stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tuija Hautala-Hirvioja
Ura

Hautala-Hirvioja valmistui luokanopettajaksi Oulun yliopistosta vuonna 1979 ja Jyväskylän yliopistosta filosofian kandidaatiksi vuonna 1984 ja filosofian tohtoriksi vuonna 1999.
Hautala-Hirvioja on toiminut kuvataiteen opettajana Jyväskylässä. Hän on toiminut myös tutkijana Torniossa maakuntamuseolla.  Taidetta hän on opettanut myös Rovaniemen kansalaisopistossa. Vuodesta 1992 lähtien hän on työskennellyt Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnassa eri tehtävissä. Vuonna 2004 hänestä tuli taidehistorian professori Lapin yliopistoon. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2022.
Hautala-Hirviojan kirjallisen tuotannon painotus on pohjoisessa, lappilaisessa taiteessa ja Lapin alueen taiteilijoissa. Hän on kritisoinut sitä, että saamelaiset ovat jääneet suomalaisten taiteilijoiden varjoon. Vuonna 2013 hän vaati Rovaniemen Ounasvaaran suojelemista lisärakentamiselta.
Vuonna 2016 Lapin rahasto myönsi Hautala-Hirviojalle kymmenen tuhannen euron suuruisen palkinnon pohjoisen taiteen tutkimisesta ja tunnetuksi tekemisestä.
Ura > Yksityiselämä

Hautala-Hirvioja on kärsinyt lukihäiriöstä.
Julkaisut

J. K. Kyyhkynen 1875-1909: Lapin luonnon ja ihmisen kuvaaja 1993. ISBN 951-749-186-7
Peitettynä elämältä: taiteilija Maija Kellokummun valon etsintä 1999. ISBN 951-96516-3-2
Lappi-kuvan muotoutuminen suomalaisessa kuvataiteessa ennen toista maailmansotaa. Väitöskirja. 1999. 0075-4633; 69.
Hr. Ms. Hertog Hendrik

| Hr>  Ms. Hertog Hendrik |
| --- | --- |
 Hr. Ms. Hertog Hendrik

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Amsterdamin telakka
Kölinlasku:  8. maaliskuuta 1901
Laskettu vesille:  7. kesäkuuta 1902
Palveluskäyttöön:  5. tammikuuta 1904
Poistui palveluskäytöstä:  27. syyskuuta 1968
Tekniset tiedot
Uppouma:  5 002 t
Pituus:  96,622 m
Leveys:  15,189 m
Syväys:  5,817 m
Koneteho:  6 500 ihp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  340
Aseistus
Aseistus:  2 × 9,4" tykkiä 4 × 15 cm tykkiä 8 × 7,5 cm tykkiä 4 × 1 naulan tykkiä 3 × 45 cm torpedoputkea
Hr. Ms. Hertog Hendrik oli Alankomaiden kuninkaallisen laivaston Koningin Regentes -luokan rannikkopanssarilaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Amsterdamin telakalta, missä köli laskettiin 8. maaliskuuta 1901. Alus laskettiin vesille 7. kesäkuuta 1902 ja otettiin palvelukseen 5. tammikuuta 1904.
Jordi Meeus

| Jordi Meeus |
| --- | --- |
 Jordi Meeus Rund on Kölnissä 2023.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1998 (ikä 26)
Kansalaisuus:   Belgia
Pyöräilijä
Pituus:  190 cm
Joukkue:  Red Bull–Bora–Hansgrohe
Laji:  maantie
Rooli:  ajaja
Ajajatyyppi:  kirimies
Ura
Amatöörijoukkue(et)
2015 2016–7/2017 2017:  Balen BC Junior Acrog - Balen BC Junior SEG Racing Academy (harjoittelija)
Ammattilaisjoukkue(et)
2018–2020 2021–2023 2024–:  SEG Racing Academy Bora-Hansgrohe Red Bull–Bora–Hansgrohe
Suurimmat voitot
 Ranskan ympäriajo, etappi 
 Tiedot päivitetty: 22. helmikuuta 2025 
Jordi Meeus (s. 1. helmikuuta 1998 Lommel) on belgialainen maantiepyöräilijä, ajajatyypiltään kirimies. Hän aloitti ammattilaisuransa harjoittelijana SEG Racing Academyssa syksyllä 2017, minkä jälkeen edusti tallia vuoteen 2020 saakka. Vuodesta 2021 lähtien hän on edustanut saksalaistalli Bora-Hansgrohe / Red Bull–Bora–Hansgrohea.
Meeus voitti Pariisiin päättyneen viimeisen etapin Ranskan ympäriajossa 2023.
Saavutuksia

Lähteet: Pro Cycling Stats, First Cycling
Nanoteknologia

Nanoteknologia  tai nanotekniikka on tekniikka, jolla valmistetaan hyvin pieniä, vain 1–100 nanometrin (millimetrin miljoonasosan) kokoluokan rakenteita siten, että muodostunut uusi rakenne tuottaa jonkin uuden suunnitellun ominaisuuden tai toiminnon. Nanoteknologiaa käytetään nykyaikana hyvin monella alalla.
Tausta ja historia

Lykurgoksen malja takaa valaistuna.
Lykurgoksen malja edestä valaistuna. Värin vaihtelu johtuu nanohiukkasista.
Nanoteknologiaa on käytetty jo 300-luvulta lähtien veistoksissa, maalauksissa ja muissa esineissä. Esimerkiksi niin sanotun Lykurgoksen maljan lasi sisältää 70 nanometrin paksuisia kulta- ja hopeahiukkasia, jotka saavat lasin vaihtamaan väriä valaistuksen mukaan. Muinaisiin damaskimiekkoihin saatiin sisällytettyä hiilinanoputkia käyttämällä valmistuksessa orgaanisia aineita. Keskiajan kirkkojen ikkunamaalausten rubiininpunainen väri saatiin sekoittamalla kultaa sulaan lasiin, mikä synnytti 25 nanometrin kultahiukkasia, jotka tuottivat punaisen värin. Käsityöläiset eivät kuitenkaan ymmärtäneet ilmiön johtuvan nanokokoisista hiukkasista, vaan ilmiön selitti vasta 1800-luvulla fyysikko Michael Faraday.
Fyysikko Richard Feynman visioi vuonna 1959 mahdollisuudesta rakentaa molekyyleja "mekaanisesti" tuomalla atomit hallitusti toistensa luo ja valmistaa siten uusia aineita.
Nanoteknologia-sanaa käytti ensimmäisenä japanilainen Norio Taniguchi vuonna 1974. Hän määritteli nanoteknologian materiaalien erottelemiseksi, yhdistelemiseksi ja muutteluksi yksi atomi tai molekyyli kerrallaan. Tarkemman nykymääritelmänsä nanoteknologia sai vasta myöhemmin.
K. Eric Drexler tarttui asiaan 1970-luvun lopulla ja kehitti ajatuksia molekyylikokoisista koneista, jotka halvoista raaka-aineista kokoaisivat suunniteltuja aineita. Drexlerin ensimmäinen kirja Engines of creation: the coming era of nanotechnology vuonna 1986 sai innostuneen vastaanoton ja toi nanotekniikan julkisuuteen. Drexlerin toinen kirja, Nanosystems, molecular machinery, manufacturing and computation, perustui hänen väitöskirjaansa. Nanokokoiset koneet ajatuksena vaikuttavat utopistisilta, mutta luonnosta tunnetaan samankaltaisia prosesseja kuten ribosomi, joka rakentaa proteiineja amonihapoista DNA:n tietojen pohjalta. Nanotekniikkaan alettiin panostamaan 2000-luvun alussa. Samalla alkuperäinen ajatus molekyylien rakentamistekniikasta laajeni nanokokoisiin rakenteisiin, joista oli saatavissa nopeammin taloudellista hyötyä. Alkuperäisestä nanotekniikasta alettiin tieteellisen väittelyn jälkeen käyttämään nimitystä  molekulaarinen nanoteknologia.
Nanomateriaalit

Nanomateriaali on materiaalia, jonka ulottuvuuksista vähintään yksi on nanokokoluokkaa eli 1–100 nanometriä. Jos vain yksi ulottuvuus on nanokokoluokkaa, kyseessä on levymäinen tai hiutalemainen nanorakenne. Jos kaksi ulottuvuutta on nanokokoluokkaa, kyseessä on nanoputki, nanovaijeri tai nanokuitu. Jos kaikki kolme ulottuvuutta ovat nanokokoluokkaa, kyseessä on yleensä pallomainen rakenne.
Teollisia nanomateriaaleja yhdistää vain niiden koko. Rakenteeltaan ja kemialtaan nanomateriaaleja on hyvin monenlaisia, ja niitä on valmistettu satojatuhansia erilaisia. Yleisiä nanomateriaalityyppejä ovat:
Hiilimusta eli noki
Metallit, metallioksidit ja keraamiset nanohiukkaset
Fullereenit
Hiilinanoputket
Grafeeni
Nanovaijerit
Kvanttipisteet
Dendrimeerit
Nanosavet
Nanomateriaaleja tuotetaan yleensä kahdella päämenetelmällä:
Suurikokoista lähtömateriaalia hienonnetaan, kunnes saadaan nanokokoista materiaalia. Lähtömateriaali voi olla esimerkiksi silikonikiekko. Tämä menetelmä on ollut 2010-luvulla yleisin nanomateriaalien valmistustapa.
Pienemmistä hiukkasista tiivistetään suurempia nanohiukkasia. Niitä voidaan tiivistää esimerkiksi kaasusta tai metallihuuruista, tai koota makromolekyylejä eli polymeerejä yksittäisistä atomeista tai molekyyleistä. Tämä menetelmä on yleistynyt 2010-luvulta alkaen, ja sen etuna on mahdollisuus räätälöidä tarkkaan valmistuksessa tarvittavat molekyyli- ja atomitason kemialliset reaktiot.
Nanomateriaalin keskeinen ominaisuus on sen koko. Nanokokoluokan hiukkaset noudattavat pikemmin kvanttimekaniikan periaatteita kuin klassisen fysiikan periaatteita. Nanomateriaalissa on paljon enemmän pintaa suhteessa painoon kuin tavanomaisessa materiaalissa, ja vain hiukkasen pinnassa olevat atomit voivat olla yhteydessä ympäristöönsä. Nanomateriaali voikin reagoida ympäristönsä kanssa hyvin eri tavoin kuin suuremmat hiukkaset. Esimerkiksi nanokokoinen kulta ja hopea ovat hyvin reaktiivisia, vaikka metallisessa muodossaan ne ovat hyvin vakaita eivätkä reagoi ympäristönsä kanssa. Pienen kokonsa ansiosta jotkin nanorakenteet johtavat sähköä hyvin, tai niillä on suuri vetolujuus.
Pienet nanohiukkaset pääsevät elimistöön helposti ja pystyvät kulkeutumaan verenkierron kautta elimiin. Solussa nanohiukkanen vaikuttaa tavoin, joita ei vielä tunneta kunnolla. Nanohiukkasten haitalliset biologiset vaikutukset ovat yleensä painoa kohti suurempia kuin suuremmilla hiukkasilla.
Riskit

Nanohiukkaset reagoivat suhteellisen suuren pinta-alansa vuoksi herkästi biomolekyylien kanssa. Tämän vuoksi synteettisille nanohiukkasille altistumisella arvellaan voivan olla lisääntyneitä terveyshaittoja, kuten keuhkotulehdusta ja keuhkojen arpeutumista, vaikutuksia verenkiertoelimistöön ja aivoihin sekä syöpää. Nanohiukkasten myrkyllisyydestä ei kuitenkaan tiedetä vielä riittävän paljoa, jotta nanoteknologian terveysriskejä voitaisiin arvioida. Suomessa nanomateriaalien turvallisuutta tutkitaan muun muassa Työterveyslaitoksen Nanoturvallisuuskeskuksessa.
Yksi kehittyneeseen nanoteknologiaan liittyvä pelko on se, että nanobotit pääsevät vapaaksi ja replikoituvat loputtomasti, ”syövät” koko maapallon ekosysteemin (globaali ekofagia) ja muuttavat maapallon lopulta ”harmaaksi mönjäksi”. Tämä pelko on kuitenkin melko aiheeton, kuten K. Eric Drexler ja Chris Phoenix osoittavat julkaisussaan Safe Exponential Manufacturing.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Nanoteknologia tulee – oletko valmis?(laaja katsaus nanoteknologiaan ja -katalyysiin) Timo-Olavi Jalkanen, Teollisuus Nyt -lehti.
Foresight Institute (englanniksi)
Center for Responsible Nanotechnology (englanniksi)
Nanotechnology Now (englanniksi)
Aiheesta muualla > Nanoturvallisuustutkimus Suomen mediassa

Kemia-lehti 2008
Tietysti.fi 2007
Palkkatyöläinen 2008
Palkkatyöläinen 2010
Ylioppilaslehti 2011
K-kauppiasliitto 2008
Iltalehti 2011
YLE 2010
YLE 2011
Vasemmalla nanomateriaalien kokoluokka atomien ja virusten välissä, ja oikealla erilaisia nanomateriaalien rakennetyyppejä.
Vuohensalo (Muuratjärvi)

Vuohensalo
| --- | --- |
Sijainti:  Jyväskylä (Korpilahti) Keski-Suomi Suomi
Vesialue:  Muuratjärvi
Pinta-ala:  65,4 ha 
| --- | --- |
Asukasluku:  11
muokkaa - muokkaa wikitekstiä - muokkaa Wikidataa
Vuohensalo on Muuratjärven suurin saari Jyväskylän Korpilahdella Tikkalan kylän lähellä. Saari on asuttu, ja se on yhdistetty sillalla mantereeseen. Saaren pinta-ala on noin 65 hehtaaria.
Maantietoa

Vuohensalo on noin 1,7 kilometriä pitkä, 550 metriä leveä ja sen pinta-ala on noin 65 hehtaaria. Saaren pohjoispään ja mantereen väliin jää Pöykynlahti, johon laskee lännestä Vuojoki. Hieman etelämpänä kapeassa salmessa sijaitsee silta, joka yhdistää saaren mantereeseen. Asutus saarella on keskittynyt sen pohjois- ja eteläpäähän. Vuonna 2016 saaressa oli 11 vakituista asukasta.
Saaren maaperä on pääosin kalliota ja hiekkamoreenia, mutta keskiosassa esiintyy myös hieman hiesua.
Luontoarvoja

Suurin osa Vuohensalosta on eteläpään Saarelan tilan ympäristöä lukuun ottamatta metsää. Huomattavia saarelta havaittuja lintulajeja ovat palokärki, pikkutikka, pohjantikka ja pyy. Saari on myös liito-oravan elinympäristöä.
Norjanmeri

Norjanmeri (punaisella viivalla rajattu merialue).
Norjanmeri ja Grönlanninmeri satelliittikuvassa. Meristä esitetään syvyystieto: tummimman sininen on syvintä vettä.
Norjanmeri on Atlantin valtameren sivumeri Norjan länsipuolella ja Grönlanninmeren itäpuolella, rajoittuen pohjoisessa Barentsinmereen ja etelässä Pohjanmereen, Shetlandin- ja Färsaariin sekä Atlanttiin (ydinosa).
Merialueen suurin syvyys on 3 970 metriä (toisen lähteen mukaan 4 020 m) ja meriveden suolaisuus noin 35 tuhannesosaa.  Kokonaispinta-ala on 1 400 000 neliökilometriä.
Aiemmin merialueen nimi on kirjoitettu suomeksi myös muodossa Rudian meri (1764), Rutjanmeri (1844), Norjan-meri (1914) ja Norjan meri (1937, 1963, 1964, 1965).
Kansainvälinen hydrografinen järjestö (IHO) määrittelee Norjanmeren rajat seuraavasti (1953):
Koillisessa: Huippuvuorten Länsimaan eteläisimmästä pisteestä Karhusaaren pohjoisniemeen (North Cape), saaren läpi Bullniemelle (Cape Bull) ja sieltä Norjan Nordkappiin (25°34’ E)
Kaakossa: Norjan länsirannikko Nordkappin (North Cape) ja Stadtkappin (Cape Stadt, 62°10′N, 5°00′E) välillä.
Etelässä: Norjan länsirannikon latitudipisteestä 61°00’ N leveyspiiriä pitkin longitudipisteeseen 0°53’ W, josta luoteeseen seuraten linjaa (Färsaarten) Fuglön koillisimpaan pisteeseen (62°05′N, 6°15′W, (täsmällisemmin noin 62.342°N, 6.258°W)) ja edelleen Islannin Gerpirin itäisimpään pisteeseen (65°05′N, 13°30′W).
Lännessä: Grönlanninmeren kaakkoisraja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Norjanmeri Wikimedia Commonsissa
Haukivuoren rautatieasema

Haukivuoren rautatieasema (lyh. Hau) on rautatieliikennepaikka Savon radalla Mikkelin Haukivuorella.
Asema avattiin liikenteelle 1. lokakuuta 1889 ja se sijoitettiin lähelle Kyyveden rantaa, noin kuuden kilometrin päähän Haukivuoren kirkolta. Vuosina 1887–1889 rakennettu asemarakennus rakennettiin Oulun radan aseman tyyppipiirustusten mukaan. Sitä laajennettiin vuonna 1925 lähes kaksinkertaiseksi alkuperäistä rakennustapaa noudattaen. Aseman läheisyyteen vuonna 1901 perustetulle sahalle johdettiin 1920-luvulla sivuraide. Sahan toiminta päättyi vuonna 2008. Vesitorni purettiin 1970-luvulla ja asemarakennuksen katto vaihdettiin tiilikatosta peltikatoksi 1998. Se siirtyi vuonna 2005 yksityisomistukseen.
Jarkko Kaartilanmäen teos Lähtevät (2015) Haukivuoren rautatieasemalla muistuttaa paikkakunnalle seisahtavan henkilöjunaliikenteen lopettamisesta.
Miehitys Haukivuoren asemalla lopetettiin vuonna 1989. Paikallisten asukkaiden vastustuksesta huolimatta henkilöliikenteen pysähdykset Haukivuorella lakkautettiin aikataulukauden vaihtuessa 11. elokuuta 2014. Osa asemalla pysähtyneistä junavuoroista kuului liikenne- ja viestintäministeriön velvoiteliikenteeseen, mutta ministeriön mukaan kustannukset olivat liian suuret matkustajamääriin nähden. Nykyisin liikennepaikka toimii junakohtauspaikkana. Lähimmät henkilöliikenteen asemat ovat Mikkeli ja Pieksämäki.
Keisarinkanava

Keisarinkanavan reitti
Keisarinkanava (myös: Kiinan suuri kanaali) on pisin ihmisen rakentama vesireitti maailmassa. Se on 1 800 kilometriä pitkä ja 40 metriä leveä. Se kuljettaa Jangtsen, Keltaisenjoen, ja pienempien jokien vettä Kiinan itärannikolla. Korkeuseroa kanavan joidenkin osien välillä on 42 metriä. Eteläinen ja keskinen osa kanavasta on edelleen vilkkaassa käytössä mutta Keltaisenjoen päässä kanava on huonokulkuinen veden ajoittaisen vähyyden vuoksi.
Kanavan ensimmäisiä osia rakennettiin jo 400-luvulla eaa. Kanava otettiin käyttöön Sui-dynastian aikana 600-luvulla. Sitä jatkettiin massiivisilla rakennustyömailla, ja 1200-luvulla kanava oli yli 2 000 km pitkä ja yhdisti Kiinan viisi suurinta jokea.
Kanava on Unescon maailmanperintölistalla vuodesta 2014.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Keisarinkanava Wikimedia Commonsissa
Grand Canal - Canal, China (englanniksi) (britannica.com)
On an Ancient Canal, Grunge Gives Way to Grandeur (24.7.2007) (englanniksi) (nytimes.com)
Unescon maailmanperintökohteet Kiinassa
Chengden kesäpalatsi ja ympärillä olevat temppelit
Chengjiangin fossiilialue
Dazun kalliokaiverrukset
Dengfengin historialliset monumentit "Taivaan ja maan keskellä"
Emeivuori ja Leshanin jättiläisbuddha
Ensimmäisen Qin-keisarin mausoleumi
Etelä-Kiinan karstialueet
Fanjingvuori
Fujianin tulout
Goguryeo-kuningaskunnan pääkaupungit ja hautakummut
Hangzhoun Xihujärven kulttuurimaisema
Honghen hanien riisipenkereiden kulttuurimaisema
Huanglongin maisema-alue
Huangshanvuoristo
Hubein Shennongjia
Jiuzhaigoun maisema-alue
Kaipingin diaolout ja kylät
Keisarinkanava
Kesäpalatsi, keisarillinen puutarha Pekingissä
Kiinan danxia
Kiinan muuri (Badaling, Shanhai-sola ja Jiayu-sola)
Kulangsu: historiallinen kansainvälinen siirtokunta
Kungfutsen temppeli ja hautausmaa sekä Kongin sukukartano Qufussa
Lijiangin vanhakaupunki
Longmenin luolat
Lushanin kansallispuisto
Macaon historiallinen keskusta
Ming- ja Qing-dynastioiden keisarilliset haudat
Ming- ja Qing-dynastioiden keisarilliset palatsit Pekingissä ja Shenyangissa (Kielletty kaupunki ja Mukdenin palatsi)
Mogao-luolat
Muinaiset kylät Etelä-Anhuissa - Xidi ja Hongcun
Pingyaon vanhakaupunki
Potala-palatsin historiallinen kokonaisuus Lhasassa
Qingchengvuori ja Dujiangyanin kastelujärjestelmä
Qinghain Hoh Xil
Sanqingshanin kansallispuisto
Sichuanin isopandan rauhoitusalueet
Silkkitie: Chang’anin–Tianshanin käytävän reittiverkosto (jaettu Kazakstanin ja Kirgisian kanssa)
Suzhoun klassiset puutarhat
Taivaan temppeli, keisarillinen uhrialttari Pekingissä
Taivuori
Tienšan Sinkiangissa
Tusi-kohteet
Wudangvuorten muinainen rakennusryhmä
Wulingyuanin maisema-alue
Wutaivuori
Wuyivuoristo
Xanadun rauniot
Yinxu
Yungangin luolat
Yunnanin kolmen rinnakkaisen joen suojelualueet
Zhoukoudianin pekinginihmisen löytöpaikka
Zuojiang Huashanin kalliomaalausten kulttuurimaisema
Kvanttiohjelmointi

IQM-yrityksen kvanttitietokone Espoossa.
Kvanttiohjelmointi on prosessi, jossa suunnitellaan tai kootaan käskysarjoja, joita kutsutaan kvanttipiireiksi. Prosessissa käytetään portteja, kytkimiä ja operaattoreita, joiden avulla manipuloidaan fysikaalista kvanttisysteemiä halutun lopputuloksen tai tietyn kokeen tulosten saavuttamiseksi.
Kvanttitietokoneita käytetään enimmäkseen erilaisten pilvipalveluiden kautta. Tämänkaltaisia pilvipalveluihin kytkettyjä kvanttitietokoneita tarjoaa mm. IBM:n Qiskit-ohjelmointiympäristö, jossa käytetään pääosin Python-ohjelmointikieltä. Samankaltaisia palveluita myydään mm. Microsoftin Azure-pilvipalvelussa, jossa voi käyttää Q#-ohjelmointikieltä. Muita kilpailevia palveluita ovat mm. Amazonin Braket ja Googlen Cirq.
Yksi vaihtoehto on simuloida ohjelmia binääritietokoneilla. Tämän kvanttisimulaattoriksi kutsutun lähestymistavan heikkous on se, että simuloitujen kubittimäärien kasvaessa ohjelman simulointiin vaadittava aika kasvaa eksponentiaalisesti klassisilla tietokoneilla.
Kvanttiohjelmointikielet voidaan jaotella kahteen osioon, imperatiivisiin ohjelmointikieliin ja funktionaalisiin ohjelmointikieliin. Esimerkkeinä ensimmäisestä ovat ohjelmointikielet QCL ja LanQ, toisesta taas QPL ja QML.
Kvanttitietokoneiden ohjelmoinnissa on varauduttava niiden rajoitteisiin, kuten epävakauteen ja virhealttiuteen. Tietokoneissa käytettävät kvanttialgoritmit soveltavat lineaarialgebraa ja todennäköisyyslaskentaa.
Kirjallisuutta > Oppikirjoja (englanniksi) > Kvanttiohjelmistotuotanto

Mingsheng, Ying: Foundations of Quantum Programming.  (Toinen, uudistettu laitos)  Cambridge:  Morgan Kaufmann; Elsevier, 2024.  ISBN 978-0-443-15942-8  Finna:jykdok.2139644  (englanniksi)
Serrano, Manuel A. & Pérez-Castillo, Ricardo & Piattini, Mario (toim.): Quantum Software Engineering.  Springer Cham, 2022.  doi:10.1007/978-3-031-05324-5  ISBN 978-3-031-05326-9  Finna:jykdok.2146181  (englanniksi)
Exman, Iaakov — Pérez-Castillo, Ricardo — Piattini, Mario — Felderer, Michael (toim.): Quantum Software: Aspects of Theory and System Design.  (Open Access)  Springer Cham, 2024.  doi:10.1007/978-3-031-64136-7  ISBN 978-3-031-64135-0  (englanniksi)
Kirjallisuutta > Oppikirjoja (englanniksi) > Kvanttiohjelmoinnista

Hidary, Jack D.: Quantum Computing: An Applied Approach.  (2. painos)  Springer, 2021.  doi:10.1007/978-3-030-83274-2  ISBN 978-3-030-83273-5  Finna:jykdok.2107217  (englanniksi)
Johnston, Eric R. & Harrigan, Nic & Gimeno-Segovia, Mercedes: Programming Quantum Computers: Essential Algorithms and Code Samples.  (1. painos)  Sebastopol, Kalifornia:  O'Reilly Media, 2019.  ISBN 978-1-492-03968-6  Finna:helka.9933697243706253  (englanniksi)
Sharkey, Keeper & Chancé, Alain: Quantum Chemistry and Computing for the Curious: Illustrated with Python and Qiskit® code.  Packt, 2022.  ISBN 978-1-80324-390-0  Finna:vaari.2782005  (englanniksi)
Kais, Sabre (toim.) et al.: Quantum Information and Computation for Chemistry.  (2nd ed.)  Hoboken, New Jersey:  Wiley, 2014.  doi:10.1002/9781118742631  ISBN 9781118742631  Finna:jamk.993641426706251  (englanniksi)
Hundt, Robert: Quantum Computing for Programmers.  (Toinen, uudistettu painos)  Cambridge:  Cambridge University Press, 2022.  doi:10.1017/9781009099974  ISBN 978-1-009-09817-5  (englanniksi)
Mehta, Nihal: Quantum Computing: Program Next-Gen Computers for Hard, Real-World Applications.  Pragmatic Bookshelf, 2020.  ISBN 978-1-68050-720-1  Finna:abo.9913507631705972  (englanniksi)
Ganguly, Srinjoy & Cambier, Thomas: Quantum Computing with Silq Programming: Get up and running with quantum computing with the simplicity of this new high-level programming language.  (1. painos)  Packt Publishing, 2021.  ISBN 978-1-80056-966-9  Finna:jykdok.2110636  (englanniksi)
Kurgalin, Sergei & Borzunov, Sergei: Concise Guide to Quantum Computing: Algorithms, Exercises, and Implementations.  Springer Cham, 2021.  doi:10.1007/978-3-030-65052-0  ISBN 978-3-030-65054-4  Finna:jykdok.2111704  (englanniksi)
Bolívar, Nelson (toim.): Handbook of Quantum Computation.  Arcler Press, 2018.  ISBN 978-1-77361-101-3  Finna:jykdok.2112123  (englanniksi)
Weaver, James & Harkins, Francis: Qiskit Pocket Guide: Quantum Development with Qiskit.  (1. painos)  O'Reilly Media, 2022.  ISBN 9781098112479  Finna:jykdok.2129574  (englanniksi)
Loredo, Robert: Learn Quantum Computing with Python and IBM Quantum: Write your own practical quantum programs with Python.  (Second edition)  Packt Publishing, 2025.  ISBN 978-1-80324-092-3  (englanniksi)
Kirjallisuutta > Tutkimusta & raportteja

Metsäpuro, Heikki: Kvanttiohjelmointi ja opetus: Kvanttiohjelmointi: opetus: opetustarjonta ja ohjelmoija.  Tampereen yliopisto, 2023.  Kandidaatin tutkielma (PDF).
Haranko, Karri et al.: Kvanttitietokoneiden ohjelmointi ja käyttö.  (Kandidaatin tutkielma)  Aalto-yliopisto, 2016.  Finna:aaltodoc.123456789_20286
Liimatainen, Janne: Kvanttikoneohjelmointi.  Jyväskylän yliopisto, 2016.  Kandidaatin tutkielma (PDF).
Talvivaara, Jarmo & Hatakka, Olli: Lisäarvoa tuottavien kvanttilaskentapalveluiden kartoitus ja esimerkkejä eri toimialueilla.  (Tutkimusraportti)  Karelia-ammattikorkeakoulu, 2023.  C: Raportteja, 110  Finna:theseus_karelia.10024_804581
Heinonen, Henri: Katsaus kvanttilaskentateknologiaan ja sen sovelluksiin.  (Tutkimusraportti)  Jyväskylän yliopisto, 2021.  ISBN 978-951-39-8533-2  Raportin verkkoversio (PDF).
Kvantti-informaatiotiede
Will Stevens

| Will Stevens |
| --- | --- |
 Will Stevens vuonna 2017.
Henkilötiedot
Syntynyt: 28. kesäkuuta 1991 
Kansalaisuus:   Iso-Britannia
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  2014–2015
Talli(t):  Caterham (2014) Manor (2015)
Kilpailuja:  20 (18 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  0
Ensimmäinen kilpailu:  Abu Dhabin GP 2014
Viimeinen kilpailu:  Abu Dhabin GP 2015
Aiheesta muualla
www.willstevens.co.uk
William ”Will” Stevens (s. 28. kesäkuuta 1991 Rochford, Essex, Englanti) on brittiläinen moottoriurheilija. Hän kilpaili Formula 1 -sarjassa kausina 2014 ja 2015.
Ura

Stevens on kilpaillut urallaan muun muassa Toyota Racing Series, Eurocup Formula Renault ja Formula Renault UK -sarjoissa. Vuonna 2012 hän kilpaili Formula Renault 3.5 -sarjassa saavuttaen yhden palkintosijan ja 45 pistettä. Vuonna 2013 Stevens jatkoi FR 3.5 -sarjassa saavuttaen kauden aikana viisi palkintosijaa ja yhteensä 148 pistettä sijoittuen sarjan neljänneksi. Vuonna 2014 Stevens jatkoi kolmannen kauden sarjassa. Hän voitti kauden aikana kaksi kilpailua ja otti yhden paalupaikan sijoittuen sarjan loppupisteissä kuudenneksi.