stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Ratula (Orimattila)
Historia

Kirjallisia viitteitä Ratulan kylän olemassaolosta löytyy 1500-luvulta. Kylän kehittymiselle suuren sysäyksen antoi 30-vuotisessa sodassa menestynyt Arvid Forbus, joka oli saanut koko Artjärven pitäjän läänitykseksi Ruotsin kuningatar Kristiinalta noin vuonna 1640. Forbus perusti Ratulan kartanon ja kylä alkoi kasvaa vauhdilla. Kartanon isäntänä Forbusin jälkeen toimi kreivi Axel Julius De la Gardie. Kartanon tiluksiin kuului koko Ratulan kylä Soinojankulmalta Taulunportille. Vauraaseen kartanoon on kuulunut oma meijeri, mylly ja kasvihuoneita.
Työväenyhdistyksen Ratulaan perustivat 14. tammikuuta 1906 58 perustajäsentä. Johtokuntaan valittiin Antti Lassila, H. Laine, W. Ahonen, E. Sevon ja Aug. Mäkelä. Yhdistys kokoontui kodeissa. Samana vuonna yhdistys sai kotkalaisen puhuja Vuorenmaan koululle iltamiinsa. 1908 yhdistys valitsi kaksi ostajaa Ratulan kartanosta työväentaloa varten ostettaville puille. Ratulan kartanon omistaja Eugenia von Ettet lupasi puut ja vapaavalintaisen tontin maksutta. Hänet ja tilanhoitaja G. A. Rothkirch kutsuttiin vieraiksi avajaisiin, mitkä järjestettiin 6. syyskuuta 1908. Työväenyhdistyksen kirjasto katosi 1918 sisällissodassa, minkä jälkeen talo jäi hartaustilaisuuksia varten ensin papille, sitten tansseja järjestävälle poliisille. Lopulta työväenyhdistys sai talonsa takaisin. Taloa korjattiin ja laajennettiin 1926.
Toinen maailmansota toi Ratulaan Vahvialasta, Muolaasta ja Säkkijärveltä karjalaisia evakkoja, joille lohkaistiin parikymmentä 18–20 hehtaarin tilaa enimmäkseen kartanon maista. Kartanolle jäi maita enää muutama kymmenen hehtaaria. Uudisasukkaat toivat uutta eloa kylään.
Historia > Vilkas 1950-luku

Kylässä elettiin 1950-luvulla vilkasta aikaa, kun kylällä oli samanaikaisesti neljä kauppaa, kaksi postia ja jopa oma elokuvateatteri työväentalolla, jossa elokuvia näyttivät kiertävät koneenkäyttäjät. Ratulassa oli myös kaksi koulua ja oma urheiluseura, Vahvialan Kiista, joka sulautui 1953 yleisartjärveläiseen Artjärven Ahjoon. Vahvialan Kiista oli lähtöisin luovutetuilta alueilta Karjalasta Vahvialan kunnasta, missä toinen merkittävä urheiluseura oli ollut Vahvialan Kilpaveikot. Vuonna 1954 Artjärven Ahjo piti kokouksen, missä päätettiin äänin 19–17, että yhdistyksellä on Ratulan, Hietananan, Artjärven kirkonkylän, Kinttula-Hiitelän ja Villikkalan paikallisosastot. 17 äänestäjää oli kokouksessa kannattanut paikallisosastojen purkamista Artjärven Ahjosta, jolloin niistä olisi voinut tulla erillisiä yhdistyksiä. Käytännössä Artjärven Ahjoon ei muodostunut viittä paikallisosastoa, vaan ainoastaan neljä, koska Ratulan paikallisosasto keskitti toimintansa Villikkalan osastoon. (Antin - 139) Artjärven Ahjon Kinttula-Hiitelän paikallisosastoa kutsuttiin Kinttula-Hiitelän Kiriksi (Antin - 140).
Historia > Homeno

Homeno-nimellä kutsutaan Ratulan kartanon ja Orimattilan Kuivannon välistä aluetta. Homeno-nimistä aluetta ei kuitenkaan ole alkujaan ollut. Ratulan toiselle postille piti antaa joku toinen nimi, koska Ratula oli jo käytössä Elimäellä. Ratulan vanhasta nimistöstä postitoimipaikan nimeksi valittiin Homento. Postilaitoksen kirjoitusvirheen vuoksi nimi muuttui Homenoksi.
Tunnettuja ratulalaisia

Kansanedustajana vuosina 1983–1987 toimi ratulalainen Helvi Koskinen, syntyjään Vahvialasta.
Ratulan kartano vuonna 1910
Ratula Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Naantalin rautatieasema

Naantalin rautatieasema (lyh. Nnl, ruots. Nådendals järnvägsstation) oli Suomen rataverkon liikennepaikka Naantalin kaupungissa. Asema valmistui alun perin vuonna 1923, mutta se siirtyi ensin uusiin tiloihin Luostarinkadulle vuonna 1936 ja uudelleen takaisin kaupungin ulkopuolelle vuonna 1967. Paikallisjunaliikenne lopetettiin vuonna 1972, ja asema purettiin kerrostalojen tieltä vuonna 2006.
Historia > Kolme eri asemaa

Thure Hellströmin suunnittelema klassistinen aumakattoinen asema valmistui Naantalin radan yhteydessä vuonna 1923. Tämä asemarakennus sijaitsi kaupungin koillispuolella. Vuonna 1936 asema siirtyi lähemmäs keskustaa, kun sen toiminnot siirtyivät entiseen asuinrakennukseen Luostarinkadun päähän. Tyhjilleen jäänyt vanha asemarakennus siirrettiin kaksi vuotta myöhemmin Karjalan Matkaselkään ravintolaksi.
Naantalin asema siirtyi toisen kerran vuonna 1967, jolloin rakennettiin kolmas asemarakennus, suurin piirtein ensimmäisen asemarakennuksen sijoille. Tämä asema palveli myös henkilöliikennettä, mutta sen pääasiallinen toiminta painottui tavara- ja tulliaseman puolelle. Asema muodostui yksikerroksisesta, tiilisestä toimisto- ja henkilöasemarakennuksesta, varastorakennuksesta ja samana vuonna aloitetun junalauttaliikenteen siirtokuormauslaiturihallista.
Historia > Junaliikenne hiipuu

Paikallisjunaliikenne Naantalin asemalle lopetettiin vuonna 1972. Junalauttaliikenne puolestaan lopetettiin kannattamattomana vuonna 1975. Naantalin satamaan liikenne radalla jatkui vuoteen 1984 asti ja uudelleen vuosina 1989–1990, mutta nämä junat eivät kulkeneet asemalle johtavalla rataosalla. Liikenteen hiivuttua lipunmyynti asemalla loppui vuonna 1993, yli 20 vuotta henkilöliikenteen lakkauttamisen jälkeen. Asemarakennus siirtyi VR-yhtymän haltuun vuonna 1995 ja suurin osa aseman tiloista vuokrattiin yksityiskäyttöön. Naantalin asemalle ajettiin viimeisiä kertoja vielä vuosien 1998 ja 1999 kesinä, kun vanhoilla Dm7-kiskobusseilla eli lättähatuilla ajettiin erikoisjunavuoroja Muumimaailmaan. Nämä vuorot kuitenkin lopetettiin niiden kannattamattomuuden vuoksi.
Historia > Asema nykyään

Naantalin asema poistui kartalta 2000-vuosikymmenen puolivälissä. Ensin Naantalin sataman liikennepaikka yhdistettiin Naantalin liikennepaikkaan vuonna 2005 ja itse asemarakennus purettiin uusien kerrostalojen alta seuraavana vuonna. Tällöin muutettiin myös asemapaikan sijaintimetrit. Viimeisenä asemarakennuksista katosi paikalla seissyt alkuperäinen tavaramakasiini, joka purettiin vuonna 2007. Tammikuussa 2021 Vihreät esittivät hallituspuolueena lähijunaliikenteen kehittämistä myös Helsingin ulkopuolella. Ehdotuksen mukaan junaliikenne Turun ja Naantalin välile palaisi tunnin vuoroväleillä vuodesta 2023 eteenpäin.
Aiheesta muualla

Kuvia Naantalin rautatieasemasta Vaunut.org -sivustolla
Mynämäki

| Mynämäki Virmo |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
 Antikkalan kylä Mynämäellä.
Sijainti:  60°40′45″N, 021°59′20″E
Maakunta:  Varsinais-Suomen maakunta
Seutukunta:  Turun seutukunta
Kuntanumero:  503
Hallinnollinen keskus:  Mynämäen kirkonkylä
Perustettu:  2007
Kuntaliitokset:  Karjala (1977)  Mietoinen (2007)
Pinta-ala ilman merialueita:  522,32 km² 184:nneksi suurin 2022 
Kokonaispinta-ala:  536,09 km² 209:nneksi suurin 2022 
– maa:  519,82 km²
– sisävesi:  2,50 km²
– meri:  13,77 km²
Väkiluku:  7 501 126:nneksi suurin 31.8.2024 
– väestötiheys:  14,43 as./km² (31.8.2024)
Ikäjakauma:  2020 
– 0–14-v.:  15,0 %
– 15–64-v.:  57,9 %
– yli 64-v.:  27,2 %
Äidinkieli:  2023 
– suomenkielisiä:  95,2 %
– ruotsinkielisiä:  0,9 %
– muut:  3,9 %
Kunnallisvero:  9,10 % 106:nneksi suurin 2024 
Työttömyysaste:  9,2 % (2016) 
Kunnanjohtaja:  Carita Maisila
Kunnanvaltuusto:  35 paikkaa
  2021–2025   • Kesk.   • PS   • Kok.   • SDP   • Vihr.   • Vas.   • KD:   13 6 6 5 2 2 1
www.mynamaki.fi
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mynämäki (ruots. Virmo) on Suomen kunta, joka sijaitsee Varsinais-Suomen maakunnassa. Kunnassa asuu 7 501 ihmistä ja sen pinta-ala on 536,09 km², josta 2,50 km² on vesistöjä. Väestötiheys on 14,43 asukasta/km².
Mynämäen naapurikunnat ovat Aura, Eura, Laitila, Masku, Naantali (meritse), Nousiainen, Pöytyä, Rusko, Taivassalo (meritse), Turku ja Vehmaa.
1. tammikuuta 1977 Mynämäki ja Karjalan kunta liittyivät yhteen yhteisellä päätöksellä. Mynämäki ja Mietoinen yhdistyivät vuoden 2007 alusta alkaen. Uuden kunnan nimeksi tuli Mynämäki ja vaakunaksi otettiin Mietoisten vaakuna. Mynämäen entisiä naapurikuntia ovat Karjalan ja Mietoisten lisäksi Turkuun vuonna 1973 liitetty Paattinen, Ruskoon vuonna 2009 liitetty Vahto ja Pöytyään samoin vuonna 2009 liitetty Yläne.
Mynämäen historiallinen ruotsinkielinen nimi on Virmo.
Kylät > Mietoinen

Entisen Mietoisten kunnan alueella sijaitsevat kylät:
Aarlahti, Antikkala, Haijainen, Harainen, Heikkilä, Hietamäki, Hiippavuori, Hiivola, Hirmuinen, Hämäläinen, Kaivattula, Kaskinen, Katavainen, Karkoinen, Kaukurla, Kaulakko, Kauvainen, Kivivuori, Koivisto, Kumiruona, Kuneinen, Kurina, Kuuskorpi, Laukola, Lehtinen, Leinakkala, Mannuinen, Mietoinen, Nummi, Orkovakkinen, Palokylä, Pursila, Pyhe, Pyhäranta, Rantavakkinen, Raukkaa, Rauvola, Ravea, Runoinen, Ruonkallio, Saari, Soukko, Sukoinen, Sydänperä, Tavastila, Telkinmäki, Tervoinen, Tiirola, Tuokila, Uhlu, Valaskallio, Vähäkylä.
Kylät > Mynämäki

Aakula, Asema, Haapainen, Haloila, Halso, Huoli, Hurula, Ihalainen, Jutila, Juva, Kalela, Karhula, Karjakoski, Kasurla, Kattelus, Keijainen, Kintikkala, Kivikylä, Kivistönmäki, Korvensuu, Kukola, Kälälä, Laavainen, Lankkinen, Lemmettylä, Lepistö, Liuskallio, Majalainen, Maunula, Mielismäki, Munnuinen, Munttinen, Mustila, Myllykylä, Mäenkylä, Nakkila, Neuvoinen, Nihattula, Nihdeinen, Nukkila, Nuuskala, Pahikkala, Palolainen, Parsila, Pellilä, Perpoinen, Pursinen, Rahkola, Raimela, Ruotsinmäki, Ruutila, Seppälä, Sunila, Suorsala, Tammisto, Tapaninen, Tarvainen, Tiuvainen, Tursunperä, Vallainen, Vihtamäki, Värräinen
Lepistön kartta  vuodelta 1687 maanmittari Olof Mörtin tekemä.
Kylät > Karjala

Entisen Karjalan kunnan alueella sijaitsevat kylät:
Haankylä, Haanperä, Kalela, Karjala, Karppinen, Ketelinen, Laajoki, Lemmi, Sairinen, Salavainen, Suojoki, Suutila, Tallola, Vehmalainen, Vuoloinen
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Mynämäen väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 7 359 | 7 359 |
| 1985 | 1985 |    | 7 436 | 7 436 |
| 1990 | 1990 |    | 7 667 | 7 667 |
| 1995 | 1995 |    | 7 871 | 7 871 |
| 2000 | 2000 |    | 7 870 | 7 870 |
| 2005 | 2005 |    | 8 058 | 8 058 |
| 2010 | 2010 |    | 8 041 | 8 041 |
| 2015 | 2015 |    | 7 859 | 7 859 |
| 2020 | 2020 |    | 7 653 | 7 653 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Mynämäessä oli 7 838 asukasta, joista 5 079 asui taajamissa, 2 667 haja-asutusalueilla ja 92:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Mynämäen taajama-aste on 65,6 %. Mynämäen taajamaväestö jakautuu kolmen eri taajaman kesken:
| # | Taajama | Väkiluku (31> 12.2017) |
| --- | --- | --- |
| 1 | Mynämäen kirkonkylä | 4 199 |
| 2 | Mietoinen (Mietoisten kirkonkylä) | 568 |
| 3 | Pyhe | 312 |
Kunnan keskustaajama on lihavoitu.
Koulut

Mynämäen suurin koulu on Laurin koulu, joka sijaitsee Mynämäen keskustassa. Opetusta on luokille 1–9. Koulussa on noin 650 oppilasta ja 50 opetushenkilöä. Laurin koulussa voi oppia kuutta eri kieltä; pakollisina englantia ja ruotsia, valinnaisina espanjaa, ranskaa, saksaa, venäjää ja italiaa. Kunta osallistuu valtakunnalliseen vieraiden kielten opetuksen kehittämishankkeeseen Kielitivoliin. Laurin koulu koordinoi hanketta kunnassa. Lisäksi koululla on kerhotoimintaa, esimerkiksi bändejä. 
Kunnan muut koulut ovat Aseman, Karjalan, Pyhän, sekä Tavastilan koulu.
Kunta tarjoaa myös toisen asteen opetusta Mynämäen lukiossa ja Mynämäen Käsi- ja taideteollisuusopistossa.
Nähtävyyksiä ja museoita

Kunnan alueella on useita pienimuotoisia nähtävyyksiä. Kenties huomattavimmat niistä ovat kunnan kolme kirkkoa. Keskustaajamassa sijaitsevat Mynämäen kirkko ja Mietoisten kirkko ovat keskiajalla rakennettuja kivikirkkoja, Karjalan puukirkko on puolestaan 1800-luvulta. Kunnassa on myös useita pieniä museoita. Karjalan kotiseutumuseo sijaitsee Karjalankyläntien varrella, Laajoella sijaitsee kylämuseo Vihtorin tupa ja Mietoisten keskustassa sijaitsee Maunu II Tavastin kotitilalle perustettu Tavastilan kotiseutumuseo.
Yksi tärkeimmistä museo- ja kulttuuriympäristöalueista kunnassa on rakennussuojelulain nojalla suojeltu kulttuurihistoriallisesti arvokas Korvensuun voimalaitosalue ja Korvensuun voimalaitos- ja konepajamuseo, joka sijaitsee Laajoen ja Suuren Postitien yhtymäkohdassa. Alueen rakennuksiin kuuluu vanha vesivoimalaitosrakennus ja sen kanavarakenteet sekä useita muita rakennuksia, kuten konepaja, maalariverstas, asuinrakennus, kellari sekä talli ja puuvaja. Lounais-Suomen Sähkö Oy hankki 1900-luvun alussa perustetun tehdasalueen omistukseensa vuonna 1937, jonka jälkeen yhtiön uusima vesivoimalaitos oli käytössä vuoteen 1993. Aluetta ovat sen jälkeen kehittäneet museona kunta, kotiseutuyhdistys, maakuntamuseo ja yksityishenkilöt. Konepajan tiloissa toimivassa museossa on muun muassa näytteillä tehtailija Frans Lindströmin rakennuttama ensimmäinen Suomessa valmistettu auto mallia Korvensuu 1913. Se valmistettiin Korvensuun konepajalla vuonna 1913.
Mynämäen arvokkain luonnonnähtävyys on Kurjenrahkan kansallispuisto. Mynämäki on yksi niistä seitsemästä kunnasta, jonka raja kulkee kansallispuistossa sijaitsevan Kuhankuonon eli seitsemän kunnan rajapyykin kautta. Kuhankuono on Mynämäen itäisin piste.
Uskonnolliset yhteisöt

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Mynämäessä on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Mynämäen seurakunta
Mietoisten kappeliseurakunta
Kirkon sisäisistä herätysliikkeistä vaikuttaa paikkakunnalla ainakin evankelisuus. Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Mynämäen alueella toimii Turun ortodoksinen seurakunta.
Uskonnolliset yhteisöt > Entiset seurakunnat

Seuraavassa luettelossa on mainittu historiallisella ajalla lakkautetut seurakunnat Mynämäen kunnan nykyisellä alueella:
Karjalan seurakunta (liitetty Mynämäen seurakuntaan 1977)
Mietoisten seurakunta (liitetty Mynämäen seurakuntaan 2007)
Urheiluseuroja

Mynämäen Vesa
SBS Wirmo
Mynämäen Pallo
Mynämäen Isku
Mynämäen Toverit
Kulttuuri > Murre

Mynämäen alueella puhutun kielen perustana on pohjoinen Lounais-Suomen murre. Mynämäen murre kuuluu Lounais-Suomen pohjoisryhmän Maskun alaryhmään. Mynämäellä, Karjalassa, Mietoisissa ja Askaisissa puhuttu murre muodostaa oman Mynämäen seudun alaryhmänsä Maskun alaryhmässä.
Kulttuuri > Ruokakulttuuri

Mynämäen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla poffe eli vohveli sekä lehmän- tai kutunmaidosta tehtävä laurinjuusto, joka kuivatetaan kunnes sitä voi leikata saksilla esimerkiksi piimävelliin. Se voidaan myös savustaa suopursun avulla.
Tunnettuja asukkaita

Johan Gadolin (1760–1852), suomalainen kemisti, fyysikko ja mineralogi, jota pidetään Suomen kemiantutkimuksen isänä.
Mikko Immonen (s. 1950), kansanedustaja (vas.)
Lauri Junnila (1908–1988), teollisuusneuvos.
Daniel Juslenius (1676–1752), fennofiilien eli 1700-luvun suomalaisuuden tutkijoiden ja kansallistunnon herättäjien johtohahmo.
Pentti Kyrölä (1925–1999), keksijä
Frans Lindström (1874–1918), tehtailija
Antti Lizelius (1708–1795), Mynämäen kirkkoherra 1761–1795
Emanuel Ramstedt (1881–1960), kansanedustaja (STPV)
Eemil Arvi Saarimaa (1888–1966), kielitieteilijä, suomen kielen opettaja, kielenhuollon asiantuntija sekä Aleksis Kiven teosten tekstikriittinen toimittaja.
Wilho Sipilä (1858–1917), kansanedustaja (suom.), kirkkoherra, lääninrovasti
Toivo Sukari (s. 1954), liikemies
Maunu II Tavast (1370-luvun alku – 1452), Suomen kuuluisin keskiaikainen piispa
Toivo Tyrni (1890–1966), kansanedustaja (ed.), lääketieteen ja kirurgian tohtori, kunnanlääkäri
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Mynämäen kunnan kotisivut
Tilastokeskus: Mynämäen avainluvut
Wirmo-Seura. Mynämäen seudun kotiseutuyhdistyksen kotisivut
WirmoWiki Mynämäen paikannimistä
| n k Varsinais-Suomen maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Aura  Kaarina  Kemiönsaari  Koski Tl  Kustavi  Laitila  Lieto  Loimaa  Marttila  Masku  Mynämäki  Naantali  Nousiainen  Oripää  Paimio  Parainen  Pyhäranta  Pöytyä  Raisio  Rusko  Salo  Sauvo  Somero  Taivassalo  Turku  Uusikaupunki  Vehmaa 
Entiset kunnat:  Alastaro  Angelniemi  Askainen  Dragsfjärd  Halikko  Hiittinen  Houtskari  Iniö  Kakskerta  Kalanti  Karinainen  Karjala  Karuna  Kemiö  Kiikala  Kisko  Korppoo  Kuusisto  Kuusjoki  Lemu  Loimaan kunta  Lokalahti  Maaria  Mellilä  Merimasku  Metsämaa  Mietoinen  Muurla  Naantalin maalaiskunta  Nauvo  Paattinen  Paraisten maalaiskunta  Perniö  Pertteli  Piikkiö  Pyhämaa  Rymättylä  Somerniemi  Suomusjärvi  Särkisalo  Tarvasjoki  Uskela  Uudenkaupungin maalaiskunta  Vahto  Velkua  Västanfjärd  Yläne 
Kartta Mynämäen kuntaliitoksista. Karjala liittyi Mynämäkeen 1977 ja Mietoinen 2007.
Mynämäen vanha vaakuna
Mynämäen kirkko
Mietoisten kirkko
Alex Raymond

Alexander Gillespie Raymond (2. lokakuuta 1909 New Rochelle, New York – 6. syyskuuta 1956 Westport, Connecticut) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä.
Raymond piirsi Chic Youngin luomaa Blondie- eli Touhulan perhe -sarjaa 1930-luvun alussa. Sitä seurasi 1930-luvun alussa kolme menestyssarjaa: Flash Gordon, Viidakko-Jim ja Salainen agentti X-9. Toisen maailmansodan päätyttyä Alex Raymond huipensi uransa luomalla Rip Kirbyn.
Rip Kirbyn ansiosta hän sai vuonna 1949 Reuben-palkinnon Yhdysvaltain kansalliselta sarjakuvantekijöiden järjestöltä.
Alex Raymond kuoli auto-onnettomuudessa  6. syyskuuta 1956.
Suomennettuja albumeja

Rip Kirbyn seikkailuja.  (Tarinat vuosilta 1948–1950)  Helsingin Sanomat, 2010.  ISBN 978-952-5557-38-1
Álvaro Recoba

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Álvaro Alexander Recoba Rivero
Syntymäaika: 17. maaliskuuta 1976
Syntymäpaikka: Montevideo, Uruguay
Pelipaikka: hyökkäävä keskikenttäpelaaja
Pituus: 179 senttimetriä
Lempinimi: El Chino
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1993–1995 1996–1997 1997– 1998–1999 | Danubio FC Nacional Montevideo Inter → Venezia AC | 31 (32) 27 (30) 258 (71) 19 (11) |
Maajoukkue
| 1995–2007 | Uruguay | 69 (12) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat, päivitetty 7. huhtikuuta 2007.  Maajoukkueuran tilastot päivitetty 7. huhtikuuta 2007.
Álvaro Alexander Recoba Rivero (s. 17. maaliskuuta 1976 Montevideo) on uruguaylainen jalkapalloilija. Recoban espanjankielinen lempinimi on El Chino, ja hänen äidinäitinsä on kiinalaissyntyinen. Hänet voitiin aikanaan helposti lukea yhdeksi maailman parhaista vapaapotkujen antajista.
Recoba aloitti ammattilaisuransa kotimaassaan Danubion joukkueessa 1993, siirtyi erääseen maan johtavista seuroista Nacionaliin 1995, ja vuosina 1997–2007 hän edusti Milanon Interiä lukuun ottamatta kuuden kuukauden pestiä Venezian joukkueeseen 1999. Recoban pelipaikka oli nouseva laita, ja hän teki runsaasti maaleja. Hän oli myös erikoistilanteiden taitaja. Hän kärsi toistuvista loukkaantumisista uransa aikana.
Recoba kuului Uruguayn jalkapallomaajoukkueeseen, ja vuoden 2002 maailmanmestaruuskisoissa hän teki maalin Senegalia vastaan.
Rautalohikäärmeen tytär

| Rautalohikäärmeen tytär> The Iron Dragon’s Daughter |
| --- | --- |
 Fantasy Masterworks -sarjan uusintapainoksen kansikuva.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Michael Swanwick
Kieli:  englanti
Genre:  fantasia
Kustantaja:  Millennium
Julkaistu:  1993
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  424
ISBN:  0688131743
Suomennos
Suomentaja:  Hannu Tervaharju
Kansitaiteilija:  Eliza Karmasalo
Kustantaja:  Like
Julkaistu:  2003
Ulkoasu:  nidottu
Sivumäärä:  429
ISBN:  952-471-185-0
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Rautalohikäärmeen tytär (engl. The Iron Dragon’s Daughter) on Michael Swanwickin vuonna 1993 ilmestynyt fantasiaromaani, joka yhdistää fantasiaa ja tieteiskirjallisuutta. Romaanin on julkaissut suomeksi Like vuonna 2003 Hannu Tervaharjun käännöksenä.
Kirja oli Arthur C. Clarke -palkintoehdokas ja World Fantasy -palkintoehdokas 1994 ja sijoittui toiseksi Locus-palkintoäänestyksessä fantasiakirjojen luokassa 1994.
Kirjallisuutta

Sisättö, Vesa & Jerrman, Toni (toim.): Ulkomaisia tieteiskirjailijoita 2.  Helsinki:  BTJ, 2004.  ISBN 951-692-579-0
Aiheesta muualla

Jeff Topham: Elves, Dragons, and Anarchy: Convention and Subversion in Michael Swanwick's The Iron Dragon's Daughter. Fantastic Metropolis 30.10.2001. (englanniksi)
Aineistoa kirjailijan kotisivulla. (englanniksi)
Markku Soikkeli: Rautalohikäärmeen tytär. 2003.
Toni Jerrman: Rautalohikäärmeitä ja elämäntuskaa. Helsingin Sanomat 2.8.2003.
Carl-Gustaf Nabb

Carl-Gustaf Nabb (s. 9. syyskuuta 1936) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Nabb edusti urallaan Vasa IFK:a 1956–1964 ja Gamlakarleby Bollklubbia 1965–1966. Kaikkiaan hän pelasi kahdeksan kauden aikana 113 pääsarjatason ottelua. Nabb edusti Suomen maajoukkuetta kolmessa A- ja neljässä B-maaottelussa.
Rautjärven rautatieasema

Rautjärven rautatieasema (lyh. Rjä) on rautatieliikennepaikka Karjalan radalla Rautjärven Asemanseudulla, noin kolmen kilometrin päässä Rautjärven kirkolta.
Asema avattiin vuonna 1937 kirkolta Ruokolahteen vievän maantien risteykseen, ja sen on muiden lähiseudun asemien tapaan suunnitellut Thure Hellström. Aseman ympärille kasvoi tuolloisen Rautjärven kunnan suurin asutuskeskus, vaikka hallinto jäikin kauemmas Miettilän kylään.
Miehitys Rautjärvellä lopetettiin vuonna 1977. Henkilöliikenteen pysähdykset lakkautettiin vuonna 1989 ja tavaraliikenne vuosiksi 1990–1992. Nykyisin liikennepaikka toimii junakohtauspaikkana.
Nabeshima Katsushige

Nabeshima Katsushige
Nabeshima Katsushige (jap. 鍋島勝茂; 4. joulukuuta 1580 – 7. toukokuuta 1657) oli japanilainen daimio eli lääninherra. Hän oli Nabeshima Naoshigen poika, ja peri isänsä läänin Hizenissä.
Kun Japanin yhdistänyt sotilasdiktaattori Toyotomi Hideyoshi kuoli, daimiot hajosivat kahteen leiriin Tokugawa Ieyasun ja Ishida Mitsunarin ympärille. Katsushige liittyi Mitsunariin, joka lopulta hävisi vuoden 1600 Sekigaharan taistelussa Ieyasun joukkoja vastaan, ja hänet teloitettiin. Katsushige julistautui nopeasti Ieyasun vasalliksi, ja sai pitää perimänsä läänityksen. Samana vuonna Ieyasu lähetti Katsushigen yhdessä Kuroda Yoshitakan ja Katō Kiyomasan kanssa valtaamaan Kyūshūn saarta Ieyasun valtapiiriin.
Robin Reed

Robin Lawrence Reed (20. lokakuuta 1899 – 20. joulukuuta 1978) oli yhdysvaltalainen vapaapainija.
Reed voitti olympiakultaa vapaapainin 61 kilogramman painoluokassa 1924 Pariisissa.
Vuonna 1921 Reed voitti Amerikan amatööriurheilun mestaruuden koukkupainissa 125 paunan painoluokassa ja vuosina 1922 ja 1924 vapaapainissa 135-paunaisissa.
Joshua Nadbornik

Josef "Joshua" Nadbornik (5. elokuuta 1902 Helsinki – 28. marraskuuta 1989 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija.
Välihyökkääjänä pelannut Nadbornik edusti urallaan muun muassa Helsingin Jalkapalloklubia, Stjärnania ja Helsingin Tovereita. Hän voitti Suomen mestaruuden HJK:ssa 1925.
Nadbornik pelasi maajoukkueessa vuosina 1925–1930 kolme maaottelua.
Frank Readick

| Frank Readick> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. marraskuuta 1896 Seattle, Washington
Kuollut: 1965
Ammatti:  näyttelijä
Aiheesta muualla
IMDb 
Frank Readick (6. marraskuuta 1896 Seattle, Washington – 1965) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi pääasiassa radiossa.
Readick esitti radiossa The Shadow'ta 1930-luvun alkupuolella.. Hänen seuraajansa The Shadow'n roolissa oli Orson Welles. Readick myös liittyi Wellesin Mercury Theatre -näyttelijäryhmään.
Readickin harvoihin esiintymisiin valkokankaalla, kuului rooli Norman Fosterin elokuvassa Matka kauhuun, jossa esiintyi myös suuri osa muusta Mercury Theatre -seurueesta.
Aiheesta muualla

Anthony Tollin: Stalking the Silver Screen Shadow (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data