sanottujen Kundan, Butovon ja Veretjen kulttuurien yhdistelmän piiriin, joka ulottui Baltiasta Ääniselle. Väkeä saapui myös Pohjois-Suomeen sulana ollutta Norjan rannikkoa pitkin. Mesoliittisen kivikauden jälkeen Suomi kuului 5200 eaa. alkaen kampakeramiikan alueeseen, joka ulottui Pohjanlahdelta Uralille. Myöhäisestä asutuksesta huolimatta Suomessakin asukkaat tekivät maanviljely- ja karjanhoitokokeiluja mahdollisesti jo neoliittisen kivikauden lopulla (noin 3200–1500 eaa.).lähde?
Pronssikauden (1700–500 eaa.) alussa Seima-Turbino-ilmiö toi nykyisen Suomen alueelle ensimmäisiä pronssiesineitä eli pääasiassa Seiman kirveitä ja mahdollisesti uutta väestöä. Samaan aikaan Suomeen levisi tekstiilikeramiikan käyttö. Pronssikauden keskivaiheilla rakennettiin suurin osa pronssikaudelle tyypillisistä hautaröykkiöistä, joita tunnetaan Suomesta noin 10 000. Myös ympärivuotista maatalousasutusta Suomessa alkoi olla vasta pronssikaudella, vaikkakin useimmiten kaskiviljelynä tehtyä viljelyä harjoitettiin pyyntielinkeinojen rinnalla. Viileä ilmasto hidasti maanviljelyn ja karjanhoidon omaksumista, ja ilmaston viilenemisen myötä myös Suomen väestö väheni.
Suomen rautakausi oli noin vuosina 500 eaa. – 1200. Ensimmäiset rautaesineet kulkeutuivat Suomen alueelle noin 800–400 eaa Itämeren alueelta ja idästä. Rannikolta on löydetty merkkejä raudan käytöstä 500-luvulta eaa. lähtien. Rautakauden aikana maanviljely ja karjanhoito yleistyivät ja viimeistään 300-luvulla eaa. siirryttiin paikoin kiinteään peltoviljelyyn. Maatalous myös kasvatti väestömäärää. Vainajia alettiin haudata esineiden kanssa kalmistoihin. Saamen kieli hävisi hiljalleen sisämaasta suomen tieltä. Yhteisöjen hierarkia, taloudelliset ja sosiaaliset erot kasvoivat. Rautakauden lopussa noin 1000–1100-luvuilla katolisen kirkon ja kristinuskon vaikutuspiiri levisi Suomeen. Karjalan alueella vaikutti etenkin ortodoksinen kristinusko. 1100–1200-luvuilla Suomen alueelle tehtiin risti- ja ryöstöretkiä.
Historia > Ruotsin vallan aika

Suomen keskiajan katsotaan alkaneen ensimmäisten kirjallisten lähteiden synnystä. Vanhin tunnettu Suomea koskeva kirjallinen lähde on Gravis admodum -nimellä kutsuttu paavin kirje vuodelta 1171 tai 1172. Katolisen kirkon piispa, Turun piispa, on toiminut Varsinais-Suomessa mahdollisesti 1200-luvun alusta lähtien.
Ruotsin ja Novgorodin välinen raja ja samalla Suomen itäraja määriteltiin 1323 Pähkinäsaaren rauhassa. Sen seurauksena Karjala jaettiin Ruotsin ja Novgorodin kesken. Suomen kirkko, ruotsalaisten siirtolaisuus, lainsäädäntö ja hallinto, muun muassa verotus, maakuntalaitos ja linnat, liittivät uudet alueet kiinteämmin osaksi Ruotsia.
Keskiajalla kaupankäynti sai vakiintuneempia muotoja. Saksalainen Hansaliitto hallitsi Itämeren kauppaa. Pohjois-Saksan hansakaupunkien ja Suomen välinen kauppa kulki 1300-luvulla pääasiassa Tallinnan kautta. Talonpoikaispurjehdus säilyi Ruotsin kuninkaan asettamista rangaistuksista huolimatta yhtenä kaupankäynnin muotona. Myös rahan käyttö vakiintui ja rahan lyönti alkoi Turussa 1400-luvun puolivälissä. 1300-luvun lopulta 1500-luvulle Suomen alue kuului Ruotsin mukana Kalmarin unioniin, joka hajosi Kustaa Vaasan aikana 1500-luvulla.
1500-luvulla reformaatiossa katolinen usko vaihdettiin Kustaa Vaasan toimesta Ruotsin valtakunnassa luterilaisuuteen, mikä myös antoi alkusysäyksen esimerkiksi suomen kirjakielen kehittämiselle. Mikael Agricola aloitti suomen kirjakielen kehittämisen. 1600-luvulla Suomi kytkettiin hallinnollisesti tiukemmin emämaahan ja ruotsin kielen asema Suomessa vahvistui, kun Ruotsista tuli Suomeen virkamiehiä. Hallintoa kehitettiin: Turkuun perustettiin yliopisto ja hovioikeus, kaupunkilaitosta uudistettiin ja Pietari Brahen aikana maahan perustettiin postilaitos.
Ruotsin asema murentui 1700-luvulla suuressa Pohjan sodassa. Narvan taistelussa vuonna 1700 Ruotsi saavutti voiton, mutta seuraavina vuosina Venäjän keisarin Pietari Suuren onnistui rauhassa vallata Ruotsilta Inkerinmaa. Sota päättyi vasta vuonna 1721 isonvihan, Suomen vuosia kestäneen venäläismiehityksen, jälkeen Uudenkaupungin rauhaan. Sodan aikana Venäjän miehittämänä ollut Suomi palautettiin suurimmaksi osaksi Ruotsille, mutta maan kaakkoisosa liitettiin Venäjään suunnilleen nykyistä rajaa myöten. Hattujen sodassa 1741–1743 Suomea miehitettiin jälleen, ja Ruotsin itäraja siirtyi Kymijoelle.
Historia > Suomen suuriruhtinaskunta

Venäjän tappio Napoleonin sotiin kuuluneessa Friedlandin taistelussa pakotti Aleksanteri I:n neuvottelemaan Ranskan Napoleon Bonaparten kanssa. Vuoden 1807 tehdyssä Tilsitin sopimuksessa Venäjä suostui rauhan ehtona pakottamaan Ruotsin ja Tanskan mukaan Ranskan julistamaan Ison-Britannian kauppasaartoon. Ruotsin kuningas ei tähän suostunut, jolloin venäläiset joukot saapuivat helmikuussa 1808 Suomeen. Venäläisten Suomen sodassa valtaamasta suomalaisalueesta muodostettiin Suomen suuriruhtinaskunta vuonna 1809 Porvoon valtiopäivillä.
Suomi säilytti Ruotsin vallan aikaisen virallisen kielen, uskonnon sekä lainsäädännön, ja sillä oli Ruotsin valtakauden lopusta poiketen oma hallinto ja oikeusjärjestelmä. Venäjän keskusjohdon ja suomalaisten aloitteellisuuden yhteisvaikutuksesta suuriruhtinaskunnalle muotoutui ajan myötä autonomia, joka laajeni 1800-luvun lopulle asti. Vuoden 1809 vallanvaihdosta seurasivat uudistukset: Vanhan Suomen alue liitettiin muuhun Suomeen vuonna 1812, pääkaupunki ja Turun palon jälkeen myös yliopisto siirrettiin Turusta Helsinkiin ja maahan perustettiin senaatti ja keskusvirastoja. 1880-luvulta autonomiaa kuitenkin alettiin kaventamaan kärjistyen 1900-luvun taitteen sortovuosiin.
Suomen kehitystä 1850-luvulta eteenpäin leimasivat voimakas väestönkasvu, kansallinen herääminen, teollistumisen tuoma taloudellinen nousu ja uuden hallitsijan Aleksanteri II myötä syntynyt vapaamielinen ilmapiiri. 1860-luvulta lähtien valtiopäivät saivat kokoontua useiden kymmenien vuosien tauon jälkeen säännöllisesti. 1880-luvulla Suomen säädyt saivat lisäksi lakien esitysoikeuden. Suomen ensimmäinen rautatie valmistui, ja ensimmäinen liikepankki perustettiin 1860-luvulla. Elinkeinojen vapautumisen ja liikenneyhteyksien kehittymisen seurauksena myös muuttoliike ja kaupungistuminen kiihtyivät.
Taiteeseen ja kulttuuriin kehitys toi tullessaan suomenkielisen kirjallisuuden sekä taiteen kultakauden. Venäjällä oli käynnissä Venäjän valtiorakenteen yhtenäistäminen ja tiivistäminen. Suomeen tämä näkyi vuosina 1899–1905 ja 1908–1916 suomalaisiin kohdistettuina valtakunnallistamis- eli venäläistämistoimina. Suomalaiset ovat kutsuneet näitä, kansakuntaa yhdistäneitä ajanjaksoja sortokausiksi. Ensimmäisen sortokauden päätti vuoden 1905 suurlakko, jonka seurauksena suomalaiset saivat yleisen äänioikeuden ja kansanedustuslaitoksen eli eduskunnan. Tämän seurauksena maahan syntyi nykyaikainen puoluejärjestelmä.