Puhtaan järjen kritiikki
Humen kokemusajattelun hylkääminen

Kant oli sitä mieltä, että Humen johtopäätökset perustuivat siihen alkuoletukseen, että kaikki ideat eli ajatukset ovat aistikokemusten esityksiä (tunnetaan niin sanottuna mielen ideaaliteoriana). Humen havaitsema ongelma oli, että perustavanlaatuisia periaatteita, kuten syytä ja seurausta, ei voi johtaa pelkästään aistihavainnoista. Kantin tavoitteena oli löytää joku keino johtaa syy ja seuraus ilman riippuvuutta kokemusperäisestä tiedosta. Kant hylkäsi analyyttiset menetelmät tämän saavuttamiseksi, katsoen, että analyyttinen päättely ei voi kertoa meille mitään, mikä ei ole jo itsestään selvää. Sen sijaan Kant katsoi, että meidän tulee käyttää synteettistä päättelyä. Tästä seurasi kuitenkin uusi ongelma: Kuinka meillä voi olla synteettistä tietoa, joka ei perustu kokemusperäisiin havaintoihin, eli kuinka voimme saavuttaa synteettisiä apriorisia totuuksia.
Kant väitti, että on olemassa synteettistä apriorista tietoa. Hän järkeili, että esimerkiksi geometrian ja newtonilaisen fysiikan väittämät ovat synteettistä apriorista tietoa, ja halusi selvittää ja määritellä, kuinka tämä saattoi olla mahdollista. Tämä johti hänet kysymään, oliko mahdollista perustaa synteettinen apriorinen tieto niin sanotun metafysiikan tutkimukselle, koska suurin osa metafysiikasta Platonista Kantin välittömiin edeltäjiin oli tehnyt todellisuudesta, jumalasta tai sielusta ennakko-oletuksia, jotka eivät olleet itsestäänselviä, mutta joita ei voitu johtaa kokemusperäisistä havainnoista. Kant hylkäsi pyrkimyksen yrittää tietää jotain todellisuudesta ”sellaisenaan”, aistihavainnoista riippumatta. Hän käytti esimerkkinä ajatuskoetta, jolla hän näytti, että ihmiset eivät voi käsittää mielekkäästi sellaisia asioita, jotka ovat ajan ja paikan ulkopuolella tai jotka eivät ole rakentuneet ymmärryksen kategorioiden eli luokkien, kuten substanssin eli perusaineksen ja kausaliteetin eli syysuhteen, mukaisesti. Vaikka ihmiset eivät voikaan käsittää sellaisia olioita, ei ole mitään tapaa osoittaa, että sellaisia olioita ei ole. Siksi Kant katsoi, että metafysiikan ei pidä yrittää puhua siitä mitä on, vaan siitä, mitä koetaan ja miten se koetaan.
Tämä tarjosi Kantille pohjan erottaa ilmiöt (fenomenon), asiat sellaisina kuin ne ilmenevät aisteillemme, ja noumenonit, puhtaat ajatusoliot, joista ei ole aistihavaintoja eikä määritelmän mukaan voi koskaan olla aistihavaintoja. Kantin sanoin, ”ajatukset ilman sisältöä ovat tyhjiä, intuitiot ilman käsitteitä ovat sokeita”. Ilmiö on vain noumenonin esitys, jonka henkilö saa aistielintensä välityksellä, ja jonka hänen mielensä rakentaa ymmärryksen luokkien mukaisesti. Kantin tietokäsitys perustui siis ihmisen tiedollisten kykyjen toimintoihin, ja sen tarkoituksena oli kuvata todellisuus ”sellaisena kuin koemme sen” — mikä on paljon kohtuullisempi tehtävä kuin todellisuuden kuvaaminen sellaisena kuin se on myös kokemuksemme ulkopuolella, mikä oli se mitä kaikki aiempi filosofia oli Kantin mukaan yrittänyt virheellisesti tehdä.
Kant antoi kriittiselle eli aikaisempia käsityksiä arvostelevalle filosofialleen nimen ”transsendentaali idealismi”, mikä hänelle liittyi läheisesti niin sanottuun empiiriseen realismiin. Tämä tarkoitti sitä, että kokemusperäinen tieto on totta, mutta se ei voi tietää mitään asioista, jotka ylittävät inhimillisten tiedollisten kykyjen toiminnot. Transsendentaalin idealismin järjestelmä kuvaa Kantin menetelmän etsiä todellisuutta koskevan tiedon mahdollisuuksien ehtoja ja tiedostaa, että on olemassa asioita, jotka ylittävät ihmisen tiedolliset eli mielelliset kyvyt. Tämän uuden asenteen vuoksi Kant vertasi Puhtaan järjen kritiikin toisessa esipuheessaan filosofiaansa Kopernikuksen aloittamaan tähtitieteelliseen vallankumoukseen eli niin sanottuun kopernikaaniseen vallankumoukseen, jossa vanha maakeskinen maailmankuva korvautui aurinkokeskisellä. Hän kirjoitti: ”Tähän asti on oletettu, että kaiken tiedon tulee olla yhdenmukaista olioiden kanssa. Mutta kaikki pyrkimykset laajentaa tietämystämme olioista perustuen johonkin aprioriseen tietoon niistä, käsitteiden avulla, ovat – – päättyneet epäonnistumiseen. Meidän täytyy siksi tehdä tutkimusta, emmekö onnistuisi paremmin metafysiikan askareissa, jos oletamme, että olioiden tulee olla yhdenmukaisia tiedon kanssa” [Bxvi]. Aivan kuten Kopernikus mullisti tähtitieteen muuttamalla näkökulman ja ottamalla havaitsijan tilanteen huomioon, Kantin kriittinen filosofia otti huomioon tietäjän tilan yleensä ja paljasti sen vaikutuksen hänen tietämänsä maailman rakenteeseen.
Kantin transsendentaali idealismi tulee erottaa sellaisista idealistisista järjestelmistä kuin George Berkeleyn filosofiasta. Vaikka Kant katsoi, että ilmiöt riippuivat aistimisen olosuhteista, ajasta, paikasta ja mielen syntetisoivasta toiminnasta, joka näkyy aistimusten sääntöihin perustuvassa rakentamisessa niin sanotuksi oliomaailmaksi eli todelliseksi todellisuudeksi, tämä väite ei kuitenkaan tarkoita Berkeleyn niin sanotulle subjektiiviselle idealismille ominaista riippuvaisuutta mielestä. Berkeleylle joku olio oli olemassa vain jos se aistittiin. Kantille sen sijaan aistiminen ei tarjonnut arviointiperustetta olion olemassaololle. Sen sijaan aistimisen olosuhteet ja ymmärryksen luokat tarjosivat ”episteemiset (tiedolliset) olosuhteet”, jotka mahdollistivat sen, että voimme tietää jotain ilmiömaailman eli meille ilmenevän todellisuuden olioista.