stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
25is Martíoun metroasema

| 25is Martíou> 25ης Μαρτίου |
| --- | --- |
 25is Martíoun metroasema.
 Thessalonikin metro 
Perustiedot
Metrolinjat:   Linja 1  Linja 2
Sijainti:  40°36′02″N, 22°57′30″E
Paikkakunta:  Thessaloniki, Keski-Makedonia, Kreikka
Avattu:  30. marraskuuta 2024
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Laitureita:  1
Laituriraiteita:  2
Liukuportaita:  kyllä
Hissejä:  kyllä
25is Martíou (kreik. 25ης Μαρτίου eli Σταθμός 25ης Μαρτίου, Stathmós 25is Martíou) on Thessalonikin metron asema Linjalla 1 (punainen) ja Linjalla 2 (sininen). Se on asema, jossa linjat haarautuvat toisistaan, ja sijaitsee samannimisellä kadulla Thessalonikin varsinaisen kaupunkialueen eteläosassa. Kadun ja aseman nimi ”25. maaliskuuta” viittaa Kreikan itsenäisyyspäivään.
Metroasema avattiin 30. marraskuuta 2024. Seuraava asema pohjoiseen sekä Linjalla 1 että Linjalla 2 on Analípseos. Seuraava asema etelään Linjalla 1 on Voúlgari ja Linjalla 2 Nomarchía.
Alun perin aseman nimeksi oli tarkoitus tulla Patrikíou (Πατρικίου), ja nimi esiintyy metron vanhemmissa suunnitteluaikaisissa kartoissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta 25is Martíoun metroasema Wikimedia Commonsissa
Thessalonikin metro
| --- | --- |
Linja 1:  Néos Sidirodromikós Stathmós  Dimokratías  Venizélou  Agía Sofía  Sintriváni/Ékthesi  Panepistímio  Papáfi  Efkleídi  Flémigk  Analípseos  25is Martíou  Voúlgari  Néa Elvetía 
Linja 2:  Néos Sidirodromikós Stathmós  Dimokratías  Venizélou  Agía Sofía  Sintriváni/Ékthesi  Panepistímio  Papáfi  Efkleídi  Flémigk  Analípseos  25is Martíou   Nomarchía   Kalamariá   Aretsoú   Néa Kríni   Míkra
Analípseoksen metroasema

| Analípseos> Αναλήψεως |
| --- | --- |
 Thessalonikin metro 
Perustiedot
Metrolinjat:   Linja 1  Linja 2
Sijainti:  40°36′20″N, 22°57′28″E
Paikkakunta:  Thessaloniki, Keski-Makedonia, Kreikka
Avattu:  30. marraskuuta 2024
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Laitureita:  1
Laituriraiteita:  2
Liukuportaita:  kyllä
Hissejä:  kyllä
Analípseos (kreik. Αναλήψεως eli Σταθμός Αναλήψεως, Stathmós Analípseos) on Thessalonikin metron asema Linjalla 1 (punainen) ja Linjalla 2 (sininen). Se sijaitsee samannimisellä kadulla Thessalonikin varsinaisen kaupunkialueen eteläosassa.
Metroasema avattiin 30. marraskuuta 2024. Seuraava asema pohjoiseen on Flémigk ja etelään 25is Martíou.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Analípseoksen metroasema Wikimedia Commonsissa
Thessalonikin metro
| --- | --- |
Linja 1:  Néos Sidirodromikós Stathmós  Dimokratías  Venizélou  Agía Sofía  Sintriváni/Ékthesi  Panepistímio  Papáfi  Efkleídi  Flémigk  Analípseos  25is Martíou  Voúlgari  Néa Elvetía 
Linja 2:  Néos Sidirodromikós Stathmós  Dimokratías  Venizélou  Agía Sofía  Sintriváni/Ékthesi  Panepistímio  Papáfi  Efkleídi  Flémigk  Analípseos  25is Martíou   Nomarchía   Kalamariá   Aretsoú   Néa Kríni   Míkra
Míkran metroasema

| Míkra> Μίκρα |
| --- | --- |
 Thessalonikin metro 
Perustiedot
Metrolinjat:   Linja 2
Sijainti:  40°34′06″N, 22°57′57″E
Paikkakunta:  Kalamariá, Thessaloniki, Keski-Makedonia, Kreikka
Avattu:  2025
Rakenne
Tyyppi:  tunneliasema
Laitureita:  1
Laituriraiteita:  2
Liukuportaita:  kyllä
Hissejä:  kyllä
Míkra (kreik. Μίκρα eli Σταθμός Μίκρα, Stathmós Míkra) on Thessalonikin metron rakenteilla oleva asema Linjalla 2 (sininen). Se on alkuvaiheessa linjan eteläinen pääteasema. Asema sijaitsee Kalamarián kaupungissa Thessalonikin metropolialueen eteläosassa, ja se on nimetty läheisen mutta naapurikunnan puolella olevan Míkran mukaan.
Metroasema on tarkoitus avata vuonna 2025. Seuraava asema pohjoiseen on Néa Kríni. Linjaa on tarkoitus jatkaa etelään Thessalonikin kansainväliselle lentoasemalle.
Filokalia (Origenes)

| Filokalia> Φιλοκαλία.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Basileios Suuri ja Gregorios Nazianzilainen
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  antologia
Julkaistu:  300-luku
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Filokalia (m.kreik. Φιλοκαλία, lat. Philocalia) on Origeneen katkelmista koottu teos eli eräänlainen antologia, jonka kokoajina pidetään Basileios Suurta ja Gregorios Nazianzilaista.
Historia

Origenes eli ja kirjoitti 200-luvulla. Filokalia koottiin 300-luvulla, ja sen kokoajina pidetään Basileios Suurta ja Gregorios Nazianzilaista. Gregorioksen sanotaan lähettäneen teoksen Tyanan piispalle Theodorokselle. Myöhemmin Origeneen teoksia tuhottiin, koska häntä pidettiin harhaoppisina. Näin Filokaliasta on tullut merkittävä lähde Origeneen ajattelun ja teosten tuntemisen kannalta, sillä teokset ovat muutoin pitkälti kadonneet. Filokaliasta on säilynyt useita käsikirjoituksia, joista eräs on Codex Parisinus Graecus 456.
Myöhemmin teoksen nimi, suomeksi ”Kauneuden rakastaminen”, on lainattu luostari-isien opetuksia kokoavan Filokalia-kokoelman nimeksi.
Sisältö

Teos koostuu 27 luvusta. Noin viidesosa sisällöstä on peräisin Origeneen teoksesta Kelsosta vastaan. Tekstikohdat käsittelevät erityisesti ”pyhää kirjoitusta” tai ”pyhiä kirjoituksia”, mikä viittaa tässä ennen kaikkea Vanhaan testamenttiin. Sisältö luvuittain on:
Kirjallisuutta > Käännöksiä ja tekstilaitoksia

Lewis, George: The Philocalia of Origen: A Compilation of Selected Passages from Origen's Works, Made by St. Grego.  Creative Media Partners, LLC, 2019.  ISBN 9780530593098
Origène: Philocalie, s. 19–24.  (1-20, Sources Chrétiennes tome 302)  Paris.
Origène: Philocalie, s. 11–13.  (21-27, Sources Chrétiennes tome 226)  Paris.
Robinson, J. Armitage: The Philocalia of Origen: The text revised with a critical introduction and indices.  Wipf and Stock Publishers, 2020.  ISBN 9781725265561
Aiheesta muualla

Ωριγένους Φιλοκαλία. (muinaiskreikaksi)
The Philocalia of Origen. Tertullian.org. (englanniksi)
Borys H’ersonskyi

Borys Hryhorovytš H’ersonskyi (ukr. Бори́с Григо́рович Херсо́нський, ven. Бори́с Григо́рьевич Херсо́нский; s. 28. marraskuuta 1950 Tšernihiv, Ukrainan SNT, Neuvostoliitto) on ukrainalainen runoilija.
Borys H’ersonskyi vuonna 2009
Suku ja koulutus

Borys H’ersonskyi syntyi juutalaiseen lääkärisukuun, ja kääntyi myöhemmin ortodoksiseen uskontoon. Hänen isoisänsä Robert (Riven) Aronovitš (1896-1954) oli yksi lasten psykoneurologian perustajista Odessassa ja julkaisi vuonna 1919 salanimellä Ro kaksi satiirista runokirjaa: "Koko Odessa epigrammeissa" ja "Beep". Äidin perhe asui Bessarabiassa ennen toista maailmansotaa, ja sodan jälkeen he asettuivat Tšernihiviin. Lapsena H’ersonskyi asui Starobilskissä, jonne hänen vanhempansa päätyivät sodanjälkeisen asutuspolitiikan vuoksi.
H’ersonskyi valmistui lääketieteellisestä instituutista Odessassa vuonna 1974 ja toimi kliinisen psykologian professorina. Hän opiskeli lääketiedettä Ivano-Frankivskissa ja Odessassa. Hän työskenteli aluksi neurologina, ennen kuin hänestä tuli psykologi ja psykiatri Odessan alueelliseen psykiatriseen sairaalaan Vuonna 1996 H’ersonskyi sai nimityksen Odessan kansallisen yliopiston psykologian laitokselle, ennen kuin hänestä tuli kliinisen psykologian laitoksen johtaja vuonna 1999. Vuodesta 2017 lähtien hän on toiminut Kiovan modernin psykologian ja psykoterapian instituutin (KISPP) rehtorina.
Suku ja koulutus > Yksityiselämä

Borys H’ersonskyi asuu Odessassa ja on naimisissa runoilija Ljudmyla H’ersonskan kanssa. Yhdysvaltalainen kirjailija Jelena Ahtiorskaja on hänen sisarentyttärensä.
Kirjallinen ura

Nuoruudessaan H’ersonskyi osallistui toisinajattelijoiden kirjalliseen kulttuuriin ja esiintyi emigranttilehdistössä, kuten "Novoje russkoje slovo" ja Radio Svoboda ('Vapaus'). Hänen runojaan julkaistiin ulkomailla 1980-luvun puolivälissä. 1990-luvulta lähtien hänen runojaan on julkaistu Venäjällä ja Ukrainassa lukuisissa kirjallisissa lehdissä ja erilaisissa antologioissa.
Ensimmäinen laillisesti julkaistu teos ISBN-numerolla oli 'Kahdeksas osa' (ven. Восьмая доля, 1993). Sen jälkeen seurasivat Aidan ulkopuolella (ven. Вне ограды, 1996), Perhearkisto (ven. Семейный архив, 1997), Post Printum (1998), Siellä ja sitten (ven. Там и тогда, 2000), Käärö (ven. Свиток, 2002), Piirrä pieni mies (ven. Нарисуй человечка, 2005), Menneen ajan verbit (ven. Глаголы прошедшего времени) sekä Ylistyskirjaan (ven. Книге хвалений, 1994) ja kokoelmaan Runous kahden testamentin vaihteessa kerättyjen raamatullisten tekstien transkriptiot. Salomon psalmit ja oodit (ven. Поэзия на рубеже двух заветов. Псалмы и оды Соломона, 1996). Hän on julkaissut myös Arion, Znamia, Hreštšatyk, Novyi mir, Oktjabr ja Homo Legends -aikakauslehdissä.
Vuonna 2006 hän julkaisi Venäjällä ensimmäisen runokirjansa Perhearkisto (ven. Семейный архив), jota seurasi vuonna 2008 Under Construction ja Aidan ulkopuolella (ven. Вне ограды). Vuonna 2009 hän kokosi Italiaa-runonsa Marble Sheet -kirjaan (italialainen painos, toimittanut Claudia Scandura vuonna 2010) ja julkaisi vuonna 2010 teoksen The Spiritual Collection. Hän on useiden kirjallisuuspalkintojen voittaja, vuodesta 1998 lähtien hän on toiminut Kreštšatik-lehden toimittajana. Hän voitti Joseph Brodsky -palkinnon vuonna 2008. Saksankielisestä Familien-archiv -julkaisusta hänelle myönnettiin vuonna 2010 Itävallassa tuomariston erikoispalkinto Itä-Euroopan Literaris-festivaaleilla.
Neuvostoaikana H’ersonskyi oli osa samizdat-liikettä, joka levitti vaihtoehtoista, epäkonformistista kirjallisuutta epävirallisten kanavien kautta. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Hersonski julkaisi 17 runo- ja esseekokoelmaa venäjäksi ja ukrainaksi. Yhtenä Ukrainan merkittävimmistä venäjänkielisistä runoilijoista pidetty H’ersonskyi palkittiin runoilijana vuonna 2008 Kiovan Laurels-runofestivaaleilla ja Venäjän palkinnolla vuonna 2011.
Borys H’ersonskyi on maineensa vakiinnuttanut merkittävä venäläinen nykyrunoilija.
Asiasta lisää

Borys H’ersonskyi venäläisen kirjallisuuden uusi kartta -sivustolla (venäjäksi)
Borys H’ersonskyi Journal Hallissa (venäjäksi)
Borys H’ersonskyi Age of Translation -sivustolla (venäjäksi)
Valtiopäivämies

| Valtiopäivämies> Ruotsin valtakunta, 1809 jälkeen Suomen suuriruhtinaskunta |
| --- | --- |
 Valokuva säätytalon edustalla olevista ihmisistä kun säätyvaltiopäivät siirtyivät historiaan vuonna 1906.
Valtio:  Ruotsin valtakunta, Suomen läänit ja 1809 Suomen suuriruhtinaskunta
Kielet:  Suomi, Ruotsi ja Venäjä
Kansat:  Ruotsalaisista, venäläisistä ja eurooppalaisista muodostunut suomalaistunut kantaväestö
Valtiopäivämies on henkilö jota kutsutaan Suomessa ja Ruotsissa säätyjä edustavaksi edusmieheksi eli poliitikoksi, joka on tullut valituksi oman lääninsä edustajaksi säätyvaltiopäiville. Edustajat Suomessa ja Ruotsissa valittiin kaikista neljästä valtiosäädystä: aatelisto, papisto, porvaristo ja talonpojat, jotka muodostivat valtiopäivämiesryhmiä nelikamariseen parlamentiin, sekä säätyjen valiokuntalaitokseen.
Ruotsin ja Suomen valtioyhteyden aikana valtiopäivämiehet kokoontuivat Ruotsissa pidetyillä valtiopäivillä sekä Suomen autonomisen suurruhtinaskunnan aikana Porvoossa pidetyillä valtiopäivillä. Helsingissä valtiopäivämiehet kokoontuivat ns. valtioyön päättymisen jälkeen. Uudelleen avatut säätyvaltiopäivät kokoontuivat vuonna 1863, minkä jälkeen kokouksia pidettiin säännöllisesti 1869 annetun valtiopäiväjärjestyksen mukaisesti. Valtiosäätyjen toiminta lakkautettiin vuoden 1906 jälkeen, kun Suomeeen perustettiin yksikamarinen eduskunta.
Säätyjen valtiomiesvaalit > Voimassa olleet perustuslait

Suomen ollessa Venäjän autonominen suuriruhtinaskunta olivat voimassa Ruotsin vallan aikaiset perustuslait eli vuoden 1772 hallitus­muoto ja vuoden 1789 yhdistys- ja vakuutuskirja, jotka Venäjän keisari Aleksanteri I oli Suomen lähetyskunnan esityksen pohjalta vakuutuksellaan vahvistanut Porvoon valtiopäivillä.
Säätyjen valtiomiesvaalit > Ehdokkaat ja vaalioikeus

Valtiopäivämiehet muodostivat nelikamarisen parlamentin, jokainen sääty perinteitä ja vaalitapoja noudattaen. Suomen läänien vaalipiiriin kuuluvasta tuomiokunnasta muodostui oma lähetyskunta, jota myöhemmin alettiin kutsua valiokuntalaitokseksi jonka edustajat matkustivat Ruotsin säätyvaltiopäiville, sekä Suomen ja Venäjän valtioyhteyden aikana Suomessa pidetyille säätyvaltiopäiville.
Vaalioikeus ehdokkaalla asettumiseksi oli vain säädyssä olevien vapaasyntyisten miesten yksinoikeus, säätyyn kuuluneella naisella ei ollut vaalioikeutta. Ennen ehdolle asettumista ehdokkaan oli osoitettava vaalitoimitsijalle hallitsijan erioikeutta todentava vakuutuskirja.
Valtiosäädyt > Yläsääty

Aateliston valtiopäiväedustajat koostuivat alemman aateliston, sekä ylemmän aateliston vapaaherrallisista ja kreivillisistä. Aatelissäädyssä oikeus osallistua valtiopäiville kuului jokaisen Ritari­huoneeseen hyväksytyn ja aateliskalenteriin kirjatun aatelissuvun pää­miehelle, mikäli hän oli esteellinen osallistumaan, tuli hänen nimetä valtakirjalla sukunsa seuraavaksi vanhin tai muu sukunsa aatelismies, usein aatelissäädyn valtiopäiväedustajat olivat ammatiltaan juristeja.
Papiston valtiopäiväedustajat valittiin Hiippa- ja rovastikunnittain tuomiokunnan kirkolliskokouksissa toimitetuissa äänestyksissä, joissa äänioikeus oli kirkkoherroilla ja kappalaisilla. valitulle papille annettiin valtuuskirja hippakunnan tuomiokapitulilta tai yliopiston konsistorilta, arkkipiispa sekä piispat olivat ainoat itse oikeutetut osallistumaan edustajaksi valtiopäiville ilman kirkolliskokouksen hyväksyntää. Vuoden 1869 valtio­päiväjärjestyksessä pappissäädyn edustuksellisuus laajeni siten, että yliopisto sai kaksi edustajaa, sekä kunkin hiippakunnan oppikoulunopettajat edustajan, tällöin valtiopäiville pääsi myös pappissäädystä juristeja, lähinnä lainopillisia professoreita.
Valtiosäädyt > Alasääty

Porvariston (kolmas sääty), valtiopäivienedusmiehet valittiin raatihuoneella ehdolle asettuneista kiltalaitoksen jäsenistä, jonka vaaleissa äänestettiin yksiehdokas jokaisesta kaupungista, vaalissa äänioikeutettuja olivat kaikki kauppa- ja käsityöläisammatin harjoittamiseen oikeuttaneet porvarinoikeuden haltijat, jotka asuivat tapuli- tai maakauppaa harjoittavassa kaupungissa. Äänioikeuden ja kunkin käytettävissä olevan ääniosuuden määrittely oli mutkikas toimenpide, eikä vaali­kelpoisuus sääntöjä aina noudatettu. Useat kaupungit valitsivatkin edustajaksi pormestarin, jolla oli juristin koulutus, valituille ehdokkaalle valtuuskirja luovutettiin Kaupungin maistraatista.
Talonpoikaiston (neljäs sääty), valtiopäivienedusmiehet valittiin äänestämällä lääninsä vaalipiiriin kuuluneen tuomiokunnan pitäjäinkokouksessa, äänestämällä yksi edusmies jokaisesta tuomiokunnasta, vaaleja toimittivat läänissä luottamushenkilöistä koostuneet valitsijamiehet, näiden tehtäviin kuului haastatella pitäjänsä käräjäsalissa kyläyhteisönsä ehdolle asettuneita talonpoikaiston Isäntiä, jotka koostuivat pitäjän perintö- ja rälssimaata omistavista talonpojista, sekä kruununtilojen asukkaista ja virkatalojen vuokraajista, joista valitsijamiehet äänestivät sivistyneen, hyvämaineisen, sekä varallisuudeltaan keski- tai suurtalonpoikaiston manttaalitilallisen, valitulle talonpojille valtuuskirja luovutettiin tuomiokunnan käräjäoikeuden tuomarilta.
Valtiomiesten matkanvaiheista

Säätyjen valtiopäivämies vaaleista ilmoitettiin viranomaisten kuulutuksella ruotsiksi. Suomen suuriruhtinaskunnan aikana kuulutukset annettiin Suomen kihlakunnissa myös suomeksi.
Valtiopäivämiesten vaalit järjestettiin suomalaisissa lääneissä kokouskutsun mukaisesti. Valituksi tulleet edustajat saivat vaalitilaisuutensa päätteeksi vaalitoimitsijoilta lupakirjaa vastaan osallistumispoletin, joka oikeutti edustajan valtiopäiville. Säädyt matkasivat valtiopäiväkaupunkiin ja kävivät kumartamassa kulloinkin vallassa toiminutta hallitsijaa, sekä neuvottelemassa kotipitäjänsä toiveista valiokuntaistuntojen kokouksissa.
Valtiomiesten matkanvaiheista > Matkustaminen valtiopäiville

Matkustaminen pohjoismaissa kotikunnasta valtiopäiville oli hankalaa erityisesti talvisaikaan muuttuvien sääolosuhteiden vuoksi, matkustaminen määränpäähän kesti noin kaksi viikkoa, valtiopäivämiehet saatettiin retkikunnan saattamana valtiopäivien avajaisiin, ruotsiin matkustaessa kesäisin matkaa kuljettiin laivalla, sekä talviaikaan maitse hevosrekiä käyttäen, retkikunnan yöpyminen ja ruokailut toimitettiin ohikulkumatkalla osuneiden kylien ja kaupunkien taloissa ja torpissa.
Retkikunnan saavuttua määränpäähän majoittuivat valtiopäivämiehet, sekä retkikunnan kuljettajat kylän tai kaupungin kievareihin, sekä hotelliin. Valtiopäivät kestivät keskimäärin noin neljä viikkoa, jonka päättyessä retkikunnat palasi takaisin kotikuntiinsa.
Kunnianosoitukset

Valtiopäivämiehiä muistettiin hallitsijan toimesta valtiopäivien luottamustehtävästä palkitsemalla aateliston, sekä papiston edustajia ritarikunnan rintamerkillä, sekä porvariston ja talonpoikaiston edustajia ansio- ja kunniamerkeillä, myös lääninvirkamiehet muistivat valtiomiestä taideteoksilla kuten postimerkissä, muotokuvalla, muistomerkeillä kuten kohokuvioiduilla reliefillä tai hautamuistomerkillä. Säätyvaltiopäivien merkkihenkilöitä on kunnioitettu jälkikäteen myös postuumisti suomalaisten seurojen ja kiltojen, sekä kunnan ja valtion toimesta.
Aiheesta muualla

C. J. Slotte Talonpoikaissäädyn puhemiehenä Viitattu 18.12.2021
Talonpoikaissäädyn pöytäkirja 1863 (Arkistoitu – Internet Archive) Viitattu 18.12.2021
| n k Suomen hallinto |
| --- | --- |
Hallinto:  Suomen hallitsijat  Eduskunta  Ruotsin maapäivät  Ruotsin valtaneuvosto  Suomen senaatti  Suomen suuriruhtinaskunnan valtiopäivät  Suomen äänioikeuden historia 
Hallintojaot:  Aluehallintovirastot  Historialliset maakunnat  Itämaa  Keskiaikaiset seurakunnat  Kihlakunnat  Kirkkopitäjät  Kreivi- ja vapaaherrakunnat  Kunnat  Laamannikunnat  Lapinkylät  Lapinmaat  Linnaläänit  Läänit  Maakunnat  Neljänneskunnat  Pitäjät  Voutikunnat 
| n k Suomen säädyt |
| --- | --- |
Aatelisto:  Rälssi  Ruotsin aateli  Suomen aateli  Aateliskirje 
Papisto:  Turun ja Suomen arkkipiispat 
Porvaristo:  Valtaporvarit 
Talonpojat:  Rusthollarit 
Rahvas:  Itselliset  Lampuodit  Loiset  Muonamiehet  Mäkitupalaiset  Torpparit 
Helsingin ritarihuoneessa kokoontuivat Suomen suurruhtinaskunnan aikana aatelisto säätyvaltiopäiville.
Helsingin Säätytalossa kokoontuivat Suomen suurruhtinaskunnan aikana kolmesäätyinen eduskunta, papisto, porvaristo ja talonpoikaisto.
Postimerkit ovat Helsingissä pidetystä vuoden 1863 Säätyvaltiopäivien avajaisista valiokuntalaitoksessa toimineiden puhemiesten, aatelissäädyn Johan Mauritz Nordenstamin, pappissäädyn Edvard Bergenheimin, talonpoikaissäädyn Aukusti Mäkipeskan, sekä porvarissäädyn Robert Isidor Örnin muistoksi painettu postimerkki kokoelma.
Bugeseran kansainvälinen lentoasema

Bugeseran kansainvälinen lentoasema (IATA: -, ICAO: -) on rakenteilla oleva kansainvälinen lentoasema Bugeseran alueella Ruandassa. Lentoasema on ollut rakenteilla vuodesta 2017, ja sen on määrä valmistua 2027.
Uusi lentoasema sijaitsee linnuntietä noin 25 kilometriä ja tietä pitkin noin 40 km Ruandan pääkaupungista Kigalista kaakkoon. Kaupunkia palvelee nykyisin Kigalin kansainvälinen lentoasema. Uutta lentoasemaa on kutsuttu Ruandan suurimmaksi infrastruktuurihankkeeksi, ja jotkut ruandalaiset tahot ovat ilmoittaneet, että siitä tulee Afrikan ympäristöystävällisin lentoasema. Projekti on viivästynyt useita kertoja.
Historia

Kigalin vanha lentoasema sijaitsee lähempänä keskustaa, mutta paikassa, jossa sitä olisi hyvin vaikea laajentaa. Sen takia Ruandan valtio on halunnut rakentaa kauemmas kokonaan uuden suuren kansainvälisen lentoaseman, jonka kautta kulkisi miljoonia matkustajia vuosittain.
Huhtikuussa 2013 Ruandan hallitus suunnitteli antavansa projektin pääkaupungin uuden lentoaseman rakentamisen kiinalaiselle China State Construction Engineering Corporationille. Kiinalaisyhtiö kuitenkin vetäytyi projektista myöhemmin. Uuden lentoaseman ensimmäisen vaiheen rakennustöiden oli tarkoitus alkaa samana vuonna ja valmistua 2017. Valtio hankki maat lentoasemaa varten noin 2 000 maanomistajalta. Lentoaseman oli alussa tarkoitus maksaa 650 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, mutta hinta on sittemmin kasvanut merkittävästi. Ruandan valtion oli tarkoitus rahoittaa se kokonaan.
Rakennustöiden aloittaminen kuitenkin viivästyi muun muassa siksi, että alueella asui vielä parituhatta kotitaloutta, joista osa oli riitauttanut poismuutosta saamaansa korvauksen. Elokuussa 2016 Ruanda solmi portugalilaisen Mota Engil Engenharia e Construcao African kanssa sopimuksen lentoaseman rakentamisesta, rahoittamisesta ja ylläpitämisestä 25 vuodeksi. Lentoasemaa varten perustettiin Bugesera Airport Company (BAC) -yhteisyritys, josta 75% omistaa Mota Engil ja 25% ruandalainen Aviation Travel and Logistics Holding Limited. Rahoitus jakautui osuuksien mukaan. Rakennustyöt alkoivat viimein elokuussa 2017. Valmistumisaikataulu on viivästynyt toistuvasti.
Rakennustyöt keskeytettiin osittain keväällä 2019, koska lentoaseman tiloja haluttiin suunnitella uudelleen. Muun muassa lentoaseman aiottua kapasiteettia kasvatettiin. Joulukuussa 2019 Qatar Airways teki Ruandan kanssa sopimuksen, jossa se osti 60% lentoasemasta. Rakennustyöt jatkuivat hitaammin Koronaviruspandemian takia vuonna 2020.
Rakennustöiden on tarkoitus valmistua vuonna 2027 ja toiminnan alkaa vuoteen 2028 mennessä.
Tilat

Lentoasemalle tulee yksi 4 200 metriä pitkä päällystetty kiitotie. Lentoaseman terminaali tulee olemaan lattiapinta-alaltaan 130 000 neliömetriä. Sen kautta voi kulkea kahdeksan miljoonaa matkustajaa vuodessa, ja tulevaisuudessa määrä voidaan kasvattaa 14 miljoonaan. Lentoasemalle tulee myös rahtiterminaali, jonka kautta voi kulkea 150 000 tonnia rahtia vuodessa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Bugeseran kansainvälinen lentoasema Wikimedia Commonsissa
Smart Forfour

Smart Forfour 2. sukupolvi
Smart Forfour (virallinen kirjoitusmuoto: smart forfour) on Daimler-konserniin kuuluvan Smart Automobile -divisioonan valmistama pieni perheauto. Mallista on olemassa kaksi sukupolvea, joista ensimmäistä valmistettiin vuosina 2004–2006. Toinen sukupolvi julkaistiin 16. heinäkuuta 2014 ja on toistaiseksi edelleen tuotannossa.
Ensimmäinen sukupolvi

Smartin ongelma oli, että kaksiovinen ForTwo oli liian pieni perheautoksi. Tarvittiin siis suurempi pienen kokoluokan auto, jota nimettiin ForFouriksi. Sen tekniikka (esimerkiksi alusta ja bensiinimoottorit) pohjautuu pitkälti vuoden 2003 Mitsubishi Colt -henkilöautoon. Mallia valmistettiin vain noin kahden vuoden ajan ja sen valmistus päätettiin kuitenkin lopettaa kannattamattomana vuonna 2006. Smart lanseerasi Smart Forfourin ensin Mitsubishin valmistamilla 1.1l, 1.3l, ja 1.5l bensiinimoottoreilla sekä Mercedes-Benzin valmistamilla 1.5l dieselmoottoreilla. Vuonna 2005 moottorivaihtoehtoja parannettiin pienempitehoisilla 1,1l:n ja 1,5l:n turbobensiinimoottoreilla .