stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Marco Mäkinen

| Marco Mäkinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 11. helmikuuta 1965 (ikä 59) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:  suomalainen
Marco Timo Mäkinen (s. 11. helmikuuta 1965 Helsinki) on suomalainen yritysjohtaja, joka tunnetaan työstään mainostoimistoalalla. Hän on työskennellyt vuodesta 2013 lähtien TBWA\Helsinki-mainostoimiston varatoimitusjohtajana.
Mäkinen on työskennellyt aiemmin toimitusjohtajana AMG Helsingissä (1997–1999), Ego Taivas Medialabissa (1999–2000), SEK & Greyssä (2007–2012) ja TBWA\Helsingissä (2012–2013) sekä strategiajohtajana TBWA\PHS Helsingissä (2000–2005) ja SEK-ryhmässä (2005–2007). Lisäksi Mäkinen on vuodesta 2012 lähtien kuulunut Vallila Interiorin hallitukseen.
Mäkinen valmistui vuonna 1990 filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta pääaineenaan estetiikka. Hän on suorittanut lisäksi Helsingin kauppakorkeakoulun eMBA-koulutusohjelman vuonna 1991.
Mäkinen on ralliautoilija Timo Mäkisen poika.
Julkaisuja

Mäkinen, Marco. Nokia saga: kertomus yrityksestä ja ihmisistä, jotka muuttivat sen.  Gummerus, 1995.  ISBN 9512047608
Mäkinen, Marco – Kahri, Anja – Kahri, Tuomas. Brändi kulmahuoneeseen.  WSOYpro, 2010.  ISBN 9510365017
Mäkinen, Marco - Ahto, Ossi  – Kahri, Anja  – Kahri, Tuomas. Bulkista brändiksi.  Docendo, 2016.  ISBN 9789522912411
Marco Mäkinen – Piha, Kirsi: Rakkaus – Mitä tapahtuu huomenna? Ellun kanat, 2016.
Marco Mäkinen - Mitä tapahtuu huomenna, kun startup ja korporaatio kohtaavat.  WSOY 9510440477, 9789510440476
Aiheesta muualla

Marco Mäkinen 375 humanistia -sivusto 15.11.2015, Helsingin yliopiston humanistinen tiedekunta.
Taru Stenvall

Taru Stenvall vuonna 1988.
Taru Stenvall (15. kesäkuuta 1909 Kiukainen – 5. joulukuuta 1999 Helsinki) toimi talvi- ja jatkosodan aikana Mikkelissä Päämajan upseerien käytössä olleiden ravintoloiden tarjoilijana ja myöhemmin Kulosaaren Casinolla hovimestarina. Stenvall on kirjoittanut useita teoksia, joissa hän tarkastelee päämajan upseereita ja erityisesti marsalkka Mannerheimia tarjoilijan näkökulmasta. Hänen myöhemmässäkin tuotannossaan on omaelämäkerran ja ajankuvan piirteitä.
Lottiin liittynyt Stenvall kutsuttiin tarjoilijaksi Mikkelin Seurahuoneelle Päämajan siirryttyä Mikkeliin talvisodan alettua. Jatkosodan aikana Stenvall tarjoili hotelli Kalevassa (Seurahuone oli tuhoutunut pommituksissa 3. maaliskuuta 1940 aamuyöllä). Hän toimi tarjoilijana myös Mannerheimin junassa marsalkan 75-vuotispäivien aikana.
Stenvall kuoli Helsingissä Kivelän sairaalassa joulukuussa 1999.lähde?
Teokset

Marski ja hänen ”hovinsa”.  Porvoo:  WSOY, 1955.
Lähikuvia Suomen Marsalkasta.  Mikkeli:  Mikkelin klubi, 1981.
Herrojen ja narrien näyttämöllä.  Espoo:  Weilin + Göös, 1988.  ISBN 951-35-4383-8
Marskin siivellä.  Recallmed, 1997.  ISBN 951-9221-85-9
Pertti Mustajoki

Pertti Paavali Mustajoki (s. 25. huhtikuuta 1943 Tampere) on painonhallintaan erikoistunut sisätautien erikoislääkäri, tutkija ja tietokirjailija. Helsingin yliopisto myönsi Mustajoelle sisätautiopin dosentin arvonimen vuonna 1985 ja hän sai Suomen valtiolta professorin arvonimen vuonna 2002.
Mustajoki valmistui lääkäriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1968 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1976. Hän valmistui sisätautien erikoislääkäriksi vuonna 1979 ja suoritti endokrinologian suppean spesialiteetin vuonna 1982. Vuodesta 1976 alkaen Mustajoki toimi  Helsingin yliopistollisen keskussairaalan sisätautien klinikassa eri tehtävissä apulaislääkäristä osastonylilääkäriin ja apulaisprofessorin sijaisuuksiin. Mustajoki siirtyi vuonna 1994 vantaalaisen Peijaksen sairaalan sisätautiylilääkäriksi, jossa hän veti uraauurtavaa ja potilasturvallisuutta parantavaa Viisas oppii virheistä -projektia.
Mustajoki toimi myös Lääkäriseura Duodecimin pääsihteerinä vuosina 1984–86 .
Mustajoki on kirjoittanut lukuisia painonhallintaa käsitteleviä kirjoja ja yleistajuisia sanoma- ja aikakauslehtiartikkeleita sekä vastannut lehdissä lukijakysymyksiin.Lisäksi Mustajoki on luennoinut painonhallinnasta ja antanut yksilöllistä ja ryhmäohjausta tuhansille ylipainosta kärsiville. Mustajoki on tutkinut lihavuuden hoitoa 1980-luvulta lähtien ja ollut mukana lukuisten tieteellisesti vertaisarvioitujen tutkimusartikkeleiden kirjoittamisessa. Mustajoki on kirjoittanut lisäksi runsaasti asiantuntija-artikkeleita suomalaiseen Duodecim-lehteen.
Mustajoki esitti 1990-luvulla, että rasva on suomalaisten keskeinen lihavuuden aiheuttaja, koska rasvaisen ruoan nauttiminen johtaisi automaattisesti lihomiseen. Väite perustui vuonna 1987 julkaistuun tutkimukseen, jonka mukaan rasvaista ruokaa syödään sama määrä kuin vähärasvaista sekä tutkimustuloksiin, joiden mukaan rasvaista ateriaa seuraavassa ruokailussa syödään enemmän kuin silloin, kun edellinen ateria oli vähärasvainen.
Mustajoki on esittänyt myös, että lihavuusepidemian syynä ovat yhteiskunnan ja elinympäristön muuttuminen lihottavaksi. Väestön lihominen johtuu hänen mukaansa  vähentyneestä liikunnasta ja liian energiatiheän ruuan nauttimisesta. Lihottavia ruokia ovat etenkin makeiset, jäätelö, pikaruoka, sipsit ja virvoitusjuomat.
Suomen tietokirjailijat ry palkitsi Pertti Mustajoen Tietokirjailijapalkinnolla 2008. Opetushallitus myönsi Mustajoelle tiedonjulkistamisen elämäntyöpalkinto vuonna 2019 "erittäin merkittävästä ja pitkäaikaisesta tiedonjulkistamisesta terveystiedon ja terveellisten elämäntapavalintojen alalla".
Pertti Mustajoen veli on professori Arto Mustajoki.
Teoksia

Vähennä kaloreita ilman dieettiä (2016)
Painonhallinta (2010)
Paahtoleipäkatastrofi (2003)
Ylipaino - tietoa lihavuudesta ja painonhallinnasta (2007),
Laihdu pysyvästi: hallitse painoasi. 3. p. Helsinki: Duodecim (2002)
Laihdutusryhmän ohjelma. Helsinki: P. Mustajoki (1998)
Mustajoki, Pertti, Varonen, Aulikki & Virtanen, Leena (1996). Lihavuuden hoito. Vantaa: Peijaksen sairaala
Mustajoki, Pertti (1999). Yksilöllinen painonhallinta. Porvoo: WSOY
Mustajoki, Pertti, Saha, Heikki, Sane, Timo & Aalberg, Veikko (red.) (1999). Potilaan tutkiminen. 3. uud. p. Helsinki: Duodecim
Viime vuosien tieteellisiä julkaisuja

Sirpa Soini, Pertti Mustajoki, Johan G Eriksson, Jari Lahti: Personality Traits Associated with Weight Maintenance among Successful Weight Losers. (2018)
Jenni Joensuu, Pertti P Mustajok, Pekka K Mustonen, Minna Kaila, Tuomas Koskela: Prevention of leg cramps by using compression stockings or magnesium supplements in the 50-84 age group: study protocol for a randomised controlled trial (2021).
Sirpa Soini, Pertti Mustajoki, Johan G Eriksson: Lifestyle-related factors associated with successful weight loss (2015)
Sirpa Soini, Pertti Mustajoki, Johan G Eriksson: Long-term Weight Maintenance after Successful Weight Loss: Motivational Factors, Support, Difficulties, and Success Factors (2018)
Sirpa Soini, Pertti Mustajoki, Johan G Eriksson: Weight loss methods and changes in eating habits among successful weight losers (2016)
Tuula Pekkarinen, Jarmo Kaukua, Pertti Mustajoki: Long-term weight maintenance after a 17-week weight loss intervention with or without a one-year maintenance program: a randomized controlled trial (2015)
Samuli I Saarni, Heidi Anttila, Suoma E Saarni, Pertti Mustajoki, Vesa Koivukangas, Tuija S Ikonen, Antti Malmivaara: Ethical issues of obesity surgery--a health technology assessment. (2011)
Selma Patajoki

Selma Pauliina Patajoki (7. kesäkuuta 1888 Jämsä – 25. huhtikuuta 1960 Helsinki) oli opettaja ja rehtori, joka on saanut Suomessa Henrik Halmeen ohella  ylirehtorin arvonimen, vuonna 1958.
Henkilöhistoria

Selma Patajoen isä oli maanviljelijä O. V. Patajoki. Hän tuli ylioppilaaksi Porvoossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1911, filosofian maisterin arvon hän sai 1914. Patajoki toimi Oulunkylän yhteiskoulun suomen kielen lehtorina ja koulun rehtorina 1941–1958.
Julkaisuja

Mäenkylän maitomies: romaani, 1920, Eduard Vilde, suom. Selma Patajoki
Maisa Jons, 1920, Jonas Lie, suom. Selma Patajoki
Havaintoja Jämsän murteen olo- ja tulosijojen käytöstä, 1943
B-luokka (sukellusvene, Norja)

| B-luokka |
| --- | --- |
 B-luokan sukellusveneitä

Tekniset tiedot
Uppouma:  365 t (pinnalla) 545 t (sukelluksissa)
Pituus:  51 m
Leveys:  5,3 m
Syväys:  3,5 m
Koneteho:  2 × Sulzer dieselmoottoria á 900 shp 2 × sähkömoottoria á 700 shp
Nopeus:  15 solmua (pinnalla) 8,9 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  23
Aseistus
Meritorjunta:  4 × 450 mm torpedoputkea 1 × 76 mm tykki
B-luokka on Norjan  laivaston sukellusveneluokka, johon kuuluu kaikkiaan kuusi venettä.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| KNM B-1 | Karljohansvern, Bergen | - | 1. elokuuta 1922 | 1. helmikuuta 1923 | 1940 miehistönsä upottama nostettu ja siirretty Britteinsaarille 1940 1946 romutettu |
| KNM B-2 | Karljohansvern, Bergen | - | 15. elokuuta 1923 | 1. lokakuuta 1924 | Saksalaisten valtaama 1940 romutettu |
| KNM B-3 | Kaldnes mekaniska verksteds, Tönsberg | - | 25. tammikuuta 1923 | 1. kesäkuuta 1926 | 1940 miehistönsä upottama |
| KNM B-4 | Kaldnes mekaniska verkstedd, Tönsberg | - | 19. joulukuuta 1923 | 2. toukokuuta 1927 | saksalaisten valtaama 1940 romutettu |
| KNM B-5 | Karljohansvern, Bergen | - | 17. kesäkuuta 1929 | 1. lokakuuta 1929 | saksalaisten valtaama 1940 Saksan laivastoon nimellä UC-1 1942 romutettu |
| KNM B-6 | Karljohansvern, Bergen | - | 24. syyskuuta 1929 | 1. toukokuuta 1930 | saksalaisten valtaama 1940 Saksan laivastoon nimellä UC-2 poistettu palveluksesta 1943 räjäytetty 1945 |
B-luokka (sukellusvene, Britannia)

| B-luokka |
| --- | --- |
 B-luokan veneitä Plymouthissa

Tekniset tiedot
Uppouma:  292 t (pinnalla) 321 t (sukelluksissa)
Pituus:  43,3 m
Leveys:  3,8 m
Syväys:  3,4 m
Koneteho:  16-sylinterinen Vickers-dieselmoottori 600 hv sähkömoottori
Nopeus:  12 solmua (pinnalla) 6,5 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  15
Aseistus
Meritorjunta:  2 × 18" torpedoputkea
B-luokka oli Britannian kuninkaallisen laivaston yhdentoista Vickersin vuosina 1904-1906 valmistaman sukellusveneen muodostama alusluokka, jonka alukset olivat käytössä ensimmäisessä maailmansodassa. Aluksista menetettiin kaksi, joista toinen törmäyksessä 1912 ja toinen sodan aikana. Loput romutettiin sodan päätyttyä.
Kolme aluksista suojasi siirtoarmeijan kuljetusta Ranskaan 1914, mutta ne siirrettiin pian kotimaan puolustukseen ja koulutukseen. Kuusi aluksista oli sodan alkaessa Välimerellä, mistä ne lähetettiin Dardanelleille estämään Saksan keisarikunnan laivaston SMS Goebenin ja SMS Breslaun toimintaa itäisellä Välimerellä. HMS B.11 upotti joulukuussa Turkin laivaston Mesudiyen. Uudempien sukellusveneiden saavuttua alueelle 1915 B-luokan veneet siirrettiin Maltalle, josta ne siirrettiin Italian liityttyä sotaan Venetsiaan. HMS B.10:stä tuli 1916 ensimmäinen ilmahyökkäyksessä upotettu sukellusvene.
Luokan alukset palasivat vuoden 1916 lopulla Maltalle, koska niiden katsottiin olevan soveltumattomia taistelutoimiin. Vuoden 1917 puoleenväliin mennessä alukset oli muutettu partioaluksiksi, ja ne lähetettiin valvomaan Otrantonsalmea. Alukset palautettiin niiden osoittauduttua tehtävään sopimattomiksi Maltalle, missä ne poistettiin palveluksesta. Ainoastaan HMS B.3 oli sodan päättyessä palveluksessa, koska sitä käytettiin koealuksena ja sukellusveneidentorjuntakoulutuksen maalilaivana. Kaikki alukset myytiin romutettavaksi 1919–1921.
Alukset

| Nimi | Telakka | Kölinlasku | Vesille | Valmis | Kohtalo |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| HMS B.1 | Vickers | - | 25. lokakuuta 1904 | 16. huhtikuuta 1905 | myyty romutettavaksi 25. elokuuta 1921 |
| HMS B.2 | Vickers | - | 19. elokuuta 1905 | 9. joulukuuta 1906 | uponnut törmättyään SS Amerikan kanssa 10. huhtikuuta 1911 |
| HMS B.3 | Vickers | - | 31. lokakuuta 1905 | 19. tammikuuta 1906 | myyty romutettavaksi 20. joulukuuta 1919 |
| HMS B.4 | Vickers | - | 14. marraskuuta 1905 | 28. tammikuuta 1906 | myyty romutettavaksi 1. huhtikuuta 1919 |
| HMS B.5 | Vickers | - | 14. marraskuuta 1905 | 25. helmikuuta 1906 | myyty romutettavaksi 25. elokuuta 1921 |
| HMS B.6 | Vickers | - | 30. marraskuuta 1905 | 3. maaliskuuta 1906 | muutettu partioalukseksi elokuussa 1917 nimellä HMS S.6 myyty romutettavaksi 1919 |
| HMS B.7 | Vickers | - | 30. marraskuuta 1905 | 27. maaliskuuta 1906 | muutettu partioalukseksi elokuussa 1917 nimellä HMS S.7 myyty romutettavaksi 31. lokakuuta 1919 |
| HMS B.8 | Vickers | - | 23. tammikuuta 1906 | 10. huhtikuuta 1906 | muutettu partioalukseksi elokuussa 1917 nimellä HMS S.8 myyty romutettavaksi 1919 |
| HMS B.9 | Vickers | - | 26. tammikuuta 1906 | 28. huhtikuuta 1906 | muutettu partioalukseksi elokuussa 1917 nimellä HMS S.9 myyty romutettavaksi 1919 |
| HMS B.10 | Vickers | - | 28. maaliskuuta 1906 | 31. toukokuuta 1906 | uponnut 9. elokuuta 1916 ilmahyökkäyksessä nostettu ja romutettu |
| HMS B.11 | Vickers | - | 24. helmikuuta 1906 | 11. heinäkuuta 1906 | muutettu partioalukseksi elokuussa 1917 nimellä HMS S.11 myyty romutettavaksi 1919 |
Bā’

Bā’-kirjaimen itsenäinen muoto.
Bā’ (arab. باء‎, bā’, pers. ‏ب‎, be) on arabialaisen kirjaimiston toinen kirjain. Se vastaa heprealaisen kirjaimiston kirjainta bet (ב). Erikseen esiintyvä bā’ kirjoitetaan kaarena, jonka alapuolella on piste (ب), ja muiden kirjainten kanssa se liitetään viivalla edeltävään ja seuraavaan kirjaimeen (esim. سب sb, با bā, سبا sbā). Kirjaimen äännearvo on [b].
Persian kirjain pe-kirjain (پ) on muodostettu lisäämällä kaksi pistettä bā’-kirjaimeen. Sindhissä bā’sta on muodostettu kirjain ٻ b̤e, jolla ilmaistaan bilabiaalista implosiivia [ɓ], sekä aspiroitua b-äännettä [bʱ] ilmaiseva kirjain ڀ bhe. Urdussa ja pandžabissa aspiroidun b-äänteen ilmaisemiseen käytetään bā’- ja hā’-kirjainten yhdistelmää (بھ bh).
Dan Aykroyd

| Dan Aykroyd |
| --- | --- |
 Dan Aykroyd vuonna 2009.
Henkilötiedot
Koko nimi:  Daniel Edward Aykroyd
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1952 (ikä 72) Ottawa, Ontario, Kanada
Ammatti:  näyttelijä, käsikirjoittaja, koomikko ja muusikko
Puoliso:  Donna Dixon (1983–), 3 lasta
Näyttelijä
Aktiivisena:  1974–
Merkittävät roolit:  Elwood Blues (The Blues Brothers)
Palkinnot
 Emmy (1977)  Razzie-palkinto (1989, 1992) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Daniel Edward ”Dan” Aykroyd ['ækrɔɪd] (s. 1. heinäkuuta 1952 Ottawa, Ontario, Kanada) on kanadalainen koomikko, näyttelijä, käsikirjoittaja ja muusikko.
Elämä ja ura

Aykroyd syntyi vuonna 1952 Ottawassa. Hän suunnitteli aluksi katolisen papin uraa. High schoolin jälkeen hän kävi Carleton Collegea Ottawassa, mutta hän jätti opintonsa kesken aloittaakseen lavakoomikon ja muusikon uran.
Aykroyd pääsi vuonna 1975 uuteen Saturday Night Live -ohjelmaan kirjoittajaksi ja esiintyjäksi. Hän kehitti ohjelmaan itselleen useita erityyppisiä hahmoja ja esitti myös imitaatioita julkisuuden henkilöistä. Hän alkoi lisäksi esiintyä Elwood Bluesin nimellä yhdessä näyttelijätoverinsa John Belushin kanssa, ja kaksikko julkaisi musiikkialbumin ja esiintyi menestyselokuvassa The Blues Brothers (1980). Aykroyd näytteli ja toimi käsikirjoittajana useassa muussakin menestyskomediassa, kuten Mitäs me vakoojat, Haamujengi ja Blues Brothersin jatko-osa.
Aykroyd oli ehdolla  parhaan miessivuosan  Oscar-palkintoon elokuvasta Palveluksessanne, Miss Daisy (1989).
Aykroyd meni vuonna 1983 naimisiin näyttelijä Donna Dixonin kanssa. Heillä on kolme lasta.
Aiheesta muualla

Dan Aykroyd Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Dan Aykroyd Elonetissä.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja 2  3  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  Emmy Awards  MusicBrainz 2 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
Marjo Tiirikka

Marjo Tiirikka (o.s. Kaipiainen) on suomalainen toimittaja ja tietokirjailija.
Pieksämäellä syntynyt Tiirikka asui osan lapsuudestaan Namibiassa, missä hänen vanhempansa toimivat lähetystyössä, opettaen Paulinumin pappisseminaarissa Otjimbingwessa vuosina 1969–1975. Koulua Tiirikka kävi Swakopmundissa, paikallisessa suomalaisessa koulussa vuosina 1973–1975.
Tiirikka on julkaissut tietokirjat Suomenlinnasta yhdessä Ida Lindströmin kanssa (2016) sekä yksin kirjan Heljä Liukko-Sundströmistä (2018).
Teokset

Ida Lindström, Marjo Tiirikka: Kohtalona Suomenlinna: Linnoitussaaren historian salatut elämät, s. 200.  Helsinki:  Into, 2016.  ISBN 978-952-264-549-4
Marjo Tiirikka: Arabian Heljä, s. 366.  Helsinki:  Art House, 2018.  ISBN 978-951-884-663-8
Kiyohiko Azuma

| Kiyohiko Azuma> あずまきよひこ.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Kiyohiko Adsuma, 東清彦
Syntynyt: 27. toukokuuta 1968 (ikä 56) Takasago, Hyōgon prefektuuri
Taiteilija
Salanimi:  Jouji Jonokuchi, 序ノ口 譲二
Kuuluisimpia töitä:   Azumanga Daioh  Yotsuba&! 
Aiheesta muualla
yotuba.com ja www.azumakiyohiko.com
Kiyohiko Azuma (jap. あずまきよひこ; s. Kiyohiko Adsuma jap. 東清彦 27. toukokuuta 1968 Takasago, Hyōgon prefektuuri) on japanilainen mangaka.
Suomennoksia

Azumanga Daioh. Osa 1.  ((Azumanga Daioh, 2000.) Suom. Antti Grönlund)  Punainen jättiläinen, 2007.  ISBN 978-952-5630-19-0
Azumanga Daioh. Osa 2.  ((Azumanga Daioh, 2000.) Suom. Antti Grönlund)  Punainen jättiläinen, 2007.  ISBN 978-952-5630-20-6
Azumanga Daioh. Osa 3.  ((Azumanga Daioh, 2002.) Suom. Antti Grönlund)  Punainen jättiläinen, 2007.  ISBN 978-952-5630-18-3
Azumanga Daioh. Osa 4.  ((Azumanga Daioh, 2002.) Suom. Antti Grönlund)  Punainen jättiläinen, 2007.  ISBN 978-952-5630-18-3
Aiheesta muualla

Kiyohiko Azuma   Anime News Networkissa (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  Europeana  IdRef
Olli Löytty

Olli Löytty (s. 4. elokuuta 1966 Swakopmund, Namibia) on suomalainen tutkija ja tietokirjailija.
Löytty on julkaissut ja toimittanut lukuisia kulttuuria ja kansallista identiteettiä koskevia kirjoituksia ja tutkimuksia. Väitöskirjassaan hän käsitteli suomalaisten mielikuvia Ambomaasta. Löytty on myös opettanut tieteellistä ja tietokirjoittamista useissa eri oppilaitoksissa.
Vuosina 2008–2013 Löytty oli Suomen tietokirjailijat ry:n hallituksen jäsen. Vuonna 2014 Suomen tietokirjailijat ry palkitsi Löytyn Tietokirjailijapalkinnolla tunnustuksena laajasta ja ansiokkaasta tietokirjatuotannosta.
Olli Löytyn isä on Seppo Löytty ja äiti Kirsti Löytty. Olli Löytty on gospelmuusikko Jaakko Löytyn, rumpali Sakari Löytyn ja basisti Mikko Löytyn veli.
Aiheesta muualla

Olli Löytty Teoksen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Antintalo

| Antintalo> Handelspassagen - Basaari |
| --- | --- |

Osoite:  Eerikinkatu 15
Rakennustyyppi:  Kauppatalo, basaari
Valmistumisvuosi:  1891
Suunnittelija:  Karl Viktor Reinius
Rakennuttaja:  Ulrik Palmu
Omistaja:  Kauppakeskus Hansa Ky
Haltija:  Kiinteistö Oy Antintalo
Käyttäjä:  Hansakortteli
Kerrosluku:  4
Kerrosala:  14 000
Tilavuus:  62 000 kuutiota
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Antintalo on vuonna 1891 valmistunut koristeellinen liikerakennus Eerikinkadulla Turussa. Karl Viktor Reiniuksen suunnittelema rakennus on Turun ensimmäisiä liikerakennukseksi suunniteltuja taloja. Alkuperäisestä Antintalosta on jäljellä enää kadulle näkyvä julkisivu, jonka ulkoasu on rakennusmestari Adrian Thomanderin vuonna 1916 suunnittelemassa muodossa. Turkulaiset kutsuivat rakennusta aina 1950-luvulle asti basaariksi, kunnes se sai uuden nimen vuonna 1954, rakennuksen jo vuonna 1916 ostaneelta kunnallisneuvos Antti Raidalta.
Antintalossa on toiminut vuosien mittaan useita eri liikkeitä. Muun muassa Aschanin konditoria aloitti toimintansa rakennuksessa vuonna 1933, ja sijaitsee Antintalossa edelleen. Rakennuksen pitkäaikaisia käyttäjiä ovat olleet muun muassa kukkakauppa Iris, ruotsinkielinen osuusliike Sampo (myöhemmin Turun Osuuskaupan herkkukauppa) sekä Finska Skomagasinet -nimisenä vuonna 1902 aloittanut Suomen Jalkineliike. Jalkineliikkeestä tuli lopulta rakennuksen pitkäaikaisin vuokralainen, sillä se lopetti toimintansa Antintalon kenkä -nimisenä vasta vuonna 2004. Tontin sisäpihalla sijainneissa rakennuksissa oli asuntojen ohessa ajan saatossa useita yrityksiä, muun muassa kirjapaino Jaakkoo-Taara, Turun Kenkäkorjaamo sekä kahvikauppa ja -paahtimo Remi aina 1930-luvulta rakennusten purkamiseen 1980-luvulle asti.
Iso osa Antintalosta ja tontin sisäpihalla sijainneet rakennukset purettiin 1980-luvulla, kun Turun Työväen Säästöpankki rakennutti paikalle uudet Benito Casagranden suunnittelemat liiketilat osana uutta kauppakeskus Hansakorttelia. Uudistettu Antintalo avattiin yleisölle 5. syyskuuta 1986. Nykyisin Antintalon haltija on Kiinteistö Oy Antintalo, joka on yksi kauppakeskus Hansakorttelin seitsemästä kiinteistöyhtiöstä.
Purkaminen

Jo 1950-luvulla Turussa oli suunnitelmia muuttaa koko ns. kymppikortteli, eli Eerikinkadun, Aurakadun, Yliopistonkadun ja Kristiinankadun rajaama kortteli, yhtenäiseksi ostosalueeksi. 1960-luvun alussa järjestettiin suunnittelukilpailu, jossa kortteliin hahmoteltiin uutta "amerikkalaistyylistä" ostoskeskusta. Kilpailun voittaneen ehdotuksen Kympin kaupat tekivät professori Antero Pernaja ja arkkitehti N-H. Sandell. Ehdotuksessa korttelin kaikki rakennukset olisi purettu. Tilalle olisi rakennettu joka sivulta tasainen, tasakattoinen, jättiläismäinen rakennus. Suunnitelma ei koskaan toteutunut, vaan lopulta korttelia uudistettiin pikku hiljaa ennen 1980-luvun suurempia uudistuksia.
Vuonna 1975 vahvistettiin ns. kymppikorttelin kaava, jossa sallittiin tontin rakennusten purkaminen. Kauppakorttelin yhtenäiseksi rakentaminen nostettiinkin pian uudelleen esiin, kun vuonna 1981 Antintalon omistanut Turun Työväen Säästöpankki kertoi haluavansa purkaa Antintalon ja sen takana olleet tonti muut rakennukset. Lääninhallitus ja Museovirasto puuttuivat suunnitelmiin, sillä ne katsoivat, että Eerikinkadun varrella sijainnut vuoden 1891 basaarirakennus oli säilytettävä. Turun maakuntamuseon mielestä myös tontin sisäpihan rakennukset olisi tullut säilyttää, ja Enemmistö ry esitti, että niihin olisi tehtävä tiloja järjestöille ja kahviloille. Järjestö myös muistutti julkisessa keskustelussa, ettei Turussa ollut enää varaa uuteen vanhojen rakennusten purkamiseen liittyvään kulttuuriskandaaliin. Sisäpihan rakennusten säilyttämistä vaativat myös Rakennustaiteen seura, jonka edustaja Riitta Nikula piti Antintalon kokonaisuutta merkittävänä kansallisena monumenttina.
Koska lääninhallitus ja Museovirasto vastustivat vain itse Antintalon purkamista, tontin sisäpihan rakennukset päätettiin purkaa. Turun Työväen Säästöpankki ryhtyi nopeasti toimiin, koska Enemmistö ry oli jo tekemässä rakennuksista suojeluesitystä. Purkaminen oli pankin toimesta tarkoin valmisteltu operaatio. Purkamista edeltäneenä keskiviikkona 10. maaliskuuta 1982 pankki järjesti lehdistötilaisuuden, jossa purkuaikeista ei kerrottu mitään. Torstaina pankki teki nopeasti virallisen päätöksen purkamisesta ja perjantaina viranomaisille vietiin lupa-anomus vain viisi minuuttia ennen virastojen sulkemista. Purkutyöt aloitettiin suurelta yleisöltä täysin yllättäen aamuyöllä lauantaina. Paikalle tuli nopeasti aamulla mielenosoittajia, mutta rakennukset oli pistetty matalaksi jo klo 14 mennessä. Pankin toimitusjohtaja Atte Varjo syytti myöhemmin nopeista purkutöistä urakoitsijan painostusta. Nopeaa purkamista oli puoltanut myös maaherra Paavo Aitio, joka oli kommentoinut piharakennuksia sanomalla: "Rötisköt vaan pois!" Tapaus aiheutti valtavan kohun, ja Turun tauti nostettiin esiin valtakunnallisesti lehdistössä. Museovirasto muutti myöhemmin vielä kantaansa myös varsinaisen Antintalon osalta, ja vaati enää sen julkisivun, porttikäytävän ja porrashuoneen säilyttämistä. Tämän jälkeen Antintalon takapuoli purettiin ja talosta jäi lopulta pelkkä etuseinä koristamaan uutta, yleisölle 5. syyskuuta 1986 avattua Antintaloa.