stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wedel

| Wedel |
| --- | --- |
 Wedel ilmasta nähtynä.
 lippu:  vaakuna
 Wedel
 Koordinaatit: 53°35′N, 9°42′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Schleswig-Holstein
Piirikunta:  Pinneberg
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  33,8 km²
Korkeus:  8 m
Väkiluku (2018):  33 547
 – Väestötiheys:  992 as./km²
Postinumero:  22880
Suuntanumero(t):  04103
 
 www.wedel.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Wedelin tori ja Wedelin Roland-patsas takaapäin.
Wedelin sijainti Pinnebergin piirikunnassa. Pienemmässä kuvassa piirikunnan sijainti Schleswig-Holsteinin osavaltiossa.
Wedel on kaupunki Pinnebergin piirikunnassa Schleswig-Holsteinin osavaltiossa Pohjois-Saksassa. Se sijaitsee välittömästi Hampurin länsipuolella Elben pohjoisrannalla. Vastarannalla on Ala-Saksin osavaltio.
Maantiede

Wedel sijaitsee Hampurin metropolialueella Schleswig-Holsteinin eteläosassa noin 20 kilometriä Hampurin keskustasta länteen. Wedel on kauttaaltaan alavaa ja sen keskusta nivoutuu yhteen Hampurin läntisten kaupunginosien kanssa. Luoteen suuntaan pitkin Elben pohjoisrantaa asutus sitä vastoin on suhteellisen harvaa.
Historia

Ensimmäinen asiakirjamaininta Wedelistä on vuodelta 1212. Paikkakunnalla järjestettiin suuria karjamarkkinoita, jotka ylläpitivät paikallista talouselämää ja loivat vaurautta keskiajalta aina 1700-luvulle. Tuolloin pystytetty Rolandin patsas on nykyisin Wedelin tunnusmerkki. Tulipalo tuhosi Wedeliä maaliskuussa 1731 ja syyskuussa 1837. Wedel sai kaupunkioikeudet 3. joulukuuta 1875. Schulaun kylä liitettiin Wedeliin 1909. Schulausta on ensimmäinen asiakirjamaininta vuodelta 1419.
Kansallissosialismin aikana Wedelissä toimi Neuengammen keskitysleirin sivuleiri. Maaliskuussa 1943 britit tuhosivat suuren osan Wedelin keskustaa ilmaiskullaan. Toisen maailmansodan jälkeen Wedelin väkiluku moninkertaistui.
Kulttuuri

Wedelistä käsin operoi teatterilaiva Batavia, jossa on 70-paikkainen sali. Kaupungissa on tavanomaisen kaupunginmuseon lisäksi taidemuseo Ernst-Barlach-Museum Wedel, taiteilija Barlach oli syntynyt Wedelissä.
Wedelin Roland-patsas, Wedeler Roland, on alkuaan vuodelta 1558. Tarun mukaan Roland oli Kaarle Suuren palveluksessa ja kuoli taistelussa Pyreneillä vuonna 778. Rolandiin liittyy eeppinen runoelma Rolandin laulu. Vastaavia patsaita on myös muualla Saksassa.
Wedelin historiallista arkkitehtuuria edustaa muun muassa arkkitehti Hermann Seebeckin suunnittelema punatiilinen Hotel Elbburg vuodelta 1913.
Talous ja liikenne

Wedelissä on muun muassa lääketeollisuuden yrityksiä. Hampurin kaupunkijunajärjestelmä, S-Bahn Hamburg, ulottuu Wedelin rautatieasemalle. Maantieliikenteen pääväylä on Bundesstraße 431, joka vie Hampurista luoteeseen Albersdorfiin. B 431 ja BAB 7 risteävät Wedelin itäpuolella. Elben yli on lauttaliikennettä.
Lähteet ja viitteet

↑  Entfernung von Wedel (Holstein), Schleswig-Holstein, Deutschland nach Hamburg, Deutschland Entfernungsrechnerkm.com. Viitattu 30.4.2020.
↑  Wedel – Brücke zwischen Hamburg und Holstein Wedel.de. Stadt Wedel. Viitattu 30.4.2020.
↑  Das Herz der Batavia – das Theater Batavia-wedel.de. Viitattu 30.4.2020.
↑  Der Roland - das Symbol der Stadt Wedel Wedel.de. Stadt Wedel. Viitattu 30.4.2020.
Aiheesta muualla

Wedel, Saksi, Saksa — Sunrise, Sunset and Daylength
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Wedel
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Käännös suomeksi
Lars Mytting

| Lars Mytting |
| --- | --- |
 Mytting vuonna 2019.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. maaliskuuta 1968 (ikä 56)
Kirjailija
Tuotannon kieli: norja
Esikoisteos:  Hestekrefter (2006)
Palkinnot
 Dobloug-palkinto 2022 
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Lars Mytting (s. 1. maaliskuuta 1968) on norjalainen kirjailija, joka on kotoisin Fåvangista. Hänet tunnetaan erityisesti kotiseudulleen Gudbrandsdaleniin sijoittuvista historiallisista romaaneistaan, mutta hänen läpimurtonsa oli puulämmitystä käsittelevä tietokirja Hel ved (2011; suom. Täyttä puuta). Myttingin tuotantoa on käännetty yli kahdellekymmenelle kielelle.
Teoksia

Hevosvoimat (Hestekrefter; romaani, 2006). Suomentanut Outi Menna. Like Kustannus, 2007.
Vårofferet (romaani, 2010)
Täyttä puuta : pilko, pinoa ja kuivaa - puulämmittämisen taito (Hel ved; tietokirja, 2011). Suomentanut Anssi Orrenmaa. Bazar, 2013.
Svøm med dem som drukner (romaani, 2014)
Søsterklokkene (romaani, 2018)
Hekneveven (romaani, 2020)
Skråpånatta (romaani, 2023)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lars Mytting Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Conmebolin karsinnat jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuihin 2002

| FIFA World cup 2002 > MM-karsinnat 2002 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Maanosaliitto | MM-karsinnat |  |  |  |
| Aasia | AFC |  |  |  |
| Afrikka | CAF |  |  |  |
| Eurooppa | UEFA |  |  |  |
| Etelä-Amerikka | CONMEBOL |  |  |  |
| Pohjois- ja Keski-Amerikka | CONCACAF |  |  |  |
| Oseania | OFC |  |  |  |
|   ← 1998 |  2006 → |  |  |  |
Vuoden 2002 jalkapallon MM-kilpailujen karsintoihin osallistui Etelä-Amerikan maanosaliitosta CONMEBOL:stä kaikki liiton 10 maata, jotka pelasivat alueen neljästä MM-kisojen kiintiöpaikasta, sekä yhdestä jaetusta kisapaikasta Oseanian liiton OFC:n kanssa. Karsinnoissa pelattiin kaksinkertainen sarja; sarjan neljä parasta selviytyivät MM-lopputurnaukseen ja viides karsi kisapaikasta OFC:n karsintojen voittajan kanssa.
Etelä-Amerikan maista MM-kisoihin selviytyivät Argentiina, Ecuador, Brasilia ja Paraguay, sekä liittojen välisen karsintaottelun voittanut Uruguay.
CONMEBOL:n/OFC:n karsinta

| Joukkue #1 | Yht>  | Joukkue #2 | 1>  osa | 2>  osa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Australia  | 1-3 |  Uruguay | 1-0 | 0-3  |
Uruguay selviytyi vuoden 2002 MM-kilpailuihin.
Estraditaide

Estraditaide on esittävää taidetta, joka ei kuulu säveltaiteen, näyttämötaiteen tai tanssitaiteen alaan eikä sirkukseen, mutta on tarkoitettu esitettäviksi estradilla. Sitä käsitellään taidehallinnossa usein yhdessä sirkustaiteen kanssa.
Vuonna 1999 Taiteen keskustoimikunta teki kyselyn  kartoittakseen sirkus- ja estradialan taiteilijoiden tilannetta Suomessa, koska silloin pohdittiin sirkus- ja estraditaiteen asemaa valtion taidehallinnossa. Tuolloin yleisimmät vastaajien mainitsemat ammatit olivat taikuri, klovni ja akrobaatti.
Suomessa alan ammattikoulutusta tarjoavan muutamat  ammattikorkeakoulut, joiden esittävän taiteen koulutusohjelmaan sisältyy sirkustaiteen suuntautumisvaihtoehto.
Auburn (Alabama)

| Auburn |
| --- | --- |
 Auburnin kaupungintalo.

Valtio:  Yhdysvallat
Osavaltio:  Alabama
Piirikunta:  Lee
Hallinto:  
 – Pormestari:  Bill Ham, Jr.
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  155.02 km²
 – Josta vettä:  2.65 km² 
Korkeus:  258 m
Väkiluku (2010):  53 380
 – Väestötiheys:  407.16 as./km²
Aikavyöhyke:  UTC-6 (kesäaika UTC-5)
Motto::  "The Loveliest Village On The Plains"
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Auburn on kaupunki Alabaman osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen väkiluku oli vuoden 2013 väestönlaskennassa 58 582, ja se on itäisen Alabaman suurin kaupunki. Auburnin metropolialue käsittää lisäksi Opelikan kaupungin ja Phenix Cityn pohjoisosan, ja siellä on noin 150 000 asukasta. Auburnissa toimii Auburnin yliopisto.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Auburn Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Auburn, Alabama
Alabaman osavaltio
| --- | --- |
Piirikunnat:   Autauga  Baldwin  Barbour  Bibb  Blount  Bullock  Butler  Calhoun  Chambers  Cherokee  Chilton  Choctaw  Clarke  Clay  Cleburne  Coffee  Colbert  Conecuh  Coosa  Covington  Crenshaw  Cullman  Dale  Dallas  DeKalb  Elmore  Escambia  Etowah  Fayette  Franklin  Geneva  Greene  Hale  Henry  Houston  Jackson  Jefferson  Lamar  Lauderdale  Lawrence  Lee  Limestone  Lowndes  Macon  Madison  Marengo  Marion  Marshall  Mobile  Monroe  Montgomery  Morgan  Perry  Pickens  Pike  Randolph  Russell  Shelby  St. Clair  Sumter  Talladega  Tallapoosa  Tuscaloosa  Walker  Washington  Wilcox  Winston 
Kaupungit (suurimmat):   Alabaster  Albertville  Anniston  Athens  Auburn  Bessemer  Birmingham  Daphne  Decatur  Dothan  Enterprise  Fairhope  Florence  Foley  Gadsden  Helena  Hoover  Homewood  Huntsville  Madison  Mobile  Montgomery (pääkaupunki)  Mountain Brook  Northport  Opelika  Oxford  Pelham  Phenix City  Prattville  Trussville  Tuscaloosa  Vestavia Hills    
Käännös suomeksi
Jouluhalko (leivos)

Jouluhalko
Jouluhalko (ransk. Bûche de Noël) on perinteinen ranskalainen puuhalon muotoinen koristeltu joululeivonnainen, jota tarjoillaan etenkin Ranskassa ja joissakin ranskankielisissä maissa. Tämä kulinaristinen perinne juontaa juurensa vanhemmasta kelttiläisestä tavasta polttaa jouluhalkoa, jolla juhlittiin talvipäivänseisausta. Kaupunkiasutuksen myötä puun polttamisen perinne kävi mahdottomaksi, ja suuri halko korvattiin pienemmällä oksalla, joka asetettiin keskelle pöytää ja ympäröitiin erilaisilla herkuilla. Tämä oksa muuttui vähitellen leivokseksi pariisilaisleipureiden ansiosta 1800-luvun lopulla.
Jouluhalko valmistetaan kääretortun tapaan käärimällä taikinalevy täytteineen sylinterin muotoiseksi rullaksi. Taikinanpalasilla kääröön saatetaan tehdä kohoumia oksakohdiksi, minkä jälkeen halko kuorrutetaan. Perinteisesti kuorrutuksessa ja täytteessä käytetään kahvin tai suklaan avulla värjättyä voikreemiä, mutta nykyään tarjolla on myös kevyempiä vaihtoehtoja. Jouluhalon täytteenä voidaan käyttää esimerkiksi jäätelöä, kastanjasosetta tai marsipaania ja kuorrutuksena suklaavaahtoa. Puun kuorta jäljittelevä pinta viimeistellään tomusokerilla ja vetämällä kuorrutukseen uria haarukalla. Lopuksi halko koristellaan piikkipaatsaman oksilla tai erilaisilla muovista, marsipaanista tai sokerista valmistetuilla hahmoilla kuten sienillä, eläimillä, tontuilla ja joulupukeilla.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jouluhalko (leivos) Wikimedia Commonsissa
Kleitomakhos

| Kleitomakhos> Hasdrubal.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 187 eaa.
Kuollut: 109 eaa.
Koulutus ja ura
Koulukunta:  
Opettaja:  Karneades
Kleitomakhos (m.kreik. Κλειτόμαχος, alun perin Hasdrubal) (187–109 eaa.) oli antiikin kreikkalainen Platonin Akatemiaan kuulunut filosofi.
Kleitomakhos oli kotoisin Karthagosta. Hän tuli Ateenaan noin vuonna 146 eaa. opiskelemaan filosofiaa. Hän oli Karneadeen oppilas, ja seurasi tätä Akatemian johdossa vuonna 126 eaa. Hän omaksui tältä skeptisyyden. Akatemian lisäksi hän vaikutti myös sekä peripateettisessa että stoalaisessa koulussa.
Diogenes Laertios kertoo hänen kirjoittaneen yli 400 kirjaa. Yksikään näistä ei ole säilynyt nykypäiviin. Suurin osa näistä teoksista pyrki tallentamaan ja selventämään Karneadeen näkemyksiä, joka ei itse kirjoittanut yhtään teosta. Näiden lisäksi hän kirjoitti johdannon ateenalaiseen filosofiaan, sekä kirjeen maanmiehilleen Karthagon kaaduttua kolmannen puunilaissodan lopussa. Kirjeessä hän selvittää filosofian onnettomuuksien aikana tuomaa lohtua.
Cicero arvosti suuresti Kleitomakhoksen töitä, ja perusti osan teoksistaan Jumalten luonteesta (De natura deorum), De divinatione ja De fato tämän kirjoittamaan teokseen, josta hän käyttää nimeä De sustinendis offensionibus (”Myöntymyksen epäämisestä”).
Kaksi Kleitomakhoksen töistä tiedetään omistetuksi merkittäville roomalaisille, toinen runoilija Gaius Luciliukselle ja toinen konsuli Lucius Marcius Censorinukselle. Myös tästä voidaan päätellä, että hänen teoksensa olivat arvostettuja Roomassa.
Aiheesta muualla

Diogenes Laertios: Kleitomakhoksen elämäkerta. (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Diogenes Laertios: Kleitomakhoksen elämäkerta. (kreikaksi)
Antiikin filosofia  Platonismi
Conmebolin karsinnat jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuihin 2006

| FIFA World cup 2006 > MM-karsinnat 2006 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Maanosaliitto | MM-karsinnat |  |  |  |
| Aasia | AFC |  |  |  |
| Afrikka | CAF |  |  |  |
| Eurooppa | UEFA |  |  |  |
| Etelä-Amerikka | CONMEBOL |  |  |  |
| Pohjois- ja Keski-Amerikka | CONCACAF |  |  |  |
| Oseania | OFC |  |  |  |
|   ← 2002 |  2010 → |  |  |  |
Etelä-Amerikan maanosaliiton CONMEBOL:n karsinnat vuoden 2006 MM-lopputurnaukseen pelattiin syyskuun 2003 ja lokakuun 2005 välillä. Karsintoihin osallistuivat kaikki 10 liiton jäsenmaata.
Karsintojen neljä parasta maata selviytyivät MM-lopputurnaukseen. Viidenneksi sijoittunut karsi kisapaikasta Oseanian karsintojen voittajan kanssa.
Maalintekijät

| # | Pelaaja | Joukkue | Maalit |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | Ronaldo |  Brasilia | 10 |
| 2 | Hernán Crespo |  Argentiina | 7 |
| 2 | José Cardozo |  Paraguay | 7 |
| 2 | Jefferson Farfán |  Peru | 7 |
| 5 | Adriano |  Brasilia | 6 |
| 5 | Diego Forlán |  Uruguay | 6 |
| 5 | Ruberth Morán |  Venezuela | 6 |
| 8 | Joaquín Botero |  Bolivia | 5 |
| 8 | José Alfredo Castillo |  Bolivia | 5 |
| 8 | Kaká |  Brasilia | 5 |
| 8 | Agustín Delgado |  Ecuador | 5 |
| 8 | Edison Méndez |  Ecuador | 5 |
| 8 | Javier Chevantón |  Uruguay | 5 |
Jatkokarsinnat

| Joukkue #1 | Yht>  | Joukkue #2 | 1>  osa | 2>  osa |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Uruguay  | 1-1 2-4 rp. |  Australia | 1-0 | 0–1   |
Australia selviytyi MM-lopputurnaukseen.
Käännös suomeksi
Käännös suomeksi
Lublin R-XIII

| Lublin R-XIII |
| --- | --- |
 Puolan ilmavoimien R-XIII.
Tyyppi:  yhteyslentokone tulenjohtolentokone
Alkuperämaa:   Puola
Valmistaja:  Plage i Laśkiewicz
Ensilento:  heinäkuu 1931
Pääkäyttäjät:  Puolan ilmavoimat
Valmistusmäärä:  273 
Kehitetty mallista:  Lublin R-XIV
Lublin R-XIII oli puolalaisen Plage i Laśkiewiczin kehittämä ja valmistama yhteys- ja tulenjohtokone, joka kehitettiin osana 1920-luvun lopulla käynnistettyä Puolan ilmavoimien ja -laivaston ilmavoimien ajanmukaistamisohjelmaa. Konetyyppi kehitettiin tehtaan R-XIV-mallin pohjalta ja sen prototyyppi lensi ensilentonsa heinäkuussa 1931. Tyyppiä valmistettiin kaikkiaan 273 kappaletta. Auttamattoman vanhentunut R-XIII oli edelleen toisen maailmansodan alkaessa seitsemän puolalaisen tähystyslaivueen käytössä, jotka kärsivätkin raskaita tappioita vanhentuneen kalustonsa seurauksena.
Historia

Puolan ilmavoimat ja meri-ilmavoimat olivat lisäämässä kalustoaan. Ilmavoimat etsi jatkokoulutus- ja taitolentokonetta sekä kevyttä tiedustelukonetta ja laivasto tulenjohto- ja kellukkein varustettua alkeiskoulutuskonetta. Tilanne oli Lublinin tehtaan kannalta hyvä, sillä tehdas arveli Lublin R-X -mallin olevan edelleen kehitettävissä asevoimien uusien tarpeiden mukaiseksi. Tehtaan pääsuunnittelija Jerzy Rudlicki teki vuonna 1928 esityksen uudesta koneesta, jossa olisi uusi elliptinen siipi ja muita parannuksia.
Historia > Lublin R-XIV ja R-XV

Mallintunnuksen R-XIV -saanut kone täytti ilmavoimien alkeiskoulukoneelle asettamat vaatimukset, 7,7 millimetrin tähystäjäkonekiväärillä aseistetun R-XV-mallin täyttäessä tiedustelu- ja yhteyskoneelle asetetut vaatimukset. Kellukkein varustettua R-XV:tä tarjottiin myös laivastolle. Rudlicki kaihtoi aluksi taikauskoisena R-XIII tunnusta koneissaan.
Lublinin tehdas vastaanotti 30 koneen tilauksen, josta puolet olivat R-XIV-koulukoneita ja puolet R-XV-yhteyskoneita. Ilmailuosasto peruutti kuitenkin yhteyskoneiden tilauksen esittäen R-XIV-koneiden aseistamista. R-XIV -tilauksen viimeinen kone aseistettiin, jotta sitä voitaisiin käyttää mallin testaamiseen tiedustelu- ja yhteyskoneena. Rudlickin suunnittelema R-XIV valittiin tiedustelaivueiden uudeksi konetyypiksi joulukuussa 1929. Muina vaihtoehtoina olivat olleet kilpailevien tehtaiden PWS.5- ja PZL Ł.2-mallit.
Lublin R-XIV:stä ei rakennettu varsinaista prototyyppiä, sillä se pohjautui jo testattuun R-X-malliin. Ensimmäinen tuotantokone (valmistenumero 54.1) oli varustettu Škodan valmistamalla 220 hevosvoiman (164 kW) moottorilla ja Szomanskin kaksilapaisella puupotkurilla. R-XIV:n ensilento tehtiin heinäkuun 1930 alulla. Esisarjan koneet alkoivat valmistua hyvin pian ensilennon jälkeen, ja myös niillä alettiin tehdä koelentoja. Lyhyen valmistajan testijakson jälkeen ensin valmistunut kone toimitettiin testattavaksi ilmailuinstituuttiin Varsovaan.
Kokeet olivat menestys ja ilmavoimat hyväksyi ensimmäisen R-XIV:n 9. elokuuta 1930. Hyväksynnän jälkeen alkoi koneiden luovutus 2. lentorykmentin Krakovassa sijainneelle jatkokoulutuskeskukselle ja myöhemmin Deblinissä sijainneelle lentokoulutuskeskus No.1:lle. Sarjan viimeinen kone (valmistenumero 54.14) vastaanotettiin 30. huhtikuuta 1931. Se siirrettiin siviilirekisteriin tunnuksella SP-AFD ja lensi maaliskuussa toisen puolalaiskoneen kanssa Latvian Riikaan ja Viron Tallinnaan.
Viimeinen kone sarjanumerolla 54.15 varustettiin irrotettavalla 7,7 millimetrin Lewis-konekiväärillä ja sitä muutenkin varustettiin tiedustelu- ja yhteyskoneeksi. Kone valmistui 1. heinäkuuta 1931 ja se toimitettiin 15. heinäkuuta tekniseen instituuttiin hyväksyttäväksi. Eversti Jerzy Kossowskin lentämien koelentojen aikana kone osoittautui poikkeuksellisen hyväksi lentää. Kossowskin tehdessä taitolentoliikkeitä kone sakkasi ja hän hyppäsi koneesta. Ilman lentäjää kone oikeni ja teki täydellisen laskun avoimelle pellolle, jossa se tosin kääntyi nokilleen ajettuaan ojaan.
Tehdas  lähetti 20. huhtikuuta 1930 laivastolle ilmoituksen tarjouspyynnön hyväksymisestä. Vaatimusten mukaan koneessa piti olla Skodan lisenssivalmistama Wrightin moottori ja laskutelineet piti voida vaihtaa tarvittaessa kellukkeisiin. Seuranneissa keskusteluissa laivasto hylkäsi R-XV:n ja esitti R-XIII:n käyttämistä suunnittelun perusteena. Lopulta tehdas varusti R-XIII:n (valmistusnumero 56.1) kahdella tasapohjaisella puisella kellukkeella. Kone toimitettiin kesällä 1931 Puckin laivastoasemalle, missä laivasto teki koneelle hyväksyntäkokeet. Tuotantoon siirrettynä malli sai nimen R-XIIIbis.
Historia > Nimenmuutos

Ilmailuosasto oli aiemmin asettanut muutamia vaatimuksia tiedustelu- ja tulenjohtokoneille: koneet esitettiin varustettavan suuremmalla panostuksella, ja taaempaan ohjaamoon esitettiin Scarff-renkaan asentamista ampuma-alan parantamiseksi. Uudet vaatimukset palauttivat Lublinin tehtaan koneen suunnittelupöydälle. Uudistetussa koneessa oli R-XIV:sta tuttu siipiprofiili, mutta uudelleensuunniteltu takarunko sekä aseistus. Lisäksi peräsimen kokoa oli kasvatettu. Rudicki hylkäsi lopulta taikauskonsa ja nimesi uuden suunnitelman R-XIII:ksi, koska kone perustui hallituksen tilaukseen.
Historia > R-XIII, R-XIIIA ja R-XIIIB

Hallitus tilasi alkuun R-XIII:n prototyypin (valmistusnumero 56.1). 50 konetta käsittänyt (valmistenumerot 56.2–56.51) jatkotilaus allekirjoitettiin 21. heinäkuuta 1931. Prototyypissä ei ollut Scarff-rengasta, sen takarunko oli edelleen kulmikas, eikä siinä ollut pyöristettyä yläosaa kuten myöhemmissä versioissa. Mallin hyväksyntätestit saatiin päätökseen syyskuussa. Konetyypin muutamat varhaiset yksilöt saivat mallinimen R-XIIIA.
Sarjavalmistus käynnistyi 17. syyskuuta 1931 mallinimellä R-XIIIB. Ilmavoimat vastaanotti valmistusnumerolla 56.2 tunnetun koneen 7. kesäkuuta 1932. Lublinin tehdas valmisti sarjatuotantokoneita yhden koneen viikkotahdilla. Ensimmäisen tilauksen viimeinen kone luovutettiin 15. toukokuuta 1933. Siviilirekisteritunnuksen SP-AJT saaneeseen koneessa oli tavallinen ohjaamo matkustajalle, eikä siihen asennettu Scarff-rengasta. Kolmekoneiset tulenjohto- ja yhteyslentolentueet oli kalustettu R-XIIIB koneilla vuoden 1932 loppuun mennessä, ja ne liittettiin lennostoihin.
Historia > R-XIIIbis

Onnistuneiden testien jälkeen laivasto tilasi 9. tammikuuta 1932 kolme R-XIIIbis konetta samanlaisin puisin kellukkein kuin testeissä olleessa koneessa. Lisäksi tilaukseen kuului kolmet laskutelineet, joissa tuli olla PZL:n oleoprenumaattiset iskunvaimentimet sekä mahdollisuus vaihtaa renkaat suksiin. Tilatut koneet saivat laivaston ilma-alusrekisterissä tunnukset 701, 702 ja 703. Tunnuksia käytettiin  myös niiden valmistusnumeroina. Kaikki kolme konetta toimitettiin syksyllä 1932.
Historia > R-XIX

Vuosina 1931-1932 tehtaan suunnittelijat tekivät erilaisia muunnoksia R-XIII:sta. Muista poikkeavin oli Rudlickin V-pyrstöinen R-XIX. Koneen kehitysidea pohjautui erityisen onnistuneisiin koelentoihin Hanriot HD.14 koneella, johon oli asennettu Rudlickin V-pyrstö. Samoin kuin ulkomaiden edustajien kiinnostukseen Rudlickin ideoihin liittyen. Lublinin tehtaiden toimitusjohtaja diplomi-insinööri Zygmunt Zakrzewski hyväksyi V-pyrstö idean, joka mahdollisti takaapäin aiheutuneen hyökkäyksen aiheuttaman uhan torjunnan edullisesti. Ilmailuosasto ei kuitenkaan innostunut esityksestä ja kehitystä jouduttiin jatkamaan tehtaan varoin.
Historia > R-XIIID

Vuonna 1932 yksi laivastolle luovutetuista koneista varustettiin Townend-renkaalla, joka paransi suorituskykyä. Rudlicki suunnitteli samanaikaisesti lukuisia muutoksia moottorin asennukseen, laskutelineisiin jne. Tuotantoon siirrettynä uusi kone sai nimen R-XIIID. Muutostöiden seurauksena tehdas vastaanotti uuden 120 ilmavoimille toimitettavan R-XIII koneen tilauksen syyskuussa 1932.
Tilaus 112/32, joka oli päivätty 19. syyskuuta, sisälsi:
48 kappaletta 220 hevosvoiman Wright/Škoda moottorilla varustettua R-XIIIC konetta (valmistusnumerot 56.52 -52.99)
parannetun version R-XIIIB:stä, jossa uudistettu sähköjärjestelmä ja rungon alla uusi viestien poimintakoukku
R-XIIIE, jossa 360 hevosvoiman Gnome-Rhône 7K Titan Major -moottori (valmistusnumero 56.100)
R-XIIIF, jossa Puolassa suunniteltu 340 hevosvoiman G.1620 Mors -moottori (valmistusnumero 56.101)
70 kappaletta R-XIIID, joissa uusi 220 hevosvoiman Wright/Škoda moottori (valmistusnumerot 56.102 - 56.171)
Historia > Sotatoimet

Vuonna 1939 ilmavoimilla oli 225 kappaletta Lublin R-XIII -koneita. Saksan hyökätessä Puolaan ne oli sijoitettu seitsemään tiedustelulentolaivueeseen (16., 26., 36., 43., 46., 56. ja 66 tiedustelulentolaivue), joissa kussakin oli seitsemän lentokonetta. Lisäksi koneita oli sijoitettu yhteyslentotarkoituksiin eri yksiköihin. Loput koneet olivat koulutuskäytössä. R-XIII laivueet, jotka oli liitetty kenttäarmeijoihin suorittivat vanhentuneella kalustollaan tehtäviään. Lähes puolustuskyvyttömät, erittäin hitaat ja matalalla toimivat koneet eivät olleet ainoastaan helppoja saaliita Saksan ilmavoimien hävittäjille, vaan ne joutuivat toistuvasti omien maajoukkojen tulituksen kohteeksi. Taisteluissa tuhoutuneista koneista noin 70 prosenttia tuhoutui maajoukkojen tulitukseen.
Laivastolla oli 1. syyskuuta 1939 kuusitoista R-XIII konetta. Kymmenen R-XIII ja kaksi R-VIIIbis konetta muodosti laivaston yhteistoimintalaivueen, koulutuslaivueessa oli viisi konetta. Kuudestoista R-XIII ja kolme RWD 8 konetta muodostivat yhteyslentueen.
Versiot

Lähde:
R-XIIIA
R-XIIIB – R-XIIIA-mallista kehitetty versio, jossa paranneltu aseen alusta
R-XIIIbis – vesitasomalli
R-XIIIC – R-XIIIB-mallista kehitetty paranneltu versio
R-XIIID – R-XIIID-mallista kehitetty paranneltu versio
R-XIIIter/hydro – paranneltu vesitasomalli
R-XIIIF – 313 kW (420 hv) Skoda G.1620A Mors A -moottorilla varustettu versio