stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Daimler Company
Toinen maailmansota

Britannian valmistautessa sotatoimiin hallitus pyysi Daimleria rakentamaan uusia tehtaita. Näin teollisuuden tuotantoa saataisiin nostettua, samalla kun tuotantolaitokset olisivat hajautettuna ja ilmapommitusten aiheuttamat vahingot olisivat mahdollisimman vähäiset. Vuonna 1939 Coventryssa aloitti toimintansa tehdas, joka valmisti Bristol Hercules -lentokonemoottoreita. Nykyisin tällä alueella toimii Jaguarien päätehdas. Vuonna 1938 Daimler teki sopimuksen nelivetoisen tiedusteluajoneuvon kehittämisestä. Ajoneuvon tulisi kyetä kiipeämään ja laskeutumaan 1:2 jyrkkyyden omaavia rinteitä ja kulkemaan sekä etu- että takaperin 60 mailin tuntinopeudella (96 km/h). Daimler Dingo saatiin tuotantoon kolme kuukautta sen jälkeen, kun Britannia oli julistanut sodan Saksalle. Ajoneuvosta kehitettiin myös tykkitornilla varustettu raskaampi versio Daimler Armoured Car. Sodan aikana Daimler valmisti yli 6 600 kevyttä tiedusteluajoneuvoa ja 2 700 tykkitornilla varustettua panssariautoa. Näiden lisäksi yhtiö valmisti 50 800 lentokonemoottoria sekä tarpeellisen määrän osia 9 500 moottorin valmistamiseen, 14 356 raskaan pommikoneen tykkitornia Browning-konekivääreineen, 74 000 Bren-konekivääriä sekä lisäksi kaksikerrosbusseja, sotatarvikkeiden valmistusta ja toimituksia koordinoivan ministeriön tilausten mukaisesti. Tämän kaiken ohessa Daimler oli sodan loppuun mennessä saanut valmiiksi oman 8,6-litraisen dieselmoottorinsa suunnitelmat. Moottorilla oli tarkoitus kyetä 250 000 mailia vastaavaan käyttötuntimäärään ennen kuin se olisi tarpeellista peruskunnostaa.
Sodan jälkeen

Sodan päätyttyä autoteollisuuden oli käynnistettävä siviilituotantonsa sotaa edeltäneillä malleilla – vasta 1940-luvun lopulla valmistajat saivat markkinoille moderneja malleja. Uusi Lanchester 10 näytti samanlaiselta kuin kilpailijan malli, Ford Prefect, jonka koripellit tulivat samalta valmistajalta. Uutena mallina esiteltiin Eighteen, jossa käytettiin teräspulan takia runsaasti alumiinia. Malli oli jatkokehitetty ennen sotaa valmistetusta New Fifteen-mallista. Varustepuolella tapahtui hieman kehitystä. Isot DE27- ja DE 36-mallit olivat ensimmäiset sarjatuotantona valmistetut autot, jotka oli varustettu sähkötoimisilla lasinnostimilla.
Autokauppa kangerteli, koska ostajat odottivat väliaikaiseksi nimetyn, korotetun autoveron laskua. Vuonna 1951 esitellyn luksusmallin 3-litre Regencyn valmistus lopetettiin seuraavana vuonna vain 52 valmistuneen auton jälkeen. Yhtiö sinnitteli eteenpäin ja pudotti kaikkien malliensa hintoja saadakseen aikaan edes jollakin lailla riittävää myyntiä. Yhtiön henkilöstökulut olivat melkoiset, koska palkkalistoilla oli tuolloin yli 4 000 henkilöä. BSA:n johtajana toisen maailmansodan alkuvuosista asti toiminut Sir Bernard Docker otti vastuulleen myös Daimlerin johtamisen vuonna 1953.
Helpotusta Britannian autoteollisuuden ahdinkoon toi hallituksen ilmoitus autoveron poistamisesta huhtikuussa 1953. Daimler esitteli toukokuussa uuden, maltillisemman kokoisen Conquest-mallin. Conquest oli periaatteessa sama auto kuin nelisylinterinen Lanchester Fourteen / Leda LJ200, mutta kuusisylinterisellä moottorilla ja Daimlerin maskilla.
BSA:n nimellä varustettujen autojen valmistus oli päättynyt toisen maailmansodan alkaessa, mutta Daimlerin ja Lanchesterin ongelmana oli edelleen liian monen mallin tarjonta. Mallisarjat olivat valmistusmäärältään pieniä ja lyhytikäisiä, joten niiden myyntiluvut jäivät alle kannattavuuden. Lisäksi Daimlerin autojen imago oli vanhanaikainen, mutta toki ylellinen. Autojen valmistus Lanchester-merkin alla lopetettiin vuonna 1954.
Bernard Dockerin puoliso, Lady Norah Docker kehotti miestään suunnittelemaan Daimlerin markkinointistrategian täysin uusiksi. Lady Docker suunnitteli markkinointia tehostaakseen mallit, jotka olivat sodanjälkeisessä Britanniassa kuin toiselta planeetalta tulleita. Ne olivat aikansa brittiläisille, konservatiivisille aristokraateille aivan liian mauttomia, jopa rahvaanomaisia, mutta jotka muotoilultaan vetävät vertoja mille tahansa kuuluisalle custom-autolle.
Sodan jälkeen > Lady Dockerin Daimlerit

1951 "Golden Daimler" touring limousine, 36 Straight-Eight (DE36)-alusta: Korin väri sametin musta. Kaikki perinteiset kiiltävät osat, kuten koristekapselit, maski, puskurit, ovien kahvat, pakoputken pää ja polttoainesäiliöbn korkki, olivat kullatut. Auton kyljissä oli noin 7 000 kultaista tähteä. Istuin- ja kattoverhoilut olivat kultakirjailttua brokadi-kangasta. Auton varustukseen kuului mustaksi värjättyä krokotiilinnahkaa olevat matkalaukut, kullatuin metalliosin sekä mustan ja kullan yhdistelmää oleva teeastiasto.
1952 "Blue Clover" 2-ovinen coupé, 36 Straight-Eight (DE36)-alusta: Kaksisävyinen sininen, vaaleilla kyljillä, joihin on maalattu kultaisia neliapiloita. Nahkaverhoillut istuimet, tummansinisillä reunuksilla ja laventelin-sinisillä keskiosilla. Verhoilun tehosteena on siniseksi värjättyä liskonnahkaa, jolla myös ohjauspyörä ja takaosan taittuvat lisäistuimet on päällystetty. Varuustukseen kuului kaiverruksin koristellut lasisarja ja pullo sekä hopeinen teeastiastiasto. Vaseemmanpuoleisesta ovilokerosta löytyi manikyyrisetti, sinisessä liskonnahka-kotelossa. Kojeladan tavarahyllyltä löytyi hopeinen peili, kampa, vaateharja, kaksi hopeista purkkia sekä puuterirasia. Sivuikkunat olivat sähkötoimiset. Kattoikkuna oli lasinen.
1953 "Silver Flash" 2-ovinen coupé, Regency (DF300)-alusta: Sisäverhoilu punaiseksi värjättyä krokotiilinnahkaa.
1954 "Stardust" touring limousine, Regina (DF400)-alusta
1955 "Golden Zebra" 2-ovinen coupé, DK400-alusta: Kullatuilla korin kiilto-osilla ja seeprannahkaisella verhoilulla.
Britit eivät oikein lämmenneet tällaisille autoille, jotka Atlantin toisella puolella olisivat, saadun julkisuuden myötä, täyttäneet myös tilauskirjat. Julkisuutta autot toki Britanniassakin saivat, mutta eivät välttämättä toivotunlaista. Kun saman aikaan Lady Docker oli lehdistön hampaissa, loisteliaan elämäntapansa ansiosta ja verottajan tutkimuksien kohteena, kirjattuaan Monte Carlon kasinokulujaan yhtiön tileihin, alkoi yhtiön johtokunnassa olevien pankkiirien mitta olla täysi, ja Dockerit saivat lähteä.
1946 36 Hooper touring limousine
1947 18 saloon, 2522 cm³
1948 36 Hooper all-weather tourer
1951 18 Hooper Empress drophead coupé
1951 Consort 6-light saloon, 2522 cm³
1952 Regency, Hooper Empress II saloon
1952 Special Sports, Barker drophead coupé
DR450 Majestic Major 4½-litre V8 limousine
1955 One-O-Four saloon
1955 Conquest saloon, 2433 cm³
1957 Sportsman
3348 cm³ sports saloon
1957 DK400 4½-litre 6-syl., Hooper limousine
1960 Majestic 3,8-litre saloon
1961 Majestic Major V8 saloon
Muutosten aikakausi

Vuonna 1954 Daimler esitteli vuosikymmenien tauon jälkeen urheilullisemman malliston, Conquest DJ250-sarjan. Lanchesterin oli tarkoitus aloittaa 1,6-litraisella moottorilla varustetun Spriten valmistus. Voimansiirto oli aikomus toteuttaa Hobbsin Mechamatic-automaattivaihteistolla, nestekytkimen sijaan, mutta teknisiä ongelmia kasautui niin paljon, että jo 15:n valmistuneen Spriten jälkeen hanke hylättiin ja Lanchesterien valmistus lopetettiin. Vuonna 1955 Daimler esitteli Regencyyn perustuvan, 137 hevosvoimaisen, One-O-Four DF310 -mallin, joka saavutti sadan mailin tuntinopeuden. Jack Sangster, joka oli myynyt moottoripyöriä valmistaneet yhtiönsä, Ariel Motorcyclesin ja Triumph Engineering Co Ltd:n BSA:lle vuonna 1951, siirtyi Bernard Dockerin paikalle Daimler Companyn johtoon vuonna 1956. Vuonna 1957 nestekytkimen käyttö Daimlerin henkilöautoissa lopetettiin ja yhtiö siirtyi käytämään täysautomaattisia vaihteistoja. Hyötyajoneuvojen tuotannossa nestekytkin pysyi edelleen voimalinjan rakenteena. Viimeinen nestekytkimellä varustettu henkilöautomalli oli DK400.
Muutosten aikakausi > Daimler V8-moottorit

Daimlerin henkilöautoyksikköön kuului 1950-luvun loppupuoliskolla Daimlerin henkilöautot, Lontoon takseja valmistanut Carbodies sekä Ariel-, Triumph- ja BSA-moottoripyörät. Tämän yksikön johtoon Sangster nimitti luottomiehensä Edward Turnerin. Moottoripyörien suunnittelijana toiminut Turner oli kuulunut jo Triumph Engineering Co:n johtajistoon ja hän suunnitteli Daimlerille kevyet, hemi-kantiset, 2,5- ja 4,5-litraiset Daimler V8-moottorit. Pienempi moottoreista otettiin käyttöön 2+2-paikkaisen urheilumalli Dart / SP250:n voimanlähteenä ja suurempi Majestic Major DQ450-mallin moottorina.
Daimlerin V8-moottorit olivat käytössä aina British Leyland Motor Corporation Ltd:n muodostamisen alkuaikoihin asti. Isompi moottoreista pudotettiin pois valmistuksesta vuonna 1968 ja pienempi vuotta myöhemmin.
Muutosten aikakausi > Jaguar-aikakausi 1960–1966

Vuonna 1959 esitellyt uutuusmallit eivät tehneet kauppaa odotetunlaisesti. Majestic Major -mallia, joka oli Britannian markkinoiden nopein kuusipaikkainen auto, ei kyseisenä vuonna myyty yhtä ainoaa ja rivakkaa lasikuitukorista Dart/SP250-malliakin vain 110 kappaletta. Daimlerin kohtalo näytti jo melkein sinetöidyltä, mutta vuonna 1960 Daimlerin johtaja Jack Sangster sekä Jaguarin johtaja Sir William Lyons saivat neuvoteltua sopimuksen, jolla Daimler Companyn työkalut, tuotantolaitokset sekä nimi siirrettiin Jaguar Carsin omistukseen. Ensimmäinen fuusion myötä syntynyt Daimler oli vuonna 1962 esitelty 2.5 V8, jossa Jaguar MK II:n koriin oli istutettu Daimlerin V8-moottori. Tästä mallista tuli kaikkien aikojen myydyin Daimler ja se peittosi suosiossa samaa koria käyttäneen, 2,4 litran rivikuutosella varustetun Jaguarin.
Daimler SP250 pysyi tuotannossa vuoteen 1964 ja Majestic Major vuoteen 1968. Molempien voimanlähteenä oli Daimlerin V8-moottori. Vuonna 1961 esiteltiin Daimler DR450, joka oli Majestic Majorista kehitetty limousine-versio, pidemmällä alustalla ja korkeammalla korilla. Nämä mallit olivat viimeiset, jotka olivat puhtaasti Daimlerin omaa suunnittelua. DR450:n seuraajaksi vuonna 1968 esitelty Daimler DS420 oli raskaalla kädellä modifioitu Jaguar 420G.
Muutosten aikakausi > British Leyland -aikakausi

Vuonna 1966 tehdyssä fuusiossa Jaguar Cars myytiin British Motor Corporation Ltd:lle ja tämän tuloksena syntyi autonvalmistuksen suuryhtiö British Motor Holdings. Vuonna 1968 BMH yhdistyi Leyland Motors Ltd:n kanssa ja tuloksena oli jättimäinen British Leyland Motor Corporation.
Vuonna 1966 Jaguar esitteli S-Type:lle sukua olleen 420:n,, jonka ylellisemmin varustettu versio oli Daimler Sovereign. Malli oli valmistuksessa vuosien 1966–1969 ajan. Daimler Sovereign oli mallinimenä käytössä vuosina 1966–1983. Jaguar 420:n valmistuksen loputtua Daimler Sovereign XJ6 oli Jaguar XJ-malleihin perustuva. Kehitysversiot ja valmistusvuodet olivat vastaavat kuin Jaguarilla: Series I 1968–1972, Series II 1973–1979. Series III oli Jaguarista poiketen tuotannossa vain  vuosina 1979–1983 (Jaguar 1979-1992). Sovereign-mallinimi annettiin tällöin Jaguarin käyttöön ja huippumalli oli yksinkertaisesti nimeltään Daimler. Joillain markkina-alueilla ei käytetty laisinkaan Daimler-nimeä, vaan autot olivat nimeltään joko Vanden Plas tai Jaguar Vanden Plas. Jaguarin XJ40-mallin myötä kuutoskoneinen Daimler oli nimeltään Six.
Vuodesta 1972 Jaguarin 5,3 litran V12-moottori tuli tarjolle XJ-sarjan voimanlähteeksi, ja Daimler otti oman versionsa nimeksi perinteikkään, vuosina 1926–1938 käytössä olleen Double-Sixin. Tämä mallinimi oli käytössä Series III:n valmistuksen loppumiseen asti, vuoteen 1992. Jaguarin esiteltyä XJ40-mallista version XJ81, jonka keulalle mahtui 6 litran V12-moottori, tehtiin myös tästä mallista Daimler Double-Six-versio, joka oli tuotannossa 1993–1994. XJ:n tavoin myös Daimler sai kevyen kasvojenkohotuksen ja mallikoodin X305 vuonna 1994. mallin valmistus jatkui vuoteen 1997 asti, jolloin V12-moottori pudotettiin pois valikoimasta.
Muutosten aikakausi > Ford-aikakausi

Vuonna 1982, British Leylandin lopullisen pilkkomisen yhteydessä, Jaguarin ja Daimlerin valmistus siirtyi Jaguar Car Holdings -yhtiölle. Vuonna 1984 Jaguar Car Holdings -yksiköstä muodostettiin Jaguar Cars -yhtiö, joka listattiin pörssiin. Sen omistajaksi tuli 1989 Ford Motor Company. Vuonna 1992 Daimler (Ford) lopetti DS420 Limousinen valmistuksen.
Daimler pysyi edelleen Jaguarin lippulaivana kaikkialla muualla, paitsi Yhdysvaltain markkinoilla, jossa auton nimi oli "XJ Vanden Plas". Daimler-nimen käytöstä Yhdysvaltain markkinoilla oli luovuttu jo vuonna 1967.
Muutosten aikakausi > Ford-aikakausi > Century

Daimlerin 100-vuotista taivalta ajoneuvojen valmistajana juhlistettiin vuonna 1996, valmistamalla 100:n kappaleen sarja Double Six- ja 100:n kappaleen sarja rivikuutosella varustettuja "Century"-erikoisversioita.
| X300 1994-1197 | SWB | LWB |
| --- | --- | --- |
| Daimler Six | 1,362 | 1,330 |
| Daimler Double Six | 1,007 | 1,230 |
| Daimler Century Six |  | 100 |
| Daimler Century Double Six |  | 100 |
Muutosten aikakausi > Ford-aikakausi > Daimler Super V8

Vuosi 1997 oli kuusisylinteristen moottorien viimeinen. Ne korvattiin Jaguarin esittelemällä V8-moottorilla ja auton mallinimeksi tuli tällöin Mark II XJ. Double Sixin korvaajaksi tuli mekaanisella ahtimella varustettu Super V8.
| X308 1997-2003 | SWB | LWB |
| --- | --- | --- |
| Daimler Eight | 164 | 2,119 |
| Daimler Super V8 | 76 | 2,387 |
Muutosten aikakausi > Ford-aikakausi > Daimler Super Eight

Vuonna 2005 esiteltiin uusi Daimler Super Eight, joka pohjautui Jaguar XJ (X350)-malliin. Alumiinikorinen malli oli varustettu mekaanisesti ahdetulla, 4,2 litran V8-moottorilla, joka tuotti tehoa  291 kW (396 hv), suurimman vääntömomentin ollessa 533 Nm. Malli oli tuotannossa Daimler-nimisenä vuoteen 2007.
| X308 1997-2003 | SWB | LWB |
| --- | --- | --- |
| Daimler Eight | 164 | 2,119 |
| Daimler Super V8 | 76 | 2,387 |
Vuonna 2005 esiteltiin uusi Daimler Super Eight, joka pohjautui Jaguar XJ (X350)-malliin. Alumiinikorinen malli oli varustettu mekaanisesti ahdetulla, 4,2 litran V8-moottorilla, joka tuotti tehoa  291 kW (396 hv), suurimman vääntömomentin ollessa 533 Nm. Malli oli tuotannossa Daimler-nimisenä vuoteen 2007.
Tata Motors

Marraskuun 25. päivänä, vuonna 2008 julkistettiin virallisesti tieto, että intialainen monialayhtiö Tata Group ja sen ajoneuvoja valmistava tytäryhtiö Tata Motors on ostanut Jaguarin, Daimlerin ja Lanchesterin nimi- ja valmistusoikeudet. Tätä artikkelia kirjoitettaessa, vuonna marraskuussa 2015, Daimler- ja Lanchester-merkkien alla ei valmisteta ajoneuvoja. Saksalainen Daimler AG omisti Tata Motorsista 5,34 prosenttia 2010 vuoteen asti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Daimler Company Wikimedia Commonsissa
Brittiläisiä automerkkejä ja niiden valmistajat / emoyhtiöt

Daimlerin kaksisylinterinen moottori
1897 Daimler 6 hp "Shooting brake"
Daimler Wagonette 1899–1900
Ensimmäinen kuninkaallinen Daimler vuodelta 1900. Sen alkuperäinen omistaja oli tuolloinen Walesin prinssi Albert Edward, myöhempi kuningas Edvard VII.
1903 Daimler Tonneau
Kuningas Yrjö V:n 1910 Daimler Limousine, 9,4 litran kuusisylinterisellä Knight-moottorilla
1909 Daimler TB22 4-cyl 3 568 cm³ 22.8 hp. Open 2+2 -korin valmistaja Hewers Motor Bodies. Alusta no. 5103, moottori no. 5614
3,7 litran Daimler Double-Six -luistiventtiilimoottori vuodelta 1926
1933 Daimler Fifteen drophead coupé
1937 Daimler Twenty-Four drophead coupé. Erillisjousitus mahdollisti moottorin asentamisen alemmas ja jäähdytinkennon tuomisen eteenpäin
1939 Daimler 4 litre Light-Straight-Eight , Vanden Plas 4-light saloon
Daimler Dingo tiedusteluajoneuvo
1949 Lanchester Ten, Briggs 6-light saloon
1950 27 limousine, Ruotsin kuningashuoneen virkaiältään vanhin auto
Blue Clover, järjestyksessä toinen show-auto
Golden Zebra, 2-ovinen coupé Hooperin korittamana


Daimler SP250
1968 Daimler V8-250, Daimlerin 2,5 V8-moottorilla
1969 Daimler Sovereign, Jaguarin 4,2 rivikuutosella
1988 Daimler Six 3,8
1994–1997 Double Six
1994–1997 Double Six (X300)
pienoiskuva 1997–2003 Daimler Super V8 (X308)
2006 Daimler Super Eight
X350/358
Talk (albumi)

| Talk Yes |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 21. maaliskuuta 1994
 Tyylilaji: progressiivinen rock poprock
 Kesto: 55.02
 Levy-yhtiö: Victory Music
Yesn muut julkaisut
| Symphonic Music of Yes 1993 | Talk 1994 | Keys to Ascension 1996 |
Talk on brittiläisen progressiivista rockia soittavan Yes-yhtyeen neljästoista studioalbumi, joka julkaistiin vuonna 21. maaliskuuta 1994.
Kappaleet

"The Calling" – 6.52
"I Am Waiting" – 7.22
"Real Love" – 8.42
"State of Play" – 4.56
"Walls" – 4.47
"Where Will You Be" – 6.12
"Endless Dream: Silent Spring (Instrumental)" – 1.55
"Endless Dream: Talk" – 11.54
"Endless Dream: Endless Dream" – 1.50
Aiheesta muualla

Talk (albumi) Discogsissa. (englanniksi)
| n k Yes |
| --- | --- |
 Jon Davison  Steve Howe  Geoff Downes  Billy Sherwood   Chris Squire  Jon Anderson  Bill Bruford  Peter Banks  Tony Kaye  Rick Wakeman  Alan White  Patrick Moraz  Trevor Horn  Trevor Rabin  Igor Khoroshev  Benoît David  Oliver Wakeman  Geoff Downes 
Studioalbumit:  Yes  Time and a Word  The Yes Album  Fragile  Close to the Edge  Tales from Topographic Oceans  Relayer  Going for the One  Tormato  Drama  90125  Big Generator  Union  Talk  Open Your Eyes  The Ladder  Magnification  Fly from Here  Heaven & Earth  The Quest  Mirror to the Sky 
Livealbumit:  Yessongs  Yesshows  9012Live: The Solos  Keys to Ascension  Keys to Ascension 2  House of Yes - Live from the House of Blues  Yes: Live - 1975 at Q.P.R.  The Word is Live  In the Present: Live From Lyon 
Kokoelmat:  Yesterdays  Classic Yes  Yesyears  Yesstory  In a Word: Yes (1969-)  Yes Remixes  The Ultimate Yes: 35th Anniversary Collection  Live & Solo: The Yes Collection  Greatest Hits Live
The Ladder (Yesin Albumi)

| The Ladder Yes |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 20. syyskuuta 1999
 Tyylilaji: progressiivinen rock sinfoninen rock
 Kesto: 60.26
 Levy-yhtiö: Eagle
Yesn muut julkaisut
| Open Your Eyes 1997 | The Ladder 1999 | House of Yes - Live from the House of Blues 2000 |
The Ladder on brittiläisen progressiivista rockia soittavan Yes-yhtyeen kahdeksastoista studioalbumi, joka julkaistiin 20. syyskuuta 1999.
Kappaleet

"Homeworld (The Ladder)" – 9.32
"It Will Be a Good Day (The River)" – 4.53
"Lightning Strikes" – 4.35
"Can I?" – 1.31 	1:31
"Face to Face" – 5.02
"If Only You Knew" – 5.42
"To Be Alive (Hep Yadda)" – 5.07
"Finally" – 6.01
"The Messenger" – 5.12
"New Language" – 9.19
"Nine Voices (Longwalker)" – 3.22
Aiheesta muualla

The Ladder (Yesin Albumi) Discogsissa. (englanniksi)
| n k Yes |
| --- | --- |
 Jon Davison  Steve Howe  Geoff Downes  Billy Sherwood   Chris Squire  Jon Anderson  Bill Bruford  Peter Banks  Tony Kaye  Rick Wakeman  Alan White  Patrick Moraz  Trevor Horn  Trevor Rabin  Igor Khoroshev  Benoît David  Oliver Wakeman  Geoff Downes 
Studioalbumit:  Yes  Time and a Word  The Yes Album  Fragile  Close to the Edge  Tales from Topographic Oceans  Relayer  Going for the One  Tormato  Drama  90125  Big Generator  Union  Talk  Open Your Eyes  The Ladder  Magnification  Fly from Here  Heaven & Earth  The Quest  Mirror to the Sky 
Livealbumit:  Yessongs  Yesshows  9012Live: The Solos  Keys to Ascension  Keys to Ascension 2  House of Yes - Live from the House of Blues  Yes: Live - 1975 at Q.P.R.  The Word is Live  In the Present: Live From Lyon 
Kokoelmat:  Yesterdays  Classic Yes  Yesyears  Yesstory  In a Word: Yes (1969-)  Yes Remixes  The Ultimate Yes: 35th Anniversary Collection  Live & Solo: The Yes Collection  Greatest Hits Live
Filip V (Ranska)

| Filip V |
| --- | --- |
 
Ranskan kuningas
Valtakausi:  20.11.1316 – 3.1.1322

Syntynyt:  1291 tai 1293 Lyon, Ranskan kuningaskunta
Kuollut:  3. tammikuuta 1322 Pariisi, Ranskan kuningaskunta
Suku:  Kapetingit
Isä:  Filip IV
Äiti:  Johanna Navarralainen
Filip V Pitkä (ransk. Philippe V le Long); (n. 1291/1293, Lyon – 3. tammikuuta 1322, Longchampin luostari, Bois de Boulogne, Pariisi, Ranskan kuningaskunta) oli Ranskan kuningas vuosina 1316–1322 ja Kapeting-suvun 14. hallitsija. Hän oli Navarran kuningas vuosina 1314–1322 nimellä Filip II.
Hugo Capet
Robert II Hurskas
Lapset:
Robert II Hurskas
Henrik I
Robert I
Lapset:
Henrik I
Filip I
Hugo Magnus
Lapset:
Filip I
Ludvig VI
Lapset:
Ludvig VI Paksu
Ludvig VII
Robert I
Lapset:
Ludvig VII Nuori
Marie
Alix de France
Marguerite de France
Adèle
Filip II
Agnes de France
Lapset:
Filip II Augustus
Ludvig VIII
Lapset:
Ludvig VIII Leijona
Ludvig IX Pyhä
Robert I
Alphonse
Pyhä Ranskan Isabel
Anjoun ja Sisilian Kaarle I
Lapset:
Ludvig IX Pyhä
Filip III Rohkea
Robert
Ranskan Agnes
Lapset:
Filip III Rohkea
Filip IV Kaunis
Kaarle
Louis
Margareeta Ranskalainen
Lapset:
Filip IV Kaunis
Ludvig X Itsepäinen
Filip V Pitkä
Isabella de France
Kaarle IV Kaunis
Lapset:
Ludvig X Itsepäinen
Johanna II
Juhana I Postuumi
Lapset:
Juhana I Postuumi
Filip Pitkä V
Kaarle IV Kaunis
Suku

Filip V oli Filip IV Kauniin ja Jeanne I de Navarren toiseksi vanhin poika sekä Ludvig X Itsepäisen ja Kaarle IV Kauniin veli. Hänen sisarensa Isabelle de France (n. 1292/1295–1358) avioitui Englannin kuningas Edvard II:n kanssa. Muut kolme sisarusta kuolivat ennen aikuisikää.
Filipiä edelsi kuninkaana hänen veljensä Ludvig X:n poika Juhana I Postuumi, joka kuoli vain viiden päivän ikäisenä. Filipiä, joka oli ollut valtakunnan sijaishallitsija ennen Jeanin syntymää, epäiltiin yleisesti Jeanin kuoleman aiheuttajaksi.
Hallitsija ja kuningas

Filip voideltiin kuninkaaksi Reimsin katedraalissa tammikuussa 1317. Filip alkoi nopeasti vakiinnuttamaan asemaansa, ja helmikuun 2. päivänä 1318 ylimysten, prelaattien, pariisilaisten porvarien ja Pariisin yliopiston tohtoreiden kokoonpano tunnusti hänet kuninkaaksi ja toi esiin periaatteen, että koska Ludvig X:n tytär ja perijä Jeanne II de Navarre oli nainen, tämä ei voinut nousta hallitsijaksi Ranskan valtaistuimelle.
Haluten varmistaa rauhan ja järjestyksen valtakunnan vaurauden edistämiseksi, Filip perusti paikallisten miliisien järjestelmän kruunusta vastaavien upseerien alaisuudessa. Hän myös tehosti hallituskoneistoa kaikilla tasoilla ja tarkasti paikallisten virkamiesten väärinkäytökset.
Filip V Pitkä oli hyvä strategi ja asioiden järjestelijä. Tätä näppäryyttä hän osoitti jo tultuaan sijaishallitsijaksi, mutta eritoten näistä kyvyistä oli hyötyä kuninkaaksi tulossa. Toinen näytön paikka Filipille on flaamien kanssa jatkuneiden yhteenottojen diplomaattinen sovittelu, joka päättyi rauhantekoon 2. kesäkuuta 1320. Sisäpolitiikassaan hän vahvisti eri maakuntien oikeudet, mutta samalla hän keskitti valtaa Pariisiin, jotta instituutioista tulisi entistä tehokkaampia. Hän pakotti koko valtakunnan käyttämään yhteistä rahaa, vaikka esimerkiksi Etelä-Ranskan ylimykset sitä kovasti vastustivat. Hän pyrki vakiinnuttamaan rahan arvon.
Avioliitto ja jälkeläiset

Vuonna 1307 Filip V Pitkä avioitui Jeanne de Bourgognen (1291–1330) kanssa. Jeanne oli Burgundin kreivitär vuosina 1315–1330 nimellä Jeanne II isänsä Burgundin kreivin Otho IV:n kuoltua. Hän oli myös Artois'n kreivitär vuosina 1329–1330 äitinsä kreivitär Mahout’n kuoltua.
Heille syntyi kuusi lasta:
Jeanne (1308–1347), Burgundin kreivitär Jeanne III ja Artois'n kreivitär Jeanne II, avioitui vuonna 1318 Burgundin herttua Eudes IV:n kanssa
Marguerite (1310 – 9. toukokuuta 1382), Burgundin ja Artois'n kreivitär vuosina 1361–1382, avioitui vuonna 1320 Flanderin, Neversin ja Rethelin kreivi Ludvig I Dampierren (1304–1346) kanssa
Isabelle (1312–1348), avioitui ensimmäisen kerran vuonna 1323 Viennen dauphinin Guigues VIII:n kanssa, avioliitto oli ilman jälkeläisiä ja aviomiehen puolinen suku sammui. Avioitui toisen kerran noin vuonna 1335 Faucogneyn herra Jean III:n kanssa, avioliitto oli ilman jälkeläisiä.
Blanche (1313–1358), pysyi naimattomana, ei jälkeläisiä
Louis Philippe (1317), kuoli sylilapsena.