Svenska frivilligkåren
Vapaaehtoisjoukot rintamalle

Talvisodan rintamatilanteen käytyä kriittiseksi helmikuussa 1940 venäläisten tehdessä läpimurron suomalaisten rintaman läpi Karjalan kannaksella Summassa eversti Aksel Airo päämajasta esitti everstiluutnantti Ehrensvärdille Svenska Frivilligkårenin siirtämistä Etelä-Suomeen. Asiassa kuitenkin pysyttiin entisessä suunnitelmassa marsalkka Mannerheimin ja kenraaliluutnantti Linderin sovittua kenraalimajuri Walleniuksen joukkojen siirtämisestä Pohjois-Suomesta Karjalan kannakselle. Lapin Ryhmän esikunta ehdotti tässä vaiheessa, että rintamanvaihdon yhteydessä tehtäisiin suomalaisten ja ruotsalais-norjalaisten yhteisoperaatio, jolla lyötäisiin vastassa ollut Neuvostoliiton 122. Divisioona. Tähän ei Päämaja kuitenkaan suostunut, koska vapautuvia suomalaisjoukkoja tarvittiin pikaisesti Karjalan kannaksella. Sallan alueelta vapautui näin viisi suomalaispataljoonaa ja kaksi tykkipatteria Karjalan kannaksen taisteluihin. Kenraaliluutnantti Linderistä tuli 22. helmikuuta samalla Walleniuksen seuraaja Lapin Ryhmän komentajana ja hänelle alistettiin myös Pohjois-Suomessa toimivat suomalaisjoukot, joita johti everstiluutnantti Oiva Willamo. Linder siirsi esikuntansa 21. helmikuuta Torniosta Rovaniemelle ja Kemijärven pohjoispuolelle Tohmoon. Sallan suunnan puolustusta varten Frivilligkårenista muodostettiin Taisteluryhmä SFK komentajanaan eversti Arthur Nordenswan.
Helmikuun 1940 alussa ensimmäiset joukot lähetettiin Rovaniemen kautta Kemijärvelle. Ensimmäisenä lähti liikkeelle everstiluutnantti Dyrssenin taisteluosasto hiihtomarssilla Kemijokea seuraten Kemistä Rovaniemelle kovassa pakkassäässä. Hiihtomarssi oli samalla koulutuksellinen talvisodankäyntiin. Joukot kuljetettiin lopuksi junakuljetuksella Rovaniemeltä Kemijärvelle. Se oli voimakas, tykistöllä ja erikoisjoukoilla vahvistettu pataljoona. Muut joukot myöhemmin tulivat pääosin junakuljetuksella Kemijärvelle.
Helmikuun puolessa välissä suomalaisten rintamajoukot Sallassa Märkäjärven suunnalla alettiin korvata ruotsalais-norjalaisilla vapaaehtoisilla. Svenska Frivilligkåren, sen ryhmä I ja II, otti rintamavastuun Sallassa 28. helmikuuta 1940 marssien Kemijärveltä 60 kilometrin matkan vapauttamaan suomalaiset rintamavastuusta. Ennen ruotsalaista vapaaehtoisjoukkoa vastasi rintamalohkosta osasto Roininen. Ruotsalaiset menettivät heti 1. maaliskuuta ryhmä I:n komentajan everstiluutnantti Dyrssenin hänen jouduttuaan tykkitulen surmaamaksi tarkastusmatkalla etulinjassa. Hänen seuraajakseen tuli everstiluutnantti Carl-Oscar Agell sodan loppupäiviksi
Helmikuun lopulla alettiin Kemissä muodostaa III ryhmää. Se ehti viimeisenä yksikkönä 12. helmikuuta rintamalle johtajanaan eversti Ekström. Osasto suoritti välittömästi 90 miehen voimin tiedusteluretken menettäen 10 miestä kaatuneina. Sodan viimeisenä päivänä 13. maaliskuuta 1940 venäläiset avasivat kiivaan tykistötulituksen, joka kohdistui erityisesti II ryhmän rintamalohkolle. Samalla venäläishävittäjät ampuivat konekivääritulta ruotsalaisasemiin. Tällöin kaatui kaikkiaan 9 miestä ja useita haavoittui vakavasti.
Varsinaisia hyökkäystoimia ei ruotsalaisten rintamaosalla ollut. Molemmin puolin rintamaa, niin ruotsalaiset kuin venäläisetkin, lähettivät tiedustelupartioita vastustajansa alueelle. Svenska Frivilligkårenin tappiot talvisodassa olivat 26 kaatunutta, 39 haavoittunutta ja 10 kadonnutta. Rauhan tullessa 13. maaliskuuta 1940 oli vapaaehtoisjoukon vahvuus 8 552 miestä, joista 727 norjalaisia.