Vuoden 1961 kirjastolaki
Lain voimaantulo ja sisältö

Eduskunta hyväksyi 14. maaliskuuta 1961 hallituksen esityksen kirjastolaiksi [AsK 235/3.5.1961]. Eduskunnan sivistysvaliokunnalla oli ratkaiseva osa lain käsittelyssä, ja eduskunta teki hallituksen esitykseen muutamia muutoksia. Samalla hyväksyttiin laki [AsK 236/3.5.1961], jonka mukaan kirjailijoille ja kääntäjille tuli maksaa avustusta ja apurahoja, koska heidän töitään pidettiin maksuttomasti käytettävissä yleisissä kirjastoissa. Tämä laki harkinnanvaraisista ”kirjastoapurahoista” on vielä muutettuna voimassa, mutta uusia kirjastolakeja on säädetty vuosina 1986 ja 1998.
Vuoden 1961 kirjastolaissa valtionavut nostettiin samalle tasolle kuin kansakoulutoimelle annettavat: maalaiskunnat saisivat kaksi kolmasosaa ja kauppalat ja kaupungit yhden kolmasosan kirjastojensa todellisista ja hyväksytyistä lain kuudennessa pykälässä luetelluista menoista. Eduskunta nosti myös maakuntakirjastoa ylläpitävien kaupunkien lisäavustuksen kahdesta kolmeen miljoonaan markkaan ja siihen liittyvän asukaskohtaisen valtionavun neljästä kymmeneen markkaan.
Laitoskirjastot alkoivat saada erityistä valtionapua, joka kattoi 90 prosenttia niiden menoista. Myös kirjastoautot ja -veneet mainittiin lopullisessa laissa, vaikka ne eivät olleet mukana hallituksen esityksessä. Laki osoitti valtionapuja myös kirjastohuoneistojen rakentamiseen ja kunnostamiseen. Kirjastopakkoa ei kuitenkaan lakiin sisällytetty. Lain säätämisen aikoihin jokaisessa Suomen kunnassa oli jo kirjasto.
Vuonna 1962 voimaan tulleen kirjastolain mukaan kirjastojen tuli tyydyttää kirjastolaitokselle ominaisin toimintamuodoin yleistä sivistystarvetta ja lukuharrastusta (tämä ”tarkoituspykälä” tosin ei ollut laissa vaan sen soveltamiseksi vuonna 1962 annetussa kirjastoasetuksessa AsK 268/30.3.1962). Kirjastojen piti toimia tarkoituksenmukaisissa huoneistoissa ja kirjastojen tuli vastata määrältään ja laadultaan kunnan suuruuden ja väestöaineksen sekä kielisuhteiden edellyttämää kirjaston tarvetta. Kirjavarastoja tuli myös kartuttaa. Kunnan jäseniltä ei saanut periä maksuja kirjaston käyttämisestä ja kirjastojen tuli olla auki kouluhallituksen antamien ohjeiden mukaan. Kirjastoilla tuli olla tarvittava määrä kirjastoammatillisia virkoja, joiden kelpoisuudesta määrättiin kirjastoasetuksessa. Näitä säädöksiä kuntien tuli noudattaa, jotta se sai valtionosuutta.
Kouluhallituksen käytössä oleva äärimmäinen sanktio oli valtionavun menetys kirjastolta. Kirjastotoimen hallinto siirtyi nyt entistä suorempaan kouluhallituksen alaisuuteen, ja kirjastotoimisto tuli suoraan kouluhallituksen alaiseksi toimistoksi vapaan kansansivistystyön osastoon. Valtion kirjastotoimikunnan tilalle tuli eri tahoja edustava Kirjastoasiain neuvottelukunta, jolla ei kuitenkaan ollut muuta kuin aloitevaltaa.
Kirjastontarkastajilla oli keskeinen asema lain soveltamisessa. Vuonna 1961 kirjastotarkastajien kokouksessa hyväksyttiin kirjastotoiminnalle joukko normeja minimitavoitteiksi: nidemäärä asukasta kohti (3), minimi aukioloaika viikossa (6 tuntia), lainaajien osuus väestöstä maaseudulla (20 %), lainojen määrä asukasta kohti (3) ja kirjahankintamääräraha asukasta kohti (300 mk). Normeihin kuului myös suositus, että päätoiminen viranhaltija olisi oltava aina 15 000 vuosilainaa kohti, kun olosuhteet sen sallivat. Vuosilainojen määrää jouduttiin kuitenkin jo vuonna 1963 tarkistamaan ylöspäin, koska kirjastojen lainausmäärät kasvoivat nopeasti. Myös päätoimisten virkojen perustamista oli tasaannutettava.
Kirjastotoimiston ja -tarkastajien neuvottelut normeista olivat merkittäviä, sillä ne olivat pohjustustyötä valtioneuvoston, opetusministeriön ja kouluhallituksen päätöksille monista kirjastoille ratkaisevan tärkeistä asioista, kuten aukioloajoista, AV-välineiden hankinnasta, henkilökunnan palkkauksesta ja kirjastotilojen suuruudesta.