stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Liftaaminen

Liftaaja tien varrella
Liftaaminen eli peukalokyyti on matkustusmuoto, jossa matkustaja saa maksuttoman kyydin toiselta, samaan suuntaan kulkevalta ja useimmiten autoilevalta henkilöltä. Yleisimmät liftauspaikat ovat teiden varsilla, linja-autopysäkeillä, levähdyspaikoilla, huoltoasemilla ja risteysalueiden lähettyvillä. Liftaaja osoittaa kyydin tarpeensa nostamalla peukalonsa pystyyn ohikulkeville autoille.
Autoistumisen ensimmäisinä vuosikymmeninä peukalokyyti oli hyvin suosittu matkustusmuoto etenkin nuorille. 1980-luvulla se kuitenkin alkoi nopeasti vähetä vaurastumisen myötä, nuorten siirtyessä bussien ja junien tai oman auton käyttäjiksi.
Motiivit ja asenteet

Liftaamiseen on monia syitä. Niitä voivat olla rahan puute, myöhästyminen julkisen liikenteen kulkuneuvosta, oman kulkuneuvon rikkoutuminen, syrjäseuduilla julkisen liikenteen puuttuminen, halu minimoida matkustuksesta muodostuvia päästöjä tai vain halu tavata uusia ihmisiä.
Asenteet liftausta kohtaan vaihtelevat paljon. Monissa länsimaissa on vallalla käsitys, jonka mukaan liftaaminen on vaarallista sekä kyytiin ottajalle että liftaajalle. Nämä käsitykset johtuvat useimmiten median esille tuomista, sensaationhakuisista yksittäistapauksista.
Liftaaminen Euroopassa on suhteellisen helppoa. Tietyissä maissa, esimerkiksi Uudessa-Seelannissa, jossa julkinen liikenne ei kata läheskään koko maata, kulttuuri on liftausystävällinen ja ihmiset luottavat toisiinsa, liftaus on erityisen yleistä. Suomalaiset liftarit ovat kirjoittaneet kokemuksistaan sekä suomeksi että englanniksi.
Kirjallisuutta

Marja-Leena Jalava (toim.): Liftausmuistoja. SKS 2022. ISBN 978-951-858-302-1.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomenkielinen liftauswiki - liftauspaikkoja ja tietoutta
Liftauswiki useilla eri kielillä (englanniksi)
Hitchbase Liftauspaikkoja ja -tietoutta (englanniksi)
Nomadwiki.org (Arkistoitu – Internet Archive). Tietoa ilmaisista camping-alueista ja kulkurielämästä.
Markus Sandholm

Markus Wilhelm Sandholm (6. huhtikuuta 1943 Inkeroinen – 1. heinäkuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen eläinlääkäri ja eläinlääketieteen tutkija. Hän oli Eläinlääketieteellisen korkeakoulun farmakologian ja toksikologian professori vuosina 1979–1999. Yksi hänen tutkimusaloistaan oli lehmän utaretulehdus.
Sandholmin isä, äidin isä ja eno olivat kaikki eläinlääkäreitä. Sandholm valmistui eläinlääketieteen lisensiaatiksi vuonna 1968 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1973. Hän oli vuosina 1974–1976 tutkijana Cornellin yliopistossa Yhdysvalloissa, vuosina 1976–1979 sisätautiopin apulaisprofessorina eläinlääketieteellisessä korkeakoulussa ja vuodesta 1979 farmakologian ja toksikologian professorina.
Sandholm teki intensiivisesti tutkimustyötä, joka kohdistui muun muassa ähkyyn ja infektiotauteihin, kuten lehmän utaretulehdukseen. Hänen johdollaan laadittiin useita suomenkielisiä alan perusteoksia, esimerkiksi eläinten farmakokinetiikan perusteet ja eläinanestesiologian oppikirja, joista jälkimmäinen on käännetty myös ruotsiksi. Sandholm menehtyi aivoihin levinneeseen keuhkosyöpään 56-vuotiaana vuonna 1999 ollessaan vielä professorin virassaan.
Liinakivääri

Museoitu Schermuly-liinakivääri, Merikeskus Vellamo
Liinakiväärin aisapari, housupoiju, jonka avulla ihmisiä siirrettiin laivasta toiseen, kun sää ei sallinut veneiden käyttöä. Degerbyn museo, kuuluu alun perin paikallisen pelastusaseman varusteisiin.
Liinakivääri on vanha laivoissa käytetty köydenampumalaite. Sen avulla voidaan toimittaa köysiyhteys heittoetäisyyden ulkopuolella olevaan kohteeseen. Laite voi olla joko kiinteästi telineeseen asennettu tai irrallinen; sen pääosa on noin 5 senttimetrin väljyinen putki, jonka takapäässä on taitettava lukkokoneisto sekä pistoolikahva. Putken yläosassa on viistosti asennettu tukikahva, josta tartuttaessa laite asettuu luontevasti laukaisuasentoon.
Putken suulle asennetaan erikseen metallikuorinen raketti, johon on liitetty ohut teräsvaijeri. Vaijeriin puolestaan kytketään erityisessä niin sanotussa kampatelineessä vyyhditty 5 millimetrin vahvuinen lähettiköysi.  Joissakin raketeissa on lisäksi kärjessä erillinen merkkivalo, joka syttyy kun raketti laukaistaan.
Joissakin liinakivääreissä on ylakahvan sijaan liipaisimen edessä kiinnityspiste, josta ase voidaan kytkeä valmiiseen telineeseen laukaisua varten; tällaisia oli muun muassa pelastusristeilijä Isokarissa.
Kun liinakivääriä käytetään, raketin asentamisen jälkeen lukkoon lisätään erillinen laukaisupanos; ase suunnataan yläviistoon, niin että tähtäin on hiukan kohteen yläpuolella.
Ase laukaistaan, ja raketti vie perässään ohuen lähettiköyden. Raketti lentää kohteen yli ja putoaa toiselle puolelle. Nyt voidaan lähettiköyden avulla vetää aluksesta toiseen ensin vahvempi köysi tai vaijeri, jonka avulla saadaan esimerkiksi varsinainen hinausvaijeri aluksesta toiseen.
Myös kiinteillä pelastusasemilla oli näitä laitteita; niihin liittyi yleensä niin sanottu housupoiju eli pelastusrenkaasta muokattu siirtoistuin, jonka avulla ihmisiä saattaa siirtää turvallisesti köyttä pitkin pisteestä toiseen.
Liinakiväärit on nykyään pääosin korvattu kertakäyttöisillä köydenampumalaitteilla.
Liikenneneuvos

Liikenneneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 2. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 33 300 euroa tai 8 300 euroa.
Arvonimi myönnettiin ensimmäisen kerran vuonna 1960. Ensimmäinen saaja oli turkulaisen Matka-Autot Oy:n perustaja ja toimitusjohtaja Uuno Mikael Heinonen. Vuosien 1918–2013 aikana liikenneneuvoksen arvonimi on myönnetty 61 henkilölle.
Liikenneneuvoksen arvonimen saajien tyypillinen ammatti on liikennöitsijä tai toimitusjohtaja. Suomen Kuorma-autoliiton toimitusjohtajana vuosina 1955–1984 toiminut Toivo Ruotsalainen oli ensimmäinen, joka sai liikenneneuvoksen arvonimen vuonna 1972 ilman yrittäjätaustaa.
Aiheesta muualla

Suomalaiset talouden alan arvonimellä palkitut – Liikenneneuvokset Biografiakeskus. Helsinki:  Suomalaisen kirjallisuuden seura. Viitattu 11.3.2017.
Sancy

Sancy-timantin 51-tahoinen muoto  (Nordisk familjebokin piirros.
Sancy on timantti. Sen paino on 55,23 karaattia ja se on väriltään keltaiseen vivahtava.
Timantti löydettiin Intiasta 1500- ja 1600-lukujen vaihteessa. Sen toi tuolloiseen Konstantinopoliin eli Istanbuliin ranskalainen Sancyn lordi
Nicolas Harlay, joka oli Henrik III:n suurlähettiläänä Turkissa.lähde?
Timantti myytiin miltei hiomattomana kuningatar Elisabet I:lle. Henkilökohtaisissa talousvaikeuksissa Kaarle I panttasi Sancyn Ranskaan. Hän ei lunastanut sitä, ja timantti päätyi kardinaali Mazarinin haltuun. Hän jätti kuollessaan 1661 Sancyn sekä muut omistamansa timantit kuningas Ludvig XIV:lle, ja Sancysta tuli osa Ranskan kruununjalokiviä. Ne varastettiin vallankumouksen kaaoksessa vuonna 1792. Timantit löytyivät lukuun ottamatta Ranskan kruunun sinistä timanttia.lähde?
Markiisi Iranda panttasi Sancyn rahoittaakseen Marengon taistelua 1800. Vuonna 1828 sen osti venäläinen suurliikemies Nikolai Demidov, mahdollisesti Joseph Bonapartelta. Hänen poikansa Pavel Demidov antoi sen vuonna 1836 huomenlahjaksi puolisolleen, suomalaiselle Aurora Karamzinille. Karamzin joutui vuonna 1865 myymään timantin intialaiselle Jamsetjee Jejeebhoylle 20 000 punnalla voidakseen maksaa poikansa Pavel Demidov nuoremman suuret uhkapelivelat. Vuonna 1865 Sancy oli näytteillä Pariisissa, ja sen arvoksi oli merkitty miljoona frangia.
Timantin seuraava omistaja oli kuningatar Maria Louisa. Useiden omistajanvaihdosten jälkeen William Waldorf Astor osti timantin poikansa vaimolle varakreivitär Nancy Astorille 1906. Nykyisin timantti on Pariisissa Louvren museossa.lähde?
Sancyyn liittyy traaginen kertomus. Lordi Harlayn palvelija, joka kuljetti timanttia Ranskaan, joutui rosvojen yllättämäksi. Harlay tiesi palvelijan uskolliseksi ja järjesti etsinnän, jossa palvelijan ruumis löytyi. Kävi ilmi että hän oli niellyt timantin, joka löytyi vatsalaukusta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sancy Wikimedia Commonsissa
Sammon salaisuus ja muita Don Rosan parhaita

Kokoelman kannessa on Disney-hahmoilla esitetty versio Akseli Gallen-Kallelan Sammon puolustuksesta.
Vuoden 2017 juhlapainos.
Sammon salaisuus ja muita Don Rosan parhaita (ISBN 951-32-0702-1) on Helsinki Median (nykyinen Sanoma Magazines Finland) marraskuussa 1999 julkaisema Don Rosan Aku Ankka -sarjakuvien kokoelma.
Kokoelmassa on 192 sivua, ja se koostuu Don Rosan esipuheesta, varsinaisista tarinoista sekä Rosan kommenteista kuhunkin tarinaan. Sen ovat toimittaneet Jukka Heiskanen, Riku Perälä ja Elina Toppari. Kokoelman ensipainoksen yhteydessä julkaistiin sadan kappaleen nahkakantinen erikoispainos, jonka nimilehdellä on Don Rosan piirros – numeroissa 1–20 värillinen ja numeroissa 21–100 mustavalkoinen.
Kokoelma sai ilmestyessään runsaasti julkisuutta Kalevalaan liittyvän johtotarinan Sammon salaisuuden vuoksi. Tarinaan liittyi myös kirjan kansikuva, joka on Disney-hahmoilla höystetty versio Akseli Gallen-Kallelan Sammon puolustus -teoksesta. Kokoelmasta tuli myös myyntimenestys. Ensimmäinen 15 000 kappaleen painos myytiin nopeasti loppuun, ja jouluun mennessä kokoelmaa oli myyty jo 40 000 kappaletta. Syyskuuhun 2010 mennessä kokoelmasta oli julkaistu jo kymmenen painosta.
Rosan vierailu Suomessa

Rosa kävi 10.–13. marraskuuta 1999 viidettä kertaa Suomessa juhlistamassa kokoelman julkaisua. Hän jakoi yhteensä tuhansia nimikirjoituksia kolmessa liikkeessä Tampereella, kahdessa Turussa, kuudessa Helsingissä ja yhdessä Vantaalla. Samalla hän antoi useita haastatteluja lehdissä, sekä televisio- ja radiokanavilla.
Tarinat

| Tarinakoodi | Suomenkielinen nimi | Alkukielinen nimi | Julkaisuvuosi | Suomentaja | Sivuja |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| D 99078 | Sammon salaisuus | The Quest for Kalevala | 1999 | Jukka Lindfors | 33+1 |
| AR 102 | Auringon poika | The Son of the Sun | 1986  | Jukka Lindfors | 26 |
| AR 103 | Liikenerot | Nobody's Business | 1987  | Markku Saarinen | 10 |
| AR 105 | Monikäyttöauto | Recalled Wreck | 1987  | Ilkka Syrén | 10 |
| AR 106 | Rahavirta | Cash Flow | 1987 | Jukka Lindfors | 26 |
| AR 110 | Onnesta turtana | Oolated Luck | 1988 | Jukka Lindfors | 10 |
| AR 128 | Vaarojen vuori | Fortune on the Rocks | 1988 | Markku Saarinen | 12 |
| AR 143 | Nokkadamuksen kirous | The Curse of Nostrildamus | 1988  | Jukka Lindfors | 10 |
| KD 0190 | Ahneen palkka | The Money Pit | 1988 | Markku Saarinen | 12 |
| D 90227 | Aarre lasimaljassa | Treasure Under Glass | 1990 | Jukka Lindfors | 20 |
Aiheesta muualla

Inducksin listaus kokoelmasta
Don Rosan Kalevala-ankat, Don Rosan Aamu-TV:ssä antama haastattelu vuodelta 1999.
Don Rosa
| --- | --- |
Suomessa julkaistut kokoelmat:  Kadonneen kirjaston vartijat (1995)  Roope Ankan elämä ja teot (1997)  Sammon salaisuus (1999)  Temppeliherrojen kätketty kruunu (2001)  Kymmenen avataran aarre (2003)  Musta Ritari (2005)  Roope Ankan elämä ja teot 2 (2007)  Kolmen caballeron paluu (2009)  Pako Kielletystä laaksosta (2010) 
Tarinoita:  Hänen Majesteettinsa Roope Ankka  Kirje kotoa  Sammon salaisuus  Temppeliherrojen kätketty kruunu  Musta Ritari  Musta Ritari slurppaa jälleen  Kymmenen avataran aarre  Matka Maan keskipisteeseen 
Muut:  Aku Ankan sukupuu  Pertwillaby Papers  Captain Kentucky 
Muuta:  Luettelo Don Rosan Disney-sarjakuvista  Luettelo Don Rosan Suomessa julkaistusta Disney-tuotannosta
Lievestuoreen rautatieasema

Lievestuoreen rautatieasema (lyh. Lvt) on rautatieliikennepaikka Suomen rataverkkoon kuuluvalla rataosalla Jyväskylä–Pieksämäki. Liikennepaikka sijaitsee Lievestuoreen taajamassa Laukaan kunnassa Keski-Suomen maakunnassa. Kilometreissä Lievestuore on esimerkiksi Toivakan keskustaajaman ja Joutsan Leivonmäen lähin rautatieasema.
Historia

Rautatien valmistuessa vuonna 1918 Lievestuore oli vielä Laukaan syrjäinen maalaiskylä. Alkuperäisen, vuonna 1914 valmistuneen melko vaatimattoman asemarakennuksen suunnitteli arkkitehti Thure Hellström. Pian rautatien valmistuttua Lievestuoreelle syntyi tehdasyhdyskunta, jonne perustettiin sellutehdas vuonna 1926. 
Lievestuoreen nykyinen, samoin Thure Hellströmin suunnittelema asemarakennus siirrettiin 1929 Koiviston maalaiskunnan Humaljoelta Karjalan kannakselta, jonne se oli rakennettu 1915, ja vanha asemarakennus muutettiin tavaramakasiiniksi. Vuoteen 1930 mennessä Lievestuoreesta oli muodostunut jo Laukaan suurin taajama, jossa oli yli 2 000 asukasta. Sota-aikana vuonna 1940 Lievestuoreelle, aseman länsipuolelle, sijoittui myös asevarikko. Lievestuoreen sellutehdas ajautui konkurssiin vuonna 1985, mutta myöhemmin paikkakunnalle on syntynyt uutta pienteollisuutta. Lipunmyynti Lievestuoreen asemalla lopetettiin vuonna 2000.
Lievestuoreen liikennepaikka oli miehitetty 3. toukokuuta 2007 kello 14:40 saakka, jolloin liikennepaikan uusi asetinlaite otettiin käyttöön ja liikenteenohjaustoiminnot siirtyvät hoidettavaksi kaukokäytöllä Pieksämäeltä käsin. Ensimmäinen kauko-ohjattu liikennetapahtuma oli henkilöjunan numero 828 saapuminen ja lähtö.
Viimeisinä vuosina Lievestuoreen asemalla pysähtyi päivittäin neljä InterCity-matkustajajunaa Jyväskylän suuntaan ja viisi Pieksämäen suuntaan. 11. elokuuta 2014 lähtien matkustajajunat eivät enää pysähtyneet Lievestuoreella. Syy on VR:n mukaan aseman vähentynyt käyttö viime vuosina. Matkustajia oli ollut noin kolme matkustajaa junaa kohti. Nykypäivänä Lievestuoreelta lähimmät henkilöliikenneasemat ovat Jyväskylä ja Hankasalmi.
Lievestuoreen asema-alueen rakennuksista on jäljellä aseman lisäksi makasiini ja varastorakennus. Alueelta on purettu vesitorni, saunarakennus, leivintupa sekä asuinrakennus. Asemarakennus ja tavaramakasiini siirtyivät valtion kiinteistöyhtiölle Senaatti-kiinteistöt Oy:lle vuonna 2007 ja ovat nykyään yksityisomistuksessa.
Museovirasto on luokitellut Lievestuoreen asema-alueen valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi. Muutaman kilometrin päässä asemalta Jyväskylän suuntaan sijaitsee Pönttövuoren rautatietunneli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Lievestuoreen rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Kuvia

Asemarakennus edestäpäin
Asema kylän keskustan suunnasta
Makasiini ja asemarakennus radan suunnasta
Lievestuoreen rautatieasema vuonna 1930
Lieriöopuntiat

| Lieriöopuntiat |
| --- | --- |
 Eräs lieriöopuntialajeista (Cylindropuntia leptocaulis).
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Streptophyta
Kaari::  Versokasvit Embryophyta
Alakaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Luokka::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alaluokka::  Koppisiemeniset Angiospermae
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Kaktuskasvit Cactaceae
Alaheimo::  Opuntioideae
Suku::  Lieriöopuntiat Cylindropuntia  (Engelm.) F.M.Knuth (1935)
Katso myös
   Lieriöopuntiat Wikispeciesissä   Lieriöopuntiat Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lieriöopuntiat (Cylindropuntia) on pohjoisamerikkalainen kaktuskasvisuku. Sekä suomalainen että tieteellinen nimi viittaavat siihen, että kasvien varsinivelet ovat liereitä. Merkittävin lieriöopuntioiden tuntomerkki ovat piikkien paperimaiset tupet, jotka ennemmin tai myöhemmin karisevat pois.
Tuntomerkit

Lieriöopuntiat ovat kasvutavaltaan pensasmaisia tai puumaisia, runsashaaraisia. Varren nivelet ovat lieriömäisiä tai hieman nuijamaisia, suoria, kaljuja, pituudeltaan vaihtelevia ja selvästi nystyisiä. Kääpiöversot eli areolit vaihtelevat muodoltaan; niissä on väkäskarvoja (glokidioita) ja piikkejä, jotka ovat aluksi paperimaisen tupen peittämiä.
Lieriöopuntioiden kukata vaihtelevat väriltään: on kelta-, kellanvihreä-, pronssinpuna- ja magentanpunakukkaisia lajeja. Hedelmä on mehevä tai kuiva, tavallisesti lieriömäinen muodoltaan. Myös hedelmät ovat eri lajeilla erivärisiä ja piikikkäitä tai piikittömiä. Niissä on kalpeankeltaisia, kullanruskeita tai joskus harmaita litteitä siemeniä.
Levinneisyys

Lieriöopuntialajeja tavataan melko laajalla alueella Yhdysvaltojen etelä- ja varsinkin lounaisosissa ja Meksikossa pääkaupungin tienoille asti etelässä. Lisäksi yksi laji kasvaa Etelä-Amerikassa ja toinen Karibian alueella.
Lajit

Lieriöopuntioita lienee 33 lajia, joista monet ovat alttiita risteytymään toisten kanssa. Luonnosta on löydetty ainakin yhdeksän risteymälajia.
Cylindropuntia abyssi
Cylindropuntia acanthocarpa
Cylindropuntia alcahes
Cylindropuntia anteojoensis
Cylindropuntia arbuscula
Cylindropuntia bigelovii
Cylindropuntia californica
Cylindropuntia calmalliana
Cylindropuntia caribaea
Cylindropuntia cedrosensis
Cylindropuntia cholla
Cylindropuntia × congesta
Cylindropuntia davisii
Cylindropuntia × deserta
Cylindropuntia echinocarpa
Cylindropuntia × fosbergii
Cylindropuntia fulgida
Cylindropuntia ganderi
Cylindropuntia imbricata
Cylindropuntia × kelvinensis
Cylindropuntia kleiniae – hoikkalieriöopuntia
Cylindropuntia leptocaulis
Cylindropuntia lindsayi
Cylindropuntia molesta
Cylindropuntia × multigeniculata
Cylindropuntia munzii
Cylindropuntia × neoarbuscula
Cylindropuntia prolifera
Cylindropuntia ramosissima
Cylindropuntia rosea
Cylindropuntia sanfelipensis
Cylindropuntia santamaria
Cylindropuntia spinosior
Cylindropuntia tesajo
Cylindropuntia × tetracantha
Cylindropuntia thurberi
Cylindropuntia tunicata – lieriöopuntia
Cylindropuntia versicolor
Cylindropuntia × viridiflora
Cylindropuntia × vivipara
Cylindropuntia whipplei
Cylindropuntia wolfii
Aiheesta muualla

Suomen Lajitietokeskus: Lieriöopuntiat – Cylindropuntia
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Cylindropuntia:  Wikidata: Q137197  Wikispecies: Cylindropuntia  APDB: 224215  APNI: 93001  BioLib: 191838  CoL: 3YBJ  EoL: 2876494  EPPO: 1KYOG  FloraBase: 22689  FNA: 108914  FoAO2: Cylindropuntia  FoC: 108914  GBIF: 7282372  GRIN: 19435  iNaturalist: 49352  IPNI: 5284-1  IRMNG: 1025414  ITIS: 906970  NCBI: 701510  NZOR: 3b0d4232-af0a-4fc8-a968-2bad3aab7ff6  Open Tree of Life: 29267  PLANTS: CYLIN2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:956972-1  VicFlora: ca7d4ac5-4fad-4f8f-a0b2-5fe30d21e617  WFO: wfo-4000010332 
Opuntia subg. Cylindropuntia:  Wikidata: Q15032108  APNI: 55062  IPNI: 60434757-2  Tropicos: 50184993  WFO: wfo-3500004044
Lestadiolaisuuteen liittyvät kiistat

Lestadiolaisuutta on arvosteltu liikkeen historian alusta lähtien. Alussa arvostelu kohdistui ennen kaikkea hurmosilmiöihin, kovasanaisiin parannussaarnoihin ja lestadiolaisten käännytysintoon. Myöhemmin on kritisoitu muun muassa eksklusiivista seurakuntaoppia, ehkäisyvastaisuutta ja TV-vastaisuutta. Herätysliikkeessä on tapahtunut runsaasti myös hajaannuksia. Usein eri suuntausten kannattajat pitävät toisia suuntia eriseuroina.
Kritiikki vuosina 1861–1899

Papisto piti yleisesti lestadiolaisuutta vapaakirkollisena lahkona. Kokkolan kirkkoherra Lars Schalinin leski Sophie Schalin valitti Sakari Topeliukselle vuonna 1883 kirjoittamassaan kirjeessä, että "he (hihhulilaiset) vaivaavat ja tuomitsevat kaikkia, jotka menevät kirkkoon --." Piispantarkastuspöytäkirjoissa liikettä kutsuttiin muun muassa hihhuleiksi, lahkoksi, villiuskoksi, rippiläisiksi, ja – liikutusten vuoksi – tanssijalahkoksi, kansan suussa jopa villitaudiksi ja koirataudiksi. Leviävän herätysliikkeen arvostelijana profiloitui Kuopion silloinen piispa, myöhempi arkkipiispa Gustaf Johansson. Hän piti lestadiolaisuutta, "varsinkin sitä, jonka perusoppi on ottaa toisilta ihmisiltä synnit anteeksi", kirkon ulkopuolisena lahkona: "Pakanakuntakin seisoo tässä suhteessa korkeammalla asteella kuin lestadiolaiset, sillä pakanat rukoilevat jumalitaan". Piispa Johansson julkaisi vuonna 1892 lestadiolaisuutta poleemisesti tarkastelleen kirjan Laestadiolaisuus ja vuonna 1880 Juho Tanskanen kirjan Hihhulilaisuus oikeassa karwassansa. Johanssonin mukaan hänen kirjansa motiivi oli "laestadiolaisten saattaminen lahvollisen lumouksen kahleista raittiiseen uskoon jälleen". Herätysliikettä syytettiin myös antinomismista.
Liikutuksia pidettiin 1800-luvulla ajoittain kirkkopahennuksena. Liikutuksiin tulleita lestadiolaisia voitiin rangaista sakoilla, häpeäpenkissä tai jalkapuussa istuttamalla sekä lyhyellä vankeudella. Lestadiolaisten seuratoiminta aiheutti julkista vastustusta. Esimerkiksi Savitaipaleella vuonna 1884 lestadiolaissaarnaaja menehtyi, kun vaimoaan seuroista hakemaan tullut talollinen ampui häntä olkapäähän. Myös toinen saarnaaja joutui vainon kohteeksi pitäessään seuroja Teuvalla vuonna 1872. Nimismies apujoukkoineen nouti saarnaajan seuratalosta ja lähtivät kuljettamaan tätä kotiin. Matkan varrella he kuitenkin pysähtyivät kievariin ja ripustivat vangin käsiraudoilla leipäorteen. Joukko alkoi juopotella ja vanki unohtui. Kievariin sattumalta poikennut vieras huomasi tajuttoman saarnaajan ja hänet päästettiin vapaaksi.
Julkisessa sanassa lestadiolaisuutta tarkasteltiin usein hyvin kielteisessä sävyssä. Esimerkiksi Oulun Wiikko-Sanomat kutsui lestadiolaissaarnaajia "juoksu-susiksi lammasten vaatteissa:"kun vaan saarnaajille syntinsä tunnusti--niin oli ihan paikalla Jumalan lapsi."
Lestadiolaisten seuramenoa lehti kuvasi:
»Selitykset käyvät aina tuiki pitkällisesti ja laveasti, silti kuin selittäjät, omituisella tavallansa, aina kuljettavat pääasian sivuhun monenmuotoisia vertausten koristuksia, jolla keinoin he ahkerasti kyselevät muiltakin, mitä niillä ja niilläkin sanoilla ja vertauksilla pitää ymmärrettämän. – Muutoin on selittäjillä aina yhtäläinen päätarkoitus, se, että he luetun kappaleen sisältöä käännellä ja sovitella todistukseksi siihen, että ainoastansa he ja heidän kaltaisensa ovat ne oikeat Jumalalta lähetetyt saarnaajat, joilta ainoastaan syntein anteeksi antamus ja usko saadaan.» 
(Oulun Wiikko-Sanomat 1872)