stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suomenkielinen pikakirjoitus
Pikakirjoituksen käyttö

Suomessa pikakirjoituksen käyttö on keskittynyt kolmelle alueelle: kokouspikakirjoitukseen, liikepikakirjoitukseen ja muistiinpanopikakirjoitukseen.
Pikakirjoituksen käyttö > Pikakirjoitus eduskunnassa

Valtiopäivillä suomenkielistä pikakirjoitusta on käytetty vuoden 1877–78 valtiopäivistä alkaen. Vuoteen 1907 asti pikakirjoittajien hankkimisesta vastasi Pikakirjoittajayhdistys, mutta vuodesta 1908 lähtien eduskunnalla on ollut omat pikakirjoituskansliansa, erikseen suomenkielinen ja ruotsinkielinen, jotka vuonna 1966 yhdistettiin ja nimettiin pöytäkirjatoimistoksi. Vuonna 1953 eduskunnassa otettiin pöytäkirjanteon avuksi myös äänityslaitteet.
Nauhoitusten ja pikakirjoitusmuistiinpanojen lisäksi pöytäkirjan teossa on käytössä myös kansanedustajilta saatavia valmiiksi elektronisessa muodossa olevia puheita. Nykyisistä pöytäkirjasihteereistä kaikki eivät ole pikakirjoitustaitoisia.
Pikakirjoituksen käyttö > Muu käyttö

Pikakirjoittajia on käytetty myös muun muassa kirkolliskokouksissa, ammattijärjestöjen edustaja- ja vuosikokouksissa, puoluekokouksissa ja joissakin suurissa oikeudenkäynneissä. 1970- ja 80-luvuilla kokouspikakirjoituksen määrä kuitenkin väheni huomattavasti. Tiettävästi Suomen Journalistiliitto on ollut viimeinen suurempi ammattiliitto, joka on käyttänyt pikakirjoittajia liittokokouksissaan, viimeksi vuoden 2008 kokouksessa. Tuolloin kuitenkin tehtiin myös organisaatiouudistus, ja sekä liittokokouksista että pikakirjoittajien käytöstä luovuttiin.
Liike-elämässä sihteerit ovat käyttäneet pikakirjoitusta sanelujen vastaanottamisessa, ohjeiden muistiinpanossa, puhelinkeskusteluissa ja kokouksissa.
Suomessa julkaistiin 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alkupuolella useita kirjoja, joihin on koottu pikakirjoituksella talteen otettuja saarnoja tai luentosarjoja.
Tunnettuja suomalaisia pikakirjoituksen käyttäjiä ovat olleet muun muassa J. K. Paasikivi, Sakari Tuomioja, Yrjö Väisälä ja Joonas Kokkonen. Paasikivi kirjoitti vuonna 1985 julkaistut päiväkirjansa osittain pikakirjoituksella, ja Tuomioja toimi 1930-luvulla muutaman vuoden jopa eduskuntapikakirjoittajana.
1800-luvulla osa kansanrunouden kerääjistä merkitsi keräämänsä aineiston muistiin pikakirjoituksella. Tunnetuimmista kerääjistä pikakirjoitusta käyttivät ainakin Kaarle Krohn, Volmari Porkka, Arvid Genetz ja Vihtori Alava.
Pikakirjoittajayhdistys ja Pikakirjoituslehti

Vuonna 1872 perustettiin Suomen Pikakirjoittajayhdistys, joka on siitä lähtien toiminut pikakirjoituksen kehittämisen ja pikakirjoitustaidon levittämisen puolesta. Se muun muassa julkaisee Pikakirjoituslehteä ja muuta pikakirjoituskirjallisuutta sekä järjestää pikakirjoituskokeita. Yhdistyksessä on noin 250 jäsentä.
Ensimmäinen suomenkielinen pikakirjoituslehti oli Vilho Sederholmin vuonna 1887 julkaisema Yritys, jota ilmestyi kuusi numeroa. Vuonna 1888 Sederholm alkoi toimittaa Pikakirjoituslehteä, joka on siitä lähtien ilmestynyt säännöllisesti, lukuun ottamatta vuosia 1916–1919. Lehti ilmestyy nykyisin neljä kertaa vuodessa ja sisältää muun muassa pikakirjoitusuutisia Suomesta ja ulkomailta, raportteja pikakirjoitustapahtumista, kilpailu- ja koetuloksia sekä pikakirjoituksen lyhenne- ja kieliharjoituksia.
Opetus

Pikakirjoitusta on opetettu pääasiassa kauppaoppilaitoksissa, oppikouluissa sekä kansalais- ja työväenopistoissa. Myös Suomen Pikakirjoittajayhdistys ja erilaiset kirjeopistot ovat antaneet pikakirjoituksen opetusta.
1930-luvun lopulla pikakirjoituksen opiskelijoita oli vuosittain noin 2000. 1960-luvulle mennessä määrä oli kasvanut 5500:aan ja 1980-luvun alussa laskenut jälleen noin 2000:een.
Peruskoulu-uudistuksessa 1970-luvulla pikakirjoitusta ei otettu peruskoulun eikä lukion lukusuunnitelmiin, ja pikakirjoituksen kouluopetus loppui lähes kokonaan.  Ammatillisen koulutuksen osalta kävi lähes samoin: keskiasteen uudistuksessa 1980-luvulla pikakirjoitus jäi pois valtakunnallisista opetussuunnitelmista, ja pikakirjoituksen asema kauppaoppilaitoksissa heikkeni vähitellen.
Nykyisin pikakirjoitusta voi opiskella muun muassa Helsingin työväenopistossa.
Oppikirjat

Lars Neovius julkaisi ensimmäisen oppikirjansa Opastus suomalaiseen pikakirjoitukseen vuonna 1876. Kyseessä oli kuitenkin vain pieni sadan kappaleen painos, joka oli tarkoitettu lähinnä hänen omien pikakirjoituskurssiensa oppilaille. Vuonna 1883 Neovius julkaisi laajemman painoksen nimellä Oppikirja suomalaisessa pikakirjoituksessa. Se erosi ulkoasultaan ja esitystavaltaan merkittävästi edellisestä. Kolmas painos julkaistiin 1891, mutta sen Neovius joutui tekemään kiireessä, eikä ollut siihen itsekään tyytyväinen. Neljättä painosta vuodelta 1894 pidetään sisällöltään Neoviuksen oppikirjan pääpainoksena, ja se oli myös painoteknisesti edellisiä selkeämpi ja laadukkaampi. Kirjan myöhempiin painoksiin ei tehty enää suuria muutoksia. Neoviuksen kuoleman (1916) jälkeen kirjaa toimitti Kaarlo Kallioniemi, ja kirjasta otettiin uusia painoksia 1940-luvulle asti.
Pikakirjoituksen opetus on tavallisesti jaettu alkeiskurssiin ja lyhennysoppiin, ja Neoviuksen kirjoja seuranneet oppikirjat noudattavat myös tätä jakoa. Kaarlo Kallioniemen Pikakirjoituksen alkeet ilmestyi vuonna 1926. Se oli Neoviuksen kirjaa suppeampi, ja suunniteltu erityisesti kouluopetukseen. Vuonna 1960 julkaistiin Leo Kailan Pikakirjoituksen alkeis- ja harjoituskirja, jossa oli huomioitu Pikakirjoitusyhdistyksen järjestelmälautakunnan edellisenä vuonna tekemät esitykset järjestelmän yksinkertaistamiseksi. Kirjan 7. painos vuodelta 1976 on edelleen myynnissä, ja sitä käytetään muun muassa pikakirjoituskursseilla. Samoihin aikoihin Kailan kirjan kanssa, vuosina 1959–1961, julkaistiin Allan Alhan ja Akseli Vallan laatima kirjekurssimuotoiseen opetukseen suunniteltu 12-osainen vihkosarja Pikakirjoitustaito pikaisesti. Yhteensä noin 300 sivun mittaisena se oli selvästi laajempi kuin aikaisemmat pikakirjoitusoppaat. Pikakirjoitusjärjestelmään on tehty vuosien varrella vain hyvin pieniä muutoksia, ja samat oppikirjat ovat säilyneet opetuskäytössä vuosikymmeniä.
Lyhenneoppikirjoja laativat Kaarlo Kallioniemi (Pikakirjoituksen ehtolyhennysoppi, 1945) ja Eino Nevalainen (Pikakirjoituksen lyhenneoppikirja, 1947). Uusin lyhenneoppikirja on Leo Kailan ja Unto Rädyn vuonna 1966 julkaisema Opi lyhentämään – Pikakirjoituksen lyhennysoppi ja harjoituskirja, jonka 4. painos vuodelta 1995 on edelleen myynnissä.
Lisäksi on julkaistu lyhenneluetteloita, muun muassa Kaarlo Kallioniemen Valikoima ehtolyhennyksiä (1937), Eino Nevalaisen, Eino Relanderin ja Akseli Vallan laatima Suomen pikakirjoittajayhdistyksen lyhenneluettelo (1948) sekä uusimpana Veikko Sorsan Pikakirjoituksen lyhennehakemisto vuodelta 1981. Sorsan luettelo on näistä laajin ja sisältää lyhenteitä n. 7000 sanalle tai sanayhdistelmälle.
Muut järjestelmät

Edellä kuvattu Neovius-Nevanlinnan järjestelmä on ollut käytännössä ainoa merkittävä suomenkielinen pikakirjoitusjärjestelmä: muut järjestelmät eivät ole levinneet yleiseen käyttöön.
Muut järjestelmät > Wilhelm Fabritius

Wilhelm Fabritius kehitti 1870-luvun alkupuolella toisen suomenkielisen pikakirjoitusjärjestelmän. Järjestelmästä ei kuitenkaan julkaistu oppikirjaa, eikä siitä tullut kovin suosittua. Fabritius työskenteli enimmäkseen ulkomailla, eikä järjestelmällä ollut yhtä innokkaita kannattajia kuin Neoviuksen järjestelmällä. E. G. Palménin pitämällä kurssilla järjestelmän oppi muun muassa P. J. Hannikainen, joka toimi 1870- ja 1880-luvuilla pikakirjoittajana valtiopäivillä ja käytti valtiopäiväpikakirjoittajista ainoana Fabritiuksen järjestelmää. Lisäksi järjestelmää käytti ainakin Kaarle Krohn, joka keräsi 1880-luvulla kansanrunoja Karjalasta.
Fabritiuksen järjestelmän merkit ovat peräisin saksalaisista Gabelsbergerin ja Stolzen järjestelmistä. Omaperäisiä oivalluksia järjestelmässä on muun muassa etuvokaalisten sanojen merkitseminen pienellä väkäsellä sanan alussa.
Muut järjestelmät > F. E. Richter

Pastori F. E. Richter laati ja julkaisi oman Gabelsbergerin järjestelmään pohjautuvan järjestelmän 1890-luvulla, mutta se ei saavuttanut merkittävää suosiota.
Muut järjestelmät > Johan Nummelin

Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjallisuusarkistosta löydettiin vuonna 2007 aikaisemmin tuntemattomia Johan Nummelinin laatimia pikakirjoitusoppikirjojen käsikirjoituksia. Nummelin laati 1880-luvulla Gabelsbergerin järjestelmään pohjautuvan suomenkielisen pikakirjoitusjärjestelmän ja sille laajan ja yksityiskohtaisen oppikirjan käsikirjoituksen. Myöhemmin Nummelin laati toisen, täysin erillisen järjestelmän, joka pohjautui saksalaisen Julius Braunsin järjestelmään. Tästä hän kirjoitti parin vuosikymmenen aikana useita toisistaan poikkeavia oppikirjaversioita, joista viimeinen on päivätty vuodelle 1918. Järjestelmien käytöstä ei ole kuitenkaan säilynyt tietoa.
Muut järjestelmät > Ruotsinkielisten järjestelmien sovitteet

Estrid Nordenswan sovitti ruotsalaisen Melinin järjestelmän suomen kielelle ja julkaisi sovitteensa vuonna 1935 nimellä Pikakirjoituksen oppikirja Melinin järjestelmän mukaan. Järjestelmä ei levinnyt laajaan käyttöön, mutta ainakin Suomen ja Neuvostoliiton välisissä rauhanneuvotteluissa syyskuussa 1944 yksi pikakirjoittaja käytti sitä.
Fabian Fabritius sovitti E. A. Fabritiuksen kehittämän Gabelsbergerin järjestelmään pohjautuvan ruotsinkielisen järjestelmän suomen kielelle. Järjestelmästä julkaistiin oppikirja Finsk stenografi vuonna 1955.
Muut järjestelmät > Kalevi Karmitsa

Kalevi Karmitsa julkaisi vuonna 1993 kirjan Hyppykirjoitus – opi pikakirjoitusmenetelmä yhdessä päivässä, jossa hän esittelee kehittämänsä kirjoitusjärjestelmän. Siinä jokaiselle kirjaimelle on oma yksinkertainen merkkinsä, mutta merkkejä ei kuitenkaan yhdistetä toisiinsa, vaan ne kirjoitetaan erikseen, mikä tekee kirjoittamisesta hitaampaa tavanomaiseen pikakirjoitukseen verrattuna.
Muut järjestelmät > Muut

Saksalainen Boris Neubauer kirjoitti vuonna 2003 pikakirjoituksen MM-kilpailuissa ensimmäisenä ei-suomalaisena hyväksytysti suomen kielen sanelun, loppunopeutena 140 tavua minuutissa. Hän käytti Saksan yhtenäisjärjestelmää, johon oli itse tehnyt muutoksia suomen kieltä varten.
Muun muassa Yhdysvalloissa on oikeusistuimissa siirrytty käsipikakirjoituksesta paljolti pikakirjoituskoneiden ja niin kutsutun stenomaskin käyttöön. Suomen kielelle ei ole kehitetty konepikakirjoitusjärjestelmää, eikä stenomaskejakaan ole Suomessa käytössä.
Aiheesta muualla

Suomen Pikakirjoittajayhdistys ry
Sana lennosta kiinni. 70 vuotta ajassa taaksepäin, kolme miestä osasi tässä maassa pikakirjoituksen jalon taidon, Suomen Kuvalehti, 16.01.1932, nro 3, s. 22, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Pikakirjoitusmerkkejä: konsonantteja, vokaaleja, erilaisia vokaalien osoittamistapoja
Esimerkki sanojen muodostumisesta. muu = m alennettuna, suo = so alennettuna, e:n jälkeen seuraava konsonanttimerkki on hiukan kauempana, ie:n jälkeen selvästi kauempana, ja i:n jälkeen seuraavaa merkkiä nostetaan. Pikakirjoitus-sana on merkitty vakiintuneella lyhenteellä.
Lyhennysesimerkkejä. 1) lyhentämätön, 2) lyhennetty, 3) erittäin voimakkaasti lyhennetty
Kallela (Kalanti)

Kallelan kylää, vasemmalla Kallelan Oriaseman tiluksia.
Kallela on Uudessakaupungissa sijaitseva kylä, joka on osa entistä Kalannin kuntaa. Se sijaitsee paikallistien 12497 varrella noin viisi kilometriä Kalannin kirkonkylän itäpuolella. Kallelan naapurikyliä ovat Hallu ja Varhela.
Kallelan kylää on asuttu jo rautakaudelta lähtien. Sen asutus on syntynyt viimeistään 400-luvulla Sirppujoen muinaislahden alueelle. Kylässä on useita kiinteitä muinaisjäännöksiä. Kallelan kylänraitti muodostuu 1800-luvulla rakennetuista talonpoikaistaloista. Se on yksi Museoviraston inventoimista valtakunnallisesti merkittävistä kulttuuriympäristöistä.
Kallelassa toimii yksi Suomen suurimmista hevossiittoloista.
Rose Henderson

| Rose Henderson |
| --- | --- |
Näyttelijä(t):  L. Scott Caldwell
Ensiesiintyminen:  Maahansyöksy
Viimeinen esiintyminen:  Loppu
Keskeiset jaksot:  S.O.S
Henkilötiedot
Koko nimi:  Rose Henderson
Asuinpaikka:  Bronx, New York, New York, Yhdysvallat
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rose Henderson on L. Scott Caldwellin esittämä kuvitteellinen hahmo televisiosarjassa Lost.
Ennen onnettomuutta

Rosen auton juuttuessa lumihankeen häntä auttaa mies nimeltään Bernard. Tapailtuaan viisi kuukautta Bernard kosii Rosea. Rose paljastaa hänelle olevansa sairas kertomalla sairautensa olleen lepovaiheessa, mutta uusiutuneen hiljattain. Rose kertoo hänellä olevan vain vuosi elinaikaa jäljellä. Kaksikko menee naimisiin ja häämatkallaan Australiassa Bernard vie hänet Isaac-nimisen henkiparantajan luo. Vastahakoisesti Rose suostuu tapaamaan miehen. Isaac ei kuitenkaan pysty parantamaan Rosea. Rose kertoo Bernardille ettei kannata tuhlata enempää aikaa siitä, minkä he ovat yhdessä. Rose saa lipun Oceanic Airlinesin lennolle 815. Lennon aikana Rose keskustelee Jackin kanssa. Kone osuu turbulenssiin ja halkeaa kahtia. WC:ssä ollut Bernard jää lentokoneen takaosaan.
Saarella

Rose makaa turman jälkeen maassa tajuttomana. Boone yrittää pelastaa hänen henkensä mutta Jack käskee hänet pois ja pelastaa Rosen. Selviytyneiden kuultua savuhirviön äänen Rose sanoo äänen kuulostaneen tutulta. Rose pitää välimatkaa muihin selviytyneisiin keskustellen kuitenkin säännöllisesti Jackin kanssa. Jackin oletettua Bernardin kuolleen, Rose sanoo uskovansa hänen olevan yhä elossa. Clairen kidnappauksen jälkeen Rose lohduttaa Charlieta, joka syyttää itseään tapahtuneesta.
Yli 40 päivää myöhemmin Rose tapaa Bernardin jälleen, kun takaosan selviytyneet kohtaavat ensimmäisen ryhmän. Bernardin yrittäessä rakentaa SOS-merkkiä saarelle, Rose ei ota osaa rakentamiseen sanoen Bernardille ettei kannata levittää turhaa toivoa. Rose kertoo saaren parantaneen hänet syövästä ja sanoo pelkäävänsä sairauden uusiutuvan, jos hän pelastuu.
Jack kertoo suunnitelmastaan asettaa ansa Toisille, Rose ei aluksi hyväksy Bernardin jäämistä väijyksiin, mutta suostuu lopulta. Rose pelästyy kuultua Bernardin jääneen vangiksi, mutta helpottuu saadessaan tietää tämän selvinneen. Kun Locke kertoo lähtevänsä parakeille, Rose ei suostu seuraamaan häntä. Jackin sairastuttua umpisuolentulehdukseen Rose ihmettelee asiaa, sanoen ettei saarella pitäisi sairastua.
Benin siirrettyä saarta ajassa Rose ja Bernard siirtyvät myös selviytyneiden mukana. Kadotettuaan selviytyneet Rose ja Bernard rakentavat majan rannalle ja välttävät kontaktia Toisiin ja Dharmaan. Sawyerin, Julietin ja Katen löydettyä heidät Rose kertoo hänen ja Bernardin olevan eläkkeellä ja heidän elävän nyt rauhassa. Rose opastaa heitä löytämään Joutsen-aseman. Michaelin labradorinnoutaja Vincent elää Rosen ja Bernardin huostassa.
Kuudennen tuotantokauden päätösjaksossa paljastuu, että Rose ja Bernard pelastivat Desmondin kaivosta. Rose tarjoaa Desmondille väliaikaisen suojan sanoen heidän rikkoneen ”omia sääntöjään”. Musta-asuisen miehen saavuttua heidän majaansa hän uhkaa tappaa Rosen ja Bernardin jos Desmond ei auta häntä saaren valon sammuttamisessa. Desmond suostuu sillä ehdolla, että mies lupaa olla vahingoittamatta kaksikkoa. Rose ja Bernard jäävät asumaan rauhassa saarelle loppuelämiensä ajaksi.
Vaihtoehtoinen aikajana

Aikajanassa, jossa lento 815 ei putoa saarelle, Rose istuu Jackiä vastapäätä. Rose huomaa Jackin hermostuneisuuden ja sanoo hänelle koneen olevan turvallinen. Samalla hetkellä kone osuu turbulenssiin, joka kuitenkin loppuu nopeasti. Bernard palaa vessasta Rosen viereen sanoen tietävänsä nyt miltä pyykistä tuntuu pesussa. Rose sanoo kaivanneensa Bernardia. Kaksikko suutelee.
Rose työskentelee Hurleyn yrityksessä työnvälittäjänä. Locken saavuttua hakemaan uutta työpaikkaa, Rose kertoo hänelle syövästään ja tilastaan. Rose vakuuttaa Locken luopumaan rakennusalantyöstä ja tarjoaa tälle töitä sijaisopettajana.
Rose on mukana kirkossa yhdessä Bernardin ja selviytyneiden kanssa, kun Christian avaa kirkon ovet ja kirkas valkoinen valo ympäröi selviytyneet siirtäen heidät eteenpäin.
Drina-joen silta

| Drina-joen silta> Na Drini ćuprija   На Дрини ћуприја |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Ivo Andrić
Kieli:  serbokroaatti
Genre:  romaani
Julkaistu:  1945
Sivumäärä:  315
ISBN:  9780226020457
Suomennos
Suomentaja:  Aira ja Elvi Sinervo
Kustantaja:  Tammi
Julkaistu:  1960
Sivumäärä:  318
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Drina-joen silta (serbokroaatiksi Na Drini ćuprija, На Дрини ћуприја) on jugoslavialaisen Ivo Andrićin vuoden 1945 romaani. Se käsittelee islaminuskoisten bosniakkien ja ortodoksisten serbien välisiä suhteita Višegradin kaupungissa nykyisessä Bosnia ja Hertsegovinassa osmanien ja itävaltalaisten vallan alla. Romaanin aikajänne käsittää neljä vuosisataa, ja se sijoittuu višegradilaisen Mehmed Paša Sokolovićin sillan ympärille.
Leila Kalliala

Leila Kalliala (o.s. Yöntilä, 18. maaliskuuta 1930 Berliini – 13. toukokuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen lehtitoimittaja.
Kalliala oli koulutukseltaan filosofian kandidaatti ja hän työskenteli valmistumisensa jälkeen vuosina 1952–1957 Viikkosanomissa, aluksi toimitussihteerinä ja myöhemmin toimituspäällikkönä. Hän toimitti myös Viikon kertojat -lehteä. Vuonna 1957 hän siirtyi Me Naiset -lehden päätoimittajaksi ja hänen päätoimittaja-aikanaan lehdestä, joka oli jo ensimmäinen naistenlehti Suomessa, tuli Suomen ensimmäinen naisten viikkolehti.
Kalliala toimi Me Naisten päätoimittajana 1960-luvun alkuun, jolloin hän siirtyi osapäivätyöhön haluttuaan omistaa enemmän aikaa perheelleen. Hän jatkoi lehden erikoistoimittajana tehden kulttuuripainotteista Tiimalasi-palstaa sekä kirjoittaen kolumneja.
Kallialan harrastuksiin kuuluivat kirjallisuus ja golf, jossa hän oli moninkertainen Suomen-mestari. Hän myös kirjoitti Helsingin golfklubin historiikin HGK 1932–82 sekä suomensi golfaiheisia kirjoja.
Kalliala jäi syksyllä 1987 sairauseläkkeelle ja menehtyi vajaat kolme vuotta myöhemmin, keväällä 1990, vaikeaan sairauteen. Hän oli kuollessaan 60-vuotias.
Diplomaatti Armas Yöntilä oli Leila Kallialan isä ja golfvalmentaja Ville Kalliala on hänen nuorin poikansa.
Myrskyvaroitus

| Myrskyvaroitus> Key Largo |
| --- | --- |

Ohjaaja:  John Huston
Käsikirjoittaja:   Richard Brooks  John Huston 
Tuottaja:  Jerry Wald
Säveltäjä:  Max Steiner
Kuvaaja:  Karl Freund
Leikkaaja:  Rudi Fehr
Tuotantosuunnittelija:  Fred M. MacLean
Pukusuunnittelija:  Leah Rhodes
Lavastaja:  Leo K. Kuter
Pääosat:   Humphrey Bogart  Edward G. Robinson  Lauren Bacall  Lionel Barrymore 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Warner Bros. Netflix
Ensi-ilta:  1948
Kesto:  95 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Myrskyvaroitus (Key Largo) on John Hustonin ohjaama rikoselokuva vuodelta 1948. Pääosia esittävät Humphrey Bogart, Edward G. Robinson ja Lauren Bacall. Claire Trevor sai tästä elokuvasta naissivuosan Oscar-palkinnon.
Elokuvan tapahtumat sijoittuvat Key Largon saarelle Floridan edustalla. Ulkona riehuu trooppinen hirmumyrsky. Hotellissa roisto ottaa panttivankeja, mutta väsynyt sotaveteraani voisi pelastaa tilanteen.
Pääosissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|   Humphrey Bogart   | … |   sotaveteraani   |
|   Edward G. Robinson   | … |   Rocco, sadistinen roisto   |
|   Lauren Bacall   | … |   hotellin omistaja   |
|   Lionel Barrymore   | … |   hotellinomistajan invalidi-isä   |
|   Claire Trevor   | … |   Gaye Dawn, Roccon hyväsydäminen heila   |
Aiheesta muualla

Myrskyvaroitus Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Key Largo. Turner Classic Movies – TCM. Arkistoitu 22.4.2021. Viitattu 3.6.2022. (englanniksi)
Johan de Witt

Caspar Netscher: Johan de Wittin muotokuva.
Johan de Witt tai Jan de Witt (24. syyskuuta 1625 – 20. elokuuta 1672) oli Dordrechtin kaupungissa syntynyt alankomaalainen poliitikko ja valtiomies. De Witt oli aikansa merkittävin vallankäyttäjä Alankomaiden tasavallan (tai Yhdistyneiden provinssien) suuruudenaikana 1650-luvun alusta alkaen. Hänen virallinen nimikkeensä oli hollanniksi "Raadpensionaris" (suom. "Neuvospensionääri"). Virkanimikkeensä turvin hän kykeni hallitsemaan tasavallan instituutioita ja muodosti myös maan ulkopolitiikan suuntaviivat kauppakompanioiden ja lähettiläsverkoston avulla. De Wittin poliittinen filosofia perustui tasavaltalaisuuteen, jossa maakunnilla ja kaupungeilla oli laaja itsehallinto. Käytännössä tämä tarkoitti kuitenkin taloudellisesti voimakkaimman maakunnan, Hollannin ja sen keskuksen Amsterdamin dominanssia valtakunnan politiikassa. De Witt vastusti Orania-Nassaun ruhtinashuonetta, jonka jäsenet olivat pyrkineet keskittämään valtaa itselleen yleiseurooppalaisen monarkismin hengen mukaisesti.
Ranskan Ludvig XIV:n hyökätessä Alankomaihin vuonna 1672 maassa syntyi laajoja levottomuuksia. Johan De Witt sai surmansa yhdessä veljensä Cornelis de Wittin kanssa väkijoukon lynkkauksessa Haagissa. Legendan mukaan de Wittin veljekset nostettiin hirttopaaluun roikkumaan, jolloin väkijoukko irrotti heidän kehoistaan ruumiinosia ja veivät niitä mukanaan tai söivät niitä. Tämän jälkeen ylimmän vallan käyttäjäksi tasavallassa tuli käskynhaltija, Orania-Nassaun ruhtinas Vilhelm III, josta tuli vuonna 1689 myös Englannin, Irlannin ja Skotlannin kuningas.
Matemaatikkona

Valtiomiesuransa ohella Johan de Witt tutki matematiikkaa ja erityisesti kartioleikkauksia. Hänen kirjoittamansa Elementa Curvarum Linearum (1659) on maailman ensimmäinen analyyttisen geometrian oppikirja. Rahoitusmatematiikan alueella de Witt tutki elinkorkoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Johan de Witt Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Australia  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali 2  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  zbMATH 
Henkilöt:  Alankomaat 2  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Kelluva sauna

Kelluva sauna on suomalaisen arkkitehti- ja taiteilijapari Casagrande & Rintalan Rosendalin kylään Norjassa rakentama Hardangervuonossa kelluva julkinen sauna vuonna 2002. Sauna on toteutettu yhdessä Bergenin taideakatemian opiskelijoiden kanssa.  Kelluvassa saunassa on läpinäkyvät seinät ja mereen avoin lattia.
Työlle myönnettiin vuonna 2010 World Architecture Community Awards -palkinto  ja se valittiin ensimmäiseksi Architizerin maailman 10 parasta saunaa ja kylpylää listalla.
Birgitta Boucht

Birgitta Boucht 2016.
Karin Birgitta Boucht (s. 27. huhtikuuta 1940 Helsinki) on suomenruotsalainen kirjailija, kääntäjä ja toimittaja. Boucht on koulutukseltaan valtiotieteen maisteri.
Boucht on saanut tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon 1985 Fredspostenin päätoimittajana. Hän on toiminut vapaana kirjailijana vuodesta 1985, ja hänen tuotantonsa on monimuotoinen: hän on julkaissut keskustelupuheenvuoroja, romaaneja, runoja, matkakertomuksia, kirjeenvaihtoa, selkokirjallisuutta ja kuunnelmia.
Vuonna 2008 hänelle myönnettiin kunniatohtorin arvonimi Åbo Akademista.
Bouchtin teos Tusenblad, en kvinna som snubblar oli vuoden 2012 Runeberg-palkintoehdokas. Vuonna 2015 hänelle myönnettiin Tollanderin palkinto muistelmateoksesta Förklädd och naken sekä kirjallisesta elämäntyöstä.
Boucht toimi 1970-luvulla marxilaisen feministiryhmän Marxist-Feministernan aktiivina. Yhdessä Carita Nyströmin kanssa he määrittivät analyysissaan ryhmän luonteen vallankumoukselliseksi, täydentäen marxilaisuutta ja marxilaisuuden sukupuolikäsitystä.