stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Richard Pipes

Richard Pipes
Richard Edgar Pipes (11. heinäkuuta 1923 – 17. toukokuuta 2018) oli historioitsija. Hän syntyi Puolassa juutalaiseen perheeseen, mutta muutti vuonna 1940 Yhdysvaltoihin, jonka kansalainen hän on ollut vuodesta 1943.
Pipes opetti vuosikymmeniä Harvardissa. Hän tuli tunnetuksi kirjoituksillaan Venäjän historiasta ja johti 1970-luvulla Team B:tä, joka pyrki selvittämään Neuvostoliiton toimia ja väitettyjä Yhdysvaltoihin kohdistettuja uhkia.
Vuodesta 1981 lähtien Pipes toimi presidentti Ronald Reaganin turvallisuuspoliittisena avustajana, ja hänellä oli keskeinen vaikutus Reaganin johdolla toteutettuun ulkopolitiikkaan. Hänen vaikutuksestaan Yhdysvallat luopui George Kennanin vuonna 1947 hahmottelemasta patoamispolitiikasta, joka oli tarkoittanut, että Yhdysvaltain ja sen liittolaisten oli estettävä Neuvostoliiton vallan laajeneminen, kunnes neuvostojärjestelmä luhistuisi omaan mahdottomuuteensa. Pipesin ja Reaganin mielestä ei pitänyt jäädä odottamaan Neuvostoliiton sisäistä luhistumista, vaan ryhtyä jouduttamaan sitä.
Pipes on American Academy of Arts and Sciencesin jäsen ja vuoden 2007 National Humanities Medalilla palkittu. Hänen poikansa on Lähi-itä-spesialisti Daniel Pipes.
Pikkusydämet

| Pikkusydämet |
| --- | --- |
 Keijunpikkusydän (Dicentra cucullaria)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Ranunculales
Heimo::  Unikkokasvit Papaveraceae
Suku::  Pikkusydämet Dicentra  Bernh.
Katso myös
   Pikkusydämet Wikispeciesissä   Pikkusydämet Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Pikkusydämet (Dicentra) on unikkokasveihin kuuluva suku, jossa on ainakin 20 lajia. Pikkusydämet kasvavat luonnossa Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa, erityisesti vuoristometsissä. Useimmat suvun lajit ovat monivuotisia ruohokasveja, jotkin yksivuotisia. Himalajalta kotoisin oleva köynnöspikkusydän on köynnöstäen kasvava perenna. Pikkusydänten kukat ovat nuokkuvia ja sydämenmuotoisia, punaisia, vaaleanpunaisia, violetteja, valkoisia tai keltaisia. Lukuisia lajeja ja niiden risteymiä viljellään koristekasveina.
Lajeja

Dicentra canadensis – hopeapikkusydän
Dicentra cucullaria – keijunpikkusydän
Dicentra eximia – kevätpikkusydän
Dicentra formosa – kesäpikkusydän
Dicentra peregrina – idänpikkusydän
Dicentra scandens, syn. Dactylicapnos scandens – köynnöspikkusydän
Särkynytsydän (Lamprocapnos spectabilis, syn. Dicentra spectabilis) on aiemmin kuulunut pikkusydämiin.
Hopeapikkusydän.
Keijunpikkusydän.
Kevätpikkusydän.
Kesäpikkusydän.
Kesäpikkusydän.
Idänpikkusydän.
Köynnöspikkusydän.
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Pikkusydämet (Dicentra)
Suomen Lajitietokeskus: Pikkusydämet – Dicentra
ITIS: Dicentra (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Dicentra (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q157857  Wikispecies: Dicentra  APNI: 168349  BOLD: 121760  CoL: 44HN  EPPO: 1DCTG  FNA: 109863  GBIF: 2888542  GRIN: 3588  iNaturalist: 51051  IPNI: 331552-2  IRMNG: 1345378  ITIS: 18942  NBN: NHMSYS0000458069  NCBI: 22680  NZOR: 3bdb61e7-6eb6-4f26-a7a4-3da17f6f3655  Open Tree of Life: 418801  PLANTS: DICEN  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:331552-2  Tropicos: 40029539  VASCAN: 1092  VicFlora: 91c1c0a2-ea3a-40a5-af02-ba246b0df3d5  WFO: wfo-4000011376
Anton Pihlava

Kuva Anton Pihlavan henkilöllisyystodistuksesta vuodelta 1920
Anton Aleksander Pihlava (15. maaliskuuta 1887 Turku – 10. huhtikuuta 1963) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja koulutus

Pihlavan vanhempansa olivat maanviljelijä August Vilhelm Pihlava ja Amanda Josefina Grönroos. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Sigrid Aleksandra Linnanlahden kanssa. Hän kävi kansakoulun. Hän kävi Haminan taistelukoulun vuonna 1918.
Jääkärikausi

Pihlava toimi maalausliikkeen johtajana Tukholmassa ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 4. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).
Suomen sisällissota

Pihlava astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 8. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Raudussa ja rajaseudulla.
Sisällissodan jälkeinen aika

Pihlava palveli sisällissodan jälkeen 4. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona 4:ssa, josta muodostettiin myöhemmin ensin Jääkäripataljoonan 2 ja sitten Pohjolan jääkäripataljoona. Hänet siirrettiin 20. marraskuuta 1918 alkaen joukkueenjohtajaksi ja myöhemmin komppanianvääpeliksi Laatokan jalkaväkirykmentti 6:een, josta taasen muodostettiin myöhemmin Viipurin rykmentti. Viipurin rykmentissä hän toimi rykmentissä aluksi joukkueenjohtajana ja viimein 7. komppanian päällikkönä. Hän erosi armeijasta sairauden takia 1. lokakuuta 1919. Armeijasta eronsa jälkeen hän työskenteli liikemiehenä ja maalarina sekä hoiti omaa maalausliikettä.
Talvi- ja jatkosota

Pihlava palveli talvisotaa edeltävässä ylimääräisessä harjoituksessa (YH) 1. T-Divisioonan esikunnassa. Jatkosotaan hänet komennettiin asehuoltoupseerina Jalkaväkirykmentti 14:ään, josta hänet siirrettiin myöhemmin koulutusupseeriksi 201. Ilmasuojelukomppaniaan. Hänet vapautettiin aseellisesta palveluksesta vuonna 1942. Myöhemmin hän hoiti omistamaansa maalausliikettä Paraisilla. Hänet on haudattu Paraisille.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 31. toukokuuta 1917  Vänrikki 11. helmikuuta 1918  Luutnantti 1. lokakuuta 1919 |    |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 4. komppania.
Pina

| Pina |
| --- | --- |
 Näkymä kaupunkiin ja Pinajoelle sillalta Pinskissä
Alkulähde:  Läntinen Polesia
Laskupaikka:  yhtyy Pripetjokeen Pinskissä (52.1171°N, 26.1226°E)
Maat:  Valko-Venäjä
Pituus:  39 km
Valuma-alue:  2 235 km²
Pina (valkoven. Пі́на, ven. Пина) on 39 kilometriä pitkä Pripetin vasen sivujoki Valko-Venäjän Brestin alueella, Drahitšynin, Ivanavan ja Pinskin piireissä sekä Pinskin kaupungissa.
Joen nykyinen pääuoma on kokonaisuudessaan säännösteltyä vesistöä. Pinan aiempi uoma on erotettavissa paikoin vesitieksi rakennetun Dneprin–Bugin kanavan eteläpuolella. Myöhemmin ruopattu Pina muodostaa osan pääkanavaa ja yhtyy Dneprin sivuhaara Pripetiin Pinskin kaupungissa. Osana kanavaa, Pinan uoman leveys on 50–65 metriä.
Joella on tehty hydrologisia mittauksia vuodesta 1922 lähtien. Joen valuma-alue kattaa noin 2 235 km2. Valuma-alue on alavaa, osaksi soista maastoa. Järviä on 1 % valuma-alueen pinta-alasta. Joen keskimääräinen vietto on pieni ja virtaus yleensä heikko. Alajuoksulla Pinskissä virtaus voi matalan veden aikaan kääntyä yläjuoksua kohti. Veden laatu kärsii Pinskissä teollisuuden jätevesipäästöistä.
Joen tärkeimpiä sivuhaaroja ovat vasemmanpuolinen (pohjoinen) Njaslutša eli Nesluha (ven. р.Неслуха) ja oikeanpuolen (etelän) useat kanavauomat.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Pinan hydrologisia mittaustietoja Pinskin mittauspisteestä: veden lämpötila, pinnankorkeus ja korkeuden muutos (venäjäksi) (pogoda.by)
T. A. Khvagina (2005) Polesye from the Bug to the Ubort, Minsk Vysheysha shkola, ISBN 985-06-1153-7, (englanniksi) (venäjäksi) (valkovenäjäksi)
Ye. N. Meshechko, A. A. Gorbatsky (2005) Belarusian Polesye: Tourist Transeuropean Water Mains, Minsk, Four Quarters. (englanniksi) (venäjäksi) (puolaksi)
Pikku Emma

Pikku Emma on Géza Csáthin vuonna 1912 kirjoittama novelli.
Novellissa on kehyskertomus, jossa kirjoittaja kertoo saaneensa kuolleelta sukulaiseltaan päiväkirjoja, joista eräässä kertomus oli. Sen lisäksi novellissa on sisäkertomus, jossa on minäkertoja.
Emma on hyvin kaunis ensimmäisen luokan tyttö. Minäkertoja on rohkeasti ihastunut pikku Emmaan, vaikka Emma siis on ensimmäisen luokan tyttöjä. Myös luokan muut pojat olivat ihastuneita häneen mutta he pitivät suunsa kiinni. Kertojan veli Gábor vihaa Emmaa ja auttaa eniten, kun Emmaa hirtetään.
Novellin alkuväkivalta

Novellissa oppilaita piestään. Novellin käännekohtana voi pitää sitä, kun ykköshakkaaja Zöldi piestään rajusti luokan edessä, sillä silloin kertoja tottuu väkivaltaan. Kun kertoja kuulee, että joku murhamies on hirtetty, hän haluaa ryhtyä itsekin hirttämään. Sisarustensa Irman ja Gáborin kanssa hän alkaa hirttää kissoja ja koiria. Hirttäminen on lapsille leikkiä, mutta he tietävät tekevänsä väärin, koska pitävät hirttäjäisiä ullakolla niin, etteivät vanhemmat näe ja estä. Ehkä hän haluaa myös purkaa sillä pahaa oloaan.
Novellissa väkivalta ja väkivaltaiset ammatit nousevat korkeaan arvoon. Luokan opettaja oli vaihtunut heti alussa. Nykyinen opettaja Mihály Szladek on raakalainen ja arvostaa sotilaallisia arvoja eikä siksi piekse kertojaa eikä Emmaa. Muut oppilaat saavat pelätä saavansa raa'an fyysisen rangaistuksen, jos vaikka hieman kuiskuttelevat tunnilla.
Kertoja on minäkertoja, joka kuvaa tapahtumia ja omia tuntemuksiaan. Hän on ihastunut kauniiseen pikku Emmaan, joka on vuotta nuorempi ekaluokkalainen. Emma ja kertojan sisar Irma ovat samalla luokalla ja aluksi ystäviä. Myöhemmin Irma kuitenkin estää hallitsevasti kertojan ja Emman kaveruuden. Emma käy kertojan, siis Irmankin, perheessä kylässä melko usein. Irma alkaa jostain syystä vihata Emmaa. Kertoja vaihtaa koulua eikä enää näe Emmaa niin usein.
Emman hirttäjäiset

Kaverukset ovat kuulleet, että joku murhamies hirtettiin. Tästä pojille tulee mieleen, että hekin voisivat leikkiä hirttämistä. Aluksi oppilaat hirttävät pieniä elukoita ullakolla mutta lopulta hirttoköyteen joutuu pikku Emma. Gábor on hirttäjäisten johtaja ja toimii pyövelinä. Hän vihaa Emmaa. Hirttäjäisten toinen johtava henkilö Irma kysyy Emmalta, onko hän nähnyt teloitusta. Kun Emma vastaa, ettei ole, Irma ehdottaa että hirtetään Emma. Gábor on heti mukana ajatuksessa. Emma vastustelee, mutta Irma nostaa hänet hirttoköyteen. Irma ei yksin jaksa, joten kertoja auttaa. Hirttäjäisissä Emman maallinen vaellus päättyy. Lapset pakenevat paikalta. Siivooja menee ullakolle ja löytää Emman ruumiin. Emman isä kutsutaan paikalle ja sisäkertomus päättyy.
Novellin henkilöitä

Pikku Emma – ensimmäisen luokan oppilas. Kaunis tyttö, jonka mukaan novelli on nimetty.
(minä)kertoja – ihastunut pikku Emmaan
Irma – kertojan sisar
Gábór – kertojan veli
Zöldi – 4–5 vuotta vanhempi kuin luokan muut oppilaat.
Mihály Szladek – opettaja, joka kurittaa oppilaitaan fyysisesti.
Julkaistu

Hannu Launonen (suom.). Miljoona kilometriä Budapestiin : valikoima unkarilaisia novelleja 1909–1986. WSOY 1987. ISBN 951-0-14660-9 (sid.).
Matthew Pinsent

Matthew Pinsent
Matthew Pinsent (s. 10. lokakuuta 1970 Holt, Norfolk) on englantilainen kilpasoutaja ja moninkertainen olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Matthew Pinsent voitti neljä olympiakultaa vuosina 1992–2004: Barcelonassa ja Atlantassa perämiehettömällä kaksikolla legendaarisen brittisoutaja Steve Redgraven kanssa, Sydneyssä ja Ateenassa voitto tuli perämiehettömällä nelosella.
MM-tasolla Pinsent voitti vuosina 1989–2003 10 kultaa ja kaksi pronssia.
Pinsent oli KOK:n urheilijajäsenenä vuosina 2001–2004. 30. marraskuuta 2004 hän ilmoitti lopettavansa uransa. Pinsent on julkaissut elämäkertansa nimellä A Lifetime in a Race (2004, ISBN 0-09-190149-9)
Aiheesta muualla

Virallinen kotisivu
Pinsent olympic.org:ssa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Yhdysvallat  Tšekki
Pindololi

| --- | --- |

Pindololi
Systemaattinen (IUPAC) nimi
1-(1H-indol-4-yylioksi)-3-(propan-2-yyliamino)propan-2-oli
Tunnisteet
CAS-numero: 13523-86-9
ATC-koodi: C07AA03
PubChem CID: 4828
DrugBank: DB00960
Kemialliset tiedot
Kaava: C14H20N2O2 
Moolimassa: 248,321 g/mol
SMILES: Etsi tietokannasta: eMolecules, PubChem
Fysikaaliset tiedot
Sulamispiste: 167–171 °C
Liukoisuus veteen: 7,88 g/l
Farmakokineettiset tiedot
Hyötyosuus: 50–95 %
Proteiinisitoutuminen: 40 %
Metabolia: maksan kautta
Puoliintumisaika: 3–4 tuntia
Ekskreetio: munuaisten kautta
Terapeuttiset näkökohdat
Raskauskategoria:  ?
Reseptiluokitus:  reseptivalmiste (FI)  
Antotapa: suun kautta, valtimopistoksena
Pindololi (kauppanimellä Visken) on epäselektiivinen beetasalpaaja. Sillä on myös sympatomimeettistä hoitovaikutusta, se stimuloi sydämen toimintaa. Hyötyvaikutus ilmennee selkeimmin potilaan ollessa bradykardinen taikka sydämen vajaatoiminnassa.
Anatomis-terapeuttis-kemiallisessa lääkeluokituksessa (ATC) pindololin koodi on C07AA03.
Aiheesta muualla

Lääkeinfo.fi: Visken pakkausseloste
Lääkealan turvallisuus- ja kehittämiskeskus Fimea: Visken, valmisteyhteenveto (pdf)
PubChem: Pindolol (englanniksi)
DrugBank: Pindolol (englanniksi)
Kyoto Encyclopedia of Genes and Genomes (KEGG): Pindolol (englanniksi)
Beetasalpaajat
| --- | --- |
Epäselektiiviset beetasalpaajat:  alprenololi  bopindololi  bupranololi  karteololi  kloorianololi  mepindololi  nadololi  oksprenololi  penbutololi  pindololi  propranololi  sotaloli  tertatololi  timololi 
β1-selektiiviset salpaajat:  asebutololi  atenololi  betaksololi  bevantololi  bisoprololi  epanololi  esmololi  metoprololi  nebivololi  praktololi  s-atenololi  seliprololi  talinololi 
β2-selektiiviset salpaajat: butoksamiini
Beeta- ja alfasalpaajat:  karvediloli  labetaloli
Piitimensaame

| Piitimensaame |
| --- | --- |
Oma nimi:  bidumsámegiella
Muu nimi:  arjeploginsaame
Tiedot
Alue:   Ruotsi   Norja
Virallinen kieli:  ei missään
Puhujia:  20
Sija:  ei sadan suurimman joukossa
Kirjaimisto:  ei kirjakieltä
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  uralilaiset kielet
Kieliryhmä:  suomalais-ugrilaiset kielet suomalais-permiläiset kielet suomalais-volgalaiset kielet suomalais-saamelaiset kielet saamelaiskielet länsisaamelaiskielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  -
ISO 639-2:  smi (muut saamen kielet)
ISO 639-3:  sje
ISO 639-3:  LPB
 Ohje 
Piitimensaame eli arjeploginsaame on uralilaiseen kielikuntaan kuuluva saamelaiskieli, jota puhuvat piitimensaamelaiset. Sitä puhutaan enää Ruotsissa Arvidsjaurissa ja Arjeplogissa Piitimenjoen varrella. Aikaisemmin puhuma-alue on ulottunut Arjeplogin tunturialueiden kautta aina Norjan puolelle, mutta nykyisin kielellä on enää noin 20 puhujaa ja se on sammumaisillaan. Piitimensaame kuuluu myös Unescon listalle sammumisen vaarassa olevista kielistä.
Piitimensaamelainen kulttuurikeskus Duoddara Ráffe Norjan Beiarnissa pyrkii kuitenkin elvyttämään kielen. Israel Ruong, saamen kielen ja kulttuurin professori ja piitimensaamen äidinkielinen puhuja väitti 1940-luvulla, että piitimensaamen aidointa muotoa puhuttiin Luokta-Mávasin saamelaiskylässä.
Myös Arjeplogin saamelaisyhdistys tekee töitä kielen elvyttämisen puolesta. Se esimerkiksi keräsi vuosien 2008–2012 välillä piitimensaamelaisia sanoja, sanontoja ja kieliopillisia muotoja vanhemmilta piitimensaamen äidinkielisiltä puhujilta, mikä oli perustana Duoddara Ráffen piitimensaamen sanakirjahankkeelle. Tromssan yliopiston projektin Från kust till kust (suom. "rannikolta rannikolle") aikana lukuisat tutkijat ovat dokumentoineet saamelaiskulttuuria ja kieltä piitimensaamelaisessa ympäristössä.
Freiburgin yliopiston kielentutkija Joshua Wilbur pyrkii hankkeensa Syntatic patterns in Pite Saami: A corpus-based exploration of 130 years of variation and change avulla luomaan kokoelmapohjaisen kuvauksen piitimensaamen lauseopillisista piirteistä. Hanke tähtää kolmeen asiaan:
Kuvaukseen puhekielisen piitimensaamen lauseopillisista piirteistä monografian muodossa.
Selityksillä varustettuun, digitaaliseen ja puhuttuun kokoelmaan, joka sisältää tekstejä 130 vuoden ajalta ja josta on hyötyä jatkotutkimuksia varten.
Malliin kokoelman selityksillä varustavien kieliteknisten työkalujen käytölle.
Fonologia > Konsonantit

|  |  | Bilabiaali | Labiodentaali | Alveolaari | Postalveolaari | Palataali | Velaari | Glottaali |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Klusiili | Norm. | p |  | t |  |  | k |  |
| Klusiili | Asp. | pʰ |  | tʰ |  |  | kʰ |  |
| Klusiili | Preasp. | ʰp |  | ʰt |  |  | ʰk |  |
| Affrikaatta | Norm. |  |  | ts | ʧ |  |  |  |
| Affrikaatta | Asp. |  |  | tsʰ | ʧʰ |  |  |  |
| Affrikaatta | Preasp. |  |  | ʰts | ʰʧ |  |  |  |
| Frikatiivi | Frikatiivi |  | f | v | s | ʃ |  |  | h |
| Nasaali | Nasaali | m |  | n |  | ɲ | ŋ |  |
| Tremulantti | Tremulantti |  |  | r |  |  |  |  |
| Approksimantti | Approksimantti |  |  | l |  | j |  |  |
Lähde:
Fonologia > Vokaalit

|  | Etinen | Takainen |
| --- | --- | --- |
| Suppea | i | u |
| Puolisuppea | e | o |
| Puoliavoin | ɛ | ɔ |
| Avoin | a |  |
Lähde:
Kirjallisuutta

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Lagercrantz, Eliel: Sprachlehre des Westlappischen nach der Mundart von Arjeplog. Helsinki: Suomalais-ugrilainen seura, 1926, ISSN 0355-0230.
Lehtiranta, Juhani: Arjeploginsaamen äänne- ja taivutusopin pääpiirteet. Helsinki: Suomalais-ugrilainen seura, 1992, ISBN 951-9403-55-8.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi 
Henkilöt:  Yle 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Pitesamiska
Käännös suomeksi
Pinsk

| Pinsk (Пінск, Пинск) |
| --- | --- |

 lippu:  vaakuna
 Pinsk
 Koordinaatit: 52°07′19.2″N, 26°05′16.6″E 
valtio:  Valko-Venäjä
perustettu:  1097
Hallinto:  
 – pormestari:  Alexander A. Gorditš
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  43,3 km²
Korkeus:  125–160 m
Väkiluku (10/2009):  130 355
Aikavyöhyke:  UTC+3
 
 pinsk.by 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pinsk (valkoven. Пі́нск, ven. Пи́нск, puol. Pińsk) on keskikokoinen kaupunki Valko-Venäjän lounaisosissa. Kaupunki sijaitsee Dneprin läntisen sivuhaaran, Pripet-joen pohjoisrannalla Brestin alueella, lähellä historiallisesti tunnettuja Pinskin soita. Nykyisin merkittävä osa näistä soista on ojitettu pelloiksi tai muuhun käyttöön. Pinskissä oli vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan 130 355 asukasta, eli se on väkilukunsa perusteella Valko-Venäjän 10. suurin kaupunki. Hallinnollisesti kaupunki on suoraan Brestin maakunnan alaisuudessa.
Merkittäviä työllistäjiä ovat maatalous, elintarviketeollisuus. Palesian valtionyliopisto (valkoven. Палескі дзяржаўны універсітэт, lyh. ПалесДУ, myös: Polesian valtionyliopisto, ven. Полесский государственный университет, ПолесГУ) aloitti toimintansa vuonna 2006 Pinskissä.
Kaupunki on rautatien varrella – sen läpi kulkee Valko-Venäjän eteläosat itä-länsi-suuntaisesti yhdistävä Brest–Kobryn–Pinsk–Homel-rata. Samoja kaupunkeja yhdistävä M10 valtatie viistää 8 kilometriä Pinskin keskustan pohjoispuolelta.
Näkymä Pinajoen sillalta.
Joen äärellä sijaitseva aiempi jesuiittakollegium.
Aiheesta muualla

pinsk.by, kaupungin sivut
Lyhyt kuvaus kaupungista (englanniksi) (BYcity.org)
Kantakaupungin kartta (venäjäksi) (BYcity.org)
Pinsk - Summary (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
WikiMapia karttalinkki Pinskiin, kohteiden selitykset pääosin (venäjäksi) tai (englanniksi)
Radzima.org - kuvia Pinskistä
Polessky State University - vuonna 2006 toimintansa aloittanut valtion yliopisto Pinskissä (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Pinskin katolinen hiippakunta (Brestin ja Homelin alueiden kirkkoja yms) (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (catholic.by)
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Ida Pimenoff

Ida Pimenoff (s. 1977 Helsinki) on suomalainen valokuvataiteilija ja kirjailija.
Pimenoff valmistui taiteen maisteriksi Taideteollisen korkeakoulun valokuvauksen maisteriohjelmasta vuonna 2004. Hän on julkaissut kolme valokuvakirjaa ja yhden romaanin. Pimenoff tutkii taiteessaan ihmisen sisäistä maailmaa ja sen suhdetta ulkoiseen maailmaan. Keskeisiä teemoja Pimenoffin töissä on yksinäisyys, perhesuhteet, muistot ja rakkaus.
Pimenoffin valokuvataidetta on ollut esillä useissa taidenäyttelyissä ympäri maailmaa vuodesta 2000, ja hänelle on myönnetty useita taiteilija-apurahoja. Pimenoff toimi Valokuvataiteilijoiden liiton hallituksen puheenjohtajana vuosina 2014–2016.
Teokset

A Shadow at The Edge of Every Moment of The Day. Kehrer Verlag, 2011. ISBN 978-3-86828-235-1
Perhaps Loneliness Does Not Exist After All. Kehrer Verlag, 2013. ISBN 978-3-86828-450-8
Book of Hours. Kehrer Verlag, 2015. ISBN 978-3-86828-627-4
Kutsu minut. WSOY, 2021. ISBN 978-951-045-4848
Pimenoff, Ida (toim.): Kasvukausia: kirjoituksia äitiydestä.  WSOY, 2022.  ISBN 978-951-0-47873-8
Aiheesta muualla

Pimenoffin verkkosivut
Kantokorpi, Mervi: ”Kuinka monta kertaa saman ihmisen voi hylätä?” kysyy Ida Pimenoffin esikoisromaanin isätön minäkertoja HS.fi. 27.2.2021.
Marikki Piirtola

| Marikki Piirtola |
| --- | --- |
 Marikki Piirtola ja koiransa Kamu, landseeruros. Kuvaaja Pekka Kalli, julkaisuoikeus annettu 4.3.2021.
Henkilötiedot
Syntynyt: 10. huhtikuuta 1967 (ikä 57) Jyväskylä
Kansalaisuus:  suomalainen
Ammatti:  kirjailija, kuvataiteilija, kuvittaja
Kirjailija
Esikoisteos:  Perhe (1999)
Aiheesta muualla
Kotisivut
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Marikki Piirtola (s. 1967 Jyväskylä) on suomalainen kirjailija.
Piirtola kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen lyseosta vuonna 1986. Hän opiskeli Suomen kirjallisuutta Tampereen yliopistossa sivuaineinaan psykologia ja filosofia ja valmistui filosofian maisteriksi 2007. Hän on käynyt Viita-akatemian (1990).
Piirtola aloitti kirjailijanuransa 1980-luvun alussa runoudella. Hänen runojaan julkaistiin Kullervo Järvisen toimittamassa Tampereen työväenopiston antologiassa Mielen tilat (1989).
Hänen esikoisteoksensa on vuonna 1999 julkaistu romaani Perhe, joka kuvaa helvetillistä perhe-elämää. Kirja oli Helsingin Sanomien esikoiskirjapalkintoehdokkaana.
Näytelmä Kylpyamme vuodelta 2002 voitti Pahnanpohjimmaisten näytelmäkirjoituskilpailun toisen palkinnon ja esitettiin Jyväskylän Vakiopaineessa vuonna 2003.
Piirtola sai vuonna 2021 kustannussopimuksen seitsemänosaiseen dekkarisarjaan Sylva Harmajan tutkimuksia. Sarjan ensimmäisenä osana ilmestyi Kuusi Elefanttia ja toisena osana Kali, Durga ja Tiikeri.
Teokset > Romaanit

Perhe, (Like, 1999) ISBN 9789515786388
Kuusi Elefanttia (Basam Books, 2021) ISBN 9789523791596
Kali, Durga ja Tiikeri (Basam Books, 2022) ISBN 9789523792388
Pahat enkelit (Basam Books, 2022) ISBN 9789523792982
Narsisti (Basam Books, 2023) ISBN 9789523794085
Teokset > Näytelmät

"Kylpyamme", 2003
Teokset > Runot

Esileikkejä, 19.5.2007, Rakastajat-teatteri, Pori
Teokset > Sarjakuvat

Kuinka meidän Marikista tuli tämmöttinen, 1987, Riitta Uusitalon kanssa, Uusi Nainen -lehti
Aiheesta muualla

Marikin ja Antin ihannoitua elämää Marikin ja Antin ihannoitua elämää (Helsingin Sanomat)
Piirtola, Marikki (Kirjasampo)
Livehaastattelussa Marikki Piirtola (Basam Books)