Karjalan historia
Idän ja lännen välissä – Karjalan kansa jakaantuu

Karjalan asutus jakaantui keskiajalla, kun Karjala jaettiin Ruotsin ja Novgorodin ja siten katolisen ja ortodoksisen kirkon kesken. Uskonnollinen ero, kulttuuri- ja kauppayhteyksien suuntautuminen sekä muuttoliikkeet johtivat siihen, että Novgorodin puolella muinaiskarjalan kielestä kehittyi vähitellen karjalan kieli eli varsinaiskarjala. Ruotsin Karjalassa puhuttu kieli muodostui läntisten vaikutteiden voimasta ns. viipurinkarjalaksi ja lopulta suomen kielen kaakkoismurteiden ryhmäksi, jota nimitetään myös suomen kielen karjalaismurteiksi. Myös Savossa ja Pohjois-Karjalassa puhutut suomen savolaismurteet palautuvat muinaiskarjalaan. Pohjois-Karjalassa puhuttavissa suomen itäisissä savolaismurteissa on yhä runsaasti karjalan kielestä periytyvää sanastoa.
Ristiretkiajalla Muinais-Karjala kuului Novgorodin kauppatasavallan vaikutuspiiriin. Kolmannen ristiretken aikana ruotsalaiset valtasivat Karjalankannakselta Viipurin ja perustivat Ruotsin marski Torgils Knutsonin johdolla saaressa sijainneelle, entisen karjalaisen linnakkeen paikalle, Viipurin linnan 1293.
Karjalaiset nousivat kapinaan Käkisalmessa 1308, Novgorodin Karjalaan nimittämän lääninherra pajari Boris Konstantinovitsin ankaran verotuksen vuoksi, pyytäen Ruotsilta apua. Novgorod kukisti kapinan ja erotti Boris Konstantinovitsin. Toinen kapina puhkesi 1314, Novgorod kukisti kapinan ja surmasi vierasmaalaiset ja karjalaiset petturit. Novgorod rakensi Pähkinänlinnan Laatokan portiksi Nevajoen niskalle.
Venäläiset kronikat mainitsevat karjalaisten sotaretkiä jäämien eli oletettavasti suomalaisten tai hämäläisten kimppuun vuonna 1040. Ruotsalaiset ja novgorodilaiset kilpailivat 1200-luvulla Suomen hallinnasta. Ruotsin tuella katolinen usko ja suomalainen asutus etenivät pohjoiseen ja itään päin. Karjalankannaksen länsiosa omaksui katolisen uskon  ja siellä puhuttu kieli sai vaikutteita suomen länsimurteista.
Karjalan kahtiajako vahvistettiin Pähkinäsaaren rauhansopimuksessa vuonna 1323, jolloin kolme pogostaa Äyräpää, Jääski ja Savilahti siirtyi Ruotsin hallintaan. Pähkinäsaaren rauhan raja jakoi Karjalan kahtia, karjala jaettiin ensimmäisen kerran Ruotsin ja Novgorodin kesken. Osa läntisistä pogostoista lienee siirtynyt Ruotsin valtaan jo aikaisemmin. Länsipuolelle rajaa jääneet karjalaiset kastettiin katoliseen uskoon. Karjalan puoliskot alkoivat tästä pitäen kehittyä eri suuntiin. Keskiajan mittaan uskonnollinen, kielellinen ja kulttuurinen vastakohtaisuus syveni ja rajakahakat ja hävitysretket yleistyivät.
Karjalaisten vaikutusalueet ulottuivat Vienanlahden länsirannikolle, jonne siirtyi asutusta Laatokan Karjalasta ja Äänisen suunnalta. Pohjanlahti oli karjalaisten vaikutusaluetta, karjalaista asutusta oli Iijoella, Kemijoella ja Torniojoen alajuoksulla.
1100- ja 1200-luvuilla lähtien karjalainen asutus oli levinnyt Laatokan rannoilta Pohjois-Pohjanmaalle saakka. Karjalaisten nautintaoikeus Pohjois-Pohjanmaalla asetettiin kyseenalaiseksi ruotsin kuninkaan rajoittaessa karjalaisten kauppapurjehdusta Pohjanlahdella 1365. Oulunjoen suulla oli karjalaisten rakentama hirsinen linnake, jonka lääninherra Bo Joninpoika Grip valtasi. Karjalaiset hyökkäsivät Oulunjoen linnaa vastaan karjalaisen päällikön Vallitun johdolla vuonna 1377, hyökkäys päättyi karjalaisten tappioon.
Keskiajan kuluessa länsisuomalainen uudisasutus kuitenkin syrjäytti karjalaiset monin paikoin. Karjalaisasutuksen painopiste keskittyi enemmän Vienanmeren rantojen suunnalle. Vuonna 1473 Ruotsi rakennutti Olavinlinnan itärajalla uhkaavan sodan eli vanhan vihan vuoksi. Rajariidat kärjistyivät uudestaan vuonna 1555 Kustaa Vaasan sotaan.
Laatokan Karjalan, Äänisen Karjalan, Vienan rannikon ja Vienan Karjalan sisämaan asukkaiden määrä oli 1500-luvun alussa yhteensä noin 105 000 henkeä. Ruotsin Karjalan asukasluku vuonna 1560 oli noin 65 000 henkeä. Venäjän karjalan väkiluku oli 1560-luvulla noin 135 000 henkeä.