stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Terttu Talonen
Työura

Terttu Vilhola valmistui Suomen teatterikoulun korkeakouluosaston ensimmäiseltä kurssilta 1965. Helsingin Yliopistossa hän suoritti humanististen tieteiden kandidaatin tutkinnon pääaineinaan suomen kieli, kirjallisuus ja englantilainen filologia (HuK). Vuonna 1979 hän suoritti Benno Bessonin johtaman pitkän täydennyskurssin Suomen teatterikoulussa.
Vilhola näytteli Zinan roolin ja toimi apulaisohjaajana Mikko Niskasen elokuvassa Elokuva jalostavasta rakkaudesta, josta Niskanen sai Jussi (palkinto) palkinnon parhaasta TV-elokuvan ohjauksesta ja miespääosasta vuonna 1968. Talonen toimi myös ohjaaja Jack Witikan assistenttina ja pari lukukautta Helsingin Kansanteatteri–Työväenteatterin pääjohtajan ja ohjaajan Sakari Puurusen dramaturgina.
Talonen toimi YLEn Radioteatterissa ohjaaja-dramaturgina ja kääntäjänä vuosina 1965–1974, Yleisradion päädramaturgina ja tuottajana vuosina 1974–1979 ja lopuksi Radioteatterin toimituspäällikkönä vuosina 1979–1982 Mirjam Polkusen kaudella.
Talonen loi ja kehitti Radioteatterissa työskennellessään äitinsä sokeuden kannustamana radioon Sokeain kuunnelmaraadin, joka vuosittain jakaa tunnustuksen parhaasta kuunnelmasta. Talosen aloitteesta ja toimesta toteutettiin kuunnelmissa ensimmäiset stereoäänityskokeilut.
Vuonna 1982 hän siirtyi YLE TV1:n johtajan Arne Wessbergin kutsumana TV1 / Televisioteatterin toimituspäälliköksi vastuualueinaan henkilöstöhallinto ja talous 1982–1985. Hänestä tuli vastuunalainen toimituspäällikkö (teatteripäällikkö) vuosiksi 1985–1991 ja samalla Radiovastuulain alainen vastaava ohjelmatoimittaja. Tämän jälkeen hän toimi YLE TV1 Taideohjelmien linjan draaman ja draaman nettisivujen vastaavana tuottajana vuoteen 2001 saakka.
Onnistuneimpia tuotantoja edusti Talosen kaudella alkanut nuorten ohjaajien elokuvasikermä Kunnon kino sekä vuonna 1987 näyttelijä Liisa-Maija Laaksosen Televisioteatterille kirjoittama ja Talosen tuottama TV-elokuva Lumikit, joka voitti fiktiosarjan pääpalkinnon (Kultainen Nymfi) Monte Carlon TV-festivaaleilla.
Tuottajana Talonen ideoi yhdessä Neil Hardwickin kanssa vuosina 1992–1994 koko illan kestäneet Helsingin ja Turun Taiteiden yön kuudella kameralla eri pisteistä kuvatut suorat tapahtumataltioinnit (street movie) sekä teatteritaltioinnit Filosofit Willensaunassa 1993.
Talonen toimi liki 40 radiokuunnelmassa ohjaajana, esiintyjänä tai kääntäjänä. Tuottajana, toimituspäällikkönä, suunnittelijana tai näyttelijänä hän oli yli 150 TV ohjelmassa. TV1-teatteritoimituksen yhteenlaskettu katselijamäärä nousi Terttu Talosen aikana vuositasolla 22,3 miljoonaan katselijaan (1989).
Kansainvälinen toiminta

Talonen oli kansainvälisten fiktiojuryjen jäsen, muun muass Prix Italia Juryssä vuosina 1981 ja1989, Golden Chest ja OIRT:n (Organisation Internationale de Radiodiffusion et de Télévision) kansainvälisessä TV-raadissa 1984, pohjoismaisessa kuunnelmaraadissa vuonna 1987, ja Skandinavian edustajana EBU:n (Euroopan yleisradiounionin) Geneve Prize-juryssä vuosina 1989 ja 1990.
Terttu Talonen toimi Ylen teatterialan edustajana pohjoismaisessa yhteistyössä ja Viron teelvisiotoiminnan (Eesti televisioon eli ETV) kehittäjänä. Hän toimi tuotantopäällikkönä YLE:n, SVT Draman, ja ETV:n yhteistuotantona syntyneessä TV-elokuvassa Palava rakkaus (Palava rakkaus (elokuva)), joka kertoo kirjailijan Aino Kallaksen ja hänen miehensä elämästä. Talonen toimi myös Pohjoisvisiovastaavana, ja hän vastasi vastuunalaisena tuottajana Ruotsin, Norjan ja Islannin televisioiden kanssa tehdyistä yhteistuotannoista.
Talonen oli koko ikänsä ollut kiinnostunut naisten ja lasten elämän parantamiseksi tehtävästä työstä. Vuonna 1994 televisioon perustettiin uusi ajankohtainen naisyleisölle tarkoitettu Aikanainen-ohjelmasarja, jonka kärkeen asettui Terttu Talonen vetäen 28 esityksen tuotannon. Naisten maailmankongressia esittelevä jakso toteutettiin Kiinan muurilla, joka huipentui Pekingissä vuonna 1995 pidettyyn Naisten maailmankongressin 20-vuotisjuhlaan. Täällä Talonen tutustui ystävänsä Islannin kansallisteatterin johtajan ja presidentin Vigdís Finnbogadóttirin välityksellä Yhdysvaltain presidentin vaimoon Hillary Clintoniin. Talonen vieraili myös myöhemmin Yhdysvalloissa, jossa hän muun muassa opasti Sammy Davis Jr.:n perustamassa kehitysvammaisten hoitokodissa potilaita japanilaisen Nō-teatterin saloihin.
Opetustyö

Talonen toimi Suomalaisen yhteiskoulun teatteritaiteen opettajana, dramaturgian opettajana Suomen Teatterikorkeakoulussa vuosina 1968–1969 yhdessä Eeva-Kaarina Volasen kanssa ja Yleisradion Ammattiopistossa. Hän oli Suomen Teatteriopettajien liiton perustajajäsen ja sihteeri vuosina 1968–1970 sekä hallituksen jäsen vuosina 1968–1972, Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton ja ITI:n (International Theatre Institute) hallituksen jäsen vuosina 1971–1972. Talonen oli myös Näyttämöväen Vanhuudenturvasäätiön perustajajäsen.
Yksityiselämä

Terttu Vilholan vanhemmat maalari Pekka Vilhola ja Nadja Röppänen olivat kotoisin Aunuksen rajalta Salmista, Helsinkiin 1920-luvulla muuttaneita karjalaisia ortodokseja. Hän oli naimisissa dipl.ins. Jarmo Talosen kanssa vuodesta 1967. Heillä on kaksi lasta, Jere (s. 1969) ja Sirte (s. 1972).
Talosen muista harrastuksista merkittävimmät olivat merenkulkuun liittyvät asiat, jotka kiinnostivat häntä niin paljon, että hän suoritti rannikkolaivurin tutkinnon. Olivathan hänen esivanhempansa Laatokan kippareita. Ortodoksinen ja karjalainen kulttuuri olivat Tertulle sydämen asia. Hän harrasti ikonimaalausta. Hän oli selvittänyt Ateneumin pääsykokeet, mutta professori Kaj Franckin suostutteluista huolimatta valinnut opinahjokseen Teatterikorkeakoulun.
Kun Terttu sairastui leukemiaan useat entiset työtoverit ohjaajat ja näyttelijät kävivät Meilahdessa tervehdyskäynnillä. Matti Oravisto oli antanut hänelle lempinimen La petit Caporal.
Palkinnot

Terttu Talonen sai Suomen arvostelijain liiton vuosittain jakaman Kritiikin Kannukset -palkinnon dramaturgina ja tuottajana työryhmässä kuunnelmasarjasta ”Eurooppalainen Odysseia” 1979.
Valikoituja tuotantoja, joissa ollut tuottajana, näyttelijänä, suunnittelijana tai käsikirjoittajana

Lapualaisooppera (näyttelijä, 1966)
Elokuva jalostavasta rakkaudesta (näyttelijä ja apulaisohjaaja, 1967)
Eurooppalainen Odysseia (dramaturgi ja tuottaja, 1979)
Lumikit (tuottaja, 1987)
Hääyö (tuottaja, 1988)
Irti maasta (toimituspäällikkö, muu, 1989)
Taiteiden yö (suunnittelija, 1993)
Aikanainen (tuottaja, 1995)
Faaraoiden maa: Waltari-kollaasi (tuottaja, 1988)
Anna-Liisa (tuottaja, 1988)
Kotikatsomo: Kultainen vasikka (tuottaja, 1993)
Kotikatsomo: Tuomas Murasen rikos (tuottaja, 1994)
Kotikatsomo: Hurja joukko (tuottaja ja näyttelijä, 2002)
Tikkukarkkivuodet (käsikirjoittaja, kertoja, 1992)
Palava rakkaus (elokuva) (johtava tuottaja, 1997)
Aiheesta muualla

https://elonet.finna.fi/Search/Results?lookfor=terttu+talonen&type=AllFields&limit=20 Terttu Talonen, Elonet
https://www.imdb.com/name/nm0848281/ Terttu Talonen, IMDB
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Elonet
Nicolás Antonio Castellanos Franco

Nicolás Castellanos (2014).
Nicolás Antonio Castellanos Franco (18. helmikuuta 1935 – 19. helmikuuta 2025) oli espanjalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin augustinolaisten papiksi 12. heinäkuuta 1959 ja nimitettiin Palencian hiippakunnan johtoon 27. heinäkuuta 1978. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Luigi Dadaglio, jota avustivat Segundo Garcia de Sierra y Méndez ja José Delicado Baeza.
Castellanos Franco erosi tehtävistään piispana 4. syyskuuta 1991. Hän omistautui lähetystyölle ja vaikutti Boliviassa. Hän sai vuonna 1998 Asturian ruhtinaan palkinnon yhdessä Vicente Ferrer Monchon, Joaquín Sanz Gadean ja Muhammad Yunusin kanssa.
Käännös suomeksi
Porvoon tuomiokirkko

| Porvoon tuomiokirkko Borgå domkyrka |
| --- | --- |
 Porvoon tuomiokirkko heinäkuussa 2018
Sijainti:  Porvoo
Koordinaatit:  60°23′50″N, 025°39′29″E
Rakentamisvuosi:  1400-luku useassa vaiheessa
Suunnittelija:  Pernajan mestari, Carsten Nubuhr
Materiaali:  harmaakivi
Tyylisuunta:  gotiikka
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Porvoon tuomiokirkko (ruots. Borgå domkyrka) on Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Porvoon hiippakunnan tuomiokirkko, joka edustaa tyyliltään 1400-luvun myöhäisgotiikkaa. Lisäksi kirkkoa käyttää Porvoon suomalainen seurakunta. Suomenkielisen seurakunnan kautta tuomiokirkko kuuluu myös Helsingin hiippakuntaan.
Kirkossa järjestetään jumalanpalvelusten lisäksi runsaasti häitä, kastejuhlia ja hautajaisia. Kirkko on myös Porvoon suosituin matkailukohde.
Porvoon vuoden 1809 valtiopäivillä keisari Aleksanteri I otti tuomiokirkossa vastaan säätyjen uskollisuudenvalan sen jälkeen kun oli luvannut pitää voimassa Suomen vanhat lait.
Kirkosta tuli tuomiokirkko vuonna 1723, kun Viipurin hiippakunta siirrettiin Porvooseen. Tasan 200 vuotta myöhemmin, vuonna 1923 siihenastinen Porvoon hiippakunta siirrettiin Tampereelle, ja uusi Porvoon hiippakunta on siitä asti käsittänyt rannikon ruotsinkieliset ja kaksikieliset ruotsienemmistöiset seurakunnat.
Kirkkorakennus

Kirkon runkohuone oli alun perin hirsinen. Muutamien historiallisten tietojen mukaan todennäköisesti vuosien 1410 ja 1420 välillä runkohuoneen ympärille rakennettiin kivinen runkohuone, joka oli suuruudeltaan noin 11 x 24 metriä. Tästä on enää jäänteitä kahdessa seinässä, jotka muodostavat nykyisen kirkon luoteisnurkan. Nähtävissä on myös entinen umpeen muurattu sisäänkäyntiovi. Jo tämä aiempi kivikirkko oli mitä ilmeisimmin pyhitetty Neitsyt Marialle. Runkohuonetta laajennettiin vuoden 1450 paikkeilla noin neljä metriä itään ja kuusi metriä etelään päin. Porvoon tuomiokirkko edustaa Suomessa 1400-luvun puolivälissä ilmestynyttä uutta rakennustapaa, jonka toi mukanaan Pohjois-Saksasta Suomeen muuttanut arkkitehti Pernajan mestari. Rakennystyyliä leimaavat muun muassa erikoinen länsi- ja itäpäätyjen koristelu sekä omaperäinen, 28-jakoinen tähtiholvirakenne. Porvoon tuomiokirkkoa pidetään yhtenä Suomen keskiajan ja koko historian merkittävimmistä rakennuksista.
Kirkossa on ollut urut jo 1600-luvulta lähtien. Nykyinen urkufasadi on Olof Schwanin rakentama vuodelta 1799. Kirkon nykyiset urut rakensi Urkurakentamo Veikko Virtanen vuonna 1978. Äänikertoja 44.
Kirkon alttaritaulu, Ehtoollinen, on Auguste Joseph Desarnodin maalaama, ja se jäljittelee Leonardo da Vincin Viimeistä ehtoollista. Istumapaikkoja kirkossa on 750.
Kirkkorakennuksen merkittäviä korjaustöitä ovat olleet holvien uudelleenmuuraus vuosina 1728–33 ja lehtereiden rakennus 1762–64. Vuosina 1977–1978 kirkkoa entisöitiin Nils Erik Wickbergin ja Heikki Havaksen suunnitelmien pohjalta muun muassa siirtämällä alttaritaulu pois päätyseinältä ja palauttamalla lehterikaiteen ja saarnastuolin väri harmaanvihreäksi.
Historia

Porvoon tuomiokirkko poltettiin useasti 1500-luvulla, ja se pääsi rapistumaan pahasti. Vuonna 1508 tanskalaiset hävittivät kirkon, vuonna 1571 ja 1590 kirkko poltettiin venäläisten hyökätessä. 1600-luvulla kirkko oli jälleen kunnostettu, mutta vuonna 1708 suuren Pohjan sodan aikana se jälleen poltettiin. Silloin rakennus tuhoutui täysin nokeentuneita seiniä, kuoriholvia ja pohjoislaivan holvia lukuun ottamatta. Porvoon tuomiokirkossa avattiin Porvoon valtiopäivät 1809, ja annettiin Aleksanteri I:n hallitsijanvakuutus. Jatkosodan aikana 1941 kirkkoon osui pommi, joka putosi katon ja holvien läpi räjähtämättä.
Toukokuussa 2006 kirkon katto tuhoutui yöllisessä tuhopoltossa, mutta sisätilat kärsivät ainoastaan savu- ja vesivahinkoja. Kirkko otettiin korjaustöiden jälkeen uudelleen käyttöön vuonna 2008 ensimmäisenä adventtisunnuntaina.
Kulttuurissa

Porvoon tuomiokirkon profiili on lyöty 2 euron erikoisrahaan, joka laskettiin liikkeelle vuonna 2009 Porvoon valtiopäivien 200-vuotisjuhlan kunniaksi. Saman tapahtuman muistoksi julkaistiin myös kultainen 100 euron juhlaraha, jota koristaa sama kirkkoprofiili.
Kuvia

Kirkko, tapuli ja viereinen pikkukirkko.
Kirkko ennen paloa tammikuussa 2006
Kirkko palon jälkeen toukokuussa 2006
Tuomiokirkko sääsuojassa 2006
Panoramakuva kirkon pihasta.
Kirkkoa sisäpuolelta kuvattuna
Kirkon alttari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Porvoon tuomiokirkko Wikimedia Commonsissa
Porvoon tuomiokirkko (rakennusperintörekisteri) Kulttuuriympäristön palveluikkuna kyppi.fi. Museovirasto.
Videopätkiä yms. Porvoon tuomiokirkon palosta 2006 YLEn sivustolla
Porvoon tuomiokirkon kellonlyönnit (Arkistoitu – Internet Archive) (Ylen äänite)
Porvoon tuomiokirkko (Arkistoitu – Internet Archive) - Porvoon suomalainen seurakunta
Rakennusperinto.fi - Porvoon tuomiokirkon korjaus -uutisointi (Arkistoitu – Internet Archive)
Rakennusperinto.fi - Porvoon kirkko ja kellotapuli keskiajalla
Uudenmaan kirkot (pois lukien Espoo, Helsinki ja Vantaa)
Askola –
Bromarv –
Capella (Siuntio) –
Degerby –
Fagervik –
Haapajärvi –
Hanko –
Hyvinkää (ev.lut.) –
Hyvinkää (ortod.) -
Hyvinkää (vanha) –
Inkoo –
Järvenpää (ev.lut.) –
Järvenpää (ortod.) –
Karjaa –
Karkkila –
Karjalohja –
Kauniainen –
Kellokoski –
Kerava –
Kirkkonummi –
Klaukkala (ev.lut.) –
Klaukkala (ortod.) –
Kytäjä –
Kärkölä –
Lapinjärvi –
Lapinjärvi (pikku kirkko) –
Lappohja –
Liljendal –
Lohja –
Lohja (tsasouna) –
Loviisa –
Masala –
Merikappeli (Upinniemi) –
Mustio –
Myrskylä –
Mäntsälä –
Nummi –
Nurmijärvi –
Pernaja –
Pohja –
Porvoo –
Porvoon Kristuksen kirkastumisen kirkko –
Pornainen –
Pukkila –
Pusula -
Rajamäki –
Ruotsinpyhtää –
Sammatti –
Sipoo (uusi) –
Sipoo (vanha) –
Siuntio –
Snappertuna –
Söderkulla –
Tammisaari –
Tenhola –
Tuusula –
Täktom (kappeli) –
Vihti
Huomattavia suomalaisia kirkkorakennuksia
| --- | --- |
Tuomiokirkkoja: Espoo • Helsinki • Kuopio • Lapua • Mikkeli • Oulu • Porvoo • Turku • Tampere
Katedraaleja: Uspenskin katedraali • Pyhän Nikolaoksen katedraali • Pyhän Kolminaisuuden katedraali • Pyhän Henrikin katedraali
Paikkamäärältään suuria: Kerimäki • Lapväärtti • Johanneksenkirkko • Nurmes • Keski-Porin kirkko • Heinävesi
Vanhoja puukirkkoja: Ulrika Eleonoran kirkko • Muhos • Petäjäveden vanha kirkko • Sammatti • Sodankylän vanha kirkko • Uudenkaupungin vanha kirkko • Vöyrin puukirkko
Vanhoja kivikirkkoja: Eckerö • Hammarland • Hattulan Pyhän Ristin kirkko • Hollola • Jomala • Lemland • Nousiainen • Pernaja • Saltvik • Sund • Tyrvään Pyhän Olavin kirkko • Ulvila
Modernistisia: Kannonkoski • Lakeuden Risti • Nakkila • Rajamäki • Temppeliaukion kirkko • Varkauden pääkirkko
Luovutettujen alueiden kirkkoja: Sortavalan apostolien Pietarin ja Paavalin kirkko • Kristuksen kirkastumisen katedraali • Viipurin tuomiokirkko • Viipurin vanha tuomiokirkko • Terijoen ortodoksinen kirkko
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz place  Structurae 
Emanuel Thelning, Porvoon valtiopäivien avajaiset 1809, 1812.
Porvoon Tuomiokirkko
Laura Tamminen

| Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten pikaluistelu.Yleisluistelun MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten pikaluistelu.Yleisluistelun MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Suomi.Naisten pikaluistelu.Yleisluistelun MM-kilpailut  | Maa:   Suomi> Naisten pikaluistelu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Tampere 1939 | yhteispisteet |  |
Laura Inkeri Maliniemi (o.s. Tamminen, myöh. Parker; 30. toukokuuta 1917 – 23. maaliskuuta 2001 Pålsboda, Ruotsi) oli suomalainen pikaluistelija.
Tamminen voitti yleisluistelijoiden MM-pronssia Tampereella 1939: hän sijoittui vähäväkisessä kilpailussa kolmanneksi Verné Leschen ja Liisa Salmen jälkeen pistein 252,81. Yleisluistelun Suomen-mestaruuskilpailuista Tamminen saavutti kolme hopea- ja kolme pronssimitalia. Tamminen aloitti uransa 14-vuotiaana yhdessä Verné Leschen kanssa vuonna 1932 ja lopetti vuonna 1939. Tamminen edusti Helsingin Luistinkiitäjiä.
Tammisen vanhemmat olivat Emil Albanus Tamminen ja Hilja Vilhelmiina (o.s. Silander). Tammisen puolisot olivat panimomestari Kalervo Parker (1918–1996) vuodesta 1944 ja kaivosinsinööri Martti Maliniemi (1920–1971) vuodesta 1949. Maliniemet muuttivat myöhemmin Ruotsiin asumaan. Tamminen valmistui Invalidisäätiön lääkintävoimisteluinstituutista 1947. Hän oli ammatiltaan sairaanhoitaja.
Aiheesta muualla

Profiili speedskatingnews.info (englanniksi)
Tanin Kraivixien

| Tanin Kraivixien> ธานินทร์ กรัยวิเชียร |
| --- | --- |

Thaimaan pääministeri
 8. lokakuuta 1976 – 19. lokakuuta 1977  
Monarkki:  Bhumibol Adulyadej
Edeltäjä:  Seni Pramoj
Seuraaja:  Kriangsak Chamanan
Henkilötiedot
Syntynyt: 5. huhtikuuta 1927 Bangkok, Siam
Kuollut: 23. helmikuuta 2025 (97 vuotta)
Puoliso:  Karen Anderson
Tiedot
 Nimikirjoitus
Tanin Kraivixien (thaiksi: ธานินทร์ กรัยวิเชียร, 5. huhtikuuta 1927 Bangkok – 23. helmikuuta 2025) oli thaimaalainen poliitikko, joka toimi maansa pääministerinä vuosina 1976–1977. Häntä edelsi Seni Pramoj
6. lokakuuta 1976 armeija ampui 46 sotamarsalkka Thanom Kittikachornin maahanpaluuta vastaan mieltään osoittanutta opiskelijaa Thammasatin yliopistolla. Tämän jälkeen demokraattipuolueen Seni Pramojilta vallan kaapanneet sotilaat nimittivät Taninin pääministeriksi.
Taninin hallitus kesti kuitenkin vain vuoden verran, kun kenraali Kriangsak Chomanan syrjäytti hänet vallankaappauksella 1977.
Kraivixien syntyi Bangkokissa ja opiskeli Thammasatin yliopistossa lakia. Hän valmistui vuonna 1948, jolloin hän siirtyi Lontooseen jatkamaan opintojaan.
Taiwanin oppilaskoti

Taiwanin suomalainen oppilaskoti toimi Taiwanin Taichungin kaupungissa vuosina 1968–1997 amerikkalaiseen Morrison Academy -nimisen koulun yhteydessä. Oppilaskoti oli Taiwanissa lähetystyössä olevien Suomen Lähetysseuran lähetystyöntekijöiden lasten asuntola heidän koulunkäyntinsä ajan.
Tausta

Suomen Lähetysseura (SLS) aloitti lähetystyön Taiwanissa vuonna 1956. Ensimmäinen lapsiperhe lähetettiin sinne vuonna 1959 ja ensimmäinen lapsi tuli kouluikään vuonna 1963. Hänet sijoitettiin Taichungin kaupungissa toimineeseen amerikkalaiseen Morrison Academy -nimiseen kouluun, joka oli perustettu vuonna 1952. Vuoteen 1965 tultaessa SLS:n työntekijöiden lapsia koulussa oli neljä, ja he asuivat koulun oppilasasuntolassa.
Oppilaskodin perustaminen

Vuodesta 1965 lähtien suomalaisten lähetystyöntekijöiden kouluoloja ryhdyttiin lähetyskentällä pohtimaan vakavasti. Vaihtoehtoja olivat oma suomalainen koulu tai koulun käyminen Morrisonissa siten, että suomalaisille lapsille rakennettaisiin oma oppilaskoti.
Lähetyskentän hallintokunta päätyi siihen ratkaisuun, että lapset kävisivät koulua Morrisonissa ja asuisivat suomalaisessa oppilaskodissa.
Oppilaskodin tilat

Oppilaskotitoiminta alkoi vuokratiloissa syksyllä 1968. Tilat olivat pienet, mutta jokaiselle kuudelle oppilaalle oli oma huone, ja koulukin oli vain muutaman minuutin kävelymatkan päässä. Niinpä lounaalle tultiin koulusta oppilaskodin puolelle.Syksyllä 1970 oppilaskodin hoitajaksi tuli kansakoulunopettaja Pirjo Lahti. Hänen aikanaan 1970-luvun alussa Morrison joutui siirtämään kampuksensa uuden asemakaavan vuoksi silloisen kaupungin ulkopuolelle, ja oppilaskoti joutui siirtymään uusiin vuokratiloihin, joista oli koululle noin viiden kilometrin matka.
Kentällä päädyttiin koulun ehdotuksen mukaisesti siihen, että suomalaiset rakentaisivat oman oppilaskodin omalle tontilleen koulun kampuksen alueelle. Ratkaisun eräänä etuna oli se, että koulu vartioi kampusta, mikä oli suuri etu maassa, jossa varkaudet olivat erittäin yleisiä.
Oppilaskodin toimiessa vielä vuokratiloissa sen hoitajiksi saapui opettajapariskunta Seppo ja Marja-Liisa Salko. Salkot saapuivat Taiwaniin syksyllä 1971, aluksi he kävivät noin vuoden ajan kielikoulua. Lahti jatkoi oppilaskodin hoitajana. Salkot aloittivat työnsä syksyllä 1972, ja Lahti siirtyi muihin tehtäviin Taiwanissa.
Oppilaskodin tilat > Omat pysyvät tilat

Lähetyskentän hallintokunta osti Morrisonilta kotia varten kolmionmuotoisen tontin, joka oli kampuksen laidalla opettajakunnalle varatun alueen kyljessä. Oppilaskodin suunnittelussa käännyttiin muun muassa Swakopmundin suomalaisen koulun johtajan puoleen. Kirjeitse saatiinkin muutamia suosituksia opettaja Juhani Olanterältä Namibiasta.
Taloon tuli muun muassa suomalainen sauna, erilliset pesuhuoneet tytöille ja pojille, sekä näiden tilojen viereen lapsille leikkihuone. Myöhemmin poikien pesuhuone muutettiin pianohuoneeksi, johon oli pääsy leikkihuoneesta käsin. Talon rakennustöissä oli mutkia: asemakaavaan oli tulossa muutos heinäkuussa 1973, ja vain tuohon mennessä vesikattoon edenneet rakennukset sai rakentaa valmiiksi. SLS:n päätös rakentamisesta tehtiin vasta 25. huhtikuuta 1973, ja rakentaminen aloitettiin 7. toukokuuta 1973.
Byrokratia oli monimutkaista, ja lisäksi Salko puhui mandariinikiinaa, kun taas rakennustyöläiset puhuivat taiwanin kielta. Asemakaavan vuoksi jouduttiin anomaan poikkeuslupaa, ja lopulta vielä urakoitsija ajautui pelivelkoihin ja jätti urakan kesken. Talo saatiin kuitenkin rakennettua niin, että siihen voitiin muuttaa 15. joulukuuta 1973.
Vuonna 1978 tilat kävivät pieniksi, ja niinpä pihapiirissä olleeseen varastorakennukseen rakennettiin kesällä kaksi lisähuonetta, joissa asui lähinnä lukiolaisia, pojat ja tytöt vuorovuosina.
Oppilaskodin työntekijät

Vuosina 1968–1985 oppilaskodissa oli yhteensä neljä henkilöä vakituisina työntekijöinä:
1968–1970 yksi työntekijä
1972–1984 kaksi työntekijää
1984–1985 kolme työntekijää.
Samana aikana oli myös tilapäisiä työntekijöitä, yhteensä viisi eri henkilöä, joista 1970–1972 yksi sekä 1975–1976 ja 1980–1981 kaksi työntekijää.
Vuosina 1985–1997 kaikki työntekijät olivat päätoimisia, yhteensä heitä oli 13 eri henkilöä:
1985–1988 kaksi työntekijää
1988–1992 kolme työntekijää
1992–1997 kaksi työntekijää
Oppilaskodin ilmapiiri ja päiväjärjestys 1973–1980

Vuonna 1973 käyttöön otetussa oppilaskodissa vallitsi Ijäksen mukaan ilmapiiri, joka vastasi normaalia kotia. Kodinomaisuus ilmeni kodin tekstiileissä, kukissa sekä siinä, ettei oppilaskodissa ollut minkäänlaisia kirjoitettuja sääntöjä.
Eräs tärkeimmistä tehtävistä Salkojen aikana oli suomalaisuuden ylläpitäminen. Tässä auttoi muun muassa se, että oppilaskotilaisilla oli ”oma, yhteinen mummi”, joka vieraili kodissa kaksi kertaa, ensin kolme kuukautta keväällä 1974 ja sitten koko lukuvuoden 1976–1977.
Oppilaiden lukumäärä vaihteli vuoden 1969 syksyn neljästä oppilaasta vuoden 1978 syksyn 22 oppilaaseen. Ikähaitari oli 5–19 vuotta. Oppilaskodissa oli yleensä myös kaksi kiinalaista apulaista. Toisen tehtävä oli siivous, toisen ruuanlaitto.
Ijäksen opinnäytetyössä oli ”mummin” muistiinmerkitsemä oppilaskodin ”työjärjestys” vuodelta 1976. Aamupalan valmistus alkoi kello 6.30 ja oppilaiden aamuherätys oli seitsemältä. Vajaan puolen tunnin kuluttua oli aamuvirsi ja aamuhartaus, ruokarukous ja aamiainen. Oppilaat pesivät kätensä ja harjasivat hiuksensa ja riensivät kouluun. Apulaiset tekivät keittiötöitä, työntekijät sijasivat vuoteet ja laittoivat kodin kuntoon, pesivät pyykkiä ja tekivät muita kotitöitä. Kodin miestyöntekijä teki joko kirjallisia tai remonttitöitä. Koululaiset tulivat apulaisen valmistamalle kiinalaiselle lounaalle kello 11.30. Apulaisten siesta oli ruokailun jälkeen. Työntekijät joivat päiväkahvit kello 14 ja tunnin päästä lapset palasivat koulusta. Välipalan jälkeen he keksivät ajankulua, tekivät kotitehtävät ja soittoharjoitukset, askartelivat tai leikkivät. Suomalainen päivällinen syötiin kello 17.30, jonka jälkeen lapset palasivat omiin touhuihinsa. Apulaisten työpäivä oli ohi kello 18. Pimeää tuli jo kello 19, joten lapset kokoontuivat olohuoneeseen, josta vuoro-iltoina aloittavat tytöt ja vuoro-iltoina pojat iltasuihkuun menon. Suihkun jälkeen kuunneltiin iltalukua, veisattiin iltavirsi ja luettiin iltarukous. Iltapala syötiin ennen yhteistä iltahetkeä tai sen jälkeen. Talon yöhiljaisuus alkoi kello 21.