Ludwig van Beethovenin elämäkerta
Nuoruusvuodet > Ura Wienissä

Mozart oli jo kuollut, kun Beethoven palasi Wieniin vuonna 1792 ruhtinaan avustuksella. Hän hakeutui Joseph Haydnin ohjaukseen ja opiskeli muun muassa pianonsoiton tekniikkaa sekä kontrapunktia. Beethovenin ailahtelevainen luonne ja äkilliset raivonpuuskat eivät kuitenkaan sopineet Haydnin täysin päinvastaiseen luonteeseen, ja niin Beethoven siirtyi muiden opettajien, kuten Johann Georg Albrechtsbergerin ja Antonio Salierin oppiin Haydnin lähdettyä Englantiin vuonna 1794. Beethovenin päätettyä jäädä pysyvästi Wieniin ruhtinas lopetti apurahan, mutta sillä välin Beethoven oli jo ehtinyt saavuttaa suosiota yläluokan salongeissa siinä määrin, että sai riittävästi rahallista tukea rikkailta wieniläisiltä.
Beethovenin isä kuoli 18. joulukuuta 1792. Beethoven kirjoitti heti kirjeen vaaliruhtinaalle peläten, että isänsä eläke, jolla hänen veljensä tulivat toimeen, lakkautettaisiin, mutta hän oli huojentunut saatuaan tietää, että eläkettä jatkettaisiin ja summa kaksinkertaistettaisiin.
Vuonna 1794 Ranskan vallankumousarmeija valloitti Reinin länsirannan, jonka vuoksi monet Beethovenin ystävistä, kuten Franz Wegeler, kreivi Waldstein ja Stephan von Breuning muuttivat Wieniin. Beethovenin veli Caspar Carl ansaitsi elantonsa musiikinopettajana Wienissä ja Johann pääsi Wieniin apteekkiapulaiseksi. Wegeler tosin muutti lyhyen ajan kuluttua takaisin Bonniin.
Maaliskuussa 1795 Beethoven esiintyi ensimmäisen kerran Wienissä julkisesti. Hänen intohimoisesti ja dynaamisesti esittämänsä toinen pianokonsertto nosti hänet kaupungin johtavaksi pianistiksi. 1790-luvun tuotantoon kuuluivat pianokonserton lisäksi muun muassa piano-, viulu- ja sellosonaatit, kaksi serenadia, Adeleide-kantaatti ja Jena-sinfonia. Beethoven oli Wienin menestynein vapaa säveltäjä, eikä hän Bonnin-vuosien jälkeen enää koskaan palvellut hovissa vaan omisti maksusta sävellyksiään varakkaille ylimysystävilleen ja kenties myös rakastajilleen. Soluttautuminen seurapiireihin sujui osittain sen vuoksi helposti, vaikka Beethoven oli vaatimatonta syntyperää. Hänellä kerrotaan olleen erikoisia tapoja konserteissaan; esimerkiksi konsertin päätyttyä hän saattoi nousta seisomaan ja ulvoa naurusta tai jopa huudahtaa ”Millaista typerää joukkoa!”
Beethovenin luonne oli välillä hyvin ristiriitainen: Vuonna 1795 Beethoven kirjoitti ystävälleen, Johann Nepomuk Hummelille lapun, jossa hän sanoi ”Älä astu enää jalallasikaan talooni. Olet valehteleva koira. Paha periköön tuollaiset koirat. B.”. Kuitenkin heti seuraavana päivänä hän kirjoitti Hummelille jälleen lapun, jossa puolestaan sanottiin ”Nepomuk, sydänkäpyseni. Olet uskollinen ystävä ja sen lisäksi, on myönnettävä, olet oikeassa. Tule luokseni tänään iltapäivällä. Syleilen sinua. Oma Beethovenisi, jota kutsutaan nimellä Petit-Four”.
Keväällä 1797 Beethoven sairastui vakavasti pilkkukuumeeseen. Sairaus jätti pysyvät jäljet Beethoveniin, mutta hän jatkoi opiskelua ja säveltämistä tuntiessaan olevansa paremmassa kunnossa.
Eräs Beethovenin oppilaista oli pikkupoika nimeltään Carl Czerny, joka oli mennyt isänsä kanssa tapaamaan Beethovenia todennäköisesti vuonna 1800, sillä Czerny kertoi muistelmissaan kavunneensa monet portaat viidenteen tai kuudenteen kerrokseen Tiefen Grabenissa, jossa Beethoven asui vuosisadan vaihteessa:
»Huoneessa vallitsi aikamoinen sekamelska: papereita ja vaatekappaleita hujan hajan. Tuskin ainuttakaan tuolia lukuun ottamatta Walter-pianoforten ääressä olevaa huojuvaa tuolia. Beethovenilla itsellään oli yllään jonkinlaista pitkäkarvaista tummanharmaata ainetta oleva aamutakki ja siihen kuuluvat housut, niin että hän toi minulle heti mieleen Campen Robinson Crusoen, jota siihen aikaan luin. Hänen hiilenmusta tukkansa, joka oli leikattu à la Titus, törrötti kampaamattomana hänen päässään. Hänen partansa – hän ei ollut ajanut sitä erinäisiin päiviin – teki hänen muutenkin ruskeat kasvonsa alaosastaan vieläkin tummemmiksi. Panin myös merkille lapsille luonteenomaisella visuaalisella vikkelyydellä, että hänellä oli korvissaan pumpulia, joka näytti kellertävän nesteen kyllästämältä. Siihen aikaan hänessä ei kylläkään voinut havaita mitään merkkiä huonokuuloisuudesta.»
Huoneessa oli useita ihmisiä, ja tämä lyhyt ja tanakka, epäsiisti mies taisi hermostuttaa pikkupoikaa, mutta Beethoven osasi olla hyvin ystävällinen. Poika istui Beethovenin vieressä musteella tahritun pianon ääressä ja pani merkille, että Beethovenin kädet olivat erittäin karvaiset ja sormensa leveät, varsinkin sormenpäät. Eniten poikaa kuitenkin kiehtoivat Beethovenin korvissa olevat pumpulit. Ensimmäinen maininta Beethovenin kuuroudesta oli kuitenkin Beethovenin kirjeessä Wegelerille kesäkuulta 1801. Beethoven oli tyytyväinen pojan soittoon ja otti hänet oppilaakseen. Czernyä kehotettiin tuomaan Carl Philipp Emanuel Bachin kirja Die wahre Art das Clavier zu spielen ensimmäiselle oppitunnilleen.
Vuonna 1796 Beethoven teki kiertueet Berliiniin, Prahaan ja Dresdeniin. Näihin matkoihin suurin osa vuodesta 1796 Beethovenin kannalta kuluikin. Beethovenin soitto oli saavuttanut prahalaiset ymmälleen. Eräs lehtimies kirjoitti: ”Se hivelee kyllä korviamme, mutta ei sydämiämme”. Berliinissä Beethoven sai suurellisen vastaanoton ja lahjaksi kultaisen nuuskarasian, joka oli täynnä kultarahoja. Tämän kiertueensa jälkeen Beethoven ei enää koskaan tehnyt kiertueita, joka saattoi johtua hänen vastaanotostaan tällä ainoalla kiertueellaan, josta hän kertoi J. W. von Goethelle vuonna 1812: ”Olin tehnyt parhaani ja toivoin kaunista menestystä. Mutta ei suosionosoitustakaan! Yleisö oli nimittäin liikuttunut kyyneliin saakka ja kiitollisuutensa osoitukseksi kastellut nenäliinansa”.