stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
James Earl Jones

| James Earl Jones |
| --- | --- |
 James Earl Jones vuonna 2001.
Henkilötiedot
Syntynyt: 17. tammikuuta 1931 Arkabutla, Mississippi, Yhdysvallat
Kuollut: 9. syyskuuta 2024 (93 vuotta) Pawling, New York, Yhdysvallat
Kansalaisuus:  yhdysvaltalainen
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  1953–2021
Merkittävät roolit:  Tähtien sota, Leijonakuningas
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
James Earl Jones (17. tammikuuta 1931 Arkabutla, Mississippi – 9. syyskuuta 2024 Pawling, New York) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Jones syntyi Mississippin Arkabutlassa ja muutti viisivuotiaana perheensä kanssa Michiganiin. Hänen isänsä Robert Earl Jones oli myös näyttelijä. Jones suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon teatteritaiteessa Michiganin yliopistossa Ann Arborissa vuonna 1953. Hän kärsi lapsena änkytyksestä, ja hänellä oli puhevaikeuksia. Urallaan hän oli tunnettu syvästä ja vaikuttavasta äänestään. Hänen ensimmäinen elokuvaroolinsa oli B-52-pommikoneen miehistöön kuuluva luutnantti Lothar Zogg Stanley Kubrickin elokuvassa Tohtori Outolempi vuonna 1964. Vuonna 1981 valmistuneessa Conan Barbaari -elokuvassa Jones esitti pahaa Thulsa Doomia. Sittemmin Jones näytteli usein elokuvissa erilaisia auktoriteettihahmoja.
Jones teki Darth Vaderin uhkaavan äänen Tähtien sota -elokuviin Uusi toivo, Imperiumin vastaisku, Jedin paluu, Sithin kosto ja The Rise of Skywalker, animaatiosarjaan Star Wars Rebels, antologiaelokuvaan Rogue One sekä Disney+-sarjaan Obi-Wan Kenobi. Hänen nimensä ei kuitenkaan esiintynyt alkuperäisen Tähtien sota -trilogian lopputeksteissä, koska hän ei mielestään tehnyt tarpeeksi työtä ansaitakseen nimensä lopputeksteihin. Myöhemmin nimi lisättiin digitaalisesti muokattuihin uusiin versioihin. Syyskuussa 2022 Jones päätti lopettaa Darth Vaderin ääninäyttelemisen ja teki Lucasfilmin kanssa sopimuksen, jonka mukaan Vaderin ääni tehtäisiin jatkossa tekoälyn ja Vaderin arkistoitujen repliikkien avulla.
Jones tunnetaan myös Mufasan äänenä piirroselokuvassa Leijonakuningas sekä CNN-televisiokanavan ”This is CNN” -tunnuslauseen äänenä. Hän on näytellyt myös kolmessa Jack Ryan -elokuvassa. Lisäksi hän esiintyi televisiosarjoissa, teatterissa ja videopeleissä. Hän esitti kenraali Solomonia tietokonepelissä Command & Conquer: Tiberian Sun.
Jones kuoli kotonaan Pawlingissa, New Yorkissa maanantaina 9. syyskuuta 2024. Hän oli kuollessaan 93-vuotias.
Palkinnot ja kunnianosoitukset

Jones voitti maineikkaan uransa aikana kaksi Emmy-palkintoa, kaksi Tony-palkintoa ja Grammy-palkinnon. Vuonna 2011 hän sai Oscar-kunniapalkinnon ”jatkuvasta huippuosaamisesta ja harvinaisesta monipuolisuudestaan”, ja vuonna 2019 hänet nimettiin Disney-legendaksi.
Aiheesta muualla

James Earl Jones Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
James Earl Jonesin elämäkerta
| n k Primetime Emmy parhaasta miespääosasta draamasarjassa |
| --- | --- |
1980–1999:  Ed Asner (1980)  Daniel J. Travanti (1981)  Daniel J. Travanti (1982)  Ed Flanders (1983)  Tom Selleck (1984)  William Daniels (1985)  William Daniels (1986)  Bruce Willis (1987)  Richard Kiley (1988)  Carroll O'Connor (1989)  Peter Falk (1990)  James Earl Jones (1991)  Christopher Lloyd (1992)  Tom Skerritt (1993)  Dennis Franz (1994)  Mandy Patinkin (1995)  Dennis Franz (1996)  Dennis Franz (1997)  Andre Braugher (1998)  Dennis Franz (1999) 
2000–:  James Gandolfini (2000)  James Gandolfini (2001)  Michael Chiklis (2002)  James Gandolfini (2003)  James Spader (2004)  James Spader (2005)  Kiefer Sutherland (2006)  James Spader (2007)  Bryan Cranston (2008)  Bryan Cranston (2009)  Bryan Cranston (2010)  Kyle Chandler (2011)  Damian Lewis (2012)  Jeff Daniels (2013)  Bryan Cranston (2014)  Jon Hamm (2015) 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Australia  Korea  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Emmy Awards  Grammy Awards  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Trove  Elonet  Yle 
Muut:  SNAC  IdRef
Jokirauskut

| Jokirauskut |
| --- | --- |
 Tiikerijokirausku (Potamotrygon falkneri)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Rustokalat Chondrichthyes
Alaluokka::  Leveäsuiset Elasmobranchii
Lahko::  Suurrauskut Myliobatiformes
Heimo::  Jokirauskut  Plesiobatidae  Garman, 1877
Katso myös
   Jokirauskut Wikispeciesissä   Jokirauskut Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jokirauskut (Potamotrygonidae' on Etelä-Amerikan joissa tavattava ruskokalalahko. Rustokaloista heimo on ainoa, jonka lajit ovat täydellisesti sopeutuneet elämään makeissa vesissä. Eräitä heimon lajeja pidetään myös akvaarioissa.
Lajit

Heimon lajien fossiileista vanhimmat on ajoitettu eoseenikaudelle.Jokirauskujen heimon arvellaan eriytyneen omaksi heimokseen myöhäisellä liitukaudella tai varhaisella tertiäärikaudella. Nykyään elävät jokirauskulajit jaetaan kolmeen sukuun. Mosaikkijokirausku (Paratrygon diereba) ja siimajokirausku (Plesiotrygon iwamae) muodostavat omat sukunsa ja Plesiotrygon-suvun lajeja on vähintään 18 muun muassa tiikerijokirausku (Potamotrygon falkneri), riikinkukkorausku (Potamotrygon motora) ja mustajokirausku (Potamotrygon leopoldi). Eräät luonnontieteilijät ovat pitäneet heimoa keihäsrauskujen (Dasyatidae) alaheimona.
Anatomia

Jokirauskut ovat keskikokoisia tai suuria kaloja ja niiden ruumiin halkaisija vaihtelee 25 senttimetristä yli metriin. Rintaevät ovat suuret ja ruumis on muodoltaan pyöreä. Ohuehkossa pyrstössä on myrkyllinen piikki, jonka pisto voi olla ihmisellekin vaarallinen. Jokirauskut ovat sopeutuneet elämään makeassa vedessä. Tämä ilmenee esimerkiksi pienempänä suolan eritykseen tarvittavana peräsuolen rauhasena, veren alhaisempana ureapitoisuutena ja Lorenzinin ampullan (sähköelin) rakenteen muutoksina verrattuna merivedessä eläviin rauskuihin. Hampaat ovat pienet ja teräväkärkiset ja niitä on suussa yleensä alle 50 riviä. Jokirauskulajit ovat ovovivipaarisia eli naaras synnyttää poikasia, jotka ovat kuoriutuneet kohdussa ollessaan.Väritykseltään heimon lajit ovat pohjaväriltään ruskeita tai mustia ja niissä on vaaleita tai mustia pilkkuja ja kuvioita.
Levinneisyys

Jokirauskujen heimon lajeja tavataan Etelä-Amerikan Atlanttiin ja Karibianmereen laskevista joista, tulvametsistä, muta- tai kivipohjaisita puroita ja pienistä järvistä. Niitä elää muun muassa Amazonissa, Orinocossa, Paranájoessa ja Paraguayjoessa. Ne tulevat toimeen ainoastaan vesissä, joiden suolapitoisuus on alle 3 ppm. Aikuiset kalat syövät muita kaloja, äyriäisiä ja matoja ja nuoret kalat pääasiassa vesihyönteisiä.
Jokileppälintu

| Jokileppälintu |
| --- | --- |
 Koiras
Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Eukaryootit Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Siepot Muscicapidae
Suku::  Jokileppälinnut Rhyacornis
Laji::  fuliginosa
Kaksiosainen nimi
 Rhyacornis fuliginosa  (Vigors, 1831) 
Synonyymit
 Rhyacornis fuliginosus 
Katso myös
   Jokileppälintu Wikispeciesissä   Jokileppälintu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Jokileppälintu (Rhyacornis fuliginosa) on Etelä-, Kaakkois- ja Itä-Aasiassa tavattava sieppoihin kuuluva varpuslintu.
Koko ja ulkonäkö

Kooltaan jokileppälintu on noin 12–14 cm. Koiras on väritykseltään pääosin sinertävän lyijynharmaa. Alavatsa on väriltään hieman muuta ruumista tummempi. Ylä- ja alaperä sekä pyrstö ovat väriltään punaruskeat. Naaras on höyhenpuvultaan vaaleamman harmaa. Vatsa ja rinta ovat valkopilkulliset. Pyrstö on musta ja valkokärkinen. Nuoret linnut muistuttavat naaraita, mutta koiraalla pilkkuja on vain päässä, kun nuorella naaraalla koko höyhenistö on pilkullinen.
Levinneisyys ja elinympäristö

Jokileppälinnun levinneisyys ulottuu Afganistanista, Pakistanin ja Intian kautta Kaakkois-Aasiaan ja Kiinaan ja Thaimaahan. Lajin elinympäristöä ovat kivikot jokien ja nopeasti virtaavien purojen läheisyydessä. Jokileppälintua tavataan aina 2 400 metrin korkeuteen saakka.
Ravinto

Jokileppälinnun ravinto koostuu pääosin hyönteisistä ja muista selkärangattomista, joita se pyydystää ilmasta tai kiviltä. Se voi syödä myös marjoja.
Pesiminen

Jokileppälinnun pesimäkausi alkaa tammi-helmikuussa ja kestää touko-kesäkuulle. Kuppimainen sammalista, juurista ja karvoista rakennettu pesä sijaitsee kivikossa tai joen törmässä. Naaras munii neljästä viiteen vaalean sinivihreää ruskeapilkullista munaa.
Naaras
Jonna

| Jonna |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  21. heinäkuuta  (vuodesta 1984)
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  27. kesäkuuta
Vastineita eri kielissä:  Jeanne, Jana, Giovana
Nimen alkuperä:  Lyhentymä nimestä Johanna
Infobox OKNimi-testi OK: 
Jonna on suomalainen naisen etunimi. Se on lyhentymä nimestä Johanna, joka on Johannes-nimen sisarnimi.
Vuoden 2019 loppuun mennessä nimen Jonna on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan saanut noin 9 460 naista ja muutama mies.
Nimi yleistyi nopeasti 1970-luvulla. Vuonna 1970 se annettiin vasta 18:lle mutta vuonna 1976 jo yli 300 henkilölle. Jonna on ollut Uudellamaalla yleisempi nimi kuin muualla Suomessa.
Tunnettuja Jonnia

Jonna Andersson (s. 1993), ruotsalainen jalkapalloilija
Jonna Anias (s. 1984), suomalainen korkeushyppääjä
Jonna Berghem (s. 1993), suomalainen aitajuoksija
Jonna-Janette Eriksson (s. 1985), suomalainen kolmiloikkaaja
Jonna Geagea (s. 1977), laulaja
Jonna Heimonen (s. 1990), maastohiihtäjä
Jonna Heynke, o.s. Mononen (s. 1978), saksalais-suomalainen kirjailija ja kääntäjä
Jonna Jokinen (s. 1993), suomalainen keilaaja
Jonna Julin (s. 1993), suomalainen pikajuoksija
Jonna Järnefelt (s. 1964), näyttelijä ja laulaja
Jonna Kantola, laulaja ja juontaja
Jonna Keskinen (s. 1982), näyttelijä
Jonna Koponen (s. 1977), apulaisprofessori ja akatemiatutkija
Jonna Kärkkäinen (s. 1982), Jo Angel, suomalainen laulaja, säveltäjä ja sanoittaja
Jonna Mendes (s. 1979), yhdysvaltalainen alppihiihtäjä
Jonna Miettinen (s. 1990), suomalainen moukarinheittäjä
Jonna Monola,  valokuvaaja, jooga- ja meditaatio-opettaja
Jonna Mäkelä (s. 1984), pesäpalloilija ja salibandyn pelaaja
Jonna Norppa-Rahkola (s. 1975), jalkapalloilija ja jääkiekkoilija
Jonna Nygrén-Jäntti (s. 1979), juontaja
Jonna Paananen (s. 1984), Wildeem, YouTube-videoiden tekijä ja Tubeconin taiteellinen johtaja
Jonna Pirinen (s. 1982), R&B laulaja, taiteilijanimi Jonna
Jonna Pirttijoki (s. 1987), suomalainen harmonikkataiteilija ja laulaja
Jonna Purojärvi (s. 1988), Piraattipuolueen puheenjohtaja
Jonna Salminen (s. 1976), pesäpalloilija
Jonna Salmivaara (s. 1972), suomalainen juoksija
Jonna Skrifvars (s. 1991), suomalainen pikajuoksija
Jonna Sundling (s. 1994), ruotsalainen maastohiihtäjä
Jonna Tervomaa (s. 1973), laulaja, entinen taiteilijanimi Jonna, julkaissut myös kaksi Jonna-nimistä albumia
Jonna Virkkunen (s. 1999), salibandyn pelaaja
Jonna Voima, järjestöjohtaja
Jonna Voronkoff (s. 1977), suomalainen kilpakävelijä
Jonna Yli-Mäenpää (s. 1996), suomalainen jääkiekkoilija
Jonna Ziprus (o.s Kauppila) (s. 1977), Miss Suomi 1998
Kuvitteellisia Jonnia

Kyllä isä osaa -sarjan Jonna-tytär, Maiju Jokisen roolihahmo.
Lintulahden taistelu

Lintulahden taistelu käytiin Suomen sodan aikana 3. heinäkuuta vuonna 1808 Lintulahdella Kyyjärvellä Keski-Suomessa. Lintulahdella sijaitsi Vaasaan ja Kokkolaan johtavien maanteiden risteys. Taistelussa vastakkain olivat majuri Otto von Fieandtin johtama 650 miehen suomalainen osasto ja eversti Jegor Vlastovin vahvuudeltaan kaksinkertainen venäläinen osasto.
Von Fieandt eteni Kannuksesta Ullavan kautta Perhoon ja saatuaan vahvistuksia hän miehitti Lintulahden tienristeyksen katkaisten samalla Kokkolan suunnalta perääntyvien venäläisten tärkeän huolto- ja yhdystien.
Venäläiset aloittivat taistelun puolilta päivin valtaamalla Lintulahden kylän. Vlastov määräsi 120 sotilaan ampumaketjun jäämään Vaasaan johtavan tien suuntaan. Lisäksi hän piilotti reservin tien eteläpuolelle purolinjojen väliseen painanteeseen.
Noin klo 14.00 taistelukenttää piiskasi rankkasade. Vlastov määräsi osaston 24. jääkärirykmentistä koukkaamaan lännen puolelta. Von Fianadt oli asettanut länteen kaksi savolaisjoukkuetta sivuston turvaksi, jotka torjuivat koukkausyrityksen.
Rankkasade esti tykkien käytön, joten von Fieandt käski pistinhyökkäyksen kohti Lintulahden kylää. Hyökkäys sekoitti venäläisten rivit ja Fieandtin joukot saivat kylän ja risteysalueen hallintaan. Vlastov käski tien eteläpuolella olleet reservit, jotka olivat suojelleet aseitaan kastumiselta, liikkeelle. Reservi ampui yhteislaukauksen ja ryntäsivät pistinrynnäkköön.
Von Fieandt antoi perääntymiskäskyn ja joukot vedettiin jokilinjan taakse turvaan. Savolaisjoukkueet oli vähällä jäädä mottiin, mutta ne pakenivat lopulta pimeyden turvin ja palasivat aikansa harhailtuaan takaisin Fieandtin joukkoihin. Von Fieandt joutui perääntymään Perhoon. Suomalaisten tappiot Lintulahden taistelussa olivat 141 miestä, joista 24 kaatunutta. Venäläisten tappiot olivat kaatuneina ja haavoittuneina kaksi kertaa suuremmat.
Aiheesta muualla

O. Talasmo : Lintulahti, sukutarina, Helsingin Sanomat, 21.08.1938, nro 223, s. 37, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Suomen sota
| --- | --- |
Taistelut:  Ahvenanmaan kansannousu • Ahvenanmaan valtaus • Alavuden taistelu • Aron kahakka • Gotlannin miehitys • Helsinginrannan maihinnousu • Hörneforsin taistelu • Jauhiaisen salmen taistelu • Juuttaan taistelu • Jynkän taistelu • Kalmalahden taistelu • Kanttin kapina • Karstulan taistelu • Kauhajoen kapina • Kauhajoen taistelu • Kokkonevan taistelu • Koljonvirran taistelu • Kuopion valtaus • Lapuan taistelu • Lemun taistelu • Lintulahden taistelu • Nummijärven taistelu • Oravaisten taistelu • Palvan meritaistelu • Parjakannevan taistelu • Pitsundin taistelu • Pulkkilan taistelu • Pyhäjoen taistelu • Pälkjärven taistelu • Revonlahden taistelu • Rothin ja Spoofin sissiretki • Ruonan taistelu • Samelinlakson taistelu • Sandön taistelu • Siikajoen taistelu • Svartholman piiritys • Toivalan taistelu • Uumajan valtaus • Vaasan taistelu • Venäläiskivi • Viaporin piiritys • Vornan taistelu
Muuta:  Haminan rauha • Kainuun sopimus • kansannousut • Lohtajan aselepo • Olkijoen aselepo • Ruotsin vallankaappaus 1809 • Suomen lähetyskunta
Al Jolson

Al Jolson vuonna 1929.
Al Jolson (Asa Yoelson, 26. toukokuuta 1886 Seredzius, Venäjän keisarikunta – 23. lokakuuta 1950 San Francisco, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Hän oli tunnettu Broadway-tähti 1910-luvulla ja hän esiintyi ensimmäisen yhdysvaltalaisen äänielokuvan, Jazzlaulaja (The Jazz Singer), pääosassa, minkä jälkeen hän teki menestyksekkään uran elokuvanäyttelijänä ja laulajana.
Tausta

Asa Yoelson syntyi juutalaisessa Seredziuksen kylässä Venäjän keisarikunnassa nykyisen Liettuan alueella. Hänen syntymästään ei ole dokumentaatiota, mutta hän itse on ilmoittanut syntymäpäiväkseen 26. toukokuuta 1886. Hän oli ortodoksijuutalaisen pariskunnan, Moshe ja Naomi Yoelsonin, neljäs eloonjäänyt lapsi. Moshe opetti poikansa laulamaan selkeästi ja kuuluvasti, koska hän toimi myös juutalaisen seurakunnan kanttorina.
Moshe-isä opiskeli rabbiksi 1890 ja muutti Yhdysvaltoihin. Vaimo ja perhe seurasivat perässä 1894 Moshen saatua toimen Washington D.C.:n seurakunnan johtajana. Vuotta myöhemmin Naomi kuoli Asan ollessa 8-vuotias.
Vastoin isänsä tahtoa Asa ja hänen Hirsh-veljensä opettelivat ragtimea ja esiintyivät pian kaupungin kaduilla ja saluunoissa. He muuttivat myös nimensä; Asasta tuli Al ja Hirsh-veljestä Harry. Pojat karkasivat kotoa useita kertoja ja halusivat kiihkeästi viihdealalle.
Elämä ja ura

Al alkoi laulaa kiertävässä sirkuksessa 1899 ja vuodesta 1901 lähtien hän kiersi burleski- ja vaudeville-esityksissä. Al ja Harry onnistuivat saamaan kiinnityksen karkeaan komediaan nimeltä The Hebrew and the Cadet, ja he vaihtoivat myös nimensä Joelsoniksi, joka myöhemmin mukautui entistä vähemmän etniseksi Jolsoniksi.
Vuonna 1904 Al aloitti minstrel show -koomikkona ilmeisesti alan veteraanikoomikko James Francis Dooleyn ehdotuksesta. Numerosta tuli yleisönsuosikki, ja Al sai kiinnityksen vaudevillen Orpheum-kiertueelle. Jolsonille esiintyminen afroamerikkalaisen naamion takana edusti vapautumista esityspaineista. Vuonna 1906 hän siirtyi soolouralle. Hän esiintyi edelleen mustana miehenä mustassa puvussa ja kengissä, valkoisissa hansikkaissa ja sukissa. Hän oli aikansa vaudeville-tähtiä.
Jolsonin Broadway-debyytti tapahtui musikaalissa La Belle Paree 20. maaliskuuta 1911, jossa esiintyi useita vaudeville-tähtiä. Alkujännityksestä selvittyään hän alkoi "varastaa" nelituntisen show’n päähuomiota vähitellen yleisöltä. Musikaali oli hänen läpimurtonsa Broadwaylle. Jolson oli myös ensimmäisessä avioliitossaan noina aikoina Henrietta Kellerin kanssa (1907–18). Avioliitto päättyi eroon. Vuosina 1922–26 hän oli naimisissa Ethel Detmar -nimisen kuorolaulajattaren kanssa.
Vuonna 1927 Jolson esiintyi pääosassa maan ensimmäisessä äänielokuvassa The Jazz Singer (suom. Jazzlaulaja) ja heti seuraavana vuonna elokuvassa The Singing Fool (suom. Laulava narri). Jälkimmäisessä elokuvassa Jolson esitti menestyshittinsä Sonny Boy. Elokuvaurallaan Jolson vaikutti enimmäkseen Hollywoodissa. Hän myös sävelsi iskelmiä, kuten California, Here I come ja Me and My Shadow. Jolson avioitui vuonna 1928 laulaja-tanssijatar Ruby Keelerin kanssa. Liitto päättyi eroon vuonna 1940.
1930-luvun alussa Jolson palasi Broadwaylle elokuvauran hiljennyttyä, mutta esitys floppasi. Hän esiintyi myös radiossa, mutta palasi vuosikymmenen puolivälissä elokuviin. 1940-luvun alussa hän palasi taas Broadway-musikaalin pariin ja toimi sodan aikana viihdytyskiertueilla. Vuonna 1944 hän avioitui neljännen kerran, Erle Galbraithin kanssa. Sodan jälkeen hän esiintyi jälleen elokuvissa ja vuoden 1946 omaelämäkerrallisesta elokuvasta Al Jolson (The Jolson Story) tuli suurmenestys, mikä vaikutti myös hänen levymyyntiinsä merkittävästi. Hän kuoli sairauskohtaukseen keskellä menestyksekästä kautta urallaan 23. lokakuuta 1950 valmistautuessaan esiintymään Bing Crosbyn radio-ohjelmassa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Al Jolsonista kertova sivusto, mm. biografia (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Discography of American Historical Recordings  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Synchronkartei  Deutsche Biographie  DDB  Trove  Elonet 
Muut:  Europeana  NARA  RISM  SNAC  IdRef 
Jolson minstrel-show-roolissa musikaalissa Robinson Crusoe (1916).
Jokioisten rautatieasema

Jokioisten rautatieasema (lyh. Jok, ruots. Jockis station, ratakm 14+200) on Jokioisten museorautatien eteläinen päätepiste. Se sijaitsee 14,2 ratakilometrin päässä museorautatien Humppilan asemalta, Jokioisten kunnan keskustaajaman sekä Jokioisten kartanon pohjoispuolella.
Asemarakennukset > Alkuperäinen asema

Jokioisten alkuperäinen Jokioisten rautatien aikainen asemarakennus sijaitsi hieman yli kilometrin päässä nykyisen aseman eteläpuolella. Asema valmistui 1898 ja oli käytössä vuoteen 1974 saakka, jolloin Jokioisten rautatie lakkautettiin.
Asemarakennus käsitti alun perin konttorin, odotussalin sekä kaksi huonetta ja keittiön käsittävän kirjurin asunnon. Rakennusta laajennettiin vuosina 1901 ja 1912, ja laajennusten jälkeen sen lattiapinta-ala oli 212 m². Rakennukseen asennettiin modernisoinnin yhteydessä viemäri ja vesijohto vuonna 1962.
Jokioisten kunta lahjoitti asemarakennuksen, tavarasuojan ja saunan museorautatielle vuonna 1981. Rakennukset myytiin huutokaupalla, ja ostajat purkivat ne samana vuonna, minkä jälkeen asema-alue tasoitettiin. Alkuperäinen ratapiha purettiin vaiheittain vuosina 1974–1982. Asemarakennuksen kohdalle, Paanan koulun pohjoispuolelle, on sittemmin rakennettu tekonurmellinen monitoimialue.
Radan jatkamissuunnitelma

Neuvottelut radan jatko-osuudesta osin vanhaa ratalinjaa pitkin Loimijoen rantaan entiselle Jokioisten sahalle käynnistyivät 7. marraskuuta 2005. Ne edistyivät hiljalleen, joskin syksyn 2007 ja alkuvuoden 2008 aikana alkoi tulla tuloksia; maanomistaja antoi suostumuksensa 27. helmikuuta 2008, ja uuden ratalinjan raivaus aloitettiin 10. maaliskuuta 2008.
Huhtikuussa 2008 ratalinja saatiin raivattua auki. Kesällä 2014 ratalinjaa raivattiin uudelleen. Ensimmäinen raide-elementti Jokirantaan päin asennettiin 11. heinäkuuta 2014, ja samana päivänä ensimmäinen juna ajoi tasoristeyksen yli; edellisestä kerrasta oli kulunut yli kymmenen vuotta. Uudelleen rakennettu ratalinjan pätkä sorastettiin 12. heinäkuuta 2014, jotta sitä voitiin käyttää vuoden 2014 höyryfestivaaleilla. Kesällä 2015 loput vanhat kiskot poistettiin ratalinjalta, ja ratalinja raivattiin juurakoista sekä pensaista ja sorastettiin tehtaan aidalle asti. Vuoden 2015 loppuun mennessä rataa oli jatkettu 200 metriä tasoristeyksestä jokirantaan päin. Vuonna 2018 rataa jatkettiin sorastettua ratalinjaa pitkin siten, että tehtaan aita saavutettiin lokakuun loppuun mennessä.
Uuden ratalinjan liikenteelle avaamisen ajankohta on avoinna. Uuden aseman nimeä ei ole myöskään vielä päätetty, eikä sitä, nimetäänkö nykyinen Jokioisten asema uudelleen. Uusi asema sijoitetaan entiselle Jokioisten sahalle. Vielä on aivan auki, missä mittakaavassa vanhoja sahan rakennuksia tullaan hyödyntämään ja millainen ratapiha uudelle pääteasemalle rakennetaan.
Jokioisten asema ennen vuotta 1915. Kuvassa näkyvä veturi on yhtiön ensimmäinen kolmosveturi ”Baldwin”.
Jokioisten vuosina 1980–2022 käytössä olleen asemarakennus siirrettiin junakuljetuksena Minkiölle marraskuussa 2022.
Jokioisten asema kesällä 2023
Erkki Jokinen (säveltäjä)

Erkki Ilmari Jokinen (s. 16. lokakuuta 1941 Tervakoski) on suomalainen säveltäjä ja sävellyksen opettaja.
Koulutus ja työura

Jokinen opiskeli sävellystä Sibelius-Akatemiassa Erik Bergmanin ja Joonas Kokkosen johdolla ja Bilthovenissa Ton de Leeuwin johdolla. Hän suoritti Sibelius-Akatemian sävellysdiplomin 1970.
Jokinen toimi musiikinteorian opettajana Hämeenlinnan musiikkiopistossa 1971-1981. Vuodesta 1981 hän toimi lehtorina Sibelius-Akatemiassa ja vuosina 2001-2005 sävellyksen professorina.
Tuotanto

Jokista on kuvailtu erittäin itsekriittiseksi säveltäjäksi. Hänen sävellystuotantonsa on suhteellisen suppea, käsittäen noin 40 työtä. Hän ei ole julkaissut uusia sävellyksiä juurikaan 2000-luvun alun jälkeen.
Jokisen tuotannon pääelementtejä ovat harmonia, tonaalinen väri ja tekstuuri. Hänen varhaiset työnsä koostuvat jyrkistä muutoksista ja eri tekstuurien vastakkainasetteluista, kuten staattisten hetkien ja aggressiivisten rytmisten purkausten vaihtelusta. Hän on käyttänyt töissään sekä perinteistä nuottikirjoitusta, mutta myös vapaampaa paikka-aika notaatiota Erik Bergmanin tapaan 1970-luvun jälkeen.
1980-luvulla Jokisen ilmaisu monipuolistui ja lähestyi jälkisarjallisuutta. Myös hänen nuottikirjoituksensa palautui traditionaalisemmaksi.
Jokinen on käyttänyt ennakkoluulottomasti uusia sointivärejä ja hänet tunnetaan muun muassa harmonikkasävellyksistään, joilla hän on hälventänyt soitinta kohtaan pitkään koettuja ennakkoluuloja. Yleisestikin ottaen Jokinen on säveltänyt enimmäkseen soolosoittimille ja kuorolle suunnattua musiikkia ja kamarimusiikkia. Hänen päätöinään pidetään neljää jousikvartettoa, joissa hän käsittelee kokoonpanoa yhtenäisenä "superinstrumenttina" neljän erillisen instrumentin sijasta.