stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pavlovin teoria
Alkuperäiskoe

Pavlov päätyi teoriaan koirakokeissaan, joista kuuluisimmassa soitettiin kelloa juuri ennen kuin jauhettua lihaa ahdettiin koiran suuhun. Aluksi koira ei erittänyt sylkeä, ennen kuin se oli todella saanut lihaa. Kokeen edetessä koira oppi yhdistämään kellon äänen ja lihan ja alkoi erittää sylkeä jo kuullessaan kellon äänen. Lopulta Pavlov totesi, että koira reagoi erittämällä sylkeä vaikkei ruokaa saanutkaan. Koira oli näin ollen ehdollistunut ärsykkeenä toimivaan kellon ääneen.
Ärsykkeenä voi olla mikä tahansa toimintaan kuulumatonkin tai kuuluva asia, kuten ääni, väri tai haju. Tällöin vaikkapa lapsella pelkkä valkoisen takin näkeminen voi saada aikaan pelon tai inhon tunteen, koska mieli yhdistää epämieluisan lääkärikäynnin ja valkoisen lääkäritakin. Behaviorismi juontuu muun muassa Pavlovin tutkimuksista.
Alkuperäiskoe > Vaatimukset ja hypoteesit

Pavlov oli asettanut tietyt vaatimukset ja hypoteesit kokeelleen, jossa haluttiin saada selville, miten erilaisten ärsykkeiden lisääminen vaikuttaa koiran lisääntyvään syljeneritykseen, joka on tässä psykologisessa terminologiassa käsitelty riippuvana muuttujana (y). Pavlov itse pystyi kontrolloimaan riippumatonta muuttujaa (x), joka tässä tutkimuksessa oli metronomin ääni sekä ajoitukset. Periaatteessa kyse oli vain erilaisista ärsykkeistä. Koirien oli tarkoitus oppia ympäristön säännönmukaisuuksia, eli mitä tapahtuu, jos jokin asia muuttuu. Behavioristit arvelevat, että klassisesti ehdollistuva entiteetti ei voi vaikuttaa omaan käytökseensä, vaan ulkopuoliset ärsykkeet ohjailevat sen toimintaa. Pavlov havaitsi tutkimuksen aikana, että koira alkoi kuolata kuullessaan pelkästään ruokaa tuovan ihmisen askeleet. Se, että Pavlov joutui käyttämään ärsykkeenä ruokaa, johtuu siitä, että koirien aivojen rakenne on sellainen, että ruokaärsyke aiheuttaa tiettyjä tuntemuksia eli reaktioita koiran psyykessä, ja näistä näkyvin on syljen erittyminen. Jo tämä sai vanhan refleksin aktivoitumaan, jolloin Pavlov päätti kokeilla koirien ehdollistamista erilaisiin ärsykkeisiin. Hän päätti lisätä ehdottomaksi ärsykkeeksi metronomin, jolloin se laitettiin tikittämään aina ruokaa tuotaessa. Pavlov kiinnitti koiran poskiin sylkeä kerääviä putkia ja asetti metronomin tikittämään toistaen saman sarjan useita kertoja ehdollistaakseen koirat. Varsin pian pelkkä metronomin tikitys laukaisi luontaisen refleksin, lisääntyvän syljenerityksen. Samanlaista ilmiötä kokeiltiin myös muilla ärsykkeillä – soittokellolla, askelten kopinalla tai valomerkein. Tulos oli aina samankaltainen.
Alkuperäiskoe > Syntyneet termit

Pavlov nimitti koiran reaktiota ärsykkeeseen ehdolliseksi refleksiksi ja piti ehdollistumista oppimisen pääperiaatteena. Hän kehitti koko joukon menetelmiä ehdollisten refleksien voimistamiseksi, heikentämiseksi ja sammuttamiseksi.
Lisää kokeita

Eräässä kokeessa Pavlov ehdollisti koiran erittämään sylkeä aina, kun tämä näki ympyrän. Seuraavaksi koiralle näytettiin ellipsi, muttei annettu ruokaa. Koira oppi pian erottamaan ympyrän ja ellipsin toisistaan. Tämän jälkeen koiralle näytettiin sarja ellipsejä, joista jokainen muistutti hiukan enemmän ympyrää kuin edellinen. Lopulta, kun ellipsit olivat muuttuneet lähes ympyränmuotoisiksi, koiran käytös muuttui dramaattisesti: se alkoi haukkua, näytti hampaitaan ja kieltäytyi kokonaan ottamasta sille tarjottua jauhelihaa. Ellipsisarjan myötä koira menetti aikaisemmin oppimansa ehdollistuneet refleksit.
Kritiikki

Pavlovia on kritisoitu siitä, että hän käytti myös sähköshokkeja koirien ”ehdollistamisessa”.
Pipestonen vesitorni

| Pipestonen vesitorni> Pipestone Water Tower |
| --- | --- |

Sijainti:  Pipestone, Minnesota, Yhdysvallat
Koordinaatit:  44°0′6″N, 096°18′38″W
Rakennustyyppi:  vesitorni
Valmistumisvuosi:  1921
Suunnittelija:  L. P. Wolff
Leveys:  7,6 m (25 jalkaa)
Korkeus:  40,2 m (132 jalkaa)
Tilavuus:  568 m3
 Poistettu käytöstä vuonna 1976. 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pipestonen vesitorni on noin 40,2 metriä (132 jalkaa) korkea käytöstä poistettu vesitorni Pipestonen kaupungissa Pipestonen piirikunnassa Minnesotan osavaltiossa Yhdysvalloissa. Tornin halkaisja on 7,6 metriä (25 jalkaa) ja vesitilavuus oli noin 568 kuutiometriä (noin 150 000 nestegallonaa). Amerikkalaisen arkkitehti L. P. Wolffin suunnittelema vesitorni rakennettiin vuosina 1920–1921, ja se restauroitiin vuonna 1990. Vesitorni oli käytössä vuoteen 1976 saakka, jolloin sen korvasi uusi, isompi vesitorni. Vesitorni pääsi vuonna 1980 National Register of Historic Places-rekisteriin.
Pavel Kubina

| Pavel Kubina |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 15. huhtikuuta 1977 (ikä 47) Čeladná, Tšekkoslovakia
Kansalaisuus:   Tšekki
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  oikea
Pituus:  193 cm
Paino:  111 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1995–2013
Seurat:  HC Vítkovice (CZE), Adirondack Red Wings (AHL), Cleveland Lumberjacks  (IHL), Toronto Maple Leafs (NHL), Atlanta Thrashers (NHL), Tampa Bay Lightning (NHL), Philadelphia Flyers (NHL), Genève-Servette (NLA)
NHL-varaus:  179. varaus, 1996 Tampa Bay Lightning
| Stanley Cup  |
| --- | --- | --- |
|  | Tampa Bay Lightning | 2004  |
Pavel Kubina (s. 15. huhtikuuta 1977 Čeladná, Tšekkoslovakia) on tšekkiläinen jääkiekkopuolustaja, Stanley Cupin voittaja sekä moninkertainen arvokisamitalisti. Kubinan vahvuutena pidetään fyysisyyttä ja hyvää laukausta.
Ura > Seuraura > Uran alku Tšekissä (1993–1997)

Čeladnássa syntynyt Kubina vietti uransa alkuvuodet HC Vítkovicessa. Hän debytoi seuran edustusjoukkueessa Extraligassa kaudella 1993–1994. Hän pelasi seurassa neljän kauden ajan, mutta ei pystynyt vakiinnuttamaan paikkaansa kokoonpanossa. Kaudella 1995–1996 Kubina teki 33 ottelussa edustusjoukkueessa seitsemän tehopistettä ja Tampa Bay Lightning varasi hänet 179. pelaajana vuoden 1996 NHL:n varaustilaisuudessa. Kubina päätti pelata kauden 1996–1997 Pohjois-Amerikassa WHL:ssä Moose Jaw Warriorsin riveissä sopeutuakseen amerikkalaiseen pelityyliin. Hän teki kaudella 61 pelissä 44 tehopistettä.
Ura > Seuraura > Siirto Pohjois-Amerikkaan Tampa Bay Lightningiin (1997–2006)

Kubina siirtyi Tampa Bayn organisaatioon kaudeksi 1997–1998 ja pelasi suurimmaksi osaksi AHL-farmissa. Seuraavalla kaudella hän teki 21 tehopistettä 68 pelissä ja nousi Tampa Bayn vakiomiehistöön. Hän oli myös NHL:n tulokkaiden peliajan ja taklauksien kärkisijoilla.
Kubina jatkoi vakuuttavaa pelaamistaan kaudella 1999–2000, jolloin hän oli joukkueen paras maalintekijä ylivoimalla. Hän vakuutti myös fyysisellä pelillään. Kaudella 2000–2001 hän jatkoi hyvää pelaamista ja oli joukkueen viidenneksi paras pistemies. Kaudella 2001–2002 Kubina teki piste- ja syöttöennätyksensä NHL:ssä, tehot 11+23=34. Kaudella 2002–2003 Kubinan hyökkäyspään tehot laskivat, mutta tästä huolimatta hän oli joukkueensa tärkeimpiä pelaajia sen päästyä pudotuspeleihin ensimmäistä kertaa sitten kauden 1995–1996. Joukkue tippui toisella kierroksella. Kaudella 2003–2004 Kubina rikkoi maali- ja piste-ennätyksensä NHL:ssä tehoilla 17+18=35. Pudotuspeleissä Kubina auttoi Lightningin sen seurahistorian ensimmäiseen Stanley Cup -mestaruuteen.
NHL:n työsulkukauden 2004–2005 Kubina pelasi kotimaassaan kasvattajaseurassaan HC Vítkovicessa. Kubina pelasi Tampa Bayssä vielä kauden 2005–2006, jolloin hän rikkoi jälleen piste-ennätyksensä tehden 38 pistettä. Kubinasta tuli kesällä 2006 vapaa pelaaja, ja Tampa Bay ei pystynyt tarjoamaan hänelle riittävää sopimusta.
Ura > Seuraura > Toronto Maple Leafs ja Atlanta Thrashers (2006–2010)

Kubina siirtyi tämän jälkeen Toronto Maple Leafsiin. Vaikka Kubina pelasi kolme täyttä kautta Torontossa, hän oli jatkuvien siirtohuhujen kohteena. Kubina teki Maple Leafsissa piste-ennätyksensä kaudella 2007–2008, jolloin hän teki tehot 11+29=40. Seuraavalla kaudella piste-ennätys parani, kun hän teki samat pisteet paremmalla maalimäärällä. Joukkue ei selviytynyt kolmen kauden aikana pudotuspeleihin kertaakaan.
Kesällä 2009 Kubina oli jälleen siirtohuhujen kohteena. Lopulta heinäkuun alussa Kubina myytiin Atlanta Thrashersiin yhdessä Tim Stapletonin kanssa vaihdossa Garnet Exelbyyn ja Colin Stuartiin. Kaudella 2009–2010 Kubina teki 76 pelaamassaan ottelussa 38 pistettä, mutta Thrashers jäi pudotuspelien ulkopuolelle.
Ura > Seuraura > Paluu Lightningiin ja uran loppuvaiheet (2010–2013)

Kesällä vapaaksi pelaajaksi siirtynyt Kubina teki kahden vuoden sopimuksen ensimmäisen NHL-seuransa Tampa Bay Lightningin kanssa. Helmikuussa 2012 hän siirtyi Philadelphia Flyersiin, jossa hän pelasi loppukauden. Uransa viimeiseksi jääneellä kaudella 2012–2013 Kubina edusti Sveitsin pääsarjan Genève-Servetteä.
Ura > Maajoukkueura

| Mitalit> Maa:   Tšekki.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekki.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Tšekki.Miesten jääkiekko. Olympialaiset  | Maa:   Tšekki> Miesten jääkiekko. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Torino 2006 | jääkiekko |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Norja 1999 | jääkiekko |  |
|  Kultaa | Saksa 2001 | jääkiekko |  |
|  Kultaa | Itävalta 2005 | jääkiekko |  |
Kubina edusti Tšekin maajoukkuetta ensimmäisen kerran miesten arvokisoissa vuoden 1999 MM-kisoissa. Tšekki voitti kisoista kultaa. Kubina nimettiin turnauksen tähdistökentälliseen, ja hän voitti puolustajien pistepörssin tehoilla 2+6=8.
Seuraavan kerran Kubina edusti kotimaataan vuoden 2001 Saksan kisoissa. Tšekki voitti uudestaan kultaa. Kubina pelasi myös vuoden 2002 Ruotsin MM-kisoissa, jossa maa ei saanut mitalia. Kubina teki kisoissa tehot 3+4=7 seitsemässä ottelussa. Hän oli joukkueensa toiseksi paras pistemies.[lähde? ]
Kubina ei pystynyt osallistumaan vuoden 2004 maailmancupiin loukkaantumisen vuoksi. Seuraavan arvoturnauksensa hän pelasi vuoden 2005 MM-kisoissa, jossa hän keräsi tehot 2+2 ja sai turnauksesta kolmannen MM-kultamitalinsa. Hänet valittiin edustamaan maata vuoden 2006 olympialaisissa, tuloksena pronssi. Turnauksessa hän sai vaisut 1+1-tehot. Seuraavalla kaudella NHL:ssä oli työsulku, joten hän palasi kotimaansa kasvattajaseuraansa Vítkoviceen pelaamaan.
Yksityiselämä

Kubina on naimisissa, ja heillä on yksi lapsi.
Aiheesta muualla

Pavel Kubina Eurohockey.com. (englanniksi)
Pavel Kubina The Internet Hockey Databasessa (englanniksi)
Pavel Kubina Legends of Hockey -sivustolla (englanniksi)
Pekka Lukka

Pekka Tapani Lukka (23. elokuuta 1939 Kuusankoski – 9. maaliskuuta 2019 Tampere) oli suomalainen näyttelijä. Teatterityön lisäksi hän näytteli muun muassa suositussa Maalaiskomedia-sarjassa.
Ura ja elämä

Pekka Lukka syntyi Antti ja Anna-Liisa Lukan (omaa sukua Rönnberg) perheeseen talvisodan kynnyksellä. Hän opiskeli Lappeenrannan Teatteriseminaarissa 1963–1966 ja aloitti näyttelijän uransa Lappeenrannan kaupunginteatterissa 1963–1969. Hän siirtyi Kouvolan Teatteriin vuosiksi 1969–1973 ja edelleen Porin Teatteriin josta hänet kiinnitettiin Tampereen Työväen Teatteriin vuonna 1979. Lukka näytteli myös Pyynikin kesäteatterissa.
Lukan näyttämötaiteellisiin tulkintoihin lukeutuivat muun muassa Eskon rooli Nummisuutareissa, nimismiehen rooli näytelmässä Eetu Salmi sekä Gloucester klassikkonäytelmässä Kuningas Lear.
Valkokankailla Lukka nähtiin muun muassa Timo Koivusalon elämäkertaelokuvissa Sibelius sekä Kulkuri ja Joutsen. Hän näytteli useissa televisiosarjoissa, kuten Yle TV2:n Maalaiskomediassa ja rikossarjassa Jäähyväiset lasihevoselle. Vuonna 2006 Lukka oli mukana lyhyissä fiktioelokuvissa Aika ja Kadotettu.
Filmografia

Ihmiselon ihanuus ja kurjuus (1988)
Kulkuri ja Joutsen (1999)
Young Love - Martti (2001)
Salatut elämät - Lääkäri Tiainen (2003)
Sibelius (2003)
Televisiotuotannot

Sirkuspelle Hermanni (1982)
Juhannustanssit (1983)
Jäähyväiset lasihevoselle (1985)
Sisko ja sen veli (1986)
Kolarikorjaamossa kummittelee (1987)
Kummajaiset (1987–1989)
Rikos aamulla (1988)
Valkoinen nainen (1989)
Autovaras (1991)
Onnellinen hääpäivä (1993)
Elämän suola (1996)
Pimeän hehku (1996)
Vain muutaman huijarin tähden (1999)
Vaimonsa mies (2001)
Mooseksen perintö (2001–2002)
Salatut elämät (2003)
Elli (2005)
Turvetta ja timantteja (2006)
Lähteet ja viitteet

Pekka Lukka Elonetissä.
Menopaikka.info (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla

Pekka Lukka Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Pezonísi

| --- | --- |
Sijainti:  38°23′05″N, 23°48′01″E, Erétria Euboia, Keski-Kreikka Kreikka
Saariryhmä:  Euboian saaret
Vesialue:  Eteläinen Euboianlahti
Merialue:  Egeanmeri, Välimeri
Pinta-ala:  0,066 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  0
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Pezonísi (kreik. Πεζονήσι) on pieni Kreikan saari, joka sijaitsee Eteläisessa Euboianlahdessa Euboian saaren etelärannikon ja Erétrian kaupungin edustalla. Saaren pinta-ala on 0,066 neliökilometriä ja se on asumaton (vuonna 2011). Hallinnollisesti Pezonísi kuuluu Erétrian kuntaan, Euboian alueyksikköön ja Keski-Kreikan alueeseen.
Pezonísin saari sijaitsee Erétrian satamalahden itälaidalla. Saari on yhdistetty kaupunkiin pengertiellä. Tästä se on saanut jalankulkuun viittaavan nimensäkin. Pezonísi oli 1960-luvulla koko Kreikassa tunnettu virkistyskohde, ja sai nimityksen ”Unien saari” (Νησί των Ονείρων, Nisí ton Oneíron). Sittemmin se on ollut rappiolla.
Pehr Granstedt

Pehr Granstedtin suunnittelema Uschakoffin talo Helsingissä vuodelta 1816.
Pehr Granstedt (22. lokakuuta 1764 Karlskrona, Ruotsi – 20. toukokuuta 1828 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen suomalainen linnoitusupseeri ja uusklassisen tyylin arkkitehti.
Elämä ja ura

Granstedt liittyi nuorena Ruotsin armeijaan, jossa hänestä tuli konduktööri eli rakennustöiden johtaja. Hän tuli Suomeen 1790-luvulla, kun hänet komennettiin osallistumaan Hangon linnoituksen rakennustöihin. Hän tiettävästi suunnitteli sinne kasarmirakennuksen, jossa nykyään toimii Hangon museo. Hangossa työskennellessään hän suunnitteli myös yksityisiä toimeksiantoja läntiselle Uudellemaalle. Sen jälkeen Granstedt toimi Viaporissa ja mahdollisesti myös Viipurissa. Hän jäi Suomen sodassa venäläisten vangiksi. Hänen päiväkirjansa sotavankeudesta Venäjällä on säilynyt.[lähde? ] Sodan jälkeen Granstedt palasi ja jäi asumaan Suomeen. Hän työskenteli aluksi Kuopiossa mutta muutti vuonna 1814 Helsinkiin, jonka kaupungininsinööri hänestä tuli vuonna 1818. Hän valvoi J. A. Ehrenströmin suunnitteleman Helsingin uuden asemakaavan toteutusta.
Granstedtin poika oli arkkitehti Anders Fredrik Granstedt. Pehr Granstedtin hauta on säilynyt näihin päiviin saakka Helsingin Vanhassa kirkkopuistossa.
Suunnittelutöitä

Granstedt katsotaan olleen Helsingin johtava asuinrakennusten suunnittelija 1800-luvun alussa. Hän suunnitteli Pohjoisesplanadin varrelle useita tunnettuja rakennuksia, kuten Uschakoffin talon (1815–1816), Lampan talon (1814–1817), hotelli Kleinehin eli Goviniuksen talon (1819) sekä Heidenstrauchin talon (1814), joka nykyään tunnetaan Presidentinlinnana. Valtio osti vuonna 1837 viimeksi mainitun talon Venäjän keisareiden Suomen-palatsiksi, minkä jälkeen sitä muutettiin huomattavasti Carl Ludvig Engelin suunnitelmien mukaan.
Granstedt suunnitteli päärakennukset Riilahden (1806) ja Herttoniemen kartanoihin (1815). Herttoniemen päärakennus oli entinen posliinitehdas, jonka muutettiin kartanoksi Granstedtin suunnitelmien mukaan. Hän suunnitteli myös kartanon omistajan, amiraali Carl Olof Cronstedtin hautakappelin Helsingin pitäjän kirkon kirkkomaalle. Kuopiossa Granstedt jatkoi kesken jääneitä Kuopion kirkon (nykyinen tuomiokirkko) rakennustöitä ja muutti piirustuksia tehden kirkon tornista alkuperäistä suunnitelmaa korkeamman ja näyttävämmän. Hän suunnitteli myös Espoon kirkon (nykyinen tuomiokirkko) laajennuksen ristikirkoksi vuonna 1821.
Suunnittelutöitä > Luettelo suunnittelutöistä

Riilahden kartano Bromarvissa, 1804–1806
Balderin talo, Aleksanterinkatu 12, Helsinki, 1813
Heidenstrauch-suvun kauppiastalo (nykyisin Presidentinlinna), Helsinki, 1814
Herttoniemen kartanon päärakennus, Helsinki 1815
Kulosaaren kartano, Helsinki, noin 1815
Munkkiniemen kartanon päärakennus, Helsinki, 1815
Uschakoffin talo, Pohjoisesplanadi 19 (nykyisin talo tunnetaan Jugendsalin rakennuksena), Helsinki, 1816
Lampan talo, Pohjoisesplanaadi 5, Helsinki, 1817
hotelli Kleineh eli Goviniuksen talo, Pohjoisesplanadi 9, Helsinki, 1819
Espoon tuomiokirkon laajennus, Espoo, 1821
Cronstedtien hautakappeli, Helsingin pitäjän kirkon hautausmaa, Vantaa
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pehr Granstedt Wikimedia Commonsissa
Leinberg, K. G.:Dagboksanteckningar under rysk fångenskap af Pehr Granstedt (1905)
Herttoniemen kartanon päärakennus, joka muutettiin posliinitehtaasta kartanoksi Granstedtin piirustusten pohjalta.
Carl Olof Cronstedtin hautakappeli.
Wrangelinsaari

Napsauttamalla kartan suuremmaksi saa etelärannikolla näkymään saaren vanhat kylät Zvjozdnyin (kartassa Zvyozdny) ja Ušakovskojen (Ushakovskoye).
| --- | --- |
Sijainti:  Iultinin piiri, Tšukotka Venäjän Kaukoitä Venäjä
Vesialue:  Pohjoinen jäämeri
Merialue:  Tšuktši- ja Itä-Siperian meri
Korkein kohta:  Sovjetskaja 1 096 m
Pinta-ala:  7 609 km²
| --- | --- |
Asukasluku:  asumaton
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Saaren rannikkoa ilmakuvassa.
Wrangelinsaari (ven. о́стров Вра́нгеля, ostrov Vrangelja; tšuktšiksi Умӄилир, Umqilir, ”Jääkarhusaari”) on Venäjälle kuuluva noin 7 600 neliökilometrin laajuinen saari Pohjoisessa jäämeressä Tšuktšimeren ja Itä-Siperian meren välissä. Sen erottaa mantereesta 110 kilometrin levyinen Longinsalmi. Wrangelinsaari kuuluu Tšukotkan autonomiseen piirikuntaan. Saaren korkein kohta on Sovetskajavuori (1 096 metriä).
Wrangelinsaaren luonto on arktiseksi saareksi harvinaisen monimuotoinen. Kasvillisuus on pääosin tundraa, mutta kasvistoon kuuluu lajeja, jotka normaalisti kasvavat etelämpänä subarktisella alueella, pohjoisamerikkalaisia lajeja, joita ei tavata muualla Aasiassa ja poikkeuksellisen paljon kotoperäisiä lajeja. Wrangelinsaaren jääkarhupopulaatio on Venäjän suurin ja mursukanta maailman suurin. Linnuista saarella pesii runsaasti muun muassa lumihanhia. Lisäksi paleontologien mukaan siellä elivät vielä 4 000 vuotta sitten maailman viimeiset villamammutit.
Wrangelinsaarelta on löytynyt todisteita 3 500 vuotta sitten sinne asettuneista paleoeskimoista. Ensimmäisenä eurooppalaisena saarelle todennäköisesti saapui 1866 saksalainen valaanpyytäjä Eduard Dallmann. Saari kuitenkin nimettiin sitä aiemmin etsineen Ferdinand von Wrangelin mukaan. Venäjä julisti 1916 Wrangelinsaaren kuuluvaksi sille. Saarta alettiin myös asuttaa, ja Ušakovskojen kylä oli asuttuna 2000-luvulle saakka. Wrangelinsaari ja läheinen Geraldinsaari suojeltiin 1976, ja maailmanperintöluetteloon ne valittiin 2004. Wrangelinsaari on tiukasti suojeltu, ja suojelualueelle pääsevät vain tieteelliset retkikunnat. Matkailua suuntautuu jonkin verran Ušakovskojen kylän ympäristöön, joka ei kuulu suojelualueeseen.
Maantiede > Sijainti ja pinnanmuodot

Wrangelinsaari on pitkänomainen, 125 kilometriä pitkä saari, jonka pinta-ala on 7 609 neliökilometriä. Se sijaitsee Pohjoisessa jäämeressä Venäjän koillisosassa. Saaren erottaa mantereesta Longinsalmi, ja itse saari erottaa Itä-Siperian meren Tšuktšimerestä. Saari on 140 kilometrin päässä Manner-Siperiasta.
Maantieteellisesti Wrangelinsaari voidaan jakaa noin 15 kilometriä leveään eteläiseen rannikkotasankoon, noin 40 kilometriä leveään keskusvuoristoon ja noin 25 kilometriä leveään pohjoiseen rannikkotasankoon. Wrangelinsaaren keskiosassa on laaksojen rikkoma Tsentralnjevuoristo, joka kohoaa enimmillään 1 096 metriin. Pääosa vuorista jää kuitenkin 500 metriin. Vuoristoa reunustavat lännestä, pohjoisesta ja etelästä kukkulat, jotka ovat 200–600 metrin korkuisia. Keskusvuoristoa reunustavakin alue on laaksojen halkomaa, ja se on eräänlaista peneplaania.
Etelä- ja pohjoisosissa ylänköalue laskeutuu tulvasedimentistä koostuvaksi alangoksi, joka on keskimäärin 15 metrin korkeudella merenpinnasta. Paikoin vuoristo jatkuu rantaan saakka ja muodostaa jyrkkiä rinteitä ja kallioita. Erityisesti saaren pohjoispuoli on laajaa alluviaalitasankoa, jossa on holoseenikautisia karstialtaita.
Saarella on 1 400 vähintään kilometrin pituista jokea, ja niistä viisi on yli 50 kilometrin pituisia. Saarella on myös 900 järveä, joiden yhteenlaskettu pinta-ala on 80 neliökilometriä. Järviä on erityisesti pohjoisella alankoalueella. Ne ovat muodostuneet pääosin karstitoiminnan seurauksena, mutta jotkut isoimmista järvistä ovat muodostuneet rantalaguuneista.
Maantiede > Kallioperä ja maannos

Geologisesti Wrangelinsaaren kiviaines voidaan jakaa kolmeen yksikköön. Vanhin niistä on niin sanottu ”Wrangelin kompleksi”. Saaren keskusvuoristo kuuluu tähän yksikköön. Se on muodostunut vanhoista metamorfisista kivistä ja magmakivistä.
Paleotsooisen kauden kompleksissa on erilaisia sedimenttikivilajeja, kuten kalkkikiveä, merkelikiveä, hiekkakiveä ja silttikiveä sekä niiden metamorfisia vastineita. Myöhäistertiäärikauden kompleksissa on mutakiveä, silttikiveä ja tummaa savikiveä. Vanhimmat paleotsooiset kivet ovat saaren luoteis- ja länsiosissa.
Kolmen kompleksin lisäksi on sekä gabro- että graniittikiviä, joita on erityisesti metamorfisessa kompleksissa. Peruskalliota peittää pääosin kvartäärikauden kerrostumat.
Saaren maannosta hallitsee kosteilla alueilla tundrasodi ja arktinen gleysoli. Sisämaassa on arktisille saarille harvinaista kryoaridia aromaannosta ja arotundramaannosta, jota esiintyy enemmän manner-Siperiassa ja Venäjän Kaukoidän pohjoisosissa. Kuivissa sisäosissa on myös arktisella alueella harvinaista suolamaata. Sisäosissa on myös saarelle ominaista tundra-karbonaattimaannosta.