stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tietoja Yhdysvaltain presidenteistä
Kuolemat

Neljä Yhdysvaltain presidenttiä on salamurhattu. Useista presidenttien kuolemista, niin luonnollisista kuin salamurhista liikkuu runsaasti erilaisia salaliittoteorioita. Yksi eniten salamurhateorioita aiheuttaneista kuolemista oli John F. Kennedyn murha vuonna 1963. Yhteensattuma, jossa vuosien 1840–1960 välillä kaikki 20:llä jaollisina vuosina virkaansa valitut presidentit kuolivat kesken virkakautensa, on synnyttänyt legendan Tippecanoen kirouksesta. Neljän salamurhatun presidentin lisäksi neljä presidenttiä on kuollut toimessaan luonnollisesta syystä.
Salamurhatut presidentit:
Abraham Lincoln: ammuttiin vuonna 1865, ampujana John Wilkes Booth
James Garfield: ammuttiin vuonna 1881, ampujana Charles J. Guiteau
William McKinley: ammuttiin vuonna 1901, ampujana Leon Czolgosz
John F. Kennedy: ammuttiin vuonna 1963, ampujana Lee Harvey Oswald
Luonnollisista syistä toimessaan kuolleet presidentit:
William Henry Harrison: kuoli vuonna 1841, syynä keuhkokuume
Zachary Taylor: kuoli vuonna 1850, syynä mahan ja ohutsuolen tulehdus
Warren G. Harding: kuoli vuonna 1923, syynä sydänkohtaus
Franklin D. Roosevelt: kuoli vuonna 1945, syynä aivoverenvuoto
Kolme presidenttiä on kuollut Yhdysvaltain itsenäisyyspäivänä (4. heinäkuuta): James Monroe, John Adams ja Thomas Jefferson. Näistä kaksi viimeisintä kuolivat vuonna 1826 viiden tunnin erolla ja Yhdysvaltain 50. itsenäisyyspäivänä. Tähän asti ainoa presidentti, joka on syntynyt maan itsenäisyyspäivänä, oli Calvin Coolidge.
Yhdysvaltain presidenttien kirkkokunnat

Baptistikirkko: Jimmy Carter, Bill Clinton, Warren G. Harding ja Harry S. Truman
Kongregationalistikirkko: Calvin Coolidge
Disciples of Christ -kirkko: James Garfield, Lyndon B. Johnson ja Ronald Reagan
Reformoitu kirkko: Theodore Roosevelt ja Martin Van Buren
Episkopaali- eli anglikaanikirkko: Chester A. Arthur, George H. W. Bush, Gerald Ford, William Henry Harrison, James Madison, James Monroe, Franklin Pierce, Franklin D. Roosevelt, Zachary Taylor, John Tyler ja George Washington
Presbyteerikirkko: James Buchanan, Grover Cleveland, Dwight D. Eisenhower, Benjamin Harrison, Andrew Jackson, James Knox Polk, Woodrow Wilson ja Donald Trump
Unitaristikirkko: John Adams, John Quincy Adams, Millard Fillmore ja William Howard Taft
Metodistikirkko: George W. Bush, Ulysses S. Grant ja William McKinley
Kveekariyhteisö: Herbert Hoover ja Richard Nixon
Katolinen kirkko: John F. Kennedy ja Joe Biden
United Church of Christ: Barack Obama
Kirkkokunnaton: Thomas Jefferson, Andrew Johnson, Abraham Lincoln ja Rutherford B. Hayes (Hayes ei tunnustanut mitään yksittäistä kirkkoa, mutta kävi metodistivaimonsa kanssa pääosin metodistikirkossa)
Muita tietoja

Kaksi presidenttiä on valittu kahdeksi ei-peräkkäiseksi kaudeksi, Grover Cleveland ja Donald Trump. Yksi presidentti on ollut virassa yli kaksi kautta, Franklin D. Roosevelt, joka oli neljä kautta. Yhtä presidenttiä ei valittu presidentiksi ja varapresidentiksi vaaleilla, Gerald Fordia: Nixonin alkuperäinen varapresidentti Spiro Agnew erosi virastaan korruptiosyytteiden vuoksi vuonna 1973, ja Nixonin erotettua itsensä seuraavana vuonna Watergate-skandaalin vuoksi, Ford nousi presidentiksi. Ford pyrki toiselle kaudelle vuoden 1976 presidentinvaaleissa, mutta hävisi Jimmy Carterille.
Yksi presidentti on ollut sitoutumaton, George Washington.
Trump on ainoa presidentti, jolla ei ole ollut poliittista tai sotilaallista taustaa ennen presidentiksi tuloa.
Muita tietoja > Henkilökohtainen elämä

Yksi presidentti on ollut naimaton, James Buchanan, jota on epäilty usein homoseksuaaliksi.
Kaksi presidenttiä on läpikäynyt avioeron, Ronald Reagan ja Donald Trump: Reagen erosi ensimmäisestä vaimostaan vuosikymmeniä ennen asettumistaan ehdolle presidentinvaaleissa ja meni uusiin naimisiin vuonna 1952 Nancy Reaganin kannsa. Trump on eronnut kahdesti ennen kuin meni naimisiin ensimmäisenä naisena toimineen Melania Trumpin kanssa. Monilla presidenteille (mm. Bill Clinton ja Franklin Roosevelt) on ollut avioliiton ulkopuolisia ja julki tulleita suhteita, mutta nämä ovat sittemmin onnistuneet pelastamaan avioliittonsa.
Yhden presidentin äidinkieli ei ollut englanti, vaan hollanti, Martin Van Buren.
Kuudella presidentillä ei tiedetä olleen omia biologisia lapsia: George Washington, James Madison, James Polk, Warren Harding, James Buchanan ja Andrew Jackson.
Kahdeksan presidenttiä on ollut vasenkätesiä: James Garfield, Herbert Hoover, Harry Truman, Gerald Ford, Ronald Reagan, George H. W. Bush, Bill Clinton ja Barack Obama. Vuoden 1992 presidentinvaaleissa kaikki kolme varteen otettavaa ehdokasta, Clinton, Bush ja sitoutumaton Ross Perot, olivat vasenkätisiä.
Muita tietoja > Eropyynnöt ja oikeudelliset kohut

Yksi presidentti on eronnut tehtävästään, Richard Nixon vuonna 1974. Hän ilmoitti asiasta julkisesti 8. elokuuta amerikkalaisille pitämässään televisiopuheesa, ja ero astui voimaan 9. elokuuta klo 12:00.
Kolmea presidenttiä, Andrew Johnsonia, Bill Clintonia ja Donald Trumpia, vastaan on aloitettu viraltapanoprosessi, joka ei ole kuitenkaan johtanut viraltapanoon, koska senaatti ei tuominnut näitä. Ainoa presidentti, jota vastaan on nostettu kaksi virkarikossyytettä, on Trump minkä lisäksi hän on ensimmäinen presidentti, joka on asetettu syytteeseen virkakautensa jälkeen.
Ulysses S. Grant oli ensimmäinen presidentti, joka on pidätetty presidenttikautensa aikana vuonna 1872. Washingtonissa työskentelevä poliisi William West pysäytti hevosvaunuilla hurjastelleen Grantin, koska katsoi tämän olevan huono esikuva muille kuskeille. Grant tuli Westin pyynnöstä tämän kanssa poliisiasemalle ja maksoi 20 dollarin takuut, muttei koskaan ilmaantunut oikeuden eteen.
Ain Jalutin taistelu

Ain Jalutin taistelu käytiin Egyptin mamelukkien ja mongolien välillä syyskuussa 1260 Ain Jalutissa. Taistelussa mongolit kärsivät ensimmäisen huomattavan tappionsa muslimeja vastaan ja Mongolivaltakunnan hajaannus esti kostoiskut. Taistelu pysäytti näin mongolien etenemisen Pohjois-Afrikkaan. Ain Jalutissa mamelukit käyttivät myös ensi kertaa alkukantaisia kanuunoja, joskin niillä ei ollut ratkaisevaa vaikutusta taistelun lopputulokseen.
Tausta

Tšingis-kaani oli aloittanut mongolien pysäyttämättömältä vaikuttavan leviämisen Aasiassa ja vuonna 1251 valtaan nousi hänen pojanpoikansa Möngke-kaani. Möngke jatkoi edeltäjiensä tapaan tunnetun maailman valloitusta ja alisti mongolien valtaamien maiden sotilaista kootun armeijan toiselle Tšingis-kaanin pojanpoika Hülegü-kaanille. Hülegün armeija lähti liikkeelle Persiasta vuonna 1256 ja iski abbasideja vastaan tuhoten silloisen islamilaisen maailman keskus Bagdadin vuonna 1258. Bagdadista Hülegü valtasi aijubidien pääkaupunki Damaskoksen ja suunnitteli etenevänsä Palestiinan läpi viimeistä alueen merkittävää muslimivaltiota mamelukkien hallitsemaa Egyptiä vastaan. Voitto Egyptissä mahdollistaisi etenemisen edelleen muualle Pohjois-Afrikkaan ja Välimeren alueelle.
Vuonna 1260 Hülegü lähetti lähettiläänsä mamelukkien pääkaupunki Kairoon vaatien mamelukkisulttaani Qutuzia antautumaan. Qutuz vastasi teloittamalla mongolien lähettiläät ja asettaen näiden irti leikatut päät näytteille Kairon kaupunginporteille. Hülegü suunnitteli jo etenemistä etelään, mutta tällöin hänet saavutti uutinen Möngke-kaanin kuolemasta. Hülegü lähti kohti itää toivoen voivansa varmistaa mongolivaltakunnan periytymisen itselleen ja mukanaan hänellä oli suurin osa armeijastaan. Mamelukkeja vastaan jäi kristityn turkinsukuisen komentaja Kitbuqa Noyanin johtama 10 000–20 000 miestä käsittänyt armeija. Joukkoihin kuului yksi tümen, noin 500 armenialaista ja syyrialaisia joukkoja. Noyanin johtama armeija lähti kohti etelää Palestiinan kautta ylittäen Jordanjoen elokuussa 1260. Qutuz liittoutui toisen mamelukkipäällikkö Baibarsin kanssa ja lähti puolestaan kohti pohjoista, mukanaan suurin piirtein saman kokoinen armeija, eli noin 20 000 miestä. Saadessaan uutisen Kitbuqan lähestymisestä Qutuz eteni Ain Jalutin lähteelle Jezreelin laaksoon. Taistelu käytiin 3. syyskuuta 1260.
Taistelu

Egyptiläiset päättivät, että Baibarsin johtamat joukot tekisivät pienimuotoisia rynnäkköjä mongoleja vastaan, mutta eivät sitoutuisi suurempaan taisteluun. Joukkojen tavoitteena oli houkutella mongolit laaksoon, jonka ympäristön kukkuloilla Qutuzin miehet olivat väijyksissä. Mongolit astuivat ansaan uskoen Baibarsin heikompien joukkojen vetäytyvän. Laaksoon tullessaan mongolit joutuivat puiden suojissa piilotelleiden mamelukkien ratsuväen ja sotilaiden hyökkäysten kohteeksi. Mongolien asema teki heistä helpon kohteen mamelukkien jousimiehille. Mamelukit käyttivät taistelun aikana myös ensi kertaa pieniä käsikanuunoja (midfa). Kanuunat eivät kyenneet tuottamaan suuria vahinkoja viholliselle, mutta niiden tarkoitus oli pelottaa vastapuolen joukkoja. Kaikesta huolimatta mongolit tekivät ankaraa vastarintaa pyrkien pakenemaan laaksosta. Heidät oli piiritetty kolmelta suunnalta ja mongolien mukana olleet syyrialaiset olivat paenneet taistelukentältä nopeasti. Loput joukot tekivät kuitenkin kaksi rynnäkköä mamelukkien vasenta siipeä vastaan ajaen nämä miltei pakoon. Paon esti lopulta vain Qutuzin rynnätessä itse taisteluun valioyksikkönsä kera. Taistelu kääntyi mamelukkien eduksi ja tuhannet mongolit ja heidän komentajansa Kitbuqa saivat surmansa.
Seuraukset

Hülegü suunnitteli kostavansa Ain Jalutin tappion hänen palattuaan Persiaan vuonna 1262, mutta mongolivaltakunnan hajoaminen vei lopulta hänen huomionsa muualle. Mongolit tekivät mamelukkeja vastaan vain pienen toisen sotaretken, joka lyötiin edellisen tavoin takaisin. Tappio Ain Jalutissa merkitsi mongolien etenemisen pysäyttämistä ja osoitti, että muslimien oli mahdollista saavuttaa voittoja lyömättömiltä vaikuttaneilta mongoleilta.
Mamelukkeja komentanut Qutuz hyötyi kuitenkin henkilökohtaisesti vain vähän. Hänet murhattiin matkalla takaisin Kairoon. Murhan taustalla oli todennäköisesti Baibars, jolle Qutuz oli luvannut Syyrian hallinnan, mutta joka ei ilmeisesti luottanut Qutuzin sanaan. Baibarsista tuli uusi sulttaani ja hänen valtakaudellaan mamelukit ajoivat mongolit Syyriasta ja karkottivat vielä Palestiinassa olleet kristityt ristiretkeläiset.
Fonologia

Morfologia (Muoto-oppi) · Syntaksi (Lauseoppi)
Oikeinkirjoitus · Fonetiikka (Ääntöoppi)
Fonologia (Äänneoppi)
Stilistiikka · Pragmatiikka
Dialektologia · Leksikologia
Historiallis-vertaileva kielitiede
Semantiikka
Kielifilosofia
Kielihistoria
Neurolingvistiikka
Psykolingvistiikka
Sosiolingvistiikka
Kieliteknologia
Käännöstiede
Diskurssianalyysi
Fonologia eli äänneoppi (klassisen kreikan sanoista φωνή /pʰoːnéː/ 'ääni' ja λόγος /lógos/ 'puhe; järki'), etenkin amerikkalaisessa käytännössä myös fonemiikka, on kielitieteen osa-alue, joka liittyy luonnollisen kielen rakennetutkimukseen. Kun ääntöopissa tutkitaan ihmisen kykyä tuottaa kaikenlaisia äänteitä puhe-elimillään ja puhetta konkreettisella tasolla, fonologia käsittelee sitä, miten äänne-eroja hyödynnetään eri kielijärjestelmissä merkitysten erottamiseen. Fonetiikka (ääntöoppi) ja fonologia (äänneoppi) ovat kuitenkin kiinteässä yhteydessä toisiinsa, mutta niiden näkökulmat ovat erilaiset: fonetiikan näkökulma on universaali eli kaikkia kieliä koskeva, kun taas fonologia on kieli(järjestelmä)kohtaista.
Käsitteistöä

Foneemianalyysin avulla saadaan selville kielen foneemiparadigma, foneemit jotka kuuluvat kielen foneemistoon eli funktionaalisten äänteiden varastoon. Foneemi on abstraktinen yksikkö, joka voi toteutua äänteellisesti ja jolla on kielessä distinktiivinen eli merkitystä erottava funktio. Äänne eli fooni on kielikohtaisen foneemin universaalifoneettinen vastine, joka toteutuu konkreettisessa ja ainutlaatuisessa äännöksessä. Foneemin distinktiivinen funktio selviää minimiparitestin avulla, jossa pyritään selvittämään, ovatko vertailtavat äänteet allofoneja vai itsenäisiä foneemeja: [ɑpu] : [ɑsu], [puu] : [kuu], [pussi] : [bussi] ja niin edelleen. Joskus foneemi realistuu useana eri äänteenä, joilla ei kuitenkaan ole toisiinsa nähden merkitystä erottavaa tehtävää kuvattavassa kielisysteemissä. Tällöin puhutaan foneemin allofoneista. Esimerkiksi saksassa foneemi /r/ voidaan lausua joko apikaalisena (kielenkärjellä; kuten suomessa) [r] tai takaisena uvulaarisena ”kurkkuärränä” [ʀ] merkityksen muuttumatta.
Muita käsitteitä:
vapaa vs kombinatorinen allofoni
oppositio ja kontrasti
junktuuri
fonotaksi
Merkitseminen

Foneemit on tapana kirjoittaa vinoviivojen väliin, kun taas äänteet kirjoitetaan hakasulkeiden väliin. Siinä, missä äänteille on olemassa yhteisesti sovittuja merkkijärjestelmiä, voi kielen foneemeja periaatteessa merkitä millä tahansa merkeillä.
Ronald Reagan

| Ronald Reagan |
| --- | --- |
 Ronald Reaganin virallinen muotokuva vuodelta 1981.
Yhdysvaltain 40. presidentti
 20. tammikuuta 1981 – 20. tammikuuta 1989  
Varapresidentti:  George H. W. Bush
Edeltäjä:  Jimmy Carter
Seuraaja:  George H. W. Bush
Kalifornian 33. kuvernööri
 3. tammikuuta 1967 – 6. tammikuuta 1975  
Varakuvernööri:  Robert Finch (1967–1969) Ed Reinecke (1969–1974) John Harmer (1974–1975)
Edeltäjä:  Pat Brown
Seuraaja:  Jerry Brown
Screen Actors Guildin johtaja
 16. marraskuuta 1959 – 12. kesäkuuta 1960  
Edeltäjä:  Howard Keel
Seuraaja:  George Chandler
 17. marraskuuta 1947 – 9. marraskuuta 1952  
Edeltäjä:  Robert Montgomery
Seuraaja:  Walter Pidgeon
Henkilötiedot
Koko nimi:  Ronald Wilson Reagan
Syntynyt: 6. helmikuuta 1911 Tampico, Illinois, Yhdysvallat
Kuollut: 5. kesäkuuta 2004 (93 vuotta) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  poliitikko, näyttelijä, urheiluselostaja
Puoliso:   Jane Wyman (vih. 1940; ero. 1949)  Nancy Davis (vih. 1952) 
Tiedot
Puolue:  republikaanit (1962–2004) demokraatit (1929–1962)
Uskonto:  Disciples of Christ (kääntyi myöhemmin reformoiduksi) presbyteerinen kirkko
 Nimikirjoitus
Sotilaspalvelus
Palvelusmaa(t):  Yhdysvallat
Puolustushaara:  Yhdysvaltain maavoimat
Palvelusvuodet:  1942–1945
Sotilasarvo:  kapteeni
Aiheesta muualla
whitehouse.gov/about-the-white-house/presidents/ronald-reagan
Ronald Wilson Reagan (6. helmikuuta 1911 Tampico, Illinois, Yhdysvallat – 5. kesäkuuta 2004 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli Yhdysvaltain 40. presidentti (1981–1989) ja Kalifornian 33. kuvernööri.
Ennen poliittista uraansa Reagan näytteli yli 50 Hollywood-elokuvassa ja toimi Yhdysvaltain elokuvanäyttelijöiden liiton puheenjohtajana. Hän kannatti nuorena demokraattista puoluetta, mutta siirtyi vähitellen republikaaniksi. Reaganista tuli kansallisesti tunnettu poliittinen puhuja 1950-luvulla kun hän kiersi maata General Electricin edustajana. Hänet valittiin Kalifornian kuvernööriksi ensimmäisen kerran 1967. Reagan pyrki republikaanien presidenttiehdokkaaksi kolme kertaa, ja kolmannella kerralla 1980 hän voitti ehdokkuuden ja myös presidentinvaalin.
Presidenttinä Reagan leikkasi veroja ja kasvatti Yhdysvaltain puolustusmenoja. Hänen kaudellaan maa koki taloudellisen nousukauden, minkä ansiosta Reagan valittiin uudelleen presidentiksi 1984. Reagan vastusti ensimmäisellä kaudellaan voimakkaasti kommunismin leviämistä ja pyrki romahduttamaan Neuvostoliiton kiihdyttämällä kilpavarustelua. Toisella kaudellaan hän aloitti Neuvostoliiton johtajan Mihail Gorbatšovin kanssa lähentymisen. Tämä idän ja lännen lähentyminen johti kylmän sodan päättymiseen.
Reagan tunnettiin optimistisena ja isänmaallisena johtajana sekä innostavana puhujana, joka keskittyi itse suuriin linjoihin ja delegoi vastuuta ministereilleen ja avustajilleen. Hän on edelleen yksi maan suosituimmista toisen maailmansodan jälkeisistä presidenteistä.
Nuoruus ja näyttelijänura > Nuoruus

Ronald Wilson Reagan syntyi Tampicossa Illinoisissa 6. helmikuuta 1911 Jack Reaganin ja Nelle Wilson Reaganin toisena poikana. Ronaldin vanhemmat olivat irlantilaista ja skotlantilaista sukujuurta. Isä Jack oli kenkäkauppias. Äiti Nelle omistautui perheelleen mutta harrasti myös runonlausuntaa erilaisissa tilaisuuksissa ympäri maata. Perhe muutti Illinoisin sisällä usein ja asettui lopulta Dixoniin 1920. Isä Jack oli alkoholisti, mikä haittasi perheen toimeentuloa. Ronald kutsui lapsuuttaan onnelliseksi, vaikka perhe olikin köyhä.
Reagan valmistui high schoolista 1928. Reagan kuului Disciples of Christ -kirkkoon, jonka optimistisen, ahkeruutta ja moraalia korostavan sekä edistysuskoisen aatemaailman hän toi myöhemmin poliittiseen ajatteluunsakin. Reagan työskenteli kesät 1927–1932 hengenpelastajana uimarannalla. Collegessa Reagan luki pääaineinaan sosiologiaa ja taloustieteitä. Erinomaisen muistinsa ansiosta Reagan menestyi koulussa. Hän toimi opiskelijayhdistyksen puheenjohtajana ja osallistui jalkapallo- ja uimajoukkueiden toimintaan. Reagan valmistui Eureka Collegesta 1932.
Reaganin isä oli puoluekannaltaan demokraatti, kuten Ronaldkin nuoruusvuosinaan. Ronaldista tuli demokraattipresidentti Franklin D. Rooseveltin New Deal -politiikan kannattaja vuoden 1932 jälkeen. Hän ei kuitenkaan osoittanut vielä kiinnostusta puoluepolitiikkaan. Sen sijaan hän oli high school -aikanaan kiinnostunut näyttelemisestä. Reagan hakeutui töihin radioon, missä hän työskenteli urheiluselostajana vuodet 1932–1937.
Nuoruus ja näyttelijänura > Elokuvanäyttelijänä

Vuonna 1937 Reagan matkusti Kaliforniaan ja pääsi Warner Brosille koekuvaukseen. Yhtiö teki hänen kanssaan näyttelijäsopimuksen. Reaganin ensimmäinen elokuva Hollywoodissa oli Love Is on the Air, tyypillinen viihteellinen B-elokuva. Reagan näytteli siinä pääosassa radiotoimittajaa, joka taistelee korruptiota vastaan. Reagan sai hyvät arvostelut ensimmäisistä rooleistaan.
Reaganin läpimurtorooli oli jalkapalloilija George Gippinä elokuvassa Hänen viimeinen ottelunsa (1940), jonka myötä hänestä tuli A-filmien näyttelijä ja yksi studion tähtinäyttelijöistä. Vuoteen 1942 mennessä Reagan oli esiintynyt jo 30 elokuvassa. Hänen arvioitiin ansaitsevan jo 50 000 dollaria elokuvalta, ja hän oli Hollywoodin sadan tuottavimman elokuvanäyttelijän joukossa. Toinen maailmansota kuitenkin katkaisi hänen nousunsa elokuvataivaalla. Reagan palveli maailmansodassa luutnanttina. Huonon näkönsä vuoksi hän ei ollut taistelutehtävissä vaan teki koulutuselokuvia. Hänet kotiutettiin armeijasta kapteenina vuonna 1945.
Reagan jatkoi elokuvauraansa sodan jälkeen ja teki vielä 22 elokuvaa. Myöhemmin Reagan jätti Warner Brothers -yhtiön ja siirtyi Universalille. Hänen ensimmäinen Warnerin jälkeinen elokuvansa oli lännenelokuva The Last Outpost (1951). Reaganin viimeiseksi Warner-elokuvaksi jäi Voittoisa joukkue (1952), yksi hänen omista suosikeistaan. Hänen näyttelijänuransa oli kuitenkin jo hiipumassa, ja hän siirtyi vähitellen kokonaan politiikkaan. Hänen viimeinen elokuvaroolinsa oli elokuvassa Tappajat (1964). Reagan juonsi vuosina 1962–1965 myös televisiosarjaa Death Valley Days.
Koko uransa aikana Reagan näytteli yhteensä 53:ssa kokoillan elokuvassa. Hän näytteli useissa elokuvissaan idealistisia sankareita tai naapurinpoikahahmoja. Reagan sai vuonna 1960 oman tähtensä Hollywood Walk of Fame -kadulle.
Näyttelijänuransa aikana Reagan meni kahdesti naimisiin, kummallakin kerralla kollegansa kanssa. Reaganin ensimmäinen vaimo oli näyttelijä Jane Wyman (1940–1949). Liitto alkoi rakoilla ja päättyi eroon, kun Wyman keskittyi nousevaan elokuvatähtiuraansa ja Reagan näyttelijäliiton johtamiseen ja politiikkaan. Reaganin toinen vaimo oli näyttelijä Nancy Davis, jonka kanssa hän oli aviossa vuodesta 1952 kuolemaansa asti.
Reagan toimi maan elokuvanäyttelijöiden liiton Screen Actors Guildin (SAG) johtokunnassa vuodesta 1941 ja vuosina 1947–1952 ja 1959–1960 sen puheenjohtajana. Hän toimi myös Motion Pictures Industry Councilin puheenjohtajana 1949 alkaen. SAG:ssä Reagan keskittyi etenkin kommunistien vaikutusvallan kasvun torjumiseen. Reagan toimi myös liittovaltion keskusrikospoliisi FBI:n ilmiantajana ja paljasti Hollywoodissa toimineita kommunistien sympatisoijia.
Poliittinen ura > Kääntyminen konservatiiviksi

Reagan oli nuorena liberaali demokraatti, mutta kääntyi vuosien varrella konservatiiviseksi republikaaniksi. Vuonna 1950 Reagan vaihtoi tukensa kesken senaatinvaalikampanjaa demokraattien ehdokkaasta republikaanien Richard Nixonin taakse. Reagan sanoi itse, että hänen kääntymisensä oikealle johtui kommunistien toiminnasta Hollywoodissa ja sen kohtaamasta hyväksynnästä. Myös Nancy Reaganin ja tämän isän oikeistokonservatiivinen toiminta saattoi vaikuttaa hänen mielipiteidensä muuttumiseen. Reagan vastusti korkeaa verotusta, ja menestyvänä elokuvanäyttelijänä hän joutuikin itse maksamaan tuloistaan jopa 90 % veroa.
Vuosina 1954–1962 Reagan oli General Electricin palveluksessa. Hän kiersi yhtiön tehtaita puhujana ja juonsi sen televisio-ohjelmaa General Electric Theatre. Reagan vieraili kahdeksan vuoden aikana 139:ssä GE:n tehtaassa ja puhui yhteensä 250 000 työntekijän edessä. Aloittaessaan puhekiertueensa hän oli New Dealia kannattanut demokraatti, mutta vuosien aikana hän kääntyi puhumaan veronalennuksien puolesta. Reagan sai GE:ltä vapauden päättää itse puheensa sisällöstä. Puhe oli puoluepoliittisesti sitoutumaton, joskin sen sisältö hioutui vuosien varrella koko ajan konservatiivisemmaksi.
Poliittinen ura > Kuvernöörinä

Reagan oli vielä pitkään demokraattien jäsen mutta tuki taas Richard Nixonia tämän presidenttikampanjassa 1960. Reagan siirtyi 1962 demokraateista republikaaniseen puolueeseen. Hän piti televisiopuheen presidenttiehdokas Barry Goldwaterin kampanjan puolesta 1964. Puhe teki Reaganista tunnetun, ja republikaanien konservatiivisiipi alkoi kaavailla hänestä uutta johtajaa itselleen. Reagan hyödynsi uutta kuuluisuuttaan jatkamalla puhumista aktiivisesti republikaanien tilaisuuksissa.
Reagania pyydettiin puolueen ehdokkaaksi Kalifornian kuvernöörinvaaliin. Hän voitti 1966 republikaanien ehdokkuuden ja myös kuvernöörinvaalin. Hänet valittiin uudelleen kuvernööriksi 1970.
Ensimmäisessä vaalikampanjassaan Reagan oli näyttäytynyt politikointiin tympääntyneenä kansanmiehenä, joka sitoutui hallinnon keventämiseen. Aluksi Reagan joutui kuitenkin paikkailemaan edeltäjältään perimäänsä osavaltion budjetin alijäämää veronkorotuksilla. Hänen aikanaan osavaltion kulutkin kasvoivat. Kuvernööriaikanaan Reagan teki budjettileikkauksia ja veronalennuksia. Hän karsi sosiaaliavustuksista nauttivien määrää mutta kasvatti samalla heidän saamiaan avustuksia. Aluksi Reagan alensi korkeakoulutuksen määrärahoja, mutta nosti ne myöhemmin aiempaa korkeammalle tasolle. Reaganin politiikka ei ollut niin radikaalia kuin hän vaalikampanjassaan lupasi. Maltillisuus johtui osin siitä, että hän jätti paljon valtaa demokraattien johtamille osavaltionvirastoille. Toisen kuvernöörinvaalinsa Reagan voittikin selvästi ensimmäistä pienemmällä marginaalilla.
Reagan kertoi tehneensä ensimmäisenä kuvernöörinvuotenaan lukuisia virheitä kokemattomuuttaan. Hän muodostikin tuolloin johtamistyylin, jota hän noudatti myöhemmin myös presidenttinä. Hän kokosi hallintoonsa joukon osaavia ihmisiä ja delegoi heille poikkeuksellisen runsaasti valtaa ja vastuuta. Itse hän jättäytyi usein taka-alalle asioiden valmistelussa.