stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Suomen rataverkon moniraiteisista rataosista
Neljä raidetta

Pasila–Hiekkaharju (1996)
Kolmas raide 1972
Rekola–Korso (2000)
Pasila–Leppävaara (2001)
Korso–Kerava (2003)
Hiekkaharju–Rekola (2004)
Ainola–Purola (2018)
Neljä raidetta > Rakenteilla

Kytömaa–Ainola, Purola–Jokela (Helsinki–Riihimäki-rataosan välityskyvyn nostaminen, 2. vaihe)
Leppävaara – Espoon keskus / Kauklahti (Espoon kaupunkirata)
Neljä raidetta > Suunnitteilla

Jokela–Riihimäki (Pasila–Riihimäki-radan välityskyvyn parantaminen, 3. vaihe)
Turun suuralueet

Turun suuralueet ja kaupunginosat. Osa kaupunginosista kuuluu useampaan kuin yhteen suuralueeseen, mutta tässä kartassa tällaiset kaupunginosat on merkitty kuuluvaksi vain yhteen suuralueeseen.
Turun kaupunki on jaettu yhdeksään suuralueeseen eli palvelualueeseen, jotka puolestaan on jaettu 87 kaupunginosaan. Suuraluejako ei aina seuraa kaupunginosien rajoja.
Seuraavassa on lueteltu Turun tilastollisessa jaotuksessa vuoden 2004 loppuun asti käytössä olleet suuralueet sekä uudet suuralueet, jotka otettiin käyttöön vuoden 2005 alusta lähtien.
Vanhat suuralueet

Keskusta
Hirvensalo-Kakskerta
Uittamo-Skanssi
Itäharju-Varissuo
Koroinen
Tampereentie
Kuninkoja
Naantalintie
Maaria-Paattinen
Uudet suuralueet

Keskusta
Hirvensalo-Kakskerta
Skanssi-Uittamo
Varissuo-Lauste
Nummi-Halinen
Runosmäki-Raunistula
Länsikeskus
Pansio-Jyrkkälä
Maaria-Paattinen
Portobellon taistelu

Portobellon taistelu (engl. Battle of Porto Bello, esp. Destrucción de Portobelo) oli Britannian kuninkaallisen laivaston ja Espanjan välillä Portobellon siirtokunnan omistuksesta käyty taistelu. Se oli ensimmäinen taistelu, joka käytiin sodassa Jenkinsin korvasta.
Tausta

Portobello oli pieni kaupunki, mutta Espanjalle tärkeä tukikohta Karibian merellä. Englannin–Espanjan sodassa 12 vuotta aiemmin britit olivat yrittäneet vallata kaupunkia. Kun valtaus oli epäonnistunut, mukana ollut heinäkuussa vara-amiraaliksi ylennetty Edward Vernon oli toistuvasti väittänyt, että hän kykenisi vain kuudella laivalla valtaamaan Portobellon. Uusi kriisi tarjosi Vernonille mahdollisuuden kokeilla väitettään käytännössä. Pääministeri Robert Walpole lähetti Vernonille käskyn vallata kaupunki hyvissä ajoin heinäkuussa, vaikka sota julistettiin vasta 20. lokakuuta. Vernon aloitti kuusi linjalaivaa käsittävän retkikunnan järjestämisen. Vernon lisäsi vahvuuteen 32-tykkisen fregatin HMS Shernessin. lähde?
Osaston kohteina olivat Perun rikkauksilla vaurastuneet rannikkokaupungit La Guaira nykyisen Venezuelan alueella, Cartagena de Indias nykyisen Kolumbian alueella ja Panaman Portobello. Britannian strategisena päämääränä oli ryöstää kaupungit, tuhota Espanjan laivasto Karibialla ja vallata Kuuba. lähde?
Osasto lähti matkaan ja teki ensimmäiset iskunsa lokakuun loppupuolella jo ennen sodanjulistamista ja varsinkin ennen kuin uutinen sodanjulistuksesta oli ehtinyt kantaa Espanjan Amerikan siirtokuntiin. Kohteina olivat La Guaira ja Havanna, mutta Vernonin osasto ei saavuttanut vielä suurta menestystä. Osasto vetäytyi Port Royaliin, josta se hyökkäsi Panamaan hieman paremmalla menestyksellä 5.-6. marraskuuta, jonka jälkeen se jatkoi kohti Portobelloa. lähde?
Osapuolet > Espanjalaiset

Tuolloin espanjalaisittain Puerto Belloksi kutsuttua kaupunkia suojasi merihyökkäyksiltä kolme linnaketta, joissa oli yhteensä 220 tykkiä. Luonnonsataman etuna oli, että kaupunkiin tuli saapua meritse lahden kautta. Lahden porttina oli kaksi niemekettä, joista pohjoisempaan oli rakennettu Todofierron linnake, jossa tornilinnoituksen lisäksi oli myös alempi varustus tykkeineen. Tämä antoi lahden puolustukseen lisää syvyyttä. Todofierro tunnetaan myös nimellä Castillo de Ferro (rautalinnake), sillä se oli vahvistettu runsaalla määrällä rautaa. Gloria sijaitsi lahden kaakkoisreunassa kaupungista itään ja San Jerónimo oli kaupungin edustalla olevalle särkälle lahden koillisnurkassa sijaitsevaan perukkaan sijaiten kauimpana Todofierrosta. Linnoitusjärjestelmän etäisyydet tarjosivat mahdollisuuden tulittaa Todofierroa rauhassa muilta linnakkeilta.
Kuvernööri Francisco Javier de la Vega Retez ei suhtautunut kovin vakavasti kaupungin suojaamiseen. Linnakkeissa oli yhteensä vain 700 miestä, joka ei riittänyt edes miehistöksi tykeille. Vaikka tykit olivat suhteellisen hyvin sijoitetut, varuskunta ei ollut harjoitellut linnakkeiden yhteisesti koordinoitua tulitusta. Rannikkopuolustuksesta vastasi kapteeni Francisco de Abarcan kaksi rannikkovartioston (esp. costa guarda) 20-tykkistä alusta ja yksi kaksimastoinen aseistettu snau, joista ei ollut vastusta linjalaivoille.
Osapuolet > Britit

Portobellon taistelussa Vernonin laivasto-osastossa olivat:
HMS Burford, 70 tykkiä, 500 miestä, kapteeni Thomas Watson, Vernonin lippulaiva
HMS Hampton Court, 70 tykkiä, 495 miestä, kapteeni Digby Dent, osaston varakomentaja kommodori Charles Brownin lippulaiva
HMS Worcester, 60 tykkiä, 400 miestä, kapteeni Perry Main
HMS Strafford, 60 tykkiä, 400 miestä, kapteeni Thomas Trevor
HMS Princess Louisa, 60 tykkiä, 400 miestä, kapteeni Thomas Waterhouse
HMS Norwich, 50 tykkiä, 300 miestä, kapteeni Richard Herbert
Lähtiessään Port Royalista Vernon oli komentanut osastonsa seitsemännen laivan HMS Shernessin partioimaan ja suojaamaan operaatiota avomerelle Cartagenan suuntaan.
Taistelu

Vernonin osasto saapui Portobellon edustalle 30. marraskuuta 1739. Seuraavana päivänä alukset saapuivat satama-alueelle Todofierron läheisyyteen, mutta tuulet eivät olleet edullisia laivoille. Gloria avasi tykkitulen, mutta kuulat putosivat mereen. San Jerónimo ei ampunut taistelussa laukaustakaan. Vernonin osasto tuhosi rauhassa Todofierron mereltä ja lähetti veneillä maihin luutnantti Broderickin johtaman merijalkaväkiosaston. De la Vega antautui pian. Taistelu oli kestänyt muutamia tunteja.
Jopa britit olivat yllättyneitä voiton helppoudesta, mutta pettyivät pian, sillä kaivattujen aarteiden pääosa oli kuljetettu aiemmin sisämaahan. Rahaa löytyi kuitenkin noin 10 000 taaleria, minkä Vernon jakoi miehilleen. Britit ottivat kaupungin haltuunsa ja nousivat satamassa olleisiin espanjalaislaivoihin. Asukkaille annettiin mahdollisuus lähteä tai jäädä, ja heille taattiin ainakin nimellinen vakuus siitä, ettei heidän omaisuuteensa kajottaisi. Linnakkeet he tuhosivat espanjalaisilta takavarikoitujen ruutitynnyrien avulla. Tykit, joista 72 oli erikokoisia messinkitykkejä ja loput rautaisia, upotettiin mereen tai kannettiin brittilaivoihin. He jatkoivat tuhoamalla muita kaupungin infrastruktuurille keskeisiä rakennuksia tuhoten samalla kaupungin merkityksen vastustajan meritukikohtana ennen vetäytymistään. Kolme viikkoa kestäneen miehityksen jälkeen britit nostivat ankkurit vähän ennen joulua ja purjehtivat takaisin Jamaikalle.
Seuraukset

Britanniassa Portobellon valtaus nähtiin suurena voittona. Lehdistö ja sodalle nimen antanut Robert Jenkins olivat vahvasti agitoineet sotaa. Sen kunniaksi nimettiin muun muassa Portobello Road Lontoossa, Edinburghin rantalomakohde Portobello, Portobellon alue Dublinissa ja Virginian viimeisen kuninkaallisen kuvernöörin huvila Porto Bello. Graafikko Thomas Bowlesin taistelusta piirtämää kuparikaiverrusta saatettiin painaa värillisenä jopa naisten viuhkojen koristeiksi.
Voitosta iloittiin eritoten uuden mantereen brittiläisissä siirtokunnissa, joiden huolto- ja kauppalaivastoa espanjalaiset olivat verottaneet. Amiraali Vernonista tuli kansansankari, jota myös kunnioitettiin nimeämisillä. Kuninkaallisen laivaston kaksi alusta sekä torpedokoulu on nimetty HMS Vernoniksi. Tulevan Yhdysvaltain presidentin George Washingtonin isoveli Lawrence muutti suvun plantaasin nimeksi Mount Vernon. Lawrence Washington oli 1741 palvellut Vernonin alaisuudessa Cartagenan piirityksessä.
Alkuhuumassa sotaa vastustaneen pääministerin Walpolen asema heikkeni ja häntä painostettiin määräämään vastaavia operaatioita suoritettavaksi pitkin Espanjan siirtomaarannikkoa Amerikassa. Brittien sotaonni alueella ei kuitenkaan jatkunut voitokkaissa merkeissä. Vernonin huono onni alkoi jo paluumatkalla Port Royaliin, kun hänen laivasto-osastonsa vaurioitui pahoin myrskyssä.
Vaikka brittien miehitys kesti vain kolme viikkoa sillä oli suuri vaikutus Portobellon kehitykseen. Kaupunki lähes hylättiin, koska espanjalaisten täytyi järjestellä merikuljetuksensa uudelleen niiden turvaamiseksi. Kaupungin talous toipui vasta, kun alueelle rakennettiin Panaman kanaali yli vuosisata myöhemmin. Tuhon ja brittien ylivoiman vuoksi tapahtumaa ei Espanjassa kutsutakaan taisteluksi, vaan Portobellon tuhoamiseksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Portobellon taistelu Wikimedia Commonsissa
Google kirjat Edward Vernon, Thomas Wentworth: Authentic papers relating to the expedition against Carthagena, Printed for L. Raymond, and sold by J. M., 1744. 100 sivua. (englanniksi) PDF- ja html-muodossa.
PORTO BELLO 1739 (Arkistoitu – Internet Archive)
Edward Vernon
Näkymä Gloria-linnakkeesta Portobellon lahdelle (2006)
Näkymä samasta linnakkeesta eri kuvakulmasta (2007)
Kartta Portobellosta ja sen varustuksista n. vuodelta 1740
Kuvaus Portobellon taistelusta, jonka brittiluutnantti Philip Durrell piirsi Vernonin kuvauksen perusteella 1740. Kartassa pohjoinen on alhaalla.
Einar Billing

Einar Billing
Einar Magnus Billing (6. lokakuuta 1871 Lund, Ruotsi – 17. joulukuuta 1939 Västerås) oli ruotsalainen luterilainen teologi ja Västeråsin piispa.
Billingin isä oli Västeråsin ja myöhemmin Lundin piispa Gottfrid Billing. Hän suoritti ylioppilastutkinnon ja opiskeli Uppsalassa, jossa hän suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1891 ja teologian kandidaatin tutkinnon 1898. Hänet vihittiin papiksi Lundin hiippakuntaan 1900. Vuosina 1901–1908 hän oli dogmatiikan ja moraaliteologian dosentti Uppsalan yliopistossa, sekä myöhemmin samojen aineiden apulaisprofessorina ja samalla Hagbyn kirkkoherra. Sen ohella hän toimi rykmentinpappina Uppsalan tykistörykmentissä. Vakinaisen professorin virkaan hänet nimitettiin 1908 sekä Uppsalan Pyhän Kolminaisuuden seurakunnan kirkkoherraksi 1918. Hänestä tuli teologian tohtori 1911. Hänet nimitettiin Västeråsin piispaksi 1920 jossa hän toimi kuolemaansa saakka 1939.
Teologina Billing tuli tunnetuksi ennen muuta kansankirkkoteologiansa takia. Hän oli niin sanotun nuorkirkkoliikkeen keskeisiä hahmoja 1900-luvun alkupuoliskolla. Ruotsin kirkon sisäinen ”nuorkirkkoliike” toteutti vuosina 1909–1911 ”opiskelijoiden ristiretkiä” seurakuntiin ja kokoontumisia pidettiin myös työväentaloissa "Ruotsin kansa – Jumalan kansa" (Sveriges folk – ett Guds folk) -otsikon alla. Liikkeen johdossa Billingin ohella oli tuleva Karlstadin piispa J. A. Eklund ja tuleva arkkipiispa Nathan Söderblom. Billing oli systemaatikko, jonka teologinen ja aatteellinen ajattelu antoi uutta innostusta Ruotsin kirkolle. Hän puhui "uskonnollisesti motivoituneesta kansankirkosta", jonka tärkein tehtävä on välittää Ruotsin kansalle sanoma anteeksiantamuksesta.
Nuorkirkko­liike vaikutti myös virsituotantoon ja herätti uutta intoa ulkolähetykseen. Kaikki kolme liikkeen johtohahmoa ovat kirjoittaneet virsiä. Einar Billiningin virsituotannosta tunnetaan vain yksi virsi, ”Nu gläd dig, min ande i Herran”, vuodelta 1922. Virsi painettiin Vår lösen -lehdessä 1922 otsikolla ”En tröstepsalm” (lohdutusvirsi) ja siinä oli 12 säkeistöä. Virsi on Ruotsin kirkon vuoden 1986 virsikirjassa virsi 272.
Virsi on ilmestynyt suomeksi Hengellisiä lauluja ja virsiä -kokoelmassa, laulu 241 ”Nyt riemuita, sieluni muista”,  (suom. Elias J. Pentti 1951).
Ruotsin kirkon virsikirjassa virsi on Per Boremanin ja Jaakko Haavion 1946–1947 kääntämä ja Niilo Rauhalan uudelleen 1995 kääntämä "Nyt, sieluni, laula ja kiitä".
Virsi on myös Suomen evankelis-luterilaisen kirkon ruotsinkielisessä virsikirjassa virsi 373.
Billingin teoksia
Luthers lära om staten (1900)
De etiska tankarna i urkristendomen (1907)
Försoningen (1908)
Vår kallelse (1909)
Folkkyrkan och förkunnelsen (1912)
I katekesundervisningens tjänst. Utdrag ur meddelande från kungliga katekesnämnden (1916)
Herdabref till Prästerskapet i Västerås Stift  (1920)
Koistinen Kantele

| Koistinen Kantele |
| --- | --- |

Tunnuslause:  Kanteleita rakkaudella vuodesta 1957
Yritysmuoto:  osakeyhtiö
Toimitusjohtaja:  Hannu Koistinen
Kotipaikka:  Louhelantie 37/ Iso-Pappila, 82300 Rääkkylä
Toimiala:  soitinrakennus
Tuotteet:  koti- ja konserttikanteleet, sähkökanteleet
Liikevaihto:  386 000 EUR (2012/2013)
Henkilöstö:  10
Infobox OKNimi-testi OK: 
Koistinen Kantele on Pohjois-Karjalan Rääkkylässä toimiva suomalainen kanteleita valmistava soitinrakentajayritys.
Se kertoo toimintahistoriansa alkaneen vuonna 1957, jolloin luotsi Otto Koistinen (s. 1925), vuonna 2010 kantelemestariksi nimetty kanteleenrakentaja valmisti ensimmäisen kanteleensa. Pian Otto Koistinen voitti jo kanteleenrakentamiskilpailuja ja sai kannustusta työlleen tunnetuilta kanteleensoittajilta, kuten Martti Pokelalta.
Otto Koistisen poika Hannu Koistinen (s. 1966) suunnitteli ensimmäisen oman kantelemallinsa lukioikäisenä 1980-luvun alussa. Hannu Koistinen halusi uudistaa kanteleiden laadun, muotoilun ja imagon, ja vuonna 1989 hän kirjoitti: ”Tavoitteeni on modernisoida suomalainen konserttikantele siten, että se täyttää ominaisuuksiltaan uuden yleissoittimen kriteerit ja uudistaa kanteleen imagon niin, että suomalaiset voivat olla aktiivisesti ajassa elävästä kansallissoittimestaan ylpeitä.” Koistisen työtä vähäteltiin, kunnes vuonna 1993 Ikaalisissa järjestettiin sokkotesti, johon osallistui seitsemän suomalaista kanteleenrakentajaa, ja Hannu Koistisen kanteleet voittivat testin molemmat sarjat.
Vuonna 1995 Koistinen perusti verstaan Rääkkylän vanhaan pappilaan. Vuonna 1999 Koistinen valmisti ensimmäisen sähkökanteleensa Electric 1:n käytettyään työhön kahdessa kuukaudessa 1 200 työtuntia. Koistinen Kantele Oy perustettiin vuonna 2000. 2010-luvun alussa Eero Broman alkoi tukea perheyrityksen toimintaa. Vuonna 2013 yritys alkoi valmistaa yhteistyössä pelifirma Rovion kanssa viisikielisiä Angry Birds -kanteleita, joille toivottiin maailmanlaajuista menestystä, mutta menestys jäi tulematta. Kehitellessään uudenlaista soitinta Burning Man -tapahtumaan vuonna 2015 Koistinen keksi neljän hengen yhteissoittokanteleen. Koistinen Kanteleen tuotekehitystyön huipentuma oli kuitenkin konserttikantele Concert39S Bridge Modern, jonka hinta saattoi ylittää 15 000 euroa.
Vuonna 2021 yrityksellä oli neljä työntekijää.
Vuosina 2019–2024 yritys kävi läpi yrityssaneerauksen.
Verohallinto haki Koistinen Kantele Oy:n konkurssiin joulukuun lopulla 2024. Yhtiö kertoi konkurssin taustalla olevan 2020-luvun alun kriisit, korkeiden korkojen ja epävarmuuden aika ja kuluttajien varovaisuus. Välittömänä syynä mainittiin Pohjois-Karjalan Osuuspankin vaatimus 63 000 euron lainan maksamisesta kerralla pois, mikä tyhjensi yhtiön käyttöpääomat.
Koistinen Kanteleen valmistama konserttikannel (Hannu Koistinen, 1993).
Aiheesta muualla

Karjalan kantelemestari Otto Koistinen (kantele.net)
Kannelmallistoa (Arkistoitu – Internet Archive) (koistinenkantele.com)
Finland’s national instrument gets louder (englanniksi) (finland.fi)
Rovio releases Angry Birds Kantelo (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (gbtimes.com)
Ijma

Imaami Shafi'in hauta Kairossa
Ijmāʿ (arab. إجماع‎, ’ijmā‘) on arabiankielinen käsite, joka tarkoittaa yksimielisyyttä islamilaisen lain tulkinnassa.
Islamilaisen lain klassinen teoria katsoo, että Jumalan laki eli šaria perustuu neljään asiaan: Koraaniin, profeetan sunnaan, joka löytyy haditheista, uskovien yhteisön yksimielisyyteen sekä analogian (qiyas) käyttöön. Koraani pyhänä kirjana ja profeetan elämäntapa eli sunna koottuna haditheihin vastaavat rakenteeltaan juutalaisia esikuvia. Juutalaisuudessa laki perustuu Mooseksen kirjoittamaan pyhään kirjaan (Toora) ja Mooseksen sunnaan, joka on kirjattu halakha-kirjallisuuteen. Yksimielisyyden periaate ja analogiapäätelmät lakilähteinä on mahdollisesti saatu roomalaisesta oikeudesta. Joseph Schacht arvelee, että oppineiden yksimielisyyden periaatteelle esikuvan oli antanut roomalaisen lain käsite opinio prudentium.
Itsenäinen järkeily eli ijtihad

Islamilaisen lain kehityksen alkuvaiheessa 700-luvun lopulla ja 800-luvun alussa uskonoppineet sovelsivat periaatetta nimeltä ijtihad. Se tuli samasta sanakannasta kuin jihad ja tarkoitti "kamppailua". Ijtihad tarkoitti omaa päättelyä, jonka nojalla tultiin johonkin henkilökohtaiseen käsitykseen (ray) Jumalan lain sisällöstä. Henkilö, joka näin toimi oli mujtahid. Ennen kuin Muhammedin sunnasta kertovat hadith-kokoelmat oli koottu, uskonoppineet joutuivat nojautumaan Koraaniin ja paikallisten muslimiyhteisöjen näkemyksiin.
Islamilaisessa lainsäädännössä alkoi  700-luvun lopulta alkaen syntyä lakikoulukuntia. Ne keräytyivät jonkin kuuluisan imaamin opetusten ympärille ja sitoutuivat hänen nimiinsä pantuihin teoksiin. Tämä kehitys alkoi merkitä vähittäistä luopumista ijtihad-periaatteesta. Kun jostain asiasta oli saavutettu yksimielisyys, se poistui keskustelusta ja siirtyi vakiintuneiden totuuksien joukkoon, sillä uskovien yhteisö kokonaisuudessaan ei voinut erehtyä. Sellaisena yksimielisyys voi ohittaa jopa Koraanin sanat. Imaami Shafi'i (767–820) alkoi näkyvästi korostaa sitä, että ijtihadin sijaan oli alettava luottaa vain menneisyyden suuriin oppineisiin. Hän kuitenkin arvosteli medinalaista ja irakilaista lakikoulua siitä, että nämä hyväksyivät lähinnä vain omien oppineidensa yksimielisen mielipiteen. Koulukuntien hajaannuksesta tuli kuitenkin pysyvä ja myös Shafi'i lopulta taipui siihen.
Itsenäinen järkeily eli ijtihad > Järjen porttien sulkeutuminen

800-luvun puolivälistä lähtien vakiintui asteittain oppi "järjen porttien sulkeutumisesta", joka tarkoitti sitä, että enää ei ollut henkilökohtaista oikeutta tehdä lain sisältöä koskevia päätöksiä. Šarian sisältö oli kiinnitetty, eivätkä uskonoppineetkaan voineet tehdä enempää kuin selittää, soveltaa ja äärimmillään tulkita sitä.  Käsitteellä taklid alettiin kuvata sitä, että olemassa olevien koulukuntien sekä auktoriteettien ajatukset hyväksytään kysymättä. Henkilö, joka oli oikeutettu itsenäiseen järkeilyyn, oli mujtahid, kun taas henkilö jota sitoi taklid, oli mukallid. Taklid merkitsi, että henkilö ei voinut itsenäisesti tulkita pyhiä kirjoituksia, kuten Koraania, vaan hänen täytyi kääntyä olemassa olevien koulukuntien puoleen, joita tulkinnassa sitoi ijma eli yksimielisyyden periaate. Koulukuntien opetuksia ei löytänyt vanhojen auktoriteettien mielipiteistä, vaan koulukunnan yleisestä mielipiteestä. Nämä löytyvät keskiaikaisista šariakäsikirjoista, ja myöhemmät teokset saavat arvovaltansa niihin viittaamalla. Esimerkki tällaisesta keskiaikaisesta šariakäsikirjasta on al-Misrin Reliance of the Traveller.
Kaksitoistašiialainen suuntaus on katsonut, että oppineiden yksimielisyyden taustalla vaikutti aina myös kätkeytynyt imaami, ja vasta hänen vaikutuksensa teki johtopäätöksestä erehtymättömän.
Itsenäinen järkeily eli ijtihad > Myöhempiä tulkintoja

Jotkut oppineet ovat katsoneet, mujtahidit eivät ole kadonneet. Tällainen oli huomattava hanbali-oppinut Ibn Taymiyyah (k. 1328). Wahhabistit omaksuivat hänen lakiteoriansa, mukaan lukien taklidin torjumisen, mutta ovat samalla silti hyväksyneet ilman muutoksia hanbali-koulukunnan lakisäännökset. 1700-luvulla syntyi reformistisia suuntauksia, kuten salafistit, jotka vaativat paluuta alkuperäiseen ja puhtaaseen islamiin. 1800-luvulla syntyi modernistisia liikkeitä, jotka samoin torjuivat taklidin. Kumpikaan suuntaus ei kuitenkaan tuottanut muutoksia positiiviseen oikeuteen, joka ilmeni šariassa.
Islamin moderneissa kehittelyissä 1900-luvulla on syntynyt ajatuksia, joiden mukaan laintulkinnan tulee vastata myös yhteisön tarpeita. Yksimielisyys voisi tällöin tarkoittaa myös parlamentaarisia käytäntöjä.
Fatwa

Islamilaisessa maailmassa ei ole samanlaista kirkollista hierarkiaa kuin kristinuskossa, vaikka šiialaisuudessa uskonoppineista käytetäänkin erilaisia nimiä kuten ajatollah tai suurajatollah heidän arvostuksen mukaan. Uskonoppineet, kuten imaamit tai muftit, ovat niitä, joilla on valta tulkita Koraania ja sunnaa ja opastaa uskovia. Imaamin ja muslimiyhteisön välillä vallitsee molemminpuolinen luottamusside: moskeijan imaamin tehtävään valitaan henkilö, jonka uskonnolliseen näkemykseen yhteisö luottaa, ja vastaavasti imaami tulkitsee moskeijassa islamin sisältöä uskoville.
Imaamien tulkinnat ja muftien antamat kirjalliset lausunnot eli fatwat tekevät selväksi islamin kannan eri asioihin. Vaikka islamissa vallitsee periaatteellinen yksimielisyys uskon sisällöstä, fatwat ovat usein keskenään ristiriidassa. Neuvona on tällöin valita sellainen imaami, johon itse luottaa uskon tulkinnoissa.
1953

| --- | --- |
Vuosisadat: 1700-luku · 1800-luku · 1900-luku · 2000-luku · 2100-luku
Vuosikymmenet: 1890-luku · 1900-luku · 1910-luku · 1920-luku · 1930-luku · 1940-luku 1950-luku · 1960-luku · 1970-luku · 1980-luku · 1990-luku · 2000-luku
Vuodet: 1890 · 1891 · 1892 · 1893 · 1894 · 1895 · 1896 · 1897 · 1898 · 1899 1900 · 1901 · 1902 · 1903 · 1904 · 1905 · 1906 · 1907 · 1908 · 1909 1910 · 1911 · 1912 · 1913 · 1914 · 1915 · 1916 · 1917 · 1918 · 1919 1920 · 1921 · 1922 · 1923 · 1924 · 1925 · 1926 · 1927 · 1928 · 1929 1930 · 1931 · 1932 · 1933 · 1934 · 1935 · 1936 · 1937 · 1938 · 1939 1940 · 1941 · 1942 · 1943 · 1944 · 1945 · 1946 · 1947 · 1948 · 1949 1950 · 1951 · 1952 · 1953 · 1954 · 1955 · 1956 · 1957 · 1958 · 1959 1960 · 1961 · 1962 · 1963 · 1964 · 1965 · 1966 · 1967 · 1968 · 1969 1970 · 1971 · 1972 · 1973 · 1974 · 1975 · 1976 · 1977 · 1978 · 1979 1980 · 1981 · 1982 · 1983 · 1984 · 1985 · 1986 · 1987 · 1988 · 1989 1990 · 1991 · 1992 · 1993 · 1994 · 1995 · 1996 · 1997 · 1998 · 1999 2000 · 2001 · 2002 · 2003 · 2004 · 2005 · 2006 · 2007 · 2008 · 2009
Vuosi 1953 oli normaalivuosi, joka alkoi torstaista.