stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Turun palo
Tapahtumien kulku > Palon lähde

Palo sai alkunsa ruokatavarakauppias Carl Gustav Hellmanin talosta Aninkaistenmäellä vähän ennen kello yhdeksää tiistai-iltana 4. syyskuuta 1827. Hellmanin talo käsitti Turun kaupungin tontit numero 125, 126 ja 127 kaupungin pohjoisessa korttelissa Aninkaistenmäellä. Talon pohjoispuolella sijaitsi Vähä-Brahenkadun pää ja itäpuolella Brahenkatu. Sen länsipuolella oli kapea kuja. Eteläpuolella oli pieni rakentamaton kallio, jota käytettiin tavaroiden varastopaikkana. Kutakuinkin Hellmanin talo sijaitsi siis nykyisen Puutorin eteläpuolella. Aninkaistenmäen rakennukset kuuluivat kaupungin huonoimmin rakennettuihin. Ne olivat lähinnä tiheissä rykelmissä olleita puutaloja, joissa oli tuohi-, malka- tai turvekatot. Asuinalueella ei myöskään ollut juurikaan vesilähteitä, ja vaikka Hellmanin talon pihassa olikin kaivo, sen vesi ei riittänyt sammuttamaan suurempaa tulipaloa.
Hellmanin talo oli suuri ja siinä asui yli 30 henkeä. Carl Gustav Hellman ja osa talonväestä oli matkalla Tukholmassa palon puhjetessa. Hellmanin vaimo Christina Elisabeth Hellman oli kuitenkin juuri palannut kotiin Paattisilta, jossa perheellä oli maatila. Elokuun 30. päivän vastaisena yönä oli Turussa satanut vettä, mutta pitkän ja kuivan kesän päätteeksi puurakennelmat olivat hyvin kuivia ja katot helposti syttyviä. Kesän heinät oli jo korjattu aiemmin ja ajettu tallin- ja navetanylisille myös Hellmanien talossa. Kämnerinoikeudessa Christina Hellman kertoi heti palon jälkeen, että hän oli ensimmäisenä havainnut jonkin olleen vinossa hieman ennen iltayhdeksää. Hän tunsi savun hajua ja kiiruhti ulos pihalle ja näki, että tuuli lennätti kipinöitä läheisestä talosta Hellmanien navetan heinäparvelle, josta nousi savua. Hän huusi talonväkeä apuun, ja eräs rengeistä juoksi navettaan päästämään karjan irti. Renki myös yritti sammuttaa palon heti alkuunsa mutta ei onnistunut. Myös naapurit hälytettiin paikalle, mutta hekään eivät pystyneet rajoittamaan tulta, joka alusta asti oli päässyt leviämään kovaa vauhtia. Pian palon syttymisen jälkeen Turun tuomiokirkon kellot soittivat hälytyksen kaupunkilaisille, ja kaupungin hyväkuntoista palokalustoa ryhdyttiin siirtämään Turun pohjoisiin osiin. Palokalustolla oli kuitenkin vaikeata päästä lähelle palopesän lähdettä. Ponnisteluja vaikeutti myös nopeasti kiihtyvä tuuli.
Tapahtumien kulku > Palo etenee räjähdysmäisesti

Palomiehistön tehtävä osoittautui hyvin nopeasti toivottomaksi. Parin tunnin sammutustyön jälkeen kävi selväksi, ettei pohjoista korttelia voitu enää pelastaa. Voimakas tuuli lennätti kipinöitä ja kekäleitä palomiesten yli, ja ne laskeutuivat sammutuslinjojen taakse sytyttäen uusia rakennuksia tuleen. Palomiehistön voimat alkoivat ehtyä. Kun sammutustyö kävi yhä epätoivoisemmaksi, monet palon sammuttajistakin huolestuivat omaisuudestaan. Ensin muutamat lähtivät paikalta ja lopulta lähes kaikki jättivät sammutusrivistöt mennäkseen huolehtimaan omasta talostaan. Osaksi tämä sammutustöiden laiminlyönti johtui palontorjunnan huonosta johtamisesta. Myöhemmin horjuvuudesta ja heikosta panoksesta syytettiin maaherra Erik Walleniusta, jonka olisi pitänyt johtaa sammutustöitä. Turkuun sijoitettu venäläinen varuskunta puuttui tulipaloon myöhäisessä vaiheessa ja ilmeisesti myös melko innottomasti. Myöhemmin venäläisiä sotilaita syytettiin siitä, että heidän ensimmäisenä ajatuksenaan olisi ollut hylättyjen talojen ryöstäminen. Tätä on kuitenkin myöhemmin ollut mahdotonta näyttää toteen.
Kaupungissa puhkesi samana iltana myrsky, minkä vuoksi palo eteni räjähdysmäisesti kaupungin pohjoisesta korttelista kohti etelää. Luultiin, että palo pysähtyisi Aurajokeen, mutta kello 23:n ja 24:n välillä tuli levisi lopulta myös joen vastarannalle ja Turun tuomiokirkkoa ympäröiviin kaupungin keskuskortteleihin. Ensimmäinen joen eteläpuolella syttynyt rakennus oli professori Gustaf Hällströmin suuri, korkea mansardikattoinen kotitalo. Hällström, joka toimi samana vuonna Turun akatemian professorina, oli juuri palannut kaupunkiin, kun hänen talonsa joen varrella syttyi tuleen. Tilanne oli täysin epätoivoinen joen eteläpuolella. Kaupungin palokalusto oli juuri kuljetettu Turun tuomiokirkon läheltä joen pohjoispuolen palopesäkkeisiin ja vain yksi ruisku oli jätetty suojelemaan Turun tuomiokirkkoa. Silläkään ei pystytty pelastamaan juuri mitään.
Hällströmin talosta tuli levisi nopeasti eteenpäin muun muassa vaivaistaloon, koulurakennukseen ja sitten lopulta tuomiokirkkoon. Turun tuomiokirkon tornin kellot löivät viimeisen kerran kello kolme aamuyöllä, jonka jälkeen koko torni romahti alas. Tällöin kaupungin pohjoiskorttelit olivat jo ilmiliekeissä, ja eteläisissä kortteleissa tuli oli leviämässä kohti Uuttatoria ja jokirantaa. Joen eteläpuolella koko kirkkokortteli paloi romahtaneen kirkon ympärillä ja tuli levisi kohti Uudenmaankatua. Ilmanpaine rikkoi tulen levitessä Turun akatemian suuret ikkunat ja tuli pääsi leviämään sisään akatemian suuriin kirjavarastoihin. Suurin osa yliopiston kirjoista saatiin kuitenkin pelastetuksi, ja sekä akatemian juhlasali että konsistorisali säilyivät vahingoittumattomina. Aamun sarastaessa myös joen yli vienyt Pennisilta syttyi tuleen ja tuhoutui. Tulenhohde näkyi hyvin vielä Perniön Kirjakkalassa ja paperinpalasia lenteli Sauvoon asti. Lapualla asti eteläisellä taivaalla nähtiin omituisen värinen pilvi, joka herätti epäilyksiä tulipalosta.
Tapahtumien kulku > Palon sammuminen

Palo sammui lopulta keskiviikkona 5. syyskuuta noin klo 15 tehtyään tuhoa kaupungissa noin 18 tuntia. Kaupunkiin paloa sammuttamaan jääneet saattoivat vihdoin alkaa muodostaa käsitystä tuhojen laajuudesta. Vaara ei kuitenkaan ollut vielä täysin ohi, sillä kaupungin katukiveys oli yhä polttavan kuuma ja ympäri kaupunkia tuli kyti yhä. Yhtäkkiä saattoi jossakin syttyä vielä uusia tulipaloja ja vielä monta viikkoa myöhemmin 29. syyskuuta kaupunkilaiset säikähtivät kun Trappin talosta leimahti korkeita liekkejä. Koko syyskuun ja vielä lokakuussakin kaupunkiin oli sijoitettuna myös naapuripitäjien sammutusmiehistöjä.
Aikalaishavainnot

Turun Akatemian tähtitieteen observaattori (vuodesta 1828 professori) Argelander oli 4. syyskuuta havaitsemassa observatoriossa Vartiovuorenmäellä. Hänen täytyi tulipalon takia keskeyttää havainnot. Hän kirjoitti havaintopäiväkirjaansa saksaksi:
»Tässä keskeytti havainnot hirveä tulipalo, joka pani Turun tuhkaksi.»
Korkealla mäellä sijainnut observatorio kuitenkin säästyi. Havainnot jatkuivat 9. syyskuuta. Turun Akatemian välttämätön toiminta, kuten konsistorin kokoukset ja rehtorin kanslia, siirtyivät observatorioon.
Näin kuvaili Turun palon etenemistä Adolf Moberg, joka myöhemmin toimi muun muassa yliopiston rehtorina:
»Näky oli kauhistuttava mutta kiehtova. Koko Aningaistenmäen rinne jokeen päin sekä Multavierun seutu oli kietoutunut savuun ja moniväristen liekkien mereen, jota kukaan ei voinut lähestyä ja joka hillitöntä vauhtia levisi yhä laajemmalle.»
»Toivottiin vielä, että joki olisi esteenä tuhon tiellä ja että eteläinen eli ns. kaupungin suuri puoli säästyisi. Mutta sitten kun professori Hällströmin talo joen sillä puolen ja sen vieressä sijaitsevat talot rupesivat palamaan, huomattiin kaiken olevan hukassa, varsinkin, kun kaikkien palokalujen, jotka oli viety pohjoispuolelle, sanottiin palaneen. Miehistökin oli hajaantunut korjaamaan talteen mitä mahdollisesti voitiin liekeistä pelastaa. Näin kuinka tuli lähestyi, kuinka tuomiokirkon ulkokatto alkoi palaa. Pian alkoi tuli loistaa tornin luukkujen läpi ja saavutti kohta ylimmän puurakennelman. Tämä kohosi korkeana tulipatsaana ympärillä lainehtivasta tulimerestä, kunnes vihdoin palava puurykelmä moneen otteeseen kelloineen ja kellokoneistoineen rytisten ja paukkuen romahti alas levittäen liekkejä aukoista ja ajaen niitä ylöspäin.»
Jälleenrakennus

Ensimmäinen tehtävä kaupungissa oli raivata kaupungin kadut ja torit jälleen kulkukelpoisiksi. Lisäksi sortumavaarassa olleet rakennusten jäänteet, muurit ja savupiiput tuli purkaa. Tämän jälkeen voitiin viemärit, rummut ja ojasillat panna kuntoon ja kaivot kattaa. Töitä valvoi parhaansa mukaan palovahinkokomitea sekä maistraatti. Osa raivaustöistä tehtiin maksua vastaan hätäaputyönä. Tästä huolimatta kesti pitkään, ennen kuin kaikki kaupungin kadut olivat jälleen käyttökelpoisia. Pennisilta joka oli johtanut Vanhalta Suurtorilta Vähätorille oli tuhoutunut palossa, ja sen vuoksi Aurajoki piti alkuun ylittää veneellä. Myöhemmin laivanrakennusmestari A. Malm rakensi tilapäisen ponttonisillan joen ylitse Pennisillan kohdalle. Myöhemmin tämän sillan korvasi toinen ponttonisilta, joka rakennettiin Seurahuoneen alapuolelle, nykyisen Auransillan tienoille.
Palon seuraukset

Palon seurauksena Turun akatemia siirrettiin Helsinkiin ja palo vaikutti Turun merkityksen pienentymiseen Helsingin kasvaessa. Palon jälkeisiä nopeasti alkaneita jälleenrakentamistöitä johti kenraalikuvernööri Arseni Zakrevski. Hänen esityksestään senaatti nimitti arkkitehti Carl Ludvig Engelin laatimaan Turun uuden asemakaavan. Turun keskusta-alueen kaupunkirakenne perustuu edelleen Engelin laatimaan, 15. helmikuuta 1828 vahvistettuun asemakaavaan, joka on säännöllinen ruutukaava.
Kenraalikuvernööri Zakrevski määräsi, että asemakaavan pääkadut on tehtävä 45 kyynärää ja sivukadut 30 kyynärää leveiksi. Asemakaavan mukaan pää- ja jokikatujen samoin kuin torien ja aukioiden reunoille tuli rakentaa vain kivitaloja. Venäjän kaupunkitaiteessa korostettiin 1800-luvun alussa kaupungin leveitä pääkatuja usein määräyksellä, että niiden varrelle sai rakentaa vain kivitaloja. Lisää venäläisen kaupunkikuvan vaikutteita palon jälkeiseen kaupunkikuvaan toi se, että Turun harrastaja-arkkitehdit, muun muassa poliisimestari C. Jonsson, kauppias P. J. Gylich, kasööri C. F. Bäck ja muurari E. J. Wennerqvist käyttivät rakennusten suunnitteluun venäläisiä mallikirjoja.
Turun akatemian kirjasto tuhoutui kirjoineen lukuun ottamatta niitä teoksia, jotka sattuivat olemaan lainassa kaupungin ulkopuolella. Näin pelastui noin 800 nidettä.
Turun kaupunkikuva muuttui huomattavasti Turun palon seurauksena. Kaupunkiin rakennettiin suuria puistoalueita ja kaduista rakennettiin aiempaa leveämpiä mahdollisten uusien kaupunkipalojen estämiseksi. Kaupunkiin rakennettiin myös uudet palotornit Vartiovuoren ja Puolalanmäen korkeimmille kohdille. Uudessa asemakaavassa kaupungin keskustan suurimmat rakennukset, tuomiokirkko ja Akatemiatalo kunnostettiin, ja joitakin muitakin rakennuksia kuten Vanha Raatihuone sekä entinen sokeritehdas kunnostettiin vanhoille muureille. Pääosin kaupunki kuitenkin rakennettiin kokonaan uudelleen. Turun ruutukaava vaikutti merkittävästi muiden Suomen kaupunkien asemakaavoitukseen.
Turun palon seurauksena Suomeen perustettiin kaupunkien yhteinen palovakuutusyhtiö, jonka osakkaat korvasivat yhdessä ne vahingot, jotka rakennusten palaminen oli omistajalle tuottanut. Jälleenrakennusta varten Turun kaupunki sai kymmeneksi vapautuksen kruunun veroista.selvennä
Kirjallisuutta

Salmi, Hannu: Tunteiden palo: Turku liekeissä 1827. Otava, 2022. ISBN 978-951-1-44586-9.
Aiheesta muualla

Salmi, Hannu: "Catastrophe, Emotions and Guilt – The Great Fire of Turku 1827", teoksessa Catastrophe, Gender and Urban Experience, 1648–1920. Eds. Deborah Simonton, Hannu Salmi. Routledge, New York 2017, 121–138
Turun palo 100 vuotta sitten, Suomen Kuvalehti, 03.09.1927, nro 36, s. 14, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Turun palo v. 1827, Helsingin Sanomat, 04.09.1927, nro 238, s. 8, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Turun suurpalo, Turun Sanomat, 04.09.1927, nro 239, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Turun tuomiokirkko ja kirkkokortteli ennen paloa Carl Ludvig Engelin vuonna 1814 maalaamassa akvarellissa.
Friedrich Wilhelm August Argelander
Turku talvella 1827 muutama kuukausi palon jälkeen.
Nykyinen Luostarinmäen käsityöläismuseon alue oli ainoa laajempi palolta selvinnyt yhtenäinen kaupunginosa.
Turun vanhan suurtorin ympäristö vuonna 1856. Taustalla vartiovuori, jossa vasemmalla palotorni ja oikealla observatorio.
Palossa tuhoutuneet korttelit on merkitty tähän vuoden 1808 karttaan harmaalla. Tuomiokirkko on palaneen alueen keskellä. Lähde: Maanmittaushallituksen kaupunkikartat, Kansallisarkisto.
Cynthia Ozick

| Cynthia Ozick> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Cynthia Shoshana Ozick
Syntynyt: 17. huhtikuuta 1928 New York, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  Yhdysvallat
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Bernard Hallote
Kirjailija
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Cynthia Shoshana Ozick (s. 17. huhtikuuta 1928 New York, New York) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on ollut ehdolla Kansainvälisen Booker-palkinnon voittajaksi. Ozick on julkaissut muun muassa kirjat The Pagan Rabbi and Other Stories ja The Shawl.
Suomennetut teokset

Kannibaaligalaksi (The Cannibal galaxy), suom. Kristiina Drews, Helsinki: Kirjayhtymä 1985 ISBN 951-26-2770-1 Sarja: Arena-sarja
Käännös suomeksi
Ostrobotnia

| Ostrobotnia |
| --- | --- |

Sijainti:  Etu-Töölö, Helsinki, Suomi
Koordinaatit:  60°10′26″N 24°55′53″E﻿ / ﻿60.174°N 24.9313°E﻿ / 60.174; 24.9313
Rakennustyyppi:  Rakennus
Käyttö:  Ravintola, asuntola ja kiltatalo (en)
Suunnittelija:  Wäinö Gustaf Palmqvist
Valmistumisvuosi:  1912
 fiOstrobotnia 
Ostrobotnia (tuttavallisemmin "Botta") on Helsingin yliopiston pohjalaisten osakuntien (Vasa nation, Etelä-Pohjalainen Osakunta sekä Pohjois-Pohjalainen Osakunta) hallinnoima rakennus Helsingin Etu-Töölössä Kansallismuseon tuntumassa. Talon katuosoite on Museokatu 10 tai Töölönkatu 3. Rakennuksessa on osakuntien lisäksi näiden omistama ravintolarypäs johon kuuluvat vuodesta 1985 lähtien ravintola Manala, St. Urho's Pub ja erityinen juhlakerros, mutta talossa on ollut myös muuta ravintolatoimintaa aina sen valmistumisesta vuodesta 1912 lähtien. Talon on piirtänyt arkkitehti W. G. Palmqvist.
Historiaa

Ajatus omasta talosta heräsi pohjalaisten ylioppilaiden keskuudessa 1842, jolloin pidetyssä kokouksessa toimi sihteerinä Zacharias Topelius. Suunnitelmat kuitenkin raukesivat. Seuraava yritys tapahtui 1903. Talolle todettiin olevan tarvetta, koska pohjalaisilla opiskelijoilla oli Helsingissä hyvin vähän tuttuja perheitä, ja he tunsivat olonsa kodittomiksi.
Sopiva tontti löytyi Kansallismuseon vierestä, ja syyskuussa 1908 Helsingin kaupunki myi silloin vielä kovin syrjäisen tontin pohjalaisille osakunnille. Julistettiin arkkitehtikilpailu, jonka kaikkien palkittujen ehdotusten takaa löytyi W. G. Palmqvist. Ostrobotnia vihittiin juhlavin menoin 9. marraskuuta 1912. Talon vihkiäisjuhlassa kantaesitettiin Toivo Kuulan säveltämä ja V. A. Koskenniemen sanoittama uhmakas mieskuorolaulu Nuijamiesten marssi.
Ostrobotnian toisen kerroksen kassahuoneessa pidettiin 27. lokakuuta 1914 kokous, josta sai alkunsa Suomen itsenäistymiseen tähdännyt Jääkäriliike. Kassahuone, jossa liikkeen ensimmäiset kokoukset järjestettiin, kunnostettiin ja uudelleennimettiin Jääkärisaliksi, ja vihittiin uudelleen helmikuussa 1941.
Vuosina 1928–1963 Ostrobotnialla toimi Pohjalainen ylioppilaskoti, asuntola osakuntalaisille opiskelijoille.
Presidentti Urho Kekkonen piti talossa 4. helmikuuta 1967 melkoisesti huomiota herättäneen puheen, jossa hän muun muassa ilmoitti pitävänsä tärkeänä, että myös kansan­demo­kraateilla oli oltava peri­aatteellinen oikeus olla mukana maan hallituksessa vaikuttamassa valta­kunnan asioiden kulkuun. Puhe tuli tunnetuksi Ostrobotnian puheena.
Talon toisen kerroksen Snellman-kabinetissa syttyi 29. marraskuuta 2008 tulipalo, joka tuhosi kabinetin täysin ja sen mukana alkuperäiset Fredric Westinin maalaaman Frans Mikael Franzénin muotokuvan sekä Oskar Nylanderin maalaaman J. V. Snellmanin muotokuvan eli niin sanotun Sinisen Snellmanin. Tulipalo vaurioitti erityisesti myös viereistä Runeberg-kabinettia, mutta koko rakennuksen toinen kerros, nk. juhlakerros ja siellä sijaitseva irtaimisto maalauksineen kärsivät mittavia savuvahinkoja. Savuvahingoista kärsivät myös rakennuksen ylemmät kerrokset.
Pohjalaisten Talosäätiö Ostrobotnia

Pohjalaiset osakunnat eivät suoraan omista Ostrobotnia-taloa, vaan osakuntatalo on säätiöity. Pohjalaisten Talosäätiö Ostrobotnia aloitti toimintansa vuoden 1943 alusta.
Jokainen pohjalainen osakunta nimittää säätiön kuusihenkiseen hallitukseen kaksi edustajaa, ja lisäksi säätiöllä on vuodesta 1964 lähtien ollut 30-jäseninen hallintoneuvosto (vuoteen 2016 asti nimikkeellä edustajisto), jonka jäsenet pohjalaiset osakunnat nimittävät kolmeksi vuodeksi kerrallaan. Alun perin Ostrobotnia-talo oli kiinteistöosakeyhtiö, jonka omistivat pohjalaiset osakunnat ja lukuisat yksityishenkilöt, mutta vuonna 1928 Pohjalainen Valtuuskunta kuitenkin lunasti lähes kaikki osakkeet itselleen, lukuun ottamatta muutamia yksittäisiä osakkeita, jotka myöhemmin saatiin valtuuskunnan haltuun lahjoituksina.
Pohjalaisten osakuntien omat toimintatilat ovat sijainneet talon historian aikana kaikissa kerroksissa ensimmäistä katutason kerrosta lukuun ottamatta. Vuoden 2007 alusta alkaen osakunnat sijaitsevat jälleen rakennuksen ylimmässä, viidennessä kerroksessa. Lisäksi osakuntien ja talosäätiön käytössä on kellarikerrossa sijaitsevat kerhotila Möykkä sekä sauna.
Oy Botta Ab

Ostrobotnia-talon ravintolatoimintaa pyörittää vuonna 1970 perustettu Oy Botta Ab. Oy Botta Ab:n omistavat Helsingin yliopiston kolme pohjalaista osakuntaa: Etelä-Pohjalainen Osakunta (EPO), Pohjois-Pohjalainen Osakunta (PPO) sekä Vasa nation (Vn). Tällä hetkellä talossa toimii Ravintola ja Baari Manala, 1972 perustettu olutravintola St. Urho’s Pub sekä Bottan tapahtuma- ja kokouspalveluista vastaava Botta Events. Loppuvuodesta 2023 Oy Botta Ab laajeni Ostrobotnia-talon ulkopuolelle, kun tien toiselle puolelle, Kuparitaloon, avattiin Dagmar Bistro & Wine Bar.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ravintolayhtiö Oy Botta Ab
Pohjalainen Valtuuskunta (Arkistoitu – Internet Archive)
Paakkila

Paakkila on kylä Tuusniemellä valtatie 9:n varrella, Kuopio–Joensuu-tien puolivälissä. Sen lähellä ovat Rikkavesi ja Juojärvi.
Paakkilassa on ollut Paakkilan kaivos, joka suljettiin 1975.
Aiheesta muualla

Paakkilan asbestikylä, Elävä arkisto. Yle
Ouyang Xiu

| Ouyang Xiu |
| --- | --- |
 Ouyang Xiu
Henkilötiedot
Syntynyt: 1007 Luling, Jiangxi, Kiina
Kuollut: 1072 (64–65 vuotta) Ruyi, Anhui, Kiina
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: kiina
Tuotannon kieli: kiina
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ouyang Xiu (1007 Luling, Jiangxi, Kiina – 1072 Ruyi, Anhui, Kiina) oli kiinalainen kirjailija, köyhän perheen poika. Hän suoritti virkatutkinnon ja toimi viroissa maaseudulla.
Ouyang Xiu oli vuodesta 1054 hovin kirjallisen osaston Hanlinin jäsen. Myöhemmin hänestä tuli oikeus- ja sotaministeri. Hän joutui kuitenkin useita kertoja epäsuosioon. Hän kirjoitti runojen lisäksi proosarunoja ja esseitä ja oli mukana virallisessa historiankirjoituksessa.
Suomennetut runot

Lähde
Syksyn ääni, suom. ja toim. Pertti Nieminen, Helsinki: Otava 1966
Syvän tuulen teillä: monikulttuurisen kirjallisuuden antologia, toim. Ulla Lappalainen, Helsinki: Opetushallitus ISBN 952-13-1814-7
Veden hohde, vuorten värit: Kiinan runoutta, suomentaja Pertti Nieminen, Helsinki: Otava 1987 ISBN 951-1-09848-9
Auringon laskiessa istun ikkunan ääressä, suom. Pertti Nieminen, teoksissa Syksyn ääni ja Veden hohde, vuorten värit
Ch'u-choun humaltuneen vanhuksen huvimajassa kirjoitettu, suom. Pertti Nieminen, teoksissa Syksyn ääni ja Veden hohde, vuorten värit
Humaltuneen Vanhuksen huvimaja, suom. Pertti Nieminen, julkaisussa Parnasso 1957; nro 1 sekä teoksissa Syksyn ääni ja Veden hohde, vuorten värit
Kevät saartaa Ylenpalttisen ilon paviljongin: I–III, suom. Pertti Nieminen, teoksissa Syksyn ääni ja Veden hohde, vuorten värit
Laulava kaskas, suom. Pertti Nieminen, teoksissa Syksyn ääni ja Veden hohde, vuorten värit
Syksyn ääni, suom.Pertti Nieminen, julkaisussa Parnasso 1957; nro 1 sekä Syksyn ääni ja Veden hohde, vuorten värit
Sävelmään "Ajattelen sinua kauan" (tz'u), suom. Pertti Nieminen, teoksissa Syksyn ääni, Veden hohde, vuorten värit ja Syvän tuulen teillä
Sävelmään "Paluulaulu" (tz'u), suom. Pertti Nieminen, teoksissa Syksyn ääni ja Veden hohde, vuorten värit
Sävelmään "Sheng ch'a tzu" (tz'u), suom. Pertti Nieminen, teoksissa Syksyn ääni ja Veden hohde, vuorten värit
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ouyang Xiu Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska 2  BnF data 2  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat 2  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Pekka Paasio

Taru Pekka Paasio (31. joulukuuta 1932 Helsinki – 17. kesäkuuta 1997 Joensuu) oli suomalainen kansanmusiikin tallentaja, kontrabasisti ja kapellimestari.
Paasio soitti Helsingin kaupunginorkesterissa vuosina 1958–1966. Vuonna 1966 hänestä tuli Joensuun orkesterin kapellimestari, jona hän toimi vuoteen 1972 saakka. Hän oli tämän ohella Joensuun Puhallinorkesterin kapellimestari vuosina 1965–1968. Lisäksi Paasio opetti lehtorina vuosina 1971–1973 Joensuun musiikkiopistossa ja vuosina 1975–1993 Joensuun korkeakoulun/yliopiston opettajankoulutuslaitoksessa.
Paasio laati Kontrabassokoulu-nuottivihon, joka ilmestyi Musiikki-Fazerin kustantamana vuonna 1963 ja josta julkaistiin uusi painos vuonna 1976.
Huomattavan elämäntyön Paasio teki keräämällä ja tallentamalla pohjoiskarjalaista kansanmusiikkia ja kirjoittamalla niihin nuotit. Tämä oli osa Karjalaisen Kulttuurin Edistämissäätiön aloittamaa kansanmusiikin tallennustyötä. Paasio keräsi muun muassa pielisjärveläistä kansanmusiikkia, lauluja Suojärveltä ja Salmista sekä Ilomantsista. Nämä on arkistoitu Joensuussa Karjalan tutkimuslaitokseen. Paasio toimitti teoksen Karjalaisia kansanlauluja Lieksan seudulta.
Paasio oli naimisissa laulaja Taru Pyhälän kanssa. Paasio esiintyi Taru Pyhälän kanssa Ranskassa Rennesin 8. kansantaiteen perinnejuhlilla ja Pariisin yliopistossa vuonna 1981 suomalaisen kansanmusiikin ohjelmassa, johon kuului pohjoiskarjalaisten itkuvirsien ohella myös tämän perinteen teoreettista esittelyä, jopa säännöistä poiketen säestystä 9-kielisellä kanteleella.
Paavo Ottelin

Paavo Eliel Ottelin (4. marraskuuta 1899 Tornio – 23. huhtikuuta 1928) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan riveissä.
Perhe ja koulutus

Ottelinin vanhemmat olivat filosofian maisteri Kaarlo Eliel Ottelin ja Olga Johanna Niemi. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Anna Voutilaisen kanssa. Hän erosi Kokkolan suomalaisessa yhteiskoulun 7. luokalta liittyäkseen jääkäriliikkeeseen. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918 ja Tykistöupseerien täydennyskurssin vuonna 1923.
Jääkärikausi

Ottelin liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 11. huhtikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Schmardenissa sekä Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen hänet siirrettiin 2. konekiväärikomppaniaan 11. heinäkuuta 1917 alkaen.
Suomen sisällissota

Ottelin astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan ensin 8. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, josta hänet määrättiin 6. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa.