stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Salora
Historia > Tuotemerkin myöhemmät vaiheet

1990-luvun puolivälissä Nokia keskittyi matkapuhelimiin ja tietoliikenteeseen ja myi kulutuselektroniikan liiketoimintansa 1996 hongkongilaiselle Semi-Tech (Global) -yhtiölle. Kauppaan sisältyivät muun muassa Turun televisiotehdas ja Finlux- sekä Salora -tuotemerkit.
Semi-Tech teki konkurssin vuonna 2000 ja Turun televisiotehdas myytiin norjalaiselle Otrum Electronics -yhtiölle, jolloin sen nimeksi tuli jälleen Finlux Oy. Yritys tuli uudestaan suomalaisomistukseen vuonna 2002, mutta ei saavuttanut kannattavuutta, vaan hakeutui konkurssiin syyskuussa 2005 (Yhtiön kuvaputkimallit joutuivat yllättävän pian litteiden mallien syrjäyttämäksi).
Saloran tuotemerkki siirtyi helmikuussa 2006 hollantilaiselle yksityishenkilölle. Vuonna 2008 tanskalainen kodinelektroniikan maahantuontiyritys Kjaerulff osti oikeudet myydä Salora-nimellä televisioita ja digibokseja Suomessa, Baltian maissa ja Itä-Euroopassa. Sillä oli jo ennestään oikeudet Salora-merkkiin muissa Pohjoismaissa.
Kjaerulff ei kuitenkaan saanut merkkiä uuteen lentoon, vaan myi sen hollantilaiselle Albers Trading B.V.:lle, joka myy Salora-merkillä viihde-elektroniikkaa. Toinen Salora-nimellä elektroniikkaa myyvä yritys on intialainen Salora International.
Toimitusjohtajat

Fjalar Nordell (1945–1974)
Jouko Nordell (1974–1977)
Henrik Öhquist (1977–1981)
Antti Lagerroos (1981–1984)
Jyrki Salminen (1984–1985)
Heikki Koskinen (1985–1988)
Reijo Lantto (1988–1989)
Aiheesta muualla

Raimo Jokisen Salora-sivusto
Elias-verkkonäyttely Salon elektroniikkateollisuudesta (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen Elävä arkisto: Salora-oikeudenkäynti 1977
Verkkonäyttely Saloran televisiomuotoilusta (Arkistoitu – Internet Archive)
Vanhoissa televisioissa piilee suuri vaara – pelastusjohtaja vaatii vanhat Salorat ja Finluxit välittömästi poistettaviksi Yle, 2017
Tervetuloa Saloraan. Väritelevision valmistusvaiheita Salora Oy:ssä vuonna 1986 (Youtube)
Nordell & Koskinen ja Salora -tuotantoa, sekä muita kilpailevien valmistajien laitteita yksityisessä verkkonäyttelyssä: Timon Radiosivut
Ujar

Ujarin lippu
Lenin-patsas Ujarin kaupungissa
Ujar (ven. Уя́р) on kaupunki Krasnojarskin aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee Itä-Sajanin alarinteillä 132 kilometriä Krasnojarskista itään. Kaupunki on Ujarin piirin keskus. Sen kautta kulkee Siperian rata sekä Novosibirskin ja Irkutskin välinen M53-valtatie. Asukkaita on 12 500 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on saanut alkunsa vuonna 1760 perustetusta uudisasukkaiden kylästä. 1800-luvun lopulla sen kautta rakennettiin Siperian rata. Vuonna 1944 Ujarista tuli kaupunki. Nykyään siellä on mm. elintarvike- ja rakennustarviketeollisuutta.
Aiheesta muualla

Ujarin kaupungille omistettu sivusto (venäjäksi)
Hallinnollinen keskus: Krasnojarsk

Artjomovsk |
Atšinsk |
Bogotol |
Borodino |
Divnogorsk |
Dudinka |
Igarka |
Ilanski |
Jeniseisk |
Kansk |
Kodinsk |
Lesosibirsk |
Minusinsk |
Nazarovo |
Norilsk |
Šarypovo |
Sosnovoborsk |
Ujar |
Užur |
Zaozjornyi |
Zelenogorsk |
Železnogorsk
Ukkosenjumalan poika

Ukkosenjumalan poika on Arto Paasilinnan romaani vuodelta 1984 (WSOY).
Romaanissa Ukko ylijumalan poika Rutja lähetetään maan päälle herättämään suomalaisten usko vanhoihin jumaliin. Rutja on Paasilinnan luoma hahmo eikä kuulu suomalaiseen mytologiaan. Kirjassa myös ivaillaan ja satirisoidaan kristinuskon kustannuksella.
Paimion kesäteatteri on tehnyt kirjan pohjalta näytelmän vuonna 1995.
Ohkolan kesäteatteri esitti kirjan pohjalta näytelmää heinä-elokuussa 2016.
Kirjallisuus

Paasilinna, Arto: Ukkosenjumalan poika: Romaani.  Helsinki:  WSOY, 1984 (5. painos 1990).  ISBN 951-0-12458-3
Ullavan vaakuna

Ullavan vaakuna (1966–2008)
Ullavan vaakuna oli Ullavan kunnan tunnus. Vaakunan aihe viittaa alueen lukuisiin soihin ja korpimaiden hyödyntämiseen.
Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kaksi hopeista suosuksea ristikkäin”. Vaakunan ovat suunnitelleet Aake Kaarnama ja Martta Vähälä, ja Ullavan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 27. marraskuuta 1965. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 15. huhtikuuta 1966.
Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi vuonna 2009, kun Ullava liitettiin yhdessä Kälviän ja Lohtajan kanssa Kokkolan kaupunkiin.
Udit

Udinainen Nuxasta. Max Karl Tilken postikorttikuva vuodelta 1910.
Udit (udiksi udi tai uti) ovat kaukasialaista udin kieltä puhuva kansa Taka-Kaukasiassa Azerbaidžanissa ja Georgiassa sekä Venäjällä. Perinteinen uskonto on armenialainen tai ortodoksinen kristinusko.
Asuinalueet ja lukumäärä

Neuvostoliiton vuoden 1989 väestönlaskennan mukaan udeja oli 7971 henkeä. Azerbaidžanin Qəbələn piirin Nicin kylässä arvioitiin vuonna 2002 asuvan yli 4 500 udia. 1990-luvulla udien määrä Azerbaidžanin Vartašenin eli Oğuzin kaupungissa ja Georgian Qvarelin piirin Oktomberin (nykyään Zinobiani) kylässä väheni voimakkaasti ja on enää muutamia kymmeniä henkilöitä. Huomattava osa udeista on muuttanut Azerbaidžanista Venäjälle Krasnodarin aluepiiriin ja Rostovin alueelle sekä muihin entisen Neuvostoliiton tasavaltoihin. Venäjällä oli vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 3 700 udia.
Etninen historia

Udien esi-isiä ovat Kaukasian Albaniassa asuneet utit, jotka mainitaan jo antiikin kirjailijoiden teoksissa. Kaukasian Albanian valtionuskontona oli kristinusko, jonka levittämistä varten laadittiin vuoden 430 tienoilla erityinen aramealaiseen ja kreikkalaiseen aakkostoon perustunut kirjoitusjärjestelmä.
Turkkilaisten kansojen vaellettua itä-Kaukasiaan osa udeista kääntyi muslimeiksi ja sulautui azereihin, kun taas Armenian kirkkoon kuuluneet assimiloituivat pääosin armenialaisiin. Udin kieli ja kulttuuri säilyi Georgian kirkkoon kuuluneiden ortodoksien keskuudessa. Armenian kirkkoon kuuluneet käyttivät kirjakielenään armeniaa, ortodokseilla kirkon kielenä oli georgia, jota he eivät ymmärtäneet. Nykyään udit osaavat azeria, venäjää, georgiaa tai armeniaa.
Perinteinen kulttuuri

Perinteisiä elinkeinoja ovat keinokasteluun perustunut maanviljely, silkinviljely, vähemmässä määrin karjanhoito ja Georgiassa viininviljely. Käsityöammateista tärkein oli savenvalanta. Kylät sijaitsivat vuorten juurella, vapaasti sijoiteltuihin taloihin kuului aidan tai kivimuurin ympäröimä piha ja hedelmätarha. Yksikerroksisten kivestä tai tiilestä rakennettujen asuinrakennusten keskellä oli avoin tulisija. Ullakkoa käytettiin hedelmien kuivaamiseen ja säilytykseen.
Ruokavalio perustui etupäässä kasviksiin. Leipää leivottiin vehnäjauhoista. Huomattava merkitys oli erilaisilla pilahveilla ja maitotuotteilla. Liharuokia valmistettiin juhlia varten. Vaatetus oli 1800-luvun lopulla samanlainen kuin Karabahin armenialaisilla.
1800-luvulla yleisin perhemuoto oli ydinperhe. Patriarkaalisia suurperheitä oli lähinnä Nicissä. Avioliitot olivat tiukan eksogamisia: sukulaisten väliset avioliitot oli kielletty 7. polveen saakka. Armenialaisten sekä nykyään venäläisten, ukrainalaisten ja georgialaisten kanssa solmitut seka-avioliitot ovat yleisiä. Perinteisiä uskomuksia ovat kristinuskon pyhimysten ja pyhien paikkojen, auringon, kuun, esi-isien ja kotilieden palvonta. Suullinen kansanperinne ja -musiikki on assimiloitumisen takia säilynyt huonosti.
Nykytilanne

Nykyään udien kansallinen itsetunto on voimistumassa ja kieltä ja kulttuuria pyritään elvyttämään.
Ulkokrunnin tunnusmajakka

Ulkokrunnin pooki
Ulkokrunnin luotsiasema ja pooki
| --- | --- |
Sijainti:  Ulkokrunni, Krunnien saaristo, Perämeri, Ii Suomi
| --- | --- |
Suunnittelija:  Frans Wilhelm Lüchow
Korkeus:  29,6 m
Osa kohdetta:  Ulkokrunnin majakka- ja luotsiyhdyskunta (d) 
| --- | --- |
Valmistunut:  1874
| --- | --- |
Valon korkeus:  26,5 m
Valonkanto:  16,8 km
| --- | --- |
Koordinaatit:  fi 
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Ulkokrunnin tunnusmajakka (myös Ulkokrunnin pooki) on Iin kunnan alueella Perämerellä Krunnien saaristoon kuuluvalla Ulkokrunnin saarella sijaitseva merenkulun ohjauslaite. Tunnusmajakka toimii saariston halki Oulun edustalta Kemiin ja Tornioon johtavan 10 metrin rannikkoväylän väyläohjauslaitteena. Se sijaitsee luonnonsuojelualueella, ja maihinnousu on sallittu vain Maakrunni-säätiön luvalla.
Puinen kuusikulmainen ylöspäin kapeneva 29,6 metrin korkuinen torni on rakennettu F. W. Lüchoun piirustusten mukaisesti vuonna 1874. Aiemmin lähes täsmälleen samalla paikalla sijaitsi Struven ketjuun kuulunut vuonna 1841 rakennettu 9,6 metrin korkuinen kolmiomittaustorni, jota merenkulkijat alkoivat käyttää kiintopisteenään. Kolmiomittaustorni siirtyi luotsilaitoksen hallintaan 1849. Ulkokrunniin perustettiin luotsiasema 1872 ja sen rinnalle kahta vuotta myöhemmin nykyinen tunnusmajakka.
Pookissa on viisi kerrosta, joita alun perin yhdistivät jyrkät puutikkaat. Alimman välitasanteen lattia on parin metrin korkeudella maanpinnan yläpuolella. Tornin tuuliankkurina on lähes kahden metrin paksuinen kivikerros. Ylimmän kerroksen seinissä on ikkunaluukkuja, joista luotsit tähystivät saapuvia aluksia. Tornin huippumerkkinä oli alun perin tuuliviiri. Luotsaustoiminnan alkuaikoina tornissa oli myös lipputanko.
Nuottakalastajat käyttivät pookia hevosten suojatallina aavan meren myrskyjä vastaan. Tämä toiminta jatkui ainakin 1930-luvulle saakka, ja se todennäköisesti aloitti puurakenteisen merimerkin rappeutumisen. 1980-luvun alussa tuuliankkurin alapuolinen hirsipohja romahti, ja vaurion syyksi todettiin sadeveden ja muurahaisten aiheuttama hirsien hapertuminen. Muurahaiset olivat kulkeutuneet pookiin ilmeisesti kalastajien hevosten heinäkuormissa.
Kun Merenkulkulaitos vuonna 1988 aloitti vielä olemassa olevien tunnusmajakoiden pelastamisen, valittiin huonoon kuntoon päässyt Ulkokrunnin pooki ensimmäiseksi kohteeksi, sillä sen pelättiin kaatuvan seuraavassa myrskyssä. Torni korjattiin kahdeksan kirvesmiehen voimin, ja kustannukset nousivat 300 000 markkaan. Kunnostustyössä käytettiin mm. yli kilometri lautaa ja kolme kilometriä rimaa. Samalla tornin sisäpuolella olevat puiset tikkaat korvattiin nykyaikaisilla turvatikkailla.
Nykyisin Oulun–Kemin 10 metrin väylän taaempana linjamerkkinä toimivassa tunnusmajakassa on myös pieni sektoriloisto, joka saa energiansa aurinkopaneelista ja neljästä akusta.
Kansainväliseen majakka- ja majakkalaivaviikonloopuun on Ulkokrunneilta osallistunut nivalalainen Laaksojen Radioamatöörit ry., kutsumerkiltään OH8AAU vuosina 2000  ja 2001.
Ukšjärvi

| Ukšjärvi Укшозеро, Ukšozero |
| --- | --- |

Valtiot:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Äänisenrannan piiri
Kunnat:  Suoju
Koordinaatit:  61°59′16″N, 34°07′59″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suojoki
Järveen tulevat joet:  Kossalmi
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  33 m
Pituus:  14,5 km
Leveys:  4 km
Rantaviiva:  39 km
Pinta-ala:  33,6 km²
Tilavuus:  0,29 km³
Keskisyvyys:  8,6 m
Suurin syvyys:  26 m
Valuma-alue:  385 km²
 fiUkšjärvi 
Ukšjärvi (ven. У́кшезеро, Ukšezero; myös У́кшозеро, Ukšozero) on Suojoen vesistöön kuuluva järvi Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirin Suojun kunnassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 33,6 neliökilometriä, valuma-alueen laajuus 385 neliökilometriä, keskisyvyys 8,6 metriä ja suurin syvyys 26 metriä.
Ukšjärveen virtaa Kossalmen kapeikon kautta Kentjärvi. Siihen yhtyy myös erillisen järven muodostava Surmalahti eli Suurlahti. Ukšjärvi laskee kapeikon kautta Suojokeen.
Järven rannat ovat jyrkät. Pohjaa peittää muta, rannoilla on hiekkaa ja kiviä. Kalalajeja ovat muikku, siika, hauki, säyne, lahna, rantaneula ja made. Suojoesta nousee toisinaan lohia, järvilohia, Suojun siikaa ja harjuksia. Järven ympärillä on kesäasutusta.
Aiheesta muualla

Ukšjärvi Venäjän vesistörekisterissä (venäjäksi)
U

U (u) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten 21. kirjain. U-kirjaimen nimi on suomen kielessä uu ja äännearvo [u].
Äänneasultaan latinalaista U-kirjainta vastaa kyrillisessä kirjaimistossa esiintyvä kyrillinen У (у), joka on u-äänteen merkki.
Historiaa

U-kirjain ei kuulunut antiikin latinan aakkosiin. V-kirjaimella merkittiin sekä u- että v-äänteitä.
Keskiajalla latinassa käytettiin sekä u- että v-kirjainta merkitsemään u- ja v-äänteitä ilman erotusta. Isoa V-kirjainta vastasi pieni u-kirjain, ts. uetus ja VETVS merkitsivät samaa sanaa.
U:n ja V:n erottamista ehdotti Petrus Ramus (k. 1572). Kuitenkin vasta 1600-luvulla vakiintui latinaan nykyinen käytäntö, jonka mukaan u-kirjain jäi v-äänteen merkiksi vain erikoistapauksissa. U:lla merkitään latinassa edelleen v-äännettä silloin, kun sitä edeltää joko ng tai s ja sitä seuraa samaan tavuun kuuluva vokaali (kuten sanassa lingua "lingva").
U suomen kielessä

U-kirjaimella merkitään nykysuomessa labiaalista pyöreää suppeaa takavokaalia [u].
Vanhassa kirjasuomessa u-kirjaimella oli useita käyttötapoja, sillä oikeinkirjoitus oli vakiintumatonta. Mikael Agricola käytti kirjaimia w, v ja u merkitsemään sekä v- että u-äännettä. Myös wu tai o saattoivat merkitä u-äännettä. Vaikka v-äänteen kirjoitustavaksi vakiintui w-kirjain vuoden 1642 Bibliassa, vielä myöhemminkin käytettiin u-äänteen merkkinä sekä u- että v-kirjainta.
U muissa kielissä

Ruotsin kielessä u-kirjaimella merkitään lähinnä labiaalista suppeaa keskivokaalia [ʉ], joka on [u]:n ja [y]:n välimuoto.
Muita esitystapoja

Morseaakkosissa U merkitään: ..-
Radioaakkosissa U on suomalaisen standardin mukaan Urho ja NATO-standardin mukaan Uniform
Pistekirjoituksessa (Braille) U merkitään:
Tietokoneissa U koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
|  | U | u |
| --- | --- | --- |
| ASCII | 85 | 117 |
| Unicode | U+0055 | U+0075 |
U-kirjaimen merkityksiä

u on massan yksikkönä atomimassayksikkö.
U on fysiikassa jännitteen tunnus.
U on uraanin kemiallinen merkki.
U on perinnöllisyystieteessä RNA:n rakenneosan urasiilin lyhenne.
U on räkkilaitteiden korkeutta ilmaiseva yksikkö (44,45 mm).
U on taloustieteessä hyödyn (engl. utility) symboli.
U-arvo on rakennustekniikassa lämmönläpäisykertoimen toinen nimi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta U Wikimedia Commonsissa
U.K.

| U> K..Tiedot |
| --- | --- |
Toiminnassa:  1977–1980, 2011–2015
Tyylilaji:  progressiivinen rock, jazz fusion, art rock
Kotipaikka:   Englanti
Laulukieli:  englanti
Entiset jäsenet:  Eddie Jobson John Wetton Allan Holdsworth Bill Bruford Terry Bozzio
Levy-yhtiö:  E.G., Polydor, Virgin
Aiheesta muualla
Kotisivut
Infobox OKNimi-testi OK: 
U.K. oli englantilainen progressiivisen rockin superyhtye.
UK:n kiertue Yhdysvalloissa oli menestys, ja viimeinen konsertti elokuussa 1978 veti 50 000 hengen yleisön. Kiertueen aikana yhtye jakautui musiikillisesti kahtia: Eddie Jobson ja John Wetton halusivat pitäytyä rock- ja popmusiikin soittotyylissä ja -tavassa, kun taas Bruford ja Allan Holdsworth olivat etenkin lavaesiintymisissä improvisoivan soiton puolesta. Basisti-laulaja John Wetton oli saanut jo King Crimsonissa tarpeekseen ristiriidoista, ja keskustelun sekä muutaman esiintymisen jälkeen kaksikot lähtivät omille teilleen. Eräällä tavalla yhtye oli edeltäjä Asia-yhtyeelle, jossa Wetton jatkoi myöhemmin.
Musiikki

Yhtyeen kappaleissa oli paljon epätavallisia tahtilajeja (esimerkiksi 7/4 kappaleessa ”In the Dead of Night”), sähköviulusooloja ja jazzahtavia harmonioita.
Jäsenet

John Wetton – laulu, bassokitara
Eddie Jobson – kosketinsoittimet, sähköviulu, taustalaulu
Allan Holdsworth – kitara (1977–1978)
Bill Bruford – rummut (1977–1978)
Terry Bozzio – rummut (1978–1980, 2012–2013)
Jäsenet > Kiertuejäsenet

Tony Levin – Chapman Stick (2009)
Greg Howe – kitara (2009)
Alex Machacek – kitara (2011–2015)
Marco Minnemann – rummut (2009, 2011, 2013)
Gary Husband – rummut (2012)
Virgil Donati – rummut (2013–2015)
Mike Mangini – rummut (2015)
Diskografia > Studioalbumit

U.K. (1978)
Danger Money (1979)
Diskografia > Livealbumit

Live After Night (1979)
Concert Classics, Vol. 4 (1999)
Reunion - Live in Tokyo (2013)
Curtain Call (2015)
Diskografia > Kokoelmat

Ultimate Collector's Edition (2016)
Ukrajinsk

| Ukrajinsk Украї́нськ |
| --- | --- |

 vaakuna
 Ukrajinsk
 Koordinaatit: 48.0975°N, 37.3633°E 
Valtio:  Ukraina
Alue:  Donetskin alue
Piiri:  Pokrovskin piiri
perustettu:  1952
kaupungiksi:  1963
Väkiluku (2021)  ():  10 837
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ukrajinsk (ukr. Украї́нськ; ven. Украинск, Ukrainsk), vuoteen 1963 saakka Lisivka (ukr. Лісівка) on kaupunki Ukrainan Donetskin alueen Pokrovskin piirissä. Kaupunki sijaitsee maanteise noin 11 kilometriä Selydovesta kaakkoon, 32 kilometriä piirikeskus Pokrovskin keskustasta kaakkoon ja 42 kilometriä aluekeskus Donetskista luoteeseen.
Ukrainan tilastokeskus arvioi kaupungin väkiluvuksi 10 837 asukasta vuoden 2021 alussa. Vuonna 1990 väkiluku oli ollut noin 19 400 asukasta.
Vuonna 1952 perustettiin Liskivan (Leskovon) kylä Ukrajinsk-kaivoksen rakentajia ja työntekijöitä varten. Vuonna 1963 asutus nimettiin kaivoksen mukaan ja sai kaupungin aseman. Ukrainan vuoden 2020 aluehallintouudistuksessa kaupunki liitettiin Pokrovskin piiriin; tätä ennen se oli Selydoven kaupungin (kaupunkipiirin) alaisuudessa.
Tammikuun keskilämpötila on −6,6 °C, heinäkuun +21,5 °C. Vuotuinen sademäärä on yli 500 mm.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ukrajinsk Wikimedia Commonsissa
Ulpianus

Ulpianuksen patsas Brysselin oikeuspalatsissa Belgiassa.
Domitius Ulpianus (k. 228) oli roomalainen juristi.
Ulpianus syntyi Foinikian Tyroksessa. Hän oli kuuluisan juristin Papinianuksen oppilas ja toimi Severusten hallitsijasuvun keisarien alaisuudessa eri viroissa. Hän joutui maanpakoon keisari Elagabaluksen valtakaudella, mutta palasi keisari Severus Alexanderin valtakaudella ja toimi pretoriaaniprefektinä vuodesta 222 lähtien. Pretoriaanit surmasivat Ulpianuksen vuonna 228 hänen yritettyään rajoittaa heidän valtaansa.
Ulpianuksen juridinen tuotanto koostuu pääasiassa aiempien juristien kirjoitusten esittelystä ja kommentoinnista. Hän kirjoitti 81 osaisen teoksen Ad edictum, joka käsitteli preettorin ediktejä, 51 osaisen teoksen Ad Sabinum, joka käsitteli roomalaista siviilioikeutta, ja useita muita kirjoituksia. Yli kolmasosa bysanttilaisen Corpus iuris civilis -lakikokoelman Digesta-osasta on peräisin Ulpianuksen tuotannosta. Ulpianus tunnetaan etenkin tekemästään erottelusta julkista etua koskevaan julkisoikeuteen ja yksityisiä etuja koskevaan yksityisoikeuteen. Vuonna 426 keisari Theodosius II nimesi Ulpianuksen yhdessä Gaiuksen, Papinianuksen, Pauluksen ja Modestinuksen kanssa yhdeksi viidestä juristista, joiden mielipiteillä oli oikeudellinen auktoriteetti.
Uesugi Kenshin

Uesugi Kenshin kuvattuna Utagawa Kuniyoshin maalauksessa.
Uesugi Kenshin (jap. 上杉 謙信, 18. helmikuuta 1530 – 19. huhtikuuta 1578) oli japanilainen daimio eli lääninherra, joka hallitsi Echigon provinssia.
Varhaisvaiheet

Kenshin oli Uesugi-klaania palvelleen Nagao Tamekage neljäs poika, ja syntyi nimellä Nagao Kagetora (jap. 長尾景虎). Vuonna 1536 Tamekage lähetettiin Kagan provinssiin taistelemaan Ikkō-ikkiä vastaan, ja hän menehtyi Sendannon taistelussa. Veljeksistä vanhin Harukage nousi perheen johtoon, mutta hän oli liian huonokuntoinen ja kyvytön tehtävään. 15-vuotiaana Kagetora sai osakseen mainetta puolustettuaan Tochion linnaa Uesugi-klaania vastustaneita kapinallisia vastaan.
Kagetora kutsuttiin samana vuonna toistamiseen tukahduttamaan kapinaa, jonka Kuroda Hidetada oli aikaansaanut Kurotakin linnassa. Kuroda Hidetada antautui luvaten alkaa munkiksi, mutta palasi seuraavana vuonna aloittamaan uutta kapinaa. Kagetora kutsuttiin jälleen taisteluun, jonka päätteeksi Hiretada teki seppukun. 19-vuotiaana Kagetora nousi perheensä johtoon, ja hän sai Kasugayaman linnan omistukseensa, mutta toimi yhä Uesugin alaisuudessa.
Vuonna 1551 Uesugin pitkäaikainen vihollinen Hōjō-klaani voitti Uesugin taistelussa, ja klaanin johtaja Uesugi Norimasa joutui pakenemaan Kasugayamaan. Kagetora suostui suojelemaan Norimasaa, mutta vaati tätä adoptoimaan hänet vallanperijäksi ja nimittämään hänet sekä Echigon daimioksi että Kanto Kanreiksi, shōgunin valtuutetuksi. Norimasa suostui ehtoihin, ja Kagetora otti nimekseen Uesugi Kenshin vuonna 1552.
Kenshinin taistelut

Vuonna 1552 shōgun Ashikaga Yoshiteru käski Kenshiä julistamaan sodan Hōjō-klaania vastaan. Kenshin joutui myöntymään, vaikka oli jo samaan aikaan sodassa Takeda-klaania vastaan. Vuoteen 1554 mennessä Kenshin oli saanut haltuunsa Etchun ja Kozuken provinssit. Vuonna 1561 Kenshin piiritti Odawaran linnan, mutta joutui perääntymään kahden kuukauden taisteluiden jälkeen. Hän onnistui solmimaan liiton Hōjōn kanssa, ja adoptoi Hōjō Ujiyasun pojan vallanperijäkseen. Kenshin antoi tälle nimeksi Uesugi Kagetora. Kenshin eli buddhalaisen munkin tavoin eikä koskaan avioitunut, ja pysyi koko elämänsä selibaatissa.
Kenshin ja Takeda-klaania johtanut Takeda Shingen kävivät kaiken kaikkiaan viisi taistelua Kawanakajiman tasangolla vuosina 1553, 1555, 1557, 1561 ja 1564. Vaikka taisteluissa kuoli sotilaita molemmin puolin ja taistelut saattoivat kestää viikkoja, ne käytiin hyvin herrasmiesmäisesti. Kun Hōjō-klaani katkaisi Takedan suolalähetykset, Kenshin lähetti tälle suolaa omista varastoistaan. Shingen ja Kenshin jakoivat myös kiinnostuksen kirjallisuuteen, ja viittasivat toisiinsa lohikäärmeenä ja tiikerinä, jotka olivat perinteisiä vastustajia japanilaisessa kirjallisuudessa. Sittemmin myös Kawanakajiman taisteluita on kuvattu laajalti Edo-kauden kirjallisuudessa.
Kenshinin ja Shingenin kuuluisin kohtaaminen tapahtui neljännessä Kawanakajiman taistelussa.  Tuolloin Kenshinin hyökkäys läpäisi Shingenin puolustuksen, ja Kenshin pääsi henkilökohtaisesti ratsastamaan Takedan komentokeskukseen. Shingenillä ei ollut aikaa tarttua miekkaansa, mutta onnistui torjumaan Kenshinin iskun tessenillä. Yksi Shingenin sotilaista tappoi Kenshinin hevosen keihäällä, ja kenraalit erotettiin toisistaan.
Uesugi joutui sotaan myös Oda Nobunagaa vastaan, ja voitti tämän Tedorigawan taistelussa vuonna 1577.
Kuolema

Kenshin menehtyi halvaukseen käymälässä vuonna 1578. Kenshinin tila oli jatkuvasti heikentynyt, ja hänen on epäilty sittemmin sairastaneen vatsasyöpää. Päiväkirjamerkintöjen mukaan Kenshin oli laihtunut paljon talvella, ja tunsi kipua rintakehässään. Hän myös usein oksensi syömänsä ruuan. Kenshinin tilaan on myös saattanut vaikuttaa tämän runsas alkoholin käyttö.
Kenshinin kuolema tuli sopivaan aikaan Nobunagalle, minkä johdosta myös salamurhan mahdollisuutta on epäilty. Tunnetuimman tarinan mukaan Nobunagan lähettämä ninja piiloutui käymälän kuoppaan, ja iski keihään tai miekan Kenshinin peräaukkoon. Kenshinin kuolemaa seuranneet kuukaudet olivat hyödyksi Nobunagalle, sillä niiden aikana Kenshinin adoptoitu seuraaja ja siskonpoika taistelivat vallasta, mikä heikensi klaania.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Uesugi Kenshin Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Japani  Australia 
Tieteilijät:  CiNii 
Henkilöt:  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Papuankiipijä

| Papuankiipijä |
| --- | --- |
 Lintutieteilijä John Gouldin piirros.
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Australiankiipijät Climacteridae
Suku::  Sademetsäkiipijät Cormobates
Laji::  placens
Kaksiosainen nimi
 Cormobates placens  (Sclater, 1874) 
Katso myös
   Papuankiipijä Wikispeciesissä   Papuankiipijä Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Papuankiipijä (Cormobates placens) on australiankiipijöiden heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Papuankiipijää tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin kannankehitys on vakaa ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.