stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Aleksandr Blok

| Aleksandr Blok |
| --- | --- |
 Aleksandr Blok, Konstantin Andrejevits Somovin muotokuva 1907.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1880
Kuollut: 1921 (40–41 vuotta)
Kansalaisuus:  Venäjä
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Kirjallinen suuntaus: symbolismi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Venäjän ja Neuvostoliiton avantgarde
Kazimir Malevitš  1913 tai 1920–1930.
Artikkelit
Abstrakti taide | Agitaatioposliini | Kulkukoiran kellari | Mir iskusstva | Venäläinen formalismi | Voitto auringosta
Suuntaukset
Akmeismi | Futurismi | Konstruktivismi | Suprematismi | Venäläinen symbolismi | Zaum
Tekijät
Anna Ahmatova | Aleksanteri Ahola-Valo | Natan Altman | Mihail Bahtin | Léon Bakst | Andrei Belyi | Nikolai Berdjajev | Ivan Bilibin | Aleksandr Blok | Joseph Brodsky | Marc Chagall | Sonia Delaunay | Sergei Djagilev | Sergei Eisenstein | Pavel Filonov | Mihail Fokin | Naum Gabo | Nikolai Gumiljov | G. I. Gurdjieff | Daniil Harms | Thomas de Hartmann | Velimir Hlebnikov | Wassily Kandinsky | El Lisitski | Anatoli Lunatšarski | Vladimir Majakovski | Kazimir Malevitš | Osip Mandelštam | Vsevolod Meyerhold | Kuzma Petrov-Vodkin | Vsevolod Pudovkin | Aleksandr Rodtšenko | Nicholas Roerich | Olga Rozanova | Konstantin Somov | Dmitri Šostakovitš | Vladimir Tatlin | Marina Tsvetajeva | Pjotr Demjanovitš Uspenski | Dziga Vertov
Aleksandr Aleksandrovitš Blok (ven. Алекса́ндр Алекса́ндрович Блок); (28. marraskuuta (J: 16. marraskuuta) 1880 Pietari, Venäjän keisarikunta – 7. elokuuta 1921 Petrograd, Neuvosto-Venäjä) oli venäläinen runoilija. Häntä pidetään Andrei Belyin ohella venäläisen symbolismin kuuluisimpina edustajana.
Häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä lyyrisistä runoilijoista Venäjällä Aleksandr Puškinin jälkeen.
Kirjallinen ura

Blokin elämä, ajattelu ja tuotanto ilmentävät konkreettisesti nimenomaan venäläisen symbolismin ominaispiirteitä, sillä hänen tuotannossaan ja ajattelussaan venäläiskansallinen kuvasto, tematiikka ja ideologia syrjäytti ranskalaisen vaikutuksen. Tämä seikka antaa aiheen puhua nuoremman polven kirjailijoista nimenomaan venäläisinä symbolisteina. Blokia kuvataan usein myös ikuisen naisellisuuden (die ewige Weiblichkeit) runoilijana.
Kirjallinen ura > Varhaisrunous

Blok kirjoitti ensimmäiset runonsa viisivuotiaana, mutta hän alkoi omien sanojensa mukaan suhtautua kirjoittamiseen vakavasti 18-vuotiaana. 10-vuotiaana Aleksandr teki kaksi Laiva (ven. Корабль) -nimisen lehden numeroa. Vuodesta 1894 vuoteen 1897 hän toimitti yhdessä veljiensä kanssa käsinkirjoitettua Vestnik (ven. Вестник) -lehteä, jota julkaistiin yhteensä 37 numeroa. Ensimmäiset Blokin runot julkaistiin vuonna 1903, Pietarissa Dmitri Merežkovskin Novij put (ven. Новый путь, 'Uusi tie') -lehdessä ja samaan aikaan Moskovassa kirjallisessa vuosikirjassa Severnije tsveti (ven. Северные цветы, 'Pohjolan kukkia').
Blokin varhaista tuotantoa ovat runokokoelmat vuonna 1903 julkaistu Fabrika, vuonna 1904 julkaistu runokokoelma Stihi o prekrasnoi dame (ven. Стихи о Прекрасной Даме, 'Runoja ihanasta naisesta'), joka kertoo romanttisesta rakkaudesta sekä Venäjästä, jolle Blok on kuvitellut mystisen historiallisen tehtävän hänen kuuluisimmassa runossaan Neznakomska (Tuntematon nainen) vuodelta 1906. Koska pelättiin että Pyhä synodi eli uskonnollinen sensuuri puuttuisi teoksen julkaisemiseen, sitä ei julkaistu pääkaupungissa vaan maaseudulla Nizni Novgorodissa.
Blok muutti Pietariin vuonna 1905. Hän tutustui Pietarin kulttuurielämään Vjatšeslav Ivanovin kirjallisessa salongissa eli "Tornissa" sekä Zinaida Gippiuksen ja Dmitri Merežkovskin kirjallisessa salongissa. Blok oli perustamassa Venäjän symbolistiliikettä. Venäjän avantgardistinen runous eli hopea-aika on liitetty Blokiin sekä muihin venäläisrunoilijoihin, kuten Anna Ahmatovaan, Marina Tsvetajevaan, Boris Pasternakiin ja Vladimir Nabokoviin.
Kuolema ja perintö

Kesällä 1921 Blokin terveys oli heikentynyt niin pahasti, että Anatoli Lunatšarski ja Maksim Gorki pyysivät hänelle Leniniltä lupaa matkustaa Suomeen hoitoon. Leninin johdolla kokoontunut kommunistisen puolueen politbyroo kieltäytyi ensin antamasta Blokille matkustuslupaa, mutta pyörsi sittemmin päätöksensä ja myönsi matkustusluvan 1. elokuuta 1921 ja lupa saatiin toimitettua perille 10. elokuuta eli kolme päivää Blokin kuoleman jälkeen. Blok ei ehtinyt matkustaa Suomeen ennen kuolemaansa.
Blok kutsui kuolemaa ”ulkomaaksi, johon jokainen matkustaa ilman viranomaisilta etukäteen saatua lupaa”. Hän kuoli toukokuussa saamaansa sydämen sisäkalvontulehdukseen eli sydänläppätulehdukseen ja aliravitsemukseen Petrogradissa elokuun 7. päivänä 1921. Hänellä kerrotaan olleen myös vakava neuropsykiatrinen tila, psykostenia, josta hän kärsi kuukausi ennen kuolemaansa. Toisaalta on kirjoitettu että Blokin kuolinsyy oli epäselvä ja herätti huhuja ja hänen ristiriitainen tuotantonsakin synnytti laajaa polemiikkia. Blokin kuolema merkitsi yhden aikakauden loppua venäläisessä kirjallisuudessa. Venäläisessä kulttuurissa alkoi kehittyä myyttinen kuva vanhan Venäjän "viimeisestä runoilijasta".
Blok oli myös merkittävä kääntäjä, ja hän on kääntänyt venäjäksi muun muassa Maamme-laulun.
Yksityiselämä

Aleksandr Blok meni vuonna 1903 naimisiin näyttelijä ja balettihistorioitsija Ljubov Dmitrijeva Mendelejevan (1881-1939), kemisti Dmitri Mendelejevin tyttären kanssa. Heidän ainoa lapsensa kuoli vuonna 1909. Blokilla oli myös suhde näyttelijätär Natalia Nikolajevna Volohovaan ja oopperalaulaja Ljubov Aleksandrovna Andrejeva-Delmasiin. Myös vaimo Ljubov Dmitrievna salli itselleen muita suhteita. Tämän vuoksi Blokilla oli konflikti Andrei Belyin kanssa, jota kuvataan Blokin näytelmässä Pieni markkinateatteri (ven. Балаганчик, 1906). Belyi oli intohimoisesti rakastunut, mutta Ljubov Mendelejeva Blok ei vastannut hänen tunteisiinsa. Vuoden 1917 jälkeen Blokin avioliitto pysyi ilman ulkopuolisia suhteita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Aleksandr Blok Wikimedia Commonsissa
Runoilija Aleksandr Blok 125 vuotta. Voice of Russia (web Archive 2007). (suomeksi)
Venäjän suurin runoilija kuollut nälkään, Suomen Kuvalehti, 24.09.1921, nro 39, s. 6, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Chile  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  FID  MusicBrainz  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  SNAC  IdRef 
Ljubov Dimitrjeva Mendelejeva Blok vuonna 1917, kirjailijan vaimo
Lukiosta valmistunut Aleksandr Blok ennen siirtymistään Pietarin yliopistoon vuonna 1898
Aleksandr Blok vuonna 1903
Ilmiliekki Quartet

Ilmiliekki Quartet on suomalainen jazzyhtye. Yhtye perustettiin tammikuussa 2002, ja sen jäsenet ovat Antti Lötjönen, basso; Olavi Louhivuori, rummut; Tuomo Prättälä, piano ja Verneri Pohjola, trumpetti ja melodika. Myös lyömäsoittaja Jaska Lukkarinen on soittanut yhtyeen riveissä. Yhtye lähestyy tyylillisesti free jazzia, ja sen kappaleissa vuorottelevat sävelletyt ja improvisoidut jaksot.
Albumit ja kiertueet

Ilmiliekki Quartet voitti Pohjoismaisen Young Nordic Jazz Comets -yhtyekilpailun vain puoli vuotta perustamisensa jälkeen heinäkuussa 2002. TUM Records julkaisi yhtyeen ensimmäisen levyn March of the Alpha Males julkaistiin vuonna 2003. Albumi sisältää Pohjolan, Prättälän ja Louhivuoren säveltämiä kappaleita sekä kolme lainakappaletta Björkiltä, Radioheadilta ja Ornette Colemanilta. Levy oli ehdolla Jazz-Emman saajaksi. Vuonna 2004 Finland Festivals valitsi Ilmiliekki Quartetin Vuoden nuoreksi taiteilijaksi, ja March of the Alpha Males voitti Teosto-palkinnon. Yhtye voitti  Jazzrytmit-lehden järjestämän suomalaisten kriitikkojen vuotuisen yhtyeäänestyksen vuosina 2003–2006, kahtena jälkimmäisenä vuonna yhdessä The Five Corners Quintetin kanssa.
TUM Records julkaisi Ilmiliekki Quartetin toisen albumin Take It With Me vuonna 2006. Myös tällä levyllä on Pohjolan, Prättälän ja Louhivuoren säveltämiä kappaleita ja lisäksi lainakappaleet Tom Waitsilta, Red Hot Chili Peppersiltä sekä Suzanne Vegalta. Albumi pääsi brittiläisen The Observer -lehden vuoden 2007 parhaiden levyjen listan sijalle 47.
Vuonna 2009 Ilmiliekki Quartet julkaisi yhdessä laulaja Emma Salokosken kanssa ruotsinkielisiä lauluja sisältävän Vi sålde våra hemman -albumin. Albumilla on kansanlauluja, lauluiksi sovitettuja runoja ja yksi Salokosken sanoittama ja Pohjolan säveltämä kappale. Albumi oli Suomen virallisen albumilistalla kolme viikkoa, parhaimmillaan sijalla 12.
Ilmiliekki Quartet on esiintynyt Suomen lisäksi Euroopassa, Yhdysvalloissa muun muassa Lincoln Centerissä New Yorkissa, Kanadassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa sekä Marokossa.
Diskografia

March of the Alpha Males (2003,  TUM Records)
Take It With Me (2006,  TUM Records)
Vi sålde våra hemman (2009,  Suomen Musiikki) (yhdessä Emma Salokosken kanssa)
Ligger du fortfarande i sängen! (2018,  Svart Records) (yhdessä Emma Salokosken kanssa)
Land Of Real Men (2019,  We Jazz Records)
Ilmiliekki Quartet (2022,  We Jazz Records)
Joulu, joulu, jul (18.11.2022,   We Jazz Records) (yhdessä Emma Salokosken kanssa)
Palkinnot

Pohjoismaisen Young Nordic Jazz Comets -yhtyekilpailun voitto 2002
March Of The Alpha Males Jazz-Emma-ehdokkaana 2003
Teosto-palkinto 2004
Finland Festivalsin Vuoden Nuori Taiteilija -nimitys 2004
Vuoden yhtye Jazzrytmit-kriitikkoäänestyksen Vuoden yhtye -kategorian voitto 2003 ja 2004
Aiheesta muualla

Ilmiliekki Quartet TUM Recordsin sivuilla
Ilmiliekki Quartet Myspacessa (englanniksi)
Emma Salokoski & Ilmiliekki Quartet Myspacessa (englanniksi)
Lahden stadion

| Lahden stadion |
| --- | --- |

Rakennuksen tiedot
Sijainti:  Salpausselänkatu 2, 15110 Lahti
Koordinaatit:  60°58′59″N, 025°38′03″E
Avattu:  1981
Remontoitu:  2008, 2018
Omistaja:  Lahden kaupunki
Kenttä:  Lämmitetty luonnonnurmi
Käyttäjät
 Salpausselän kisat  FC Lahti 
Katsojakapasiteetti
 Yhteensä: 7 465 Pääkatsomo: 4 750  Aurinkokatsomo: 2 715 
Kentän mitat
 103 × 67 m 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Lahden stadion (myös Hiihtostadion) on Lahdessa Salpausselällä sijaitseva yleisurheilu-, hiihto- ja jalkapallostadion, joka avattiin vuonna 1981. Stadionin kapasiteetti on 7 465 istumapaikkaa.
Historia

Lahden stadion on osa Lahden urheilukeskusta, jonka ydintoimintona kansallisesti ovat pysyneet Salpausselän kisat, joihin antoi ajatuksen Lauri ”Tahko” Pihkalan 13. maaliskuuta 1922 Suomen Urheilulehdessä julkaisema artikkeli, jossa esitettiin pohjoismaisten hiihtojen järjestämistä Lahdessa. Kolmen viikon kuluttua artikkelin julkaisemisesta perustettiin järjestäjäksi Lahden Hiihtoseura. Vuoden 1922 lopulla valmistunut hyppyrimäki suunniteltiin aikansa Holmenkollenin mäen kokoiseksi.
Tuolloisella hyppyrimäellä kyettiin suorittamaan jopa 40 metriä pitkiä mäkihyppyjä. Varsinaisesti vanha hiihtostadion kokonaisuutena muodostui vuoden 1938 maailmanmestaruuskilpailuihin.  Uusi Lahden suurmäki tuli käyttöön 1972.
Salpausselän Kisat on urheilukeskuksen pitkäikäisin vuosittainen kansainvälinen tapahtuma. Ensimmäisen kerran se järjestettiin 1923. Sen jälkeen kisat olivat Pohjoismaisten talvilajien MM-kisoina vuosina 1926, 1938, 1958, 1978, 1989, 2001 ja 2017. Vuosina 1981 ja 1991 stadionin alueella järjestettiin ampumahiihdon MM-kisat. Vuoden 1997 World Games -kisat järjestettiin Lahdessa, ja Lahden stadion oli keskeinen kilpailuareena.
Ominaisuudet

Stadionin katetussa pääkatsomossa on 4 750 ja kattamattomassa B-katsomossa 2 715 kuppi-istuinta. Stadionin historian aikana on siellä suoritettu neljä suurempaa parannusta.
Katsomorakennus peruskorjattiin vuonna 1998.
Vuosi tämän jälkeen asennettiin nurmikentän alle lämmitysjärjestelmä.
Pääkatsomo sai kuppi-istuimensa 2000 ja B-katsomo 2003.
Stadionin nurmi uusittiin 2002.
Peruskorjaus ja laajennus 2008. Kustannusarvio arvonlisäveroineen oli 559 420 euroa. Suunnittelusta vastasi Arkkitehtitoimisto Ilkka Ridanpää Oy.
Stadionin varusteisiin kuuluvat erilliset kuppi-istuimet, pääkatsomon lämmitys, valaistus ja kentän lämmitysjärjestelmä. Lahden stadionia on moitittu jalkapalloon huonosti soveltuvaksi muun muassa kaukana kentästä sijaitsevien katsomoiden vuoksi. Keskustan Kisapuisto ei kuitenkaan täytä Veikkausliigan vaatimuksia. FC Lahti siirtyi 2011 pelaamaan Lahden Kisapuistoon.
Museovirasto on määritellyt Salpausselän hiihtostadionin yhdeksi Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä, ja harjulla seisovat hyppyrimäet ovat sen mukaan yhdessä Radiomäen mastojen kanssa yksi Lahden kaupungin tunnuskuvista. Samoin urheilukeskus on merkittävä kaupunkirakenteen rajaaja, ja sen sijainti pääkadun visuaalisena jatkona on ainutkertainen.
Lahden stadionin hyppyrimäkien ensimmäisen puisen hyppyrimäen jälkeen toiseen paikkaan rakennetun betonisen Lahden suurmäen alastulorinteen notkossa sijaitsee Lahden maauimala.
Yleisöennätykset

Stadionin jalkapallo-otteluiden yleisöennätys, 13 533 katsojaa, syntyi vuonna 1988. Kyseinen ottelu oli Lahden paikallisottelu FC Kuusysi – Lahden Reipas.
Seuraavan kerran lähelle näitä lukemia päästiin Veikkausliiga-kaudella 2004. Tuolloin FC Lahden avausottelussa TP-47:ää vastaan oli 12 850 katsojaa kerääntynyt paikalle todistamaan Jari Litmasen paluuta kotikaupunkiinsa.
Poikabändi New Kids on the Block esiintyi Lahden mäkihyppyreillä 11.5.1991 arviolta 25 000 kuulijalle. Konsertti oli siihen asti suurin Suomessa järjestetty yksittäiskonsertti.kenen mukaan?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lahden stadion Lahden kaupungin sivuilla
Veikkausliigan stadionit
Hietalahden jalkapallostadion
Kuopion keskuskenttä
Kupittaan jalkapallostadion
Lahden stadion
OmaSp Stadion
Oulunkylän jalkapallostadion
Raatin stadion
Tammelan stadion
Tammisaaren keskuskenttä
Tehtaan kenttä
Töölön jalkapallostadion
Wiklöf Holding Arena
Lahti
Lahden stadion Salpausselän kisojen aikaan.
Lahden korotettu suurhyppyrimäki sekä Lahden keskimmäinen ja pieni hyppyrimäki.
Lahti L-35

| Lahti L-35 |
| --- | --- |

Tyyppi:  itselataava pistooli
Valmistaja:  Valtion Kivääritehdas Valmet
Valmistusmaa:   Suomi
Valmistusvuodet:  1935–1952
Tekniset tiedot
Kaliiperi(t):  9 × 19 mm Parabellum/Luger
Aseen pituus:  240 mm
Piipun pituus:  120 mm
Paino (tyhjänä):  1 250 g
Lipas:  yksirivinen tankolipas
Kapasiteetti:  8 patruunaa
Ammuksen lähtönopeus:  n. 370 m/s
Lahti L-35 on Aimo J. Lahden suunnittelema pistooli, jota valmistettiin vuosina 1935–1952, neljänä eri valmistussarjana noin 9 000 kappaletta. Ensimmäinen tuotantosarja valmistui vasta 1938.
Aseessa on pistoolille poikkeuksellinen lukon kiihdytin. Sen avulla aseen suunnittelija halusi vähentää häiriöalttiutta jäätyneenä tai likaisena. Kiihdytin osoittautui kuitenkin käytännössä tarpeettomaksi, jopa haitalliseksi, sillä se heikentää luistia. Jos Lahti-pistoolissa käytetään liian kovia latauksia (konepistoolin patruunoita ym.), luistin väsymismurtuma alkaa tyypillisesti kiihdyttimen akselin kohdalta.
Suomen armeija käytti L-35:ttä talvi- ja jatkosodassa ja se oli virallinen palveluspistoolimalli 1980-luvulle asti, jolloin se korvattiin FN HP.DA -pistoolilla (9.00 PIST 80 / 9.00 PIST 80-91).
Valmet kokosi tehtaalle jääneistä osista vielä vuonna 1985 L-35:n 50-vuotisjuhlavuoden kunniaksi sadan kappaleen erän pistooleja, jotka sarjanumeroitiin välille 50 001–50 100.
Husqvarna m/40

Asetta lisenssivalmistettiin myös Ruotsissa Husqvarna m/40 -nimikkeellä lähes 100 000 kappaletta vuosina 1940–1946.
Karsitun painon, huonolaatuisen teräksen ja käytetyn tehokkaan konepistoolipatruunan vuoksi Husqvarnan valmistamat aseet alkoivat hajota 1980-luvulla, jolloin lähes kaikki poistettiin käytöstä ja tilalle otettiin vanha m/07 (lisenssivalmistettu FN Browning M1903).
Ruotsin armeija käytti m/40:tä 1990-luvulle asti, jolloin se korvattiin maavoimissa Glock 17- (Pistol 88) ja ilmavoimissa Glock 19 (Pistol 88B) -pistoolilla.
Aiheesta muualla

Suomalainen asekeräily: Lahti L-35
Jaeger Platoon: Finnish army 1918-1945 revolvers & pistols part 1
The Swedish Pistol m/1940
Kirjallisuutta

Smith, Graham (toim.): Sotilaskäsiaseet.  Jyväskylä, Helsinki:  Gummerus, 1996.  ISBN 951-20-4750-0
Palokangas, Markku: Sotilaskäsiaseet Suomessa 1918–1988 osa II ja III.
Erjola, Risto: Asetuotanto Suomessa toisen maailmansodan aikana.
Harvila, Lauri: Suomen armeijan käyttämät aseet.
Timo Hyytinen: Arma Fennica 1 : Suomalaiset aseet, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 1985 ISBN 951-99681-6-4
Timo Hyytinen: Arma Fennica 2 : Sotilasaseet, Arma Fennica Oy, Jyväskylä 1987 ISBN 951-99887-0-X
Husqvarna m/40
Laiteajuri

Laiteajuri (tai lyhyemmin ajuri, Microsoftin suomennoksissa laiteohjain tai ohjain) on ohjelmisto, joka ohjaa tietokoneen oheislaitetta. Ajuri tuntee toisaalta käytettävän laitteen yksityiskohdat ja toisaalta se toteuttaa käyttöjärjestelmäkohtaisen rajapinnan, jonka kautta käyttöjärjestelmä pystyy antamaan toimintapyyntöjä oheislaitteelle.
Vanhoissa järjestelmissä laiteajuri ohjasi hyvinkin yksityiskohtaisesti laitteen toimintaa. Tällöin oli myös tyypillistä, että ohjattavaa laitetta varten asennettiin erityinen laiteohjain, joka oli juuri tätä laitetta varten tehty elektroninen piirilevy tai joukko piirilevyjä.  Ajurin lisääminen ja vaihto tarkoitti tällöin niin sanottua käyttöjärjestelmän generointia, mikä vaati tyypillisesti koneen pysäyttämisen, suhteellisen pitkän kääntämisprosessin ja korkeaa asiantuntemusta varsinkin kerrostettujen käyttöjärjestelmäytimien kohdalla.
Nykyjärjestelmissä suuri osa ajurin tehtävistä on siirtynyt itse oheislaitteessa olevalle suorittimelle, ja laitteistorajapinnan tietokoneeseen päin toteuttaa jonkin standardinmukainen liityntä, kuten esimerkiksi USB. Tällöin ajurin tehtäväksi jää tämän rajapinnan ohjaus. Myös ajurien asennus on muuttunut mutkattomaksi: ajuri voidaan asentaa tai poistaa käynnistämättä konetta uudelleen, ja varsinkin asennus tapahtuu usein automaattisesti.
Joissain käyttöjärjestelmissä ajureita voi pinota, eli yksi ajuri ohjaa toista.  Tämä on yksi tapa mahdollistaa yhteisen laiterajapinnan, kuten USB:n kautta erilaisten laitteiden, kuten levyjen, langattoman verkkoyhteyden, näppäimistön tai hiiren ohjaus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Laiteajuri Wikimedia Commonsissa
T. P. Laine

| T>  P. Laine.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 28. syyskuuta 1931 Ulvila
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  ekonomi
Kirjailija
Salanimi: Tom Pellert
Tyylilajit:  tietokirjallisuus
Esikoisteos:  Kuka hän oli? (2000)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Tapio Pellervo Laine (s. 28. syyskuuta 1931 Ulvila) on suomalainen ekonomi ja kulttuurihistorian harrastaja. Hän on tehnyt ammattiuransa markkinointitutkimuksen parissa. Harrastajana Laine on tutkinut 1970-luvulta alkaen ajanlaskun alun tapahtumia, joista kirjoittaa teoksessaan Kuka hän oli? Uusi näkökulma Jeesuksen elämään (Atena, 2000). Hän on käyttänyt myös salanimeä Tom Pellert.
Teoksia

Pellert, Tom: Raamatun arvoitus ja Halleyn komeetta.  Helsinki:  Tammi, 1982.  ISBN 951-30-5567-1
Laine, T. P.: Kuka hän oli? Uusi näkökulma Jeesuksen elämään.  Jyväskylä:  Atena, 2000.  ISBN 951-796-211-8
Laine, T. P.: Tie voimaan: Havaintoja shamaanien ja joogien tekniikoista: Voiman kehittämisestä ja laukaisemisesta.  Vantaa:  Marduk, 2011.  ISBN 978-952-92-9187-8
Laine, T. P.: Komeetta tulossa? Miksi maya-kansan ajanlasku päättyy v. 2011–2012?  Vantaa:  Marduk, 2007.  ISBN 978-952-92-2140-0
Aiheesta muualla

Heinola, Seppo: Komeetta tulossa (Kirja-arvostelu.) Ultra. Arkistoitu 5.3.2016. Viitattu 1.9.2014.
Ilkka Laitakari

Ilkka Laitakari silloisen Geologian tutkimus­laitoksen museossa Espoossa vuonna 1964.
Ilkka Tiera Ylermi Laitakari (3. lokakuuta 1929 Helsinki – 30. maaliskuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen geologi ja professori.
Laitakari suoritti vuonna 1963 laudaturarvosanan geologiassa ja mineralogiassa. Filosofian lisensiaatin tutkinnossa vuonna 1966 oli pääaineena geologia ja mineralogia, samoin kuin 1969 filosofian tohtorin tutkinnossa.
Uransa aikana Laitakari laati yli sata tieteellistä julkaisua, karttaa sekä tieteen popularisointiin liittyvää artikkelia. Laitakari oli pääasiassa kartoittaja, jonka tuottamat kallioperäkarttalehdet suurelta osin sijoittuvat Päijät-Hämeen alueelle. Hän vastasi Geologian tutkimuskeskuksessa kartografiasta sekä tulivuoriperäisten kivien tuntemuksesta.lähde?
Laitakarin väitöskirja käsitteli Hämeen diabaasijuoniparvea. Tässä tutkimuksessaan ja monessa muussa hän osoitti juonikivitutkimuksen merkityksen kallioperän historian selvittelyssä. Laitakari harrasti tieteen popularisointia, kuten isänsä Aarne Laitakari. Laitakarin puoliso oli filosofian kandidaatti Hilja Annikki o.s. Teppo.
Teoksia

Kiviopas, 1959
Kivet värikuvina, 1961
On the set of olivine diabase dikes in Häme, Finland, 1969, (väitöskirja).
Kallioperäkarttoja, niiden selityksiä ja kartoitusoppaita.
Artikkeleita tietosanakirjoissa, geologisissa julkaisusarjoissa, aikakauslehdissä ja yleistajuisissa julkaisuissa.
Sisustusarkkitehdit SIO

Sisustusarkkitehdit SIO ry on vuonna 1949 perustettu ammatillinen järjestö, joka jakaa tietoa sisustusarkkitehtien työstä. Sisustusarkkitehdit ovat suorittaneet taiteen maisterin loppututkinnon (MA) tai muotoilijan ammattikorkeakoulututkinnon.
SIO ry on Ornamon jäsenjärjestö ja osa Ornamoa, joten jokainen SIOn jäsen kuuluu myös kattojärjestö Ornamoon. SIO kuuluu ECIAn (European Counsil of Interior Architects) ja IFIiin (International Ferderation of Interior Architects) . SIOssa on yli 740 jäsentä (v. 2025). SIO edistää rakennustaiteen, laadukkaan ympäristön ja suunnittelun arvostusta ja seuraa alan koulutuksen kehittämistä. SIOn jäsenet käyttävät ammattinimikkeen perässä SIO -lyhennettä.
Historia

Ammattikunta sai alkunsa 1870 perustetussa Veistokoulussa, josta on kehittynyt nykyinen Aalto-yliopisto. Huonekalupiirustusosasto eli niin kutsuttu B-osasto perustettiin vuonna 1915. Vuonna 1948 Ornamon uudelle huonekalujaostolle valittiin ensimmäiseksi puheenjohtajaksi Werner West. Sisustusarkkitehdit SIO ry rekisteröitiin virallisesti yhdistykseksi vuonna 1956.
Palkinnot ja tunnustukset

SIO nimesi vuodesta 1982 jäsenistöstään joka kolmas vuosi Vuoden kalustesuunnittelijan ja kaksi vuotta peräkkäinselvennä Vuoden sisustusarkkitehdin. Kalustesuunnittelupalkinto annettiin usein tietystä työstä, joten sitä kutsuttiin usein Vuoden huonekalu -palkinnoksi tai SIO:n huonekalupalkinnoksi. Vuonna 2003 kalustesuunnittelupalkinto korvautui Vuoden huonekalusuunnittelija -palkinnolla. Vuodesta 2015 on näiden sijaan jaettu Ornamo-palkintoa, joka nostaa vuosittain esille kolme ajankohtaista ja ansioitunutta muotoilun eri osa-alueiden vaikuttajaa, joista yksi palkitaan..
SIOn kunniajäsenet

Eero Aarnio
Päivi Bergroth
Päivi Meuronen
Mika Karkulahti
Leena Kolinen
Lena Strömberg
Antti Paatero
Assi Sandelin
Yrjö Wiherheimo
Antti Wuorenjuuri
SIOn kunniajäsenet > Edesmenneet kunniajäsenet

Carin Bryggman
Olavi Hänninen
Lisa Johansson-Pape
Olli Mannermaa
Antti Nurmesniemi
Lasse Ollinkari
Pekka Perjo
Ilmari Tapiovaara
Alli Syvänoja
Pirkko Stenros
Yrjö Kukkapuro