stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Janne Lehtinen (jalkapalloilija)

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Syntymäaika: 17. elokuuta 1972 (ikä 52)
Syntymäpaikka: Turku, Suomi
Pelipaikka: vasen laitalinkki
Pituus: 182 cm
Junioriseurat
1984–1987: TuPa
1988–1990: TPS
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1991–1993 | TPS | 77 | (4) |
| 1994 | MyPa | 24 | (1) |
| 1995–2000 | FC Inter | 118 | (8) |
| 1997–1998 | → VG-62 (laina) | 4 | (3) |
| 2000 | → HIK (laina) | 10 | (3) |
| 2001 | SalPa | 19 | (5) |
| 2004 | SoVo |  |  |
| Yhteensä | Yhteensä | 252 | (24) |
Maajoukkue
| 1988 | Suomi U15 | 3 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Janne Lehtinen (s. 17. elokuuta 1972 Turku) on uransa lopettanut suomalainen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan vasen laitalinkki.
Lehtinen on Turun Pallon kasvatti. Hän siirtyi Turun Palloseuran junioreihin 1988. Lehtinen teki pääsarjadebyyttinsä 19. toukokuuta 1991 ottelussa Rovaniemen Palloseuraa vastaan. Hän edusti TPS:aa kolmen kauden ajan 1991–1993, ollen mukana voittamassa Suomen Cupia ensimmäisenä vuotenaan. Kaudeksi 1994 Lehtinen siirtyi Myllykosken Palloon. Ainoalla MyPa-kaudellaan hän voitti SM-hopeaa. Vuodeksi 1995 Lehtinen palasi kotikaupunkiinsa ja FC Inter Turkuun. Hän pelasi FC Interissä kuuden kauden ajan vuoteen 2000 asti Veikkausliigassa ja Ykkösessä. Lehtinen lopetti uransa kauteen 2001 pelattuaan viimeisen kautensa Ykkösen Salon Palloilijoissa. Hän pelasi kahdeksan kauden aikana yhteensä 174 pääsarjaottelua, joissa teki yksitoista maalia.
Lehtinen pelasi kolme ottelua alle 15-vuotiaiden maajoukkueessa 1988.
Saavutukset

Suomen Cup 1991
SM-hopea 1994
Itä-Jerusalem

Jerusalemin osat:
  Itä-Jerusalem
  Länsi-Jerusalem
  Ei-kenenkään-maa
Temppelivuori
Itä-Jerusalem on pääasiassa palestiinalaisten asuttama Jerusalemin itäosa, joka käsittää Jerusalemin vanhankaupungin ja sen itäpuolella olevat lähiöt. Se muodostui vuonna 1949 käydyn Israelin itsenäisyyssodan jälkeen. Sodan seurauksena vedetty niin kutsuttu vihreä linja jakoi Jerusalemin Israelin hallitsemaan, juutalaisten asuttamaan länsipuoleen ja palestiinalaisten asuttamaan itäpuoleen, joka oli Jordanian hallinnassa vuoden 1967 kuuden päivän sotaan saakka, jolloin Israel valloitti myös sen. Itä-Jerusalemissa sijaitsee kristinuskon, juutalaisuuden ja islamin pyhiä paikkoja.
Pääkaupunkina

Yhdistyneiden kansakuntien Palestiinan jakosuunnitelmassa eli yleiskokouksen päätöslauselmassa 181 vuodelta 1947 koko Jerusalemista olisi tehty kansainvälisessä hallinnassa oleva erityishallintoalue (Corpus separatum). Tämä ei kuitenkaan koskaan toteutunut, kuten ei päätöslauselma muutenkaan. Jerusalemin itäosa sisältäen vanhankaupungin jäi Israelin itsenäisyyssodassa vuonna 1949 Jordanian käsiin, mutta Israel sai sen haltuunsa vuoden 1967 kuuden päivän sodassa.
Israelin parlamentti knesset hyväksyi 1980 lain, jonka mukaan koko Jerusalem on Israelin jakamaton pääkaupunki. Suurin osa valtioista ei kuitenkaan pidä Itä-Jerusalemia osana Israelia. Vuonna 2000 Palestiinan parlamentti hyväksyi lailla Itä-Jerusalemin pääkaupungikseen. Tätä ei kuitenkaan ole laajemmin tunnustettu, ja yleisemmin Palestiinan pääkaupunkina pidetäänkin Ramallahia, joka on myös Palestiinan hallinnollinen keskus.
Pyhiä paikkoja

Vanhankaupungin itälaidalla sijaitsevalla Temppelivuorella, joka on kristinuskon, juutalaisuuden ja islamin pyhä paikka, sijaitsee useita uskonnollisesti tärkeitä rakennuksia. Temppelivuorella ovat sijainneet juutalaisten ensimmäinen ja toinen temppeli, josta on jäljellä vain Itkumuurina tunnettu läntisen ulkomuurin osa. Se on nykyään pyhin paikka, jossa juutalaiset voivat rukoilla. Muslimeille Temppelivuorella on Kalliomoskeija ja Al-Aqsan moskeija, ja se on islamin kolmanneksi pyhin paikka Mekan ja Medinan jälkeen. Jerusalem on ollut keskeinen paikka myös kristityille Jeesuksen ajoista lähtien. Raamatun tapahtumista merkittävä osa sijoittuu sinne. Temppelivuoren ulkopuolella Jerusalemin vanhassakaupungissa sijaitsevat kristityille tärkeät Pyhän haudan kirkko ja Via Dolorosa, mutta myös Temppelivuorella on Jeesuksen elämään liittyviä paikkoja.
Itkumuuri
Kalliomoskeija
Al-Aqsan moskeija
Vasemmalla Al-Aqsa, keskellä Itkumuuri ja sen yläpuolella Öljymäki ja oikealla Kalliomoskeija.
Väestö

Jordania valtasi Itä-Jerusalemin vuoden 1948 Israelin itsenäisyyssodassa ja karkotti kaikki juutalaiset asukkaat. Israelilaisten ei sallittu tulla vanhaankaupunkiin tai muille pyhille paikoille rukoilemaan.
Itä-Jerusalemin alueen osuus Jerusalemin kaupungin kokonaisväestöstä on noussut merkittävästi sinä aikana, kun Israel on pitänyt sitä hallussaan. Vielä vuonna 1972 Itä-Jerusalemissa asui vain 29 prosenttia Jerusalemista kaikista asukkaita, mutta vuonna 2020 osuus oli jo 63 prosenttia. Noususta merkittävä osa johtuu juutalaisten määrän kasvusta, mutta 2000-luvulla heidän osuutensa Itä-Jerusalemin asukkaista on vähentynyt. Vuonna 2020 Itä-Jerusalemin 595 400 asukkaasta 361 700 eli 61 prosenttia oli arabeja.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Itä-Jerusalem Wikimedia Commonsissa
| n k Israelin historia |
| --- | --- | --- |
| Israelin maa |  Israelin esihistoria  Israelin ja Juudan historia  Juutalaiset  Sionismi  Alija  Tel Aviv (1917)  Viisi sopimusta: McMahon–Husain-sopimus (1915–16)  Sykes–Picot-sopimus (1916)  Balfourin julistus (1917)  Weizman–Feisalin sopimus (1919)  Feisal–Frankfurter-sopimus (1919)  Palestiinan brittiläinen mandaatti  Transjordania (1921)  Valkoinen paperi (1939)  Kuolleenmeren kääröt  |  |
| Itsenäinen Israel |  YK:n jakosuunnitelma  Israelin itsenäisyysjulistus  Juutalainen pakolaisuus arabimaista  Arabien–Israelin konflikti Israelin–Palestiinan konflikti  Israelin itsenäisyyssota (1948–49)  Suezin kriisi (1956)  Fatah ja Palestiinan vapautusjärjestö  Kuuden päivän sota (1967)  Jom kippur -sota (1973)  Camp Davidin rauha (1978)  Operaatio rauha Galileaan (1982)  Sabra ja Shatila  Ensimmäinen intifada  Oslon rauhanprosessi (1993–2000)  Israelin ja Jordanian rauhansopimus (1994)  Toinen intifada  Tiekartta (2003)  Libanonin sota 2006  Dimonan ja Nahal Sorekin tutkimuslaitokset  Mossad  Kibbutsit ja Mošavit  Operaatio Mooses  Mordechai Vanunu  Juutalaisten pakolaisuus Venäjältä (1989)  Jitzhak Rabinin salamurha (1995)  |  |
| Nyky-Israel |  Juutalaissiirtokunnat  Länsiranta Juudean ja Samarian hallintoalue  Gazan kaista  Jerusalem Länsi-Jerusalem  Itä-Jerusalem  Golanin kukkulat  |  |
Pentti Lehtosaari

Pentti Lehtosaari (s. 27. helmikuuta 1967 Oulainen) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi hyökkääjänä SM-liigassa vuosina 1985–1991 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Lehtosaari edusti SM-liigassa Helsingin Jokereita ja Turun Palloseuraa. Hän pelasi SM-liigassa yhteensä 174 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 25 + 31 = 56 ja jäähymääränsä 30 minuuttia. SM-liigan pudotuspeleissä hän pelasi kymmenen ottelua, joissa tehopisteitä kertyi 1 + 2 = 3.
Lehtomustesieni

| Lehtomustesieni |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Psathyrellaceae
Suku::  Hapramustesienet Coprinellus
Laji::  deliquescens
Kaksiosainen nimi
 Coprinellus deliquescens  (Bull.) P. Karst. 
Katso myös
   Lehtomustesieni Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtomustesieni (Coprinellus deliquescens, syn. Coprinus deliquescens) on munamainen tai laakeneva kellanruskea tai ruskeankeltainen mustesienilaji. Sen jalka on valkoinen ja tyvestä ruskea, suhteellisen pitkä, jopa kahdeksaan senttimetriin, jos kohta paksuus tuskin yltää kymmeneen millimetriin. Sienen lakin leveys on yhdestä kolmeen senttimetriin, ja lakki on aluksi ellipsoidi. Uurteisuutta siinä esiintyy, mutta suojusjätettä on toisinaan vähän. Lakin väri vaihtelee keskeisten osien kellertävän kermanvärisestä reunan harmauteen. Sienen heltat ovat aluksi valkoiset ja vanhemmiten harmahtavat tai miltei mustat. Mallossa ei ole erityistä tuoksua. Sieni kasvaa harvinaisena puuaineksella. Sienen kasvupaikkoina ovat usein avoimet niityt ja pellot, ja sen esiintymisaluetta on koko pohjoinen pallonpuolisko, mutta Suomessa sitä ei pidetä yleisenä.
Jaakko Ilkka (ooppera)

Kuva kesän 1978 esityksestä, keskellä Jaakko Ilkka (Tuomo Häkkilä).
Jaakko Ilkka on Jorma Panulan vuosina 1977–1978 Aarni Krohnin librettoon säveltämä niin sanottu kansanooppera, joka perustuu historiallisiin tapahtumiin nuijasodan aikana. Oopperan musiikki on perinteisen tonaalista ja se sisältää aineksia suomalaisesta kansan- ja pelimannimusiikista. Ooppera kantaesitettiin Ilmajoen Musiikkijuhlilla vuonna 1978.
Ooppera kertoo tarinan Ilmajoelta kotoisin olevasta isännästä, joka ryhtyy taisteluun epäoikeudenmukaista ratsuväen ylläpitovelvoitetta vastaan. Hänestä tulee Klaus Flemingin vastaisen talonpoikaiskapinan johtaja. Oopperan lopussa Ilkka kokee tappion omien joukkojen pettäessä hänet.
Jaakko Ilkka -oopperaa esitettiin Ilmajoen musiikkijuhlilla neljänä kesänä 1978–1981 Edvin Laineen ohjaamana. Jaakko Ilkkaa esitti Tuomo Häkkilä, Katariinaa Ritva Auvinen, Klaus Flemingiä Jorma Falck ja Kylmä-Jyrää Eero Piirto. Muissa rooleissa lauloivat muun muassa Jorma Hynninen, Jaakko Ryhänen ja Jaakko Hietikko. Mieskuorot Ilkan Miehet ja Kurikan Nuijamiehet näyttelivät talonpoikaiskapinallisia. Lähes neljänsadan henkilön lisäksi esityksissä käytettiin neljääkymmentä ratsua. Suomen Kansallisoopperan orkesteria ja Ilmajoen oopperakuoroa johti säveltäjä Jorma Panula. Puvustuksen oopperaan suunnitteli pukusuunnittelija ja muotitaiteilija Kirsti Maunula.
Uudelleen ooppera oli Ilmajoella ohjelmistossa vuosina 1996–1997. Tällöin Jaakko Ilkkaa esitti Jyrki Anttila, vaimoa Kaisa Hannula ja mukana olivat myös muiden muassa Tommi Hakala ja Juha Uusitalo.
Oopperan musiikista julkaistiin vuonna 1979 LP-levy.
Levytys

Jorma Panula: Jaakko Ilkka, Suomen Kansallisoopperan orkesteri, Ilmajoen oopperakuoro, joht. Jorma Panula, 1979. Levytuottajat Oy GDL 2014.
Kirjallisuutta

Krohn, Aarni: Jaakko Ilkka, libretto. Määritä julkaisija! ISBN 9519493662
Italian merivoimat

| Italian merivoimat |
| --- | --- |

Toiminnassa:  1946–
Valtio:  Italia
Puolustushaarat:  merivoimat
Koko:  35 200 henkeä 180 alusta 123 lentokonetta
Motto:  Kunnia ja isänmaa ital. Patriae e Onore
Vuosipäivät:  10. kesäkuuta – Itävalta-Unkarin laivaston taistelulaivan SMS Szent Istvanin upotus
Komentajat
Nykyinen komentaja:  Amiraali Giuseppe De Giorgi
Italian merivoimat (ital. Marina Militare) on Italian asevoimien meripuolustuksesta vastaava puolustushaara. Se perustettiin 1946 maan muuttuessa kuningaskunnasta tasavallaksi Regia Marinan eli kuninkaallisen laivaston pohjalta. Rauhansopimus, joka allekirjoitettiin 10. helmikuuta 1947 Pariisissa, oli Italian laivastolle tuhoisa. Alue- ja kalustomenetysten lisäksi sille asetettiin runsaasti rajoituksia. Vuonna 2008 laivastossa palveli 35 200 henkeä, 180 alusta, 19 kelluvaa telakkaa sekä 123 lentokonetta.
Historia > Regia Marina

Regia Marina eli Italian kuninkaallinen laivasto perustettiin 17. maaliskuuta 1861 Italian niemimaan valtioiden yhdistyttyä ja muodostettua Italian kuningaskunnan. Regia Marina luopui nimestään kuningaskunnan lakattua olemasta kansanäänestyksen tuloksen julistamisen jälkeen 2. kesäkuuta 1946.
Euroopan sotatoimien päättyessä laivastoon kuului edelleen viisi taistelulaivaa, kymmenen risteilijää ja saman verran hävittäjiä, 20 fregattia, 20 korvettia, 50 torpedovenettä, 50 miinanraivaajaa, 19 maihinnousualusta, viisi koululaivaa, yksi vesilentokoneiden emälaiva sekä joukko erilaisia sukellusveneitä.
Historia > Pariisin rauha

Toisen maailmansodan päättänyt rauhansopimus allekirjoitettiin 10. helmikuuta 1947 Pariisissa. Sopimus oli tuhoisa Regia Marinalle sen menettäessä tukikohtiaan ja joutuessa luovuttamaan jäljellä olleita aluksiaan sotakorvauksina voittajavaltioille. Lisäksi laivastolle asetettiin rajoituksia, joita olivat:
ydinaseiden ja ohjusten sekä niiden laukaisualustojen hallussapito, valmistus ja kehittäminen (artikla 51)
taistelulaivojen, lentotukialusten, sukellusveneiden ja maihinnousualusten hallussapito (artikla 59 kohta a)
Pantellerian, Pianosan ja Pelagie saariston demilitarisointi (artikla 49)
laivaston alusten yhteenlaskettu uppouma ei saanut ylittää 67 500 tonnia (artikla 59 kohta b)
laivaston henkilöstön miesvahvuus ei saanut ylittää 25 000 henkeä (artikla 60).
Sotakorvauksena laivasto joutui luovuttamaan Yhdysvalloille, Neuvostoliitolle, Isolle-Britannialle, Ranskalle, Kreikalle, Jugoslavialle ja Albanialle rauhansopimuksen liitteessa XII luetellut alukset:
taistelulaivat Giulio Cesare, Italia ja Vittorio Veneto
risteilijät Emanuele Filiberto Duca d'Aosta, Attilio Regolo, Scipione Africano ja Eugenio di Savoia
sluuppi Eritrea
hävittäjistä viisi Soldati-luokan alusta Artigliere, Fuciliere, Legionario, Mitragliere ja Velite sekä Augusto Ribotyn ja Alfredo Orianin
torpedoveneet Aliseo, Animoso, Ardimentoso, Ariete, Fortunale ja Indomito
sukellusveneet Alagi, Atropo, Dandolo, Giada, Marea, Nichelio, Platino ja Vortice
32 moottoritorpedovenettä
seitsemän miinanraivaajaa
tykkivene Illyria
kuusi yhteysvenettä
16 maihinnousualusta
lisäksi lukuisan joukon apualuksia kuten purjekoululaiva Christoforo Colombon
Historia > Sodan jälkeinen laivasto

Vuoden 1946 vaalien jälkeen kuningaskunta muuttui tasavallaksi ja Regia Marina muuttui Marina Militareksi eli sotalaivastoksi tai merivoimiksi. Yhdysvaltain Marshall suunnitelman tukemana aloitettiin jälleenrakennus. Eurooppa jakantui nopeasti kahtia ja Italia aloitti turvatakuuneuvottelut Yhdysvaltain kanssa.
Kansainvälisen tilanteen muuttuminen ja kylmän sodan alkaminen lopetti alusten siirron Yhdysvaltoihin ja Britannialle, mutta Kreikka, Ranska ja Neuvostoliitto vaativat niille luovutettavaksi määrätyt alukset. Luovutusten lisäksi aluksia romutettiin vuosina 1948-1955 kuten lentotukialus Aquila La Speziassa. Välimeren muodostuessa tärkeäksi toiminta-alueeksi Neuvostoliittoa tukevien ja sitä vastustavien maiden laivastoille Italian tärkeä strateginen sijainti korostui.
Yhdysvallat toivoi saavansa hallita edelleen Italiassa olevia tukikohtiaan luopuen rauhansopimuksen rajoituksista. Yhdysvallat ja Italia tekivät kahden keskisen tukiohjelman (engl. Mutual Defence Assistance Programme), joka mahdollisti asevoimien uudelleen kehittämisen Yhdysvaltain taloudellisella tuella. Italian liityttyä 4. huhtikuuta 1949 Natoon rauhansopimuksen rajoitukset purettiin vuoden 1951 loppuun mennessä lukuun ottamatta lentotukialusten rajoitusta, joka purettiin vasta 1989.
Natomaana Italian laivaston tehtävänä oli valvoa Adrianmerta sekä Otrantonsalmea sekä suojata Tyrrhenianmeren meriliikenne. Tehtävän vaatimusten täytön selvittämiseksi tehtiin tutkimus, josta julkaistiin raportti Studio sul potenziamento della Marina Italiana in relazione al Patto Atlantico. Laivaston kehittäminen vaatimusten edellyttämälle tasolle vaati runsaasti varoja kaluston hankintaan sekä organisaatiomuutoksiin. Lisäksi laivasto piti saattaa Nato yhteensopivaksi. Kehitys oli taloudellisten rajoitusten ja muiden Euroopan maiden vastustuksen vuoksi hidasta.
2000-luvulla Italian laivasto on varustettu modernein aluksin ja se kehittyy jatkuvasti. Elokuussa 2014 laivastoon sisältyi kaksi lentotukialusta, kolme maihinnousualusta, neljä hävittäjää, neljätoista fregattia ja kuusi sukellusvenettä. Näiden lisäksi on kuusi ulkovartiolaivoiksi luokiteltua  korvettia ja neljätoista vartioalusta. Miinantorjunta-aluksia on kymmenen. Laivaston tukena on vielä runsaasti erilaisia apualuksia.
Meri-ilmavoimat

Italian meri-ilmavoimien käytössä on joukko lentokoneita, helikoptereita sekä miehittämättömiä lentolaitteita. Lentokoneina ovat Boeing AV-8B Harrier II ja Piaggio P.180 Avanti ja maa on tilannut viisitoista F-35B-konetta.
Rannikkovartiosto

Rannikkovartiosto (ital. Corpo delle Capitanerie di Porto - Guardia costiera) on osa merivoimia ja se kuuluu kuljetus- ja liikenneministeriön valvontaan.
Tulli

Tulli (ital. Guardia di Finanza) on valtiovarainministeriön alainen viranomainen ja samalla kuitenkin osa asevoimia. Tullin hallinnassa on yli 600 venettä ja isompaa alusta sekä noin 100 lentokonetta, joiden tehtävänä on valvoa Italian aluevesiä sekä samalla osaa Euroopan etelärajasta.
Käännös suomeksi
Joni Lehtonen

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |

Henkilötiedot
Syntymäaika: 30. syyskuuta 1973 (ikä 51)
Syntymäpaikka: Tampere, Suomi
Pelipaikka: keskikenttäpelaaja
Pituus: 177 cm
Lempinimi: Pizza
Junioriseurat
: Ilves
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1992–1996 | Ilves | 88 | (10) |
| 1994 | → FC Tampere (laina) | 1 | (1) |
| 1996–1997 | Motherwell | 6 | (0) |
| 1997–1998 | Ilves | 28 | (4) |
| 1998 | RoPS | 17 | (0) |
| 1999 | TamU | 12 | (1) |
| 2000–2001 | TPV | 53 | (12) |
| 2002–2003 | PP-70 | 45 | (4) |
| 2004 | FJK | 19 | (1) |
| 2005 | PP-70 | 25 | (4) |
| 2006 | SoVo | 12 | (0) |
| 2006–2009 | PP-70 | 64 | (3) |
| 2012 | Ilves/2 | – | (–) |
| Yhteensä | Yhteensä | 370 | (40) |
Maajoukkue
| 1989 | Suomi U15 | 7 | (0) |
 Seurajoukkueuran tilastot kattavat vain kansalliset sarjat.
Joni Lehtonen (s. 30. syyskuuta 1973 Tampere) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja.
Lehtonen on Tampereen Ilveksen kasvatti, joka nousi edustusjoukkueen miehistöön kaudella 1992. Hän debytoi Veikkausliigassa 3. toukokuuta 1992 Ilveksen hävitessä kotonaan FC Jazzille. Ensimmäisen liigamaalinsa Lehtonen teki kaudella syksyllä 1993 Finnairin Palloilijoiden verkkoon.. Lehtonen edusti Ilvestä aina vuoteen 1998 jolloin hän siirtyi loppukaudeksi Rovaniemen Palloseuraan. Kaudella 1999 hän pelasi vastaperustetussa Tampere Unitedissa kuudessa ottelussa ja tehden yhden maalin Ykkösessä. Tampere Unitedin noustessa Veikkausliigaan Lehtonen siirtyi Tampereen Pallo-Veikkoihin ja myöhemmin Tampereen Peli-Pojat-70:n rinkiin. Viimeksi hän pelasi Ilveksen kakkosjoukkueessa Vitosessa. Lehtonen on pelannut seitsemän poikien maaottelua.
Lehtonen on ollut pelaamassa myös Ilveksen hyväntekeväisyysotteluissa Tammelan stadionilla.
Kaudeksi 2022 Ilves nimitti Lehtosen apuvalmentajansi Toni Kalliolle.
Päävalmentaja Toni Kallion saadessa potkut 2023 Ilves nimitti Lehtosen uudeksi miesten edustusjoukkueen päävalmentajaksi.
Lehtoritvasammalet

| Lehtoritvasammalet |
| --- | --- |
 Lehtoritvasammal (Amblystegium serpens)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Luokka::  Aitosammalet Bryopsida
Alaluokka::  Hiirensammalet Bryidae
Lahko::  Palmikkosammalet Hypnales
Heimo::  Ritvasammalet Amblystegiaceae
Suku::  Lehtoritvasammalet Amblystegium  Schimp.
Katso myös
   Lehtoritvasammalet Wikispeciesissä   Lehtoritvasammalet Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Lehtoritvasammalet (Amblystegium) on palmikkosammalten lahkoon kuuluva suku. Suomessa esiintyy ainoastaan yksi sukuun kuuluva laji, lehtoritvasammal (Amblystegium serpens). Aiemmin sukuun kuuluneita lajeja on siirretty muihin sukuihin, mm. sammakonsammalten (Hygroamblystegium) sukuun.
Lehtitikaskuoriainen

| Lehtitikaskuoriainen |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 
 
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Yläheimo::  Kärsäkäsmäiset Curculionoidea
Heimo::  Kärsäkkäät Curculionidae
Alaheimo::  Kaarnakuoriaiset Scolytinae
Suku::  Tikaskuoriaiset Trypodendron
Laji::  signatum
Kaksiosainen nimi
 Trypodendron signatum  (Fabricius) 
Synonyymit
 Xyloterus signatus 
Katso myös
   Lehtitikaskuoriainen Wikispeciesissä   Lehtitikaskuoriainen Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lehtitikaskuorianen (Trypodendron signatum) on kaarnakuoriainen, jonka läheisestä sukulaisestaan havutikaskuoriaisesta (Trypodendron lineatum) erottaa paitsi ensiintymispaikastaan myös ulkomuodostaan, erityisesti kellertävistä pitkittäisraidoistaan.
Itse aikuinen on noin 3,5 millimetrin mittainen tummahko kovakuoriainen, jolla on mustia, ruskeita ja kellertäviä pitkittäisraitoja. Se jättää puuhun tyypillisiä mustaksi värjäytyviä merkkejä, jotka pilaavat puutavaran ulkonäön. Toukat elävät sekä elävässä että kaadetussa lehtipuussa, käytännössä koivussa. Lehtitikaskuoriaiset parveilevat alkukesällä. Toukat poistuvat puusta aikuistuttuaan kesän lopulla. Lajin jättämä kuvio johtuu naaraan käytäsästä ja sen jättämistä kaivetuista munia varten tehdyistä koloista sekä toukkien nakertamista käytävistä. Kotelot kuoriutuvat vielä syksyllä ja toukat talvehtivat.
Lehtitikaskuoriaisen syömäkuvio puussa.
Metsätuholaisina lehtitikaskuoriaiset eivät ole äärimmäisen vakavia, koska harrastavat vain heikkokuntoisia eläviä puita, tosin puutavaralle ne voivat tehdä vahinkoa. Yleisesti ottaen laji pääsee puun sisään jo vahingoittuneista kohdista, joissa on jo lahottajasieniä.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Lehtitikaskuoriainen (Trypodendron signatum)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Trypodendron signatum (englanniksi)
Pherobase: Semiochemicals of Trypodendron signatum (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q21306239  Wikispecies: Trypodendron signatum  BioLib: 14014  BOLD: 317357  CoL: 59GJM  EoL: 685751  EUNIS: 268644  Fauna Europaea (new): 926b1bbc-ccc7-4493-afb7-0ed4620cab26  GBIF: 1244655  iNaturalist: 876203  NBN: NHMSYS0020153678  NCBI: 879022  Open Tree of Life: 413  Laji.fi: MX.197100
J. Blomin tukku- ja vähittäiskauppahuone

J. Blomin tukku- ja vähittäiskauppahuone vuonna 1910,
J. Blomin tukku- ja vähittäiskauppahuone oli kangaskauppias John Blomin kolmikerroksinen liikerakennus Tampereella, osoitteessa Kauppakatu 12. Vuonna 1904 valmistunut kauppahuone oli arkkitehti August Krookin suunnittelema. Se toteutettiin uudistamalla kauttaaltaan vanha kivitalo, jossa oli aikoinaan toiminut kirjapaino ja kirjakauppa. Blomin liiketaloa ja samalla tontilla sijainnutta puurakennusta kutsuttiin myös nimellä Langin talo. Nimi viittasi tontin pitkäaikaiseen omistajaan Aina Langiin (o.s. Hagelberg).
Kauppahuone purettiin vuonna 1950. Nykyään sen paikalla on Erkki Huttusen suunnittelema asuin- ja liikerakennus Ainanlinna, joka on niin ikään nimetty Aina Langin mukaan.
Arkkitehtuuri

Blomin liiketalon julkisivu tehtiin sementtilevyistä, ja siinä oli erikokoisia ja -muotoisia ikkunoita, ruutukuvioita ja reliefejä. Kolmannen kerroksen pyöreää ikkunaa peitti värikäs lasimaalaus, jossa oli tähtikuvio ja kirjaimet J. B. T. (lyhenne toiminimestä ”John Blom, Tampere”). Lasimaalauksen yläpuolella julkisivusta työntyi esiin koristeellinen kierukka.
Myymälätilat sijaitsivat kansainväliseen tyyliin kahdessa kerroksessa. Yläkertaan johti leveät portaat, jotka olivat valkoista ja keltaista marmorimosaiikkia. Käytössä oli myös tavarahissi. Talon kolmas kerros oli varastokäytössä.
Eksoottisen näköinen, valoisaksi ja vetovoimaiseksi luonnehdittu rakennus edusti jugendtyyliä. August Krook käytti luultavasti talon suunnittelussa esikuvana italialaisen Raimondo D'Aroncon arkkitehtuuria, jota hän oli nähnyt Torinon maailmannäyttelyssä vuonna 1902. Rakennuksessa oli toisaalta havaittavissa myös  wieniläisjugendin vivahteita.