Anton Bruckner
Sinfoniat

Frankfurtin radion sinfoniaorkesteri, johtajana Paavo Järvi
Äänitiedostojen kuunteluohjeet
Brucknerin toinen sinfonia, c-molli (1872), ei tuoreeltaan saanut suurempaa vastakaikua: kapellimestari Otto Dessoff luonnehti sitä kerrassaan kelvottomaksi. Kantaesityksen yleisö suhtautui teokseen suopeasti, mutta myöhemmin se on tahtonut jäädä Brucknerin myöhempien, monumentaalisten sinfonioiden varjoon. Neljäs sinfonia otettiin suosiollisesti vastaan: ensiesityksessä yleisö taputti jokaisen osan jälkeen. Viides sinfonia on edeltäjäänsä selvästi vaikeammin lähestyttävä, mutta sekin nostetaan Brucknerin parhaimpien töiden joukkoon. Kuudes sinfonia on vähemmän suosittu, ja sitä esitetään selvästi muita Brucknerin myöhäisiä sinfonioita harvemmin. Seitsemännen sinfonian ensiesityksessä 1883 Bruckner sai osakseen suurta suosiota. Säveltäjää inhonnut kriitikko Eduard Hanslick piti teosta luonnottomana ja sairaana, mutta monet kuulijat kohottivat sen tuoreeltaan Brucknerin mestaritöiden joukkoon.
Kahdeksannen, c-molli-sinfonian sävellystyö alkoi vuonna 1884. Teoksen inspiraationlähteestä ei ole selvyyttä, mutta Bruckner sanoi saaneensa sinfonian finaaliin innotusta samana vuonna tapahtuneesta Itävalta-Unkarin ja Saksan keisarien tapaamisesta Venäjän Olmützissa. Vuonna 1887 Bruckner lähetti työn edellistä sinfoniaa johtaneelle kapellimestari Hermann Leville. Tämä ei kuitenkaan ihastunut uuteen sinfoniaan ja Bruckner alkoi tulla epätoivoiseksi. Hän teki teoksesta uuden version, joka valmistui vuonna 1890. Vuoden 1890 versio (Leopold Nowakin toimittama versio) on teoksen esitetyin nykyään, mutta jotkut kapellimestarit suosivat hieman aiempaa versiota (Robert Haasin versio), jossa on muutamia vuoden 1887 versiosta periytyneitä kohtia. Teoksen ensimmäinen versio levytettiin ensimmäisen kerran vasta 1980-luvulla. Useimmat tutkijat pitävät sinfonian lopullista, korjausprosessin läpikäynyttä muotoa harkitusti paranneltuna. Alkuperäisessä versiossa oli esimerkiksi mahtipontinen lopetus ensimmäisessä osassa ja scherzon trio oli kepeämpi viimeisen version adagiomaisen osuuden sijaan. Kahdeksannen sinfonian keskeisimpänä osana pidetään yleensä sen adagiota, joka kestää noin 27 minuuttia. Teoksen ensiesityksestä tuli Brucknerin uran menestyksekkäin hetki, ja kriitikko Hanslick buuattiin ulos paikalta. Yleisön joukossa oli myös Brahms, joka otti teoksen vastaan osoittamalla muun yleisön mukana suosiotaan seisaaltaan. Teokselle annettiin myöhemmin lisänimi, ”Apokalyptinen”, mutta sen käytöstä on nykyään enimmäkseen luovuttu.
Brucknerin elämän viimeinen suuri saavutus oli kesken jäänyt yhdeksäs sinfonia d-molli, jonka kanssa hän alkoi työskennellä vuonna 1887. Teoksen ensimmäiset kolme osaa olivat valmiita vuoden 1894 loppuun mennessä. Pelkän adagion säveltämiseen Brucker oli käyttänyt 18 kuukautta. Säveltäjän heikko kunto viivästytti teoksen valmistumista ja hänen kuollessaan viimeisestä osasta oli paperilla vain laajoja luonnostelmia. Bruckner suunnitteli käyttävänsä teostaan Te Deum yhdeksännen sinfonian finaalina. Ongelmana oli, että Te Deum oli C-duurissa, kun taas sinfonia d-mollissa. Bruckner aloitti Te Deumin transponoinnin toiseen sävellajiin, mutta luopui kohta tästä ideasta. Nykyään yhdeksännestä sinfoniasta esitetään yleensä vain kolme valmistunutta osaa, mutta joskus on käytetty myös Brucknerin luonnostelmien pohjalta rekonstruoituja versioita teoksen finaalista. Rekonstruktioyrityksiä on ollut useampia, joista käytetyimpänä kaiketi John A. Phillipsin versio. Vaikka yhdeksäs sinfonia jäi kesken, monet pitävät sitä Brucknerin edistyksellisimpänä työnä ja se inspiroikin monia myöhempiä säveltäjiä.
Monista Brucknerin numeroiduista sinfonioista on olemassa useita versioita, mikä on aiheuttanut jossain määrin sekaannusta musiikintutkijoiden piirissä. Joskus on ongelmallista arvailla, mitä versiota Bruckner itse piti parhaana.