stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Haussmannin kaupunkiuudistus Pariisissa
Hankkeen eteneminen > Modernit julkiset laitokset

Pariisi haluttiin uudistaa kaikin puolin. Asuntojen saattaminen terveellisemmiksi edellytti parempaa ilmanvaihtoa, mutta samalla uudistettiin myös kaupungin vesi- ja jätehuolto.
Vuonna 1852 juomavesi saatiin etupäässä Ourcq-joesta. Höyrykoneet pumppasivat vettä myös Seinestä, mutta sen puhtaus ei ollut kehuttava. Haussmann antoi insinööri Eugène Belgrandille tehtäväksi toteuttaa pääkaupunkiin uusi vesijohtoverkko, mikä johti siihen, että vuosina 1865–1900 rakennettiin kaikkiaan 600 kilometriä uusia vesijohtoja. Ensimmäinen, Dhuisin akvedukti, toi kaupunkiin vettä läheltä Château-Thierryä. Nämä akveduktit kuljettivat vettä kaupungin alueelle rakennettuihin säiliöihin. Pääkaupungin rajojen sisälle Parc Montsouris'n viereen Belgrand rakennutti aikanaan maailman suurimman vesisäiliön, Réservoir de Montsouris'n, johon johdettiin Vanne-joen vettä.
Varsinaisen vesijohtoverkon ohella kaupungissa pysyi edelleen käytössä myös vanhempi verkko, johon vesi saatiin Ourcqista ja Seinestä. Sen vesi ei ollut juomakelpoista, mutta sitä käytettiin yleisten paikkojen puhtaanapitoon ja viheralueiden kasteluun.
Samaan aikaan uudistettiin myös kaupungin viemäriverkko. Vuonna 1852 säädetyn lain mukaan rakennus oli yhdistettävä viemäriverkkoon, jos sen ohi kulkevan kadun alla oli viemäri. Niiden katujen alle, missä sellaista ei ennestään ollut, rakennettiin uusia viemäreitä Belgrandin johdolla vuosina 1854–1870 kaikkiaan 340 kilometriä. Verkko koostui kokonaisuudessaan sekaviemäreistä, eli sadevedet johdettiin samoihin viemäreihin kuin jätevedetkin. Viemärivesiä ei enää päästetty Seineen Pariisin alueella vaan vasta pitkän matkan päässä sieltä alavirtaan, Asnièresissä. Tämän vuoksi Pont de l'Alman yhteyteen oli rakennettava lappo, jonka kautta myös Seinen eteläpuolen jätevedet ohjattiin joen pohjoispuolella olevaan kokoojaviemäriin.
Vesijohto- ja viemäriverkkoja on myöhemmin laajennettu ja täydennetty, mutta niiden runko on yhä peräisin toisen keisarikunnan ajalta.
Napoleon III uudisti myös kaasun jakelun Pariisissa. Vuonna 1850 hän myönsi toimiluvan yhdelle yhtiölle, Compagnie parizienne du gaz ja asetti sen hintasäännöstelyn alaiseksi. Valokaasu, jota saadaan sivutuotteena kuivatislattaessa kivihiiltä koksiksi, oli Pariisissa tullut käyttöön jo heinäkuun monarkian aikana, mutta Napoleon III:n aikana sen kulutus kasvoi huomattavasti. Teollisuusmies ja kemisti Anselme Payen kirjoitti:
»Itse asiassa, vaikka Pariisin väkiluku neljäntoista vuoden kuluessa 1848–1862 ei kaupunkiin liitetyt alueet mukaan luettunakaan kasvanut kuin noin puolella, kaasun kulutus viisinkertaistui. Tällaisen kehityksen vuoksi on aika ajatella seurauksia, sillä voidaan ennustaa, että jo läheisessä tulevaisuudessa Pariisissa ei ole enää yhtäkään arrondissementtia, joka olisi täysin suojassa näiden tehtaiden päästöiltä.»
Samoihin aikoihin Haussmann antoi Davioudille tehtäväksi suunnitella Pariisin jalkakäytävillä ja puistoissa yhä laajalti näkyvissä olevan kaluston.
Hankkeen eteneminen > Viheralueet

Pariisissa oli ennestään niukasti viheralueita, sillä kaupunki oli toistuvasti ympäröity muureilla. Aikojen kuluessa oli tosin useita kertoja rakennettu uusi muuri entistä ulommaksi, mutta uudetkin muurit olivat aina lopulta kuristaneet kaupunkiasutuksen sisäänsä.
Pitäen esikuvanaan Lontoon laajoja puistoja Napoleon III antoi insinööri Jean-Charles Alphandille, joka myöhemmin toimi tasavallan yleisten töiden johtajana, tehtäväksi luoda useita puistoja ja metsiä. Bois de Boulogne ja Bois de Vincennes ovat kaupungin rajoilla lännessä ja idässä. Thiersin puolustusmuurin sisäpuolella Parc des Buttes-Chaumont ja Parc Montsouris perustettiin virkistyspaikoiksi niiden kaupunginosien asukkaille, jotka sijaitsivat liian kaukana muurien ulkopuolisista suurista metsistä. Myös Parc Monceau, joka vanhastaan oli Orléans-suvun omaisuutta, muutettiin yleiseksi puistoksi. Jokaiseen Pariisin kaupunginosaan (quartier), joita oli 80, muodostettiin lisäksi pieni puistikko. Tarkoitus oli, että jokaisella Pariisin asukkaalla olisi lähimpään puistikkoon enintään kymmenen minuutin kävelymatka. Lisäksi Pariisin uusien puistokatujen varsille istutettiin arviolta 80 000 puuta.
Arvostelu

Useat taiteilijat ja myös arkkitehdit kuten Charles Garnier valittivat tämän monumentaalisen arkkitehtuurin olevan tuskastuttavan yksitoikkoista. Poliitikot ja kirjailijat, esimerkiksi Émile Zola teoksessaan La Curée, epäilivät hankkeen taustalla olevan keinottelua ja korruptiota, ja jotkut väittivät virheellisesti Haussmannin itse pyrkivän sillä rikastumaan. Suuri osa esitetyistä arvosteluista kohdistui kuitenkin hankkeen perimmäisiin vaikuttimiin, ja ne johtivatkin lopulta prefekti Haussmannin syrjäyttämiseen.
Haussmannia ovat hänen arvostelijansa nimittäneet "Pariisin vatsanhalkojaksi". Häntä on arvosteltu kaupungin historiallisen rakennuskannan ja kaupunkikuvan suurimittaisesta ja suurelta osin tarpeettomasta hävittämisestä. Kaupungista ei purettu vain slummeja vaan myös monia historiallisesti ja arkkitehtonisesti arvokkaita rakennuksia, jopa kirkkoja ja palatseja. Yleensä arvostelijat ovat kyllä myöntäneet, että väkiluvun kasvaessa Pariisi tarvitsi nykyaikaisia liikenneväyliä, mutta ne olisi voitu toteuttaa paljon hienovaraisemmin, vanhaa rakennuskantaa säästäen.
Arvostelu > Katujen leventäminen autoritaarisen hallituksen aseena

Napoleon III:n aikalaiset syyttivät häntä siitä, että hän pyrki sosiaalisten ja terveydellisten syiden varjolla toteuttamaan hankkeen, joka todellisuudessa oli ennen kaikkea hänen alamaistensa kurissa pitämistä tarkoittava poliisioperaatio: leveiden katujen tarkoituksena olisi ollut ennen kaikkea helpottaa sotajoukkojen siirtämistä paikasta toiseen, ja suorat kadut mahdollistivat mellakoivan ja barrikadeille kokoontuneiden kansanjoukkojen ampumisen tykillä pitkänkin matkan päästä.
Töiden laajuus ja moninaisuus osoitti kuitenkin, että tämä ei voinut olla ainakaan Napoleonin ainoa tarkoitusperä. Bulevardien rakentaminen oli tosin hankkeen näkyvin osa, mutta siihen kuuluivat myös nykyaikaiset maanalaiset kunnallistekniset verkot, tehokas urbaani kalusto ja arkkitehtuurin yhtenäistäminen uusien katujen varsilla. On kuitenkin totta, että Napoleon pyrki ylläpitämään tiukkaa järjestystä. Esitellessään hanketta Pariisin kaupunginvaltuustolle Haussmann selittikin epäröimättä, että uusien väylien raivaaminen helpotti järjestyksen ylläpitämistä. Hankkeella siis oli sotilaallisia, mutta myös muita tavoitteita. Selvimmin sotilaalliset syyt lienevät vaikuttaneet Boulevard Voltairen, Rue Mongen, Rue Gay-Lussacin ja Rue Claude-Bernardin rakentamiseen, nämä kun yhdistivät eri puolilla kaupunkia sijainneet kasarmit toisiinsa..
Poliisitoimi ei kuulunut Haussmannin alaisuuteen. Päinvastoin hän sai tehtäväkseen vähentää poliisiprefektin merkitystä Pariisin prefektin hyväksi, jonka alaan kuuluivat katujen epäterveellisyyteen, valaistukseen ja puhtaanapitoon liittyvät ongelmat..
Arvostelu > Yhteiskunnallisen tasapainon järkkyminen

Vaikka Napoleon III:lla oli hänen päättäessään Pariisin uudistamisesta olleet mielessään myös sosiaaliset tarkoitusperät, monet aikalaiset havaitsivat Haussmannin toimenpiteillä olevan tarkoitetusta poikkeavia vaikutuksia väestön kehitykseen ja sosiaalisiin oloihin.
Louis Lazare, joka prefekti Rambuteaun toimeksiannosta oli laatinut huomattavan Pariisin katuja käsittelevän hakuteoksen, arvioi teoksessaan Revue municipale vuonna 1881, että Haussmannin uudistustöiden vuoksi Pariisin väkiluku oli kasvanut suhteettoman nopeasti, kun kaupunkiin oli työn perässä muuttanut suuri joukko köyhää väestöä. Haussmann itsekin ajoittain lykkäsi hankkeensa eräiltä osiin tuonnemmaksi, jotta Pariisiin ei virtaisi liian suurta määrää työläisiä.
Toisaalta arvostelijat huomauttivat jo 1850-luvulla siitä, miten uudistukset vaikuttivat eri yhteiskuntaluokkien sijoittumiseen Pariisin sisällä. Hieman yleistäen voidaan sanoa, että ennen Haussmannin aikaa jokainen talo sisälsi läpileikkauksen Pariisin eri yhteiskuntaluokista: toisessa kerroksessa asui tyypillisesti porvareita, kolmannessa ja neljännessä virkamiehiä ja toimihenkilöitä, viidennessä pikkuvirkamiehiä sekä ullakolla palvelusväkeä, opiskelijoita ja köyhiä. Kaikki yhteiskuntaluokat olivat näin läsnä samassa talossa. Tässä suhteessa oli tietysti eroja eri kaupunginosien välillä, mutta tämä eri väestöryhmien naapuruus hävisi pitkälti Haussmannin uudistusten seurauksena. Sen sijaan eri väestöryhmät keskittyivät entistä selvemmin kokonaan eri puolille Pariisia:
Keskikaupungin uudistustyöt nostivat asuntojen vuokria alueella ja pakottivat siten köyhät perheet muuttamaan kaupungin reuna-alueille. Eräiden arrondissementtien asukasluku kehittyikin seuraavasti:
| Arrondissementti | 1861 | 1866 | 1872 |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | 89 519 | 81 665 | 74 286 |
| 6. | 95 931 | 99 115 | 90 288 |
| 17. | 75 288 | 93 193 | 101 804 |
| 20. | 70 060 | 87 844 | 92 712 |
Eräät kaupunki­suunnittelu­ratkaisut johtivat osaltaan siihen, että Pariisi jakautui yhä selvemmin rikkaiden asuttamaan länsiosaan ja köyhien asuttamaan itäosaan. Itäisiin kaupungin­osiin ei rakennettu mitään Place de l’Étoilelta lähteviin Pariisin 16. ja 17. arrondissementtien leveisiin puistokatuihin verrattavaa. Köyhät keskittyivät täten niihin kaupungin­osiin, jotka olivat jääneet paitsi uudistuksista.
Toisaalta Haussmann perusti kaupungin itäpuolelle laajan yleisen viher­alueen, Bois de Vincennesin, josta oli määrä tulla itäisten työläis­kaupunkien asukkaille vastaava virkistys­alue kuin oli Bois de Boulogne kaupungin länsilaidalla. Kuitenkaan Haussmannin "puhdistamiin", aiemmin epäterveellisinä pidettyihin kaupunginosiin ei juuri muuttanut porvareita.
Haussmannin ajoista lähtien ja vielä nykyisinkin Pariisi ja sen lähimmät esikaupungit jakautuvat täten varsin selvästi kahteen vyöhykkeeseen: yleisesti ottaen keskustassa ja lännessä ovat toimistot ja porvarilliset kaupunginosat, idässä ja äärialueilla köyhempien asuntoalueet ja teolliset toiminnot.
Arvostelu > Taloudellinen kriisi

1860-luvun lopulla hankkeen rahoitus ajautui kriisiin. Vuoden 1860 kuntaliitos tuli kalliiksi: Pariisin liitetyillä alueilla suoritettavat rakennustyöt olivat tärkeämpiä kuin keskikaupungilla tehdyt, joita niitäkin oli jo jouduttu lykkäämään. Hankkeelle alun perin myönnetyt määrärahat osoittautuivat riittämättömiksi. Lisäksi hallitus kehittyi entistä jonkin verran vapaamielisemmäksi eikä ollut enää yhtä halukas pakkolunastuksiin, ja Ranskan valtioneuvosto ja kassaatio-oikeus alkoivat puolustaa omistajien oikeuksia.
Toisaalta pariisilaiset olivat kyllästyneet ainaisiin rakennustöihin, jotka halvaanuttivat kaupungin melkein kahdeksikymmeneksi vuodeksi. Pariisin uloimpiin arrondissementtiin rakennetuilla bulevardeilla ei myöskään voitu selittää olevan läheskään yhtä selvää käytännöllistä merkitystä kuin esimerkiksi Boulevard de Sébastopolilla tai Boulevard Saint-Germainilla.
Jules Ferry tuli tunnetuksi lehdissä julkaisemastaan artikkelisarjasta Les Comptes fantastiques d'Haussmann ("Haussmannin mielikuvitukselliset rahasummat"). Hän kiinnitti huomiota hankkeen liioiteltuun kunnianhimoisuuteen ja epävarmaan rahoitukseen. Todellisuudessa rakennustöitä ei rahoitettukaan valtionlainalla vaan Pariisin yleisten töiden kassan (Caisse des travaus de Paris) ilman parlamentin valvontaa liikkeeseen laskemilla obligaatioilla.
Haussmann erotettiin virastaan lopulta vuoden 1870 alussa, muutamia kuukausia ennen kuin Ranskan toinen keisarikunta kukistui. Velat lankesivat kolmannen tasavallan maksettaviksi.
Vaikutukset > Hausmannilainen estetiikka: "katumuuri"

Haussmannilainen suunnittelu ei määrittänyt vain katuverkkoja ja tonttijakoa, vaan myös asuin­talojen ulkonäöstä annettiin yksityis­kohtaisia määräyksiä.
Jokaisen korttelin kadunpuoleinen julkisivu käsitettiin yhtenäiseksi arkkitehtoniseksi kokonaisuudeksi. Kiinteistöt eivät olleet erillisiä, vaan niiden omistajien oli sovitettava rakennuksensa naapuriensa kanssa kaupunki­kuvallisesti yhtenäiseksi. Näitä määräyksiä voitiin kuitenkin käytännössä soveltaa vain uusissa kaupungin­osissa sekä kokonaan uudelleen rakennetuissa kortteleissa. Monet korttelit rajoittuivat toiselta puolelta uuteen, vanhan korttelin läpi puhkaistuun puistokatuun, toiselta puoleltaan vanhaan kapeampaan katuun, ja tällaisissa tapauksissa yhtenäinen julkisivu voitiin muodostaa vain uuden kadun puolelle, sillä korttelin muilla sivuilla ei vanhoja rakennuksia purettu, ja näin kaupunkikuva jäi siltä osin epäyhtenäiseksi. Monin paikoin jäi myös vanhojen rakennusten ja uusien katujen väliin vain pieni palsta, johon ei voitu rakentaa, ja täten uusille kaduille saattoivatkin näkyä vanhojen rakennusten pihan­puoleiset sivut.
Viranomaisten vahvistaman rakennusjärjestyksen mukaisesti Pariisin Haussmannin aikaisten rakennusten julkisivuille tyypillisiä piirteitä ovat seuraavat:
koristeelliset ulkonemat alimman kerroksen ulkoseinässä ja kivijalassa
hienostunut toinen kerros, jossa on yksi tai kaksi parveketta; kolmas ja neljäs kerros samantyylisiä, mutta niissä ikkunoiden puitteet eivät ole yhtä koristeellisia
viidennessä kerroksessa rivi parvekkeita ilman koristelua
vesikaton kaltevuus 45 astetta.
Julkisivut järjestyivät voimakkaiden vaakasuorien linjojen varaan, jotka jatkuivat rakennuksesta toiseen. Sellaisia muodostivat parvekkeet ja samalla korkeudella rakennuksesta toiseen jatkuvat räystäät. Rue de Rivoli, joka oli jo aikaisemmin rakennettu yhtenäisen suunnitelman mukaisesti, toimi täten esikuvina monille muillekin uusille kaduille. Hionta- ja kuljetus­tekniikan kehitys teki mahdolliseksi muodostaa julkisivut suurista sileiksi hiotuista kiven­lohkareista monien erillisten pienten kivien sijasta. Kadut antoivat monumentaalisen vaikutelman ilman, että yksittäisiä rakennuksia tarvitsi erityisemmin koristella: julkisivu­veistokset ja kipsivalokset yleistyivät vasta vuosisadan lopulla.
Vaikutukset > Jälkivaikutukset

Haussmannin aikaiset muutokset paransivat elämän laatua Pariisissa. Aikaisemmin yleiset kulkutaudit hävisivät, varsinkin kolera, joskaan ei tuberkuloosi. Liikenne sujui nopeammin, ja uudet talot olivat paremmin rakennettuja ja toiminnallisesti parempia kuin entiset.  Useimpia vanhoja kaupungin­osia ei kuitenkaan uudistettu kokonaisuudessaan: niiden läpi vain puhkaistiin paikoitellen uusia katuja, mutta niiden välissä laajatkin alueet jäivät ennalleen, ja täten kaupunkiin jäi epä­terveellisiäkin saarekkeita. Asumis­olojen terveellisyys nousikin uudestaan huolenaiheeksi 1900-luvulla, jolloin monet kaupunki­suunnittelijat esittivät hyvinkin radikaaleja ratkaisuja.
Toinen keisarikunta vaikutti Pariisin rakennus­historiaan siinä määrin, että arkkitehtuurin ja kaupunki­suunnittelun kaikkien myöhempien virtausten on ollut pakko ottaa se huomioon joko mukautumalla siihen, hylkäämällä se tai omaksumalla siitä joitakin piirteitä.
"Puhtaan" haussmanni­laisuuden voidaan katsoa päättyneen, kun Pariisissa vuosina 1882 ja 1884 annettiin uudet rakentamista koskevat määräykset. Niissä ei enää vaadittu katu­kuvan klassista yhtenäisyyttä, vaan sallittiin erkkerit ja poikkeavan muotoiset katot, jotka kehittyivätkin suuresti vuoden 1902 jälkeen, jolloin määräyksiä jälleen muutettiin. Kysymys oli kuitenkin yhä "jälkihaussmannilaisuudesta", jossa hylättiin vain jotkut Napoleon III:n ankarimmat säännökset ilman, että katujen ja korttelien yleistä järjetelyä muutettiin.
Sen sijaan toisen maailmansodan jälkeen asuntoja koskeneet uudet vaatimukset ja myöhemmin viidennen tasavallan aikaiset virtaukset sata vuotta Napoleon III:n jälkeen aloittivat Pariisin kaupunkisuunnittelussa uuden aikakauden. Välillä Haussmannin perintö hylättiin lähes täydellisesti Le Corbusier'n ajatusten hyväksi. Tällöin luovuttiin julkisivulinjojen sijoittamisesta kadun varteen ja rakennusten koon rajoituksista, ja itse kadun käsitekin toisinaan hylättiin siinä mielessä kuin se vanhastaan oli käsitetty: sen sijaan rakennettiin erikseen liikenneväyliä autoliikennettä varten ja eri tasolle laajoja, vain jalankulkijoille tarkoitettuja kansia.  Tämä uusi malli kuitenkin kyseenalaistettiin yhä yleisemmin jo 1970-luvulla, jolloin alettiin palata haussmannilaiseen perintöön monikäyttöisine katuineen ja rakennusten koon rajoituksineen, ja joissakin kaupunginosissa suunniteltiin jälleen arkkitehtonisesti yhtenäisiä kortteleita samaan tapaan kuin toisen keisarikunnan aikana.
Nykyisin pariisilaisilla on yleensä myönteinen käsitys Haussmannin perinnöstä. Tämä on johtanut siihen, että joissakin uusissa esikaupungeissakin, esimerkiksi Issy-les-Moulineaux'ssa ja Puteaux'ssa on eräitä alueita rakennettu Haussmannin aikaista Pariisia jäljittelevään tyyliin ja annettu niille nimeksikin esimerkiksi "Quartier haussmannien". Itse asiassa nämä kuitenkin ovat 1900-luvun alun jälkihaussmannilaisen arkkitehtuurin jäljitelmiä erkkereineen ja loggioineen.
Kirjallisuutta

Michel Carmona: Haussmann.  Fayard, 2000.  ISBN 2-213-60637-4
Jean Des Cars et Pierre Pinon: Paris-Haussmann : “le pari d'Haussmann”.  Pariisi:  Éditions du pavillon de l'Arsenal et Picard, 1991.
Jeanne Gaillard: Paris, la Ville (1852-1870).  Pariisi:  L'Harmattan, 1997.
Louis Chevalier: Classes laborieuses et classes dangereuses à Paris pendant la première moitié du XIX sièvle.  Pariisi:  Plon, 1969.
François Loyer: Paris XIXe siècle: l'immeuble et la rue.  Hazan, 1987.  ISBN 2-85025-356-1
Danielle Chadych, Dominique Leborgne: Atlas de Paris.  Parigramme.  ISBN 2-84096-249-7
Georges Valance: Haussmann le grand.  Flammarion, 2000.  ISBN 2-08-211571-2 .
Nicolas Chaudun: Haussmann au crible.  Pariisi:  Éd. des Syrtes, 2000.
Alain Clément, Gilles Thomas: Atlas du Paris souterrain.  Parigramme, 2001.  ISBN 2-84096-191-1 .
Claude Mignot: Grammaire des immeubles parisiens.  Parigramme, 2004.  ISBN 2-84096-175-X .
Bernard Marchand: Paris, histoire d'une ville, XIXe–XXe siècle.  Le Seuil, Point-Histoire.  ISBN 2-02-012864-0 .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:Transformations de Paris sous le Second Empire
Île de la Cité ja sen läheisyydessä olevat alueet ennen Haussmannin aikaista uudisrakentamista. Vagondyn kartta vuodelta 1771.
Île de la Cité Haussmannin uudelleen rakentamana. Punainen = uudet kadut, vaaleansininen = uudet aukiot, tummansininen = uudet rakennukset.
Le Marais oli yksi harvoista keskustan kaupunginosista, joita Haussmannin rakennustyöt eivät juuri lainkaan muuttaneet. Kuvassa Hôtel de Sens.
Place Saint-Georges
Vuonna 1858 avattu Boulevard de Sébastopol oli yksi Pariisin keskustan vanhojen kortteleiden läpi puhkaistuista uusista bulevardeista.
Pariisin arrondessimentit ennen vuotta 1860 ja Pariisiin tällöin liitetyt alueet.
Tärkeimmät toisen keisarikunnan aikana ja kolmannen tasavallan alkuaikoina rakennetut tai uusitut väylät.
Pariisin keskustaan vuosina 1850–1870 rakennetut uudet kadut.
Rue de Rivolin rakennustöitä suoritettiin myös öisin sähkövalossa. L'Illustration vuodelta 1854.
Avenue de l’Opéra Pissarron maalauksessa nykyisen Hôtel du Louvren luota katsottuna.
Avenue des Gobelins ja näkymä kohti Panthéonia
Garnierin suunnittelma oopperatalo
Pariisin 13. arrondissementin määrin virastotalo
Église Saint-Augustin
Napoleon III:n nimikirjain, iso N Pont Saint-Michelissä.
Napoléon III
Avenue de l'Opéran alle jääneiden rakennusten purkutyöt
Rue Monge : klassisen haussmannilaisen julkisivun kolme tasoa
Jälkihaussmannilainen rakennus, 72 Rue de Rennes, Pariisi
Quartier haussmannien, kaupunginosa Issy-les-Moulineaux'ssa
Käännös suomeksi
Ruissalon kylpylä

Ruissalon Kylpylä
Ruissalon kylpylä on Turun edustalla sijaitsevassa Ruissalon saaressa toimiva kylpylähotelli. Kylpylän yhteydessä toimii myös kuntoutuskeskus.
Hotellia operoi Sunborn Hotels -ketju, johon kuuluvat myös Naantalin Kylpylä sekä Hotel Saga Excelsior Düsseldorfissa. Sunborn Hotels -ketju on osa kansainvälistä Sunborn Group -konsernia, jonka pääliiketoiminta-alueita ovat hotelli- ja vapaa-aika, terveys- ja hyvinvointipalvelut, laivanrakennustoiminta, maahantuonti ja myynti sekä kiinteistönkehitys- ja omistus. Konsernin omistavat yrittäjäpariskunta Ritva ja Pekka Niemi.
Historia

Ruissalon Kylpylän alueelle valmistui arkkitehtitoimisto Lukander & Vahteran suunnittelema ja Matkaravinto Oy:n rakennuttama hotellirakennus vuonna 1971. Tuolloin rakennuksessa oli 80 hotellihuonetta. Hotellirakennusta laajennettiin 50 huoneella vuonna 1975, ja kylpylätoiminta alkoi vuonna 1977. Kylpyläkiinteistöä saneerattiin ja laajennettiin vuosina 1995 ja 1996, ja vuonna 2003 kylpylään valmistui sviittejä sekä kokous- ja ryhmätiloja sisältänyt lisärakennus.
Hotelli

Kylpylässä on 171 huonetta, joista 43 on uusia minisviittejä uudisrakennuksessa. Kaikissa huoneissa on televisio, sisäinen informaatiokanava, puhelin, suihku/kylpyamme ja WC. Useimmista huoneista on merinäköala.
Kylpylässä on kaksi ravintolaa, kylpyläkahvila ja baari. Allasosastolla on kolme allasta ja ympärivuotinen pääsy uimaan mereen. Hotellin edustalla toimii Ruissalo Marina -niminen satapaikkainen vierasvenesatama.
Kuntoutus

Kylpylällä on yli 20 vuoden kokemus työperäisten sairauksien ja työikäisten varhaiskuntoutuksesta. Sotainvalidien ja rintamaveteraanien kuntoutusta on tehty yli 30 vuoden ajan. Kylpylässä hoidetaan tuki- ja liikuntaelinten vammoja ja sairauksia sekä kroonisia kiputiloja
Aiheesta muualla

Ruissalon Kylpylän kotisivu
Ruissalo Marina
Louis Clerc

Louis Clerc (s. 25. joulukuuta 1976 Longjumeau Ranska) on ranskalais-suomalainen historioitsija ja Turun yliopiston professori.
Ura

Clerc valmistui vuonna 1998 Institut d'études politiques de Strasbourgista. Hän väitteli vuonna 2007 Strasbourgin yliopistossa. Sen jälkeen hänestä tuli osa-aikainen lehtori Turun yliopiston poliittisen historian oppiaineeseen. Vuonna 2016 hänestä tuli poliittisen historian dosentti, ja kesäkuussa 2016 hänet nimitettiin poliittisen historian professoriksi Turun yliopistoon. Hän toimi vuosina 2010–2013 Suomen Akatemian tutkijatohtorina, ja lukuvuonna 2016–2017 vierailevana professorina Hampurin Helmut-Schmidt -yliopistossa. Vuosina 2020–2024 Clerc toimii Turun yliopiston yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan dekaanina.
Clercin erikoisalat ovat kansainvälinen historia, Suomen ulkopolitiikan ja diplomatian historia, Euroopan integraation historia, julkisuus- ja kulttuuridiplomatia sekä Ranskan poliittinen historia.
Clercille myönnettiin vuonna 2017 ranskalainen Ordre des Palmes académiques -ritarikunnan kunniamerkki Ranskan Helsingin suurlähetystössä.
Julkaisut (valikoima)

La Finlande et l'Europe du Nord dans la diplomatie française. Relations bilatérales et intérêt national dans les considérations finlandaises et nordiques des diplomates et militaires français, 1917–1940 (Enjeux internationaux vol. 18). Peter Lang, Bruxelles 2011, ISBN 978-90-5201-750-1 (väitöskirja)
Yhteistyössä Nikolas Gloverin ja Paul Jordanin kanssa: Histories of public diplomacy and nation branding in the Nordic and Baltic countries. Representing the periphery. Brill Nijhoff, Leiden, 2015, ISBN 90-04-30548-3
La guerre finno-soviétique. (novembre 1939–mars 1940). Economica, Pariisi, 2015, ISBN 2-7178-6720-1
Place de Finlande. Suomen Pariisin-suurlähetystön historia. SKS, Helsinki, 2017. ISBN 978-952-222-881-9
(Kimmo Elon kanssa) Aatteesta instituutioksi. Euroopan integraation historia ja rakenteet. Avain, Helsinki, 2014. ISBN 9523040286
Aiheesta muualla

Helmut-Schmidt-yliopisto[vanhentunut linkki]
Turun yliopisto, kotisivu ja julkaisut
ResearchGate
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Alankomaat 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef