stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sokraattinen dialogi

Sokraattiset dialogit (m.kreik. Σωκρατικόι λόγοι tai Σωκρατικόι διάλογοι, Sôkratikoi (dia)logoi, ”keskustelut Sokrateen kanssa”) ovat antiikin Kreikassa 400- ja 300-lukujen eaa. vaihteessa kehittynyt  dialogimuotoa hyödyntävä kirjallisuuden tyylilaji, joka on säilynyt nykypäiviin erityisesti Platonin ja Ksenofonin kirjoittamissa dialogeissa. Dialogit ovat joko näytelmällisiä tai kertovia, ja niissä henkilöhahmot keskustelevat moraalisista ja filosofisista ongelmista sokraattista menetelmää käyttäen.
Historia

Aristoteleen mukaan ensimmäinen sokraattisia dialogeja kirjoittanut oli Aleksamenos Teoslainen, mutta hänestä ei tiedetä mitään muuta, ei sitä, esiintyikö Sokrates hänen teoksissaan eikä sitä, kuinka oikeassa Aristoteles oli antaessaan hänestä epäsuopean arvion. Platonin ja Ksenofonin lisäksi sokraattisia dialogeja kirjoittivat myös monet muut sokraatikot, kuten Antisthenes, Aiskhines, Faidon ja Eukleides Megaralainen, sekä myöhemmät kirjailijat, kuten Aristoteles, Theokritos sekä Cicero, joka kirjoitti dialoginsa latinaksi.
Uudella ajallakin dialogeja ovat kirjoittaneet useat filosofit kuten George Berkeley sekä muutamat tiedemiehetkin kuten Galileo Galilei.
Dialogien lajityyppi

Täsmällisimmin termillä viitataan dialogeihin, joissa päähenkilönä on Sokrates, mutta tyylilajiin kuuluu myös muunlaisia teoksia: esimerkiksi Platonin Lait ja Ksenofonin Hieron ovat sokraattisia dialogeja, joissa joku muu viisas mies johtaa keskustelua (Laeissa tuntematon ateenalainen, Hieronissa Simonides Keoslainen). Samoin dialogien tyyli voi vaihdella: Platonin dialogit sisältävät yleensä vain keskustelijoiden puheenvuorot, kun taas Ksenofonin dialogit on kirjoitettu eteneväksi kertomukseksi, joihin sisältyy myös tilanteen kuvausta.
Sokraattisia dialogeja tulee pitää ennen kaikkea fiktiona. Dialogien asetelmat ovat lavastettuja, eivätkä ne noudata tapahtumien historiallista järjestystä. Monet dialogeissa kuvatut tapahtumat, kuten henkilöiden kohtaamiset, ovat ajoitusten vuoksi mahdottomia. Osa tapahtumista ja henkilöistä on selvästi keksitty, jotta kirjoittaja voisi esitellä jonkun filosofisen teeman tai ajatuksen.
Esimerkiksi Platonin dialogissa Parmenides Parmenides ja Zenon tapaavat nuoren Sokrateen. Tämä olisi teoriassa ajoituksellisesti mahdollista, mutta ei todennäköistä. Vielä selvempi ristiriita on dialogissa Meneksenos, jossa Sokrates pitää hautajaispuheen, joka liittyy vuoden 386 eaa. tapahtumiin — eli tapahtumiin kolmetoista vuotta hänen kuolemansa jälkeen. Platon on kuitenkin ollut taitava luomaan illuusion historiallisesta paikkansapitävyydestä, ja usein henkilöitä ja tapahtumia on erehdytty ajoittamaan hänen dialogiensa mukaan. Selvemmin keinotekoisia ovat Ksenofonin dialogit. Hän ilmoittaa useissa teoksissaan (esimerkiksi Pidot, Muistelmia, Talouden taito) olleensa itse paikalla, mutta tämä ei voi pitää paikkansa. Tällainen ilmoitus vaikuttaa olevan lähinnä keino esittää teoksen sisältö kertomuksena ilman erillistä kertojahahmoa.
Sokraattisia dialogeja > Platon

Yleisesti kaikkia Platonin varhaisen kauden dialogeja pidetään sokraattisina dialogeina, mutta joskus mukaan luetaan myös myöhempiä teoksia. Platonin sokraattiset dialogit alkavat myöhempiä dialogeja useammin ”Mitä on...?” -tyyppisellä kysymyksellä ja päättyvät usein aporiaan, umpikujaan eli epäonnistumiseen löytää tyydyttävä vastaus.
Euthyfron (Mitä on hurskaus?)
Lakhes (Mitä on rohkeus?)
Menon (Mitä on hyve?)
Lysis (Mitä on ystävyys?)
Valtio (Mitä on oikeudenmukaisuus?)
Kharmides (Mitä on itsehillintä?)
Ensimmäinen Alkibiades (Mitä on oikeudenmukaisuus?)
Laajempi Hippias (Mitä on jalous?)
Sokraattisia dialogeja > Ksenofon

Pidot
Sokrateen puolustuspuhe
Hieron eli Tyranni
Sokraattisia dialogeja > Roomalaisia

Cicero: Valtiosta (De re publica)
Sokraattisia dialogeja > Uudella ajalla kirjoitettuja

George Berkeley: Three Dialogues Between Hylas and Philonous
Galileo Galilei: Dialogo dei due massimi sistemi del mondo
Sigmund Freud: Maallikkoanalyysin kysymys: Keskusteluja puolueettoman kanssa
Viipurin taistelu (1941)

Viipurin taistelu oli osa Karjalankannaksen valtausoperaatiota jatkosodassa loppukesästä 1941. Siinä Suomen puolustusvoimat valtasi Moskovan rauhassa 1940 menetetyn Viipurin kaupungin ympäristöineen. Kaupunki vallattiin taisteluitta neuvostojoukkojen vetäydyttyä. Samalla kaupungin eteläpuolelle jäi mottiin osia kolmesta neuvostoliittolaisesta divisioonasta. Syntynyt Porlammen motti oli jatkosodan suurin. Osa joukoista onnistui pakenemaan motista maaston kautta, mutta vetäytyvät joukot menettivät raskaan kalustonsa. Viipurissa järjestettiin 31. elokuuta voitonparaati taisteluiden vielä ollessa käynnissä kaupungin lähimaastossa.
Taustaa

Suomi oli menettänyt talvisodan päättäneessä Moskovan rauhassa 1940 toiseksi suurimman kaupunkinsa Viipurin. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuun 22. päivänä 1941 tarjoutui Suomen johdolle mahdollisuus hankkia talvisodassa menetetyt alueet takaisin. Suomen osalta jatkosodan katsotaan alkaneen 25. kesäkuuta Neuvostoliiton pommitettua Suomea. Suomen puolustusvoimilla ei ollut riittävästi voimia hyökätä yhtä aikaa koko itärajan pituudelta. Pohjois-Suomi jätettiin saksalaisten vastuulle. Suomalaisten hyökkäys alkoi ensin 10. heinäkuuta Laatokan Karjalassa, jossa hyökkäys pysähtyi Kannaksen operaation ajaksi 24. heinäkuuta. Karjalankannaksen joukot olivat jaettu kahteen armeijakuntaan. Itäisellä kannaksella II armeijakunta aloitti hyökkäyksensä 1. elokuuta. Se eteni elokuun puoliväliin mennessä syvälle Viipuria puolustavien neuvostojoukkojen sivustaan ylittäen Vuoksen Hopeasalmella 18. elokuuta. Viipuriin tehtävän saarrostavan hyökkäyksen edellytykset oli täten luotu.
Joukot ja ryhmitys taistelun alussa

Läntisestä Karjalankannaksesta vastasi kenraaliluutnantti Lennart Oeschin komentama IV armeijakunta vastuualueenaan rintamalinja Suomenlahdesta Vuoksen vesistöön. Ennen 21. elokuuta alkanutta hyökkäystä armeijakunnan lohkolla, rintama seuraili Moskovan rauhan 1940 linjaa. Äärimmäisenä oikealle oli ryhmitetty eversti Bertel Winellin komentama 8. divisioona välillä Suomenlahti–Viipurin rantatie. Suoraan armeijakunnan komennossa ollut vahvennettu jalkaväkirykmentti 25 vastasi Viipurin rantatiestä Saimaan kanavalle. Siitä eteenpäin vastuussa oli eversti Einar Vihman komentama 12. divisioona. Selustassa oli reservissä eversti Kaarlo Viljasen komentama 4. divisioona. Vuoksen toisella puolella oli II armeijakuntaan kuulunut 18. divisioona, jonka joukot olivat jo ylittäneet Vuoksen Hopeasalmella.
Neuvostoliiton puolella Karjalankannaksen puolustuksesta vastasi kenraaliluutnantti Mihail Gerasimovin komentama 23. armeija. Rintamalinjalla äärimmäisenä vasemmalla välillä Suomenlahti–Saimaan kanava oli eversti Jevgeni Tsukanovin komentama 123. divisioona. Saimaan kanavan ja Vuoksen pohjoispään nurkkaa puolusti kenraalimajuri Vladimir Kirpitšnikovin komentama 43. divisioona. Siitä koilliseen pitkin Vuoksea oli kenraalimajuri Vasili Konkovin komentama 115. divisioona. Viipurin suunnalla olleita neuvostoliittolaisjoukkoja oli heikennetty heinäkuussa Suomenlahden eteläpuolella edenneiden saksalaisjoukkojen Leningradille muodostaman uhan takia.
Taistelujen kulku

Suomalaisten aloittivat hyökkäyksen IV armeijakunnan vasemmalla Vuokseen rajoittuvalla siivellä 12. divisioonan voimin tavoitteenaan saavuttaa yhteys Vuoksen Hopeasalmella ylittäneeseen 18. divisioonan joukkoihin. Neuvostojoukot olivat aloittaneet irtautumisen asemistaan jo edellisenä yönä. Suomalaiset etenivät nopeasti Vuoksen suuntaisesti ja divisioonat kohtasivat. Vuoksen ylittäneet 18. divisioonan osat alistettiin IV armeijakunnalle.
Neuvostojoukkojen suunnitelmana oli ollut vetäytyä rajalta uusiin puolustusasemiin Viipurin edustalle noin 15 kilometrin päähän kaupungin keskustasta linjalle Tervajoki–Vahviala–Torikka–Kilpeenjoki–Kavantsaari–Karisalmi. Suomalaisten nopea eteneminen koko IV armeijakunnan rintamanleveydellä kuitenkin esti suunnitelman toteuttamisen. Vuoksen laitaa edennyt armeijakunnan oikea siipi oli edennyt kauas Viipurin itäpuolelle, jossa se kääntyi kohti lounasta aiheuttaen vakavan saarrostusuhan Viipuria puolustaville joukoille.
Neuvostojoukot tekivät 24. elokuuta voimakkaan vastahyökkäyksen Viipurin kaakkoispuolella tavoitteenaan työntää etenevät suomalaisjoukot takaisin Vuoksen taakse. Hyökkäykseen osallistui Neuvostoliiton 115. ja 123. divisioona, 43. divisioonan jäädessä puolustamaan pussin perälle jäänyttä Viipuria. Suomalaisten onnistui vaivoin torjua vastahyökkäys.
Samoihin aikoihin IV armeijakunnan oikealla siivellä edennyt 8. divisioona saavutti Viipurinlahden ja ylitti sen Lihaniemen kohdalla hyökäten neuvostojoukkojen selustaan. Näin oli muodostunut kaksisuuntainen saarrostus, jonka kärjet etenivät uhkaavasti kohti toisiaan. Suomalaisten onnistui nopeasti katkaista Viipurista tulevat maantiet ja junaradat, mutta joukkojen voimat riittivät sulkemaan syntyneen Porlammin motin vasta 30. elokuuta. Siihen asti Viipurin suunnalta pääsi irtautumaan maaston kautta vielä tuhansia neuvostosotilaita suomalaisten rintamassa olleen muutaman kilometrin levyisen aukon kautta. Kiivaat taistelut jatkoivat motissa aina 1. syyskuuta asti.
Suomalaisjoukot saapuivat eri suunnista Viipuriin 29. elokuuta. Viipurin torniin vedettiin Suomen lippu klo 17.35. Elokuun 31. Viipurissa järjestettiin suuri voitonparaati taisteluiden yhä jatkuessa kaupungin lähistöllä. Viipurin valtauksesta ja paraatista tehtiin myös erillinen Puolustusvoimain katsaus, jota esitettiin kotirintamalla.
Tappiot

Neuvostoliiton viralliset tappioluvut olivat 10 649 sotilasta, joista 2 176 kaatuneina, 6 014 haavoittuneina ja 2 141 kadonneina. Luvut ovat ristiriidassa suomalaisten omien tietojen kanssa, sillä suomalaiset ottivat noin 9 000 sotavankia, joiden joukossa 43. divisioonan komentaja kenraalimajuri Vladimir Kirpitšnikov. Hän oli ainoa suomalaisten vangitsema kenraali toisessa maailmansodassa. Lisäksi suomalaiset hautasivat alueelle yli 7 500 kaatunutta vihollista ja saivat sotasaaliina muun muassa 306 tykkiä, 246 kranaatinheitintä, 272 konekivääriä, 434 pikakivääriä, 55 panssarivaunua, 673 autoa, lähes 300 traktoria ja noin 4 500 hevosta. Suomalaisten kokonaistappiot olivat 2 215 sotilasta, sisältäen kaatuneet, haavoittuneet ja kadonneet. Toisen lähteen mukaan suomalaisten kokonaistappiot olivat 3 674, joista kaatuneita 784 ja kadonneita 73.
Seuraukset

Venäläiset antoivat vetäytymiskäskyn Viipurin seudulta liian myöhään, jonka seurauksena he menettivät paljon sotilaita ja isot määrät raskasta kalustoa. Neuvostojoukkojen vetäytyminen muuttui paoksi, eivätkä he kyenneet vakaannuttamaan rintamalinjaa käsketylle Muolaan tasalle Karjalankannaksella. Suomalaisjoukkojen onnistui painaa Neuvostojoukot aina vanhan rajan taakse. Osan neuvostojoukoista onnistui paeta Koiviston edustan saarille, joista heidät evakuoitiin meritse syys–lokakuun aikana. Kannaksella siirryttiin asemasotaan syyskuun puolivälissä.
Viipurin valtausparaati 31. elokuuta 1941
Sotavangiksi jäänyt divisioonan komentaja Kirpitšnikov sytyttää savukkeen suomalaiselle kenraaliluutnantti Lennart Oeschille.
Kaatuneita puna-armeijan sotilaita Porlammin–Sommeen motista
Kauno Villberg

| Kauno Villberg> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 20. lokakuuta 1935 Valkeakoski
Ammatti:  näyttelijä
Kauno Kaarlo Henrik Villberg (s. 20. lokakuuta 1935 Valkeakoski) on suomalainen näyttelijä.
Ura

Villberg syntyi sekatyömies Kalle Villbergin ja Helmi Leppäsen perheeseen. Hän työskenteli kiinnitettynä näyttelijänä Savonlinnan Teatterissa vuodesta 1983 vuoteen 1998, jolloin hän jäi eläkkeelle. Villberg on näytellyt myös eläkevuosinaan.
Villbergin aktiiviuran rooleja olivat muun muassa Salier (Amadeus), Jourdain (Porvari aatelismiehenä), Ringport (Ringportin linja) ja George (Kuka pelkää Virginia Woolfia?). Hänen myöhemmistä roolitehtävistään mainittakoon räätäli Halme (Täällä Pohjantähden alla, osa 2: Vallankumous), Konsta Pylkkänen (Havukka-ahon ajattelija) ja herttua (Othello).
Vuonna 2001 Villberg näytteli sivuroolin Jarmo Lampelan episodielokuvassa Joki.
Villasi

Villasin kunta Lomonosovin piirin kartalla.
Villasi (ven. Ви́ллози, Villozi) on kylä ja maalaiskunta Leningradin alueen Lomonosovin piirissä Venäjällä. Kylässä on asukkaita 3 100 (vuonna 2002) ja kunnassa 5 500 henkeä (vuonna 2006).
Kunta sijaitsee piirin länsiosassa ja rajoittuu Pietarin kaupungin alueeseen. Villasin kylä sijaitsee Tuutarinjärven lounaisrannalla. Sen läpi kulkee Kraasselan, Hatsinan ja Pauluskoin välinen maantie. Kylästä on linja-autoyhteys Pietariin, Hatsinaan, Taaitsaan ja Lomonosoviin. Kilometrin päässä pohjoiseen on Možaiskajan rautatiepysäkki Pietari–Hatsina-radalla.
Villasin kunta on perustettu vuonna 2006 ja se käsittää entisen Hovinkylän (ven. Горская, Gorskaja) volostin. Kunnan hallinnollinen keskus on Villasin kylä. Lisäksi siihen kuuluvat seuraavat kylät: Aropakkasi (ven. Аропаккузи, Aropakkuzi), Järveläisi eli Pieni-Karhila (ven. Малое Карлино), Kavelahti (ven. Кавелахта, Kavelahta), Kotsala eli Muriala (ven. Мурилово, Murilovo), Myrälä (ven. Мюреля, Mjurelja), Peräkylä (ven. Перекюля, Perekjulja), Pikkola (ven. Пикколово, Pikkolovo), Raskela (ven. Рассколово, Rasskolovo), Rötsälä (ven. Ретселя, Retselja), Saarela eli Karvala (ven. Карвала), Saksala (ven. Саксолово, Saksolovo), Vauhkola eli Variksela (ven. Вариксолово, Variksolovo).
Ennen toista maailmansotaa seudulla asui enimmäkseen inkerinsuomalaisia, eräissä kylissä oli myös ortodoksisia inkerikkoja. Luterilaiset kuuluivat Tuutarin ja Skuoritsan seurakuntiin. Monet kylät hävisivät sodan aikaisten väestönsiirtojen seurauksena.
Villasin kunnassa Volhonskin maantien varrella sijaitsee Rötsänsillan teollisuusalue. Aiemmin paikalla olivat Koirovan kylät. Alueella toimivat mm. savuketehdas Philip Morris Ižora, Kraft Foodsin kahvipakkaamo ja Ahlersin logistiikkakeskus. YIT:n venäläinen tytäryhtiö YIT Lentek rakentaa sinne 96 hehtaarin teollisuuspuistoa, johon tulee mm. Atrian lihanjalostuslaitos ja Evlin logistiikkakeskus.
Rötsälän kylän lähellä on laskettelukeskus Tuutari-park. Järveläisin kylässä toimii maatalousyritys Nagornyi. Villasin nähtävyyksiä on erikoiseen pseudovenäläiseen tyyliin rakennettu majatalo.
Kunnan päämies on Andrei Šaronov, kunnanhallinnon päämies Aleksandr Glinin.
Aiheesta muualla

Villasin kunnan sivusto (venäjäksi)
Villers-Bretonneux

Villers-Bretonneux’n kunnantalo.
Villers-Bretonneux on Ranskan pohjoisosassa Sommen departementissa sijaitseva 4 348 asukkaan (2014) kunta.
Villers-Bretonneux’n alueella käytiin raskaita taisteluja ensimmäisen maailmansodan aikana. Villers-Bretonneuxin taistelun aikana käytiin myös historian ensimmäinen panssarivaunujen välinen taistelu, jossa kohtasivat kymmenen brittiläistä ja kolme saksalaista panssarivaunua.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Kunnan kotisivut Luettu 27.1.2010 (ranskaksi)
Risto Vilhunen

| Risto Vilhunen |
| --- | --- |
 Risto Vilhunen vuonna 1995 kukko harteillaan.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Risto Vilho Olavi Vilhunen
Syntynyt: 28. lokakuuta 1945 (ikä 79) Kuopio
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  kuvanveistäjä ja taidemaalari
Taiteilija
Salanimi:  Leonardo da Vilhu
Taidesuuntaus:  pop-taide, myöhemmin renessanssin taide
Risto Vilho Olavi Vilhunen alias Leonardo da Vilhu (s. 28. lokakuuta 1945 Kuopio) on suomalainen taidemaalari ja taiteen kerääjä. Vilhunen valmistui Taideakatemian koulusta vuonna 1968.
Vilhunen tunnettiin 1960-luvulla pop-taiteen tekijänä. Tuolloin hän teki kirkkain värein maalattuja kehyksen muotoa rikkovia teoksia, joissa oli ulkomaisista lehdistä kerättyjä vanhoja mainoksia.
1970-luvun alussa Vilhunen innostui Italian renessanssin taiteesta ja otti taiteilijanimekseen Leonardo da Vilhu. Samalla hän jätti pop-taiteen ja alkoi maalata maisemia. Maisemissa on usein vanhoja puurakennuksia, kuten latoja ja aittoja. Niissä on myös huomiota herättävät kehykset, mistä syystä Vilhusta on sanottu kehystaiteilijaksi.
Samoihin aikoihin Vilhunen perusti veistospuiston, joka on Sotungin kylässä Itä-Vantaan ja Sipoon rajalla. Puistossa on muun muassa Vilhusen viinapiruveistoksia.
Siellä sijaitseva talo Vilhuseksi kutsuttu rakennus on Risto Vilhusen koti ja ateljee. Rakennuksen modernistisen, puutaloarkkitehtuuria edustavan ateljeeosan (1971) suunnittelivat arkkitehdit Juhani Pallasmaa ja Kristian Gullichsen. Asuinosa ja eteistila (1978-83) on arkkitehti Jyrki Kalkeen piirtämä. Osista viimeisenä valmistui matala kuistiosa, jolla ateljee liitettiin asuintaloon.
Vilhuselle myönnetiin Vantaan kulttuuripalkinto vuonna 1995.
Jean Bitar on ohjannut vuonna 2013 Vilhusesta kertovan dokumenttielokuvan Jumalainen valo – Leonardo da Vilhu.
Taidekokoelma

Vilhunen alkoi kerätä taidetta 1990-luvun puolivälissä.  Vuonna 2009 taidekokoelmassa oli 4 140 teosta, joista ikoneita yli 500. Vilhunen lahjoitti kokoelman Kuopioon Vantaan kaupungin jahkailtua liian pitkään asiassa.
Kokoelman pohjana oli 1 500 piirustusta ja grafiikanlehteä suomalaisilta taiteilijoilta. Moni nimekäs kotimainen taiteilija lahjoitti kokoelmaan teoksiaan. Lisäksi Vilhunen on ostanut ja vaihtanut teoksia. Kokoelmassa on useiden keskeisten impressionistien töitä. Pierre-Auguste Renoirin maalauksen hän sai vaihdossa tukholmalaisen galleristin kanssa. Suomalaisten nykytaiteilijoiden ohella kokoelmassa on muun muassa Goyan, Rembrandtin, Berthe Morisotin, Ilja Repinin, von Wrightinselvennä, Wäinö Aaltosen, Tyko Sallisen, Marc  Chagallin ja Fanny Churbergin teoksia.
Vilhusen kokoelman sanotaan olevan yksi suurimmista yksityisen taiteilijan kokoelmista. Ranskalaisen Edgar Degasin kokoelmassa oli noin 5 000 työtä. Vilhunen on sanonut keräävänsä intuitiolla ja keräilyn toimivan alkoholismin jatkeena, ”piristyksenä johon jää koukkuun”.
Kesällä 2018 uutisoitiin, että Vilhunen lahjoittaa taidekokoelmansa osan, joka koostuu ikoneista ja muusta kristillisestä esineistöstä Suomen ortodoksiselle kirkkomuseolle. Lahjoitukseen kuuluu lähes 900 esinettä, joista vanhimmat ovat 1700-luvulta. Siinä on ikoneiden lisäksi liturgisessa jumalanpalveluksessa käytettyjä tekstiilejä ja sakraaliesineitä.
Aiheesta muualla

Risto Vilhunen Kuvataiteilijamatrikkeli. Viitattu 25.6.2020.
Halonen, Kaisa: Taiteilija Risto Vilhunen lahjoittaa huomattavan ikonikokoelmansa ortodoksiseen kirkkomuseoon – "Kun seinät tyhjenevät, keräämisen kiima vain kasvaa" Kirkko & Kaupunki.  13.7.2018. Viitattu 25.6.2020.
Vilhunen, Risto hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland 
Talo Vilhunen on kuvataiteilija Risto Vilhusen asunto ja ateljee Vantaan Sotungissa.
Operaatio Soihtu

Operaatio Soihtu (engl. Operation Torch) oli toisen maailmansodan aikana toteutettu maihinnousu Pohjois-Afrikkaan. Suunnitteluvaiheessa sen nimenä oli operaatio Gymnast. 8. marraskuuta 1942 alkaneessa operaatiossa Yhdistynyt kuningaskunta ja Yhdysvallat hyökkäsivät Ranskan Marokon protektoraattiin ja Ranskan Algeriaan, jotka olivat Vichyn Ranskan hallinnassa. Ranskalaisten puolustus murtui helposti, ja liittoutuneet pääsivät etenemään sisämaahan.
Josif Stalin ja Neuvostoliiton sodanjohto painostivat länsiliittoutuneita avaamaan Eurooppaan toisen rintaman, jotta itärintaman tilanne helpottuisi ja neuvostojoukot pystyisivät iskemään takaisin. Stalin vaati uutta rintamaa mieluiten Ranskaan, mutta länsivaltojen sodanjohto piti tätä ainakin alkuun liian haastavana tehtävänä. Maihinnousu sinne olisi asettanut merivoimille liian suuria vaatimuksia, jotka saksalaisten sukellusvenetoiminta Atlantilla teki mahdottomiksi.
Näiden ongelmien takia Franklin D. Roosevelt teki ehdotuksen läntisten liittoutuneiden maihinnoususta Pohjois-Afrikkaan. Valtaamalla Pohjois-Afrikan takaisin akselivalloilta merenkulku Välimerellä sekä maihinnousu Italiaan olisivat mahdollisia. Operaatiolla sidottaisiin myös paljon akselivaltojen sotilaita, mikä helpottaisi Neuvostoliiton tilannetta itärintamalla ja tekisi myös maihinnousun Ranskaan mahdolliseksi.
Tausta

Liittoutuneet suunnittelivat jo vuoden 1940 Lontoon kokouksessa Yhdysvaltain ja Yhdistyneen kuningaskunnan joukkojen maihinnousua Luoteis-Afrikkaan, minkä peitenimenä oli operaatio Gymnast. Tunisiaa pidettiin tärkeimpänä kohteena, sillä se mahdollisti Sisilian kapeikon hallinnan. Marokon ja Algerian hallintaa pidettiin lähes merkityksettömänä Euroopan ja Välimeren sotatoimien kannalta.
Suunniteltu maihinnousu siirrettiin Marokon, Algerian ja Tunisian alueille ja samalla suunnitelman nimeksi vaihdettiin operaatio Super Gymnast. Suunniteltuja alueita hallinnoi Vichyn Ranska, jolla oli alueella noin 125 000 sotilasta. Lisäksi siellä oli runsaasti rannikkotykistöä, 210 vanhentunutta panssarivaunua ja noin 500 lentokonetta, joista noin puolet oli Dewoitine D.520 -hävittäjiä. Ne olivat vertailukelpoisia monien liittoutuneiden käytössä olevien koneiden kanssa. Casablancassa oli lisäksi kymmenkunta sotalaivaa ja 11 sukellusvenettä.
Liittoutuneet olettivat, että alueelle sijoitetut joukot eivät olisi valmiita taisteluihin. Oletuksen pohjana olivat Yhdysvaltain Algerissa olevan konsulin Robert Daniel Murphyn tiedot sekä Yhdysvaltain ja Ranskan aiemmat hyvät poliittiset suhteet. Yhdysvaltalaisjoukoille annettiin ohjeet olla aloittamatta taistelutoimia, ainoastaan vastata tuleen. Vichyn laivasto oli kuitenkin katkeroitunut Britannian merivoimien Mers-el-Kebiriin vuonna 1940 tekemässä hyökkäyksessä kärsityistä tappioista. Saksan Vichyn Ranskan puolustukselle tarjoamaksi tueksi laskettiin ilmatuki ja Luftwaffe suorittikin pommituslentoja satamissa olleita liittoutuneiden aluksia vastaan.
Liittoutuneiden joukkojen oli tarkoitus edetä maihinnousun jälkeen nopeasti Tunisiaan ja iskeä siellä olleiden saksalaisjoukkojen selustaan. Kenraali Dwight D. Eisenhower määrättiin koko operaation johtoon ja hän perusti esikuntansa Gibraltarille. Yhdistetyn laivaston komentajaksi määrättiin amiraali Andrew Cunningham ja hänen apulaisekseen vara-amiraali Bertram Ramsay.
Maihinnousun valmistelussa hyödynnetiin puolalaisen vakoojan Mieczysław Słowikowskin tekemää tiedustelutyötä Pohjois-Afrikassa. Hänet oli lähettänyt sinne Lontoossa toiminut Puolan pakolaishallitus, ja hän esiintyi kauratehtailijana kierrellessään Tunisiassa, Algeriassa ja Marokossa.
Taistelu

Liittoutuneiden suunnitelman mukaan tehtäisiin kolme maihinnousua, joilla vallattaisiin Marokon ja Algerian satamat ja lentokentät. Maihinnousualueina olisivat Casablanca, Oran ja Alger, joiden valtauksen jälkeen joukot etenisivät Tunisiaan.
Maihinnousuosastojen suojana raskaita pinta-aluksia vastaan oli vara-amiraali Syfretin komentama Force H, joka risteili noin 20 merimailia Algerin itäpuolella. Maihinnousupäivän aamuna osastosta erkani kontra-amiraali C. H. J. Harcourtin Force O, jonka muodostivat HMS Sheffield, HMS Scylla, HMS Charybdis, HMS Argus, HMS Avenger ja viisi hävittäjää. Force H:hon jäivät HMS Duke of York, HMS Renown, HMS Rodney, HMS Victorious, HMS Formidable, HMS Furious, HMS Bermuda, HMS Argonaut, HMS Sirius ja 17 hävittäjää.