stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kannelmäen seurakunta
Kirkkoherrat

Seurakunnan ensimmäisenä kirkkoherrana toimi Veikko Vanha-Perttula. Häntä seurasi vuonna 1981 piispa Martti Simojoen poika Pentti Simojoki, ja 1. toukokuuta 2001 alkaen kirkkoherrana on toiminut Sakari Enrold.
Toiminta

Kannelmäen kirkon lisäksi toimintaa on Malminkartanossa seurakuntakodissa ja Toimintakeskus Jennyssä. Malminkartanoon on jo usean vuoden ajan suunniteltu omaa kirkkoa. Seurakuntakoti on entisen Malminkartanon tilan tilanhoitajan asunto. Seurakunnan alueella toimii myös ruotsinkielinen Lukas församling.
Toiminta > Musiikkityö

Seurakunnassa toimivat kamarikuoro Vox Canora sekä lapsi- ja varhaisnuorisokuoro Kannelkellot. Kuoroja johtaa Kannelmäen seurakunnan kanttori Sirkku Rintamäki. Kannelkellot on esiintynyt muun muassa valtiopäiväjumalanpalveluksessa helmikuussa 2010.
Kirkkoherrat

Kannelmäen seurakunnassa on vuodesta 1966 alkaen palvellut neljä eri kirkkoherraa.
1966–1981: Veikko Vanha-Perttula
1981–2001: Pentti Simojoki
2001–2021: Sakari Enrold
2021→: Virpi Koskinen
Aiheesta muualla

Helsingin seurakuntayhtymän verkkosivu
Kanneltieto 2007 (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Huopalahden rovastikunta |
| --- | --- | --- |
| Seurakunnat |  Haaga  Kannelmäki  Munkkiniemi  Pitäjänmäki  |  |
| Entiset seurakunnat |  Hakavuori  Huopalahti  Meilahti  Munkkivuori  |  |
Helsingin evankelis-luterilainen hiippakunta
Timo Suomalainen

Temppeliaukion kirkko sisältä. Lehterin itäpää.
Haagan ammattikoulu.
Hotelli Mesikämmen.
Espoonlahden kirkko.
Haminan poliisi- ja oikeustalo.
Laurea AMK. Sisäänkäyntikatos.
Seurakuntakeskus Pornainen. Näkymä salista.
Timo Sakari Suomalainen (8. maaliskuuta 1928 Suursaari – 1. toukokuuta 2021 Tampere) oli suomalainen arkkitehti, Amerikan Arkkitehtiliiton (AIA) ja Suomen Arkkitehtiliiton (SAFA) kunniajäsen. Hän työskenteli vuoteen 1988 yhdessä veljensä Tuomo Suomalaisen kanssa. Arkkitehtitoimisto Timo ja Tuomo Suomalaisen tunnetuin suunnittelutyö on vuonna 1969 valmistunut Temppeliaukion kirkko Helsingissä.
Koulutus- ja työhistoria

Timo Suomalaisen vanhemmat olivat majakkamestari Oskar Juho Suomalainen ja sairaanhoitaja Laina Suomalainen (o.s. Esko). Suomalaisen puoliso oli Seija Ritva Hillevi Rastas (k. 1978).
Suomalainen valmistui ylioppilaaksi Kotkan Lyseosta 1948 ja arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta Helsingissä 1956. Hän työskenteli arkkitehtitoimistoissa Hytönen & Luukkonen 1951–1954 ja Bertel Saarnio 1955–1956 sekä vuodet 1958–1962 Puolustusministeriön rakennusosastolla. Vuonna 1956 Timo Suomalainen sai arkkitehdiksi vielä opiskelevan veljensä Tuomo Suomalaisen (1931–1988) kanssa ensimmäisen palkinnon yleisessä suunnittelukilpailussa Lappeenrantaan rakennettavasta Etelä-Saimaan ammattioppilaitoksesta. Veljekset saivat myös suunniteltavakseen tämän mittavan kohteen ja perustivat syksyllä 1956 oman toimiston, jota he johtivat yhdessä Tuomon kuolemaan asti. Timo Suomalainen oli sivutoimisesti Teknillisessä korkeakoulussa 1959–1961 assistenttina ja 1961–1964 erikoisopettajana (aine arkkitehtuuri 1).
Arkkitehtonisesta ilmaisusta

Timo Suomalainen on yhdessä veljensä kanssa suunnitellut useita julkisia rakennuksia, joista moni vapaiden muotojen, korostetun materiaalintunnun ja rakenteiden visualisoinnin aktiivisuudessa poikkeaa aikakautensa suomalaisen arkkitehtuurin rationaalisesta valtalinjasta, jota vastaan vain muutama arkkitehti kapinoi. Töistä tunnetuin on kallioon louhittu Helsingin Etu-Töölössä sijaitseva Temppeliaukion kirkko (1960–1969).
Kirjassa Temppeliaukio – kirkko Suursaaresta länteen (WSOY 2003) Timo Suomalainen kertoo, kuinka arkkitehtiveljekset ensimmäisen oman työn, puhdaslinjaisen Etelä-Saimaan ammattioppilaitoksen valmistuttua 1960 alkoivat kaivata töissään pääsyä ehdottomuudesta vapauteen, vaistonvaraisuuteen ja inhimilliseen moni-ilmeisyyteen. Rakennustaiteellisessa mielessä he pyrkivät nyt järkipohjaisesta suunnittelusta edelleenkään tinkimättä saattamaan kaikki, myös toiminnalliset ratkaisut, alitajuntaa luotaamalla kohti toteutusta. He kunnioittivat rakennuspaikkaa antaen sen erityispiirteiden – usein luonnon – osallistua suunnitteluun.
Vuonna 2000 Amerikan arkkitehtiliiton (AIA) kunniajäseneksi kutsutun Timo Suomalaisen varsinaiseksi ansioksi amerikkalaisen arkkitehdin Gerald Moorheadin kokoamassa materiaalissa katsotaan veljesten yhteinen ja Timo Suomalaisen myöhempi edelleen ilman trendejä ja visuaalista pakkopaitaa toteutettu arkkitehtuuri; sen laaja-alaisuus, esimerkillisyys ja runollisuus. Vuonna 2010 Suomalainen kutsuttiin Suomen Arkkitehtiliiton (SAFA) kunniajäseneksi. Perusteluissa mainittiin Suomalaisen suunnittelussaan soveltaman kriittisen pragmatismin heijastuvan koko hänen mittavassa tuotannossaan.
Suomen Arkkitehtuurimuseo vastaanotti keväällä 2020 kokoelman, joka on kattava läpileikkaus Timo Suomalaisen ja hänen veljensä Tuomo Suomalaisen työskentelystä.
Poimintoja työluettelosta

Toteutettuja töitä on yhteensä noin 150 (suunnitelmat yhteisiä Tuomo Suomalaisen kanssa vuoden 1988 loppuun asti ja osa sen jälkeen Ilari Suomalaisen kanssa):
Temppeliaukion kirkko, Helsinki 1960–1969
Keuruun varuskunnan ”asemakaava” 1960–1964 sekä kaikki varuskunnan rakennukset aina korjaamoista asuntoihin ja kerhorakennukseen 1960–1991
Haagan ammattikoulu, Helsinki 1962–1967
Puolustuslaitoksen asuintalot Rovaniemen Korkalovaara ja Tampereen Turtola 1963–1971
Hotelli Mesikämmen, Ähtäri 1973–1976 laajennuksineen ja muutoksineen 1982–1996
Museoviraston keskusvarasto, Orimattila 1975–1979
Espoonlahden kirkko, Espoo 1976–1980 laajennuksineen 1990–1997
Haminan poliisi- ja oikeustalo 1979–1984
Espoon Liiketalousinstituutin, ent. kauppakoulun 1965–1969 (T. ja T. Suomalainen) muutos ja laajennus Laurea AMK:n tiloiksi, Espoo Leppävaara 1998–2002
Seurakuntakeskus, Pornainen 1998–2000
Kappelit:
Ristiniemen kappeli, Hamina 1964–1965
Leirikankaan kappeli, Vehkalahti (myöh. Hamina) 1986–1989
Kellonummen kappeli, Espoo 1986–1993
Paijalan kappeli, Tuusula 1991–1993
Hietaman kyläkirkko, Äänekoski 1994–1997
Palkinnot yleisissä arkkitehtuurikilpailuissa

1. palkinto Etelä-Saimaan Ammattioppilaitos, Lappeenranta 1956 (valmistunut 1960)
1. palkinto Temppeliaukion kirkko, Helsinki 1961 (valmistunut 1969)
1. palkinto Hallinto- ja kulttuurikeskus, Jyväskylä 1961
3. palkinto Hallinto- ja kulttuurikeskus, Maarianhamina 1966, pohjoismainen kilpailu
1.lunastus Hallinto- ja kulttuurikeskus, Valkeakoski 1966
5. palkinto Espoon keskus, Espoo 1967, kansainvälinen kilpailu
Vuoden 1967 jälkeen vain yksi osallistuminen yleisiin kilpailuihin.
Tunnustuksia

Suomen Valkoisen Ruusun 1. luokan ritarimerkki 1976 (SAFAn hakemuksesta, järjestötyöansioista)
Diploma and Silver Hexagon of Habitation Space (International Award Milan) Asunto Oy Majakumpare ja Hotelli Mesikämmen 1978
Postimerkki 2. toukokuuta 1983 Temppeliaukion kirkko
Postimerkki 19. huhtikuuta 1986 Haminan poliisi- ja oikeustalo
Miljöö-palkinto Haminan poliisi- ja oikeustalo 1984 (kilpailun järjestäjä päivälehti Uusi Suomi)
Osallisuus Helsingin kaupungin saamaan tunnustukseen, Europa Nostra -diplomiin 1988 Sarvikuono-korttelin saneerauksesta (Timo ja Tuomo Suomalainen) ja Leijona-korttelin saneerauksesta (Aarno Ruusuvuori) yhteisesti
IFRAA (International Architectural Design Awards) Honour Award Leirikangas Cemetary Chapel, Yhdysvallat 1992
Temppeliaukion kirkko lukijoiden 10 kärjessä -listalla Helsingin Sanomien 6. joulukuuta 1997 äänestyksessä Suomen itsenäisyyden ajan merkittävimmästä taideteoksesta
Amerikan arkkitehtiliiton (AIA) kunniajäsenyys 2000
Espoon kaupungin vuoden 2002 kulttuuripalkinto
Suomen arkkitehtiliiton (SAFA) kunniajäsenyys 2009
Kuvagalleria

Ristiniemen kappeli, pihanäkymä.
Leirikankaan kappeli
Kellonummen kappeli
Paijalan kappeli
Hietaman kirkko
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Timo Suomalainen Wikimedia Commonsissa
Temppeliaukio – oikaisu kirkon suunnitteluhistoriaan
Connah Roger: Armo ja arkkitehtuuri.  Helsinki:  Rakennustieto Oy, 1999.  ISBN 951-682-501-X
Connah Roger: Grace and Architecture.  Helsinki:  Rakennustieto Oy, 1998.  ISBN 951-682-502-8
Mehtälä, Maila: Temppeliaukio -kirkko Suursaaresta länteen.  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27837-8
Maailman nähtävyydet,osa 2.  Helsinki:  WSOY, 1980.  ISBN 951-0-09387-4
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Structurae  Uppslagsverket Finland
Megan Rain

| Megan Rain> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 13. kesäkuuta 1996 (ikä 28)
Pornonäyttelijä
Aktiivisena:  2014–
Pituus:  155 cm
Aiheesta muualla
www.meganrain.com
IMDb
Megan Rain (s. 13. kesäkuuta 1996 Palm Springs, Kalifornia) on yhdysvaltalainen pornonäyttelijä. Hän aloitti pornonäyttelijänä 18–vuotiaana vuonna 2015
Palkinnot

AVN-palkinto 2019: Paras ulkomailla kuvattu täysin naisilla varustettu seksikohtaus (yhdessä Mina Sauvagen kanssa) ja Paras ulkomailla kuvattu ryhmäseksikohtaus (yhdessä Alexa Tomasin, Apolonia Lapiedran ja Emilio Ardanan kanssa)
AVN-palkinto 2018: Paras kolmistaan tehty seksikohtaus yhdistelmällä nainen/nainen/mies (yhdessä Riley Reidin ja Mick Bluen kanssa) ja Paras virtuaalitodellisuusseksikohtaus (yhdessä Adriana Chechikin, Arya Faen ja Tommy Gunnin kanssa)
AVN-palkinto 2017: Paras anaaliseksikohtaus (yhdessä Manuel Ferraran kanssa)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Megan Rain Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Leonarda Cianciulli

| Leanarda Cianciulli |
| --- | --- |
 Leonarda Ciancullin pidätyskuva
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. huhtikuuta 1893 Montella, Aveliino, Italia
Kuollut: 15. lokakuuta 1970 (77 vuotta) Pozzuoli, Napoli, Italia
Kansalaisuus:  Italia
Muut tiedot
Lempinimet:  Correggion saippuan tekijä (la Saponificatrice di Correggio)
Leonarda Cianciulli (18. huhtikuuta 1894 – 15. lokakuuta 1970) oli italialainen sarjamurhaaja, joka tunnetaan myös nimellä Correggion saippuantekijä (la Saponificatrice di Correggio). Cianciulli murhasi kolme naista vuosina 1939 ja 1940 ja teki heidän ruumiistaan saippuaa ja teekakkuja.
Varhainen elämä

Leonarda Cianculli syntyi Montellassa Italiassa. Hänen lapsuutensa ei ollut onnellinen ja hän yritti nuorena kaksi kertaa itsemurhaa. Vuonna 1917 hän meni naimisiin Taffaele Pansardin kanssa. Ciancullin äiti ei pitänyt avioliitosta, sillä tämä oli suunnitellut tyttärensä menevän toisen miehen kanssa naimisiin. Cianculli on myöhemmin väittänyt hänen äitinsä kironneen hänet ja hänen aviomiehensä tuolloin. Vuonna 1921 pariskunta muutti Pansardin kotikaupunkiin Lauriaan, jossa Cianculli tuomittiin vankeuteen petoksesta vuonna 1927. Hänen vapauduttuaan pariskunta muutti Lacedoniaan, jossa heidän kotinsa vuonna 1930 tuhoutui Irpinia-maanjäristyksessä. Tämän jälkeen he muuttivat Coreggioon, jossa Cianculli avasi pienen kaupan. Hän oli naapurustossaan suosittu ja kunnioitettu.
Cianculli oli avioliittonsa aikana seitsemäntoista kerta raskaana. Raskauksista kolme päättyi keskenmenoon ja syntyneistä lapsista kymmenen kuoli nuorina. Cianculli pelkäsi neljän elossa olleen lapsena puolesta, sillä ennustaja oli sanonut hänen menevän naimisiin ja saavan lapsia, mutta kaikkien lapsien kuolevan nuorena. Toinen ennustaja sanoi näkevänsä hänen toisessa kädessään vankilan ja toisessa vankimielisairaalan
Murhat

Vuonna 1939 Ciancullin vanhin poika, joka oli hänen lempilapsensa, aikoi liittyä Italian armeijaan. Hän halusi suojella poikaansa kaikin mahdollisin keinoin ja tuli siihen tulokseen, että hänen turvallisuutensa vaati ihmisuhreja. Ihmisuhreiksi valikoitui kolme keski-ikäistä naista.
Ciancullin uhreista ensimmäinen oli Faustina Setti. Setti kysyi häneltä apua aviomiehen löytämiseen ja Cianciulli kertoi hänelle sopivasta kumppanista Polassa. Valmistautuessaan lähtemään Polaan Setti meni viimeiselle vierailulle Cianciullin luokse, jolloin Cianculli tappoi hänet kirveellä. Tämän jälkeen hän raahasi ruumiin kaappiin, jossa hän paloitteli ruumiin yhdeksään osaan keräten veren altaaseen. Hän keitteli ruumiin palasista saippuaa ja käytti veren teekakkujen valmistamiseen.
Toinen uhri oli Francesca Soavi. Cianciulli väitti löytäneensä tälle työpaikan ja huijasi hänet kirjoittamaan ystävilleen kortteja, joissa kertoi muuttosuunnitelmistaan. Settin tapaan Soavi kävi tapaamassa Cianciullia ennen lähtöään, jolloin Cianciulli antoi hänelle huumattua viiniä ja tappoi hänet kirveellä. Ruumiille kävi samoin kuin ensimmäisessäkin murhassa.
Kolmas ja viimeinen uhri oli Virginia Cacioppo. Cianciulli väitti löytäneensä hänelle töitä Firenzestä. Murha tapahtui samoin kuin aiemmissakin murhissa, mutta tällä kertaa Cianciulli sulatti koko ruumiin tehdäkseen saippuaa.
Cacioppon aviomiehen sisko oli nähnyt tämän ennen katoamistaan menevän Cianciullin kotiin. Hän ilmoitti epäilyksistään poliisille, joka avasi tutkinnan ja pidätti pian Cianciullin. Cianciulli tunnusti murhat, kun poliisi alkoi pitää hänen poikaansa, Giuseppe Pansardia, epäiltynä.
Cianciulli todettiin syylliseksi ja tuomittiin 30 vuodeksi vankilaan ja kolmeksi vuodeksi vankimielisairaalaan. Hän kuoli aivohalvaukseen 15. lokakuuta 1970.
Kattila, jossa Cianciulli keitteli uhreistaan saippuaa, on esillä Rooman kriminologian museossa.
Tukkukauppa

Tukkukauppa on tavaroiden markkinointia suurina erinä, jossa tukkukauppa toimii valmistajan tai tuottajan ja vähittäiskaupan välisenä yhdyssiteenä.
Tukkukaupan asiakkaana ovat yritykset, kun taas vähittäiskaupan  kohderyhmänä  ovat  kuluttajat.  Tukkukaupat  myyvät tuotteita ja palveluja vähittäiskaupalle sekä muille yrityksille, yhteisöille ja julkishallinnolle. Tukkukaupat myyvät tuotteita sekä vähittäiskaupalle edelleen välitettäväksi, mutta myös tuotteen loppukäyttäjille kuten teollisuudelle ja muille yrityksille.
Suomalaisia tukkuliikkeitä

Inex Partners
Kespro
Meira Nova
Onninen
Palvelutukkurit
Tuko Logistics
Valio Aimo
Wihuri
Elatukku
Ropsunhovi

Ropsunhovin palatsi 1970-luvulla ennen lopullista raunioitumistaan.
Ropsunhovi (ven. Ро́пша, Ropša) on taajama ja maalaiskunta Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Taajamassa on asukkaita noin 800 henkeä. Ropsu on myös taajaman vieressä sijaitseva kylä, venäläiseltä nimeltään Mihailovskaja (ven. Михайловская)  sekä entinen luterilainen seurakunta Inkerissä.
Ropsunhovi sijaitsee 49 kilometriä Pietarista lounaaseen Länsi-Inkerin ylängön Ropsun harjanteilla 120–130 metriä merenpinnan yläpuolella. Sen kautta kulkevat Kuippinan ja Strelnan sekä Paastonkylän ja Kraasselan väliset maantiet. Taajaman läpi virtaa Nuolijoki.
Ropsun kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Nimi perustuu muinaisvenäläiseen henkilönimeen Hrapša (ven. Храпша). 1600-luvulla paikalla oli ruotsalainen aateliskartano. 1700-luvun alussa seudun lähteiden vettä alettiin ohjata Pietarhovin suihkulähteisiin. Eräiden lähteiden vettä käytettiin parannustarkoituksiin. Vuonna 1714 Pietari I lahjoitti rakentamansa kartanon  ruhtinas Fjodor Romodanovskille. Myöhemmin se muutettiin keisarin residenssiksi. 1700-luvun puolivälissä rakennettiin arkkitehti Bartolomeo Rastrellin suunnittelema barokkityylinen palatsi ja sitä ympäröivä maisemapuisto. Vuonna 1762 Ropsunhovissa murhattiin Pietari III. Katariina II lahjoitti palatsin suosikilleen kreivi Grigori Orloville. 1800-luvun lopulla palatsi muutettiin klassismin mukaiseksi. Vuonna 1801 palatsi siirtyi Paavali I:n omistukseen ja se toimi tsaariperheen lomanviettopaikkana aina Venäjän vallankumoukseen saakka.
Nykyään rappeutunut Ropsunhovin palatsi on yksi Unescon maailmanperintökohteista. Taajamassa on raunioitunut ortodoksinen Jumalansynnyttäjän ilmestyksen kirkko, joka on alun perin rakennettu luterilaiseksi kirkoksi 1600-luvun puolivälissä. Vuosina 1787–1789 rakennetussa Ropsun paperitehtaassa on kalankasvatuksen tutkimuslaitoksen kokeiluasema. Kaksi kilometriä Ropsunhovista pohjoiseen sijaitsee suuri puutarha-alue Novaja Ropša.
Ropsu-niminen kylä on myös Leningradin alueen Jaaman piirin Narvusin kunnassa.
Aiheesta muualla

Ropsunhovin taajama Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Ropsunhovin palatsi Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Jumalansynnyttäjän ilmestyksen kirkko Leningradin alueen kulttuuri -tietosanakirjassa[vanhentunut linkki] (venäjäksi)
Eija Pelkonen

Eija Pelkonen (s. 1961) on suomalainen virkamies, koulutukseltaan proviisori. Hän toimii Fimeassa lääkealan toimijoiden valvontaprosessin johtajana syyskuuhun 2018, jolloin hän aloittaa Fimean ylijohtajana viiden vuoden määräaikaisessa virassa.
Pelkonen on ollut Fimean lääkealan toimijoiden valvontaprosessin johtajana vuodesta 2009. Sitä ennen hän on toiminut muun muassa Lääkelaitoksessa päällikkönä ja asiantuntijana ja sosiaali- ja terveysministeriössä asiantuntijana.
Aiheesta muualla

Eija Pelkosen cv (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Ivan Mládek

Ivan Mládek
Ivan Mládek on tšekkoslovakialainen muusikko. Mládek syntyi 1942 Prahassa, Tšekissä. Hänen isänsä oli lakimies ja taidemaalari. Ivan ja Eva menivät naimisiin  vuonna 1969. Heille syntyi poika Štěpán Mládek. Vuonna 1968 Mládek muutti Ranskaan jatkaakseen musiikkiuraansa Pariisissa. Hän palasi kuitenkin pian Tšekkoslovakiaan ja tuli kuuluisaksi muusikoksi 1970-luvun lopulla. Ivan on tehnyt myös koomikonuraa 1980-luvun lopussa.
Mikko Hallikainen

Mikko Ilmari Hallikainen (s. 15. kesäkuuta 1973 Kuopio) on suomalainen kuvataiteilija, kuvanveistäjä ja graafikko.
Hallikainen opiskeli Imatran taideopistossa 1991–1994 ja piti debyyttinäyttelynsä Imatran kulttuurikeskuksessa 1994. Sen jälkeen on seurannut lukuisia näyttelyjä Suomessa ja ulkomailla. Suomessa hän on ollut mukana järjestämässä Red Gallery Finland – China International Contemporary Ink Exhibition 2018 -näyttelyä vuodenvaihteessa 2018-2019.
The Civil War

| The Civil War |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Ken Burns
Käsikirjoittaja:   Ken Burns  Ric Burns  Geoffrey C. Ward 
Tuottaja:   Ken Burns  Ric Burns 
Kuvaaja:   Ken Burns  Allen Moore  Buddy Squires 
Leikkaaja:   Paul Barnes  Bruce Shaw  Tricia Reidy 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  PBS
Levittäjä:  Public Broadcasting Service Netflix
Ensi-ilta:  23. syyskuuta 1990
Kesto:  680 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
The Civil War on vuonna 1990 esitetty yhdeksänosainen televisioon tehty dokumentaarinen minisarja, joka kertoo Yhdysvaltain sisällissodasta. Sarja esitettiin ensimmäisen kerran julkisen tv-kanavan PBS:n televisioverkossa 23. syyskuuta 1990 viitenä peräkkäisenä iltana. Sen jaksojen kesto on yhteensä noin 11 tuntia ja sillä oli 40 miljoonaa katsojaa. Historioitsija David McCullough toimii tarinoiden kertojana, ja kommenttattoreina ovat Ed Bearrs, Barbara Fields, Shelby Foote, Stephen B. Oates ja James Symington.
Sarja käsittelee Yhdysvaltain sisällissotaa, ja se ei ota kantaa sodan syihin, eikä esitä siitä tulkintoja systä vaan keskittyy taisteluihin. Se on saanut kuitenkin kiitosta siitä että se on herättänyt ihmisten kiinnostuksen historiaan. Se on saanut lukuisia palkintoja, muun muassa kaksi Emmy- ja Grammy-palkintoa.
Tuotanto

Sarjan ohjaaja Ken Burns oli myös yksi sen käsikirjoittajista, veljensä Ric Burnsin ja Geoffrey C. Wardin ohella. Burns alkoi hankkia rahoitusta sarjalle vuonna 1984, ja kuvauksiin päästiin vuonna 1986. Tuolloin heillä oli alustava käsikirjoitus jo valmiina. Kuvauksien aikana käsikirjoitusta jatkettiin, ja sitä tarkennettiin ja leikkaamaan päästiin vuoden 1987 lopussa. Leikkauksen ohella jatkettiin käsikirjoituksen työstämistä, sekä live- ja arkistomateriaalin kuvaamista vuoteen 1989 asti.
Sarjassa käytetään sen ohjaajan paljon käyttämää tekniikkaa, joka ei ole hänen kehittämänsä mutta jota on alettu kutsua hänen mukaansa Ken Burns -efektiksi (Ken Burns effect). Sitä on käytetty dokumenteissa usein jos aiheesta ei ole liikkuvaa kuvaa saatavana. Sillä elävöitetään liikkumatonta kuvaa zoomaamalla ensin valokuvan osaan, jonka jälkeen saatetaan panoroida esimerkiksi valokuvan toiseen kiinnostavaan kohteeseen.
Jaksot

The Cause – 1861
A Very Bloody Affair – 1862
Forever Free – 1862
Simply Murder – 1863
The Universe of Battle – 1863
Valley of the Shadow of Death – 1864
Most Hallowed Ground – 1864
War is All Hell – 1865
The Better Angels of Our Nature – 1865
Lähde:
Ääninäyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sam Waterston  | … |  Abraham Lincoln   |
|  Morgan Freeman  | … |  Frederick Douglass   |
|  Jason Robards  | … |  Ulysses S. Grant   |
|  Julie Harris  | … |  Mary Chesnut   |
|  Garrison Keillor  | … |  Walt Whitman   |
|  Paul Roebling  | … |  Joshua Chamberlain   |
|  George Black  | … |  Robert E. Lee   |
|  Arthur Miller  | … |  William Tecumseh Sherman   |
|  Charley McDowell  | … |  sotamies Samuel R. Watkins   |
|  Horton Foote  | … |  Jefferson Davis   |
|  George Plimpton  | … |  George Templeton Strong   |
|  Philip Bosco  | … |  Horace Greeley   |
|  Terry Courier  | … |  George B. McClellan   |
|  Jody Powell  | … |  Stonewall Jackson   |
|  Studs Terkel  | … |  Benjamin Butler   |
Lähde:
Aiheesta muualla

The Civil War Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Italie, Hillel: Debate over Ken Burns Civil War documentary continues over decades The Denver Post. 4.11.2017. Viitattu 18.6.2022. (englanniksi)
Kookospähkinäsota

Kookospähkinäsota oli Papua-Uuden-Guinean sotilaiden ja Espiritu Santon kapinallisten välinen yhteenotto vähän ennen ja jälkeen Vanuatun tasavallan itsenäistymistä.
Tausta

Ennen Vanuatun itsenäistymistä se tunnettiin nimellä Uudet-Hebridit. Iso-Britannia ja Ranska hallitsivat Uusia-Herbidejä yhdessä. Vuonna 1977 Ranska ja Iso-Britannia päättivät, että Vanuatu saisi itsenäisyyden 30. heinäkuuta 1980.
Heinäkuun alussa Nagriamel-liikkeen johtaja Jimmy Stevens johti vastarintaa kolonialistisia virkamiehiä ja itsenäisyyssuunnitelmia vastaan. Kapina kesti 12 viikkoa. Kapinalliset saartoivat Santo-Pekoan lentokenttää, tuhosivat kaksi siltaa ja julistivat Espiritu Santon saaren itsenäiseksi nimellä Vemerana. Steveniä kannattivat ranskankieliset maanomistajat ja yhdysvaltalainen Phoenix-säätiö, joka oli kiinnostunut perustamaan libertaarisen veroparatiisin Espirirtu Santolle.
Yhteenotto

8. kesäkuuta 1980 Uusien-Herbidien hallitus pyysi Britanniaa ja Ranskaa lähettämään joukkoja tukahduttamaan Espiritu Santon kapina. Ranska kielsi Britanniaa lähettämästä joukkoja, eivätkä saarella olleet ranskalaiset sotilaat taistelleet kapinallisia vastaan. Itsenäistymispäivän lähestyessä Walter Lini pyysi Papua-Uutta-Guineaa lähettämään joukkoja puuttumaan asiaan. Papuauusiguinealaisten joukkojen ollessa matkalla Espiritu Santolle lehdistö alkoi kutsua sotaa kookospähkinäsodaksi.
"Sota" oli kuitenkin lyhyt ja erikoinen. Espiritu Santon asukkaat toivottivat papuauusiguinealaiset tervetulleiksi melanesialaistovereina. Stevensin kannattajat olivat aseistautuneet jousilla, nuolilla, kivillä ja lingoilla. Sodassa oli muutamia tappioita, ja sodalle tuli äkillinen loppu. Kun Stevensin poikaa kuljettanut ajoneuvo ajoi elokuun loppupuolella papuauusiguinealaisen tiesulun läpi, sotilaat avasivat tulen ajoneuvoa kohti, ja Stevenin poika sai surmansa. Antauduttuaan pian tapahtuneen jälkeen Jimmy Stevens sanoi, ettei uskonut kenenkään kuolevan kapinassa.
Stevensin oikeudenkäynnissä paljastui Phoenix-säätiön antama tuki. Myös Ranskan hallituksen antama salainen tuki paljastui. Stevens sai 14 vuotta vankeutta, ja hän vapautui vuonna 1991.
Käännös suomeksi