stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kroda
Historia

Vuoden 2003 keväällä Eisenslav ja Viterzgir perustivat yhtyeen, osin tarkoituksenaan levittää omaa ideologista ja historiallista näkemystään.
14. helmikuuta 2004 yhtye julkaisi ensimmäisen kokopitkän albuminsa, jonka englanninkielinen otsikko oli Cry to me, River, venäläisen Stellar Winter Recordsin sekä ukrainalaisen Rarog Productionin kautta. Myöhemmin saman vuoden huhtikuun 26. päivä ilmestyi venäläisen Orich'n kanssa yhteistuumin tehty split-levy, Legend / Wolfen Loyalty. Vain kolme kuukautta tämän jälkeen, 20. kesäkuuta, julkaistiin järjestyksessä jo toinen kokopitkä, Towards the Firmaments Verge of Life..., Ancient Nationin kautta. Tämän jälkeen kesäkuussa, vuonna 2006 ulos tuli venäläisen Velimorin kanssa tehty split levy, By a Hammer of Spirit and Identity of Blood, joka rajoitettiin 1000:n painokseen. 29. tammikuuta 2007 julkaistiin viimeisin levy, Fimbulvinter, Hammermark Artin kautta. Suurin osa Krodan levyjen ensimmäisistä painoksista on rajoitettu 1000:n kappaleeseen, joskin monet levy-yhtiöt ovat julkaisseet uusintapainoksia albumeista. Yhtye osallistui myös vuonna 2007 julkaistulle venäläiselle Burzum-tribuuttilevylle, Lost Freedom, kappaleen "Jesus' Tod" ukrainankielisellä versiolla.
Yhtye oli alun perin tarkoitettu vain studioon, mutta yhtye luopui tästä päätöksestä soittamalla vuoden 2007 elokuussa ensimmäisen live-esiintymisen Krimissä pidetyissä Svarogove Kolo -nimisillä festivaaleilla. Esiintyminen jäi kuitenkin lyhyeksi virkavallan keskeyttäessä soittamisen vain puolentoista kappaleen jälkeen. Yhtyeen toinen esiintyminen oli joulun alla Harkovassa pidetyissä Kolovorot -festivaaleilla. Ensimmäisestä esiintymisestä kehkeytyneistä negatiivisista kokemuksista huolimatta yhtye aikoo jatkaa live-esiintymisiä tulevaisuudessakin.
Diskografia > Kokopitkät

Poplatš meni, ritško... (2004)
Do Nebokraju Žyttja... (2005)
Poh’oron Sontsja (2007)
Fünf Jahre Kulturkampf (2009)
Schwarzpfad (2011)
GinnungaGap GinnungaGaldr GinnungaKaos (2015)
Selbstwelt (2018)
Diskografia > Splitit

Legenda (Mak Tšvite) / Boltšja Vernost (2005) Oprich'n kanssa
Molotom Duhu ta Ednistju Krovi (2006) Velimorin kanssa
Aiheesta muualla

Kroda Encyclopaedia Metallumissa (englanniksi)
Kroda Last.fm:ssä (englanniksi)
http://kroda.com.ua/ Yhtyeen viralliset kotisivut (ukrainaksi) & (englanniksi)
Tukholman vanhakaupunki

Tukholman vanhakaupunki. Etualalla Riddarholmenin saari.
Tukholman vanhakaupunki (ruots. Gamla stan, myös Staden mellan broarna, "siltojenvälinen kaupunki", virallinen nimi vuoteen 1980 asti) on Tukholman vanhin kaupunginosa. Se sijaitsee suurimmaksi osaksi Stadsholmenin saarella, mutta käsittää myös Riddarholmenin ja Helgeandsholmenin. Se on myös osa Södermalmin kaupunginosa-aluetta.
Kaupunki on peräisin 1200-luvulta, jolloin Birger-jaarli rakennutti linnoituksen Mälarenin "lukoksi". Kaupunki levisi linnoituksen ympärille ja alue muodostikin monen vuosisadan ajan Tukholman kaupungin.lähde?
Keskiajalla kaupunkia ympäröivät muurit, jotka olivat nykyisten Västerlånggatanin ja Österlånggatanin sisäpuolella. Keskellä vanhaa kaupunkia oleva Stortorget on kuuluisa siellä vuonna 1520 tapahtuneesta Tukholman verilöylystä.
Vanhaa kaupunkia sivuavan Centralbron-sillan kupeessa on Gamla stanin metroasema.
Nähtävyyksiä

Tukholman kuninkaanlinna
Ruotsin valtiopäivätalo
Storkyrkan (Tukholman hiippakunnan tuomiokirkko)
Nobel-museo
Riddarholmskyrkan (Ruotsin kuninkaallisten hautauskirkko)
Mårten Trotzigs gränd
Suomalainen kirkko
Ryningin palatsi
Ilmakuva Tukholman vanhastakaupungista ja Helgeandsholmenista syyskuulta 2012. Pohjoinen sijaitsee kuvan alareunassa. Etualalla näkyy Gustaf Adolfs torg, kuvan keskiosaa hallitsevat Ruotsin valtiopäivätalo ja Tukholman kuninkaanlinna. Oikealla näkyy Centralbron ja osa Riddarholmenista. Kuvan yläreunassa on Slussen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Tukholman vanhakaupunki Wikimedia Commonsissa
Tukholman kaupunginosat
Jack Skellington

| Jack Skellington |
| --- | --- |

Luoja(t):  Tim Burton
Näyttelijä(t):  Chris Sarandon
Ensi- esiintyminen:  Painajainen ennen joulua (1993)
Henkilötiedot
Sukupuoli:  mies
Kotipaikka:  Halloween-maa
Suhteet
Tutut:  Sally
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jack Skellington on fiktiivinen hahmo ja protagonisti vuoden 1993 elokuvassa Painajainen ennen joulua. Hän on "kurpitsakuningas", joka hallitsee kuvitteellista Halloween-maata. Jackilla on lemmikkinään Zero-koira, joka on haamu.
Jack on luurankomainen laiha olento, jolla on musta puku ja lepakkoa muistuttava rusetti. Painajaisessa ennen joulua hän on tylsistynyt jokavuotisiin halloween-jekkuihin, jotka tapahtuvat "oikeassa maailmassa", ja yrittää miettiä mitä uutta seuraavaan halloween-juhlaan voisi keksiä.
Jack lähtee metsään kävelylle ja avaa vahingossa oven Joulumaahan. Ihasteltuaan Joulumaata hän päättää ottaa joulun hallintaansa pyytämällä kolmea Halloween-maassa asuvaa lapsea köyttämään Joulupukin ja tuomaan hänet Halloween-maahan. Saatuaan Pukin kiinni kolmikko kuitenkin vie hänet hirmuisen Oogie Boogien luokse. Sillä aikaa Jack tekee lähtöä oikeaan maailmaan muuntautumalla joulupukiksi. Hän jakaa kaikille lapsille lahjoja, jotka eivät ole lasten mieleen, sillä ne sisältävät Halloween-maassa käytettyjä välineitä ja kepposia. Poliisit saavat Jackin kiinni, mutta hän onnistuu livahtamaan takaisin Halloween-maahan.
Jack ymmärtää pilannensa sekä joulun että halloweenin, mutta päättää pelastaa Joulupukin Oogie Boogien kynsistä apunaan räsynukke Sally. He onnistuvat tehtävässään ja Pukki lähtee nopealle kierrokselleen jakamaan lahjoja. Sillä välin Jack saa taas innostuksen ja alkaa suunnitella ensi halloweenia. Pukki palaa kierrokseltaan ja Halloween-maan peittää lumisade.
Virnaperhonen

| Virnaperhonen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Kaaliperhoset Pieridae
Alaheimo::  Viiriperhoset Dismorphiinae
Suku::  Virnoset Leptidea
Laji::  sinapis
Kaksiosainen nimi
 Leptidea sinapis  (Linnaeus, 1758) 
Katso myös
   Virnaperhonen Wikispeciesissä   Virnaperhonen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Virnaperhonen (Leptidea sinapis) on keskikokoinen kaaliperhosten (Pieridae) heimoon kuuluva hento päiväperhonen.
Koko ja ulkonäkö

Virnaperhosen etusiiven pituus on yleensä 18–24 mm. Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 32–42,5 mm. Siivet ovat pitkänomaiset, pyöreäpäiset ja niiden pääväri on valkoinen. Koiraalla on etusiiven yläpinnalla kärkitäplä, jonka väri vaihtelee vaalean harmaasta tumman harmaaseen, naaraalla kärkitäplän paikalla on harmaata varjostusta suonissa. Takasiiven alapinta on kellertävä ja siinä on epäselviä harmaita varjostuksia. Tuntosarven nuija on musta, kärki kastanruskea ja kärjen alapuolella valkoinen täplä. Toukka on väriltään vihertävänkellertävä.
Maastossa laji on helppo tunnistaa hitaasta, hennosta ja poukkoilevasta lentotavasta.
Leptidea sinapis ♂
Leptidea sinapis ♂   △
Leptidea sinapis   ♀
Leptidea sinapis   ♀ △
Levinneisyys ja lentoaika

Virnaperhonen esiintyy koko Euroopassa lukuun ottamatta pohjoisimpia alueita, Keski-Euroopan luoteisosia ja Britteinsaarien pohjoisosia. Kaakossa esiintymisalue ulottuu Syyriaan ja Kaukasukselle asti. Suomessa virnaperhonen esiintyy koko maassa, mutta Lapissa vain satunnaisesti. Suomen eteläosissa laji on yleinen, mutta useimmiten yksilöitä tavataan yksitellen.
Lentoaika on huhti–toukokuusta alkaen, kaksi sukupolvea kesässä. Suomessa runsaslukuisempi ensimmäinen sukupolvi on lennossa pääosin toukokuun lopulta alkaen, satunnainen ja harvalukuinen toinen sukupolvi lentää heinä–elokuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Virnaperhonen elää niityillä, teiden ja polkujen varsilla sekä puutarhoissa. Perhosta tavataan myös valoisilla metsäisillä alueilla, kuten lehti- ja sekametsien avoimilla paikoilla. Laji talvehtii kotelona.
Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat hernekasvit, etenkin virnat (Vicia) ja nätkelmät (Lathyrus).
Aiheesta muualla

Pertti Pakkanen: Virnaperhonen. Suomen Perhostutkijain Seura.
LuontoPortti: Virnaperhonen (Leptidea sinapis)
Suomen Perhoset: Virnaperhonen
Perhosopas: Virnaperhonen (Leptidea sinapis) (Arkistoitu – Internet Archive)
Keskisuomalainen: Virnaperhonen[vanhentunut linkki]
Iltalehti: Virnaperhonen (Leptidea sinapis) (Arkistoitu – Internet Archive)
UniProt, Taxonomy: Leptidea sinapis (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Leptidea sinapis:  Wikidata: Q1109901  Wikispecies: Leptidea sinapis  ARKive: leptidea-sinapis  BioLib: 51304  BOLD: 70546  CoL: 3TJNN  EoL: 176670  EPPO: LPTDSI  Fauna Europaea: 440900  Fauna Europaea (new): 95d681d6-e1fb-4557-8c3f-3b5fa6988093  GBIF: 5137903  iNaturalist: 123816  IRMNG: 11120270  LepIndex: 178546  LoB: 4061  MaBENA: LeptidSinap  NBN: NHMSYS0000516430  NCBI: 189913  Observation.org: 719  Open Tree of Life: 173126  Laji.fi: MX.60763 
Papilio sinapis:  Wikidata: Q107645911  GBIF: 7362271 
Parittelevia yksilöitä
Virojoki (joki)

| Virojoki |
| --- | --- |
 Virojoki Virolahdella valtatie 7 sillalta nähtynä.
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Kymenlaakso
Kunnat:  Hamina, Miehikkälä, Virolahti
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Virojoen vesistö (11)
Pinta-ala:  357,42 km² 
Järvisyys:  3,78 % 
Pääuoman pituus:  60 km 
Pääuoman osuudet:  Virojoki ←Kiviniemenjoki ←Sillanpäänjoki ←Myllyoja ←Polvenjoki
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Virojärvi, Virokoski, Hamina
 :  60°49′07″N, 27°25′14″E
Laskupaikka:  Virolahti, Suomenlahti, Virojoki
 :  60°34′33″N, 27°43′48″E
Läpivirtausjärvet:  Kaurislampi, Kurvinjärvi, Virojärvi, Kotijärvi, Turanjoki, Säkäjärvi, Rajalampi
Esteet:  voimalaitos- ja muita patoja
Sivu-uomat:  Sarasjärvenoja, Onkamaanjoki, Lapinsaara, Ounionjoki
Taajamat:  Virojoki
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  64,9 m  
Laskukorkeus:  0 m
Korkeusero:  64,9 m
Pituus:  46,6 km  
Kaltevuus:  1,39 m/km
Keskiylivirtaama:  31 m³/s (MHQ) 
Keskivirtaama:  3,9 m³/s (MQ) 
Keskialivirtaama:  0,3 m³/s (MNQ) 
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Virojoki on Kymenlaakson Haminassa, Miehikkälässä ja Virolahdella virtaava 47 kilometriä pitkä joki, joka muodostaa pääosan Virojoen vesistön 60 kilometriä pitkästä pääuomasta. Se laskee Suomenlahteen Virolahdella Virojoen taajamassa.
Joen kulku

Virojoki alkaa Haminassa sijaitsevan Virojärven kaakkoispäästä, josta joki virtaa heti Miehikkälän kunnan puolelle. Joen pääsuunta on kahdeksan kilometrin matkalla kohti kaakkoa. Alkuosuus on metsätaivalta, jossa joki virtaa mutkitellen eteenpäin syvenevässä laaksossa päätyen Purhon peltoaukealle. Pelloilla siihen yhtyy kuivatetusta Mustajärvestä alkava lyhyt sivupuro ja yli kilometrin alempana siihen yhtyy koillisesta tuleva Ounionjoki. Yhtymäkohdassa joki kasvaa lähes kaksinkertaiseksi. Vielä samalla peltoalueella lännestä tulee Lapinsaara, joka on Lapjärven laskuoja. Kukkulaisessa maastossa joki tekee laajan mutkan, jonka mukaan Joenpolven kulmakunta on nimetty. Mutkan eteläpuolella sijaitsee Uudensillankoski, josta on luonnonsuojelulailla rauhoitettu 900 metrin matkalta . Joenpolvi kuuluu 10-kilometriseen osuuteen, joka päättyy Suur-Miehikkälään. Siellä jokeen yhtyy idästä tuleva Savanjoki, joka alkaa Savanjärvestä. Suur-Miehikkälän eteläosassa sijaitsee Kotijärvi, jonne Virojoki laskee. Kotijärveä ja Turanjokea säännöstellään Pitkäkosken vesivoimalaitoksen toimesta .
Voimalaitoksen jälkeen joki pysyttelee kulttuurimaisemissa merelle asti. Joki virtaa pian Säkäjärven läpi ja ylittää siinä kuntarajan siirtyen Virolahden kunnan puolelle. Säkäjärven kylä sijaitsee järvestä kolmen kilometrin päässä etelässä. Jokeen yhtyy ennen kylää luoteesta tuleva Onkamaanjoki, joka lisää uoman vesimäärää selvästi. Säkäjärven jälkeen joki käy Rajalammessa kääntymässä, ja tekee sen jälkeen mutkan ennen kuin se alittaa valtatien 7. Viimeisen osuuden loppupäässä, Myllymäellä ennen Virojokea, on joki padottu. Joen virtausta hyödyntää  Kantturakosken vesivoimalaitos . Voimalan jälkeen joki kääntyy ensin koilliseen ja sitten jyrkän mutkan jälkeen, se alittaa seututien 170 ja virtaa sitten Virojoen läpi suoraan Suomenlahteen. Joen suisto sijaitsee Virolahden pohjukassa viisi kilometriä Venäjän rajalta.
Vesivoimalaitoksia ja säännöstelypatoja

Virojoesta löytyy vesitien sulkevia patoja. Noin 1,9 kilometriä ylävirtaan päin sijaitsee aivan taajama-alueen reunalla Myllykosken myllypato. Hieman ylempänä toimii Kantturankosken vesivoimalaitos, joka on velvoitettu rakentamaan kalatie ja ylläpitämään kalanpoikastuotantoa. Sen sijaan 20 kilometriä ylävirtaan sijaitsevalla Pitkäkosken vesivoimalaitoksella ei ole tällaisia velvoitteita. Suur-Miehikkälässä sijaitsee Toikankosken myllypato ja aivan Virojoen luusuassa on Virokosken myllypato. Sivujoissa vain Onkamaanjoessa on säännöstelypato.lähde?
Virojoen vesistö

Virojoen vesistön valuma-alueen pinta-ala on 357 neliökilometriä ja sen järvisyys on 3,8 %. Vesistö on alle 50 kilometriä pitkä ja suurimmillaan 20 kilometriä leveä. Sen suurimmat sivujoet ovat Onkamaanjoki ja Ounionjoki.
Vaikka seuraavassa mittausjaksossa, joka on kestänyt vain 1966–1970, on vain vähän vuosia, voitaneen joen virtaamien vuodenaikaisista eroista saada alustava kuva. Veden keskivirtaama (MQ) on ollut 3,9 kuutiometriä sekunnissa (m³/s). Joen keskiylivirtaama (MHQ) on ollut 31 m³/s ja keskialivirtaama (MNQ) on ollut 0,3 m³/s.
Huomioita

1 2  Pääuoman määritys ja sekä joen että pääuoman pituuden määritys on selostettu artikkelin Virojoen vesistö kappaleessa Pääuoman kulun ja pituuden määritys.
Aiheesta muualla

Vesistöennusteet: Virojoen vesistö, vesi.fi
Pertti Saariluoma

| Pertti Saariluoma |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1951 Tukholma
Kansalaisuus:  suomalainen
Titteli:  professori
Pertti Olavi Saariluoma (s. 1. tammikuuta 1951 Tukholma) on suomalainen professori, kognitiivinen psykologi ja suomalaisen kognitiotieteen perustaja. Hän on tutkinut ihmisen informaation prosessointia, erityisesti ajattelua, ihmisen ja teknologian vuorovaikutusta sekä innovaatioprosesseja. Hänen tutkimusaluettaan on ollut myös tieteenteoria, erityisesti tieteellisen ajattelun perusteet.
Saariluoma on tutkimusjohtaja ja kognitiotieteen emeritusprofessori Jyväskylän yliopistossa.
Elämä

Pertti Saariluoma syntyi 1.1.1951 Tukholmassa.  Nuoruutensa hän asui ja kävi koulunsa Turussa, jossa hän myös aloitti filosofian ja psykologian opinnot vuonna 1974. Saariluoma teki väitöskirjansa ”Coding problem spaces in chess” eksperttien ajattelusta Turun yliopistoon 1981. Saariluomalle on myönnetty shakkimestarin arvo vuonna 1972.
Pertti Saariluoma on opiskellut ja toiminut tutkijana Oxfordin yliopistossa (Alan Allport), Carnegie-Mellon yliopistossa (Herbert Simon), ja Cambridgen yliopistossa (Alan Baddeley). Myöhemmin hän on työskennellyt vierailevana tutkijana Aberdeenin yliopistossa (Robert Logie), International Institute for Applied Systems Analysis IIASA:ssa Itävallassa (Wolfgang Lutz), ja vierailevana professorina Granadan yliopistossa (José Cañas) sekä Eindhovenin teknillisessä yliopistossa (Matthias Rauterberg).
Saariluoma perusti kognitiotieteen tutkimusalan Suomeen ja toimi Helsingin yliopiston ensimmäisenä kognitiotieteen professorina 1996–2000. Vuonna 2001 hän oli perustamassa alan koulutusta Jyväskylään, toimien siitä lähtien Jyväskylän yliopiston kognitiotieteen professorina. Saariluoma on lisäksi ollut Turun, Helsingin ja Tampereen yliopiston dosentti.
Saariluoma on toiminut Maanpuolustuksen tieteellisen neuvottelukunnan Matinen jäsenenä maanpuolustustutkimuksessa 2012–2021. Työ on kohdistunut erityisesti kognitiivisen sodankäynnin ja turvallisuuden kysymyksiin. Saariluoman aloitteesta Suomeen perustettiin 2024 Kognitiivisen turvallisuuden seura, jonka ensimmäisenä puheenjohtajana hän tuolloin aloitti.
Saariluomalle on myönnetty Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkki SVR RI.
Pertti Saariluomalla on tytär ja poika.
Tieteellinen tutkimus

Pertti Saariluoma aloitti tieteellisen uransa kognitiivisena psykologina, kiinnostuksen kohteenaan eksperttien ajattelu. Tehdessään tutkimustyötä Carnegie-Mellonissa hän kiinnostui kognitiotieteestä ja perusti tämän tieteenalan Suomeen. Hänen tutkimuksensa käsittelivät taitavien ihmisten informaation prosessointia, tarkkaavaisuutta, muistia ja erityisesti ajattelua. Tutkimus on koottu teoksiin ”Chess Players’ Thinking” (Routledge 1995) ja ”Taitavan ajattelun psykologia” (Otava 1990). Tieteellisen ajattelun perusteita Saariluoma tarkasteli teoksessaan ”Foundational Analysis” (Routledge 1997) ja taloudellisen ajattelun riskejä ja virheitä teoksessaan ”Ajattelu työelämässä” (WSOY  2002). Ihmisen ja teknologian vuorovaikutusprosesseja hän on pohtinut teoksessaan ”Käyttäjäpsykologia” (WSOY 2004) ja artikkelikokoelmissa ”Future Interaction Design I-II” (Springer 2005, 2009, Antti Pirhonen, Hannakaisa Isomäki). Yhdessä José Cañasin ja Jaana Leikkaan kanssa kirjoitetussa teoksessa ”Designing for Life” (Macmillan 2016) avataan ihmisen ja teknologian vuorovaikutusongelmaa kokonaisvaltaisesti kysymällä teknologian ja teknologiasuunnittelun merkitystä ihmisen elämän määrittäjänä.
Saariluoma on tutkinut myös psykologian historiaa (”Psykologian historia: kreikkalainen kausi”, Gaudeamus 1985), väestöennusteiden perusteita ja innovaatioprosesseja. Hänen erityisenä kiinnostuksen kohteenaan on ollut tarkastella innovaatioprosesseja kognitiotieteellisen ajattelututkimuksen välinein ja kysymyksen asetteluin. Tätä tutkimusta hän kutsuu mikroinnovaatiotutkimukseksi. Lisäksi Saariluoma  on analysoinut tunteiden merkitystä ihmisen ja teknologian  vuorovaikutuksessa (Rebekah Rousi, Jaana Leikas ja Pertti Saariluoma :"Emotions in technology design: From experience to Ethics", Springer, 2020).
Lefort

| Lefort |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Y. A. Kolodkin, Amiraliteetin uusi telakka, Pietari
Kölinlasku:  18. marraskuuta 1833
Laskettu vesille:  28. heinäkuuta 1835
Poistui palveluskäytöstä:  uponnut 10. syyskuuta 1857
Tila:  hylky
Tekniset tiedot
Uppouma:  3 588 t
Pituus:  59,74 m
Leveys:  15,24 m
Syväys:  7,19 m
Miehistöä:  779
Aseistus
Aseistus:  alakansi: 28 × 36 naulan tykkiä yläkansi:32 × 24 naulan tykkiä etu- ja puolikansi: 6 × 12 naulan tykkiä ja 26 × 24 naulan karronadia
Lefort oli Venäjän keisarillisen laivaston kaksikantinen 94-tykkinen Imperatritsa Aleksandra -luokan linjalaiva, joka kaatui ja upposi syysmyrskyssä 22. syyskuuta 1857 Suomenlahdella Suursaaren ja Tytärsaaren välissä. Onnettomuudessa sai surmansa 826 miehistönjäsentä.
Valmistus

Alus tilattiin Amiraliteetin uudelta telakalta Pietarista, missä köli laskettiin 1833. Alus laskettiin vesille 9. elokuuta 1835 keisari Nikolai I:n ollessa läsnä tilaisuudessa. Aluksen pituus oli 58,3 metriä, leveys 15,6 metriä ja syväys 6,6 metriä. Miehistöön kuului 743 merimiestä ja 13 upseeria. Laiva nimettiin Venäjän laivaston päällikkönä 1695-1696 olleen amiraali Franz Lefortin (1656-1699) mukaan. Lefort liitettiin Venäjän Itämeren laivastoon.
Palvelus

Alus partioi 1836-1838, 1840-1841 ja 1843 Itämerellä. Se oli 1844 Pohjanmerellä ja jälleen 1846 Itämerellä ja uudelleen 1847 Pohjanmerellä. Schleswig-Holsteinin sodassa alus kuljetti 1848 apua Tanskalle. Alus oli purjehduskauden 1850-1851 telakalla modernisoitavana sekä uudelleen aseistettavana, minkä jälkeen sitä pidettiin Itämeren parhaiten aseistettuna kaksikantisena linjalaivana.
Alus partioi 1853 Itämerellä ja vuodet 1854-1855 alus oli Kronstadtissa miehistönään kaartin eliittisotilaita. Se kuljetti 1856-1857 tarvikkeita ja sotilaita Itämerellä.
Lefort oli 22. syyskuuta 1857 matkalla Tallinnasta Kronstadtiin vara-amiraali I. Nordmanin komentamassa laivasto-osastossa, johon kuuluivat myös Imperatritsa Aleksandra, Vladimir ja Pamjat Asova. Aluksella oli 756 miehistöön kuulunutta sekä miehistön perheenjäseniä 53 naista ja 17 lasta. Laivasto-osasto joutui äkilliseen myrskypuuskaan ja Lefort kallistui kahdesti ja lopulta upposi Suursaaren ja Tytärsaaren välisellä merialueella 10,2 kilometriä pohjoiskoilliseen Tytärsaaresta. Laivalla olleista pelastui vain yksi merimies, jonka onnistui mastonkappaleen varassa kelluen päästä Suursaareen. Samassa myrskyssä haaksirikkoutui noin 30 laivaa Venäjän Itämeren rannikolla.
Onnettomuuden syytä selvittänyt tutkijalautakunta arveli todennäköisemmäksi syyksi sitä, että laivan runko oli heikentynyt, kun laivan tykkikansilla oli vuonna 1856 kuljetettu kahdesti raskaita lasteja. Laivan runkoa ei ollut myöskään tiivistetty tarpeeksi hyvin ja laivalla onnettomuushetkellä ollut lasti oli ollut liian vähäinen ja väärin sijoitettu. Lisäksi otaksuttiin, että laivan tykkiportteja oli jätetty auki, jotta matkustajat olisivat saaneet raitista ilmaa, mikä mahdollisti veden virtaamisen aluksen sen kallistuessa myrskyssä ensimmäisen kerran.
Lefortin uppoaminen nähtiin laivasto-osaston muilta aluksilta, mutta tarkka uppoamispaikka jäi tuntemattomaksi. Hylyn löysi 4. toukokuuta 2013 kansainvälinen ryhmä, joka etsi toisessa maailmansodassa uponnutta sukellusvenettä. Hylky makaa pohjassa oikein päin ja sen muoto ja rakenne on säilynyt kylmässä vähähappisessa vedessä. Siinä on edelleen näkyvissä onnettomuudessa kuolleiden luurankoja ja pääkalloja.
Aiheesta muualla

Battleship of Imperial Russian Baltic Fleet Lefort, NP "Exploring-diving Center" and K.Bogdanov website
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Russian ship of the line Lefort
Merimaalari Ivan Aivazovskin maalaus Lefortin haaksirikko vuodelta 1858
Käännös suomeksi
Tulvageologia

Tyyppejä
Nuoren Maan kreationismi
Teistinen evoluutio
Uuskreationismi
Vanhan Maan kreationismi
Luomiskertomus
Ensimmäinen Mooseksen kirja
Raamatun luomiskertomus
Luomistiede
Baraminologia
Tulvageologia
Älykäs suunnittelu
Kreationismi ja evoluutio
Kreationismi kouluissa
näytä
keskustele
Osa artikkelisarjaa
Tulvageologia on nuoren Maan kreationistien selitysmalli useisiin geologisiin ilmiöihin. Mallin puolestapuhujat uskovat, että Raamatun kuvaus suuresta vedenpaisumuksesta (Genesis 6–8) oli todellinen historiallinen tapahtuma. Kreationistien mielestä tulvateoriat ovat tieteellisiä, mutta niitä ei ole kehitetty noudattamalla tieteellistä metodia eikä niitä hyväksytä lainkaan varsinaisen tieteen piirissä.
Kreationistien mukaan erityisesti suuri vedenpaisumus ja sen jälkiseuraamukset ovat syy muun muassa maapallon geologisiin muodostumiin, fossiileihin, fossiilisiin polttoaineisiin, suuriin kanjoneihin ja jäätyneisiin mammutteihin. Kreatonistien mukaan nämä maapallon tapahtumat mahtuvat alle 10 000 vuoden ajanjaksoon.
Syvyyksien vedet

Walt Brown esitti hydroplate-teorian, jonka mukaan vedenpaisumuksen tulvavedet olivat peräisin maan alla olevista säiliöistä. Säiliöt avautuivat katastrofin aikana ja vesi suihkusi suuren paineen vuoksi korkealle atmosfääriin sekä lopulta satoi maan pinnalle.
John Baumgardner kehitti teoriaa eteenpäin ja julkaisi vuonna 1990 Changes accompanying Noah's Flood -teoksessa mallin nimeltään runaway subduction. Mallin mukaan maankuori oli aluksi vesikerroksen päällä ja alkoi upota eri kohdista. Kuumuus pehmensi maankuorta näissä kohdissa ja alla oleva vesi nousi vähemmän tiheänä pinnalle. Tämän seurauksena maankuori alkoi upota. Koska pulppuava vesi oli kuumaa, se höyrystyi ilmankehään ja tällä selitetään Raamatun mainitsemat tulvasateet.
Kriitikkojen mukaan energian säilymislaki johtaisi siihen, että nesteeksi muuttuessaan vesi palauttaisi sisältämäänsä lämpöenergiaa ilmakehään, ja vapautunut energiamäärä olisi niin suuri, että sen olisi pitänyt keittää kaikki valtameret.