stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Debbie Harry
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Debbie Harry Wikimedia Commonsissa
Debbie Harryn viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Debbie Harry Myspacessa (englanniksi)
Debbie Harry Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Debbie Harry Elonetissä.
| n k Blondie |
| --- | --- |
 Debbie Harry  Chris Stein  Clem Burke  Leigh Foxx  Tommy Kessler  Matt Katz-Bohen   Frank Infante  Paul Carbonara  Nigel Harrison  Gary Valentine  Fred Smith 
Studioalbumit:  Blondie  Plastic Letters  Parallel Lines  Eat to the Beat  Autoamerican  The Hunter  No Exit  The Curse of Blondie  Panic of Girls  Ghosts Of Download  Pollinator 
Muuta:  diskografia 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Debbie Harry vuonna 2006.
Alexander Hasselström

Alexander Carl Hasselström (4. joulukuuta 1889 Vaasa – 14. joulukuuta 1941) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat raatimies, kapteeni Alexander Herman Hasselström ja Hilma Emilia Idman.
Opinnot

Hasselström kirjoitti ylioppilaaksi Kristiinankaupungin ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1909 ja liittyi Vaasalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1909–1911 ja kävi Turun kauppaopiston vuosina 1913–1914.
Jääkärikausi

Hasselström liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 3. maaliskuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, mistä hän siirtyi toukokuussa 1915 Ruotsiin, jossa sai määräyksen ryhtyä Saksan meriesikunnan antamiin tiedustelutehtäviin. Tiedusteluretkeltään hän palasi 3. lokakuuta 1915 Saksaan ja hänet lähetettiin tuntemattomasta syystä Altonan työosastoon, josta hänet laskettiin siviilitöihin 2. elokuuta 1917.
Suomen sisällissota

Hasselström palasi Suomeen 4. maaliskuuta 1918 ja astui varavääpelinä armeijan palvelukseen 1. Krenatöörirykmentin 3. Oulun pataljoonan 2. komppaniaan. Hän otti pataljoonan lähettiupseerina osaa sisällissodan taisteluihin Luhalahdessa, Viljakkalassa, Mannanmäellä, Kyröskoskella, Epilässä, Tampereella, Karkussa ja Lempäälässä. Hän toimi Lempäälässä muodostetun 4. komppanian päällikkönä pataljoonan edetessä Valkeakosken, Hauhon, Tuuloksen, Lammin ja Kosken kautta Hämeenlinnaan.
Sisällissodan jälkeinen aika

Hasselström erosi armeijasta 11. heinäkuuta 1918, mutta toimi kesällä 1919 opetusupseerina Uudenmaan suojeluskuntain taistelukoulussa Karjalankannaksella. Hän työskenteli konttoristina useissa liikkeissä vuosina 1919–1922 ja liikemiehenä Kristiinan kaupungissa vuosina 1922–1930 sekä Helsingissä vuosina 1930–1935, kunnes 5. lokakuuta 1935 alkaen pääsi ylimääräiseksi virkailijaksi Uudenmaan sotilaspiirin esikuntaan, josta hänet siirrettiin 1. huhtikuuta 1936 alkaen Tuusulan sotilaspiirin esikuntaan ja edelleen Helsingin sotilaspiirin esikuntaan hänet siirrettiin vuonna 1938. Hänet on haudattu Helsinkiin.
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania
E. N. Manninen

Eero Niilo Manninen
Eero Niilo (Iisu) Manninen ent. Thonberg (16. huhtikuuta 1893 Tampere – 8. huhtikuuta 1944 Oulu) oli suomalainen jääkäriluutnantti, poliisi ja kirjailija. Hänen kirjailijanimensä on E. N. Manninen. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa komppanian päällikkönä koillisrintamalla. Varsinaisen elämäntyönsä hän teki poliisivoimissa.
Perhetaustat

Mannisen vanhemmat olivat maalari Viktor Thonberg ja Helmi Viktoria Gustava Ahlgren, mutta hänen kasvatusisänsä oli nimismies Artturi Aleksanteri Manninen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1924 Anna Elisabet Töttermanin kanssa.
Opinnot

Manninen kävi kansakoulun Enontekiöllä ja seitsemänteen luokkaan asti Oulun suomalaista reaalilyseota ja kirjoitti ylioppilaaksi Kajaanin yhteiskoulusta vuonna 1914 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuonna 1915 ja lukuvuoden 1922–1923 sekä suoritti alemman oikeustutkinnon vuonna 1923. Manninen suoritti Valtion apurahalla opintomatkan Saksaan vuonna 1929 ja Norjaan vuonna 1936.
Jääkärikausi

Manninen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 11. joulukuuta 1915. Pian hänen pataljoonaan liittymisensä jälkeen hänet komennettiin vuoden 1916 alussa räjäytyskursseille Berliiniin, josta hänet koulutuksen saatuaan komennettiin värväys- ja etappi-tehtäviin Ruotsiin ja Suomeen. Aluksi hän toimi värvärinä Pohjois-Suomessa ja myöhemmin etappimiehenä Merenkurkun etapilla. Takaisin Saksaan Manninen matkusti marraskuun alussa vuonna 1916. Saksaan palattuaan hänet komennettiin Saksan Meriesikunnan käyttöön. Meriesikunnasta hänet siirrettiin 17. elokuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon, josta hänet siirrettiin edelleen 26. syyskuuta 1917 alkaen pataljoonan haupitsipatteriin.
Suomen sisällissota

Manninen astui Suomen armeijan palvelukseen aliupseeriksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan aluksi patterialiupseeriksi Jääkäritykistön 2. patteriin, josta hänet siirrettiin maaliskuun puolivälissä Koillisrintamalle, missä hän toimi Jääkäriyliluutnantti Martti Walleniuksen alaisuudessa Kuusamon pataljoonan 4. komppanian päällikkönä ja osallistui sen mukana taisteluihin Soukelossa, missä hän haavoittui 8. huhtikuuta 1918 hartioihin Soukelon valtausyrityksessä.
Sisällissodan jälkeinen aika

Manninen palveli sisällissodan jälkeen Lapin I rajavartiopataljoonan ja Lapin ryhmän II pataljoonan 4. ja 9. komppanian päällikkönä. Hän hoiti myös satunnaisesti pataljoonan komentajan tehtäviä. Armeijasta hän erosi 28. joulukuuta 1918 vain liittyäkseen Viron vapaussotaan lähteviin joukkoihin.
Manninen liittyi 18. tammikuuta 1919 Viron vapaaehtoiseen apuretkikuntaan ja toimi aluksi Pohjan Poikain rykmentin II pataljoonan adjutanttina sekä 6. helmikuuta 1919 alkaen edellä mainitun pataljoonan 6. komppanian päällikkönä. Tehtävän hän kumminkin luovutti jo 11. helmikuuta 1919 jääkärivänrikki Johan Sainiolle. Hän otti osaa Viron vapaussodan taisteluihin Valkissa ja Marienburgissa. Hän erosi Viron armeijasta 10. maaliskuuta 1919 keltataudin heikentämänä. Virosta palattuaan hän omistautui niin sanotulle ”jätkäelämälle” lapin kairoilla, mikä innoitti häntä myöhemmin tarttumaan kynään.
Myöhemmin Manninen astui poliisivoimiin ja toimi 1. lokakuuta 1923 – 25. syyskuuta 1925 välisen ajan Utsjoen nimismiehenä. Utsjoelta hän siirtyi Inariin missä hän toimi nimismiehenä 25. syyskuuta 1925 – 1. kesäkuuta 1926 välisen ajan. Inarista hän palasi takaisin Utsjoelle ja palveli siellä nimismiehenä 1. kesäkuuta 1931 saakka. Utsjoelta hän siirtyi Haapajärvelle, missä hän toimi 16. huhtikuuta 1931 alkaen kihlakunnan henkikirjoittajana. 28. lokakuuta 1931 hänet nimitettiin Oulun kaupungin poliisimestariksi, missä tehtävässä hän toimi kuolemaansa saakka. Hänet haudattiin Ouluun.
Luottamustoimet

Manninen toimi Suomen–Norjan porolaidunneuvottelukomission suomalaisen valtuuskunnan jäsenenä vuosina 1933–1935 ja Suomen–Norjan Tenojoen kalastussääntöä uusimaan asetetun komission suomalaisen valtuuskunnan jäsenenä vuosina 1935–1936 sekä Suomen ja Neuvostoliiton välisen porosopimusuudistuskomitean jäsenenä vuosina 1936–1938.
Huomionosoitukset

Manniselle myönnettiin Suomen Kirjallisuuden Seuran palkinto vuosina 1936 ja 1939 ja hän sai samana vuonna myös apurahat niin Suomen Kirjailijaliitolta kuin Kordelinin säätiöltä.
Aiheesta muualla

Lisää luettavaa aiheesta E. N. Manninen on Wikiaineistossa  Luettelo E. N. Mannisen kirjoittamista lehtiartikkeleista
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Ruotsi  Tšekki 
Muut:  IdRef 
Jääkäripataljoonan 2. komppania.
Zdravko Hebel

| Mitalit> Maa:   Jugoslavia.Miesten vesipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Jugoslavia.Miesten vesipallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Jugoslavia.Miesten vesipallo. Olympialaiset  | Maa:   Jugoslavia> Miesten vesipallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | México 1968 |  |  |
Zdravko Hebel (21. tammikuuta 1943 Zagreb, Jugoslavian kuningaskunta – 12. elokuuta 2017 Zagreb) oli kroatialainen vesipalloilija, joka edusti Jugoslaviaa.
Vuosina 1958–1963 hän edusti Naprijed Zagrebia ja vuosina 1963–1977 Mladost Zagrebia, jonka kanssa hän voitti Mestarien liigan vuosina 1967–1969 ja 1971 sekä cup-voittajien cupin ja Euroopan supercupin vuonna 1976. Vuosina 1968–1970 hän pelasi Jugoslavian maajoukkueessa, jonka kanssa hän voitti kultaa Méxicon kesäolympialaisissa 1968.
Vuosina 1978–1988 Hebel toimi vesipallotuomarina (vuodesta 1985 kansainvälinen tuomari). 16. lokakuuta 2000 hänet valittiin Kroatian Olympiakomitean puheenjohtajaksi. Hebel erosi tehtävästään 16. syyskuuta 2002 ja 16. lokakuuta 2002 Zlatko Mateša valittiin hänen seuraajakseen.
Hebel oli naimisissa käsipalloilijan Zlata Rebernjakin kanssa ja heillä oli kaksi lasta.
Hawker Fury

| Hawker Fury |
| --- | --- |

Tyyppi:  hävittäjä
Valmistaja:  Hawker
Suunnittelija:  Sydney Camm
Ensilento:  1929 (prototyyppi Hornet)
Esitelty:  1931
Valmistusmäärä:  275 
Hawker Fury on kaksitasoinen hävittäjälentokone. Se oli brittiläisvalmisteinen mäntämoottorihävittäjä, jota suunniteltiin ja valmistettiin Britanniassa maailmansotien välissä.
Kuvassa Hawker Furyn prototyyppi, Hawker Hornet vuodelta 1929.
Hawker Fury oli vielä joissain maissa käytössä toisen maailmansodan puhjetessa. Royal Air Force aloitti Hawker Furyn palveluskäytön vuonna 1931. Tyyppi oli ensimmäisiä 200 mailin tuntinopeuden (322 km/h) ylittäneitä koneita. Pyörien muotosuojat saaneet Mk II -tyypin koneet saatiin käyttöön vielä vuonna 1937. Sen suurin nopeus oli 359 km/h. Mk II:ta edelsivät niin kutsutut Intermediate- ja High Speed -kehitysversiot, jotka rahoitettiin yksityisen rahoituksen turvin.lähde?
Aktiiveissa taistelutoimissa kone otti osaa taisteluihin italialaisia vastaan vuosina 1940–1941.
Hawker Furyn moottori oli 640 hevosvoiman Rolls-Royce Kestrel VI -V-moottori, joka oli alkusarjan tuotantoon verraten 20% tehokkaampi. Aseistuksena oli kaksi ohjaamon eteen asennettua 7,7 mm runkokonekivääriä. Koneen lakikorkeus oli 8  990 metriä.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Miehistö: 1
Pituus: &&&&&&&&&&&&&&08.01500008,15 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&&09.01400009,14 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&&03.01000003,10 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&&01240.&&&&001 240 kg
Voimalaite: &&&&&&&&&&&&&&01.&&&&001 × Rolls-Royce Kestrel VI -V12-moottori; &&&&&&&&&&&&0477.&&&&00477 kW (&&&&&&&&&&&&0640.&&&&00640 hv)
Suoritusarvot
Suurin nopeus: &&&&&&&&&&&&0359.&&&&00359 km/h (Mk II)
Lentomatka: &&&&&&&&&&&&0435.&&&&00435 km
Aseistus
kaksi 7,7 mm konekivääriä
Aiheesta muualla

http://www.aviation-history.com/hawker/fury.html
http://www.aviastar.org/air/england/hawker_fury.php
Heckler & Koch G11

| Heckler & Koch G11 |
| --- | --- |
 Heckler & Koch Gewehr G11, 1985
Tyyppi:  Rynnäkkökivääri
Valmistaja:  Heckler & Koch
Valmistusmaa:  Saksa
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  4,75 (4,75x33 DM11) 
Aseen pituus:  752,2 mm 
Piipun pituus:  538 mm 
Paino (tyhjänä):  3,80 kg 
Kapasiteetti:  50  patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:  n. 930 m/s 
Tulinopeus (laukausta/min):  2200 lks/min 
Heckler & Koch G11 (saks. Gewehr 11) on saksalaisen Heckler & Koch -yhtiön valmistama  hylsytöntä 4,73x33 mm patruunaa käyttävä rynnäkkökivääri. Aseen tutkimustyö aloitettiin 1970-luvulla ja sen prototyyppi valmistui 1980-luvulla.
Kun Saksan liittotasavallan asevoimat lupasi tilata aseita vuonna 1990, alkoi Heckler & Koch valmistella asetta massatuotantoon. Kuitenkin Saksan yhdistyessä valtio tarvitsi lisää rahaa itäisten alueiden kehittämiseen, minkä seurauksena aiempaa mittavaa tilausta supistettiin noin 1 000 aseeseen, jotka päätyivät erikoisjoukkojen käyttöön. Heckler & Koch oli jo sijoittanut kymmeniä miljoonia markkoja aseen kehittämiseen ja pienentynyt tilaus aiheutti yhtiölle vakavia talousvaikeuksia.
Hehtaari

Neliön muotoisen hehtaarin koko eli 100 m × 100 m.
Hehtaari (tunnus ha) on pinta-alan yksikkö ja kooltaan 10 000 neliömetriä. Neliön muotoisen hehtaarin koko on 100 metriä × 100 metriä. Hehtaaria käytetään pinta-alan yksikkönä maa- ja metsätaloudessa. Hehtaari on sata aaria. Tästä juontuu yksikön nimikin (hehtoaari → heht'aari). Etuliite hehto- tarkoittaa satakertaista.
Daniil Harms

| Daniil Ivanovitš Juvatšov Harms |
| --- | --- |
 Daniil Juvatšovin pidätyskuva 1931
Henkilötiedot
Syntynyt: 30. joulukuuta 1905 Pietari, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 2. helmikuuta 1942 (36 vuotta) Leningrad, Neuvostoliitto
Ammatti:  kirjailija, runoilija, näytelmäkirjailija
Kirjailija
Salanimi: Daniil Harms
Kirjallinen suuntaus: surrealismi, OBERIU
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Kazimir Malevitš  1913 tai 1920–1930.
Artikkelit
Abstrakti taide | Agitaatioposliini | Kulkukoiran kellari | Mir iskusstva | Venäläinen formalismi | Voitto auringosta
Suuntaukset
Akmeismi | Futurismi | Konstruktivismi | Suprematismi | Venäläinen symbolismi | Zaum
Tekijät
Anna Ahmatova | Aleksanteri Ahola-Valo | Natan Altman | Mihail Bahtin | Léon Bakst | Andrei Belyi | Nikolai Berdjajev | Ivan Bilibin | Aleksandr Blok | Joseph Brodsky | Marc Chagall | Sonia Delaunay | Sergei Djagilev | Sergei Eisenstein | Pavel Filonov | Mihail Fokin | Naum Gabo | Nikolai Gumiljov | G. I. Gurdjieff | Daniil Harms | Thomas de Hartmann | Velimir Hlebnikov | Wassily Kandinsky | El Lisitski | Anatoli Lunatšarski | Vladimir Majakovski | Kazimir Malevitš | Osip Mandelštam | Vsevolod Meyerhold | Kuzma Petrov-Vodkin | Vsevolod Pudovkin | Aleksandr Rodtšenko | Nicholas Roerich | Olga Rozanova | Konstantin Somov | Dmitri Šostakovitš | Vladimir Tatlin | Marina Tsvetajeva | Pjotr Demjanovitš Uspenski | Dziga Vertov
Daniil Ivanovitš Harms (ven. Дании́л Ива́нович Хармс); oik. Daniil Ivanovitš Juvatšov (ven. Даниил Иванович Ювачёв); (30. joulukuuta (J: 17. joulukuuta) 1905 Pietari, Venäjän keisarikunta – 2. helmikuuta 1942 Leningrad, Neuvostoliitto) oli radikaali neuvostoliittolainen kirjailija, joka on tunnettu absurdeista pikkutarinoistaan.
Suku ja koulutus

Daniil Ivanovitš Juvatšov syntyi Pietarissa. Hänen vanhempansa olivat Ivan Pavlovitš Juvatšov (1860-1940) ja Nadežda Ivanovna Koljubakina (1869-1929).
Hän kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1924 ja opiskeli sen jälkeen sähkötekniikkaa ja taidehistoriaa saamatta kuitenkaan opintojaan koskaan valmiiksi.lähde?
Vuosina 1915-1918 (muiden lähteiden mukaan vuosina 1917-1918) Daniil Juvatšov opiskeli Petrischulessa ja sen lukiossa (Realschule) 1922-1924. Vuonna 1924 hän opiskeli Leningradin 1. sähköteknisessä koulussa, josta hänet erotettiin helmikuussa 1926. Syyskuussa 1926 hänet otettiin opiskelijaksi Valtion taidehistorian instituutin elokuvakursseille.
Salanimen Harms hän kehitti jo lukioaikanaanlähde? englanninkielen sanasta harm, 'vahinko'. Vähäisen elantonsa hän ansaitsi kirjoittamalla tarinoita lastenlehtiin, kuten Jožiin. Hän kirjoitti myös lyhyitä teatterikohtauksia, lastenkirjoja ja tarinoita aikuisille.
Suku ja koulutus > Yksityiselämä

Harms meni vuonna 1928 naimisiin Esther Aleksandrovna Rusakova Ioselevitsin (1909-1943) kanssa, joka oli syntynyt Marseillessa. Monet kirjailijan vuosina 1925–1932 kirjoitetut teokset on omistettu hänen vaimolleen, samoin kuin lukuisat päiväkirjamerkinnät, jotka todistavat heidän vaikeasta suhteestaan. He erosivat vuonna 1932. Esther Rusakova ja hänen veljensä pidätettiin vuonna 1936, tuomittiin viiden vuoden vankeuteen syytettynä trotskilaissympatioista ja hän kuoli Kolyman vankileirillä vuonna 1938, mutta virallisten tietojen mukaan vuonna 1943.
Vuonna 1934 Harms meni naimisiin Marina Vladimirovna Malitšin (1912-2002) kanssa, jonka kanssa hän asui pidätykseensä asti vuonna 1941. Kirjailja omisti useita teoksia myös toiselle vaimolleen. Harmsin kuoleman jälkeen Marina Malitš evakuoitiin Leningradista Kaukasiaan, missä hän joutui Saksan miehitysjoukkojen vangiksi ja vietiin Saksaan vankityöhön. Toisen maailmansodan päätyttyä Malitš asui Saksassa, Ranskassa, Venezuelassa ja Yhdysvalloissa. 1990-luvun puolivälissä kirjallisuuskriitikko Vladimir Glotser jäljitti Marina Malitšin ja kirjoitti muistiin hänen muistelmansa, jotka julkaistiin kirjana.
Kirjallinen ura

Jo lapsuudessaan Harms oli pyrkinyt jäljittelemään Velimir Hlebnikovin ja Aleksei Krutšonyhin futuristista proosaa. Hän luopui kaavamaisesta runomuodosta 1920-luvulla pitäen sitä näsäviisautena, ja hänestä tuli avantgardismin keskeisiä nimiä Neuvostoliitossa. Harmsin tarinat ovat tyypillisesti hyvin lyhyitä, vain muutaman kappaleen pituisia. Niissä sekä tapahtumat että kieli etenevät epäloogisesti, jopa kaoottisesti: unenomaiset tapahtumaketjut vuorottelevat silkan komedian kanssa, tarina alkaa toistaa itseään tai katkeaa odottamattomaan katastrofiin.
Harms loi surrealismiin ja dadaismiin verrattavia tekstejään aikana, jona vain sosialistinen realismi oli hyväksyttyä. Useimmat hänen kirjoituksistaan julkaistiin maanalaisina. Taiteilijan kuoleman jälkeen tuotantoa on koottu erilaisista epävirallisista painoksista ja tämän huoneesta löytyneistä paperilapuista. 1960-luvulta alkaen Harmsin tekstit levisivät salaisesti, kopioina kädestä käteen (samizdat). Lastenrunoja lukuun ottamatta hän sai elinaikanaan julkaistuksi vain kolme runoa. Näytelmään Jelizaveta Bam (1927) kohdistui ankaraa arvostelua. Lastenrunoja alettiin julkaista uudestaan 1960-luvulla, mutta virallisesti hänet tunnustettiin 1987.
Harmsin ulkomuoto oli omalaatuinen ja luonteenlaatu ristiriitainen. Hän esiintyi mielellään mutta vältteli joutumista puheisiin ihmisten kanssa.lähde? Hän perusti yhdessä Vedentskin ja Zbolotskin kanssa surrealistisen Todellisen taiteen yhdistyksen (OBERIU). OBERIU vaati taiteilijoille täydellistä vapautta, kaikkien taiteenlajien ja -suuntausten hyväksyntää. Ryhmän manifesti kuului: ”Vastustamme niitä jotka kuohivat sanan. Runot eivät ole piirakoita emmekä me sillejä.”lähde?
OBERIU:n riehakkaat illanvietot yhdistelivät eri taiteenlajeja, kuten runoutta, kirjallisuutta, teatteria ja musiikkia. Järjestö luokiteltiin valtiolle vihamieliseksi, taiteilijoita syytettiin ”kirjallisesta huliganismista” eikä julkinen kokoontuminen ollut vuoden 1930 jälkeen enää mahdollista. Vuonna 1931 Harms tuomittiin kolmeksi vuodeksi rangaistusleirille valtionvastaisesta toiminnasta. Hän vietti muutaman kuukauden vankilassa Kurskissa. Kun hänet pidätettiin uudelleen vuonna 1941 tappiomielialan lietsomisen vuoksi, hän ei enää selviytynyt vankilan psykiatrisen osaston vaikeista olosuhteista, vaan kuoli vankilassa helmikuussa 1942. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1960.
Suomennetut teokset

Sattumia.  (Sarja: Aikamme kertojia)  Suomentanut ja koonnut Katja Losowitch. Helsinki:  WSOY, 1988 (2. painos 2000, 3. pokkaripainos 2010).  ISBN 952-5339-14-9
Ensiksikin ja toiseksi.  Suomentanut ja koonnut Katja Losowitch. Helsinki:  Desura, 2002.  ISBN 952-5339-14-9
Perinpohjainen tutkimus.  Suomentanut ja koonnut Mika Rassi. Jälkisanat: Jukka Mallinen. Turku:  Savukeidas, 2008.  ISBN 978-952-5500-37-0
Suomennetut teokset > Lastenkirjat

Kurmiainen: Kertomuksia ja runoja lapsille. Suom. ja koonnut Katri Ahokas. Espoo: Tarka Kustannus, 2017. ISBN 978-952-687060-1
Suomennetut teokset > Novelleja

Julkaisussa Parnasso vsk. 57 (2007): 6
Peretšin istui nastan päälle...
Uni kiusaa ihmistä
Julkaisussa Nuori voima 1995: 4; suom. Katja Losowitch
Miten minä synnyin
Satu
Julkaisussa Nuori voima 1998 : 4
Puškin, suomentanut Jussi Heinonen
Julkaisussa Nuori voima 1992 : 4
Lastennovelleja; suom. Katja Losowitch
Suomennetut teokset > Suomennettuja runoja

Matemaatikko ja Andrei Semjonovitš, suom. Pekka Pesonen, julkaisussa: Neuvostolyriikkaa 4, toim. Natalia Baschmakoff, Pekka Pesonen ja Raija Rymin, Helsinki: Tammi 1986 ISBN 951-30-4184-0
Runoja julkaisussa: Tuli & Savu 2009; nro 3. Runot suomentanut Mika Rassi
Ivan Ivanytš Samovaari
Lammas I–III
Mies lähti ulos kotoaan
Olen pitkään katsonut viheriöiviä puita
Runoja julkaisussa: Kerberos 2001; nro 1. Runot suomentanut Pirjo Myyryläinen
Kirje tohtorille
Matka-arkku
Sinfonia No. 2
Timpuri Kushakov
Aiheesta muualla

Daniil Harmsin tuotantoa sähköisessä muodossa (venäjäksi)
Igor Bahtjorov, Boris Levin, Daniil Harms, "Todellisen taiteen yhdistys", julkaisussa: Kulttuurivihkot vsk: 16 (1988) : 3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Kreikka  Korea  Alankomaat  Puola  Portugali 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Harmaalokki

| Harmaalokki |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Suomessa:
 Vaarantunut  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Rantalinnut Charadriiformes
Heimo::  Lokit Laridae
Suku::  Lokit Larus
Laji::  argentatus
Kaksiosainen nimi
 Larus argentatus  Pontoppidan, 1763 

Katso myös
   Harmaalokki Wikispeciesissä   Harmaalokki Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Harmaalokki (Larus argentatus) on isokokoinen lokkilaji.
Ulkonäkö ja koko

Aikuisen harmaalokin selkä on tasaisen vaaleanharmaa, pää ja rinta valkeat, nokka keltainen, ja sen kärjessä punainen täplä. Jalat ovat yleensä vaaleanpunertavat, mutta joillain yksilöillä jalat voivat olla myös kellertävät tai kirkkaankeltaiset. Talvipuvussa aikuisella harmaalokilla on päässä harmaata viirutusta.
Nuori yksilö on valkean-ruskean-harmaankirjava ja hankala erottaa muista isoista nuorista lokeista. Nuori lintu saa aikuispuvun vasta noin nelivuotiaana.
Harmaalokin pituus on 54–65 senttimetriä, siipien kärkiväli 123–148 senttimetriä ja paino 600–1 700 grammaa. Koiras on selvästi naarasta kookkaampi.lähde? Koiraan siiven pituus on 410–455 millimetriä ja naaraan 390–425 millimetriä. Koiras painaa keskimäärin 1 245 grammaa, naaras 860 grammaa.lähde? Harmaalokki ja selkälokki ovat lähisukuisia lajeja, joiden suomalaiset alalajit on helppo erottaa toisistaan.lähde?
Harmaalokin soidinääni on kuuluva ja raikuva kaklatus, joka on kalalokin soidinääntä matalampi. Selkälokin kaklatus on vain hieman korkeampi.lähde?
Harmaalokkeja tavataan useita alalajeja. Omiksi lajeikseen on hiljattain erotettu etelänharmaalokki, aroharmaalokki ja amerikanharmaalokki. Harmaalokkiryhmän taksonomia on epäselvä, ja sitä tutkitaan paljon.lähde?
Rengastettaessa jalkaan laitetaan teräksinen rengas, jonka koko Suomessa ilmaistaan kirjainkoodilla HT. Tuhansia suomalaisia harmaalokkeja on myös värirengastettu eri värisillä noin 30 millimetriä korkeilla muovisilla putkirenkailla, joihin on kaiverrettu lyhyt kirjain- ja numeroyhdistelmä. Niin sanotun lukurenkaan pystyy kiikarilla tai kaukoputkella lukemaan jopa satojen metrien päästä. Rengastamalla on saatu paljon tietoa harmaalokin elintavoista, muutosta, pesimäpaikkauskollisuudesta ja iästä. Vanhin suomalainen rengastettu harmaalokki on 35 vuotta ja 17 päivää elänyt yksilö. Euroopan vanhin harmaalokki on 34 vuotta ja 9 kuukautta elänyt alankomaalainen yksilö.