stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Markus Leikola
Ura

Leikola työskenteli 1980- ja 1990-luvulla toimittajana useissa viestimissä, Talouselämässä ja Iltalehdessä sekä Yleisradiossa vuoteen 1996, jolloin hän lähti tavoittelemaan uutta televisiokanavaa, joka kuitenkin meni Sanoman Helsinki Medialle. Yleisradiossa hän työskenteli A-studiossa ja teki ulkomaanreportaaseja, joissa hänen vahvuusaluettaan oli Itä-Eurooppa. Hän veti myös eduskuntavaalitentit 1991.
Syksyllä 2016 Leikolalta ilmestyi yli 900-sivuinen romaani Uuden maailman katu (WSOY). Leikola on julkaissut myös runoteoksen Naamakirja (2012) ja kaksi muuta teosta. Hän teki vuoteen 2017 saakka Jussi Lähteen kanssa Yle Radio 1:lle viikoittaista keskusteluohjelmaa Leikola ja Lähde. Vuosina 2006–2009 Leikola toimi Suomen Markkinointiviestintätoimistojen Liiton (MTL) toimitusjohtajana.
Leikola on kirjoittanut näytelmän Nykyisempi aika, joka perustuu Charles Chaplinin elokuvaan Nykyaika ja osin myös Diktaattoriin. Hän on myös kirjoittanut toisen näytelmän Suuri ja mahtava.
Leikola on myös yksi jahtaajista syksyllä 2018 MTV:llä alkaneessa Jahti-visailuohjelmassa, jossa hänen roolinimensä on ”Besserwisser”.
Keväällä 2020 Leikola aloitti MTV:n nettikolumnistina ja julkaisi romaanin Teidän edestänne annettu. Lisäksi hän toimi Yle TV1 -kanavan etäyhteyksillä toteutetun Entä jos? -keskusteluojelman yhtenä panelistina kesällä 2020.
Leikola on Runousyhdistys Karhun puheenjohtaja. Yhdistys jatkaa Tanssiva karhu -runopalkinnon jakamista Ylen päätettyä lopettaa sen myöntämisen.
Yksityiselämä

Markus Leikolan isä on professori Anto Leikola. Hänen setänsä on metsätieteilijä Matti Leikola ja hänen isoisänsä oli lääkäri ja poliitikko Erkki Leikola sekä isotätinsä gynekologi ja Suomen ensimmäinen naisprofessori Laimi Leidenius. Hänen isoäitinsä isä oli lääkintäkenraalimajuri Eino Suolahti.
Teokset > Kirjat

Väyrysen vuosi.  Helsinki:  WSOY, 1988.  ISBN 951-0-15120-3
Ja vapaus koitti.  Helsinki:  WSOY, 1991.  ISBN 951-0-17514-5
Maa Euroopassa.  Helsinki:  A4 Media, 1997.  ISBN 951-97787-0-5
& Soisalo, Saara: Nokkasiili.  Helsinki:  Ntamo, 2010.  ISBN 978-952-215-145-2
Juoksen kierrän saaren.  Helsinki:  Ntamo, 2011.  ISBN 978-952-215-164-3
Naamakirja.  (Runoja)  Helsinki:  Schildts, 2012.  ISBN 978-951-50-2182-3
Pieni eläinkirja: Osa 2, Tämänhetkiset eläimet.  Helsinki:  Ntamo, 2012.  ISBN 978-952-215-188-9
Matkalla tänne.  (Novelleja)  Helsinki:  Schildts & Söderströms, 2013.  ISBN 978-951-52-3106-2
Pallomaapallo: Haikuja jalkapallon MM-kisoista.  Helsinki:  Ntamo, 2014.  ISBN 978-952-215-562-7
Uuden maailman katu.  (Romaani)  Helsinki:  WSOY, 2016.  ISBN 978-951-0-41806-2
& Pakarinen, Hanna: Minä / sinä / me.  Helsinki:  Maahenki, 2017.  ISBN 978-952-301-108-3
Sakean veren vuosi.  (Romaani)  Helsinki:  Into, 2018.  ISBN 978-952-264-968-3
& Linkola, Pentti & Metso, Juha: Sielunmessu.  Helsinki:  Johnny Kniga, 2019.  ISBN 978-951-0-43001-9
Teidän edestänne annettu.  (Romaani)  Helsinki:  WSOY, 2020.  ISBN 978-951-0-43039-2
Sodan ja rauhan kronikka – Kun Venäjä hyökkäsi Ukrainaan. Aula & Co, 2022. ISBN 9789523643093
Teokset > Näytelmät

Suuri ja mahtava, 2015
Nykyisempi aika, 2017
Mustu loukko, 2023
Palkinnot ja tunnustukset

Suomen Kuvalehden journalistipalkinto,
 1993
Bonnierin Suuri journalistipalkinto,
2016
Aiheesta muualla

Markus Leikola 375 humanistia -sivustolla 11.12.2015 Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
Leikola ja Lähde Yle Areena
Markus Leikola radio-ohjelmassa Kuusi kuvaa Yle 11.2.2017
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Norja  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Ritva  Elonet  Yle
Disraeli Gears

| Disraeli Gears Cream |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : toukokuu 1967
 Studio : Atlantic Studios, New York
 Julkaistu:  2. marraskuuta 1967    9. joulukuuta 1967
 Formaatti: LP, CD
 Tuottaja(t): Felix Pappalardi
 Tyylilaji: bluesrock, psykedeelinen rock
 Kesto: 33.37
 Levy-yhtiö:  Reaction Records  Atco Records Polydor (uusintapainokset)
Listasijoitukset
  1. (marraskuu 1967)    2. (30. joulukuuta 1967)    4. (1968)    5. (marraskuu 1967)    16. (viikko 49/1967)
Creamin muut julkaisut
| Fresh Cream 1966 | Disraeli Gears 1967 | Wheels of Fire 1968 |
Disraeli Gears on brittiläisen rockyhtyeen Creamin toinen albumi, joka julkaistiin marraskuussa 1967. Britannian listoilla se nousi korkeimmillaan viidenneksi. Yhdysvalloissa albumi merkitsi yhtyeen läpimurtoa ja oli valtaisa menestys saavuttaen vuoden 1968 puolella myyntilistojen neljännen sijan.
Albumin tuotti Felix Pappalardi, joka myöhemmin vaikutti rockyhtyeessä Mountain. Pappalardi ja vaimonsa Gail Collins olivat mukana myös kappaleiden ”Strange Brew” ja ”World of Pain” sävellystyössä. Albumin kannen suunnitteli australialainen artisti Martin Sharp, joka myös kirjoitti yhtyeen kitaristin Eric Claptonin kanssa kappaleen ”Tales of Brave Ulysses”.
Yhtye siirtyi albumilla psykedeelisen rockin suuntaan. Tämän kuulee esimerkiksi kappaleessa ”Tales of Brave Ulysses”, jonka single-julkaisu oli ensimmäisiä esimerkkejä wah-wah-pedaalin käytöstä. Myös kappaleessa ”World of Pain” on käytetty wah-wah-pedaalia. Rumpali Ginger Baker laulaa itse oman kappaleensa "Blue Condition".
Blind Joe Reynoldsin ”Outside Woman Bluesin” laulaa kitaristi Eric Clapton. Kyseinen kappale on ainoa perinteistä bluesia edustava kappale levyllä ja Clapton halusi sen ehdottomasti mukaan.
Albumi sisältää myös klassikoiksi muodostuneet kappaleet ”Strange Brew” ja ”Sunshine of Your Love”, joista jälkimmäinen on tunnettu kitara- ja bassoriffistään. ”Strange Brew’n” kitarasoolo on lähes nuotilleen sama, minkä Albert King soittaa edellisenä vuonna ilmestyneellä singlellä ”Crosscut Saw”. ”Mother’s Lament” on humoristinen vanha kapakkalaulu, jonka jäsenet laulavat pianon säestämänä vahvalla cockney-murteella ja paikoin asianmukaisesti pieleen.
Albumista on julkaistu myös deluxe-versio vuonna 2004, joka sisälsi alkuperäisen albumin lisäksi BBC:ssä ja albumin sessioissa nauhoitettuja raitoja. Lisäksi albumista on tehty dokumentti, joka julkaistiin vuonna 2006 DVD:nä. Dokumentti kertoo albumin tekoprosessista ja vaikutuksesta 1960-luvun musiikkiin.
Disraeli Gears valittiin vuonna 2005 julkaistuun hakuteokseen 1001 albumia jotka jokaisen on kuultava edes kerran eläessään.
Kappaleet

A-puoli
Strange Brew – 2.50 (säv. Eric Clapton/Gail Collins/Felix Pappalardi)
Sunshine of Your Love – 4.13 (säv. Jack Bruce/Pete Brown/Clapton)
World of Pain – 3.05 (säv. Collins/Pappalardi)
Dance the Night Away – 3.36 (säv. Bruce/Brown)
Blue Condition – 3.32 (säv. Ginger Baker)
B-puoli
Tales of Brave Ulysses – 2.49 (säv. Clapton/Martin Sharp)
SWLABR – 2.34 (säv. Bruce/Brown)
We’re Going Wrong – 3.29 (säv. Bruce)
Outside Woman Blues – 2.27 (säv. Blind Joe Reynolds, sov. Clapton)
Take It Back – 3.08 (säv. Bruce/Brown)
Mother's Lament – 1.47 (säv. trad., sov. Bruce/Brown/Clapton)
Kappaleet > Disraeli Gears – Deluxe Edition (2004)

| --- | --- |
 CD 1 (stereo) Alkuperäinen albumi Kappaleet 1–11 Albumilta poistettuja kappaleita 12. ”Lawdy Mama” (versio 1) – 2.00 Nauhoitettu 3. huhtikuuta 1967 Atlantic Studiosissa. 13. ”Blue Condition” - vaihtoehtoinen versio (Baker) Eric Clapton päälaulajana, aikaisemmin julkaisematon. Demos 14. ”We’re Going Wrong” (Bruce) – 3.49 15. ”Hey Now, Princess” (Bruce, Brown) – 3.31 16. ”SWLABR” (Bruce, Brown) – 4.30 17. ”Weird of Hermiston” (Bruce, Brown) – 3.12 18. ”The Clearout” (Bruce, Brown) – 3.58 Nauhoitettu 15. maaliskuuta 1967 Ryemuse Studiossa, Lontoossa.:  CD 2 (mono) Alkuperäinen albumi ja poistetut kappaleet Kappaleet 1-13 BBC nauhoitukset 14. ”Strange Brew” (Clapton, Collins, Pappalardi) – 3.00 15. ”Tales of Brave Ulysses” (Clapton, Sharp) – 2.55 16. ”We’re Going Wrong” (Bruce) – 3.25 Nauhoitettu 30. toukokuuta 1967 lähetetty 3. kesäkuuta BBC Light Programmessa. 17. ”Born under a Bad Sign” (Jones, Bell) – 3.03 18. ”Outside Woman Blues” (Reynolds) – 3.18 19. ”Take it Back” (Bruce, Brown) – 2.17 Nauhoitettu 24. lokakuuta 1967 lähetetty 29. lokakuuta BBC Radio 1:ssa. 20. ”Politician” (Bruce, Brown) – 3.59 21. ”SWLABR” (Bruce, Brown) – 2.32 22. ”Steppin’ Out” (Bracken) – 3.37 Nauhoitettu 9. tammikuuta 1968, lähetetty 14. tammikuuta BBC Radio 1:ssä.
Kokoonpano

Jack Bruce – bassokitara, laulu, huuliharppu, piano
Eric Clapton – kitara, laulu
Ginger Baker – rummut, laulu
Deviaanit

Deviaanit hyökkäämässä ihmisten kimppuun.
Deviaanit (engl. Deviants) ovat Marvel-kustantamon sarjakuvissa esiintyvä kuvitteellinen supervoimaisten olentojen rotu. Olennot esiintyivät ensimmäisen kerran amerikkalaisen Eternals-lehden ensimmäisessä numerossa (1976). Deviaanit ovat piirtäjä/käsikirjoittaja Jack Kirbyn keksintöä. Deviaanit ovat jumalvoimaisten celestiaalien koe, jossa alkuihmisten geeneistä luotiin kaksi eri kehityssuuntaa, hirviömäisen rumat deviaanit ja supervoimaiset ikuiset.
Historia

Celestiaalien saapuessa noin viisi miljoonaa vuotta sitten maapallolla, he aloittivat kokeensa alkuihmisellä luoden deviaanit ja ikuiset. Aggressiiviset deviaanit alkoivat rakentaa kaupunkejaan maapallon pinnalle ja kehittyneen teknologiansa avulla he alkoivat valloittaa ihmiskuntaa. Lopulta deviaanit onnistuivat saattamaan koko maailman valtansa alle, pois lukien Atlantis. Deviaanien valtakunnan keskus oli saarimainen manner Lemuria. Deviaanit pakottivat ihmiskunnan orjaroduksi tai värväsivät heistä sotilaita armeijaansa. Lopulta deviaanit aloittivat sodan Atlantista vastaan. Atlantiksen kuningas Kamuu kuitenkin avasi valtakuntansa lämpöjärjestelmänä käytetyt maanalaiset tunnelit ja sula laava tuhosi deviaanien hyökkäävän armeijan. Samalla tapahtuma kuitenkin sai aikaan maanjäristyksiä.
Samaan aikaan celestiaalit saapuivat maapallolle toistamiseen ja tarkastelivat Lemurian valtakuntaa. Deviaanit yrittivät tuhota miltei kaikkivoipaisia celestiaaleja ja lopulta celestiaalit tuomitsivat deviaanit arvottomiksi. Jumalrotu laukaisi uskomattoman voimakkaan aseen Lemuriaan, joka tuhosi mantereen täysin. Samalla myös Atlantis upposi ja miltei koko deviaanien rotu tuhoutui.
Vain pieni osa selvisi pakenemalla maanalaisiin kaupunkeihinsa. Nämä deviaanit rakensivat lisää maanalaisia kaupunkeja ja alkoivat hiljalleen kuolla sukupuuttoon. Deviaanien määrä vähenee jatkuvasti maapallolla ja nykyään Marvel-universumissa lienee vain noin kaksituhatta deviaania. Heitä johtaa nykyään sotalordi nimeltä Kro.
Fysiologia

Ikuisten omatessa jumalaisia voimia, he ovat myös fyysisesti kaunismuotoisia. Deviaanit taas ovat ihmisten mittapuulla kammottavia ja rodun jokainen jäsen omaa jonkin sattumanvaraisen mutaation. Erityisen mutatoituneita deviaaneja kutsutaan joskus mutaateiksi ja jotkin ihmiskunnan myyteissä esiintyvistä hirviöistä ovat Marvel-universumissa deviaanien mutaatteja. Jotkin näistä mutaatioista voivat suoda kantajalleen yliluonnollisia voimia, mutta voimat tavanomaisesti eivät ole yhtä voimakkaita mitä ikuisilla. Deviaanien hallitseva pappissääty yrittää pitää deviaanien perimää puhtaana uhraamalla rituaalisissa menoissa kaikkein epämuodostuneimpia deviaaneja.
Koska deviaanit eivät peri fyysisiä ominaisuuksiaan vanhemmiltaan, eivät deviaanit tunne sanottavampaa mielenkiintoa lisääntymisprosessiinsa.
Teknologinen taso

Deviaanit olivat ensimmäisiä maapallon asukkaita, jotka alkoivat kehitellä erilaisia teknologisia ratkaisuja. Tuhansia vuosia sitten ihmiskunnan ottaessa ensiaskeleitaan puista, olivat deviaanit jo tutkineet pitkään geeniteknologiaa. On jopa spekuloitu, että juuri deviaanit olisivat kokeillaan luoneet homo mermanus-rodun, jonka edustaja Namor on.
Huolimatta rujoista ulkomuodoistaan, deviaanit ovat uskonnollisia olentoja ja heillä on oma kulttuurinsa. He palvovat Nukkuvaa Celestiaalia (celestiaali nimeltään Tiamut, joka oli toisen celestiaalin murhannut petturicelestiaali, jonka rodun muut jäsenet hautasivat Amerikkaan vuoriston alle. Tämä celestiaali heräsi myöhemmin deviaanien avustuksella, mutta tuhoutui rinnakkaisessa aikavirrassa imeytyessään Galactuksen energiankeräimeen. Deviaanit palvovat jumalaansa kaiken luojana ja väittävät, että celestiaali olisi antanut heille tehtäväksi maapallon hallinnan.
Muissa medioissa

Deviaanit esiintyvät Marvel Cinematic Universeen sijoittuvassa elokuvassa Eternals (2021). Sarjakuvista poiketen, he olivat hirviömäisiä olentoja, jotka erosivat ulkonäöltään kovasti toisistaan. Celestiaalit olivat luoneet heidät tuhoamaan eri planeettojen hallitsevia petoja, jotta sen älykkäämät lajit voisivat kehittyä runsaslukuisemmiksi, ja jotta planeetoista voisi syntyä uusia celestiaaleja.Mutta deviaanit itse ryhtyivät saalistajiksi, joten celestiaalit loivat ikuiset tuhoamaan heidät. Myös Kro esiintyy elokuvassa, ja kehittyy kahdella jalalla käveleväksi ja puhekykyiseksi, imiessään itseensä Ajakin ja Gilgameshin voimat.
Kirjallisuutta

Official Handbook of the Marvel Universe: Deluxe Edition (Marvel Comics)
#3: Cloak to Doctor Octopus (helmikuu 1986): Deviants
Official Handbook of the Marvel Universe A-Z #4 (2006) (Marvel Comics)
Aiheesta muualla

Deviaaneista MarvelDirectory.com-sivustolla
Albert Lee

| Albert Lee |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 21. joulukuuta 1943 (ikä 81) Leominster
Muusikko
Tyylilajit:  R&B, country, rockabilly, rock and roll, Rock
Soittimet:  Kitara, kosketinsoittimet
Levy-yhtiöt:  A&M Records 
Aiheesta muualla
www.albertlee.co.uk
  [ Muokkaa Wikidatassa ] [ ohje ]  
Albert Lee (s. 21. joulukuuta 1943 Leominster) on englantilainen kitaristi, joka on tunnettu Fingerpicking-tyylistään ja Hybrid-picking-tekniikasta.
Ensimmäiset vuodet

Lee kasvoi Lontoon Blackheathissa. Hänen isänsä oli muusikko. Lee opiskeli pianon soittoa teini-iässä, jolloin hänestä tuli Buddy Hollyn ja Jerry Lee Lewisin ihailija. Hän aloitti kitaransoiton 1958, ja jätti koulun 16-vuotiaana voidakseen soittaa täysipäiväisesti.
Ura

Lee soitti monien yhtyeiden kanssa vuodesta 1959 eteenpäin, soittaen pääasiassa R&B:tä, kantrimusiikkia ja rock & rollia. Ensimmäinen kerran kaupallista menestystä tuli Chris Farlowen ja The Thunderbirdsien ykköskitaristina.
Soittaessaan Heads Hands & Feet-yhtyeen kanssa Leestä tuli "kitarasankari" soittaen Fender Telecasteriaan hämmästyttävän nopeasti. Heads Hands & Feet:stä tuli suosittu live-yhtye Isossa-Britanniassa ja myös Euroopassa, missä he esiintyivät mm. saksalaisessa Beat-Club -musiikkiohjelmassa.
Lee lähti Los Angelesiin vuonna 1974, kun tarjouksia esiintymisistä ja nauhoituksista suorastaan tulvi, vaikka voimavarat nauhoituksiin ja oman albuminsa julkaisemiseen olivat lopussa. Vuonna 1976 Leetä pyydettiin Emmylou Harrisin Hot Bandiin, jossa hän korvasi yhden esikuvistaan, James Burtonin.
Alkaen 1978, Lee työskenteli viisi vuotta Eric Claptonin kanssa, soittaen ja laulaen mm. konserttiäänitteellä Japanin Budokanissa.
Albert Lee oli vastuussa The Everly Brothers 1983-paluukonsertista ja oli sen musiikillinen ohjaaja. Lee on nykyään vakituinen soittaja Everlysien kanssa.
Vuonna 1987 Lee oli Gerry Hoganin kutsumana pääesiintyjä Steel Guitar-festivaaleilla Newburyssa, Berkshiressa. Keikka oli menestys ja nyt hän kiertää säännöllisesti Hogan's Heroes -yhtyeen kanssa. Tähdet kuten Eric Clapton, Willie Nelson, Nanci Griffith, Don Everly, Emmylou Harris, Sonny Curtis, Rodney Crowell ovat kaikki esiintyneet bändin kanssa ainakin kerran tai useammin.
Vuonna 2002 Albert Lee esiintyi Concert for George -tapahtumassa. Vuonna 2002 Lee vastaanotti Grammy-palkinnon parhaasta instrumentaalisesta kantri-esityksestä.
Lee jatkaa kiertueitaan, työtään studiossa ja soittaa usein myös Bill Wyman's Rhythm Kings Bandin kanssa.
Diskografia

Albert Lee - Black Claw/Country Fever
Heads Hands & Feet - Heads, Hands & Feet
Heads Hands & Feet - Tracks
Heads Hands & Feet - Let's Get This Show On The Road!
Heads Hands & Feet - Jack Daniels Rare Old No.7
Heads Hands & Feet - Old Soldiers Never Die
Heads Hands & Feet - Home From Home - The Missing Album
Albert Lee - Hiding
Albert Lee - Albert Lee
Albert Lee - Speechless
Albert Lee - Country Guitar Man
Albert Lee - Gagged But Not Bound
Albert Lee - Real Wild Child
Albert Lee - That's All Right Mama
Albert Lee - Heartbreak Hill
Albert Lee - Road Runner
Albert Lee - Advanced Country Guitar  DVD
Albert Lee - Master Session  DVD
Albert Lee - Country Legend   DVD
Albert Lee - Highlights    DVD
Albert Lee - Guitar Heroes DVD
Albert Lee & Hogan's Heroes - In Full Flight!
Albert Lee & Hogan's Heroes - Tear It Up
Albert Lee & Hogan's Heroes - Live In Paris   DVD
Jerry Lee Lewis - The London Sessions
Emmylou Harris - Luxury Liner, The Ballad Of Sally Rose, Blue Kentucky Girl, Evangeline (Guitars, Mandolin)
Eric Clapton - Just One Night, Another Ticket, Money and Cigarettes
John Prine - The Missing Years (Guitar, Mandolin, Piano)
Jon Lord - Gemini Suite
Earl Scruggs - Earl Scruggs and Friends
Paul Kennerley - The Legend of Jesse James (Guitars, Vocals, Mandolin)
The Crickets - Long Way From Lubbock, The Crickets and Their Buddies
Joe Cocker - Sting Ray
Nicolette Larson - The Very Best Of Nicollette Larson
Rodney Crowell - The Essential Rodney Crowell
Dolly Parton - White Limozeen
The Return Of Spinal Tap - DVD (As himself)
John 5 - Death Valley
Carlene Carter - I fell in Love
Foster and Lloyd - Version of the Truth
Nanci Griffith - I Knew Love
Hugh Moffatt - Dance Me Outside
Shakin Stevens - Hot Dog
Don Everly - Sunset Towers
Dave Edmunds - Sweet Little Lisa
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Official Site
Albert Lee and Hogan's Heroes (Arkistoitu – Internet Archive)
ArtistDirect Biography (Arkistoitu – Internet Archive)
Biography
Semi-Official Site
1953 Fender Telecaster (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Taiteenala:  Grammy Awards  MusicBrainz 
Muut:  Europeana  SNAC
Douglas XB-19

Douglas XB-19 ”platalla”.
Douglas XB-19 oli experimental-lentokone ja Yhdysvaltain ensimmäisiä yrityksiä superraskaaksi strategiseksi pommikoneeksi. Se jäi kuitenkin vain arviointiasteelle, ja vain yksi ainut lentokone valmistui prototyyppinä. Sen käyttötarkoituksena olisivat ilmeisesti olleet natsi-Saksan suorat pommitukset Yhdysvalloista, jos Britannia olisi joutunut antautumaan Saksalle.
Koekonetyypin kehittely ei suinkaan ollut turhaa, sillä pian tulivat sotanäyttämölle sekä Boeing B-29 että Convair B-36 Peacemaker, jota edelsi Consolidated B-32 Dominator. XB-19:n ensilento tapahtui 27. kesäkuuta 1941.
XB-19:n ilmeisiä heikkouksia olivat hidas lentonopeus, 336 km/h, ja matala lakikorkeus, 6 705 metriä. Maksimilentomatka oli kuitenkin hyvin kunnioitettava: 12 472 kilometriä. Suurin hyötykuorma eli pommilasti oli peräti 16 329 kilogrammaa. Puolustusaseina oli kaksi 37 millin tykkiä, viisi 12,7 millin konekivääriä, sekä kuusi 7,62 millin konekivääriä. Kone oli hyvin suuri, ja sen voimanlähteinä oli neljä mäntämoottoria. Jopa Wright R-3350 Cyclone, yksi tuon aikauden kaikkein voimakkaimmista, oli tyypille selkeästi alitehoinen. Voimanlähde oli Allisonin rivimoottori V-3420-11, jonka teho oli 2 600 hevosvoimaa.
Tekniset tiedot

Lähde: lähde?
Yleiset ominaisuudet
Pituus: &&&&&&&&&&&&&040.023000040,23 m
Kärkiväli: &&&&&&&&&&&&&064.062000064,62 m
Korkeus: &&&&&&&&&&&&&013.03000013,03 m
Tyhjäpaino: &&&&&&&&&&037309.&&&&0037 309 kg
Suurin lentoonlähtöpaino: &&&&&&&&&&074389.&&&&0074 389 kg
Josef Dietrich

| Josef Dietrich |
| --- | --- |
 Sepp Dietrich vuonna 1943.
Henkilötiedot
Muut nimet:  Sepp
Syntynyt: 28. toukokuuta 1892 Hawangen, Baijeri, Saksa
Kuollut: 21. huhtikuuta 1966 Ludwigsburg, Länsi-Saksa
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta (vuoteen 1918)  Malline:Maadata natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1911–1945
Komentajuudet:   SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitler
Sotilasarvo:   SS-Oberstgruppenführer
 Nimikirjoitus
Josef ”Sepp” Dietrich (28. toukokuuta 1892 Hawangen, Saksa – 21. huhtikuuta 1966 Ludwigsburg, Länsi-Saksa) oli saksalainen SS-kenraali (SS-Oberstgruppenführer) natsi-Saksan ja toisen maailmansodan aikana.
Nuoruus

Josef Dietrich syntyi Hawangenissa lähellä Memmingeniä, joka kuuluu Baijerissa Schwabenin hallintopiiriin. Hänen isänsä Palagius Dietrich toimi työnjohtajana tehtaalla. Josef Dietrich itse astui työelämään leipurin apupoikana, joidenkin tietojen mukaan teurastajan oppilaana, Dietrich värväytyi armeijaan 1911 ja palveli lyhyesti Augsburgiin sijoitetussa 4. kenttätykistörykmentissä, kunnes putosi hevosen selästä ja loukkasi itsensä.
Dietrich värväytyi uudestaan armeijaan ensimmäisen maailmansodan sytyttyä, mutta koska hän myöhemmän valehteli sotakokemuksistaan ja tehtävistään "suuressa sodassa", on vaikea tietää, mitä hän todella teki. Hän kertoi palvelleensa ratsuväessä mieluummin kuin jalkaväessä, jossa hän todennäköisimmin oli, ja joskus hän sanoi olleensa myös vasta perustetuissa alppijääkärijoukoissa. Toisten lähteiden mukaan toimi sodassa huoltokersanttina, jonka vastuulla oli sotilaiden palkkojen maksaminen.
Joka tapauksessa Dietrich värväytyi 7. baijerilaiseen kenttätykistörykmenttiin, taisteli muun muassa Ypresissä, jossa sai arven silmänsä yläpuolelle vihollisen ratsuväensotilaan keihään iskusta. Sodan viimeisen vuoden alussa hänet siirrettiin vasta perustettuun baijerilaiseen panssarivaunuosastoon.
Sodan aikana hän oli noussut ylikersantin arvoon, ja hänet oli palkittu toisen luokan rautaristillä. Hän halusi jäädä armeijaan mutta ei päässyt. Sodan jälkeen Dietrich työskenteli vaihtelevissa ammateissa, kuten huoltoaseman hoitajana, tarjoilijana ja tullimiehenä. Maineeltaan hän oli helposti suutahtava kovanahkainen tappelupukari.
Kansallissosialisti

Dietrich liittyi natsipuolueeseen jo varhaisessa vaiheessa ja pääsi nopeasti Adolf Hitlerin suosioon. Vuonna 1928 hänet nimitettiin Hitlerin henkivartion päälliköksi. Hitler piti Dietrichistä, ja jo vuonna 1931 Dietrich ylennettiin SS-Gruppenführeriksi, SS:n kenraaliluutnantiksi. Natsien valtaannousun jälkeen Dietrich yleni kenraalieverstiksi ja Leibstandarte-SS Adolf Hitlerin komentajaksi. Pitkien puukkojen yönä Dietrichillä oli merkittävä rooli Hitlerin antamien teloitusmääräyksien toteuttajana.
Toinen maailmansota

Ranskan valloituksen aikana Dietrich komensi SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitleriä Pariisiin suunnatussa hyökkäyksessä ja myöhemmin Dunkerquessa. Dietrichin johtama divisioona osallistui myös Balkanin ja Kreikan valtaamiseen.
Itärintamalla Dietrich komensi Keskustan armeijaryhmään kuulunutta I SS-panssariarmeijakuntaa. Syksyllä 1943 hän sai erikoistehtävän: Benito Mussolinin rakastajattaren Clara Petaccin palauttamisen Italian diktaattorille.
Heinz Eberbachin mukaan Leibstandarte Adolf Hitler Dietrichin komennossa tappoi tuhansia juutalaisia. Arvion mukaan tämä tapahtui Taganrogissa. Alkuvuodesta 1942 Leibstandarte Adolf Hitler surmasi neljätuhantta neuvostoliittolaista sotavankia.
Syksyllä 1944 Hitler määräsi Dietrichin johtamaan 6. SS-panssariarmeijaa, jolla oli ratkaiseva osuus vuodenvaihteeseen 1944–1945 sijoittuneessa Ardennien taistelussa. Onnistuneen alun jälkeen Dietrichin armeijan eteneminen pysähtyi ja taistelu hävittiin.
Huhtikuussa 1945 Hitler, joka oli raivoissaan Dietrichin armeijan huonosta suorituksesta itärintamalla, käski Leibstandarte SS Adolf Hitler -divisioonan luopua ”Adolf Hitler” -käsivarsinauhoistaan. Dietrich loukkaantui niin, että palautti kaikki kunniamerkkinsä.
Sodan jälkeen

Dachaun sotarikosoikeudenkäynnissä 1945 Dietrich tuomittiin vastuullisena upseerina Malmedyn verilöylystä, jossa Dietrichin alaiset SS-miehet teloittivat joukon yhdysvaltalaisia sotavankeja Ardennien taistelun aikana. Hän sai 25 vuoden vankeusrangaistuksen, mutta vapautettiin jo kymmenen vuoden jälkeen 1955. Kaksi vuotta myöhemmin saksalainen oikeus tuomitsi hänet lisäksi 19 kuukaudeksi vankilaan osallisuudesta pitkien puukkojen yön teloituksiin. Dietrich kuoli sydänkohtaukseen 1966.