stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Erkki Valtamäki
Teokset

Valtamäki, Erkki & Heiskari, Ilkka: Seinäjoen Maila-Jussit: 75-vuotta Juhlakirja. Seinäjoki: Seinäjoen Maila-Jussit ry., 2007. ISBN 978-952-92-1881-3.
Valtamäki, Erkki: Polttolinjalla PYT, 2012. ISBN 978-952-286-071-2
Valtamäki Erkki: Unisilmästä Riistavallille, Ilmajoen Metsästysseura 110 vuotta, 2015. ISBN 978-952-93-6309-4
Valtamäki Erkki: Kivenkovaa yrittäjyyttä 50 vuotta, Maanrakennus Juho Krekola Oy, 2016. ISBN 978-952-93-7802-9
Valtamäki Erkki: Suuri kelokaappaus, Yrittäjä Markku Heikkilä vastaan Suomen valtio, 2021. ISBM 978-952-94-4732-9
Valjaat

Vetovaljaista on apua esimerkiksi maataloustöissä
Valjaat ovat vetoeläimelle (esimerkiksi hevoselle, porolle tai koiralle) puettava vetoväline. Lemmikkikoirilla, -kissoilla ja -kaneilla voidaan käyttää talutusvaljaita, jotka on tehty vain taluttamista varten. Opaskoirille on lisäksi omat valjaansa, joiden avulla näkövammaisen on helppo seurata koiraansa. Tässä artikkelissa keskitytään vetovaljaisiin.
Valjaat valmistetaan yleensä nahasta. Yksinkertaiset valjaat koostuvat rintahihnasta tai längistä, joilla eläin vetää, mahavyöstä sekä vetoliinasta tai vastaavasta, jolla valjaat ja kuorma yhdistetään.
Muinaiset valjaat

Maataloudessa valjaat ovat olleet erittäin tarpeellinen keksintö, jonka avulla kuormat on saatu siirrettyä ja peltotyöt tehtyä. Maan muokkaamisessa käytetyn auran aisat kiinnitettiin ensin härän sarviin, sillä vetoköysi ei saanut puristaa eläimen kaulaa. Seuraava kehitysvaihe oli ies ja sitten pyörillä varustetut vaunut.
Merkittävä muinainen hevosvaljastyyppi perustui alakaulan ja rinnan poikki kulkeviin hihnoihin. Sitä käyttivät muiden muassa muinaiset egyptiläiset ja kreikkalaiset kevyiden sotavaunujen kanssa. Kiinassa 400-luvulla keksityt länget kohdistivat vetopaineen alakaulan sijasta hevosen lapoihin, ja kuristavan vaikutuksen poistuminen valjastuksessa mahdollisti raskaiden kuormien vedättämisen hevosilla.
Hevosten valjaat

Hevosilla käytetään hyvin monenlaisia valjaita. Valjaiden tyyppi riippuu käyttötarkoituksesta ja lisäksi valjastuksissa on maiden välisiä eroja. Vanhalle suomalaiselle työvaljastukselle on esimerkiksi tyypillistä luokin käyttö, jota naapurimaassa Ruotsissa ei juurikaan tunneta. Valjaiden lisäksi hevosen ajoon tarvitaan suitset kuolaimineen sekä ohjat.
Hevosten valjaat > Työvaljaat

Suomessa on käytetty lähinnä kahta valjastustapaa: tamppivaljastus ja luokkivaljastus. Merkittävin ero näiden välillä on juuri luokin käyttö.
Tamppivaljaiden osat
länget
vetoliinat tai rahkeet
sila eli selustin eli setolkka
kannatinlenkit, joihin aisat pujotetaan
mahavyöt: tiukkavyö (pitää silan paikallaan) ja höllävyö (estää valjaita nousemasta, jos kuorma on takapainoinen)
tampit ja tampinnappulat
häntävyö tai mäkivyö (mäkivyö estää raskasta kuormaa valumasta alamäissä hevosen päälle)
Luokkivaljastukseen tarvitaan lisäksi luokki ja aisaremmi. Kannatinlenkkejä ja tamppeja ei käytetä vaan aisat kiinnitetään selustimeen aisaremmillä.
Rintavaljaissa länkien tilalla on rintaremmi. Rintavaljaat ovat yleisemmät alueilla, joissa työhevosrodut ovat raskasrakenteisia ja jaksavat massallaan vetää helpommin isojakin kuormia. Pienille hevosille, kuten suomenhevosille länget ja erityisesti luokkivaljastus ovat paremmat.
Hevosten valjaat > Ravivaljaat

Raviurheilussa valjastus pyritään saamaan mahdollisimman kevyeksi, jotta hevosen juoksunopeus paranisi. Ravikilpailusäännöissä on tarkat ohjeet, millaista valjastusta saa käyttää.
Kilpavaljaiden perusosat
rintaremmi (joko tavallinen tai y-rintaremmi)
sila ja kannatinlenkit
alaremmi (aisojen kiinnitykseen)
yläremmi eli varmuusremmi (pitää valjastuksen koossa, jos alaremmi katkeaa)
mahavyö
häntäremmi
Edellä mainittujen lisäksi käytetään usein erilaisia apuohjia, joista yleisin on obersekki. Kilpailuissa valjastus on tehtävä tietyllä tavalla. Siten varmistetaan, että onnettomuustilanteessa hevonen saadaan mahdollisimman nopeasti valjaista irti. Ravivaljaita kehitetään koko ajan ja useissa kilpavaljaissa hihnoja on korvattu erilaisilla pikalukoilla.
Hevosten valjaat > Valjakkoajo

Valjakkoajossa käytetään monenlaisia valjaita, sekä länkivaljaita että rintavaljaita. Kilpailuissa valjakolla saattaa olla käytössään eri osakokeissa eri valjaat. Valjakkoajoon kuuluu perinteinen ajoetiketti, joka tulee huomioida niin kilpailuissa kuin muussakin ajossa. Esimerkiksi ohjien tulee olla ruskeat (mustia käytetään vain hautajaisissa) ja kuskilla täytyy olla päähine, käsineet, ajoesiliina sekä piiska. Valjakkokilpailuissa arvioidaan aina myös valjakon ulkonäköä. Valjaiden, kärryjen ja ajajan varusteiden tulee olla yhteensopivat. Juhlavaunujen kanssa ei siis käytetä maratonvaljaita. Ajettaessa useamman hevosen valjakolla on toivottavaa, että hevoset olisivat mahdollisimman samannäköiset. Kaikille valjakon hevosille puetaan samanlaiset valjaat ja suitsissa voi olla niin sanottu kyynel. Kyynel on esimerkiksi nahkainen, koristeellinen läppä, joka peittää hevosen otsan. Tällä voidaan peittää hevosten päässä olevien valkoisten merkkien erilaisuutta. Valjakkokilpailujen koulukokeessa käytetään suitsissa käytännössä aina silmälappuja, vaikkei hevonen niitä tarvitsisikaan. Kestävyyskokeessa (maraton) silmälappujen käyttö on vapaampaa.
Koirien valjaat

Pohjoisen lumisilla seuduilla koiravaljakoita on käytetty kulkuvälineenä kauan. Alaskassa rekikoirille on järjestetty kilpailujakin jo yli sadan vuoden ajan. Myös koiravaljakoille, kuten hevosillekin, on saatavissa pitkälle kehitettyjä valjakkourheiluun soveltuvia kilpavaljaita.
Koirilla käytetään yleensä nahasta tai nailonnauhasta valmistettuja valjaita. Valjaissa on yleensä pehmusteet ainakin kaula-aukossa ja rinnan alla. Valjaiden on oltava koiralle sopivat ja vetämiseen tarkoitetut. Talutus- tai vastaavia valjaita ei saa käyttää vedättämiseen. Liian suuret valjaat roikkuvat koiran päällä ja liian pienet vetäytyvät kasaan selän päälle ja kiristävät koiraa. Tarkimmin on sovitettava valjaiden kaula-aukko. Liian väljä kaula-aukko luisuu lapojen päälle haitaten jalkojen liikettä, liian tiukka taas kuristaa.
Varsinaisten valjaiden lisäksi usean koiran valjakolle tarvitaan valjasliinat, jotka kytkevät koiran rekeen, vetoliinat (jokaisen koiran valjaisiin kiinnitetty noin metrin pituinen köysi), pääliina, joka ulottuu reestä johtajakoiraan sekä seisingit (noin 20 senttimetrin pituiset köydenpätkät), joilla kaulapannat yhdistetään pääliinaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Valjaat Wikimedia Commonsissa
Linkkejä hevosten työvaljastukseen liittyen:
Katja Alafrantti: Työhevonen metsätöissä (Arkistoitu – Internet Archive)
Hevoset ja Ratsastus 1/2006: Hevosvaljaat kautta aikojen (Arkistoitu – Internet Archive)
Kuvia tamppivaljastuksesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Kreikkalainen amfora, jonka kuva-aiheessa neljä hevosta on valjastettu sotavaunuihin kaularemmivaljailla.
Rintavaljaat ja vetoliinat
Kilpavaljaat, joissa on y-rintaremmi
Koiravaljakko vuodelta 1957
Hanne Valtari

Hanne Valtari (s. 1983) on suomalainen kirjailija, viestintäalan yrittäjä ja sosiaalisen median vaikuttaja. Hän on kotoisin Vähästäkyröstä ja asuu nykyisin perheensä kanssa Helsingin Herttoniemessä.
Valtari perusti Lähiömutsi-perhebloginsa vuonna 2011 odottaessaan esikoistaan. Blogi käsittelee kaupunkilaisperheen arkea ja vanhemmuutta. Lähiömutsi tavoittaa Valtarin mukaan kuukausittain noin 60 000 uniikkia lukijaa. Instagram-palvelussa Valtarilla on yli 16 000 seuraajaa.
Valtari ja Satu Rämö ovat kirjoittaneet kirjat Unelmahommissa ja Unelmaduunarin tilipäivä, joissa he kertovat, miten harrastuksesta voi tehdä itselleen kannattavan ja omannäköisen työn.
Teokset

Unelmahommissa, WSOY (2017). Toinen tekijä Satu Rämö. ISBN 9789510419359
Unelmaduunarin tilipäivä, WSOY (2020). Toinen tekijä Satu Rämö. ISBN 9789510447109
Niilo Valonen

Niilo Valonen vuonna 1974.
Niilo Eemil Tapio Valonen (12. huhtikuuta 1913 Urjala – 11. helmikuuta 1983 Espoo) oli suomalainen kansatieteilijä ja Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisen kansatieteen professori 1961–1977. Hän kirjoitti ylioppilaaksi 1932 Hämeenlinnan lyseosta ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1939 sekä lisensiaatiksi 1952 Helsingin yliopistosta. Filosofian tohtoriksi hän väitteli 1957 tuohipunonnaisista. Lisäksi hän teki opinto-, tutkimus- ja luentomatkoja Euroopan eri maihin.
Elämä ja ura

Valonen toimi Helsingin yliopiston maatalousmuseon hoitajana 1945–1952, Suomen museoliiton sihteerinä 1949–1952, Turun historiallisen museon johtajana 1952–1953, Turun yliopiston dosenttina 1953–1958, Muinaistieteellisen toimikunnan kansatieteellisen osaston intendenttinä 1953–1955, saman osaston johtajana 1955–1961, Helsingin yliopiston suomalais-ugrilaisen kansatieteen dosenttina 1955–1961 ja sen jälkeen professorina. Valonen sai tulikasteensa vänrikkinä talvisodassa Suomussalmella ja hän päätti palveluksensa kapteenina 1945 Lapin sodassa.
Niilo Valonen oli perinteinen talonpoikaiskulttuurin tutkija, joka professorina ollessaan ymmärsi myös tieteenalansa muutostarpeita. Varsinkin Saksassa ja Ruotsissa kuohui kansatieteen piirissä nuorten tutkijoiden yrittäessä irtautua vanhanaikaiseksi mielletystä talonpoikaiskulttuurista. Suomessa muutospaineet olivat vähäisempiä. Valonen aloitti kaksi laajaa tutkimushanketta, toisessa tutkittiin kyliä ja toisessa kansanhuonekaluja. Kumpikaan laaja tutkimus ei varsinaisesti valmistunut, mutta niissä mitattiin 30 kylää rakennuksineen ja kerättiin laaja kuva-aineisto huonekaluista. Hankkeiden tuloksena syntyi kuitenkin useita artikkeleita ja väitöskirjoja. Talonpoikaiskulttuurin ohella Valonen antoi oppilaidensa tehtäväksi kerätä aineistoa ja tehdä opinnäytetöitä elämästä kaupungissa. Näillä toimilla muovattiin kansatiedettä uuteen, monimuotoisempaan suuntaan.
Suomenkieliset teokset

Maahengen temppeli. Karjalan museon luettelo, Suomen museoliitto 1939
Sananparret satakuntalaisten kuvastajina, Satakunta 11, 1939
Satakunnan sananparsia, (toimittanut yhdessä L. I. Kaukamaan kanssa), WSOY 1939
Muistatko vanhan tuvan ja pirtin, Kansallismuseo 1956
Luvia lahden parttailt, (toimittanut yhdessä Mauno Jokipiin ja Unto Salon kanssa), Luvia-seura 1960
Suomen kansatieteen aarteita, (johdanto ja kuvatekstit), Otava 1963
Satakuntalainen keittokirja, (yhdessä muiden kanssa), Suomalaisen kirjallisuuden seura 1969
Niilo Valosen kirjallista tuotantoa 1939–1972, Seurasaarisäätiö 1973
Seurasaari. Ulkomuseo, Otava 1973
Punkalaitumen museo. Yli-Kirra, (yhdessä Sirkka-Liisa Hakalan kanssa), Punkalaitumen museo- ja kotiseutuyhdistys 1973
Uusimman ajan etnologinen tutkimus taajamissa ja kylissä, (toimittanut yhdessä Pirkko Kovalaisen kanssa), Helsingin yliopiston kansatieteen laitos 1974
Kulttuurityylien ja muotien kansanomaistaminen, (toimittanut yhdessä muiden kanssa), Helsingin yliopiston kansatieteen laitos 1976
Suomalais-ugrilaista kansantaidetta, Otava 1977
Puurakennukset. Historia, tutkimus ja suojelu, (toimittanut yhdessä muiden kanssa), Rakennuskirja 1977
Talo ja perhe, (toimittanut yhdessä muiden kanssa), Seurasaarisäätiö 1980
Muinaisrunoja Itä-Karjalan kalliopiirroksissa, Seurasaarisäätiö 1985
Suomen kansanrakennukset. Seurasaaren ulkomuseon rakennusten pohjalta, Museovirasto 1994
Suomalainen piha. Rakennushistoriallisia päälinjoja, (Niilo Valosen käsikirjoitusten pohjalta toimittanut ja täydentänyt Teppo Korhonen), Multikustannus 2006
Valtio-oikeus

Valtio-oikeus tarkoittaa nykyisin yleensä valtiosääntöoikeutta eli niitä oikeussäännöksiä, joissa on määräykset valtion ylimmistä valtaoikeuksista. Se on määritelty myös laajemmin, niin että se aiemmin tarkoitti julkisoikeutta yleensä. Sittemmin se merkitsi julkisoikeutta lukuun ottamatta kansainvälistä oikeutta. Nykyisin valtio-oikeus laajassa merkityksessä käsittää valtiosääntöoikeuden ja hallinto-oikeuden. Aiemmin käytettiin myös nimitystä positiivinen valtio-oikeus, jolla tarkoitettiin valtion voimassa olevaa valtio-oikeutta.
Valtion tilinpäätöskertomus

Valtion tilinpäätöskertomus eli finanssikertomus on Suomen hallituksen eduskunnalle vuosittain antama kirjallinen selostus valtion varojen hoidosta ja tilasta. Hallitus on vastuussa siitä, että valtiontaloutta hoidetaan eduskunnan päättämän valtion talousarvion puitteissa. Tilinpäätöskertomus käsittelee valtiontalouden hoitoa ja tilaa vain pääkohdittain kiinnittämättä huomiota vähäisiin yksityiskohtiin. Eduskunnalle se on kuitenkin merkittävä tiedonlähde. Samaan aihepiiriin liittyy valtiokonttorin julkaisema valtion tilinpäätös, joka jaetaan erikseen kansanedustajille. Eduskunnan tarkastusvaliokunta antaa kertomuksesta mietinnön samassa yhteydessä, kun se antaa mietinnön Valtiontalouden tarkastusviraston kertomuksesta. Mietintö käsitellään eduskunnan täysistunnossa, mutta eduskunta ei tee erillistä päätöstä valtion tilinpäätöksen hyväksymisestä.
Valtio valtiossa

Valtio valtiossa on sanonta, joka tarkoittaa yhteisön osan tai jäsenen toimimista omapäisesti, ylemmän johdon määräyksistä välittämättä tai niiden vastaisesti. Tällainen joukko tai henkilö menettelee asioiden suhteen tai asennoituu määräyksiin pitäen silmällä vain omia pyrkimyksiään. Toisin sanoen pieni epäitsenäinen yksikkö on muodostunut suhteettoman riippumattomaksi suuremmasta emoyksiköstä. Sanonnalla tarkoitettiin alkuaan Ranskan hugenotteja ja sitä käytti noin vuonna 1610 ranskalainen Théodore Agrippa d'Aubigné kirjoituksessaan "Kuninkaiden ja alamaisten velvollisuudesta" (Du devoir des rois et des sujets). Vuonna 1631 sanontaa käytti ranskalainen Jean de Silhon omassa kirjoituksessaan.
Valtiontila

Valtiontila on valtion omistama maatila. Sosialistisissa maissa niillä oli maiden olemassaolon loppuun asti 1990-luvulle merkittävä asema maataloustuotannossa. Neuvostoliitossa nimitys oli sovhoosi.
Juha Valste

Juha Valste (s. 1945 Helsinki) on suomalainen biologi, tietokirjailija ja toimittaja. Hän on kirjoittanut Suomen Luonto- ja Tiede-lehtiin sekä opettanut ihmisen evoluutiota Helsingin yliopistossa. Hän on julkaissut ihmisen evoluutiosta neljä kirjaa ja esitellyt niissä ajankohdan uusimpia tutkimustuloksia.
Valste on nisäkkäiden suomenkielisiä nimiä uudistavan Nisäkäsnimistötoimikunnan jäsen.
Teoksia

Ihmisen kehitys.  Kirjayhtymä, 1991.  ISBN 951-26-3654-9
Apinasta ihmiseksi.  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-26538-1
Suomen luontotieto 1–4.  (Päätoim. Juha Valste)  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-29432-2
Ihmislajin synty.  Helsinki:  SKS, 2012.  ISBN 978-952-222-332-6
Neandertalinihminen – kadonnut lajitoveri.  Helsinki:  SKS, 2015.  ISBN 978-952-222-598-6
Evoluutio – Miten lajit kehittyvät? SKS 2018 ISBN 978-952-222-924-3
Aiheesta muualla

Tammisalo, Osmo: Hieno päivitys fossiililöydöistä. (Kirja-arvostelu) Tieteessä tapahtuu, 2004, nro 8, s. 67-72.  Tieteellisten seurain valtuuskunta. Artikkelin verkkoversio. (pdf) Viitattu 20.7.2012. Arkistoitu 5.3.2016.
Haatanen, Kalle: Ihmislajin synty Yle Areena. 17.5.2012. Viitattu 20.7.2012.
Raevaara, Tiina: Ihmislajin monimutkainen synty Suomen Kuvalehti. 24.6.2012. Viitattu 20.7.2012.
Juha Valsteen luento ihmisen evoluutiosta. Skepsis ry:n kanava YouTubessa 23.4.2013.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Yhdysvallat
Hugo Valpas

Hugo Feeliks Valpas (sukunimi vuoteen 1905 Faenander; 3. helmikuuta 1898 Hämeenlinna – 17. helmikuuta 1980 Vaasa) oli suomalainen urheilutoimittaja, kustantaja ja kirjailija.
Henkilöhistoria

Valppaan vanhemmat olivat työnjohtaja Valfrid Valpas, aiemmin Faenander, ja Ida Lovisa Wallin ja puoliso vuodesta 1919 Sanni Kari. Metsäneuvos Veikko Valpas oli hänen veljensä.
Hugo Valpas aloitti toimittajauransa Vaasa-lehdessä, jossa hän toimi konttoripäällikkönä ja urheilutoimittajana vuosina 1924-1936. Sen jälkeen hän sirtyi Helsinkin ja toimi  Suomen Urheilulehden päätoimittajana 1936–1940. Hän oli vuonna 1936 Suomen Palloliiton pääsihteeri ja vuosina 1946–1956 sen varapuheenjohtaja. 1930-luvulla hän työskenteli lisäksi urheiluselostajana Yleisradiossa. Alavuslaisen Viiskunta-lehden päätoimittajana ja toimitusjohtajana hän toimi vuosina 1955–1967. Sotavuosina Valpas palveli tk-miehenä.
1950-luvulla hän perusti Valpas-mainos-nimisen kustantamon, joka julkaisi Valpaksen omia kirjoja sekä Ässä-sarjassa rikoskirjallisuutta (Ässä-sarja 1 1960–1961, sarja 2 1966–1971). Lisäksi Valpas-mainos julkaisi muun muassa Mickey Spillanen kirjoja ja australialaista kioskikirjallisuutta, kuten nimimerkin Carter Brown kirjoja.
Pohjanmaalla pitkään vaikuttanut Valpas oli innokas jalkapallomies. Palloliiton tehtävien lisäksi hän toimi 1930-luvulla muun muassa Vaasan Palloseuran joukkueenjohtajana. Vuonna 1933 Valpas toimitti kaikkien aikojen ensimmäisen Jalkapallokirjan. Teos ilmestyy edelleen vuosittain Suomen Palloliiton kustantamana.
Hänelle myönnettiin Suomen urheilun kultainen ansioristi vuonna 1949.
Suomen kulttuurirahastossa on Hugo Valppaan rahasto, joka tukee "Etelä-Pohjanmaalla syntyneiden liike- ja talouselämän palvelukseen valmistuneiden nuorten henkilöiden opintoja."
Teokset

Kisakuninkaat: urheilukertomus. Otava 1924
Viestinviejät: urheiluromaani. WSOY 1928
Vaasan Wasama 1907–1932. Vaasan Wasama, Vaasa 1932
Puulaakin puolesta: Vaasan puulaakipotkujen 15-vuotishistoriikki, toimittanut Hugo Valpas. Vaasa 1935
Surinaa idästä: lentoreportterin päiväkirjasta , valokuvaus TK-miehet Johnsson ym. WSOY 1941
Finska flygare i strid, Holger Schildts förlag, 1942
Etelä-Pohjanmaa Suomen suurkisoissa. Tekijä, Vaasa 1947
Suomen kansan olympiakirja. Otava 1947
Olympia-kulmuri: palloilutietoutta jokaiselle: 1952, toimittanut Hugo Valpas. Vaasan kirjapaino 1952
Kulmuri: jokamiehen palloilulukemisto, toimittanut Hugo Valpas. Valpas-mainos, Alavus 1955
Miina ja minä Rapakon takana : Pikavauhtia Lännen mantereella. Valpas-mainos, Alavus 1969
Lapuan lumiaura. Valpas-mainos, Alavus 1974 ISBN 951-99040-7-7
Vallilan työväentalo

| Vallilan työväentalo |
| --- | --- |

Osoite:  Sturenkatu 27
Sijainti:  Helsinki
Koordinaatit:  60.193726°N, 24.955731°E
Rakennustyyppi:  työväentalo
Valmistumisvuosi:  1928
Purkuvuosi:  1972
Suunnittelija:  L. E. Hanstén
Rakennuttaja:  Sörnäisten Työväenyhdistys
Omistaja:  Sörnäisten Työväenyhdistys, Helsingin Työväenyhdistys
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Vallilan työväentalo oli Helsingin Vallilassa sijainnut työväentalo, jonka suunnitteli arkkitehti L. E. Hanstén. Vuonna 1928 valmistunut talo rakennettiin Sörnäisten Työväenyhdistyksen talkootyönä ja myöhemmin se siirtyi Helsingin Työväenyhdistyksen omistukseen. Vallilan työväentalo on yksi kuudesta paikasta, jossa Suomen eduskunta on kokoontunut.
Historiaa

Sörnäisten Työväenyhdistyksen uuden talon vihkiäisjuhlaa vietettiin 14. joulukuuta 1928 talon juhlasalissa. Aikaisemmin yhdistyksen käytössä oli ollut Sörnäisten työväentaloma tunnettu Vuorelan talo, mutta se koettiin epäkäytännölliseksi.
Osoitteessa Sturenkatu 27 sijainneen tiilirakenteisen nelikerroksisen rakennuksen keskuksena oli leveä koristemaalattu portaikko, joka talon toisessa kerroksessa laajeni suureksi aulatilaksi. Työväentalossa oli muun muassa kaksi ravintolaa, juhlasali, kokoustilat sekä biljardisali. Vallilan työväentalo tunnettiin pitkään muun muassa Helsingin Työväen Teatterin näyttämönä, jonne sen edeltäjä Sörnäisten Työväen Näyttämö oli muuttanut heti rakennuksen valmistuttua. Viimeisinä vuosina ennen talon purkamista sen tiloissa toimi Teatterikorkeakoulun Tikapuuteatteri. Vallilan työväentalosta tuli lopulta Sörnäisten ja sittemmin Helsingin Työväenyhdistykselle taloudellinen taakka. Kun taloa ei saatu kannattavaksi, se purettiin vuonna 1972. Tilalle valmistui 1973 J. T. ja O. Salovaaran suunnittelema liikerakennus. Helsingin Työväenyhdistys omistaa uuden rakennuksen edelleen ja sen tiloissa toimii muun muassa trooppinen eläintalo Tropicario.
Eduskunnan istunnot

Talvisodan sytyttyä 30. marraskuuta 1939 eduskunta piti vielä samana iltana kaksi täysistuntoa Vallilan työväentalolla. Aamupäivän pommitusten aikana kansanedustajat olivat hakeutuneet suojaan Eduskuntatalon ja Postitalon pommisuojiin, josta he myöhemmin siirtyivät Vallilaan kello 20 alkanutta täysistuntoa varten. Eduskunta antoi aluksi luottamuslauseen pääministeri A. K. Cajanderin hallitukselle, jonka jälkeen puhemiesneuvosto kokoontui puoli kymmeneltä ja päätti evakuoida kansanedustajat pääkaupungista Kauhajoelle. Iltakymmeneltä pidetyssä toisessa täysistunnossa puhemies Väinö Hakkila ilmoitti erikoisjunan lähtevän yöllä klo 3 ja kuljettavan eduskunnan myöhemmin ilmoitettavaan paikkaan.
Sortuminen purettaessa

Vallilan työväentaloa purettaessa siitä sortui seinä kadulla kulkeneen naisen ja pysäköitynä olleen henkilöauton päälle. Nainen loukkaantui pahoin hänen jalkojensa jäätyä tiili- ja laastikasan alle. Henkilöautokin romuttui, mutta kukaan rakennuksen purkajista ei loukkaantunut. Onnea 13. syyskuuta 1971 noin kello 10.45 tapahtuneessa onnettomuudessa oli sikäli, ettei kadulla sattunut olemaan enempää kulkijoita. Korkean rakennuksen osittainen sortuminen tukki osan Sturenkatua ja Keuruuntietä enimmillään kolmen metrin korkuisella tiilikasalla.
Heti tapahtuman jälkeen onnettomuuspaikalla kiersi huhu raunioihin jääneestä pikkupojasta. Se sai pelastajat kiirehtimään jätevuoren raivausta. Etsintä- ja pelastustöihin kutsuttiin lähes kaikki Helsingin eri palokuntien miehet. Paikalle saapui 87 palomiestä, 12 paloautoa, palopäivystäjien autot, ambulansseja, etsintään koulutettu poliisikoira, Helsingin väestösuojeluyhdistyksen etsintäkoira ja monisatapäinen yleisö seuraamaan työn edistymistä. Etsintää ja raivausta jatkettiin iltaan asti, mutta ketään ei löydetty, joten huhu todettiin perättömäksi.
Sortumisen syytä pohdittiin, mutta täyttä varmuutta asiasta ei saatu. Helsingin ammattientarkastusviraston diplomi-insinööri Keijo Kaittola arveli syyksi purkutyössä kiirehtimistä. Purkumiehet arvelivat syyksi vanhoja virolaisia tiiliä ja huonoa laastia. Komisario Antti Tammisen mielestä syynä saattoi olla kaivurin liikkeistä johtunut tärinä. Purkutöiden urakoitsija ei osannut sanoa varmaa syytä, vaan totesi, ettei noista vanhoista taloista aina tiedä, kun on vielä rakennettukin pula-aikana. Käytetystä laastista kuitenkin lähetettiin näytteitä tutkittaviksi ja onnettomuuden syytä alkoi selvittää Vallilan piirin poliisi.
Tuuli kaatoi työmaata ympäröineen lankkuaidan noin kuukausi sortuman jälkeen, mutta siitä ei aiota nostaa syytettä, kertoi sortumaa tutkinut komisario Urho Talvitie. Helsingin raastuvanoikeudessa 1972 urakoitsijan asianajaja oli sitä mieltä, ettei tapauksessa ollut kyse rikoksesta, vaan inhimillisestä vahingosta, kun raskaan kaivinkoneen kauha osui purettavaan seinään. Helsingin hovioikeus vahvisti 1975 urakoitsijalle alioikeudessa tuomitun sadan päiväsakon eli 700 markan rangaistuksen ja korotti korvausten määrän yli 30 500 markkaan. Hovioikeuden mielestä urakoitsija oli käyttänyt virheellistä työtapaa purkaessaan tukevia rakenteita liian varhaisessa vaiheessa.
Kirjallisuutta

Hurri, Olavi & Marttala-Hurri, Vuokko: Työn ja aatteen talot: työväentalojen historiaa Uudellamaalla, Uudenmaan Sosialidemokraattinen piiri, Helsinki, 1997. ISBN 952-90846-8-4.
Valkoselkätasku

| Valkoselkätasku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Kivitaskut Oenanthe
Laji::  finschii
Kaksiosainen nimi
 Oenanthe finschii  (Heuglin, 1869) 
Katso myös
   Valkoselkätasku Wikispeciesissä   Valkoselkätasku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Valkoselkätasku (Oenanthe finschii) on euraasialainen varpuslintu. Sen lajinimi kunnioittaa saksalaista lintutieteilijää Otto Finschiä.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 14 cm, siipien kärkiväli 25–27 cm ja paino 20–30 g. Juhlapukuinen koiraan naama, posket, kurkku, kyljet, siivet ja pyrstön kärki ovat mustat, vatsapuoli, yläperä ja pyrstön tyvipuoli valkoinen, sekä päälaki ja selkä vaalean hiekanruskeat. Naaraan väritys on himmeämpi ja nuorelta sekä syyspukuiselta linnulta puuttuu musta väri muualta kuin pyrstön kärjestä.