stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Paula Vesala
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Paula Vesala Wikimedia Commonsissa
Vesalan virallinen sivusto
Paula Vesalan esittely PMMP:n sivustolla
| n k PMMP |
| --- | --- |
 Mira Luoti  Paula Vesala  Jori Sjöroos Juho Vehmanen  Heikki Kytölä  Mikko Virta 
Studioalbumit:  Kuulkaas enot!  Kovemmat kädet  Leskiäidin tyttäret  Puuhevonen  Veden varaan  Rakkaudesta 
Singlet:  ”Rusketusraidat”  ”Niina”  ”Joutsenet”  ”Kesä -95”  ”Päiväkoti”  ”Oo siellä jossain mun”  ”Kumivirsi”  ”Pikkuveli”  ”Matkalaulu”  ”Henkilökohtaisesti”  ”Tässä elämä on”  ”Joku raja”  ”Kesäkaverit”  ”Kiitos”  ”Viimeinen valitusvirsi”  ”Lautturi”  ”Pariterapiaa”  ”Lapsuus loppui”  ”Heliumpallo”  ”Rakkaalleni”  ”Tytöt”  ”Pahvinaamari”  ”Valloittamaton” 
Kokoelmat:  2000-luku  Matkalaulu  Hitit 
Videoalbumit:  Kuulkaas live! 
Muuta:  Diskografia  Kappaleet 
| n k Kerkko Koskinen Kollektiivi |
| --- | --- |
 Kerkko Koskinen  Manna  Vuokko Hovatta  Maija Vilkkumaa   Paula Vesala 
Studioalbumit:  Kerkko Koskinen Kollektiivi  2 
Singlet:  ”Nukun hiljaa kirkkomaassa”  ”Laura Palmer”  ”Hoosianna”  ”Tallinnan-lautta”  ”Lokki”  ”Vapaudesta” 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana 
Paula Vesala Ilosaarirockissa vuonna 2007.
Mikey Madison

| Mikey Madison |
| --- | --- |
 Mikey Madison vuonna 2024.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Mikaela Madison Rosberg
Syntynyt: 25. maaliskuuta 1999 (ikä 25) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2013–
Merkittävät roolit:  Better Things Once Upon a Time in Hollywood Scream Anora
Palkinnot
 Parhaan naispääosan Oscar  2024 Anora  Parhaan naispääosan Bafta  2024 Anora 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Mikaela ”Mikey” Madison Rosberg (s. 25. maaliskuuta 1999 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen Oscar-palkittu näyttelijä. Hän tuli tunnetuksi Max Foxin roolista draamakomediasarjassa Better Things (2016–2022). Hän on myös näytellyt Susan Atkinsia Quentin Tarantinon elokuvassa Once Upon a Time in Hollywood (2019) ja Amber Freemania slasher-elokuvassa Scream (2022).
Vuonna 2024 ensi-iltansa sai Sean Bakerin draamakomedia Anora, missä Madison näytteli nimiroolia. Hänet palkittiin nuoren seksityöntekijän roolistaan parhaan naispääosan Oscarilla ja Baftalla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Mikey Madison Wikimedia Commonsissa
Mikey Madison Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Mikey Madison Elonetissä.
Mikey Madison Allmoviessa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Yle
Viron kansallinen herääminen

Viron kansallinen herääminen (vir. Ärkamisaeg) on ​​historian ajanjakso, jolloin Venäjän keisarikunnan alaisuudessa eläneet virolaiset tunnustivat itsensä kansaksi, joka ansaitsee oikeuden hallita itseään. Tämän ajanjakson katsotaan alkavan 1850-luvulla, jolloin tavallisille Viron kansalaisille myönnettiin enemmän oikeuksia, ja päättyvän Viron tasavallan julistamiseen vuonna 1918. Termiä on myös käytetty myöhemmin Viron sosialistisen neuvostotasavallan aikana vuosina 1987–1988.
Historia

Ensimmäiseen korkeakoulututkinnon suorittaneeseen virolaiseen älymystöön kuuluneet Friedrich Robert Faehlmann (1798–1850), Kristjan Jaak Peterson (1801–1822) ja Friedrich Reinhold Kreutzwald (1803–1882) nousivat vahvasti esille tukemaan virolaista kansallismielisyyttä jo 1820-luvulla. Kuitenkin vasta vuosisadan puolivälissä kansallisen heräämisen todellisina johtajina pidetyt Carl Robert Jakobson (1841–1882), Jakob Hurt (1839–1907) ja Johann Voldemar Jannsen (1819–1890) alkoivat ajamaan jopa kunnianhimoisempia poliittisia vaatimuksiaan, käyttäen ihanteellisena mallinaan muun muassa suomalaista Fennomania-liikettä. Silti vielä 1860-luvun lopulla virolaiset eivät halunneet hakea sovintoratkaisua saksalaisen kulttuurin ja poliittisen hegemonian kanssa, minkä vuoksi heidän näkemyksensä keisarillisesta Venäjästä säilyi suhteellisen myönteisenä ennen 1880-1890-luvuilla tapahtuneita venäläistämispolitiikkaa.
Vastauksena venäläistämispolitiikkaan virolainen kansallinen herääminen alkoi lopulta puhjeta kukkaan ja saada entistä enemmän poliittisia sävyjä, kun älymystö alkoi vaatimaan Keisarilta suurempaa autonomiaa. Kun Venäjän vuoden 1905 vallankumous pyyhkäisi Viron halki, virolaiset alkoivat vaatimaan lehdistön- ja kokoontumisvapautta ja maalleen entistä enemmän itsehallinnollisuutta. Viron saavutukset vaatimuksineen jäivät alkuun vähäisiksi, mutta vuosien 1905 ja 1917 välillä vallinnut kireä ilmapiiri keisarikunnassa mahdollisti virolaisten pyrkimyksen saada oma itsenäinen valtio. Vuonna 1917 Venäjällä tapahtuneen Helmikuun vallankumouksen jälkeen Viron kuvernementit, Vironmaa ja Liivinmaa, yhdistettiin ensimmäistä kertaa yhdeksi hallintoyksiköksi, Viron autonomiseksi kuvernementiksi. Kuitenkin vasta bolševikien suorittaman toisen vallankumouksen jälkeen ja sitä seuranneen onnistuneen Saksan keisarikunnan hyökkäyksen jälkeen Neuvosto-Venäjälle Viro lopulta julisti itsensä itsenäiseksi valtioksi 24. helmikuuta 1918.
Kirjallisuutta

Henni Ilomäki, Kai Laitinen, Seppo Zetterberg ja Pekka Kiukkonen: Me olemme kansakunta: viron kansallinen herääminen 18800-luvun jälkipuoliskolla. Yhtyneet Kirjapainot Oy, 1992. ISBN 9789514562006.
Aiheesta muualla

Viron historia pähkinänkuoressa – Yle
Tarto maa rahwa Näddali Leht, yksi ensimmäisiä vironkielisiä sanomalehtijulkaisuja vuodelta 1807.
Sulo Vireoja

Sulo Emil Vireoja ent. Virén (11. joulukuuta 1893 Kalvola – 23. tammikuuta 1939) oli suomalainen jääkäriluutnantti ja Viron armeijan luutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Riianlahdella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan Valkoisen armeijan riveissä komppanianpäällikkönä. Sisällissodan jälkeen hän osallistui niin sanottuihin heimosotiin aluksi Viron vapaussodassa ja myöhemmnin Aunuksen retkikunnalla.
Perhetausta ja opinnot

Vireojan vanhemmat olivat kivenhakkaaja Adolf Viren ja Ida Kirkkomäki. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Hilja Ikävalkon kanssa. Vireoja kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Vireoja työskenteli rakennuspuuseppänä ja osallistui jääkärivärväykseen Imatran seuduilla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 24. tammikuuta 1915, josta hänet siirrettiin 5. joulukuuta 1916 pataljoonan 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella.
Suomen sisällissota

Vireoja astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 aliupseeriksi ylennettynä. Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin 20. helmikuuta 1918 komppanianpäälliköksi Porin rykmentin I pataljoonan 3. komppaniaan. Sisällissodan aikana hän osallistui Sampakosken, Pomarkun, Noormarkun, Ruosniemen ja Harjakankaan taisteluihin. Vireoja haavoittui lievästi Pomarkussa 9. maaliskuuta 1918. Hänet siirrettiin 20. huhtikuuta 1918 alkaen Porin rykmentin täydennyspataljoonaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Vireoja määrättiin sisällissodan päätyttyä päälliköksi Tammisaaren vartiopataljoonan 3. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 2. syyskuuta 1918 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Laatokan jalkaväkirykmentti 6:n 2. komppaniaan.
Armeijasta hän erosi 29. marraskuuta 1918 vain lähteäkseen Viroon 7. tammikuuta 1919 missä hän liittyi Viron apuretkikuntaan ja toimi retkikunnassa joukkueenjohtajana Ensimmäisen suomalaisen vapaajoukon 3. komppaniassa. Hän otti Viron vapaussodassa osaa taisteluihin muun muassa Rakveressa, Utrialla, Laagnassa ja Narvassa. Viron armeijasta hän erosi 28. huhtikuuta 1919 ja matkusti takaisin Suomeen ja liittyi 1. toukokuuta 1919 Karjalan (Aunuksen) retkikuntaan, missä hän toimi komppanianpäällikkönä 2. rykmentin I pataljoonan 1. komppaniassa ja osallistui taisteluihin Säämäjärven rintamalla.
Retkikunnasta hän erosi 27. heinäkuuta 1919 ja liittyi sen jälkeen Suojeluskuntajärjestöön 1. tammikuuta 1920 ja hänet sijoitettiin aluksi paikallispäälliköksi Ristiinan suojeluskuntaan, missä hän  palveli 31. tammikuuta 1920 saakka. Vuonna 1920 hän vastaanotti Imatran yhteiskoulun voimistelunopettajan viran ja toimi samalla 15. helmikuuta 1920 - 4. toukokuuta 1921 välisen ajan paikallispäällikkönä Imatran – Tainionkosken suojeluskunnassa. Myöhemmin hän toi 1. lokakuuta 1921 - 1. huhtikuuta 1923 välisen ajan Kurkijoen suojeluskunnan paikallispäällikkönä, kunnes hän siirtyi 8. kesäkuuta 1923 lähtien varastonhoitajaksi Imatran voimalaitos oy:lle Hänet haudattiin Ruokolahdelle.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Aliupseeri 7. helmikuuta 1918  Varavääpeli 12. toukokuuta 1918  Vänrikki keväällä 1918  Luutnantti 6. joulukuuta 1937  Luutnantti 15. helmikuuta 1919 (Viron armeijassa) |     |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Aunuksen vapaussodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi  Viron Vapaussodan muistomitali |
Jääkäripataljoona 27:n 3. komppania.
Rikissa Puolalainen

Rikissa Puolalainen (1116 – aikaisintaan 1156) oli puolalainen prinsessa, josta tuli Ruotsin kuningatar.
Suku

Hänen vanhempansa olivat Puolan herttua Bolesław III Krzywousty ja tämän puoliso Salome.
Avioliitot ja lapset

Hän avioitui kolme kertaa: noin vuonna 1127 Ruotsin Maunu Niilonpoika Vahvan kanssa, Minskin ruhtinas Volodarin kanssa ja 1140-luvun lopulla Ruotsin Sverker vanhemman kanssa.
Rikissan lapsia olivat Maunu Niilonpojan kanssa Knuut Maununpoika, josta tuli Tanskan kuningas vuosiksi 1146–1157, ja Volodarin kanssa Sofia, tulevan Tanskan kuninkaan Valdemar I:n puoliso sekä Sverkerin kanssa Burislev, joka huudettiin Ruotsin kuninkaaksi vuosien 1167-1173 kuninkuustaistelussa, mutta kuninkaaksi valittiin Knuut Eerikinpoika.
Salma Khadra Jayyusi

Salma Khadra Jayyusi.
Salma Khadra Jayyusi (arab. سلمى الخضراء الجيوسي‎, Salmā l-Ḫaḍrā’ al-Jayyūsī; 16.huhtikuuta 1925 Safed Mandaatti-Palestiina– 20. huhtikuuta 2023 Amman, Jordania) oli palestiinalaissyntyinen runoilija, kirjailija, kielenkääntäjä, kirjallisuuden historioitsija ja antologioiden kokoaja.
Jayyusi syntyi palestiinalaiselle isälle ja libanonilaiselle äidille. Hän vietti lapsuuttaan ja nuoruuttaan ensin Akkossa, sitten Jerusalemissa. Jayyusi opiskeli Beirutin korkeakoulussa naisille ja Beirutin amerikkalaisessa yliopistossa. Valmistuttuaan vuonna 1945 hän palasi kahdeksi vuodeksi Jerusalemiin ennen kuin meni naimisiin diplomaatin kanssa. Pariskunta muutti yhdessä Jordaniaan vuonna 1947. Sittemmin Jayyusi asui perheineen monissa maissa; hän vietti muun muassa pitkän ajanjakson Irakissa 1950-luvulla, mikä syvensi hänen arabialaisen kirjallisuuden, erityisesti runouden tuntemustaan. Jayyusi väitteli tohtoriksi arabiankielisestä kirjallisuudesta Lontoon yliopiston School of Oriental and African Studiesista vuonna 1970. Väitöskirja käsitteli arabiankielisen runouden trendejä. Jayyusi työskenteli uransa aikana Isossa-Britanniassa, Espanjassa, Italiassa, Saksassa, Irakissa, Algeriassa, Libanonissa, Sudanissa ja Yhdysvalloissa. Ennen akateemista uraansa hän oli työskennellyt lyhyesti radiossa ja journalismin parissa. Hän opetti Jerusalemissa Naisten opettajakorkeakoulussa.
Vuonna 1980 Jayyusi perusti Project of Translation from Arabicin (PROTA), joka on rahoittanut monien merkittävien arabialaisten teosten käännöstyötä englannin kielelle. Jayyusi myös editoi monet hankkeen osina kootut antologiat. Pohjan PROTA:lle loi Jayyusin myöhäisellä 1970-luvulla Columbia University Pressiltä saama kutsu laajan modernin arabialaisen kirjallisuuden antologian valmistamistyöhön. Vuonna 1990 Jayyusi perusti East-West Nexuksen, joka keskittyi arabialaisen tutkimuskirjallisuuden englanninkielisen saatavuuden edistämiseen. Jayyusin editoimiin teoksiin kuuluvat muiden muassa Anthology of Modern Palestinian Literature (1992), Modern Arabic Fiction: An Anthology, Modern Arabic Poetry, The Legacy of Muslim Spain (1992) ja Beyond the Dunes: an anthology of Modern Saudi Literature (2005). Jayyusi oli myös mukana editoimassa kokoelmaa My Jerusalem: Essays, Reminiscences, and Poems (2005).
Jayyusi julkaisi myös omaa alkuperäistä runouttaan, josta hän laati ensimmäisen kokoelmansa vuonna 1960. Lisäksi hän käänsi teoksia englannista arabiaksi. Näiden teosten joukossa oli Lawrence Durrellin Aleksandria-kvartetti. Jayyusi sai työstään monia palkintoja eri instituutioilta ja hallituksilta. Vuonna 2006 hän sai Al Owais -palkinnon kulttuurisista ja tieteellisistä saavutuksista, ja vuonna 2020 hänet valittiin Sheikh Zayed -kirjapalkintojen jaossa "vuoden kulttuuripersoonaksi". Jayyusi kuoli 95-vuotiaana huhtikuussa 2023.
Jayyusin suosikkiopiskelijoihin kuulunut Hayat Balbisi murhattiin 18-vuotiaana Deir Yassinin verilöylyssä, mikä vaikutti Jayyusiin syvästi. Hän palasi aiheeseen monesti kirjoituksissaan.
Villilapsi

Villilapsi on ihmislapsi, joka on joutunut hyvin nuorena eläinten hoitoon ja elänyt pitkään vain kyseisten eläinten kanssa, ilman ihmiskontakteja. Carl Linné luokitteli heidät nimityksellä homo ferus, villilapsi. Hänen mukaansa heille oli tyypillistä puhekyvyn puuttuminen, runsas karvoitus ja nelinkontin kulkeminen. Villilapsista käytetään myös termiä susilapset. Villilapset eivät ole omaksuneet kieltä tai muita ihmiselle ominaisia käyttäytymispiirteitä, vaan käyttäytyvät yleensä eläinten tapaan. Jos lapsi on eronnut inhimillisestä sosiaalisesta ympäristöstä hyvin varhain ja pitkään, kehitys häiriintyy ja esimerkiksi puhumaan oppiminen on hyvin vaikeaa tai jopa mahdotonta. Kielen puuttuessa monet muutkin asiat joutuvat häiriötilaan. Päätelmä on, että ihmisen äly, persoonallisuus ja tunne-elämä voivat kehittyä parhaalla mahdollisella tavalla vain ihmisten parissa.
Tapauksia

Eräs kuuluisimmista villilapsista on ranskalainen Victor, joka löydettiin vuonna 1797 harhailemasta Aveyronin metsässä lähellä Toulousea. Victor oli ilmeisesti viettänyt koko lapsuutensa yksin metsässä. Nuori lääketieteen opiskelija Jean-Marc Itard yritti pitkään opettaa Victoria puhumaan. Vaikka Victor oppi ymmärtämään jonkin verran puhetta ja myös lukemaan joitain sanoja, hän ei itse osannut puhua kuin pari sanaa. Victor oli todennäköisesti autistinen, mutta 1828 löydetty Kaspar Hauser oli ihminen, joka oli eristynyt sosiaalisesta ympäristöstä. Hän kuitenkin oppi hämmästyttävän nopeasti puhumaan, jolloin hän pystyi myös kuvailemaan ja kertomaan oloja, joissa hän oli elänyt ja mitä hän oli kokenut. Tämä osoitti, ettei kehitysviivettä aiheuttanut autismi vaan sosiaalinen eristyneisyys kuten Geniellä, joka löydettiin 1970. Vuoden 2007 lopulla venäläinen Tvoi Den-lehti julkaisi uutisen Venäjältä löydetystä susipojasta.
Orpokotia pitänyt Joseph Singh löysi kaksi tyttöä, Amalan ja Kamalan Intiasta 1920-luvulla Midnaporen läheltä termiittikeosta susien kanssa. He olivat löydettäessä puolitoista- ja kahdeksanvuotiaita. Todennäköisesti he eivät olleet sisaruksia, vaan luultavasti sudet olivat löytäneet heidät eri aikoihin. Nuorempi Amala kuoli pian löytymisensä jälkeen, mutta vanhempi Kamala eli vielä yhdeksän vuotta. Singh julkaisi myöhemmin päiväkirjan havainnoistaan. Kuitenkin esimerkiksi ranskalainen kirurgi Serge Aroles on osoittanut teoksessaan L'Enigme des enfants-loup ("Enigma of the Wolf-Children," 2007), että Singhin tarina tytöistä oli huijaus eivätkä kuvailut esimerkiksi tyttöjen erityisen terävistä aisteista pitäneet paikkaansa.
Singhin mukaan tytöt olivat elintavoiltaan kuin susia, liikkuivat neljällä jalalla, söivät raakaa lihaa, eivät puhuneet, viihtyivät paremmin koirien kuin ihmisten kanssa ja suhtautuivatkin ihmisiin vihamielisesti: jos heitä koski, he yrittivät raapia ja purra. Tytöt olivat kuin yöeläimiä, eivät sietäneet auringonvaloa ja pystyivät näkemään pimeässä. He myös ääntelivät kuin sudet. He olivat kasvoiltaan aina ilmeettömiä. Löydettäessä tytöt olivat erinomaisessa fyysisessä kunnossa, mutta Singhin mukaan ero susiyhteisöstä ja ihmisyhteisöön joutuminen heille "luonnollisen" ympäristön ulkopuolelle aiheutti depression ja Amalan kuoleman.
Kamala eli ihmisten parissa yhdeksän vuotta, mutta ei koko elinaikanaan oppinut puhumaan muutamia kymmeniä sanoja enempää. Erikoista Kamalassa oli Singhin mukaan se, että hänen hajuaistinsa oli yliherkistynyt niin, että hän pystyi haistamaan raa'an lihan hajun jopa 50 metrin päästä. Hän pystyi myös Amalan kuollessa ilmentämään tunteitaan itkemällä. Kamala oppi myös parin vuoden sisällä löytymisestään hymyilemään ja jopa nauramaan. Hän oppi myös sisäsiistiksi, puhumaan lyhyitä lauseita, käyttämään vaatteita, kulkemaan pystyasennossa (mutta ei täydellisesti: jos hänen täytyi päästä nopeasti jonnekin, hän juoksi neljällä jalalla), hakeutumaan muiden ihmisten seuraan ja pelkäämään pimeää – ja eläimiä.
Tapauksia > Villilapsia

Aveyronin Victor
Kaspar Hauser
Oksana Malaja
Sujit Kumar
Genie
Tutkimusta

Villilasten tutkimus on edistänyt vaikeavammaisten kuntoutusta. Uta Frith teoksessaan Autism: Explaining the Enigma osoittaa, että jotkut villilapsista ovat saattaneet joutua autismin johdosta vanhempiensa hylkäämiksi. Myös lapsen eristäminen aiheuttaa autismin kaltaisia oireita, joita kuitenkin pystytään korjaamaan, mikäli lapsi on oppinut puhumaan ennen eristämistään.
Koska lapsi oppii kielen huomattavasti helpommin kuin aikuinen, on kehitetty teoria kriittisestä iästä, jonka aikana kielenoppimisen olisi tapahduttava. Jos lapsi ei tällä iällä, jota pidetään yleisesti toisen ja 12. ikävuoden välisenä aikana, saa kosketusta kieleen, eivät aivot saa tarvittavaa ärsykettä kielitajun kehittymiseksi. Teoriaa tukevat eläinhavainnot, mutta toisaalta monet villilapset ovat oppineet jossain määrin käyttämään kieltä vielä vanhemmallakin iällä.
Jotkut villilapset ovat oppineet elämään luonnossa yksikseen ilman muiden eläinten apua. He eivät koe välttämättä niin suurta stressiä ihmisten pariin siirtymisestä kuin eläinten parissa eläneet lapset, mutta heidän kehittymisensä estyy samalla tavoin. Useimmat susilapset kuitenkin kuolevat masennukseen jouduttuaan pois heille normaalista ympäristöstä. Puhekyvyn lisäksi seksuaaliset vietit eivät kehity normaalisti. Myös susilasten reaktiot ovat herkistyneet aiemman elinympäristön mukaisesti: luonnossa kasvanut ei välttämättä pelästy voimakkaasta räjähdyksestä, mutta suhtautuu oksien rasahduksiin ja muihin pieniin luonnonääniin erittäin tarkkaavaisesti. Tämän lisäksi ihmisellä normaalisti heikot aistit, kuten pimeänäkö ja hajuaisti, ovat joissakin tapauksissa ylikehittyneet.
Edellä mainitut tapaukset osoittavat, että ihmisyksilön äly ja tunne-elämä kehittyvät täysipainoisesti ainoastaan vuorovaikutuksessa muiden ihmisten kanssa. Kielen oppiminen vaikuttaisi olevan keskeisessä asemassa ihmisen sosiaalistumisessa. Se miten ihminen kehittyy, riippuu yksilön synnynnäisten ominaisuuksien lisäksi elinympäristöstä. Kriittisimpiä ovat ensimmäiset elinvuodet. Noin 20-vuotiaana ympäristön vaikutus vähentyy.
Nuoruuden elinvuosien kriittisyys voi liittyä siihen, että ihmisen aivot muokkautuvat neuronikytkentöjen osalta pääosin 20 ikävuoteen mennessä, jolloin kytkentöjen määrä on noin kuusinkertainen vastasyntyneeseen verrattuna. Vastasyntyneen aivojen rakenne on vielä muovautumaton, ja vasta ympäristö määrittää, millaisiksi neuronikytkennät muotoutuvat. Nuorena hylätty ja myöhemmin ihmisten tavoille oppinut Tarzan on siis lähes mahdottomuus, ellei lasta ole hylätty metsään tarpeeksi vanhana, jolloin tämä olisi vain unohtanut aikaisemmin oppimansa.
Susilapset populaarikulttuurissa

Susilapsi-nimitys juontuu susiemon kasvattamista hylätyistä tai kadonneista lapsista. Löydettäessä he ovat liikkuneet nelinkontin ja oppineet ääntelynsä ja ruokailutavat eläimiltä. Nimitys viittaa Rooman perustamismyyttiin, jossa naarassusi imetti hylättyjä Romulusta ja Remusta omalla maidollaan. Susilapset ovat kiehtoneet kirjallisuutta ja populaarikulttuuria. Tunnetuimpia hahmoja ovat Viidakkokirjan Mowgli ja "apinoiden kuningas" Tarzan.
François Truffaut teki Victorin tapauksesta elokuvan Kesytön (ransk. L'enfant sauvage). Werner Herzog ja Peter Sehr ovat tehneet elokuvat Kaspar Hauserista.
Kirjallisuutta

Misha Defonseca (2005). Susilapsi. Helsinki: Otava. ISBN 951-1-19912-9. On paljastunut, ettei teos pohjaudu tositapahtumiin.1 (englanniksi)
Kenneth B. Kidd (2004). Making American Boys: Boyology and the Feral Tale. Minneapolis: University of Minnesota Press. ISBN 0-8166-4295-8.
Michael Newton (2002). Savage Boys and Wild Girls: A History of Feral Children. London: Faber and Faber. ISBN 0-571-21460-6.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Feral Children - Villilasten sivusto
Lapsipsykologiaa (Arkistoitu – Internet Archive)
Isä löysi tyttärensä 19 vuoden jälkeen viidakosta
Koirien kasvattamat lapset (Arkistoitu – Internet Archive)
Secret of the Wild Child
Poika joka eli koirien kanssa (Arkistoitu – Internet Archive)
Villilapsista
Oxana Malaya
Kaspar Hauser
Osterikonnakala

| Osterikonnakala |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Konnakalat Batrachoidiformes
Heimo::  Konnakalat Batrachoididae
Suku::  Opsanus
Laji::  tau
Kaksiosainen nimi
 Opsanus tau  (Linnaeus, 1766) 
Katso myös
   Osterikonnakala Wikispeciesissä   Osterikonnakala Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Osterikonnakala (Opsanus tau) on konnakaloihin kuuluva kalalaji. Lajia tavataan Pohjois-Amerikan itärannikolta.
Koko ja ulkonäkö

Osterikonnakala voi kasvaa 38–43 cm pitkäksi. Laji on suuri- ja leveäpäinen ja ruumis on varsinkin etuosastaan litteä. Selkäeviä on kaksi, joista taaempi on hyvin pitkä. Kalan rintaevät ovat suuret ja viuhkamaiset ja pyrstöevä on pyöreähkö. Osterikonnakalan leuassa on liuskamaisia viiksisäikeitä. Lajin pohjaväri on harmahtavanruskea ja ruumiissa on runsaasti epäsäännöllisiä tummempia juovia ja laikkuja. Osterikonnakala kykenee tuottamaan uimarakon lihaksillaan röhkiviä ja viheltäviä ääniä.
Levinneisyys ja elintavat

Osterikonnankalan levinneisyysalue ulottuu Mainesta Floridan eteläkärkeen. Laji elää kivikkoisilla osteri- tai koralliriutoilla, laiturien lähellä tai hiekkapohjaisilla alueilla. Sen ravintoa ovat äyriäisten lisäksi nilviäiset ja kalat. Osterikonnakalan lisääntymiskausi on huhtikuulta lokakuulle. Koiras valitsee kutupaikan, johon se houkuttelee naaraita ääntelemällä. Kutu tapahtuu kivien tai osterinkuorien suojaan ja koiras vartioi munia.