stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ava Gardner
Ura > Alkuvuodet

Kun Gardner vieraili sisarensa Beatricen luona New Yorkissa kesällä 1941, tämän valo­kuvaajana työskennellyt puoliso Larry Tarr otti hänestä kasvo­kuvan. Tarr piti tuloksesta ja laittoi valo­kuvan esille studionsa ikkunaan. Loews Theatresin laki­virkailija ja Metro-Goldwyn-Mayerin kykyjen­etsijä Barnard ”Barney” Duhan huomasi Gardnerin kuvan ja kehotti Tarria lähettämään tämän tiedot MGM:lle.
18-vuotias Gardner matkusti pian Wilsonista New Yorkiin, missä hän meni MGM:n New Yorkin kykyjen­etsijä­toimiston johtajan Al Altmanin haastatteluun. Koe­kuvauksessa Gardner muun muassa käveli kameroiden edessä, mutta hänen puhettaan ei äänitetty, sillä hänen etelän murteestaan oli lähes mahdoton saada selvää. Nähtyään koe­kuvauksen studio­johtaja Louis B. Mayer lähetti Altmanille sähkeen: ”Hän ei osaa laulaa, ei näytellä eikä puhua. Hän on loistava!”. MGM tarjosi Gardnerille työ­sopimusta, johon sisältyi 50 dollarin viikko­palkka. Gardner alle­kirjoitti sopimuksen, ja elokuun lopulla 1941 hän keskeytti sihteeri­opinnot ja lähti Hollywoodiin siskonsa Beatricen kanssa. Holly­woodissa MGM järjesti Gardnerille ensimmäiseksi puhe­opettajan, jotta hän pääsisi eroon paksusta etelä­valtiolais­aksentistaan.
Gardner aloitti uransa lyhyt­elo­kuvissa. Hänen ensimmäinen pitkä elo­kuvansa oli Pettävä varjo kummittelee (1941). Seuraavan viiden vuoden aikana hänen elo­kuva­roolinsa olivat pieniä sivu­osia muun muassa elo­kuvissa Niin tapahtui Pariisissa (1942), Minun majesteettini (1943) ja Kolme sydäntä epätahdissa (1944).
Ura > Loppuvuodet

1970-luvulla Gardner näytteli katastrofi­elo­kuvissa Maan­järistys (1974), Kassandran silta (1976) ja Kaupunki liekeissä (1979). Maan­järistys menestyi niistä parhaiten, ja 52-vuotias Gardner teki siinä itse omat stunttinsa. Hän esiintyi myös Lillie Langtryna lännen­elo­kuvan Roy Bean – piru mieheksi (1972) lopussa. Vuonna 1976 hän oli mukana George Cukorin ohjaamassa fantasia­elo­kuvassa Lintu sininen, jossa esiintyivät myös Elizabeth Taylor ja Jane Fonda. Gardnerin viimeiseksi elokuvaksi jäi saksalais-italialainen draama­elo­kuva Regina Roma (1982). lähde?
1980-luvulla Gardner näytteli pää­osin televisiossa. Hänellä oli roolit muun muassa televisio­elo­kuvissa Pitkä kuuma kesä (1985) ja Harem – väkivallan valtakunta (1986). Hän näytteli myös Julia Agrippinaa viisi­osaisessa minisarjassa Anno Domini (1985). Vuoden 1985 aikana Gardner näytteli Ruth Galvestonia saippua­oopperan Knots Landing seitsemässä jaksossa. Hänen viimeiseksi rooli­työkseen jäi Diane Webb televisio­elo­kuvassa Maggie (1986). Samana vuonna Gardner halvaantui aivo­infarktin seurauksena liikunta­kyvyttömäksi, ja elo­kuva­ura sai jäädä. lähde?
Koko 45 vuotta kestäneen uransa aikana Gardner näytteli elo­kuvissa, televisiossa ja radiossa. Vaikka hän oli aikanaan Holly­woodin suosituimpia tähtiä, hän ei suhtautunut työhönsä järin vakavasti, vaan luotti ohjaajan näkemykseen. Elokuviensa markkinoinnissa MGM loi kauneudesta Gardnerin tuotemerkin. Varsinkin uransa alussa Gardner kärsi esiintymis­jännityksestä, ja usein ennen kuvauksia hän lievitti jännitystään juomalla alkoholia. Gardner kutsui uraansa MGM:llä myöhemmin ”orja­työksi, joka kesti 17 vuotta”.
Yksityiselämä > Avioliitot

Kun Gardner saapui Los Angelesiin, hän tapasi MGM:n sopimus­näyttelijä Mickey Rooneyn. He avioituivat vuoden tapailun jälkeen 10. tammikuuta 1942, kun Gardner oli 19- ja Rooney 21-vuotias. Hääseremonia pidettiin Ballardissa, Kaliforniassa. MGM:n johtaja Louis B. Mayer oli huolissaan Rooneyn Andy Hardy -⁠elokuvasarjasta, sillä hän pelkäsi ihailijoiden hylkäävän Rooneyn, jos avioliitto tulisi ilmi. Rooney tutustutti Gardnerin Hollywoodin eliittiin, ja Lana Turnerista tuli Gardnerin läheisin ystävä. Gardner haki avioeroa Rooneysta vuonna 1943, koska aviomies oli ollut uskoton. Rooney petti vaimoaan, kun Gardner oli sairaalassa toipumassa umpilisäkkeen poistosta. Gardner lupasi olla paljastamatta avioeron syytä, jotta Rooneyn ura ei kärsisi. Heidän avioeronsa astui voimaan 21. toukokuuta 1943. Ensimmäisen avioeronsa jälkeen Gardnerin mainetta leimasivat lisääntyvä alkoholinkäyttö, tupakointi ja juhliminen.
Gardner avioitui toisen kerran jazzmuusikko ja yhtyeen­johtaja Artie Shaw’n kanssa 17. loka­kuuta 1945. Shaw oli jättänyt vaimonsa Gardnerin vuoksi. Avio­liiton aikana Shaw arvosteli Gardnerin puutteellista koulutusta. Myös tämä liitto jäi lyhyeksi, sillä Artie Shaw jätti Gardnerin toisen naisen takia. Avio­ero tuli voimaan, kun liitto oli kestänyt vain vuoden. Avio­liiton ja -eron rasitus sai Gardnerin käyttämään yhä enemmän alkoholia.
Kolmannen ja viimeisen avio­liiton Gardner solmi laulaja-näyttelijä Frank Sinatran kanssa. He tapasivat ensimmäisen kerran tuottaja Darryl F. Zanuckin kotona Floridan Palm Beachilla syksyllä 1949. He seurustelivat siitä lähtien ja avioituivat 7. marras­kuuta 1951. Sinatra oli jättänyt vaimonsa ja lapsensa Gardnerin takia, mikä sai paljon huomiota lehdistössä. Juoru­kolumnistit Hedda Hopper ja Louella Parsons, Holly­woodin auktoriteetit, katolinen kirkko ja ihailijat soimasivat Sinatraa, kun hän jätti hyveellisen vaimonsa femme fatalen vuoksi. Kertoman mukaan Gardner käytti vaikutus­valtaansa, jotta hän sai avio­miehensä Angelo Maggion rooliin elo­kuvassa Täältä ikuisuuteen (1953). Sinatra sai suorituksestaan Oscar-palkinnon, mikä elvytti hänen uraansa.
Gardner tuli avio­liiton aikana kahdesti raskaaksi, mutta päätyi molemmilla kerroilla aborttiin. Syyksi hän kertoi MGM:n sopimus­sakko­pykälät näyttelijöiden lastensaannin suhteen ja myös sen, että hänen ja Sinatran suhde oli tuolloin hyvin epä­vakaa. Vuosia myöhemmin hän sanoi: ”Emme pystyneet pitämään huolta edes itsestämme. Miten siis olisimme voineet pitää huolta lapsesta?” Gardner teetti elämänsä aikana abortin kolme kertaa eikä saanut lapsia.
Gardnerin ja Sinatran avioliitto oli myrskyisä ja päättyi lopulta eroon 5. heinä­kuuta 1957. He olivat ottaneet asumus­eron jo 1953, mutta on-off-suhde jatkui silti yli 1950-luvun puolenvälin. Avioerosta huolimatta Gardner ja Sinatra pysyivät hyvinä ystävinä Gardnerin kuolemaan asti. Gardner kertoi myöhemmin oma­elämä­kerrassaan, että Sinatra oli hänen elämänsä ainoa todellinen rakkaus. Sinatra oli antanut hänelle hellittelynimen ”Angel” (suom. enkeli). Myöhemmin People-lehti luonnehti Sinatran ja Gardnerin avio­liittoa yhdeksi ”vuosi­sadan romansseista”.
Yksityiselämä > Rakkaussuhteet

Gardner ystävystyi miljardööri Howard Hughesin kanssa vuonna 1943, ja heidän ystävyytensä kesti Hughesin vuonna 1976 tapahtuneeseen kuolemaan asti. Heillä epäiltiin olleen rakkaus­suhde, mutta Gardner kumosi huhut oma­elämä­kerrassaan Ava: My Story, jossa hän sanoi ettei ollut koskaan rakastunut Hughesiin. Oma­laatuinen Hughes oli mukana Gardnerin elämässä vaihtelevasti, ilmestyi ja lähti vuorotellen. Heidän ystävyytensä kesti, sillä Hughes luotti Gardneriin. Hän maksoi muun muassa Gardnerin kuoleman­sairaan äidin sairaus­kulut. Gardnerin luonnehdinnan mukaan Hughes oli ”tuskallisen ujo, täysin arvoituksellinen ja eksentrisempi kuin kukaan, jonka olen koskaan tavannut”.
Gardner tapaili Sinatraa samaan aikaan, kun hänellä oli romanssi avio­liitossa olleen Robert Mitchumin kanssa. Gardner kertoi Sinatrasta Mitchumille, jolloin Mitchum päätti romanssin. Vuonna 1954 Gardner oli väliaikaisesti erossa Sinatrasta. Tällöin Gardner vieraili Espanjassa, ja siellä hänellä oli rakkaus­suhde härkä­taistelija Luis Miguel Dominguínin kanssa. Gardner muutti Espanjaan 1950-luvun lopulla. Silloin hän ryhtyi suhteeseen yhdys­valtalais­näyttelijä Benjamin Tatarin kanssa, joka työskenteli Espanjassa jälki­äänitys­ohjaajana. Pariskunta asui jonkin aikaa yhdessä. Vuonna 1961 Gardner aloitti rakkaus­suhteen eurooppalaisen play­boyn ja ranskalaisen ravintolan La Tour d’Argentin omistajan Claude Terrailin kanssa. Terrail kuitenkin lopetti suhteen vuoden kuluttua, tiettävästi siksi että Gardner oli hänelle ”liian vaarallinen”.
Gardnerilla kerrotaan olleen suhteet myös muun muassa John Hustonin, Clark Gablen, Robert Taylorin ja George C. Scottin kanssa. Gardnerilla ja Scottilla oli vuonna 1964 myrskyisä ja alko­holismin varjostama suhde, jonka aikana Scott pahoinpiteli Gardnerin sairaala­kuntoon.
Yksityiselämä > Muu yksityiselämä

Gardner erosi Sinatrasta vuonna 1957 ja muutti Espanjaan Alcobendasin kaupungin La Moralejan kaupungin­osaan, missä hän oli käynyt pari kertaa aiemminkin. Hänestä oli tullut Espanjan ydin­kulttuurin eli härkätaistelun ja flamencon suuri ihailija, kun hän oli Paljas­jalka­kreivittären kuvausmatkalla. Espanjassa Gardner ystävystyi kirjailija Ernest Hemingwayn kanssa, ja myöhemmin hän oleili tämän huvilalla Cotorrossa Kuubassa. Heillä ei ollut romanttista suhdetta, ja Hemingway kutsuikin Gardneria ”tyttärekseen”. Gardnerilla oli vuokra-asunto Madridissa. Hän otti espanjan kielen tunteja, kävi katsomassa härkä­taisteluja ja tanssi flamencoa paikallisissa yö­kerhoissa. Gardnerin mukaan hän tunsi olevansa Espanjassa kuin kotonaan; ensimmäistä kertaa sen jälkeen, kun hän lähti Pohjois-Carolinasta.
Gardner muutti Espanjasta Britanniaan Lontoon Westminsteriin vuonna 1968. Muuttoa siivitti se, että Espanjan vero­viranomaiset väittivät, että Gardnerilla on miljoonan dollarin edestä verovelkoja. Lisäksi Gardner oli joutunut erimielisyyksiin naapurinsa, Argentiinan entisen diktaattorin Juan Perónin kanssa. Lontoossa Garner kävi vapaa-aikanaan Royal Albert Hallin konserteissa, lenkkeili koiransa kanssa Hyde Parkissa ja kävi ostoksilla Harrodsin tavara­talossa. Hän kävi myös vapaaehtoisessa kohdunpoistoleikkauksessa Chelsea Hospital for Women -sairaalassa. Operaation taustalla oli se, että Gardnerin äiti oli kuollut kohtusyöpään. Kohdun­poiston myötä hänen huolensa omasta kohtu­syöpään sairastumisesta lieventyivät.
Gardner säilytti Yhdys­valtain kansalaisuuden, vaikka hän asui yli 35 vuotta ulko­mailla. Tänä aikana hän kuitenkin kävi Yhdys­valloissa töiden merkeissä ja vieraili perheensä luona Pohjois-Carolinassa mahdollisimman usein. Viimeisen kerran hän kävi synnyinkaupungissaan Smith­fieldissä touko­kuussa 1985. Gardner on maininnut Clark Gablen lisäksi Gregory Peckin yhdeksi suosikki­näyttelijöistään, ja hän teki molempien kanssa kolme yhteistä elo­kuvaa. Lempi­ruokinaan hän piti kookos­kakkua ja paistettua broileria. Elokuvan Pandora ja lentävä hollantilainen kuvausten aikana hän alkoi harrastaa flamencoa. Gardnerilla oli lemmikkeinä useita welsh corgi -rotuisia koiria.
Loppuvuodet

Viimeisinä elin­vuosinaan Gardner kärsi vakavista sairauksista, ja hän käytti edelleen runsaasti alko­holia. Alkoholismin ohella Gardner sai elin­ikäisen tupakoinnin seurauksena keuhkolaajentuman. Hänelle tuli myös tunnistamaton auto­immuuni­häiriö. Vuonna 1986 Gardner sai kaksi aivo­halvausta, joiden seurauksena hänen kehonsa vasen puoli halvaantui ja hän joutui vuoteen­omaksi. Gardnerin entinen avio­mies Frank Sinatra halusi maksaa kaikki sairaus­kulut. Sinatra maksoi myös hänen käyntinsä erikois­lääkärillä Yhdys­valloissa. Viimeiset vuotensa Gardner vietti suurelta osin eristäytyneenä ylellisessä Lontoon-asunnossaan. Viimeisinä kuukausinaan hän kuunteli erityisesti Sinatran levytyksiä.
Loppuvuodet > Omaelämäkerta

Vuoden 1988 alussa Gardner soitti brittiläiselle journalistille Peter Evansille ja pyysi miestä haamu­kirjoittamaan Gardnerin oma­elämä­kerran Ava: My Story (1990). Hän oli sanonut Evansille: “Joko kirjoitan sen kirjan tai myyn koruni. Ja korut ovat minulle tunne­asia.” Gardneria uhkasi vara­rikko 1980-luvun lopulla, mutta hän sai rahoitusta kirjaansa varten vuonna 1988. Evans epäili että Sinatra maksoi kirja­n kustannukset. Omaelämäkerran teon merkeissä Gardner ja Evans tapasivat toisiaan säännöllisesti, mutta Gardner sai lopulta tietää Sinatran joskus haastaneen Evansin ja BBC-yhtiön oikeuteen. Gardnerin ja Evansin ystävyys viileni myöhemmin, ja Evans luopui kirjahankkeesta. lähde?
Gardnerin pyynnöstä Ava: My Story julkaistiin vasta hänen kuolemansa jälkeen. Kirjassa hän paljastaa asioita elämästään, ja kirjaa on kuvailtukin “legendan kuolin­vuode­tunnustukseksi”. Peter Evans julkaisi ennen kuolemaansa vuonna 2012 kirjan Ava Gardner: The Secret Conversations, joka sisältää hänen ja Gardnerin välisiä keskusteluja. Kirja sisältää sellaista materiaalia, jota Ava: My Story -kirjassa ei julkaistu.
Kuolema

Viikkoa ennen kuolemaansa Gardner putosi pahasti sängystä. Hän makasi yksin lattialla eikä kyennyt liikkumaan. Gardnerin ecuadorilaissyntyinen pitkä­aikainen talouden­hoitaja Carmen Vargas löysi hänet. Gardner kuoli 67-vuotiaana keuhkokuumeeseen kotonaan Ennismore Gardensissa Lontoon West­minsterissä torstaina 25. tammi­kuuta 1990. Hänen viimeiset sanansa Vargasille olivat: ”Olen hyvin väsynyt.” Aamulla Vargas toi hänelle tarjottimella aamiaisen, jonka jälkeen Gardner kävi nukkumaan. Myöhemmin aamu­päivällä Vargas tuli hakemaan aamiaistarjotinta ja huomasi, että Gardner oli lakannut hengittämästä. Vargas soitti Gardnerin lääkärille ja kahdelle lähimmälle ystävälle, jotka tulivat paikalle.
Gardnerin ruumis kuljetettiin takaisin Yhdys­valtoihin hänen kotiinsa Pohjois-Carolinan Smithfieldiin. Vargas järjesti ruumiin kuljetuksen. Gardnerille pidettiin 29. tammi­kuuta lähipiirissä hautajaiset, joihin osallistui 50 sukulaista ja ystävää. Hautajaisiin tuli myös yli 3 000 ulkopuolisen ihmisen saatto­väki, joka pidettiin köysi­aitojen takana hautaus­tilaisuuden ajan. Gardner haudattiin sukuhautaan Smith­fieldissä sijaitsevalle Sunset Memorial Parkin hautaus­maalle.
Frank Sinatra maksoi entisen vaimonsa hautajais­kulut mutta ei osallistunut hautajaisiin vaan lähetti ainoastaan kukkia. Gardnerin pitkä­aikainen ystävä Gregory Peck ja tämän vaimo palkkasivat Vargasin talouden­hoitajakseen Kaliforniaan. Gardnerilta jäi welsh corgi Morgan, jonka Vargas otti mukaansa.
Perintö

Gardner muistetaan etenkin Holly­wood-glamouristaan, sensuellista kauneudestaan ja terävästä kielen­käytöstään. Hänen ominais­piirteitään olivat tummat hiukset, vihreät silmät ja ”kohtalokkaan naisen” eli femme fatalen imago. Gardner nousi tähdeksi Tappajat -elo­kuvan myötä, jolloin lehdistö alkoi kutsua häntä ”Holly­woodin kauneimmaksi tytöksi” ja ”uudeksi tähdeksi, joka toisi glamourin takaisin Holly­woodiin”. Lisäksi Gardner muistetaan myrskyisästä yksityis­elämästään, johon kuului kolme kuuluisaa avio­miestä ja lukuisia romansseja. Varsinkin Gardnerin ja Frank Sinatran skandaalin­täyteinen suhde ja avio­liitto saivat paljon julkisuutta.
Gardner ikuisti käden- ja jalanjälkensä ja kirjoitti nimi­kirjoituksensa märkään betoni­laattaan Grauman’s Chinese Theatren edustalle 21. loka­kuuta 1952. Hän sai 8. helmi­kuuta 1960 elo­kuva­urastaan ja työstään viihde­teollisuudessa tähden Hollywood Walk of Famelle osoitteeseen 1560 Vine Street.
Smith­fieldiin avattiin Gardnerille omistettu museo vuonna 1981. Kesällä 1998 Gardnerin näyttelemästä Pandora-hahmosta pystytettiin pronssi­veistos hänen kunniakseen Espanjan Tossa de Marin kylään, jossa Gardner kuvasi elo­kuvansa Pandora ja lentävä hollantilainen (1951). Elokuvalehti Empire valitsi vuonna 1995 Gardnerin sadan seksikkäimmän naisen listalle sijalle 68.
Ava Gardner on esiintynyt useiden nais­näyttelijöiden rooli­hahmona elo­kuvissa ja televisio­tuotannoissa. Vuonna 1992 ilmestyneessä mini­sarjassa Sinatra häntä näytteli Marcia Gay Harden, ja Deborah Kara Unger näytteli Gardneria HBO:n televisio­elo­kuvassa Rat Pack (1998). Kate Beckinsale tulkitsee Gardneria Howard Hughesista kertovassa elämä­kerta­elo­kuvassa Lentäjä (2004) ja Anna Drijver italialaisessa televisio­elo­kuvassa Walter Chiari – Fino all’ultima risata (2012).
Valikoitu filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1942 | Joe Smith, American | neiti Maynard, sihteeri |
| 1946 | Rohkeita otteita | Mary |
| 1946 | Tappajat | Kitty Collins |
| 1951 | Teatteri­laiva | Julie LaVerne |
| 1952 | Kilimanjaron lumet | Cynthia Green |
| 1953 | Mogambo | ”Honey Bear” Kelly |
| 1954 | Paljasjalkakreivitär | Maria Vargas |
| 1956 | Risteys­asema | Victoria Jones |
| 1959 | Viimeisellä rannalla | Moira Davidson |
| 1963 | 55 päivää Pekingissä | paronitar Natalie Ivanoff |
| 1964 | Liskojen yö | Maxine Faulk |
| 1966 | Raamattu – alussa loi Jumala... | Saara |
| 1974 | Maan­järistys | Remy Royce-Graff |
| 1977 | Vartija | neiti Logan |
| 1982 | Regina Roma | Mama |
| 1986 | Maggie | Diane Webb |
Televisio
| 1985 | Anno Domini | Julia Agrippina |
Teokset

Gardner, Ava, Ava: My Story, Bantam, 1990; ISBN 0-553-07134-3
Kirjallisuutta > Englanniksi

Cannon, Doris Rollins, Grabtown Girl: Ava Gardner’s North Carolina Childhood and Her Enduring Ties to Home, Down Home Press, 2001; ISBN 1-878086-89-8
Fowler, Karin, Ava Gardner: A Bio-Biblio­graphy, Greenwood Press, 1990; ISBN 0-313-26776-6
Gigliotti, Gilbert, Ava Gardner: Touches of Venus, Entasis Press, 2010; ISBN 978-0-9800999-5-9
Grobel, Lawrence, Conversations with Ava Gardner, Create­Space; 2014
Rivers, Alton, Love, Ava: A Novel, St. Martin’s Press, 2007; ISBN 0-312-36279-X
Server, Lee, Ava Gardner: Love is Nothing, St. Martin’s Press, 2006; ISBN 0-312-31209-1
Mims, Bryan, artikkeli ”Our Ava” aikakaus­lehdessä Our State Magazine, 2014
Wayne, Jane Ellen, Ava’s Men: The Private Life of Ava Gardner, Robson Books, 2004; ISBN 1-86105-785-7
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ava Gardner Wikimedia Commonsissa
Viralliset kotisivut (englanniksi)
Ava Gardner Classic Moviesissa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef 
Ava Gardner elo­kuvassa Tappajat (1946).
Gardner elo­kuvassa Kilimanjaron lumet (1952).
Ava Gardner ja Gregory Peck Kilimanjaron lumet -elo­kuvassa.
Ava Gardner elo­kuvassa Mogambo (1953).
Ava Gardner elo­kuvassa Paljasjalkakreivitär (1954).
Clark Gable ja Ava Gardner Mogambossa.
Ava Gardner ja Richard Burton elo­kuvassa Liskojen yö (1964).
Ava Gardner elo­kuvan Risteys­asema (1956) trailerissa.
Kohtaus elo­kuvasta Tappajat (1946).
Ava Gardner kuvattuna joulu­kuussa 1953.
Die Fragmente der Vorsokratiker

Die Fragmente der Vorsokratiker on Hermann Alexander Dielsin kokoama jättimäinen esisokraattisilta filosofeilta säilyneiden tekstikatkelmien kokoelma, joka julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1903. Diels uudisti ja laajensi teosta kolme kertaa, ja myöhemmin Walther Kranz julkaisi siitä viidennen uudistetun painoksen vuosina 1934–1937 ja kuudennen vuonna 1952. Teoksen myöhemmät painokset ovat uusintapainoksia kuudennesta.
Sisältö

Teos koostuu kolmesta osasta. Se esittää jokaista esisokraatikkoa koskien sekä lainauksia, jotka ovat peräisin heidän muuten kadonneista teoksistaan mutta säilyneet osana muiden myöhemmin kirjoittamia teoksia, sekä toisen käden lähteiden tarjoamaa aineistoa, joka tunnetaan nimellä testimonia. Tähän kuuluvat esisokraatikkojen teosten kommentaarit sekä selonteot heidän elämästään ja ajattelustaan.
Sisältö > Viittausjärjestelmä

Dielsin menetelmästä viitata esisokraatikkoja koskeviin tekstikatkelmiin on tullut alan standardi. Viittausjärjestelmää kutsutaan Diels-Kranz (DK) -numeroinniksi. Järjestelmässä jokaisella esisokraattisella kirjailijalla on oma numero, jonka mukaan kirjailijat on numeroitu suunnilleen aikajärjestyksessä Orfeuksesta teoksen Dissoi logoi kirjoittajaan. Kunkin numeron alla kirjailijaan liittyvät katkelmat on merkitty kirjaimella seuraavasti:
Kunkin kirjaimen alle koottujen katkelmien järjestys määräytyy puolestaan yleensä lähteiden nimien aakkosjärjestyksen perusteella.
Esimerkiksi Parmenidesta koskevat katkelmat löytyvät numerolta 28. Teksti, jota pidetään hänen runonsa Luonnosta (”Totuuden ja Mielipiteen tie”) johdanto-osana, ja joka tunnetaan Sekstos Empeirikoksen ja Simplikioksen lainaamana, on Dielsin kokoelmassa merkitty katkelmaksi 28 B1. Luku 28 viittaa siis Parmenideehen; B siihen, että kyseessä on suora lainaus; ja 1 tarkoittaa sitä, että kyseessä on ensimmäinen Dielsin esittämistä Parmenides-lainauksista.
Platonin kuvaus Zenon Elealaisen ja Parmenideen väitetystä vierailusta Ateenaan (Parmenides 127ff) on puolestaan merkitty katkelmaksi 29 A11. 29 on Zenonin numero teoksessa, sillä katkelma liittyy suoremmin Zenoniin kuin Parmenideehen; A tarkoittaa sitä, että kyseessä on kertomus kyseessä olevasta filosofista, ei lainaus.
Vaikka Dielsin teos on suuresti arvostettu, tutkijat ovat erimielisiä joistakin sen tekemistä tulkinnoista. Jotkut tutkijat pitävät joitakin katkelmia, jotka Diels on luokitellut suoriksi lainauksiksi, tosiasiassa parafraaseina tai oppien selityksinä.
Teoksesta puuttuvat luonnollisesti uusimmat tekstilöydöt, kuten vuonna 1998 julkistettu Strasbourgin papyrus, jossa on säilynyt joitakin osia Empedokleen ennen tuntemattomista runoista. Kyseessä vaikuttaa olevan jatko Empedokleen runolle Luonnosta, joka on Dielsin teoksessa katkelma DK 31 B17.
Sisältö > Osat

Vuoden 1934 painoksessa teoksen kolme osaa jakautuvat seuraavasti:
| Osa I | Osa II | Osa III |
| --- | --- | --- |
|   A. Alku I. Varhainen kosmologinen runous 1. Orfeus  2. Musaios  3. Epimenides  II. 500-luvun eaa. astrologinen runous 4. Hesiodos  5. Fokos  6. Kleostratos  III. Varhainen kosmologinen ja mieteproosa 7. Ferekydes  8. Theagenes  9. Akusilaos  10. Seitsemän viisasta B. 500- ja 400-lukujen eaa. filosofien ja heidän välittömien seuraajiensa katkelmat 11. Thales  12. Anaksimandros  13. Anaksimenes  14. Pythagoras  15-20. Vanhemmat pythagoralaiset 15. Kerkops  16. Petron  17. Brontinos  18. Hippasos  19. Kallifon ja Demokedes  20. Parmeniskos  21. Ksenofanes  22. Herakleitos  23. Epikharmos  24. Alkmaion Krotonlainen  25. Ikkos  26. Paron  27. Ameinias  28. Parmenides  29. Zenon  30. Melissos  31. Empedokles  32. Menestor  33. Ksythos  34. Boidas  35. Thrasyalkes  36. Ion Khioslainen  37. Damon Ateenalainen  38. Hippon  39. Faleas ja Hippodamos  40. Polykleitos  41. Oinopides  42. Hippokrates. Aiskhylos  43. Theodoros Kyreneläinen  44. Filolaos  45. Eurytos  46. Arkhippos. Lysis. Opsimos  47. Arkhytas  48. Okkelos  49. Timaios Lokroilainen  50. Hiketas  51. Ekfantos  52. Ksenofilos  53. Diokles. Ekhekrates. Polymnastos. Fanton. Arion  54. Proros. Amyklas. Kleinias  55. Damon ja Fintias  56. Simos. Myonides. Eufranor  57. Lykon  58. Pythagoralainen koulu A. Iamblikhoksen luettelo  B. Anonyymit pythagoralaiset  C. Akūsmata, Symbola  D. Ek tōn Aristoksenū Pythagorikōn apofaseōn kai Pythagorikū biū  E. Pythagoralaiset keskikomediassa |   B. 500- ja 400-lukujen eaa. filosofien ja heidän välittömien seuraajiensa katkelmat 59. Anaksagoras  60. Arkhelaos  61. Metrodoros Lampsakoslainen  62. Kleidemos  63. Idaios  64. Diogenes Apollonialainen  65. Kratylos  66. Antisthenes Herakleitoslainen  67-78. Abderalaiset 67. Leukippos  68. Demokritos  69. Nessas  70. Metrodoros Khioslainen  71. Diogenes Smyrnalainen  72. Anaksarkhos Abderalainen  73. Hekataios Abderalainen  74. Apollodoros Kyzikoslainen  75. Nausifanes  76. Diotimos Tyroslainen  77. Bion Abderalainen  78. Bolos C. Vanhempi sofistiikka 79. Sofistiikan nimi ja käsite  80. Protagoras  81. Kseniades  82. Gorgias  83. Lykofron  84. Prodikos  85. Thrasymakhos  86. Hippias  87. Antifon  88. Kritias  89. Anonymus Iamblichi (Iamblikhoksen lainaama anonyymi kirjoittaja)  90. Dissoi logoi (Dialekseis) |   Hakemisto: sanasto ja lähdetekstit |
Painokset

1. painos: 1903
2. painos, 2 osaa: 1906–1910.
3. painos, 3 osaa: 1912–1922
4. painos, 3 osaa: 1922
5. painos, 3 osaa: 1934–1937
6. painos, 3 osaa: 1951–1952
Uusintapainokset (7.–12. painos): 1954–1966
Uusintapainos, 2004–2005 (ISBN 3-615-12200-3)
Painokset > Käännöksiä

Freeman, Kathleen: Ancilla to the Pre-Socratic Philosophers.  Oxford University Press, 1948.  (Harvard University Press, 1957)
Giannantoni, Gabriele: I Presocratici. Testimonianze e frammenti.  Roma-Bari:  Laterza, 1983.