stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suhinitši

| Suhinitši Сухиничи |
| --- | --- |
 vaakuna
Valtio:  Venäjä
Subjekti:  Kalugan alue
Piiri:  Suhinitši
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  12 km²
Korkeus:  200 m
Väkiluku (2010):  15 445
 – Väestötiheys:  1 287 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
 
 www.info-suhinichi.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suhinitši (ven. Сухи́ничи) on kaupunki Kalugan alueella Venäjällä. Se sijaitsee Brjanskin ja Moskovan sekä Tulan ja Smolenskin välisten rautateiden risteyksessä 105 kilometriä Kalugasta lounaaseen. Kaupunki on Suhinitšin piirin keskus. Sen ohi kulkee Moskovan ja Kiovan välinen M3-valtatie. Asukkaita on 15 400 henkeä (vuonna 2010).lähde?
Paikkakunta on saanut alkunsa 1700-luvun alussa perustetusta kylästä. 1800-luvun alussa se oli huomattava tavaraliikenteen keskus ja kauppapaikka. Kaupunginoikeudet Suhinitši sai vuonna 1840. Sen taloudellista merkitystä lisäsivät 1800-luvun lopulla valmistuneet rautatiet. Toisen maailmansodan aikana kaupunki oli saksalaisten miehittämä. Nykyään siellä on elintarviketeollisuutta, muovitehdas, ompelimo sekä rautatieliikennettä palvelevia yrityksiä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suhinitšin kaupungin ja piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Suippu-ukonsieni

| Suippu-ukonsieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Helttasienet Agaricales
Heimo::  Agaricaceae
Suku::  Ukonsienet Macrolepiota
Laji::  mastoidea
Kaksiosainen nimi
 Macrolepiota mastoidea  (Fr.) Singer 
Katso myös
   Suippu-ukonsieni Wikispeciesissä   Suippu-ukonsieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Suippu-ukonsieni (Macrolepiota mastoidea) on pallomainen tai kupera ukonsienilaji. Sen lakki on vaaleanruskea ja vanhemmilla sienillä suomuinen. Jalka on suomuinen ja rusehtava. Heltat ovat valkoiset. Sieni kasvaa lehti- ja havumetsien ruohikoissa. Sieni on koko Suomessa melko harvinainen.
Suippu-ukonsieni on Suomessa erittäin uhanalainen.
Suija

Suija (ven. Су́йда, Suida) on taajama Leningradin alueen Hatsinan piirin Koprinan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Hatsinasta etelään lähellä Suijanjokea. Asukkaita on 1 100 henkeä (vuonna 2002).
Suijan taajamassa sijaitsee runoilija Aleksandr Puškinin isoisoisälle Abram Gannibalille 1700-luvulla kuulunut kartano, jossa on nykyään museo. Sen ympärillä on 26 hehtaarin laajuinen puistoalue. Suijassa on myös Abram Gannibalin hauta.
Taajaman läheltä kulkee Pietarin ja Lugan välinen rautatie, jolla on samanniminen rautatieasema.
Lähellä sijaitsee myös Suijan kylä, joka mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Tuolloin se oli samannimisen Kaprion lääniin kuuluneen pogostan keskus. Siellä oli myös pieni nunnaluostari, jonka ruotsalaiset polttivat vuonna 1612. Nykyisen venäjänkielisen nimensä Voskresenskoje (ven. Воскресе́нское) kylä on saanut 1700-luvulla rakennetusta Kristuksen ylösnousemuksen kirkosta. Aleksandr Puškinin vanhemmat vihittiin tässä kirkossa, ja kylässä on myös syntynyt Puškinia lapsena hoitanut Arina Jakovleva.
Aiheesta muualla

Suijan kylä Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Suijan kartanomuseon sivusto (venäjäksi)
Pioneeripataljoona 26 (jatkosota)

Pioneeripataljoona 26 (Pion.P 26) oli jatkosotaan Hirvensalmella perustettu divisioonan pioneeripataljoona, joka kuului 10. divisioonaan.
Perustaminen

Pataljoona perustettiin Hirvensalmella 18. kesäkuuta 1941 hajautetusti ja perustamispaikkoina olivat kirkonkylä, Kissakoski, Pöyrynkylä ja sen muodostivat:
Esikunta
1. Komppania ensimmäinen komppanianpäällikkö vänrikki Lehto
2. Komppania ensimmäinen komppanianpäällikkö vänrikki Autio
3. Komppania perustettiin Pöyrynkylän kansakoululla täydellisenä niin miehityksen (lukuun ottamatta komppanianpäällikköä) kuin varusteidenkin suhteen, jopa kaikki ajoneuvot eli 1 henkilöauto, 7 kuormavaunua ja 12 hevosta. Komppanianpäällikön sijaisena ensimmäisenä päivänä toimi kersantti Pauli Komppa ja sen jälkeen vänrikki Eino Pennanen ja ensimmäinen varsinainen määrätty komppanianpäällikkö oli luutnantti Mattila.
Valonheitinjoukkue perustettiin Kissakosken kansakoululla. Joukkueenjohtajana vääpeli Emil Paananen.
Komentaja(t)

kapteeni (majuri 1942) Klaus Koutsa 18. kesäkuuta 1941 – maaliskuu 1942
kapteeni (majuri 1943) Paavo Salonen maaliskuu 1942 – syyskuu 1943
kapteeni Jaakko Lahtinen syyskuu 1943 – lokakuu 1944
kapteeni Yrjö Patomäki 9.–12. kesäkuuta 1944 (sijainen)
kapteeni J Kämäri lokakuu – marraskuu 1944
Keskittäminen

Pataljoona siirtyi 20. kesäkuuta 1941 Lemille, missä 1. Komppania majoittui Huttulan kylään, 2. Komppania Lavelan kylään ja 3. Komppania Sutelan kylään. 3. Komppania siirtyi jo seuraavana päivänä Lappeelle Kärjen kylään.
Heinäkuun alussa pataljoonan 1. ja 3. Komppania alistettiin 12. divisioonalle ja ne siirtyivät sen johtoon Nuijamaalle. 2. Komppania alistettiin Jalkaväkirykmentti 2:lle ja siirtyi Jänhilään. Kaikki komppaniat suorittivat hyökkäysvalmisteluja rakentamalla teitä, tykistöasemia ja purkamalla miinoitteita. Heinäkuun lopulla loppui pataljoonan joukkojen alistus 12. divisioonalle ja pataljoona siirtyi kokonaisuudessaan Ruokolahdelle reserviksi osana 10. divisioonaa.
Hyökkäysvaihe

Pataljoonan komppaniat alistettiin 10. divisioonan joukoille hyökkäystä varten 4. heinäkuuta seuraavasti:
1. komppania Jalkaväkirykmentti 1:lle
2. komppania jäi toistaiseksi pioneerireserviksi
3. komppania Jalkaväkirykmentti 43:lle
Hyökkäysvaihe > 1. komppania

1. komppania marssi Rautjärven kirkonkylään ja jatkoi sieltä marssia hyökkäysryhmityksen mukana Ojajärvelle. Ojajärvellä komppania purki vihollisen ansoitetun murrosteen sekä miinoitteita. Raivaustöiden jälkeen Ojajärven rautatieasema saatiin vallattua.
Hyökkäystä jatkettiin kohden Kaukolaa. Komppania oli jaettu joukkueittain jalkaväkirykmentin pataljoonille. Näin jaettuna pioneerit tukivat hyökkäävää jalkaväkeä miinoitteita purkamalla sekä kasapanoksin varustettuna panssarintorjuntareservinä. Komppania kasattiin 9. elokuuta Kaukolan kylään, jota tukikohtana käyttäen aloitettiin tie- ja sillankorjaustyöt alueella.
Hyökkäysvaihe > 2. komppania

Reservinä ollut 2. komppania korjasi teitä sekä rakensi siltoja tukeakseen hyökkäävien joukkojen huoltokuljetuksia. Samoin komppanialle annettiin vesistönylityskoulutusta 13.–16. elokuuta. Tämä koulutus joutui tulikokeeseen jo ensimmäisenä päivänä, kun vänrikki Raitakarin joukkue joutui tukemaan Unnunkosken ylimenoa rakentamalla polkusillan kosken yli.
Komppania siirretiin 16. elokuuta etulinjaan ja samalla se luovutti silta- ja tietyönsä 1. komppanialle. Komppania siirtyi 19. elokuuta Räisälän kirkolle ja sieltä edelleen Lähdekorpeen. Komppania alistettiin joukkueittain jalkaväelle.
Hyökkäysvaihe > 3. Komppania

3. komppanian ensimmäinen joukkue alistettiin hyökkäyksen alussa Kevyt Osasto 12:lle tehtävänään miinoitusten purku ja liikkeen edistäminen. Miinoituksia ei esiintynyt, joten joukkue toimi jalkaväkenä varmistustehtävissä. Ojajärvelle saavuttaessa jouduttiin purkamaan ansoitettuja murrosteita etenemisen jatkamisen mahdollistamiseksi. Joukkueen alistus jatkui Kaarlahteen, missä joukkue alistettiin Osasto Särmälle. Osasto Särmän mukana joukkue eteni aina Unnunkoskelle, jossa joukkue alistettiin Jalkaväkirykmentti 2:lle. Rykmentin mukana joukkue eteni Taipaleen joelle. Tyyskänjoen ylitse jouduttiin rakentamaan silta ja sillanrakentamisen mahdollistamiseksi jouduttiin purkamaan ensimmäinen varsinainen miinoite. Miinoite oli rakennettu nk. penaalimiinoista. Joukkue jatkoi edelleen rykmentin mukana aina Punnuksen kautta Valkjärvelle.
Valkjärvellä alistettiin joukkue Jalkaväkirykmentti 43:lle. Rykmentin mukana joukkue eteni Lipolaan, jossa joutui purkamaan miinakentän, jossa oli kaikkiaan 1581 penaalimiinaa. Lipolan jälkeen eteneminen jatkui reittiä Korpikylä-Vanha raja- Novajantie-Lappalaisenmäki. Novajassa joukkue purki kaksi miinakenttää. Lappalaisenmäellä joukkueen alistus päättyi ja se palasi Riihiöön muun komppanian yhteyteen.
3. komppanian toinen joukkue seurasi komppanian toimitusjoukkuetta Pukinniemeen, jossa se alistettiin Jalkaväkirykmentti 1:lle. Hiitolassa joukkue miinoitti rautatien estääkseen panssarijunan liikkeet. Kiviniemessä joukkue purki vihollisen suuren polkumiinakentän, jota purettaessa se joutui tulitaisteluun menettäen kolme miestä kaatuneina sekä kaksi haavoittuneina. Kiviniemessä joukkueen alistus päättyi ja se palasi komppanian yhteyteen.
3. komppanian kolmas joukkue alistettiin Rautjärvellä Jalkaväkirykmentti 43:lle. Hiitolassa joukkue räjäytti junaradan rautatieliikenteen estämiseksi. Tiurissa joukkue yritti räjäyttää maantiesillan, mutta vihollisen voimakas painostus esti tehtävän toteuttamisen. Vihollisen tultua torjutuksi ei siltaa enää tuhottu, koska se olisi haitannut omaa etenemistä. Joukkue oli alistettuna rykmentille aina Riihiöön saakka.
Puolustusvaihe

Puolustusvaiheen aikana pataljoona suoritti runsaasti tietöitä ja asemien valmistuessa rakensi miinoituksia ryhmityksen tueksi. Tärkeimmät rakennetut tiet olivat Siiranmäki–Vehmainen–Riihiö ja Korpikylä–Novaja. Varsinkin jälkimmäinen muodostui tärkeäksi huoltotieksi.
Marraskuun lopulla komppaniat siirtyivät uusille majoitusalueilleen: 1. komppania Lipolaan, 2. komppania Lehtokylään, 3. komppania Valkjärvelle. Samassa yhteydessä kaikki vuoden 1912 jälkeen syntyneet siirrettiin 3. komppaniaan ja sieltä vanhemmat 1. ja 2. komppaniaan.
Keväällä 1942 siirtyi 3. komppania Korpikylään ja ryhtyi jatkamaan huoltotien Korpikylä–Novaja rakentamista.
10. divisioonan siirtyessä kesällä 1943 linnoitustöihin VT-linjalle siirtyi Pioneeripataljoona 26 sen mukana. Pataljoona teki täälläkin pääasiassa tietöitä sekä linnoittamisen tukitöitä kuten sahausta.
Toukokuun puolessavälissä 1944 pataljoona siirtyi divisioonan mukana Länsi-Kannakselle. Esikunta sijoittui 2. komppanian kanssa Kivennavan Haapalankylään, ja loppuosa pataljoonasta majoittui Mainilaan. 1. komppanian toimiessa reservikomppaniana se hoiti samalla Mainilan sahaa. Loppuosa pataljoonasta teki etulinjan pioneeritöitä.
Vetäytyminen Kannakselta

Pääartikkelit: Valkeasaaren läpimurto, Kuuterselän taistelu
Pataljoona vetäytyi Mainilasta komppanioittain vihollista viivyttäen 10. kesäkuuta 1944 Mainilasta Haapalaan. Suurin osa pioneerimateriaalista jäi viholliselle sotasaaliina. Haapalassa pataljoona ryhmittyi puolustukseen, mutta vihollisen painostuksen vuoksi jouduttiin vetäytymään Somerikonmäkeen. Somerikonmäestä jouduttiin edelleen vetäytymään Kauhijärvelle.
1. komppania alistettiin Jalkaväkirykmentti 53:lle miinoittamaan Kuuterselän aluetta, mutta omien joukkojen ryhmityttyä VT-linjalle siirtyi 1. komppania Sykiälään Jalkaväkirykmentti 33:n I pataljoonan lohkolle, jossa osa ryhmitettiin jalkaväen asemiin ja osa jatkoi miinoitusten tekoa. Sykiälässä komppania otti osaa puna-armeijan hyökkäyksen torjuntaan 14. kesäkuuta. Linjojen murruttua komppania vetäytyi jalkaväen mukana Vammeljoen taakse. Komppania koottiin uudelleen 16. päivänä Halikossa, mutta jo seuraavana päivänä komppania oli jälleen miinoittamassa Iivanalan kylässä.
2. komppania teki Haapalan puolustustaistelun jälkeisinä päivinä miinoitus- ja sillanpanostustehtävissä (mm. Linnansaaren ja Sorvalinsillat). 3. komppania osallistui vetäytymisen aikana jatkuvasti viivyttämiseen jalkaväkenä, miinoittein sekä tuhoamisin.
Loppuajan ennen rauhantuloa pataljoona suoritti pioneeritöitä selustassa. Se tuhosi muun muassa Suur-Merijoen lentoaseman sekä miinoitti Viipurinlahden saaria.
Lakkauttaminen

Pioneeripataljoona 26:n lakkauttamisvalmistelut aloitettiin heti aselevon tultua voimaan. Nuoret palvelukseen jäävät ikäluokat siirrettiin henkilötäydennyskeskuksiin ja muiden osalta aloitettiin kotiuttaminen. Kuljetukset Hirvensalmelle aloitettiin 10. marraskuuta 1944 ja kotiuttaminen oli saatettu loppuun 18. marraskuuta mennessä.
Pataljoonan riveissä oli kaatunut sodan aikana 2 upseeria, 11 aliupseeria sekä 39 miehistöön kuuluvaa eli yhteensä 52 miestä.
Sudislavl

Sudislavlin vaakuna.
Sudislavl (ven. Судисла́вль) on kaupunkimainen taajama Kostroman alueella Venäjällä. Se sijaitsee Korba-joen rannalla 51 kilometriä Kostromasta koilliseen. Taajama on Sudislavlin piirin keskus. Viiden kilometrin päässä on Galitšin ja Jaroslavlin välisen rautatien Sudislavlin asema. Asukkaita on 5 000 henkeä (vuonna 2006).
Vuonna 1360 ensimmäisen kerran mainittu Sudislavl toimi kaupunkilinnoituksena 1500-luvulle saakka. 1700-luvulla se oli kauppakaupunki, josta vuonna 1719 tuli Kostroman provinssiin kuuluneen kihlakunnan keskus. Vuonna 1778 kihlakunnan hallinto siirrettiin Buihin. Vuonna 1925 Sudislav alennettiin kyläksi ja vuonna 1963 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Nykyään Sudislavlissa on mm. puunjalostus- ja elintarviketeollisuutta. Nähtävyyksiä ovat vuonna 1758 rakennettu Kristuksen kirkastumisen katedraali, Vladimirin jumalanäidin kirkko, 1800-luvun kauppahalli ja kauppiastalot. Taajamassa toimii kotiseutumuseo.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Sudislavlin piirin sivusto (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Studio Etana

| Studio Etana Eppu Normaali |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 1. helmikuuta 1992 - 27. huhtikuuta 1993
 Julkaistu: 14. toukokuuta 1993
 Tuottaja(t): Mikko "Pantse" Syrjä
 Tyylilaji: Suomirock
 Kesto: 56.34
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
  1. (2 viikkoa, toukokuu 1993)
Eppu Normaalin muut julkaisut
| Paskahatun paluu 1991 | Studio Etana 1993 | Onko vielä pitkä matka jonnekin? 1994 |
Singlet albumilta Studio Etana
 ”Näinhän täällä käy” Julkaistu: 3. toukokuuta 1993  ”Arkussa vainaan” Julkaistu: 3. toukokuuta 1993
Studio Etana on suomirockyhtye Eppu Normaalin kahdestoista studioalbumi. Albumi julkaistiin 14. toukokuuta 1993, ja sen on tuottanut yhtyeen kitaristi ja pääasiallinen säveltäjä Mikko "Pantse" Syrjä. Yhtyeen viisi edellistä studioalbumia olivat olleet kaupallisia menestyksiä, mutta Studio Etana ei enää yltänyt edeltäjiensä kaltaisiin menestyksiin, ja sitä on myyty vain vajaat 42 000 kappaletta. Studio Etanaa seurasi yhtyeen 11 vuoden mittaiseksi paisunut levytystauko, sillä Eppu Normaalin seuraava studioalbumi Sadan vuoden päästäkin julkaistiin vuonna 2004.
Kappalelista

Hipit rautaa − 05:20
Olen ihminen − 04:10
Tiimalasin santaa − 04:58
Elossa taas − 04:38
Näinhän täällä käy − 05:16
Lahtinen näkee Jumalan − 04:41
Talviunta − 05:01
Löydän ja menetän − 05:42
Maailmani kahva − 05:39
Arkussa vainaan − 05:14
Reunan yli hohtaa − 05:26
Singlet

”Näinhän täällä käy” / ”Maailmani kahva” toukokuu, 1993
”Arkussa vainaan” / ”Oppi tulee idästä” (live) / ”Hipit rautaa” (Woodstock jam-versio) marraskuu, 1993
Kokoonpano

Martti Syrjä - laulu
Pantse Syrjä - kitara, taustalaulu
Juha Torvinen - kitara
Sami Ruusukallio - basso, taustalaulu
Aku Syrjä - rummut
Hans-Jürgen Stumpff

| Hans-Jürgen Stumpff |
| --- | --- |
 Kenraalieversti Stumpff (oik.) ja kenraali Hj. Siilasvuo Pohjois-Suomessa jatkosodan aikana.
Henkilötiedot
Syntynyt: 15. kesäkuuta 1889  Kolberg, Saksa
Kuollut: 9. maaliskuuta 1968 (78 vuotta)  Frankfurt am Main, Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1914–1944
Komentajuudet:  Luftwaffen esikuntapäällikkö
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Suurpuolan kapina  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  Kenraalieversti (Generaloberst)
Kunniamerkit:  Rautaristi 1914, 1.lk ja 2.lk Rautaristin ritariristi 1939
Hans-Jürgen Stumpff (15. kesäkuuta 1889 Kolberg, Saksa – 9. maaliskuuta 1968 Frankfurt am Main, Saksa) oli saksalainen Luftwaffen kenraali toisen maailmansodan aikaan. Stumpff toimi Luftwaffen esikuntapäällikkönä ennen sotaa ja uudelleen sodan päättymisen jälkeen kahden viikon ajan, kunnes natsi-Saksan aikainen Luftwaffe lakkautettiin.
Ura

Stumpff liittyi 2. syyskuuta 1907 kadetiksi preussilaiseen 12. krenatöörirykmenttiin. 19. marraskuuta 1908 hänet ylennettiin luutnantiksi. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän palveli yleisesikunnassa ja sodan loppuun mennessä hän oli ylennyt jo kapteeniksi. Weimarin tasavallan ajan hän toimi yleisesikuntaupseerina ja myöhemmin osastojohtajana valtakunnanpuolustusministeriössä.
1. syyskuuta 1933 hänet valittiin aliluutnantiksi juuri perustettuun Luftwaffeen, jossa hänestä myöhemmin tuli henkilöstöpäällikkö. Aikavälillä 1. heinäkuuta 1937 – 31. tammikuuta 1939 hän toimi Luftwaffen yleisesikuntapäällikkönä. Hänet ylennettiin kenraaliksi (General der Flieger) hänen ansioistaan Luftwaffen perustamisen ja rakentamisen johdosta.
Toisen maailmansodan aikana hänet ylennettiin kesäkuussa 1940 kenraalieverstiksi ja syyskuussa 1941 hänelle myönnettiin rautaristin ritariristi. Keväällä 1940 Stumpff komensi muutaman kuukauden ajan 1. ilma-armeijaa, jonka jälkeen hänet siirrettiin 10. toukokuuta 1940 alkaen myös Suomessa toimineen 5. ilma-armeijan komentajaksi. Stumpffin johtamana ilma-armeija osallistui muun muassa taisteluun Britanniasta, hyökäten Norjaan tukeutuen Pohjois-Englantiin ja Skotlantiin. 6. tammikuuta 1944 Stumpff siirrettiin Saksaan, valtakunnanpuolustuksen ylipäälliköksi, johtamaan torjuntatoimia Saksan keskiosaan suuntautuneita liittoutuneiden pommituksia vastaan. 9. helmikuuta 1944 alkaen aina sodan loppuun asti hän toimi Luftwaffen esikuntapäällikkönä sekä samalla Luftwaffen ylipäällikön sijaisena.
9. toukokuuta 1945 Stumpff kuului ilmavoimien edustajana ryhmään, joka allekirjoitti Saksan ehdoitta antautumisen Berliinissä. 1947 hänet vapautettiin brittiläisestä sotavankilasta.
Kunniamerkit

Rautaristin ritarinristi
Rautaristi 1914 1. ja 2. luokka
Kunniasoljet molempiin rautaristeihin
Kuninkaallisen Baijerin sotilasansiomerkki 4. luokka miekoilla
Anhältin Friedrichin risti
Hansakaupunki Lyypekin Hansaliiton risti
Hansakaupunki Hampurin Hansaliiton risti
Itävallan sotilasansioristi sotakoristein
Kunink. Bulgarian sotilaallisen urhoollisuuden ritarikunnan ritarinristi
Haavoittumismerkki 1918 mustana
Rintamasotilaan kunniaristi
Wehrmachtin palvelusansiomerkki 1. - 4. luokka
Maaliskuun 13. päivän 1938 muistomitali
Lokakuun 1. päivän 1938 muistomitali Prahan linna-soljella
Kultainen lentäjän/tähystäjän merkki timanteilla
Suomen Valkoisen Ruusun suurristi miekoilla ja tähdellä
Mainittu Wehrmachtin kuulutuksissa 1941 ja 1942
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hans-Jürgen Stumpff Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Kenraaliluutnantti Albert Kesselring Kenraali Karl Koller | Luftwaffen esikuntapäällikkö 1. kesäkuuta 1937 - 31. tammikuuta 1939 (ensimmäisen kerran)  8. toukokuuta 1945 – 23. toukokuuta 1945 (virkaa toimittava) | Seuraaja: Kenraali Hans Jeschonnek Ei seuraajaa |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Suisaari

| Suisaari Суйсарь, Suisar |
| --- | --- |
 Suisaaren saarikylää.
 Suisaari
 Koordinaatit: 61°58′40″N, 34°33′31″E 
Valtio:  Venäjän federaatio
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Äänisenrannan piiri
Kunta:  Järventakuinen
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  kylä
Väkiluku (2012):  54
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Suisaari (ven. Су́йсарь, Suisar) on kyläryhmä Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirin Järventakuisen kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen Kontupohjanlahden länsirannalla samannimisen saaren mantereesta erottavan salmen molemmilla puolilla. Mantereen kylässä on 54 asukasta (vuonna 2012). Saarikylässä ei ole vakituista asutusta.
Kylän nimitys perustuu vepsän tai karjalan sanoihin suvi ja saŕ, suar eli ”eteläinen saari”. 1400-luvulla Suisaareen kuului useita Novgorodn pajarien omistamia pieniä kyliä. 1500-luvulta 1700-luvun puoliväliin se kuului Kižin ja Suojun pogostoihin ja myöhemmin Suunun ja Jallahden volosteihin. 1800-luvulla Suisaari käsitti saarikylän, pohjoiskylän sekä mantereen kylän, jota myöhemmin kutsuttiin Keski-Suisaareksi. Paikallinen tsasouna muutettiin vuonna 1864 kirkoksi.
Nykyään Suisaareen johtaa maantie Petroskoin Solomannista. Sieltä on linja-autoyhteys Järventakuiseen ja Petroskoihin. Kylässä on myös laivalaituri. Suisaaressa toimii kalanviljelylaitos ja Venäjän tiedeakatemian tutkimusasema. Palveluihin kuuluu kauppa. Lähistöllä on kaksi lomakylää.
Suisaaren kylillä on historiallisen asutuksen status. Niissä on säilynyt vanhoja puisia asuin- ja talousrakennuksia, joista monet ovat suojelukohteita. Suisaaren historiasta, kansanperinteestä ja kulttuurista kertoo petroskoilaisten tutkijoiden vuonna 1997 julkaisema monografia Selo Suisar: istorija, byt, kultura. Seudun luonnon ja kulttuuriperinnekohteiden säilyttämiseksi suunnitellaan historiallis-kansatieteellistä luonnonpuistoa.
Styrbjörn

| Styrbjörn |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  11. lokakuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  –
Nimen alkuperä:  ruotsalainen
Infobox OKNimi-testi OK: 
Styrbjörn on miehen etunimi. Suomessa se on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu vuoden 2019 loppuun mennessä hieman alle 100 henkilölle.
Nimi Styrbjörn on ollut myös ainakin kolmella Ruotsin merivoimien aluksella.
Nimi tarkoittaa räyhäävää karhua.
Nimipäivät

Styrbjörn esiintyy suomenruotsalaisessa kalenterissa. Nimipäivä oli alun perin 8. marraskuuta, mutta vuodesta 2015 alkaen se on ollut 11. lokakuuta samana päivänä Björnin kanssa.
Tunnettuja Styrbjörnejä

Styrbjörn Oskarsson (s. 1959), suomalainen jalkapalloerotuomari
Wolmar Styrbjörn Schildt (1810–1893), suomalainen piirilääkäri, fennomaani, uudissanaston kehittäjä ja suomentaja
Styrbjörn-nimisiä laivoja

Styrbjörn, Ruotsin rannikkolaivaston fregatti, käytössä 1790–1808
HMS Styrbjörn (52), Ruotsin merivoimien Styrbjörn-luokan miinanraivaaja, käytössä 1935–1959
HMS Styrbjörn (P163), Ruotsin laivaston partioalus, käytössä 1980–2008
Pioneeripuisto

Pioneeripuisto on Kouvolan kaupungin Korian kaupunginosassa/taajamassa Elimäen suuralueella, Kymijoen rannalla sijaitseva entinen varuskunta-alue.
Pioneeripuistossa pidettiin vuoden 2019 asuntomessut.