stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suvorovin sotakanavat
Kanavien nykypäivä

Kolme neljästä Suvorovin kanavasta on saanut olla rauhassa seuraavan kahden vuosisadan ajan. Kanavat ovat osin rapistuneet, mutta säilyttäneet samalla alkuperäisen luonteensa. Kutveleen kanavaa on sen sijaan uudistettu ja levennetty kahdesti 1900-luvun aikana vesiliikenteen kasvun ja suurentuneiden alusten myötä. Kanavassa ei ole enää jäljellä alkuperäisiä rakenteita.
Vuonna 2003 käynnistettiin museoviraston johdolla restaurointihanke, jonka tarkoituksena on saada kanavat ja kanava-alueet säilymään myös tuleville sukupolville. Kanavilla suoritetaan arkeologisia kaivauksia ja inventointeja, rakenteita rapauttavaa puustoa harvennetaan ja kanavia korjataan siten, että niiden rappeutumisprosessi päättyy. Kanavat saatetaan myös joko osittain tai kokonaan entistää 1790-luvun asuunsa.
Restaurointityön ohella pyritään kehittämään myös kanavia kulttuurimatkailukohteina. Kanava-alueet varustetaan opasteilla ja levähdyspaikoilla veneilijöitä ja muita matkailijoita varten. Veneliikenteen mahdollistamiseksi täytyy Käyhkään ja Telataipaleen kanavien yli kulkevat matalat sillat korvata korkeammilla silloilla. Sotakanavien matkailukäyttöä kehitetään esimerkiksi Saimaan laivaston vanavedessä -projektin myötä.
Kutvelen kanava
Käyhkään kanava
Kukonharjun kanava
Telataipaleen kanava
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suvorovin sotakanavat Wikimedia Commonsissa
Kanavien restaurointiprojekti (Museovirasto) (Arkistoitu – Internet Archive)
Aiheesta muualla > Kirjallisuutta

Tuula Hakala (kirjoittaja), Marja-Leena Ikkala ja Selja Flink, (toim.): Suvorovin kanavat. Venäjän Saimaan laivaston sotakanavien restaurointihanke 2002–2008.  (Restaurointiraportti)  Helsinki:  Museovirasto, 2012.  ISBN 978-951-616-218-1  Teoksen verkkoversio (pdf) (viitattu 7.6.2012).
Kukonharjun kanava vuodelta 1800 olevassa piirroksessa
Vasta valmistunut Telataipaleen kanava karttapiirroksessa 1790-luvulla
Sykes–Picot-sopimus

Sykes–Picot-sopimus kartalla.
Sykes–Picot-sopimus oli Britannian ja Ranskan vuonna 1916 solmima salainen etupiirisopimus. Ensimmäisen maailmansodan aikana solmitussa sopimuksessa sovittiin Britanniaa ja Ranskaan vastaan taistelevalta Osmanien valtakunnalta vallattavien alueiden jakamisesta etupiireihin.
Sopimuksen mukaan Libanon ja Syyria annetaan Ranskan etupiiriksi ja Irak ja Palestiina (=nykyinen Israel, Palestiina ja Jordania) Britannialle. Nämä etupiirit toteutettiin Britannian ja Ranskan edustamien ympärysvaltojen voitettua sodan. San Remon kongressi vuonna 1920 vahvisti asian, ja Kansainliitto hyväksyi ratkaisun vuonna 1922.
Sopimus luovutettiin myös ympärysvaltoihin kuuluvalle Venäjän keisarikunnalle. Lokakuun vallankumouksen seurauksena Venäjällä valtaan nousseet bolševikit julkaisivat salaiseksi tarkoitetun sopimuksen vuonna 1917.
Sopimuksen neuvottelivat ja allekirjoittivat ranskalainen diplomaatti François Georges-Picot ja brittiläinen Mark Sykes 1916.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sykes–Picot-sopimus Wikimedia Commonsissa
| n k Israelin historia |
| --- | --- | --- |
| Israelin maa |  Israelin esihistoria  Israelin ja Juudan historia  Juutalaiset  Sionismi  Alija  Tel Aviv (1917)  Viisi sopimusta: McMahon–Husain-sopimus (1915–16)  Sykes–Picot-sopimus (1916)  Balfourin julistus (1917)  Weizman–Feisalin sopimus (1919)  Feisal–Frankfurter-sopimus (1919)  Palestiinan brittiläinen mandaatti  Transjordania (1921)  Valkoinen paperi (1939)  Kuolleenmeren kääröt  |  |
| Itsenäinen Israel |  YK:n jakosuunnitelma  Israelin itsenäisyysjulistus  Juutalainen pakolaisuus arabimaista  Arabien–Israelin konflikti Israelin–Palestiinan konflikti  Israelin itsenäisyyssota (1948–49)  Suezin kriisi (1956)  Fatah ja Palestiinan vapautusjärjestö  Kuuden päivän sota (1967)  Jom kippur -sota (1973)  Camp Davidin rauha (1978)  Operaatio rauha Galileaan (1982)  Sabra ja Shatila  Ensimmäinen intifada  Oslon rauhanprosessi (1993–2000)  Israelin ja Jordanian rauhansopimus (1994)  Toinen intifada  Tiekartta (2003)  Libanonin sota 2006  Dimonan ja Nahal Sorekin tutkimuslaitokset  Mossad  Kibbutsit ja Mošavit  Operaatio Mooses  Mordechai Vanunu  Juutalaisten pakolaisuus Venäjältä (1989)  Jitzhak Rabinin salamurha (1995)  |  |
| Nyky-Israel |  Juutalaissiirtokunnat  Länsiranta Juudean ja Samarian hallintoalue  Gazan kaista  Jerusalem Länsi-Jerusalem  Itä-Jerusalem  Golanin kukkulat  |  |
Sydän siveltimellä

| Sydän siveltimellä>  Suomalaista naivismia |
| --- | --- |

Kirjailija:  Satu Itkonen
Kieli:  suomi
Genre:  kuvataide
Kustantaja:  Taidepiste
Julkaistu:  1998
Ulkoasu:  sidottu
Sivumäärä:  119
ISBN:  951-96451-3-6
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Sydän siveltimellä on Satu Itkosen vuonna 1998 laatima kirja suomalaisista naivistisista kuvataiteilijoista.
Sisältö

Teos sisältää saatesanojen ohella lyhyen katsauksen naivistiseen kuvataiteeseen, taiteilijaesittelyt ja kaksisivuisen englanninkielisen yhteenvedon "Summary: Naivistic Art in Finland", samoin kuin lähdetiedot ja liitteet. Painettujen, painamattomien ja arkisto- sekä suullisten lähteiden ohella esitetään erikseen kuvalähteet. Liitteenä ovat Suomessa pidettyjen naivisminäyttelyiden lista vuodesta 1964 vuoteen 1998 sekä aakkosellinen luettelo Taidepisteen järjestämissä naivistinäyttelyissä Iittalassa vuosien 1989 ja 1998 aikana mukana olleista taiteilijoista, osallistumisvuodet ilmoitettuna. Näitä taiteilijoita on yhteensä 53, minkä lisäksi on listattu 8 taiteilijan muistonäyttelyt.
Taiteilijaesittelyt

Kirjaan valittiin esiteltäviksi 23 taiteilijaa. Esittelyt sisältävät elämäkerta-, opinto- ja näyttelytietoja, mutta myös luonnehdintoja taiteilijoiden tuotannosta ja teoksista, mitä ilmentävät myös esittelytekstien otsikot kuten esimerkiksi "Mittarimato paratiisin käärmeenä" Nikolai Lehdon tapauksessa. Taiteilijoissa on sekä kuvanveistäjiä, taidemaalareita että sekatekniikan harrastajia. Taiteilijat esitellään aakkosjärjestyksessä, ensimmäisenä Kosti Ahonen ja viimeisenä Virpi Vanas. Taiteilijapariskunta Liisa ja Timo Ruokolainen  esitellään yhdessä. Esittelyt ovat kahden sivun mittaisia ja niiden jälkeinen aukeama on varattu taiteilijoiden muutaman teoksen kuville ja tiedoille. Teoksista esitetään niiden nimi, tekotapa, koko ja joissain tapauksissa omistaja.
Svetlahorsk

| Svetlahorsk (Светлаго́рск) |
| --- | --- |
 Svetlahorsk
 vaakuna
 Svetlahorsk
 Koordinaatit: 52°38′00″N, 29°44′00″E 
Valtio:   Valko-Venäjä
Alue:  Homelin alue
Perustettu:  1560
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  25 km²
Korkeus:  120–135 m
Väkiluku (10/2009):  69 995
 – Väestötiheys:  2 772 as./km²
 
 www.svetlogorsk.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Svietlahorsk (valkoven. Светлаго́рск) on keskikokoinen kaupunki ja hallintopiiri Homelin alueella Valko-Venäjän eteläosissa. Vuonna 2009 kaupungissa asui 69 995 ihmistä. Hallintopiirin asukasluku oli samassa väestönlaskennassa 90 125, mikä sisälsi kaupungin lisäksi kaksi runsaan 2 000 asukkaan kaupunkityyppistä taajamaa (Parytšy ja Sasnovy Bor) ja ympäröivän maaseudun kylineen.
Historia

Piirin dokumentoitu historia ulottuu ainakin vuoteen 1560, jolloin alueen kuuluessa Liettuan suuriruhtinaskuntaan, siellä sijaitsi Šacilavičyn (myöhemmin Šacilkin) kylä (valkoven. Шацілавічы, Шацілкі). Tästä syystä kaupungissa vietetään 450 vuotsijuhlia 2010. Vuonna 1924 kylästä tuli silloisen Babruiskin maakunnan erään piirin keskus. Vuoden 1956 päättyessä paikkakunta sai pikkukaupungin arvon. Piirin nimi muutettiin Svietlahorskiksi vuonna 1961. Varsinaisen kaupunkistatuksen Svietlahorsk sai vuonna 1963.
Liikenne

Svietlahorskiin on kauppamerenkulkuun sopiva vesiyhteys, sillä kaupunki sijaitsee Dneprin sivuhaaran Berezinan lounaisrannalla ja yläjuoksulle Babruiskiin liikutaan jokialuksilla. Kantatie P82 Babrujskista Retšytsaan kulkee kaupungin eteläpuolitse ja tähän Svietlahorskin itälaidalla liittyvä kantatie P149 johtaa pohjoisessa 45 kilometrin päässä sijaitsevaan Žlobiniin. Lisäksi kaupungin kautta kulkee Žlobinista etelään johtava rautatie.
Teollisuus

Svietlahorsk on teollisuuskaupunki, jossa tuotetaan mm. kemiallista kuitua, paperimassaa ja betonielementtejä. Suuri osa teollisuudesta on sijoittunut kaupungin kaakkoisosassa olevalle laajalle teollisuusalueelle.
Kuvia

Svietlahorskin ortodoksisinen katedraali.
Toinen Svietlahorskin ortodoksisista kirkoista.
Svietlahorskin katolinen kirkko.
Svietlahorsk sijaitsee Dniepr-joen sivuhaaran Berezinan äärellä.
Aiheesta lisää

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Svetlahorsk Wikimedia Commonsissa
Lyhyt kuvaus kaupungista (englanniksi) (BYcity.org)
Svietlahorskin piirin ja kaupungin viralliset sivut (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (svetlogorsk.by)
Kuvausta kaupungista (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi) (garady.org)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (BYcity.org)
WikiMapia karttalinkki, kohteiden selitys pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi)
Neuvostoliiton aikaista 1:200 000 topografikarttaa alueesta (venäjäksi)
Valko-Venäjän juna-aikatauluja (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Valokuvia Svietlahorskista (englanniksi), (puolaksi), (valkovenäjäksi) ja (venäjäksi) (radzima.org)
Kaupunkia Berezinan rannalla (valkovenäjäksi)
Svietlahorskin rautatieasema.
Syklobutaani

| Syklobutaani |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Syklobutaani
PubChem CID:  9250
SMILES:  C1CCC1
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C4H8
Moolimassa:  56,107 g/mol
Sulamispiste:  −91 °C (182 K)
Kiehumispiste:  12,5 °C (285,5 K)
Tiheys:  0,720 g/cm3 (0 °C)
Syklobutaani C4H8 on hiilestä ja vedystä muodostunut rengasrakenteinen orgaaninen yhdiste, joka on huoneenlämmössä (20 °C) olomuodoltaan väritöntä kaasua. Syklobutaania käytetään elintarvikkeiden suojakaasuna. Se kuuluu rakenteellisesti sykloalkaanien aineryhmään. Syklobutaanin CAS-numero on 287-23-0.
Syklobutaani ei ole hiiliatomiensa suhteen tasomainen, vaan yksi hiilistä poikkeaa kolmen muun hiilen tasosta noin 25°. Vaikka se lisääkin hieman yhdisteen kulmajännitystä, se pienentää lomittaiskonformaation estymisestä johtuvaa torsionaalista jännitystä, ja siten muodostaa pienienergiaisimman rengasjännityksen. Syklobutaanilla on 110,4 kJ/mol rengasjännitystä – hieman vähemmän kuin syklopropaanilla.
Syklobutaania voidaan valmistaa 1,4-dibromibutaanin ja natriummetallin välisellä reaktiolla tai niin kutsutulla Wolff–Kishner-pelkistyksellä butanonista. Syklobutaanin rengasmainen rakenne ei avaudu yhtä helposti kuin syklopropaanilla, joten ne eivät ole yhtä tavanomaisia. Rengasrakenne saadaan avautumaan katalyyttisesti vedyttämällä 120 °C:n lämpötilassa. Teollisuudessa syklobutaania voidaan käyttää liuottimena.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
PubChem: Cyclobutane (englanniksi)
Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille

| Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille |
| --- | --- |

Nimi:  Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille
Toinen nimi:  Zaporogien kirje Turkin sulttaanille
Tekijä:  Ilja Repin
Valmistumisvuosi:  1878-1891
Taiteenlaji:  maalaustaide
Korkeus:  203 cm
Leveys:  358 cm
Sijainti:  Venäläisen taiteen museo
Paikkakunta:  Pietari
Realismit
Jacob Riis, , 1890.
Realismi taiteessa | Realismi kirjallisuudessa
Fantastinen realismi 
 Fotorealismi 
 Inhorealismi 
 Kapitalistinen realismi 
 Maaginen realismi 
 Naturalismi (taide) 
 Neorealismi 
 Sosialistinen realismi 
 Surrealismi 
 Uusi realismi 
 Yhteiskunnallinen realismi
Realismia
Akka ja kissa 
 Démasquée 
 Femme nue couchée 
 Kivenhakkaajat 
 Le Sommeil 
 Maailman alkuperä 
 Poika ja varis 
 Pyykkiranta 
 Raatajat rahanalaiset 
 Tanssiaiskengät 
 Toipilas 
 Wolgastin satamassa 15. kesäkuuta 1633 
 Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille
Zaporogit kirjoittavat pilkkakirjettä Turkin sulttaanille (ven. Запорожцы пишут письмо турецкому султану, Zaporožtsy pišut pismo turetskomu sultanu) on ukrainalaisen taidemaalarin Ilja Repinin öljyvärimaalaus. Sen tyyli on realismi ja laji historiamaalaus.
Maalauksen versiot

Repin suunnitteli maalauksen tutkielmaksi naurusta, mutta uskoi myös, että se olisi tekemisissä vapauden, tasa-arvon ja veljeyden aatteiden, yksinkertaisesti sanottuna kasakoiden tasavaltalaisuuden kanssa. Repin aloitti työn maalauksen parissa 1878, ja se valmistui vuonna 1891. Se oli ensimmäistä kertaa esillä saman vuoden marraskuussa Pietarin taideakatemian tiloissa. Vastaanotto oli loistava ja maalauksen kehuttiin herättäneen tarinan henkiin.
Keisari Aleksanteri III osti teoksen 35 000 ruplalla, joka oli korkein siihen asti Venäjällä maalauksesta maksettu hinta. Suurikokoinen maalaus on esillä Venäläisen taiteen museossa Pietarissa.
Teoksen toinen versio valmistui 1893 ja se on kooltaan hieman pienempi, 1,74 m × 2,65 m. Vuoden 1893 versio on esillä Valtion taidemuseossa Harkovassa. Repin teki maalauksia varten myös useita luonnospiirroksia ja -maalauksia..
Aihe ja tausta > Kasakat ja kasakkamyytti

1400-luvulla Dneprin alajuoksulle tulleet kasakkayhdyskunnat vahvistivat puolustustaan ja muodostivat linnoituksia. Etelä-Ukraina joutui Venäjän valtapiiriin 1700-luvulla, kun sen hallitsijat ryhtyivät määrätietoisesti laajentamaan valtakuntaansa etelään pyrkien Osmanien valtakunnan ja sille uskollisten kaanien poistamiseen Mustanmeren pohjoisrannoilta. Alueella asui riippumattomia kasakkayhdyskuntia, muun muassa Zaporižžjan, Donin ja Kubanin kasakat. Zaporižžja (ven. Zaporožje) viittaa Dneprin alajuoksulla ennen sijainneiden suurten koskien takaiseen alueeseen, ja sen kasakoihin viitataan zaporogeina (ven. zaporožets).
Huolimatta kasakka-alueiden etäisestä sijainnista tuli kasakoihin perustuvasta myytistä osa venäläistä itsetuntoa. Historioitsija Nikolai Berdjajev kirjoitti: ”Kasakoiden itsehallintoalue (volnitsa) osoittaa ennen kaikkea dualismia, venäläisen kansallisluonteen ristiriitaisuutta: toisaalta he auttoivat nöyrästi Venäjän kansaa rakentamaan despoottisen, autokraattisen valtion, mutta toisaalta he vetäytyivät itsehallintoalueisiin, kääntäen selkänsä valtiolle, yllyttäen kapinaa sitä vastaan.”"
Aihe ja tausta > Kasakat kirjallisuudessa ja taiteessa

Kasakat olivat mukana Nikolai Gogolin ja Leo Tolstoin kirjallisuudessa. Maalaustaiteessa Ilja Repinin lisäksi Vasili Surikov ja Sergei Ivanov kuvasivat heitä, vaikka legenda vapaasta ja turmeltumattomasta kasakasta oli kuollut jo kauan aikaa sitten.
Varsinkin Zaporožjen kasakoita kuvattiin kansanomaisen mielikuvituksen ja pittoreskien ominaisuuksiensa takia. Gogol nosti esiin topoksen historiallisessa tarussaan Taras Bulba (1835-1842).
Repinin maalatessa Zaporožjen kasakoita 1880-luvulla kasakkayhteisöjen demokraattinen henki oli voimakkaasti ristiriidassa ajan poliittisen todellisuuden kanssa. Sosialistien maanalainen liike ja sen terroristiryhmät vaalivat kapinallisia ajatuksia. Repin taas osoitti kiinnostusta tasavaltalaisia arvoja kohtaan. Hän kirjoitti Nikolai Leskoville, joka oli valittanut henkisen sisällön puutetta maalauksessa:
»Tiedättekö, minun täytyy tunnustaa Teille, että ”[Zaporogeissakin]” minulla oli muuan idea. Minua on aina viehättänyt eri kansojen historiassa ja taidemuistoissa, erityisesti kaupunkien suunnittelussa ja arkkitehtuurissa kaupunkilaisten ja eri yhteisöjen jäsenten elämän ilmenemismuodot, ennen kaikkea tasavaltalaisissa järjestelmissä. Jokaisessa yksityiskohdassa, joka on säilynyt näiltä ajoilta, näkyy epätavallinen henkinen lataus ja tarmokkuus, ja kaikella on laaja koko yhteisöä koskettava merkitys…Ja [Zaporogeissa] minua viehättävät vapaus ja ritarillisuuden henki. Repinin kirjeestä Nikolai Leskoville 19.2.1889»
Tasavaltalaisuus ei kuitenkaan ole esillä näkyvästi maalauksessa. On arveltu, että konservatiivinen tsaari Aleksanteri III osti teoksen korkealla hinnalla 1895 perustettuun Venäläiseen museoon, koska teoksessa ilmaistiin alkukantaista elämänvoimaa ja isänmaallista sisältöä. Teoksen syntyvaiheet osuivat samaan aikaan Turkin sodan (1877-1878) kanssa.
Aihe ja tausta > Maalauksen kuvaama tapahtuma

Maalaus viittaa tarinan mukaan vuonna 1676 sattuneeseen historialliseen tapahtumaan, jossa zaporogit lähettivät Osmanien valtakunnan sulttaani Mehmed IV:lle vastauskirjeen tämän vaadittua heitä antautumaan osmanien alaisuuteen, vaikka kasakat olivat voittaneet turkkilaiset taistelussa. Ilja Repinin aikana kasakoita kohtaan tunnettiin Venäjällä kovasti sympatiaa ja Ukrainassa syntynyt Repin itse sanoi kasakoista: ”Kaikki, mitä Gogol kirjoitti heistä, on totta! Pyhä kansa! Kukaan maailmassa ei ole niin pitänyt kiinni vapaudesta, tasa-arvosta ja veljeydestä.” Repin maalasi teoksen aikana, jolloin Osmanien valtakuntaa pidettiin Venäjän perivihollisena. Repinin mukaan kasakat ”puolustivat koko Eurooppaa” ja ”nauroivat sydämensä kyllyydestä Idän ylimielisyydelle”.
Aihe ja tausta > Maalauksen kuvaama tapahtuma > Sulttaani Mehmed IV:n kirje

Mehmedin kirje, jossa vaadittiin kasakoiden antautumista:
Minä sulttaani; Muhammedin poika; auringon ja kuun veli; Jumalan pojanpoika ja varakuningas; Makedonian, Babylonian, Jerusalemin, Ylä- ja Ala-Egyptin kuningaskuntien hallitsija; keisareiden keisari; hallitsijoiden hallitsija; poikkeuksellinen ritari, ikuisesti voittamaton; Jeesus Kristuksen haudan vankkumaton vartija; Jumalan itsensä valitsema luottomies; muslimien toivo ja lohtu; kristittyjen voittaja ja suuri puolustaja - käsken teitä, Zaporižžjan kasakoita, antautumaan minulle vapaaehtoisesti ja ilman minkäänlaista vastarintaa, ja lopettamaan vaivaamiseni hyökkäyksillänne.
Aihe ja tausta > Maalauksen kuvaama tapahtuma > Kasakoiden vastauskirje

Tarinan mukaan kasakoiden vastaus oli kekseliäiden ja rivojen riimien ketju, joka parodioi sulttaanin kirjeessä mainittuja arvonimiä. Kirjeestä on erilaisia versioita, mutta ne ovat tyyliltään samankaltaisia:
Zaporižžjan kasakoilta Turkin sulttaanille!
Sinä, turkkilainen perkele ja perkeleen kirottu veli ja ystävä, Luciferin itsensä sihteeri. Mikä pirun ritari olet, kun et pysty edes nujertamaan siiliä paljaalla perseelläsi. Paholainen paskoo ja armeijasi syö. Sinä, sinä nartunpenikka, et tee alamaisia kristityistä pojista; me emme tunne pelkoa armeijaasi kohtaan, maalla ja merellä me taistelemme sinua vastaan ja naimme äitiäsi.
Sinä Babylonian lakeija, Makedonian kärrynkorjaaja, Jerusalemin oluenpanija, Aleksandrian lampaannussija, Suuremman ja Pienemmän Egyptin sikopaimen, armenialainen sika, podolialainen rosvo, Tataarikunnan portto, Kamjanetsin hirttomies, ja koko maailman ja maanalaisen narri, idiootti Jumalan silmissä, käärmeen pojanpoika ja kouristus kullissamme. Sian kärsä, tamman perse, teurastamon piski, ristimätön harjas, nussi äitiäsi!
Näin julistavat zaporogit, senkin lurjus. Et pääse edes paimentamaan kristittyjen sikoja. Me päätämme tähän nyt, koska me emme tiedä aikaa emmekä omista kalenteria; kuu on taivaalla, vuosi on kirjassa, päivä on sama täällä kuin se on sielläkin; siksi voit pussata persettämme!
Yliatamaani Ivan Sirko, koko zaporogiporukan puolesta.
Aihe ja tausta > Maalauksen kuvaama tapahtuma > Todenperäisyys

Tarinan mukaista kirjeenvaihtoa ei todennäköisesti käyty. Tarinasta on lukuisia eri versioita, jotka sijoittuvat eri vuosille, ja niissä allekirjoittajaksi on mainittu useita eri henkilöitä. Henkilöiden ikien ja tapahtuma-aikojen välillä on usein myös ristiriitaisuuksia. Niistä kasakoiden muiden valtioiden tai kansojen johtajille lähettämistä kirjeistä, jotka ovat säilyneet, ei yksikään ole alatyylinen. Tarina on keksitty tai kansan suussa kehittynyt myytti, jonka tehtävä on herättää kansallismielisiä tunteita.
Aihe ja tausta > Tekovaiheita

Vuonna 1887 Repin tutustui ukrainalaiseen arkeologiin Dmitri Jevarnitskiin, joka oli tutkinut paljon Zaporižžjan kasakoita. Hän tarjosi Repinille kasakoiden antiikkiesineitä tutkielmien aineistoksi. Vuonna 1888 Repin matkusti toisen kerran Kaukasukselle löytääkseen legendaaristen kasakoiden jälkeläisiä ja tutkiakseen heidän fysionomiaansa. Ensimmäisessä, vuonna 1891 signeeratussa luonnoksessa kasakat ovat ryhmittyneet pöydän äärelle, jotkut ovat istumassa, toiset seisomassa.
Tutkimusmatkoillaan Repin teki paljon tutkielmia Zaporižžjan kasakoiden jälkeläisistä, mutta hänen henkilöhahmojaan luonnehtii eksotiikan houkutus. Pääsääntöisesti henkilöiden päälaet ovat puhtaaksi leikattuja, paitsi kirjurilla, joka kuvataan ”paenneeksi seminaarilaiseksi”. Useilla miehillä on hyvin pitkät viikset, jotka joskus ulottuvat korvien taakse, joillakin välkkyvät kultaiset korvarenkaat. Henkilöillä on myös sapeleita, ruutisarvia, aseita ja astioita, joissa on orientaalisia kaiverruksia. Näiden esineiden representaatio perustuu Repinin tarkkoihin tutkimuksiin.
Monet maalauksen henkilöhahmot ovat peräisin Gogolilta. Historiallisen atamaanin Ivan Sirkon vieressä on Gogolin tarinassa mainittuja kasakkaupseereita. Tanakka, maalauksen oikealla oleva punaiseen takkiin ja valkoiseen lammasturkislakkiin pukeutunut mies on tulkittu usein itse Taras Bulbaksi. Vielä asuessaan Suomessa vuonna 1926 Repin muisteli tarkasti malleinaan käyttämiään henkilöhahmoja.
Aihe muissa teoksissa

Neuvostoliiton aikana arvostetun ja kuuluisan taulun sommitelmaa ja hahmoja hyödynnettiin muun muassa Krasnyi perets -lehden poliittisessa pilapiirroksessa vuonna 1923. Piirroksen Bolševikit kirjoittavat kirjettä englantilaiselle Curzonille kansanomaiset ja iloiset hahmot olivat bolševikkien keskeisiä johtohahmoja, kuten Lev Kamenev, Grigori Zinovjev, Josif Stalin ja Lev Trotski. Heidän kirjeensä oli tarkoitettu Ison-Britannian ulkoministerille lordi Curzonille, joka nähtiin nykyaikaisena kansansortajana.
Ranskalainen runoilija Guillaume Apollinaire julkaisi vuonna 1913 runon ”Réponse des Cosaques Zaporogues au Sultan de Constantinople” kokoelmassaan Alcools. Runo sisältää Apollinairen version kirjeestä.
Aiheesta muualla

Outstanding Paintings, St. Petersburg, 1966. s.271 (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Józef Brandt, Zaporižžjakasakoiden leiri.
Atamaani Ivan Sirko, yksityiskohta maalauksesta.
Luonnos, noin 1878.
Luonnos (1880-kymmen)
Toinen, vuonna 1893 valmistunut versio.
Tuntematon piirtäjä, Bolsevikit kirjoittavat kirjettä englantilaiselle Curzonille, 1923.