stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hannes Markkula
Teokset

Maksettu nainen. Raportti suomalaisista ilotytöistä.  Karkkila:  Kustannus-Mäkelä, 1981.  ISBN 951-9063-19-6
Koston piikki on terävä.  Hämeenlinna:  Karisto, 1984.  ISBN 951-23-2127-0
Komisario parka.  Hämeenlinna:  Karisto, 1985.  ISBN 951-23-2218-8
Ottakaa hänet kiinni.  Hämeenlinna:  Karisto, 1986.  ISBN 951-23-2339-7
Saarnamies on surmattu.  Hämeenlinna:  Karisto, 1987.  ISBN 951-23-2473-3
Lapseni on siepattu.  Hämeenlinna:  Karisto, 1991.  ISBN 951-23-2985-9
Suomalainen murha 1953–1990.  Helsinki:  Eurooppalainen Kustannustalo, 1991.  ISBN 951-96267-0-0
Kasinopelurin kuolemantuomio.  Kannus:  Koivu ja tähti, 1993.  ISBN 952-9634-14-5
Suomalainen murha 1991–1994.  Helsinki:  Eurooppalainen kustannustalo, 1994.  ISBN 951-96267-2-7
Kuusi suomalaista murhaa.  Helsinki, Jyväskylä:  Gummerus, 1997.  ISBN 951-20-5081-1
Väärä mies vastasi.  Jyväskylä:  Gummerus, 1998.  ISBN 951-20-5369-1
Bodomin murhat.  Helsinki:  Gummerus, 2005.  ISBN 951-20-6756-0
Murha rikostoimittajan silmin. Suomalaisia rikoksia K. Saaresta Bodomiin.  Helsinki, Jyväskylä:  Minerva, 2007.  ISBN 978-952-492-015-5
Petollinen saarnamies ja muita murhatarinoita.  Helsinki, Jyväskylä:  Minerva, 2007.  ISBN 978-952-492-098-8
Diskokostaja.  Helsinki:  Edico, 2008.  ISBN 978-952-5708-14-1
Jugendtalo Puistola. Herrasväen ja pikkuporvareiden koti.  Helsinki:  Asunto Oy Puistola, 2009.  ISBN 978-952-92-5482-8
Myrkytetty kaupunki. Turenki. Edico.2013. ISBN 978-952-5708-79-0
Presidenttien ja murhamiesten pöydissä, Juva. Kustannusyhtiö Teos 2015. ISBN 978-951-851-607-4
Teokset > Tiimiprojektit

Markkula on toiminut sanomalehtimiehenä Sanoma Oy:ssä ja monien järjestölehtien toimittajana sekä televisio-ohjelmien avustajana. Hän on osallistunut muun muassa seuraaviin kirjaprojekteihin:
lukuja vuotuisteokseen Suomalaisia rikostapauksia (Pohjolan Poliisikirja Oy). Viimeksi 2007.
luku muistelmateokseen Mara. Karisto 2005
luku Helsingin poliisilaitoksen historiaan (2004)
lukuja Tehtaanpuiston yhteiskoulun kahteen historiateokseen. Viimeksi 1987.
luku teokseen Pakilan seudun historia, II p. 1985
kaksi osaa Suomi–Jugoslavia-seuran historiikkia (1983, 1988)
luku teokseen Etusivun rikokset. Oikeustoimittajat 30 vuotta. Crime Time. 2018
luku teokseen. Kapakoista kirjailijataloon 1968–2018. Helsingin kirjailijat 2019
Jatkokertomukset

Ruutisavua on liikaa (25-osainen kesädekkari Seurassa 2001.Samalta pohjalta tehty teos ilmestynyt 2008 nimellä Diskokostaja )
Palkinnot ja tunnustukset

Vuoden Susikoski -palkinto 2004
Suomen Leijonan ritarikunnan ritarimerkki 2006
Suomen Palopäällystöliiton ansioristi 2010
Ilta-Sanomien elämäntyöpalkinto (journalistipalkinto) 45 vuoden palveluksesta 2011
Poliisin ansioristi 2012
Keskuskauppakamarin kultainen ansiomerkki 2012
Helsingin kirjailijat kunniajäsen 2014
Aiheesta muualla

Hannes Markkula rikoskirjailijana (Helsingin kaupunginkirjasto)[vanhentunut linkki]
Hannes Markkula Sanojen ajassa[vanhentunut linkki]
Olli Heinonen (lääkäri)

Olli Pertti Heinonen (17. kesäkuuta 1934 Helsinki – 22. marraskuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori. Hän toimi Kuopion korkeakoulussa kansanterveystieteen (epidemiologia) professorina 1975–1981, Suomen akatemian tutkijaprossorina 1984–1989 ja Helsingin yliopiston kansanterveystieteen professorina 1989–1998. Hän on tutkinut syövän ennaltaehkäisyä ja allergiaoireita.
Olli Heikkonen

| Olli Heikkonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. toukokuuta 1965 (ikä 59)
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Tuotannon kieli: suomi
Tyylilajit:  runous
Esikoisteos:  Jakutian aurinko (2000)
Palkinnot
 Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinto (2000)   Einari Vuorela -runopalkinto (2017) 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Olli Heikkonen (s. 28. toukokuuta 1965 Kontiolahti) on suomalainen runoilija.
Heikkonen sai Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon vuonna 2000 esikoisrunokokoelmallaan Jakutian aurinko. Hänen toinen runokokoelmansa Kuinka maa muuttui musiikiksi ilmestyi vuonna 2003 ja kolmas Jäätikön ääri vuonna 2007. Heikkosen neljäs kokoelma Teoria kaikkein pienimmästä (2015) oli Ylen Tanssiva karhu -runopalkintoehdokas 2015. Vuonna 2017 Heikkoselle myönnettiin teoksesta Einari Vuorela -runopalkinto.
Heikkonen on opiskellut kotimaista kirjallisuutta Helsingin yliopistossa.
Teokset

Jakutian aurinko.  Tammi, 2000.  ISBN 951-31-1785-5
Kuinka maa muuttui musiikiksi.  Tammi, 2003.  ISBN 951-31-2880-6
Jäätikön ääri.  Tammi, 2007.  ISBN 978-951-31-4034-2
Teoria kaikkein pienimmistä.  Tammi, 2015.  ISBN 978-951-31-8275-5
Regional-Express.  Teos, 2016.  ISBN 978-951-851-623-4
Rajalliset maat. Teos, 2020. ISBN 978-951-851-929-7.
Kerran olin taivaan suolajärvi : liiviläisen nykyrunouden antologia.  Helsinki:  Aviador, 2022.  ISBN 978-952-381-110-2
Aiheesta muualla

Olli Heikkonen Teos-kustantamon sivuilla
Pispalan kirjastotalon lauteilla: Olli Heikkonen (Arkistoitu – Internet Archive). Pispalan kirjastotalo 2003.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Puola 
Muut:  IdRef
Marjajärvi (Sastamala)

| Marjajärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Pirkanmaa‎
Kunnat:  Sastamala (Kiikoinen)
Koordinaatit:  61°27′13″N, 22°38′54″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kokemäenjoen vesistö (35)
Valuma-alue:  Kauvatsanjoen valuma-alue‎ (35.15)
Mittaustietoja
 fiMarjajärvi 
Marjajärvi on kuivatettu järvi Sastamalassa Pirkanmaalla. Se kuului entiseen Kiikoisten kuntaan kuivattamisen aikana. Se oli matala ja rehevä, umpeen ruohottunut järvi, joka tunnettiin yleisesti hyvänä lintujärvenä. Marjajärven kuivatus aloitettiin vuonna 1964 ja se valmistui 1968. Peltomaa, jota syntyi ranta-alueista ja järvenpohjasta yhteensä noin 350 hehtaaria, jaettiin ranta-asukkaiden kesken. Järven läpi virranneet vedet kulkevat järveä kiertävissä uomissa ja aluetta kuivattaa edelleen pumppuasema, joka laskee vetensä Kiikoisjokeen.
Maantietoa

Järven rantoja käyttivät Myönteen kylä, jonka Myönteen koulu sijaitsi Marjajärven pohjoisrannan lähellä, ja Kolusjoen varrella ollut Koluskosken kylä. Vanhoissa kartoissa mainitaan Hongiston kylä .
Maantietoa > Joet

Ennen kuivattamistaan Marjajärveen laski Mouhijärvestä Mouhijoki ja järvestä laski Kiikoisjärveen Kolusjoki. Kuivattamisen jälkeen nämä joet yhdistettiin järven pohjoisosat kiertävällä kaivannolla. Uutta jokea nimitetään nykyäänkin eri nimillä sen alku- ja loppupäissään. Mouhijärven päätä kutsutaan Mouhijoeksi ja Kiikoisjärven päätä Kiikoisjoeksi. Mouhijoen pituus oli noin 7,5 km ja Kolusjoen 1,9 km.
Marjajärveen laski myös muutama oja, jotka on nykyään käännetty muualle. Pohjoisesta laskee Kuorsumaanoja, joka tuo vettä Kuorsumaanjärvestä. Sen vedet laskevat Kiikoisjokeen. Idästä laski Kekonevanoja, jonka vedet on nykyään käännetty Kätyrinojan kautta Marjamäensuolle ja edelleen Mouhijokeen. Samaan ojaan laskee nykyään myös Kuivankoskenoja. Etelästä Hongistonmaan läpi virtaavat vedet koottiin kaivettuun valtaojaan, jonka vedet johdettiin pumppaamon ohi Koluskosken alapuolelle.
Aiemmin, kun vedet virtasivat Marjajärven läpi, jäi suurin osa kiintoainekuormasta sinne. Kun järveä kiertävä kaivanto valmistui, siirtyi kiintoaineen kuorma Kiikoisjärveen. Marjajärven ruohokasvillisuus imi itseensä osan ravinteista, jotka nykyään päätyvät myös Kiikoisjärveen.
Maantietoa > Marjajärvi

Marjajärvi oli lähes tasapohjainen ja hyvin matala järvi. Rannat kasvoivat viiltosaraa, luhtasaraa ja jokapaikansaraa sekä rantakukkaa ja ranta-alpia. Syvemmällä vedessä kasvoi tiheä järvikortevyökyke, jota reunusti järvikaisla ja järviruokoalueet. Mikäli järveen jäi elokuussa avovettä, oli sitä hyvin vähän.
Järven kalakantaa verotettiin pienkalastuksella, mutta paikallisten käsitys oli, että kalaa oli vain vähän. Kun järvi sitten tyhjennettiin, kerääntyi viimeisiin ojiin runsaasti kalaa, jota yritettiin siirtää alajuoksulle siinä onnistumatta.
Marjajärvi oli kuuluisa linnuistaan. Syksyisin järvelle kerääntyi metsästäjiä sorsajahtiin, sillä siellä eli heinäsorsa, tavi, haapana, lapasorsa, punasotka ja tukkasotka yleisenä. Myös heinätavi kuului lajistoon. Järvellä eli suuri naurulokkiyhdyskunta.
Harvinaisempia lajeja olivat mustatiira, joka nähtiin kahtena kesänä 1964–65, ja ruskosuohaukka, jolle järvi muodosti reviirin. Sääkset kalastivat järvellä säännöllisesti jääden joskus kalaverkkoihin kiinni. Syysmuuton aikana järvelle kokoontui suuri joukko muuttajia. Yleisempiä olivat sorsalinnut, uikut, hanhet, joutsenet ja muut vesilinnut.
Kalastuksen ohella järven ruohikkoa hyödynnettiin halukkaasti. Vielä 1967 vesiheiniä kerättiin rantojen haasioihin karjan rehuksi. Järveä kiersi lehtometsäinen alue, jossa esiintyi metsälehmus, lehtokuusama, paatsama, orjanruusu, punaherukka ja mustaherukka. Ruohonjuuritasolla esiintyi muun muassa lillukka, mesimarja, sudenmarja ja oravanmarja. Rannoilla kukki yleisenä kurjenmiekka.
Kuivattaminen

Jo 1800-luvulla oli ollut halua kuivattaa Marjajärvi ja ensimmäinen tieto järvenlaskusta on vuosilta 1822−1828. Sen tuloksista ei ole tietoa. Uutta lupaa järvenlaskuun haettiin taas vuonna 1843 ja kolmannen kerran vuonna 1853, kun Kuorsumaanjärveä haluttiin laskea. Järvestä tuli varmaan hyvin matala, koska Kauvatsanjoen väliaikainen uittoyhdistys oli saanut luvan järjestellä vedenvirtausta. Järven pohjoisrantoja kiertämään oli kaivettu noin 3 km pitkä kaivanto, jota pitkin tukit kuljetettiin Kiikoisjärveen. Kaivanto auttoi myös veden pinnan säännöstelyssä, jolla vähennettiin tulvahaittoja.
Maataloushallitus ja asuntohallitus tekivät lopullisen päätöksen Marjajärven kuivattamiseksi peltomaaksi 19.8.1964. Kun tämän jälkeen valtioneuvosto myönsi työn suorittamiseksi tarvittavat määrärahat, alkoivat valmistelutyöt. Maanpinnan korkeussuhteet punnittiin ja kaivaustyöt aloitettiin samana syksynä. Paikkakuntalaisia ja Kiikois-, Mouhikoura-, Kirkko- ja Koivuniemen järvien järjestely- ja Marjajärven pengerrystyön kuivatuskuntien edustajia informoitiin tulevista toimenpiteistä syyskuun alkuviikkoina 1964. Valmistelutöiden päätyttyä kesällä 1967, laskettiin Marjajärvestä vedet ja maan kuivattaminen aloitettiin pumppaamalla järvenpohjan ojia tyhjiksi. Kesän viimeisenä kuukautena tuli järven pohja näkyviin ja se houkutteli paikalle runsaasti kahlaajia.
Järven laskussa tulvien haitta-alueet jäivät pysyvästi kuiviksi ja uutta peltoalaa saatiin 314 hehtaaria lisää. Nämä maat annettiin järveä reunustaneiden maatilojen käyttöön. Marjajärven pumppaamo sijaitsee entisen Kolusjoen suulla.
Nykytila

Vanhasta joenuoman suusta on kaivettu järven syviä kohtia viivasuoraan seuraava johto-oja, joka kerää ja johtaa peltoalueen sadevedet etelään ja lopulta vanhaan Kolusjoen luusuaan sijoitetulle pumppaamolle. Entisen järven rantoja kiertävän kaivannon sisävallia seuraa tie, mutta myös peltoalueen sisäosissa on tie. Sisäosan tien mutkassa on lähde ja pieni lammikko, jonne lähteen vesi kertyy. Koko järvialue jää 62,5 metrin korkeuskäyrän sisälle, joten peltoalue on sitä alempana.
Suuria lintuja ruokailee alueella muutamia kymmeniä, mutta muuttoaikana peltoalue toimii lintujen levähdys- ja ruokailualueena. Parhaimmillaan havaitaan 100−200 joutsenta ja paljon hanhia.
Historiaa vanhoista kartoista

Vuoden 1747 von Rosenin Suomen kartassa Marjajärvi on kirjoitettu nimellä "Yllinenjerfvi" ja vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa sen nimeksi oli kirjoitettu "Kikois Ylinenjärvi". Vuoden 1775 Eric Wetterstedtin kartassa Marjajärvi oli piirretty pinta-alaltaan suurempana kuin sen viereinen Kiikoisjärvi. Sama muoto esiintyy myös vuoden 1799 Turun maakuntakartassa. Myös Kalmbergin kartassa järvi oli suuri ja sillä oli siinä myös suuri saari. Vuoden 1863 C. W. Gyldénin piirtämässä Suomen yleiskartassa Marjajärven nimeksi on kirjattu "Kiikois Ylinenjärvi" ja sen läpi virtaavan joen nimeksi on merkitty "Kauvatsanjoki" koko Sääksjärven ja Mouhijärven välisellä matkalla. Muita käytettyjä nimityksiä ovat olleet "Hongistojärvi" (eteläisen talon mukaan) ja "Yli-Kiikoisjärvi".
Aiheesta muualla

Jokinen, Pentti: "Kuvia ja sanoja Kiikoisten Jaarankylästä : kylätoimikunnan julkaisu yhteenkerätyistä asioista ja valokuvista", Jaaran kylätoimikunta, ISBN 951-99767-9-5 (sid.) [Kiikoinen] : Jaaran kylätoimikunta, 1986, Lisäpainokset: 2. p. 2004
Markus Heikkerö

Markus Heikkerö Sleepy Sleeperseissä 1977. Kuva: Harri Ahola.
Markus Tarmo Heikkerö (s. 25. tammikuuta 1952 Helsinki) on suomalainen muusikko, sarjakuvapiirtäjä ja kuvataiteilija. Hän on soittanut lyömäsoittimia muun muassa yhtyeissä Sperm, Haikara ja Sleepy Sleepers. Hänen kuvataiteensa on usein surrealistista. Aikoinaan hänen seksuaalisesti latautuneet työnsä, kuten maalaus, jossa Aku Ankka masturboi, herättivät siinä määrin kohua ja närkästystä, että niitä vaadittiin sensuroitaviksi. Heikkerö on myös toiminut opetustehtävissä muun muassa Lahden Taideinstituutissa.
Taiteilijan ura

Markus Heikkerön vanhemmat olivat metsänhoitaja Topi Elias Heikkerö ja farmaseutti ja runoilija Liisa Heikkerö. Hän esiintyi ensimmäisen kerran julkisesti kuvataiteilijana vuonna 1968 ”13 Eri mieltä” -yhteisnäyttelyssä Kluuvin galleriassa Helsingissä. Hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä oli Helsingissä vuonna 1969. Heikkerö maalasi 1960- ja 1970-luvuilla surrealistisia maalauksia, joissa esiintyi orgaanisia ihmisen elimiä.lähde? Läpi uransa hän on kuvannut ihmisenä olemisen dilemmaa ja mikro- sekä makrokosmoksia.kenen mukaan?
Heikkerö opiskeli vuodesta 1976 Taideteollisessa korkeakoulussa, josta hän valmistui vuonna 1980. Koulussa järjestettiin ruiskumaalauskurssi, ja Heikkerö alkoi tehdä ruiskumaalauksia akryyli- ja guassiväreillä. Hän halusi yhdistää pop-taiteen elementtejä surrealismiin. Teoksissaan hän kuvasi suomalaisen kulttuurin pop-ikoneja ja surrealistisia maisemia, joissa esimerkiksi Mona Lisa lentää mikroskoopilla autioon tyhjyyden mereen. Vuonna 1986 hän piti laajan näyttelyn ”Surrealistinen popismi” Kluuvin galleriassa.
Vuonna 1992 Heikkerö kutsuttiin vierailevaksi professoriksi ja taiteilijaksi Tennesseen yliopistoon Knoxvilleen Yhdysvaltoihin. Siellä hän maalasi kokoelman akryylimaalauksia. Heikkerö siirtyi hiljalleen takaisin öljyväritekniikkaan. Vuosien 1995 ja 1997 välillä hän työskenteli San Franciscossa Kaliforniassa. Vuonna 1999 Heikkeröllä oli yksityisnäyttely Nykytaiteen museo Kiasmassa. Teoksissaan hän yhdisteli sekä eurooppalaisen että amerikkalaisen kulttuurin elementtejä. Heikkerön maalauksia oli esillä myös näyttelyissä ”Popcornia ja politiikkaa” ja ”Maisema Kiasman kokoelmissa”.
Useita vuosia Heikkerön työn painopiste oli julisteiden ja levynkansien suunnittelussa. Hän on tehnyt niitä muun muassa Edu Kettuselle ja Neljä ruusua -yhtyeelle. Hän on suunnitellut myös Dingo-yhtyeen logon. Kirjankannet Heikkerö on tehnyt muun muassa Paul Austerin New York -trilogia -romaanien suomennoksiin sekä Esa Saarisen teokseen Länsimaisen filosofian historia huipulta huipulle Sokrateesta Marxiin. Heikkerön tunnetuimmaksi sanottu kansikuva on Sleepy Sleepersistä kertovassa haastattelukirjassa Jytinää Eestissä (1987).
Vuonna 2013 Heikkerö lahjoitti Kiasman kokoelmiin 111 teostaan. Lahjoitus sisältää hänen keskeiset teoksensa vuodesta 1967 aina 2000-luvulle. Heikkerölle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2018.
Julkaisu

Taiteilijan kuvakirja. Kustannus Oy Taide 2001
Aiheesta muualla

Markus Heikkerö Kiasman kokoelmissa[vanhentunut linkki]
Kuusi kuvaa kuvataiteilija Markus Heikkerön elämästä, Yle Radio 1, 28.1.2023
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Heikkerö työhuoneellaan Helsingin Vallilassa vuonna 2013.
Hans Heinrich

Hans Heinrich työtoverinsa kanssa vuonna 1967.
Hans Heinrich (s. 26. kesäkuuta 1935 Weiler, Saksa) on saksalais-suomalainen urkujenrakentaja, joka on valmistanut urkuja Maksamaalla Pohjanmaalla. Hänen entinen urkumuseonsa on nykyään Maksamaan kotiseutuyhdistyksen talossa Klemets-maatilojen museotiloissa Kärklaxissa Valtatien 8 vieressä. Heinrich on kotoisin Saksasta, josta hän muutti Suomeen 1960-luvulla. Hän työskenteli jonkin aikaa Veikko Virtasen urkurakentamolla, mutta perusti Maksamaalle oman tehtaansa vuonna 1964 ja lopetti 2009. Niiden vuosien aikana hän ehti valmistaa 183 urut, joista suurin osa on pieniä. Lopettamisen jälkeen hän muutti Tammisaareen Raaseporiin mutta jatkaa edelleen urkujen huoltamista ympäri Suomea.
Merkittävimmät Heinrichin valmistamat urut ovat Keuruun uudessa kirkossa (43 äänikertaa, 3 sormiota), Nurmeksen kirkossa (41 äänikertaa, 3 sormiota),  Helsingin Malmin kirkossa (41 äänikertaa, 3 sormiota) ja Hyvinkään kirkossa (35 äänikertaa, 3 sormiota).
Aiheesta muualla

Entinen urkumuseo on nykyinen kotiseutuyhdistyksen talo. (Arkistoitu – Internet Archive)
Urut osoitteesta Hans Heinrich osoitteessa organindex.de (saksaksi)
Heinätori (Tampere)

Heinätoria vuonna 2012, taustalla näkyy ravintola Heinätori.
Heinätori on Pyynikintorin kupeessa Tampereella sijaitseva tori, joka toimii nykyään pysäköintialueena ja hyötyjätepisteenä. Heinätori-nimitys juontaa juurensa siitä, että aikoinaan torilla harjoitettiin olki- ja heinäkauppaa. Maaseudulta tulleet isännät myivät täällä heinää kaupunkilaisille, joilla oli hevosia ja karjaa. Heinätori on ollut käytössä virallisena nimenä vuodesta 1907.
Torin laidalla on alun perin vaakahuoneena toiminut rakennus, joka oli myöhemmin kaupungin liikennelaitoksen kuljettajien taukotilana. Rakennus saneerattiin vuonna 2008 ruokaravintolaksi.
Manuaaliset reikäkortit

Manuaaliset reikäkortit eli käsin käytettävät reikäkortit olivat tiedon tallentamiseen käytettäviä pahvi- tai paperikortteja, joiden avulla tiedonhaku suoritettiin manuaalisesti. Reikäkortti sai alkunsa jo 1800-luvun puolella, mutta se yleistyi käytössä vasta 1900-luvun alku- ja keskivuosikymmenillä. Manuaalisia reikäkortteja olivat esimerkiksi neulakortit (eng. edge-notched cards) ja tirkistyskortit (eng. peek-a-boo cards), jotka erosivat toisistaan toimintaperiaatteeltaan. Yksi neulakortti esitti yhtä dokumenttia, kun taas yksi tirkistyskortti esitti yhtä asiasanaa. Reikäkortit mahdollistivat useiden asiasanojen yhtäaikaiseen etsinnän (eng. coordinate searching).
”Reikäkortit eivät voi tehdä kaikista monimutkaisista ongelmista yksinkertaisia, mutta ne voivat tehdä joistain monimutkaisista ongelmista vähemmän monimutkaisia ja joistain yksinkertaisista ongelmista vähemmän ikävystyttäviä ja vähemmän aikaa vieviä.” – Robert S. Casey ja James W. Perry, 1951
Taustaa > Joseph Marie Jacquard

Reikäkorttihistorian voi sanoa alkaneen Joseph Marie Jacquardin (1752–1834) keksinnöstä. Hän kehitti 1800-luvun alussa ensimmäisenä teollisena pidetyn reikäkorttikoneen, kutomakoneen. Keksinnön ideana Jacquardin kutomakoneessa oli käyttää rei’itettyjä kortteja kuvioiden tekemiseen kankaalle tekniikan avulla, tähän saakka kaikki oli tehty käsin. Rei’itetyt kortit ohjasivat loimilankojen asentoja ja näin pystyttiin eri korttiyhdistelmien avulla luomaan erilaisia kuvioita kankaille automatisoidusti. Jacquardin avoin reikä/suljettu reikä -mekanismi, jolla kuvioita luotiin, oli ensimmäinen ohjelmoitu binäärijärjestelmä, jonka tekniikka on nähtävissä tietokoneissa vuosisata hänen keksintönsä jälkeen. Hänen keksintönsä käyttää rei’itettyjä kortteja on ollut tietokoneen lisäksi innoittajana myös monille muille keksinnöille.
Taustaa > Herman Hollerith

Toinen tärkeä reikäkorttien parissa työskennellyt henkilö oli Herman Hollerith (1860–1929). Hän oli yksi niistä keksijöitä, joka käytti Joseph Marie Jacquardin kutomakoneessa käyttämää ideaa reikäkorteista hyväkseen omassa keksinnössään. Hollerith oli ensimmäinen, joka käytti reikäkortteja tiedon käsittelemiseen ja tallentamiseen. Hänen keksimänsä kone Yhdysvaltain väestönlaskentaan voitti kilpailun 1890. Tämän ”taulukointikoneen” avulla pystyttiin käsittelemään rei’itettyjen korttien avulla väestönlaskenta hyvin tehokkaasti. Herman Hollerithilla on ollut suuri vaikutus ohjelmoinnin ja tietokoneiden synnylle ja kehittymiselle. Hänen perustamastaan yhtiöstä on aikojen saatossa tullut IBM.
Manuaaliset reikäkortit

1900-luvulla teknologistuvien reikäkorttikoneiden lisäksi tiedonhakua ja -käsittelyä suoritettiin myös manuaalisesti, käsin lajiteltavilla reikäkorteilla.
Hyödyt ja haitat

Kirjastoissa ja tietopalveluissa manuaalisesti käytettävistä reikäkorteista useimmiten käyttöön valittiin tirkistyskortit neulakorttien sijaan. Näillä pystyttiin etsimään neulakortteihin verrattuna nopeammin tietoja suurista tiedostoista. Neulakortit sen sijaan soveltuivat hyvin kohteisiin, joissa oli vain pieni määrä tallennettavia dokumentteja, kuten yksityiseen kokoelmaan, sillä ne veivät tirkistyskortteja vähemmän tilaa ja olivat kustannuksiltaan halvempia.
Suurimman ongelman reikäkorteille tuotti niiden koko. Yhden neulakortin marginaaliin voi mahduttaa vain tietyn määrän lovia eli toisin sanoen sen muisti ei ollut kovin suuri. Vaikka tirkistyskortteihin mahtui enemmän tietoa, oli senkin ruudukko rajallinen. Jotta reikäkortteihin olisi saatu enemmän muistia, olisi niiden koko kasvanut niin isoksi, että niiden käyttö olisi ollut hankalaa.
Vaikka neula- ja reikäkortit toimivatkin hyvin asiasanoilla, joita niissä käytettiin, systeemi ei kuitenkaan ollut kovin kattava. Dokumentit luokiteltiin niiden aiheiden mukaan asiasanojen avulla. Asiasanat olivat kuitenkin melko yleisiä eivätkä siis kovin tarkkoja Tästä prosessista jäi sivuun dokumentin näkökulma asiasanaan, se miten se aihettaan käsittelee. Tiedon tallennuksessa reikäkortteihin dokumenttia kuvaamaan valitut asiasanat irrotettiin myös luonnollisen kielen kontekstistaan.
Manuaalisten reikäkorttien ohella ja jälkeen

Reikäkorttien keksimisen aikaan oli käytössä tai kehitteillä myös useita muita tiedontallennus ja -hakumenetelmiä. Yleisesti ottaen tiedontallennus- ja organisointityötä, niin reikäkorttien kuin muidenkin järjestelmien osalta, vauhditti merkittävästi toinen maailmansota. Osapuolivaltioiden oma tieteellinen kehitys vilkastui huomattavasti tänä aikana ja sodan jälkeen. Uuden tiedon tallentamiseen ja organisoimiseen tarvittiin uusia tehokkaita järjestelmiä. Tiedon organisointia vaati myös vastapuolelta kerätty tieto, joka haluttiin hyödyntää.
Manuaalisten reikäkorttien ohella ja jälkeen > Mikrofilmi

Suosittuja tiedonhaun järjestelmiä olivat muun muassa mikrofilmiin perustuvat hakuvälineet. Niissä tiedot dokumenteista talletettiin mikrofilmikeloille indeksointitietojen kanssa. Mikrofilmiltä pystyttiin jälkeenpäin tunnistamaan välineistön avulla automaattisesti haluttuja asiasanoja. Yksi tällaista tekniikkaa käyttävistä laitteista oli the Rapid Selector, joka pystyi pyörittämään 60 m pituisia mikrofilmikeloja, joihin mahtui 72000 kehyksen verran tietoa.
Reikäkortit ja filmiteknologia voitiin myös yhdistää. Dokumenttia kuvaava asiasana rei’itettiin korttiin niin kuin reikäkortteihin yleensä, mutta korttiin yhdistettiin myös itse dokumentti filmijaksolla. Nämä paperifilmikortit voitiin järjestää ja organisoida niin kuin reikäkortit yleensä, ja filmiosuudet tarjosivat kortteihin paljon muistia. Paperifilmiä käytettiin myös tekstin varastoimiseen. Lisäksi paperifilmiltä pystyttiin tehtävään varta vasten valmistetun laitteen avulla hakemaan tietoa asiasanojen avulla.