stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Apple Bandai Pippin

| Apple Bandai Pippin |
| --- | --- |


Kehittäjä:  Apple
Valmistaja:  Bandai
Sukupolvi:  Viides sukupolvi
Julkaisu:  1996
Laitteisto:  PowerPC 603
Muisti:  6 MB RAM
Tallennusväline:  CD-ROM
Liitettävyys:  modeemi
Verkkopalvelu:  @World
Edeltäjä:  Playdia
Lisää videopeliartikkeleitaVideopelien teemasivulla
Apple Bandai Pippin (tyyliteltynä "PiP P!N") on pelikonsoli, jota on tuotettu vuodesta 1996 vuoteen 1997.
Konsoli perustuu Applen suunnittelemaan Apple Pippin -alustaan ja sitä valmisti japanilainen leluvalmistaja Bandai. Applen tavoite oli lisensoida konsolia eri valmistajille. Bandain tavoitteena oli myydä vuosittain puoli miljoonaa laitetta.
Konsoli oli alitehoinen ja ylihintainen (lähes 600 dollaria). Kilpaileva PlayStation oli tullut markkinoille aikaisemmin ja puolet pienemmällä hinnalla (299 dollaria). Pippinille oli pelejä tarjolla kourallinen, ja puolet niistä oli opetusohjelmia. Nimekkäitä hittipelejä ei ollut ainuttakaan.
Tekniikka

Konsolin tekniikka:
CPU: PowerPC 603
RAM: 6 MB
CD-ROM asema
ADB-liitäntä peliohjaimille, hiirille ja näppäimistölle
Käyttöjärjestelmä

Konsolin käyttöjärjestelmä perustui Mac OS System 7:ään, PowerPC-tuen lisäksi siinä oli Motorola 68000 -sarjan suorittimen emulaattori.
Ohjelmisto

Japanissa konsolille julkaistiin alle 80 peliä ja sovellusohjelmaa.
Yhdysvalloissa konsolille oli saatavilla 18 peliä ja sovellusohjelmaa.
Ohjelmisto > Pelit

Käännös suomeksi
Johanna Mielipuoli

| Johanna I Kastilialainen |
| --- | --- |
 Kastilian ja Aragonian kuningatar
 Johanna Kastilialainen, Juan de Flandesin maalaama muotokuva 1490-luvun lopulta.
Kastilian kuningatar
Valtakausi:  26. marraskuuta 1504 – 12. huhtikuuta 1555
Edeltäjä:  Isabella Katolilainen Ferdinand Katolilainen
Seuraaja:  Kaarle V
Aragonian kuningatar
Valtakausi:  23. tammikuuta 1516 – 12. huhtikuuta 1555
Edeltäjä:  Ferdinand II
Seuraaja:  Kaarle I

Syntynyt:  Juana de Castilla 6. marraskuuta 1479 Toledo, Kastilian kruunu
Kuollut:  12. huhtikuuta 1555 (75 vuotta) Tordesillas, Kastilian kruunu
Hautapaikka:  Capilla Real, Granada
Puoliso:  Filip Komea
Lapset:  Eleonoora Kaarle V Elisabet Ferdinand I Maria Katariina
Suku:  Trastámara
Isä:  Ferdinand Katolilainen
Äiti:  Isabella Katolilainen
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Nimikirjoitus:  
Johanna I Kastilialainen, Johanna Mielipuoli (esp. Juana I de Castilla, Juana la Loca); (6. marraskuuta 1479 Toledo – 12. huhtikuuta 1555 Tordesillas, Valladolidin maakunta, Kastilian kuningaskunta) oli Kastilian kuningatar vuosina 1504–1555 ja Aragonian kuningatar vuosina 1516–1555. Hänen lisänimensä johtuu väitetyistä mielenterveysongelmista.
Ferdinand ja Isabella Katolilainen ja tytär, infanta Johanna (Juana)
Suku

Johanna (Juana) oli Espanjan kuningasparin, Ferdinand ja Isabella Katolilaisen toiseksi vanhin tytär. Hänellä oli seitsemän sisarusta. Hänen vanhimmasta sisarestaan Isabella Aragonialaisesta (1470–1498) tuli Portugalin kuningatar Emanuel I:n puolisona, nuorempi sisar Maria Aragonialainen (1482–1517) oli myös Portugalin kuningatar naituaan sisarensa lesken Manuel I:n ja nuorin sisar Katariina Aragonialainen (1485–1536) oli Englannin kuningatar Henrik VIII:n ensimmäisenä puolisona. Ainoa aikuiseksi elänyt veli, Asturian ruhtinas Juan (1478–1497) kuoli ennen vanhempiaan eikä hänestä koskaan tullut kuningasta.
Koulutus

Johanna oli koulutettu ja muodollisesti valmennettu merkittävää avioliittoa varten, joka kuninkaallisena perheliittona laajentaisi valtakunnan valtaa ja turvallisuutta sekä sen vaikutusvaltaa ja rauhanomaisia ​​suhteita muihin hallitseviin maihin. Hänen ei odotettu olevan Kastilian eikä Aragonian valtaistuimen perillinen, vaikka hän myöhemmin peri kahden sisaruksensa ja heidän jälkeläistensä kuoleman vuoksi molemmat valtaistuimet.
Johannan akateeminen koulutus koostui kirkollisesta ja siviilioikeudesta, sukututkimuksesta ja heraldiikasta, kieliopista, historiasta, kielistä, matematiikasta, filosofiasta, lukemisesta, oikeinkirjoituksesta ja kirjoittamisesta. Hänen lukemaansa klassista kirjallisuutta olivat kristityt runoilijat Juvencus ja Prudentius, kirkkoisät Ambrosius, Augustinus, Gregorius ja Hieronymus sekä roomalainen valtiomies Seneca.
Kastilian hovissa Johannan pääopettajia olivat dominikaanipappi Andrés de Miranda ja Beatriz Galindo la Latina (n. 1465-1535), joka oli kuningattaren seuranainen ja latinanopettaja. Beatriz Galindo opetti myös kaikkia Johannan sisaria. Hänen äitinsä kuningatar Isabella yritti muokata Johannan omaan uskonnolliseen muottiinsa. Johannan kuninkaalliseen koulutukseen sisältyi hovietiketti, tanssi, piirtäminen, ratsastustaidot, musiikki sekä kirjonta, erilaiset koristepistot ja ompelu.  Hän opiskeli iberoromaanisia kieliä kastiliaa, leonia, galicia-portugalia ja katalaania sekä puhui sujuvasti ranskaa ja latinaa. Hän oppi harrastamaan ulkoilmalajeja, kuten haukkametsästystä ja jousimetsästystä "amatsooni tyyliin". Hän oli taitava tanssissa ja musiikissa, koska oli soittanut klavikordia, kitaraa ja monokordia (klavikordin esimuotoa).
Jo vuonna 1495 Johanna osoitti 17-vuotiaana merkkejä skeptisyydestä uskontoa kohtaan ja vähäisestä kiinnostuksesta rukoilemiseen ja messussa käymiseen. Tämä seikka huolestutti hänen äitiään, joka määräsi sen pidettäväksi salassa.
Avioliitto

Johanna kihlattiin 16-vuotiaana vuonna 1496 Filip Komealle, tulevan keisari Maksimilian I:n ja Burgundin herttuatar Marian pojalle. Hän solmi avioliiton välittäjän avulla Palacio de los Viverossa Valladolidissa. Matkalle kohti Flanderia Johanna lähti 22. elokuuta 1496 Laredon satamasta Biskajanlahdella yhdellä monista genovalaiseista karakeista, joissa oli yhteensä 3 500 miehen miehistö, joka liittyi vielä 60 kastilialaista villaa kuljettavan kauppalaivan saattueeseen.
Johanna Kastilian prinsessa ja Filip Burgundin herttua vihittiin virallisesti 20. lokakuuta 1496 Lierissä lähellä Brysseliä. Filipin sisar Margareeta ja Johannan veli infante, kruununprinssi Juan (1478–1497) naitettiin myös toisilleen vuonna 1497. Helmikuussa 1500 hän synnytti Gentissä tulevan keisari Kaarle V:n. Hän synnytti kaikkiaan kuusi lasta, ja kaikista tuli eurooppalaisia hallitsijoita, joko keisareina tai kuningatarpuolisoina.
He asuivat Flanderissa. Esikoinen Eleonoora syntyi Leuvenissa, keskimmäinen lapsi Isabella syntyi Brysselissä, kuten myös nuorempi tytär Maria. Avioliitto oli aluksi onnellinen, mutta Filipin jatkuvat puolisoaan alistavat valtapyrkimykset ja uskottomuus vaikuttivat Johannaan masentavasti.
Johanna ja Filip tekivät matkan ilman lapsiaan Espanjaan vuonna 1502. Matka maitse kesti seitsemän kuukautta. Kastilian säätykokous cortes Torossa ja Aragonia cortes Zaragozassa vannoivat uskollisuudenvalansa ja tunnustivat Johannan lailliseksi perijäksi, kruununprinsessaksi ja Filipin kanssahallitsijaksi. Muut perijät veli Juan ja tämän pieni tytär olivat kuolleet vuonna 1497, samoin Johannan vanhempi sisar Isabella Aragonialainen vuonna 1498 ja tämän alaikäinen poika Miguel La Paz vuonna 1500. Tällä matkalla Johanna osoitti raivokasta mustasukkaisuutta miehensä uskottomuuden tähden. Hän jäi vanhempiensa tahdosta Espanjaan tutustumaan tulevaan valtakuntaansa ja synnytti maaliskuussa 1503 Madridissa poikansa Ferdinandin. Paluumatka maitse takaisin puolison ja lasten luokse Flanderiin osoittautui vaikeaksi Ranskassa käytävän sodan vuoksi.
Vaikka Johanna oli syvästi rakastunut Filipiin, heidän avioelämänsä teki hänestä äärimmäisen onnettoman aviomiehen uskottomuuden ja poliittisen epävarmuuden vuoksi. Filip yritti jatkuvasti anastaa puolisonsa laillisen perimysoikeuden. Tämä johti suurelta osin huhuihin Johannan mielenvikaisuudesta, mihin vaikuttivat tiedot masennuksesta tai neuroottisista teoista, joita Johanna oli tehnyt ollessaan vangittuna tai aviomiehensä pakottamana. Huhut hyödyttivät Filipiä poliittisesti. Useimmat historioitsijat ovat nykyisin samaa mieltä siitä, että Johanna oli tuolloin vain kliinisesti masentunut, eikä mielipuoli, kuten yleisesti uskotaan. Ennen Johannan äidin kuolemaa vuonna 1504, aviomies ja vaimo asuivat jo erillään.lähde?
Perintö

Johanna Kastilialainen oli viimeinen alkuperältään espanjalainen kuninkaallinen, sillä hänen jälkeensä valtaistuimelle nousseet tulivat ulkomaisista suvuista. Historioitsijat uskovat hänen kärsineen skitsofreniasta tai masennuksesta mitä hänen isänsä, aviomiehensä ja veljensä käyttivät häikäilemättä hyväkseen. Hänellä ei ollut aitoja ja lojaaleja ystäviä tai uskottuja, vaan hänen mielentilastaan yritettiin hyötyä oman edun tavoittelemiseksi.
Johanna I Kastilialainen on haudattu Granadan Capilla Realiin ('Kuninkaallinen kappeli') vanhempiensa ja aviomiehensä viereen.
Lapset

Johannalle ja Filipille syntyi kuusi lasta, jotka ajalle poikkeuksellisesti kaikki elivät aikuisiksi asti.
Eleonoora Itävaltalainen (1498–1558), Portugalin Emanuel I:n ja Ranskan Frans I:n puoliso
Kaarle V, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari (1500–1558)
Isabella, myöh. Elisabet Itävaltalainen (1501–1526), Tanskan Kristian II:n puoliso
Ferdinand I, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari (1503–1564)
Maria Itävaltalainen (1505–1558), Böömin ja Unkarin Ludvig II:n puoliso
Katariina Itävaltalainen (1507–1578), Portugalin Juhana III:n puoliso
Filip Komea ja Johanna Mielipuoli Brysselin linnan puutarhassa, Affigemin mestari, 1505–1506 ja 1495–1506.
"Kastilian ja Aragonian Don Felipe ja Doña Juana, cortes ruhtinaalliset kuninkaallisten seuraajat" (miniatyyrikuva käsikirjoituksesta Granadan valloituksesta), tuntematon taiteilija, 1502 jälkeen. Vas. tod.näk. Ferdinand ja Isabella, polvistumassa Filip ja Johanna.
Johanna I Kastilialainen, Affligemin mestari, 1500-luvun loppu.
Johanna miehensä arkun ääressä. Francisco Pradilla Ortizin maalaus vuodelta 1877.
Johanna I Kastilialainen poikiensa Ferdinandin ja Kaarlen kanssa, Hans Mair ennen 1520
Käännös suomeksi
2K12 Kub

2K12 Kub alias SA-6 Gainful
2K12 Kub (ven. 2К12 ”Куб”, suomeksi Kuutio) on neuvostoliittolainen liikuteltava ilmatorjuntaohjusjärjestelmä. Sen NATO-raportointinimi on SA-6 Gainful. Vientiversion nimi on Kvadrat eli ”Квадрат” (suom. Neliö).
Asejärjestelmä alustana on tela-ajoneuvo. Ohjuksessa (nimeltään 3M9) on kaksivaiheinen moottorimekanismi. Ensivaihe käyttää kiinteätä polttoainetta, ja ajomoottori on patoputkimoottori. Kehittely alkoi jo vuonna 1958 ja koki viivytyksiä. Ensimmäiset koelaukaisut toteutuivat vuonna 1962. Asejärjestelmä hyväksyttiin Neuvostoliiton armeijan sotavarustukseen tammikuussa 1967, kaksi vuotta Krugia myöhemmin. Sitä valmistettiin Neuvostoliitossa 1968–1985. Erilaisia kehitysversioita oli neljää eri tyyppiä. Perusversion jälkeen kehitettiin M1-versio (1973), M3 (1976) ja viimeisimpänä M4-versio (1978). Kehittelyllä haluttiin pienentää katvealueita ja parantaa asejärjestelmän häirinnänsietoa, eli lisätä näin sen tuhoamistodennäköisyyttä.
Ohjustyyppiä on käytetty muun muassa jom kippur -sodassa, missä sillä pudotettiin lukuisia israelilaisia sotilaslentokoneita, ja Balkanin sodassa. Asejärjestelmää on käytetty 25 maassa Euroopassa, Lähi-idässä sekä Afrikassa. 2K12 Kub -ohjusjärjestelmää käytettiin keskietäisyyksien alueilmatorjuntaan. Se on 2K11 Krug -järjestelmää keveämpi sekä paremmin liikuteltavissa muttei niin ulottuva. Kub-järjestelmän korvasi myöhemmin Buk M1, jonka ohjusosaa (9M38) jo Kub M4 käytti.
Ohjusjärjestelmän ominaisuuksia/teknisiä tietoja

ohjusten lukumäärä aselavettia kohden 3
alkunopeus 1,5 Machia
matkanopeus 2,8 Machia
laukaisupaino 600 kg
taistelukärki 56 kg (sirpaloituva HE-panos, sytytin: isku- ja heräte-)
pituus 5,70 m
läpimitta 335 mm
kärkiväli 1 524 mm (1,52 m)
kantama 24 km
enimmäistorjuntakorkeus 12 000 m (12 km) – viimeisimmässä versiossa M4: 14 000 m (14 km)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ZRK-SD Kub 3M9, SA-6 Gainful GlobalSecurity.org. 24.7.2014. Viitattu 6.3.2022. (englanniksi)
Kopp, Carlo: NIIP 2K12 Kub/Kvadrat – Self Propelled Air Defence System / SA-6 Gainful – НИИП Cамоходный Зенитный Ракетный  Комплекс 2К12 Куб/Квадрат Air Power Australia. 27.1.2014. Viitattu 6.3.2022. (englanniksi)
Moolitilavuus

Moolitilavuus (tunnus Vm) ilmoittaa kemiassa, kuinka suuren tilavuuden yksi mooli ainetta vie. Se voidaan laskea jakamalla aineen moolimassa tiheydellä. Moolitilavuuden yksikkö on SI-järjestelmässä m3/mol.
Standardimoolitilavuus tarkoittaa tilavuutta, joka on yhdellä moolilla ideaalikaasua lämpötilassa 273,15 K (0 °C) ja paineessa 101 325 Pa (1 atm). Standardimoolitilavuus on 0,022414 m3 mol−1 eli 22,41 l/mol.
Vetykaasun moolitilavuus samassa paineessa ja lämpötilassa on 22,43 l/mol, mikä on hyvin lähellä ideaalikaasun arvoa. Ammoniakin vastaava moolitilavuus on 22,08 l/mol.
Max Jakobson

| Max Jakobson |
| --- | --- |
 Jakobson lokakuussa 2008
Suomen pysyvä edustaja YK:ssa
 1965–1972  
Edeltäjä:  Ralph Enckell
Seuraaja:  Aarno Karhilo
Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtaja
 1975–1984  
Edeltäjä:  (tehtävä perustettu)
Seuraaja:  Kauko Sipponen
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. syyskuuta 1923 Viipuri
Kuollut: 9. maaliskuuta 2013 (89 vuotta) Helsinki
Ammatti:  toimittaja, diplomaatti
Arvonimi: ministeri (1990)
Tiedot
Koulutus:  ylioppilas (1941)
Uskonto:  juutalaisuus
Max Jakobson (30. syyskuuta 1923 Viipuri – 9. maaliskuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti, ministeri ja ulkopoliittinen taustavaikuttaja, joka paljolti muovasi Suomen puolueettomuuspolitiikkaa 1960-luvulla. Hän kirjoitti myös useita kirjoja. Jakobson oli ehdolla Yhdistyneiden kansakuntien pääsihteeriksi vuonna 1971.
Tausta

Max Jakobson oli viipurilaisen suomenjuutalaisen perheen nuorin poika. Hänen isoisänsä, räätäli Leo Jakobson oli syntynyt Mitaussa Latviassa ja asettunut Viipuriin suoritettuaan siellä asepalveluksensa. Isä Jonas Jakobson työskenteli yksityisenä asianajajana ja Helsingin juutalaisen seurakunnan juristina. Äiti Helmi Virtanen ei ollut juutalaista sukua, mutta omaksui juutalaisen uskon avioliiton myötä. Max Jakobsonin setä oli aktivisti Santeri Jacobsson, joka toimi Lauritsalan ensimmäisenä kauppalanjohtajana. Perhe muutti Viipurista Helsinkiin 1930-luvun taitteessa Maxin ollessa seitsemänvuotias. Max Jakobson valmistui ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1941. Kouluvuosinaan Max harrasti jalkapalloa ja oli isoveljensä Leon tavoin koulunsa jalkapallojoukkueen kapteenina.
Sodassa Jakobson oli rintamalla jatkosodassa vuosina 1942–1943 Karjalankannaksella II divisioonan kenttätykistössä, kävi reserviupseerikurssin Niinisalossa vuonna 1944 ja oli sotilasarvoltaan yliluutnantti.
Ura > Lehtimiehenä

Sodan jälkeen Jakobson aloitti toimittajan uransa ensin Suomen Tietotoimiston ja myöhemmin United Pressin Helsingin-toimiston palveluksessa. Suomesta Jakobson siirtyi Lontooseen BBC:n maailmanpalvelun suomenkielisten lähetysten toimittajaksi. Hänet nimitettiin vuonna 1948 Uuden Suomen Lontoon-kirjeenvaihtajaksi ja myöhemmin Suomen Washingtonin -suurlähetystöön sanomalehtiavustajaksi. BBC:n toimittajana Jakobson raportoi Suomeen muun muassa Armi Kuuselan voitosta Miss Universum -kisoissa Yhdysvalloissa Daily Mail -lehden saaman uutissähkeen mukaan vuonna 1952 ja myöhemmin samana vuonna Washingtonista käsin Yhdysvaltain presidentinvaalista, jossa olivat vastakkain Dwight D. Eisenhower ja Adlai Stevenson.
Pääosin Lontoossa ja Washingtonissa keräämänsä, talvisodan kansainvälistä taustaa valaisevan aineiston pohjalta Jakobson julkaisi vuonna 1955 suurta huomiota herättäneen teoksensa Diplomaattien talvisota. Kirjassa Jakobson osoitti, että kysymys ei ollut ollut vain Suomen ja Neuvostoliiton välisestä konfliktista, vaan talvisota oli ollut osa laajaa kokonaisuutta, jossa Suomi oli ollut suurvaltapolitiikan pelinappulana ja Hitlerin Saksan ja Stalinin Neuvostoliiton välisen kaupankäynnin kohteena. Teos vaikutti ratkaisevasti siihen, että presidentti Urho Kekkonen nimitti Jakobsonin vuonna 1958 ulkoministeriön sanomalehtitoimiston päälliköksi ohi ministeriön asettaman ehdokkaan. Kekkonen kertoi itse jälkeenpäin Jakobsonille, että presidentti J. K. Paasikivi oli lukenut teoksen tuoreeltaan ja sanonut tämän jälkeen Kekkoselle, että Jakobson pitäisi kiinnittää ulkoministeriöön. Diplomaattien talvisota ilmestyi englanniksi vuonna 1961. Jakobson itse piti teoksen englanninkielistä laitosta, joka pian käännettiin myös ruotsiksi ja saksaksi, laadullisesti parempana kuin alkuperäistä suomenkielistä versiota, koska yhdysvaltalainen kustantamo oli käynyt teoksen tekstin kriittisesti läpi.
Ura > Ulkoasiainministeriössä

Jakobson työskenteli ulkoministeriössä vuosina 1953–1974, esimerkiksi ministeriön poliittisen osaston päällikkönä 1962−1965, Suomen YK-suurlähettiläänä vuosina 1965−1971 ja Suomen Tukholman-suurlähettiläänä 1971−1974. Kaikissa näissä tehtävissä hän seurasi Ralph Enckelliä. Jakobson muodosti yhdessä Risto Hyvärisen, Aarno Karhilon, Keijo Korhosen, Aimo Pajusen ja Ilkka Pastisen kanssa ulkoministeriön niin sanotun ”tohtorikoplan” eli ”everstijuntan” 1960- ja 1970-luvun taitteessa. ”Tohtorikopla” pyrki Neuvostoliiton painostuksen alla korostamaan Suomen puolueetonta asemaa idän ja lännen välillä. Keijo Korhosen mukaan molemmat nimitykset keksi silloinen SDP:n kansainvälisten asioiden sihteeri Paavo Lipponen. Ilkka Pastisen mukaan nimitykset pitivät vain osittain paikkansa, koska ryhmän jäsenistä vain Hyvärisellä ja Pajusella oli tämä sotilasarvo, ja tohtoreiksi olivat väitelleet vain Hyvärinen ja Korhonen. Vuodesta 1972 Jakobson ja useat muut ”tohtorikoplan” jäsenet kirjoittivat ulkopolitiikasta Suomen Kuvalehteen kollektiivisella nimimerkillä Veikko Viisi.
Jakobson oli erityisesti Urho Kekkosen suosiossa, koska hän oli yksi harvoista, joilta presidentti suvaitsi myös kriittisiä kantoja. Kekkosen lähipiiriin Jakobson ei silti koskaan kuulunut; hän ei vieraillut kertaakaan Tamminiemen saunassa eikä osallistunut hiihto-, kalastus- ja metsästysretkille. Tietty etäisyys presidenttiin oli eduksi, sillä Jakobson ei joutunut Kekkosen simputettavaksi varsinkaan siinä määrin kuin Ahti Karjalainen, jota Kekkonen piti kilpailijanaan. Johannes Virolaisen mielestä Jakobson oli epäpoliittisena henkilönä onnekas sikäli, että häneltä jäi näkemättä Kekkosen luonteen pimeä puoli. Jos Jakobsonin jokin toimi herätti Kekkosessa tyytymättömyyttä, presidentti ei koskaan osoittanut sitä suoraan vaan välikäsien kautta. Joistakin tällaisista moitteista Jakobson sai tiedon vasta vuosia jälkeenpäin Juhani Suomen Kekkos-elämäkerrasta.
Ura > Jakobson YK:n pääsihteerikisassa

Vuoden 1970 paikkeilla Kekkonen esikuntineen yritti junailla Jakobsonia YK:n pääsihteeriksi. Tämän hankkeen katsottiin kaatuneen etenkin Neuvostoliiton vastustukseen, mutta myöhemmin avatuista asiakirjoista on tullut ilmi, että myös Yhdysvalloilla oli muita suunnitelmia. Virallisen selityksen mukaan Neuvostoliitto ei halunnut Jakobsonia pääsihteeriksi sen vuoksi, että hän olisi ollut luonteeltaan liian itsenäinen ja pääsihteerinä häneen olisi ollut vaikea vaikuttaa. René Nybergin mukaan juuri se, ettei Neuvostoliitto halunnut pääsihteeriksi Hammarskjöldin jälkeen uutta kyvykästä henkilöä puolueettomasta maasta, selittää Neuvostoliiton vastustuksen paremmin kuin Jakobsonin juutalaisuus. Jakobson itsekin piti juutalaisuutta korkeintaan osasyynä, ei ainoana selityksenä.
YK:n pääsihteeriksi lopulta valitun itävaltalaisen Kurt Waldheimin natsimenneisyys oli jo syksyllä 1971 Jakobsonin valintaa tukeneen ulkoministeriön virkamiesryhmän tiedossa, mutta asiaa ei tuolloin julkistettu. Suomalaiset uskoivat Waldheimin putoavan kilvasta muutoinkin, koska Yhdysvaltain silloinen ulkoministeri William P. Rogers oli luvannut, että Yhdysvallat estää veto-oikeudellaan Waldheimin valinnan. Risto Hyvärisen mukaan taustalla oli myös korrektius Waldheimia kohtaan. Waldheimin natsimenneisyys paljastui maailmalle vasta paljon myöhemmin, kun tämä valittiin Itävallan presidentiksi vuonna 1986. Pääsihteerivaalissa Jakobsonin kannalta kohtalokkaaksi muodostui se, että Neuvostoliiton ehdotuksesta vaalin äänestys suoritettiin – ensimmäistä kertaa YK:n historiassa – suljetuin lipuin. Tällöin äänestyskäyttäytymisestä ei joutunut tilille, vaikka perustelut eivät olisi kestäneet päivänvaloa. Toinen Kekkosen ja Jakobsonin hanke samoihin aikoihin, ETY-kokouksen saaminen Suomeen, onnistui paremmin.
Alpo Rusi kirjoittaa Jukka Pesun artikkeliin nojaten, että Yhdysvaltojen ulkoasiainhallinto olisi tukenut Jakobsonin valintaa, mutta Henry Kissinger tarvitsi Waldheimia tukeneen Neuvostoliiton apua Intian ja Pakistanin sotimisen lopettamiseksi, vaikka hän kyllä arvosti Jakobsonin pätevyyttä. Jakobson olisi ollut liian vahva pääsihteeri. Juhani Suomen mukaan Jakobsonilta puuttui edellisten lisäksi Kiinan ja Ranskan tuki. Neuvostoliiton suurlähetystö harjoitti Jakobsonin voimakasta panettelua. Rusin mukaan myös jotkut suomalaiset nuoren polven poliitikot panettelivat Jakobsonia, koska he eivät hyväksyneet tämän näkemystä, että Suomen oli oltava puolueeton, ja pitivät suhdetta Neuvostoliittoon tärkeämpänä.
Rusin mukaan Jakobsonia oli suunniteltu tappion jälkeen presidentin neuvonantajaksi valtiosihteerin nimikkeellä presidentin kansliassa. Kalevi Sorsan aloitteesta kansliaan nimitettiin Jaakko Kalela, joka oli kuulunut Jakobsonia kritisoineisiin nuoren polven sosiaalidemokraatteihin. Rusin mukaan Kekkosen Kalelan valintaan suostumisen vastineeksi SDP lupasi tukea Kekkosen valintaa presidentiksi poikkeuslailla.
Tunnustuksia

Helsingin Sanomat julkaisi vuonna 2002 valikoituun kyselyyn perustuvan listan Suomen ”suurimmista intellektuelleista”. Jakobson sijoittui listalla toiseksi ja oli artikkelin mukaan ainoa kärkikymmenikköön yltänyt oikeistolainen.
Max Jakobson sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1989 ja valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 2002. Hänen teossarjansa 20. vuosisadan tilinpäätös kaksi ensimmäistä osaa (Väkivallan vuodet, 1999 ja Pelon ja toivon aika, 2001) olivat Tieto-Finlandia-palkintoehdokkaina. Aikakauslehtien Liiton J. V. Snellman -palkinto Jakobsonille myönnettiin 1986.
Jakobson sai valtiotieteen kunniatohtorin arvonimen ensin vuonna 1970 Helsingin yliopistolta ja myöhemmin vuonna 1988 Åbo Akademilta. Presidentti Mauno Koivisto myönsi Jakobsonille yhteiskunnallisista ansioista ministerin arvonimen vuonna 1990.
Max Jakobson sai uransa aikana useita kunniamerkkejä. Presidentti Mauno Koivisto myönsi hänelle Suomen Leijonan ritarikunnan suurristin vuonna 1992 ja presidentti Tarja Halonen Vapaudenristin ritarikunnan 1. luokan Vapaudenristin rintatähtineen vuonna 2001.
Yksityiselämä

Max Jakobsonilta jäi kolme lasta. Tytär Linda Jakobson on Kiinaan erikoistunut ulkopolitiikan tutkija ja poika Dave taas pelannut pokeria ammatikseen.
Teokset

Jakobsonin kirjalliseen tuotantoon kuuluvat muun muassa vuonna 1955 julkaistu Diplomaattien talvisota, kolmiosainen muistelmasarja sekä lukuisat kolumnit ja artikkelit esimerkiksi Helsingin Sanomissa ja International Herald Tribunessa.
Englanti valinkauhassa.  Porvoo:  WSOY, 1952.
Diplomaattien talvisota.  Porvoo:  WSOY, 1955.
The Diplomacy of the Winter War.  Cambridge:  Harvard University Press, 1961.
Kuumalla linjalla: Suomen ulkopolitiikan ydinkysymyksiä 1944–1968.  Helsinki:  WSOY, 1968.
Paasikivi Tukholmassa: J. K. Paasikiven toiminta Suomen lähettiläänä Tukholmassa 1936–39.  Helsinki:  Otava, 1978.  ISBN 951-1-05126-1
Veteen piirretty viiva: havaintoja ja merkintöjä vuosilta 1953–1965.  Helsinki:  Otava, 1980.  ISBN 951-1-06100-3
38. kerros: Havaintoja ja muistiinpanoja vuosilta 1965–1971.  Helsinki:  Otava, 1983.  ISBN 951-1-07565-9
Finland: Myth and Reality.  Helsinki:  Otava, 1987.  ISBN 951-1-08601-4
Vallanvaihto: Havaintoja ja muistiinpanoja vuosilta 1974–92.  Helsinki:  Otava, 1992.  ISBN 951-1-12288-6
Finland in the New Europe.  Westport:  Praeger, 1998.  ISBN 0-275-96372-1
20. vuosisadan tilinpäätös 1: Väkivallan vuodet.  Helsinki:  Otava, 1999.  ISBN 951-1-13369-1
20. vuosisadan tilinpäätös 2: Pelon ja toivon aika.  Helsinki:  Otava, 2001.  ISBN 951-1-16581-X
Tilinpäätös 3.  Helsinki:  Otava, 2003.  ISBN 951-1-18856-9
Tulevaisuus?  Helsinki:  Otava, 2005.  ISBN 951-1-20354-1
Kohtalonvuodet: Suomi nousi, taipui ja selvisi.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-33113-2