stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Itämainen filosofia
Itämaisen filosofian perinteitä > Itä-Aasia > Šintolaisuus

Šintolaisuus on varhaisiin japanilaisiin kansanuskomuksiin perustuva uskonto, jolla ei ole perustajaa, pyhiä kirjoituksia eikä yleistä oppia. Se on animismin muoto, jonka mukaan lukuisia jumaluuksia (kami) on lähes kaikissa luonnon ilmiöissä kuten puissa, kivissä, järvissä, joissa ja vuorissa. Šintolaisuus sisältää hyvin monenlaisia aineksia.
Šinton mukaan suhde tässä maailmassa elävään kamiin on ensisijainen asia ihmisen elämässä. Kamia on kunnioitettava, jotta se voisi palauttaa kunnioituksen ihmiselle. Šinton mukaan henkinen ja maallinen todellisuus ovat yksi ja sama. Puhtaat teot lisäävät kaikkeudn sopusointua, ja epäpuhtaat vähentävät sitä. Uskontona šintossa on paljon vaikutteita kiinalaisista uskonnoista, erityisesti taolaisuudesta ja buddhalaisuudesta.
Itämaisen filosofian perinteitä > Itä-Aasia > Maolaisuus

Maolaisuus on kommunistinen filosofia, joka perustuu Kiinan kommunistisen puolueen vallankumousjohtajan Mao Zedongin opetuksiin. Maolaisuus perustuu osaksi Karl Marxin ja V. I. Leninin aiempiin opetuksiin (marxismi-leninismi), mutta se hylkää kaupunkityöväestön ja leninismin painotuksen raskaaseen teollistumiseen, ja keskittyy talonpoikaisväestöön ja hajautettuun maatalousperustaiseen talouteen.
Enemmän länteen suuntautunut Deng Xiaoping tulkitsi maolaisuuden uudelleen niin, että se salli tieteellisen markkinatalouden. Filosofiassa Dengin merkittävin uudistus oli stalinistisen marxilaisuuden tulkinnan hylkääminen. Maolaisuus on vaikuttanut muun muassa Punaisiin khmereihin Kambodžassa, Loistavaan polkuun Perussa sekä Nepalin kansannousuun.
Itämaisen filosofian perinteitä > Lähi-itä > Babylonialainen filosofia

Babylonialaisen filosofian alkuperä voidaan johtaa varhaiseen mesopotamialaiseen viisauteen, joka esitti elämänfilosofisia ja eettisiä ajatuksia dialektisessa muodossa, dialogeina, eeppisenä runoutena, kansantaruina, hymneinä ja sanontoina.
On mahdollista, että babylonialainen ajattelu vaikutti kreikkalaiseen filosofiaan ja myöhempään hellenistiseen filosofiaan, vaikkakaan tälle ei ole kirjallisia todisteita. Babylonialainen kirjoitus Pessimismin keskustelu, jonka ajankohta on tuntematon, sisältää yhtäläisyykisä sofistien agnostismiin, Herakleitoksen vastakohtia korostavaan ajatteluun, Sokrateen kätilöivään menetelmään sekä Platonin dialogeihin. Miletoslaisen Thaleen kerrotaan myös opiskelleen filosofiaa Mesopotamiassa.
Itämaisen filosofian perinteitä > Lähi-itä > Iranilainen filosofia

Persialaisen filosofian juuret ulottuvat muinaisiin indoiranilaisiin filosofisiin perinteisiin saakka. Niihin vaikuttivat erityisesti Zarathustran opetukset. Makedonialaisten, arabien ja mongolien valloitusten seurauksena Persia sai laajoja kulttuurisia ja poliittisia vaikutteita, joiden ansiosta alueella kehittyi suuri joukko erilaisia suuntauksia zarathustralaisuudesta, manikealaisuudesta ja mazdalaisuudesta erilaisiin islamilaisen filosofian koulukuntiin saakka.
Itämaisen filosofian perinteitä > Lähi-itä > Islamilainen filosofia

Islamilainen filosofia voidaan kuvata pyrkimykseksi luoda harmonia toisaalta järjen ja filosofian, ja toisaalta uskon ja islamin uskonnollisten opetusten välille.
Islamilainen filosofia vaikutti merkittävästi myös eurooppalaiseen filosofiaan varsinkin keskiajalla, sillä antiikin filosofinen perintö säilyi läpi varhaiskeskiajan erityisesti islamilaisen filosofian piirissä. Islamilainen filosofia onkin pitkälle helleenisen filosofian ja erityisesti aristotelismin perillinen. Sittemmin islamilainen filosofia on jakautunut ennen kaikkea šiialaisen ja sunnalaisen suuntauksen mukaan. Sufilainen filosofia on islamin mystiikkaa korostava filosofinen suuntaus.
Itämaisen ja länsimaisen filosofian yhdistäminen

Länsimaisen ja itämaisen filosofian välillä on ollut vuorovaikutusta, ja filosofisia ajatuksia on pyritty yhdistelemään toisaalta itämaisesta länsimaiseen ja toisaalta länsimaisesta itämaiseen ajatteluun.
Saksalainen filosofi Georg Wilhelm Friedrich Hegel oli hyvin kiinnostunut taolaisuudesta. Hänen dialektiikan järjestelmänsä on tulkittu joskus taolaisten periaatteiden muotoiluksi, mutta siinä on yhtäläisyyksiä myös Sokrateen dialektiseen menetelmään.
Hegelin haastaja Arthur Schopenhauer kehitti filosofian, jossa oli hyvin paljon yhtäläisyyksiä hindulaisen ja buddhalaisen ajattelun kanssa. Hän ennusteli, että Upanishadeilla olisi paljon suurempi vaikutus lännessä kuin niillä on sittemmin ollut. Schopenhauer käytti kuitenkin osittain virheellisiä varhaisia käännöksiä, ja on myös kyseenalaistettu, missä määrin hän todella ymmärsi itämaista filosofiaa, josta oli kiinnostunut.
Jotkut ovat katsoneet, että myös Martin Heideggerin ajattelussa on tietty itämainen osatekijä. Hänen ajattelussaan on nähty piirteitä erityisesti taolaisuudesta. Sveitsiläisen Carl Jungin ajatus synkronisiteetista oli askel kohti itäistä näkemystä syysuhteesta.
Viimeaikaisiin pyrkimyksiin tuoda länsimaista filosofiaa itäiseen ajatteluun lukeutuvat muun muassa Kioton koulukunnan filosofit, jotka ovat yhdistelleet fenomenologiaa zen-buddhalaisuuteen. Watsuji Tetsuro pyrki yhdistelemään Søren Kierkegaard, Friedrich Nietzschen ja Heideggerin ajattelua itämaiseen filosofiaan.
Hindulainen guru Sri Aurobindo sai vaikutteita saksalaisesta idealismista, ja hänen integraalijoogansa voidaan nähdä itäisten ja läntisten ajatusten yhdistelmänä. Saksalaisen fenomenologin Jean Gebserin kirjoitukset tietoisuuden historiasta viittasi koko planeetan uuteen tietoisuuteen, joka poistaisi eron idän ja lännen ajatusten väliltä. Tästä ajattelusta syntynyttä suuntausta kutsutaan integraalifilosofiaksi.
Luettelo itämaisen filosofian perinteistä

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ayyavazhi  Carvaka  Babylonialainen filosofia  Buddhalainen filosofia  Hindulainen filosofia  Intialainen filosofia  Iranilainen filosofia  Islamilainen filosofia  Jainalainen filosofia  Japanilainen filosofia |  Jooga  Kiinalainen filosofia  Korealainen filosofia  Legalismi  Kungfutselaisuus  Manikealaisuus  Maolaisuus  Mazdalaisuus  Mohismi  Nyaya |  Persialainen filosofia  Purva Mimamsa  Samkhya  Šintolainen filosofia  Sikhiläinen filosofia  Sufilainen filosofia  Taolaisuus  Vaisheshika  Vedanta  Zarathustralaisuus |
Luettelo itämaisista filosofeista

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Sri Aurobindo  Bodhidharma  Dharmakirti  Kapila  Siddhartha Gautama  Aksapada Gautama  Kungfutse |  Laozi  Mengzi  Nāgārjuna  Narayana Guru  Ramanuja  Adi Shankara  Sarvepalli Radhakrishnan |  Vivekananda  Wang Yangming  Xunzi  Yajnavalkya  Zhu Xi  Zhuangzi |
Aiheesta muualla

Arumugam, Prakash (toim.): Eastern Philosophy (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Fieser, Jim: Eastern Philosophy: An Introduction to the Classical Theories of Hinduism, Buddhism, Confucianism, and Taoism (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Kazlev, M. Alan (toim.): Eastern Philosophy (Arkistoitu – Internet Archive). (englanniksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Eastern philosophy
Käännös suomeksi
Jokke Kantola

Jouko ”Jokke” Kantola on suomalainen kosketinsoittaja ja muusikko.
Yhtyeitä joissa Kantola on ollut mukana ovat muun muassa Pepe Willberg, Pro Fide, Q.Stone, Kaamos, Dad’s Hello, Jukka Leppilampi ja Jocke Kantola Band.
Kantola on myös säveltänyt ja julkaissut omaa musiikkia, joista tuoreimpana albumi RePro vuodelta 2015.
Kuolemanrangaistus Kiinassa

Teloitusmääräys vuodelta 2018
Kuolemanrangaistus on yleisesti käytössä Kiinassa. Ihmisoikeusjärjestö Amnestyn mukaan Kiinassa teloitettiin vuonna 2009 ainakin 1 700 ihmistä. Järjestö uskoo todellisen luvun kuitenkin olevan paljon suuremman, sillä tiedot teloituksista ovat salaisia. Kiinassa kuolemantuomioita annetaan eniten maailmassa, enemmän kuin kaikissa muissa maissa yhteensä.
Historia ennen 1900-lukua

Kiinassa on käytetty erityisen vakavista rikoksista tuomittujen teloitukseen teloitustapaa nimeltä lingchi eli sananmukaisesti "tuhat viiltoa". Teloitustapa poistui Qing-dynastian lakikirjoista vuonna 1905.
1990-luvulla otettiin käyttöön myrkkyruiske, joka on sittemmin kasvanut suosituimmaksi teloitusmenetelmäksi.
Kiinan kansantasavallassa

Viralliset luvut teloitettujen määrästä luokitellaan valtionsalaisuudeksi, minkä johdosta on käytännössä mahdotonta sanoa varmaksi, montako ihmistä Kiina teloittaa vuosittain. Kiinaan jopa suhteellisesti suuriin teloituslukuihin vaikuttavat mm. se, että rikoksia, joista voidaan määrätä kuolemantuomio, on Kiinassa melko paljon ja se, että maan oikeusjärjestelmä ei ole itsenäinen, vaan jakaa kuolemantuomioita sen mukaan, miten kommunistinen puolue sitä määrää.
Kiinan rikoslain mukaan kuolemantuomiota ei voi langettaa alle 18-vuotiaille tai raskaana oleville naisille. Teloitukset tulee määrätä pantavaksi toimeen viimeistään kahden vuoden kuluessa siitä hetkestä, jolloin tuomio on lainvoimainen.
Kiinassa on määrätty teloitettavaksi myös henkilöitä, jotka ovat esimerkiksi mielenterveysongelmien vuoksi syyntakeettomia henkilöitä.
Kiinassa on edelleen yleistä, että teloittelujen aikuisten lapset jäävät heitteille, sillä kuolemaan tuomittujen lapsia ei haluta adoptoida. Toisinaan tällaiset lapset päätyvät orpokotiin, joiden toiminta pyörii vapaaehtoisvoimin.
Kiinan kansantasavallassa > Teloitusmenetelmät

Nykyään käytössä olevat teloitusmenetelmät ovat virallisesti ampuminen tai myrkkyruiske.
2000-luvulla Kiinassa on otettu käyttöön niin kutsutut teloitusautot. Ulkoisesti ambulanssia muistuttavat autot kulkevat eri vankiloiden väliä. Kuolemaan tuomitut asetetaan vuoteelle, joka kuuluu auton kalustoon. Sitten hänelle annetaan tappava myrkkyruiske.
Kiinan kansantasavallassa > Teloitukset ilman tuomiota ja elinryöstöt

Elinryöstöt ovat kansainvälisen tutkintakomitean mukaan rutiininomaista toimintaa Kiinassa ja ne kohdistuvat virallisesti kuolemaan tuomittujen lisäksi myös erilaisiin sorrettuihin vähemmistöihin, jotka katoavat järjestelmään ja joutuvat teloitetuiksi ilman oikeudenkäyntiä.
Kiinan kansantasavallassa > Ulkomaalaisten teloitukset

Julkisuudessa on paheksuttu muun muassa brittiläisen 53-vuotiaan Akmal Shaikhin kuolemantuomiota vuonna 2009 ja teloitusta 29. joulukuuta 2009. Miehen sanotaan kärsineen mielenterveyshäiriöistä ja olleen siten syyntakeeton. Hänet tuomittiin huumeiden salakuljetuksesta, mihin hän sanoi olleensa syytön. Edellisen kerran Kiinassa teloitettiin eurooppalainen vuonna 1951, jolloin italialaisen Antonio Rivan väitettiin suunnitelleen puhemies Mao Zedongin murhaamista.
Kiinaa on myös syytetty ulkomaalaisten teloituksien käytöstä osana maan panttivankidiplomatiaa. Huomiota on herättänyt mm. kanadalaisen Lloyd Schellenbergin tapaus. Schellenberg tuomittiin vuonna 2018 huumausaineiden salakuljetuksesta 15 vuoden vankeuteen. Hänen vaadittua tapauksen uudelleenkäsittelyä, hänet tuomittiin kuolemaan. Tuomion kiristymiseen on uskottu vaikuttavan se, että Kanadan tuomioistuin harkitsi Huawein hallituksessa istuvan Meng Wanzhoun luovutusta Yhdysvaltoihin.
Galleria

Kiinalainen teloitus katkaisemalla
Teloitus ampumalla valokuvattuna vuonna 1948
Boksarikapinaan osallistuneiden teloitus vuonna 1900.
Ranskalaisen lähetyssaarnaajan teloitus lingchillä kuvitettuna Le Monde -lehdessä 1850-luvulla.
Aiheesta muualla

The Chinese Human Rights Web
Konstantínos Karamanlís

| Konstantínos Karamanlís> Κωνσταντίνος Καραμανλής |
| --- | --- |
 Konstantínos Karamanlís vuonna 1978.
Kreikan presidentti
 5. toukokuuta 1990 – 10. maaliskuuta 1995  
Pääministeri:  Konstantínos Mitsotákis Andréas Papandréou
Edeltäjä:  Chrístos Sartzetákis
Seuraaja:  Konstantínos Stefanópoulos
Kreikan presidentti
 10. toukokuuta 1980 – 10. maaliskuuta 1985  
Pääministeri:  Geórgios Rállis Andréas Papandréou
Edeltäjä:  Konstantínos Tsátsos
Seuraaja:  Ioánnis Alevrás (v.t.)
Kreikan pääministeri
 24. heinäkuuta 1974 – 10. toukokuuta 1980  
Edeltäjä:  Adamántios Androutsópoulos
Seuraaja:  Geórgios Rállis
Kreikan pääministeri
 4. marraskuuta 1961 – 17. kesäkuuta 1963  
Edeltäjä:  Konstantínos Dóvas
Seuraaja:  Panagiótis Pipinélis
Kreikan pääministeri
 17. toukokuuta 1958 – 20. syyskuuta 1961  
Edeltäjä:  Konstantínos Georgakópoulos
Seuraaja:  Konstantínos Dóvas
Kreikan pääministeri
 6. lokakuuta 1955 – 5. maaliskuuta 1958  
Edeltäjä:  Aléxandros Papágos
Seuraaja:  Konstantínos Georgakópoulos
Henkilötiedot
Syntynyt: 8. maaliskuuta 1907 Kupkoy (nyk. Próti), Makedonia, Osmanien valtakunta
Kuollut: 23. huhtikuuta 1998 (91 vuotta) Ateena, Kreikka
Ammatti:  juristi, poliitikko
Puoliso:  Amalía Karamanlí o.s. Kanellopoúlou (1951–1972)
Tiedot
Puolue:  Kansanpuolue (1936–1951) Ellinikós Synergasmós (1951–1955) Kansallisradikaali unioni (1955–1963) Uusi demokratia (1974–1998)
Tutkinnot:  Ateenan yliopisto
Uskonto:  ortodoksi
 Nimikirjoitus
Konstantínos G. Karamanlís (kreik. Κωνσταντίνος Γ. Καραμανλής, 8. maaliskuuta 1907 Kupkoy (nyk. Próti), Makedonia, Osmanien valtakunta – 23. huhtikuuta 1998 Ateena, Kreikka) oli juristi ja poliitikko, joka toimi Kreikan pääministerinä vuosina 1955–1963 ja 1974–1980 sekä Kreikan presidenttinä 10. toukokuuta 1980 – 10. maaliskuuta 1985 ja uudelleen 5. toukokuuta 1990 – 10. maaliskuuta 1995.
Nuoruus

Karamanlíksesta tuli Kreikan kansalainen vuonna 1913, sen jälkeen kun Makedonia oli vapautunut toisen Balkanin sodan jälkeen. Hänen isänsä Geórgios Karamanlís oli opettaja, joka oli taistellut Kreikan Makedonian sodassa vuosina 1904–1908. Karamanlís opiskeli oikeustiedettä Ateenan yliopistossa vuosina 1925–1929. Suoritettuaan armeijan vuosina 1930–1935 hän toimi lakimiehenä Sérresin kaupungissa. Karamanlís aloitti oman poliittisen uransa konservatiivisessa kansanpuolueessa ja hänet valittiin parlamentin jäseneksi ensimmäisen kerran 28-vuotiaana 1930-luvun puolivälissä. Karamanlís muutti Ateenaan vuonna 1941 ja toimi yleisten töiden ministerinä Kreikan sisällissodan jälkeen 1947.
Vuosien 1946 ja 1955 välillä Karamanlís oli työministeri, liikenneministeri, sosiaaliministeri, puolustusministeri ja yleisten töiden ministeri.
Ensimmäinen pääministerikausi 1955–1963

Karamanlís muodosti oman poliittisen puolueen, Kansallisradikaali unioni, kreik. Ethnikí Rizospastikí Énosis (ERE) vuonna 1956. Kreikan kansantuote kasvoi 70 prosenttia Karamanlísin johdolla vuosina 1955–1962, ja hinnat pysyivät vakaina. Karamanlís ei myöntänyt kotiinpaluuoikeutta 60 000 kreikkalaiselle, jotka olivat paenneet kommunistimaihin. Kreikan kommunistinen puolue oli kielletty. Uusi vasemmistopuolue, Yhdistynyt demokraattinen vasemmisto, kreik. Eniaía Demokratikí Aristerá (EDA) oli saanut toimintaoikeuden vuonna 1951. Karamanlísin oma puolue Kansallisradikaalit voitti vaalit vuosina 1956, 1958 ja 1961. Karamanlís joutui eroamaan pääministerin virasta kesällä 1963. Syynä olivat erimielisyydet kuningashuoneen kanssa ja epäilyt epädemokraattisten keinojen käytöstä. Karamanlís käytti hyväkseen poliittista painostusta upseerikunnan ja TEA-ryhmien avulla ennen 1961 vaaleja.
Ensimmäinen pääministerikausi 1955–1963 > Eurooppalainen visio

Karamanlís ajoi voimakkaasti Kreikan liittymistä EEC:n jäseneksi vuodesta 1958 lähtien. Hän tapasi eurooppalaisia johtajia, kuten Saksan Konrad Adenaueria ja Ranskan Charles de Gaullea. Kaksi vuotta kestäneissä neuvotteluissa Brysselissä hänen lobbauksensa tuotti tuloksia: Kreikka hyväksyttiin laajentumisneuvotteluissa EEC:n kauppakumppaniksi. Sen ansiosta päättyi Kreikan taloudellinen eristyneisyys ja sen poliittinen ja taloudellisen riippuvuus Yhdysvaltain taloudellisesta ja sotilaallisesta avusta. Kreikasta tuli myös Pohjois-Atlantin liitto NATOn jäsenvaltio. Kreikka erotettiin Euroopan neuvostosta sotilasdiktatuurin ajaksi 1967–1974. Karamanlís tiivisti yhteistyötä EEC:n kanssa tultuaan uudelleen valituksi pääministeriksi. Kreikasta tuli EEC:n täysjäsen 1. tammikuuta 1981.
Maanpaossa

Marraskuun 1963 vaaleissa Kansallisradikaali unioni kärsi vaalitappion Geórgios Papandréoun Keskustaunionille. Karamanlís vietti tämän jälkeen vapaaehtoisesti maanpaossa seuraavat 11 vuotta Pariisissa, Ranskassa. Turkin vallattua Kyproksen sotilasdiktatuuri lopullisesti hajosi ja menetti poliittisen merkityksensä vuonna 1974. Presidentti Faídon Gkizíkis kutsui koolle vanhan kaartin poliitikot 23. heinäkuuta 1974. Karamanlís oli ollut voimakas sotilasjuntan arvostelija. Gkizíkis pyysi Karamanlísta pääministeriksi marraskuun 1974 vaalivoiton jälkeen.
Toinen pääministerikausi 1974–1980

Karamanlísin uudelleen muodostettu konservatiivipuolue Uusi demokratia sai 54 prosenttia äänistä ja 220 paikkaa 300:sta marraskuussa 1974 pidetyissä ensimmäisissä vaaleissa. Karamanlísista tuli Kreikan pääministeri joulukuussa 1974. Karamanlís kieltäytyi ottamasta kantaa kuningaskunnan tai tasavallan puolesta. Tasavallan kannattajat saivat 69 prosenttia äänistä. Karamanlís hyväksyi kommunistipuolueen laillistamisen. Karamanlís solmi uudelleen suhteet Länsi-Eurooppaan. Karamanlís hyväksyi uuden perustuslain, jonka avulla upseerit ja armeija saatiin pois politiikan ja vallan toteuttamisesta.
Vuonna 1977 Uusi demokratia voitti jälleen vaaleissa 173 äänellä ja Karamanlís jatkoi pääministerinä vuoteen 1980 saakka.
Ensimmäinen ja toinen presidenttikausi

Karamanlís valittiin Kreikan tasavallan presidentiksi vuonna 1980. Hän erosi vuonna 1985, ja hänen seuraajansa oli ensin lyhytaikaisesti virkaatekevänä Ioánnis Alevrás ja sitten Chrístos Sartzetákis.
Vuonna 1990 Karamanlís oli uudelleen valittu presidentiksi konservatiivisen parlamentin enemmistöllä, ja hän toimi presidenttinä vuoteen 1995, hänen seuraajansa oli Konstantínos Stefanópoulos.
Karamanlísin merkittävyys poliitikkona

Karamanlís vetäytyi politiikasta 88-vuotiaana vuonna 1995. Voitettuaan viidet parlamenttivaalit, toimittuaan 14 vuotta pääministerinä ja 10 vuotta tasavallan presidenttinä. Hän toimi yli 60 vuotta aktiivipolitiikassa. Pitkästä palveluksestaan demokratian puolesta ja Euroopan yhdentymisen pioneerina Euroopan unionin alkuaikoina hänet on palkittu yhdellä arvostetuimmista eurooppalaisista palkinnoista, Kaarlen palkinnolla vuonna 1978. Hän kuoli lyhyen sairauden jälkeen 91-vuotiaana vuonna 1998.
Karamanlísia on kiitetty Kreikan talouden nopean kasvun edistäjänä vuosina 1957–1961 ja toiminnasta Kreikan liittämisestä Euroopan unionin jäseneksi. Karamanlísin kannattajat ovat käyttäneet hänestä nimitystä Ethnárchis (”kansan johtaja”). Hän sai osakseen kritiikkiä  Olympic Airlinesin ja Emporiki Bankin kansallistamisesta, joka oli vastoin hänen keskustaoikeistolaista suuntautumistaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Konstantínos Karamanlís Wikimedia Commonsissa
Kreikan kolmannen tasavallan (1974–) presidentit
Michaíl Stasinópoulos (1974–1975)
Konstantínos Tsátsos (1975–1980)
Konstantínos Karamanlís (1980–1985)
Ioánnis Alevrás (1985)
Chrístos Sartzetákis (1985–1990)
Konstantínos Karamanlís (1990–1995)
Konstantínos Stefanópoulos (1995–2005)
Károlos Papoúlias (2005–2015)
Prokópis Pavlópoulos (2015–2020)
Katerína Sakellaropoúlou (2020–)
Kreikan kolmannen tasavallan (1974–) pääministerit
Konstantínos Karamanlís (1974–1980)
Geórgios Rállis (1980–1981)
Andréas Papandréou (1981–1989)
Tzannís Tzannetákis (1989)
Ioánnis Grívas (1989)
Xenofón Zolótas (1989–1990)
Konstantínos Mitsotákis (1990–1993)
Andréas Papandréou (1993–1996)
Konstantínos Simítis (1996–2004)
Kóstas Karamanlís (2004–2009)
Geórgios Andréas Papandréou (2009–2011)
Loukás Papadímos (2011–2012)
Panagiótis Pikramménos (2012)
Antónis Samarás (2012–2015)
Aléxis Tsípras (2015)
Vasilikí Thánou (2015)
Aléxis Tsípras (2015–2019)
Kyriákos Mitsotákis (2019–2023)
Ioánnis Sarmás (2023)
Kyriákos Mitsotákis (2023–)
Kaarle Suuren palkinnon saajat
| --- | --- |
1950–1975:  1950 Richard Coudenhove-Kalergi · 1951 Hendrik Brugmans · 1952 Alcide De Gasperi · 1953 Jean Monnet · 1954 Konrad Adenauer · 1956 Winston Churchill · 1957 Paul-Henri Spaak · 1958 Robert Schuman · 1959 George Marshall · 1960 Joseph Bech · 1961 Walter Hallstein · 1963 Edward Heath · 1964 Antonio Segni · 1966 Jens Otto Krag · 1967 Joseph Luns · 1969 Euroopan komissio · 1970 François Seydoux de Clausonne · 1972 Roy Jenkins · 1973 Salvador de Madariaga
1976–2000:  1976 Leo Tindemans · 1977 Walter Scheel · 1978 Konstantínos Karamanlís · 1979 Emilio Colombo · 1981 Simone Veil · 1982 kuningas Juan Carlos I · 1984 Karl Carstens · 1986 Luxemburgin kansa · 1987 Henry Kissinger · 1988 François Mitterrand, Helmut Kohl · 1989 Veli Roger (Taizé-yhteisö) · 1990 Gyula Horn · 1991 Václav Havel · 1992 Jacques Delors · 1993 Felipe González · 1994 Gro Harlem Brundtland · 1995 Franz Vranitzky · 1996 kuningatar Beatrix · 1997 Roman Herzog · 1998 Bronisław Geremek · 1999 Tony Blair · 2000 Bill Clinton
2001–:  2001 György Konrád · 2002 Euro-valuutta     · 2003 Valéry Giscard d’Estaing · 2004 Pat Cox, paavi Johannes Paavali II (erikoispalkinto) · 2005 Carlo Azeglio Ciampi · 2006 Jean-Claude Juncker · 2007 Javier Solana · 2008 Angela Merkel · 2009 Andrea Riccardi · 2010 Donald Tusk · 2011 Jean-Claude Trichet · 2012 Wolfgang Schäuble · 2013 Dalia Grybauskaitė · 2014 Herman Van Rompuy · 2015 Martin Schulz · 2016 paavi Franciscus · 2017 Timothy Garton Ash · 2018 Emmanuel Macron · 2019 António Guterres · 2020 Klaus Johannis · 2022 Svjatlana Tsih’anouskaja, Maryja Kalesnikava, Veronika Tsapkala · 2023 Volodymyr Zelenskyi, Ukrainan kansa · 2024 Pinchas Goldschmidt ja Euroopan juutalaisyhteisöt
Jalmari Malmi

Jalmari Malmi (25. syyskuuta 1893 Virolahti – 27. marraskuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen maanviljelijä, kauppias ja maalaisliiton kansanedustaja.
Malmin vanhemmat olivat maanviljelijä Erik Malmi ja Karoliina Malmi. Hän kävi maamieskoulun ja toimi maanviljelijänä Lappeella vuoteen 1940 saakka ja oli sitten huonekalukauppiaana Lappeenrannassa 1940–1943. Malmi oli Maakansa-lehden Lappeenrannan konttorin hoitajana noin kymmenen vuoden ajan vuoteen 1940 saakka, Maakansa-lehden taloudenhoitajana yhden vuoden ajan sekä Pahloisten osuuskassan hoitajana.
Malmi oli kansanedustajana 1921–1922 edustaen Viipurin läänin läntistä vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan 11. lokakuuta 1921 maalaisliiton Artur Wuorimaan tilalle. Malmi oli lisäksi Lappeen kunnanvaltuuston ja kunnallislautakunnan jäsenenä.
Jalmari Malmi oli naimisissa vuodesta 1919 Hilja Lyydia Tanskan kanssa.