stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Leonid Pantelejev

Leonid Pantelejev (ven. Леони́д Пантеле́ев), oikealta nimeltään Aleksei Ivanovitš Jeremejev (Алексе́й Ива́нович Ереме́ев, 22. elokuuta (J: 9. elokuuta) 1908 Pietari – 9. heinäkuuta 1988 Leningrad) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Aleksei Jeremejev syntyi vanhaan kauppiassukuun. Hänen isänsä oli ansioitunut Venäjän–Japanin sodassa ja saanut perinnöllisen aatelisarvon. Vuonna 1918 Aleksei menetti yhteyden perheeseensä ja hänestä tuli katulapsi. Vuonna 1921 hän joutui kasvatuslaitokseen, jossa hän sai nimen Ljonka Pantelejev.
Päästyään kasvatuslaitoksesta Pantelejev työskenteli lehtimiehenä Leningradissa. Ystävänsä Grigori Belyhin kanssa hän kirjoitti kasvatuslaitoksen elämästä kertovan teoksen Respublika Škid (”Škidin tasavalta”, 1927), josta tuli valtava menestys. Pantelejevin parhaita lapsiaiheisia pienoisromaaneja ovat ”Kello” (Tšasy, 1928) ja ”Kirje” (Paket, 1933). Vuonna 1938 ilmestyi omaelämäkerrallinen kertomus Ljonka Pantelejev, jota kirjailija täydensi vuosina 1952 ja 1954. Päiväkirjamerkintöihin perustuvat teokset V osaždjonnom gorode (”Piiritetyssä kaupungissa”, 1966) ja Janvar 1944 (”Tammikuu 1944”, 1966) kuvaavat Leningradin piiritystä. Taiteellisesti ja historiallisesti merkittäviä ovat myös Pantelejevin Jevgeni Švartsista, Samuil Maršakista, Daniil Harmsista ja Kornei Tšukovskista kertovat muistelmat.
Suomennettuja teoksia

Kello. Suom. Anni Vuokko. Leningrad: Kirja, 1934.
Kirje: budjonnilaisen Pekka Trofimovin tarina. Suom. Anni Vuokko. Leningrad: Kirja, 1934.
Kunniasana: kertomuksia. Suom. Elina Huttari. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1948.
Hertta. Suom. Salme Peterzens. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1951.
Aiheesta muualla

Entsiklopedija ”Krugosvet”: Leonid Pantelejev (venäjäksi)
Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Leonid Pantelejev (venäjäksi)
Leonid Pantelejevin teoksia Lib.ru -sivustolla (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Mihail Prišvin

Mihail Prišvin neuvostoliittolaisessa postimerkissä.
Mihail Mihailovitš Prišvin (ven. Михаи́л Миха́йлович При́швин, 4. helmikuuta 1873 Hruštšovon kartano Jeletsin lähellä – 16. tammikuuta 1954 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Mihail Prišvin syntyi kauppiasperheeseen. Hän opiskeli Riian polyteknikumissa ja oli vuoden 1897 ajan vangittuna osallistuttuaan marksilaisen kerhon toimintaan. Loppututkinnon Prišvin suoritti Leipzigin yliopistossa, minkä jälkeen hän työskenteli semstvon agronomina ja ensimmäisen maailmansodan aikana sotakirjeenvaihtajana. Lokakuun vallankumouksen jälkeen hän toimi maalaiskoulujen opettajana.
Prišvinin ensimmäinen kertomus ilmestyi vuonna 1906. Hän harrasti perinteentutkimusta ja kansatiedettä ja matkusteli paljon eri puolilla Venäjää. Prišvinin ensimmäinen kirja, matkakuvauskokoelma V kraju nepuganyh ptits (”Seudulla jolla linnut eivät pelkää ihmistä”, 1907) perustuu Itä-Karjalaan suuntautuneen matkan vaikutelmiin. Kirjailija tunnetaan erityisesti lyyris-filosofisista luonnonkuvauksistaan, joista parhaita on pienoisromaani Elämänjuuri (Ženšen, 1933). Omaelämäkerrallisia teoksia ovat romaani Kaštšejeva tsep (”Vuorenhaltijan kahle”, 1923–1954, julkaistu 1960) ja siihen liittyvä luomistyön kuvaus Žuravlinaja rodina (”Kurkien kotimaa”, 1929). Historia ja nykyaika yhdistyvät toisiinsa Karjalaan sijoittuvassa Keisarin tiessä (Osudareva doroga, julkaistu 1957). Monet Prišvinin teoksista on suunnattu lapsille.
Prišvin sai postuumisti julkaistuksi myös lapsille suunnattua kirjallisuutta Detskaja literaturan kautta. Esimerkiksi kertomuskokoelma Lisitškin hleb ("Ketunleipä") julkaistiin N. Ustinovin kauniisti kuvittamana sadan tuhannen painoksena vuonna 1973. Se sisältää muutamia liikuttavia luontokertomuksia.
Suomennettuja teoksia

Kurki: kertomuksia. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1950.
Keisarin tie. Suom. Vieno Levänen. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1959.
Vanha sieni. Suom. Esa Adrian. Teoksessa: Neuvostoproosaa 2. WSOY, 1974.
Elämänjuuri. Suom. Ulla-Liisa Heino. Gummerus, 1984.
Aiheesta muualla

Mihail Prišvinin teoksia Lib.ru-sivustolla (venäjäksi)
Mihail Prišvinille omistettu sivusto (venäjäksi)
Duninon Prišvin-museon sivusto (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Tšekki  Kreikka  Alankomaat  Puola  Venäjä 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  SNAC  IdRef
Vladimir Tšivilihin

Vladimir Aleksejevitš Tšivilihin (ven. Влади́мир Алексе́евич Чивили́хин 7. maaliskuuta 1928 Mariinsk, Kemerovon alue – 9. kesäkuuta 1984 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vladimir Tšivilihin syntyi rautatieläisen perheeseen ja vietti lapsuutensa Taigan asemalla Kemerovon alueella. Hän kävi rautatieopiston ja valmistui Moskovan yliopiston journalistiikan tiedekunnasta vuonna 1954. Tšivilihin työskenteli toimittajana Tšernigovissa, Brjanskissa ja Moskovassa sekä matkusteli eri puolilla Neuvostoliittoa.
Tšivilihinin teoksissa yhdistyvät journalistiikka ja kaunokirjallisuus. Dokumenttinovelli Hopeakiskot (Serbrjanyje relsy, 1958–1967) kertoo epäonnisesta tutkimusmatkasta rautatien rakentamiseksi Sajanvuorille. Kirja Po gorodam i vesjam (”Kaupungeissa ja kylissä”, 1976) sai Venäjän SFNT:n valtionpalkinnon. Tšivilihinin pääteos on esseeromaani Pamjat (”Muisti”, 1968–1983), jossa hän esittää näkemyksiään Venäjän historiasta. Sen toinen osa sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1982.
Suomennettu teos

Hopeakiskot: dokumenttinovelli. Suom. Vuokko Ahveninen. Moskova: Edistys, 1966.
Vitali Zakrutkin

Vitali Aleksandrovitš Zakrutkin (ven. Вита́лий Алекса́ндрович Закру́ткин, 27. maaliskuuta 1908 Feodosija – 9. lokakuuta 1984 Kotšetovskaja-na-Donu, Rostovin alue) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Vitali Zakrutkin syntyi opettajaperheeseen. Hän valmistui opettajaksi, suoritti jatko-opintoja ja puolusti vuonna 1936 kandidaatinväitöskirjaansa Aleksandr Puškinin runoudesta. Samana vuonna Zakrutkin nimitettiin Rostovin pedagogisen instituutin venäjän kirjallisuuden laitoksen johtajaksi.
Zakrutkin osallistui kirjeenvaihtajana toiseen maailmansotaan, joka teki hänestä myös kirjailijan. Hän proosateostensa teemoja olivat sota ja jälleenrakennus. Romaani Uiva stanitsa (Plavutšaja stanitsa, 1950) sai Stalin-palkinnon vuonna 1951. Zakrutkinin pääteos on laaja perhekronikka Sotvorenije mira (”Maailman luominen”), joka ilmestyi kolmessa osassa vuosina 1955–1978. Se sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1982.
Zakrutkin kuului Venäjän SFNT:n kirjailijaliiton hallitukseen ja sihteeristöön sekä Literaturnaja Rossija -lehden toimitusneuvostoon. Kirjallisuusvirkailijana hän puolusti konservatiivisia arvoja. Kirjailijana häntä on luonnehdittu lahjattomaksi.
Suomennettu teos

Uiva stanitsa (Plovutšaja stanitsa). Suom. Urho Ruhanen. Petroskoi: Karjalais-suomalaisen SNT:n valtion kustannusliike, 1954.
Ada Tšumatšenko

| Ada Tšumatšenko> ven. А́да Арте́мьевна Чумаче́нко |
| --- | --- |
 Ada Tšumatšenko.
Henkilötiedot
Syntynyt: 9. syyskuuta 1887 Taganrog, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 5. toukokuuta 1954 (66 vuotta) Moskova, Neuvostoliitto
Kansalaisuus:  Neuvostoliitto
Ammatti:  runoilija, lastenkirjailija
Kirjailija
Äidinkieli: venäjä
Tuotannon kieli: venäjä
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Ada Artemjevna Tšumatšenko (ven. А́да Арте́мьевна Чумаче́нко, 9. syyskuuta 1887 Taganrog, Venäjän keisarikunta – 5. toukokuuta 1954 Moskova, Neuvostoliitto) oli venäläinen kirjailija.
Ada Tšumatšenko syntyi opettajan perheeseen. Hän kävi lukion ja opiskeli naisten korkeakoulussa Moskovassa. Tšumatšenkon ensimmäinen runokokoelma ilmestyi vuonna 1912. Hänen myöhempiä runojaan julkaistiin kirjallisuuslehdissä vasta tekijän kuoleman jälkeen. Neuvostoliitossa Tšumatšenko tunnettiin lähinnä lastenkirjailijana. Hänen tunnetuin teoksensa on tutkimusmatkailija Nikolai Mikluho-Maklaista kertova Ihminen kuusta (Tšelovek s Luny).
Suomennettu teos

Ihminen kuusta: kertomus suuresta venäläisestä tutkimusretkeilijästä Mikluho-Maklaista. Suom. Salme Peterzéns. Petroskoi: Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1957.
Sakari Wilenius

Sakari Wilenius (s. 1997) on suomalainen taikuri ja juontaja. Hän innostui taikuudesta luokkakaverin näytettyä hänelle korttitempun. Ammattitaikurina Wilenius on toiminut noin vuodesta 2010. Wilenius on vieraillut televisiossa muun muassa Arto Nyberg Showssa ja Huomenta Suomi -ohjelmassa.
Hänen esikuviaan ovat muun muassa taikurit Derren Brown, David Blaine ja Jose Ahonen.
Wilenius on palkittu 5 kertaa taikuuden SM-mitalilla, kirkkaimpana saavutuksena 18-vuotiaiden SM-kulta vuonna 2014.
Sakari Wilenius on jäsen Suomen Taikapiirissä, johon ovat vuosikymmenien aikana kuuluneet Suomen historian menestyneimmät taikurit.
Nikolai Pogodin

Nikolai Fjodorovitš Pogodin (ven. Никола́й Фёдорович Пого́дин, oikea sukunimi Stukalov, Стука́лов; 16. marraskuuta 1900 nykyisen Donetskin alueen Gundorovskajan kylä – 19. syyskuuta 1962 Moskova) oli neuvostovenäläinen näytelmäkirjailija.
Nikolai Pogodin syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän työskenteli vuodesta 1920 lähtien paikallislehtien toimittajana ja vuosina 1922–1932 Pravdan kirjeenvaihtajana.
Pogodin oli aikansa tunnetuimpia neuvostoliittolaisia näytelmäkirjailijoita. Hänen näytelmiensä aiheet liittyvät maan ajankohtaisiin tapahtumiin. Niistä ensimmäinen oli ensimmäisen viisivuotiskauden rakennustyötä kuvaava Temp (”Vauhti”, 1929), jossa ei ole yksittäisiä sankareita tai koko näytelmän läpäisevää juonta. Perinteisempää psykologista lähestymistapaa edustaa Aristokraatteja (Aristokraty, 1934), jonka aiheena on rikollisten ”uudelleenkasvatus” Vienanmeren–Itämeren kanavan vankileirillä. Lenin-aiheinen Kiväärimies (Tšelovek s ružjom, 1937) sai Stalin-palkinnon vuonna 1941. Se muodostaa yhdessä näytelmien Kremlin tornikello (Kremljovskije kuranty, 1940) ja Tretja patetitšeskaja (”Kolmas pateettinen”, 1958) kanssa trilogian, joka sai Lenin-palkinnon vuonna 1959. Kirjailija osallistui näytelmillään muun muassa Stalinin henkilönpalvontaan, 1940-luvun lopun ”kosmopolitismin” vastaiseen kampanjaan sekä Stalinin kuolemaa seuranneeseen kulttuurielämän vapautumiseen. Hän laati myös käsikirjoituksia elokuviin, joista Ivan Pyrjevin ohjaama Kubanin kasakat (Kubanskije kazaki, 1950) sai Stalin-palkinnon.
Pogodin toimi Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen jäsenenä sen perustamisesta aina kuolemaansa saakka. Vuosina 1951–1960 hän työskenteli Teatr-lehden päätoimittajana. Kirjailija on palkittu kahdella Leninin kunniamerkillä. Vuonna 1949 hänelle myönnettiin VSFNT:n ansioituneen taiteilijan arvonimi.
Suomennettuja teoksia

Kremlin tornikello. Suom. R. R. Ryynänen. YLE: Radion kuunnelma- ja erikoistoimitus, 1946 (moniste).
Aristokraatteja. Suom. Jussi Tiinus, sov. Leo Apo. YLE: Radion kuunnelma- ja erikoistoimitus, 1950 (moniste).
Kiväärimies. Suom. Uljas Vikström. Punalippu 4/1957.
Mihail Šatrov

Mihail Filippovitš Šatrov (ven. Михаи́л Фили́ппович Шатро́в, oikea sukunimi Maršak, Марша́к; 3. huhtikuuta 1932 Moskova – 23. toukokuuta 2010 Moskovalähde?) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen näytelmäkirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja, koulutukseltaan vuori-insinööri. Hän kuului Luottamuksen käsikirjoittajaryhmään.
Mihail Šatrov syntyi insinöörin perheeseen. Hänen isänsä, puoluejohtaja Aleksei Rykovin lanko, menehtyi 1930-luvun lopulla Stalinin vainoissa ja äiti vangittiin vuonna 1949. Šatrov valmistui Moskovan vuori-instituutista vuonna 1956 ja liittyi NKP:hen vuonna 1961.
Šatrov tunnetaan parhaiten vallankumoushistoriallisista ja Lenin-aiheisista näytelmistään kuten Šestoje ijulja (”Heinäkuun kuudes”, 1964), Sinije koni na krasnoi trave (”Sinisiä hevosia punaisella nurmella”, 1979), Tak pobedim! (”Näin me voitamme”, 1982, Neuvostoliiton valtionpalkinto 1983) ja Eteenpäin… eteenpäin… eteenpäin! (Dalše… dalše… dalše!, 1988). Hän on laatinut käskirjoituksen suomalais-neuvostoliittolaiseen elokuvaan Luottamus (1976). Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Šatrov keskittyi Moskovaan vuonna 2003 avatun kulttuurikeskus Krasnyje Holmyn rakentamiseen.
Suomennettu teos

Eteenpäin… eteenpäin… eteenpäin!: kaksinäytöksinen näytelmä. Suom. Tuomo-Pekka Kalliomäki. Helsinki: SN-kirjat, 1988.
Margarita Aliger

Margarita Josifovna Aliger (ven. Маргари́та Ио́сифовна Алиге́р; 7. lokakuuta (J: 24. syyskuuta) 1915 Odessa – 1. elokuuta 1992 Moskova) oli venäläinen neuvostorunoilija.
Margarita Aliger syntyi virkailijaperheeseen. Koulun jälkeen hän opiskeli kemiaa ja työskenteli tehtaassa. Vuosina 1933–1937 hän opiskeli Gorkille nimetyssä kirjallisuusinstituutissa. Vuonna 1942 hän liittyi NKP:n jäseneksi.
Aligerin ensimmäiset runot ilmestyivät vuonna 1933 ja ensimmäinen runokokoelma God roždenija (”Syntymävuosi”) vuonna 1938. Vuosina 1941–1942 hän toimi kirjeenvaihtajana piiritetyssä Leningradissa. Partisaanityttö Zoja Kosmodemjanskajasta kertova runoelma Zoja (1942) sai Stalin-palkinnon vuonna 1943.
Vuonna 1956 Aliger toimi liberaalin kirjallisuuskokoelman Literaturnaja Moskva toimittajana, mutta esitti julkisen katumuksensa sen saaman arvostelun jälkeen. Hän oli Neuvostoliiton kirjailijaliiton hallituksen jäsen ja matkusteli paljon ulkomailla. Aliger työskenteli myös kaunokirjallisuuden kääntäjänä. Hänen proosaa muistuttava runoutensa tasapainottelee henkilökohtaisten ja poliittisten aiheiden välillä.
Aiheesta muualla

Entsiklopedija ”Krugosvet”: Margarita Aliger (venäjäksi)
Kratkaja literaturnaja entsiklopedija: Margarita Aliger (venäjäksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat  Puola  Portugali 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Encyclopedia of Modern Ukraine  Europeana  SNAC  IdRef
Joensuun tori

Iltakonsertti torilavalla.
Sininen virta on uusi taideteos, joka johtaa porttien kautta taidemuseolta torille
Kojuja markkinapäivänä.
Joensuun kauppatori on kaupungin keskus ja vilkas kohtaamispaikka. Se rajoittuu Vapaudenpuistoon, Torikatuun, Koskikatuun, Kauppakatuun (kävelykatu) ja Siltakatuun. Tori on ollut samassa paikassa vuodesta 1848, tosin alun perin alue käsitti myös Vapaudenpuiston. Suomalaisin graniittikivilaatoin pinnoitetun (vuoden 2018 lopulla valmistuneen uudistuksen jälkeen) torin pinta-ala on 6 000 m². Torin keskellä on myös vesiaihe, kiinteä juomavesipiste ja istumatilaa. Torin laidalla kävelykadun (Kauppakatu) ja Siltakadun kulman tutumassa on myös uusi kaarevakattoinen torilava nykyaikaisine oheistiloineen ja tekniikoineen. Torin alle valmistui toriparkki lokakuussa 2018.
Torille rakennettiin uusi kauppahalli, joka avattiin kesäkuussa 2023. Kauppahallin rakennutti Pohjois-Karjalan Osuuskauppa.
Joensuun uusi kauppahalli Torikadun suunnasta koillisesta.
Elävä tori

Torilla näkyvät vuodenajat. Talvi on hiljaisempaa aikaa, mutta silloinkin siellä on esimerkiksi karjalanpiirakoiden, sultsinoiden ja munkkien myyjiä, tapahtumia ja näyttelyitä, käsityö- ja vaatekauppiaita sekä katuruokakojuja. Lauantai on talvellakin usein vilkkain toripäivä.
Keväällä torille ilmestyvät taimien myyjät ja jäätelökioskit. Lisäksi ruokakojujen määrä lisääntyy.
Kesällä tori on vilkkaimmillaan. Kesän etenemisen näkee vihannes- ja marjamyyjien määristä ja heidän valikoimistaan. 
Torilla on tällöin myös useita käsitöiden, taloustavaroiden, lahjatavaroiden ja työkalujen myyjiä. 
Valmista ruokaa on tarjolla monenlaista: paistettuja muikkuja ja vietnamilaisia kevätkääryleitä, keittoja ja tuoreita karjalanpiirakoita. Useana kesäsunnuntaina torilla pidetään suuri kirpputori.
Kesällä torilla on myös erilaista neuvontapalvelua: siellä on ollut muun muassa nettitori, joka tarjosi internetyhteyksiä ja tietokoneneuvontaa, kaupungin matkailukioski, kulttuurikioski, joka välitti lippuja muun muassa kesäteattereihin ja marttojen toripöytä, josta on saanut sienineuvontaa.
Pitkälle syksyyn torilla myydään syksyn satoa pelloilta, puutarhoista ja metsistä. Torikahvilat sulkeutuvat vasta kun säät muuttuvat hyvin talvisiksi.
Torin suurimmat vuotuiset tapahtumat ovat vappu, Kulttuuritori kesäisin, ToriFest ja Joen yö elokuussa, joulunavaus marraskuussa sekä uudenvuoden vastaanotto. Molempien viimeksi mainittujen tapahtumien yhteydessä järjestetään myös ilotulitusnäytös.
Torilla on järjestetty myös muun muassa sotilasparaateja, mielenosoituksia, voimamieskisoja, lumilautailutapahtumia, jään- ja lumenveistokilpailuja sekä ulkoelokuvaesityksiä, jolloin on käytetty jopa lumipenkkaa valkokankaana. Vaalien alla torille nousee puolueiden ja ehdokkaiden vaalitelttoja ja soppatykkejä. Torin suurimpia tapahtumia on ollut syyskuussa 2006 Euroopan mestari Jukka Keskisalolle järjestetty kultamitalijuhla.
Taksiasema on torin itälaidalla Koskikadun ja Torikadun kulmassa. Torityömaan ajan se sijaitsi korttelin päässä Niskakadulla ja Torikadulla.
Torin ympäristö

Koskikadun ja Torikadun kulman Carlsonin tavaratalo valmistui huhtikuussa 2007. Sitä ennen tontti oli pysäköintipaikkana. Tontilla oli 1990-luvulla niin sanottu Lasipalatsi ja sitä ennen linja-autoasema. Taitokortteli on Carlsonin tavaratalon vieressä.
Koskikadulla sijaitsee Carelicum matkailuneuvontoineen. Samassa yhteydessä toimii myös Pohjois-Karjalan museo Hilma. Carelicum aloitti talossa 1998. 1980-luvun alussa valmistunut graniittinen rakennus tunnetaan entisenä Maakuntapankin (Säästöpankin) talona. Sen vieressä on Kekäleen talo, jonka yläkerrassa toimii yökerho, viihderavintola Las Palmas. Koskikadulla Kauppakadun kulmassa sijaitsi aiemmin entinen osuusliike Oma-Avun talo (1955), jossa oli useita pieniä liikkeitä. Talo tunnettiin viime vuodet pizzeria Veronan talona. Rakennus purettiin kevään 2013 aikana ja Osuuspankin 6-kerroksinen liike- ja asuintalo valmistui vuoden 2015 lopussa.
Kauppakadulla on vuonna 2003 valmistunut 7-kerroksinen Torinhelmi. Paikalla oli ennen kaksikerroksinen Hankkijan talo (1953), josta osa on edelleen jäljellä Keskuskujan puolella. Pankkitalo (1951) on torin reunan jyhkein talo. 7-kerroksisen talon ulkopinta on vuolukiveä. Talossa toimi vuoteen 1985 Suomen Pankki sekä Säästöpankki. Talossa on muun muassa Silmäasema, urheiluliike, valokuvaliike, ravintola Bar & Play sekä asianajotoimistoja. Elokuvateatteri Aallotar toimi talossa syksyyn 2005.
Torinhelmen ja Pankkitalon välissä on Keskuskuja, entinen esikaupunkilinja-autojen pysäkki. Paikalla on nyt lasten leikkipaikka ja katutaideteos Sininen virta (2005), joka johtaa Joensuun taidemuseolle. Keskuskujan vieressä on pienehkö, viihtyisä Keskuspuisto, jossa on muun muassa veistostaidetta. Nykyisin Keskuspuiston yhteydessä sijaitsee myös pitkälle syksyyn palveleva Päivänurmen Torikahvio ja -pubi.
Kävelykadulle sijoitettiin kesällä 2007 pronssinen Susi kosiomatkalla eli Kosiosusi-veistos ( Eija Hänninen ja Henna Onnela). Saman patsaan lasikuituinen versio oli esillä kesällä 2006. Rinnakkaisveistos Morshukka (Eija Hänninen ja Henna Heiskanen) paljastettiin Kosiosuden lähellä 2019.
Siltakadulla Kauppakadun kulmassa on Teräskulman talo (1938), joka tunnettiin myös Tiimarin talona, kunnes liike lopetettiin 2013.
Torin laidalla Siltakadulla on kaksi suurta kiinteistöä, (Yhdyslinna ja Ora-Kotila), joista Ora-Kotila on osa Iso Myy -kauppakeskusta, jonka sisäänkäynti valmistui Siltakadulle keskelle korttelia keväällä 2007. Taloissa ovat toimineet aikaisemmin Suomen Yhdyspankki, Kansallis-Osake-Pankki (myöhemmin Merita Pankki ja Nordea) ja tavaratalo Kotilainen. Siltakadun varrella ovat muun muassa Rax Buffet, R-kioski ja Joensuun Uusi Apteekki. McDonald's lopetti toimintansa joulukuun lopussa 2006, ja tilalle avattiin pub Gloria maaliskuussa 2007.
Siltakadulla Torikadun kulmassa on Pohjois-Karjalan Osuuskaupan PKO:n talo, Valtakulma (1942), jossa on hotelli Vaakuna. Talo tunnetaan Sokoksen talona.
Kauppahalli

Vuonna 1968 valmistunut kauppahalli sijaitsi torin etelälaidalla. Vanha puinen kauppahalli, joka valmistui 1902 ja purettiin vuodenvaihteessa 1968–1969, sijaitsi torin vastakkaisella laidalla Siltakadun varressa. Sen purkamista edelsi kiivas poliittinen kädenvääntö.
Vuonna 2016 Joensuun kaupunki teki päätöksen kauppahallin purkamisesta, sillä sen  peruskorjausta ei ole pidetty kannattavana varsinkin kun suunnitelma toriparkista on vireillä. Halli suljettiin 30.8.2016, ja se purettiin marras-joulukuussa 2016.
Kesäkuussa 2023 Pohjois-Karjalan Osuuskauppa PKO:n rakennuttama uusi puinen kauppahalli valmistui alkuperäisen hallin paikalle Siltakadun varteen.
Markkinat

Torilla on markkinat vähintään neljä kertaa vuodessa: tammikuussa, huhtikuussa, syyskuussa ja marraskuussa.
Kauppatorin markkinat ovat yleensä kaksipäiväiset, ja ne pidetään pääsääntöisesti kunkin kuukauden toisena torstaina ja perjantaina.
Tori ja kävelykatu täyttyvät tuolloin eri puolilta Suomea tulleista kiertävistä markkinamyyjistä sekä Joensuun ja oman maakunnan kauppiaista. Viipurinrinkeli on eräs markkinoiden erikoisherkuista.
Syyskuussa torilla on suuret sadonkorjuumarkkinat (Joensuun syysmarkkinat) http://www.joensuunvirta.fi/tapahtumat/. Keväisin ja syksyisin kauppatorilla järjestetään myös kalamarkkinat, jotka aikaisemmin pidettiin Rantapuistossa.
Markkinoiden aikaan Joensuun kaupoissa on markkinatarjouksia ja ravintoloissa markkinatansseja. 1960-luvulle saakka markkinoiden yhteydessä pidettiin myös suuret hevosmarkkinat. Hevosia myytiin viimeisenä vuosina urheilutalon ja Länsikadun välisellä alueella, nykyisessä Ystävyydenpuistossa.
Torin menneisyyttä

Linja-autoasema tuli torille 1930-luvulla, kun  moottoriliikenne muutti katukuvaa. Matkahuollon rakennus oli Torikadun laidalla 1960-luvun loppuun saakka. Vuonna 1930 valmistui myös Shellin huoltoasema.
Toriparkki ja torin remontti

Torin alle valmistui toriparkki lokakuussa 2018. Joensuun kaupunginvaltuusto oli käsitellyt asiaa useaan kertaan, ja keväällä 2006 se päätti antaa luvan aloittaa torinaluspysäköinnin mahdollistavan asemakaavan laadinta. Syksyllä 2016 toriparkin rakentamissuunnitelmat etenivät, kun Pohjois-Karjalan Osuuskauppa (PKO) ja Joensuun kaupunki tekivät sopimuksen Joensuun toripysäköintilaitoksen rakentamisesta. Samalla torin pinta uusittiin, ja uusi tori avattiin 25.11. 2018. Kahden vuoden ajan tori toimi läheisellä kävelykadulla ja Keskuskujalla.
Torista sanottua

Ismo Björn Joensuun toria koskevassa kolumnissaan Aution torin ruhtinaallisuus on suomalaista ylellisyyttä  (Karjalainen  18.10.2006) lausahti muun muassa seuraavaa:
Arttu Käyhkö kolumnissaan Lihapiirakka kahdella tikillä ja pieni maito, kiitos! Karjalaisessa 6.10.2006 pakinoi seuraavasti:
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Joensuun tori Wikimedia Commonsissa
Vapunpäivää torilla.
Korikauppaa markkinapäivänä.
Joensuun tori markkinapäivänä.
Viipurinrinkeli.
Kirpputori täyttää torin useana kesäsunnuntaina.
Torin taksikoppi sijaitsi kesällä 2011 Torikadun puoleisella laidalla.