stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Nukleofiilinen substituutio
Mekanismit > SN2-reaktio

Toisen kertaluvun nukleofiilinen substituutio eli SN2-reaktio on toinen yleinen nukleofiilisen substituution reaktiomekanismi. Se on toista kertalukua, ja reaktionopeus riippuu sekä elektrofiilin että nukleofiilin konsentraatiosta. SN2-reaktiolle reaktionopeusyhtälö on muotoa:
Mekanismiltaan SN2-reaktio on niin kutsuttu yhtäaikaisreaktio. Nukleofiili hyökkää elektrofiiliin samanaikaisesti kuin lähtevä ryhmä irtoaa. Reaktion siirtymätilassa lähtevän ryhmän ja lähtöaineen välinen sidos on osittain hajonnut ja lähtöaineen ja nukleofiilin välinen sidos on osittain muodostunut. SN2-reaktioissa metyyli- ja primääriset halogenidit reagoivat parhaiten, sekundääriset alkyylihalogenidit heikommin ja tertiääriset eivät juuri lainkaan. SN2-reaktioon vaikuttaa sekä nukleofiilin että elektrofiilin steerinen ympäristö. Jos nukleofiilillä on esteetön pääsy elektrofiiliseen hiiliatomiin, esimerkiksi metyylibromidin tapauksessa, reaktio tapahtuu SN2-mekanismilla. Reaktio hidastuu, jos metyylin tilalla on suurempi ryhmä, kuten etyyli-, isopropyyli- tai tert-butyyli. Kun alkyyliryhmä on suurempi, elektrofiilinen hiiliatomi ei ole enää ole helposti nukleofiilin saavutettavissa, joten eri alkyylibromidien suhteellinen reaktiivisuusjärjestys on: CH3Br > CH3CH2Br >> (CH3)2CH-Br >> (CH3)3CBr
Hyviä nukleofiileja näissä reaktioissa ovat amiinit, alkoksidit, hydroksidit ja sulfidit, jotka ovat kaikki voimakkaita nukleofiileja.
Jos lähtöaine on optisesti aktiivinen, reaktiossa tapahtuu stereokemian inversio eli R-isomeeri muuttuu S-isomeeriksi ja päinvastoin. Siirtymätilan rakenne selittää, miksi SN2-reaktiossa tapahtuu konfiguraation inversio. Jos esimerkiksi (S)-2-bromibutaani reagoi hydroksidi-ionin kanssa, nukleofiili (OH-) hyökkää kohti hiili-elektrofiilia C-Br-sidoksen akselia pitkin, jonka vuoksi lähtevä ryhmä irtoaa vastakkaiselta puolelta.  Liuottimena SN2-reaktioissa käytetään usein aproottisia polaarisia liuottimia kuten dimetyyliformamidia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Nukleofiilinen substituutio Wikimedia Commonsissa
SN1-reaktion mekanismi
(S)-2-Bromibutaanin hydrolyysissä syntyy (S)- ja (R)-2-butanolia yhtä paljon.
Eri alkyylihalogenidien reaktiivisuudet SN1- ja SN2-reaktioissa
SN2-reaktion mekanismi
Alkyylibromidien sunteellinen reaktiivisuus. Metyyliryhmien lisääminen lisää elektrofiilisen hiiliatomin steeristä estettä. Isopropyyli- ja tert-butyylibromidi eivät reagoi SN2-mekanismilla.
SN2-reaktio on stereospesifinen. Kiraalisen substraatin (S-2-bromibutaani) SN2-reaktio tuottaa tuotteen, jolla on vastakkainen stereokemiallinen konfiguraatio (R-2-butanoli).
Nummelan Kisaajat

| Nummelan Kisaajat |
| --- | --- |

Perustettu:  1915
Kotiareena:  Vihdin uimahalli
Paikkakunta:  Vihti
Lajit:  uinti
Kotisivu:  https://www.nummelankisaajat.fi
Nummelan Kisaajat (NumKis) on Vihdin Nummelassa toimiva uinnin erikoisseura. Se perustettiin vuonna 1915, ja vuonna 1926 se rekisteröitiin nimellä Voimistelu- ja Urheiluseura Nummelan Kisaajat ry. Seuran alkuvuosien lajeihin kuuluivat paini, nyrkkeily, voimistelu, hiihto ja yleisurheilu. Myöhemmin seuran lajivalikoimaan tulivat suunnistus ja palloilulajit. Nummelaan rakennettiin uimahalli vuonna 1977, ja seura päätti ottaa uinnin lajivalikoimiinsa. Myöhemmin muut lajit jäivät kokonaan pois, ja seurasta tuli uinnin erikoisseura. Nimi rekisteröitiin muotoon Nummelan Kisaajat ry.
Seuran Suomen-mestarit pitkän radan henkilökohtaisissa lajeissa

Riikka Lahtinen (1989–1991)
Jani Sievinen (1990–2005)
Janne Vermasheinä (1992)
Satu Wallin (1992)
Tiina Määttä (1993)
Manu Mäntymäki (1999–2010)
Aleksi Rajansuo (2002–2004)
Seuran Suomen-mestarit pitkän radan viesteissä

Naisten 4 × 100 metrin vapaauinti 1991 (Satu Wallin, Nina Sievinen, Riikka Lahtinen, Riikka Valander)
Naisten 4 × 200 metrin vapaauinti 1991 (Satu Wallin, Nina Sievinen, Riikka Lahtinen, Riikka Valander)
Naisten 4 × 100 metrin sekauinti 1991 (Riikka Lahtinen, Päivi Kukkamäki, Nina Sievinen, Satu Wallin)
Naisten 4 × 100 metrin vapaauinti 1992 (Satu Wallin, Nina Sievinen, Riikka Valander, Riikka Lahtinen)
Naisten 4 × 200 metrin vapaauinti 1992 (Satu Wallin, Nina Sievinen, Riikka Valander, Riikka Lahtinen)
Miesten 4 × 100 metrin vapaauinti 1993 (Jani Ahokas, Janne Vermasheinä, Sami Kiiski, Jani Sievinen)
Miesten 4 × 200 metrin vapaauinti 1993 (Jani Ahokas, Janne Vermasheinä, Tomi Kiiski, Jani Sievinen)
Miesten 4 × 100 metrin sekauinti 1993 (Jani Ahokas, Jani Sievinen, Janne Vermasheinä, Tomi Kiiski)
Miesten 4 × 100 metrin vapaauinti 1994 (Jani Ahokas, Janne Vermasheinä, Sami Kiiski, Jani Sievinen)
Miesten 4 × 100 metrin sekauinti 1994 (Jani Ahokas, Jani Sievinen, Janne Vermasheinä, Sami Kiiski)
Miesten 4 × 200 metrin vapaauinti 2002 (Aleksi Rajansuo, Manu Mäntymäki, Jyry Suvilehto, Jani Sievinen)
Aiheesta muualla

Seuran kotisivut
S-6 (1938)

| S-6 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Itämeren telakka, Leningrad
Kölinlasku:  28. marraskuuta 1935
Laskettu vesille:  31. maaliskuuta 1938
Palveluskäyttöön:  30. lokakuuta 1939
Poistui palveluskäytöstä:  kadonnut elokuussa 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-6 (aiemmin N-6) oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Leningradista Itämeren telakalta, missä köli laskettiin 28. marraskuuta 1935 nimellä N-6. Alus laskettiin vesille 31. maaliskuuta 1938 ja otettiin palvelukseen 30. lokakuuta 1939. Alus nimettiin 20. lokakuuta 1937 S-6:ksi.
Palvelus

Lokakuussa 1939 alus oli sijoitettuna Libauhun 1. sukellusveneprikaatin 16. divisioonaan, jonka muut alukset olivat S-4 ja S-5.
Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon kesällä 1941 alus oli Riianlahdella Väinäjoen suussa Ust-Dvinskin laivastotukikohdassa, mistä se lähti 23. kesäkuuta ensimmäiselle sotaretkelleen. Alus saapui 25. kesäkuuta toiminta-alueelleen Pommerinlahdelle, jossa se oli pääosin kaukana rannasta kohtaamatta vihollisen aluksia. Alus lähti 6.-7. heinäkuuta paluumatkalle ja saapui 9. heinäkuuta Kihelkonnan lahdelle, jossa alus joutui ilmahyökkäykseen. Aluksen miehistöstä sai surmansa kolme ja aluksen päällikkö ja kuusi muuta haavoittui. Matkalla Triigiin alus joutui uudelleen ilmahyökkäykseen kärsimättä kuitenkaan vaurioita. Alus saapui Triigiin 11.-12. heinäkuuta. Alus siirtyi Kronstadtiin Tallinnan kautta ja palasi Tallinnaan 2.-3. elokuuta
Alus lähti 5.-6. elokuuta Tallinnasta toiselle sotaretkelleen. Aluksen toiminta-alueeksi oli määrätty Karlskronan ja Bornholmin välinen merialue. Alus sukelsi Ristnan majakalla 6. elokuuta eikä siitä ole sen jälkeen havaintoja. Hylky löydettiin 2012 Öölannin kaakkoispuolelta, jossa oli sodan aikana saksalaisten rakentama Wartburg-miinoitus.
S-8 (1937)

| S-8 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Krasnoje Sormovo, Gorki
Kölinlasku:  14. joulukuuta 1936
Laskettu vesille:  5. huhtikuuta 1937
Palveluskäyttöön:  30. kesäkuuta 1940
Poistui palveluskäytöstä:  upotettu lokakuussa 1941
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-8 (aiemmin N-8) oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Gorkista Krasnoje Sormovolta, missä köli laskettiin 14. joulukuuta 1936. Alus laskettiin vesille 5. huhtikuuta 1937 nimellä N-8 ja otettiin palvelukseen 30. kesäkuuta 1940. Alus nimettiin 20. lokakuuta 1937 S-8:ksi.
Palvelus

Saksan hyökätessä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 alus kuului Riianlahdella Väinäjoen suulla Ust-Dvinskin laivastotukikohtaan sijoitettuun sukellusveneosastoon. Alus lähti 25. kesäkuuta partiomatkalle Liepājan edustalle, mistä se palasi seuraavana päivänä satamaan havaittuaan tunnistamattoman sukellusveneen periskoopin. Alus lähti 27. kesäkuuta Ust-Dvinskistä Kuivastun ja Paldiskin kautta Kronstadtiin, jonne se saapui 5. heinäkuuta. Alus siirrettiin 10. - 11. heinäkuuta Kronstadtista Tallinnaan, mistä se lähti 15. heinäkuuta ensimmäiselle sotaretkelleen Irbensalmen läntiseen suuhun. Alus lähti 5. elokuuta paluumatkalle ja saapui Tallinnaan yöllä 6.-7. elokuuta.
Toiselle sotaretkelleen alus lähti 10. lokakuuta Kronstadtista lounaiselle Itämerelle Bornholmin länsipuolelle. Alus sai 13. lokakuuta määräyksen hyökätä Hiidenmaan rannikolla olevaa Saksan laivaston alusta vastaan. Alukselta ei saatu kuitenkaan vastausta viestiin eikä ilmoitusta pituuspiirien ylityksestä lähestyttäessä tehtävä aluetta.
Hylky löydettiin 1999 Öölannin eteläkärjen kaakkoispuolelta. Vene oli todennäköisesti ajanut Ruotsin laivaston laskemaan miinoitteeseen, joka oli laskettu Saksan laivaston Wartburg-miinoitteen länsipuolelle.
S-60 (1946)

| S-60 |
| --- | --- |

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Molotovskin telakka, Molotovsk
Kölinlasku:  maaliskuu 1941
Laskettu vesille:  1946
Palveluskäyttöön:  1948
Tekniset tiedot
Uppouma:  840 t (pinnalla) 1 070 t (sukellus)
Pituus:  77,75 m
Leveys:  6,40 m
Syväys:  4,04 m
Koneteho:  dieselmoottori 4 000 bhp ja 2 × sähkömoottori, 1 100 shp
Nopeus:  19,5 solmua (pinnalla) 9 solmua (sukellus)
Miehistöä:  46
Aseistus
Aseistus:  6 × 21" torpedoputkea 1 × 100 mm/L56 tykki 1 × 45 mm/L46 tykki
S-60 oli Neuvostoliiton laivaston Stalinets-luokan sukellusvene toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Molotovskista Molotovskin telakalta, missä köli laskettiin maaliskuussa 1941. Alus laskettiin vesille 1946 ja otettiin palvelukseen 1948.
Palvelus

Valmistuttuaan alus nimettiin uudelleen S-27:ksi.
Saamelaiskirkko

| Inarin saamelaiskirkko |
| --- | --- |
 Kirkko kesäkuussa 2003
Sijainti:  Inari
Koordinaatit:  68°54′18.1″N, 027°01′54.1″E
Seurakunta:  Inarin seurakunta
Rakentamisvuosi:  1951
Suunnittelija:  Inkeri Visanti, Antero Pernaja
Materiaali:  puu
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Inarin saamelaiskirkko sijaitsee Inarin kirkonkylällä.
Inarin ensimmäiset kirkot rakennettiin Pielpajärvelle. Asutuksen lisäännyttyä keskustaajamassa sinne rakennettiin kirkko, joka otettiin käyttöön 1895 ja joka tuhoutui talvisodan pommituksessa 4. helmikuuta 1940. Sodan jälkeen päätettiin rakentaa uusi kirkko, jota varten saatiin varat Luterilaisten kirkkojen maailmanneuvoston kautta Amerikan luterilaiselta kirkolta. Kirkon ensimmäiset piirustukset laati Inkeri Visanti ja lopulliset Antero Pernaja. Laura Järvi-Larkaksen jo 1960 suunnittelema kellotapuli rakennettiin vasta kirkon peruskorjauksen yhteydessä 1982.
Näkymä lehteriltä.
Kirkon vihki käyttöön juhannuksena 1952 Oulun hiippakunnan piispa Väinö Malmivaara ja vihkimiseen osallistuivat Luterilaisten kirkkojen maailmanliiton edustaja sekä Amerikan luterilaisten kirkkojen edustaja. Vihkimisen yhteydessä oli myös Inarin seurakunnan 300-vuotisjuhla.  Kirkkoa on peruskorjattu kahteen otteeseen, 1982 ja 2011. Jälkimmäisen korjauksen jälkeen kirkon siunasi käyttöön Oulun hiippakunnan piispa Samuel Salmi.
Kirkon alttaritaulun Kristuksen ilmestyminen vaeltavalle saamelaisperheelle (260x86 cm öljymaalaus kankaalle) maalasi 1937 professori Väinö Saikko. Taulu pelastettiin pommituksessa tuhoutuneesta kirkosta ja sijoitettiin uuteen kirkkoon. Taululla Saikko oli voittanut opetusministeri Uuno Hannulan aloitteesta käydyn kilpailun alttaritauluista.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saamelaiskirkko Wikimedia Commonsissa
| n k Perustiedot Wikidatassa: Inarin saamelaiskirkko (Q19709571)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: kirkko
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Inari
sijainti: Inari
katuosoite: Inarintie 36, 99870 Inari
katu tai tie: valtatie 4
koordinaatit: 68°54′18″N 27°01′54″E﻿ / ﻿68.90504°N 27.03176°E﻿ / 68.90504; 27.03176
Saaren kartano (Jämsä)

Saaren kartano
Saaren kartano sijaitsee Jämsässä. Se oli vuonna 1918 punaisten vankien säilytyspaikka ja yksi joukkomurhan tapahtumapaikoista, kartanon isännän ollessa pahamaineinen Hjalmar Saari eli Saaren Jallu. Hänen veljensä puolestaan oli Frithiof Saari.
Ennen sisällissotaa Hjalmar Saari toimi vankivyörärinä, ja kartanoa käytettiin vankien väliaikaisena säilytyspaikkana. Sisällissodassa kartanossa säilytettiin punavankeja, joista ainakin 68 surmattiin Saaren riihessä tai Jämsän kirkon kellotapulissa.
Nukke- ja pukumuseo

Nukke- ja pukumuseo oli nukkejen ja muotipukujen historiaan erikoistunut tamperelainen museo. Se sijaitsi alun perin Haiharan kartanossa, mistä se myöhemmin siirtyi Hatanpään kartanoon. Nukke- ja pukumuseon toiminta itsenäisenä museona päättyi 2000-luvulla, mutta sen nukkekokoelmaa on myöhemmin esitelty Museokeskus Vapriikissa (vuosina 2009–2019).
Museon historia > Haiharan nukke- ja pukumuseo

Haiharan kartanon omistaja Gunvor Ekroos (1907–1982) perusti Haiharaan nukkemuseon vuonna 1966. Ekroos oli alkanut kerätä nukkeja 1960-luvun alussa, sen jälkeen kun hän oli saanut ystävältään Amerikan-tuliaisena hopi-intiaanien auringonjumalaa esittävän nuken. Ekroos vieraili nukkemuseoissa, perehtyi aihetta käsittelevään kirjallisuuteen ja avasi ensimmäisen oman nukkenäyttelynsä kartanon vanhaan kanalarakennukseen 14. syyskuuta 1966. Silloin kokoelmaan kuului 300 nukkea.
Ekroos jatkoi nukkejen keräilyä. 1970-luvun alussa niitä oli jo 1 650; silloin ne saivat uuden tilan entisestä tallirakennuksesta. Vuonna 1972 Ekroos perusti kartanoonsa myös pukumuseon.
Ekroosin jälkeen museotoimintaa jatkoi Haiharan museosäätiö. Vuonna 1982 museonjohtajaksi tuli Marketta Franck, jonka ohjauksessa Nukke- ja pukumuseosta kehittyi ammatillisesti hoidettu museo.
Museon historia > Hatanpään kartanon nukke- ja pukumuseo

Nukke- ja pukumuseo muutti Hatanpään kartanoon vuonna 1994 ja toimi siellä vuoteen 2006 asti. Vuonna 2004 Haiharan museosäätiö ja Tampereen kaupungin museotoimi sopivat, että Nukke- ja pukumuseon kokoelma siirtyy Tampereen museoiden hoitoon. Kaupunki sitoutui huolehtimaan Nukke- ja pukumuseon toiminnasta ja pitämään esillä säätiön omistamaa kokoelmaa. Säästösyistä museotoimi joutui kuitenkin loppuvuodesta 2006 luopumaan Hatanpään kartanon tiloista. Museokokoelma jäi ilman pysyvää esittelypaikkaa, ja se oli jonkin aikaa varastoituna.
Museon historia > Vapriikin nukkemuseo

Helmikuussa 2009 Museokeskus Vapriikissa avattiin nukkemuseo, jonka näyttelytoiminta perustui pääosin Haiharan museosäätiön lelukokoelmaan. Avausnäyttely ”Aika leikkiä” oli esillä vuosina 2009–2016. Kesällä 2016 avattiin uusi ”Nukkekekkerit”-näyttely, joka juhlisti Haiharan nukkemuseon 50-vuotista historiaa. Näyttely oli esillä 1.12.2019 asti.
2020-luvulla Vapriikki ei ole järjestänyt nukkeaiheisia näyttelyitä.
Nukke- ja pukumuseon kokoelma

Nukke- ja pukumuseon kokoelman omistaa Haiharan museosäätiö, mutta nykyään siitä huolehtii Tampereen kaupungin museopalvelut. Kokoelmaan sisältyy noin 5 000 erilaista nukkehahmoa. Pukuja ja tekstiilejä on 1700-luvulta alkaen.
Haiharan kartanon päärakennus, joka oli aikoinaan pukumuseon käytössä.
Haiharan museosäätiön kokoelmaa Vapriikin Nukkekekkerit-näyttelyssä.
Notre-Damen katedraali (Reims)

Näkymä katedraallin pääjulkisivusta.
Reimsin Notre-Damen katedraali on Ranskassa Reimsissä sijaitseva katedraali. Sen rakentaminen aloitettiin vuonna 1211, eli Pariisin Notre-Damen (aloitettu vuonna 1163) ja Chartresin Notre-Damen (1194) jälkeen, mutta aiemmin kuin Amiensin (1220), Beauvaisin (1225) ja Strasbourgin (n. 1235) katedraalit. Rakennus on goottilaisen arkkitehtuurin keskeinen luomus Ranskassa ja se on merkitty Unescon maailmanperintöluetteloon. Reimsin katedraali oli ennen vuonna 1789 tapahtunutta Ranskan suurta vallankumousta Ranskan kuninkaiden voitelukirkko.
Historia

Ensimmäisen katedraalin kaupunkiin rakennutti jo 400-luvulla piispa pyhä Nicasius. Kirkko oli entinen gallo-romaanisen kylpylän paikalla. Jo tuolloin katedraali omistettiin Pyhälle Neitseelle. Rakennuksessa kastettiin frankkien hallitsija Klodovig vuonna 498, ja hänet kastoi arkkipiispa pyhä Remi de Reims. Vuonna 816 Kaarle Suuren poika Ludvig I Hurskas valitsi Reimsin paikaksi, jossa hänet kruunattaisiin keisariksi. Pyhän ampullin (lasiastia, jossa säilytettiin kuninkaiden voiteluun käytettyä pyhää öljyä) arvostus ja Reimsin arkkipiispojen vahva poliittinen asema vaikuttivat siihen, että Henrik I:stä lähtien Ranskan monarkit voideltiin juuri Reimsissä.
Reimsin arkkipiispa ja herttua Aubry de Humbert aloittivat 6. toukokuuta 1211 uuden katedraalin rakentamisen kaupunkiin. Sen oli tarkoitus korvata vanha karolingiajan katedraali, joka oli tuhoutunut tulipalossa edellisenä vuonna. Rakentaminen oli neljän toisiaan seuranneen arkkitehdin työtä. He olivat Jean d'Orbais, Jean-le-Loup, Gaucher de Reims ja Bernard de Soissons. Suuren työmaan rakennustyöt saatiin päätökseen vuonna 1275.
Rakennuksen ominaisuudet

Koko kirkkorakennuksen tyyli on yhtenäinen. Kirkkolaivan korkeus kaariholvistossa on 30 metriä, joka jää jälkeen Amiensin ja Beauvaisin katedraalin holvien korkeudesta. Kaksi läntisen päädyn tornia ovat vailla piikkikärkeä, mutta siitäkin huolimatta ne ulottuvat jopa 82 metrin korkeuteen. Rakennuksen korkein paikka on enkelitornin enkeli, joka kurottautuu 87 metrin korkeuteen.lähde?
Veistokset

Katedraalissa on 2 303 patsasta. Eurooppalaisista kirkoista vain Chartresin katedraalissa on enemmän patsaita.lähde? Myös rakennuksen sisäpuolisessa julkisivussa on pieniä patsaita, joiden joukossa on kuuluisa "Ritarin ehtoollinen".
Viidenkymmenen metrin korkeudella maan pinnasta on kuninkaiden kuvien kokoelma, ja keskellä on Klodovig. Alemmalla tasolla on kertomus Daavidin taistelusta Goljatia vastaan ja pääportin kohdalla Neitsyen kruunaus.
Sotavahingot ja entisöinti

Reimsin Notre-Damen katedraalia pidetään "marttyyri"-kirkkona, koska heti ensimmäisen maailmansodan alettua saksalaisten tykkituli pommitti rakennusta. Pohjoisen tornin ympärille jääneet rakennustelineet syttyivät ja palo pääsi leviämään koko rakennukseen ja eritoten sen puurakenteisiin. Myös lyijylevyistä tehty katto suli kokonaisuudessaan syntyneestä kuumuudesta. Sulaneen katon lyijy virtasi kaduilla. Asukkaat keräsivät sen talteen ja rauhan tultua käyttivät uudelleen samaan tarkoitukseen.
Henri Deneux johti katedraalin entisöintiä. Hän oli syntyisin Reimsin kaupungista ja Ranskan historiallisten monumenttien yliarkkitehti. Amerikkalaisten rahoittajien, erityisesti Rockefellerien perheen, avulla työt saatiin käynnistettyä vuonna 1919. Työt jatkuvat yhä.
Tammiset vesikattorakenteet, jotka siis tuhoutuivat, on korvattu uudella rakenteella, joka on kevyttä ja palamatonta. Se muodostuu ohuista raudoitetuista teräsbetonielementeistä, jotka on yhdistetty toisiinsa tammikiiloilla, jotta rakenteesta tulee joustavampi. Deneux sai ajatuksen 1500-luvun arkkitehdin Philibert Delormen rakennelmista. Rakenne on vähän tilaa vievä ja mahdollisti kirkon sisäkaton holviston yläpuolelle avoimen yhtenäisen ullakkotilan, jossa vesikaton kantavat rakenteet sijaitsevat holvikaarimaisesti lähellä vesikattopintaa.
Kuvia

Reimsin Notre-Damen katedraalissa on läntisen julkisivun yläosassa olevan ruusuikkunan lisäksi suuri ruusuikkuna myös pääportaalissa ovien yläpuolella (tympanon-osassa). Se on harvinaista, ehkä ainutlaatuista. Yleensä ovien yläpuolinen tila on veistoksin koristeltu umpiseinä tai muunlaista ikkunaa.
Sisäkuva kohti alttaria ja kuoria
Pohjoisjulkisivu ja torni
Länsijulkisivu ja päätornit
Pääportaali länsijulkisivulla
Yöllä
Yöllä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Valokuvia (Arkistoitu – Internet Archive)
Unescon maailmanperintökohteet Ranskassa
Albi
Alppien paalutalot
Amiensin katedraali
Arc-et-Senans’n kuninkaallinen suolatehdas
Arlesin roomalaiset ja romaaniset monumentit
Avignonin historiallinen keskusta ja Palais des Papes
Belgian ja Ranskan kellotornit (jaettu Belgian kanssa)
Bourges'n katedraali
Canal du Midi
Causses ja Cévennes
Chaîne des Puys
Chartresin katedraali
Chauvet’n luola
Cordouanin majakka
Euroopan suuret kylpyläkaupungit
Fontainebleaun palatsi ja puisto
Fontenayn apottiluostari
Carcassonne
Le Corbusierin arkkitehtoniset työt
Le Havre
Loiren laakso Sully-sur-Loiren ja Chalonnes-sur-Loire välillä
Lyon
Mont Saint-Michel
Nancyn aukiot: Place Stanislas, Place de la Carrière ja Place d’Alliance
Nord-Pas-de-Calais’n kaivosalue
Notre-Damen katedraali, entinen Saint-Remin basilika sekä Taun palatsi Reimsissa
Nizza
Orangen roomalainen teatteri ja sen ympäristöt sekä ”riemukaari”
Portonlahti: Girolatanlahti,  Scandolan luonnonpuisto ja Pianan calanquet Korsikassa
Provins
Monte Perdido
Ranskan eteläiset ja antarktiset alueet
Saint-Émilion
Saint-Savin-sur-Gartempen luostari
Santiago de Compostelan pyhiinvaellusreitit
Seinen jokivarsi Pariisissa
Grande Île
Pont du Gard
Uuden-Kaledonian laguunit
Vaubanin linnoitukset
Versailles’n palatsi puistoineen
Vézelay
Vézère
Katedraalin sisäänkäynti sisäpuolelta
Reimsin katedraalin pohjapiirros
Räjähdys kirkon rakenteissa ensimmäisessä maailmansodassa.
Uusittu vesikaton kantava rakenne ullakolla.
Ullakkotila ja uusitut kantavat kattorakenteet.
Numismatiikka

Vanhoja kolikoita
Numismatiikka (kreikaksi νομισματική) eli rahatiede tarkoittaa rahojen ja mitalien tutkimusta. Usein sanaa käytetään myös rahojen ja mitalien harrastusluontoisesta keräilystä. Kolikoiden ohella myös muut maksuvälineet, kuten setelit ja muut arvopaperit sekä maksukortit ovat numismatiikan tutkimusaluetta. Numismatiikka liittyy läheisesti historiaan, maantieteeseen, talouteen, metallurgiaan ja teolliseen tuotantoon, joissa se toimii usein aputieteenä. Esimerkiksi monet antiikin ja keskiajan ajankohdat ovat tarkentuneet rahojen tutkimustuloksien avulla. Usein numismatiikka erotetaan pelkästä rahojen keräilystä, jossa päämääränä on ennen kaikkea rahojen omistaminen eikä niinkään niiden tutkimus. Toisaalta monet ammattinumismaatikot ovat samalla aktiivisia rahojen keräilijöitä.
Historia

Julius Caesarin tiedetään kirjoittaneen yhden ensimmäisistä numismatiikkaa käsittelevistä teoksista. Renessanssin aikana syntyi uudelleen kiinnostus antiikin rahoja kohtaan, ja muun muassa ruhtinaat alkoivat perustaa rahakokoelmia, joiden pohjalta kehittyi nykyaikainen numismatiikka. 1600-luvulla kehittyi keskiaikaan keskittynyt numismatiikka. Nykyisin numismatiikalla on tärkeä osa vanhojen ja harvinaisten rahojen sekä mitalien kaupassa ja arvonmäärityksessä.
Kirjallisuutta

Lindqvist, Sven E.: Numismaattinen sanakirja.  Helsingissä:  Otava, 1996.  ISBN 951-1-13928-2
Oravisjärvi, Jani: Numismatiikka on tärkeä aputiede. Tieteessä tapahtuu, 2015, 33. vsk, nro 5, s. 54–55.  Artikkelin verkkoversio.
Suomen rahat arviohintoineen 2008.  Helsinki:  Suomen numismaattinen yhdistys, 2008.  ISSN 1795-3170  ISBN 978-952-99333-3-4
Talvio, Tuukka: Suomen rahat.  (3. laajennettu painos)  Helsinki:  Suomen Pankki, 2003.  ISBN 952-462-033-2
Viitala, Onni: Suuri suomalainen setelikirja.  Helsinki:  WSOY, 2001.  ISBN 951-0-26478-4
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Numismaatikkoliitto ry
Suomen Numismaattinen Yhdistys ry
Pohjois-Karjalan Numismaatikot ry
Oulun Numismaattinen kerho ry
Etelä-Pohjanmaan numismaattinen kerho ry
Digital Library Numis (DLN) (Arkistoitu – Internet Archive) Online numismatic library
Suomen pankin rahamuseo
Keräily Info Tervetuloa keräilyn kiehtovaan maailmaan