Edvard Gylling
Elämänvaiheet > Suomen sisällissota ja maanpako

Sosiaalidemokraattien johtajista Gylling ja Wiik vastustivat johdonmukaisesti vallanottoa sisällissodan puhkeamiseen asti. Gylling kuului tammikuussa 1918 SDP:n puoluetoimikunnan asettamaan jaostoon, joka pohti vallankumouksen aloittamista. Vielä 25. tammikuuta 1918 Gylling ja Wiik vaativat puoluetoimikunnassa päätöksen siirtämistä. Gylling halusi mieluummin yrittää ensin kaataa Svinhufvudin senaatin parlamentaarisin keinoin, sillä hänen johdollaan sosiaalidemokraatit olivat 15. tammikuuta esittäneet eduskunnalle kirjelmän, jossa senaatin syytettiin rikkoneen lakia ottamalla itselleen toimivaltuuksia, jotka 15. marraskuuta 1917 tehdyn päätöksen mukaan olisivat kuuluneet eduskunnalle. Eduskunta kuitenkin lykkäsi asian lopullista käsittelyä, eivätkä SDP:n muut johtajat enää halunneet jäädä odottamaan, vaan päättivät aloittaa aseellisen vallankumouksen. Vaikka Gylling vastusti vallankumouksen aloittamista, hän suostui pian sisällissodan alettua liittymään punaisten hallitukseen ja toimi helmikuun alkupäivistä 1918 lähtien kansanvaltuuskunnan raha-asiainvaltuutettuna. Hän jatkoi samalla Suomen Pankin pankkivaltuuston puheenjohtajana.
Gylling neuvotteli kansanvaltuuskunnan edustajana 1. maaliskuuta 1918 solmitusta punaisen Suomen ja Neuvosto-Venäjän välisestä valtiosopimuksesta, jonka sisällöstä suuri osa liittyi valtioiden omaisuuksiin ja taloudellisiin intresseihin. Hän allekirjoitti sopimuksen Suomen nimissä yhdessä Oskari Tokoin kanssa. Kansanvaltuuskunnan järjestäytyessä huhtikuussa 1918 uudestaan Viipurissa Gyllingistä tehtiin elintarvikeasiain valtuutettu, diktaattori Kullervo Mannerin esikunnan kansliapäällikkö sekä punakaartien esikuntapäällikkö. Gylling vastusti kansanvaltuuskunnan pakoa, ja muiden valtuutettujen paetessa 25. huhtikuuta Viipurista Pietariin hän päätti viime hetkellä jäädä ainoana joukkojen luokse. Hän neuvotteli Viipurin taistelun viimeisten päivien aikana kaupungin piiritykseen osallistuneen saksalaisen eversti Ulrich von Colerin kanssa antautumisehdoista. Neuvottelut päättyivät tuloksettomina, sillä Coler vaati ehdotonta antautumista ja eikä katsonut voivansa antaa valkoisten puolesta mitään antautuneiden kohtelua koskevia takeita.
Gylling onnistui piiloutumaan Viipurin kukistuessa. Hän piilotteli kaupungissa tuttaviensa avulla käyttäen piilopaikkoina ullakkoja ja jopa viemäreitä. Hän kaavaili ilmoittautuvansa viranomaisille, mutta luopui ajatuksesta pelätessään kuolemantuomiota. Gylling siirtyi Helsinkiin käyttäen henkilöllisyystodistuksena väärää passia, jonka mukaan hän oli Belgian konsulin hevosajuri. Helsingissä häntä piilottelivat kesän 1918 aikana muun muassa kapinasta sivussa pysyneet puoluetoverit Miina Sillanpää, Väinö Tanner ja Ivar Hörhammer. Lopulta Gylling onnistui siirtymään Turusta laivalla Tukholmaan syyskuussa 1918. Tukholman suomalaiset punaiset olivat lähettäneet matkarahat, jotta Gylling, K. H. Wiik ja Valfrid Perttilä pääsisivät turvaan Ruotsiin. Ruotsissa Gylling alkoi toimia julkisesti. Suomen hallitus kaavaili vaativansa nootilla Ruotsia luovuttamaan hänet Suomeen tuomittavaksi, mutta noottia ei lähetetty, sillä ruotsalaiset pitivät Gyllingiä poliittisena pakolaisena.
Gylling oleskeli Ruotsissa vuosina 1918–1920. Hän oli siellä ilmestyneen vasemmistolaisen Viesti-lehden avustaja sekä toimituskunnan jäsen vuonna 1919 ja kirjoitti artikkeleita Tukholmassa ilmestyneeseen vasemmistososiaalidemokraattiseen Zimmervald-lehteen. Vuonna 1919 Gylling edusti Ruotsiin paenneita Suomen punaisia Kööpenhaminassa pidetyssä neljän Pohjoismaan sosialististen puolueiden ja ammatillisten järjestöjen kokouksessa. Hän alkoi toimia myös Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) Ruotsin-toimiston johtajana. Gylling suunnitteli Suomeen kohdistuvia toteutumattomia sotilaallisia operaatioita, joilla punaiset olisi palautettu takaisin valtaan. Hän vaikutti suomalaisten kommunistien Ruotsissa perustamassa Skandinavian vallankumouskomiteassa, jonka yhteydessä toimi myös Suomen punaisen kaartin Ruotsin pataljoona.