stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Praxis-ryhmä

Praxis-ryhmä oli marxilainen humanistinen filosofinen liike, joka sai alkunsa Zagrebissa ja Belgradissa Jugoslaviassa 1960-luvulla.
Koulukunnan perustajiin kuuluivat mm. zagrebilaiset Gajo Petrović ja Milan Kangrga sekä belgradilainen Mihailo Marković. He julkaisivat vuodesta 1964 vuoteen 1974 marxilaista Praxis-aikakauslehteä, joka oli aikansa johtavia marxilaisen teorian julkaisuja kansainvälisesti. Samaan aikaan ryhmä piti myös suosittua Korčulan kesäkoulua Korčulan saarella Kroatiassa.
Praxis-koulukunta katsoi, etteivät leninismi ja stalinismi olleet uskollisia alkuperäiselle marxilaisuudelle. Ad hoc -luonteensa vuoksi ne olivat enemmän apologeettisiä. Ne oli muokattu puolue-eliitin näkemysten mukaan, eivätkä hyväksyneet ideologista kritiikkiä. Koulukunta syntyi myös vastauksena titolaisuuden versiolle marxismi-leninismistä.
Koulu itse painotti nuoren Karl Marxin kirjoituksia, sekä mielipiteen ilmaisun vapautta yhtä lailla idässä kuin lännessä, perustuen Marxin vaatimukseen säälimättömästä yhteiskuntakritiikistä. Erich Frommin mukaan ryhmä halusi palata oikeaan Marxiin, jonka yhtä lailla sekä sosiaalidemokraatit että stalinistit olivat vääristäneet.
Praxis-ryhmällä oli suurempi vaikutus marxismiin ja akateemiseen ajatteluun enemmän lännessä kuin idässä. Länsimaissa ryhmän ajatukset vetosivat siksi, että ne painottivat dialektista, humanistista marxilaisuutta.
Aiheesta muualla

The Praxis Group Marxist Internet Archive (englanniksi)
Praxis International Archive (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Praxis School
Käännös suomeksi
Tuula-Liina Varis

Tuula-Liina Varis Turun kirjamessuilla 2009.
Tuula-Liina Irmeli Varis (ent. Setälä ja Saarikoski, o.s. Puuppo, s. 30. kesäkuuta 1942 Loimaa) on suomalainen toimittaja, kolumnisti ja kirjailija. Hän oli Suomen Kirjailijaliiton ensimmäinen naispuheenjohtaja vuosina 2009–2014.
Ura toimittajana

Varis valmistui ylioppilaaksi vuonna 1960. Hän opiskeli suomen kieltä ja kirjallisuutta sekä sosiologiaa Turun yliopistossa vuosina 1960–1964. Varis työskenteli toimittajana Kansan Uutisissa vuodet 1965–1979, minkä jälkeen hän jättäytyi vapaaksi kirjoittajaksi ja toimittajaksi. Varis on kirjoittanut kolumneja muun muassa Suomen Kuvalehteen (1990–1996), Kotilieteen (1997–2007) ja Eläkeläinen-lehteen (1990–). Vuosina 2000–2005 hän toimitti ja juonsi Yle TV1:ssä esitettyä kirjallisuusohjelmaa Kirja A & Ö.
Pakinoitsijana

Variksen tekstit keskittyvät elämäntapamme ja kulttuurimme pohdintaan. Monet hänen pakinoistaan alkavat jostakin arkielämän ilmiöstä, kuten siitä, miksi hautajaisissa arkun kantamista pidetään miesten työnä. Hänen pakinoihinsa on tallentunut etenkin eri paikkojen tunnelmia ja merkityksiä, jotka hän laventaa yksityisestä yleisempiin ajatelmiin. Pakinoihinsa hän on kirjannut erityisesti naisen asemaa ja sen muuttumista kuvaavia piirteitä. Huumori on hänen teksteissään sivuroolissa, mutta 2000-luvun kuluessa se  nousi aikaisempaa enemmän esille, erityisesti ironian ja satiirin sävyissä.
Tunnustukset

Vuonna 1994 Varikselle myönnettiin valtion tiedonjulkistamispalkinto, vuonna 1996 Marja-Liisa Vartio -palkinto ja vuonna 2000 Runeberg-palkinto. Vuonna 2005 hän sai Suomen dekkariseuran Vuoden johtolanka -palkinnon romaanistaan Vaimoni. Vuonna 2014 Varikselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke.
Varis oli valtion kirjallisuustoimikunnan varapuheenjohtaja vuosina 2007–2009 ja puheenjohtaja 2010–2012.
Yksityiselämä

Varis on ollut naimisissa Rauno Setälän kanssa (1963–1965), Pentti Saarikosken kanssa (1967–1975) ja vuodesta 1978 Mikko Variksen kanssa. Hänellä on kaksi tytärtä.
Teoksia

Esiäiti kellarissani ja muita juttuja.  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18632-5
Sauli, Anneli & Varis, Tuula-Liina: Elämäni on minun.  Helsinki:  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18904-9
Luukkonen, Kari & Varis, Tuula-Liina: Tessu, maailman viisain koira.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19541-3
Kilpikonna ja olkimarsalkka.  Helsinki:  WSOY, 1994.  ISBN 951-0-19592-8
Timonen, Esa & Varis, Tuula-Liina: Metsän poika, Karjalan kuvernööri.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21231-8
Peili ja ikkuna.  Helsinki:  WSOY, 1996.  ISBN 951-0-21195-8
Maan päällä paikka yksi on.  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-0-23874-0
Tippaleipä kaalipadassa ja muita ilmiöitä. Kirjoituksia vuosilta 1995–1999.  Helsinki:  WSOY, 1999.  ISBN 951-884-269-8
Pikku naisia.  Helsinki:  WSOY, 2000.  ISBN 951-0-24927-0
Rakas.  Helsinki:  WSOY, 2002.  ISBN 951-0-27267-1
Kaksi kesää, kaksi kirjaa.  (Ihmisen ääni 34)  Helsinki:  WSOY, 2003.  ISBN 951-0-27892-0
Vaimoni.  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29396-2
Toshiro Mifunen tiikeri.  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30790-4
Ihmisen paikka. Kirjoituksia 2000-luvulta.  Helsinki:  WSOY, 2006.  ISBN 951-0-32152-4
(toim.): Maailman kansalainen Tarja Cronberg.  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-32748-7
Irma.  Helsinki:  WSOY, 2008.  ISBN 978-951-0-34559-7
Muotokuvamaalarin tytär.  Helsinki:  WSOY, 2010.  ISBN 978-951-0-36754-4
Että tuntisin eläväni: novellikokoelma.  Helsinki:  WSOY, 2013.  ISBN 978-951-0-40117-0
Naisen paras ystävä.  Helsinki:  WSOY, 2014.  ISBN 978-951-0-40764-6
Huvila.  Helsinki:  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-42003-4
Sattunut syntymään.  Helsinki:  WSOY, 2020.  ISBN 978-951-0-43621-9
Palkintoja

Pohjois-Karjalan liiton journalistipalkinto 1988
Valtion tiedonjulkistamispalkinto 1995
Haavikko-säätiön Marja-Liisa Vartio -palkinto 1996
Runeberg-palkinto 2000
Joensuu-palkinto 2005
Pohjois-Karjalan taidetoimikunnan taidepalkinto 2005
WSOY:n kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinto 2011
Pro Finlandia -mitali 2019.
Lähde
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Tuula-Liina Varis Wikisitaateissa
Tuula-Liina Varis Kirja.fi:ssä (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Pentti Saarikosken ja Tuula-Liina Variksen kahdeksan myrskyisää vuotta
Tuula-Liina Varis Prosak-proosaklubilla 25.9.2012 Kirjastokaista-video.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Yle  Uppslagsverket Finland 
Muut:  IdRef
Jope Ruonansuu

| Jope Ruonansuu |
| --- | --- |
 Jope Ruonansuu esiintymässä Limingan markkinoilla tou­kokuussa 2016.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Jorma Olavi Ruonansuu
Syntynyt: 15. huhtikuuta 1964 Kemi
Kuollut: 18. heinäkuuta 2020 (56 vuotta) Heinola
Ammatti:   imitaattori  koomikko  laulaja-lauluntekijä  näyttelijä 
Muusikko
Aktiivisena:  1983–2018
Tyylilajit:   huumori  imitaatio  iskelmä 
Soittimet:   basso  harmonikka  kitara  poikkihuilu  rummut  saksofoni 
Levy-yhtiöt:   EMI  Edel  AXR (1990–2010)  Sony (2010–2020) 
Aiheesta muualla
Kotisivut
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Jorma Olavi ”Jope” Ruonansuu (15. huhtikuuta 1964 Kemi – 18. heinäkuuta 2020 Heinola) oli suomalainen koomikko, imitaattori, muusikko ja näyttelijä. Hän esiintyi 1980-luvulta alkaen vuoteen 2018 saakka.
Ruonansuusta on tehty Marko Tallin ohjaama dokumenttielokuva Jope ite, joka sai ensi-iltansa 10. helmikuuta 2023.
Ura > Imitointi

Ruonan­suu imitoi levyillään useita julkisuuden henkilöitä, joita olivat esimerkiksi Martti Ahtisaari, Tarja Halonen, Matti Nykänen ja Kimi Räikkönen. Ruonan­suu imitoi taitavasti myös höyryveturia, Terhi-merkkistä perämoottoria sekä suomalaisen sinisen pika­junan matkustamon ääni­maailmaa. Kaikkiaan Ruonan­suu imitoi uransa aikana noin 150 henkilöä.
Ura > Muusikkona

Vuonna 1988 ilmestyi Ruonan­suun ensimmäinen albumi Matkiva kulkuri, jonka tuotti Pedro Hietanen. Sen jälkeen Ruonan­suu siirtyi Ilkka Vainion levy-yhtiölle Audio­vox Records (nykyinen AXR Music). Yhdeksän Ruonan­suun levyistä on myynyt kultaa ja menestyneimmät Työnnä kännykkä hanuriin (2002) ja Finnshits (2003) myös platinaa. Menestyneimmissä kappaleissaan Ruonan­suu on yleensä karikatyyrin keinoin liioitellut jonkun julkisuuden henkilön ominaisuuksia ja maneereja tai humoristisesti pureutunut ajan­kohtaisiin asioihin. Suuri osa Ruonan­suun huumori­musiikista on parodiamusiikkia. Huumori­musiikin lisäksi hän on tehnyt ja esittänyt myös herkkiä vakava­mielisiä kappaleita. Niitä on julkaistu hänen levyillään huumori­kappaleiden seassa. Hänen tunnetuin vakava kappaleensa on ”Enkeleitä toisillemme”. Vuonna 2008 hän julkaisi vakava­mielisten laulujen kokoelman Enkeleitä toisillemme – Herkimmät laulut. Ruonan­suu osasi soittaa kitaraa, saksofonia, rumpuja, bassoa, poikkihuilua ja harmonikkaa.
Tunnustuksia ja palkintoja

Ruonan­suu voitti vuonna 1990 Kuopiossa pidetyn huumori­musiikin Suomen mestaruuden. Hän vastaanotti Huumori-Emman vuonna 1996 ja tuli valituksi vuoden viihde­taiteilijaksi vuosina 1998 ja 2001. Vuoden 2010 Venla-gaalassa Ruonan­suu valittiin yleisöäänestyksellä parhaaksi televisio­esiintyjäksi Jopet-Show’staan. Hän sai 15 kulta­levyä ja kahdeksan platina­levyä.
Kun Ruonan­suu vieraili synnyin­kaupungissaan Kemissä vuoden 2011 alussa, hänen mukaansa nimettiin Syväkankaan koulun auditorio Jopen saliksi.
Yksityiselämä

Nuoruudessaan Ruonansuu joutui koulukiusaamisen kohteeksi, mistä hän puhui avoimesti julkisuudessa. Ruonansuulla oli myös ongelmia alkoholinkäytön kanssa. Pasi Kostiaisen mukaan Ruonansuun avoimuus yksityiselämänsä vaikeuksista toimi vertaistukena monille muille samoista ongelmista kärsineille.
Ruonansuu oli naimisissa, ja hänellä oli kolme lasta, vuosina 1996 ja 2016 syntyneet tyttäret ja vuonna 2010 syntynyt poika. Hän asui Heinolassa. Koulutukseltaan Ruonansuu oli konepuuseppä Kemin ammattikoulusta. lähde?
Vuonna 1995 Ruonansuulla todettiin tyypin 2 diabetes. Myöhemmin hän kertoi kärsineensä myös sydänvaivoista. Ruonansuu kärsi pitkään ylipainosta, minkä vuoksi hän kävi maaliskuussa 2015 vatsalaukun pienennysleikkauksessa, ja laihtui sen jälkeen yli 40 kilogrammaa.
Ruonansuu sairastui keväällä 2018 ruokatorven syöpään, johon hän sai sytostaattihoitoa. Syöpädiagnoosin jälkeen Ruonansuu ei enää aktiivisesti esiintynyt julkisuudessa. Ruonansuu kuoli heinäkuussa 2020. Hänet on haudattu Kemiin.
Diskografia

Matkiva kulkuri (1988) (ensimmäisissä painoksissa albumin nimenä Ruonansuu)
Elvis-osasto (1992)
Täällä Washington (1992)
Politiikkaa ja erotiikkaa (1993)
Jope Ruonansuu presidentiksi (1993)
Kiikun kaakun (1994)
Washington Bar (1995)
Piinapenkki (1996)
Vara Mara (1997)
Neuroopan omistajat (1999)
Hauskaa joulua t: Jope (2000)
Lomakiertue (2001)
Työnnä kännykkä hanuriin (2002)
Finnshits (2003)
Tosi-CD (2004)
Me hirviöt (2006)
Tanssii läskien kanssa (2007)
Enkeleitä toisillemme – Herkimmät laulut (2008)
Kunnioittaen – Yhden miehen tribuutti (2009)
Naamakirja (2010)
Jopetusministeri (2011)
Veljekset kuin kyljykset (2012)
Jope Ruonansuu ja Porsaanperän pikkujoulut (2013)
Biisinmurtajat (2016)
Valikoitu filmografia

Jopet Show (2005–2011)
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Jope Ruonansuu Wikisitaateissa
Kotisivut
Matilainen, Ville: Miten minusta tuli minä, Jope Ruonan­suu (1994 haastattelu) Yle Elävä arkisto.  24.10.2011 (päivitetty 18.7.2020).
Jope Ruonansuun esitystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jope Ruonansuun sävellystuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jope Ruonansuun sanoitustuotanto Suomen äänitearkistossa (1901–1999)
Jope Ruonansuu
| --- | --- |
Studioalbumit:   Matkiva kulkuri (1988)  Elvis-osasto (1992)  Täällä Washington (1992)  Politiikkaa ja erotiikkaa (1993)  Jope Ruonansuu presidentiksi (1993)  Kiikun kaakun (1994)  Washington Bar (1995)  Piinapenkki (1996)  Vara Mara (1997)  Neuroopan omistajat (1999)  Hauskaa joulua t: Jope (2000)  Lomakiertue (2001)  Työnnä kännykkä hanuriin (2002)  Finnshits (2003)  Tosi-CD (2004)  Me hirviöt (2006)  Tanssii läskien kanssa (2007)  Enkeleitä toisillemme – Herkimmät laulut (2008)  Kunnioittaen – Yhden miehen tribuutti (2009)  Naamakirja (2010)  Jopetusministeri (2011)  Veljekset kuin kyljykset (2012)  Jope Ruonansuu ja Porsaanperän pikkujoulut (2013)  Biisinmurtajat (2016) 
Kokoelmat:   Mix 1 (1995)  Naurettava 90-luku – 60 parasta naururaitaa (2000)  Jope Ruonansuu & Juha Laitila: American Office – Parhaat radiosketsit (2002)  Naura pois – 20 huumorihittiä (2002)  Kaikkien aikojen parhaat – Aattelepa ite (2009)  Sound Pack 12 (2010)  32 Jopeinta laulua (2014) 
Singlet:   Enska ja Hanski / Matkiva Kulkuri (1988)  Nyt lähtee läskit / Rantamiehen balladi (1991)  Hyppää pois / Ilman jarruja helvettiin (1991)  Pappi vaan joi (1995)  Enkeleitä toisillemme / Veronpunaiset ruusut (1996)  Mararock / Satasen laina (1997)  Kaikki menee kun sovittelee / Mattiesko Hytönen (1997, vedettiin pois ennen virallista myyntipäivää)  Soneranputsausjenkka (1999)  Umtsi-um (2002)  Annelin silmin / Stressmann (2003)  Aulis Gerlander / Haluan Aidoliksi (2004)  Yllytyshullu / Matti on numero yksi (2004)  Sua rakastan kuin hullu / Uu Pee Ämmät (2006)  Yhden miehen rivitanssi / Digitaalihumppa (2007)  Enkeleitä toisillemme – Äiti (promo, 2008)  Rahamaailma / Kerran jos toisenkin (2009)  Katsastusinssi Nauraa (2011)  Loirinuotiolla (2016) Luettelo Jope Ruonansuun kappaleista 
Filmografia:   Jope Ruonansuun filmografia  Jopet Show Jope Ite 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana
Olivier Véran

| Olivier Véran |
| --- | --- |
 Olivier Véran vuonna 2020.
Ranskan demokratiauudistusministeri
 Bornen hallitus 4. heinäkuuta 2022 – 11. tammikuuta 2024  
Edeltäjä:  Olivia Grégoire
Seuraaja:  Prisca Thevenot
Ranskan hallituksen ja parlamentin välisistä suhteista vastaava ministeri
 Bornen hallitus 20. toukokuuta 2022 – 4. heinäkuuta 2022  
Edeltäjä:  Marc Fesneau
Seuraaja:  Franck Riester
Ranskan terveysministeri
 Philippen II ja Castexin hallitus 16. helmikuuta 2020 – 20. toukokuuta 2022  
Edeltäjä:  Agnès Buzyn
Seuraaja:  Brigitte Bourguignon
Edustaja kansalliskokouksessa
 Isèren 1. vaalipiiri 2024 2017–2020 (siirtyi ministeriksi) 2012–2015  
Aluevaltuutettu
 Auvergne-Rhône-Alpes 2016–2021  
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1980 (ikä 44)  Saint-Martin-d’Hères, Ranska
Ammatti:  poliitikko, neurologi
Tiedot
Puolue:  La République En Marche (2017–)
Muut puolueet:  sosialistinen puolue (vuoteen 2017)
Aiheesta muualla
www.olivier-veran.fr
Olivier Véran (s. 22. huhtikuuta 1980 Saint-Martin-d’Hères) on ranskalainen poliitikko. Hän toimia Élisabeth Bornen johtamassa hallituksessa hallituksen ja parlamentin välisistä suhteista vastaavana ministerinä 2022 ja demokratiauudistusministerinä 2022–2024. Tätä ennen hän oli Ranskan terveysministeri vuosina 2020–2022.
Aiemmin hän on toiminut edustajana kansalliskokouksessa sekä aluevaltuutettuna. Koulutukseltaan hän on neurologi, missä ammatissa hän myös työskenteli ennen politiikkaan siirtymistään. Hän edustaa La République En Marche -puoluetta. Aiemmin hän kuului sosialistiseen puolueeseen.
Aiheesta muualla

Olivier Véranin kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (ranskaksi)
Olivier Véran Ranskan hallituksen verkkosivuilla (ranskaksi)
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Olivier Véran Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Sycomore 
Muut:  IdRef
Kunttu

Kunttu on sukunimi, joka on muun muassa seuraavilla suomalaisilla henkilöillä:
Erkki Kunttu (1924–2015), balettitanssija, tanssitaiteilija ja tanssinopettaja
Henrik Kunttu (s. 1959), kemisti ja fysikaalisen kemian professori
Johan Kunttu (1890–1918), jääkäriluutnantti
Mikki Kunttu (s. 1971), valo- ja lavastussuunnittelija.
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Itsenäisyyden palatsi

Itsenäisyyden palatsi voi tarkoittaa seuraavia:
Itsenäisyyden palatsi, kongressikeskus Minskissä, Valko-Venäjällä
Itsenäisyyden palatsi, rakennus Astanassa, Kazakstanissa
Itsenäisyyden palatsi, rakennus Ašgabatissa, Turkmenistanissa
Itsenäisyyden palatsi, rakennus Hồ Chí Minhin kaupungissa, Vietnamissa.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Itsenäisyyden palatsi”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Nicaraguan historia

Nicaraguan historia kattaa nykyisen Nicaraguan tasavallan historian esihistoriasta nykypäivään. Nykyinen Nicaragua irtautui Espanjan siirtomaavallasta vuonna 1821, ensin Meksikon ensimmäisen keisarikunnan alaisuudessa, vuodesta 1823 osana Keski-Amerikan liittotasavaltaa. Espanjan siirtomaavalta oli kestänyt suurimmassa osassa 300 vuotta ja alkanut aiemman intiaaniväestön laajamittaisella tuhoamisella. Sitä vastoin Nicaraguan Karibianmeren puoleinen rannikko, Moskiittorannikko oli ollut Britannian vaikutuspiirissä 200 vuotta. Täydellisesti Tyynenmeren ja Karibian välinen maa itsenäistyi vuonna 1838. Itsenäisyyttä seuranneiden 170 vuoden aikana Nicaragua oli useaan otteeseen ulkopuolisten vallan alla. Se selviytyi kahdesta Yhdysvaltain sotilashyökkäyksestä vuosina 1909–1925 ja 1926–1933, 1970-luvun vallankumouksesta ja ulkomaiden tukemasta sisällissodasta 1980-luvulla. 1990-luvulta lähtien demokraattisissa olosuhteissa on tapahtunut useita rauhanomaisia ​​vallansiirtoja.
Varhaishistoria

Ennen eurooppalaisten tuloa nykyisen Nicaraguan alueella asui kaksi pääasiallista kulttuuriryhmää. Keskiosan ylängöillä ja Tyynenmeren rannalla kansat olivat kielellisesti ja kulttuurillisesti lähellä mayoja ja asteekkeja. Karibianmeren puoleisilla alankoalueilla eli puolestaan kansoja, jotka olivat tulleet nykyisestä Kolumbiasta.
Siirtomaa-aika

Ensimmäinen Nicaraguan alueelle saapunut eurooppalainen oli Gil González Dávila vuonna 1522. Francisco Hernández de Córdoba perusti ensimmäiset pysyvät asutukset alueelle vuonna 1524, ja hänen perustamiaan ovat kaksi nykyisenkin Nicaraguan merkittävintä kaupunkia, Granada Nicaraguajärven rannalla ja León Managuajärven rannalla. Nicaraguaan muutti 1500-luvulla espanjalaisia siirtolaisia ja maa oli pitkään Espanjan siirtomaa. 1600-luvulla merirosvot hyökkäilivät alueelle.
Espanjan siirtomaavalta oli katastrofi Nicaraguan alkuperäisväestölle: kolmen vuosikymmenen aikana aiemmin noin miljoonan hengen väestö romahti muutamaan kymmeneen tuhanteen. Noin puolet intiaaneista kuoli espanjalaisten mukanaan tuomiin tauteihin, ja suurin osa lopuista myytiin orjiksi muihin Espanjan Uuden maailman siirtokuntiin. Jotkut tapettiin aseellisesti. 1600-luvun lopulla Iso-Britannia solmi liiton Karibian rannikkoalueen miskitojen kanssa, mikä koitui kansan pelastukseksi. Britit ottivat miskitojen asuttaman Moskiittorannikon suojelukseensa, ja vuosina 1740–1786 alue oli heistä riippuvainen.
Itsenäisyys

Nicaragua julistautui itsenäiseksi vuonna 1821. Aluksi se oli jonkin aikaa Meksikon keisarikunnan alaisuudessa, mutta myöhemmin siitä tuli osa Keski-Amerikan liittovaltiota. Täysin itsenäiseksi se julistautui vuonna 1838. lähde?
Nicaraguaan muodostui kaksi kilpailevaa puoluetta, konservatiivit ja liberaalit, jotka käyttivät tukialueinaan kahta suurta kaupunkia, Leónia (liberaalit) ja Granadaa (konservatiivit). Pääkaupunki Managua sijaitsi näiden kahden välissä ja oli siksi alati kilpailevien ryhmittymien kädenväännön kohteena. Vuonna 1855 yhdysvaltalainen seikkailija William Walker hyödynsi puolueiden välisiä kiistoja ja aluksi liberaalien konservatiivien vastaiseen taisteluun kutsumana hankkiutui seuraavana vuonna maan presidentiksi. Hän ehti uudelleenlaillistaa orjuuden ja tehdä englannista maan virallisen kielen ennen kuin maan yhdistyneet voimat ajoivat hänet maanpakoon 1857. Tätä seurasi kolme vuosikymmentä konservatiivien valtaa. lähde?
José Santos Zelaya johti liberaalien kapinaa ja nousi presidentiksi 1893. Hänen kaudellaan, vuonna 1894, Ison-Britannian Nicaragualle vuonna 1860 luovuttama Atlantin puoleinen alue, Moskiittorannikko, liitettiin Nicaraguan hallinnon piiriin ja siitä muodostettiin Zelayan provinssi. Alueen alkuasukasväestö, miskitointiaanit, saivat autonomisen aseman vasta vuoden 1987 perustuslaissa. Samalla provinssi jaettiin kahteen pohjoiseen RAAN ja eteläiseen RAAS autonomiseen alueeseen. Zelayan aikana kehitettiin myös koulutusta, erotettiin kirkko ja valtio toisistaan sekä sallittiin siviiliavioliitto ja avioero. lähde?
Yhdysvaltain miehitys ja Somozan aika

1900-luvun alussa Yhdysvallat suunnitteli kanavaa Väli-Amerikan kannaksen yli ja piti Nicaraguaa alueen tasapainoa vaarantavana voimana. Yhdysvallat tuki vuoden 1909 konservatiivien kapinaa ja miehitti Nicaraguan vuonna 1912 "suojellakseen kansalaisiaan." Lukuun ottamatta yhdeksän kuukauden aikaa 1925–1926, Yhdysvallat miehitti maata 1912–1933. lähde?
Yhdysvaltain joukot poistuivat maasta vuonna 1925, mutta palasivat vajaan vuoden kuluttua uudelleen puhjenneen sisällissodan takia. Miehitystä vastustamaan nousi Augusto Cesár Sandinon johtama sissiarmeija, joka ei suostunut tunnustamaan Yhdysvaltain vuoden 1927 neuvottelemaa rauhansopimusta. Sandinon joukkojen vastarinta loppui vasta kun Yhdysvallat vetäytyi maasta vuonna 1933. lähde?
Yhdysvaltain vetäydyttyä Nicaraguasta vallan kaappasi Yhdysvaltain kouluttama Anastasio Somoza Garcian kansalliskaarti, jota Somozan suvun sotilasdiktatuuri johti aina vuoteen 1979 asti. Somoza julistautui presidentiksi 1936 surmattuaan Sandinon. Somozan jälkeen maata hallitsi kaksi hänen poikaansa. Nicaraguassa järjestettiin tuonakin aikana vaaleja, jotka tosin olivat rakenteellisesti epärehellisiä. Poliittinen toiminta oli pääosin sallittua, kunhan se ei uhannut Somozan suvun valtaa. Kun kenraali Anastasio Somoza salamurhattiin 1956, häntä seurasi hänen poikansa Luis ja nuorempi poika Anastasio. Vuonna 1962 muodostettiin vasemmistolainen Sandinistien kansallinen vapautusrintama (FSLN) jonka tavoitteena oli syöstä Somozan perhe vallasta. lähde?