stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Buster Posey
Ennen ammattilaisuraa

Los Angeles Angels of Anaheim varasi kotikaupungissaan Georgian Leesburgissa lukiossa pelanneen Poseyn vuoden 2005 MLB:n varaustilaisuuden 50. kierroksella. Posey päätti kuitenkin siirtyä yliopistoon ammattilaiskenttien sijaan, sillä hän ei kokenut olevansa valmis siirtymään ammattilaiseksi.
Posey oli lukiossa sekä yksi maan parhaista pelaajista, että myös erinomainen oppilas. Hänen keskiarvonsa 3,94 oli vuosikurssin 302 oppilaasta neljänneksi paras.
Posey pelasi yliopistobaseballia Floridan osavaltionyliopistossa. Lukioaikoinaan ja ensimmäisen yliopistovuotensa syöttäjänä sekä polttajana pelanneesta Poseystä tehtiin toisena yliopistovuotenaan sieppari, ja hän keskittyi erityisesti lyöntipeliin.
Viimeisenä yliopistovuonnaan 2008 Posey voitti parhaalle amatööripelaajalle jaettavan Golden Spikes -palkinnon sekä parhaan yliopistopelaajan Dick Howser Trophyn. Toukokuussa ottelussa Savannahin osavaltionyliopistoa vastaan hän pelasi vuorollaan kaikkia yhdeksää ulkopelipaikkaa.
Ammattilaisura

San Francisco Giants varasi Poseyn vuoden 2008 MLB:n varaustilaisuudessa ensimmäisellä kierroksen viidentenä pelaajana.
Posey teki MLB-debyyttinsä kauden 2009 lopussa Los Angeles Dodgersia vastaan. Seuraavalla kaudella, virallisella tulokaskaudellaan, hän voitti World Seriesin Giantsin riveissä ja tuli myös valituksi National Leaguen vuoden tulokkaaksi.
Posey loukkaantui pahoin ottelussa Florida Marlinsia vastaan toukokuussa 2011, kun Floridan Scott Cousins törmäsi häneen pesäkilpatilanteessa kotipesällä. Poseyltä murtui tilanteessa pohjeluu, ja hänen nilkkansa nivelsiteet repesivät kolmesta kohdasta. Loukkaantumisen seurauksena Posey joutui jäämään loppukaudeksi sivuun otteluista.
Giants voitti jälleen mestaruuden kaudella 2012, ja Posey oli isossa roolissa pudotuspeleissä joukkueen edetessä World Seriesiin. Loppuotteluissa Giants kaatoi Detroit Tigersin suoraan neljässä ottelussa. Runkosarjassa Posey oli jo valittu ensimmäistä kertaa MLB:n tähdistöotteluun, sekä kauden päätteeksi National Leaguen arvokkaimmaksi pelaajaksi.
Maaliskuussa 2013 Posey solmi Giantsin kanssa yhdeksänvuotisen jatkosopimuksen, arvoltaan 167 miljoonaa dollaria. Lisäksi Giantsilla on sopimuksessa 22 miljoonan arvoinen optio kymmenennestä vuodesta.
Kausi 2013 osoittautui kokonaisuutena pettymykseksi, vaikka Posey valittiinkin toistamiseen tähdistöotteluun. Hänen lyöntitilastonsa laskivat MVP-kauteen verrattuna, ja lisäksi Giants jäi pudotuspelien ulkopuolelle.
Kaudella 2014 Posey voitti Giantsin kanssa jo kolmannen kerran World Seriesin viidessä vuodessa, kaataen Kansas City Royalsin täydessä seitsemän ottelun sarjassa. Tällä kertaa Poseyllä oli kuitenkin suuria vaikeuksia pudotuspeleissä lyöntinsä kanssa, ja mestaruuden takuumiehenä toimikin syöttäjä Madison Bumgarner.
Syyskuussa 2015 ottelussa Colorado Rockiesia vastaan Posey rikkoi urallaan sadan kunnarin rajapyykin. Vuotta myöhemmin hän ylitti tuhannen hitin rajan, jälleen Rockiesia vastaan.
Saavutukset

Lähde: baseball-reference.com
Kolminkertainen World Series -mestari (2010, 2012, 2014)
Nelinkertainen tähdistöpelaaja (2012, 2013, 2015, 2016)
National Leaguen arvokkain pelaaja (2012)
National Leaguen vuoden tulokas (2010)
National Leaguen parhaalle lyöjälle jaettava Hank Aaron -palkinto (2012)
Kolminkertainen National Leaguen siepparien Silver Slugger -palkinnon saaja (2012, 2014, 2015)
Yksityiselämä

Posey tapasi tulevan vaimonsa Kristenin lukiossa, ja he menivät naimisiin tammikuussa 2009. He saivat kaksoset vuonna 2011. Pari aloitti vuonna 2016 aktiivisen hyväntekeväisyystyön syöpää sairastavien lasten hyväksi.
Poseyllä on kolme nuorempaa sisarusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Buster Posey Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Villiinnytys

Villieläinten ylitysrakenne transkanada-moottoritiellä Banffin kansallispuistossa, Kanada. Luontoystävälliset ylikulkut ja alikulkutiet ovat auttaneet palauttamaan suden, karhun, hirven ja muiden lajien yhteydet maisemaan.
Villiinnytys (engl. Rewilding) tai villiinnyttäminen on luonnonsuojeluperiaate, jonka tavoitteena on kunnostaa ekologisesti ihmisen toiminnan vaikutuksesta yksipuolistuneita luontoalueita. Villiinnytyksessä palautetaan luonnon prosesseja ja alueita lähemmäs niiden luonnollista tilaa. Toiminnalla pyritään tilanteeseen, jossa luontoarvojen ylläpito vaatii vähemmän ihmisten puuttumista  aktiivisempiin ympäristönsuojelun muotoihin verrattuna. Pidemmällä aikavälillä tavoitteena on rajoittaa ihmisen puuttuminen luonnon toimintaan mahdollisimman vähäiseksi ja luoda passiivisesti hallittuja ekosysteemejä. Villiinnytyksellä ei aina pyritä luonnon ennallistamiseen, sillä luonnolliset prosessit eivät ole täysin ennustettavissa.
Villiinnytysprojekteissa on esimerkiksi rakennettu kulkuyhteyksiä erillisiksi pirstoutuneiden luonnontilaisten alueiden välillä ja suojeltu tai palautettu alueiden alkuperäisiä avainlajeja, kuten suurpetoja. Teorian mukaan avainlajien palauttaminen on keskeistä itsesäätelevän ja vakaan ekosysteemin luomiseksi. Saavutettu biologinen monimuotoisuuden taso on lähempänä sitä, mikä se oli ennen ihmisen vaikutusta edeltävää aikaa. Vuosien kuluessa villiinnytyksen periaate on kehittynyt dynaamiseksi toimintatavaksi, jossa pyritään tukemaan ekosysteemin toisiaan ylläpitäviä biologisia prosesseja.
Historia ja tausta

Villiinnytyksen taustalla ovat tutkimukset eristyneiden saarten ekologiasta ja suurten lihansyöjien ekologisesta roolista. Tutkimusten pohjalta kehitettiin menetelmä, jonka tavoitteena oli säilyttää toimivia ekosysteemejä ja vähentää biologisen monimuotoisuuden häviämistä. Robert H. MacArthur ja Edward O. Wilson kiinnittivät vuonna 1967 julkaistussa The Theory of Island Biogeography -teoksessaan huomiota luonnonsuojelualueiden kokoon ja eristyneisyyteen. Liian pienet ja toisistaan eristetyt suojelualueet olivat alttiita lajiston sukupuutoille. Vuonna 1987 julkaistu William D. Newmarkin tutkimus lajien sukupuutoista Pohjois-Amerikan kansallispuistoissa vahvisti ajatuksen. Julkaisut herättivät keskustelua siitä, miten luontoa tulisi suojella.
Maantieteilijä John Hintzin mukaan muotoutumassa olleen käsitteen taustalla oli myös norjalaisen Arne Næssin syväekologia-käsitteen vaikutus Yhdysvalloissa. Villiinnytyksen idea alkoi muotoutua ensin radikaalissa, kiistellyssä ja kapitalismia vastustaneessa Earth First! -ympäristöryhmässä. Vuonna 1985 perustettiin Society for Conservation Biology -yhdistys, ja ympäristönsuojelijat alkoivat keskittyä luontotyyppien häviämisen ja pirstoutumisen estämiseen. Terminä rewilding (engl.) esiintyi ensimmäisen kerran 1990-luvun alussa. Yhdysvaltalainen luonnonsuojelija Dave Foreman käsitteli ensimmäisenä villiinnytystä yhtenäisenä luonnonsuojelustrategiana artikkelissaa, joka julkaistiin vuonna 1992.
Aktivistien mielestä jo luodut luonnonsuojelualueet eivät olleet riittäviä. Ne eivät estäneet lajien katoamista ja säilyttäneet riittävästi aitoa erämaata. Tavoitteeksi asetettiin toisiinsa yhteydessä olleiden laajojen suojelualueiden verkosto. Verkoston tuli olla riittävän kattava pitääkseen yllä luonnonmukaista ja kestävää biodiversiteettiä. Verkoston alueella tuli olla erilaisia ekosysteemityyppejä, ja lajien populaatioiden oli oltava riittävän suuria ja esiintymiseltään luonnonmukaisia. Alueilla tuli antaa tilaa luonnonmukaisille ekologisille ja evolutionäärisille prosesseille sekä häiriötekijöille. Näillä toimilla vahvistettaisiin luonnon kykyä sietää ihmisen toiminnan seurauksia. Alussa keskityttiin erityisesti suurpetojen merkittävään rooliin ekosysteemien ylläpitäjinä.
Vuonna 1998 ympäristöbiologit Michael Soulé ja Reed Noss tarkensivat käsitettä. Soulén ja Nossin mukaan villiinnytyksessä oli kyse ennen muuta ydinsuojelualueista, alueiden välisistä kulkuväylistä ja suurien lihansyöjien palauttamisesta luontoon. He kutsuivat tätä kolmen C:n periaatteeksi: cores, corridors, carnivores (engl.).
Villiinnytyksen eri muotoja

Villiinnytys on vuosien kuluessa laventunut alkuperäisestä lähtökohdastaan kattokäsitteeksi, joka kuvaa useita erilaisia näkemyksiä ja toimintatapoja. Näitä ovat esimerkiksi troofinen, pleistoseeninen ja ekologinen villiinnytys. Dolly Jørgensen määritteli vuonna 2014 villiinnytyksen tyypeiksi suuriin saalistajiin keskittyvän kolmen C:n periaatteen, pleistoseenisen villiinnytyksen, lajien palauttamisen eristetyille saarille, maiseman ennallistaminen palauttamalla eläinlajeja, maan tarkoituksellisen hylkäämisen tuotantokäytöstä ja vangittujen eläinten vapauttamisen takaisin luontoon.
Villiinnytyksen eri muotoja > Troofinen villiinnytys

Troofinen villiinnytys on lähimpänä alkuperäistä villiinnytyksen käsitettä. Troofisella villiinnytyksellä pyritään alueen ravintoketjujen monipuolistamiseen ja rikastamiseen. Keinona on varsinkin alueen ekosysteemin ja eliöiden kannalta elintärkeiden puuttuvien avainlajien palauttaminen luontoon. Usein nämä avainlajit ovat suuria lihan- tai kasvinsyöjiä. Teorian mukaisesti jokaisella ekosysteemillä on omat avainlajinsa. Jos avainlaji häviää, koko ekosysteemi on vaarassa romahtaa. Esimerkiksi majava on joen ekosysteemin avainlaji. Majavien rakentamat padot luovat mikroekosysteemejä, jotka toimivat kalojen ja matelijoiden kutupaikoina. Majavien rakentamat padot luovat kosteikkoja kasveille, hyönteisille ja linnuille ja monipuolistavat jokiekosysteemiä huomattavasti. Mikäli avainlaji on kuollut sukupuuttoon, voidaan joissain tapauksissa käyttää myös avainlajia läheisesti muistuttavaa lajia.
Esimerkki suurten lihansyöjien vaikutuksesta ekosysteemiin on susien palauttaminen Yellowstonen kansallispuistoon Yhdysvalloissa 1990-luvulla. Sudet alkoivat hillitä suurten kasvinsyöjien populaatioita, jotka olivat aiemmin ylilaiduntaneet alueen luontoa. Aiemmin paikoillaan pysyneet kasvissyöjien laumat alkoivat liikkua puistossa ja muokata maaperää. Muutokset näkyivät koko luonnonpuiston ekosysteemissä.
Villiinnytyksen eri muotoja > Ekologinen eli passiivinen villiinnytys

Ekologisessa eli passiivisessa villiinnytyksessä pyritään lisäämään alueiden monimuotoisuutta päästämällä luonto hoitamaan itse villiinnytys. Passiivista villiinnytystä on käytetty esimerkiksi maatalouskäytöstä hylätyillä alueilla. Alueilla on kielletty metsästys, rajoitettu puuston hyötykäyttöä, poistettu esteitä biologisen levittäytymisen eli dispersaalin tieltä ja palautettu esimerkiksi alueelle luonnontilassa kuuluvat ajoittaiset tulvat.
Villiinnytyksen eri muotoja > Pleistoseeninen villiinnytys

Pleistoseeninen villiinnytys on troofisen villiinnytyksen muoto, jossa ekosysteemeihin pyritään palauttamaan eläimiä, jotka jäljittelevät pleistoseenisen kauden megafaunan ympäristöön jättämiä jälkiä. Esimerkki pleistoseenisesta villiinnytyksestä on tutkija Sergei A. Zimovin Koillis-Siperiaan perustama Pleistoseenin puisto, jossa hän on testannut mahdollisuutta palauttaa alueelle suuria laiduntajia ja petoeläimiä.
Villiinnytyksen eri muotoja > Villiinnytys nykyaikaisena luonnonsuojelutyökaluna

Kaikille villiinnytyksen muodoille on yhteistä käsitys siitä, että passiivinen alueiden suojelu ei riitä turvaamaa luontoa. Villiinnytyksestä onkin muotoutumassa luonnon- ja ympäristönsuojelun prosessityökalu. Muutoksia ja niiden vaikutusta pyritään seuraamaan ja analysoimaan. Tarvittaessa toimia muokataan jatkuvasti.
Samalla on pyritty monimuotoistamaan ja laventamaan villiinnytyksen käsitettä. Pyrkimyksenä ei tarvitse olla täydellinen luonnontila. Tärkeintä on oikea suunta ja tavoite, biodiversiteetin rikastaminen. Angloamerikkalaisessa kielenkäytössä on pyritty tekemään ero luonnonmukaisen (engl. wildness) ja erämaan (engl. wilderness) välillä. Nykykäsityksen mukaan pyritään kohti ensinmainittua. Villiinnityksen keinoja voidaan käyttää monenlaisissa, myös kaupunkimaisissa ympäristöissä. On myös opittu, että villiinnytysprojektien on  tapahduttava aina yhteistyössä alueen yhteisön, asukkaiden ja laajemman yhteiskunnan kanssa. Villiinnytys ei voi sivuuttaa ihmisiä luontoa muokkaavana voimana.
Villiinnytyksen osatekijät

Uusimman tutkimuksen mukaan villiinnytysprojektien onnistumisen kannalta keskeistä on ravintoketjujen troofisen monimuotoisuuden, ekologian sattumanvaraisten häiriötekijöiden ja alueen dispersaalin eli biologisen levittäytymisen ennallistaminen ja tukeminen.
Villiinnytyksen osatekijät > Troofinen monimuotoisuus

Troofinen monimuotoisuus on ympäristön ekosysteemien kannalta ensiarvoisen tärkeää. Monimuotoisuutta lisätään esimerkiksi metsästyskiellon kaltaisilla passiivisilla keinoilla, mutta myös tuomalla alueelle uudestaan sieltä kadonneita lajeja. Samalla luomaan kompensointimekanismeja, joilla korvataan peto- tai laidunvahinkoja alueen ihmisille.
Erityisesti suurikokoisilla kasvissyöjillä on merkittävä vaikutus ympäristön monimuotoisuuteen ruokailu- ja laiduntamistapojensa vuoksi. Suuret lihansyöjät pitävät näiden kasvissyöjien populaatiot kurissa. Lihansyöjien puuttuminen johtaa usein luonnon ylilaiduntamiseen ja ekosysteemin yksipuolistumiseen. Sekä suurten kasvissyöjien että lihansyöjien populaatiot ovat erityisen herkkiä ihmisen vaikutukselle. Molempien tai toisen puuttuminen kokonaan tai väheneminen voi johtaa kerrannaisvaikutuksiin koko alueella.
Villiinnytyksen osatekijät > Sattumanvaraiset häiriöt

Satunnaisesti toistuvat metsäpalojen ja tulvien kaltaiset häiriötekijät ovat merkittäviä biodiversiteetin lähteitä. Villiinnytyksessä pyritään palauttamaan luonnonmukaiset satunnaiset häiriötekijät ja poistamaan ihmisen toistuva muokkaava vaikutus.
Ihmisen muokkaamissa ympäristöissä satunnaisten häiriöiden luoma luonnollinen uusiutuminen ja monimuotoistuminen pyritään usein poistamaan. Tämä saattaa johtaa entistä vakavampiin ekosysteemin häiriöihin, esimerkiksi aiempaa laajempiin metsäpaloihin tai tulviin. Häiriötekijöitä saatetaan pyrkiä korvaamaan säännöllisesti toistetuilla toimenpiteillä, mutta nämä johtavat usein säännöllisyytensä vuoksi monimuotoisuuden kaventumiseen. Esimerkiksi puiden raivaaminen myrskytuhojen jälkeen johtaa biodiversiteetin kaventumiseen kun metsistä poistetaan lahopuu.
Villiinnytyksen osatekijät > Dispersaali

Dispersaali on ensiarvoisen tärkeä mekanismi, joka estää liian suurien populaatioiden muodostumista, ohjaa lajien välistä kilpailua, ehkäisee monimuotoisuuden häviämistä ja varmistaa geenien vaihtumisen populaatioiden välillä. Villiinnyttämisessä pyritään poistamaan levittäytymisen esteitä alueiden välillä. Toinen tavoite on vähentää peltojen tai talousmetsän kaltaisia yksipuolisia ympäristöjä. Keinoja voivat olla yhtä hyvin suuret alueita yhdistävät kulkuväylät kuin pienimuotoiset hyönteisiä suosivat pensaikot. Tyypillinen osa villiinnyttämishanketta on esimerkiksi veden virtauksen vapauttaminen alueella. Patojen poisto on yleensä ensimmäinen vaihe joen ekosysteemien villiinnytyksessä. Joissain projekteissa palautetaan joen pohjan kivikkoa ja luodaan virtaukseen hidasteita, jotka puuttuvat ihmisen muokkaamasta uomasta. Villiinnytyshankkeessa voidaan myös rakentaa yhteyksiä luontoalueiden välille, joiden välissä kulkee esimerkiksi ihmisen rakentama este, kuten peltoalue tai autotie.lähde?
Merkittäviä villiinnytysprojekteja

Sekä ruohonjuuritason ryhmät että suuret kansainväliset suojelujärjestöt ovat sisällyttäneet villiinnytyksen elementtejä hankkeisiin suurten erämaiden erämaa-alueiden, niiden välisten käytävien (tai yhteyksien) ja suurpetojen, lihansyöjien tai avainlajien suojelemiseksi ja palauttamiseksi. Esimerkkejä hankkeista:
Yellowstone to Yukon Conservation Initiative Pohjois-Amerikassa (tunnetaan myös nimellä Y2Y)
Entistä rautaesirippua pitkin rakennettu European Green Belt
Rajat ylittävät hankkeet, mukaan lukien Peace Parks Foundation rahoittamat eteläisen Afrikan hankkeet
Ekologiseen kunnostamiseen keskittyvät hankkeet, mukaan lukien Gondwana Link
Alkuperäisen kasvuston palauttaminen Lounais-Australiassa
Kuivan trooppisen metsän ja sademetsän palauttaminen Costa Ricassa (Area de Conservacion Guanacaste).
Pohjois-Amerikassa merkittävä hankke pyrikii palauttamaan  tasankojen preerialuontoa.  American Prairie -säätiö on villiinnyttanyt takaisin luontoon biisoneita yksityisillä mailla Missouri Breaksin alueelle Montanan pohjoisosassa. Patojen poisto on johtanut monien jokijärjestelmien palauttamiseen Tyynenmeren luoteisosassa.
Australiassa on perustettu Rewilding Australia (Arkistoitu – Internet Archive) organisaatio, joka aikoo palauttaa useita mantereelta hävitettyjä pussieläimiä, kuten pussinäädän ja Tasmanian paholaisen, sekä muita australialaisia eläimiä.
Merkittäviä villiinnytysprojekteja > Hankkeita Euroopassa

1980-luvulla Alankomaiden hallitus aloitti alkuperäisiä kadonneita lajeja korvaavien lajien tuomisen Oostvaardersplassenin luonnonsuojelualueelle niittyekosysteemin luomiseksi.   Vaikka hankkeen päämääriä ja aikomuksia ei nimenomaisesti mainittu villiinnytyksenä, ne kuitenkin vastasivat villiinnytyksen periaatteita. Aluetta pidetään jossain määrin kiistanalaisena, koska sieltä puuttuvat luonnolliset suurpedot ja alkuperäinen megafauna, kuten susi, karhu, ilves, hirvi, villisika ja visentti.
1980-luvulta lähtien Yhdistyneeseen kuningaskuntaan on istutettu 8,5 miljoonaa puuta Moiran ja Donisthorpen kylien ympärillä sijaitsevalle alueelle. Alue on nimeltään The National Forest eli kansallismetsä.  Etelä-Yorkshiressä on alkamassa uusi, suurempi metsänistutushanke, jonka tarkoituksena on istuttaa 50 miljoonaa puuta, nimeltään The North Forest eli Pohjoinen metsä.
Vuonna 2011 perustettiin Rewilding Europe -verkosto, jonka tavoitteena on villiinnyttää miljoona hehtaaria maata kymmenellä alueella. Tavoiteeseen lukeutuvat läntinen Iberian niemimaa, Velebit, Karpaatit ja Tonavan suisto vuoteen 2020 mennessä. Nämä alueet sisältävät laajoja hylättyjä viljelymaita.  Nykyisissä hankkeissa käytetään lajeja, jotka ovat edelleen läsnä Euroopassa, kuten pantteri-ilves, ilves, susi, euroopan sakaali, karhu, gemssi, espanja vuorikauris, visentti, saksanhirvi, hanhikorppikotka, munkkikorppikotka, pikkukorppikotka, suuri valkoinen pelikaani. Alkukantaisia hevos- ja nautarotuja käytetään korvaamaan sukupuuttoon kuolleita tarpaaneja ja alkuhärkiä. Vuodesta 2012 lähtien Rewilding Europe on osallistunut Tauros-ohjelmaan, jonka tavoitteena on luoda alkuperäiskarjan villien esi-isien alkuhärän fenotyyppi kasvattamalla valikoivasti olemassa olevia eläimiä.  Joissain hankkeissa käytetään myös kesyjä aasialaista kantaa olevia vesipuhveleita laiduntajina sukupuuttoon kuolleen Euroopan vesipuhvelin tilalla.
Yksi ikonisista avainlajeista Rewilding Europen projekteissa on euroopan suurin maaeläin visentti, joka kuoli luonnosta sukupuuttoon 1900-luvun alussa. Visenttejä on palautettu luontoon useilla Rewilding Europen villiinnytysalueilla eri puolilla Eurooppaa sen vanhoilla levinneisyysalueilla muun muassa Espanjassa, Romaniassa ja Puolassa. Villiinnytyksen avulla visentti on saatu elvytettyä takaisin sukupuuton partaalta.
Kirjallisuutta

Foreman, Dave (2004). Rewilding North America: A Vision for Conservation in the 21st Century, Island Press.
Fraser, Caroline (2010). Rewilding the World: Dispatches from the Conservation Revolution, Picador.
MacKinnon, James Bernard (2013). The Once and Future World: Nature As It Was, As It Is, As It Could Be, Houghton Mifflin Harcourt.
Monbiot, George (2014). Feral: Rewilding the Land, the Sea, and Human life, Penguin.
Tree, Isabella (2018), Wilding: The Return of Nature to a British Farm, Picador,
Wilson, Edward Osborne (2017). Half-Earth: Our Planet's Fight for Life, Liveright (W.W. Norton).
Wright, Susan (2018). SCOTLAND: A Rewilding Journey, Wild Media Foundation.
Aiheesta muualla

Suomen Luonnon Villiinnytysyhdistys
Aiheesta muualla > Villiinnytyshankkeita

| --- | --- |
 American Prairie Reserve  Area de Conservacion Guanacaste, Costa Rica  European Green Belt  European Wildlife - European Centre of Biodiversity  Gondwana Link  Lewa Wildlife Conservancy  Peace Parks Foundation  Pleistocene Park  Rewilding Britain  Rewilding Foundation (Arkistoitu – Internet Archive) :  Rewilding Europe  Rewilding Australia  Rewilding Institute  Self-willed land  Scotland: The Big Picture  True Nature Foundation (Arkistoitu – Internet Archive)  Terai Arc Landscape Project (WWF)  Wildland Network UK  Wildlands Network N. America (formerly Wildlands project)
Aiheesta muualla > Tiedot

Rewilding the World: Dispatches from the Conservation Revolution
"Rewilding the World: A Bright Spot for Biodiversity"
Rewilding and Biodiversity: Complementary Goals for Continental Conservation, Michael Soulé & Reed Noss, Wild Earth, Wildlands Project Fall 1998[vanhentunut linkki]
African lion populations declining steadily - Will reintroduction be the only way to save some populations? | Wildlife Extra
Stolzenburg, William.  Where the Wild Things Were (Arkistoitu – Internet Archive).  Conservation in Practice 7(1):28-34.
"For more wonder, rewild the world," George Monbiot's July 2013 TED talk
Bengal Tiger relocated to Sariska from Ranthambore | Times of India (Arkistoitu – Internet Archive)
Susi radiokaulapannan kanssa Yellowstonessa.
Villihevosia Tšernobylin eristysalueella Ukrainassa. Alue on ääriesimerkki passiivisesta villiinnytyksestä. Ihmisten puuttuessa alueen lajisto on moninkertaistunut radioaktiivisuudesta huolimatta.
Myrskytuhoja Wittgensteinin alueella Saksassa.
800 ja 1150 villiinnytettyä konik-hevosta elää Oostvaardersplassenissa, missä on 56 km² vissiinnytyshanke Alankomaissa
Visentti eli euroopan biisoni  ( Bison bonasus ); Euroopan suurin elävä maaeläin. Visentit metsästettiin sukupuuttoon luonnosta vuonna 1927; 1900-luvun puolivälissä ja 2000-luvun alkupuolella biisoneita on palautettu takaisin luontoon. Visentti on lähes 2 metriä korkea ja painaa jopa 1000 kg.
Visenttien historiallinen alue.   Holoseenin aikainen levinneisyysalue  Keskiaikainen levinneisyysalue
  1900 luvun alun levinneisyysalue
Pohjankynsisammal

| Pohjankynsisammal> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Lahko::  Kynsisammalet Dicranales
Heimo::  Kynsisammalet Dicranaceae
Suku::  Kynsisammalet Dicranum
Laji::  drummondii
Kaksiosainen nimi
 Dicranum drummondii  Müll.Hal. 
Synonyymit
 Dicranum ontariense  
Katso myös
   Pohjankynsisammal Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pohjankynsisammal (Dicranum drummondii eli Dicranum ontariense) on sammallaji, josta aiemmin käytettiin tieteellistä nimeä Dicranum robustum. Se kuuluu Dicranaceae -heimoon ja kynsisammalten sukuun.
Ulkonäkö

Pohjankynsisammalen lehdet ovat kärjestä aaltopoimuiset ja käyrät. Se on kookkaampi kuin töppökynsisammal.
Levinneisyys

Pohjankynsisammal on kotoisin Fennoskandiasta. Laji on yleinen Pohjois-Suomessa, mutta sitä esiintyy myös muuallakin Suomessa. Pohjankynsisammal on yksi 55:stä vastuulajista lehtisammalissa.
Aiheesta muualla

ITIS: Dicranum drummondii (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q5407377  Wikispecies: Dicranum drummondii  CoL: 6D5PT  EoL: 883118  EUNIS: 197456  FNA: 200000964  GBIF: 2675458  iNaturalist: 451958  IRMNG: 10339970  ITIS: 548558  NatureServe: 2.123137  NCBI: 380524  Observation.org: 160889  Open Tree of Life: 1062499  Plant List: tro-35122243  Tropicos: 35122243  WFO: wfo-0001159333  Laji.fi: MX.43542
Ei-mikään

Ei-mikään on etenkin filosofiassa käytetty käsite. Tällöin siihen viitataan useimmiten sanalla ei-oleva. Joissakin luonnollisissa kielissä on likimain tätä tarkoittava indefiniittipronomini, joka viittaa asioiden tai tapahtumien puuttumiseen: engl. nothing, saks. Nichts, ransk. néant. Tämä voidaan yleensä suomentaa ilmaisuilla "ei mitään" tai "ei mikään".
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ei-mikään Wikimedia Commonsissa