Barbara von Krüdener
Uskonnollinen kehitys

Napoleonin sotien lähestyessä loppuun uskonnolliset ajatukset yleistyivät uudelleen samaan aikaan, kun Ranskan vallankumouksen aatteisiin oli petytty ja niille etsittiin vaihtoehtoa. Barbara von Krüdener vaikutti omalta osaltaan sveitsiläiseen Réveil-nimiseen herätysliikkeeseen, ja jonkin aikaa hänen ajatuksillaan oli suuri vaikutus myös Venäjän keisari Aleksanteri I:een. Yhdessä Réveilin jäsenen Henri-Louis Empaytazin kanssa hän vaikutti osaltaan myös Pyhän Allianssin uskonnollisiin näkökohtiin.
Sillä välin rouva Krüdener oli juhlinut Coppetin intellektuaalisessa seurassa ja Pariisissa. Hän oli nyt 36-vuotias, ja hänen kauneutensa oli lakastumassa, mutta hän halusi yhtä kiihkeästi kuin ennenkin tulla ihailluksi. Hän kokeili hartiahuivitanssia jäljitellen Emma Hamiltonia ja tavoitteli kuuluisuutta myös kirjailijana. Vuonna 1803, otettuaan vastaan neuvoja Chateaubriandilta ja muilta tunnetuilta kirjailijoilta, hän julkaisikin romaaninsa Valérie, jonka sankaritar vain hieman peitellysti kuvasti häntä itseään. Tammikuussa 1804 hän palasi Riikaan, Liivinmaalle.
Hänen uskonnollinen kääntymyksensä tapahtui Riiassa. Muuan herrasmies, johon hän oli tutustunut, kaatui kuolleena hänen jalkoihinsa. Tämä järkytti suuresti hänen muutoinkin tasapainotonta mieltään. Lohdutusta hän sai suutarinsa puheista, joka oli innokas herrnhutilainen. Vaikka hän näin "saikin rauhan", hänen hermotautinsa ei parantunut, ja lääkärinsä määräyksestä hän matkusti Wiesbadenin kylpylään.
Königsbergissä hän tapasi Preussin kuningattaren Luisen ja, mikä vielä merkittävämpää, erään Adam Müller -nimisen talonpojan, joka väitti, että Jumala oli hänen kauttaan antanut profeetallisen sanoman kuningas Fredrik Vilhelm III:lle. Kiliasmi oli ilmassa. Napoleon I:tä pidettiin Antikristuksena, ja viimeisten päivien uskottiin olevan käsillä. Pietistisen liikkeen vaikutuksesta tämä uskomus oli laajalle levinnyt niin kuninkaallisissa hoveissa kuin maalaispappiloissakin ja esiintyi myös romaaneissa: pohjoisesta päivänkoitosta saapuisi Jumalan lähettiläs, Antikristus kukistettaisiin ja Kristus tulisi hallitsemaan maan päällä tuhat vuotta. Nämä tapaamiset ratkaisivat rouva Krüdenerin uskonnollisen kehityksen suunnan.
Hän matkusti lyhyeksi ajaksi Herrnhutiin, Määriin, ja sen jälkeen Dresdenin kautta Karlsruheen, jossa hän tapasi Johann Heinrich Jungin, jolla oli ollut suuri vaikutusvalta Badenin, Tukholman ja Pietarin hoveissa. Sekä Venäjän Aleksanteri I:n puoliso Elisabet Aleksejevna että Ruotsin Kustaa IV Aadolfin puoliso Fredrika Dorotea olivatkin syntyjään Badenin prinsessoja. Jung perehdytti Krüdenerin kiliastiseen uskoon ja yliluonnollisen maailman saloihin. Saatuaan kuulla, että Vogeeseilla asui Jean Frédéric Fontaines -niminen pastori, joka profetoi ja teki ihmeitä, hän päätti lähteä tämän luo. Niinpä 5. kesäkuuta 1801 hän saapui protestanttiseen Sainte-Marie-aux-Minesin pappilaan yhdessä tyttärensä Julietten, tytärpuolensa Sophien ja erään venäläisen kamaripalvelijan kanssa.
Krüdener asui Sainte-Marie-aux-Minesissä kaksi vuotta. Fontaines, joka oli ainakin puolittain puoskari ja huijari, oli ottanut hoiviinsa naisprofeetta Marie Gottlieb Kummerin, joka oman tunnustuksensa mukaan oli muutamaa vuotta aikaisemmin tuomittu petoksesta kolmeksi vuodeksi vankeuteen. Kummerin väittämät näyt palvelivat taitavasti laskelmoituina hänen omaa etuaan, mutta Krüdener piti häntä jumalallista ilmoitusta välittävänä oraakkelina. Hänen vaikutuksestaan Krüdener tuli entistäkin vakuuttuneemmaksi siitä, että tuhatvuotinen valtakunta oli lähellä ja että hänen tehtävänsä oli saattaa asia kaikille tunnetuksi. Hänen korkea arvonsa, tuhlailevat lahjoituksensa ja ylenpalttinen kaunopuheisuutensa tekivät yksinkertaiseen maalaisväkeen suuren vaikutuksen, ja kun hän vuonna 1809 päätti perustaa valituille siirtokunnan, jossa nämä odottaisivat Herran tulemista, monet köyhät talonpojat myivät tai lahjoittivat pois kaiken omaisuutensa ja seurasivat paronitarta ja Fontainesia Württembergiin, jossa he asettuivat asettumaan Catharinenplaisiriin ja Bönningheimin linnaan. Kuitenkin jo 1. toukokuuta samana vuonna hallitus karkotti heidät sieltä, ja he joutuivat hajaantumaan.
Krüdener matkusteli edelleen: ensin Lichtenthaliin lähelle Badenia, sitten Karlsruheen, jossa oli samanhenkisten prinsessojen yhteisö, edelleen Riikaan, jossa hän 24. tammikuuta 1811 tapasi kuolinvuoteellaan levänneen äitinsä, ja takaisin Karlsruheen. Fontainesin vaikutus heikkeni, ja sen sijaan Krüdeneriin vaikutti suuresti Johann Kaspar Wegelin (1766–1833), strasbourgilainen hurskas verhoilija, joka perehdytti hänet tahdon täydellisen hävittämisen ja mystisen kuoleman suloisuuteen. Krüdenerin saarnat ja avokätiset lahjoitukset alkoivat vetää uteliaita puoleensa kaukaakin, ja missä hänet tavattiinkin, siellä alettiin nähdä näkyjä ja profetoida. Kun vuonna 1811 kaiken lisäksi nähtiin komeetta, sitä pidettiin varmana lopun ajan merkkinä.
Vuonna 1812 hän asui Strasbourgissa, jossa hän tapasi useita kertoja Jean Frédéric Oberlinin, kuuluisan Walderbachissa, Steintalissa asuneen pastorin, ja jossa hän myös onnistui käännyttämään prefekti Adrien de Lazay-Marnesian.  Vuonna 1813 hän oli Genevessä, jossa hänen ympärilleen muodostui nuorten pietistien ryhmä, joka kapinoi kalvinistisen kirkon arvovaltaa vastaan. Tämän ryhmän huomattavin jäsen oli Henri-Louis Empaytaz, josta myöhemmin tuli hänen tärkein yhteistyökumppaninsa evankelista sanomaa levitettäessä. Syyskuussa 1814 hän palasi Waldbachiin, jonne Empaytaz oli saapunut jo aikaisemmin, ja jatkoi matkaansa Strasbourgiin, jossa heidän seuraansa liittyi Franz Karl von Berckheim, joka myöhemmin meni naimisiin Julietten kanssa. Vuoden lopulla hän palasi tyttäriensä ja Empeytazin kanssa Badeniin.
Venäjän keisarinna Elisabet Aleksejevna oli matkustanut Karlsruheen. Hän ja hänen seurassaan saapuneet pietistiset naiset toivoivat, että keisari Aleksanteri I saavuttaisi rouva Krüdenerin vaikutuksesta sen mielen rauhan, jota tapaaminen Jung-Stillingin kanssa ei ollut saanut aikaan. Paronitar itse kirjoitti ankaria kirjeitä Roxandre de Stourdzalle, keisarin romanialaisen sihteerin Alexandru Sturdzan sisarelle, pyytäen tätä järjestämään tapaamisen. Tällä ei aluksi näyttänyt olevan mitään vaikutusta, mutta kirjeenvaihto osaltaan myötävaikutti siihen, että Krüdener lopulta saavutti kunnianhimoisen päämääränsä.