stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Noitamonnit

| Noitamonnit |
| --- | --- |
 Rineloricaria longicauda
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Alaluokka::  Neopterygii
Lahko::  Monnikalat Siluriformes
Heimo::  Imumonnit Loricariidae
Alaheimo::  Siimapyrstöt Loricariinae
Suku::  Noitamonnit Rineloricaria  Bleeker, 1862
Katso myös
   Noitamonnit Wikispeciesissä   Noitamonnit Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Noitamonnit (Rineloricaria) on imumonnien (Loricariidae) heimoon kuuluva kalasuku. Kun suvun lajeja on määritetty Etelä-Amerikassa 1900-luvun alussa, kalojen pyydystyspaikka on kuvattu joskus melko epämääräisesti. Uusia lajeja löytyy jatkuvasti, ja vanhoja määritetään uudelleen. FishBasen mukaan siihen kuuluu yhteensä 63 lajia, joista suomenkielinen nimi on ainakin keltanoitamonnilla (Rineloricaria latirostris), pikkunoitamonnilla (Rineloricaria microlepidogaster) ja pisamanoitamonnilla (Rineloricaria pareiacantha).
Ray Noble

| Ray Noble |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 17. joulukuuta 1903
Kuollut: 2. huhtikuuta 1978 (74 vuotta)
Muusikko
Tyylilajit:  jazz 
Levy-yhtiöt:  RCA Victor 
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Stanley Raymond ”Ray” Noble (17. joulukuuta 1903 – 2. huhtikuuta 1978) oli englantilainen säveltäjä ja orkesterinjohtaja.
Noble sai koulutuksen klassiseen pianonsoittoon, mutta oli enemmän kiinnostunut tanssimusiikista. Hänen ensimmäinen menestynyt sävellyksensä oli vuoden 1928 ”Nobody’s Fool But Your Own”. Noblen uran muusikkona ja sovittajana lähti toden teolla käyntiin hänen voitettuaan 19-vuotiaana Melody Maker -musiikkilehden järjestämän sovituskilpailun. Hän toimi HMV-viihdeyhtiössä musiikillisena johtajana vuosina 1929–1934 ja johti yhtiön orkesteria.
Noble ja hänen New Mayfair Dance Orchestra -yhtyeensä soittivat jazzvivahteista tanssimusiikkia. Hän nauhoitti useita omia sävellyksiään laulaja Al Bowllyn kanssa. Yhtye  Bowllyn laulamiin Noblen sävellyksiin kuuluvat muun muassa ”Good Night Sweetheart” (1931), ”Love Is the Sweetest Thing” (1932), ”The Very Thought of You” (1934) ja ”The Touch of Your Lips” (1936). Lisäksi Noblen säveltämistä kappaleista menestyivät Charlie Barnetin nauhoittama ”Cherokee” ja Tommy Dorseyn nauhoittama ”I Hadn’t Anyone ’til You”.
Noble matkusti vuonna 1934 Yhdysvaltoihin rumpali Bill Hartyn ja laulaja Al Bowllyn kanssa. Hänen äänitteensä olivat myyneet maassa hyvin ja orkesterinjohtaja Glenn Miller järjesti hänelle yhtyeen, jossa soittivat muun muassa Charlie Spivak, Bud Freeman ja Claude Thornhill. Noblen Yhdysvalloissa tekemät nauhoitukset eivät kuitenkaan saavuttaneet mainittavaa menestystä. Yksi poikkeus oli vuoden 1941 ”By the Light of the Silvery Moon”, jota myytiin yli miljoona kappaletta.
Noble esiintyi urallaan useissa elokuvissa, muun muassa Princess Charming (1934), The Big Broadcast of 1936 (1936) ja Neitonen ahdingossa (1937). Hän teki myös radio-ohjelmaa vatsastapuhuja Edgar Bergenin kanssa.
Noble vetäytyi viihdemaailmasta 1950-luvun alussa ja asettui asumaan Santa Barbaraan, Kaliforniaan. Hän kuoli Lontoossa 2. huhtikuuta 1978.
Ruusukekonokka

| Ruusukekonokka |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Kertut Sylviidae
Suku::  Kiinankekonokat Sinosuthora
Laji::  webbiana
Kaksiosainen nimi
 Sinosuthora webbiana  (Gould, 1852) 

Alalajit
 S. w. bulomacha  S. w. elisabethae  S. w. fulvicauda  S. w. mantschurica  S. w. suffusa  S. w. webbiana 
Katso myös
   Ruusukekonokka Wikispeciesissä   Ruusukekonokka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruusukekonokka (Sinosuthora webbiana) eli aiemmalta nimeltään ruusutimali on kerttuihin kuuluva lintulaji. Lajia tavataan Itä-Aasiasta.
Koko ja ulkonäkö

Ruusukekonokka on melko pienikokoinen lintu ja voi kasvaa 12–13 cm pitkäksi. Sukupuolet muistuttavat toisiaan ulkonäöltään. Ruusukekonokka on yleisväritykseltään vaaleanpunertavan ruskea. Lajin päälaki ja siivet ovat tummemman kastanjanruskeat. Ruusukekonokan vatsa on väriltään kellertävän ruskea. Linnun nokka on lyhyehkö, tukeva ja väriltään harmaa. Pyrstö on pitkä ja harmaa.
Levinneisyys ja elinympäristö

Ruusukekonokan levinneisyysalue ulottuu Vietnamin pohjoisosasta Kiinan keski- ja itäosien läpi Taiwaniin, Pohjois- ja Etelä-Koreaan sekä Venäjän kaakkoisimpaan osaan. Lajin elinympäristöä ovat pensaikot ja ruovikot, mutta sitä tavataan myös bambumetsistä, teeviljelyksiltä ja pihoista. Se liikkuu usein parvissa. Ruusukekonokan ravintoa ovat siemenet.
Ruusutangara

| Ruusutangara |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Ruusutangarat Rhodinocichlidae
Suku::  Rhodinocichla
Laji::  rosea
Kaksiosainen nimi
 Rhodinocichla rosea  (Lesson, 1832) 
Katso myös
   Ruusutangara Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Ruusutangara (Rhodinocichla rosea) on varpuslintulaji. Aikaisemmin se luettiin kuuluvaksi tangaroiden heimoon, mutta on sittemmin erotettu omaan ruusutangaroiden heimoonsa. Lajin taksonomia on vielä osin epäselvä. Ruusutangaraa tavataan Väli- ja Etelä-Amerikasta.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan ruusutangara on noin 20 cm pitkä. Ruusutangarakoiraan selkä ja siivet ovat harmahtavan mustat. Vatsa, kurkku ja otsa ovat punaiset. Lisäksi koiraalla on valkoinen silmäkulmajuova. Myös alavatsassa on hieman valkoista. Ruusutangaranaaras on tummanharmaa ja vatsa ja kurkku ovat ruskehtavan oranssit. Nokka on pitkähkö.
Levinneisyys ja elintavat

Ruusutangaroita tavataan Meksikosta, Costa Ricasta, Panamasta, Kolumbiasta ja Venezuelasta. Ne elävät niin kuivissa kuin kosteissakin metsissä tiheiköissä aina 1 500 metrin korkeuteen asti. Niitä tavataan myös pensaikoista. Ruusutangarat elävät melko piilottelevaa elämää yleensä pareittain tai pieninä ryhminä. Ruusutangaroiden ravintoa ovat selkärangattomat eläimet.
Ruokasieni

Kuivattuja ruokasieniä.
Ruokasieniksi kutsutaan syötäväksi kelpaavia sieniä. Jokainen voi poimia Suomessa luonnosta sieniä jokamiehenoikeuksien nojalla.
Tuntemattomia sieniä ei pitäisi käyttää ravinnoksi, koska osa sienistä on myrkyllisiä
Luokittelu

Sienten kelvollisuudesta ravinnoksi on olemassa vahvasti sopimuksenvaraisia luokitteluja. On mahdollista, että jotain syötäviä sieniä ei suositella enää ruokasieniksi, vaikka ne ovat ruokasieniä aikaisemmin olleet lievän myrkyllisyytensä vuoksi, kuten pulkkosieni tai siksi, että ne voidaan tunnistettaessa erehdyksessä sekoittaa myrkyllisiin sieniin tai tappavan myrkyllisiin sieniin.
Sienten luokitteluissa on eroja. Esimerkiksi Suomen sieniseuran luokittelussa nollaa muistuttava O-kirjain tarkoittaa arvotonta sientä, sientä, jota ei kannata kerätä, mutta sama merkki voi myös tarkoittaa ruokasientä, joka on vain esikäsiteltävä: joko keitettävä ryöppäämällä noin viisi minuuttia tai keitettävä pidemmän ajan. Yleisesti kuitenkin tähdillä kuvataan syömäkelpoisuutta.
Suomen sienisato

Suomessa arvioidaan kasvavan 2 000 suursienilajia, joista syötäviä yli 500 ja ruokasieninä huomionarvoisia parisataa. Suomen kokonaissienisato on noin 1 500 miljoonaa kilogrammaa ja hyvänä sienivuonna jopa 5 000 miljoonaa kiloa. Tämän perusteella joka vuosi olisi kerättävissä ainakin 1 000 miljoonaa kiloa ruokasieniä. Syötävistä sienistä on yleisiä yli puolet eli 252 lajia ja runsassatoisia 137 lajia.
Ruokasienten käyttöä tutkinut Toivo Rautavaara on tehnyt syötävistä sienistä seuraavan laskelman:
herkullisia 14 lajia (2,6 %)
erinomaisia 77 lajia (14,3 %)
hyviä 178 lajia (33,1 %)
kelvollisia 222 lajia (41,3 %)
huonoja 46 lajia (8,6 %)
Toivo Rautavaaran vuonna 1947 tekemän väitöskirjan tarkoituksena oli osoittaa, miten vähäinen osa sienisadosta korjataan talteen. Tästä syntyi sanonta: Miljoonat mätänevät metsiin.
Suomen sienisato > Satokaudet

Sienten satokausi kestää Suomessa huhtikuulta marraskuulle ja se jaetaan neljään osaan. Kevätsadon sienet, kuten huhta- ja korvasienet, ovat poimittavissa huhti-kesäkuussa. Heinäkuuhun ajoittuva kesäsato jää monesti kuivan alkukesän takia niukaksi. Kesäsatoon kuuluu muun muassa tatteja, haperoita, keltavahveroita ja joitakin lahottajia. Elokuusta syyskuuhun ajoittuva syyssato on useimpien sienten satoaikaa. Etelä-Suomessa myöhäissyksyn satokausi jatkuu pakkasiin saakka. Tämä on suppilovahveron satokautta.
Sienineuvonta

Metsähallitus alkoi opettaa kauppasienineuvojia vuonna 1969, mikä tehtävä siirtyi myöhemmin ammattikasvatushallitukselle ja mitä on jatkanut Porin metsäopisto. Luonnonvara-alan opetus on laajentunut koskemaan myös luonnonyrttejä ja metsämarjoja sekä muita keräilytuotteita, minkä tuloksena on syntynyt keruutuotetarkastajan tutkinto. Keruutuotetarkastajat opettavat keruutuoteneuvojia, joita on vuoden 2002 loppuun mennessä opetettu 4 600 ja joista 3 500 osaamisalueeseen kuuluvat myös sienet. 82 keruutuotetarkastajalla on yliopistollinen loppututkinto. Sienenpoimijoita on opetettu noin 70 000.
Ravintosisältö

Ruokasienet sisältävät vain vähän energiaravintoaineita, koska 85-90 prosenttia niiden koostumuksesta on vettä. Monissa ruokasienissä on kuitenkin paljon B-vitamiineja, kuten riboflaviinia (B2), niasiinia (B3) ja pantoteenihappoa (B5). Esimerkiksi 100 grammaa herkkutattia sisältää 0,35 grammaa riboflaviinia, mikä vastaa lähes 30 prosenttia keski-ikäisten naisten ja 23 prosenttia keski-ikäisten miesten päivittäisestä tarpeesta. Kantarelli sisältää myös runsaasti A-vitamiinin esiasteita.
Ruokasienissä on lisäksi hiukan rautaa. Esimerkiksi sadassa grammassa kantarelleja, suppilovahveroita tai herkkutattia on 0,8 milligrammaa rautaa, mikä vastaa viittä prosenttia naisten ja yhdeksää prosenttia miesten päivittäisestä tarpeesta. Herkkusienen rautapitoisuus on kuitenkin puolet pienempi.
Terveysvaikutukset > Positiivisia

Ruokasienillä on tulehdusta alentavia vaikutuksia ja joissain tutkimuksissa on saatu viitteitä siitä, että runsas sienten kulutus pienentäisi syöpäriskiä.
Terveysvaikutukset > Sienimyrkytys

Osa Suomessa kasvavista ruokasienistä sisältää myrkyllisiä yhdisteitä, mikä vuoksi ne pitää ryöpätä ennen nauttimista. Venäjällä on käytetty ravinnoksi jopa perusteellisesti ryöpättyjä punakärpässieniä.
Terveysvaikutukset > Radioaktiivisuus

Suomen maaperältä poimituissa sienissä on edelleen Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden vuonna 1986 ilmaan nostattaman radioaktiivista cesium-137:ää sisältävän saastepilven mukanaan tuomaa radioaktiivisuutta. Saastepilvi ulottui kaikkiin Suomen kuntiin, mutta laskeuman voimakkuus vaihteli suuresti, minkä vuoksi myös sienten radioaktiivisuudessa on suuria alueellisia eroja. Suomesta poimittujen sienten radioaktiivisuus vaihteli vuonna 2010 välillä 9–940 becquereliä/kilo. Joka kymmenes saastuneimpiin alueisiin kuuluvalta Pirkanmaalta poimittu sieni ylitti vuonna 2023 EU:n raja-arvon 600 becquereliä/kg. Suomen säteilyturvakeskus on sitä mieltä, että myös raja-arvon ylittäviä sieniä on turvallista syödä.
Tšernobylin kaukokulkeumasta peräisin olevan radioaktiivisen cesiumin pitoisuus vaihtelee myös lajikohtaisesti siten, että esimerkiksi rouskut, suppilovahvero ja musta torvisieni keräävät sitä herkemmin kuin kantarelli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ruokasieni Wikimedia Commonsissa
Luonnonvarakeskus (Luke): Metsiemme marjat ja sienet (Arkistoitu – Internet Archive)
Sienineuvoja opastaa: Sienestystä vasta-alkajille[vanhentunut linkki]
Herkkutatti on Suomessa yleinen, herkullisena pidetty ruokasieni.
Korvasieni on herkullisena pidetty Suomessa yleinen ruokasieni. Sieni on raakana hyvin myrkyllinen, mutta myrkyt ovat poistettavissa perusteellisesti ryöppäämällä.
Ruumisarkku

Ruumisarkku
Ruumisarkku on arkku, jossa vainaja haudataan tai tuhkataan.
Yleensä ruumisarkut tehdään puusta, mutta kuljetettaessa ruumiita esimerkiksi maasta toiseen käytetään yleisesti sinkkiarkkuja, koska ne kestävät sään ja lämmön vaihteluita puuarkkuja paremmin. Lisäksi on olemassa lyijystä valmistettuja ruumisarkkuja.
Hautaamiseen käytetään lähes poikkeuksetta puuarkkuja, jotka maatuvat muutamassa vuodessa. Puuarkku on tavallisesti päällystetty maatuvalla kankaalla, paperilla, tapetilla, lakattu tai maalattu. Ruumisarkun vakiopituus Suomessa on 200 cm, mutta niitä valmistetaan eri kokoisina, jotta lapset, vauvat,  ylipainoiset, lyhytkasvuiset ja erityisen pitkät ihmiset voitaisiin haudata heidän ruumiinkokoaan vastaavassa arkussa.
Tuhkauksessa ruumis poltetaan arkkuineen ja tuhka laitetaan uurnaan.
Hankinta

Ruumisarkun hinta määräytyy sen koosta, rungon puulajista ja käytetystä pintamateriaalista. Arkun sisälle tuleva peite ja tyyny voivat olla hinnoiteltu erikseen. Hintaan vaikuttaa myös valmistusmaa. Ruumisarkun voi ostaa hautaustoimistojenliiton alaisesta hautaustoimistosta, itsenäisestä hautaustoimistosta tai verkkokaupasta. Hautaustoimistoissa on esillä edustavia arkkuja, joiden myyntikate on korkea, jos asiakas haluaa ostaa edullisemman esimerkiksi tapettipäällysteisen arkun hänen on osattava pyytää sitä oma-aloitteisesti. Vainajan kuljetus on yleensä sidottu samaan liikkeeseen arkunhankinnan kanssa. Ruumisarkun voi ostamisen sijaan rakentaa myös itse höylätystä puutavarasta tai koota valmiista levyistä.lähde?
Historia

Ruumisarkkuja on käytetty todistettavasti lähes yhtä kauan kuin ihmiskunnan kehittyneemmät kulttuurit ovat olleet olemassa, joskin aluksi niitä käytettiin vain ylhäisön hautaamiseen. Ehkä tunnetuin ruumisarkku on Tutankhamonin kultaisella kuolinnaamiolla varustettu sisempi arkku, jonka sisässä faaraon balsamoitu ruumis lepäsi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta ruumisarkut Wikimedia Commonsissa
Free Coffin Plans - How to Build A Coffin. Vanerisen tee-se-itse-arkun teko-ohje (englanniksi)
Nō-teatteri

No-teatteriesitys Itsukushima Jinjassa.
Nō-teatteri on japanilaisen musiikkiteatterin keskeinen muoto, joka on muotoutunut jo 1300-luvulla. Sen draama esitetään runonlaulantaa muistuttavana rytmisenä esityksenä, joka muistuttaa jonkun verran oopperaa, mutta ei ole varsinaista musiikkia. Näyttelijät käyttävät naamioita.
Nō-teatterin näytelmät voidaan jakaa viiteen kategoriaan :
Jumal- eli jatkonäytelmät (jap. wakinō)
Soturinäytelmät  (jap. shuramono)
Nais- eli peruukkinäytelmät (jap. kazuramono)
Sekalaiset- eli neljännet näytelmät (jap. yobanmemono)
Lopetus eli Paholaisnäytelmät (jap. kirinō)
Näyttelijöitä on neljää tyyppiä, ja roolihahmoja kahdeksaa päätyyppiä:
shitekata on yleisin näyttelijätyyppi. Hänellä voi olla erilaisia rooleja, kuten
shite – tarinan sankari
tsure – sankarin kaveri
jiutai – 6–8 hengen kuoro
koken – näyttämöavustaja
wakikata esiintyy pelkästään wakin rooleissa – shiten vastanäyttelijänä
kyōgenkata esiintyy kyōgen-välinäytelmissä varsinaisten nō-näytösten välillä
hayashikata eli muusikko soittaa jotain nō-näytelmän neljästä instrumentista.
Teatterin näyttämö
Nō-teatterin teatterirakennuksen malli vakiintui 1500-luvun lopulla. Sen näyttämö on korotettu ja neliönmuotoinen, noin 5,5 metriä leveä, ja joka nurkassa on pylväät, joiden varassa on katto. Näyttämön takana on orkesteri ja vieressä kuoro. Näyttämöltä pukuhuoneeseen vie silta, jota pitkin esiintyjät pystyvät tekemään näyttäviä sisääntuloja ja poistumisia näyttämöltä. Yleisöä mahtuu harvoin enempää kuin 500.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nō-näytelmien libettoja (englanniksi)
Nō-yhdistys (japaniksi)
Pierre Njanka

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Pierre Djaka Njanka-Beyaka
Syntymäaika: 15. maaliskuuta 1975 (ikä 49)
Syntymäpaikka: Douala, Kamerun
Pelipaikka: puolustaja
Pituus: 181 cm
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1993 | Tigre Douala | – | (–) |
| 1994 | Rail Douala | – | (–) |
| 1995–1998 | Olympic Mvolyé | – | (–) |
| 1998–1999 | Neuchâtel Xamax | 24 | (0) |
| 1999–2003 | RC Strasbourg | 54 | (0) |
| 2001–2002 | → RC Strasbourg B | 5 | (0) |
| 2003–2005 | CS Sedan Ardennes | 52 | (0) |
| 2006 | Istres | 14 | (0) |
| 2006 | Stade Tunisien | 5 | (0) |
| 2006–2007 | Club Africain | – | (–) |
| 2007–2008 | Al-Wehda | – | (–) |
| 2008–2009 | Persija Jakarta | 27 | (0) |
| 2009–2010 | Arema | 39 | (10) |
| 2010–2011 | Atjeh United | 12 | (2) |
| 2011–2012 | Mitra Kukar | 11 | (1) |
| 2012–2013 | Persisam Putra Samarinda | 29 | (2) |
| Yhteensä | Yhteensä | 272 | (15) |
Maajoukkue
| 1998–2003 | Kamerun | 37 | (2) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo.AM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo.AM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Kamerun.Miesten jalkapallo.AM-kilpailut  | Maa:   Kamerun> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Ghana ja Nigeria 2000 |  |  |
| Maanosaliittojen cup  | Maanosaliittojen cup  | Maanosaliittojen cup  |  |
|  Hopeaa | Ranska 2003 |  |  |
Pierre Djaka Njanka-Beyaka (s. 15. maaliskuuta 1975 Douala, Kamerun) on kamerunilainen jalkapalloilija, joka edusti viimeksi indonesialaista Persisam Putra Samarindaa kaudella 2013.
Njanka pelasi Ranskan pääsarjassa Ligue 1:ssä kausina 1999–2000, 2000–2001 ja 2002–2003 yhteensä 63 ottelua, joista 54 RC Strasbourgissa ja yhdeksän CS Sedan Ardennesissa. Hän voitti RC Strasbourgissa Ranskan cupin kaudella 2000–2001. Njanka pelasi pääsarjatasolla myös Kamerunissa, Sveitsissä, Tunisiassa, Saudi-Arabiassa ja Indonesiassa.
Kamerunin maajoukkueessa Njanka pelasi 37 ottelua ja teki kaksi maalia vuosina 1998–2003. Hän oli mukana kuudessa arvoturnauksessa: MM-kilpailuissa 1998, jossa hän teki maalin Itävaltaa vastaan, ja 2002, jossa hän pääsi kentälle vain vaihtopelaajana yhden ottelun lopussa, Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2000 ja 2004 sekä Maanosaliittojen cupissa 2001 ja 2003. Näissä Njanka saavutti Afrikan-mestaruuden 2000 ja Maanosaliittojen cupin hopeaa 2003.
Saavutukset

RC Strasbourg
Ranskan cup: 2000–2001
Arema
Indonesian Superliiga: 2009–2010
Kamerunin maajoukkue
Afrikan-mestaruuskilpailut: 2000
Maanosaliittojen cup: hopeaa 2003
Njonoksa

Njonoksa (ven. Нёнокса) on kylä Venäjän Arkangelin alueella. Kylä sijaitsee noin 40 kilometriä Severodvinskistä länteen.  Noin kaksi kilometriä Vienanmeren eteläpuolella sijaitsevaan kylään on maantieyhteys. Rautatieasema sijaitsee noin 2 kilometriä koilliseen. Perinteisellä pomorialueella sijaitsevassa kylässä kylämuseo ja suolamuseo. Kylä kuuluu Severodvinskin kaupunkipiirin alaisuuteen. Njonoksan kylässä asuu noin 500 ihmistä.
Njonoksan kylää kirkon tuntumassa.
Suolamuseon rakennus.
Njonoksan läheisyydessä sijaitsee Venäjän laivaston koeampuma-alue. Se sijaitsee Vienanmeren läheisyydessä noin 2 kilometrin etäisyydellä kylästä. Kuvan taka-alalla näkyy ilmeisesti joitain laivaston koeampuma-alueen rakennuksia.
Venäjän laivaston koeampuma-alue ja sen uutisoituja onnettomuuksia

Njonoksan kylä on tullut tunnetuksi sen pohjoispuolella ja Sopkan sotilaskylän (ven. Сопка) naapurina toimivan Venäjän laivaston koeampuma-alueen vuoksi. Ampuma-alueella tapahtui esimerkiksi joulukuussa 2015 onnettomuus, jossa risteilyohjuksen laukaisun epäonnistuttua ohjus iskeytyi asuinkäytössä olleeseen kerrostaloon rikkoen sen katon ja vaurioittaen neljää huoneistoa. Samalla radioaktiivista ainesta pääsi leviämään. Myös elokuussa 2019 uutisoitiin vakavasta onnettomuudesta koeampuma-alueella. Tuolloin viisi ihmistä kuoli ja kolme loukkaantui. Njonoksan kylän asukkaille annettiin evakuointikehoitus. Tällä kertaa ilmavirtaus kuljetti radioaktiivista säteilyä myös Severodvinskiin, jossa säteilytasot nousivat hetkellisesti noin 20-kertaiseksi normaalitasoon nähden. Onnettomuuden syyksi kerrottiin ydinisotooppia hyödyntävän risteilyohjuksen (arvioiden mukaan 9M730 Burevestnik, NATO-koodi SSC-X-9 Skyfall) moottorin räjähdys.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Njonoksa Wikimedia Commonsissa
Noita: Lännen ilkeän noidan elämä ja teot

| Noita: Lännen ilkeän noidan elämä ja teot> Wicked: The Life and Times of the Wicked Witch of the West |
| --- | --- |

Alkuperäisteos
Kirjailija:  Gregory Maguire
Kuvittaja:  Douglas Smith
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia
Kustantaja:  HarperCollins
Julkaistu:  1995
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  406
ISBN:  0-06-039144-8
Suomennos
Suomentaja:  Katja Rosvall
Kuvittaja:  Douglas Smith
Kustantaja:  Sammakko
Julkaistu:  2008
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  461
ISBN:  978-952-483-062-1

Seuraava:  Noidan poika (2005)
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Noita: Lännen ilkeän noidan elämä ja teot (engl. Wicked: The Life and Times of the Wicked Witch of the West) on yhdysvaltalaisen Gregory Maguiren vuonna 1995 ilmestynyt romaani. Kirjan on kuvittanut Douglas Smith. Suomennoksen on julkaissut Sammakko vuonna 2008. Suomentaja on Katja Rosvall. Teos perustuu L. Frank Baumin Oz-kirjoihin sekä niiden kirjailijoiden teoksiin, jotka jatkoivat virallisesti Baumin sarjaa. Romaanin pohjalta on tehty Broadway-musikaali Wicked.
Aiheesta muualla

Mari Viertola: Pahuuden viileä analyysi. Turun sanomat 16.9.2008.
Vesa Sisättö: Sympaattinen noita Helsingin Sanomat 24.11.2008.
Carroll Brown: Wicked. (englanniksi)
Kim Newman: Wicked. Independent 8.3.2006. (englanniksi)
Conor O'Connor: Wicked. Rambles.net. (englanniksi)
Nōkan

Lakalla päällystetty nōkan.
Nōkan (jap. 能, Nōkan) on japanilainen korkeaääninen huilu, jota käytetään erityisesti japanilaisten nō- ja kabuki-teatteriesityksen säestykseen. Nōkanin kehitti Muromachi-kaudella japanilainen näyttelijä, kirjailija ja muusikko Kan'ami ((jap. 観阿弥 清次, Kan'ami Kiyotsugu), 1333 – 8. kesäkuuta 1384) ja hänen poikansa Zeami ((jap. 世阿弥 元清, Zeami Motokiyo), 1363–1443).
Ääniala

Nōkanin ääniala on yli kaksi oktaavia. Jokainen huilu on kuitenkin käsityönä tehty ja siksi oma yksilönsä. Toonika vaihtelee ollen jokaisella huiluyksilöllä omansa.
Nōkanilla säestetään perinteisiä japanilaisia musiikkiesityksiä, kuten nagauta (jap. 長唄), hayashi (jap. 囃子), taiko (jap. 太鼓), ja kansanmusiikki min'yō (jap. 民謡) esityksiä. Nōkan kuuluu myös olennaisena osana nō- ja kabuki-teatteriin, jossa se on yksi säestävän hayashi-yhtyeen soittimista.