stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Wassili Luckhardt
Kuvia töistä

Biologian rakennus 1970, Freie Universität, Berliini
Bremenin kaupunginvaltuusto, 1966
Rivitalo 1935, Dahlem, Berliini
Kirjallisuutta

Nowitzki, Dagmar: Hans und Wassili Luckhardt: Das Architektonische Werk. Scaneg Verlag E. K. 1991. ISBN 9783892350422.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  ADK  Museum of Modern Art  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Seitsemän katumuspsalmia

Seitsemän katumuspsalmia ovat kristillisessä perinteessä psalmien ryhmä, johon sisältyvät psalmit 6, 32, 38, 51, 102, 130 ja 143.
Alunperin katumuspsalmiksi nimitettiin psalmia 51 (Miserere), joka varhaiskirkossa kuului päivittäisen aamurukoushetken loppuun. Seitsemän katumuspsalmia esiintyy käsitteenä ensimmäisen kerran Augustinuksella ja myöhemmin Cassiodoruksella. Paavi Innocentius III:n ajasta saakka näitä katumuspsalmeja on ollut tapana rukoilla erityisesti paastonaikana. Pius X:n aikana ne sisällytettiin paastonajan perjantain hetkipalvelukseen.
Katumuspsalmeja voi käyttää myös rippiin valmistautuessa.
Suomessa seitsemän katumuspsalmia ovat sisältyneet Svebiliuksen katekismukseen.
Kirjallisuutta

Martti Luther: Seitsemän katumuspsalmia. Herättäjä-yhdistys 1983 ISBN 951-9014-23-3
Eero Huovinen: Kärsimys ja ilo. Katumuspsalmien tutkistelua.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-30520-0
Aiheesta muualla

Anna ahdistuksesi Jumalalle Uusi Tie 6.11.2014
Selfotel

| Selfotel |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  (2S,4R)-4-(fosfonometyyli)piperidiini-2-karboksyylihappo
Muut nimet:  CGS-19755
CAS-numero:  110347-85-8
PubChem CID:  68736
SMILES:  C(P(=O)(O)O)C1CC(C(O)=O)NCC1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H14NO5P
Moolimassa:  223.16 g/mol 
Sulamispiste:  290-292 °C
Selfotel (CGS-19755) on lääke, joka toimii kilpailevana NMDA-antagonistina ja kilpailee suoraan glutamaatin kanssa sitoutumisesta reseptoriin. Alustavat tutkimukset osoittivat, että sillä oli kouristuksia estäviä, anksiolyyttisiä, kipua lievittäviä ja neuroprotektiivisia vaikutuksia, ja sitä tutkittiin alun perin aivohalvauksen hoitoon, mutta myöhemmät eläin- ja ihmistutkimukset osoittivat fensyklidiinin kaltaisia vaikutuksia, sekä rajoitettua tehoa ja todisteita mahdollisesta neurotoksisuudesta joissakin olosuhteissa, ja niin kliininen kehitys lopulta lopetettiin.
LSO Osuuskunta

| LSO Osuuskunta |
| --- | --- |

Yritysmuoto:  Osuuskunta
Perustettu:  1913
Toimitusjohtaja:  Veikko Kemppi
Kotipaikka:  Turku
Tytäryhtiöt:  HKScan Oyj
Kotisivu:  www.lso.fi
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
LSO Osuuskunta on alle 800 lihantuottajan osuuskunta, jonka toiminnan tarkoituksena on jäsentensä lihantuotannon tukeminen ja sen jatkuvuuden turvaaminen. Tätä tarkoitustaan se toteuttaa olemalla HKScan Oyj:n suurin omistaja ja käyttämällä yhtiössä omistajan tahtoa. LSO Osuuskunnan hallussa on 30,13 prosenttia HKScan Oyj:n osakkeista ja 59,43 prosenttia äänimäärästä.
LSO Osuuskunnan jäseneksi voivat liittyä lihantuottajat, joilla on voimassa oleva yhteistyösopimus HKScanin suomalaisen hankintayhtiön kanssa. LSO Osuuskunnalla oli vuoden 2021 lopussa 778 jäsentä.
Historia

LSO Osuuskunta, vuoteen 1995 saakka nimeltään Lounais-Suomen Osuusteurastamo, perustettiin vuonna 1913 toimialueena aluksi Varsinais-Suomi ja Lounais-Häme Forssaan asti. Perustajia olivat Sauvossa ja Karunassa toimineet kartanonomistajat Gustaf Schauman, Bertel Reims, Eliel Blomqvist ja Otto Rotkirch.
Teurastukset alkoivat 1914 ja makkaranvalmistus 1915, einekset tulivat mukaan 1933 ja säilykkeet 1937. LSO oli Suomen suurin lihanviejä 1930-luvulla. LSO kuului jäsenenä Tuottajain Lihakeskuskuntaan vuodesta 1936 keskusliikkeen lakkauttamiseen vuoteen 1991 asti.
LSO:n toimialue laajeni kolmessa eri fuusiossa kattamaan lähes koko Lounais- ja Etelä-Suomen: Länsi-Uudenmaan Osuusteurastamo vuonna 1964, Etelä-Suomen Osuusteurastamo vuonna 1971 ja Satahämeen Osuusteurastamo 1989. Jäsenmäärä nousi viimeksi mainittuna vuonna ennätykselliseen 25 000:een.
LSO Osuuskunta irrotti teollisuutensa ja markkinointinsa erillisiksi tytäryhtiöikseen vuonna 1988 (nykyinen HKScan Oyj), mutta tarjosi jäsenilleen edelleen hankintaa, eläinvälitystä, neuvontaa ja tuottajapalveluja. Vuoden 1997 alussa LSO luovutti pois nämäkin toiminnot hankintayhtiö HK Agri Oy:lle (ent. LSO Foods Oy). Nykyisin LSO Osuuskunta mahdollistaa jäsentensä taloudellisia toimintaedellytyksiä käyttämällä omistajavaltaa HKScan Oyj:ssä.
Maatalouden rakennemuutoksen seurauksena jäsenmäärä on pienentynyt viime vuosina voimakkaasti. Vielä vuonna 2000 LSO Osuuskunnassa oli 7 558 tuottajajäsentä, mutta vuonna 2010 määrä oli alentunut 1 810:een, ja vuonna 2020 jäseniä oli 833.
Kirjallisuutta

Puro, Laura & Åberg, Veikko: Lihatalonpojat ja heidän yhtiönsä : LSO, HKScan ja liha-alan muutos. Edita, 2012. ISBN 978-951-37-6368-8.
Puro, Laura & Åberg, Veikko: Sata lihaisaa vuotta. Edita : HKScan, 2013. ISBN 978-951-37-6422-7.
Aiheesta muualla

LSO Osuuskunnan kotisivut
Hankintayhtiö HK Agrin kotisivut
HKScanin kotisivut
LSO Osuuskunnan vanha logo
Sementaatio

Hiekkakiven sementaatiota
Sementaatio on geologinen tapahtumasarja, jossa kerrostunut rapautumisaines vähitellen lujittuu kiveksi. Aineksen kivi- tai mineraalirakeiden väleihin ja ympärille saostuu ja kiteytyy iskosainetta, minkä jälkeen löysä sedimentti kovettuu. Iskosaineena on tavallisimmin kvartsi tai kalsiitti.
Jean Seberg

| Jean Seberg |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi:  Jean Dorothy Seberg
Syntynyt: 13. marraskuuta 1938 Marshalltown, Iowa, Yhdysvallat
Kuollut: 30. elokuuta 1979 (40 vuotta) Pariisi, Ranska
Ammatti:  näyttelijä
Puoliso:  François Moreuil (1958–1960) Romain Gary (1963–1970) Dennis Charles Berry (1972–1979)
Näyttelijä
Aktiivisena:  1957–1979
Merkittävät roolit:  Hiiri, joka murisi Viimeiseen hengenvetoon Kultarynnäkön iloiset päivät Kiitorata
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Jean Dorothy Seberg (13. marraskuuta 1938 Marshalltown, Iowa – 30. elokuuta 1979 Pariisi, Ranska) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän näytteli urallaan 34 amerikkalaisessa ja eurooppalaisessa elokuvassa.
Ura

Sebergin ”löysi” Otto Preminger, joka ohjasi kaksi hänen ensimmäistä elokuvaansa: Pyhä Johanna (1957) ja Tervetuloa ikävä (1958).
Pari vuotta myöhemmin valmistui luultavasti Sebergin kuuluisin elokuva, kun hän näytteli naispääosan Jean-Luc Godardin ohjaamassa elokuvassa Viimeiseen hengenvetoon (1960). Siitä tuli yksi aikansa merkittävimmistä ranskalaisista elokuvista, ja se aloitti myös Sebergin uran ranskankielisissä elokuvissa.
Sebergin ainoa elokuvamusikaali oli Kultarynnäkön iloiset päivät (1969), jossa hänen laulunsa kuitenkin dubattiin. Seuraavana vuonna hän näytteli katastrofielokuvassa Kiitorata (1970). Uran loppupuolen tunnetuimpia elokuvia oli Attentaatti (1972).
Sebergillä oli myös osa elokuvassa Laskuvarjolegioona iskee (1980), mutta koska hän kuoli ennen elokuvan valmistumista, hänen näyttelemänsä kohtaukset jouduttiin jättämään pois elokuvasta.
Yksityiselämä

Jean Seberg syntyi Iowassa amerikanruotsalaiseen perheeseen. Uskonnoltaan hän oli luterilainen. Seberg opiskeli ennen näyttelijänuraansa Iowan yliopistossa.
Jean Seberg tuli 1960-luvulla tunnetuksi mustien kansalaisoikeusliikkeiden kuten National Association for the Advancement of Colored Peoplen ja Mustien pantterien tukijana. Vaikka hänen ei tiedetä osallistuneen mihinkään laittomaan, FBI:n johtaja J. Edgar Hoover piti häntä uhkana Yhdysvaltain turvallisuudelle (ks. Cointelpro).
Sebergin avioliitoista kaksi ensimmäistä päättyi avioeroon ja kolmas kesti hänen kuolemaansa asti. Seberg tosin yritti avioitua vuonna 1979 vielä neljännen kerran erään algerialaisen ”rattopojan” kanssa, mutta liitosta ei tullut pätevää, koska Sebergin edellinen avioliitto oli vielä voimassa.
Hänelle syntyi kaksi lasta, joista nuorempi kuoli vuonna 1970 vain kaksi päivää syntymänsä jälkeen ilmeisesti komplikaatioihin, jotka johtuivat Sebergin raskautensa aikana unilääkkeillä tekemästä itsemurhayrityksestä. FBI oli saanut tiedon raskaudesta salakuuntelemalla Sebergin puhelinta. Nolatakseen Sebergin julkisesti FBI levitti raskauden aikana lehdistöön tarinan, että vauvan isä ei ole Sebergin aviomies vaan Mustien pantterien johtoon kuuluva Raymond Hewitt.
Seberg kärsi elämänsä aikana vakavista mielenterveysongelmista, muiden muassa syvästä masennuksesta. Elokuussa 1979 hän katosi ja 11 päivää myöhemmin hänet löydettiin kuolleena autonsa takapenkiltä. Hänen veressään todettiin olleen tappava määrä alkoholia ja barbituraatteja. Hänen kädestään löytyi itsemurhaviesti, jossa luki: ”Forgive me. I can no longer live with my nerves.” Viralliseksi kuolinsyyksi kirjattiin itsemurha. Hän oli kuollessaan vasta 40-vuotias. Hänen viimeinen leposijansa on Montparnassen hautausmaalla. Myös Sebergin toinen aviomies Romain Gary teki itsemurhan seuraavana vuonna. Heille oli vuonna 1963 syntynyt poika.
Valikoitu filmografia

Pyhä Johanna (Saint Joan, 1957)
Tervetuloa ikävä (Bonjour Tristesse, 1958)
Hiiri, joka murisi (The Mouse That Roared, 1959)
Viimeiseen hengenvetoon (À bout de souffle, 1960)
Ole vaiti haudallani (Let No Man Write My Epitaph, 1960)
Viiden päivän rakastaja (L’Amant de cinq jours, 1961)
Tapahtui Kongossa (Congo vivo, 1962)
Maailman hienoimmat huijaukset (Les Plus belles escroqueries du monde, 1964)
Vapaa pakotie (Échappement libre, 1964)
Lilith (Lilith, 1964)
Miljardi biljardissa (Un milliard dans un billard, 1965)
Hetkestä hetkeen (Moment to Moment, 1965)
Demarkaatiolinja (La Ligne de démarcation, 1966)
Tehtävä ilman armoa (La Route de Corinthe, 1967)
Linnut kuolevat Perussa (Les Oiseaux vont mourir au Pérou, 1968)
Yö ilman todistajia (Pendulum, 1969)
Kultarynnäkön iloiset päivät (Paint Your Wagon, 1969)
Kiitorata (Airport, 1970)
Macho Callahan – kuoleman kätyri (Macho Callahan, 1970)
Verinen varoitus (Kill!, 1971)
Attentaatti (L’Attentat, 1972)
Kirjallisuutta

Timonen, Lauri: Jean Seberg : Erään filmitähden nousu ja tuho. Helsinki : Art House, 2018. ISBN 978-951-884-694-2.
Waarala, Hannu: ”Jean Seberg – maailmaan heitetty”, Filmihullu 4–5/1997.
Aiheesta muualla

Jean Seberg Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Jean Seberg Elonetissä.
Jean Seberg NNDB:ssä
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Elonet 
Muut:  SNAC  IdRef 
Seberg vuoden 1972 elokuvassa Camorra.
William Otto Lucas
Teoksia

Nimellä William van Narvig:
Secret Sources : The Story behind Some Famous Scoops.  Ziff-Davis Publishing Company, Chicago 1943 (yhdessä Wythe Williamsin kanssa)
Queen City of the Arctic (Murmansk).  Liberty Magazine March 3, 1945, Toronto 1945
East of the iron curtain : Study Of Russia.   Ziff-Davis Publishing Company, Chicago 1946
Den ryska världen och vi andra. Bakom den ryska stålvallen.    Natur och kultur, Stockholm 1947
Kirjallisuutta

Richard Deacon: Super Spy. The man who infiltrated the Kremlin and the Gestapo. Futura Publications, Lontoo 1990
Aiheesta muualla

HathiTrust Digital Library : William van Narvigin kirja East of the iron curtain online-versiona
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Muut:  IdRef
Sarjakukkaiskasvit

| Sarjakukkaiskasvit |
| --- | --- |
 Persilja (Petroselinum crispum)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Lahko::  Apiales
Heimo::  Sarjakukkaiskasvit Apiaceae  Lindl.
Synonyymit
 Umbellifereae Juss.  Actinotaceae Konstantinova & Melikian  Ammiaceae Berchtold & J.Presl  Angelicaceae Martynov  Bupleuraceae Berchtold & J.Presl  Caucalidaceae Berchtold & J.Presl  Coriandraceae Burnett  Daucaceae Martynov  Eryngiaceae Berchtold & J.Presl  Ferulaceae Saccardo  Imperatoriaceae Martynov  Lagoeciaceae Berchtold & J.Presl  Mackinlayaceae Doweld  Pastinacaceae Martynov  Pimpinellaceae Berchtold & J.Presl  Saniculaceae Berchtold & J.Presl  Scandicaceae Berchtold & J.Presl  Selinaceae Berchtold & J.Presl  Sileraceae Berchtold & J.Presl  Smyrniaceae Burnett 
Katso myös
   Sarjakukkaiskasvit Wikispeciesissä   Sarjakukkaiskasvit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Sarjakukkaiskasvit (Apiaceae) on koppisiemenisten Apiales-lahkoon kuuluva kasviheimo, johon kuuluu arviolta 3 780 lajia 434 suvussa. Heimon vanhin tieteellinen nimi on Umbelliferae.
Tuntomerkit

Sarjakukkaiskasvit ovat tavallisesti ruohovartisia, ja varren nivelvälit ovat usein onttoja. Niiden lehdet ovat kerrannaisia ja lehtikannat ovat leveitä ja tuppimaisia. Kasvien kukinnot ovat sarjoja tai kerrannaissarjoja, josta heimon suomenkielinen ja vanhin tieteellinen nimi juontaa nimensä. Harvemmin kukinto on mykerömäinen. Sarjakukkaisilla verhiö, hetiö ja teriö ovat viisilehtisiä, ja terälehdet ovat kynnellisiä sekä kärjestään taipuneita. Verholehdet ovat yleensä pieniä. Kukat ovat kaksineuvoisia ja emilehtiä on kaksi. Hedelmä on tavallisesti kuiva ja jakaantuu kahdeksi pähkylämäiseksi hedelmykseksi, joilla on yhteinen kannatin, karpofori.
Kasveissa on kumariiniyhdisteitä, jotka tuottavat kasveille ominaisen tuoksun. Varastohiilihydraatti on sarjakukkaiskasveilla umbelliferoosia. Puusolukossa putkiloelementit ovat keräytyneet ryhmiksi. Varren perussolukko eli parenkyymi on vähäinen ja sijaitsee trakeoiden eli putkiloiden yhteydessä. Sarjakukkaisilla on monenlaisia ilmarakotyyppejä. Kukan verhiö on pienten, hammasmaisten verholehtien muodostama rengas tai aivan vähäpätöinen. Terälehdet ovat yksisuonisia, kynnellisiä, erillisiä, ja niissä on tavallisesti sisäänpäin taipuneet kärjet. Luotti on usein pallomainen. Siemenaiheen varsi eli funikulus on lyhyt. Hedelmän anatomiaan kuuluvat ligniinipitoinen mesokarppi eli seinämän keskikerros ja siinä esiintyvät yksittäiset ja monikulmaiset kiteet sekä puutuva sisäkerros eli endokarppi, joka on ainakin kahden solukerroksen paksuinen ja kovettunut tai kuituinen. Siemenkuoren uloin solukerros sisältää ohutseinäisiä soluja.
Levinneisyys

Sarjakukkaiskasveja esiintyy lähes kaikkialla maapallolla. Erityisesti niiden aluetta on kuitenkin pohjoinen lauhkea vyöhyke.
Käyttö

Sarjakukkaiskasveissa on eräitä hyötykasveja. Niitä käytetään ravintokasveina, mausteina, eläinten rehuna tai lääkekasveina. Sarjakukkaisiin kuuluu myös muutamia koristekasveja. Seuraavassa merkittäviä lajeja ja sukuja:
tilli (Anethum graveolens). Käytetään ruokien maustamiseen. Eteerisiä öljyjä sisältäviä siemeniä mausteena.
karhunputket (Angelica). Varsia, lehtiruoteja ja lehtiä käytetään ravinnoksi.
maustekirveli (Anthriscus cerefolium). Käytetään ruokien maustamiseen.
selleri (Apium graveolens). Varsia, lehtiruoteja ja lehtiä käytetään ravinnoksi.
tähtiputket (Astrantia). Käytetään koristekasveina.
maakastanjaputki (Bunium bulbocastanum). Juurimukuloita käytetään ravinnoksi joko viljeltyinä tai luonnosta kerättyinä.
pensasjänönputki (Bupleurum fruticosum). Käytetään koristekasvina.
kumina (Carum carvi). Eteerisiä öljyjä sisältäviä siemeniä mausteena.
myrkkykatko (Conium maculatum). Yksi heimon monista myrkkykasveista.
sianputki (Conopodium majus). Juurimukuloita käytetään ravinnoksi joko viljeltyinä tai luonnosta kerättyinä.
korianteri (Coriandrum sativum). Eteerisiä öljyjä sisältäviä siemeniä mausteena.
roomankumina (juustokumina) (Cuminum cyminum). Eteerisiä öljyjä sisältäviä siemeniä mausteena.
porkkana (Daucus carota). Ainoa laajassa mitassa viljelty juures sarjakukkaiskasvien joukossa.
hohtopiikkiputki (Eryngium giganteum). Käytetään koristekasvina.
pirunkeltaputki (hajupihka, pirunpihka) (Ferula assa-foetida). Hartsia käytetään lääkkeeksi (mm. yskä, vatsavaivat).
välimerenkeltaputki (ferula) (Ferula communis). Käytetään koristekasvina.
fenkoli (saksankumina, venkoli) (Foeniculum vulgare). Käytetään ruokien maustamiseen ja salaattikasvina.
ukonputket (Heracleum). Käytetään koristekasveina.
liperi (lipstikka) (Levisticum officinale). Varsia, lehtiruoteja ja lehtiä käytetään ravinnoksi.
persilja (Petroselinum crispum). Käytetään ruokien maustamiseen.
anisruoho (Pimpinella anisum). Eteerisiä öljyjä sisältäviä siemeniä mausteena.
Aiheesta muualla

Sarjakukkaiskasvit (Apiaceae)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q145794  Wikispecies: Apiaceae  APNI: 54466  ATRF: Apiaceae  BioLib: 3305  CoL: 6KC  EoL: 4200  EPPO: 1UMBF  FloraBase: 22884  FNA: 10052  FoAO2: Apiaceae  FoC: 10052  GBIF: 6720  GRIN: 77  iNaturalist: 48699  IPNI: 30000180-2  IRMNG: 119494  ITIS: 500042  NBN: NBNSYS0000159396  NCBI: 4037  NZOR: a3ac28a7-2855-4cbf-b925-ada2f866f0a4  Open Tree of Life: 372831  Paleobiology Database: 183090  Plazi: 44F6B731-127D-91B5-DFA4-840549AF5E36  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:30000180-2  Tropicos: 42000273  VASCAN: 83  VicFlora: 5fa5d696-7012-4964-aad6-2029878539b8  WFO: wfo-7000000036  WoRMS: 414761 
Anisruoho (Pimpinella anisum)
Satakunnan ryhmä

Ernst Linder
Valkoisen armeijan rintamalinja ja ryhmäjako maaliskuun alussa vuonna 1918.
Hämeen ja Satakunnan ryhmän Tamperetta vastaan suuntaaman hyökkäyksen yleispiirteinen kartta.
Satakunnan ryhmä oli Suomen sisällissodan valkoisen armeijan yhtymä. Ryhmän ensimmäisenä virkaa tekevänä komentajana toimi majuri Walter Bergh 17. helmikuuta 1918 alkaen ja varsinaisen komentajan tehtävät otti vastaan Suomessa syntynyt mutta Ruotsin armeijassa palvellut eversti Ernst Linder 20. helmikuuta 1918 alkaen. Ryhmän vastuulla oli Pohjanlahdelta Näsijärvelle ulottunut Satakunnan rintama.
Perustaminen

Satakunnan ryhmän järjestämistyö alkoi 15. helmikuuta 1918, mutta varsinainen perustaminen aloitettiin 20. helmikuuta eversti Linderin ryhmän komentajaksi nimittämisen jälkeen. Tätä tehtävää varten oli Linderillä aluksi käytettävinään 12 Saksassa koulutettua jääkäriä, 2500 kivääriä ja 12 konekivääriä. Ryhmä oli tarkoitus koota suojeluskuntajoukoista ja kouluttaa Kankaanpäässä, Ikaalisissa ja Parkanossa. Tosin Parkano ja Ikaalinen oli sitä ennen vallattava viholliselta jo olemassa olevilla hajanaisilla joukoilla. Sotatoimet aloitettiinkin 600 miehen voimin ja tuloksena oli Lavian ja Ikaalisen valtaaminen. Asevelvollisuuskutsuntojen alettua 26. helmikuuta 1918 ryhmä sai vähitellen kaipaamiaan täydennyksiä. Nämä väenotot eivät kuitenkaan tyydyttäneet Linderiä ja hän joutuikin pyytämään lisäjoukkoja päämajasta, joka toimittikin hänelle runsaasti joukkoja Vaasan ja Oulun piireistä. Näiden joukkojen lisäksi alkoi ryhmä saada lisäjoukkoja lähipitäjistä. Ennen Tamperetta vastaan aloitettua hyökkäystä olikin Linder saanut ryhmänsä koottua jotensakin taistelukuntoiseksi.
Huhtikuussa ryhmä liitettiin muodostettuun Länsiarmeijaan, jonka toiminta-alue oli Pohjanlahdesta Päijänteeseen.
Esikunta

Eversti Linderin esikunta muotoutui seuraavanlaiseksi:
Esikuntapäällikkö: Maaherra Mikko Collan. Häntä käytettiin käytännössä väenotto- ja muonanhankintatoimissa.
Päämajoitusmestari: Majuri Helge Malmberg.
Adjutantit: Metsänhoitaja Lars Runeberg, insinööri Grandell sekä herrat Olsoni, Roos ja Tornberg.
Toimistopäällikkö: Eläinlääkäri Nyman.
Vakoiluosaston päällikkö: Eläinlääkäri J. E. Engdahl.
Yhteyspäällikkö: Herra H. Nieminen (myöhemmin kapteeni).
Ryhmän lääkäri: Tohtori Yrjö Meurman.
Päämajan alainen intendentuuriosaston piiritoimisto: maanviljelijä T. Pohjola ja V. Ikonen sekä isännöitsijä K. Ståhl.
Joukko-osastot > Porin rykmentti

Komentaja: majuri Walter Bergh. Rykmentti muodostettiin 23. helmikuuta 1918 entisen Porin pataljoonan pohjalle, josta muodostettiin rykmentin 1. pataljoona sekä lisäksi entisistä konekiväärijoukkueista muodostettiin 1. pataljoonaan konekiväärikomppania. Rykmenttiä perustettaessa sen komppanioiden johtoon valittiin jääkärikoulutuksen saaneet miehet, joiden rinnalle jäivät varapäälliköiksi entiset siviihenkilöt. Rykmentin toinen pataljoona taasen muodostettiin helmikuun puoliväliin mennessä rannikkoalueille kokoontuneista suojeluskuntalaisista ja Kristiinasta lähetetyistä miehistä. Porin rykmentti oli koottu vapaaehtoisista miehistä.
Rykmentin esikunta, esikuntapäällikkö isännöitsijä K. E. Vuori, adjutantti ylioppilas C. Rothe, talousosaston päällikkö agronomi Bruno Juusko ja sairaanhoito-osaston päällikkö ylilääkäri tohtori Th. Roos.
1. pataljoona aik. Porin pataljoona, komentajana oli ensin luutnantti A. Lindqvist, sitten kapteeni A. Aalto (kaatui) ja lopulta jääkäriluutnantti G. von Hertzen.
2. pataljoona aik. Kristiinankaupungin lentävä pataljoona, komentaja jääkäriluutnantti Paavo Talvela.
Rykmentin erillisosatot
Hiihto-osasto, päällikkö: luutnantti A. Lyytinan. Johon kuului yksi upseeri ja 56 miestä.
Joukko-osastot > Komppania Ylinen

Päällikkö: jääkärivänrikki Armas Ylinen. Komppania Ylinen järjestettiin Pomarkussa ylipäällikön ryhmänjohtajalleen antamalla määräyksellä 23. helmikuuta 1918. Käskyssä määrättiin A. Ylinen yhdessä jääkäri Kasken kanssa heitä kuljettamaan aseita Kauhajoen asemalta Parkanoon ja ruvettava siellä harjoittamaan suojeluskuntajoukkoja. Hänen runkonaan oli joukko jalasjärveläisiä suojeluskuntalaisia ja Vilppulan rintamalta saamiaan joukoja ja vapaaehtoisia Parkanosta ja Karviasta. Joukkoja kootessaan hän kääntyi Vöyrin sotakoulun puoleen, josta hän saikin 13 jalasjärveläistä Parkanoon käyttöönsä. Komppania valtasi Parkanon 24. helmikuuta 1918  85 jalasjärveläisen vapaaehtoisen voimin. Kuun vaihteessa suoritetut asevelvollisuuskutsunnat Karviassa ja Parkanossa kasvattivat joukkoa 200 miehellä. 12. maaliskuuta 1918 sai päällikkökuntakin vahvistusta, kun m.m. jääkärivänrikki Peltonen saapui komppaniaan. Tällöin yhdistettiin kaikki Jalasjärven vapaaehtoiset miehet ja muodostettiin erikoisen vahva komppania, joka sisälsi konekiväärijoukkueen (kaksi konekivääriä). Tämä komppania, jota jääkärivänrikki Ylinen itse johti, alistettiin Tampereen saartoliikkeen ajaksi Hjalmarsonin osaston alaisuuteen ja liitettiin Snellmannin pataljoonaan. Jäljelle jäänyt asevelvollinen miehistö jaettiin kahteen marssikomppaniaan, joiden päällikköinä toimivat jääkärit Peltonen ja Kaski. Komppania siirrettiin maaliskuun lopulla 1918 Porin rykmentin 3. pataljoonaan, josta muodostettiin kaksi komppaniaa.
1. marssikomppania, päällikkö jääkärivänrikki Aarne Peltonen, komppania oli koottu asevelvollisista. (Komppania siirrettiin 21. maaliskuuta 1918 Turun pataljoonan 2. komppaniaksi).
2. marssikomppania jääkäri Paavali Kaski, komppania oli koottu asevelvollisista. (komppania siirrettiin 21. maaliskuuta 1918 Turun pataljoonan 3. komppaniaksi)
Joukko-osastot > Kristiinan krenatööripataljoona

Komentaja: kapteeni Eugen Schönberg.
Joukko-osastot > Vaasan pataljoona

Komentaja: arkkitehti A. Helenius, Kankaanpäässä komppanian päällikkyyden otti ruotsalainen ammattikersantti Andersson. Pataljoonan varakomentajana ja sotilasohjaajana toimi jääkäriluutnantti Max Jurvelius.
Pataljoonaan kuului kolme komppaniaa, joissa oli kolme upseeria ja 230 miestä. Komppania koottiin vaasalaisista vapaaehtoisista, joilla oli jo aikaisempaa taistelukokemusta. Pataljoona siirrettiin rintamalle 24. helmikuuta 1918 ja käsitti kolme komppaniaa. Pataljoonan neljäs komppania pääsi lähtemään Vaasasta 26. helmikuuta 1918, mutta se ohjattiin Virroille Hjalmarsonin osaston käyttöön Vaasan komppaniaksi ja siksi se ei koskaan yhtynyt Vaasan pataljoonaan. Pataljoonan saavuttua Kankaanpäähän se yhdistettiin erityiseksi komppaniaksi, jonka johtoon nimettiin ruotsalainen ammattikersantti Andersson. Pataljoona kärsi hyökkäysvaiheen aikana kovasta mieshukasta siinä määrin, että Tampereen valloituksen jälkeen pataljoona oli kutistunut vain yhden komppanian käsittäväksi pataljoonaksi.
1. komppania, päällikkö:
2. komppania, päällikkö:
3. komppania, päällikkö:
Konekiväärikomppania, päällikkö:
Hiihtojoukko, päällikkö ruotsalainen upseerikokelas Alyhr. Joukko käsitti n. 80 miestä.