stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Inkvisitio
Inkvisition synty

Kun kristinusko nousi valtionuskonnoksi, harhaoppiset pakotettiin karkotuksen uhalla oikeaan uskontoon. Kirkkoisä Augustinus opetti, että kirkko voi pakottaa harhaoppiset kirkon jäseniksi.(?)
Keskiajalla kehittyi pysyvä järjestelmä harhaoppeja vastaan. Inkvisitio oli vastaus voimistuvaan kataariharhaoppiin (albigenssit) Etelä-Ranskassa.
Paavi Gregorius IX loi vuonna 1231 paavillisen inkvisitiolaitoksen. Inkvisitio saattoi kiduttaa harhaoppisuudesta epäiltyjä. Kidutuksessa voitiin käyttää muun muassa strappadoa eli riiputtamista tai teilipyörää. Virallisesti lasten ja vanhusten kidutus oli kiellettyä, mutta kieltoa ei aina noudatettu.
Verenvuodatus, ruhjominen tai kuulusteltavan hengen saattaminen vaaraan oli kiellettyä ja kidutusta saattoi käyttää vain kerran. Lisäksi oli oltava vakavia todisteita henkilön syyllisyydestä. Joka tapauksessa kidutusta pidettiin melko kehnona kuulustelumuotona. Koska harhaoppisuus oli myös maallisen oikeuden vastaista, inkvisitio saattoi kuitenkin luovuttaa epäillyn maalliselle tuomioistuimelle kidutettavaksi. Myös inkvisition langettaman kuolemantuomion täytäntöönpano oli maallisen hallinnon vastuulla, mutta toisaalta inkvisitio harvoin sellaisia langetti. Yleensä rangaistukset olivat melko lieviä kuten määräys rukoilla tietty määrä rukouksia tai tehdä pyhiinvaellus ja näin ollen usein säästivät tuomittavat maallisen vallan ankarilta rangaistuksilta.
Espanjan ja Portugalin valloitusten myötä inkvisitio vietiin myös Amerikan mantereelle sekä Intiaan, Goaan.
Espanjan inkvisitio uudella ajalla

Espanjassa inkvisition toiminta oli tehokkainta. Tunnetuin inkvisiittori oli dominikaanipriori Tomás de Torquemada, joka oli suurinkvisiittorina vuosina 1483–1498. Espanjan inkvisition huono maine on kuitenkin suurelta osin protestanttien ja muiden Espanjan-vastaisten tahojen propagandan synnyttämä. Englanti oli 1500-luvulla sodassa Espanjaa vastaan ja protestantit taas ärsyyntyivät, kun liike ei saanut kannatusta Espanjassa. Propagandan yhtenä keinona olivat tuulesta temmatut tarinat. Esimerkiksi vuonna 1564 julkaistu Reginaldus Montanuksen teos Espanjan Pyhän Inkvisition erilaisten salaisten käytäntöjen paljastus levisi laajasti erikielisinä käännöksinä ympäri Eurooppaa, vaikka sen tiedot olivat kyseenalaisia.
Torquemadan kautta lukuun ottamatta inkvisitio toimi sääntöjensä mukaisesti. Säännöt sallivat ainoastaan sellaisen kidutuksen, joka kesti alle viisitoista minuuttia ja joka ei jättänyt kuulusteltavalle näkyviä haittoja. Raajoja ei saanut vahingoittaa eikä verta vuodattaa. Kaiken kaikkiaan kuulustelijat käyttivät kidutusta vain äärimmäisen harvoin (noin 2 prosentissa tapauksista), koska sitä ei pidetty tehokkaana keinona saada selville kuulusteltavien todellisia motiiveja. Arvioidaan, että yli kahdensadan vuoden aikana inkvisitio surmasi enintään 2 800 ihmistä, joista 1 500 Torquemadan lyhyellä kaudella. Vain noin 1 % syytetyistä tuomittiin kuolemaan.
Rooman inkvisitio

Paavi Paavali III perusti vuonna 1542 vakituisen elimen, jonka tarkoitus oli puolustaa uskon eheyttä ja tutkia ja kieltää virheelliset opinkappaleet. Tämä elin, Sacrae Congregationis Sancti Officii, ryhtyi paikallisten inkvisitioiden valvojaksi.
Galileo Galilei perui Nikolaus Kopernikukselta omaksumansa väitteen Maan kiertämisestä Auringon ympäri  22. kesäkuuta 1633, inkvisition kuulustelun jälkeen. Galilei sai ankarat nuhteet. Tuomio sisälsi määräykset, ettei aurinkoa saanut sanoa tähdeksi ja että auringon kiertäminen oli esitettävä oletuksena eikä tosiasiana. Galilei teki muutokset ja kirja poistettiin kiellettyjen kirjojen indeksistä. Uusittua painosta ei julkaistu, koska yksikään kustantaja ei suostunut julkaisemaan sitä.
Kidutusvälineet

Italialainen Pierluigi Canovi on sanonut ennallistaneensa arkistotyön tuloksena pari sataa erilaista inkvisition käyttämää kidutuskojetta. Hänen inkvisitionäyttelynsä kiersi 2000-luvulla useissa Euroopan maissa. Jaakko Tahkokallion mukaan erilaiset kauhukabinetti-näyttelyt ja kidutusvälinekokoelmat ovat 1800-luvulla syntynyt ilmiö. Niiden tarkoitus oli herättää väristyksiä ja useat niiden esimerkiksi ”keskiaikaisiksi” väitetyistä esineistä esim. rautaneitsyt ovat uudella ajalla tehtyjä kuvitelmia aiemmista laitteista. Aidot 1500–1700-luvun inkvisition käyttämät esineet ovat yleensä melko ”tylsiä” laitteita kuten peukaloruuveja tai kahleita. Ihmistä venyttäviä piinapenkkejä kyllä käytettiin, samoin esimerkiksi uhrin riiputtamista ja vesikidutusta, jolla saatiin aikaan tukehtumisen tunne.
Kuuluisa menetelmä oli puinen kolmiomainen, teräväharjainen ja jalallinen teline eli ns. ratsu (esp. chevalet, ital. cavalletto squarciapalle), jonka pällä tuomittu istui jalat harallaan köysissä roikkuen ja jota painojen avulla ja köysistä säätelemällä laskettiin koko ajan alemmaksi. Laite aiheutti kidutetulle suurta tuskaa ja lopulta jopa repeytymisen kahtia.
Jesuiittalähteet kertovat, että vuonna 1646 mies ”tuomittiin siviiliviranomaisen suorittamaan hyvityksen ja nousemaan chevalet'n kyytiin” ja ”julkinen herjaaja asetettiin chevaletille. Hän myönsi syyllisyytensä ja sanoi, että hän oli ansainnut rangaistuksensa ja tuli omasta tahdostaan tunnustamaan, sinä iltana tai seuraavana päivänä", ja että toinen mies ”toimii linnakkeessa sellaisena ahmattina, että hänet laitettiin chevalet'n selkään, jossa hän repeytyi kahtia”.
Kirjallisuutta

Carl Ginzburg: Juusto ja madot: 1500-luvun myllärin maailmankuva.  ((Il formaggio e i vermi: Il cosmo di un mugnaio del ’500, 1976.) Suomentanut Aulikki Vuola. Esipuhe: Matti Peltonen)  Helsinki:  Gaudeamus, 2007.  ISBN 978-952-495-025-1
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Inkvisitio Wikimedia Commonsissa
Pedro Berruguete, Pyhä Dominicus johtaa autodafeeta, (polttorovion pystyttämistä) 1475.
Valdolaisten roviolla polttamisen muistomerkki, Gerald Brandstötter, 1997.
Inkojen arkkitehtuuri

Inkojen arkkitehtuuri on merkittävin esikolumbiaanisista arkkitehtuurin tyyleistä koko Etelä-Amerikan alueella. Arkkitehtoninen perintö on alkujaan lähtöisin intiaanikaupunki Tiwanakusta, joka perustettiin toisella vuosisadalla eaa. nykypäivän Boliviassa. Vaikka moniin inkojen muuraustaidonnäytteisiin on myöhemmin yhdistetty Espanjan siirtomaa-ajan tyylisiä rakenteita, on Inkavaltakunnan pääkaupungissa Cuscossa yhä useita hienoja esimerkkejä inkojen arkkitehtuurista. Yksi jäljellä olevista rakennelmista on pyhä Machu Picchu, joka sijaitsee Andien harjanteella Cuscon luoteispuolella. Muita merkittäviä kohteita ovat Saksaywamanin sitadelli ja inkakaupunki Ollantaytambo. Inkat kehittivät myös laajan tieverkoston, joka kattoi laajan alueen Etelä-Amerikan länsiosista.
Muuraus- ja rakennusmenetelmät

Inkat rakensivat kaupunkinsa paikallisista materiaaleista, yleensä kalkkikivestä tai graniitista. Kivien leikkaamiseen ja muotoiluun käytettiin kivi-, pronssi- tai kuparityökaluja, ja yleensä kivet lohkottiin luonnollisia murtumalinjoja pitkin. Inkoilla ei ollut käytössä pyörää, joten kiviä kuljetettiin pyörittämällä maata pitkin ja puuparrujen avulla. Tämä on vaatinut suurta mieslukumäärää ja äärimmäisen hyvää fyysistä kuntoa työläisiltä.
Yleensä inka-rakennusten seinät olivat hieman sisäänpäin kallellaan ja niiden nurkat oli pyöristetty. Tämä yhdessä muurauksen perusteellisuuden kanssa aiheutti sen, että rakennuksista tuli seismisesti kestäviä. Pienen tai keskisuuren maanjäristyksen aikana muuraus pysyi vakaana ja liikkumatta. Voimakkaan järistyksen sattuessa kivenlohkareet alkoivat "tanssia" ja siirtyivät hieman paikoiltaan, mutta järistyksen loppuessa palasivat taas takaisin alkuperäiseen asentoonsa.
Toinen rakennusmenetelmä oli "muotoiltujen kivien" arkkitehtuuri (pillow-faced architecture). Rakennuksiin käytettiin poltettuja savitiiliä, mutalaastia sekä hiottuja ja savella päällystettyjä kiviä. Tiilistä ja kivistä muurattiin mutalaastin avulla palapelimäisiä kokonaisuuksia. Muotoiltujen kivien arkkitehtuuria käytettiin tavallisesti vain temppeleissä ja kuninkaallisissa paikoissa, kuten Machu Picchussa.
Arkkitehtuuri maanviljelyssä

Tunnetuin näyte inkojen arkkitehtuurista lienee epäsuotuisten vuoristoseutujen muokkaus maatalouteen. Rakentamalla alueelle pengerviljelmiä saatiin kaikki hyöty irti viljelypinta-alasta. Pengertämällä luotiin tasainen kasvupinta, ja samalla vankka rakennusmetodi suojasi kaupunkien keskustoja maanvyöryiltä ja eroosiolta. Pengerrykset on rakennettu kaivamalla käsin alempaa maastosta rikasta maaperää ja tuomalla sitä ylemmäs vuorenrinteille. Seinät on tuettu taidokkaasti kivimuurauksella. Pengerviljelmät mahdollistivat ruuan ylituotannon, mikä ei muuten olisi ollut mahdollista yli kolmen kilometrin korkeudessa. Machu Picchun muurarit tekivät nämä pengerjärjestelmät niin taidokkaasti, että ne olivat ennallaan vielä vuonna 1912, jolloin yhdysvaltalainen tutkimusmatkailija, Hiram Bingham löysi paikan uudelleen virallisesti (yksittäisiä matkailijoita oli tiettävästi käynyt Machu Picchussa jo 1800-luvulla). Osa inkojen rakentamista pengerviljelmistä on paikallisten asukkaiden käytössä edelleen.
Tiet

Inkoilla oli laaja tieverkosto. Ylempi päätie risteili korkealla Cordilleran rinteillä pohjoisesta etelään, ja toinen alempana kulkenut tie kattoi rannikon tasankoalueen pituussuunnassa. Lyhyemmät tieosuudet yhdistivät nämä kaksi päätietä toisiinsa useissa kohdissa. Kronikoitsija ja inka-kulttuurintutkija Pedro Cieza de Leónin mukaan maasto oli erittäin vaikuttavaa ja jopa pelottavaa. Tiejärjestelmä kulki läpi syvien laaksojen ja yli korkeiden huippujen, halki vuorten lumikinosten ja soisten rämemaiden. Välillä reitti poikkesi vuolaasti virtaavien jokien liukkaille kiville. Paikoin tiet risteilivät tasaisina ja kuin asfaltoituina, kiveykset huolellisesti aseteltuna. Vuorijonojen päällä kulku taas muuttui vaikeaksi, ja reitti oli paikoin hakattu läpi kivilohkareiden. Kaikkialla tiet kuitenkin pidettiin siisteinä, ja tieverkostoa huollettiin ahkerasti. Sen varrella sijaitsi useita majapaikkoja, varastorakennuksia, aurinkotemppeleitä ja viestiasemia, joten tiet olivat kovassa käytössä.
Auttaakseen matkailijoita sekä kulkevia valtionmiehiä inkat rakensivat teiden varsille erityisiä majataloja, tamboja, joissa chaskit ja retkeläiset saivat levähtää yön yli, valmistaa aterian ja ruokkia laamansa.
Tiet > Riippusillat

Inkojen riippusillat oli pääosin rakennettu heinästä. Erilaisia heiniä punottiin köysiksi, joista sidottiin kapeita mutta matkantekoa huomattavasti helpottavia siltarakenteita. Ilman siltoja jokien ylitys jalan olisi ollut mahdotonta. Jos yksikin inkojen rakentamista sadoista silloista oli poissa käytöstä rikkoutumisen takia, ei muukaan tieverkosto toiminut tehokkaasti. Onneksi paikalla kuitenkin oli jatkuvasti työvoimaa, joten vioittuneet sillat korjattiin nopeasti.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Peru Cultural Society - Inca Architecture (englanniksi)
Witnessing the In-visibility of Inca Architecture - University of Minnesota Press (englanniksi)
Kaksitoistakulmainen kivi, Hatun Rumiyoc -kadulla Cuscossa on esimerkki inkojen taidokkaasta muuraustyylistä.
Massiivisten monikulmaisten kivien muuraustyyppi (2), Sacsayhuamánin sitadelli Cuscon pohjoislaidalla.
Inkojen rakentama seinä Cuscossa.
Digitaalisesti rekonstruoitu inka-maalaus Tambo Coloradon huoneen 42 seinässä; Inkavaltakunnan myöhäisessä vaiheessa rakennettu linnoitus/palatsi on edelleen hyvin säilynyt, vaikka se sijaitseekin maanjäristysalttiilla alueella Perussa. Digitaalinen ehostus on tehty rakennuksen seinistä löytyneiden alkuperäisten maalijäämien perusteella vuonna 2005. Laser-skannausdata: CyArk/University of California.
Inkojen kiviseinillä tuettuja pengerviljelmiä Písacin Pyhässä laaksossa lähellä Machu Picchua.
Q'iswa Chaka ("köysisilta"), viimeinen käytössä oleva inkojen riippusilta.
Occamin partaveitsi

Tiede
Tieteellinen menetelmä
 Tieteellinen selittäminen
Falsifiointi, Havainto, Hypoteesi, Induktiivinen päättely, Kausaliteetti, Näennäistiede, Occamin partaveitsi, Teoria
n
k
Occamin partaveitsi (usein myös Ockhamin partaveitsi, säästäväisyyden periaate) on periaate, jonka mukaan ilmiöitä selittävien tekijöiden määrän tulee olla mahdollisimman vähäinen. Selityksistä tulee siis karsia kaikki ylimääräiset tekijät eli teorioiden tulee olla mahdollisimman yksinkertaisia. Occamin partaveitsen mukaan kilpailevista, yhtä selitysvoimaisista teorioista tulisi valita yksinkertaisin.
Occamin partaveitsi on saanut nimensä englantilaisen fransiskaaniveli ja filosofi Vilhelm Occamilaisen mukaan. Nimitys ”partaveitsi” viittaa ajatukseen siitä, että periaate leikkaa teoriasta pois ylimääräiset oletukset tai teorian olettamasta ontologiasta pois ylimääräiset entiteetit. Periaate kuvasi alun perin Vilhelmin nominalistisen ajattelun taipumusta minimalismiin. Nykyisin se ymmärretään usein nyrkkisääntönä, joka suosii taloudellisuutta ja yksinkertaisuutta erityisesti tieteellisissä teorioissa.
Occamin partaveitsestä voidaan puhua yksinkertaisuusperiaatteena, jonka mukaan ei tule olettaa enempää kuin on tarpeen. Laajemman yksinkertaisuusperiaatteen mukaan yksinkertaisin selitys on todennäköisimmin paras selitys. Esimerkiksi metsässä karrelle palanut yksittäinen puu saattaa olla seurausta maahan laskeutuneesta lentävästä lautasesta tai sitten vaikkapa salaman iskusta. Occamin partaveitsen mukaan salamanisku on parempi selitys, koska se vaatii vähemmän oletuksia. Muinoin merikarttojen tutkimattomille alueille sijoitettiin mielikuvitushirviöitä, joiden uskottiin siellä vaanivan ihmisiä. Occamin partaveistä käytetään myös eliminoitaessa tämän kaltaisia oletuksia.
Occamin partaveitselle on olemassa Albert Einsteinin aikoinaan esittämä tarkistuskorollaari, Einsteinin hiomakivi, jonka mukaan teorian tulee olla mahdollisimman yksinkertainen, muttei liian yksinkertainen, ollakseen todennäköisimmin tosi. Sen mukaan monimutkaisempi teoria, joka selittää asiat yksinkertaisempaa paremmin ja aukottomammin, on todennäköisimmin tosi. Vilhelm Ockhamilaisen kiistakumppani Walter Chatton esitti partaveitselle ”antipartaveistä”: jos pienempi määrä entiteettejä ei riitä, oleta lisää.
Occamin partaveitsi on puoleensavetävä ja intuitiivinen periaate, mutta on vaikeaa tarkasti muotoilla, mikä selitys on toista yksinkertaisempi. Ihannetilanteessa on kaksi teoriaa, joissa toisen lähtöoletusten (premissien) joukko sisältyy toisen lähtöoletusten joukkoon. Käytännössä teorioiden monimutkaisuutta ei juurikaan voi käsitellä näin yksinkertaisesti.
Historia

Vilhelm Occamilainen (n. 1285–1349) tunnetaan merkittävänä nominalistina, mutta suuri yleisö tuntee hänet ennen kaikkea hänen mukaansa nimetystä periaatteesta, joka tunnetaan nimellä ”Occamin (tai Ockhamin) partaveitsi”: entia non sunt multiplicanda praeter necessitatem (”asioita ei tulisi monimutkaistaa tarpeettomasti”, toisin sanoen mikä voidaan selittää oletuksella vähemmästä määrästä entiteettejä on turha selittää oletuksella useammasta entiteetistä).
Ajatus tiivistää Vilhelmin filosofiselle ajattelulle yleisen minimalistisen piirteen hyvin, mutta sitä ei ole löydetty mistään hänen teoksestaan sellaisenaan. Lähin, mitä häneltä tunnetaan ajatuksen suhteen, vaikuttaa olevan numquam ponenda est pluralitas sine necessitate (”moninaisuutta ei pidä olettaa tarpeettomasti”). Se esiintyy Vilhelmin teologisessa teoksessa Quaestiones et decisiones in quattuor libros Sententiarum Petri Lombardi (i, dist. 27, qu. 2, K), joka käsitteli Petrus Lombarduksen Sentenssejä. Teoksessa Summa Totius Logicae (i. 12) Vilhelm esitti vastaavan säästäväisyysperiaatteen frustra fit per plura quod potest fieri per pauciora (”on turhaa käyttää useampia asioita siihen, mikä voidaan tehdä vähemmällä”).
Periaate oli keskiajan filosofiassa yleinen, ja se voidaan jäljittää aikaisempien filosofien teoksiin: näihin lukeutuvat mm. Alhazen (965-1039), Maimonides (1138-1204), Duns Scotus (1265–1308), Tuomas Akvinolainen (n. 1225–1274) ja jopa Aristoteles (384–322 eaa.). Nimitys ”Occamin partaveitsi” esiintyy ensimmäisen kerran William Hamiltonin (1788–1856) teoksessa vuonna 1852, satoja vuosia Vilhelm Ockhamilaisen kuoleman jälkeen. Vilhelm ei siis varsinaisesti keksinyt hänen mukaansa nimettyä partaveistä, vaan se on liitetty häneen mahdollisesti siksi, että hän käytti sitä usein ja tehokkaasti. Vaikka Vilhelm esitti periaatteen monessa eri muodossa, sen tunnetuin muotoilu ei ole peräisin häneltä itseltään vaan John Poncelta vuodelta 1639.
Perustelut > Esteettiset ja käytännölliset perustelut

Ennen 1900-lukua ajateltiin yleisesti, että luonto itsessään on yksinkertainen ja siksi yksinkertaisemmat selitykset luonnon ilmiöistä olivat todennäköisemmin tosia. Tämä ajatus perustui esteettiseen arvoon, joka yksinkertaisuudella on inhimilliselle ajattelulle. Tuomas Akvinolainen muotoili tämän ajatuksen 1200-luvulla sanoen: ”jos jokin voidaan saavuttaa asiaankuuluvasti yhden avulla, on tarpeetonta tehdä se useamman avulla; koska havaitsemme, ettei luonto käytä kahta välikappaletta silloin kun yksi riittää”.
Partaveitsen yleistä muotoa, jota käytetään valintatilanteessa kahden yhtä selitysvoimaisen hypoteesin välillä, voidaan perustella sillä, että yksinkertaisuudella on käytännöllistä arvoa. Hypoteesien tavoitteena on antaa jostakin ilmiöstä paikkansapitävä kuvaus, ja yksinkertaisuus on selitykselle arvokas piirre koska se tekee selityksestä helpommin ymmärrettävän ja hyödynnettävän. Näin jos kaksi hypoteesiä ovat yhtä selitysvoimaisia eikä kumpikaan vaikuta toista paikkansapitävämmältä, yksinkertaisempaa tulee suosia monimutkaisen sijasta, koska yksinkertaisuus on käytännöllistä.
Perustelut > Empiiriset perustelut

Eräs tapa, jolla teoria tai periaate voidaan oikeuttaa, on empiirinen menetelmä; toisin sanoen, jos yksinkertaisemmat selitykset vaikuttaisivat olleen useammin tosia kuin monimutkaisemmat, tämä tukisi Occamin partaveistä.
Occamin partaveitsi ei kuitenkaan ole teoria siinä merkityksessä, että se olisi induktiiviseen päättelyyn perustuva malli, jota voidaan käyttää havaintojen selittämisessä ja ennustamisessa; sen sijaan se on heuristinen maksiimi valinnan tekemiseksi teorioiden välillä. Näin sitä ei voida oikeuttaa jotain toista hypoteettista vaihtoehtoa vasten, koska tämä johtaisi helposti kehäpäätelmään.
Occamin partaveitsi voidaan nähdä täysin empiirisen tieteen ulkopuolisena periaatteena. Se on laajalti hyväksytty oletus tai keskustelutapa. On vain vähän empiiristä tukea sille ajatukselle, että todellisuus olisi yksinkertainen tai että yksinkertaisimmat selitykset olisivat todennäköisemmin tosia kuin monimutkaiset..
Perustelut > Falsifioitavuusperuste

Karl Popper katsoi, ettei yksinkertaisten teorioiden suosimista tarvitse perustella pelkästään käytännöllisin tai esteettisin perustein. Yksinkertaisuutta voidaan suosia hänen falsifioitavuuden periaatteensa perusteella: suosimme yksinkertaisia teorioita monimutkaisten sijaan siksi, että niiden empiirinen sisältö on suurempi ja koska ne ovat paremmin testattavissa. Toisin sanoen yksinkertaisempaa teoriaa voidaan soveltaa useammissa tapauksissa kuin monimutkaisia teorioita, ja siksi ne on helpompi osoittaa virheellisiksi tarvittaessa.
Perustelut > Informatiivisuusperuste

Elliott Sober esitti aiemmin Popperin tyyliin, että yksinkertaisuus kytkeytyy ”informatiivisuuteen”: yksinkertaisin teoria on informatiivisin sikäli, että esitettyihin kysymyksiin vastaamiseen tarvitaan vähemmän informaatiota. Sober on kuitenkin myöhemmin hylännyt tämän ajatuksen yksinkertaisuudesta, koska se ei onnistu tarjoamaan tietoteoreettista oikeutusta yksinkertaisuudelle. Hän katsoo nykyisin, ettei yksinkertaisuus riitä, ellei se heijastele jotakin perustavampaa. Hänen mukaansa filosofit ovat saattaneet tehdä sen virheen, että he ovat antaneet yksinkertaisuudelle olemassaolon sui generis, vaikka se saa todellisuudessa merkityksen ainoastaan jossain tietyssä yhteydessä.
Perustelut > Loogisuusperuste

Richard Swinburne kannattaa yksinkertaisuutta loogisin perustein: yksinkertaisin hypoteesi, jota tarjotaan selitykseksi jollekin ilmiölle, on todennäköisemmin tosi kuin mikään muu saatavilla oleva hypoteesi, toisin sanoen sen tuottamat ennusteet ovat todennäköisemmin tosia kuin muiden hypoteesien tuottamat ennusteet; ja periaate, jonka mukaan yksinkertaisuus on todistusaineistoa totuuden puolesta, on apriorinen tietoteoreettinen periaate.
Swinburnen mukaan meillä on sisäsyntyinen taipumus suosia yksinkertaisuutta, ja pyrkimys yksinkertaisuuteen on arkijärjen mukaista. Koska empiirinen aineisto ei voi määrätä, mikä teoria on oikea (katso: alimääräytyneisyys ja Duhem–Quine-teesi), meidän tulee soveltaa jotakin kriteeriä määrittääksemme, mitä teoriaa tulisi käyttää. Koska olisi absurdia, ettei meillä ole mitään loogista menetelmää valita jokin hypoteesi äärettömän monen empiirisen aineiston kanssa yhteen sopivan hypoteesin joukosta, meidän tulisi valita yksinkertaisin teoria: ”tiede on joko irrationaalista tai yksinkertaisuusperiaate on perustavanlaatuinen synteettinen apriorinen totuus”.
Perustelut > Todennäköisyysteoreettiset perustelut

Eräs intuitiivinen peruste Occamin partaveitsen käytölle on suoraa seurausta todennäköisyysteoriasta: kaikki uudet lisäoletukset lisäävät virheiden mahdollisuutta. Jos oletus ei paranna teorian tarkkuutta, sen ainoa seuraus on, että se kasvattaa sitä todennäköisyyttä, että koko teoria on virheellinen.
Sovellukset > Tilastotiede

Occamin partaveitsestä on pyritty kehittämään formaaleja esityksiä todennäköisyysteoriaan perustuen, jotta sitä voitaisiin soveltaa tilastollisessa päättelyssä. Tutkijat ovat esittäneet esimerkiksi yhteyttä Occamin partaveitsen ja Kolmogorov-kompleksisuuden välillä.
Eräs alkuperäisen Occamin partaveitsen muotoilun ongelma on, että se soveltuu vain malleihin, jotka ovat selitysvoimaltaan yhtäsuuria (eli se suosii yksinkertaisempaa muuten yhtä hyvistä malleista). Partaveitsestä voidaan johtaa yleisempi muoto bayesilaisen mallivertailun avulla. Sitä voidaan käyttää sellaisten mallien vertailuun, jotka eivät sovi havaintoaineistoon samassa määrin. Tällöin on mahdollista muodostaa tasapaino mallin monimutkaisuuden ja selitysvoiman välillä. Erilaisia lähestymistapoja ovat muun muassa Akaiken informaatiokriteeri, Bayesin informaatiokriteeri, bayesilainen variaatio-oppiminen ja Laplacen approksimaatio.
William H. Jefferys ja James O. Berger ovat pyrkineet yleistämään ja kvantifioimaan alkuperäisen partaveitsen oletus-käsitteen. He ovat määritelleet sen asteeksi, jolla malli pyrkii tarpeettomasti mukautumaan mahdolliseen havaintoaineistoon. Heidän ehdottamansa malli pyrkii tasapainottamaan teorian tuottamien ennusteiden tarkkuuden ja teorioiden terävyyden: teorioita, jotka tuottavat terävästi oikeat ennusteensa, suositaan enemmän kuin teorioita, jotka olisivat sisällyttäneet lisäksi suuren määrän mahdollisia tuloksia.
Sovellukset > Todistuksen taakka

Yleisimpiä Occamin partaveitsen sovelluksia on todistuksen taakka. Tämä tarkoittaa sitä, että minkä tahansa positiivisen väitteen tai teorian esittäjä joutuu antamaan sille todisteita. Tämä koskee erityisesti olemassaoloväitteitä.
Vilhelm Occamilainen itse katsoi, ettei partaveitsen periaate salli minkään, tarpeettomankaan, asian olemassaolon kieltämistä, ainoastaan kehottaa välttämään tarpeettomien asioiden olettamista. Tämä johtui siitä, että hänen mukaansa ihmiset eivät voi koskaan tietää, mikä on todella välttämätöntä ja mikä ei.
Filosofiassa todistuksen taakkaa voidaan kuitenkin soveltaa esimerkiksi kysymyksiin universaalien, mentaalisen ja Jumalan olemassaolosta.