stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ADR-ajolupa
ADR-ajolupa

ADR-ajoluvat lajitellaan viiteen luokkaan seuraavalla tavalla:
Perusajolupa, jolla voidaan kuljettaa muita kuin luokkien 1 (räjähteet) ja 7 (radioaktiiviset) aineita yli vapaarajan.
Yhdistetty perusajolupa, jonka saa perusajoluvan, räjähdeajoluvan ja radioaktiivisten aineiden ajoluvan sisältävän yhdistetyn peruskurssin ja sitä vastaavan kokeen suoritettuaan.
Säiliöajolupa, jolla voidaan kuljettaa vaarallisia aineita yli 3000 litran säiliöissä.
Räjähdeajolupa, jolla voidaan kuljettaa luokan 1 vaarallisia aineita yli vapaarajan.
Radioaktiivisten aineiden ajolupa, jolla voidaan kuljettaa luokan 7 vaarallisia aineita yli vapaarajan.
Alkukoulutukset on jaettu seuraavalla tavalla:
| Kurssi | Kurssin pituus | Ajolupa |
| --- | --- | --- |
| Peruskurssi P | 3 päivää/18 tuntia ja harjoitukset | Perusajolupa |
| Säiliökurssi ES | Peruskurssi/Yhdistetty peruskurssi + 2 päivää/12 tuntia ja harjoitukset | Säiliöajolupa |
| Erikoiskurssi E1 | Peruskurssi + 1 päivä/8 tuntia | Räjähdeajolupa |
| Erikoiskurssi E7 | Peruskurssi + 1 päivä/8 tuntia | Radioaktiivisten aineiden ajolupa |
| Yhdistetty peruskurssi YP | 4 päivää/26 tuntia ja harjoitukset | Yhdistetty perusajolupa |
Ajolupaa uusittaessa on ajoluvan haltijan suoritettava täydennyskurssi viimeistään ajoluvan päättymiseen mennessä, aikaisintaan kuitenkin 12 kk ennen ajoluvan vanhenemista. Tällöin ajolupa on voimassa jälleen seuraavat 5 vuotta. Täydennyskurssit on jaettu seuraavalla tavalla:
| Kurssi | Kurssin pituus | Ajolupa |
| --- | --- | --- |
| Täydennyskurssi perus TP | 1 päivä/9 tuntia sisältäen harjoitukset | Perusajolupa |
| Säiliökurssi ES | TP/YT + 6 tuntia | Säiliöajolupa |
| Täydennyskurssi luokka 1 T1 | TP + 4 tuntia | Räjähdeajolupa |
| Täydennyskurssi luokka 7 T7 | TP + 4 tuntia | Radioaktiivisten aineiden ajolupa |
| Yhdistetty täydennyskurssi YT | 2 päivää/16 tuntia sisältäen harjoitukset | Yhdistetty perusajolupa |
Vaaralliset aineet

Vaarallisiksi aineiksi katsotaan sellaiset aineet, jotka ominaisuuksiensa johdosta voivat aiheuttaa vahinkoa ihmisille, omaisuudelle tai ympäristölle. Tällaisia ominaisuuksia ovat esimerkiksi räjähdys-, palo- tai säteilyherkkyys, myrkyllisyys ja syövyttävyys. Vaaralliset aineet on jaettu yhdeksään luokkaan:
| Luokka | Luokan nimi | Tyypillinen aine luokassa |
| --- | --- | --- |
| 1 | Räjähteet | Ampumatarvikkeet |
| 2 | Kaasut | Nestekaasu |
| 3 | Palavat nesteet | Bensiini |
| 4.1 | Helposti syttyvät kiinteät aineet, itsereaktiiviset aineet ja epäherkistetyt kiinteät räjähdysaineet | Rikki |
| 4.2 | Helposti itsestään syttyvät aineet | Organometallinen aine |
| 4.3 | Aineet, jotka veden kanssa kosketukseen joutuessaan kehittävät palavia kaasuja | Kalium |
| 5.1 | Hapettavat aineet | Natriumkloraatti |
| 5.2 | Orgaaniset peroksidit | Peroksietikkahappo |
| 6.1 | Myrkylliset aineet | Fenoli |
| 6.2 | Tartuntavaaralliset aineet | Sairaalajätteet |
| 7 | Radioaktiiviset aineet | Koboltti |
| 8 | Syövyttävät aineet | Suolahappo |
| 9 | Muut vaaralliset aineet ja esineet | Asbesti |
ADR-sopimukseen liittyneet valtiot

Seuraavat valtiot ovat tällä hetkellä liittyneet ADR-sopimukseen:
Alankomaat, Albania, Andorra, Azerbaidžan, Belgia, Bosnia ja Hertsegovina, Bulgaria, Espanja, Irlanti, Italia, Itävalta, Kazakstan, Kreikka, Kroatia, Kypros, Latvia, Liechtenstein, Liettua, Luxemburg, Malta, Marokko, Moldova, Montenegro, Norja, Pohjois-Makedonia, Portugali, Puola, Ranska, Romania, Ruotsi, Saksa, Serbia, Slovakia, Slovenia, Suomi, Sveitsi, Tanska, Tšekki, Tunisia, Ukraina, Unkari, Valko-Venäjä, Venäjä, Viro ja Yhdistynyt kuningaskunta.
Aiheesta muualla

ADR-koulutus - Kuljettajakoulutus
Vaarallisten aineiden ADR-ajolupa - Ajovarma (Arkistoitu – Internet Archive)
Lipuke, joka kertoo kuljetettavan aineen olevan ympäristölle vaarallista.
Lipuke, josta ilmenee vaarallisuusluokka (Räjähteet) sekä luokan numero (1).
Vaarallisten aineiden kuljetuksissa, joissa vapaaraja ylittyy, on kuljetusyksikkö merkittävä keulasta ja perästä nk. oranssikilvellä.
Eräissä ADR-kuljetuksissa, kuten säiliökuljetuksissa, aineen vaarallisuusluokkanumero (30) sekä aineen YK-numero (1202) kerrotaan oranssikilvessä kuljetusyksikön edessä ja takana.
Ilmavoimien viestikilta

Ilmavoimien viestikilta ry on ilmavoimien viesti- ja tutka-alan perinteiden säilyttämiseen ja alalla palvelleiden yhteishengen nostamiseen tarkoitettu suomalainen maanpuolustusyhdistys, joka on perustettu vuonna 1965. Kilta on nykyisellään laajentunut ilmavoimien ja siviili-ilmailun viesti- ja johtamisjärjestelmätoiminnasta kiinnostuneiden yhdistykseksi.
Killan aikaisempi nimi oli vuoteen 1995 Ilmavoimien viesti- ja tutkakilta ry, mutta se vaihtoi nimensä ilmavoimien viestitoimialan laajentumisen myötä.
Kilta kuuluu osana Maanpuolustuskiltojen liittoon joukko-osastokohtaisten ilmavoimien kiltojen kanssa. Se järjestää jäsenilleen tapahtumia, matkoja ja esitelmätilaisuuksia.
Puheenjohtajina ovat toimineet:
Kaarle Nordenstreng 1965-1967
Paavo Tuomi 1968-1969
everstiluutnantti evp. Perttu Peitsara 1970-1971
Jukka Kivi 1972
Erik Schalin 1973-1974
Kauko Allonen 1975-1989
Seppo Penttinen 1990-
Mikko Uola 1995-1996
eversti evp. Kalevi Kiesi 1997-1998
Matti Antikainen 1999-2000
Valto Ottavainen 2001-
Pekka Yrjölä 2007-
insinöörieversti evp. Risto Laukkanen 2012-
Kilta on julkaissut Ilmaviesti-nimistä lehteä ja osallistuu Pilven Veikko -lehden julkaisemiseen. Se on harjoittanut julkaisutoimintaa julkaisemalla mm. Ilmavoimien Viestikoulun ja Luonetjärven varuskunnan historiikit sekä Ilmavoimien viestialan 50-vuotisjuhlajulkaisu 1992 ja Ilmapuolustuksen viestihistoria 1918–2012 -teos 2012 (Martti Lehto, Vihti 2012, ISBN 978-952-93-1060-9). Killan käytössä on oma lippu, standaari, kiltalevyke ja rintamerkki. Kilta on pystyttänyt muistolaatan perinnejoukko-osaston IlmavVK:n entisille sijoituspaikkakunnille ja ensimmäisen ilmavalvontatutkan sodanaikaiselle sijoituspaikalle Helsinkiin.
Aiheesta muualla

Viestikillan verkkosivut
Theodor Adorno

| Theodor Adorno |
| --- | --- |
 Max Horkheimer (etuvasemmalla), Theodor Adorno (etuoikealla) ja Jürgen Habermas äärimmäisenä  takaoikealla 1965 Heidelbergissa.
Henkilötiedot
Syntynyt: 11. syyskuuta 1903 Frankfurt am Main, Saksan keisarikunta
Kuollut: 6. elokuuta 1969 (65 vuotta) Visp, Sveitsi
Koulutus ja ura
Koulukunta:  kriittinen teoria, marxilaisuus
Vaikutusalueet:  sosiologia, estetiikka
Väitöstyön ohjaaja:  Hans Cornelius
Theodor Ludwig Wiesengrund Adorno (11. syyskuuta 1903 Frankfurt am Main – 6. elokuuta 1969 Visp) oli saksalainen sosiologi, filosofi, musiikkitieteilijä ja säveltäjä, joka tunnetaan hänen massakulttuuriin ja kulttuurituotantoon suuntaamastaan kritiikistä. Adorno kuului niin kutsuttuun Frankfurtin koulukuntaan, jonka muita jäseniä olivat muun muassa Max Horkheimer, Herbert Marcuse ja Jürgen Habermas. Ryhmä kritisoi perinteisiä yhteiskuntatieteen menetelmiä.
Teoria

Adornon teorioihin on vaikuttanut pääasiassa Max Weberin lumouksen haihtumisen arvostelu, Georg Lukácsin hegeliläinen tulkinta marxilaisuudesta sekä Walter Benjaminin historianfilosofia. Adornon (ja muun Frankfurtin koulukunnan) mukaan edistynyt kapitalismi oli onnistunut sisällyttämään tai lopettamaan voimat, jotka kykenisivät romahduttamaan sen, ja että vallankumouksellinen hetki, jolloin se olisi voitu muuttaa sosialismiksi oli mennyt ohi. Teoksessaan Negative Dialektik (1966) hän toteaa, että filosofia on edelleen tarpeellista koska tämän asian ymmärtämisen aika meni ohi. Adornon mukaan kapitalismi oli vakiintunut yhä voimakkaammin, koska se hyökkäsi vallankumouksellisen tietoisuuden objektiiviseen perustaan ja koska se hävitti individualismin, joka oli ollut kriittisen tietoisuuden perusta.
Adorno näki kulttuuriteollisuuden alueena, jossa kriittiset taipumukset ja mahdollisuudet eliminoitiin. Hänen mukaansa kulttuuriteollisuus manipuloi väestöä tuottaessaan ja levittäessään kulttuuritavaroita joukkotiedotusvälineiden kautta. Populaarikulttuuri oli yksi syistä, joiden vuoksi ihmiset muuttuivat passiiviseksi. Populaarikulttuurin kuluttamisen kautta saatavilla olevat ”helpot nautinnot” tekivät ihmisistä tottelevaisia ja tyytyväisiä, huolimatta siitä miten huonoissa taloudellisissa oloissa he elivät. Vaihtelu kulttuurihyödykkeiden välillä saa ne näyttämään erilaisilta, vaikka ne ovatkin vain saman teeman muunnelmia. Adornon mukaan ”samaa asiaa tarjotaan kaikille kulutushyödykkeiden standardoidun tuotannon kautta”, mutta tämä peitetään ”maun manipuloinnilla ja virallisen kulttuurin teeskentelemällä individualismilla”. Adorno kutsui tätä ilmiötä ”pseudo-yksilöllistämiseksi” ja ”aina-samaksi”.
Adornon taidefilosofia perustuu taideteoksen yksittäisluonteen ja sisällöttömyyden, ”ei-identtisyyden” ja ”partikulaariuden” puolustamiseen. Hän sai vaikutteita Immanuel Kantilta, Georg Wilhelm Friedrich Hegeliltä, Sigmund Freudilta ja Karl Marxilta. Taidefilosofiassaan hän asettuu kaikkia taiteelle annettuja sisältöjä vastaan. Modernissa maailmassa taide voi toimia itsenäisesti, olla vain taidetta. Tähän sen hänestä tulee myös pyrkiä. Adornon taiteenfilosofinen teos Esteettinen teoria (1970) ilmestyi postuumisti.
Sävellykset ja musiikin tutkimus

17-vuotiaana Adorno sävelsi kuusi tutkielmaa ja seuraavana vuonna (1921) jousikvarteton. Vuonna 1925 Theodor Adorno pääsi opiskelemaan Alban Bergin johdolla.
Suomessa jotkut muistavat Adornon parhaiten hänen Jean Sibeliuksen musiikkiin kohdistamastaan arvostelusta. Adornon kriittisyys Sibeliusta kohtaan juontuu siitä, ettei Sibelius edustanut aikansa taidemusiikin kehityksen uusimpia tyylejä, vaan oli viimeinen kansallisromantikko.lähde? Adornon mielipiteisiin vaikutti myös Sibeliuksen suosio natsi-Saksassa. Suomessa Adornon teilauksen on väitetty jarruttaneen Sibeliuksen vastaanottoa saksankielisessä Euroopassa.lähde? Tosiasiassa vain harva eurooppalainen musiikinkuuntelija on koskaan kuullutkaan Adornon Sibelius-kritiikistä. lähde? Sibeliustalon johtaja Antti Vihinen teki väitöskirjansa aiheesta "Theodor W. Adornon Sibelius-kritiikin poliittinen ulottuvuus".
Kirjallisuutta > Suomennetut teokset

Adorno, Theodor W.: Esteettinen teoria.  ((Ästhetische Theorie, 1970.) Toimittaneet Gretel Adorno, Rolf Tiedemann. Suomennos ja johdanto: Arto Kuorikoski)  Tampere:  Vastapaino, 2006.  ISBN 951-768-113-5
Adorno, Theodor W., Horkheimer, Max & Marcuse, Herbert: Järjen kritiikki.  (Suomentanut ja toimittanut Jussi Kotkavirta)  Tampere:  Vastapaino, 1991.  ISBN 951-9066-41-1
Horkheimer, Max & Adorno, Theodor W.: Valistuksen dialektiikka. Filosofisia sirpaleita.  ((Dialektik der Aufklärung. Philosophische Fragmente, 1947.) Suomentanut Veikko Pietilä)  Tampere:  Vastapaino, 2008.  ISBN 978-951-768-219-0
Adorno, Theodor W.: Minkä tähden vielä filosofiaa. (Wozu noch Philosophie. Puhe Hessenin yleisradiossa 1962) Niin & näin, 2008, nro 4, s. 21-28.
Adorno, Theodor W.: Kasvatus Auschwitzin jälkeen. (Ertziehung nach Auschwitz. Radioesitelmä 1966). Suom. R. & E. Sironen & T. Uusitupa. Teoksessa J. Koivisto, M. Mäki & T. Uusitupa (toim.) Mitä on valistus? s. 223–241. Vastapaino 1995, 2007. ISBN 951-9066-99-3
Kirjallisuutta > Muuta kirjallisuutta

Benzer, Matthias: The Sociology of Theodor Adorno.  Cambridge:  Cambridge University Press, 2011.  ISBN 978-1-10700-009-4  (englanniksi)
Kotkavirta, Jussi & Reiners, Ilona (toim.): Konstellaatioita. Kirja Adornosta.  Tampere:  Vastapaino, 1999.  ISBN 951-768-061-9
Moisio, Olli-Pekka (toim.): Kätkettyjä hahmoja. Tekstejä Theodor W. Adornosta.  (SoPhi 108)  Jyväskylä:  Minerva, 2008.  ISBN 978-952-492-102-2
Vihinen, Antti: Theodor W. Adornon Sibelius-kritiikin poliittinen ulottuvuus.  (Väitöskirja. Studia musicologica Universitatis Helsingiensis, 8)  Helsinki:  Helsingin yliopisto, 2000.  ISBN 951-45-9483-5  ISSN 0787-4294
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Theodor W. Adorno Wikimedia Commonsissa
Helmut Diekmannin kirjoitus Adornon Sibelius-kritiikkiä käsittelevästä väitöskirjasta.
Reiners, Ilona: Kirjeitä maanpaosta, Adornon ja Benjaminin kirjeenvaihto 1928–1940. Niin & näin 1/1998, s. 61–66.
Enroth, Petteri: Adorno, Theodor. Ensyklopedia Logos.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Argentiina  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka 2  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  Google Scholar  Scopus 
Taiteenala:  BRAHMS  FID  LexM  MusicBrainz  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  BMLO  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  RISM  SNAC  IdRef 
Leandro Gonzalez de Leonin piirustus Theodor Adornosta.
Nuorten olympialaiset

Vuoden 2010 Nuorten olympialaisten päättäjäiset.
Nuorten olympialaiset (ransk. Jeux Olympiques de la jeunesse, engl. Youth Olympic Games) on Kansainvälisen olympiakomitean (KOK) järjestämä monilajinen urheilutapahtuma. Ensimmäiset nuorten olympialaiset järjestettiin elokuussa 2010 Singaporessa.
Singaporessa 2010 järjestettyihin ensimmäisiin kesälajien nuorten olympialaisiin odotettiin osallistuvan noin 3 200 kilpailijaa 14–18-vuotiaiden ikäluokista. Nuorten olympialaisissa kisattiin olympialaisten ohjelmaa mukaillen. Kisojen osallistujamääriä ja kilpailulajeja kuitenkin rajoitettiin. Kilpailutapahtuman lisäksi Nuorten Olympiakisoissa vaalittiin olympia-aatteen kasvatuksellisia arvoja sekä urheilun sosiaalisia ja terveyttä edistäviä arvoja.
Nuorten talviolympialaiset järjestettiin ensimmäistä kertaa vuonna 2012. Kisojen järjestäjänä toimi Itävallan Innsbruck.
Luettelo nuorten olympialaisista > Kesäolympialaiset

| Vuosikerta | Vuosi | Kilpailu | Sijainti |
| --- | --- | --- | --- |
| I | 2010 | Ensimmäiset nuorten kesäolympialaiset |  Singapore |
| II | 2014 | Toiset nuorten kesäolympialaiset |  Nanjing, Kiina |
| III | 2018 | Kolmannet nuorten kesäolympialaiset |  Buenos Aires, Argentiina |
| IV | 2026 | Neljännet nuorten kesäolympialaiset |  Dakar, Senegal |
Luettelo nuorten olympialaisista > Talviolympialaiset

| Vuosikerta | Vuosi | Kilpailu | Sijainti |
| --- | --- | --- | --- |
| I | 2012 | Ensimmäiset nuorten talviolympialaiset |  Innsbruck, Itävalta |
| II | 2016 | Toiset nuorten talviolympialaiset |  Lillehammer, Norja |
| III | 2020 | Kolmannet nuorten talviolympialaiset |  Lausanne, Sveitsi |
| IV | 2024 | Neljännet nuorten talviolympialaiset |  Gangwon, Etelä-Korea |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nuorten olympialaiset Wikimedia Commonsissa
Nuorten kesäolympialaiset, Singapore 2010 (englanniksi)
Nuorten olympialaiset
2010
|
2014
|
2018
2012
|
2016
Accept

| Accept |
| --- | --- |

 Accept esiintymässä Rock in the City -festivaalilla Kuopiossa 11. kesäkuuta 2022.
Tiedot
Toiminnassa:  1976–1989 1991–1996 2004–2005 2009–
Tyylilaji:  heavy metal, speed metal, power metal
Kotipaikka:  Solingen, Saksa
Laulukieli:  englanti
Jäsenet:  Wolf Hoffmann, kitara (1976–1989, 1992–1997, 2005, 2009–)   Mark Tornillo, laulu (2009–)   Uwe Lulis, kitara (2015–)   Christopher Williams, rummut(2015–)   Martin Motnik, basso (2019–)   Philip Shouse, kitara (2019–)  
Entiset jäsenet:  Peter Baltes, basso (1976–1989, 1992–1997, 2005, 2009–2018)   Udo Dirkschneider, laulu (1976–1987, 1992–1997, 2005)  David Reece, laulu (1988–1989)  Herman Frank, kitara (1982–1984, 2005, 2009–2014)  Jörg Fischer, kitara (1978–1982, 1984–1988)  Stefan Schwarzmann, rummut (1994–1995, 2005, 2009–2014)  Michael Cartellone, rummut (1995–1997)  Stefan Kaufmann, rummut (1979–1989, 1992–1994)  Frank Friedrich, rummut (1976–1979) 
Levy-yhtiö:  Brain Records, 1979–1982   Reprise Records, 1981   Portrait Records, 1982–1985   Lark Records, 1983   Polydor Records, 1986   RCA Records, 1989–1996   Nuclear Blast, 2010–2022   Napalm Records, 2022-  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Accept on saksalainen metalliyhtye, joka perustettiin Solingenin kaupungissa 1970-luvulla. Yhtye oli 1980-luvulla heavy metalin kehityksen keskeisiä vaikuttajia. Sitä pidetään yhtenä ensimmäisistä speed metal -yhtyeistä, ja se on vaikuttanut thrash metal -tyylilajin kehittymiseen albumillaan Restless and Wild.
Accept teki läpimurtonsa vuonna 1983 julkaistulla Balls to the Wall -albumilla, joka on yhtyeen myydyin levy. Yhtye jäi tauolle ensimmäisen kerran vuonna 1989 ja palasi kolme vuotta myöhemmin. Julkaistuaan kolme levyä 1990-luvulla Accept hajosi vuonna 1996, mutta kitaristi Wolf Hoffmann ja basisti Peter Baltes kokosivat yhtyeen uudelleen vuonna 2009. Paluulevy Blood of the Nations (2010) sai hyvän vastaanoton, ja se sai useita kunniamainintoja. Paluun jälkeen Accept on tehnyt viisi muutakin studioalbumia, joista viimeisin on 2024 julkaistu Humanoid. Baltesin erottua yhtyeestä syksyllä 2018 Hoffmann jäi sen ainoaksi alkuperäisjäseneksi.
Historia > Alkuvuodet (1968–1978)

Ystävykset Udo Dirkschneider ja Michael Wagener perustivat 1960-luvun lopulla Band X -nimisen yhtyeen, joka uudelleennimettiin vuonna 1971 Acceptiksi. Nimi löytyi Chicken Shackin albumista Accept, joka Dirkschneiderin mielestä kuulosti kansainväliseltä.
Yhtyeen kokoonpano muuttui alkuaikoina usein, ja se toimi harrastelijamaisesti. Yhtye alkoi toimia aktiivisemmin 1970-luvun loppupuolella ja sen katsotaan vakiintuneen vuonna 1976. Yhtyeen ensimmäiseen vakituiseen kokoonpanoon kuuluivat perustaja ja keskeinen hahmo Udo Dirkschneider, kitaristit Wolf Hoffmann ja Gerhard Wahl, basisti Peter Baltes ja rumpali Frank Friedrich.
Accept osallistui Pop-Rhein – Festival -nimiseen kilpailuun syyskuussa 1977 ja sijoittui siinä kolmanneksi. Kilpailun ansiosta Accept sai levytyssopimuksen saksalaiselta Brain Recordsilta.
Historia > Ensimmäiset albumit (1979–1982)

Yhtyeen esikoisalbumi Accept julkaistiin vuonna 1979. Wolf Hoffmannin mukaan albumi oli vain kokoelma eri musiikkityylien kappaleita, joita he olivat soittaneet yhtyeen ensimmäisten vuosien aikana. Udo Dirkschneiderin mielestä oli hienoa olla ensimmäistä kertaa äänitysstudiossa, mutta itse albumi ja sen vähäinen myynti olivat pettymyksiä. Levy oli kuitenkin tärkeä ensiaskel, jonka ansiosta yhtye pääsi soittamaan Saksan naapurimaihin Belgiaan, Alankomaihin ja Ranskaan.  Wahl ja Friedrich jättivät yhtyeen sen ensimmäisen albumin jälkeen, koska eivät olleet kiinnostuneita ammattimuusikon urasta.
Jörg Fischer ja Stefan Kaufmann tulivat Wahlin ja Friedrichin tilalle, ja yhtye julkaisi vuonna 1980 toisen albuminsa, I’m a Rebel, joka toi lisää julkisuutta. Acceptin jäsenten mukaan heitä painostettiin tekemään hittikappaleita. Levy-yhtiö tarjosi yhtyeelle albumin nimikappaleen ”I’m a Rebel”, jonka oli säveltänyt ja sanoittanut peitenimeä George Alexander käyttänyt Alex Young. Se oli AC/DC:ltä julkaisematta jäänyt kappale, jonka Young oli omistanut veljelleen Angus Youngille. ”I’m a Rebelistä” tuli Acceptin ensimmäinen hitti, ja sille kuvattiin yhtyeen ensimmäinen musiikkivideo.
Accept julkaisi vuonna 1981 albumin Breaker. Udo Dirkschneider on kertonut, että I’m a Rebelin tekemisestä saadun kokemuksen avulla yhtye oli päättänyt tehdä albumin omilla ehdoillaan ilman, että kukaan muu vaikuttaisi siihen, miltä heidän musiikkinsa kuulostaa. Wolf Hoffmann on sanonut Breaker-albumista, ”etteivät he enää yritä olla ketään muita, eivätkä yritä tehdä enää hittejä”. Dirkschneiderin mielestä Breaker on Acceptin parhaita albumeja, ja se aloitti yhtyeen menestyskauden. Accept palkkasi vuonna 1981 managerikseen Gaby Hauken ja pääsi mukaan Judas Priestin World Wide Blitz -kiertueelle.
Restless and Wild -albumi julkaistiin lokakuussa 1982. Kitaristi Jörg Fischer oli lähtenyt yhtyeestä juuri ennen nauhoitusten alkamista, ja hänen tilalleen palkattiin Jan Koemmet. Herman Frank kuitenkin korvasi Koemmettin ennen levyn julkaisua. Restless and Wild oli Acceptin ensimmäinen levy, joka nauhoitettiin Dieter Dierksin studiossa. Albumin miksasi Michael Wagener, joka oli 1960-luvulla soittanut Udo Dirkschneiderin kanssa myöhemmin Acceptiksi muodostuneessa Band X:ssä.
Breakerin ja Restless and Wildin aikoihin kehittyivät Acceptin soundin keskeiset elementit, joita olivat laulaja Dirkschneiderin murisevan kimeä ääni, nopeat riffit, tiukka rytmiryhmä ja mahtipontiset kertosäkeet. Yhtyettä onkin pidetty eräänä eurooppalaisen power metalin sekä speed metalin luojista. Restless and Wild -levyllä olevan kappaleen ”Fast as a Shark” on nähty toimineen esikuvana joillekin thrash metal -yhtyeille, kuten Slayerille ja Anthraxille.
Historia > Menestyskausi (1983–1986)

Acceptin menestyskautena pidetään yleisesti vuosia 1983–1986, jolloin yhtye nousi levyillään maailmanmaineeseen. Vuonna 1983 julkaistiin Balls to the Wall, josta tuli yhtyeen menestynein albumi ja jonka nimikkokappaleesta tuli suosittu. Nimikappale ”Balls to the Wallin” sanoittajaksi on merkitty nimimerkki Deaffy, jonka henkilöllisyys säilyi tuntemattomana 1990-luvun lopulle asti. Deaffy paljastui Gaby Haukeksi eli Acceptin manageriksi ja Wolf Hoffmannin vaimoksi.
Kotikaupungissaan Solingenissa järjestetyssä konsertissa vuoden 1983 lopulla Jörg Fischer tapasi jälleen Acceptin jäsenet, jotka ottivat hänet takaisin yhtyeeseen Herman Frankin tilalle. Accept kiersi Balls to the Wall -kiertueella, joka päättyi vuonna 1984 Saksan Monsters of Rock -festivaaliin. Vuoden lopulla Accept siirtyi studioon ja aloitti Metal Heart -albumin nauhoittamisen.
Metal Heart julkaistiin vuonna 1985. Albumin tuotti Scorpions-yhtyeen tuottajana mainetta saanut Dieter Dierks. Levyllä on ensimmäistä kertaa Acceptin historiassa otteita klassisen musiikin kappaleista: nimikkokappaleen introssa kuullaan Tšaikovskin Slaavilaisesta marssia ja soolossa Beethovenin Für Eliseä. Yhtye pyrki albumilla myös hienovaraisesti aiempaa suurempaan melodisuuteen. Albumi menestyi hyvin, ja sen julkaisun jälkeen Accept aloitti uuden maailmankiertueen. Kiertueelta julkaistiin Japanissa tallennettu live-EP Kaizoku-Ban.
Albumi Russian Roulette ilmestyi vuonna 1986. Kaupallisemman Metal Heartin jälkeen Accept halusi palata aggressiivisempaan tyyliinsä. Wolf Hoffmann totesi levystä, että Russian Roulettella he palasivat aggressiivisella tavalla Balls to the Wallin aiheisiin. Yhtye halusi tehdä siitä vähemmän suoraviivaisen levyn kuin Metal Heartista. Hoffmanin mukaan se ei tarkoita, että levy olisi parempi kuin Metal Heart, mutta se näyttää enemmän siltä, mitä Accept on.
Historia > Muutosten aika ja ensimmäinen tauko (1987–1992)

Laulaja Udo Dirkschneider erosi yhtyeestä musiikillisten erimielisyyksien vuoksi ja perusti uuden yhtyeen nimeltä U.D.O. Ero tapahtui yhteisymmärryksessä, ja jäsenet pysyivät hyvissä väleissä. Gaby Hauke jatkoi molempien yhtyeiden managerina. Accept luovutti ensimmäistä sooloalbumia varten materiaalia, jonka U.D.O. julkaisi vuonna 1987 nimellä Animal House.
Accept alkoi etsiä yhtyeeseen uutta laulajaa, ja vuonna 1987 se esitteli Dirkschneiderin seuraajaksi Rob Armitagen. Armitage ehti antaa muutamia haastatteluja ja osallistumaan promokuvauksiin sekä nauhoittamaan muutaman demojulkaisun, kunnes hänet korvattiin David Reecellä, joka lauloi vuonna 1989 julkaistulla Eat the Heat -albumilla. Wolf Hoffmann soitti jälleen levyn kaikki kitaraosuudet, ja kiertuetta varten toiseksi kitaristiksi palkattiin Jim Stacey. Levyn menestys ei kuitenkaan vastannut yhtyeen odotuksia. Accept kiersi Yhdysvaltoja W.A.S.P:n kanssa. Kesken kiertueen Stefan Kaufmann joutui lähtemään selkäkipujen takia, ja hänet korvasi Ken Mary. Kiertue keskeytettiin yhtyeen hajottua vuonna 1989.
Tauon aikana vuonna 1990 julkaistiin vuoden 1985 kiertueella äänitetty livelevy Staying a Life. Albumista tuli suosittu, ja se lisäsi entisestään fanien toiveita yhtyeen paluusta.