stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Henrik Smedjebacka
Muu toiminta ja aikalaisarviot

Smedjebacka osallistui myös Kirkkojen maailmanneuvoston, Luterilaisen maailmanliiton ja Lausanne-liikkeeseen. Kun eräät tahot halusivat rajata kirkkojen ja lähetysseurojen työn ainoastaan evankeliumin julistamiseen ja opettamiseen, niin Smedjebacka kannatti näkemystä, jonka mukaan lähetystyössä tärkeällä sijalla ovat myös toiminnan sosiaalinen ja poliittinen puoli. Tämä ei ole yllättävää henkilöltä, joka toimi päiväntasaajan Afrikassa tuon alueen maiden itsenäistyessä. Smedjebacka pyrki sovittamaan toisiinsa ja mahduttamaan mukaan erilaiset näkemykset ja painotukset yhtenäiseen näkemykseen siitä, mitä lähetystyön tulisi olla. Hänen iskulauseensa oli “dynaaminen luterilainen lähetys”.
Suomen lähetysseuran nykyinen johtaja Seppo Rissanen on luonnehtinut Smedjebackan työtä seuraavasti:
» Henrik Smedjebacka teki merkittävän elämäntyön Suomen Lähetysseuran palveluksessa. Hänelle oli tärkeää lähetystyön kokonaisvaltaisuus, evankeliumin julistuksesta nouseva lähimmäisen palvelu. Kansainvälisissä ekumeenisissa järjestöissä Smedjebacka halusi rakentaa kirkkojen välistä yhteyttä luterilaisesta ulottuvuudesta käsin. Hän näki myös lähetystyön suuren muutoksen ajan koittaneen etelän kirkkojen tultua mukaan.» 
(Seppo Rissanen)
Perhe

Smedjebacka oli vuodesta 1951 lähtien naimisissa tanskalaisen Bodil Birgitte Windingin (1927–2012) kanssa, joka oli syntynyt Intiassa. Heidän neljästä lapsestaan kaksi syntyi Tanganjikassa.
Julkaisut > Ruotsinkieliset julkaisut

Konde, 1956. Helsingfors: Finska missionssällskapet. 184 s.
Ubena, 1959. Helsingfors: Finska missionssällskapet. 200 s.
Vad händer i Afrika? 1961. Helsingfors: Finska missionssällskapet. 16 s.
Tjugofem år i Tanzania: Finska missionssällskapets insats 1948–73, 1976. Åbo: Åbo Akademi. Kyrkohistoriska arkivet vid Åbo akademi, Meddelanden 3. 130 s. ISBN 951-648-207-4.
I Guds fotspår, 2001. Åbo: Åbo Akademi. Kyrkohistoriska arkivet vid Åbo Akademi, Meddelanden 32. 244 s. ISBN 952-12-0889-9.
Hela evangeliet till hela världen, 2004. Åbo: Åbo Akademi: Kyrkohistoriska arkivet vid Åbo Akademi, Meddelanden 34. 251 s. ISBN 952-12-1303-5.
Julkaisut > Suomenkieliset julkaisut

Konde, 1956. Helsinki: Suomen lähetysseura. 186 s. (Uusittu painos 1958.)
Ubena, 1959. Helsinki: Suomen lähetysseura. 199 s. Suom. Aune Krohn.
Mitä tapahtuu Afrikassa? 1961. Helsinki: Suomen lähetysseura. 16 s.
Kirkko Kilimandžaron juurella: itsenäistyvä Pohjois-Tansanian luterilainen kirkko 1940–1963, 1974. Ruots. käsikirjoituksesta suom. Tuulikki Palomurto. 151 s. Helsinki: Suomen lähetysseura. ISBN 951-624-129-8.
Tansaniasta tuli kutsu: Suomen lähetysseuran työosuus 1948–1973. Suom. Helinä Kuusiola. Hki: Suomen lähetysseura. 143 s. ISBN 951-624-153-0.
Avartuva lähetys, 1978. Ruots. käsikirjoituksesta käänt. Liisa Helminen. Kirjapaja, Helsinki. 114 s. ISBN 951-621-856-3.
Maailmanlähetyksen kesä, 1991. Ruotsinkielisestä käsikirjoituksesta suomentanut Liisa Helminen. 156 s. Helsinki: Kirjapaja. ISBN 951-621-978-0.
Julkaisut > Englanninkieliset julkaisut

Lutheran Church Autonomy  in Northern Tanzania 1940–1963 (väitöskirja). 1973. Acta Academiæ Aboensis. Series A, Humaniora, 0355-587X; 44,3. Åbo: Åbo Akademi. ISBN 951-648-035-7.
Into Many Nations…: The Finnish Missionary Society 1859–1975, 1976. Toim. Ann-Christine Marttinen, Jouko Marttinen & Henrik Smedjebacka. 40 s.
The Search for Church Union in East Africa, 2002. Åbo: Åbo Akademi University Press. 263 s. ISBN 951-765-091-4.
Luettelo Haitin kaupungeista

Haitin kartta
Tämä on luettelo Haitilla sijaitsevista kaupungeista.
Suurimmat kaupungit

Vuoden 2009 arvioidun asukasluvun mukaan.
Port-au-Prince
Carrefour (osa pääkaupunkiseutua)
Delmas (osa pääkaupunkiseutua)
Pétionville (osa pääkaupunkiseutua)
Cité Soleil (osa pääkaupunkiseutua)
Gonaïves
Cap Haitien
Saint-Marc
Port-de-Paix
Tabarre
Kaupunkeja aakkosjärjestyksessä

Cap Haitien
Jacmel
Jérémie
Les Cayes
Mole Saint-Nicolas
Port-au-Prince
Anja Snellman

| Anja Snellman (Kauranen) |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 23. toukokuuta 1954 (ikä 70) Helsinki
Kansalaisuus:  Suomi
Kirjailija
Esikoisteos:  Sonja O. kävi täällä (1981)
Aiheesta muualla
www.anjasnellman.info
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Anja Kyllikki Kauranen (kirjailija-terapeuttinimi Anja Snellman, s. 23. toukokuuta 1954 Helsinki) on suomalainen kirjailija, toimittaja ja yleis- sekä seksuaaliterapeutti.
Yksityiselämä

Kaurasen ensimmäinen puoliso vuosina 1974–1988 oli Juha Kulmanen. Kun Anja Kauranen ja Saska Saarikoski menivät vuonna 1997 naimisiin, he ottivat sukunimen Snellman, ja sillä nimellä Kaurasen teokset on sen jälkeen julkaistu. Hänen nykyinen puolisonsa on kitaristi Jukka Orma. Anja Snellmanilla on liitostaan Saska Saarikosken kanssa kaksi tytärtä.
Kauranen on 1990-luvun alusta lähtien asunut ja työskennellyt osan vuodesta Kreetan Haniassa. Sittemmin hän on viettänyt kirjoituskausia myös Intian Bangaloressa ja Edinburghissa Skotlannissa.lähde?
Teokset > Romaanit

Sonja O. kävi täällä.  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-10863-4
Tushka.  WSOY, 1983.  ISBN 951-0-12039-1
Kultasuu.  WSOY, 1985.  ISBN 951-0-11430-8
Pimeää vain meidän silmillemme.  WSOY, 1987.  ISBN 951-0-14663-3
Kiinalainen kesä.  WSOY, 1989.  ISBN 951-0-15299-4
Kaipauksen ja energian lapset.  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17480-7
Ihon aika.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18829-8
Pelon maantiede.  WSOY, 1995.  ISBN 951-0-20564-8
Syysprinssi.  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21391-8
Arabian Lauri.  WSOY, 1997.  ISBN 951-0-22129-5
Side.  WSOY, 1998.  ISBN 951-0-22887-7
Paratiisin kartta.  Otava, 1999.  ISBN 951-1-16106-7
Aura.  Otava, 2000.  ISBN 951-1-16749-9
Safari Club.  Otava, 2001.  ISBN 951-1-17270-0
Äiti ja koira.  Otava, 2002.  ISBN 951-1-18484-9
Lyhytsiipiset.  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18877-1
Rakkauden maanosat.  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20109-3
Harry H.  Otava, 2007.  ISBN 978-951-31-3963-6
Lemmikkikaupan tytöt.  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-20824-2
Parvekejumalat.  Otava, 2010.  ISBN 978-951-1-24904-7
Ivana B.  Siltala, 2012.  ISBN 978-952-234-108-2
Pääoma.  Otava, 2013.  ISBN 978-951-1-26243-5
Antautuminen.  WSOY, 2015.  ISBN 978-951-0-41438-5
Lähestyminen.  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-42000-3
Kaikkien toiveiden kylä.  WSOY, 2018.  ISBN 978-951-0-43878-7
Kaikki minun isäni.  WSOY, 2021.  ISBN 978-951-0-44244-9
Kirjeitä sotapäällikölle.  WSOY, 2024.  ISBN 978-951-0-49548-3
Teokset > Runoteoksia

Saa kirjoittaa.  Otava, 2004.  ISBN 951-1-19385-6
Öisin olemme samanlaisia.  Siltala, 2011.  ISBN 978-952-234-059-7
Runoksia.  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-040-637-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Anja Snellman Wikimedia Commonsissa
Anja Snellman. 375 humanistia 18.10.2015. Helsingin yliopisto.
Anja Snellmanin kotisivu.
Miten minusta tuli minä: Anja Snellman. Ylen Elävä arkisto.
Anja Snellman kertoo työstään. Ylen Elävä arkisto.
Anja Snellman Kirjasampo.fi:ssä
Snellman, Anja hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO) 2  3  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet 2  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Henry Harris

Henry Harris (28. tammikuuta 1925 – 31. lokakuuta 2014) oli Australiassa asunut venäläissyntyinen solubiologi. Hän oli Oxfordin yliopiston lääketieteen professori ja 1960-luvun johtavia syöpätutkijoita ja geneetikkoja. Hän oli vuodesta 1968 Royal Societyn jäsen.
Ivan Šmeljov

Ivan Šmeljovin valokuva hänen omalla nimikirjoituksellaan varustettuna
Ivan Sergejevitš Šmeljov (ven. Иван Сергеевич Шмелёв; 3. lokakuuta (J: 21. syyskuuta) 1873 Moskova – 24. kesäkuuta 1950 lähellä Pariisia) oli venäläinen kirjailija.
Šmeljov oli moskovalaisen kirjallisuusryhmä Sredan jäsen. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Šmeljov pakeni Ranskaan ja ryhtyi emigranttikirjailijaksi.
Suku ja koulutus

Ivan Šmeljov syntyi Donskoi Slobodan kaupunginosassa varakkaaseen moskovolaiseen kauppiasperheeseen. Hänen vanhempansa olivat Sergei Ivanovitš Šmeljov, neljä luokkaa kauppakoulua käynyt ja kauppiaantytär Jevlampia Gavrilovna Savinova, joka oli saanut koulutuksensa Smolnan instituutissa.
Ivan oli vanhempiensa viides lapsi, perheeseen syntyi kuusi lasta joista viisi eli aikuiseksi asti. Hänen isoisänsä oli maaorja, joka oli tullut Moskovan kuvernementin Bogorodskin alueen Guslitskin alueelta Moskovaan vuoden 1812 sodan suurpalon jälkeen. Hän jätti 16-vuotiaalle pojalleen Sergeille suuret velat ja talon Moskovassa. Kirjailijan isä kuului kauppiasluokkaan ja hänellä oli suuri puusepänverstas, joka työllisti yli 300 työntekijää ja hän omisti kylpylöitä ja teki myös liikesopimuksia.
Ivan sai peruskoulutuksensa kotona äitinsä ohjauksessa, joka kiinnitti erityistä huomiota kirjallisuuteen ja erityisesti venäläisten klassikoiden opiskeluun. Äiti oli ankara kasvattaja, joka pieksi lapsiaan luudalla. Kirjailija ei koskaan myöhemmin kirjoittanut mitään äidistään, ainoastaan isästään. Ivan opiskeli Moskovan 6. lukiossa ja vuodesta 1894 hän opiskeli keisarillisen Moskovan yliopiston oikeustieteellisessä tiedekunnassa. Valmistuttuaan vuonna 1898 hän suoritti asepalveluksen ja vietti kahdeksan vuotta virkamiehenä sisäasiainministeriön Vladimirin valtiovarainkamarin erityistehtävissä jatkaen kirjoittamista.
Suku ja koulutus > Yksityiselämä

Ivan tapasi tulevan vaimonsa lukioikäisenä vuonna 1891, kun hän itse oli 18-vuotias. Olga Aleksandrovna Ohterlon (1875–1936) oli tuolloin 16-vuotias ja lopettamassa opintojaan sotilasperheiden tyttärille tarkoitetussa Pietarin isänmaallisessa instituutissa. Tytön esi-isät isänpuolelta olivat muinaisen skotlantilaisen suvun jälkeläisiä, jotka kuuluivat Stuart-sukuun, isoisät olivat kenraaleja. Olga Aleksandrovnan äiti oli venäläistyneen saksalaisen tytär. Olgan sukulaiset vuokrasivat asunnon Šmeljovien talosta, jossa lomien aikana nuoret tapasivat ensimmäisen kerran. Heidät vihittiin 14. heinäkuuta 1894.
Pariskunnalle syntyi poika, Sergei (1896–1921). Sergei opiskeli Moskovan yliopistossa, meni rintamalle vapaaehtoisena ensimmäisen maailmansodan aikana ja osallistui Venäjän sisällissodan alkaessa valkoiseen liikkeeseen. Hänet ammuttiin punaisen terrorin aikana Krimillä tammikuussa 1921.
Kirjallinen ura

Šmeljovin ensimmäinen julkaistu tarina ilmestyi vuonna 1895; samana vuonna hän vieraili Valamon luostarissa, matkalla, joka vaikutti häneen syvästi hengellisesti ja johti hänen ensimmäiseen kirjaansa, Na skalakh Valaama (’Valamon kallioilla’, 1897). Hän vietti useita vuosia virkamiehenä maakunnissa jatkaen kirjoittamista; hänen varhaiset tarinansa julkaisi Maksim Gorkin Zanije-kustantamo.
Venäjän vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen Šmeljovin suosio kasvoi, ja hänen tarinansa Chelovek iz restorana (’Mies ravintolasta’, 1911) oli valtava menestys, mikä teki hänestä yhden päivän tunnetuimmista kirjailijoista; se ”kuvaa dostojevskilaisen voiman hetkinä rikkaiden rappeutumista yksinkertaisen tarjoilijan ja hurskaan isän näkemänä, jonka luo poika ja tytär palaavat tuhoisien maailmanseikkailujen jälkeen.”  Šmeljovin tarina oli pohjana Jakov Protazanovin teokselle. Samanniminen elokuva julkaistiin vuonna 1927, pääosassa Mihail Tšehov.
Vuonna 1912 Šmeljov perusti Moskovaan Kirjailijoiden kustantamon, Knigoizdatelstvo pisatelei (ven. Книгоиздательство писателей в Москве), joka julkaisi neorealismia edustavien Ivan Buninin, Boris Zaitsevin sekä muiden ajan johtavien kirjailijoiden teoksia. Hän julkaisi myös. omia teoksiaan. Bunin ja Zaitsev julkaisivat myös Slovo (’Sana’) -aikakauskirjassa. Hänen teoksensa tältä ajalta ”olivat merkittäviä suositun (narodnyjin merkityksessäselvennä) kielensä rikkaudesta ... Erityisen huomionarvoista oli hänen loistava skaz-tekniikan käyttö.”
Šmeljov toivotti tervetulleeksi helmikuun vallankumouksen ja itsevaltiuden kaatumisen; hän lähti matkalle halki Venäjän nähdäkseen muutoksen vaikutukset, ja oli äärimmäisen liikuttunut, kun Siperiasta palaavat poliittiset maanpakolaiset kertoivat hänelle, kuinka paljon hänen kirjoituksensa olivat merkinneet heille.
Šmeljov kuitenkin torjui lokakuun vallankumouksen ja muutti valkoisten hallitsemalle Krimille. Hänen oma poikansa Sergei, vapaaehtoisarmeijan upseeri, joka oli hyväksynyt bolševikkien armahdustarjouksen ja kieltäytyi seuraamasta P. Wrangelia maanpakoon vuonna 1920, Béla Kunin vallankumouskomitea vangitsi hänet Krimillä ja hänet ammuttiin ilman oikeudenkäyntiä tammikuussa 1921. Tämän jälkeen Šmeljov hyväksyi Buninin ehdotuksen liittyä hänen seuraansa maanpakoon Ranskaan.
Emigranttina Ranskassa

Ehkä voimakkain Šmeljovin kirjoituksista vallankumousajasta on Solntse mertvykh (ven. Солнце мёртвых, 1923, 'Kuolleiden aurinko', englanninkielinen käännös 1927). Toinen tärkeä hänen myöhemmän ajanjaksonsa teos on Armon vuosi (Leto Gospodne, 1933–1948), omaelämäkerrallinen romaani täynnä rakkaudella piirrettyjä hahmoja ja kauniisti havaittuja yksityiskohtia, joissa ”hänen tyylinsä saavuttaa korkean lyyrisen ja eeppisen mietiskelyn tason”.
Pariisissa Šmeljovin teoksia julkaistiin monissa venäläisissä siirtolaisjulkaisuissa, kuten Posledniye novosti (’Viimeisimmät uutiset’), Vozrozhdenije (’Uudelleensyntymä’), Illjustrirovannaja Rossija (’Kuvitettu Venäjä’), Segodnja, Sovremennyye zapiski (’Nykyajan huomioita’) ja Russkaja myslj (’Venäläinen ajatus’).
Šmeljov oli kahdesti ehdolla Nobelin kirjallisuuspalkinnon saajaksi, vuosina 1931 ja 1932.
Perintö

Nuorempi venäläisten kirjailijoiden sukupolvi, joka tuli täysi-ikäiseksi maanpaossa, ei aina arvostanut Šmeljovin perinteisyyttä ja patriarkaalisen yhteiskunnan hyväksyntää. Nina Berberova kirjoitti lukutapahtumasta Pariisissa vuonna 1942: ”Šmeljov luki kuten he lukivat maakunnissa ennen Tšehovin aikaa: huutaen ja mutisemalla, kuin näyttelijä. Hän luki vanhanaikaisia ​​juttuja, kirkollisia, typeriä, uskonnollisista kulkueista ja runsaista venäläisistä ruuista. Yleisö oli innoissaan ja taputti.”
Uskonnon merkitys oli neorealistiksi luokiteltavan Šmeljovin tuotannossa suuri. Pariisissa ilmestyneissä teoksissa henkilöhahmot ovat usein kansanihmisiä. Kristillinen tematiikka tulee mukaan erityisesti kirjailijan myöhemmässä tuotannossa, esimerkiksi nuoruudenmuistoihin perustuvassa teoksessa Vanhassa Valamossa (Staryi Valaam, 1936, suom. 1990 ja 1998).
Hänen rikas proosansa ja syvät juurensa venäläiseen kulttuuriin toivat hänelle monia lukijoita, kun häntä vihdoin julkaistiin kotimaassaan.
50 vuotta hänen kuolemansa jälkeen vuonna 2000 Šmeljovin ja hänen vaimonsa jäännökset siirrettiin Sainte-Geneviève-des-Bois’n venäläiseltä hautausmaalta Moskovan Donskoin luostarin hautausmaahan.
Suomennettuja teoksia

Vanhassa Valamossa (Staryi Valaam, 1936). Suomentanut Marja-Leena Jaakkola. WSOY, 1990. ISBN 9510163201.
Pyhiinvaellus (Bogomolje, 1931). Suomentanut ruotsin kielestä Yngve Lostedt. Uusi-Valamo: Valamo Kustannus, 2021. ISBN 9789525495713.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ivan Šmeljov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Šmeljov Pierre Shumovin ottamassa valokuvassa, noin 1920-luku.
Yoshiji Soeno

| Yoshiji Soeno> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 29. syyskuuta 1947 (ikä 77) Tokorozawa
Kansalaisuus:   Japani
Potkunyrkkeilijä
Lempinimi:  Josain Tiikeri
Aktiivisena:  1969
Pituus:  174 cm
Paino:  70 kg
Seura(t):  Kyokushin Gym
Tilastot
Ottelut:  11
Voitot:  9
– tyrmäyksellä:  9
Tappiot:  2
| Yoshiji Soeno> Henkilötiedot.Kyokushin-ottelija |
| --- | --- |
Aktiivisena:  1969–1972
Pituus:  174 cm
Paino:  70 kg
Painoluokka:  avoin
| Mitalit> Maa:   Japani.Miesten kyokushin karate.Japanin mestaruuskilpailut  | Mitalit> Maa:   Japani.Miesten kyokushin karate.Japanin mestaruuskilpailut  | Mitalit> Maa:   Japani.Miesten kyokushin karate.Japanin mestaruuskilpailut  | Maa:   Japani> Miesten kyokushin karate. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Tokio 1969 | avoin |  |
|  Pronssia | Tokio 1970 | avoin |  |
Yoshiji Soeno (jap. 添野 義二, s. 29. syyskuuta 1947 Tokorozawa) on japanilainen karateka ja Shidōkanin perustaja. Hän voitti aktiiviurallaan Kyokushinin Japanin mestaruuskisoissa hopeaa. Soeno otteli myös potkunyrkkeilijänä.
Alkuvuodet

Soeno harjoitteli aluksi judoa ja myöhemmin Wadō-ryūta, kunnes alkoi harjoittelemaan Kyokushin karatea 1. syyskuuta 1964 liityttyään Masutatsu Ōyaman vasta perustetulle dojolle. Hän pääsi opiskelemaan Josain yliopistoon 1966 ja jatkoi harjoittelua omalla dojollaan. Soeno saavutti mustan vyön 15. huhtikuuta 1967.
Kilpaura

Soeno otteli ensi kerran kilpailumielessä potkunyrkkeilyn parissa. Japanissa potkunyrkkeily oli suosiossa televisiossa vuosina 1965–1975. Tuolloin otteluita näytettiin neljällä eri kanavalla TBS:llä, Nippon TV:ssä, TV Asahissa ja TV Tokyolla. Eri televisioyhtiöt pyysivät osallistujia eri kamppailulajien tyylisuunnista, kuten TV Ashi pyysi thainyrkkeilijöitä osallistumaan tapahtumaan. Myös Ōyaman Kyokushin sai helmikuussa muiden tyylisuuntien tavoin kutsun ja hän valitsi tyylinsä edustajiksi Soenon ja Terutomo Yamazakin. Ōyama perusti hetkellisesti potkunyrkkeily salin Kyokushin Gym, jossa he harjoittelivat kaksi kuukautta ennen huhtikuussa alkavaa turnausta. Hän voitti ensimmäisessä ottelussaan niukasti Tadashi Sawamuran, joka oli tunnettu lähes voittamattomana potkunyrkkeilijänä. Soenon ura potkunyrkkeilyssä jäi lyhyeksi, kun hänellä todettiin aivosähkökäyrässä ilmenneitä päävammoja. Soeno otteli yhteensä 11 ottelua joista hän voitti yhdeksän ja hävisi kaksi. Toinen Soenon tappioista tuli seurakaverilleen Yamazakille.
Kilpaura > Karate

Potkunyrkkeilyn jäädessä pois Soeno osallistui historian ensimmäisiin Kyokushinin Japanin mestaruuskisoihin syyskuussa 1969 Tokiossa. Hän sijoittui turnauksessa toiseksi hävittyään loppuottelussa Terutomo Yamazakille. Turnauksen jälkeen hänet nimitettiin vastaamaan Kyokushinin toiminnasta Saitamassa. Soeno perusti myös Soeno Gym nimisen potkunyrkkeily salin.
Soeno otti osaa myös toisiin Japanin mestaruuskisoihin 26. syyskuuta 1970. Hän sijoittui tällä kertaa kolmanneksi voitettuaan pronssiottelussa Kenichi Masudan.
Soeno otteli vielä 1972 neljänsissä Japanin mestaruuskisoissa, jossa hän sijoittui viidenneksi. Soeno päätti uransa turnauksen jälkeen. Hän toimi vielä tuomarina toisissa Kyokushinin maailmanmestaruuskisoissa.
Shidōkan karaten perustaminen

Soeno erotettiin yhdessä Ikki Kajiwaran kanssa syyskuussa 1980 jouduttuaan erimielisyyksiin Kyokushinin perustajan Ōyaman kanssa. Soeno perusti oman tyylisuunnan Shidōkanin, joka perustuu pitkälti harjoittelemaansa kyokushiniin ja joihinkin judo tekniikoihin, joita hän harjoitteli nuoruudessaan. Soeno nimitti Kajiwaran järjestön puheenjohtajaksi.
Muissa medioissa

Soenon pohjalta on luotu Street Fighter videopelihahmo Ryu. Kaksikon tausta on hyvin saman tapainen, sillä Ryu osallistuu kamppailuturnaukseen, jossa hän kohtaa loppuottelussa thainyrkkeilijän Sagatin. Myös Soeno kohtasi urallaan thainyrkkeilijöitä lyhyellä potkunrukkeily urallaan. Hän matkusti 1974 Thaimaahan otellakseen thainyrkkeilijöitä vastaan nähdäkseen kumpi on parempi pystyottelu laji Kyokushin vai Thainyrkkeily. Tarinan mukaan Ōyaman kerrottiin ensin matkustaneen Thaimaahan 1954, jossa hän voitti tuolloin voittamattoman thainyrkkeilijän Lumpineen stadionilla. Mitään todisteita tai lehtiartikkeleita ei ollut olemassa ja tarina jäi legendaksi. Soeno päätti Ōyaman hyväksymänä lähteä kokeilemaan samaa haasteottelua Thaimaan parasta thainyrkkeilijää vastaan. Saavuttuaan Bangkokiin hän meni Rachdamnern Stadionille kysymään otteluiden järjestäjältä kamppailua. Jäjestäjä ei suostunut ollessaan epävakuuttunut Soenon kyvyistä ja käski hänet Chiang Maihin, Pohjois-Thaimaahan. Saavuttuaan paikalle paikallinen järjestäjä oli jo tietoinen hänen tulostaan ja järjesti Soenolle ottelun heti samana iltana. Soeno oli suurissa vaikeuksissa ensimmäisessä erässä pudottuaan maihin saatuaan hyppypolvipotkusta päähän. Toisessa erässä hän onnistui tyrmäämään vastustajansa kierrepotkulla päähän. Soeno sai toisessa ottelussa vastaansa keskisarjan ottelijan, kun ottelunjärjestäjä käski häntä sitä ennen pudottamaan painonsa kevytsarjalaiseksi. Soeno oli toistamiseen vaikeuksissa ja käytti judo osaamistaan hyväkseen heittäessään vastustajansa ulos kehästä. Ottelun jatkuttua normaalisti hänen vastustajansa otti Soenon jalasta kiinni torjuttuaan hänen potkunsa. Pidettyään jalkaa ilmassa ja aiottuaan potkaista Soenoa, japanilainen päätti käyttää "Sutemi Waza" tekniikkaa, jossa hän teki kierrepotkun ilmassa, kun hänen thaivastustajansa piti Soenon jalastaan kiinni. Potku osui vastustajaa niskaan ja pudotti hänet kehämattoon. Soenon suoritus sai tuolloin yhden thainyrkkeilyn kovimman ottelijan huomion. Samaisesta tarinasta on luotu myös manga, joka jää Ōyaman tavoin vain tarinaksi.
Social credit

Social credit on brittiläisen insinöörin Clifford Hugh Douglasin vuonna 1924 perustama distributiivinen filosofia ja yhteiskunnallinen liikehdintä, jonka tavoitteena on jakaa taloudellista ja poliittista vaikutusvaltaa kansalaisille. Douglasin sanoin ”social crediterit” haluavat rakentaa uuden sivilisaation, joka pohjautuu yksilön taloudelliselle perusturvalle.
Social credit on pohjimmiltaan liike, jossa kansalaiset nähdään kuluttajina ja näille kuluttajille jaetaan rahaa, joka antaa kuluttajalle kulutusmahdollisuuksia. Nykyisin social credit on marginaalinen poliittinen liike. Kanadassa liike on ollut perustamisensa aikoihin Albertan provinssissa kristillinen ja konservatiivinen liike (1932) ja Brittiläisessä Kolumbiassa valtavirtaa edustava konservatiivinen liike. Poliittista social credit -liikehdintää on kuvailtu myös oikeistopopulismiksi, jossa samalla tavalla kuin sosialismissa kaivataan enemmän valtaa kansalle ja vastustetaan voimakkaita eliittejä. Social creditiä kannattavien kansalaisten vastustus on kohdistunut pankkeihin.
Social creditin tutkimusta ja edistämistä harjoittaa The Clifford Hugh Douglas Institute.
Historia > Lähtökohdat

Douglas esitteli vuonna 1924 teorian “sosiaalisesta luotosta” (engl. social credit) julkaisemalla samannimisen kirjan. Social credit -puolueet ovat olleet 1900-luvulla merkittäviä Uudessa-Seelannissa (Social Credit Party), Australiassa (Douglas Credit Party) ja Kanadassa (Social Credit Party of Canada). Myös Yhdistyneessä kuningaskunnassa on ollut social credit -puolue (Social Credit Party of Great Britain and Northern Ireland).
Historia > Kanadassa

Kanadassa social credit -liikehdintä perustettiin Albertan provinssissa vuonna 1932, ja siitä kehittyi vuonna 1934 poliittinen liike Alberta Social Credit Party, joka voitti vaalit ja muodosti William Aberhartin johdolla enemmistöhallituksen vuoden 1935 provinssivaaleissa. Social credit -pääministerit pysyivät Albertassa vallassa vuoteen 1971 asti. Heistä Ernest Manningin kausi oli pisin (1943–1968).
Vuonna 1952 social credit -puolue voitti provinssivaalit Brittiläisessä Kolumbiassa ja muodosti vähemmistöhallituksen.