stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Akusti Muumäki

| Akusti Muumäki |
| --- | --- |
 Kaarlo Halttunen Akustina
Luoja(t):  Hella Wuolijoki
Näyttelijä(t):  Kaarlo Halttunen Veikko Honkanen Risto Mäkelä Toivo Mäkelä Juhani Niemelä
Ensi- esiintyminen:  Niskavuoren Heta
Viimeinen esiintyminen:  Niskavuoren Heta
Henkilötiedot
Status:  Niskavuoren renki, Muumäen isäntä
Ammatti:  maanviljelijä
Sukupuoli:  mies
Kotipaikka:  Häme
Asuinpaikka:  Häme
Luonteenpiirteet:  ahkera, vaatimaton, kärsivällinen, hyväntahtoinen
Suhteet
Vanhemmat:  äiti Mari
Puoliso(t):  Heta Niskavuori
Lapset:  Jaakko, Aliina, Kerttu
Muut sukulaiset:  langot Juhani Niskavuori ja Antti Niskavuori, kälyt Kustaava Niskavuori ja Loviisa Niskavuori
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Akusti Muumäki on kuvitteellinen henkilö Hella Wuolijoen kirjoittamassa näytelmässä Niskavuoren Heta, joka kuuluu Niskavuori-näytelmäsarjaan. Hän on Niskavuoren Hetan aviomies, joka kohoaa rengistä mahtitilan isännäksi. Akusti tekee itsenäisiä ratkaisuja, vaikka näennäisesti elääkin matriarkaalisen Hetansa pihdeissä. Akustia ovat näytelleet muun muassa Toivo Mäkelä ja Kaarlo Halttunen.
Akustin sukunimi on Wuolijoen alkuperäisteoksessa Muumäki. Sen pohjalta tehdyssä elokuvassa Niskavuoren Heta hänen sukunimensä on Harjula.
Kuvitteellinen henkilöhistoria

Akustin sukutaustasta ei paljasteta juuri mitään. Vain hänen äitinsä Anttilan Mari on mainittu. Akusti saapuu Niskavuorelle rengiksi 1890-luvun lopulla, sitä ennen hän on työskennellyt renkinä ainakin Nikkilässä. Akusti joutuu naimisiin Niskavuoren Hetan kanssa, sillä tämä on nirsoillut sulhasiensa suhteen myöhäiseen neitoikään saakka. Heta odottaa lasta, mutta ei Akustille, vaan Lammentaustan Santerille. Avioliitto Akustin kanssa ja Akustin kirjaaminen lapsen isäksi on järkevin ratkaisu. Myöhemmin Hetalle ja Akustille syntyy kaksi tytärtä. Akusti muuttaa Hetansa kanssa Muumäen rappiotorppaan, jossa asuu hänen äitinsä, jolla tosin on jo toinen jalka haudassa, ja piikalikka Siipirikko. Nuorempana Akusti on kalastanut Siipirikon isän, Maanojan Roopen kanssa. Muumäen maat ja mannut on hankittu Hetan perintörahoilla.
Akusti ja Heta nostavat Muumäen rappiotilasta moderniksi suurtilaksi, josta kehkeytyy koko pitäjän talousmahti, sillä Akusti osaa panna rahan poikimaan. Hän tekee järkeviä sijoituksia esimerkiksi ostamalla metsän, jonka tuotto-odotus on korkea. Suomen sisällissodan aikana 1918 Akusti on pitäjän isäntien turva punaisia vastaan, hän pysyttelee puolueettomana. Siten Muumäki säästyy punaiselta terrorilta. Akusti kuolee 1920-luvulla. Hänen varallisuutensa määrä paljastuu perunkirjoituksessa; sen suuruus on yllätys jopa Hetalle.
Esikuva

Akustin esikuva on Vihtori Eerola (1864–1929), joka avioitui juhannuksena 1886 Hetan esikuvan Hanna Wuolijoen (1849–1935) kanssa. Hanna Wuolijoki oli Hella Wuolijoen puolison Sulo Wuolijoen täti. Suurehkoa ikäeroa lukuun ottamatta Hanna Wuolijoen ja Vihtori Eerolan avioliitto oli samankaltainen kuin Hetan ja Akustin. Hannan ja Vihtorin esikoinen Niilo syntyi 1886.
Myös Vihtori oli alkuaan renki. Hannan kanssa hän hankki Pälkäneeltä yli satahehtaarisen maatalon ja nosti sen kukoistukseen. Sijoitus rahoitettiin Hanna Wuolijoen varoin. Tilan uusi päärakennus valmistui 1905, ja sitä ennen Eerolaan ei juuri saanut kutsua vieraita; tämä oli nimen omaan Hanna Wuolijoen tahto. Vihtori tyytyi vähään, mutta Hanna halusi tuoda perheen vaurauden esiin hämäläiseen tapaan: rakennusten piti olla kookkaita ja näyttäviä.
Akustin ja Hetan tarinasta poiketen Hannan ja Vihtorin poika kohosi isännäksi jo ennen isänsä kuolemaa.
Wuolijoella eli myös huutolaislapsi,  jonka nimi oli Akusti Auranen (1859–1923). Hän osoittautui erittäin älykkääksi ja kohosi voudiksi. Auranen avioitui Marii-nimisen piian kanssa. Alkuvaiheiden jälkeen heistä tuli talollisia, ja heidän avioliittonsa oli onnellinen.
Akustin tulkitsijoita

Akustia ovat näytelleet teatterituotannoissa muun muassa Toivo Mäkelä (Niskavuoren Hetan kantaesitys, Tampereen Työväen Teatteri, 1950), Risto Mäkelä (Suomen Kansallisteatteri, 1973), Veikko Honkanen (Suomen Kansallisteatteri, 1998), Karri Lämpsä (Kuopion kaupunginteatteri, 2005) ja Vesa Haltsonen (Porin Teatteri, 2012).
Edvin Laineen Niskavuoren Hetassa (1952) Akustia näyttelee Kaarlo Halttunen. Vuoden 1987 televisioelokuvissa Niskavuoren nuori emäntä ja Niskavuoren Heta häntä näyttelee Juhani Niemelä. Valentin Vaalan elokuvassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä (1946) Akustia ei ole, sillä hän ei kuulu näytelmän Niskavuoren nuori emäntä henkilögalleriaan, vaan Wuolijoki loi hänet vasta Niskavuoren Hetaan.
Agnar Mykle

Agnar Mykle
Agnar Mykle (8. elokuuta 1915 Trondheim – 14. tammikuuta 1994 Asker) oli norjalainen kirjailija, jonka romaani Laulu punaisesta rubiinista herätti laajaa kohua eroottisella realismillaan. Mykleä ja hänen kustantajaansa Gyldendalia vastaan nostettiin oikeusjuttuja Norjassa ja myös Norjan ulkopuolella.
Suomessa oikeusministeriö määräsi syksyllä 1957 romaanin Laulu punaisesta rubiinista suomennoksen takavarikkoon ja teoksen kustantajan Caius Kajantin asetettavaksi syytteeseen. Jutun käsittely päättyi pari vuotta myöhemmin korkeimman oikeuden vahvistettua alempien oikeusasteiden päätöksen, jonka mukaan kustantaja tuomittiin sakkoihin ja menettämään saamansa taloudellinen hyödyn valtiolle. Kyseessä on yksi viimeisistä tapauksista, joissa jokin teos on Suomessa määrätty takavarikkoon. Oikeutta käytiin myös Norjassa, mutta siellä maan korkein oikeus kumosi levityskiellon.
Pilapiirtäjä Kari Suomalainen kommentoi Punaisen rubiinin ympärillä pyörinyttä kohua ja sen jälkeen tapahtunutta yleisen sietokynnyksen madaltumista 30 vuotta myöhemmin toteamalla, että "nykyisin julkaistaan sellaista, josta Myklekin punastuisi".
Suomennokset

Laulu punaisesta rubiinista (Sangen om den røde rubin. Suomentanut Olli Nuorto.) Akirjat, 1957. (Myöhemmin lisäpainoksia ja uusia suomennoksia.)
Silmukka kuunsirppiin (Lasso rundt fru Luna. Suomentanut Caius Kajanti.) Akirjat, 1958. (Myöhemmin lisäpainoksia.)
Enkeli ja aamurusko (...men jeg forstår meg på mirakler... Novellikokoelma. Suomentanut Olli Nuorto.) Kustannus-aitta, 1957.
Kirjallisuutta

Eggen, Eystein: Agnar Mykle: En dikterskjebne.  Oslo:  Aschehoug, 1994.  ISBN 82-03-26046-2
Heger, Anders: Agnar Mykle og Norge: Historien om en litterær rettergang.  Oslo:  Gyldendal, 1994.  ISBN 82-574-1066-7
Heger, Anders: Mykle: Et diktet liv.  Oslo:  Gyldendal, 1999.  ISBN 82-7350-520-0
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Mustakaularastas

| Mustakaularastas |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Rastaat Turdidae
Suku::  Rastaat Turdus
Laji::  atrogularis
Kaksiosainen nimi
 Turdus atrogularis  Pallas, 1776 
Katso myös
   Mustakaularastas Wikispeciesissä   Mustakaularastas Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustakaularastas (Turdus atrogularis) on Siperian havumetsävyöhykkeen eli taigan pesimälintu.
Koko ja ulkonäkö

Hieman punakylkirastasta kookkaampi rastas, jonka pituus on 23–26 cm, siipien kärkiväli 37–40 cm ja paino 65–100 g. Juhlapukuisella koiraalla on musta rinta. Muistuttaa suuresti punakaularastasta, jonka koirailla kurkun ja kaulan seutu olisi nimensä mukaan punainen. Naaraiden ja nuorten lintujen määrittäminen on hankalampaa.
Esiintyminen

Mustakaularastas pesii Siperiassa, lännessä Uralille saakka. Kaukasuksella elää pieni erillispopulaatio. Se on muuttolintu, joka talvehtii Varsinkin loppusyksyllä ja alkutalvesta lajin voi tavata Suomessakin, yleensä räkättirastasparvien mukana pihlajanmarjoja popsimassa. Laji on tavattu Suomessa noin 30 kertaa vuoden 2007 loppuun mennessä.
Elinympäristö

Elää kaikenlaisten metsien reunoissa ja metsäaukeilla, jokilaaksoissa ja vuoristossa kahden kilometrin korkeudelle saakka.
Lisääntyminen

Pesä on kannon päällä tai matalalla puussa tai pensaassa lähellä maanpintaa. Munia on tavallisesti viisi tai kuusi. Haudonta kestää noin 12 päivää. Pesintä tunnetaan puutteellisesti.
Ravinto

Mustakaularastas on kaikkiruokainen ja sille kelpaavat madot, hyönteiset ja muut maassa elävät pienet selkärangattomat sekä marjat.
Aiheesta muualla

Hongell, Harri 1977: Mustakaularastas Turdus ruficollis atrogularis* Kokkolassa. - Lintumies 3.1977 s. 97. LYL.
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q80780  Wikispecies: Turdus atrogularis  ADW: Turdus_atrogularis  Avibase: AECDBFFA55C87E24  BirdLife: 22736108  BOW: datthr1  CoL: 59PL2  eBird: datthr1  EoL: 45515573  EUNIS: 101120  Fauna Europaea: 97229  Fauna Europaea (new): c9684c5a-78f4-4f65-8d44-895bc71f7e08  GBIF: 4408790  iNaturalist: 145086  ITIS: 916169  IUCN: 22736108  NBN: NHMSYS0021003843  NCBI: 589926  Observation.org: 1570  Open Tree of Life: 455488  TSA: 18238  Xeno-canto: Turdus-atrogularis  Laji.fi: MX.33115
Muurasjärvi (järvi)

| Muurasjärvi |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Pihtipudas
Koordinaatit:  63°30′29″N, 25°20′23″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Alvajärven valuma-alue (14.48)
Laskujoki:  Autiojoki Alvajärveen
Järvinumero:  14.482.1.001
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  112,2 m  
Pituus:  12,561 km m 
Leveys:  3,723 km m 
Rantaviiva:  65,6892 km  
Pinta-ala:  21,0482 km²  
Tilavuus:  0,18901334908 km³  
Keskisyvyys:  8,98 m  
Suurin syvyys:  35,71 m  
Saaria:  25
 fiMuurasjärvi 
Muurasjärvi on Keski-Suomessa Pihtiputaalla Muurasjärvi lähellä sijaitseva järvi.
Maantietoa

Muurasjärvi on 12,6 kilometriä pitkä, 3,7 kilometriä leveä, ja sen pinta-ala on 2 105 hehtaaria eli 21 neliökilometriä. Siinä on 25 saarta, joiden pinta-ala on 60,31 hehtaaria eli noin noin 3 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista 9 on alle neliökilometrin ja yli hehtaarin suuruisia ja loput 16 saarta ovat yli aarin kokoisia. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuus on 189,01 miljoonaa kuutiometriä eli 0,18901 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 9,0 metriä ja suurin syvyys on 35,7 metriä. Järven rantaviivan pituus on 65,7 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 12,7 kilometriä.
Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Viitasaaren reitin valuma-alueen (14.4) Alvajärven valuma-alueella (14.48), jonka Muurasjärven alueeseen (14.482) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 112,2 metriä mpy. Se laskee Autiojokea pitkin Alvajärveen
Mustakarhu

| Mustakarhu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Petoeläimet Carnivora
Heimo::  Karhut Ursidae
Suku::  Karhut Ursus
Laji::  americanus
Kaksiosainen nimi
 Ursus americanus  Pallas, 1780 
 Mustakarhun levinneisyys.
Alalajit 
 U. a. americanus – idänmustakarhu  U. a. altifrontalis  U. a. amblyceps  U. a. californiensis  U. a. carlottae  U. a. cinnamomum – kanelikarhu   U. a. emmonsii – jäätikkökarhu   U. a. eremicus  U. a. floridanus - floridanmustakarhu  U. a. hamiltoni – newfoundlandinmustakarhu   U. a. kermodei – kermodeskarhu   U. a. luteolus - louisiananmustakarhu  U. a. machetes  U. a. perniger  U. a. pugnax  U. a. vancouveri 
Katso myös
   Mustakarhu Wikispeciesissä   Mustakarhu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Mustakarhu (Ursus americanus), joskus myös Amerikan mustakarhu tai baribali, on Pohjois-Amerikan mantereen yleisin karhulaji. Mustakarhu on oma lajinsa eikä ruskeakarhun alalaji, toisin kuin esimerkiksi harmaakarhu ja kodiakinkarhu.
Koko ja ulkonäkö

Mustakarhunaaraat ovat noin 1,2–1,6 metriä ja urokset noin 1,4–2 metriä pitkiä. Naaras painaa 39–236 kilogrammaa ja urokset 47–409 kilogrammaa. Vaikka mustakarhun turkki on tavallisimmin musta, väri voi vaihdella alalajeittain vaaleasta suklaan- ja kanelinruskeaan. Joskus rinnassa saattaa olla vaaleaa tai valkoista. Vaikka se muuten on tumma, sen kuono saattaa olla melko vaalea, etenkin mantereen itäisillä alalajeilla. Kulmahampaiden väli on noin 4,5–5 senttimetriä.
Levinneisyys ja elinympäristö

Mustakarhu on levinnyt suurimpaan osaan mannerta Pohjois-Kanadasta ja Alaskasta Meksikoon ja Atlantin valtamereltä Tyynelle valtamerelle. Laji jaetaan kuuteentoista alalajiin. Se viihtyy vaikeakulkuisessa maastossa, jossa kasvillisuus on tiheää ja mahdollisuuksia ruuan hankkimiseen on paljon. Luoteis-Amerikassa tällaisia ovat vuoristoiset seudut noin 900–3 000 metrin korkeudessa. Näillä seuduilla kasvaa erilaisia mäntyjä ja katajia. Koillisessa ne elävät Appalakkien vuoristossa. Seudulla on lehtimetsiä sekä myös havumetsää. Mustakarhun kannaksi arvioitiin vuonna 2015 noin 800 000 yksilöä.
Elintavat

Mustakarhut ovat kaikkiruokaisia, mutta ravinto koostuu enimmäkseen kasveista ja hyönteisistä. Ne saalistavat selkärankaisia lähinnä kun siihen on tilaisuus, etenkin keväisin enemmän kasviravinnon saatavuuden ollessa heikompaa. Muulloin sen ravinto on melko lailla kasveihin perustuvaa. Keväällä, kun karhut tulevat talviunen jälkeen ulos talvipesistään, niillä on suhteellinen niukkuuskausi ravinnossa, koska luonnosta silloin saatava hiilihydraatti- ja proteiinipitoinen ravinto ei riitä pitämään painoa yllä ja ne menettävät tänä aikana painoaan. Syksyllä, kun luonnonsato alkaa kypsymään, ne voivat saavuttaa normaalia painoa ja toipua talven ja kevään laihtumisesta seuraavaa talvea varten. Ne syövät syksyllä myös tammenterhoja marjojen ja hedelmien lisäksi.
Parittelu ja poikaset

Uroksen reviiri on useamman naaraan reviirin kanssa päällekkäin. Naaraat saavat poikasia yleensä joka toinen vuosi, mutta joskus 3–4 vuoden välein. Naaraat tulevat kiimaan kesäkuussa, ja se kestää arviolta heinäkuun puoleen väliin asti. Raskaus kestää 220 päivää, mutta aikaan sisältyy viivästynyt munasolun kiinnittyminen. Hedelmöittynyt munasolu ei kiinnity kohtuun ennen syksyä ja alkion kehitys tapahtuu vasta viimeisten 10 viikon aikana. Poikaset syntyvät tammi–helmikuussa naaraan ollessa talviunessa. Poikasia on yleensä 2–3 ja ne painavat noin 200–450 grammaa. Ne ovat syntyessään karvattomia ja sokeita. Keväällä, kun ne lähtevät emon kanssa pesästä, niiden paino on 2–5 kilogrammaa. Emo vieroittaa ne yleensä 6–8 kuukauden ikäisinä, mutta ne pysyvät emon mukana yli talven, kunnes ovat noin 17 kuukautta vanhoja, jolloin emo tulee uudestaan kiimaan ja karkottaa ne reviiriltään. Ne voivat painaa tällöin 7–49 kilogrammaa riippuen siitä, millaisia ruoansaantimahdollisuudet ovat olleet.
Naaraat saavuttavat sukukypsyyden 2–9-vuotiaina ja niillä on poikasia sen jälkeen joka toinen vuosi. Urokset tulevat sukukypsiksi 3–4-vuotiaina, mutta ne kasvavat 10–12-vuotiaiksi asti, jolloin ne ovat riittävän suuria hallitsemaan nuorempia uroksia ilman taisteluita.
Muuta

Britannian kuninkaallisen henkivartiokaartin kuuluisat päähineet on tehty mustakarhun turkista. Vuosia ovat eläinten- ja eläinoikeusjärjestöt, esimerkiksi Peta, vaatineet luopumaan armeijan perinteestä, joka on alkanut vuonna 1815 Waterloon taistelun jälkeen. Armeija on testannut erilaisia keinokuituja, mutta ne eivät ole pystyneet korvaamaan aitoja karhunnahkoja, koska ne eivät ime kosteutta, paino ei ole tyydyttävä ja niihin tulee staattista sähköä. Nahkoihin menee vuosittain kymmeniä tai joinakin vuosina satoja tuhansia puntia.
Mustakarhun alalajeista louisiananmustakarhu antoi nimen teddykarhulle. Se luettiin uhanalaiseksi 1992–2016.
Aiheesta muualla

American black bear (Ursus americanus) American black bear videos, photos and facts - Arkive. Arkistoitu 23.4.2011. Viitattu 8.9.2018 (englanniksi).
Ursus americanus  Pallas, 1780 ITIS. Viitattu 8.9.2018 (englanniksi).
Black Bear Hinterland Who's Who. Viitattu 8.9.2018 (englanniksi).
Black bear Ursus americanus Department of Energy and Environmental Protection. Arkistoitu 8.9.2018. Viitattu 8.9.2018 (englanniksi).
Basic Facts About Black Bears Defenders of Wildlife. Viitattu 8.9.2018 (englanniksi).
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q122783  Wikispecies: Ursus americanus  ADW: Ursus_americanus  BOLD: 12509  CoL: 7F2KC  EoL: 328582  EPPO: URSUAM  FEIS: uram  GBIF: 2433407  iNaturalist: 41638  IRMNG: 11202564  ITIS: 180544  IUCN: 41687  MDD: 1005934  MSW: 14000953  NatureServe: 2.100661  NCBI: 9643  Observation.org: 79943  Paleobiology Database: 52602  Paleobiology Database: 52602  Species+: 6525  Xeno-canto: Ursus-americanus  ZooBank: 043A294C-FE47-4F5A-81F4-A4FC625CDD0A
Tampereen eläintarha

| Tampereen eläintarha |
| --- | --- |
Sijainti:  Sorsapuisto, Tampere
Perustettu:  1964
Suljettu:  26. syyskuuta 1972
Eläinlajeja:  25
Eläimiä:  60
Organisaatio
Virallinen nimi:  Tampereen eläintarha
Nykyisin eläintarhasta on muistona pieni lintunäyttely Sorsapuistossa.
Tampereen eläintarha oli Tampereella vuosina 1964–1972 toiminut eläintarha, jonka vetonauloihin kuuluivat muun muassa leijonat Tam ja Pere. Eläintarhasta vastasi Tampereen kaupungin puisto-osasto.
Alkusysäys eläintarhan perustamiselle saatiin, kun Tampereen puolalaisessa ystävyyskaupungissa Łódźissa vuonna 1960 vieraillut delegaatio sai yllättäen lahjaksi kaksi leijonanpentua. Ensihätään ne sijoitettiin Korkeasaareen, mutta samalla ryhdyttiin suunnittelemaan eläintarhan perustamista Tampereelle. Paikkavaihtoehtoina olivat muun muassa Viikinsaari ja Särkänniemi, kunnes tarha päätettiin lopulta sijoittaa Sorsapuiston nurkalta vapautuneisiin entisen kunnallisen teurastamon tiloihin.
Eläintarhan rakentaminen maksoi lähes viisi miljoonaa markkaa. Muita eläimiä saatiin lahjoituksina Euroopan eläintarhoilta ja osa ostettiin. Leijonien nimet Tam ja Pere valittiin kansanäänestyksellä. Eläintarha avautui yleisölle 1. heinäkuuta 1964. Nähtävillä oli kaikkiaan 60 eläintä, leijonien lisäksi susia, karhuja, mäyriä, kettuja, puumia, aasi ja apinoita. Vuonna 1965 lajimäärä kasvoi 25:een. Ensimmäisenä vuonna tarhassa vieraili 90 000 ihmistä, seuraavana jo 150 000. Kävijämäärä pysyi yli 100 000:ssa eläintarhan loppuun saakka, lukuun ottamatta viimeistä vuotta.
Tampereen eläintarhan tarina loppui melko lyhyeen. Teurastamon tilat olivat toimintaan sopimattomat ja eläintarhan oli tarkoituskin toimia siellä vain väliaikaisesti. Eläintarhan käytössä olleet tilat olivat 1970-luvun alkuun mennessä käyneet ahtaiksi ja huonokuntoisten rakennusten katsottiin olevan muodostumassa turvallisuusriskiksi. Tampereen kaupunginhallitus teki lokakuussa 1971 periaatepäätöksen eläintarhan sulkemisesta vuoden 1972 aikana. Uuden erikoiseläintarhan ensimmäisten rakennusten arvioitiin valmistuvan aikaisintaan vuoden 1973 aikana. Myös suuresta osasta eläimiä katsottiin olevan pakko luopua, sillä ne eivät olisi mahtuneet suunniteltuun uuteen eläintarhaan. Syksyllä 1971 Tampereen eläintarhassa oli noin 120 eläinyksilöä.
Eläintarhalle ei kuitenkaan löydetty uutta paikkaa, joten se suljettiin 26. syyskuuta 1972. Osasyynä oli tiukentunut eläinsuojelulaki ja lehdistössä lisääntynyt arvostelu. Leijonat oli määrä siirtää Ruotsiin, Kolmårdenin eläinpuistoon. Tam kuoli nukutettuna kuljetuslaatikkoonsa jo Tampereella, mutta Pere selvisi hengissä Ruotsiin. Tarhan susia puolestaan lahjoitettiin Ähtärin eläinpuistoon.
Nykyään eläintarhan paikalla on vuonna 1990 rakennettu Tampere-talo.
Murha maalaiskylässä

| Murha maalaiskylässä> Murder at the Vicarage.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Agatha Christie
Kieli:  englanti
Genre:  salapoliisiromaani
Kustantaja:  Collins Crime Club
Julkaistu:  lokakuu 1930
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  256
Suomennos
Suomentaja:  Eila Pennanen
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1954
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  317
Sarja: Neiti Marple
Seuraava:  Kolmetoista
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Murha maalaiskylässä (alkuteos: Murder at the Vicarage) on Agatha Christien kirjoittama rikosromaani. Se ilmestyi Britanniassa lokakuussa 1930 Collins Crime Clubin kustantamana. Eila Pennasen suomennos ilmestyi WSOY:n kustantamana 1954
Murha maalaiskylässä kertoo St. Mary Meadin kylän pappilassa tapahtuneesta murhasta, jota neiti Marple ryhtyy tutkimaan. Se on ensimmäinen Christien kirjoittama romaani neiti Marplesta.
Henkilöt

Neiti Marple, ikäneito, useiden mukaan kylän pahin juoruilija
Leonard Clement, kylän pappi
Griselda Clement, papin vaimo
Dennis Clement, papin veljenpoika
Mary, pappilan keittäjätär
Archer, salametsästäjä, seurustelee Maryn kanssa
Rouva Archer, Archerin äiti, Reddingin siivooja
Ronald Hawes, apulaispappi
Eversti Protheroe, kartanonherra
Anne Protheroe, everstin toinen vaimo
Lettice Protheroe, eversti tytär ensimmäisestä avioliitosta
Rouva Lestrange, uusin kylän asukas, josta kukaan ei tunnu tietävän mitään
Lawrence Redding, taidemaalari
Tohtori John Haydock, kylän lääkäri
Rouva Price Ridley, neiti Hartnell, neiti Wetherby, muita kylän juoruilevia ikäneitoja
Tohtori Stone, arkeologi
Neiti Cram, Stonen sihteeri
Poliisitarkastaja Slack, poliisitarkastaja läheisestä Much Benhamista
Eversti Melchett, kreivikunnan poliisipäällikkö