Mäntsälän kapina
Kapina > 1. maaliskuuta

Kapinan alkupäivinä kapinallisten taktiikka näytti toimivan. Hallitus, suojeluskunta ja armeija eivät olleet yksimielisiä siitä, kuinka kapinan suhteen tulisi toimia. Vanha itsenäisyys- ja heimoaktivisti ja sotaväen päällikkö Aarne Sihvo olisi halunnut murskata aseellisesti lapualaiset täysin. Tätä linjaa kannattivat myös vt. pääministeri Juho Niukkanen, sisäministeri von Born ja puolustusministeri Jalo Lahdensuo sekä opposition johtaja SDP:n Väinö Tanner. Suojeluskuntain päällikkö Lauri Malmberg kannatti lapualaisia ja hallituksen eroa. Malmberg ei halunnut lähteä toimiin järjestöänsä vastaan, jonka tiesi olevan lapualaisten puolella. Hän myös syytti Jalanderia ja von Bornia kapinan provosoinnista. Puolustusneuvoston puheenjohtaja ja suojeluskuntain kunniapäällikkö C. G. E. Mannerheim oli kapinallisten puolella muttei julkisesti esittänyt kantaansa. Vanha aktivistijohtaja Kai Donner ja muutamat muut suunnittelivatkin Mannerheimia Suomen diktaattoriksi. Samoin kenraali Hannes Ignatius ja tuolloin erittäin vahva organisaatio Vapaussodan Rintamamiesten Liitto olivat kapinallisten puolella. Presidentti Svinhufvud halusi ratkaista kriisin rauhanomaisin keinoin, mutta päättäväisesti ja ilman hallituksen hajoamista. Hänen kuuluisa toteamuksensa oli tuolloin sotilasjohdolleen: "Yksikään aseellinen mies ei saa tulla Mäntsälästä pääkaupunkiin. Siitä saatte te, herrat kenraalit, vastata".
Aamuyöllä 1. maaliskuuta 1932 hallitus yritti vangita Hämeenlinnan kaupunginhotellissa kapinan johtoa pitäneen Lapuan liikkeen johtajiston, joka kuitenkin varoitusten ansiosta pääsi pakenemaan. Lapualaisten pettymys oli kova, kun lapuanliikettä tukenut ja lapuanliikkeen tukema Svinhufvud asettuikin heitä vastaan. Myöhemmin päivällä kokoomuksen ministerit K. E. Kilpeläinen, Kyösti Järvinen ja Niilo Solja asettuivat tukemaan Lapuan liikkeen vaatimuksia ja erosivat hallituksesta. Järvinen kuitenkin perui eroanomuksensa harkinnan jälkeen. Tämä oli heidän vastalauseensa pidätysyrityksille, jotka heidän mukaansa kärjistivät tilannetta, varsinkin kun tasavallan suojelulaki asetettiin voimaan. Koko kokoomuksen eduskuntaryhmä asettui tukemaan kapinallisia, mutta hallitus ei kaatunut. Lapuan liikkeen ehdokas uudeksi hallitusmuodostajaksi olisi ollut Mannerheimin tukema kenraali Rudolf Walden. Saman päivän iltana Svinhufvud yritti saada Malmbergin lukemaan kirjoittamansa julistuksen radiossa, mutta tämä kieltäytyi kurkkukipuun vedoten. Lopulta Lahdensuo luki tämän:
»Sankarivainajamme meille antamaa perintöä emme saa tahrata hajoittamalla heidän työnsä vaalijoita kahteen leiriin. Käsken kaikkia suojeluskuntalaisia kuuliaisina laeille ja valalleen viipymättä palaamaan kotiseudulleen ja seuraamaan ainoastaan oman päällystönsä käskyjä.»
Lapuan liikkeen johto siirtyi Riihimäelle, jonka Kenttätykistörykmentti 3:a komentanut jääkärieversti Jarl Lundqvist – myöhemmin ilmavoimien komentaja 1932–1945 ja puolustusvoimain komentaja 1945–1946 – oli antanut ymmärtää rykmenttinsä olevan valmis kapinan palvelukseen. Samalla Riihimäelle kokoontui 200–300 etelähämäläistä suojeluskuntalaista liikkeen ohjeiden mukaisesti. Wallenius alkoi myös suunnitella toista talonpoikaismarssia. Ensimmäinen oli ollut mahtava voimannäyttö kesällä 1930.
Etelä-Pohjanmaan tuhannet suojeluskuntalaiset olisivat halunneet lähteä Mäntsälään, mutta alueen suojeluskuntapiirin päällikkö Matti Laurila kielsi esivallan kunnioittajana kapinaan osallistumisen. Samoin Pohjanmaan ruotsinkielisten suojeluskuntien päällikkö Martin Ekström pysyi uskollisena Svinhufvudille ja esti näin kaikkien aseellisten pohjalaisten liikkeellelähdön. Illalla 1. maaliskuuta Laurila kuitenkin matkusti Helsinkiin saamaan ohjeita ja tietoa tilanteesta.