stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaarle VII (keisari)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaarle VII Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Kaarle VI | Pyhän saksalais-roomalaisen valtakunnan hallitsija  1742–1745 | Seuraaja: Frans I |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Alankomaat  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  RISM  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista.
Baijerin prinssi Karl Albrekt, Joseph Vivien 1717-1719
Amalienburgin metsästyslinna, François de Cuvilliés vanhempi, 1734–1739.
Kaarle VII haarniskoituna, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari
Käännös suomeksi
Jani Kaaro

| Jani Kaaro> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1971 (ikä 53–54)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  toimittaja
Jani Kaaro (s. 1971) on suomalainen tietokirjailija, tiedeaiheisiin erikoistunut toimittaja ja suomentaja. Hän on kirjoittanut muun muassa Ylelle, Helsingin Sanomiin ja Tiede-lehteen.
Elämä ja ura

Kaaron äiti oli myymäläauton myyjä ja isä teki töitä rakennustyömailla. Kaaron lapsuutta varjosti isän alkoholismi. Lapsuusajan huippuhetket Kaaro kertoo kokeneensa lintu- ja kovakuoriaisharrastusten parissa. 13-vuotiaana hän joutui koulukiusatuksi, ja kiusaaminen jatkui, kunnes hän lopulta jätti lukion kesken. Hän sai töitä Luonto-Liiton Nuorten luontolehdestä. Samalla hän kirjoitti freelancerina tiedeuutisia ja tiedejuttuja Helsingin Sanomille.
Hänellä ei ole tieteellistä loppututkintoa, vaan hän tutustui tiedemaailmaan harrastuneisuuden kautta. Vuonna 2008 Kaaro julkaisi NeuroReport-tiedejulkaisussa Harvardin yliopiston tutkija Nouchine Hadjikhanin kanssa tieteellisen artikkelin, joka esittää uuden teorian migreenin synnystä.
Kaaro kirjoittaa kolumneja Ylelle ja Lääkärilehteen. Kaaro kirjoitti kolumneja Helsingin Sanomiin vuosina 2011–2015. Tekstit käsittelivät ihmisyyttä usein antropologisten tutkimusesimerkkien kautta. Monesti Kaaro merkitsi kolumniensa yhteyteen käyttämänsä lähteet sekä mahdolliset kirjasuositukset aiheesta kiinnostuneille lukijoille.
Syksyllä 2012 Kaaro sai lasten- ja nuortenkirjasta Evoluutio (Avain, 2011) sekä Tieto-Lauri-palkinnon että tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon yhdessä kirjan kuvittaja Väinö Heinosen kanssa. Suomen tiedetoimittajien liitto valitsi hänet Vuoden tiedetoimittajaksi 2015. Vuonna 2024 Suomen tietokirjailijat ry. myönsi Kaarolle Tietopöllö-palkinnon tunnustuksena ansioituneesta työstä lapsille ja nuorille tarkoitetun tietokirjallisuuden julkaisemisesta.
Yksityiselämä

Kaaro asuu Porvoossa. Hänellä on kolme lasta kahdesta suhteesta.
Teokset > Tieteelliset julkaisut

Jani Kaaro, Timo Partonen, Paulami Naik, Nouchine Hadjikhani: Is migraine a lateralization defect? NeuroReport, 27.8.2008, nro 13, s. 1351.  doi:10.1097/WNR.0b013e32830c4698  ISSN 0959-4965  Artikkelin verkkoversio. (englanniksi)
Teokset > Kirjat

Jani Kaaro: Hyönteisharrastajan opas.  Helsinki:  Tammi, 1992.  ISBN 951-30-9863-X
Parkkinen, Seppo & Jalava, Jukka & Kaaro, Jani & Varis, Vesa: Perhoset.  Espoo:  Weilin + Göös, 1996.  ISBN 951-35-6354-5
Heimonen, Jyrki & Kaaro, Jani: Luonto-liiton historia 1943-1998 : jatkosodan varjosta Jerisjärven tielle.  Helsinki:  Luonto-liitto, 1999.  ISBN 951-97204-2-1
Parkkinen, Seppo & Jalava, Jukka & Kaaro, Jani & Varis, Vesa: Perhosten mailla.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34295-4
Ötököitä Suomen luonnossa.  Helsinki:  Otava, 2008.  ISBN 978-951-1-22220-0
Kaiken oudon ensyklopedia.  Helsinki:  BTJ, 2009.  ISBN 978-951-692-731-5
Tunnista ötökkä.  Helsinki:  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24097-6
Terveenä 100-vuotiaaksi.  Helsinki:  Avain, 2010.  ISBN 978-951-692-767-4
Evoluutio.  (Kuvitus: Väinö Heinonen)  Helsinki:  Avain, 2011.  ISBN 978-951-692-766-7
Kauniimpi maailma: kirjoituksia sielusta, taloudesta ja oikeudenmukaisuudesta.  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-41485-9
Timo Honkela & toim. Jani Kaaro: Rauhankone – Tekoälytutkijan testamentti.  Helsinki:  Gaudeamus, 2017.  ISBN 978-952-495-438-9
Jani Kaaro, toim. & al.: Ruoka-Kalevala eli makumuistoja Suomesta.  Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2017.  ISBN 978-952-222-826-0
Mistä minut on tehty? Pieni geeniopas.  Helsinki:  Into-kustannus, 2023.  ISBN 978-952-393-185-5
Jani Kaaro & Jussi Kaakinen (kuvitus): Maailman pahimmat paikat. [Helsinki]: Into, 2024. ISBN 978-952-393-434-4
Aiheesta muualla

Jani Kaaron blogi "Käsikopelolla" Tiede-lehden verkkosivuilla ????–2014
Jani Kaaron kolumneja Ylen sivuilla 2016–
Jani Kaaron blogi "Galileon keskisormi" Seura-lehden verkkosivuilla 2016–2017
Jani Kaaron artikkeleita Rapport-alustalla 2016–
Mutanen, Annikka: Meidän Jani teki ihmeen Tiede.fi. 26.8.2008.
Raevaara, Tiina: Tieteen tarkkuudella vai kirjoittajan vapaudella? Suomen Kuvalehti. 29.12.2012.
Huhtala, Annina: Tietäjät Journalisti. 8/2013. (Arkistoitu sivu)
Jäänmurtaja Sisu (1939)

| Jäänmurtaja Sisu (1939) |
| --- | --- |

Tyyppi:  Jäänmurtaja
Rakennustelakka:  Oy Hietalahden Sulkutelakka ja Konepaja (–1938), Wärtsilä-yhtymä Oy:n Hietalahden Telakka (1939–), Helsinki
Rakennusnumero:  272
Kölinlasku:  maaliskuussa 1937
Vesillelasku:  24. syyskuuta 1938
Luovutettu:  maaliskuussa 1939
Status:  romutettu
Tekniset tiedot
Pituus:  65,26 m
Leveys:  14,40 m
Syväys:  5,70 m
Bruttovetoisuus:  1675 brt
Nettovetoisuus:  466 nrt
Akseliteho:  3,31 MW
Nopeus:  16 kn
Sisu oli ensimmäinen Suomessa rakennettu merijäänmurtaja, jonka valtio tilasi vuonna 1937 avustamaan kasvavaa meriliikennettä. Alus oli myös ensimmäinen suomalaismurtaja, jossa oli dieselmoottori ja dieselsähköinen voimansiirto. Säästäväisyyssyistä murtajasta tehtiin yhdistelmäalus, joka avomerikautena palveli meripuolustuksessa sukellusveneiden emälaivana. Koska alus suunniteltiin matalakulkuiseksi murtamaan jäitä Perämeren rannikkoväylillä ja lisäksi vielä emälaivaksi, ei Sisu ollut kovinkaan tehokas avomerijäissä toimiessaan.
Alus

Murtajan nimi Sisu on kansakoululaisten ehdottama ja sen nimiseksi aluksen kastoi merenkulkuhallituksen edesmenneen pääjohtaja Ilmari Jokisen puoliso rouva Ingeborg Jokinen vesillelaskun yhteydessä. Sisu liukui veteen juhlaliputettuna ja hurraa-huutojen saattelemana lipuen sakean sumun sekaan odottamaan hinaajaa. Sumu oli niin sakeaa, että tapahtumaa seuraamaan tulleet virolaiset tykkivene Laine ja sukellusveneet Kalev ja Lembit joutuivat aamulla odottelemaan merellä ankkurissa ennen kuin pääsivät varovaisesti etenemään Hietalahden satamaan. Vesillelaskun kunniaksi telakan työmiehille oli järjestetty kahvitarjoilu konttorin pihamaalle. Kutsuvieraat puolestaan joutuivat siirtymään ravintola Royaliin saakka saadakseen päivällistä.
Aikalaiset kuvasivat Sisun niittaamalla koottua runkoa "varsin vahvaksi", sillä sen jäävyökin oli tuuman paksuinen. Aluksessa oli kaksi kantta: takakansi ja ohjauskansi. Siihen oli rakennettu kaksoispohja ja sen ruuma oli jaettu yhdeksään osastoon. Aluksen tilaviin hytteihin ja kajuuttoihin oli järjestetty makuupaikat sadalle hengelle.
Koneisto

Ruotsalaisesta Ymer (1933) -murtajasta saadut hyvät kokemukset innoittivat varustamaan Sisunkin dieselsähköisellä voimansiirrolla. Tällaisen kalliin voimansiirtojärjestelmän etuna ovat hyvät tehonsäätömahdollisuudet ja potkureille saatava hyvä vääntömomentti potkurien kohdatessa jääesteitä. Dieselmoottori on höyrykoneeseen verrattuna pienempi ja kevyempi, nopeammin toimintavalmis ja aluksen toimintasäde saadaan pidemmäksi. Kaasutinmoottoriin verrattuna dieselmoottorin etuna on parempi hyötysuhde ja dieselmoottori voi käyttää huonompaa ja halvempaa polttoainetta.
Sisun kolme tukholmalaisen Atlas-Dieselin valmistamaa 8-sylinteristä moottoria kehittivät kukin 1 600 hevosvoimaa. Moottorien sylinterien halkaisija oli 340 mm ja iskun pituus 570 mm. Dieselmoottorien pyörittämät Strömbergin sähkögeneraattorit tuottivat virtaa kolmelle Strömbergin potkurimoottorille, joiden akseleista saatiin 4 500 hevosvoiman (3 310 kW) yhteisteho. Sisun kolmesta potkurista kaksi oli perässä ja kolmas keulassa. Tehonjakautuma perän ja keulan välillä oli tavanomainen 2:1.
Aluksen vaiheita > Sota-aika

Sisu ei ehtinyt syksyllä 1939 aloittaa kauppa-alusten avustamista, vaan sen oli suunnattava kapteeninsa Väinö Niemelän johdolla kohti talvisotaa. Samalla loppui päättäjien arvostelu, joka johtui rakennuskustannusten kohoamisesta kaksinkertaisiksi ensiarvioihin verrattuna.
Sotavuosina Sisu avusti talvikaudet kauppalaivoja päällikkönään Armas Olavi (A.O.) Aalto (1940–1956) ja avovesikaudet alus toimi sukellusveneiden emälaivana Sukellusvenelaivueessa (SuvLv). Talvisodan Sisu aloitti sukellusveneiden Vesihiisi, Vesikko ja Saukko emälaivana. Sukellusvenelaivueen tukikohtana oli Helsinki ja sukellusveneet väijyivät Baltian satamien edustalla pääsemättä ampumaan yhtään torpedoa.
Joulukuun puolivälissä 1939 Sisu siirtyi Saaristomerelle sukellusvene Vetehisen ja Iku-Turson emälaivaksi pääasiassa Husön ankkuripaikalle. Ennen kuin jääpeite lopetti sukellusveneiden toiminnan tammikuussa 1940 ne ehtivät laskea 39 miinaa Baltian satamien edustalle. Vesihiiden Paldiskin edustalle laskemiin miinoihin ajoi ainakin saksalainen höyrylaiva Dietrich Hasseldieck ja upposi.
Lopputalveksi Sisu siirtyi jäänmurtotehtäviin, mutta ajoi karille Mäntyluodossa ja oli talvisodan lopun ajan korjattavana. Muista jäänmurtajista poiketen Sisu oli koko sota-ajan miehitettynä emälaivatehtäviensä vuoksi. Sisuun asennettiin talvisotaa varten Hietalahden telakalla tykistöaseistukseksi kaksi 102 mm ja kaksi 40 mm tykkiä. Jatkosodassa sen aseistuksena oli kaksi 102 mm ja kaksi 20 mm tykkiä sekä kaksi konekivääriä kunnes vuonna 1944 aseistukseksi tuli kaksi 105 mm ja kolme 20 mm tykkiä.
Kesän ja syksyn 1940 Sisu toimi jälleen emälaivana. Lisäksi se oli polttoainetilanteen parannuttua syksyllä sukellusveneiden hyökkäysharjoituksissa maalialuksena. Jatkosodan aikana Sisu toimi tavalliseen tapaan kesät emälaivana ja talvet murtajana.
Helmikuussa 1942 Itämeren jäätilanne oli niin vaikea, että Sisun oli lähdettävä Etelä-Itämerelle avustamaan Suomeen tulevia viljalaivoja. Sisu avusti Pillaussa ja Danziginlahdella Saksan liikennettä, ja siirryttyään Pommerinlahdelle lähti kolmen viljalaivan kanssa maaliskuun puolivälissä Swinemündestä kotimatkalle. Sisu saattoi alukset Tukholman kohdalle, jossa jätti ne Jääkarhun huomaan, ja lähti kahden kauppalaivan kanssa takaisin etelään. Kotiin palatessaan Sisu toi mukanaan kaksi kauppalaivaa Pillausta.
Aluksen vaiheita > Tulipalo 1954

Sisu oli kunnostettavana Hietalahden telakalla 9. kesäkuuta 1954, kun hitsausliekki sytytti maalin palamaan keulaosassa kannen alla. Palokunta sammutti tulen alkuunsa ja vahingot jäivät mitättömiksi. Sisun rungon peruskorjausta lykättiin edelleen, vaikka se syksyllä 1943 miinaan ajossa retkahti pahasti. Talvella 1952–1953 Sisun runko joutui jäissä niin kovaan puristukseen, että niittejä irtosi ja rungon liikkumisen vuoksi kampiakseli meni poikki.
Aluksen vaiheita > Sähkömies hukkui

Murtaja aloitti laivojen avustamisen Perämerellä vuonna 1958 28. marraskuuta ja lopetti sen 14. tammikuuta, jolloin meriliikenne Oulun ja Kemiin lopetettiin. Talven aikana murtaja avusti Oulussa 62 ja Kemissä 14 laivaa. Maanantainvastaisena yönä 12. tammikuuta kaksi Sisun laivamiestä oli palaamassa kello yhden aikoihin takaisin murtajalle. Laiturilla tuulenpuuska tempaisi toisen laivamiehen hatun pois päästä. Molemmat yrittivät tavoittaa hattua ja putosivat laiturilta satama-altaaseen.
Laiturissa olleesta Suomen Höyrylaiva Oy:n Mirasta ja Sisusta huomattiin putoaminen ja riennettiin apuun. Sisun sähkömies alkoi laskeutua köysitikkailla toveriensa avuksi. Köysitikkaat eivät pysyneetkään kiinni murtajan partaassa, vaan sähkömies putosi ja upposi heti näkymättömiin. Miran laivaväki sai pelastettua hatunpelastajat, mutta sähkömiehen löysi vasta palokunnan sukeltaja. Puoli tuntia jäisessä vedessä oli kuitenkin liian pitkä aika 45-vuotiaalle sähkömiehelle.
Aluksen vaiheita > Tulipalo 1959

Sisu saapui Raumalle aamulla kuuden aikaan 27. tammikuuta 1959 korjauttamaan generaattoriaan. Kello yhdentoista jälkeen havaittiin tulen olevan irti erään konemiehen hytissä. Suurpalohälytyksen kutsumina paikalle saapuivat Rauman palokunta, VPK ja kolme tehdaspalokuntaa. Palokunnan saapuessa liekit löivät jo ulos aluksen peräosasta, sillä kun palavan hytin ovi avattiin tuli pääsi leviämään koko messiosastoon. Sisun 43 hengen miehistölle, josta osa oli nukkumassa vapaavuorollaan, tuli varsin kova kiire poistua aluksesta. Palomiesten ankara taistelu tulta vastaan tuotti tulosta kolmessa tunnissa. Runsaalla veden käytöllä saatiin tuli sammumaan ja estettiin messien alla olevien öljysäiliöiden räjähtäminen.
Tuli ja vesi tuhosivat kuusi hyttiä kokonaan, vaurioittivat aluksen koko sähköjärjestelmää, peräsinkoneistoa ja potkurimoottoreita. Sisun pääkoneet sen sijaan säilyivät vaurioitta, kun laivan omilla hiilidioksidisammuttimilla saatiin konehuone eristettyä tulelta. Hytissä, josta palo sai alkunsa, säästyivät tulelta onneksi vaatekaapissa roikkunut konemiehen päällystakki ja takin taskussa olleet rahat. Sen sijaan tuhoutuneiden hyttien asukkaille jäi vain päällään olleet vaatteet.
Palon todettiin syttyneen hytissä olevasta sähkölämmittimestä ja vahingon jäävän valtion maksettavaksi, sillä Sisu oli vakuuttamaton, kuten murtajat ja valtion omaisuus muutenkin olivat. Sisu korjattiin Valmetin Helsingin telakalla ja se lähti korjattuna takaisin Perämerelle 26. huhtikuuta 1959.
Aluksen vaiheita > 1969

Puutavara- ja sellulastissa ollut M/S Finnboard lähti Haminasta 11. tammikuuta 1969 syväväylää pitkin kohti Italiaa. Alus kulki Sisun perässä kun se puolen kilometrin päässä Aarholmasta törmäsi vedenalaiseen kariin 150 metrin päässä väylältä. Sisu hinasi keulansa repineen ja pahasti vuotavan aluksen saaren rantaan, jossa sen keula pian vajosi pohjaan kiinni. Väylältä poikkeamisen syyksi osoittautui se, että Sisu kulki aiemmin avaamaansa ränniä pitkin ja navigoi huonon näkyvyyden takia tutkan avulla.
Finnboardin kansilasti purettiin, sukeltaja tukki reiät puukiiloilla ja alus pumpattiin tyhjäksi vedestä. Pelastusaluksen avustamana ja omia koneitaan käyttäen Finnboard palasi takaisin Haminaan. Voiman aiemmin päivällä avaamassa uomassa kulkiessaan se sai uuden pohjakosketuksen, mutta ei saanut siitä enää lisävuotoja.
Aluksen vaiheita > Merivoimiin

Sisu palveli pitkään jäänmurtajana tunnuksenaan OHLL ja kotisatamanaan Helsinki. Merenkulkulaitos poisti aluksen käytöstään vuonna 1974. Sisu luovutettiin Urhon valmistuttua maaliskuun puolivälissä 1975 merivoimille. Siellä alus palveli laivastolippueen emälaivana nimellä LOUHI ja numeronaan 90. Se oli aseistettu tuolloin kevyillä ilmatorjuntatykeillä. Alus toimi etupäässä Tuima-luokan ohjusveneiden sekä moottoritykkiveneiden emälaivana ja hinasi ohjusveneitä siirtymäosuuksilla, koska se oli taloudellisinta; omilla koneillaan ohjusveneet ajoivat vain toiminta-alueilla.
Merivoimat poisti aluksen kalustostaan vuonna 1986; aluksen runko olisi vielä ollut kelvollinen, mutta koneisto oli jo loppuun ajettu eikä varaosia ollut enää saatavilla. Taitavat konemestarit onnistuivat vielä luomaan varaosia luovalla kekseliäisyydellä, mutta esimerkiksi sylinterien kannet alkoivat olla jo miltei pelkkiä hitsaussaumoja - niin moneen kertaan ne olivat haljenneita eikä uusien teettäminen olisi enää kannattanut, joten poisto oli auttamatta edessä.
Alus ilmoitettiin myytäväksi julkisesti lehti-ilmoituksilla ja muutama yksityinen kyselikin aluksesta; siitä olisi haluttu tehdä kelluva ravintola tai vastaavaa, mutta nopeasti havaittiin se seikka, että myös lämmitys-, vesijohto- ja viemäriputkistot olivat niin loppuun kuluneita, että niiden uusiminen olisi maksanut enemmän kuin koko aluksen käypä arvo. Aluksen rungon malli oli sellainen, ettei siitä olisi saanut edes kelvollista proomua.
Näin tilanne meni lopulta siihen, että alus päätyi romuttamoon.
Osa sisustuksesta ja ennen muuta salongin seinillä olleet historialliset valokuvat jäänmurtoajasta toki pelastettiin.
Kabus

| Kabus |
| --- | --- |
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Perustettu:  1977
Toimitusjohtaja:  Michael Andreas Andersson
Kotipaikka:  Lahti
Toimiala:  moottoriajoneuvot
Liikevaihto:  7,4 milj. euroa (2023)
Liikevoitto:  −0,026 milj. euroa
Henkilöstö:  11
Emoyhtiö:  Koiviston Auto
Kotisivu:  kabus.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Kuopion Liikenteen pikavuoroauto Kabus TC-6Z3/7300 Helsingin linja-autoasemalla.
Jyväskylän Liikenteen kaupunkibussi Kabus TC-6A4/6450 Jyväsjärven sillalla
Kabus Oy on linja-autojen kunnossapitopalveluja tuottava suomalainen yritys, joka on osa Koiviston Auto -yhtymää. Nimi Kabus on johdettu sanoista Koiviston Auto Bus.
Alkujaan Kabus Oy oli erikoistunut linja-autojen ja linja-autokorien valmistamiseen omistajayhtymäänsä kuuluvien liikenneyhtiöiden tarpeisiin. Yhtiö lopetti linja-autojen valmistuksen vuonna 2015, minkä jälkeen yhtiö on keskittynyt Koiviston Auto -yhtymää palvelevaan korjaus- ja kehitystoimintaan.
Volvo-alustaiset Kabusit

Volvo B58-60/Kabus 2
Kunnostetulle Volvo B58 -keskimoottorialustalle rakennettu maaseutuliikenneauto, valmistettu Varkaudessa kuusi kappaletta vuosina 1986–1987. Yksi auto oli ajossa kevääseen 2010 asti.
Volvo B58-65/Kabus 2C
Kunnostetulle, pidennetylle ja Allison-automaattivaihteistolla varustetulle Volvo B58 -alustalle rakennettu paikallisliikenneauto, valmistettu Lahdessa 24 kappaletta vuosina 1990–1992. Käytetty Lahden ja Jyväskylän paikallisliikenteessä, pisimpään käytössä ollut auto oli ajossa kevääseen 2009 asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kabus Wikimedia Commonsissa
Kabus Oy:n kotisivut
Harrastaja Juhana Nordlundin kotisivujen Kabus-osio
Harrastaja Antti Moilasen kalustolistasivut, mukana Koiviston Auto -yhtymä. Arkistoitu 30.7.2010.
VTT:n uutiskirje hybridi-Kabusista
Kaarle Paksu

Kaarle Paksu ottamassa vastaan länsifrankkien lähettiläitä Grandes Chroniques de Francen miniatyyrimaalauksessa 1300-luvulta.
Kaarle Paksua esittävä muotokuva Max Barackin kirjassa Die deutschen Kaiser 1800-luvulta.
Kaarle Paksu (noin 839 – 13. tammikuuta 888 Neudingen) oli itäfrankkien kuningas vuodesta 884 vuoteen 887 sekä Ranskan kuningas, Italian kuningas ja Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan hallitsija nimellä Kaarle III vuodesta 881 vuoteen 887.
Sukutausta

Kaarle Paksu oli nuorin Ludvig Saksalaisen, joka oli itäfrankkien kuningas (myöhemmin historiassa Saksa), kolmesta pojasta. Hän peri veljiltään näiden hallintoalueet 880-luvun kuluessa ja hallitsi siten muutamien vuosien ajan jälleen yhdistynyttä Karolingien valtakuntaa. Hänen äitinsä oli Baijerin Emma (noin 808 – 31. tammikuuta 876), joka puolestaan oli Welf I:n tytär, ja hänen sisarensa oli keisari ja Akvitanian kuningas Ludvig Hurskaan puoliso Judit von Welf.
Kaarle Paksun vanhemmat veljet olivat Baijerin Karloman (830–880), joka oli Baijerin kuningas vuodesta 876 ja Italian kuningas vuodesta 877 aina siihen saakka kun tuli kyvyttömäksi hoitamaan tehtäviään vuonna 879, ja Ludvig III Nuorempi (835–882), itäfrankkien (myöhemmin Saksa) kuningas vuosina 876–882.
Kaarle Paksu avioitui vuonna 862 Richarden (kuollut 911) kanssa. Liitosta syntyivät Karloman Saksalainen (noin 864–876) ja Bernard Saksalainen (kuollut 891)
Elämäkerta > Nuoruus ja nousu valtaan

Kaarle Paksu ja hänen vanhemmat veljensä kapinoivat isäänsä Ludvig Saksalaista vastaan, mutta isä nujersi poikansa. Tämän tapahtuman jälkeen poikien oli vannottava koko armeijan läsnäollessa uusi uskollisuudenvala isälleen.
Ludvig Saksalaisen kuoltua pojat jakoivat frankkilaisen tavan mukaisesti isänsä hallitsemat alueet. Kaarle Paksun osalle tulivat Svaabia, Sveitsi ja Elsass, joten hän tuli lähes entisen Allemanian kuningaskunnan hallitsijaksi. Kun veljeksistä vanhin, Karloman, kuoli vain neljä vuotta isänsä jälkeen jättämättä laillista perillistä, Kaarle Paksu ja Ludvig Nuorempi jakoivat hänen perintönsä. Saksalaiset provinssit tunnustivat Ludvigin hallitsijaksi ja Italia joutui Kaarle Paksun hallintaan. Kuitenkin kaksi vuotta myöhemmin myös Ludvig Nuorempi kuoli ilman miespuolisia perillisiä. Tällöin Kaarle Paksu kokosi koko isänsä perinnön ja paavi Johannes VIII kruunasi hänet keisariksi.
Loppuaika hallitsijana ja kuolema

Kaarlen viimeisenä vuonna Karolingien valtakunta hajosi lopullisesti. Arnulf sai Saksan ja Lotharingian, kun taas Eudes eli Odo Ranskan, Berengar Italian, Rudolf Burgundin ja Ludvig Sokea Provencen.
Keisari ja Itäfrankkien kuningas Kaarle III Paksu kuoli 13. tammikuuta 888 Neudingenissä (nykyisin Donaueschingen) Tonavan varrella. Hän kuoli ilman laillista perillistä. Armeija oli lopettanut Kaarle Paksun tukemisen ja hänet syrjäytettiin Triburin valtiopäivillä vuonna 887 ja seuraavana vuonna hän kuoli Reichenaun luostarissa, johon hänet myös on haudattu. Luostari sijaitsee Bodenjärven rannalla.
Eudes eli Odo, joka oli Robert Vahvan poika, joka oli osoittanut rohkeutensa normannien tunkeutuessa Läntiseen keisarikuntaan, julistettiin länsifrankkien kuninkaaksi 29. helmikuuta 898.
Kirjallisuus

Eleanor Duckett; Death and Life in the Tenth Century. University of Michigan Press, 1968.
Karl Leyser; Communications and Power in Medieval Europe: The Carolingian and Ottonian Centuries. London, 1994.
Michel Mourre, Le petit Mourre. Dictionnaire d'Histoire universelle ISBN 978-2-04-732194-2
Pierre Riché; Les carolingiens, une famille qui fit l’Europe, Hachette, Paris, 1983, ISBN 2-01-009737-8.
R. Schieffer; «Karl III. und Arnulf», in Festschrift für E. Hlawitschka zum 65. Geburtstag, éd. K.R. Schnith, R. Pauler, 1993, 133–149
K. Schmid; «Brüderschaften mit den Mönchen aus der Sicht des Kaiserbesuchs im Galluskloster vom Jahre 883», in Festschrift für O.P. Clavadetscher zu seinem 65. Geburtstag, éd. H. Maurer, 1984, 173–184
Jean-Charles Volkmann; Bien Connaître les généalogies des rois de France ISBN 2-87747-208-6
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaarle Paksu Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  IdRef