stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Te Deum (Charpentier)
Rakenne

Te Deum on sävelletty solisteille, kuorolle ja säestäville soittimille, ja se käsittää seuraavat osuudet:
Preludi (Marche en rondeau, rondomuotoinen marssi)
Audio playback is not supported in your browser. You can download the audio file.
Te Deum laudamus ("Sinua Jumala ylistämme") (basso, soolo)
Te aeternum Patrem ("Sinua, iankaikkinen Isä") (kuoro ja SSAT-solisti)
Pleni sunt caeli et terra ("Täydet ovat taivaat ja maa") (kuoro)
Te per orbem terrarum ("Sinua kaikkialla maan päällä") (trio, ATB)
Tu devicto mortis aculeo ("Sinä kukistit kuoleman vallan") (kuoro, bassosolisti)
Te ergo quaesumus (sopraano, soolo)
Aeterna fac cum sanctis tuis ("Vie ikuiseen pyhien joukkoon") (kuoro)
Dignare, Domine ("Varjele, Herra") (duo, SB)
Fiat misericordia tua ("Sinun laupeutesi olkoon yllämme") (trio, SSB)
In te, Domine, speravi ("Sinuun, Herra, me turvaamme") (kuoro ja ATB-trio)
Teos on sävelletty D-duurissa, jota Charpentier piti "kirkkaana ja hyvin sotaisena". Instrumentaalinen rondomuotoinen alkusoitto edeltää ensimmäistä laulettua osaa, jota johtaa bassosolisti. Kuoro ja muut solistit tulevat mukaan vähitellen. Charpentier'n tarkoituksena ilmeisesti oli orkesteroida teos latinankielisen tekstin perinteisen tulkinnan mukaan. Niinpä kuoro on etusijalla hymnin ensimmäisessä pääosassa, säepareissa 1–13 jotka ovat Jumalan ylistystä ja muodostavat teoksen taivaallisen ulottuvuuden, kun taas toisessa pääosassa, Kristukselle omistetuissa säepareissa 14–19 (ajallinen ulottuvuus), etusijalla ovat solistit. Hymnin viimeisessä osassa (säepareissa 20–29), jonka sanat perustuvat psalmeihin, solistit ja kuoro vuorottelevat, ja lopulta päätösosana on kuorolle sävelletty laajamuotoinen fuuga, jonka keskellä on myös lyhyt trio-osuus solisteille.
Soitinnus

Teos on sävelletty viidelle solistille (SSATB) ja kuorolle (SATB), joita säestävään orkesteriin kuuluu kaksi määrittämätöntä puhallinta tai huilua, kaksi oboeta, kaksi trumpettia, joista toinen soi unisonossa patarumpujen kanssa, patarummut, kaksi viulua, kaksi alttoviulua ja jokin bassosoitin, basso continuo.
Basso continuo -osuudet voitiin soittaa monella eri soittimella. Tyypillisiä  ranskalaisessa barokkimusiikissa käytettyjä continuo-soittimia olivat esimerkiksi basse de violon, sellon kaltainen suurikokoinen soitin, joka teoksia esitettäessä nykyisin usein korvataan sellolla, sekä urut, cembalo, bassogamba ja fagotti. Myös serpenttejä käytettiin Ranskassa 1600-luvulla usein toistamaan kuorojen bassosävelmiä.
Orkesteri kokonaisuudessaan esiintyy lähinnä vain neljässä osuudessa, joissa kaikki korkeaääniset puhaltimet ja viulut soittavat samaa melodiaa, kun taas laulettuja soolo-osuuksia säestetään kerrallaan vain kolmella soittimella, jotka ovat kaksi huilua ja basso continuo tai kaksi viulua ja basso continuo.
Populaarikulttuurissa

Sen jälkeen kun ranskalainen musiikkitieteilijä Carl de Nys vuonna 1953 löysi tämän unohduksissa olleen teoksen, sen instrumentaalinen preludi, Marche en rondeau, valittiin vuonna 1954 Euroopan yleisradiounionin (EBU) tunnussäveleksi, joka soitetaan sen lähetysten alussa. Guy Lambertin ja Louis Martinin sovittamana se on tullut tunnetuksi ennen kaikkea Eurovision laulukilpailusta, mutta se on 60 vuoden kuluessa soitettu useiden muidenkin EBU:n ohjelmien kuten esimerkiksi Jeux Sans Frontières'n yhteydessä., ja siitä on tullut Charpentier'n tunnetuin teos.
Te Deumin alkusoittoa käytettiin johdantona Bud Greenspanin olympiakisoja esittävissä elokuvissa. Osa siitä soitettiin myös kuningas Rikhardin kruunajaisia esittävässä osuudessa vuoden 1995 elokuvassa Richard III.
Alkusoitto esitettiin myös televisiosarjassa Outlander – Matkantekijä kohtauksessa, joka esittää Ranskan kuningas Ludvig XV:tä Versaillesin palatsissa vuonna 1744.
Sävelmä on tullut tunnetuksi myös ”United”-nimisenä lauluna, jonka sanoittivat Drafi Deutscher, Marcel Stellman ja Marin Binder.  Suomessa laulu tunnetaan Vexi Salmen suomentamana nimellä ”Kun rakkaus voittaa”, ja sen on laulanut levylle Matti Siitonen (Fredi) vuonna 1972.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Te Deum (Charpentier)
Aiheesta muualla

Te Deum, H.146 (Charpentier, Marc-Antoine) (levytyksiä) IMSPL.
Käännös suomeksi
Akrisios

Akrisios (m.kreik. Ἀκρίσιος) oli kreikkalaisessa mytologiassa Argoksen kuningas, Abaan ja Aglaian poika ja Proitoksen kaksoisveli.
Abaan perinnön jako

Akrisioksen kerrotaan kamppailleen veljensä kanssa jo äitinsä kohdussa. Myöhemmin kamppailu huipentui taisteluun Abaan perinnöstä, mutta se päättyi joko ratkaisemattomana, tai Proitos tuli lähes lyödyksi, ja siksi hän lähti Vähään-Aasiaan. Lyykian kuningas Iobates otti hänet vastaan, ja antoi hänelle vaimoksi tyttärensä Stheneboian. Proitos hyökkäsi uudelleen Akrisoksen kimppuun; tällä kertaa appensa avustamana, jolloin valtakunta vihdoin jaettiin veljesten kesken. Akrisios sai Argoksen ympäristöineen, ja Proitos pohjoiset alueet: Tirynsin, Heraionin ja Mideian sekä Argoliin rannikon.
Ennustus

Koska Akrisioksella oli joko Aganippen tai Eurydiken kanssa ainoastaan yksi tytär, hän kysyi neuvoa oraakkelilta. Tämä ennusti, että Akrisios ei tulisi koskaan saamaan poikaa, vaan hän kuolisi tyttärenpoikansa käden kautta. Siksi hän telkesi tyttärensä Danaën imettäjänsä kanssa torniin. Zeus kuitenkin huomasi Danaën kauneuden, ja saapui tämän luokse katosta putoavan kultasateen muodossa. Tästä suhteesta sai alkunsa Perseus. Lähteestä riippuen Akrisios huomattuaan raskauden tai Perseuksen jo synnyttyä antoi surmata imettäjän ja pakotti Danaën tulemaan Zeuksen alttarin ääreen kertomaan lapsen isän nimen – yhtä aikaa peläten ja toivoen saavansa vahvistuksen olettamukselleen. Kun tytär nimesi isäksi Zeuksen, Akrisios ei uskonut häntä vaan pani sekä tyttären että tämän lapsen koriin tai veneeseen ja lähetti heidät ajelehtimaan avomerelle. Zeus esti Poseidonin avustuksella kumpaakaan kuolemasta.
Toisen version mukaan Danaën tultua naimaikään hän menikin Proitoksen luo ja halusi ryhtyä suhteisiin tämän kanssa. Tässä tapauksessa Perseuksen isä ei olisikaan Zeus vaan Proitos.
Ennustuksen toteutuminen

Oraakkelin ennustus kävi toteen vuosia myöhemmin, kun Polydektes meni naimisiin Danaën kanssa Serifoksessa, ja kun Akrisios yritti surmata siellä Perseuksen, Polydektes esti hänen aikeensa. Tämän jälkeen he vannoivat yhdessä, etteivät enää yrittäisi riistää toistensa henkeä. Myrsky kuitenkin esti Akrisiosta lähtemästä ja kun Polydektes kuoli, Perseus osui vahingossa kiekolla isoisäänsä hautajaisseremonioiden aikana niin, että tämä kuoli.
Toisen version mukaan Perseus halusi tavata isoisänsä ja matkusti Argokseen tätä tapaamaan. Kun Akrisios kuuli tästä, hän pakeni kuningas Teutamidoksen luo Larissaan. Teutamidos kuitenkin kuoli tänä aikana, ja hautajaistilaisuuden kunniaksi järjestettiin viisinottelu, johon myös Perseus osallistui. Kiekonheitossa hän kuitenkin osui vahingossa Akrisiosta jalkaan, ja tämän kuoli saamaansa haavaan.
Muuta

Akrisioksen kerrotaan perustaneen myös Delfoin Amfiktyoniliiton ja päättäneen, mitkä kaupungit saisivat siihen liittyä. Vergilius nimeää hänet myös Turnuksen esi-isäksi.
Akrisios karkottaa Danaën ja Perseuksen merelle. Giorgio Ghisin painokuva Giulio Romanon kaiverruksen mukaan, 1543.
Perseuksen ja Andromedan sukupuu.
Saariston lapset ja hylje

| Saariston lapset ja hylje> Tjorven, Båtsman och Moses |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Olle Hellbom
Käsikirjoittaja:  Astrid Lindgren
Tuottaja:  Olle Nordemar
Säveltäjä:  Ulf Björlin
Kuvaaja:  Kalle Bergholm
Pääosat:   Maria Johansson  Stephen Lindholm  Kristina Jämtmark  Torsten Lilliecrona  Louise Edlind  Torsten Wahlund 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ruotsi
Tuotantoyhtiö:  AB Svensk Filmindustri
Ensi-ilta:  Ruotsi 24. lokakuuta 1964   Suomi 19. marraskuuta 1965
Kesto:  92 min
Alkuperäiskieli:  ruotsi
Edeltäjä:  Saariston lapset (TV-sarja)
Seuraaja:  Saariston lapset
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Saariston lapset ja hylje on vuonna 1964 ensi-iltansa saanut lastenelokuva.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Maria Johansson  | … |  Pampula   |
|  Stephen Lindholm  | … |  Pelle   |
|  Kristina Jämtmark  | … |  Stina   |
|  Torsten Lilliecrona  | … |  Melker   |
|  Louise Edlind  | … |  Malin   |
|  Torsten Wahlund  | … |  Peter   |
Kustaa Rovio

Kustaa Rovio miliisinä vuonna 1918.
Kustaa Adolf Simonpoika Rovio (vuoteen 1910 Gustav Ravelin, 23. tammikuuta 1887 Pietari, Venäjä – 21. huhtikuuta 1938 Neuvostoliitto) oli pietarinsuomalainen vasemmistopoliitikko, joka oli mukana Suomen vanhassa työväenliikkeessä ja myöhemmin Neuvosto-Karjalan hallinnossa.
Elämä ja ura > Tausta

Rovio syntyi Pietarissa Kuhmosta lähtöisin olleeseen suomalaisperheeseen. Hänen vanhempansa olivat Simeon Henrikinpoika Ravelin ja Eva Loviisa Kaaja. Rovio työskenteli sorvarina Pietarin metallitehtaissa vuosina 1905–1907 ja liittyi vuoden 1905 lopulla sekä Suomen Sosialidemokraattiseen Puolueeseen (SDP) että Venäjän bolševikkeihin.
Roviolla oli avopuolisonsa Hilja Lähteenmäen kanssa vuonna 1914 syntynyt poika.
Elämä ja ura > Toiminta Suomessa

Rovio karkotettiin poliittisen toimintansa vuoksi Siperiaan vuosina 1907, 1910 ja 1914. Kahdella ensimmäisellä kerralla hän onnistui pakenemaan Suomeen. Hän työskenteli vuoteen 1911 saakka tehdastyöläisenä Helsingissä. Vuodesta 1908 Rovio toimi samalla erilaisissa poliittisissa tehtävissä, muun muassa SDP:n kiertävänä agitaattorina, vuosina 1913–1915 sosialidemokraattisen nuorisoliiton sihteerinä sekä toimitsijana ammattiliitoissa.
Helmikuun vallankumouksen jälkeen sosiaalidemokraateille annettiin suurimpana eduskuntapuolueena virkanimityksiä, ja Rovio nimitettiin Helsingin apulaispoliisipäälliköksi huhtikuussa 1917. Varsinainen poliisipäällikkö erosi saman tien protestiksi, jolloin Roviosta tuli vt. poliisipäällikkö. Elo–syyskuussa 1917 Rovio piilotteli bolševikkien johtajaa V. I. Leniniä omassa asunnossaan Hakaniementorin laidalla Sörnäisten rantatie 1 B:ssä ja välitti tälle päivän lehtiä sekä tietoa Pietarin tapahtumista. Lenin oli joutunut pakenemaan Suomeen heinäkuun 1917 kapinan tultua kukistetuksi. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Leninin tuntenut Rovio toimi SDP:n ja Venäjän uuden johtajan välisenä yhteysmiehenä. Hän erosi Helsingin miliisipäällikön tehtävistä tammikuussa 1918, jolloin hänen seuraajakseen tuli Edvard Nyqvist.
Suomen sisällissodan aikana Rovio hoiti eri tehtäviä Suomen kansanvaltuuskunnan palveluksessa. Aivan sodan alussa hän otti 31. tammikuuta 1918 kansanvaltuutettujen valtuuttama haltuunsa Suomen Tietotoimiston tilat. Helmikuun alussa hän matkusti kansanvaltuuskunnan elintarvike-edustajana Pietariin ja tapasi siellä Leninin. Rovio oli myös läsnä, kun kansanvaltuuskunnan ja Leninin neuvostohallituksen välinen valtiosopimus allekirjoitettiin maaliskuun 1918 alussa. Hän siirtyi toukokuussa 1918 pysyvästi Neuvosto-Venäjälle hoitamaan Suomen Pankin Pietarin-konttorin varoja, jotka suomalaiset punaiset olivat ottaneet haltuunsa.
Elämä ja ura > Ura Neuvosto-Venäjällä

Sisällissodan jälkeen Rovio oli Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) tehtävissä. Hän ei osallistunut puolueen perustavaan kokoukseen eikä häntä koskaan valittu sen keskuskomiteaan, mutta hän oli alkuvuosina puolueen tärkeä neuvonantaja sekä toisinaan SKP:n ja Neuvostoliiton kommunistisen puolueen (NKP) välinen yhdysmies. Rovio toimitti vuonna 1921 NKP:n ohjeet SKP:n kolmanteen puoluekokoukseen, jossa hän jäi täpärästi valitsematta keskuskomitean vaalissa. Hän työskenteli vuosina 1919–1920 noin vuoden ajan NKP:n suomenkielisten järjestöjen keskustoimiston sihteerinä Pietarissa sekä samalla Vapaus-lehden toimittajana.
Rovio oli yksi SKP:n sotilasjärjestön keskeisiä toimijoita vuosina 1918–1926. Hän osallistui tammi–huhtikuussa 1919 ensimmäisille suomalaisille punaupseerikursseille Pietarissa. Hän toimi vuosina 1920–1926 Pietarin kansainvälisen punaupseerikoulun komissaarina ja yleni kenraalimajuria vastaavaksi divisioonankomissaariksi asti. Hän valvoi koulun opetusta ja opetti itse taktiikkaa, laskentoa, venäjää sekä linnoitus- ja tykistöoppia. Vuonna 1920 Rovio komensi suomalaiset punaupseerioppilaat pidättämään SKP:n ”revolverioppositiota” – jonka oikeudenkäynnissä hän myöhemmin toimi tulkkina – sekä kukistamaan Pietarin työläisten lakkoja. Hän osallistui Kronstadtin kapinan kukistamiseen vuonna 1921 ja toimi yhdysupseerina Karjalan rintaman esikunnassa itäkarjalaisten kansannousun kukistamisen aikana tammi–helmikuussa 1922. Toivo Antikaisen johtama niin sanottu Kiimasjärven retki tapahtui Rovion vastuulla, sillä hän oli henkilökohtaisesti koonnut, kouluttanut ja varustanut retkeen osallistuneen joukon.
Rovio siirtyi siviiliin vuoden 1926 lopulla ja toimi NKP:n luoteisen aluebyroon suomalaisen jaoston sihteerinä. Joulukuussa 1927 hänet nimitettiin Lännen vähemmistökansallisuuksien yliopiston Leningradin osaston rehtoriksi. Heinäkuussa 1929 hän siirtyi NKP:n Karjalan aluekomitean johtoon eli Neuvosto-Karjalan puoluejohtajaksi kuolleen J. E. Järvisalon tilalle. Yleensä neuvostotasavaltojen puoluejohtajat olivat myös tasavaltojen todellisia johtajia, mutta Rovio toimi ennemminkin pääministeri Edvard Gyllingin uskollisena yhteistyökumppanina ja tämän suomalaistamispolitiikan tukijana. Heidän tavoitteenaan oli taloudellisesti kehittynyt ja riippumaton Neuvosto-Karjala, jonka pääkielenä olisi suomi. Rovio oli myös Kustannusosuuskunta Kirjan johtokunnan puheenjohtaja.
Roviolla oli läheiset välit Leningradin alueen puoluejohtajan Sergei Kirovin kanssa. Tilanne muuttui suomalaisten kannalta paljon epäedullisemmaksi, kun murhatun Kirovin seuraajaksi tuli joulukuussa 1934 Andrei Ždanov.
Elämä ja ura > Uran loppu ja teloitus

Vuodesta 1933 alkaen puoluejohtajat Moskovassa ja Leningradissa alkoivat arvostella jyrkkenevään sävyyn Rovion, Gyllingin ja Neuvosto-Karjalan muun suomalaisjohdon toimintaa porvarillisena ”paikallisena nationalismina”, joka tuomittiin lopulta kokonaan vuonna 1935. Rovio erotettiin Karjalan puoluehallinnon johdosta elokuussa 1935, ja Ždanov nimitti hänen seuraajakseen latvialaissyntyisen Pjotr Irklisin. Gylling syrjäytettiin muutamaa kuukautta myöhemmin. Rovio siirtyi puolueinstituutin työntekijäksi Moskovaan.
Stalinin vainojen alettua Karjalan suomalaisemigrantit joutuivat järjestelmällisen puhdistuksen ja tuhoamisen kohteiksi. NKVD ja sen Leningradin alueen johtaja Leonid Zakovski kehittelivät vuonna 1937 ”Gyllingin-Rovion-jutuksi” kutsutun suomalaisten valtio- ja maanpetoksellisen salaliiton, johon vedoten vangittiin sadoittain Karjalan hallinnossa toimineita suomalaisia. Rovio, jolla väitettiin olleen keskeinen rooli salaliitossa, pidätettiin 8. heinäkuuta 1937 ja erotettiin samalla NKP:stä. Gylling pakotettiin ilmiantamaan Rovio väitetyn salaisen neuvostovastaisen terrorijärjestön jäsenenä ja Suomen tiedustelun agenttina, joka oli pyrkinyt liittämään Neuvosto-Karjalan Suomeen. Ainoassa kuulustelussaan 13. maaliskuuta 1938 Rovio ”tunnusti” kaikki syytökset. Hän yritti turhaan perua tunnustuksen, kun Neuvostoliiton korkeimman oikeuden sotakollegio käsitteli hänen tapaustaan 21. huhtikuuta. Rovio tuomittiin kuolemaan ja hänet teloitettiin välittömästi muutamia minuutteja kestäneen pikaoikeudenkäynnin jälkeen. Rovio rehabilitoitiin heinäkuussa 1955.
Aiheesta muualla

Lenin Helsingin poliisimestarin suojattina v. 1917, Hakkapeliitta, 27.02.1934, nro 9, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Uppslagsverket Finland  Biografiasampo
Anders Johan Hornborg

| Anders Johan Hornborg |
| --- | --- |
 Piispa Anders Johan Hornborg.
Porvoon piispa
 1878–1883 
Edeltäjä:  Frans Ludvig Schauman
Seuraaja:  Johan Viktor Johnsson
Henkilötiedot
Syntynyt: 21. joulukuuta 1821 Alastaro
Kuollut: 8. joulukuuta 1883 (61 vuotta) Porvoo
Kansalaisuus:  Suomen suuriruhtinaskunta
Ammatti:  piispa, pappissäädyn puhemies
Vanhemmat:  Anders Johan Hornborg Catharina Corpolander
Puoliso:  Hilda Augusta Henrika Thomé (vih. 1851)
Muut tiedot
Koulutus:  teologian tohtori (1864) Pappisvihkimys (1858)
Uskonto:  kristinusko
Tunnustuskunta:  luterilaisuus
Anders Johan Hornborg (21. joulukuuta 1821 Alastaro – 8. joulukuuta 1883 Porvoo) oli suomalainen Porvoon piispa ja valtiopäivämies.
Hornborgin vanhemmat olivat Karkun kirkkoherra Anders Johan Hornborg ja Katarina Corpolander. Hän kävi Turun lukiota ja pääsi ylioppilaaksi 1841. Hornborg valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1844 sekä teologian kandidaatiksi 1858, teologian lisensiaatiksi 1860 ja tohtoriksi 1863. Hänet vihittiin papiksi 1858.
Hornborg oli Helsingin yliopiston konsistorin vt. amanuenssina 1844–1845, Turun tuomiokapitulissa amanuenssina 1845–1846 sekä varanotaarina vuodesta 1846. Hän toimi Turun lukion kreikan kielen lehtorina vuodesta 1864 ja hän oli Turun tuomiokapitulin jäsen vuodesta 1865. Hornborg oli sen jälkeen Mikkelin kirkkoherrana 1867–1872. Helsingin kirkkoherraksi hänet valittiin 1872 ja virkaan hän astui 1876. Hornborg oli Porvoon tuomiokapitulin jäsen 1870–1873 ja 1876–1878, lääninrovasti 1873–1876 ja Porvoon tuomiorovasti vuodesta 1877. Hänet valittiin Porvoon hiippakunnan piispaksi 1878.
Hornborg oli säätyvaltiopäivillä pappissäädyn edustaja 1872, 1877–1878 ja 1882, jolloin hän toimi valtiopäivillä säätynsä puhemiehenä.
Hornborg oli naimisissa vuodesta 1851 Hilda Augusta Henrika Thomén kanssa. Heidän tyttärensä oli Suomen ensimmäinen naisarkkitehti Signe Hornborg.
Ragvaldsin museoalue

| Ragvaldsin museoalue |
| --- | --- |
 Ragvalsdin päärakennus ja opetuskasvitarha.
Osoite:  Överbyntie 140, 02400 Kirkkonummi
Sijainti:  Kirkkonummi
Koordinaatit:  60°07′22″N, 24°07′12″E
Rakennustyyppi:  museo, perinnetila
Omistaja:  Kirkkonummen kunta
Verkkosivut
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ragvaldsin museoalue on perinteinen maatila pihapiireineen vanhan Kuninkaantien reitin varrella Kirkkonummen kunnassa Suomessa.
Ensimmäiset tiedot Ragvaldsista ovat 1540-luvulta Kustaa Vaasan maakirjoissa. Viimeinen yksityinen omistaja oli Bertil Malmström (1900-1982). Hänen kuoltuaan tilakeskuksen alueesta muodostettiin kunnallinen museo Kirkkonummelle.
Historia

Ragvaldsin tila kuuluu Överbyn kylään, joka on Kirkkonummen vanhimpia tunnettuja kyliä. Kylän varhaisimmista vaiheista ei nykyisin tiedetä kovinkaan paljon. Tiedetään, että alueella on ollut asutusta jo kivikaudella, ja että sitä on viljelty 1300-luvulta lähtien. Tuolloin kylä kuului kirkkoherra Ervastille. Hänen kuoltuaan piispa Hemming määräsi alueen Turun tuomiokirkon rakennusrahastolle, jonka hallinnassa kylä pysyi viisi vuotta. Tämän jälkeen se siirtyi piispan määräyksestä Överbyn Petrus Nichilssonille ”ikuiseksi omaisuudeksi”. Seuraavan kerran Överbyn kylä esiintyy kirjallisissa lähteissä Kustaa Vaasan maakirjoissa vuodelta 1540, jolloin Ragvaldsin tila myös mainitaan ensi kerran.
Ragvaldsin ikää ei voi tarkasti määritellä lähteiden puuttuessa. On mahdollista, että tilan historia on Jöns Ragvaldsonin aikaa 1540 vanhempikin. Vanhin arkeologinen löytö on tilan alueelta löydetty kivikautinen kaksoistaltta.  Nimensä tila sai Jöns Ragvaldsonin isän Ragvald-nimisen talonpojan mukaan. Ragvald-nimi juontaa juurensa muinaisskandinaavisesta erisnimestä Ragnvaldista, jonka osat merkitsevät "jumalallista neuvoa", "valtaa" ja "jumalan neuvoilla hallitsevaa".
Ragvaldsia viljeli sama suku ainakin 1500-luvulta vuoteen 1982. Tosin vuosina 1592–1625 tila oli merkitty autioksi maakirjoissa. Varmuudella ei voida sanoa oliko tila autio, sillä oli tavallista, että tila merkittiin autioksi, jos ei veroja pystytty maksamaan. Tämä ei tarkoita, etteikö tila olisi ollut asuttu. Vuosisadan vaihteessa 1700–1800 Carl Gabrielsson Öfverström oli Ragvaldsin isäntänä. Pitkään oletettiin sukulinjan sammuneen Carl Gabrielsson Öfverströmin myötä. Nykyisin kuitenkin tiedetään, että Carl Gabrielsson vaihtoi sukunimekseen Öfverström ja näin ollen sama suku piti yhä tilaa hallussaan.
Vuosi 1918 Kirkkonummella

Bertil Malmströmin lapsuuden aikaan venäläistäminen oli ankarimmillaan. Ensimmäinen maailmansota 1914–1917 keskeytti venäläistämisen. Suomessa elettiin rauhanaikaa, mutta vallankumous Venäjällä ja sen jälkimainingit vaikuttivat ratkaisevasti itsenäisen Suomen ensimmäisiin vuosiin. Kirkkonummen suojeluskunta Sigurdskåren  perustettiin 25.1.1918 eläinlääkäri Åströmin ja tuomari Palmgrenin toimesta. Vanhempi veli Gustav Malmström oli aktiivinen Sigurdskårenin jäsen, kun taas Bertil ei kuulunut suojeluskuntaan. Tammikuun lopussa punaiset toivat tykkinsä Ragvaldsin pelloille ja ampuivat sieltä kohti valkoisten tukikohtaa Sigurdsissa. Suojeluskunta joutui perääntymään metsien kautta rannikkoa kohti. Epäonnistunut hyökkäys Mac Elliottin linnoitukseen Mäkiluotoon johti 500 miehen vangitsemiseen. Osa onnistui pakenemaan, mutta heidät vangittiin uudestaan myöhemmin ja vietiin Helsinkiin Svenska Reallyceumiin tilapäiseen vankilaan. Gustav lähetti vankilastaan Helsingissä Bertilille kortteja, joissa hän neuvoi tilan hoidossa. Gustav vapautettiin 14.4 1918 ja hän palasi kotitilalleen. Saman vuoden lopussa Gustavin ja Bertilin isä Fredrik Wilhelm Malmström kuoli, ja tila jäi jakamattomana perillisille. Amanda Malmström kuoli 1938, jolloin Gustav ja Bertil perivät tilan. Gustav oli jo 1917 ostanut itselleen tilasta osan, Lustbackan, ja asui siellä vaimonsa kanssa, kun taas Bertil jäi kotitilalle.
Vuokrakausi 1944–1956

Toisen maailmansodan jälkeen Porkkala vuokrattiin Neuvostoliitolle 50 vuodeksi. Kirkkonummen ja Siuntion eteläosat ja koko Degerbyn kunta kuului vuokrattavaan alueeseen. Ragvalds jäi vuokra-alueelle ja evakuoitiin. Gustav ja Bertil ostivat pika-asutustilan Espoon Träskbystä ja jatkoivat maanviljelyä. Ragvaldsin rakennuksia käytettiin asuntoina vuokrakauden aikana ja rakennukset olivat kohtuullisessa kunnossa vuokrakauden päätyttyä. Gustav ja Bertil lunastivat yhdessä kotitilansa takaisin ja myivät tilansa Espoossa. Gustav Malmström kuoli 19.4.1968 ja hänen vaimonsa myi vuotta myöhemmin Lustbackan Bertilille. Bertil Malmström kuoli 1982 ja talonpoikaissuku, joka oli viljellyt Ragvaldsia 1540-luvulta lähtien, sammui.
Rakennukset ja näyttelyt

Tilan rakennukset ovat peräisin pitkältä ajalta. Päärakennus ja luhtiaitta rakennettiin 1812-20, kun taas riihi, viljavarasto ja maakellari ovat mahdollisesti 1700-luvulta. Tilaa halkovan tien pohjoispuolella sijaitseva navetta ja eteläpuoleinen pieni piharakennus ovat 1900-luvun alusta. Puimala ja vaunuvaja rakennettiin vuokra-ajan jälkeen 1950-luvulla.
Rakennukset ja näyttelyt > Päärakennus

Nykyinen päärakennus on rakennettu 1800-luvun alussa. Rakennus korjattiin Porkkalan vuokrakauden jälkeen, kun Bertil Malmström palasi evakosta. Rakennus on säilytetty sisustukseltaan sellaisena kuin se oli viimeisen omistajan Bertil Malmströmin eläessä. Päärakennuksen näyttely on autenttinen, sillä Bertil oli säästäväinen vanhapoika, ja niinpä hänen vanhempiensa 1800-luvulla hankkimia huonekaluja on edelleen jäljellä salissa, kamarissa ja tuvassa.
Rakennukset ja näyttelyt > Renkitupa

Päärakennuksen vieressä oleva harmaa renkitupa on peruskorjattu toimintatilaksi, jossa voidaan järjestää toimintaa pienille ryhmille. Renkituvassa järjestetään tilauksesta museopajoja pienille ryhmille, esim. koulujen ja päiväkotien lapsiryhmille. Museopajojen teemoina ovat mm. "Kasvikaverit", "Miten ennen asuttiin" ja "Mistä vaatteet tulevat". 
Renkitupa toimii Kasvitarhan Ystävien toiminnan tukikohtana.