stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kuuban historia
Vallankumouksen jälkeen > Liberaalit vallankumoussankarit savustetaan maan johdosta

Castro sanoi ensin palaavansa kotikyläänsä haluamatta valtaa mutta ottikin asevoimien päällikkyyden. 15.2.1959 pääministeri Miró Cardona erosi painostuksesta, jolloin Castro otti hänen paikkansa. Kesäkuussa hän perui lupaamansa vapaat vaalit ("Vaalit! Minkä takia?") ja "jätti palauttamatta perusoikeudet takaavan vuoden 1940 perustuslain hallitakseen pelkin asetuksin – kunnes hyväksytti Neuvostoliiton mallin mukaisen perustuslain vuonna 1976."
Castro jatkoi demokraattien syrjäyttämistä hallituksesta Raúl-veljensä ja Che Guevaran tuella. Kesäkuussa hän perui suunnitelman viljelemättömien maiden jakamisesta maattomille ja sen sijaan toteutti marxilaisen ohjelman maan sosialisoimisesta hallituksen liberaalien kauhuksi. Heinäkuussa presidentti Manuel Urrutia erosi virastaan ja pian muitakin ministereitä erosi protestina sosialistiselle politiikalle. "Viimeiset sanomalehdet katosivat." Syksyllä 1960 opposition viimeiset keulahahmot pidätettiin, mm. ministeri Humberto Sori Marín ja Castron vuorten sissiliikkeen komentaja William Morgan, joka teloitettiin 1961.
Vapaussodan sankari, mm. Kuuban toiseksi suurimman kaupungin vapauttanut majuri Hubert Matos tuomittiin joulukuussa 1959 vankeuteen 20 vuodeksi, samalla 21 muutakin tuomittiin vankilaan ja kaksi teloitettaviksi. Matosin syyte oli "Castron pettäminen" ja se, "että hän oli sanonut vallankumousliikkeeseen solutetun kommunisteja". Hänet pidätettiin 21.10., "kun hän oli lähettänyt Fidel Castrolle kirjeen, jossa hän syytti Castroa kommunismin levittämisestä armeijaan ja kehotti Castroa eroamaan."  Castro painosti oikeutta "hillittömästi": "Saatte valita: joko Matos tai minä." Hän "kielsi syytetylle myötämielisiä todistajia puhumasta. – Kaikki hänen läheisensä vangittiin."
"Jo heinäkuussa 1959 Castron lähipiiriin kuulunut ilmavoimien komentaja Díaz Lanz erosi ja lähti Yhdysvaltoihin." "Lukuisat Castron vastustajat, joilta oli riistetty kaikki ilmaisumahdollisuudet, painuivat maan alle ja saivat seurakseen entisiä Batistan vastaisia kaupunkisissejä". "Raúl Castro lähetti koko sotakoneistonsa" kukistamaan tätä diktatuurin ja maan pakkokollektivisoinnin vastaista partasissien kapinaliikettä 1960-luvun alussa, ja kun sekään ei riittänyt, hän riisti heiltä tuen väestön, kapinoivien maatyöläisten, pakkosiirroilla. Silti taistelut kestivät viisi vuotta.
Vallankumouksen jälkeen > Kauppasaarto 1962 ja ohjuskriisi

Vallankumouksen olemuksen muutos ja Yhdysvaltain omaisuuden kansallistaminen katkaisi Kuuban välit Yhdysvaltoihin, joka vastatoimena kansallistamiselle julisti maan yhä edelleen jatkuvaan kauppasaartoon vuonna 1962. Opposition viimeiset keulahahmot pidätettiin ja jotkut kuolivat vankilassa syömälakossa. Kirkkokuntien koulut suljettiin ja homoseksuaaleja vietiin keskitysleireille. Vuonna 1961 yli satatuhatta ihmistä pidätettiin. Taloudellisten, strategisten ja poliittisten syiden pakottamana pragmaattinen Fidel Castro hakeutui Neuvostoliiton liittolaiseksi, vaikkei hän alun perin ideologisesti ollutkaan marxilainen toisin kuin veljensä Raúl ja taistelutoverinsa Che Guevara. Suhteet Yhdysvaltoihin kiristyivät entisestään Sikojenlahden maihinnousun (1961) ja Kuuban ohjuskriisin (1962) myötä.
Castro julisti 28. toukokuuta 1966 Kuubassa voimaan täydellisen hälytystilan Yhdysvaltain aineellisen hyökkäyksen varalta. Neuvostoliittolainen Pravda-lehti syytti 30.toukokuuta Yhdysvaltoja siitä, että se oli lähettänyt vakoojia ja sabotöörejä Kuubaan.
Vallankumouksen jälkeen > "Kuuban SAK:n" vallankumous

Vasemmistolainen David Salvador teki pesäeron Raúl Castron kommunistiseen PSP-puolueeseen 1958, kun puolue kieltäytyi taistelemasta Batistaa vastaan, tuki jopa vangittuna ja kidutettuna huhtikuun 1958 lakkoa, jonka "26. heinäkuuta" aloitti. Hän voitti Kuuban työläisten keskusjärjestön vaalit vuonna 1959 mutta hänet pakotettiin hyväksymään rinnalleen epädemokraattisesti kaksi kommunistia ja keväällä "hänet pantiin sivuraiteille", kesäkuussa hän siirtyi maanalaisuuteen, elokuussa 1962 hänet vangittiin. Vuonna 1962 keskusjärjestö esitti lakko-oikeuden kumoamista.
Vallankumouksen jälkeen > "Punainen Gestapo"

Vuonna 1959 Castro perusti DSE:n (kuubalaisille "punainen Gestapo"). "Vuonna 1960 tuomareiden erottamattomuus kumottiin". Batistaa vastustanut nuori opiskelija Pedro Luis Boitel asettui Yliopisto-opiskelijoiden liiton puheenjohtajaehdokkaaksi, jolloin hänet tuomittiin 10 vuodeksi vankeuteen. Boitel kuoli syömälakkoon protestoidessaan epäinhimillisen julmaa vankilaa vastaan. Pelkästään 1960-luvulla teloitettiin 7 000–10 000 ihmistä ja poliittisia vankeja oli arviolta 30 000.
Vallankumouksen jälkeen > Keskitysleirit

Vuonna 1960 Che Guevara keksi Kuubaan pakkotyöleirit. Cabañan vankilassa hän teloitutti "lukuisia ihmisiä, lähinnä demokraatteina pysyneitä entisiä asetovereita."
Pakkotyöleirejä, keskitysleirejä ja vankiloita oli monenlaisia. Keskitysleireille heitettiin uskovaisia, parittajia, homoseksuaaleja, runoilijoita, "yhteiskunnalle potentiaalisesti vaarallisia" yksilöitä. Siellä vallitsi sotilaskuri, pahoinpitely, aliravitsemus ja eristys. Karatakseen "jotkut vangit silpoivat itseään. Toiset olivat ulos päästessään psyykkisesti tuhottuja." Sähköiskuja, totuusseerumia, ahtaita rautahäkkejä, uni kiellettiin kuukausien ajan, sukulaisia uhkailtiin, vaimojen intiimiä "ruumiintarkastusta" pakotettiin katsomaan jne. Jotkut voitelivat itsensä ulosteilla välttyäkseen raiskauksilta. Yli 1100 naista tuomittiin poliittisista syistä. Natsien kapo-järjestelmä kopioitiin. Työpäivät olivat 12–15-tuntisia, ja vartijat hoputtivat lyömällä pistimillä.
Myös homoseksuaalien "julkiset 'oikeudenkäynnit' työpaikalla olivat yleisiä."
Vallankumouksen jälkeen > Kirkkoa tukahdutetaan

Castron hengen pelasti vuonna 1953 arkkipiispa. Osa papeista seurasi sissejä vuorille, mutta kirkko vastusti myös batistalaisille annettuja "pikatuomioita" ja paljasti vuonna 1959 kommunistien solutuksen, joten Castro alkoi syrjiä kirkkoa, lakkautti 1961 sen koulut ja sosialisoi sen rakennukset, karkotti pappeja, epäsi yliopistopaikat ja virat uskonvapauttaan harjoittaneilta jne.
Vallankumouksen jälkeen > "Kaupunginosakomiteat"

Maaliskuussa 1961 perustettiin kaupunginosakomiteoita (CDR), jotka urkkivat naapureita. Näiden avulla maaliskuussa 1961 pidätettiin yli 100 000 ihmistä ja tuhansia vietiin säilöön. CDR:ien väkijoukot ("kansa") myös kokoontuu toisinajattelijoiden talojen eteen kivittämään, pahoinpitelemään, kirjoittamaan solvauksia seinille jne.
Vallankumouksen jälkeen > "Rikosta edeltävä vaarallisuus"

Vuonna 1978 säädettiin laki "rikosta edeltävästä vaarallisuudesta": kansalainen "voitiin vangita millä verukkeella hyväksi – vaikkei hän olisi mitään sen tapaista tehnytkään" .
Vallankumouksen jälkeen > Kuuba vasemmistolaisten hallitusten ja sissiliikkeiden tukijana

Fidel Castro ja Che Guevara pyrkivät 1960-luvulla levittämään "castrolaista" sosialismia muihin Latinalaisen Amerikan maihin, joihin toimitettiinkin runsaasti aseita, rahaa ja sissisodan asiantuntijoita. Yrityksistä huolimatta "castrolaisuus" ei kuitenkaan juuri saavuttanut näissä maissa vastakaikua. Valtaosa maiden väestöstä oli köyhiä talonpoikia ja Kuuba perusti laskelmansa näiden tuen varaan, mutta he olivat silti valtaosin saaneet lunastetuksi pienet maatilkkunsa omikseen eivätkä innostuneet sosialismin mukaisesta tuotantovälineiden yhteisomistuksesta. Che Guevara joutui syrjään hänen ja Castron välisten, Neuvostoliiton-politiikkaan liittyneiden erimielisyyksien vuoksi: Castro kannatti poliittisten ja kauppasuhteiden tiivistämistä Neuvostoliittoon, Guevara taas entistä suurempaa riippumattomuutta Moskovasta.  Lokakuussa 1965 Fidel Castro ilmoitti Guevaran eronneen tehtävistään Kuuban johdossa ja lähteneen maasta "uusille taistelukentille".  Guevara sai surmansa Boliviassa vuonna 1967 yritettyään turhaan nostattaa kapinaa presidentti René Barrientosin hallintoa vastaan.
1960-luvulta alkaen Kuuba tuki enemmän tai vähemmän näkyvästi vasemmistolaisia hallituksia ja sissiliikkeitä myös kylmän sodan keskeiseksi näyttämöksi muodostuneessa Afrikassa. Tällaisia olivat mm. Angolan Vapautuksen kansanrintama (MPLA), joka sai yliotteen Angolan sisällissodassa vuonna 1976, PAIGC-puolue Guinea-Bissaussa ja Kap Verdessä, hallitseva Frelimo-puolue Mosambikissa, Päiväntasaajan Guinean diktaattori Francisco Macías Nguema, Ugandan Idi Amin, Etiopian Mengistu Haile Mariam ja Somalian Mohamed Siad Barre sekä silloisen Zairen presidenttiä Mobutu Sese Sekoa vastustaneet kapinalliset. Toisaalta Fidel Castro esiintyi kansainvälisissä yhteyksissä mielellään kehitysmaiden johtohahmona ja puolestapuhujana ja ilmoitti pyrkivänsä vähentämään itsenäisyyden saavuttaneiden Afrikan maiden riippuvuutta entisistä siirtomaaisännistä ja ylipäätään länsimaista, etenkin Yhdysvalloista. Tällöin hän joutui kuitenkin varomaan ainakin kovin näkyvää tukea kumouksellisille liikkeille. Kuuban kiinnostusta Afrikkaa kohtaan Castro selvitti eräässä puheessaan: "Afrikkalainen veri virtaa suonissamme, emmekä ole vain latinalais-amerikkalainen kansa vaan latinalais-afrikkalainen kansa." Monissa länsimaissa Kuubaa pidettiin silti lähinnä Neuvostoliiton käsikassarana – "karibialaisena legioonana" – Neuvostoliiton vaikutusvallan lisäämiseksi Afrikassa ja kuubalaisten läsnäoloa siellä Moskovan vaatimana hintana talousavusta Kuuballe.
Vallankumouksen jälkeen > Myöhemmät vaiheet

Kylmän sodan loputtua Kuuba on menettänyt Neuvostoliiton maksamaan sokerin maailmanmarkkinahinnan ylittäneeseen ostohintaan sisältyneen talousavun ja ajautunut huomattaviin talousvaikeuksiin. 1990-luvun puolessa välissä maassa oltiin lähellä nälänhätää. Talouden ahdingon takia hallitus joutui tinkimään sosialistisista periaatteistaan ja sallimaan Yhdysvaltain dollarin käytön laillisena maksuvälineenä.
Taloudelliset olot ovatkin jossakin määrin kohentuneet osin turismin myötä. Toisaalta turismielinkeino ja selvä jako dollari- ja pesotalouteen ovat jo luoneet väestön keskuuteen sosiaalista eriarvoisuutta, kuten prostituutiota, koska kaikissa ammateissa ei ole mahdollista päästä käsiksi turistien ulkomaiseen valuuttaan. Silti suurimmalla osalla kuubalaisista olot ovat moniin muihin kehitysmaihin verrattuna paremmat. Kansalaisten lukutaito on lähes täydellinen, ja terveydenhoito ja koulutus ovat vaikeuksista huolimatta kaikkien ulottuvilla. Maassa on silti edelleen käytössä elintarvikkeiden säännöstely ja ruokakupongit, joilla pyritään turvaamaan köyhimpien mahdollisuus ostaa elintarvikkeita rajallisesti.
Yhdysvalloilla on Kuubassa vuonna 1898 perustettu Guantanamo Bayn laivastotukikohta, jota Kuuba vaatii itselleen. Tukikohta vuokrattiin Yhdysvalloille Kuuban itsenäistyessä. Afganistanin sodan jälkeen se on tullut kuuluisaksi paikkana, jossa al-Qaida ja Taliban-yhteyksistä epäiltyjä vankeja on pidetty jopa vuosia ilman syytteitä. Kuubassa oli vuodesta 1964 myös Neuvostoliiton Lourdesin kuunteluasema, josta Venäjä vetäytyi 2001.
Kuuban suhteet Yhdysvaltoihin ja Kanadaan kiristyivät vuodesta 2016 alkaen, kun Havannassa asuneet lähetystötyöntekijät kertoivat saaneensa outoja terveysoireita. Näihin ”Havannan syndroomaksi” nimettyihin oireisiin kuuluivat sekavuus, pahoinvointi, voimakkaat päänsäryt sekä näkö- ja kuulohäiriöt. Syyksi arveltiin jonkinlaista ääniasetta, josta epäiltiin Kuubaa. Vuonna 2019 julkaistussa tutkimuksessa syyksi epäiltiin hyttyskarkotteita ja niiden hermomyrkkyjä. Vuonna 2024 Der Spiegel, CBS:n 60 Minutes -uutisohjelma ja venäläinen tutkiva verkkosivusto The Insider uutisoivat, että syndrooman oireita ovat mahdollisesti aiheuttaneet Venäjän sotilastiedustelu GRU:n käyttämät laitteet, joita on kutsuttu energia-aseiksi. GRU:n alainen 29155-yksikkö on yhdistetty näiden ei-tappavien akustisten aseiden kehittämiseen.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Amerikan historia maittain
Antigua ja Barbuda
Argentiina
Bahama
Barbados
Belize
Bolivia
Brasilia
Chile
Costa Rica
Dominica
Dominikaaninen tasavalta
Ecuador
El Salvador
Grenada
Grönlanti¹
Guatemala
Guyana
Haiti
Honduras
Jamaika
Kanada
Kolumbia
Kuuba
Meksiko
Nicaragua
Panama
Paraguay
Peru
Puerto Rico¹
Saint Kitts ja Nevis
Saint Lucia
Saint Vincent ja Grenadiinit
Suriname
Trinidad ja Tobago
Uruguay
Venezuela
Yhdysvallat
1: Epäitsenäinen alue
Havannan satama n. 1639.
Yhdysvaltain armeija miehittää Havannaa (1898).
Kuuban presidentti Manuel Urrutia vallankumousjohtajien Che Guevara ja Camilo Cienfuegos kanssa 1959.
Fidel Castro José Martín muistomerkin edessä (2003).
Aristokatit

| Aristokatit> The Aristocats |
| --- | --- |
 Elokuvan suomenkielinen kansi
Ohjaaja:  Wolfgang Reitherman
Käsikirjoittaja:  Ken Anderson   Larry Clemmons
Tuottaja:  Winston Hibler   Wolfgang Reitherman
Säveltäjä:  George Bruns Shermanin veljekset (laulut)
Leikkaaja:  Tom Acosta
Tuotantosuunnittelija:  Ken Anderson
Pääosat:   Phil Harris  Eva Gabor  Liz English  Gary Dubin  Dean Clark  Scatman Crothers 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Buena Vista Pictures
Levittäjä:  Walt Disney Studios Motion Pictures Disney+
Ensi-ilta:   1970-12-1717. joulukuuta 1970 (Yhdysvallat)  1971-11-1212. marraskuuta 1971 (Suomi)  
Kesto:  78 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Svensk Filmdatabas
Infobox OKNimi-testi OK: 
Aristokatit (engl. The Aristocats) on vuonna 1970 valmistunut Disneyn piirroselokuva. Vaikka Walt Disney ei erityisemmin pitänyt kissoista, hän päätti tehdä niistä elokuvan. Elokuva oli jättimenestys ja siitä on tehty monta kirjatarinaa. Disney kuoli syöpään neljä vuotta ennen Aristokattien ensi-iltaa, mutta ehti olla mukana suunnittelemassa elokuvaa.
Juoni

Elokuva sijoittuu vuoden 1910 Pariisiin, Ranskaan. Emokissa nimeltä Herttuatar ja hänen kolme pientä kissanpoikastaan, Marie, Berlioz ja Toulouse, asuvat eläkkeelle jääneen oopperalaulaja Madame Adelaide Bonfamillen kartanossa yhdessä tämän englantilaisen hovimestarin Edgarin kanssa. Elokuvan alussa Madame Adelaide päättää tehdä testamentin yhdessä lakimiehensä Georges Hautecourtin kanssa, joka on hänen iäkäs mutta omalaatuinen vanha ystävänsä. Madame Adelaide ilmoittaa, että hän haluaa jättää omaisuutensa kissoilleen ja että Edgar perii varat vasta kissojen kuoltua. Edgar kuulee Madame Adelaiden sanat omasta huoneestaan, eikä ole lainkaan mielissään siitä, että joutuu odottamaan kissojen luonnollista kuolemaa ennen kuin pääsee käsiksi Madamen varoihin. Hän kehittääkin juonen päästäkseen kissoista eroon hetimmiten: hän juottaa kissoille kermaa johon on lisätty unilääkettä. Yöllä hän vie kissat kauas maaseudulle. Herttuatar ja pennut tutustuvat kissaan nimeltä Thomas O'Malley, joka lupaa viedä heidät takaisin Pariisiin. Madame on murheen murtama kissojensa katoamisesta samaan aikaan kun Edgar haaveilee tämän perinnöstä tietämättään että kissat aikovat kostaa hänelle. Lopussa Edgar päätyy Timbuktuun menevään arkkuun. Madame avaa kotinsa kaikille Pariisin kujakissoille.
Ääninäyttelijät

| Näyttelijät> Alkuperäinen | Näyttelijät> Suomalainen (1971) | Näyttelijät> Suomalainen (1994) | Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| Eva Gabor (dialogi) Robie Lester (laulu) | Tuula Rosenqvist | Carita Mäkelä | Herttuatar |
| Phil Harris | Ossi Ahlapuro | Pekka Lehtosaari | Thomas O’Malley |
| Liz English | Kristiina Ahlapuro | Maria Kukkonen | Marie |
| Gary Dubin | Maarit Hyttinen | Hans Vallittu | Toulouse |
| Dean Clark | Iiro Jussila | Tuukka Vuorinen | Berlioz |
| Roddy Maude-Roxby | Reino Bäckman | Ilkka Moisio | hovimestari Edgar |
| Sterling Holloway | Tuula Rosenqvist | Jarmo Koski | Roquefort |
| Pat Buttram | Ossi Ahlapuro | Esa Saario | Napoleon |
| George Lindsey | Reino Bäckman | Veikko Honkanen | Lafayette |
| Scatman Crothers | Bror Collin | Pepe Ahlqvist | Hotti-Katti |
| Hermione Baddeley | Ritva Lehtelä-Relander | Seela Sella | Madame Adelaide Bonfamille |
| Charles Lane | Seppo Kolehmainen | Aarre Karén | George Hautecourt |
| Carole Shelley | Lea Laven | Seela Sella | Amelia |
| Monica Evans | Ellen Tenetz | Titta Jokinen | Abigail |
| Bill Thompson | Jussi Jurkka | Jarmo Koski | Waldo-setä |
| Peter Renaday | Seppo Kolehmainen | Veikko Honkanen | maitokuski |
| Nancy Kulp (dialogi) Ruth Buzzi (laulu) | Ritva Lehtelä-Relander | Titta Jokinen | Frou Frou |
| Paul Winchell | Reino Bäckman | Jarmo Koski | Wang |
| Vito Scotti | Ossi Ahlapuro | Esa Saario | Luigi |
| Lord Tim Hudson | Ossi Ahlapuro | Esa Saario | Syril |
| Thurl Ravenscroft | Bror Collin | Esa Saario | Igor |
| Peter Renaday | ? | Esa Saario, Veikko Honkanen | muuttoauton kuljettajat |
| Maurice Chevalier | Tapio Heinonen | Kalle Juurela | Alkulaulu |
Suomenkieliset versiot

| --- | --- |
 Vuoden 1971 dubbaus Ohjaus: Reino Bäckman  Dialogin käännös: Lea Joutseno  Laulujen käännös: Pertti Reponen ja Reino Bäckman  Äänittäjä: Raimo Kiialainen  Tuotanto: Suomi-Filmi Oy :  Vuoden 1994 dubbaus Ohjaus ja käännös: Pekka Lehtosaari  Tuottaja: Ari Parviainen  Tuotantosihteeri: Jaana Rask  Suomenkielinen toteutus: Tuotantotalo Werne Oy  Äänitys ja miksaus: Magnus Axberg ja Jari Ikonen  Luova johto: Kirsten Saabye  Suomenkielisen version tuottaja: Disney Character Voices International, Inc.
Toimintaseikkailupeli

Alustat
kolikkopeli
pelikonsoli
käsikonsoli
mobiilipeli
tietokonepeli
verkkopeli
Lajityypit
kasuaalipeli
roolipeli
seikkailu
toiminta
toimintaseikkailu
simulaatio
strategia
urheilu
Historia
kolikkopelien kulta-aika
vuoden 1983 videopelilama
Atarin videopelihautajaiset
Aiheet
videopelien vaikutustutkimus
videopelikulttuuri
videopelikeräily
videopelien säilöminen
videopelilokalisointi
videopelimusiikki
videopeliteollisuus
elektroninen urheilu
Lisää aiheita
Videopelien teemasivuilla
Toimintaseikkailupeli on videopelien lajityyppi, joka yhdistää seikkailupelin elementteihin toimintapelin elementtejä. Toimintaseikkailupeligenren aloitti Atari 2600:lle vuonna 1979 julkaistu Adventure. Pelityypin edustajia ovat muun muassa Prince of Persia-, Tomb Raider-, Zelda- ja Metroid-pelisarjat.
Koska toimintaseikkailu on kahden eri genren yhdistelmä, sen rajojen määrittely on vaikeaa.  Tyypillisesti puhdas seikkailupeli sisältää ongelmia pelaajan ratkaistavaksi eikä juurikaan toimintaa. Puhtaat toimintapelit puolestaan perustuvat reaaliaikaiseen reagointiin ja refleksien harjoittamiseen. Toimintaseikkailut sisältävät sekä ongelmanratkontaa että refleksien testaamista, sekä väkivallattomissa että väkivaltaisissa tilanteissa.
Toimintaseikkailulajityyppi vakiintui Shigeru Miyamoton suunnitteleman The Legend of Zeldan (1986) myötä. Peli yhdisteli menestyneesti elementtejä eri lajityypeistä: se sisälsi seikkailua, siirtymäpulmia, seikkailutyylisiä inventaariopulmia, toimintaa, rahajärjestelmän ja yksinkertaisen roolipelityylisen tasokehityksen ilman kokemuspisteitä.
Alalajityypit

Suosittuja alalajityyppejä:
Ensimmäisen persoonan toimintaseikkailupeli hyödyntää ensimmäisen persoonan kuvakulmaa, mutta sisältää paljon seikkailupelillisiä elementtejä.
Tasohyppely sisältää perinteisesti sekä ongelmanratkontaa että toimintaa.
Hiiviskelypeli keskittyy suoran toiminnan sijaan  piileskelyyn vihollisilta, jolloin ongelmienratkonta ja seikkailu saavat suuremman painoarvon.
Selviytymispeli pyrkii realistiseen selviytymiseen ja voi sisältää taktisia elementtejä kuten suojien rakentamista.
Selviytymiskauhupelissä pelaajan on usein selvittävä vähäisellä varustuksella ja harvassa olevien tallennuspisteiden varassa. Pelissä on tyypillisesti epäluonnollisia vastustajia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Toimintaseikkailupeli Wikimedia Commonsissa
Videopelilajityypit
| --- | --- |
Toimintapeli:  Ammuntapeli ensimmäinen persoona  kolmas persoona  Shoot ’em up  Taktinen ammuntapeli  Valopistoolipeli  Beat ’em up  Taistelupeli 
Seikkailupeli:  Graafinen seikkailupeli  Tekstiseikkailupeli  Visual novel 
Toimintaseikkailupeli:  Hiiviskelypeli  Selviytymispeli  Selviytymiskauhupeli  Tasohyppely 
Tietokoneroolipeli:  Internet-roolipeli  Massiivinen monen pelaajan verkkoroolipeli  MUD  Roguelike  Taktinen roolipeli  Toimintaroolipeli 
Strategiapeli:  Valtiosimulaattori  Tykkipeli  Reaaliaikainen strategiapeli Tornipuolustuspeli  Reaaliaikainen taktiikkapeli  Vuoropohjainen strategiapeli  Vuoropohjainen taktiikkapeli 
Simulaatiopeli:  Kaupunginrakennussimulaattori  Liike-elämäsimulaattori  Rakentamissimulaattori  Sosiaalinen simulaatiopeli  Treffisimulaattori  Virtuaalinen eläintenhoito 
Kulkuneuvosimulaattori:  Ajopeli  Ajosimulaattori  Avaruuslentosimulaattori  Junasimulaattori  Lentopeli  Lentosimulaattori  Sukellusvenesimulaattori 
Muut lajityypit:  Hyötypeli  Managerointipeli  Musiikkipeli Rytmipeli  Oppimispeli  Partypeli  Pulmapeli  Urheilupeli
Juutalaisten muinaisajat

| Juutalaisten muinaisajat> Ἰουδαϊκὴ ἀρχαιολογία |
| --- | --- |
 Teoksen latinankielistä käsikirjoitusta 1000-luvulta. Firenze, Biblioteca Medicea Laurenziana, Plut. 66.5, fol. 2v.
Alkuperäisteos
Kirjailija:  Josephus
Kieli:  aramea (kadonnut) ja muinaiskreikka
Genre:  historia
Julkaistu:  n. 93/94 jaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Juutalaisten muinaisajat (myös Juutalaisten muinaishistoria; m.kreik. Ἰουδαϊκὴ ἀρχαιολογία, Iūdaïkē arkhaiologia; lat. Antiquitates Judaicae) on Josephuksen kirjoittama juutalaisten historiaa käsittelevä teos.  Se käsittää ajan maailman luomisesta ensimmäisen juutalaissodan alkuun vuoteen 66 jaa. saakka.
Historia

Josephus alkoi kirjoittaa juutalaisten vaiheista ensimmäisen juutalaissodan jälkeen. Ensimmäisenä hän kirjoitti teoksen Juutalaissodan historia, ja noin 20 vuotta myöhemmin juutalaisten aiemmista vaiheista kertoneen teoksen Juutalaisten muinaisajat, joka tarjosi taustaa Juutalaissodan historialle. Nämä kaksi teosta ovat tärkeimmät lähteet juutalaisten vaiheisiin erityisesti roomalaisvallan aikana. Juutalaisten muinaisajat -teoksen Josephus kirjoitti alun perin arameaksi, mutta tämä alkuperäisteksti ei ole säilynyt. Tämän jälkeen siitä tehtiin kreikankielinen versio. Teos valmistui noin vuonna 93/94 jaa.
Teoksen tarkoituksena on ollut esittää juutalaisten pitkä ja loistava historia kreikkalaiselle ja roomalaiselle lukijakunnalle, ja samalla tuoda esille, että tuo historia on pidempi ja ylevämpi kuin juutalaiset valtansa alle alistaneiden roomalaisten historia.