stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Papillon (elokuva)

| Papillon |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Franklin J. Schaffner
Käsikirjoittaja:  Henri Charrière (kirja) Dalton Trumbo Lorenzo Semple Jr.
Tuottaja:  Robert Dorfmann
Säveltäjä:  Jerry Goldsmith
Kuvaaja:  Fred J. Koenekamp
Leikkaaja:  Robert Swink
Pukusuunnittelija:  Anthony Powell
Pääosat:  Steve McQueen Dustin Hoffman
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Les Films Corona General Production Company
Levittäjä:  Allied Artists Netflix
Ensi-ilta:   16. joulukuuta 1973  25. tammikuuta 1974
Kesto:  151 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  13 500 000 dollaria
Tuotto:  53 267 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Papillon on Franklin J. Schaffnerin ohjaama yhdysvaltalainen elokuva, joka pohjautuu ranskalaisen Henri Charrièren omaelämäkerralliseen teokseen Vanki nimeltä Papillon (1970).
Pääosissa näyttelevät Steve McQueen ja Dustin Hoffman. Elokuva nimettiin Oscar-ehdokkaaksi parhaasta musiikista. Steve McQueen nimettiin Golden Globe -palkinnon saajaehdokkaaksi. Saksassa elokuva sai Goldene Leinwand -palkinnon.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Steve McQueen  | … |  Henri ”Papillon” Charriere   |
|  Dustin Hoffman  | … |  Louis Dega  |
|  Victor Jory  | … |  Indian Chief   |
|  Don Gordon  | … |  Julot   |
|  Anthony Zerbe  | … |  Toussaint   |
|  Robert Deman  | … |  Maturette   |
|  Woodrow Parfrey  | … |  Clusiot   |
|  Bill Mumy  | … |  Lariot   |
|  George Coulouris  | … |  Chatal   |
|  Ratna Assan  | … |  Zoraima   |
|  William Smithers  | … |  Barrot   |
|  Val Avery  | … |  Pascal   |
|  Gregory Sierra  | … |  Antonio   |
|  Mills Watson  | … |  vartija   |
Vastaanotto

Papillon on yksi Suomen kaikkien aikojen eniten teatterikatsojia saaneista ulkomaisista elokuvista. Vuoteen 1981 mennessä sen oli teattereissa nähnyt lähes 641 000 suomalaista.
Video-oppaassa vuodelta 1995 Bello Romano piti Papillonia pituudessaan ja synkkyydessään hieman puuduttavana, mutta päättäväisyydessään kiinnostavana tutkielmana ihmistahdosta.
Aiheesta muualla

Papillon. (Arkistoitu – Internet Archive) Elokuvauutiset.fi.
Sirtori-luokka

| Sirtori-luokka |
| --- | --- |

Tekniset tiedot
Uppouma:  709 t (standardi) 914 t (kuormattu)
Pituus:  73,54 m (kokonaispituus)
Leveys:  7,34 m
Syväys:  2,7 m
Koneteho:  15 500 shp
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  98
Aseistus
Meritorjunta:  6 x 102 mm tykkiä 2 x 40 mm tykkiä 4 x 450 mm torpedoputkea 10 x miinaa
Sirtori-luokka oli Italian laivaston neljän hävittäjän muodostama alusluokka toisessa maailmansodassa.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Giovanni Acerbi | Cantieri navali Odero, Sestri Ponente | 2. helmikuuta 1916 | 14. helmikuuta 1917 | 26. helmikuuta 1917 | upotettu 4. huhtikuuta 1941 |
| Vincenzo Giordano Orsini | Odero | 2. helmikuuta 1916 | 23. huhtikuuta 1917 | 12. toukokuuta 1917 | miehistönsä upottama 8. huhtikuuta 1941 |
| Giuseppe Sirtori | Odero | 2. helmikuuta 1916 | 24. marraskuuta 1916 | 22. joulukuuta 1916 | miehistönsä upottama 25. syyskuuta 1943 |
| Francesco Stocco | Odero | 2. helmikuuta 1916 | 5. kesäkuuta 1917 | 19. heinäkuuta 1917 | upotettu 24. syyskuuta 1943 |
Papin päiväkirja

| Papin päiväkirja> Journal d’un curé de campagne |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Bresson
Käsikirjoittaja:  Robert Bresson
Perustuu:   Georges Bernanosin  romaaniin  Maalaispapin päiväkirja (1936) 
Tuottaja:   Léon Carré  Robert Sussfeld 
Säveltäjä:  Jean-Jacques Grünenwald
Kuvaaja:  Léonce-Henri Burel
Leikkaaja:  Paulette Robert
Pääosat:   Claude Laydu  Jean Riveyre  André Guibert 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Ranska
Tuotantoyhtiö:  Union Générale Cinématographique
Levittäjä:  Netflix
Ensi-ilta:  7. helmikuuta 1951
Kesto:  110 min
Alkuperäiskieli:  ranska
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Papin päiväkirja (Journal d’un curé de campagne) on vuonna 1951 valmistunut Robert Bressonin ohjaama ranskalainen elokuva, joka perustuu Georges Bernanosin romaaniin Maalaispapin päiväkirja vuodelta 1936. Elokuva kertoo Ambricourtin kylän papista ja tämän suhteesta seurakuntalaisiinsa. Elokuvan pääosan näyttelee Claude Laydu.
Tuotanto ja vastaanotto

Bresson otti Georges Bernanosin romaaniin Maalaispapin päiväkirja pohjautuvan projektin, kun kaksi muuta yritystä tuottaa elokuva romaanista oli hylätty vuonna 1947. Bernanos ei ollut hyväksynyt Jean Aurenchen ja Pierre Bostin eikä Père Brückbergerin kirjoittamaa hahmotelmaa. Bernanos kuoli 1948, minkä jälkeen tuottaja Pierre Gérin pyysi Bressonia tekemään romaanista elokuvan. Gérin kuitenkin hylkäsi Bressonin käsikirjoituksen. Bresson piti oikeudet romaaniin ja viimeisteli käsikirjoituksen. Hän vetosi Bernanosin kirjallisten asioiden asiainhoitajaan Albert Béguiniin, joka oli myös vaikutusvaltainen Esprit-lehden toimittaja. Béguin hyväksyi käsikirjoituksen ja etsi elokuvalle tuottajan, hiljattain perustetun kansallisen tuotantotoimiston Union Générale Cinématographiquen.
Bresson valitsi useiden hakijoiden joukosta pääosan esittäjäksi sveitsiläisen Claude Laydun. Bresson ja Laydu tapasivat joka sunnuntai runsaan vuoden ajan keskutellakseen roolista. Laydu asui myös hetken luostarissa tottuakseen papin vaatetukseen ja tapoihin. Elokuva kuvattiin pienessä kylässä Pas-de-Calais'ssa, ja Bresson käytti lähes jokaisessa roolissa amatöörinäyttelijöitä.
Papin päiväkirja sai ensi-iltansa vuonna 1951. Ranskan lehdistö kirjoitti laajasti elokuvan tuotannosta ja ensi-illasta ja markkinoi sitä erityisesti uudelle katsojakunnalle: intellektuelleille ja uskonnollisille. Papin päiväkirja menestyi hyvin elokuvateattereissa, ja kriitikot pitivät siitä. Elokuva palkittiin Ranskassa Louis Delluc -palkinnolla, ja se sai palkintoja myös Venetsian elokuvajuhlilla. Yhdysvalloissa se sai ensi-iltansa hieman myöhemmin, ja National Board of Review valitsi sen vuoden 1954 parhaimpien ulkomaalaisten elokuvien joukkoon.
Merkitys

Papin päiväkirjan merkitys Bressonin omassa tuotannossa on suuri. Hän sovelsi siinä ensimmäistä kertaa monia tuotannolleen tyypillisiä elementtejä, kuten "malleiksi" (modèle) kutsumiensa amatöörinäyttelijöiden käyttämistä ammattilaisten sijasta. Mallit eivät Bressonin elokuvatyylissä näyttele eivätkä ilmaise mitään vaan lausuvat vain vuorosanansa. Myöhemmin Bresson on todennut mallien käyttämisen oman tyylinsä kulmakiveksi.
Elokuvan kuvaaja Léonce-Henri Burel vaikutti Bressonin tulevien elokuvien tyyliin. Burel oli kokenut kuvaaja, joka oli työskennellyt muun muassa Abel Gancen kanssa elokuvissa Minä syytän, Pyörä ja Napoléon. Burelin ehdottoman tekniikan avulla Bresson sai Papin päiväkirjaan kontrastin pieneksi. Bressonin myöhempi askeettinen tyyli saikin vaikutteita Burelin ideoista.
Papin päiväkirjan ansiosta Bresson sai maailmanlaajuista mainetta, ja Cahiers du cinéma -lehden toimittaja François Truffaut kutsui häntä sukupolvensa merkittävimpiin kuuluvaksi auteuriksi.
Vuonna 1979 kolmekymmentä suomalaista elokuva-arvostelijaa ja -asiantuntijaa teki kukin luettelon kaikkien aikojen sadasta merkittävimmästä elokuvasta, ja Papin päiväkirja oli mukana heistä kahdeksan listalla.
Aiheesta muualla

Papin päiväkirja Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Papin päiväkirja Elonet.
Palomino

| Palomino |
| --- | --- |
 palomino-värinen quarterhevonen
Tyyppi::  lämminverinen värirotu
Alkuperä ja nimet
Alkuperämaa::   Yhdysvallat
Esiintyminen ja käyttö
Käyttötarkoitus::  lähinnä ratsu
Tärkeimmät alueet::  lähinnä Yhdysvallat
Ominaisuudet
Korkeus::  noin 142-173 cm
Värit::  kullanvärinen, valkoharjainen voikko; myös samannäköiset rautiaat
Palomino on hevosten värirotu, jonka jalostustavoitteena on tuottaa kullanvärisiä valkoharjaisia voikkoja. Myös tältä näyttävät rautiaat saatetaan hyväksyän. Palominoille on Yhdysvalloissa kaksi erillistä rekisteriä: joitakin vuosia vanhempi Palomino Horse Association (PHA) hyväksyy rekisteriinsä kaikki tämänväriset hevoset, kun taas uudempi Palomino Horse Breeders of America (PHBA) vaatii hevosen olevan lisäksi olevan tiettyä rotutaustaa. Euroopassa palominojalostusta edustaa Tanskassa toimiva Palomino Sportsheste Avlsforbundet. Englannin kielessä palomino tarkoittaa mitä tahansa voikkoa hevosta. Isolla alkukirjaimella kirjoitettuna Palomino viittaa useimmiten palominoksi rekisteröityyn hevoseen.
Osa palominoiksi rekisteröidyistä hevosista ei ole varsinaisia voikkoja vaan lähinnä liinaharjaisia vaaleanrautiaita. Tämä on selvää jo siksi, että esimerkiksi palominorekistereihin hyväksyttävällä arabianhevosella ei voikkotekijää esiinny lainkaan.
Rekisteröintivaatimukset > Palomino Horse Association

Palomino Horse Association hyväksyy rekisteriinsä rotuun ja tyyppiin katsomatta kaikki voikot hevoset "värin ja rakenteen perusteella". Tämän lisäksi hyväksytään rautiaspohjaiset valkovoikot eli cremellot. Myös tuntematonta sukua olevat hevoset hyväksytään.
Palomino Horse Associationin ihanteellisena pitämä voikon sävy on "kultakolikon värinen", mutta yhdistys hyväksyy voikon sävyt "vaaleasta keskitummaan ja tumman kultaan". Rekisteriin hyväksyttävän hevosen jouhien tulisi olla valkoiset, luonnonvaaleat tai hopeanharmaat. Jouhien seassa saa olla korkeintaan 15 % tummia tai punaruskeita jouhia.
Rekisteröintivaatimukset > Palomino Horse Breeders of America

1930-luvulla perustetun PHBA:n rekisteröintivaatimukset ovat PHA:ta lähempänä varsinaista rotujalostusta.
PHBA:n rekisteriin päästäkseen hevosen tulee olla lännenratsastukseen tai eurooppalaistyyliseen ratsastukseen sopiva ja sen rakenteen tulee olla rodulleen ominainen. Säkäkorkeuden tulee olla täysikasvuisena 14–17 kämmenenleveyttä (noin 142–173 cm), eikä hevosessa saa olla ponin tai kylmäverisen hevosen piirteitä. Ali- tai ylikorkea hevonen voidaan hyväksyä, mikäli se on hyväksytty jonkin PHBA:n tunnustamaan rotujärjestön rekisteriin.
Rekisteröintivaatimukset > Palomino Sportsheste Avlsforbundet

Palomino Sportsheste Avlsforbundet perustettiin Tanskassa alun perin vuonna 1988 ja uudestaan vuonna 2002. Se sai EU:n tunnustuksen vuonna 2008 ja yhdistyi Dansk Palomino Avlsforbundin kanssa vuonna 2010. PSA:n tarkoitus on edistää kaikenkokoisten ja kaikkiin hevosurheilun lajiin hyvin soveltuvien voikkojen ratsuhevosten ja -ponien kasvatusta.
2022 alkaen PSA:n pääkantakirjaan voivat päästä voikot ja cremellot oriit, joilla on hyväksyttävä suku ainakin kolmessa polvessa, sekä voikot ja cremellot tammat ja ruunat ja rautiaat tammat, joilla on ainakin yksi palominosukuinen vanhempi. Muunsukuiset voikot ja cremellot tammat ja ruunat voidaan hyväksyä sivukantakirjaan.
Ihanteellisen PSA-hevonen on tyypiltään jalo, ilmeikäs ja raamikas hyvällä sukupuolityypillä. Lavan loiva asento ja selän muoto ovat hyvät satulalle.Selkä on keskipitkä, lanne lihaksikas ja joustava, lautanen pitkä ja lihaksikas. Käynnin ja ravin tulee olla energistä ja vakaata, laukan suurta ja joustavaa. Luonteen tulee olla sopiva sekä harraste- että kilpahevoselle.
PSA edellyttää kaikilta voikoksi rekisteröitäviltä hevosiltaan erillistä väriarviota. Ihanteellinen voikkoväri on rungosta "vastalyödyn kultakolikon värinen" ja kullanhohtoinen valkein jouhin, mutta myös joitain asteita vaaleammat ja tummemmat voikot hyväksytään. Jouhissa hyväksytään korkeintaan 15 prosenttia tummaa tai punaista väriä. Ihon ja silmien tulee olla tummat. Suuria valkoisia merkkejä ei hyväksytä. Voimakkaan nokiset voikot eivät kelpaa rekisterin voikkoluokkaan, mutta katsotaan jalostusarvostelun suhteen voikkogeenin kantajiksi.
PSA:n ulkopuolisista hevosista jalostukseen voidaan käyttää omien jalostusjärjestöjensä jalostukseen hyväksyttyjä rautiaita, voikkoja ja cremelloja englannintäysiverisiä ja arabianhevosia. Ei-hyväksyttäviä ovat islanninhevoset, vuonohevoset, kylmäveriset rodut, haflinger-ponit, ravihevoset, knabstrupinhevoset ja appaloosat, joskin ne sallitaan kaukaisemmissa esivanhempipolvissa ja "suvuttomana" l. rekisteröitävien yksilöiden suvuissa.
Rekisteröintivaatimukset > Palomino Sportsheste Avlsforbundet > Värivaatimukset

Ihanteellinen rungon väri on "yhdysvaltalaisen kultakolikon" värinen. Ruskeaa tai tummaa siimaa, seepraraitoja tai aasinristiä ei hyväksytä. Myöskään täplikkyyttä, kirjavuutta tai kimoutuvaa hevosta ei hyväksytä. Ihon tulee olla väriltään tumma (harmaa, musta, ruskea tai epämääräisen tumma), eikä siinä saa olla vaaleanpunaista väriä turvan tai silmien ympäryksessä, peräaukon ja sukuelinten alueella tai takajalkojen välissä. Vaaleanpunainen iho turvalla sallitaan mikäli se liittyy valkoiseen merkkiin. Poikkeuksena ihon väriä koskeviin vaatimuksiin ovat amerikanratsuhevosten rotujärjestön rekisteriinsä hyväksymät hevoset, joille sallitaan minkävärinen iho tahansa. Jouhien tulee olla vähintään 85 % valkoiset, eikä niissä saa olla 15 % suurempaa osuutta mustia, ruskeita tai epämääräisen värisiä jouhia. Jouhia ei saa käsitellä kemiallisesti.
Sinisilmäinen tai osittain sinisilmäinen hevonen hyväksytään, mikäli se on hyväksytty AHBA:n hyväksymän rodun rekisteriin. Tuntematonta sukutaustaa oleva sinisilmäinen hevonen hyväksytään, mikäli se on ruuna tai steriloitu tamma.
Valkoiset merkit eivät saa ylittää tiettyjä rajoja: jalkojen sukat eivät saa ylittää kyynärpään tai takapolven kohdalle kuviteltua vaakasuoraa linjaa, ja pään merkit eivät saa levitä niskaan tai kaulalle. Mahassa valkoista sallitaan mahan keskilinjan ympärillä noin 20 cm leveällä alueella, joka ulottuu etujalkojen välistä utareen tai peniksen tupen alueelle. Nämä rajat ylittävä irrallinen tai muuhun valkoiseen liittyvä valkoinen, vaaleanpunaihoinen täplä voidaan hyväksyä, mikäli sen voi peittää kiekolla, jonka läpimitta on neljä tuumaa. Valkoinen, vaaleanpunainen tai pilkullinen iho hyväksytään sellaisilla ihoalueilla, jotka eivät näy hevosen seistessä.
Mikäli hevosella on sekä vaaleaa ihoa rungon alueella, valkoinen tai kermanvaalea karva että vaaleanpunaiset silmänympärykset, sitä ei hyväksytä.
Rekisteröintivaatimukset > Palomino Sportsheste Avlsforbundet > Rotuvaatimukset

PHBA hyväksyy useimpien yhdysvaltalaisten ratsuhevosrotujen edustajia. Hyväksyttyjen rotujen sijaan järjestö pitää listaa hyväksytyistä hevosrekistereistä, joten hyväksyttävän rotuista mutta "väärään" rotujärjestöön rekisteröityä hevosta ei välttämättä hyväksytä. PHBA:n rekisteriin hyväksyttävät rodut ovat quarterhevonen, paint, appaloosa, amerikanratsuhevonen, morganinhevonen, holsteininhevonen, arabianhevonen, morab, missourinfoxtrotter, pinto (värirotu; PHBA hyväksyy ainoastaan pintorekisterin hevosrekisterissä olevat yksilöt), kalliovuortenhevonen, tennesseenwalker, englannintäysiverinen sekä quarab.
Näiden rotujen rekistereissä olevien hevosten lisäksi voidaan hyväksyä myös niihin rekisteröintikelpoisia hevosia. Tällöin hevosen on täytettävä kaikki muut PHBA:n rekisteröintivaatimukset. Tammoilta ja ruunilta ei vaadita vanhempien rekisteröintikelpoisuutta PHBA:han tai sen hyväksymiin rotujärjestöihin, vaan ne voidaan rekisteröidä puhtaasti ulkonäön perusteella.
Käyttö

Palominot ovat Yhdysvalloissa suosittuja karjahevosia ja harrasteratsuja.
Voikkovärin periytyminen

Voikkovärien jalostus on ongelmallista, koska voikkovärien epätäydellisen dominoivuuden vuoksi kullankeltaisia voikkoja (Cc) keskenään parittamalla syntyy auttamatta myös punaruskeita rautiaita (cc) ja yleensä ei-toivottuja kermanvaaleita valkovoikkoja (CC). Ainoa varma tapa tuottaa voikko on risteyttää rautiaspohjainen valkovoikko (CC) ja rautias (cc).
Palominorodun edellyttämä voikkoväritys vaatii rautiaan pohjavärin (ee) ja heterotsygoosin voikkotekijän suhteen (Cc). Molemmilla vanhemmilla on siis oltava E-lokuksen e-alleeli vähintään heterotsygoottina, ja ainakin toisen vanhemman on kannettava voikkotekijää. Voikkovärityksen saamisen edellytyksenä on lisäksi se, ettei jälkeläiselle periydy muita väriä muuntavia tekijöitä kuten hallakkotekijää.
Voikkojälkeläinen voidaan teoriassa saada näiden ehtojen täyttyessä hyvin monenlaisista yhdistelmistä - esimerkiksi heterotsygoottien voikonhiirakonpäistärikönkimon ja ruunikon yhdistelmästä syntyisi voikko noin 1,56 % todennäköisyydellä— mutta varmimmat ja käytetyimmät yhdistelmät voikon saamiseksi käsittävät rautiaita sekä rautiaspohjaisia heterotsygootti- ja homotsygoottivoikkoja (voikko, cremello). Alla olevassa taulukossa esitetään näiden kolmen yhdistelmät. Kaikki värit ovat rautiaspohjaisia (ee).
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| X | Rautias (CC) | Voikko (CCrC) | Cremello (CCrCCr) |
| Rautias (CC) | 100 % rautias (CC) | 50 % rautias (CC) 50 % voikko (CCrC) | 100 % voikko (CCrC) |
| Voikko (Cc) | 50 % rautias (CC) 50 % voikko (CCrC) | 25 % rautias (CC) 50 % voikko (CCrC) 25 % cremello (CC) | 25 % voikko (CCrC) 75 % cremello (CCrCCr) |
| Cremello (CC) | 100 % voikko (CCrC) | 25 % voikko (CCrC) 75 % cremello (CCrCCr) | 100 % cremello (CCrCCr) |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Palomino Wikimedia Commonsissa
Yksi vaaleimmista palominoiksi hyväksytyistä sävyistä.
Liinaharjainen tummanrautias. Tämä väri saatetaan hyväksyä palominorekisteriin "suklaanpalominona".
Kullankeltainen, valkoharjainen voikko tennesseenwalker-hevonen.
Siuruanjoen valuma-alue

Siuruanjoen valuma-alue (vesistöaluetunnus 61.4) on Iijoen vesistössä sijaitseva ensimmäisen jakovaiheen valuma-alue, jonka pinta-ala on 2 386,77 neliökilometriä. Alueen järvisyys on 1,81 %. Vesistön valuma-alueen alarajana on Iijoki.
Toisen jakovaiheen alueita ovat seuraavat yhdeksän aluetta tai valuma-aluetta :
Siuruanjoen alaosan alue (61.41)
Siuruanjoen keskiosan alue (61.42)
Siuruanjoen yläosan alue (61.43)
Korpijoen valuma-alue (61.44)
Asmuntinjoen valuma-alue (61.45)
Ranuanjoen valuma-alue (61.46)
Luiminkajoen valuma-alue (61.47)
Mertaojan valuma-alue (61.48)
Säynäjäojan valuma-alue (61.49)
Sitkaskääpä

| Sitkaskääpä |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
  
Suomessa::  Vaarantunut
 
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Lahko::  Polyporales
Heimo::  Fomitopsidaceae
Suku::  Rivikäävät Antrodia
Laji::  piceata
Kaksiosainen nimi
 Antrodia piceata  K. Runnel, Spirin & Vlasák (2015) 
Synonyymit
 Resinoporia piceata (K. Runnel, Spirin & Vlasák) Audet, 2017 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sitkaskääpä (Antrodia piceata) on koko Suomessa uhanalainen (VU) kääpälaji. Sitkaskääpä kasvaa vain vanhoissa metsissä kuorettomassa järeässä maapuussa, yleensä kuusella, harvoin männyllä. Kasvupaikan tulee olla tarpeeksi kostea eli yleensä lehtomainen kangasmetsä tai korpi.
Sitkaskääpä kasvaa monivuotisena ja resupinaattisesti kuitenkin portaita muodostaen. Itiöemän tuoreet kasvavat osat kuten pillipinta ovat valkoisia, vanhemmat osat kuten portaat muuttuvat oljenkeltaisiksi, vaalean oransseiksi tai meripihkan sävyisiksi. Kuiva pillipinta harmahtava, likaisen ruskea tai oliivinsävyinen. Tuore lohkopinta likaisen valkoinen ja mehukas, kuivuu puunväriseksi ja kovaksi. Pillien koko vaihtelee, 4-7 millimetrillä. Tuoksu tuoreena antiseptinen ja kitkerä, muistuttaa neilikkaöljyä. Ruskolahottaja.
Sitkaskääpä on erotettu omaksi lajikseen sitkankäävästä, jota ei esiinny ollenkaan Euroopassa vaan Pohjois-Amerikassa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Sitkaskääpä (Antrodia piceata)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q82065564  CoL: 4RT4S  Fungorum: 552873  GBIF: 9775858  iNaturalist: 1131185  IUCN: 148050068  MycoBank: 552873  NCBI: 1711997  Open Tree of Life: 5984758
Sistrum

| Sistrum |
| --- | --- |

Soitinryhmä:  Idiofoni
Alkuperämaa / ‑alue:  Egypti 2300-luku eaa.
Liittyvä musiikin tyylilaji:  temppelimusiikki
Samankaltaisia soittimia:  tamburiini
Kuningatar Nefertari pitelemässä sistrumia. Kuva Abu Simbelin temppelistä
Sistrum (lat. seistron, kreik. σεῖστρον) on idiofoni, jota soitetaan ravistamalla. Sistrumissa on silmukan tai lyyran muotoinen metallinen tai puinen runko, jonka poikkipuihin on asetettu esimerkiksi metallirenkaita tai kotilonkuoria. Runko on kiinni pitkähkön varren nokassa. Soitinta ravistettaessa se helisee.
Historia

Sistrumia on käytetty temppelimusiikissa erilaisten kulttien soittimena. Ensimmäisenä sitä tiedetään käytetyn Egyptissä noin 2300 eaa. Soitinta käytettiin erityisesti Isis-jumalattaren palvontamenoissa. Isis-jumalattaren palvonnan leviäminen myös Rooman valtakuntaan teki soittimen tunnetuksi myös siellä. Soitin on ollut käytössä myös antiikin Kreikassa ja Nuubiassa. Sitä käytetään edelleen muun muassa Etiopian koptilaisessa kirkossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sistrum Wikimedia Commonsissa
Hadrianuksen aikainen raha, jonka kääntöpuolella nainen pitelee sistrumia.
Sisä-Suomen suurjärvi

Suursaimaa ja Muinaispäijänne 6000 vuotta sitten
Sisä-Suomen suurjärvi (myös Keski-Suomen Suurjärvi tai Suurjärvi) on muinainen suurjärvi kivikaudella noin 5100−4900 eaa., joka käsitti Muinais-Päijänteen ja Muinais-Saimaan sekä niitä pohjoisessa yhdistävät vesistöt.
Saimaan ja Päijänteen yhdistyminen > Järvialtaiden yhdistyminen

Muinaiset Saimaa ja Päijänne olivat aluksi syviä lahtia suuressa Itämeren makeanveden Ancylus-vaiheen järvialtaassa. Muinais-Saimaa kuroutui itsenäiseksi järveksi useassa laajenevassa vaiheessa 8900 eaa. lähtien. Noin 7500 eaa. Muinais-Saimaan laskujoki siirtyi Suomenselän kohdalle Pielavedelle, mistä se laski vetensä Itämereen nykyisen Päijänteen kohdalla olevaan lahteen. Muinainen Päijänne syntyi noin 6500 eaa., kun lahti kuroutuu lopulta umpeen Kalajoen kohdalla. Kuroutumiskohdan lyhyen joen kautta purkautuivat sekä Muinais-Saimaan että Päijänteen vedet. Yhdessä nämä suurjärvet muodostivat yhtenäisen vesistöalueen, joka käsitti koko silloisen Järvi-Suomen ja Keski-Suomen.
Maankohoaminen nosti järvien luoteispäätä nopeammin kuin niiden kaakkoispäätä. Kohoamisen epätasaisuus kallisti järvialtaita niin, että vesi kerääntyi etelään. Pohjoisrannat mataloituivat ja etelärannat tulvivat, jolloin niiden rannat painuivat veden alle. Muinais-Päijänteen luusua mataloitui. Tämä nosti Päijänteen pinnan Saimaan tasolle, jolloin järvien välinen joki muuttui virtaavaksi salmeksi noin 5100 eaa. Järvet olivat nyt yhtyneet yhtenäiseksi järvialtaaksi, jonka topografia oli sokkeloinen ja hyvin pitkä.
Saimaan ja Päijänteen yhdistyminen > Järvialtaan jakautuminen

Suurjärvivaihetta kesti ilmeisesti vain pari sataa vuotta. Tänä aikana järviallas kallistui edelleen laajentuen etelään. Maankohoaminen nosti samalla luoteispään saaria vedestä ja Pielaveden salmiyhteys kaventui uudelleen joeksi, jolloin järvet muodostivat taas erilliset järvialtaat. Tämä saattoi tapahtua äkillisesti, kun Heinolanharju puhkesi noin 4900 eaa. (eli 6 000 BP) ja Päijänteen vesi laski nopeasti.