stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vartholomió
Kunnallisyksikön osat

Vartholomión kunnallisyksikkö muodostuu seuraavista kylä- ja kaupunkiyhdyskunnista ja asutuksista:
| Kylä- tai kaupunki­yhdys­kunta | Kylä, kaupunki tai muu asutus | Väkiluku (2011) |
| --- | --- | --- |
| Dímitra | Dímitra | 296 |
| Dímitra | Regklaíika | 28 |
| Kalývia | Kalývia | 139 |
| Lygiá | Arkoúdi | 157 |
| Lygiá | Glýfa | 259 |
| Lygiá | Ionikó | 0 |
| Lygiá | Lygiá | 286 |
| Lygiá | Paralía | 85 |
| Máchos | Máchos | 378 |
| Vartholomió | Ágios Panteleímonas | 16 |
| Vartholomió | Kokkála | 20 |
| Vartholomió | Roméika | 103 |
| Vartholomió | Stroumpoúli | 21 |
| Vartholomió | Thínes | 27 |
| Vartholomió | Vartholomió | 3 603 |
| Vartholomió | Vatiónas | 165 |
| Vartholomió | Vranás | 316 |
Yhteensä: 5 899
Das eiserne Gebet

| Das eiserne Gebet Stahlgewitter |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1996
 Tyylilaji: RAC
 Kesto: 46.32
 Levy-yhtiö: Freie Meinung Göttingen
Stahlgewitterin muut julkaisut
|   | Das eiserne Gebet 1996 | Germania 1998 |
Das eiserne Gebet on saksalainen RAC -yhtye Stahlgewitter studioalbumi, joka on julkaistu vuonna 1996.
Kappaleet

|  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Nro | Nimi | Kesto |  |  |  |  |  |  |  |
| 1. | Das eiserne Gebet | 4.18 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Pervers und Abnormal | 2.51 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Deutsches Flaggenlied | 3.08 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Wohnunsnot und Steuergelder | 4.32 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Einen Tag regieren | 4.27 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Das System | 4.18 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | In den Bundestag | 3.16 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | Für Uns | 2.15 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | Junkie | 3.30 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Unsere Fahne ist der Eid | 3.45 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | Ihr müsst euch selbst erlösen | 4.48 |  |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Immer noch im Dunkeln | 4.50 |  |  |  |  |  |  |  |
Aiheesta muualla

Stahlgewitter - Das eiserne Gebet (1996) FULL ALBUM YouTubessa
Stahlgewitter - Das eiserne Gebet. Discogs.
Stahlgewitter - Das eiserne Gebet. Last.fm
Dilnigar Ilhamjan

| Dilnigar Ilhamjan |
| --- | --- |
 Dilnigar maastohiihdon maailmancupissa Dresdenissä vuonna 2020
Henkilötiedot
Syntynyt: 3. toukokuuta 2001 (ikä 23) Altay
Kansalaisuus:   Kiina
Uran tiedot
Laji:  Maastohiihto
Dilnigar Ilhamjan (uiguuriksi دىلنىگار ئىلھامجان, kiin.: 迪妮格尔·衣拉木江; pinyin: Dínīgéěr Yīlāmùjiāng; s. 3. toukokuuta 2001) on kiinalainen maastohiihtäjä, joka on etnisyydeltään uiguuri. Hän edusti isäntämaa Kiinaa vuoden 2022 talviolympialaisissa, joiden avajaisseremoniassa hän oli yksi olympiatulen sytyttäjistä.
Dilnigar syntyi Xinjiangissa Altayn kaupungissa. Hänen isänsä Ilhamjan Miraji on itse entinen hiihtäjä, joka vuonna 1993 voitti hiihdon Kiinan-mestaruuskisoissa pronssia. Dilnigar alkoi hiihtää 12-vuotiaana. Hän on harjoitellut Norjassa kolme vuotta.
Vuoden 2022 talviolympialaisissa Pekingissä hän oli yksi olympiatulen sytyttäjistä yhdistetyn hiihtäjän Zhao Jiawenin ohella. Hänen valintaansa olympiatulen sytyttämiseksi kritisoitiin sen valossa, että Kiina harjoittaa Xinjiangissa laajamittaista uiguurivähemmistön sortoa. Kansainvälinen olympiakomitea kuitenkin puolusti päätöstä.
Dilnigar sijoittui naisten 15 kilometrin yhdistelmähiihdossa sijalle 43.
Veanteensaari

Veanteensaari
Veanteensaari kartassa keskellä.
| --- | --- |
Sijainti:  Lappajärvi  Suomi
Vesialue:  Lappajärvi
Pinta-ala:  0,33 km²
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Veanteensaari on Lappajärven toiseksi suurin saari. Saaren pohjoisosan vieressä on järven toiseksi syvin kohta Veanteensyväys, jonka syvänne on 36 metriä.
Viisas vanhus

Viisas vanhus on arkkityyppinen kirjallisuudessa ja elokuvissa esiintyvä perushahmo. Viisas vanhus neuvoo ja opastaa itseään huomattavasti nuorempaa sankaria.
Psykologi Carl Jung kutsui viisaan vanhuksen arkkityyppiä senexiksi, mikä tarkoittaa latinaksi vanhaa miestä. Hahmo esiintyykin fiktiivisissä tarinoissa yleensä vanhana miehenä, mutta joissakin tapauksissa hahmo voi olla myös iäkäs nainen.
Viisas vanhus esitetään usein muukalaisena. Hän on tullut jostain kaukaa, toisesta maasta,  kulttuurista tai jopa toiselta aikakaudelta. Hän saattaa myös olla jokin muu olento kuin ihminen, kuten esimerkiksi Gandalf tai vain puoliksi ihminen kuten Merlin.
Ritariromaaneissa ja fantasiakirjallisuudessa viisas vanhus on yleensä velho tai erakko. Tieteiselokuvissa hän on usein tiedemies tai keksijähahmo, ja viisas vanhus saattaa silloin muistuttaa toista perushahmoa, hajamielistä professoria. Itämaisissa taistelulajielokuvissa viisaasta vanhuksesta puolestaan on oma muunnelmansa, mestari, taistelulajien iäkäs opettaja.
Esimerkkejä

Albus Dumbledore, Harry Potter -kirjat
Elminster, Forgotten Realms -roolipelit ja kirjat
Gandalf, Taru sormusten herrasta -trilogia
Merlin, tarut kuningas Arthurista
Oraakkeli, Matrix -elokuvat
Yoda, Tähtien sota -elokuvat
Evanna, Darren Shan -kirjat
Viljo Paasivirta

Viljo Paasivirta vuonna 1917.
Fredrik Viljo Paasivirta (vuoteen 1906 Fredrik William Hällström, 22. elokuuta 1873 Savonlinna – 11. syyskuuta 1941 Helsinki) oli suomalainen posteljooni, joka sisällissodan aikana toimi Suomen kansanvaltuuskunnan perustaman Suomen Postineuvoston puheenjohtajana. Paasivirta vaikutti myös myös raittiusliikkeessä muun muassa toimien pitkään Raittiusyhdistys Koiton puheenjohtajana.
Elämä

Savonlinnassa syntynyt Paasivirta muutti Helsinkiin postiljooniksi vuonna 1900 ja sai kolme vuotta myöhemmin paikan Postilaitoksen Helsinki–Pietari-linjan matkapostiljoonina. Paasivirta liittyi Helsingin työväenyhdistykseen vuonna 1903 ja Suomen Posteljooniyhdistykseen 1905. Vuosina 1907–1908 hän toimi posteljooniyhdistyksen puheenjohtajana ja oli myös sen julkaiseman Posteljooni-lehden päätoimittaja.
Sisällissodan käynnityessä posteljooniyhdistyksen sihteerinä toiminut Paasivirta nimitettiin Postihallituksen johtoon Emil Elon erottaman Pietari Jamalaisen tilalle. Helmikuun alussa Postihallituksen korvaajaksi perustettiin kahdeksanhenkinen Suomen Postineuvosto, jonka puheenjohtajana Paasivirta toimi. Kansanhallituksen siirryttyä Viipuriin valkoiset teloittivat kaupungin valtuksen aikana 29. huhtikuuta postitalon sisäpihalla kaikki neuvoston jäsenet lukuun ottamatta Paasivirtaa ja J. O. Aromaata. He olivat edellisenä iltana poistuneet lounaalle, mutteivat katutaisteluiden kiihdyttyä uskaltaneet enää palata takaisin. Aamulla Paasivirta ja Aromaa olivat matkalla postitalolle, mutta törmäsivät jääkäri Vilho Hariseen, joka siviiliammatiltaan oli posteljooni. Harisen kerrottua muiden postineuvoston jäsenten kohtalosta, miehet erosivat ja jäivät piileskelemään tahoilleen. Paasivirta vangittiin vielä samana päivänä ja siirrettiin kesäkuun alussa Tammisaaren vankileirille. Elokuussa hän sai elinkautisen valtiopetoksesta. Paasivirta vapautui Sörnäisten kuritushuoneesta joulukuussa 1921, kun hänet armahdettiin ehdonalaiseen. Menetettyään virkansa Postilaitoksessa Paasivirta työskenteli myöhemmin muun muassa varastonhoitajana.
Paasivirta kuului Suomen Sosialidemokraattiseen Raittiusliittoon ja oli Raittiusyhdistys Koiton puheenjohtaja 1910–1914, 1917 ja jälleen vuodesta 1930 alkaen. 1920–1930-luvuilla Paasivirta toimi yhdistyksen omistamana Koiton talon isännöitsijänä ja ravintolanjohtajana. Hän kuului myös Koiton Näyttämön prustajiin.
Virkkula (Liminka)

Liminganlahden luontokeskus.
Lintutarkkailijoita lintutornissa Liminganlahdella.
Virkkula on Limingan kunnassa sijaitseva kylä. Kylä sijaitsee Lumijoelle johtavan seututien 813 varressa, noin viisi kilometriä Limingan kirkonkylästä länteen. Virkkulan ja Rantakylän yhteisalueella asuu noin 300 asukasta. Ensimmäiset tiedot Virkkulan asutuksesta on vuodelta 1548.  1800-luvulla Virkkulassa suoritettiin rahdin purkua ja lastausta.
Virkkulassa sijaitsee arkkitehtien Maija Myllylän ja Pentti Myllymäen suunnittelema vuonna 1998 rakennettu Liminganlahden luontokeskus, vuonna 1988 rakennettu lintutorni ja maankohoamisen luontopolku, jossa havainnollistetaan opastetauluilla vuosisatojen aikana tapahtunutta alueelle tyypillistä maankohoamista. Virkkula on Liminganlahden suosituin käyntikohde.
Virkkulassa Lumijoki laskee Perämereen. Virkkulassa toimii yhteinen kyläyhdistys Rantakylän kanssa.
Daniele Ganser

Daniele Ganser (s. 1972, Lugano, Ticino, Sveitsi) on sveitsiläinen historioitsija, joka on erikoistunut kansainvälisiin suhteisiin ja niiden historiaan vuodesta 1945. Hänen tutkimusalueisiinsa kuuluvat geopolitiikka, salainen sodankäynti, sodat luonnonvaroista, globalisaatio ja ihmisoikeudet.
Hän opettaa Sveitsin yliopistoissa, muun muassa Baselin yliopiston historianlaitoksella. Hänen viimeisin tutkimuksensa keskittyy "terrorismin vastaisen sodan" ja öljyn hinnan suhteeseen. Ganser myös kyseenalaistaa syyskuun 11. päivän terrori-iskujen virallisen selityksen.
Lyhyt elämäkerta

Ganser syntyi Sveitsin italiankielisessä osassa Luganossa ja kasvoi saksankielisellä alueella Baselissa. Vuodesta 1992 hän opiskeli antiikin ja modernin ajan historiaa, filosofiaa sekä Englannin kirjallisuutta ja kansainvälisiä suhteita Baselin yliopistossa, Amsterdamin yliopistossa Hollannissa ja London School of Economics and Political Sciencessa (LSE) Englannissa. Hän kirjoitti historian maisteriksi vuonna 1998 ja historian tohtoriksi vuonna 2001.
Myöhemmin hän on toiminut eri ajatushautomoissa ja toimi muun muassa ryhmässä, joka vaikutti kansanäänestykseen, jossa päätettiin vuonna 2002 Sveitsin liittymisestä YK:hon.
Lisäksi hän on tominut tutkinut muun muassa globalisaatiota yhteistyössä Sveitsin ulkoministeriön kanssa. Tutkimuksen kohteena oli sveitsiläisten yhtiöiden hyötyminen sodista ja toisaalta toisten yhtiöiden rauhan edistäminen sosiaalisesta näkökulmasta toimittaessa.
Naton salaiset armeijat

Ganserin tunnetuin teos lienee Naton salaiset armeijat (Nato's Secret Armies), jossa Ganser käy läpi Naton Euroopassa ylläpitämiä parlamentarisen valvonnan ulkopuolella olleita salaisia armeijoita kylmän sodan aikana ja niiden väitettyä osuutta terroritekoihin, joilla Ganserin mukaan ohjailtiin maiden poliittista tilannetta. Yksi tällainen tapaus on Operaatio Gladio Italiassa. Vaikka Ganser suhtautuu kriittisesti salaisiin armeijoihin, hän myöntää asiakirjojen ja todistajalausuntojen osoittavan, että "stay behind" -verkostojen luonti oli "järkevä varotomi" Neuvostoliiton muodostamaa sotilaallista uhkaa vastaan.
Naton salaiset armeijat > Kritiikkiä kirjaa kohtaan

Vuoden 2006 alussa Yhdysvaltojen ulkomninisteriö myönsi salaisten armeijoiden olleen olemassa, mutta kiisti jyrkästi niiden yhteyden terrorismiin. Ministeriön mukaan Ganser, ja muut tutkijat, olivat ottaneet Neuvostoliiton 1970-luvulla väärentämän asiakirjan todesta. "Dokumentin" oli määrä tarjota "todisteita" USA:n tuesta terrori-iskuille muissa maissa ja mustamaalata maata. Ulkoministeriön mukaan väärennetty dokumentti on ollut tutkijoiden lähteenä, kun on pyritty todistamaan yhteys salaisten armeijoiden ja terrorismin välillä.
Journal of Intelligence History puolestaan kutsui Ganserin kirjaa osaksi "uuden allon" salaliittoteorioita, jotka nousivat esiin syyskuun 2001 terrori-iskujen jälkeen. Lehti huomauttaa, että syyskuun iskut mainitaan kirjassa, ja "stay behind" -verkostot esitetään salaliittoteorioiden hengessä. Julkaisun mukaan ongelma on se, että ihmiset, joilla ei ole käsitystä salaisesta tiedustelutoiminnasta, uskovat Ganserin vakuuttavalta kuulostavat teoriat. Lehti kritisoi lisäksi sitä, että Ganser myös sekoittaa kirjassaan disinformaation vakavasti otettaviin lähteisiin.
Tietoa muualta

Viralliset sivut
Vanhankaupunginkoski

| Vanhankaupunginkoski |
| --- | --- |
 Vanhankaupunginkosken pato kesällä.
Kunta:  Helsinki
Koordinaatit:  60°12′58.8″N, 24°58′51.6″E
Joki:  Vantaanjoki
Pato:  vuodelta 1876
Vanhankaupunginkoski on kulttuurihistoriallisesti merkittävä koski Vantaanjoen suussa Helsingin Vanhankaupunginselän pohjukassa. Kosken alkuperäinen nimi on Helsinge fors eli Helsinginkoski, jonka ääreen Helsingin kaupunki (ruots. Helsingfors) perustettiin vuonna 1550. Koski sijaitsee Vanhankaupungin kaupunginosassa. Koski jakautuu itä- ja länsihaaraan, joiden väliin jää Kuninkaankartanonsaari. Kosken läntinen haara on padottu.
Historiaa

Kuningas Kustaa Vaasa perusti Helsingin Vantaanjokisuuhun 12. kesäkuuta 1550 vanhan Koskelan kylän paikalle. Vantaanjoen länsi- ja itähaaran väliselle saarelle perustettiin Helsingin kuninkaankartano vuonna 1551. Jatkuvien tulvien vuoksi Pietari Brahe siirsi Helsingin hallinnollisen keskustan Vironniemelle vuonna 1640.
Vanhankaupunginkoskessa on ollut vuosisatojen kuluessa erilaisia myllyjä ja patoja, joista viimeisin pato on rakennettu vuonna 1876. Padon yhteydessä on vesivoimalaitos teholtaan 0,2 MW. Siinä oli Helsingin vedenpuhdistamo, joka otti raakaveden Vantaanjoesta, puhdisti sen ja pumppasi Alppilan vesitorniin kosken vedestä saadulla sähköenergialla. Vesilaitos rakensi toiminnan laajetessa useita rakennuksia, jotka jäivät kuitenkin tyhjiksi vedenkäsittelyn loppuessa siellä vuonna 1972. Niihin tiloihin on perustettu Tekniikan museo.
Vantaanjoessa oli aiemmin runsas lohi- ja taimenkanta. Lohi hävisi padon rakentamisen myötä, mutta alkuperäistä taimenkantaa on säilynyt Vantaanjoen latvavesissä. Vanhankaupunginkoskesta on saatu myös sinisampia, joista suurimmat olivat kesällä 1756 saadut kaksi sinisampea painoltaan 51 ja 67 kiloa. 1900-luvulla sinisampi on hävinnyt Itämerestä liikakalastuksen ja suurten jokien patoamisen seurauksena.
Vuoden 1946 suureen alueliitokseen asti Helsingin ja Helsingin maalaiskunnan välinen raja kulki Vanhankaupunginkosken läntistä haaraa pitkin, jolloin Kuninkaankartanonsaari ja kosken itäinen haara jäivät maalaiskunnan puolelle.
Virkistyskäyttö

Kuninkaankartanonsaaressa toimii Tekniikan museo Helsingin Veden entisissä tiloissa. Vesilaitoksen rakennukset ovat osa Helsingin 1800-luvun teollista perintöä, vaikka niiden käyttötarkoitus on jo muuttunut  toisenlaiseksi alkuperäisestä.
Vesi- ja viemärilaitosten rakennukset Vanhassakaupungissa ja kosken pohjoispuolella Koskelassa sisältyvät Museoviraston inventoimiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin
Kosken länsirannalla on Helen Oy:n omistama ja ylläpitämä Vanhankaupunginkosken vesivoimala, joka toimii osana Tekniikan museota voimalamuseona. Voimalan valmistui vuonna 1876 ja sen tuottama sähköteho on noin 0,2 MW. Vesivoimalan toiminta päättyi vuonna 1970 ja käynnistettiin uudelleen vuonna 2000.
Vantaanjoen vesistöä on kunnostettu paljon viimeisen 20 vuoden aikana. Vesistöä pidetään nykyisin Suomenlahden parhaana taimenjokena. Jätevesipäästöt ovat hyvin paljon vähentyneet ja vaelluskaloille sopivia kutualueita on varsin paljon jo kunnostettu ympäri Vantaanjokivesistöä. Kutualueita voisi olla jopa 300 kilometrin matkalla eri joissa ja puroissa. Kunnostustöitä ovat tehneet Virtavesien hoitoyhdistys (Virho) sekä SKES.
Padon purku

Aktivistit ovat vaatineet kulttuurihistoriallisesti arvokkaan padon purkamista, vaikka sen seurauksia on pidetty ongelmallisina. Jukka Relanderin lokakuussa 2014 tekemä esitys padon purkamisesta  johti siihen, että eri lautakuntien selvitysten pohjalta Helsingin kaupunginhallitus teki 11. toukokuuta 2015 päätöksen ruveta selvittämään padon purkamisen vaikutuksia ympäristöön ja Vantaanjoen tilaan. Selvityksen tuloksena purkamisen kielteisiä vaikutuksia pidettiin hyötyjä suurempana ja miljöön suojelua niin tärkeänä, ettei purkamiselle katsottu olevan perusteita, vaan päädyttiin suosittelemaan alueen ja sen palvelujen kehittämistä. Helmikuussa 2022 kaupunkiympäristölautakunta esitti kaupunginhallitukselle, että kaupunki tilaisi padon purusta teknisen selvityksen. Kesäkuussa 2022 kaupunginvaltuusto päätti tilata selvityksen Sitowise Oy:ltä.
Kuvia

Vanhankaupunginkoski lokakuussa 2018
Vanhankaupunginkoski tammikuussa 2024
Vanhankaupunginkosken voimalaitos maaliskuussa 2024
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Satelliittinäkymä Vantaanjokeen Vanhankaupunginkosken kohdalta
Näkymiä Vanhankaupunginkoskesta
Vanhankaupungin peruspiiri (PDF)
Vanhassakaupungissa tehdyt arkeologiset tutkimukset
Ylen historiaohjelmassa kierretään Vanhassakaupungissa ja kerrotaan sen historiasta (45min)
Helsinki vuonna 1645. Ylhäällä Vanhakaupunki, kartan keskellä Helsingin kaupungin uusi sijainti Vironniemellä.
Kosken patoamaton itäinen haara
Pato ja voimalamuseo ilmakuvassa
Davor Taleski

Davor Taleski 2018.
Davor Taleski (s. 19. toukokuuta 1995 Prilep, Pohjois-Makedonia) on pohjoismakedonialainen jalkapallomaalivahti, joka edustaa Veikkausliigassa pelaavaa FC Honkaa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Davor Taleski Wikimedia Commonsissa
Considered Dead

| Considered Dead Gorguts |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 8. lokakuuta 1991
 Tuottaja(t): Scott Burns
 Tyylilaji: tekninen death metal
 Kesto: 38.51
 Levy-yhtiö: Roadrunner
Gorgutsin muut julkaisut
|   | Considered Dead 1991 | The Erosion of Sanity 1993 |
Considered Dead on kanadalaisen teknisen death metalin yhtyeen Gorgutsin esikoisalbumi. Se julkaistiin 8. lokakuuta 1991 levymerkillä Roadrunner Records.
Kappaleet

...and Then Comes Lividity – 0.43 (instrumentaali)
Stiff and Cold – 4.27
Disincarnated – 4.27
Considered Dead – 3.31
Rottenatomy – 4.45
Bodily Corrupted – 4.36
Waste of Mortality – 4.37 (instrumentaali)
Drifting Remains – 3.43
Hematological Allergy – 4.09
Inoculated Life – 3.53
Kappaleet > Vuoden 2006 uudelleenjulkaisu

Considered Dead (demo bonus track) – 3.36
Rottenatomy (demo bonus track) – 4.47
Kokoonpano

Luc Lemay – laulu, kitarat
Sylvain Marcoux – kitara
Eric Giguere – bassokitara
Stéphane Provencher – rummut
Kokoonpano > Vierailevat muusikot

Chris Barnes – taustalaulu (kappaleet 5, 6 ja 9)
James Murphy – kitarasoolo (kappale 10)
Kokoonpano > Tuotanto

Scott Burns – tuottaja, äänittäjä, miksaaja
Michael Sarsfield – masteroija
Dan Seagrave – kansikuva
Luc Lemay – kannen konsepti, logo
Jean Pierre Dubois – valokuvat
Patricia Mooney – art direction
Arvostelut

Allmusic:
Aiheesta muualla

Considered Dead Discogsissa. (englanniksi)
Albumi Considered Dead Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Vartija (lehti)

| Vartija |
| --- | --- |

 Ensimmäisen Vartija lehden kansikuva vuodelta 1888.
Julkaisija:  Aikakauslehti Vartijan kannatusyhdistys ry
Perustettu:  1888
Päätoimittaja:   Matti Myllykoski  Mikko Ketola 
Kotikunta:  Helsinki
Kotimaa:  Suomi
Kieli:  suomi
Aiheesta muualla
Kotisivu
Vartija on aatteellisiin ja taloudellisiin organisaatioihin sitoutumaton mielipidelehti. Lehti ilmestyy kuusi kertaa vuodessa. Lehden tunnus oli pitkään "Ihminen, uskonto, yhteiskunta". Tunnuslausetta muutettiin vuoden 2011 alusta muotoon "Ihminen – usko – kulttuuri". Vuodesta 2017 lehti on ilmestynyt ainoastaan e-lehtenä, sillä sitä julkaisevan yhdistyksen voimavarat eivät ole riittäneet paperilehden julkaisuun.
Vartijan alkuperäinen ohjelmanjulistus kuului, että se on "kirkollinen lehti, yleistajuisesti esittävä niitä kysymyksiä, jotka koskevat kirkkoa, sen sisällistä elämää ja sen suhdetta valtiollisiin sekä yhteiskunnallisiin oloihin". Tuolloin se myös selvästi ilmaisi, että "kaikki muut puolueet ovat kirkolle enemmän tai vähemmän vastenmielisiä paitsi ”vanhain” johtama kansallinen puolue". Nykyisen ohjelman mukaan siinä kirjoittavat asiantuntijat teologiasta, uskontotieteestä, filosofiasta, psykologiasta, maailmankuvista, kulttuurista ja yhteiskunnasta. Kirjoitusten pääpaino on ollut teologiassa, mutta näkyvästi ovat olleet esillä myös filosofia, uskontotiede sekä ihmis- ja yhteiskuntatieteet. Vartijan yhteiskunnallinen painoarvo on ollut merkittävä erityisesti 1960-luvulla, jolloin se oli yksi nuorisoradikalismin äänitorvista.
Vartijan päätoimittajia ovat Matti Myllykoski (1998–) ja Mikko Ketola. Lehdellä on toimitusneuvosto. Lehteä julkaisee Vartijan kannatusyhdistys ry.
Vartija on perustettu 1888.
Vartijan päätoimittajia

Lehden aloittaessa 1888 sen vastaava toimittaja oli Elis Bergroth, ja hän jatkoi tehtävässä 1906 tapahtuneeseen kuolemaansa saakka.
Lauri Ingman 1906–1918
Antti J. Pietilä 1919–1932
Aapeli Saarisalo 1933–1940
Yrjö E. Alanen 1941–1944
Martti Simojoki 1945–1951
Erkki Niinivaara 1952–1970
Antti Alhonsaari 1971–1978
Simo Knuuttila 1979–1985
Matti Paloheimo 1979–1981
Irja Askola 1982–1985
Heikki Kirjavainen 1985–1988
Ansa Kirjavainen 1985–1988
Heikki Räisänen 1989–2000
Martti Mäkisalo 1989–2008
Matti Myllykoski 2001–
Leo Näreaho 2008–2009
Mikko Ketola 2010–
Aiheesta muualla

Vartijan kotisivut
Viljo Paula

Frans Vilhelm Palin, kirjailijanimeltään Viljo Paula (17. syyskuuta 1901 Tampere – 20. elokuuta 1981) oli suomalainen Tampereella asunut kirjailija. Paula kuului jäsenenä 1950-luvun alussa Tampereen kaupunginkirjaston johtajan Mikko Mäkelän johdolla kokoontuneeseen Mäkelän piiriin.
Kivenhakkaajana ja kaivosmiehenä työskennellyt Palin oli myös mallina kuvanveistäjä Väinö Rikhard Rautalinin vuonna 1934 valmistuneelle Tampere-veistokselle.
Palinin vanhemmat olivat kivenveistäjä Frans Edvard Palin ja Hilma (o.s. Laajala). Palinin puoliso oli Bertta Alina (o.s. Palonen) vuodesta 1921. Palin kävi kansakoulun. Hän työskenteli myös kaivertajana Näsin kiviteollisuus yhtiössä.
Teokset

Kaivos.  WSOY 1948
Liekehtivä kaupunki. WSOY 1950
Palkinnot

Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinto 1948
Doom WAD

Doom WAD:it ovat tiedostopaketteja videopeleille Doom ja Doom II. Nämä paketit sisältävät Sprite-grafiikat, maailmat, ja muun pelin datan. WAD on akronyymi englanninkielisestä lauseesta Where’s All the Data?. Heti sen julkaisun jälkeen joulukuussa 1993, Doom houkutteli suuren määrän pelaajia, jotka loivat heidän omia WAD-modauksiaan sisältäen kenttiä, grafiikoita ja muita tietoja. He näyttelivät myös keskeistä roolia ”modauskulttuurin” synnyssä, joka on nykyisin yleistä ensimmäisen persoonan ammuntapeleille. Doomille on tehty tuhansia WAD:eja yksittäisistä kentistä kokonaisiin peleihin. Suurin osa näistä on ladattavissa vapaasti internetistä. Joitain WAD:eja on julkaistu myös kaupallisesti (Final Doom), ja joillekin WAD:intekoharrastuksesta tuli reitti uraan kenttäsuunnitelijana.
Vello Jürna

Vello Jürna (1. joulukuuta 1959 Väike-Maarja – 12. kesäkuuta 2007 Laulasmaa) oli virolainen ooppera- ja konserttilaulaja, äänialaltaan tenori.
Jürna valmistui Tallinnan Georg Ots -musiikkiopistosta Raimond Alangon luokalta vuonna 1985 ja Viron musiikkiakatemiasta vuonna 1991. Jälkimmäisessä häntä olivat opettaneet Hendrik Krumm ja Ivo Kuusk.  Lisäksi Jürna suoritti mestarikursseja Savonlinnan oopperajuhlilla Shen Xiangin johdolla 1990, Accademia Verdianassa Carlo Bergonzin johdolla 1990–1991 ja Milanon konservatoriossa Jenny Anveltin johdolla 1996.
Jürna esiintyi Estonia-teatterin solistina vuosina 1989–1996 ja vapaana solistina vuodesta 1996. Hän oli vierailevana solistina Norjan kansallisoopperassa vuosina 1992–1993, Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa 1992–1996, Stora Teaternissa (Göteborg) 1994–1995 ja Oulun kaupunginteatterissa 1996–1999. Hän esiintyi kamarilaulajana monissa maissa, kuten Virossa, Italiassa, Norjassa, Ruotsissa, Suomessa, Venäjällä ja Yhdysvalloissa.
Jürna sai ensipalkinnon Viron laulajien kilpailussa vuonna 1989, yleisöpalkinnon Italian Viotti–Valsesia-kilpailussa 1992 ja Viron tasavallan kulttuuripalkinnon 1992. Väike-Maarjan musiikkifestivaali omistettiin Jürnan muistolle, ja hänen mukaansa on nimetty Viron musiikki- ja teatteriakatemiassa laulajille järjestettävä kilpailu.
Viljo Orpana

Viljo Johannes Orpana (8. kesäkuuta 1923 Käkisalmi – 18. tammikuuta 2000 Tervo) oli kalankasvatukseen, kalatalouteen ja kalastusmatkailuun vaikuttanut yrittäjä, joka sai ensimmäisenä Suomessa kalatalousneuvoksen arvonimen, vuonna 1985.