stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Maximilian Bayer
Sotilasura ja kuolema

Bayer aloitti sotilasuransa kadettikoulussa (Kadettenanstallt) 15-vuotiaana vuonna 1887 ja astui vakinaiseen palvelukseen 97. jalkaväkirykmenttiin 1891 ollessaan sotilasarvoltaan luutnantti. Sieltä hänet komennettiin Kriegsakademie-sotilasoppilaitokseen Berliiniin. Vuoteen 1899 mennessä Bayer oli ylennyt yliluutnantiksi.
Vuosina 1904 ja 1905 Bayer toimi silloisessa Saksan Etelä-Afrikassa (nykyinen Namibia), jonne hän hakeutui vapaaehtoisena. Saksalaiset kukistivat tällöin siirtomaassaan hereirojen kapinaa. Sairastuttuaan Bayer joutui palaamaan Afrikasta takaisin Saksaan. Afrikassa hän tutustui sotilaslääkäri Alexander Lioniin, jolla oli merkittävä vaikutus Bayerin hakeutumiselle partioliikkeen tehtäviin.
Vuosina 1915–1916 Bayerin sotilasura liittyi kiinteästi suomalaisen sotilaskoulutuksen kehittämiseen. Tämä yhteys katkesi lopullisesti 11. tammikuuta 1917, jolloin Bayer yllättäen komennettiin lyhyeksi aikaa yleisesikuntaan (Generalstab) ja sitten länsirintamalle Verdunin lohkolle. 25. lokakuuta Bayer kaatui Nomenyn lähellä kiväärinluodin osuttua hänen kaulaansa. Hänen ruumiinsa jäi kateisiin kuukausiksi.
Partioliike

Alexander Lion toimitti partiotoiminnan käsikirjan saksalaista laitosta Pfadfinderbuchia ja kutsui Bayerin mukaan kirjoitustyöhön. Bayer kirjoitti esimerkiksi jaksot Natur (Luonto), Pfadfindertechniken (Partiotekniikka) sekä Vaterland (Isänmaa). Näissä aiheissa edustettu arvomaailma tuli aikanaan vaikuttamaan myös suomalaisen sotilaskoulutuksen juurilla Lockstedtin harjoitusjoukossa ja jääkäripataljoona 27:ssä.
Saksalaisen partioliikkeen valtakunnallista organisaatiota luotaessa Bayerista tuli 1911 järjestön ensimmäinen johtaja, Reichsfeldmeister.
Ennen astumistaan sotilas- ja partiotoiminnan risteykseen suomalaisten vapaaehtoisten kouluttajana Bayer ehti vuonna 1915 viitoittaa turkkilaisen partioliikkeen perusteet saksalaisen esikuvan mukaan.
Kirjallinen toiminta

Kaunokirjallisissa töissään Bayer käytti salanimeä Jonk Steffen ja hyödynsi Afrikan-kokemuksiaan nuorisoromaaneissa Die Rache des Herero, Im Orlog ja Die Helden der Naukluft. Muistelmateoksen Mit dem Hauptquartier in Süd-West Afrika hän julkaisi omalla nimellään.
Suomalaisten kouluttaja

Sotaministeriö valitsi Bayerin suomalaisten vapaaehtoisten kouluttajaksi 26. tammikuuta 1915 pidetyssä kokouksessa ja hänet siirrettiin 13. helmikuuta 1915 Brysselistä Berliiniin. Hänelle jäi siis kaksi viikkoa aikaa koulutuksen valmisteluun ennen ensimmäisten suomalaisten tuloa Lockstedtin leirille 25. helmikuuta.
Majurin tausta ja tahto vaikuttivat siihen, että suomalaisten koulutus naamioitiin partiolaiskurssiksi (pfadfinderkursus) ja teema näkyi myös koulutuksen sisällössä ja kurssilaisten varusteissa.
Bayerin asennoitumisessa suomalaisten yritykseen näyttää olleen jo pfadfinder-kurssin aikana suuren näyn sävyjä. Bayer saattoi esittää näköalansa alaisilleen upseereille seuraavasti: "Hyvät herrat, minä muodostan pataljoonan, rykmentin, me menemme rintamalle. Riikaan – Tallinnaan – Helsinkiin! Pitäkää aina tämä päämäärä silmienne edessä!"
Koulutettaviinsa nähden hänen suhtautumistaan on kuvattu seuraavasti: "lempeän neuvovainen, hiukan koulumestarimainen mutta samalla sotilaallisen ankara ja käskevä".
Johdettuaan suomalaisten koulutusta ja rintamapalvelusta lähes kaksi vuotta, majuri Bayer komennettiin yllättäen pois jääkäripataljoona 27:stä, kun hänet nimitettiin 4. tammikuuta 1917 453. jalkaväkirykmentin komentajaksi länsirintamalle. Vuorossa oli seuraava porras sotilasuralla:
"Hänen majesteettinsa keisari on uskonut minulle rykmentin", ilmoitti Bayer jäähyväispuheessaan suomalaisille jääkäreille ja pataljoonan saksalaiselle päällystölle 5. tammikuuta 1917 klo. 9:00.
Suomalaisissa muistelmissa Bayer tunnetaan majuri Bayerina tai pelkästään Majorina.
Aiheesta muualla

The Lockstedt Training Corps Lockstedtin harjoitusjoukon perustamiseen liittyvä dokumentti: Ausbildungstruppe Lockstedt Datiert: 26. August 1915. M. J. 13630/15 A. I. Geheim. Sisältää valokuvan Maximilian Bayerista. (englanniksi) (saksaksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Kansallisbiografia  Biografiasampo 
Muut:  IdRef
Runebergin mökki

Runebergin mökki vuonna 2019.
Runebergin mökki on Tampereen Kaukajärvellä sijaitseva historiallisesti merkittävä rakennus.  Se on 1800-luvun alkupuolelta peräisin oleva entinen sotilasvirkatalo. Suomen kansallisrunoilija Johan Ludvig Runeberg ja hänen vaimonsa Fredrika Runeberg vuokrasivat talon käyttöönsä kesäksi 1834; tarinan mukaan he viettivät siellä suruaikaa esikoisensa kuoleman jälkeen.
Hirsipintainen rakennus on alun perin sijainnut noin 400 metrin päässä Haiharan kartanon päärakennuksesta. Nykyiselle paikalleen kartanon pihapiiriin se siirrettiin silloin kun alueella toimi Nukke- ja pukumuseo.
Runebergin mökki on nykyään osa Tampereen kaupungin ylläpitämää Haiharan taidekeskusta. Mökissä toimii taide- ja käsityömyymälä.
Bragadin-luokka

| Bragadin-luokka |
| --- | --- |


Tekniset tiedot
Uppouma:  981 t (pinnalla) 1 167 t (sukellus)
Pituus:  68 m
Leveys:  7,2 m
Syväys:  4,32 m
Koneteho:  2 × dieselmoottoria 1 500 bhp (pinnalla) 2 × sähkömoottoria 1 000 hv  (sukellus)
Nopeus:  11,54 solmua (pinnalla) 7 solmua (sukellus)
Miehistöä:  55
Aseistus
Meritorjunta:  1 × 102 mm/35 tykki 4 × 533 mm torpedoputkea
Ilmatorjunta:  2 × 13,2 mm ilmatorjuntakonekivääriä
Bragadin-luokka oli Italian kuninkaallisen laivaston kahden miinoitukseen soveltuvan sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka alukset palvelivat toisessa maailmansodassa.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Marcantonio Bragadin | Cantieri navali Tosi, Taranto | 2. helmikuuta 1927 | 21. heinäkuuta 1929 | 16. marraskuuta 1931 | alusluettelosta 9. syyskuuta 1943 |
| Filippo Corridoni | Cantieri navali Tosi, Taranto | 4. heinäkuuta 1927 | 30. maaliskuuta 1930 | 17. marraskuuta 1931 | alusluettelosta 8. syyskuuta 1943 |
Donald Bragg

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Donald Bragg |  Donald Bragg |  Donald Bragg |  |
Maa:   Yhdysvallat
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Rooma 1960 | seiväshyppy |  |
Donald George Bragg (15. toukokuuta 1935 Penns Grove, New Jersey – 16. helmikuuta 2019) oli  yhdysvaltalainen seiväshyppääjä ja olympiavoittaja.
Don ”Tarzan” Bragg voitti Yhdysvaltain olympiakarsinnoissa 1960 seiväshypyn ME-tuloksella 480, joka jäi viimeiseksi metalliseipäällä tehdyksi maailmanennätykseksi. Seuraavana vuonna hänen ennätyksensä ylitettiin lasikuituseipäällä. Rooman 1960 olympiakisoissa Bragg voitti kultaa tuloksella 470.
Philadelphiassa 13. helmikuuta 1959 190-senttinen ja 90-kiloinen Bragg hyppäsi epävirallisen halli-ME:n 481. Hän ei uskonut lasikuituseipäisiin ja lupasi suuria rahasummia sille, joka ylittäisi viisi metriä vanhalla terässeipäällä, mutta kukaan ei ole rahoja noutanut.
Saavutuksia

Olympiakultaa Roomassa 1960 (tulos 470)
ME-tulos 480 Palo Altossa 2. heinäkuuta 1960
HMS Bounty

| HMS Bounty |
| --- | --- |
 Kapinalliset jättävät Bligh'n ja hänelle uskolliset keskelle valtamerta 28. huhtikuuta 1789. Robert Doddin maalaus.
Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Blaydes, Hull
Hinta:  £ 1 950 (laivaston ostohinta)
Palveluskäyttöön:  23. toukokuuta 1787
Loppuvaihe:  Poltettu 23. tammikuuta 1790
Tekniset tiedot
Uppouma:  220 bm
Pituus:  69' 11 3/8"
Leveys:  24' 4"
Syväys:  11' 4"
Miehistöä:  45
Aseistus
Aseistus:  4 tykkiä
HMS Bounty oli Britannian amiraliteetin purjealus, joka tuli kuuluisaksi Tyynellämerellä vuonna 1789 puhjenneen kapinan jälkeen. Kapinalliset tuhosivat laivan eteläisellä Tyynellämerellä Pitcairnsaarilla.
Hankinta

Amiraliteetti osti 1 950 punnalla 23. toukokuuta 1787 hullilaisen Blaydesin vuonna 1784 valmistaman kauppalaiva Bethian. Aluksen tuli noutaa Seurasaarilta leipäpuuntaimia ja toimittaa ne Länsi-Intiaan. Alus oli rekisteröity aseistettuna aluksena 8. tammikuuta 1787. Se varustettiin, ja sen pohja kuparoitiin 26. toukokuuta – 9. lokakuuta Deptfordissa, mikä maksoi 4 456 puntaa. Alus otettiin laivaston palvelukseen elokuussa 1787 ensimmäisenä päällikkönään William Bligh.
Matka > Kapinaa edeltäneet tapahtumat

Vuonna 1787 amiraliteetin edustaja Sir Joseph Banks nimitti luutnantti William Bligh’n vastaamaan operaatiosta, jonka tarkoituksena oli noutaa Tahitin saarilta leipäpuun taimia istutettavaksi Karibianmeren saarille brittiläisten siirtokuntien orjien ruoaksi. Bligh oli kokenut purjehtija ja oli aiemmin palvellut muun muassa James Cookin alaisena tämän tutkimusmatkoilla. Amiraliteetti osti kauppalaiva Bethian, jonka se varusti operaatiota varten HMS Bountyna.
Matka Englannista Tahitille oli vaikea ja myrskyisä. Jo matkalla Tahitille Bligh’n kurinpito miellettiin kovaksi. Laivan saavuttua Tahitille se viipyi siellä neljä kuukautta, ja sinä aikana useiden laivan miehistön jäsenten ja saaren naisten välille syntyi suhteita.
Matka > Kapina

Bligh’n välit laivan alempaan päällystöön olivat huonot. Erityisen huonot välit hänellä oli perämies Fletcher Christianin kanssa. Niinpä aamulla 28. huhtikuuta 1789 Christian aloitti, kahdentoista miehen avustuksella, kuuluisaksi nousseen Bountyn kapinan. Bligh ja hänelle uskolliset 18 miestä laskettiin veneeseen keskelle eteläistä Tyyntämerta mukanaan vain vähän ruokaa ja juomavettä. Koska kapinalliset tarvitsivat tiettyjä ammattimiehiä, kapteenin puolella olleet seppä ja kaksi puusepänapulaista pakotettiin jäämään alukselle vastoin tahtoaan, tosin järkkymätön puuseppä sai mennä veneeseen. Bligh kuitenkin onnistui navigoimaan veneen ja siinä olijat yli 6 000 kilometrin matkan päähän takaisin sivistyksen pariin.
Kapinalliset palasivat Tahitille, josta laivalle saatiin kuusi polynesialaista miestä ja 12 naista. Neljä miehistön jäsentä jäi saarelle. Tämän jälkeen kapinalliset purjehtivat Pitcairnin saarelle, jolla Bounty poltettiin. Väkivaltaisen alun jälkeen kapinallisyhteisö muotoutui siirtokunnaksi, ja tuolla syrjäisellä saarella heidän jälkeläisensä asuvat edelleen. Tahitille jääneet miehistön jäsenet vangittiin hiukan myöhemmin ja vietiin Englantiin sotaoikeuteen. Loppujen lopuksi hirtettäväksi päätyi vain muutama. Loput vapautettiin eri syistä, muun muassa kapinallisten joukkoonsa pakottamat seppä ja puusepänapulaiset.
Kirjailijat Charles Nordhoff ja James Norman Hall kirjoittivat Bountyn tapauksesta paljon myöhemmin Bounty-trilogian: Mutiny on the Bounty, Men Against the Sea and Pitcairn’s Island. Ensimmäinen osa, suomennettu nimellä Kapina laivassa, kuvailee aluksen vaiheita, ja siinä kertojana on eräs mukaan pakotetuista kadeteista, kirjassa nimellä Roger Byam. Toinen kirja on Meren voittajat, joka kuvailee veneeseen jätettyjen vaikeaa pelastautumista lähes mahdottomissa oloissa. Trilogian kolmatta osaa ei ole suomennettu.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pitcairnin saaren historia (Arkistoitu – Internet Archive)
Kartta HMS Bountyn ja kapteeni Bligh’n veneen reiteistä Eteläisellä Tyynellämerellä, 1788–1790  Bountyn reitti Tahitille ja sijainti kapinan alettua Tahitilta lähdön jälkeen, 28. huhtikuuta 1789  Bountyn reitti kapinan jälkeen Tahitin kautta Pitcairnille Christianin komennossa  Kapteeni Bligh’n veneen reitti Coupangiin
Braggin laki

Braggin laki
Braggin laki eli Braggin ehto kuvaa kuinka sähkömagneettinen säteily siroaa kiteestä. Klassisessa kuvassa kiteen eri kerroksista heijastunut sähkömagneettinen säteily interferoi konstruktiivisesti vain, jos säteiden kulkemat matkat eroavat toisistaan aallonpituuden monikerralla:
missä
Kvanttimekaanisesti kyse on kuitenkin todennäköisyyksistä, joten myös yksi ainut säde voi diffraktoitua, eikä kahden säteen tarvitse yhtäaikaisesti tulla kiteeseen. Siispä säteilyn ei tarvitse olla koherenttia, jotta diffraktio tapahtuisi.
Braggin lakia käytetään muun muassa röntgen-, neutroni- ja elektronidiffraktiomenetelmissä aineen rakenteen tutkimuksessa. Braggin lailla voidaan laskea sirottavien tasojen välinen välimatka ja yleisemmin kiderakenne, kun tunnetaan säteilyn aallonpituus ja diffraktiomaksimien paikat (eli säteen tulokulma).
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Braggin laki Wikimedia Commonsissa
Sami Aaltonen

Sami Erik Aaltonen (s. 1971) on suomalainen tuottaja, ohjaaja ja toimittaja. Nuoruutensa hän vietti Jyväskylässä, mutta alakouluaikaan hän asui Klaukkalassa. Hän työskenteli 14-vuotiaasta lähtien toimittajana radiossa ja juontajana televisiossa, muun muassa Lista-ohjelmassa. Aaltonen on toiminut käsikirjoittajana Big Brother -televisioformaatin suomenkielisessä tuotannossa. Lisäksi hän on ohjannut muun muassa Hanoi Rocksin, The 69 Eyesin ja Maija Vilkkumaan musiikkivideoita.
Syksyllä 2011 Aaltonen käsikirjoitti Talent Suomi -ohjelmaa (FremantleMedia), ja vuonna 2012 hänet nimitettiin käsikirjoittaja-ohjaajaksi Susamuru Oy:hyn. Vuonna 2002 häneltä ilmestyi kummitustarinoita käsittelevä kirja Aavetaloja. 1990-luvun alussa Aaltonen vaikutti Ärwäke-nimisessä rock-yhtyeessä.
Aaltonen oli Vaihtoehto EU:lle -liikkeen ehdokkaana vuoden 1996 europarlamenttivaaleissa ja Vasemmistoliiton ehdokkaana vuoden 1999 europarlamenttivaaleissa.
Yksityiselämä

1990-luvulla ja 2000-luvun alussa Aaltonen seurusteli laulaja Maija Vilkkumaan kanssa.
Teos

Aavetaloja.  Helsinki:  Nemo, 2002.  ISBN 952-5180-47-6
Carlo Ludovico Bragaglia

Carlo Ludovico Bragaglia
Carlo Ludovico Bragaglia (8. heinäkuuta 1894 Frosinone – 3. tammikuuta 1998 Rooma) oli italialainen valokuvaaja, käsikirjoittaja sekä teatteri- ja elokuvaohjaaja.
Bragaglia oli elokuvastudio Cinesin ensimmäisen toimitusjohtajan Francesco Bragaglian poika ja kirjailija-ohjaaja Anton Giulio Bragaglian sekä taidemaalari Alberto Bragaglian veli. Vuonna 1922 hän perusti veljensä Antonin kanssa kokeellisen teatteriryhmän ja työskenteli myöhemmin Cinesillä valokuvaajana, leikkaajana ja veljensä apuohjaajana. Bragaglian ensimmäinen itsenäinen ohjaustyö oli radiokuunnelmaan perustunut komedia O la borsa o la vita (”Rahat tai kuolema”, 1933). Vuonna 1939 hän ohjasi koomikko Totòn elokuvadebyytin Animali pazzi (”Hullut eläimet”, 1939). Myöhemmin Bragaglia työskenteli suositun näyttelijäparin Eduardo ja Peppino De Filippon kanssa sekä teki kokonaisen sarjan Totò-elokuvia. 1960-luvun vaihteessa hän ohjasi joukon peplum-filmejä kuten Hannibal (1959), Herkules ja rakkauden kuningatar (1960) ja Ursus leijonien laaksossa (1961).
Elokuvia

Non ti pago!, 1942
Hannibal, 1959
Herkules ja rakkauden kuningatar, 1960
Ursus leijonien laaksossa, 1961
Aiheesta muualla

Elonet: Carlo Ludovico Bragaglia
Internet Movie Database: Carlo Ludovico Bragaglia (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Yhdysvallat 
Taiteenala:  RKD Artists 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  Elonet 
Muut:  SNAC
Brahea

| Brahea> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Lieksa |
| --- | --- |
Sijainti:  63°19′05″N, 030°01′30″E
Lääni:  Käkisalmen lääni
Maakunta:  Karjalan historiallinen maakunta
Perustettu:  1653
Liitetty:  1681
– kuntaan:  Pielisjärvi
Pinta-ala:   km²
Väkiluku:  350
Brahean sinetti
Brahea oli Pietari Brahen perustama, nykyisen Lieksan paikalla Pohjois-Karjalassa, silloisessa Käkisalmen läänissä vuosina 1653–1681 sijainnut kaupunki.
Lieksan seutu oli jo keski­ajalla tärkeä kauppa­paikka. Pielisjärvi joutui 1600-luvun puolivälissä laajan Kajaanin vapaa­herra­kunnan osaksi. Kreivi Pietari Brahe, jonka läänitystä alue oli, perusti Brahean kaupungin Lieksan­joen suulle luo vuonna 1653 Vienan kaupan tueksi. Brahean ensimmäinen pormestari oli sukunimeltään Ahlholm.
Ruptuuri­sodan aikana kaupunkia puolustamaan rakennettiin hirrestä linnoitus eli skanssi. Se oli mitoiltaan 71 × 53 metriä. Linnoitus oli rakennettu hirrestä, ja siinä oli joka kulmauksessa pyöreä torni sekä kaksi porttia. Sodan aikana vuonna 1656 kaupunki joutui kuitenkin hävityksen kohteeksi eikä toipunut enää koskaan.
Kaupungin alueella sijaitsi muun muassa raati­huone, ortodoksinen tsasouna, porvarien asuin­taloja ja vuonna 1667 valmistunut luterilainen kirkko nykyisen kirkon paikalla. Brahean kaupungissa toimi koulu vuodesta 1663.
Brahea lakkautettiin jo vuonna 1681 ison reduktion yhteydessä, vain vuosi kreivi Brahen kuoleman jälkeen. Pielis­järven alue liitettiin Käkisalmen lääniin, jonka maa­herran Hindrich Piperin käskystä Brahean kaupunki hävitettiin. Lopullisesti kaupungin hävitti Pielisjärven pitäjän vuonna 1685 kruunulta vuokrannut Salomon Ehnberg: kaupungin talot purettiin ja alue kynnettiin pelloksi.
Enimmillään Brahean kaupungissa oli noin 350 asukasta. Lakkauttamisen jälkeen paikalle jäi Pielis­järven pitäjän kirkonkylä. Vuonna 1932 kirkonkylä muutettiin Lieksan kauppalaksi, joka vuonna 1973 yhdistettiin Pielisjärven kunnan kanssa nykyiseksi Lieksan kaupungiksi.
Nykyisen Lieksan kaupungin vaakunan aihe on peräisin Brahean kaupungin sinetistä vuodelta 1669.
Aiheesta muualla

Hävinnyt kaupunki, Seura, 10.06.1936, nro 24, s. 18, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| n k  Pietari Brahen perustamat kaupungit |
| --- | --- |
 Hämeenlinna (1638)  Savonlinna (1639)  Raahe (1649)  Lappeenranta (1649)  Kristiinankaupunki (1649)  Kajaani (1650)  Hamina (1653)  Kuopio (1653)  Brahea (1653)
KNM Brage

| KNM Brage |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Laivastontelakka, Horten
Laskettu vesille:  1. marraskuuta 1878
Palveluskäyttöön:  1878
Poistui palveluskäytöstä:  saksalaisten valtaama 1940 palautettu Norjalle 1945
Loppuvaihe:  romutettu 1945
Tekniset tiedot
Uppouma:  264 t
Pituus:  28,88 m
Koneteho:  220 hv
Nopeus:  8,5 solmua
Miehistöä:  41
Aseistus
Aseistus:  1 x 10,6" RML -tykki 1 x QF 1 naulan -tykki 1 x 1 naulan revolveritykki
KNM Brage oli Norjan laivaston vuonna 1878 vesillelaskettu Vale-luokan 2. luokan tykkivene.
Valmistus

Alus tilattiin Hortenista laivastontelakalta ja se laskettiin vesille 1. marraskuuta 1878. Alus otettiin palvelukseen vielä samana vuonna.
Palvelus

Alus muutettiin vuosina 1911-1912 hieman ennen ensimmäistä maailmansotaa miinalaivaksi, jolloin sen aseistusta kevennettiin korvaamalla raskas 10,6 tuuman suustaladattava tykki 150 millimetrin perästä ladattavalla tykillä. Lisäksi yksi aluksen yhden naulan tykeistä korvattiin tehokkaammalla 47 millimetrin tykillä. Kevenemisen seurauksena alus kykeni vastaanottamaan 50 miinaa ja samalla miehistön tarve väheni kymmenellä.
Saksan hyökätessä Norjaan vuonna 1940 Brage makasi palveluskelvottomana laivaston varastona Melsomvikissa Oslovuonossa, josta se vallattiin 9. huhtikuuta 1940. Saksan antauduttua ja Euroopan sotatoimien päätyttyä alus palautettiin toukokuussa 1945 Norjalle, joka myi sen romutettavaksi vielä samana vuonna.
Marion -88

| Marion - 88 Marion |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 1988
 Tuottaja(t): Antti Hyvärinen   Vexi Salmi
 Tyylilaji: Iskelmä
 Levy-yhtiö: Flamingo Music
Listasijoitukset
  Suomi: Ei listasijoitusta.
Marion muut julkaisut
| Nainen 1984 | Marion - 88 1988 | Marionin konsertti 1989 |
Marion - 88 on Marionin julkaisema albumi vuodelta 1988.
Kappaleet

Alla Auringon – 3.07
Tunti Vain – 3.06
Jäi Vain Rakkaus – 4.20
Eviva Espanja – 3.53
Yö (Amor) – 4.08
Laitoin Peliin Panoksen (Für Elise) – 3.55
Tee Mitä Teet – 3.40
Kirkas Tähti – 3.43
Sole Sole – 4.00
Syvä Rakkaus – 3.10  yhdessä Markku Aron kanssa
Bernd Bransch

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Koko nimi: Bernd Bransch
Syntymäaika: 24. syyskuuta 1944
Syntymäpaikka: Halle, Saksan demokraattinen tasavalta
Kuolinaika: 11. kesäkuuta 2022 (77 vuotta)
Seurat
| Vuodet | Seura | O (M) |
| 1962–1973 1973–1974 1974–1977 |  Chemie Halle  Carl Zeiss Jena  Chemie Halle |  25 (1) |
Maajoukkue
| 1967–1976 |  DDR | 72 (3) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
| Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Itä-Saksa.Miesten jalkapallo. Olympialaiset  | Maa:   Itä-Saksa> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Kultaa | Montreal 1976 | Jalkapallo |  |
|  Pronssia | München 1972 | Jalkapallo |  |
Bernd Bransch (24. syyskuuta 1944 Halle – 11. kesäkuuta 2022) oli saksalainen jalkapalloilija.
Ura

Bransch pelasi juniorina BSG Motos Halle Südissä, SC Wissenschaft Hallessa sekä SC Chemie Hallessa. Hän siirtyi lopulta Chemie Hallen edustusjoukkueeseen, jonka hän nosti DDR-Oberligaan vuonna 1965. Bransch edusti seuraa vuoteen 1973 saakka, ja tämän jälkeen hän siirtyi kaudeksi Carl Zeiss Jenaan. Seuran paidassa hän voitti FDGB-Pokalin. Seuraavalla kaudella Bransch teki jo paluun Chemie Halleen, jota hän edusti uransa loppuun asti, vuoteen 1977. Pelaajauran jälkeen hän on toiminut seuran taustajoukoissa.
Bransch edusti maansa juniorimaajoukkueita, jonka lisäksi hän pelasi 72 ottelua Saksan demokraattisen tasavallan jalkapallomaajoukkueessa. Hän oli mukana olympiakultaa ja -pronssia voittaneissa joukkueissa vuosina 1972 ja 1976.
Pierre Bourdieu

| Pierre Bourdieu |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. elokuuta 1930 Denguin, Pyrénées-Atlantiques, Ranska
Kuollut: 23. tammikuuta 2002 (71 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  ranskalainen 
Koulutus ja ura
Väitöstyön ohjaaja:  Georges Canguilhem
Instituutti:  Collège de France
Oppilaat:  Béatrice Nodé-Langlois
Tutkimusalue:  sosiologia, kulttuuriantropologia
Pierre Bourdieun hauta Père-Lachaisessa
Postmodernismi
Robert Venturi: , 1959–1964. Chestnut Hill, Pennsylvania.
Pääartikkelit
Postmoderni filosofia | Postmoderni taide | Postmodernismi (arkkitehtuuri) | Postmoderni kirjallisuus
Aiheet
Dekonstruktio | Kriittinen teoria | Memphis-ryhmä | Oulun  koulu
Tekijät
Jean Baudrillard | Pierre Bourdieu | Rosi Braidotti | | Gilles Deleuze | Jacques Derrida | Paul Feyerabend | Michael Graves | Hans Hollein | Philip Johnson | Emmanuel Lévinas | Jean-François Lyotard | Jarmo Mäkilä | Reima Pietilä | Kimmo Sarje | Ettore Sottsass | James Stirling
Pierre Bourdieu /burdjö/ (1. elokuuta 1930 Denguin, Pyrénées-Atlantiques – 23. tammikuuta 2002 Pariisi) oli ranskalainen sosiologi ja kulttuuriantropologi. Bourdieu toimi vuodesta 1981 sosiologian oppituolin haltijana arvostetussa Collège de Francessa. Hän laajensi pääoman käsitettä kehittäen teorioita sosiaalisesta ja kulttuurisesta pääomasta. Bourdieulla on ollut voimakas vaikutus kulttuuri- ja yhteiskuntatutkimuksen eri aloihin aina uskontotieteestä ja naistutkimuksesta sosiaalihistoriaan ja arkeologiaan.
Bourdieun tunnetuimpiin töihin kuuluu vuonna 1979 ilmestynyt La Distinction, jossa hän empiirisiin tutkimuksiinsa nojaten osoittaa henkilön kiinnostuksen kohteiden ja mieltymysten riippuvan hänen sosiaaliluokastaan. Bourdieu on muillakin tavoin kehittänyt ns. käytäntöjen teoriaa, joka tutkii miten inhimillinen toiminta suurelta osin perustuu määrätyissä sosiaalisissa olosuhteissa syntyviin valintoja ohjaaviin, hiljaisuudessa omaksuttuihin ja tiedostamattomiin periaatteisiin (habitus).
Bourdieu tutki ranskalaista yhteiskuntaa, muun muassa koululaitosta, sekä Algerian berberiväestöä.
Teoksia > Ranskaksi

Esquisse d'une théorie de la pratique (1972).
La Distinction (1979)
Le sens pratique (1980)