stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Sesonq A

Shoshenk A (myös Sesonq, Sesonk, kutsutaan joskus myös nimellä Shoshenk vanhempi), oli muinaisessa Egyptissä libyalaisen Meshwesh-heimon (myös nimellä Ma) suuri johtaja 21. dynastian aikaan. Hänet tunnetaan pääosin siitä, että hän on 22. dynastian faaraoiden esi-isä.
Elämäkerta

Hänen vaimonsa oli  Kuninkaan äiti Mehtenweshkhet A, josta on itse asiassa enemmän arkeologisia todisteita kuin miehestä. Näitä todisteita on kerrottu Pasenhorin steelassa, joka määrittelee joitakin Shoshenk-suvun perhesuhteita. Shoshenk A:lla ja Mehtenweshkhetilla oli vähintään kaksi lasta, 21. dynastian faarao Osorkon vanhempi ja Nimlot A, josta tuli 22. dynastian perustajan, faarao Shoshenk I:n isä. Tämän lisäksi Nimlotin vaimoa Tentshepehiä ilmeisesti pidetään Shoshenk A:n tyttärenä, mutta ei ole varmuutta, onko hänellä eri äiti.
Paihuty
                 |
                 |
                 |    
             Shoshenk A = Mehtenweskhet A
                        |
               +--------+--------+
               |                 | 
       Osorkon vanhempi      Nimlot A = Tentsepeh A                       
                                      |
                                      |
                                      |
                                  Shoshenk I
Käännös suomeksi
Sepelleppälintu

| Sepelleppälintu |
| --- | --- |
 Juhlapukuinen koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Leppälinnut Phoenicurus
Laji::  moussieri
Kaksiosainen nimi
 Phoenicurus moussieri  (Olphe-Galliard, 1852) 
Katso myös
   Sepelleppälintu Wikispeciesissä   Sepelleppälintu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Sepelleppälintu (Phoenicurus moussieri) on Luoteis-Afrikassa elävä varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 12 cm, siipien kärkiväli 18,5–20,5 cm ja paino keskimäärin noin 15 g. Kooltaan sepelleppälintu on hiukan leppälintua pienempi. Juhlapukuinen koiras on alapuolelta ruosteenpunainen, selkäpuolelta tummanruskea tai musta, sen päälaki ja posket ovat mustat, siivellä on suuri valkoinen laikku ja valkoinen silmäkulmanjuova levenee korvien takana laikuksi. Naaras ja nuori lintu ovat ruskehtavaselkäisiä, vatsapuolelta punertavia, ja vain nuorella koiraalla on siivellä valkoinen kuvio. Kaikissa puvuissa hyvä tuntomerkki on ruosteenpunainen pyrstö, jonka keskimmäiset sulat ovat mustia. Se värisyttelee pyrstöään kuten leppälintu.
Esiintyminen

Sepelleppälintu elää Luoteis-Afrikassa Marokossa, Algeriassa ja Tunisiassa. Pesimähavainto on myös Libyasta. Sen elinympäristön ala on noin 400 000 neliökilometriä. Laji on enimmäkseen paikkalintu, joka voi muuttaa talveksi lyhyen matkaa vuorten juurille ja alaville maille.
Elinympäristö

Sepelleppälintu asuu sekä vuoriston että alavien maiden kuivilla, kivikkoisilla pensaikko-ja metsäalueilla, Atlasvuorilla kolmen kilometrin korkeudelle saakka. Talveksi se laskeutuu alavien maiden laaksoihin ja pensaikkoihin.
Lisääntyminen

Sepelleppälintu rakentaa pesänsä maahan pensaan, mättään tai kiven suojaan, joskus puun tai muurin rakoseen. Naaras munii tavallisesti neljä tai viisi munaa, keskimäärin 4,2. Molemmat emot ruokkivat poikasia. Laji voi joskus pesiä kahdesti kesän aikana.
Ravinto

Sepelleppälinnun ravintoa ovat hyönteiset ja muut pienet selkärangattomat eläimet.
Phoenicurus moussieri
Seututie 145

Seututie 145 vie Tuusulan Hyrylästä Järvenpäähän. Se alkaa Hyrylässä kantatien 45 varrella olevasta kiertoliittymästä ja päättyy Järvenpään keskustan eteläpuolella Lahdentiehen (seututie 140). Tuusulassa ja osittain Järvenpäässäkin tien nimenä on Järvenpääntie, mutta Järvenpäässä sen eri osilla on myös nimet Poikkitie ja Pohjoisväylä. Tie on valaistu koko matkalta, ja siinä on päällyste ja pyörätie. Tuusulan ja Kyrölän välillä liikenne on varsin vilkas, yli 20 000 ajoneuvoa vuorokaudessa. Tuusulan kirkonkylältä Järvenpäähän päin tien rinnakkaistienä toimii myös Tuusulan Rantatie (yhdystie 11609), joka on museotie. Suuriliikenteisin osuus päällystetään melko usein, kaksi viimeisintä kertaa 2008 ja 2009.
Cay Sevón

Cay Inger Elisabeth Sevón (ent. Kankaanpää, s. 22. maaliskuuta 1949 Kauniainen) on suomalainen valtiotieteiden tohtori, joka vastasi Turun kulttuuripääkaupunkivuodesta Turku 2011 -säätiön toimitusjohtajana. Hän toimii nyt säätiön asiamiehenä.
Cay Sevón kirjoitti ylioppilaaksi Grankulla Samskolasta 1969 ja opiskeli sosiologiaa ja poliittista historiaa Helsingin yliopistossa. Sevón työskenteli Suomen Kommunistisen Puolueen keskuskomitean kansainvälisellä osastolla
 1981–1986 ja Rauhanpuolustajien pääsihteerinä 1987–1992. Vuosina 1995–1996 Sevón toimi Euroopan yhtyneen vasemmiston konfederaatioryhmän Pohjoismaiden vihreän vasemmiston ryhmävirkailijana Euroopan parlamentissa.
Sevón toimi 1997–2001 Turun kaupungin yhteiskuntasuhteista ja edunvalvonnasta vastaavana yhteyspäällikkönä, sitten sisäasiainministeriön kuntaosaston osastopäällikkönä ja ylijohtajana sekä samoissa tehtävissä myös valtiovarainministeriössä vuoteen 2008, jolloin hänet nimitettiin Turku 2011 -säätiön toimitusjohtajaksi.
Sevón väitteli valtiotieteiden tohtoriksi 1996 aiheenaan Ruotsin puolueettomuus jälleenrakennusajan Euroopassa. Hän on toiminut myös Stakesin tutkijana ja Suomen Akatemian tutkimusapulaisena. Vuonna 2010 Sevón valittiin Vuoden yhteiskuntatieteilijäksi.
Joulukuussa 2013 hallinto- ja kuntaministeri Henna Virkkunen nimitti Sevónin yhdeksi kolmesta pääkaupunkiseudun kuntajakoselvittäjästä.
Sevónin isä oli toimittaja Enzio Sevón.
Sevón sai Turun kulttuuripääkaupunkihankkeen vetäjänä Olutliiton ”Paha Nuutti”-nimityksen vuonna 2010. Olutliitto nimeää Pahaksi Nuutiksi henkilön tai tahon, joka on toiminnallaan jarruttanut olutkulttuuria Suomessa.
Leif Sevón

Leif Sevón oikeuslaitospäivillä maaliskuussa 2007.
Leif Jörgen Arvidsson Sevón (s. 31. lokakuuta 1941 Helsinki) on suomalainen oikeustieteilijä, joka toimi vuoden 2005 loppuun asti korkeimman oikeuden presidenttinä. Tähän tehtävään hänet nimitettiin vuonna 2001, johon asti Sevón oli noin kymmenen vuotta korkeimman oikeuden jäsenenä, tosin suurimman osan tuosta ajasta virkavapaalla toimiessaan EFTA-tuomioistuimen presidenttinä 1994–1995 ja EY-tuomioistuimen jäsenenä 1995–2001.
Sevón oli siten ensimmäinen aidosti kansainvälinen suomalaistuomari, joka oli KKO:n presidentin virkaan tullessaan perehtynyt syvällisesti kansainvälisiin oikeuskysymyksiin.
Ennen tuomarintehtäviä Sevón toimi oikeusministeriön lainsäädäntöneuvoksena, lainsäädäntöjohtajana ja lainvalmisteluosaston osastopäällikkönä vuosina 1986–1991 sekä ulkoministeriön neuvottelevana virkamiehenä. Hän on toiminut sivutoimisesti kuluttajavalituslautakunnan ja potilasvahinkolautakunnan puheenjohtajana.
Sevón on julkaissut oikeustieteellisiä kirjoja siviilioikeuden alalta. Hän on koulutukseltaan oikeustieteen lisensiaatti. Sevónille on myönnetty Knut ja Alice Wallenbergin säätiön palkinto, joka annetaan ansioista oikeustieteen alalla. Palkinnon arvo on miljoona Ruotsin kruunua.
Leif Sevónin puoliso oli vuosina 1965–1996 professori Guje Sevón (o.s. Lindberg). Hänen isänsä on Yleisradion ruotsinkielisen radion pitkäaikainen urheilutoimittaja Enzio "Kim" Sevón.
Esa Seppänen

Esa Seppänen Tampereen kirjamessuilla 2009.
Esa Ilkka Seppänen (2. maaliskuuta 1933 Helsinki – 12. toukokuuta 2022 Espoo) oli suomalainen tietokirjailija ja everstiluutnantti, koulutukseltaan valtiotieteiden tohtori. Sotilasuransa aikana hän toimi muun muassa presidentti Urho Kekkosen adjutanttina.
Elämä

Seppänen valmistui Helsingin yliopistosta pääaineenaan venäjän kieli ja kirjallisuus ja poliittinen historia.
Vuonna 1980 Seppänen siirtyi liike-elämän palvelukseen ja toimi Wärtsilässä ja Rauma-Repolassa. Noina aikoina hän hoiti suhteita neuvostoliittolaisiin kauppakumppaneihin. Tämän jälkeen hän siirtyi Finnstroin Moskovan edustuston johtoon. Hän asui Moskovassa kaikkiaan 11 vuotta.
Myöhemmin Seppänen toimi tietokirjailijana. Hänen teoksiaan ovat muun muassa Sissisota – aikamme sota (1971), Adjutanttina Kekkosen linjalla (1980) ja Venäjää käsittelevät Kuuma elokuu 1991, musta lokakuu 1993 Moskovassa (2000) ja Avaran sielun anarkia (2002). Vuonna 2004 julkaistiin Seppäsen Miekkailija vastaan tulivuori, joka käsittelee Urho Kekkosen ja Nikita Hruštšovin suhdetta. Kevättalvella 2009 Seppänen julkaisi kirjan UKK:n syvä jälki: perintö vai painolasti?.
Vuonna 2007 Seppänen väitteli tohtoriksi aiheenaan Urho Kekkosen, Leonid Brežnevin ja Aleksei Kosyginin suhteet. Saman vuoden syksyllä väitöskirjasta ilmestyi popularisoitu versio otsikolla Itäsuhteiden kolmiodraama: Kekkonen – Brežnev – Kosygin 1960–1980.
Esa Seppäsen isä oli kirjailija Unto Seppänen.
Julkaisuja

Sissisota – aikamme sota. Helsinki: Kirjayhtymä, 1971
Adjutanttina Kekkosen linjalla. Helsinki: Werner Söderström, 1982. ISBN 951-0-11464-2
Kuuma elokuu 1991, musta lokakuu 1993 Moskovassa: Suomalaiset vallankaappausten melskeissä. Helsinki: Tammi, 2001. ISBN 951-31-2057-0
Avaran sielun anarkia: Voiko venäläisyyttä ymmärtää? Helsinki: Tammi, 2002. ISBN 951-31-2355-3
Miekkailija vastaan tulivuori: Urho Kekkonen ja Nikita Hruštšev 1955–1964. Helsinki: Tammi, 2004. ISBN 951-31-2628-5
Itäsuhteiden kolmiodraama: Kekkonen – Brežnev – Kosygin 1960–1980: Henkilökohtaisten suhteiden luonne, rooli ja merkitys. Turku: Turun yliopisto, 2007. ISBN 978-951-29-3279-5
Itäsuhteiden kolmiodraama: Kekkonen – Brežnev – Kosygin 1960–1980. Helsinki: Ajatus Kirjat, 2007. ISBN 978-951-20-7492-1
UKK:n syvä jälki: Perintö vai painolasti? [Helsinki]: Ajatus Kirjat, 2009. ISBN 978-951-20-7913-1
Venäjä: Vanha tuttu, vaan niin vieras: Suomen naapurikuvan todet, luulot ja harhat. Helsinki: Tammi, 2010. ISBN 978-951-31-5736-4
Idänkaupan isäntä. Helsinki: Helsinki-kirjat, 2011. ISBN 978-952-5874-39-6
Venäjä: Myyteille kyytiä! Helsinki: Helsinki-kirjat, 2012. ISBN 978-952-5874-94-5
Venäjä tienhaarassa. Helsinki: Art House, 2014. ISBN 978-951-884-515-0
Kuka Kekkonen? Toimittanut Esa Seppänen. Helsinki: Art House, 2014. ISBN 978-951-884-527-3
Me ja Mosso: Suomalaisten yhteiseloa Moskovassa yli kolme vuosikymmentä. Toimite. Helsinki: Ruslania, 2016. ISBN 978-952-93-7626-1
Raavi niskaa: Löytöretki tietokirjailijan maailmaan. Helsinki: Kustannusosakeyhtiö Avain, [2016]. ISBN 978-952-304-089-2
Kannaksen rautainen ihme: Aikamatkalla Unto Seppäsen kanssa. Helsinki: Gummerus, 2018. ISBN 978-951-24-0773-6
Venäjä ja minä: Näkemyksiä ja kokemuksia naapureiden sillalta. Helsinki: Readme.fi, 2021. ISBN 9789523732179
Aiheesta muualla

Esa Seppäsen muistokirjoitus Helsingin Sanomissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Seti I

Seti I (Nimi myös muodossa Sethos I) oli Egyptin 19. dynastian faarao vuosina 1294–1279 eaa. tai 1290–1279 eaa.
Setin isä oli hänen edeltäjänsä Ramses I ja hänen äitinsä kuningatar Sitre. Hänen vaimonsa oli Tuja, joka oli tunnistamattoman luutnantin tytär. Setillä ja Tujalla oli kaksi poikaa, joista toinen kuoli hyvin nuorena ja toisesta tuli Setin seuraaja Ramses II, sekä kaksi tytärtä, joiden nimet olivat Tia ja Henutmira, joka nai veljensä Ramses II:n.lähde?
Seti I:n muumion pää
Seti oli edeltäjänsä tavoin sotajoukkojen komentaja ja johti useita sotaretkiä. Hän muun muassa hyökkäsi kolmen divisioonan (60 000 miehen) voimalla Lähi-itään, miehitti syyrialaisia kaupunkeja uudelleen ja liitti Palestiinan ja Damaskoksen takaisin Egyptiin. Lisäksi hän neuvotteli rauhaa heettiläisten kanssa. Sotaretkien lisäksi Seti myös laajensi Amonin temppeliä Karnakissa ja rakensi suuren hautatemppelin Abydokseen (muinaisegyptinkieliseltä nimeltään Abdju).lähde?
Seti on haudattu Kuninkaiden laaksoon (hauta KV17), joka on suurimpia Kuninkaiden laaksosta löytyneistä haudoista. Sen perältä lähtee hyvin pitkä ja jyrkkä käytävä. Siitä on kaivettu esiin hiukan yli 130 metriä, mutta se jatkuu vielä pidemmälle. Käytävän tarkoituksena oli todennäköisesti yhdistää faaraon sielu symbolisesti alkumereen kaivamalla hänen hautakammiostaan tunneli pohjaveteen asti.lähde?
Setin muumio ja puinen arkku löydettiin 1881 löydetystä muumiokätköstä, ja niitä säilytetään nyt Kairon museossa. Hänen kivinen sarkofaginsa on Soane Museumissa Lontoossa.lähde?
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Seti I Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Edeltäjä: Ramses I | Egyptin faarao 19. dynastia | Seuraaja: Ramses II |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF 2  WorldCat 2 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB
Nikkanen

Nikkanen on suomenkielinen sukunimi. Tunnettuja nimenkantajia ovat:
Antero Nikkanen (1946–2008), suomalainen jalka- ja jääpalloilija
Bertel Nikkanen (1894–1980), suomalainen taitoluistelija
Hanna Nikkanen (s. 1981), suomalainen toimittaja ja tietokirjailija
Hanna Nikkanen (s. 1970), suomalainen kestävyys- ja keskimatkojen juoksija
Henri Nikkanen (s. 2001), suomalainen jääkiekkoilija
Irinja Nikkanen (1920–2008), suomalainen päätoimittaja, karjalaisen ja ortodoksisen kulttuurin edistäjä
Kimmo Nikkanen (s. 1970), suomalainen yritysjohtaja ja toimittaja
Kurt Nikkanen, yhdysvaltalainen viulisti
Marcus Nikkanen (1904–1985), suomalainen taitoluistelija, Bertel Nikkasen veli
Minna Nikkanen (myöh. Alitalo, s. 1988), suomalainen seiväshyppääjä
Raimo Nikkanen (s. 1946), suomalainen muotoilija ja professori
Saku Nikkanen (s. 1977), suomalainen SDP:n poliitikko ja kansanedustaja
Teemu Nikkanen (s. 1992), suomalainen pesäpalloilija
Tuomas Nikkanen (s. 1981), suomalainen pianisti ja säveltäjä
Ville Nikkanen (1885–1960), suomalainen kansanedustaja
Wiola Talvikki (myöh. Wiola Talvi, oik. Viola Talvikki Nikkanen, s. 1934), suomalaissyntyinen englantilainen laulaja
Yrjö Nikkanen (1914–1985), suomalainen keihäänheittäjä
| --- | --- |
: Tällä täsmennyssivulla luetellaan henkilöitä, joilla on sama sukunimi.
Seksuaalinen vallankumous

Liikkeen kannattajien pinssejä 1960-luvulta
Seksuaalinen vallankumous (myös seksuaalinen vapautuminen) oli yhteiskunnallinen liike, joka haastoi perinteiset ihmisen seksuaalisuuteen ja ihmissuhteisiin liittyvät käyttäytymismuodot koko läntisessä maailmassa 1960-luvulta 1980-luvulle. Seksuaalinen vapautuminen sisälsi lisääntyvää hyväksymistä seksille perinteisten, yksiavioisten heteroseksuaalisten parisuhteitten (pääasiassa avioliiton) ulkopuolella. Vallankumoukseen kuului ehkäisymenetelmien kehittäminen ja abortin laillistaminen. Seksuaalisen vallankumouksen isänä pidetään tutkija Alfred Kinseytä.
Erityisesti 1960-luvulla käynnistynyttä arvojen, asenteiden ja käyttäytymisen vapautumista on kutsuttu seksuaaliseksi vallankumoukseksi. Kielikuva rinnastaa perinteisinä pidettyjen sukupuolisten ja seksuaalisten käyttäytymismallien kyseenalaistamisen samanaikaiseen yhteiskunnalliseen liikehdintään sotaa ja porvarillisina pidettyjä arvoja vastaan. Eräs aikakauden tunnuslauseista oli Vietnamin sodan vastustamiseen liitetty "make love, not war" (vapaasti suomentaen ei sodita vaan rakastellaan).
Seksuaalinen vallankumous oli ideologinen muutos, joka hylkäsi kulttuurisen järjestyksen. Seksuaaliseen vallankumoukseen sisältyi löyhentynyt seksuaalimoraali esiaviollista seksiä kohtaan. Feministeille seksuaalinen vallankumous on merkinnyt naisten voimaantumista. Esiaviollinen seksi ja naisten seksuaalisuus tulivat varjosta päivänvaloon. Seksuaalinen vallankumous ei koskenut ainoastaan heteroseksuaalisiksi itsensä kokevia ihmisiä. Homoseksuaalien sorron kulminoituminen Stonewallin mellakoissa Yhdysvalloissa vuonna 1969 mullisti myös erilaisten seksuaalisuuksien hyväksyntää.
Vallankumouksen tausta

Seksuaalisen vallankumouksen taustalla oli useita teknologisia kehityksiä. Seksuaalisen vallankumouksen laukaisevana tekijänä oli sukupuolitauti kupan häviäminen antibioottien avulla, jolloin ihmisten ei enää tarvinnut pelätä kupan saamista sukupuoliyhteydessä olemisesta. Naisten ehkäisypillerin keksiminen puolestaan vähensi raskauden vaaraa satunnaisissa sukupuoliyhteyksissä. Toisaalta isyystestit yleistyivät ja lapsen isä voitiin saada selville holtittomasta seksuaalikäyttäytymisestä huolimatta. Isyystesti keksittiin 1960-luvulla kun HLA-tyypittely tuli mahdolliseksi.
Allyn (2000) pitää tärkeänä "vallankumouksen" edistäjänä Helen Gurley Brownin (1962) teosta Sex and the Single Girl, jossa tämä julkisesti ja ylpeässä sävyssä toi esiin avioliittoa edeltäneen vilkkaan seksuaalielämänsä ja kannusti muita naisia seuraamaan esimerkkiään. Miesten homoseksuaalisuuden hyväksymiselle taustan oli hahmotellut Alfred Kinsey omissa tutkimuksissaan jo vuonna 1948. Kinsey oli kartoittanut myös naisten seksuaalisuutta raportissa jonka hän julkaisi vuonna 1953.
Ehkäisypilleri

Seksuaalisen vallankumouksen tärkeänä edellytyksenä oli ehkäisyvarmuuden olennainen paraneminen ja ehkäisyn luonteen muuttuminen ehkäisypillerin kehittämisen (Gregory Pingus työryhmineen 1956) ja yleistymisen jälkeen.
Ehkäisyvälineiden käyttö laillistettiin Yhdysvalloissa 1965.
Katolinen kirkko vahvisti perinteisen moraalikäsityksensä jatkumisen ja kielsi kaikkien ehkäisyvälineiden käytön Paavali VI:n Humanae Vitae - kiertokirjeessä 1968.
Sandstone ja valistusoppaiden aalto

Seksuaalista vallankumousta ilmensivät lukuisien tutkimusten ja opaskirjojen myös uudenlaisia seksuaalisuhteiden muotoja ja arvoja kokeilevat yhteisöt, kuten Esalan Institute, Brook Farm ja Sandstone Retreat.
John ja Barbara Williamson perustivat Abraham Maslow'n humanistisen psykologian ja tarvehierarkian innoittaman, vapaamielisen seksuaalisuuden Sandstonen yhteisön Topanaga Canyonin läheiselle kukkulalle Los Angelesin piirikuntaan vuonna 1967. Sandstone innoitti lukuisia kirjoittajia ja tutkijoita. Alex Comfortin seksielämän opas Rakasta hellästi ja Gay Talesen aikalaisraportti Naapurin vaimo ovat osaltaan Sandstonen innoittamia. Sandstone suljettiin vuonna 1972, osittain siihen kytkeytyneiden oikeusjuttujen seurauksena.
Homoseksuaalisuus ja transseksuaalisuus

Homoseksuaalisuus poistettiin Britanniassa rikosnimikkeistä vuonna 1967 ja tautiluokituksesta Yhdysvalloissa vuonna 1973. Yhdysvalloissa homot ja lesbot nousivat taisteluun homoseksuaaleja vainoavaa järjestelmää vastaan Stonewallin mellakoissa vuonna 1969. Ensimmäiset gay pride -marssit pidettiin New Yorkissa ja Los Angelesissa 28. kesäkuuta 1970 mellakoiden vuosipäivän kunniaksi.
Seksuaalinen vallankumous sisälsi myös transseksuaalisuuden nousun ihmisten tietoisuuteen Christine Jorgensenin tapauksen ja Harry Benjaminin aihetta käsittelevän kirjan (1966) myötä. Lääkärit ja tiedemiehet joutuivat terävöittämään homoseksuaalisuuden ja transseksuaalisuuden eroavaisuutta. Jorgensen julkaisi omaelämäkerran 1967, ja hänestä julkaistiin elokuva vuonna 1970. Stonewallin mellakoissa kaksi transihmistä olivat keskeisiä henkilöitä.
Biseksuaalisuus jäi edelleen melko tuntemattomaksi, vaikka maailmankuulu muusikko David Bowie mainitsi tunnetusti sanan vuonna 1976.
Vallankumouksen perääntyminen

Seksuaalinen vapautuminen koki 1980-luvulla perääntymistä tappavan HI-viruksen ilmaannuttua. HI-virus lisäksi kasvoi AIDS-epidemiaksi huumeiden suonensisäisen käytön myötä. Myös hepatiittivirukset, joihin liittyy eliniän lyhenemistä ja kuolleisuutta, ovat saaneet seksuaalista vapautumista perääntymään. Suuseksiä pidettiin pitkään suhteellisen turvallisena, mutta sen on todettu voivan aiheuttaa kurkunpäänsyöpää papilloomaviruksen välityksellä.
Kirjallisuutta

Kontula, Osmo & Haavio-Mannila, Elina (toim.): Suomalainen seksi: Tietoa suomalaisten sukupuolielämän muutoksesta.  WSOY, 1993.  ISBN 951-0-18672-4
Haavio-Mannila, Elina & Kontula, Osmo: Seksin trendit meillä ja naapureissa.  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26145-9  Myös englanniksi Sexual Trends in the Baltic Sea Area. The Family Federation of Finland 2003. ISBN 952-9605-99-4.
Haavio-Mannila, Elina & Kontula, Osmo & Rotkirch, Anna: Sexual Lifestyles in the Twentieth Century.  Palgrave, 2002.  ISBN 0-333-794184
Puolimatka, Tapio: Seksuaalivallankumous - perheen ja kulttuurin romahdus.  Perussanoma, 2017.  ISBN 978-951-888-794-5
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Sexual revolution
Käännös suomeksi
Serlachius (suku)

Serlachius on suomalainen suku, joka tunnetaan lähinnä talouselämän ja varsinkin metsäteollisuuden vaikuttajina 1800-luvulta alkaen. Osa suvun jäsenistä on 1900-luvulla suomentanut nimen Särkilahdeksi.
Historia

Suvun ensimmäinen nimeltä tunnettu mieslinjainen esi-isä on 1620-luvulla Pernajan Särklahdella tilan omistanut veronkantokomissaari Daniel Williaminpoika (Williamsson). Hänen arvellaan olleen kotoisin Skotlannista, palvelleen Ruotsin armeijassa palkkasoturina ja ryhtyneen Stolbovan rauhan jälkeen vuonna 1617 virkamieheksi keräten veroja ja tulleja Uudenmaan rannikolla. Vuonna 1620 hän asettui asumaan Särkilahdelle. Puolisokseen hän otti Lapinjärven kirkkoherran tyttären. Kun Williamssonin appi kuoli, tältä jäi perinnöksi suuri maaomaisuus. Kuollessaan vuonna 1639 hän omisti koko Särkilahden kylän. Eräiden tietojen mukaan Williamsson oli kauppias ja syntyjään Alankomaista tai Saksasta.
Daniel Williamssonin poika Johan Danielsson onnistui hänkin parantamaan yhteiskunnallista asemaansa avioliitolla. Hänen appensa Peter Thorwöste oli laivanvarustaja ja Fiskarsin ruukin perustaja. Johan Danielsonin pojat päätettiin kouluttaa papeiksi. Eräs heistä, Petrus, päätti ottaa sukunimekseen Särkilahdesta muodostetun latinankielisen muodon Serlachius. Kuollessaan vuonna 1738 hänellä oli 20 lasta ja kaiken kaikkiaan neljässä polvessa sata jälkeläistä. Isonvihan aikana Petrus Serlachius saavutti kunnioitusta jäämällä palvelemaan seurakuntaansa sen sijaan, että olisi paennut monien muiden pappien tapaan Ruotsiin. Särkilahden tila säilyi suvun omistuksessa vuoteen 1841. Vuonna 1935 osa suvusta suomensi sukunimensä Särkilahdeksi vanhan sukutilan nimen mukaan.
Suvun tunnetuin haara muodostuu kauppaneuvos G. A. Serlachiuksen jälkeläisistä, jotka kytkeytyivät tämän vuonna 1868 perustamaan G. A. Serlachius Osakeyhtiö -metsäteollisuusyhtymään. Tässä sukuhaarassa on ollut runsaasti vuorineuvoksia.
Varhaisemmat Särkilahdet eivät liity tähän sukuun, vaan ovat lähtöisin Taivassalon Särkilahdesta. Tämä suku sammui mieslinjalta vuonna 1500, mutta Turun pormestari Niilo Pietarinpoika otti vaimonsa puolelta olevan Särkilahti-nimen käyttöön, ja nimi muuttui myöhemmin muotoon Stiernkors. Tämäkin suku sammui vuonna 1667.