stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Prinz Eugen
USS Prinz Eugen

Prinz Eugenin miehistö antautui Britannialle Kööpenhaminassa 7. toukokuuta 1945, minkä jälkeen se siirrettiin Wilhelmshaveniin. Alus luovutettiin Yhdysvaltain laivastolle, joka antoi sille nimen USS Prinz Eugen ja runkonumeron IX-300. Tammikuussa 1946 alus lähti saksalais-yhdysvaltalaisella miehistöllä varustettuna ja päällikkönään A. H. Grauber Bostoniin, jonne se saapui 24. tammikuuta. Alus jatkoi matkaansa Philadelphian ja Panaman kanavan kautta Tyynellemerelle Bikinin atollille.
Amerikkalaisten kiinnostus magneettivahvistintekniikkaan virkosi suurelta osin sen vuoksi, että he löysivät aluksesta magneettivahvistimilla toteutetun tulenjohtojärjestelmän.
Prinz Eugen selvisi atollilla 25. heinäkuuta tehdystä Operaatio Crossroadsin ydinkokeesta uppoamatta, minkä jälkeen se hinattiin Kwajaleiniin. Alus alkoi kuitenkin kallistua 21. joulukuuta ja upposi seuraavana päivän koordinaateissa 8°45′9.49″N, 167°40′59.60″E huolimatta yrityksestä ajaa se maihin.
Prinz Eugenin hylky oli edelleen ruostumassa Enubuj’n koralliriutalla Kwajaleinin atollilla vuonna 1970. Aluksen vasen potkuri irrotettiin ja liitettiin elokuussa 1979 osaksi Laboen laivastomuistomerkkiä.
Prinz Eugenin vesillelasku
Kartta alusten reitistä operaatio Rheinübungissa sekä brittilaivaston reitit takaa-ajon aikana.
Prinz Eugenin potkuri
Simon Sundsten

Simon Andreas Sundsten (s. 27. toukokuuta 1978 Pietarsaaren maalaiskunta) on suomalainen pituushyppääjä. Hän edustaa IK Falkenia ja häntä valmentaa Karl Sundsten.
Sundsten voitti 22-vuotiaiden Pohjoismaiden mestaruuden Göteborgissa 2000. Hän on edustanut Suomea aikuisten maaotteluissa ja Euroopan cupin kilpailuissa vuodesta 1999 lähtien. Hän hyppäsi ennätyksensä 796 cm Lahdessa 2004. Halliennätyksensä 760 cm hän hyppäsi voittaessaan sisäratojen Suomen mestaruuden Oulussa 2001.
Aikuisten SM-mitalit

Ulkoradat
1999 pronssia, 2000 hopeaa, 2001 hopeaa, 2002 pronssia, 2004 hopeaa, 2005 hopeaa, 2006 hopeaa, 2007 pronssia
Sisäradat
2001 kultaa, 2002 pronssia
Onomatodoksia

Onomatodoksia on 1900-luvun alussa Venäjän ortodoksisessa kirkossa syntynyt mystinen liike. Liike otti kirjaimellisesti Mooseksen lain käskyn, jonka mukaan Jumalan nimi on niin pyhä, että sitä ei saa lausua. Onomatodoksien mukaan se, joka tuntee Jumalan nimen, tuntee myös itse Jumalan. Liike sai kannatusta varsinkin Athosvuoren venäläisten munkkien keskuudessa.
Tsaari Nikolai II piti liikettä uhkana imperiumilleen ja lähetti Egeanmerelle 1913 kolme sotalaivaa. Sotilaat häätivät pistimien avulla tuhatkunta munkkia luostareistaan ja laivasivat heidät Venäjälle kurinpalautusta varten.
Myöhemmin onomatodoksinen ajattelu on innoittanut muun muassa matemaattisen kontinuumihypoteesin tutkijoita.
Latokartanon maanviljelyskoulu

Latokartanon maanviljelyskoulu on Ernst F. Fabritiuksen, Latokartanon vuokraajan, perustama maanviljelyskoulu. Koulu toimi Lapinjärvellä, Latokartanon tiloissa. Toiminta alkoi 1. marraskuuta 1896 ja oppilaita oli 14 eri puolin Etelä-Suomea (3 Lapinjärveltä, 3 Vihdistä, Mäntsälästä ja Artjärveltä 2, muut yksittäisiä).  Koulun tarkoituksena oli antaa valmiudet hoitaa maatilaa. Maanviljelyskoulun toiminta loppui 1911 valtion lopetettua avustusten antamisen.
Blueberry

Mike Blueberry, oikealta nimeltään Michael Steven  Donovan, on ranskalainen western-sarjakuvahahmo, jonka ovat luoneet piirtäjä Jean Giraud ja käsikirjoittaja Jean-Michel Charlier.
Tarinat sijoittuvat Yhdysvaltain sisällissotaan ja sen jälkeiseen aikaan aina 1880-luvulle saakka. Sarjakuva on alkukieleltään ranskalainen ja sen ensimmäinen osa julkaistiin 31. lokakuuta 1963. Blueberry on eurooppalaisen sarjakuvan historiassa suosituimpia ja kriitikoiden eniten arvostamia westernejä. Sarjakuvan piirrosjälki ja dynaaminen kerronta ovat saaneet paljon kiitosta.
Jan Kounenin ohjaama lännenelokuva Blueberry (2004) pohjautuu löyhästi Blueberry-sarjakuviin.
Blueberry-sarjakuvan vaiheita > Pääsarja

Suurin osa Blueberry-tarinoista julkaistiin alun perin jatkokertomuksina ranskalaisissa sarjakuvalehdissä vuosina 1963–1973, 1975, 1979–1981 ja 1983. Vuodesta 1965 alkaen ne myös uudelleenjulkaistiin albumikokonaisuuksina. Tämä varsinainen Blueberry-sarja tunnetaan nimellä Luutnantti Blueberry erotuksena kahdesta myöhemmin syntyneestä rinnakkaissarjasta
Alkuvaiheissaan Luutnantti Blueberry pyöri varsin perinteisten western-teemojen ympärillä. 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa sarja kasvoi jylhän eeposmaiseksi ja juonikuvioiltaan omaperäiseksi seikkailudraamaksi. Käsikirjoittaja Charlier kuoli vuonna 1989. Tämän jälkeen Giraud jatkoi sarjan tekoa yksinään. Viimeinen hänen tekemänsä Blueberry-albumi ilmestyi vuonna 2005. Giraud kuoli vuonna 2012.
Suomessa Luutnantti Blueberry -albumeja on julkaissut kolme eri kustantamoa vuodesta 1974 lähtien. Suurimman osan suomennoksista on julkaissut Like Kustannus vuosina 1994–2007. Kaikki Luutnantti Blueberry -albumit on julkaistu suomenkielisinä käännöksinä ainakin kerran, minkä lisäksi niitä on julkaistu jatkokertomuksina Mustanaamio-lehdessä.
Blueberry-sarjakuvan vaiheita > Sivusarjat

Alkuperäisen Luutnantti Blueberry -sarjan rinnalle on syntynyt kaksi sivusarjaa. Jo vuonna 1968 alkaneen Blueberryn nuoruus -sarjan ensimmäiset osat ovat Giraudin ja Charlierin käsialaa, mutta sittemmin sarja on siirtynyt muiden sarjakuvantekijöiden käsiin. Vuosina 1991 - 2000 ilmestynyt kolmiosainen sarja Marshall Blueberry oli Giraudin käsikirjoittama, mutta muiden piirtämä.
1970-luvun jälkipuolella Charlier ja Giraud pitivät Blueberryn teossa tauon riitaannuttuaan kustantajansa kanssa. Tauon aikana he loivat uuden Blueberryä muistuttavan hahmon nimeltä Jim Cutlass. Ensimmäisen Jim Cutlass -albumin jälkeen kaksikko palasi Blueberryn tekoon, mutta myöhemmin on julkaistu kuusi muuta joko Charlierin tai Giraudin käsikirjoittamaa Jim Cutlass -albumia.
Blueberryn hahmo

Blueberry on syntyperältään etelävaltiolainen. Hän kuitenkin pakenee heti Yhdysvaltojen sisällissodan alettua Unionin puolelle jouduttuaan syytetyksi murhasta, jota hän ei tehnyt. Unionin armeijassa hän ylenee nopeasti sotamiehestä luutnantiksi.
Blueberry on suunnattoman rohkea, huimapäinen, neuvokas ja haasteita janoava sotilas. Samalla hän on omaehtoinen ja jääräpäinen individualisti, joka vähät välittää sotilaskurista ja ohjesäännöstä. Hän asettaa usein henkilökohtaisen kunniantuntonsa ja ritarilliset luonteenpiirtensä saamiensa käskyjen edelle. Blueberryn antama ensivaikutelma ei kuitenkaan ole aina hurmaava, sillä hänestä on armeijassa kouliintunut hieman renttumainen ja joskus töykeän oloinen tappelupukari. Sankarillisuudestaan huolimatta Blueberryllä tuntuu usein olevan melkoisen huono onni: hänen tielleen ilmaantuu vastoinkäyminen toisensa jälkeen. Blueberry on kuitenkin lannistumaton toivottoman tuntuisen tilanteen edessäkin.
Sisällissodan jälkeen Blueberry palvelee Yhdysvaltain ratsuväen luutnanttina ottaen osaa muun muassa sotiin apasseja ja sioux-intiaaneja vastaan. Jalomielisenä luonteena hän asettuu usein auttamaan intiaaneja esimiestensä vaatimuksia uhmaten. Blueberry palvelee välillä myös sheriffinä. Hänen sotilasuransa päättyy salaiseen tehtävään Meksikossa. Tehtävän jälkeen Blueberrystä tulee lainsuojaton hänen jouduttuaan Yhdysvaltain presidentti Ulysses S. Grantin henkeä havittelevan salaliiton juonien kohteeksi. Myöhemmin Blueberry elättää itseään uhkapelurina.
Seikkailuissaan Blueberryllä on usein aisaparinaan alkoholisoitunut vanha kullanetsijä Jim McClure, joskus myös ikääntynyt cowboy Red Woolley.
Blueberryn elämän suuri rakkaus on kyyninen kapakkalaulajatar Chihuahua Pearl, joka rämäpäisyydessään ja tinkimättömässä omaehtoisuudessaan on Blueberryn vertainen persoona.
Albumit > Blueberry

Käsikirjoitus: Jean-Michel Charlier (osat 1–23), Jean Giraud (osat 24–29). Kuvitus: Jean Giraud. Tapahtuma-aika 1867–1881. Suomennosten kustantaja Like ellei toisin mainita.
Fort Navajo (Fort Navajo, 1965, suom. 2009)
Ukkosta lännessä (Tonnerre à l'ouest, 1966, suom. 2009)
Yksinäinen kotka (L’Aigle solitaire, 1967, suom. Sanoma Oy 1974)
Kilpaa kuoleman kanssa (Le Cavalier perdu, 1968, suom. Sanoma Oy 1974)
Kohtalokas kaivos (La Piste des Navajos, 1968, suom. Sanoma Oy 1974)
Hopeatähti (L'Homme à l'étoile d'argent, 1969, suom. 2005)
Rautahepo (Le Cheval de fer, 1970, suom. 1994)
Teräskäsi (L'Homme au poing d'acier, 1970, suom. 1994)
Siouxien jäljillä (La Piste des Sioux, 1971, suom. 1994)
Kenraali Kultatukka (Général ”Tête Jaune” 1971, suom. 1995)
Kadonnut kaivos (La Mine de l'Allemand perdu, 1972, suom. Jalava 1988)
Kultainen luoti (Le Spectre aux balles d'or, 1972, suom. Jalava 1989)
Chihuahua Pearl (Chihuahua Pearl, 1973, suom. 1996)
Puolen miljoonan dollarin mies (L’homme qui valait 500 000 $, 1973, suom. 1997)
Ruumiskirstun balladi  (Ballade pour un cercueil, 1974, suom. 1998)
Lainsuojaton (Le Hors-la-loi, 1974, suom. 1998)
Angel Face (Angel Face, 1975, suom. 2000)
Tsi-na-pah (Nez Cassé, 1980, suom. 2000)
Pitkä marssi (La Longue marche, 1982, suom. 2002)
Aaveheimo (La Tribu fantôme, 1982, suom. 2002)
Viimeinen kortti (La Dernière Carte, 1983, suom. 2004)
Päätepiste (Le Bout de la piste, 1986, suom. 2004)
Arizona Love (Arizona Love, 1990, suom. 2005)
Mister Blueberry (Mister Blueberry, 1995, suom. 2006)
Varjot Tombstonen yllä (Ombres sur Tombstone, 1997, suom. 2006)
Geronimo (Geronimo l'Apache, 1999, suom. 2007)
OK Corral (OK Corral, 2003, suom. 2007)
Dust (Dust, 2005, suom. 2008)
Nämä albumit on julkaistu 2016–2019 myös yhdeksän kovakantisen teoksen muodossa, kussakin 3–4 albumia.
Albumit > Blueberryn nuoruus

Käsikirjoitus: Jean-Michel Charlier (osat 1–6), François Corteggiani (osat 6–19). Kuvitus: Jean Giraud (osat 1–2), Colin Wilson (osat 4–9), Michel Blanc-Dumont (osat 10–19). Tapahtuma-aika 1861–1864. Jalava on lopettanut sarjan suomentamisen.
Blueberryn nuoruus (La Jeunesse de Blueberry, 1975, suom. Jalava 2002)
Jenkki nimeltä Blueberry (Un Yankee nommé Blueberry, 1978, suom. Jalava 2003)
Sininen ratsumies (Cavalier bleu, 1979, suom. Jalava 2004)
Missourin demonit (Les Démons du Missouri, 1985, suom. Jalava 2004)
Kauhua Kansasissa (Terreur sur le Kansas, 1987, suom. Jalava 2005)
Helvetillinen tehtävä (Le Raid infernal, 1990, suom. Jalava 2005)
Säälimätön takaa-ajo (La Poursuite impitoyable, 1992, suom. Semic 1992)
Atlantan hurjapäät (Trois hommes pour Atlanta, 1993, suom. Semic 1993)
Veren hinta (Le Prix du sang, 1994, suom. Misec 2015)
Pinkertonin ratkaisu (La Solution Pinkerton, 1998, suom. Jalava 2005)
Kirottujen polku (La Piste des maudits, 2000, suom. Jalava 2006)
Dernier train pour Washington (2001)
Il faut tuer Lincoln (2003)
Le Boucher de Cincinnati (2005)
La Sirène de Veracruz (2006)
100 dollars pour mourir (2007)
Le Sentier des larmes (2008)
1276 âmes (2009)
Rédemption (2010)
Albumit > Marshall Blueberry

Käsikirjoitus: Jean Giraud. Kuvitus: William Vance (osat 1 ja 2), Michel Rouge (osa 3). Tapahtuma-aika 1868. Suomennosten kustantaja Jalava.
Washingtonin käskyllä (Sur ordre de Washington, 1991, suom. 2004)
Shermanin tehtävä (Mission Sherman, 1993, suom. 2005)
Verinen raja (Frontière sanglante, 2000, suom. 2006)
Aiheesta muualla

Suomeksi julkaistujen Blueberryjen kannet ja julkaisutiedot.
Rami Rautkorpi: Jenkki nimeltä Blueberry. Kvaak.fi 21.9.2003.
Jani Turku: Blueberryn kauhua Kansasissa. Kvaak.fi 8.8.2005.
Jukka Laine: Upseeri muttei herrasmies. Kvaak.fi 16.12.2005.
Jukka Laine: Blueberryn pääsarjan odotettu paluu. Kvaak.fi 13.8.2006.
Wade Koivurinne: Kyyninen lännensankari viihdyttää jälleen. Kvaak.fi 5.1.2007.
Kogelo

Kogelo on kenialainen kylä, joka on saanut kansainvälistä julkisuutta Yhdysvaltain presidentin Barack Obaman isän Barack Obama vanhemman kotipaikkana.
Kogelo sijaitsee Siayan piirikunnassa Nyanzan maakunnassa. Se sijaitsee 60 kilometriä Kisumusta länsiluoteeseen. Kylässä on 3 648 asukasta.
Fernando Sabino

Fernando Sabino
Fernando Sabino (12. lokakuuta 1923 Belo Horizonte, Minas Gerais, Brasilia – 11. lokakuuta 2004 Rio de Janeiro) oli kirjailija ja toimittaja.
Sabino muutti kaksikymmentävuotiaana kotikaupungistaan Rio de Janeiroon. Hän on kirjoittanut 50 kirjaa ja runsaasti novelleja ja esseitä. Hänen esikoisteoksensa ilmestyi 1941, kun hän oli 18-vuotias. Hän nousi kotimaiseen ja kansainväliseen maineeseen 1956 romaanillaan O Encontro Marcado, joka kertoo kolmesta ystävyksestä sisämaan kaupungissa Belo Horizontessa. Sabino käytti kirjassa omia elämänvaiheitaan. Kaupallisia menestyksiä olivat myös hänen teoksensa O Grande Mentecapto ja A Homem Nu, joiden pohjalta on tehty elokuvat.
Sabino piti ystävyyttä elämän tärkeimpiin kuuluvana asiana. Hänen ystäväpiiriinsä kuuluivat muun muassa Hélio Pellegrino, Otto Lara Resende, Paulo Mendes Campos, Rubem Braga, Clarice Lispector, Vinícius de Moraes, Carlos Drummond de Andrade, Mário de Andrade ja Manuel Bandeira.
Elämänsä kymmenen viimeistä vuotta Sabino piti etäisyyttä viestimiin. Monet läheiset ystävät olivat kuolleet ennen häntä. Hänelle todettiin syöpä, ja siitä kahden vuoden kuluttua hän kuoli syntymäpäiväänsä edeltävänä päivänä kotonaan Rio de Janeirossa.
Teokset (valikoima)

Os grilos não cantam mais (1941, Pongetti)]
A marca (1944, José Olympio)
A cidade vazia (1950, O Cruzeiro)
A vida real (1952, Editora A Noite)
O encontro marcado (1956, Civilização Brasileira)
O homem nu (1960, Editora do Autor)
A mulher do vizinho (1962, Editora do Autor)
A companheira de viagem (1965, Editora do Autor)
A inglesa deslumbrada (1967, Sabiá)
Gente (1975, Record)
Deixa o Alfredo falar! (1976, Record)
O Encontro das Águas (1977, Record)
O grande mentecapto (1979, Record)
A falta que ela me faz (1980, Record)
O menino no espelho (1982, Record)
O Gato Sou Eu (1983, Record)
Macacos me mordam (1984, Record)
A vitória da infância (1984, Editora Nacional)
A faca de dois Gumes (1985, Record)
O Pintor que pintou o sete (1987, Berlendis & Vertecchia)
Martini Seco (1987, Ática)
O tabuleiro das damas (1988, Record)
De cabeça para baixo (1989, Record)
A volta por cima (1990, Record)
Zélia, uma paixão (1991, Record)
O bom ladrão (1992, Ática)
Aqui estamos todos nus (1993, Record)
Os restos mortais (1993, Ática)
A nudez da verdade (1994, Ática)
Com a graça de Deus (1995, Record)
O outro gume da faca (1996, Ática)
Um corpo de mulher (1997, Ática)
O homem feito (1998, Ática)
Amor de Capitu (1998, Ática)
No fim dá certo (1998, Record)
A chave do enigma (1999, Record)
O galo músico (1999, Record)
Cara ou coroa? (2000, Ática)
Duas novelas de amor (2000, Ática)
Livro aberto - Páginas soltas ao longo do tempo (2001, Record)
Cartas perto do coração - correspondência com Clarice Lispector (2001, Record)
Cartas na mesa - correspondência com Paulo Mendes Campos, Otto Lara Resende e Hélio Pellegrino (2002. Record)
Os caçadores de mentira (2003, Rocco)
Os movimentos simulados (2004, Record)
Filmografia

Crônica da Cidade Amada (1964) (kertomus) (osaIniciada a Peleja)
Homem Nu, O (1968 and 1997) (kertomus, käsikirjoitus)
Faca de Dois Gumes (1989) (kirja)
Grande Mentecapto, O (1989) (romaani)
Kirkonkylän kartano

Kirkonkylän kartano (myös Mariebergin kartano tai Lappvik) on kartano Lapinjärven kunnassa, Kirkonkylän alueella aivan kirkkojen vieressä. Kartano perustuu Kirkonkylän rälssitilaan, Lappvikiin. Kartanon nimi Marieberg juontuu Herman Sahlbergin (omistaja 1838-1864) vaimosta Hedvig Maria Amnellista. Kartano tuli kuuluisaksi suuresta puutarhastaan, joka koostui monista hedelmäpuista ja marjapensaista: puutarhojen ja kasvimaiden pinta-alaksi ilmoitettiin 20 hehtaaria.
Campofilone

Campofilonen kaupungintalo
Campofilone on kunta Fermon maakunnassa Marchen alueella Italiassa. Paikkakunta on noin 60 kilometriä  Anconasta lounaaseen ja noin 30 kilometriä Ascoli Picenosta koilliseen. Campofilonen naapurikuntia ovat Altidona, Lapedona, Massignano, Montefiore dell'Aso ja Pedaso.
Campofilonen väkiluku oli vuoden 2015 lopussa 1 916. Kunnan alue on 12 neliökilometriä.
Modernismi

Franz Marc, Eläinten kohtalo, 1913.
Tatra T87 -henkilöauto, 1937.
Modernismi tarkoittaa eri taiteenalojen uudistamiseen pyrkineitä kulttuuriliikkeitä. Siihen kuuluu monia 1900-luvun alkupuolella alkaneita suuntauksia kuvataiteessa, arkkitehtuurissa, muotoilussa, musiikissa, kirjallisuudessa, tanssissa ja teatterissa. Modernistiset suuntaukset kapinoivat 1800-luvun lopun akateemisia, historistisia ja konservatiivisia traditioita vastaan.
Vaikka sana on yksiköllinen, modernismi ei ole yhtenäinen tyyli. Se ei ole taiteen yksittäinen ”ismi” vaan sisältää useita eri taiteen suuntauksia, tyylisuuntia ja taiteenaloja, jotka syntyivät modernisoitumisen saatossa eri aikoina – joskus samanaikaisesti, joskus toisiaan seuraten. Jotkin modernismin tyylit, kuten ekspressionismi ja minimalismi, ovat toistensa vastakohtia ja ristiriitaisessa asemassa keskenään. Jotkin modernismin suuntaukset syntyivät ja kehittyivät keskinäisen vastakkainasettelun lähtökohdista, mutta toiset kasvoivat myös yhteistyön ja keskinäisen lujittamisen merkeissä.
Toiset tutkijat jakavat 1900-luvun moderniin ja postmoderniin aikakausiin, kun jotkut taas katsovat sen kuuluvan samaan suurempaan jaksoon. Modernismi-sanaa alettiin käyttää 1970-luvulta alkaen erityisesti vastakohtana postmodernismille, joka nousi vastustamaan modernismia.
Vastalause pysähtyneisyydelle

Modernismi on modernin maailman ja elämän taidetta ja kulttuuria. Toimintastrategiana on usein ajatus taiteen etujoukosta, avantgardesta. Vallankumouksellinen modernismi, niin yhteiskunnallisissa kuin taiteellisissakin liikkeissä ilmaisi usein kannattamiaan periaatteita ja ajatuksia manifesteina, jotka ovat tavallisesti kirjoitettuja julkilausumia. Tyypillistä modernismille oli perinteen hylkääminen. Manifesteissa ja asenteissa aikaisempi, ”vanha” maailma tai kilpailevat taideryhmät tuomittiin, sekä usein pyrittiin täysin ”puhtaaseen”, ”uuteen” ja omintakeiseen muoto- ja merkitysmaailmaan. Vanhaksi katsotut asenteet, muodot ja rakenteet pyrittiin hajottamaan tai purkamaan. Modernismin tavoitteena oli taiteen vallankumous.
Modernistien mukaan perinteinen taide, kirjallisuus, yhteiskunta ja elämäntapa olivat niin vanhentuneita, että ne piti sysätä sivuun ja keksiä kulttuuri uudelleen. Modernismi arvosti uutta ja piti sitä hyvänä ja kauniina. Tämä modernismin kampanjanomainen toteutus taiteissa kulki käsi kädessä modernisaation kanssa ja se näkyi toisen maailmansodan jälkeen varsinkin kehitysmaissa, esimerkiksi Etelä-Amerikassa tai Aasiassa.lähde?
Modernismin aatteen voimalla valettiin uskoa tekniikan edistykseen. Modernismi herätti joskus myös utopistisia haaveita. Erään latinalaisamerikkalaista abstraktia taidetta käsittelevän näyttelyn otsikko oli ”Toivon geometria”.
Vaikka modernismilla ja modernisuudella oli paljon annettavaa taiteilijoille, myös modernismin arvostelu alkoi toisen maailmansodan jälkeen. Useat taiteen suuntaukset varsinkin 1960-luvulta alkaen olivat usein modernismia vastustavia eli antimodernistisia. Niissä arvostellaan jollakin tapaa formalistista estetiikkaa ja modernisuutta.lähde?
Arkkitehtuuri

Modernismin tunnistaa ehkä selkeimmin arkkitehtuurissa. Arkkitehtuurin modernismi on laaja termi, jolla tarkoitetaan useita toisiaan muistuttavia rakennustyylejä, pääasiassa muodon yksinkertaistamista ja koristeen hylkäämistä, joka tapahtui aluksi noin vuonna 1900. Vuoteen 1940 mennessä nämä tyylit olivat vakiintuneet ja ne tunnistettiin kansainvälisenä tyylinä (engl. International Style), josta tuli hallitseva rakennustapa 1900–luvun useiden vuosikymmenien ajaksi. Joskus toisen maailmansodan jälkeistä modernismia kutsutaan englanniksi sanalla High Modern ('korkea moderni'), jolla tarkoitetaan aikakauden modernismin huipentumaa.lähde?
Modernia arkkitehtuuria luonnehtii tavallisesti:lähde?
Historiallisten tyylien (historismi) hylkääminen arkkitehtonisen muodon lähteenä.
Sen periaatteen omaksuminen, että materiaalit ja toiminnalliset vaatimukset määräävät tuloksen.
Kone-estetiikan omaksuminen.
Koristeen hylkääminen.
Muodon yksinkertaistaminen ja ”tarpeettomien yksityiskohtien” poistaminen.
Ilmaistun rakenteen omaksuminen.
Modernin arkkitehtuurin alkuperä ja ominaisuudet ovat vielä tulkinnan ja keskustelun alaisia, mutta yleensä ollaan samaa mieltä siitä, että arkkitehtuurin modernismia seurasi jonkinlainen vastareaktio sitä kohtaan. Modernia arkkitehtuuria kohtaan kriittisiä arkkitehteja ja arkkitehtuurisuuntauksia on esiintynyt useita eri puolilla maailmaa. Suomessa Reima Pietilän vaikuttama niin sanottu Oulun koulukunta (tai Oulun koulu) oli vuosina 1975–1985 kotimainen antimodernistinen suuntaus.lähde?
Modernismin ajoitus

Modernismia pidetään usein kattokäsitteenä kaikille 1900-luvun alun taidemaailman ilmiöille. Sanalla esimodernismi tarkoitetaan modernistisia pyrkimyksiä ennen 1900-lukua. Kuvataiteessa käsite moderni taide tarkoittaa joko nykyajan tai uutta taidetta tai ajanjaksoa noin 1850–1970. Kaunokirjallisuudessa modernismi rajataan tavallisesti kattamaan vain vuosisadan kolme ensimmäistä vuosikymmentä. Esimerkiksi englantilainen kirjallisuuskriitikko Frank Kermode rajaa sen kattamaan lähinnä vuodet 1907–1925. Modernismin vilkkaimman kehityksen kautena pidetään usein vuosisadan toista vuosikymmentä ennen ensimmäistä maailmansotaa. Virginia Woolf kirjoitti vuonna 1924:
»Joulukuussa 1910 tai niillä main ihmisluonto muuttui. […] Kaikki ihmistenväliset suhteet […] muuttuivat. Ja kun ihmissuhteet muuttuvat, samalla muuttuu myös uskonto, tapakulttuuri, politiikka ja kirjallisuus.»
Toiset tutkijat ajoittavat modernismin kiivaimmaksi kehityskaudeksi ensimmäistä maailmansotaa seuranneet vuodet. Ilmestyiväthän tuolloin lukuisat modernismin klassikoiksi kohonneet teokset. Harry Levin esimerkiksi pitää merkittävänä vuotta 1922, jolloin ilmestyivät muiden muassa James Joycen Odysseus, T. S. Eliotin Autio maa, Virginia Woolfin Jaakobin huone, Eugene O'Neillin Anna Christie ja Rilken Duinon elegiat. Joukko tutkijoita taas väittää modernismin olevan yhä länsimaisen ihmisen ajattelun moottori, ja he pitävät maailmansotien välisiä vuosia modernismin kehityksen pääkautena.
Postmodernismin kauden katsotaan alkaneen kirjallisuudessa 1960-luvun kuluessa, joten jotkut haluavat kutsua varsinaisen modernismin ja postmodernismin välisiä vuosikymmeniä (1930-luvun alusta 1960-luvulle) myöhäis- tai jälkimodernismin ajaksi.
Esimoderni

Esimodernismilla tarkoitetaan taiteen historiassa aikaa ennen modernismia. Esimodernin käsitteellä verrataan modernia ja sitä edeltävää yhteiskuntaa. Oleellinen ero on yhteiskunnan muuttuminen teollistumisen vaikutuksesta, joka Keski-Euroopassa seurasi 1700-luvun maanviljelyksen kumousta, sekä siirtomaiden ja mannermaan demokraattista kehitystä.lähde?