stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Otto Ernst Leopold von Limburg-Stirum
Nuoruus

Otto Ernst Leopold von Limburg-Stirum syntyi vanhaan saksalaiseen kreivisukuun. Hänen isänsä oli sotamarsalkka Hermann Otto II von Limburg-Styrum (1646–1704) ja äitinsä kreivitär Charlotte Amalie von Vehlen und Mengen (1662–1727), joka oli katolisen liigan sotamarsalkan Alexander II von Velenin pojatytär. Hänen isänsä haavoittui kuolettavasti Schellenbergin taistelussa 2. heinäkuuta 1704. Hän peri isänsä tilukset eli Limburg-Stirumin ja Bronckhorstin kreivikunnat sekä Gemenin herruuden.
Nuoruudessaan Otto Ernst toimi kamaripoikana (saks. kammerpage) keisarillisessa hovissa Wienissä. Tehtävään oli tapana valita aatelisnuori, joka palveli suoraan prinssiä. Palkkiokseen kamaripoika sai suurin piirtein yhtä tasokkaan koulutuksen kuin prinssi.
Sotilasura

Vuonna 1704 Limburg-Stirum osallistui Espanjan perimyssotaan ja taisteli kornettina Torinon piirityksessä. Vuonna 1712 hänestä tuli keisarillinen kamariherra. 1716–1732 hän palveli everstiluutnanttina Montecuccolin kyrassieereissa (aik. kyrassieerirykmentti nro 18), jonka riveissä hän osallistui Itävallan–Turkin sotaan 1716–1718. Hän osallistui Petrovaradinin taisteluun 1716. Vuonna 1724 hän yleni everstiksi, ja 1732 hänet nimitettiin keisarilliseksi kamarineuvokseksi. Vuonna 1733 hänet ylennettiin kaartinkenraaliksi ja 1735 sotamarsalkkaluutnantiksi sekä Czeickan rakuunarykmentin komentajaksi. Noihin aikoihin hän peri äitinsä kautta Raesfeldin herruuden. Hän palveli Savoijin prinssi Eugenin alaisuudessa Puolan perimyssodan aikana 1734–1735.
Vuosina 1737–1739 Limburg-Stirum osallistui uuteen Itävallan–Turkin sotaan, ja hänestä tuli ratsuväenkenraali 1739. Heinäkuussa hän osallistui tappiolliseen Grockan taisteluun Wallisin kreivi George Olivierin alaisuudessa. Sodan päätyttyä samana vuonna hän sai Budan linnakkeen komentajuuden. Hän kuoli Budassa 1754.
Perhe

Limburg-Stirum meni naimisiin 1706 ruhtinaspiispa Damian Hugo Philipp von Schönborn-Buchheimin sisaren Mainz Amalia Anna Elisabeth von Schönbornin kanssa. Pari sai useita lapsia. Vanhin poika Friedrich Karl (1710–1771) peri isänsä tilukset tämän kuoltua, ja nuorempi Damian August Philipp valitsi hengellisen uran ja hänestä tuli aikanaan Speyerin ruhtinaspiispa.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: de:Otto Ernst Leopold von Limburg-Stirum
Limburg-Stirumin suvun vaakuna
Käännös suomeksi
Nova Scotia

Nova Scotia (/'noʊvə 'skoʊʃə/, ransk. Nouvelle-Écosse, gaeliksi Alba Nuadh) on Kanadan toiseksi pienin provinssi, joka sijaitsee Atlantin valtameren rannalla. Nimi on latinaa ja tarkoittaa ”Uutta Skotlantia”. Suunnilleen samaa tarkoittava Uusi-Kaledonia on Ranskan territorio Oseaniassa. Nova Scotia on myös kapealla kannaksella Amerikan mantereeseen New Brunswickin provinssiin liittyvä niemimaa. Provinssiin kuuluu myös viereinen suurehko Cape Bretonin saari ja Atlantin puolella pieni karikkoinen Sable Island. Provinssin maapinta-ala on noin 55 200 neliökilometriä. Pohjoispuolella lähistöllä on suurehko Prinssi Edwardin saari, joka on oma hallinnollinen provinssinsa.
Alueeseen vaikuttaa kylmä merivirta ja sen rannikkovedet ovat vaarallisia. Lähistöllä on valas- ja kala-apajia.
Nova Scotian pääkaupungin nimi on Halifax, jossa on 372 858 asukasta. Koko provinssin asukasluku oli 923 598 asukasta vuoden 2016 väestönlaskennassa.
Provinssin paikallista lainsäädäntövaltaa käyttää parlamentti, jonka suurin puolue on vuoden 2017 vaalien jälkeen liberaalit.
Historia

Nova Scotian alueella on asunut intiaaniheimoja arviolta 11 000 vuoden ajan. 1000-luvulla viikingit mahdollisesti vierailivat Nova Scotian alueella.
John Cabotin johdolla englantilainen retkikunta julisti Nova Scotian Englannin omaisuudeksi vuonna 1497. Ensimmäinen asutuskeskus alueella perustettiin vuonna 1605, jolloin Samuel de Champlain perusti Port Royalin siirtokunnan. Myös skotlantilaiset yrittivät useita kertoja asuttaa aluetta. Englannin ja Skotlannin kuningas Jaakko I ja VI antoi vuonna 1621 William Alexanderille luvan Nova Scotia -nimisen siirtokunnan perustamiseen, mutta Alexanderin vuosina 1622 ja 1629–1632 järjestämät yritykset epäonnistuivat.
1600-luvun mittaan Nova Scotian omistajuus vaihteli Englannin ja Ranskan välillä. Vuonna 1713 Utrechtin rauhassa alueesta tuli Ison-Britannian kuningaskunnan omaisuutta, lukuun ottamatta Ranskalla säilynyttä Cape Bretonin saarta. Cape Bretonin saaren ranskalaiset kannustivat brittien alaisuuteen siirtyneitä ranskalaisia säilyttämään oman identiteettinsä. Britit tekivät voittoisan mutta lopulta tuloksettoman sotaretken Cape Bretonilla sijainnutta Louisbourgin linnoitusta vastaan vuonna 1745. Seitsenvuotisen sodan alettua vuonna 1755 ranskalaisia karkotettiin mailtaan laajalti.
Yhdysvaltain vapaussodan aikana Nova Scotia oli puolueeton. Napoleonin sotien ja vuoden 1812 sodan aikana puolestaan Nova Scotia vaurastui, sillä siellä alettiin harjoittaa aiempaa enemmän laivanrakennusta ja puuteollisuutta. Vuonna 1820 Nova Scotiaan liitettiin uudelleen Cape Bretonin siirtomaa, joka siitä oli aiemmin erotettu.
1800-luvun puoliväliin mennessä Nova Scotian asukasluku oli yli neljännesmiljoonan. Julkaisija ja journalisti Joseph Howe voitti tukijoineen vuoden 1847 vaalit lupaamalla edistää Nova Scotian itsehallintoa, ja seuraavana vuonna Nova Scotiasta tuli ensimmäinen itsehallinnollinen siirtomaa koko brittiläisessä imperiumissa.
Brittiläiset Atlantin valtameren rannikkosiirtomaat Kanadassa kokoontuivat vuonna 1864 keskustelemaan keskinäisen liiton muodostamisesta. Liittosuunnitelmia laajennettiin myöhemmin myös muun Kanadan käsittäviksi. Nova Scotiasta tuli 1. heinäkuuta 1867 New Brunswickin, Quebecin ja Ontarion ohella yksi Kanadan dominion neljästä alkuperäisestä siirtomaasta, vaikka Joseph Howe vastustikin tätä.
Väestö

Uudisasutus tuli siirtokunnan nimen mukaisesti erityisesti Skotlannista. Tämä näkyy edelleen etnisessä väestörakenteessa. Vuoden 2006 Kanadan väestönlaskennan mukaan suurin etninen ryhmä Nova Scotiassa olivat skotit (31,9 %), joiden jälkeen tulivat englantilaiset (31,8 %), irlantilaiset (21,6 %), ranskalaiset (17,9 %), saksalaiset (11,3 %), intiaanit (5,3 %), hollantilaiset (4,1 %), mustat (2,8 %), walesilaiset (1,9 %), italialaiset (1,5 %) ja skandinaavit (1,4 %). Vastaajista 40,9 % identifioi itsensä yksinkertaisesti kanadalaisiksi.
Vuoden 2011 Kanadan väestönlaskennan mukaan provinssissa oli asukkaita 921 727. Äidinkielensä ilmoitti 904 285 kansalaista, jotka jakautuivat seuraavasti:
| Sija | Kieli | Lukumäärä |  %-osuus |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | englanti | 836 085 | 92,46 % |
| 2. | ranska | 31 105 | 3,44 % |
| 3. | arabia | 5 965 | 0,66 % |
| 4. | algonkin | 4 685 | 0,52 % |
|  | micmac | 4 620 | 0,51 % |
| 5. | saksa | 3 275 | 0,36 % |
| 6. | kiina | 2 750 | 0.30 % |
|  | mandariinikiina |  905 | 0,10 % |
|  | kantoninkiina |  590 | 0,06 % |
| 7. | hollanti | 1 725 | 0,19 % |
| 8. | espanja | 1 545 | 0,17 % |
| 9. | tagalog | 1 185 | 0,13 % |
| 10. | persia | 1 185 | 0,13 % |
Sen lisäksi, että provinssi on voimakkaasti englanninkielinen, on Nova Scotiassa suurin Skotlannin ulkopuolinen gaelinkielinen yhteisö, joka asuttaa Pictoun ja Antigonishin piirikuntia sekä Cape Bretonin saarta. Gaelin kieltä opetetaan useissa lukiossa eri puolilla provinssia.
Hallinnollinen jako

Nova Scotia on jaettu 54 kuntaan. Kuntatyyppejä on kolme: kaupungit (town), maalaiskunnat (municipal district) ja kunnat joilla on kaupunginoikeudet (regional municipality). Jotkut kunnat käyttävät historiallista nimitystä county.
Historiallisesti Nova Scotia on jaettu 12 piirikuntaan. Nykyinen kunnallishallinto on perua vuoden 1999 kuntalaista. Jo vuonna 1996 kaupungit lakkautettiin ja muutettiin kunniksi. Kuntien tukijärjestö on vuonna 1906 perustettu Union of Nova Scotia Municipalities, johon provinssin jokainen kunta kuuluu.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nova Scotia Wikimedia Commonsissa
Kanadan provinssit ja territoriot
| --- | --- |
Provinssit:   Alberta  Brittiläinen Kolumbia  Manitoba  New Brunswick  Newfoundland ja Labrador  Nova Scotia  Ontario  Prinssi Edwardin saari  Quebec  Saskatchewan 
Territoriot:   Luoteisterritoriot  Nunavut  Yukon 
Peggys Cove -satama.
Nova Scotian kartta
Benin kesäolympialaisissa 2016

Benin osallistui kesäolympialaisiin 2016. Sitä edusti kuusi urheilijaa neljässä lajissa. Joukkueen lipunkantajana sekä avajaisissa että päättäjäisissä toimi miekkailija Yémi Apithy. Benin ei voittanut Rion olympialaisissa mitaliakaan.
Joukkue > Judo

Celtus Dossou Yovo oli ainoa beninläinen judoka. Hän kilpaili miesten alle 90 kg sarjassa. Yovo voitti ensimmäisellä kierroksella Célio Diasin, mutta hävisi toisella kierroksella ruotsalaiselle Marcus Nymanille.
Joukkue > Miekkailu

Yémi Apithy kilpaili miesten säilässä. Apithy hävisi ensimmäisellä kierroksella saksalaiselle Max Hartungille.
Joukkue > Uinti

Uinnissa Beninillä oli kaksi edustajaa. Jules Bessan ui miesten 50 metrin vapaauinnissa. Hän ui alkuerissä ajan 27,32, joka oikeutti 77. sijaan. Laraïba Seibou ui naisten 50 vapaauinnin alkuerissä ajan 33,01. Tämä oli alkuerien 77. nopein aika.
| Urheilija | Matka | Alkuerät> Aika | Alkuerät> Sija | Välierät> Aika | Välierät> Sija | Loppukilpailu> Aika | Loppukilpailu> Sija |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Jules Bessan | Miesten 50 metrin vapaauinti | 27,32 | 77. | Ei edennyt | Ei edennyt | Ei edennyt | Ei edennyt |
| Laraïba Seibou | Naisten 50 metrin vapaauinti | 33,01 | 77. | Ei edennyt | Ei edennyt | Ei edennyt | Ei edennyt |
Joukkue > Yleisurheilu

Yleisurheilussa Beninillä oli kahden urheilijan edustus. Miesten 200 metrillä Didier Kiki juoksi alkuerissä ajan 22,27, mikä ei riittänyt jatkoon. Noélie Yarigo kilpaili naisten 800 metrillä. Hänen aikansa 1,59,12 riitti alkueristä jatkoon. Välierissä hän juoksi ajan 1,59,78, joka riitti eränsä viidenteen sijaan. Tämä ei riittänyt loppukilpailuun.
Osvaldo Hurtado Larrea

Osvaldo Hurtado Larrea
Osvaldo Hurtado Larrea (s. 26. kesäkuuta 1939) on ecuadorilainen juristi ja poliitikko, joka toimi maansa presidenttinä 1981–1984.
Hurtado perusti Ecuadorin kristillisdemokraattisen puolueen vuonna 1964, ja vuonna 1966 hän nousi kongressin puhemieheksi. Seuraavina vuosina hänestä tuli sosiologian professori ja kauppatieteellisen tiedekunnan varadekaani Quiton katolisessa yliopistossa.
Vuoden 1978 presidentinvaaleissa Hurtadon puolue kuului voittoisaan koalitioon. Jaime Roldós Aguilera valittiin  presidentiksi ja Hurtado varapresidentiksi. Toukokuussa 1981 Roldos sai surmansa lento-onnettomuudessa, ja Hurtado vannoi presidentinvalan. Hän kohtasi kaudellaan ammattiliittojen vastustusta pitämänsä tiukan talouskurin takia. Vuonna 1984 hän luovutti presidentin aseman vaalit voittaneelle toisen kristillisen puolueen ehdokkaalle, León Febres Corderolle.
Oulunkylän kirkko

| Oulunkylän kirkko |
| --- | --- |
 Kirkko Norrtäljentieltä.
Sijainti:  Teinintie 10, Helsinki
Koordinaatit:  60°13′52″N, 24°57′35″E
Seurakunta:  Oulunkylän seurakunta
Rakentamisvuosi:  1972
Suunnittelija:  Heikki Castrén
Materiaali:  tiili
Istumapaikkoja:  250
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Oulunkylän kirkko on Helsingin Oulunkylässä sijaitseva Oulunkylän seurakunnan pääkirkko. Arkkitehti Heikki Castrénin suunnittelema monitoimikirkko valmistui 1972. Kirkon julkisivut ovat ruskeaa tiiltä.
Vuodesta 1919 aina uuden kirkon valmistumiseen saakka oulunkyläläisiä palveli pieni, alun perin rukoushuoneeksi rakennettu Oulunkylän vanha kirkko. Uuden kirkon myötä seurakunnan toimitilat monipuolistuivat, kirkkosalin lisäksi on muun muassa seurakuntasali keittiötiloineen ja musiikkihuone. Kiinteistössä on myös kirkkoherranvirasto.
Kirkon alttariseinällä on Pro Finlandia -kunniamerkillä palkitun kuvanveistäjän Raimo Heinon puuveistos nimeltään Minä se olen. Veistos kuvaa Jeesuksen vangitsemista Getsemanessa. Kirkossa on konserttiflyygelin ja cembalon lisäksi 32-äänikertaiset Kangasalan urkutehtaan valmistamat urut.
Purkusuunnitelma

Vuonna 2022 kirkon täyttäessä 50 vuotta sen todettiin olevan elinkaarensa lopussa. Kuntokartoituksen mukaan kirkko vaatisi laajan peruskorjauksen tai se olisi korvattava uudisrakennuksella. Oulunkylän seurakuntaneuvosto päätti, että kirkosta luovutaan vuoden 2025 loppuun mennessä, jolloin Helsingin kaupungin kanssa tehty tontin vuokrasopimus päättyy. Sen jälkeen seudun jumalanpalvelukset pidetään Oulunkylän puukirkossa, vaikka sinne mahtuu vain satakunta ihmistä, eikä siellä voi järjestää suuria yhteislaulutilaisuuksia, isoja konsertteja eikä yhteisöruokailuja.
Purkaminen ainakin lykkääntyy, sillä Museovirasto on kielteisellä kannalla. Helsingin kaupunkiympäristön ympäristö- ja lupajaosto palautti purkuluvan uudelleen valmisteluun, ja korjaamisedellytyksiä pitää tutkia edelleen.
Kirkossa pidetään myös ulkopuolisten järjestämää toimintaa. Kirkkosalissa järjestään konsertteja, ja se on vieressä sijaitsevan koulun juhlapaikka ja tiloissa pidetään alakoululaisten iltapäiväkerhoa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Oulunkylän kirkko Wikimedia Commonsissa
Benin kesäolympialaisissa 2012

Benin osallistui vuoden 2012 Lontoon kesäolympialaisiin joukkueella, johon kuului viisi urheilijaa, joista neljä oli miehiä ja yksi nainen, jotka osallistuivat yleisurheiluun, judoon, nyrkkeilyyn ja uintiin. Kyseessä oli Beninin kymmenes esiintyminen olympialaisissa, ja maan lipunkantajana avajaisissa sekä päättäjäisissä toimi judoka Jacob Gnahoui.
Joukkue > Judo

Jacob Gnahoui - Miesten alle 60 kg
Joukkue > Nyrkkeily

Shafiq Chitou - Miesten alle 60 kg
Joukkue > Uinti

Wilfried Tevoedjire - Miesten 50 metrin vapaauinti
Joukkue > Yleisurheilu

Mathieu Gnanligo - Miesten 400 metrin juoksu
Odile Ahouanwanou - Naisten 100 metrin aitajuoksu
Osvaldo Moles

| Osvaldo Moles |
| --- | --- |
 Osvaldo Moles
Henkilötiedot
Syntynyt: 14. maaliskuuta 1913 Santos, Brasilia
Kuollut: 14. toukokuuta 1967 (54 vuotta) São Paulo, Brasilia
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: portugali
Pääteokset:  Caídos do Céu (1946)  Simão, o Caolho (1952)  Tiro ao Álvaro (1960)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Osvaldo Moles (14. maaliskuuta 1913 Santos, Brasilia – 14. toukokuuta 1967 São Paulo) oli brasilialainen toimittaja ja radiojuontaja. Hän teki merkittävän panoksen Brasilian radioon, journalismiin, kirjallisuuteen ja elokuvaan.; ;
Panssari hyökkää

Panssari hyökkää (saks. Panzer greift an) on saksalaisen sotamarsalkan Erwin Rommelin keskeneräiseksi jäänyt panssarisodan oppikirja. Teoksen oli tarkoitus olla suurta suosiota saavuttaneen Infanterie greift an (suom. Jalkaväki hyökkää) -teoksen seuraaja ja kumppani.
Rommelin arvellaan aloittaneen teoksensa kirjoittamisen ollessaan vielä Potsdamin sota-akatemian opettajana vuosina 1935–1938. Rommel kokosi teostaan varten runsaasti muistiinpanoja ja muuta aineistoa ensimmäisen maailmansodan ajalta, mutta sen kirjoittaminen jäi kesken, kun hänen muut velvollisuutensa ja lopulta toinen maailmansota veivät suurimman osan hänen ajastaan. Rommel luonnosteli kirjaansa koko sodan ajan ja aikoi käyttää paljon Saksan Afrikan-armeijan (Afrika Korpsin) komentajana keräämäänsä materiaalia teoksessaan. Palattuaan Afrikasta vuonna 1943 hän jatkoi kirjansa kirjoittamista, mutta työtä hidastivat sotatoimet Euroopassa ja Rommelin terveyden heikentyminen. Hänellä oli jonkin verran aikaa taas jatkaa työtään kirjansa parissa ollessaan sairaalassa toipumassa 17. heinäkuuta 1944 saamistaan vammoista, kun  Spitfire-hävittäjäkone oli tehnyt ilmahyökkäyksen Rommelin autosaattuetta vastaan. Rommelin epäiltiin sekaantuneen Adolf Hitleriä vastaan suunnattuun pommiattentaattiin ja hänet pakotettiin tekemään itsemurha 14. lokakuuta 1944, jolloin hänen kirjansa jäi lopullisesti kesken.
Vaikka Panzer greift an jäikin keskeneräiseksi nipuksi muistiinpanoja, se saavutti tekijänsä ansiosta Jalkaväki hyökkää -teoksen kaltaisen legendaarisen aseman sotakirjallisuuden joukossa. Suurin osa siitä materiaalista, mikä olisi ollut valmiissa Panzer greift an -teoksessa, löytyvät Rommelin vaimon Lucie-Maria Rommelin ja Fritz Bayerlein teoksesta Krieg ohne Hass, johon he kokosivat Rommelin muistiinpanoja.
Panssari-ilmatorjuntapatteri

Panssari-ilmatorjuntapatteri (PSITPTRI) on Helsingin Ilmatorjuntarykmentin alainen perusyksikkö Panssariprikaatissa Parolassa. Joukkoyksikkö kouluttaa ilmatorjunnan taistelijoita mekanisoidun taisteluosaston ja pääkaupunkiseudun ilmatorjuntajoukkoihin.
Panssari-ilmatorjuntapatterin tärkein koulutuskalusto on 35 ITK 88-ilmatorjuntakanuuna, 23 ITK 95-ilmatorjuntakanuuna sekä SFM97-tulenjohtolaite. Kevyen ilmatorjuntakanuunan 23 Itk 61:n eli "Sergein" koulutus aloitettiin uudelleen tammikuussa 2017, vaikka se oli aikaisemmin vuonna 2009 poistettu koulutuskäytöstä. Yksikön aikaisempaa koulutuskalustoa on esimerkiksi Ilmatorjuntapanssarivaunu 90 Marksman.
Pat McGuigan

Patrick "Pat" McGuigan (10. helmikuuta 1935 – 27. kesäkuuta 1987) oli irlantilainen laulaja. McGuigan nousi julkisuuteen taiteilijanimellä Pat McGeegan vuonna 1963, jolloin hänen singlensä Hawaiian wedding song nousi Irlannin singlelistan seitsemänneksi ja pysyi listalla kuusi viikkoa.
McGuigan valittiin julkisessa karsinnassa edustamaan Irlantia Eurovision laulukilpailussa 1968 kappaleella Chance of a Lifetime. Kappale sijoittui kansainvälisessä Eurovision laulukilpailussa neljänneksi. Irlannin singlelistalla kappale nousi parhaimmillaan ensimmäiseksi ja pysyi listalla kymmenen viikkoa.
McGuigan toimi vuosina 1968–1969 irlantilaisen Skyrockets-yhtyeen solistina. McGuigan osallistui Irlannin euroviisukarsintoihin uudestaan vuonna 1969 kappaleella Johnny Dreamer ja sijoittui karsinnassa neljänneksi.
Nyrkkeilijä Barry McGuigan on Pat McGuiganin poika.
Packard Twelve

Packard Twelve on vuosina 1932–1939 valmistettu 12-sylinterinen loistoauto. Ensimmäisenä valmistusvuonna 1932 mallinimi oli Twin Six, joka pian muutettiin pian Twelveksi V12-moottorin mukaan. Packard Twelve-mallia valmistettiin yhteensä 5811 kappaletta kaikki korimallit yhteenlaskien.
Packard Twelve vm 1937
Twelven korimalleja oli paljon, ja Packardin autotehtaan lisäksi eri koritehtaat valmistivat erikoiskoreja asiakkaan tilauksen mukaisesti. Erikoiskorien kysyntä kuitenkin väheni 1930-luvun edetessä.
Jarruina ovat kaikissa pyörissä rumpujarrut. Jarrutehostin on vakiovaruste. Vuonna 1937 Twelven mekaaniset jarrut vaihtuivat nestetoimisiksi. Edessä on erillisjousitus ja takana jäykkä akseli pitkittäisin lehtijousin.
Auto painaa yli 2000 kiloa. Painonsa ja kokonsa vuoksi Twelve ei ole kaupunkiajossa parhaimmillaan, mutta maantieajossa Twelve on hyvä ajettava voimakkaan moottorinsa vuoksi. Huippunopeus vaihtelee vuosimallista ja moottorista riippuen 85–100 mph eli 137–161 km/t.
Twelven 7,3 litran moottori on 12-sylinterinen V-moottori sivuventtiilein. Suurin teho on 119 kW eli 160 anglosaksista hevosvoimaa. Moottorin koko kasvoi vuonna 1935 473 kuutiotuumaan eli 7,75 litraan ja suurin teho 130,5 kilowattiin (175 hv) kierrosluvulla 3 200 r/min. Vaihteita on kolme, joista 2 ja 3 ovat synkronoituja. Ykkönen on synkronoimaton.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Packard Twelve Wikimedia Commonsissa
Pat Lowther

Patricia Louise Lowther, o.s. Tinmuth (29. heinäkuuta 1935 – 1975) oli kanadalainen runoilija.
Lowther syntyi Brittiläisen Kolumbian Vancouverissa. 10-vuotiaana hänen kirjoittamansa runo julkaistiin The Vancouver Sunissa. Ensimmäinen kokoelma oli vuonna 1968 julkaistu This Difficult Flowring.
Lowtherin muita teoksia ovat mm. The Age of the Bird (1972), Milk Stone (1974) sekä A Stone Diary (1977). Viimeksi mainittu julkaistiin postuumisti, kuten Final Instructions (1980) ja Time Capsule (1997). Runoilija oli vuosina 1953–1957 naimisissa Bill Domphoussen kanssa. Parilla oli kaksi lasta, Katherine ja Alan.
Lowther katosi loppusyyskuusta 1975. Hänet löydettiin kolmen viikon kuluttua kuolleena. Murhasta tuomittiin kesäkuussa 1977 runoilijan toinen aviomies Roy (k. vankilassa 1985). Pari oli mennyt naimisiin vuonna 1963. Henkirikoksen motiivina olivat ilmeisesti avioliiton ulkopuolinen suhde sekä vaimon menestys runoilijana. Vuosittain jaetaan Pat Lowtherin muistopalkinto parhaasta kanadalaisen naiskirjailijan runoteoksesta.
Myös Lowtherin tytär Christine on julkaissut runoja.
Papuanhuiluvaris

| Papuanhuiluvaris |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Leijut Artamidae
Suku::  Huiluvarikset Cracticus
Laji::  cassicus
Kaksiosainen nimi
 Cracticus cassicus  (Boddaert, 1783) 
Katso myös
   Papuanhuiluvaris Wikispeciesissä   Papuanhuiluvaris Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Papuanhuiluvaris (Cracticus cassicus) on leijujen heimoon kuuluva varpuslintu.
Levinneisyys

Papuanhuiluvarista tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Sitä on kuvattu melko yleisestä yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Paco Godia

| Paco Godia> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 21. maaliskuuta 1921 
Kansalaisuus:   Espanja
Formula 1 -ura
Aktiivivuodet:  1951, 1954, 1956–1958
Talli(t):  Maserati
Kilpailuja:  14 (13 starttia)
Maailman­mestaruuksia:  0
Voittoja:  0
Palkintosijoja:  0
Paalupaikkoja:  0
Nopeimpia kierroksia:  0
MM-pisteitä:  6
Ensimmäinen kilpailu:  Espanjan Grand Prix 1951
Viimeinen kilpailu:  Ranskan Grand Prix 1958
Francesco Godia Sales eli Paco Godia (21. maaliskuuta 1921 – 28. marraskuuta 1990) oli espanjalainen Formula 1 -kuljettaja. Hän osallistui 14 Grand Prix -kilpailuun keräten yhteensä kuusi MM-pistettä. Godia oli kahdesti neljäs. Godia oli Juan Joverin kanssa ensimmäinen espanjalainen F1-kuljettaja.
Formula 1 -tulokset

| Vuosi | Talli | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | Sijoitus | Pisteet |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1951 | Maserati | SWI  | INDY  | BEL  | FRA  | GBR  | GER  | ITA  | ESP 10 |  |  |  | - | 0 |
| 1954 | Maserati | ARG  | INDY  | BEL  | FRA  | GBR  | GER  | SWI  | ITA  | ESP 6 |  |  | - | 0 |
| 1956 | Maserati | ARG  | MON  | INDY  | BEL Kesk. | FRA 7 | GBR 8 | GER 4 | ITA 4 |  |  |  | 8. | 6 |
| 1957 | Maserati | ARG  | MON  | INDY  | FRA  | GBR  | GER Kesk. | PES Kesk. | ITA 9 |  |  |  | - | 0 |
| 1958 | Maserati | ARG 8 | MON DNQ | DUT  | INDY  | BEL Kesk. | FRA Kesk. | GBR  | GER  | POR  | ITA  | MOR  | - | 0 |
Oliver Holttinen

| Oliver Holttinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 3. helmikuuta 2002 (ikä 22) Helsinki, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Lempinimi:  Holle
Pelipaikka:  puolustaja
Maila:  vasen
Pituus:  172 cm
Paino:  68 kg
Seura
Seura:  Kiekko-Vantaa
Sarja:  Mestis
Pelinumero:  14
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2022–
Aik. seurat:  HIFK (SML)
Oliver Henry Sebastian Holttinen (s. 3. helmikuuta 2002 Helsinki) on suomalainen jääkiekkopuolustaja, joka edustaa Mestis-joukku Kiekko-Vantaata.