Abraham de Moivre
Elämäkerta > Myöhemmät vaiheet

Saapuessaan Lontooseen de Moivre oli pätevä matemaatikko, joka tunsi hyvin monet alan perus­teokset. Tullakseen toimeen de Moivre toimi matematiikan yksityis­opettajana käyden oppilaidensa kotona tai opettaen Lontoon kahviloissa. Hän itse jatkoi matematiikan opintojaan sen jälkeen, kun oli tavannut Devonshiren herttuan ja nähnyt Newtonin vastikään ilmestyneen teoksen Principia Mathematica. Selailtuaan tätä teosta hän havaitsi sen olevan paljon hänen aikaisemmin lukemiaan kirjoja syvällisempi, ja hän päätti vakaasti lukea sen kokonaan ja ymmärtää sen. Kun hänen kuitenkin oli kierreltävä eri puolella Lontoota oppilaidensa luonna, hänellä ei ollut riittävästi aikaa opiskella, ja niinpä hän repi kirjasta sivuja irti, kuljetti niitä mukanaan taskussaan ja luki niitä luentojensa välillä.
Erään kyseen­alaisen tarinan mukaan Newtonilla olisi viimeisinä vuosinaan ollut tapana pyytää henkilöitä, jotka esittivät hänelle matemaattisia kysymyksiä, kääntymään de Moivren puoleen sanoen: "Hän tuntee kaikki nämä asiat paremmin kuin minä."
Noin vuonna 1692 Moivre ystävystyi Edmond Halleyn ja pian sen jälkeen myös Newtonin kanssa. Vuonna 1695 Halley esitteli Royal Societylle de Moivren ensimmäisen matemaattisen tutkielman, joka käsitteli Principia Mathematica -teoksessa käytettyjä fluksioita. Tutkielma julkaistiin samana vuonna sarjassa Philosophical Transactions. Pian sen julkaisemisen jälkeen de Moivre kehitti myös Newtonin binomilauseesta yleistyksen, multinomilauseen. Vuonna 1697 lause tuli Royal Societyn tietoon, ja de Moivre otettiin seuran jäseneksi saman vuoden marraskuussa.
Kun de Moivre oli hyväksytty Royal Societyyn, Halley rohkaisi häntä kiinnittämään huomionsa tähti­tieteeseen. Vuonna 1705 de Moivre keksi intuitiivisesti, että "jokaisen planeetan keskihakuvoima on suoraan verrannollinen sen etäisyyteen voima­keskuksesta ja kääntäen verrannollinen sen radan evoluutan halkaisijaan ja sen tangenttia vastaan piirretyn kohti­suoran pituuden kuutioon."  Toisin sanoen, jos planeetta kiertää elliptistä rataa poltto­pisteen F ympäri ja jos sen ollessa pisteessä M  valitaan radan ulko­puolelta sellainen piste P, että PM on radan tangentti ja FPM on suora kulma, keski­haku­voima pisteessä P on verrannollinen lausekkeeseen  {\frac {FM}{(FP)^{3}}}, missä R on planeetan radan kaarevuussäde pisteessä M. Matemaatikko Johann Bernoulli todisti tämän vuonna 1710.
Menestyksestään huolimatta de Moivrea koskaan nimitetty yliopistolliseen opetusvirkaan, jolloin hän olisi voinut luoda aikaa vievistä ja rasittavista yksityisopettajan toimistaan. Tämä johtui siitä, että hän oli synty­perältään ranskalainen ja Englannissa yliopiston virkoihin nimitettiin tuohon aikaan vain brittejä.
Vuonna 1712 Royal Society nimitti de Moivren jäseneksi komissioon, jonka tehtävänä oli ratkaista kiista siitä, oliko differentiaali ja integraalilaskennan keksinyt Isaac Newton vai Gottfried Leibniz. Komission muut jäsenet olivat MM. Arbuthnot, Hill, Edmond Halley, Jones, John Machin, Burnet, Robarts, Bonet, Aston ja Brook Taylor.
De Moivre pysyi köyhänä koko ikänsä. Hänen kerrotaan olleen Old Slaughter's Coffee Housen kanta-asiakas. Tässä St. Martin's Lanen varrella sijainneessa kahvilassa hänen väitetään ansainneen hieman rahaa pelaamalla shakkia.