stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Balthasar Russowin Liivinmaan kronikka
Teoksen syntyvaiheet ja vastaanotto

Balthasar Russow toimi Tallinnan Pyhän Hengen seurakunnan pappina vuosina 1566–1600 ja kirjoitti kronikan tuona aikana. Tallinnan kaupunginraadin pöytäkirjoista selviää, että Russow teki kronikkaansa kaupunginraadin tietäen. Kaupunginraadilla oli tarve selittää Ruotsin puolelle siirtyminen Baltian valtatyhjiössä. Russowin itsensä mukaan hän kirjoitti kronikkansa, jotta kristinuskon tulo saksalaisten mukana ei unohtuisi ja tulevatkin polvet tietäisivät, miksi Tallinna asettui Ruotsin puolelle.
Russow pohjasi kronikkansa pääasiassa omiin havaintoihinsa, mutta myös muita lähteitä oli käytössä. Russow ei luettele lähteitään, mutta niitä on jäljitetty vertailemalla käytettyjä sanamuotoja, luetteloita, rakenneyhtäläisyyksiä ja Russowin suoraan lainaamia virkkeitä.  Lähteenä käytettiin ainakin Nuorempaa suurmestarikronikkaa ja Vanhempaa Liivinmaan runokronikkaa. Etenkin suurmestarikronikasta on lainattu kohtia sanasta sanaan. Muina lähteinä olivat toimineet myös erilaiset historialliset ja maantieteelliset teokset, kuten esimerkiksi Christianus Bomhoowerin Eine Schonne Lystorie ja Matthäus de Miechowin Sarmatis Monesti. Tiettävästi Russow käytti myös joitakin pelkästään käsikirjoituksina levinneitä teoksia ja muita alkuperäislähteitä.
Kronikan ensimmäinen painos ilmestyi Rostockissa August Ferherin kirjapainosta vuonna 1578. Painoksessa oli yhteensä 422 sivua. Kirja myi varsin hyvin, sillä Saksassa oltiin kiinnostuneita Venäjän sodan tuoreista uutisista ja tapahtuneista kauheuksista. Varsinkin Pohjois-Saksassa saatiin ensimmäistä kertaa tietää Liivinmaan tapahtumista kirjan avulla. Kirjasta ilmestyikin toinen painos jo samana vuonna. Kuusi vuotta myöhemmin, vuonna 1584 ilmestyi korjailtu painos, johon Russowin mukaan oli lisätty asioita, jotka unohtuivat edellisestä painoksesta tai jotka eivät vielä silloin olleet hänen tiedossaan. Tämä versio oli 542 sivua pitkä. Siitä oli pyritty myös tekemään tietokirjamaisempi, sillä siitä oli poistettu ensimmäisen painoksen lopussa olleet Russowin pohdiskelut talonpoikien asemasta.
Russowin kirja sai pääasiassa hyvän vastaanoton, mutta hänen Baltian ylimystöä kohtaan suunnattu arvostelunsa poiki myös vihamiehiä. Heistä merkittävimmät olivat Elert Kruse, Heinrich von Tiesenhausen ja Tönnis Maydell, jotka kaikki kuuluivat Russowin arvostelemaan ryhmään. Kruse ja von Tiesenhausen kirjoittivat molemmat vastateoksen Russowin kronikalle, mutta ne julkaistiin vasta vuonna 1816. Tönnis Maydelliltä on säilynyt Russowille osoitettu kirje, jossa hän haukkuu Russowia "paksupäiseksi talonpoikaistolloksi".
Nisäkkäiden evoluutio

Scylacosaurus oli niin sanottu terapsidi, matelija. Uskotaan nisäkkäiden kehittyneen kymmenien miljoonien vuosien kuluessa terapsideista.
Melko pitkälle nisäkämäiseksi kehittynyt kynodontti, matelija Cynognathus.
Megazostrodon, trikonodontti.
Tältä uskotaan näyttäneen Purgatoriuksen.
Varhainen sorkkaeläin Phenacodus.
Nisäkkäiden evoluutio: Nisäkkäiden uskotaan kehittyneen synapsideista kymmenien miljoonien vuosien kuluessa. Permikaudella eli monia nisäkäsmäisiä matelijoita, jotka olivat ulkonäöltään kaukana nisäkkäistä. Näitä olivat muun muassa pelykosaurit ja terapsidit. Niistä erkani monia kehityshaaroja, joista eräs vei kohti nisäkkäitä. Dinosaurusten varjossa eli jurakaudella ja liitukaudella monia alkeellisia pienikokoisia päästäistä muistuttavia eläinryhmiä, joissa oli sekä nisäkkään että matelijan piirteitä. Näitä olivat muun muassa trikonodontit ja multituberkulaatit. Varhaisimmat istukalliset nisäkkäät kehittyivät liitukauden alussa noin 125 miljoonaa vuotta sitten. Liitukauden lopussa tapahtunut dinosaurusten joukkotuho käynnisti nisäkkäiden nopean evoluution. Päästäisen kokoisista eläimistä kasvoi suuria seuraavan viiden-kymmenen miljoonan vuoden kuluessa. Eläinkunta alkoi muistuttaa nykyistä mioseenikaudella noin 23 miljoonaa vuotta sitten.
Nisäkkäiden matelijoista kehittymistä kuvaava fossileista tehtyihin arvioihin pohjautuva sukupuu.
Synapsideista kynodontteihin

Nisäkkäiden uskotaan alkaneen kehittyä synapsideista eli permikauden keskivaiheilla. Näistä oli keskitriaskaudelle mentäessä kehittynyt monia hyvin paljon nisäkästä muistuttavia lajeja. Synapsideista kehittyivät pelykosaurit kivihiilikauden loppupuolella. Pelykosaureista tuli hallitseva matelijaryhmä permikaudella. Tunnetuin pelykosauri oli eväselkäinen Dimetrodon. Terapsidit syntyivät eräästä pelykosaurien alaryhmästä permikauden alussa ja tulivat hallitsevaksi ryhmäksi keskipermillä. Terapsidit kehittyivät edelleen muun muassa dikynodonteiksi, jotka ilmestyivät guadalupian- eli keskipermikaudella. Dikynodontit olivat melko suuria. Niihin kuului matala lyhythäntäinen Lystrosaurus. Nämä kehittyivät kynodonteiksi, joissa oli runsaasti nisäkäsmäisiä piirteitä. Ne kuitenkin synnyttivät poikasensa munimalla. Pelykosaurit ja useimmat terapsidit hävisivät suuressa maailmaa kohdanneessa katastrofissa permikauden lopuilla. Permikauden lopun joukkotuhon uskotaan hävittäneen nisäkäsmäisten matelijoiden kanssa kilpailleita eliöryhmiä ja kiihdyttäneen nisäkkäiden evoluutiota.
Alatriaksen Olenekian-kaudella ilmestyi eukynodontti Cynognathus, joka oli hieman kehittyneempi kynodontti. 
Kynodontit olivat tällöin suurimpia saalistajia, ja Lystrosaurus oli suurin kasvinsyöjä. Kynodontit alkoivat ajan mukana pienetä ja muuttua nisäkäsmäisemmiksi. Ensimmäinen pieni päästäisen kokoluokkaa oleva kehittynyt kynodontti ilmestyi Carnian-kaudella noin 220 miljoonaa vuotta sitten. Suuret kunodontit ja eukynodontit hävisvät ehkä ilmastonmuutoksen tai muun syyn takia Norian-kaudella. Nisäkkäiden varhaisinta evoluutiota on kohtuullisen vaikea seurata fossiilien perusteella. Varhaisista nisäkäsmäisitä eliöistä on säilynyt monesti vain hampaita. Monesti varhaiset nisäkkäät ja niiden edeltäjät elivät melko kuivissa ympäristöissä, joissa fossiloituminen on harvinaista ja nämä eläimet olivat kaiken lisäksi hyvin pieniä. Varhaiset nisäkäsmäiset eläimet pysyivät triaskauden lopuilla pieninä, koska krokotiilia muistuttavat arkosaurit olivat vallaneet suurten ja keskikokoisten eläinten ekologiset lokerot.
Nisäkkäiden valtakausi

Nykyisen kaltaiset nisäkkäät alkoivat kehittyä nopeasti kenotsooisella maailmankaudella, joka alkoi dinosaurusten tuhon jälkeen noin 65 miljoonaa vuotta sitten. Varhaisella kenotsooisella maailmankaudella oli lämmintä ja kosteaa ja laajoja metsiä. Tämä vaikutti osaltaan puissa elävien eläinten evoluutioon.
Yksi varhaisimmista ravintoketjun kuninkaista Yhdysvalloissa oli petomainen kavioeläinten edeltäjä Protungulatum, joka kuului paeleoseenille ja eosenille ominaiseen Condylarthra-ryhmään. Tämä nisäkäs oli kaikkiruokainen tai kasvinsyöjä. Yleinen oli myös luultavasti puupäästäistä muistuttanut Purgatorius. Tämän kädellisten edeltäjänä pidetyn nisäkkään ulkonäkö ei ole täysin varma, siitä on löydetty vain hammasfossiileja. Hampaiden muodosta on koetettu päätellä eläimen ulkonäköä sen perusteella, että eri tyyppisillä nisäkkäillä on erilaiset hampaat. Paleoseenikaudella nisäkkäiden kehitys lähti vauhtiin ja kauden lopulla eli jo varhainen sorkkaeläin Phenacodus. Oli myös kehittynyt uintatheereja, varhaisia suuria kasvinsyöjiä. Apinat kehittyivät kummituseläinten tyyppisistä puoliapinoista, joita lienee elänyt jo varhain kenotsooisella maailmankaudella.
Seuraavalla kaudella, eoseenikaudella kaikki suuremmet nykyiset nisäkäsryhmät kehittyivät, esim. petoeläimet. Eoseenikaudella eli muun muassa varhainen hammasvalas Basilosaurus. Suurin osa eoseenikauden nisäkkäistä kuoli myöhemmin sukupuuttoon. Kauden lopussa tapahtuikin valtava eoseenin lopun joukkosukupuutto, joka johtui suurista asteroiditörmäyksistä ja osin mannerliikuntojen tuottamien merivirtamuutosten aiheuttamista ilmastonmuutoksista.
Nykyiset nisäkkäät alkoivat kehittyä vasta oligoseenikaudella, jolloin ilmasto alkoi kuivua ja arot laajentua. 
Ihmisapinat kehittyivät seuraavalla mioseenilla, joka oli muun muassa norsueläinten kultakautta. Mioseenikauden alusta lähtien nisäkkäät olivat lähellä nykyistä, mioseenilla eli 75% nykyisen tyyppiistä nisäkkäistä.
Tästä alkoi ihmisen evoluutio, joka oli ominaista pleistoseenikaudelle.
Nisäkkäiden polveutuminen Tetrapodeista- sukupuu

Tetrapodit - nelijalkaiset
      |
      +-- Sammakkoeläimet 
      |
      `--Amniootit
             |
             +-Sauropsida - sauropsidit
             |
             `-Synapsidit
                    |
                    `-Pelykosaurit
                           |
                           `-Terapsidit
                                  |
                                  `-Nisäkkäät
Nisäkkäiden polveutuminen terapsideista

Terapsidit
  | 
  +--Biarmosuchia
  |
  `--+--Dinocephalia
     |
     +--Neotherapsida
          |
          +--Anomodontit
          |      |
          |      `--Dicynodontia - dikynodontit
          |
          `--+--Theriodontia
                    |
                    +--Gorgonopsia
                    |
                    `--+--Therocephalia
                       | 
                       `--Cynodontia - kynodontit
                              .
                              . . . (Nisäkkäät)
Nisäkkäiden polveutuminen kynodonteista

--Kynodontit
    |
    `--Mammaliforma - "nisäkäsmäiset"
         |
         +--Allotheria
         |    |
         |    `--Multituberculata - multituberkulaatit
         |
         `--+--Morganucodontidae morganukodontit
            |
            `--+--Docodonta dokodontit
               |
               `--+--Hadrocodium
                  |
                  `--Symmetrodonta symmetrodontit
                       |
                       |--Kuehneotheriidae
                       |
                       `--Mammalia - nisäkkäät
Varhaisten nisäkkäiden sukupuu

--Mammalia (nisäkkäät)
    |
    +--Australosphenida
    |    |
    |    +--Ausktribosphenidae X
    |    |
    |    `--Monotremata Nokkaeläimet
    |
    `--+--Triconodonta X trikonodontit, sama kuin Eutriconodonta
       |
       `--+--Spalacotheroidea X
          |
          `--Cladotheria
               |
               |--Dryolestoidea X
               |
               `--Theria
                    |
                    +--Metatheria
                    |
                    `--Eutheria istukalliset nisäkkäät
Varhaisnisäkkäiden sukupuu 2

Varhaisnisäkkäiden sukupuu, jossa on mainittu eliöryhmät sijoittavien tutkijoiden nimiäkin.
Varhaisnisäkkäiden sukupuu:
--Mammaliaforme - McKenna ja Bell, 1997
    |
    +--Sinoconodontiformia - Kinman, 1994 (†)
    |
    +--Morganucodontidae - Kermack, Mussett ja Rigney, 1973 (†)
    |
    +--Docodonta dokodontit - Kretzoi, 1958 (†)
    |
    `--Mammalia
         |
         +--Kuehneotheria (†)
         |
         `--Theriiformes (†)
              |
              +--Allotheria (†)
              |    |
              |    +--Haramiyida (†)
              |    |
              |    `--Multituberculata (†)
              |
              `--Holotheria
                   |
                   +--Amphidontoidea - Prothero, 1981 (†)
                   |
                   +--Triconodonta trikonodontit, - Osborn, 1888  (†)
                   |
                   +--Spalacotheroidea - Prothero, 1981 (†)
                   |
                   `--Symmetrodonta
                        |
                        +--Yinotheria - Chow ja Rich, 1982 (†)
                        |
                        +--Shuotherida - Chow ja Rich, 1982 (†)
                        |
                        +--Australophenida [sisältää Prototheria]
                        |
                        +--Ausktribosphenida - Luo, Cifelli ja Kielan-Jaworowska, 2001 (†)
                        |    |
                        |    `--Monotremata
                        |         |
                        |         +--Platypoda
                        |         |
                        |         `--Tachyglossa
                        |
                        `--Cladotheria
                             |
                             +--Dryolestoidea (†)
                             |    |
                             |    `--Dryolestida - Prothero, 1981 (†)
                             |
                             `--Zatheria
                                  |
                                  +--Amphitheriida - Prothero, 1981 (†)
                                  |
                                  +--Peramura - McKenna, 1975 (†)
                                  |
                                  `--Boreosphenida
                                       |
                                       +--Aegialodontia (†)
                                       |
                                       +--Pappotherida - Butler, 1978 (†)
                                       |
                                       `--Theria
                                            |
                                            +--Metatheria
                                            |
                                            `--Eutheria
Kirjallisuutta

Luonnossa: Nisäkkäät: 3.  Porvoo:  Weilin+Göös, 2010.  ISBN 978-951-0-34257-2
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sukupuuttoon kuolleeita nisäkkäitä Wikimedia Commonsissa
Patriofelis, varhainen kreodontti, petoeläin.
Ruskokärpässieni

| Ruskokärpässieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Amanitaceae
Suku::  Kärpässienet Amanita
Laji::  regalis
Kaksiosainen nimi
 Amanita regalis  (Fr.) Michael 
Katso myös
   Ruskokärpässieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Ruskokärpässieni (Amanita regalis) on ruskealakkinen ja myrkyllinen kärpässienilaji.
Tuntomerkit

Ruskokärpässienen 10–20 cm leveä lakki on reunoilta uurteinen, nuorena munamainen tai pallomainen ja valkean suojuksen peittämä, kasvaessa laakenee ensin kuperaksi ja myöhemmin laakeaksi. Valkean suojuksen revetessä paljastuu tummanruskea pintakelmu, johon valkoiset suojusjätteet jäävät laikuiksi. Pintakelmu saattaa haalistua sateella kellanruskeaksi. Heltat ovat tiheät, irtotyviset ja pysyvästi kellanvalkoiset. Sienen 10–25 cm pitkä ja 1–2,5 cm paksu jalka on valkoinen, tanakka ja tasapaksu, mutta sen tyvimukulassa on suomukiehkurainen tiivis tuppi. Jalassa on kookas valkoinen rengas, jonka reunoilla on kellanvaaleita suomuja. Malto on valkoista, mutta aivan pintakelmun alla kellertävää. Sienessä ei ole erityistä tuoksua.
Tuntomerkit > Samannäköisiä lajeja

Ruskokärpässieni muistuttaa toista myrkyllistä kärpässienilajia, punakärpässientä, jonka lakin pintakelmu on punainen. Toinen myrkyllinen kärpässienilaji, jota ruskokärpässieni muistuttaa, on Suomessa harvinainen pantterikärpässieni. Ruskokärpässieni muistuttaa myös eräitä syötäviä sieniä, kuten rusokärpässientä (jolla kuitenkin on pitkittäisuurteinen rengas ja jonka malto punertuu leikkauspinnoilta) sekä ukonsientä ja akansientä (joiden lakki on vaaleapohjainen ja ruskeasuomuinen eikä valkolaikkuinen, ja joiden rengas on irtonainen).
Kasvuaika ja -paikka

Ruskokärpässieni kasvaa elokuusta syyskuulle lehtomaisissa kuusikoissa, kangasmetsissä ja tunturikoivikoissa. Se on kuusen ja joskus myös koivun juurisieni. Se on hyvin yleinen varsinkin Etelä-Suomessa, mutta se kasvaa koko maassa. Se ei kuitenkaan ole niin yleinen kuin punakärpässieni.
Myrkyllisyys

Ruskokärpässienen tärkeimmät myrkyt ovat iboteenihappo ja siitä dekarboksyloitumalla muodostuva muskimoli. Ne ovat samoja myrkkyjä kuin punakärpässienen myrkyt, mutta ruskokärpässieni aiheuttaa kuitenkin vakavamman myrkytyksen. Myrkytysoireita ovat huimaus, sekavuus, hallusinaatiot, kouristukset ja yliaktiivisuus. Niiden ilmeneminen alkaa noin ½–3 tunnin kuluttua sienten syömisestä ja ne voivat kestää 8–12 tuntia. Myrkyt vähenevät keitettäessä, joskaan eivät poistu kokonaan, joten ruoaksi sientä ei pidä käyttää.
Aiheesta muualla

Amanita regalis (englanniksi)
Amanita
Ruskokärpässieni[vanhentunut linkki] - Elintarvikevirasto Evira
Pinkka, Lajituntemuksen oppimisympäristö: Ruskokärpässieni (Amanita regalis)[vanhentunut linkki]
LuontoPortti: Ruskokärpässieni (Amanita regalis)
Poisoning with brown fly agaric, Amanita regalis. Acta Med Scand. 1979;205(1-2):121-3.
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Amanita regalis:  Wikidata: Q742673  BioLib: 60476  CoL: 5TYQV  EoL: 6691381  EPPO: AMANRE  Fungorum: 454253  GBIF: 5240248  iNaturalist: 464151  IRMNG: 10403072  MycoBank: 454253  NatureServe: 2.1071141  NBN: NHMSYS0001474473  NCBI: 188873  Open Tree of Life: 574899  Laji.fi: MX.72358 
Agaricus muscarius β regalis:  Wikidata: Q61964262  Fungorum: 480027  MycoBank: 480027
Ruva

| Ruva Рувозеро, Ruvozero |
| --- | --- |
 Ruva
 Koordinaatit: 66°27′58″N, 30°47′52″E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Louhen piiri
Kunta:  Kiestinki
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  entinen kylä
Väkiluku:  0
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ruva (ven. Ру́возеро, Ruvozero) on entinen kylä Karjalan tasavallan Louhen piirin Kiestingin kunnassa Venäjällä. Se sijaitsi Ruvanjärven rannalla 80 kilometriä Kiestingistä linnuntietä luoteeseen.
Seudun saamelaisasutus mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1611. Vuoteen 1793 mennessä siitä muodostettiin Pääjärven eli Ruvan pogosta, jonka kaikkia 22 perhettä kutsuttiin yhä saamelaisiksi. Myöhemmin he omaksuivat maanviljelyn ja sulautuivat karjalaisiin.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Ruva kuului Oulangan volostin Soukelon kyläkuntaan. Vuonna 1905 kylässä oli 27 taloa ja 182 asukasta. Lähistölle oli syntynyt yksitaloinen Ruvanniskan uudiskylä.
Neuvostoaikana perustettiin Kiestingin piiriin kuulunut Ruvan kyläneuvosto, joka käsitti myös Soukelon, Tumtšan ja Ukonniemen (ven. Tsipringa) kylät sekä joukon 1920- ja 1930-lukujen vaihteessa syntyneitä metsätyömaita. Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli 672 asukasta, joista yli 90 % oli karjalaisia ja loput etupäässä venäläisiä. Ruvan kyläryhmään kuuluivat Niemi, Ruvanniska, Saari ja Tšokka. Niissä oli yhteensä 231 asukasta, lähes kaikki karjalaisia.
Niskan kyläneuvostoon kuulunut Ruvan kylä lakkautettiin autiona vuonna 1962. Myöhemmin se jäi pääosin Iijavan tekojärven alle. Nykyään alue on täysin asumaton.
Niu Jianfeng

| Mitalit> Maa:   Kiina.Naisten pöytätennis. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kiina.Naisten pöytätennis. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Kiina.Naisten pöytätennis. Olympialaiset  | Maa:   Kiina> Naisten pöytätennis. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Ateena 2004 | nelinpeli |  |
| Maailmanmestaruuskilpailut  | Maailmanmestaruuskilpailut  | Maailmanmestaruuskilpailut  |  |
|  Kultaa | Doha 2004 | joukkuekilpailu |  |
|  Hopeaa | Pariisi 2003 | nelinpeli |  |
|  Hopeaa | Shanghai 2005 | nelinpeli |  |
|  Pronssia | Pariisi 2003 | sekanelinpeli |  |
Niu Jianfeng (s. 3. huhtikuuta 1981) on kiinalainen pöytätennispelaaja. Hän saavutti urallaan yhden olympiapronssin ja yhden maailmanmestaruuden.
Niu saavutti ensimmäiset arvokisamitalinsa Pariisin MM-kilpailuissa 2003, kun hän sijoittui naisten nelinpelissä hopealle parinsa Guo Yuen kanssa sekä sekanelinpelissä pronssille Qin Zhijianin kanssa. Seuraavana vuonna hän voitti Dohan MM-kilpailuissa kultaa joukkuekilpailussa ja saavutti Ateenan olympialaisissa naisten nelinpelissä pronssia Guo Yuen parina. Ateenan kisojen kaksinpelissä Niu hävisi toisen ottelunsa pohjoiskorealaiselle Kim Hyang-mille ja sijoittui jaetulle yhdeksännelle sijalle. Shanghain MM-kilpailuissa 2005 Niu saavutti vielä Guo Yuen kanssa hopeaa naisten nelinpelissä. He hävisivät loppuottelun maannaisilleen Wang Nanille ja Zhang Yiningille.
Niu oli maailmanrankingissa parhaimmillaan toisena vuosina 2004–2005.
Rutenoseeni

| Rutenoseeni |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  Bis(η5-syklopentadienyyli)rutenium(II)
CAS-numero:  1287-13-4
PubChem CID:  11020720 ja 102091 25199626, 11020720 ja 102091
SMILES:  [CH-]1C=CC=C1.[CH-]1C=CC=C1.[Ru+2]
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C10H10Ru
Moolimassa:  231,25 g/mol
Sulamispiste:  199 °C
Kiehumispiste:  276 °C
Tiheys:  1,86 g/cm3
Rutenoseeni eli bis(syklopentadienyyli)rutenium(II) (C10H10Ru) on metalloseeneihin kuuluva ruteniumin organometalliyhdiste. Yhdistettä on tutkittu käytettäväksi polymerointikatalyyttinä.
Ominaisuudet

Rutenoseeni on monille metalloseeneille tyypillisesti niin kutsuttu sandwich-yhdiste, jossa metalli-ioni on kahden syklopentadienyyliligandin välissä. Rakenne muistuttaa ferroseenin rakennetta, mutta ferroseenista poiketen rutenoseenin ligandien konformaatio on kohdakkainen. Huoneenlämpötilassa yhdiste on vaaleankeltaista kiteistä ainetta ja on suhteellisen stabiili ilman vaikutuksille. Ferroseenin tavoin rutenoseeni kykenee reagoimaan elektrofiilisella aromaattisella substituutiolla, mutta ei ole aivan yhtä reaktiivinen. Sen sijaan organolitiumyhdisteiden kanssa se reagoi vaihtaen vetyatomin litiumatomiin ferroseenia nopeammin ja muodostuva tuote on nukleofiilinen. Rutenoseenin hapettuminen poikkeaa ferroseenin hapettumisesta siten, että hapettumisreaktiossa muodostuu yleensä dimeerinen dikationi eikä monokationia kuten ferroseenin hapettuessa. Eräissä heikosti koordinoituvissa elektrolyyteissä voidaan saada aikaan hapettuminen monokationiksi. Yhdiste liukenee orgaanisiin liuottimiin.
Valmistus

Ensimmäisen kerran rutenoseenia valmisti Geoffrey Wilkinson vuonna 1952. Rutenoseenia voidaan valmistaa ruteniumkloridin ja syklopentadienyylinatriumin välisellä reaktiolla. Liuottimena käytetään tetrahydrofuraania ja tuote puhdistetaan sublimoimalla.
Rutenoseenia on tutkittu käytettäväksi polymeerien valmistuksessa fotoinitiaattorina.
Rutherfordin atomimalli

Rutherfordin atomimallissa on keskellä ydin, jonka ympärillä elektronit kiertävät.
Rutherfordin atomimalli on Ernest Rutherfordin vuonna 1911 esittämä atomin rakennemalli, jonka mukaan atomilla on pieni ydin, ja sitä ympäröi elektroniverho. Atomin massa on keskittynyt lähes kokonaan atomin ytimeen. Rutherfordin tutkimusten mukaan atomin halkaisija on suuruusluokkaa 10−10 m ja ydin 10−14 m, joten suurin osa atomin tilavuudesta onkin tyhjää toisin kuin Thomsonin atomimallissa, jossa positiivinen varaus on jakautunut tasaisesti koko atomin tilavuuteen.
Rutherfordin atomimallia on kuvattu planeettajärjestelmää muistuttavana rakenteena, jossa Coulombin sähköinen vetovoima aiheuttaa ympyräradoilla pysytteleville elektroneille normaalikiihtyvyyden.
Rutherfordin sirontakoe

Ernest Rutherford osoitti kuuluisassa sirontakokeessaan vuonna 1911 atomin ytimen olemassaolon. Osan kultakalvosta sironneiden alfahiukkasten liikesuunnat muuttuivat odottamattoman paljon niiden kimpoillessa takaisin tulosuuntaansa. Tämä osoitti edeltävän Thomsonin atomimallin mahdottomaksi.
Rutherfordin mallin epäkohdat

Rutherfordin atomimalli ei kuitenkaan vastaa täysin nykytietämyksen mukaista mallia. Klassisen sähkömagneettisen teorian mukaan kiihtyvässä (tässä tapauksessa keskeiskiihtyvässä) liikkeessä oleva varauksen (elektronin) pitäisi emittoida sähkömagneettista säteilyä. Tällöin elektronin radan tulisi energian menetyksen takia päätyä ytimeen spiraalirataa pitkin. Rutherfordin atomimalli ei pysty myöskään selittämään tutkimuksissa todettuja atomin spektrejä. Pari vuotta myöhemmin Rutherfordin mallin muodostumisesta Niels Bohr postuloikin omassa atomimallissaan, ettei elektroni ydintä kiertäessään noudata klassisen mekaniikan lakeja, vaan elektronin energiatilat ovat kvantittuneita. Bohrin mukaan elektronin energia lisääntyi, kun se absorboi fotonin ja vähentyi, kun se emittoi fotonin.
Huolimatta vanhentumisestaan Rutherfordin malli elää symbolismissa ja populaarikulttuurissa: jos atomeja kuvataan symboleissa tai logoissa tyylitellyssä muodossa, ne useimmiten esitetään Rutherfordin mallin mukaisina. Tästä on esimerkkinä mm. Kansainvälisen atomienergiajärjestön tunnus, ja Unicoden atomisymboli U+269B (⚛).