stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jafar Sharif-Emami

| Jafar Sharif-Emami |
| --- | --- |

Iranin 38. ja 43. pääministeri
 27. elokuuta 1978 – 6. marraskuuta 1978  
Monarkki:  Mohammed Reza Pahlavi
Edeltäjä:  Jamshid Amouzegar
Seuraaja:  Gholam Reza Azhari
 31. elokuuta 1960 – 5. toukokuuta 1961  
Monarkki:  Mohammed Reza Pahlavi
Edeltäjä:  Manouchehr Eghbal
Seuraaja:  Ali Amini
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. syyskuuta 1910 Teheran, Persia
Kuollut: 16. kesäkuuta 1998 (87 vuotta) New York City, New York, Yhdysvallat
Puoliso:  Eshrat Sharif Emami
Lapset:  3
Tiedot
Puolue:  Rastakhiz
Tutkinnot:  Teheranin yliopisto
Jafar Sharif-Emami (pers. ‏جعفر شریف‌امامی‎, Jaʿfar Sharīf-Emāmī; 8. syyskuuta 1910 Teheran, Persia – 16. kesäkuuta 1998 New York City, New York, Yhdysvallat) oli iranilainen poliitikko, joka toimi Iranin pääministerinä vuosina 1960–1961 ja 1978.
Ura

Sharif-Emami oli Saksassa ja Ruotsissa opiskellut rautatieinsinööri, joka työskenteli vuodesta 1931 Iranin valtionrautateiden palveluksessa. Hänet nimitettiin vuonna 1950 Iranin apulaisliikenneministeriksi, myöhemmin teollisuus- ja kaivosministeriksi.
Ura > Ensimmäinen pääministerikausi

Vuonna 1960 šaahi Mohammed Reza Pahlavi nimitti Sharif-Emamin pääministeriksi Manouchehr Eghbalin tilalle. Sharif-Emami yritti toteuttaa taloudellisia uudistuksia, mutta jäi epäsuosituksi, joten hänet korvattiin seuraavana vuonna Ali Aminilla. Sharif-Emami oli Iranin senaatin puhemiehenä vuosina 1964–1978.
Ura > Toinen pääministerikausi

Šaahi nimitti luottomiehensä Sharif-Emamin uudelleen pääministeriksi elokuussa 1978, kun poliittiset levottomuudet Iranissa olivat yltymässä. Sharif-Emami yritti turhaan kitkeä poliittista korruptiota ja rauhoitella uskonnollista oppositiota poliittisilla myönnytyksillä. Hänen hallituksensa lakkautti yksipuoluejärjestelmän ja salli kiellettyjen puolueiden toiminnan, lupasi uudet vaalit seuraavaksi vuodeksi, pehmensi sensuuria sekä vapautti puolet poliittisista vangeista. Poliittinen kuohunta ja lakot kuitenkin vain kiihtyivät. Iraniin julistettiin 8. syyskuuta sotatila, ja kymmeniä ihmisiä kuoli Teheranissa sotilaiden avatessa tulen väkijoukkoon. Öljyalan työläisten liittyminen yleislakkoon lokakuun lopussa halvaannutti valtion tärkeimmän tulonlähteen. Sharif-Emami erosi marraskuussa 1978, jolloin šaahi nimitti hänen seuraajakseen kenraali Gholam Reza Azharin.
Ura > Loppuelämä

Islamilaisen vallankumouksen puhjettua vuoden 1979 alussa Sharif-Emami pakeni maasta ja asui loppuikänsä Yhdysvalloissa, jossa hän toimi Pahlavi-säätiön puheenjohtajana. Hän asui Manhattanin Upper East Sidessa, ja kuoli 87-vuotiaana newyorkilaisessa sairaalassa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jafar Sharif-Emami Wikimedia Commonsissa
Joe Orton

John Kingsley ”Joe” Orton (1. tammikuuta 1933 Leicester – 9. elokuuta 1967 Lontoo) oli englantilainen näytelmä- ja romaanikirjailija, joka tuli lyhyen teatteriuransa aikana 1960-luvun puolessavälissä tunnetuksi monista mustan huumorin sävyttämistä anarkistisista, räävittöminäkin pidetyistä farsseistaan. Suomeksi niistä on esitetty ainakin Entertaining Mr Sloane (1964, nimillä Herra Sloane, Huvia herra Sloanille ja Olkaa kilttejä Mr. Sloanelle), Loot (1965, suom. Saalis) sekä What the Butler Saw (postuumi kantaesitys 1969, suomeksi nimillä Hullun kirjoissa ja vähän Eevankin ja Leikitäänkö lääkäriä?).
Orton alkoi kirjoittaa näytelmiä 1960-luvun alussa, teki läpimurron vuonna 1964 mutta kuoli jo vuonna 1967 pitkäaikaisen miesystävänsä Kenneth Halliwellin surmaamana.
John Lahrin kirjoittaman Ortonin elämäkerran (1978) pohjalta ohjasi Stephen Frears vuonna 1987 ensi-iltansa saaneen tragikomediallisen elokuvan Prick Up Your Ears.
John Brown and Company

| John Brown and Company |
| --- | --- |
Perustettu:  1851
Lakkautettu:  1986
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Queen Elizabeth rakenteila John Brown and Companyn telakalla.
John Brown and Company oli skotlantilainen laivanrakennusyritys, joka valmisti useita merkittäviä aluksia, kuten RMS Lusitanian, HMS Hoodin, HMS Repulsen, RMS Queen Maryn, RMS Queen Elizabethin ja RMS Queen Elizabeth 2:n. Yhtiön kulta-aikaa oli 1900-luvun alkupuoli, jolloin se oli yksi maailman merkittävimmistä telakoista. Tämän jälkeen se joutui kiristyvään kilpailutilanteeseen Itä-Euroopan ja Kaukoidän telakoiden kanssa.
Yhtiö liitettiin 1968 muiden Clydejoen varrella olevien telakoiden kanssa yhteen, ja ne muodostivat Upper Clyde Shipbuilders -nimisen konsortion, joka kuitenkin lakkautti telakkatoimintansa jo vuonna 1971. Suunnitteluyhtiönä se kuitenkin jatkoi menestyksekkäästi, kunnes Trafalgar House osti sen 1986.
Trafalgar House piti koko osakekannan, ja yrityksen toiminta jatkui vuoteen 1996, jolloin Kvaerner osti Trafalgar Housen. Kvaerner sulki suunnittelutoimiston 2000. Upper Clyde Shipbuildersin telakan osti Marathon Oil, joka myi sen edelleen 1980 UiE Scotlandille Pohjanmeren öljylauttojen valmistamiseksi. Telakka suljettiin 2001.
Historia

James ja George Thomsonin perustama suunnittelu- ja laivanrakennusyritys J & G Thomson avasi Clydebankiin telakan 1851 nimellä Clyde Bank Iron Shipyard. Telakan ensimmäinen alus SS Jackal valmistui seuraavana vuonna, ja sen jälkeen yhtiö valmisti Cunardille SS Juran 1854 ja SS Russian 1867.
1870-luvun alussa veljekset jäivät eläkkeelle ja siirsivät yrityksensä vanhemman veljeksen pojille. Yritys perusti uuden telakan Cart- ja Clydejokien yhtymäkohtaan, jossa kyettiin valmistamaan suurempia aluksia. Yhtiön laajeneminen ja sen työvoiman asuttaminen johti Clydebankin kaupungin syntymiseen. Sheffieldiläinen terästehdas John Brown and Company osti yhtiön Clydebankin telakan 1899.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:John Brown & Company
Clyde-joen telakat
Käännös suomeksi
Joe Morrow

| Joe Morrow |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 9. joulukuuta 1992 (ikä 31) Edmonton, AB, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  185 cm
Paino:  94 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2012–
Aik. seurat:  Wilkes-Barre/Scranton Penguins (AHL) Texas Stars (AHL) Providence Bruins (AHL) Boston Bruins (NHL) Montreal Canadiens (NHL) Winnipeg Jets (NHL) Binghamton Devils (AHL) Dinamo Minsk (KHL) Ässät (SM-liiga) Barys Nur-Sultan (KHL) HK Sotši (KHL) HC Davos (NL)
NHL-varaus:  23. varaus, 2011 Pittsburgh Penguins
Joseph Mathew Alexander Morrow (s. 9. joulukuuta 1992 Edmonton, Alberta, Kanada) on kanadalainen jääkiekkopuolustaja. Pittsburgh Penguins varasi hänet numerolla 23 varaustilaisuudessa 2011. Hänen veljensä Josh varattiin Nashville Predatorsiin vuonna 2002, mutta olkapäävamma päätti hänen uransa jo junioritasolla.
Morrow edusti Portland Winterhawksin joukkuetta WHL:ssä kausina 2007–2012, ja pelasi 227 ottelussa, joissa hän keräsi tililleen 151 pistettä. Kaudeksi 2012–2013 hän siirtyi NHL-seura Pittsburgh Penguinsiin. Morrow edusti Penguinsin farmijoukkuetta Wilkes-Barre/Scranton Penguinsia maaliskuuhun 2013 asti, jolloin hän siirtyi kesken kauden tehdyssä pelaajakaupassa Dallas Starsiin. Stars sai lisäksi viidennen kierroksen varausvuoron vuonna 2013 ja Penguins laitahyökkääjä Brenden Morrow’n sekä kolmannen kierroksen varausvuoron vuonna 2013.
Sittemmin Morrow on pelannut NHL-seuroissa Boston Bruins, Montreal Canadiens ja Winnipeg Jets, sekä KHL-seura Dinamo Minskissä. Tammikuussa 2021 hän teki loppukauden mittaisen sopimuksen SM-liigajoukkue Ässien kanssa.
Jorma Valo

Jorma Johannes Valo  (7. joulukuuta 1929 Viipuri – 26. marraskuuta 2014 Espoo) oli suomalainen kenraaliluutnantti.
Jorma Valon vanhemmat olivat opettaja Armas Fredrik Valo ja Toini Elisabet Saxberg. Hänen puolisonsa vuodesta 1962 oli  Eine Marita Gabriellsson. Valo tuli ylioppilaaksi 1949, suoritti Kadettikoulun 1953 ja Sotakorkeakoulun 1962. Hän opiskeli myös U.S. Army Command and General Staff Collegessa 1967–1968. Valo toimi Pioneerirykmentin ja 3. Prikaatin joukkueenjohtajana 1953–1954, Reserviupseerikoulun opetusupseerina 1955–1960 sekä Pääesikunnan toimistoupseerina 1962–1963, toimistopäällikkönä 1968–1971, osastopäällikkönä 1973–1979 ja huoltopäällikkönä vuodesta 1984. Sotakorkeakoulun opettaja Valo oli 1965–1966 ja Pioneerirykmentin toimistopäällikkö 1966–1967. Hän oli puolustusministeriön sotilasasiainosaston osastopäällikkö 1979–1984. Reserviin Valo siirtyi vuonna 1989.
Valo ylennettiin vänrikiksi 1950, luutnantiksi 195, yliluutnantiksi 1957, kapteeniksi 1960, majuriksi 1966, everstiluutnantiksi 1971, everstiksi 1976, kenraalimajuriksi 1980 ja kenraaliluutnantiksi 1987.
Jorge Enrique Lozano Zafra

Jorge Enrique Lozano Zafra (s. 13. huhtikuuta 1938 Bogotá) on kolumbialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Bucaramangan hiippakuntaan 19. joulukuuta 1964 ja nimitettiin Ocañan hiippakunnan piispaksi 28. kesäkuuta 1993. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. elokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Paolo Romeo, jota avustivat Héctor Rueda Hernández, Rafael Sarmiento Peralta ja Darío Castrillón Hoyos.
Jimmy Olsen

James Bartholomew Jimberly "Jimmy" Olsen on Teräsmies-sarjakuvissa esiintyvä sarjakuvahahmo ja taustahenkilö. Punahiuksinen, pisamakasvoinen nuorukainen työskentelee valokuvaajana ja osa-aikaisena toimittajana kuvitteellisessa Daily Planet -lehdessä. Olsenin kepposteleva luonne on tuottanut hänelle tuon tuostakin ongelmia lehden päätoimittajan Perry Whiten kanssa; Jimmy esimerkiksi kutsuu Whitea usein esimiehensä vihaamalla "Pomo" -lempinimellä. Olsenin vakioasuste on ruutupuku ja rusetti.
Jimmy joutuu usein vaikeuksiin, jolloin hänen täytyy turvautua Teräsmiehen apuun. Hän on suunnitellut itselleen rannekellon joka pystyy tuottamaan äänen, jonka äänentajuuden vain Teräsmies ja koirat pystyvät kuulemaan. Jimmy on kuitenkin sisukas ja piloistaan huolimatta Perrykin arvostaa nuorta Olsenia, koska hänellä itselläänkin oli samantyyppinen nuoruus. Jimmy seurusteli lyhyen aikaa Lois Lanen nuoremman sisaren, Lucyn kanssa.
Jimmy Olsen on Teräsmies-lehtien vakiojäsen sekä on esiintynyt myös useissa televisiosarjoissa, elokuvissa, radiokuunnelmissa ja piirretyissä. Hänellä oli myös oma lehtensä Superman's pal Jimmy Olsen 1950–70 -luvuilla ja juuri tässä lehdessä tapahtui Teräsmiehen ehkä vaarallisimman vihollisen, Darkseidin, ensiesiintyminen. Metropolisissa Olsen tunnetaan lempinimellä "Teräsmiehen kaveri" (Superman's pal). Jimmy Olsenin esi-isä Sven Olsen oli pohjoismaalainen, joka muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1815.
Ensiesiintyminen

Jimmy Olsenin ensiesiintymisestä on monenlaista tietoa. Jerry Siegel ja Joe Shuster loivat kovasti Jimmyn oloisen hahmon jo Action Comicsin numeroon 6 (1938) mutta hahmoa ei nimetty vielä Olseniksi vaan yksinkertaisesti toimistopojaksi [office boy]. Nimi Jimmy Olsen esiintyi ensimmäisen kerran radiokuunnelmassa (kryptoniitti esimerkiksi debytoi samassa radio-ohjelmassa) 1940-luvun alussa ja ensimmäisen kerran Olsen -niminen nuorimies seikkaili sarjakuvissa todennäköisesti vuonna 1941 The Archer-nimisessä tarinassa.
Muussa mediassa

Injustice-maailmaan sijoittuvassa sarjakuvatarinassa Jimmy Olsen on ottamassa kameralla valokuvia satamassa Jokerin konnista, kun Jokeri yllättäen ilmestyy paikalle ja ampuu luodin Jimmyn kameran linssin läpi tappaen Jimmyn. Myöhemmin Teräsmies löytää Jimmyn ruumiin järkyttyen suuresti tämän kuolemasta.
Muussa mediassa > Näyttelijät

Tommy Bond (Superman 1948–49)
Jack Larson (Adventures of Superman 1952)
Marc McClure (Teräsmies-elokuvat (1978–87), näytteli Jimmyä myös elokuvassa Supertyttö)
Michael Landes (Teräsmieheni)
Aaron Ashmore (Smallville 2006-2009) (kyseessä ei ollut sarjakuvista tuttu Jimmy Olsen, vaan tämän isoveli, josta käytettiin Jimmy -lempinimeä) (Ashmore esitti oikeaa Jimmy Olsenia vuoteen 2018 sijoittuvassa kohtauksessa)
Sam Huntington (Superman Returns 2006)
Michael Cassidy (Batman v Superman: Dawn of Justice 2016)
David Kaufman (Superman: The Animated Series, äänirooli)
Skyler Gisondo (Superman 2025)
Jorge Enrique Serpa Pérez

Jorge Enrique Serpa Pérez (s. 16. maaliskuuta 1942) on kuubalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi San Cristobal de la Habanan arkkihiippakuntaan 14. heinäkuuta 1968 ja nimitettiin Pinar del Rion hiippakunnan johtoon 13. joulukuuta 2006. Piispaksi konsekroinnin suoritti 13. tammikuuta 2007 Jaime Lucas Ortega y Alamino, jota avustivat Pedro Rubiano Sàenz ja José Siro González Bacallao.
Johan Schytt

Johan Schytt oli suomalainen muurarimestari. Hän toimi vuodesta 1773 lähtien Turun tuomiokirkon muurarimestarina.
Schytt vastasi 1776 valmistuneen Rauman raatihuoneen rakennustöistä, jonka alustavat piirustukset hän oli myös tehnyt. Vuonna 1777 Schytt laati Kokemäen kirkon ensimmäiset suunnitelmat sekä kustannuslaskelman. Kirkko toteutettiin myöhemmin C. F. Adelcrantzin täydentämien piirustusten mukaan.
Jorge Eduardo Lozano

Jorge Eduardo Lozano (s. 10. helmikuuta 1955 Buenos Aires) oli argentiinalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Buenos Airesin arkkihiippakuntaan 3. joulukuuta 1982 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Furnos Maiorin titulaaripiispaksi 4. tammikuuta 2000. Piispaksi vihkiminen seurasi 25. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Jorge Mario Bergoglio, jota avustivat Raúl Omar Rossi ja Mario José Serra.
Lozano sai 22. joulukuuta 2005 nimityksen Gualyguaychún piispaksi, joksi hänet asetettiin 11. maaliskuuta 2006.
John Ottman

| John Ottman |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 6. heinäkuuta 1964 (ikä 60) San Diego, Yhdysvallat
Ammatti:  säveltäjä, leikkaaja, ohjaaja
Muusikko
Aktiivisena:  1993–
Tyylilajit:  elokuvamusiikki
Aiheesta muualla
www.johnottman.com
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
John Ottman (s. 6. heinäkuuta 1964 San Diego, Kalifornia) on yhdysvaltalainen elokuvasäveltäjä, leikkaaja ja ohjaaja.
Hänet tunnetaan parhaiten yhteistyöstään elokuvaohjaaja Bryan Singerin kanssa. Hän on tehnyt leikkauksen ja säveltänyt musiikin Singerin elokuviin Epäillyt, Mallioppilas, X-Men 2, Superman Returns ja Operaatio Valkyrie. Hän myös toimi ohjaajana, leikkaajana ja säveltäjänä elokuvassa Urban Legends: Final Cut. Ottman voitti parhaan leikkauksen Oscar-palkinnon vuonna 2018 ensi-iltansa saaneesta elokuvasta Bohemian Rhapsody, joka on myös Singerin ohjaama.
Singerin ja omien elokuviensa lisäksi Ottman sävelsi musiikin vuoden 2005 elokuvaan Fantastic Four ja sen jatko-osaan Fantastic Four: Hopeasurffari. Hän muunteli John Carpenterin alkuperäistä musiikkia Halloween – naamioiden yöstä elokuvaan Halloween H20 ja toimi säveltäjinä elokuvissa The Invasion ja House of Wax.
Aiheesta muualla

John Ottmanin viralliset sivut
John Ottman Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jorge Edwards

Jorge Edwards vuonna 2012.
Jorge Edwards (1931 Santiago, Chile – 2023 Madrid, Espanja) oli chileläinen kirjailija ja diplomaatti. Hänelle myönnettiin Cervantes-palkinto vuonna 1999.
Edwards opiskeli oikeustiedettä Chilen yliopistossa, mutta tunsi voimakkaampaa kutsumusta kirjoittamiseen. Vuonna 1952 hän julkaisi esikoisteoksenaan kahdeksan novellin kokoelman El Patio. Sittemmin Edwards kirjoitti ennen kaikkea romaaneja, joista hänen ensimmäisensä oli El peso de la noche (1965). Hänen myöhempien teostensa joukossa ovat Los convidados de piedra, El museo de cera, El sueño de la historia, El inútil de la familia ja La casa de Dostoievsky. Chilen sotilasvallankaappauksen (1973) jälkeen Edwards lähti maanpakoon Espanjaan. Hän palasi Chileen vuonna 1978 ja pääsi Academia Chilena de la Lenguan jäseneksi.
Edwards edusti chileläisten kirjailijoiden Generación del 50 -ryhmää, johon kuuluivat myös muiden muassa José Donoso, Enrique Lafourcade ja Claudio Giaconi. Hän työskenteli diplomaattina vuodesta 1954. Hän suhtautui kriittisesti Salvador Allenden päätökseen palauttaa suhteet Kuubaan vuonna 1970. Diplomaatin urallaan Edwards joutuikin Fidel Castron hallinnon silmissä persona non gratan asemaan. Persona non grata (1971) oli hänen tätä elämänvaihetta kuvanneen teoksenkin nimi. Cervantes-palkinnon lisäksi Edwards sai muun muassa Chilen kansallisen kirjallisuuspalkinnon vuonna 1994.
Jonathan Sternberg

Jonathan Sternberg (27. heinäkuuta 1919 New York – 8. toukokuuta 2018 Philadelphia) oli yhdysvaltalainen kapellimestari.
Elämä ja ura

Sternberg tuli tunnetuksi työstään sinfoniaorkestereiden johdossa Yhdysvalloissa, Euroopassa ja Kiinassa. Hän edisti yhdysvaltalaisen nykyohjelmiston tunnettavuutta eurooppalaisen yleisön parissa toisen maailmansodan jälkeen. Hän teki konserteissa ja oopperassa yhteistyötä muiden muassa Isaac Sternin, Jehudi Menuhinin, Henryk Szeryngin, Paul Badura-Skodan, Alfred Brendelin, Annie Fischerin, Maurice Gendronin, Philippe Entremontin, Byron Janisin, Teresa Stich-Randallin, Lisa Della Casan, Hilde Guedenin, George Londonin ja Paul Schoefflerin kanssa.
Sternberg oli taustaltaan itävaltalais-venäläinen. Hän opiskeli viulun- ja alttoviulunsoittoa Institute of Musical Artissa (sittemmin Juilliard School) vuosina 1929–1931. Hän opiskeli myös Manhattan School of Musicssa sekä New Yorkin yliopistossa, josta hän sai taiteiden kandidaatin arvonsa vuonna 1939. Hän jatkoi musiikkitieteen opintoja New Yorkin yliopiston Graduate Schoolissa ja sai lisäksi yksityisopetusta Leon Barzinilta. Hän myös osallistui Pierre Monteux'n mestarikursseille. Ammattimaisen debyyttinsä kapellimestarina hän teki vuonna 1941.
Sternberg palveli toisessa maailmansodassa ja oli tässä yhteydessä Shanghaissa, jossa johti esitysten sarjassa kaupungin sinfoniaorkesteria. Palattuaan lyhyesti Yhdysvaltoihin hän muutti Wieniin, jossa hän esiintyi ensimmäistä kertaa Wienin sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 1947. Hän myös teki laajalti vieraluja Euroopassa, Pohjois-Amerikassa ja Aasiassa. Hän oli huomattavan Joseph Haydn -tutkija H. C. Robbins Landonin kanssa mukana perustamassa Haydn Societya, jolle Sternberg teki sarjan uraauurtavia levytyksiä.
Sternberg johti useiden yhdysvaltalaisteosten Euroopan-ensiesityksiä. Näiden teosten säveltäjiin kuuluivat Leonard Bernstein, Gian Carlo Menotti, Charles Ives, Samuel Barber, Aaron Copland, David Diamond ja Benjamin Lees. Hän myös piti monia maailmankantaesityksiä; näissä kantaesityksissä tulkittiin muiden muassa Ned Roremin ja László Lajthan teoksia. Sternberg teki pitkään töitä Halifaxin sinfoniaorkesterin, Kuninkaallisen flaamilaisen oopperan, Harkness-baletin ja Atlantan oopperayhtiön kanssa.
Sternberg jakoi myöhemmällä uralla aikansa orkesterinjohdon ja opetustyön välillä. Hän opetti Eastman School of Musicissa ja Templen yliopistossa, joista jälkimmäisessä hän myös johti oppilaitoksen orkesteria vuosina 1971–1989. Orkesterin kanssa hän kantaesitti David Diamondin, Vincent Persichettin ja Stanislaw Skrowaczewskin teoksia. Vetäydyttyään täysiaikaisena professorina Sternberg yhä piti luentoja, opetti yksityisesti ja toimi Philadelphian Bach-festivaalin taiteellisena johtajana (2004–2008). Hän myös usein työskenteli tuomarina orkesterinjohtokilpailuissa. Hän oli jäsenenä The Conductors Guildin johtokunnassa ja sai vuonna 2009 sen palkinnon elinikäisestä palveluksesta. Hänen elämäkertansa julkaisi Tricorn Books vuonna 2014.
Sternberg jäi taidemaalari Ursula Sternberg-Hertzin leskeksi vuonna 2000. Hän itse kuoli 98-vuotiaana sydämen vajaatoimintaan.
Jorma Valtonen (pituushyppääjä)

Valtonen harjoittelemassa vuonna 1952.
Jorma Olavi Valtonen (29. maaliskuuta 1923 Sakkola – 31. toukokuuta 2001) oli suomalainen pituushyppääjä.
Yleisurheilussa Seinäjoen Urheilijoita ja Parikkalan Urheilijoita edustanut Valtonen voitti pituushypyn Suomen mestaruuden vuosina 1949 ja 1950. Kahdesti hän ylsi SM-hopealle (1951 ja 1953) ja kerran pronssille (1952). Kalevan kisoissa hän lisäksi sijoittui 110 metrin aitajuoksussa viidenneksi vuonna 1949.
Valtonen sijoittui Helsingin 1952 olympialaisten pituushypyssä parhaana suomalaisena viidenneksi tuloksella 716 cm. Seuraavana vuonna hän hyppäsi ennätyksekseen 736 cm. Hän osallistui urallaan 11 maaotteluun vuosina 1949–1953 ja voitti lajinsa kahdesti.
Valtonen myös pelasi pesäpallon SM-sarjassa yhden kauden edustaen Seinäjoen Maila-Jusseja. Hän oli SVUL:n Etelä-Karjalan piirin yleisurheiluvalmentajana vuosina 1952–1965 ja toimi aktiiviuransa jälkeen muun muassa Parikkalan Urheilijoiden puheenjohtajana 1960–1982 sekä Suomen Urheiluliiton liittovaltuuston jäsenenä 1959–1978 ja johtokunnan jäsenenä 1963–1964.
Johan Schmausser

Johan Fredrik Schmausser etunimet esiintyvät myös muodoissa Johann Friedrich (1827 Baijeri – 1904 Hämeenlinna) oli Baijerin Thalmannsfeldissä syntynyt ja Hämeenlinnassa ja Valkeakoskella toiminut oluttehtailija.
J. F. Schmausser muutti Ruotsiin nuorena ja siirtyi vuonna 1858 töihin Suomeen Hausjärven Ryttylään, jossa toimi Granbergin olutpanimo. Hän meni naimisiin 46-vuotiaana ruotsalaisen Josefina Thörnellin kanssa. Aluksi hän vuokrasi Hämeenlinnasta oluttehtaan, jonka osti 1883. Toisen oluttehtaan Schmausser oli perustanut 1876 Valkeakoskelle, jonne hän perheineen muutti 1891. Schmausser rakennutti Hämeenlinnaan 1902 huvilan, niin sanotun Schmausserin huvilan. Huvilassa perhe asui vain kaksi vuotta, sillä Schmausser kuoli 1904.
Josefina ja Johan Schmausserilla oli kolme yhteistä lasta ja yksi adoptoitu poika, jonka isä Schmausser oli. Adoptoitu poika Johan Wilhelm Schmausser (1860–1948) oli filosofian kandidaatti Helsingin yliopistosta ja eli perintönsä turvin Hämeenlinnassa. Fredrik Karl Schmausser (1873–1961) jatkoi isänsä työtä ja oli Valkeakosken oluttehtaan johtaja. Vuonna 1875 syntynyt Anna Schmausser eli naimattomana. Johanna Schmausser (1878–1908) oli naimisissa apteekkari Johan Gustafssonin kanssa Valkeakoskella.
Schmaussereiden iso omaisuus myytiin ensimmäisen maailmansodan aikana.
Joe Morton

| Joe Morton |
| --- | --- |
 Joe Morton vuonna 2019
Henkilötiedot
Koko nimi:  Joseph Thomas Morton Jr.
Syntynyt: 18. lokakuuta 1947 (ikä 76) Harlem, New York, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Lapset:  3
Näyttelijä
Aktiivisena:  1970–
Aiheesta muualla
IMDb 
Joe Thomas Morton Jr. (s. 18. lokakuuta 1947 Harlem, New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä.
Morton tunnetaan parhaiten rooleistaan elokuvissa Muukalainen Harlemissa (1984), Toivon kaupunki (1991), Terminator 2 – Tuomion päivä (1991), Speed – Kuoleman kyydissä (1994), Lone Star (1996), Mallioppilas (1998), Blues Brothers 2000 (1998), Salaisuus pinnan alla (2000), Ali (2001), Paycheck (2003), Stealth – näkymätön uhka (2005), American Gangster (2007), Batman v Superman: Dawn of Justice (2016), Justice League (2017) ja Zack Snyder’s Justice League (2021).
Vuonna 2014 Morton palkittiin parhaan miesvierailijan Primetime Emmy -palkinnolla roolistaan draamasarjassa Scandal. Hän on myös näytellyt Henry Deaconia tieteissarjassa Eureka (2006–2012).
Aiheesta muualla

Joe Morton Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
John Brown (kirjailija)

John Brown, of Great Yarmouth oli englantilainen kirjailija, joka oleskeli Ruotsissa 1808. Hän oli salaisissa keskusteluissa niiden tyytymättömien poliitikkojen kanssa, jotka tahtoivat saada Englannin kannatusta joko pyrkimyksiinsä luoda perustuslaillisen valtiomuodon Englannin mallin mukaan tai, jos tämä näyttäisi mahdottomalta, Kustaa IV Aadolfin kukistamiseksi tarjoamalla vallanperimyksen Kaarle-herttuan jälkeen englantilaiselle prinssille, Gloucesterin herttualle. Brown lähetettiin, oman kertomuksensa mukaan, Englantiin pyytämään Englannin hallitukselta apua, mutta ei tullut vastaanotetuksi. Hän on kirjoittanut muutamia teoksia Skandinavian maista.
Teokset

The northern courts; containing original memoirs of the sovereigns of Sweden and Denmark since 1766 (1818; uusi painos nimellä Secret history of the courts of Sweden and Denmark 2 nidettä, 1895 osa I, osa II
Psyche, or the soul (2 nidettä, 1818)
Anecdotes and characters of the house of Brunswick (1820)
Themysteries of neutralization
The naval advocate
Aiheesta muualla

Brown, John, Nordisk familjebok, Uggleupplagan. 3. palsta 304 (ruotsiksi)
John Brown, of Great Yarmouth teoksia luettavissa