Stonewallin mellakat
Perintö > Epätodennäköinen yhteisö

Kahden vuoden sisällä Stonewallin mellakoista jokaiseen suureen yhdysvaltalaiseen kaupunkiin ja Kanadaan, Australiaan ja Länsi-Eurooppaan oli syntynyt homojen oikeuksia ajavia ryhmiä. Aktivistijärjestöihin mellakoiden jälkeen liittyneillä ihmisillä ei ollut seksuaalisen suuntautumisen lisäksi juuri muuta yhteistä toistensa kanssa. Monet GLF:n tai GAA:n tapaamisiin saapuneista ihmisistä järkyttyivät siitä, että homoja oli kokoontunut yhteen paikkaan niin sankoin joukoin. Rotu, luokka, ideologia ja sukupuoli nousivat usein esteiksi mellakoiden jälkeisinä vuosina. Siitä kertoo tapaus vuoden 1973 Stonewallin mielenosoituksen aikana, kun Barbara Gittings ylisti innostuneesti paikalle saapuneen väkijoukon monipuolisuutta ja hetki sen jälkeen feministiaktivisti Jean O'Leary protestoi sitä, että hänen mielestään paikalla olleet transvestiitit ja drag queenit pilkkasivat naisia. O'Leary piti puheen, jossa hän väitti drag queenien pitävän naisia pilkkanaan viihdearvon ja rahallisen tuoton vuoksi. Kesken kaiken Sylvia Rivera ja Lee Brewster hyppäsivät lavalle ja huusivat: ”Te menette baareihin sen ansiosta, mitä drag queenit tekivät puolestanne, ja nämä nartut käskevät meitä lakkaamaan olemasta omia itsejämme!” Sekä drag queenit että lesbot feministit lähtivät paikalta vihaisina.
O'Leary työskenteli 1970-luvun alussa myös sen puolesta, että transvestiitit suljettaisiin homojen oikeuskysymysten ulkopuolelle, koska hän tunsi, että transvestiittien oikeuksia olisi liian vaikea toteuttaa. Sylvia Rivera jätti homoaktivismin 1970-luvulla työskennelläkseen transsukupuolisten henkilöiden ja transvestiittien oikeuksien puolesta. Usein alun erimielisyydet eri liikkeiden välillä kuitenkin laantuivat pohdiskelun jälkeen. O'Leary katui myöhemmin drag queenien vastaista kantaansa: ”Kun katson taaksepäin, pidän asiaa todella nolona, koska mielipiteeni ovat muuttuneet niin paljon sen jälkeen. En koskaan kiusaisi transvestiittia nykyään.” ”Se oli kauheaa. Miten voinkin yrittää olla hyväksymättä mukaan transvestiitteja ja samaan aikaan kritisoida feministejä, jotka tekivät tuohon aikaan parhaansa sulkeakseen lesbot liikkeensä ulkopuolelle?”
Lesbofeminismin kasvu 1970-luvulla oli välillä niin syvässä ristiriidassa homojen vapautusliikkeen kanssa, että jotkut lesbot kieltäytyivät työskentelemästä homomiesten kanssa. Monet lesbot pitivät miesten asenteita patriarkaalisina ja sovinistisina ja näkivät homomiehillä olevan samat väärät käsitykset naisista kuin heteroseksuaalisilla miehillä. Homomiehille tärkeimmät kysymykset – poliisin käyttämät ansat (engl. entrapment) ja yllytys homoseksuaalisuuteen (engl. public solicitation) – eivät olleet lesboille tärkeitä. Vuonna 1977 järjestettiin lesbojen pride-kulkue vaihtoehdoksi yhteistyölle homomiesten kanssa ja erityisesti sille, mitä Adrienne Rich kuvasi ”homobaarien väkivaltaiseksi, itsetuhoiseksi maailmaksi”. Veteraani homoaktivisti Barbara Gittings päätti jatkaa työskentelyä homojen oikeuksien liikkeen piirissä. Hän päätteli seuraavasti: ”On kysymys siitä, mihin sattuu eniten? Minuun ei satu eniten naiseuden areenalla vaan homouden areenalla”.
Koko 1970-luvun ajan homoaktivismi saavutti merkittäviä voittoja. Eräs ensimmäisistä ja tärkeimmistä oli Los Angelesin GLF:n toukokuussa 1970 suorittama ”zap”-mielenosoitus American Psychiatric Associationin (APA) kokouksessa. Konferenssi käsitteli käytöksen muuntamista ja siellä näytettiin elokuva, jossa esiteltiin sähköšokkihoidon käyttöä samaan sukupuoleen kohdistuvien halujen lieventämiseksi. Morris Kight ja yleisössä istuneet GLF:n jäsenet keskeyttivät elokuvan huutamalla ”Kidutusta!” ja ”Barbarismia!” He ottivat haltuunsa mikrofonin ja ilmoittivat, että kyseistä terapiaa homoseksuaalisille potilailleen määräävät lääketieteen ammattilaiset olivat osallisia kidutukseen. Vaikka 20 paikalla ollutta psykiatria lähti salista, GLF käytti tunnin jäljelle jääneiden kanssa yrittääkseen vakuuttaa heidät siitä, etteivät homoseksuaalit olleet mielisairaita. Kun APA kutsui homoaktivisteja puhumaan ryhmälle vuonna 1972, aktivistit toivat paikalle homon psykiatrin John E. Fryerin, jolla oli päällään naamari, koska hän tunsi praktiikkansa olleen vaarassa. Suureksi osaksi homoaktivistien yritysten ansiosta APA äänesti joulukuussa 1973 yksimielisesti, että homoseksuaalisuus tuli poistaa Diagnostic and Statistical Manualista.
Homomiehet ja lesbot työskentelivät lopulta yhdessä ruohonjuuritason poliittisissa järjestöissä vuosikymmenen loppupuolella. Homojen oikeuksien liike kohtasi ensimmäisen kerran järjestäytynyttä vastarintaa vuonna 1977: kampanjan Daden piirikunnan kansalaisoikeusasetuksen kumoamiseksi. Vaikka he eivät onnistuneetkaan estämään kumoamista, he järjestäytyivät onnistuneesti Briggsin aloitteena tunnettua homojenvastaista kampanjaa vastaan Kaliforniassa vuonna 1978 ja voittivat sen.