stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kulosaari
Asutus ja ympäristö > Katunimistö

Vuonna 1959 joukko Kulosaaren kaduista nimettiin entisten tasavallan presidenttien mukaan: Ståhlbergintie, Relanderinaukio, Svinhufvudintie, Kyösti Kallion tie, Risto Rytin tie ja Marsalkantie (keskustassa sijaitseva Heikinkatu oli nimetty Mannerheimintieksi jo vuonna 1942). Kulosaaren huvilayhdyskunnan perustajista ovat oman nimikkokatunsa saaneet arkkitehdit Oscar Bomanson, Bertel Jung, Karl Lindahl, Armas Lindgren ja Lars Sonck sekä pankinjohtaja Emil Schybergson, tunnetuista asukkaista kuoronjohtaja Heikki Klemetti ja taidemaalari Wilho Sjöström. Vuorineuvoksentie on nimetty yhdyskunnan perustajiin kuuluneen vuorineuvos Julius Stjernvallin mukaan; kadun entinen nimi on Stjernvallintie.
Liikenneyhteydet

Saaren pohjoisosan halki kulkevat Itäväylä ja metrorata; Kulosaaren metroasema on yksi vuonna 1982 avatuista ensimmäisistä asemista. Kulosaaresta pääsee siltaa pitkin viereiseen Mustikkamaan saareen, josta puolestaan on yhteys Korkeasaareen ja kevyen liikenteen yhteys Kalasatamaan.
Helsingin metro: Kulosaaren metroasema
Linja-autoyhteyksiä muun muassa:
Rautatientorille
Itäkeskuksen metroasemalle
Herttoniemen metroasemalle
Pasilan rautatieasemalle ja Meilahteen
Alppilan kautta Kamppiin
Ilmalaan
Porvooseen
Kirjallisuutta

Kolbe, Laura: Kulosaari: unelma paremmasta tulevaisuudesta. (Väitöskirja.) Helsinki : Kulosaaren kotiseuturahaston säätiö 1988 ISBN 952-90016-1-4
Räsänen, Matti: Kulosaaren raitiotie. Helsinki: Helsingin kaupunginmuseo : Helsingin kaupungin liikennelaitos : Kulosaaren kotiseuturahaston säätiö 2007 ISBN 978-952-473-849-1
Räsänen, Matti (toim). Kulosaari-Brändö – Huvilakiinteistöt ja niiden omistajat. Helsinki, Kulosaaren kotiseuturahaston säätiö 2004 ISBN 952-91-5662-6
Luca della Robbia

Vasarin galleria
Taiteilijat, jotka ovat mukana Giorgio Vasarin kirjassa  (1550).
OSA I
Cimabue
Arnolfo di Lapo
Nicola Pisano
Giovanni Pisano
Andrea Tafi (taiteilija)
Giotto
Pietro Lorenzetti (Pietro Laurati)
Andrea Pisano
Buonamico Buffalmacco
Ambrogio Lorenzetti (Ambruogio Laurati)
Pietro Cavallini
Simone Martini
Taddeo Gaddi
Andrea Orcagna (Andrea di Cione)
Agnolo Gaddi
Duccio di Buoninsegna
Gherardo Starnina
Lorenzo Monaco
Taddeo Bartoli
OSA II
Jacopo della Quercia
Nanni di Banco
Luca della Robbia
Paolo Uccello
Lorenzo Ghiberti
Masolino da Panicale
Masaccio
Filippo Brunelleschi
Donatello
Giuliano da Maiano
Piero della Francesca
Fra Angelico
Leon Battista Alberti
Antonello da Messina
Alessio Baldovinetti
Fra Filippo Lippi
Andrea del Castagno
Domenico Veneziano
Gentile da Fabriano
Pisanello
Benozzo Gozzoli
Vecchietta (Francesco di Giorgio e di Lorenzo)
Antonio Rossellino
Bernardo Rossellino
Desiderio da Settignano
Mino da Fiesole
Lorenzo Costa
Ercole Ferrarese
Jacopo Bellini
Giovanni Bellini
Gentile Bellini
Cosimo Rosselli
Antonio del Pollaiuolo
Piero Pollaiuolo
Sandro Botticelli
Andrea del Verrocchio
Andrea Mantegna
Filippino Lippi
Bernardino Pinturicchio
Francesco Francia
Pietro Perugino
Luca Signorelli
OSA III
Leonardo da Vinci
Giorgione da Castelfranco
Antonio da Correggio
Piero di Cosimo
Donato Bramante (Bramante da Urbino)
Giuliano da Sangallo
Antonio da Sangallo
Rafael
Giulio Romano
Pontormo
Andrea Sansovino
Lorenzo di Credi
Baldassare Peruzzi
Andrea del Sarto
Rosso Fiorentino
Jacopo Palma
Lorenzo Lotto
Sebastiano del Piombo (Sebastiano Viniziano)
Michelangelo Buonarroti
Yksi paneeli Firenzen tuomiokirkon laulajalehteristä, marmori, 1431–1438.
Luca della Robbia (n. 1400–1482) oli firenzeläinen kuvanveistäjä. Hän oli renessanssin tienraivaajia ja laajan firenzeläisen kuvanveistäjäsuvun päämestari. Hänen maineikkaimpia töitään ovat lasitetut moniväriset terrakottaveistokset. Luca della Robbia oli yksi niistä harvoista taiteilijoista, joiden Leon Battista Alberti sanoi aikalaisistaan yltävän antiikin taiteilijoiden tasolle.
Luca della Robbian tunnetuimpia teoksia ovat Firenzen tuomiokirkon laulajalehterin laulavia ja soittavia lapsia esittävät marmoriveistokset (1431–1438), jotka ovat nykyisessä tuomiokirkkomuseossa.
Luca della Robbian veljenpoika Andrea della Robbia (1435–1525) oli myös tunnettu kuvanveistäjä, jonka tärkeimpiä töitä ovat Firenzen löytölastenkodin friisin kapalolapsimedaljongit.
Luca della Robbia kehitti ensimmäisenä tavan käyttää veistoksiin ja reliefeihin emalilasitettua terrakottaa, materiaalia, jota oli aiemmin käytetty vain astioissa ja käyttöesineissä. Uutta materiaalia käytettiin paljon etenkin Madonnaa ja lasta kuvaaviin töihin. Se omaksuttiin osin tekstuurinsa ja värinsä takia, osin koska se oli marmoria ja pronssia huokeampaa.
Luca della Robbia alkoi käyttää lasitettua terrakottaa vuoden 1440 tienoilla. Sitä ennen hän oli veistänyt marmoria ja pronssia. Ihmishahmot olivat della Robbian teoksissa yleensä valkoisia klassisessa hengessä. Väriä hän käytti etenkin taivaansinisen taustan luomiseen ja kukkiin.
Kuvia teoksista

Cantoria eli Firenzen tuomiokirkon laulajalehteri, marmori 1431–1438.
Laulavia poikia, psalmi 150. Yksi laululehterin paneeleista, 1438.
Madonna ja lapsi, Santa Felicita, 1430.
Madonna ja lapsi, noin 1455–1460. Lasitettu terrakotta, ∅ 183 cm.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luca della Robbia Wikimedia Commonsissa
Giorgio Vasariin perustuva Luca della Robbian elämäkerta veistoksin kuvitettuna (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  KulturNav  RKD Artists  ULAN 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef
RK344

| RK344 |
| --- | --- |

Tyyppi:  Ilmataisteluohjus
Valmistushistoria
Valmistusmaa:  Natsi-Saksa
Ohjus
Massa:  60 kg
Räjähdysaineen massa:  20 kg
Kantomatka:  2,9 km
Mitat
Pituus:  2,10 m
Halkaisija:  0,22 m
RK 344 eli Kramer X4 -ohjus Deutsches Museumissa.
RK344 X4 myös Ruhrstahl X4, Kramer X4 oli saksalainen, Ruhrstahl-Kramerin valmistama, toisen maailmansodan aikainen ilmataisteluohjus.
joita valmistettiin noin 1 300 kappaletta. Esituotantona valmistui yli tuhat ohjusta ja useita satoja ammuttiin kokeissa. Varmaa tietoa siitä, että asetta olisi tullut taisteluyksiköihin ei ole.
Toimintatapa

Kehitystyö alkoi 1943 tohtori Max Kramerin johtamana. Kyseessä oli ensimmäinen ilmasta ilmaan ammuttava ohjus. Ohjus käytti nestemäistä polttoainetta ja erillistä hapetinta. Polttoaineen virtaus kaikissa asennoissa oli varmistettu spiraalin muotoisellä säiliöllä, jossa oli paineilmalla toimiva mäntä.
Ohjusta ohjattiin sähköisesti hävittäjästä ohjuksesta purkautuvan eristetyn johdon välityksellä. Komennot annettiin Düsseldorf/Detmold-ohjausyksiköstä ohjausvivulla. Ohjus oli stabiloitu siten, että se pyöri pituusakselinsa ympäri. Sivuttais- ja pituusakseleiden suhteen ohjus vakautti itsensä gyroskooppi-ohjatulla automaattiohjauksella. Siivekkeet saivat käyttövoimansa paineilmapullosta. Sähkönsaantiin oli paristo.
Ensimmäinen laukaisu tehtiin Focke-Wulf Fw 190 - hävittäjästä 11.8.1944 Karlshagenissa. Lisäksi kokeissa käytettiin Junkers Ju 88 G - ja Ju 388 L - koneita. Joitakin ohjuksia ilmeisesti ammuttiin taistelukäytössä. Esisarjan ohjusten valmiit moottorit tuhoutuivat BMW:n Stargardin tehtaiden pommituksessa.
Ohjuksen ohjausmenetelmää  on käytetty erityisesti panssarintorjuntaohjusten suunnittelun esikuvana  BGM-71 TOW ohjuksen ohjaus on periaatteeltaan samankaltainen käyttövoiman ollessa helium-kaasua.
RK 344 ohjusta käytettiin Malkara - panssarintorjuntaohjuksen prototyyppinä.
Käyttötapa

Ohjus pyrittiin laukaisemaan maalin takaa 1,5 km:n päästä tai kauempaa. Ohjaaja piti ohjuksen maalin tasalla. Seurantaa varten ohjuksessa oli valopanos. Räjähdyspanos räjähti akustisen tunnistimen kertoessa laitteen olevan riittävän lähellä kohteena olevaa pommikonetta, akustinen tunnistin oli viritetty tunnistamaan B-17-pommikoneen moottorin ääni. Äänen mukaan ohjautuvan ohjuksen "Pudel"- kehitysohjelma aloitettiin 1945 mennessä.
Teknisiä tietoja

Pituus 2,10 m
Halkaisija 0,22 m
Massa 60 kg
Räjähdyspanos 20 kg
Huippunopeus 900 km/h, ylitti hetkellisesti äänennopeuden laukaisussa
Kantama 2 900 m
Voimalaite: BMW 109-548 -moottori, jonka työntövoima oli 1370 N
Paloaika 20 sekuntia
Polttoaine Tonka- niminen trietyyliamiinin ja ksyleeni - isomeerin seos
Hapetin: typpihappo
Rojdi

Rodji on Indus-kulttuuriin kuuluva arkeologinen löytöpaikka Intiassa.
Se sijaitsee Gujaratissa. Tarkemmin Saurashtran niemimaalla, Bhadar-joen pohjoisrannalla.
Paikka oli asuttu jatkuvasti 2500-1700 eaa. Rodjin talot tehtiin kivialustalle savesta. Monia Indus-kulttuurille tyypillisiä piirteitä: poltetut tiilet, viemärit jne ei ole löydetty täältä. Rodji B/b-kausien välinen ero suuri, A-B kausien välinen eri liukuvampi
Rodjia rakennettiin voimaperäisesti C-kaudella noin 1900-1700 eaa. Tällöin rakennettiin ulkomuuri ja kumpua uudestaan.
Ajoitukset

Rojdi C 1900-1700 eaa. (2000-1700?) Myöhäisharappalainen? Kiillotettu punainen keramiikka, vain tästä kerrostumasta. Vastaa Rangpur C, Surkotada 1 C?
Rojdi B 2200-1900 eaa. Kypsä harappalainen?
Rojdi A 2500-2200 eaa. Harappalainen Vastaa osin Rangpur IIA, Rangpur IIB
Käännös suomeksi
Rollin’ 20’s Crips

Rollin’ 20’s Crips on  Kalifornian Long Beachin paikallinen mustien katujengi. Rollin’ 20’s -jengillä on Cripsin parissa useita sisarjaostoja, joiden nimet ovat vastaavia numeroinnin vain muuttuessa (Rollin’ 30’s, Rollin’ 60’s, Rollin’ 80’s jne.) Nimessä oleva kymmennumero tulee siitä kadun numerosta, jota jengi ”hallinnoi”.
Kuuluisia Rollin’ 20’s -jäseniä

Snoop Dogg
Rodismi

Rodistitemppeli Kalugassa, Venäjällä.
Ukrainan rodisteja palvomassa jumalatar Vodokresia.
Rodismi (ven. родянство), tai rodnoverilaisuus (ven. родноверие, rodnoverie), on uuspakanallinen uskonto, jonka harjoittajat näkevät itsensä slaavilaisen uskonnon perillisinä.
Kirjallisuutta

Aitamurto, Kaarina (2007). Neoyazychestvo or rodnoverie? : reflection, ethics and the ideal of religious tolerance in the study of religion, Omsk: Aleksanteri Institute (Finnish Centre for Russian and East European Studies). ISBN 978-5-98867-009-4
Ivakhiv, Adrian (2005). In Search of Deeper Identities Neopaganism and Native Faith in Contemporary Ukraine, in Nova Religio.
Potrzebowski, Stanisław (1982). Eine völkische Bewegung in Polen, in Zadruga, Bonn: Institut für Angewandte Sozialgeschichte.
Shnirelman, Victor (2002). "Christians, Go Home!": A Revival of Neo-Paganism Between the Baltic Sea and Transcaucasia (An Overview), in Journal of Contemporary Religion, Vol. 17, No. 2.
Shnirelman, Victor (1998). Russian Neo-pagan Myths and Antisemitism, in Acta no. 13, Analysis of Current Trends in Antisemitism, The Vidal Sassoon International Center for the Study of Antisemitism, Hebrew University of Jerusalem.
Simpson, Scott (2000). Native Faith: Polish Neo-Paganism At the Brink of the 21st Century. ISBN 83-88508-07-5
Wiench, Piotr (1997). Neo-Paganism in Central Eastern European Countries, in New Religious Phenomena in Central and Eastern Europe. ISBN 83-85527-56-7
Aiheesta muualla

rodnovery.ru
velesovokrug.ru
alatyr.org.ua
rodnoverie.org
Aitamurto, Kaarina: Perestroika ja slaavilaisen pakanuuden uusi tuleminen. Idäntutkimus 2/2008. (PDF)
Rontu

Rontu eli Ronnunkylä sijaitsi Karjalankannaksella, nelisen kilometriä Kivennavan kirkonkylästä itään. Kylässä oli ennen talvisotaa 36 taloa. Ronnunkylän tienoilla eli Podgornojessa on nykyisin runsaasti asutusta.
Riukuaita

Riukuaitaa Utajärven Sanginkylässä tammikuussa 2008. Kuvassa näkyvät hyvin myös varaseipäät, varokkaat eli aidan vinotuet.
Riukuaita, puuaita, puinen viisto-, piste- tai pistoaita eli aidasaita tai särentöaita on perinteinen suomalainen ja pohjoiseurooppalainen maaseudulla käytetty aita. Se tehdään vierekkäin pystyyn asetetuista seiväspareista, niiden varaan viistoon asetetuista riu’uista sekä seipäitä yhteen sitovista vitsaksista. Aitaan kuuluvat myös erilaiset portit ja veräjät. Aitaa voidaan tukea muutaman seiväsparin välein niin sanotuilla varokkailla eli vinoilla, jotka ovat sitä vasten tulevia mutta aidanseipäitä lyhyempiä vinotukia. Aidan nimitykset vaihtelevat maakunnittain ja pitäjittäin, laajalti Etelä-Suomessa termillä riukuaita tarkoitetaan pyöreistä riu’uista yksittäisiin tolppiin naulattua aitaa. Vitsaksilla sidottuun aitaan puut halkaistiin eli särjettiin paksummista puista, nykyisin halkaisu on jäänyt pois ja vitsaksilla sidottu aita tehdään lähes aina kokonaisista riu’uista.
Historiaa

Aidat kehittyivät, kun pellot ja niityt ympäröitiin aitauksella, jotta eläimet pysyisivät niiden ulkopuolella. Jo 1800-luvun jälkipuolella kotieläinten omistajat yritettiin lailla määrätä pitämään eläimensä laidunaitojen sisäpuolella, mutta lopullisesti aitaustapa muuttui vasta 1950-luvulla. Peltojen ja niittyjen aidat tehtiin yleensä puusta, ja siksi puinen, vitsoilla sidottu riukuaita on vanhimpia Suomessa tavattuja aitatyyppejä. Aitamallit vaihtelivat maakunnittain. Itä-Suomessa tehtiin tiheitä aitoja, joiden tarkoitus oli estää sikoja pääsemästä peltoon sekä jäniksiä syömästä rukiin orasta. Jos seudulla ei pidetty sikoja, aitoihin jätettiin tarkoituksella aukkoja, joihin pantiin jänispauloja. Yksi perusperiaate on kuitenkin ollut, että mitä lähempänä kylää aita oli, sitä tiheämmäksi ja muutenkin paremmin se oli tehty, sillä kylässä ja sen lähellä karja ja myös siat laidunsivat vapaina. Kivisillä seuduilla pellolta koottiin kiviaitoja, joiden päälle voitiin pystyttää riukuaita.
Aitatarpeet ja aidan tekeminen

Parasta puuta aitoihin on kuusi ja kataja, josta pyrittiin tekemään ainakin aidan seipäät. Ne tehtiin ylipitkiksi. Kun aitaa korjattiin, lahoa tyveä vain veistettiin teräväksi ja seiväs palveli samalla paikalla. Kuusennäre oli myös hyvä aitapuu. Jos oli käytössä harvennettavia haapoja, kuoritut haapapuut kestivät kauan riukuina. Sidontavitsaksina oli näre paras, mutta myös koivusta tehtiin vitsaksia. Kun rautalanka tuli laajemmin käyttöön, riukuaitoja sidottiin myös sen avulla. Aidan tekeminen eli aidanpano oli useimmiten miesten työtä viljankylvön jälkeen, mutta myös naiset tekivät aitoja. Peltoaidan aidakset oli otettu jo edellisenä talvena metsästä ja ajettu työmaalle, metsässä aita tehtiin lähistön puista. Aidan pystytys oli siksi melko nopeaa työtä.
Aidan käyttö

Kylästä johti tavallisesti ulkopalstoille ja metsälaitumille riukuaitojen reunustama kuja, joka oli tehty erityisesti eläinten kuljetusta ajatellen. Pelto- ja niittyaidat tarkastettiin keväisin. Niillä alueilla, missä oltermannilaitos kukoisti, saattoi oltermannin sauva olla laillisen aidan korkuinen eli seitsemän korttelia (103,6 cm). Siksi se oli sopiva mittapuu aidan tarkastukseen. Aidat olivat tieliikenteen kannalta hankalia. Kun matkaaja ajoi tai ratsasti kyläteitä, oli tämän tästä edessä veräjä ja sen avaaminen ja sulkeminen. Yhden kilometrin matkalla saattoi olla kymmenkunta veräjää, jotka kaikki olivat kiinni.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Riukuaita Wikimedia Commonsissa
Reino Halin - Puuaidanteko. http://www.youtube.com/watch?v=IssfYRMej8s
Riukuaidan kunnostamista Korteniemen perinnetilalla Liesjärven kansallispuistossa.
Puolangan Auholla sijaitsevan Tiaisen torpan riukuaidan närevitsaksia.
Riimukirjoitus
Historia > Alkuperä

Riimukirjoitusten alkuperästä on monenlaisia keskenään ristiriitaisiakin teorioita, eikä kaikkien riimukirjoitusten merkityksiä ole pystytty ehdottoman varmasti selvittämään. Riimuja on paikoin käytetty myös rinnan latinalaisten kirjainten kanssa.
Suosituimman teorian mukaan riimukirjoitus syntyi sen jälkeen, kun germaaniset heimot, muun muassa skandinaavit, olivat olleet tekemisissä roomalaisten kanssa. Rooman vaikutus heijastui niin kulttuuriin, tapoihin kuin kieleenkin. Riimukirjoitus on saanut innoituksensa roomalaisista aakkosista ja on tavallaan niiden pohjoismainen versio. Riimukirjoituksen ikä on askarruttanut tutkijoita. Germaanisten heimojen ja roomalaisten on arveltu olleen yhteydessä toisiinsa joskus ajanlaskun ensimmäisinä vuosisatoina. Tähän suuntaan viittaisivat myös tähän asti vanhimmat riimukirjoitukset. Kuitenkin vuonna 2021 löydetty Svingerudin kivi saattaa olla kuitenkin näitä jopa yli sata vuotta vanhempi. Löytö saattaakin muuttaa käsitystä riimukirjoituksen synnystä ja kehityksestä. Yhteys Roomaan saattaisi olla peräisin jo ensimmäisten keisarien, Augustuksen tai hänen välittömien seuraajiensa ajalta.
Toisen teorian mukaan niiden pohjana ovat olleet pohjoisitalialaiset kirjainmerkit joihin on yhdistetty barbaarikansojen vanhoja taikamerkkejä. Järjestykseltään riimuaakkosto kuitenkin poikkeaa Välimeren alueen aakkostoista. Erään teorian mukaan riimut ovat syntyneet yhden ainoan ihmisen työn tuloksena, jolla olisi ollut tietoa Välimeren pohjoislaidalla käytetyistä kirjainjärjestelmistä ja vapaata aikaa kehittää kokonaan uusi kirjaimisto. Teorian mukaan riimujen kehittäjä asui noin 100–200 vuotta ennen ajanlaskun alkua jossakin Alppien rinteillä tai niiden eteläpuolella ja kuului johonkin germaaniseen barbaarikansaan. Sieltä niiden käyttö levisi ensimmäisinä vuosisatoina Alppien pohjoispuolelle, josta se kulkeutui Saksan alueiden kautta pohjoiseen Eurooppaan asti. Ne levisivät kaupankäynnin ja liikkuvien heimojen mukana kohti pohjoista. Vanhimmat tunnetut riimukirjoitukset ovat peräisin toiselta vuosisadalta ajanlaskun alun jälkeen. Riimukirjoitus säilyi suunnilleen samanlaisena aina 600-luvulle saakka.
Historia > Vanhimmat riimukirjoitukset

Maailman vanhin riimukivi on löydetty Norjasta vuonna 2021. Se on samalla vanhin ajoitettu riimukirjoitus. Kivessä oleva teksti lienee kirjoitettu ennen vuotta 250, mahdollisesti jo vuonna 1 jaa. Kiveä kutsutaan Svingerudin kiveksi löytöpaikkansa mukaan. Kiven ikä arvioitiin radiohiiliajoituksella, koska riimukivi löytyi haudasta, jossa oli luita ja puuhiiltä. Kiven merkinnöistä erottuu yksi sana "idiberug". Tutkijat eivät tiedä, mitä sana tarkalleen tarkoittaa. Kyseessä voi esimerkiksi olla haudassa olleen henkilön nimi. Ennen löydön tekemistä ja tutkimista arveltiin, että ensimmäiset riimukivet kirjoitettiin joskus vuosien 300–400 paikkeilla. Kivi on hiekkakiveä. Riimukivi on lähes neliön muotoinen, sivuiltaan noin 30 senttimetrin kokoinen. Luun jäänteistä otettujen radiohiilinäytteiden mukaan hauta, josta kivi löytyi on vuosien 25 ja 250 väliseltä ajalta. Yhden näytteen mukaan hauta on viimeistään vuodelta 120.
Svingerudin kiven etupinta on tasainen, ja se on lähes täynnä riimikirjoitusta. Kirjoitusmerkkejä on myös kiven kapeammalla sivupinnalla. Tutkijat ovat arvelleet, että Svingerudin kivi on saattanut olla haudan paikan merkki tai muistokivi. Kivi oli aseteltu hautaan tekstipuoli alaspäin. Poikkeuksellista kivessä on sen sisältämän tekstin määrä. Kivi on nimittäin raaputettu lähes täyteen merkkejä, eikä kaikista synny järkeviä sanoja. Tutkijat kuvailevatkin tekstejä raapustuksiksi. Kuitenkin sana idiberug voisi olla taivutusmuoto Idibera-nimisesta naisesta. Se saattaa myös viitata Idiberung-nimiseen sukuun. Myös muut selitykset ovat mahdollisia.
Tanskan varhaisimpana riimutekstinä pidetään vuonna 2024 löytynyttä veistä, joka on ajoitettu noin vuoteen 150. Veitseen on kaiverrettu viidellä riimukirjaimella ”hirila”, joka tarkoittaa pientä miekkaa. Löytö tehtiin Fynin saarelta.
Ruotsin varhaisimpana riimutekstinä pidetään Mosista Gotlannista löydettyä keihäänkärkeä, joka on ajoitettu noin vuoteen 200 ja jonka kärkeen on riimuin kaiverrettu arvoituksellinen sana gaois. Muita tunnettuja varhaisia riimukirjoituksia on kaiverrettu Tanskan Gallehusista löytyneeseen kultaiseen Gallehushornet-torveen, joka on 400-luvulta ja joka on säilynyt vain kopiona, samoin kuin Möjbron kiveen (Möjbrostenen), joka pystytettiin Hagbyn pitäjään Uplantiin noin vuonna 500. Vanhemmalla futharkilla kirjoitettuja riimutekstejä on säilynyt paljon vähemmän kuin nuoremmalla futharkilla kirjoitettuja, sillä tunnetusta 6 000 riimukirjoituksesta vain 250 on kirjoitettu alkuperäisillä riimuilla. Näistä kirjoituksista 40 on löydetty Ruotsista.
Vanhemmalla futharkilla kaiverrettuja kirjoituksia on löydetty noin 200 kappaletta eri puolilta Eurooppaa, ja löytöjen suurin keskittymä on Tanskassa. Useimmat niistä on kaiverrettu esineisiin, kuten aseisiin, koruihin ja rahoihin.
Historia > Kirjoitusjärjestelmä jakautuu

Riimuaakkosto kehittyi vanhemman futharkin kauden jälkeen kahteen eri suuntaan. Englannissa ja Friisinmaalla riimuaakkostoon lisättiin merkkejä edustamaan uusia äänteitä. Tätä 28–31 kirjaimen anglosaksista futhorcia käytettiin Englannissa noin 600–800-luvuilla, mutta se väistyi latinalaisten aakkosten yleistyessä.
Historia > Nuorempi futhark

Riimukirjoitus katosi kristinuskon myötä Manner-Euroopasta ja Britanniasta 700-luvun loppuun mennessä.
Nuorempi futhark korvasi alkuperäisen riimumerkistön 800-luvulla. Muutos tapahtui, koska pohjoismainen kantakieli kohtasi 700–800-luvuilla muutoksia, joihin kansainvaelluksetkin vaikuttivat. Koska nuorempi riimurivi koostui 16 merkistä ja oli siten aikaisempaa lyhyempi, usealle merkille piti antaa useampi kuin yksi äännearvo. Kun vanhemman futharkin merkit olivat vastanneet pääasiassa kukin yhtä äännettä, nyt eräät merkit voitiin ääntää jopa viidellä eri tavalla käyttöyhteydestä riippuen. Nuoremmassa futharkissa oli esimerkiksi kaksi eri merkkiä vokaalille a ja konsonantille r. 1100-luvulla tulivat käyttöön niin sanotut pisteelliset riimut, joissa pisteen avulla erotettiin nuoremmassa futharkissa samalla merkillä kirjoitettuja äänteitä. Esimerkiksi pisteettömällä riimulla ᛐ merkittiin T-kirjainta ja pisteellisellä riimulla ᛑ D-kirjainta.
Nuorempi futhark tunnetaan kahtena pääasiallisena muotona: tanskalaisena ja ruotsalais-norjalaisena riimurivinä. Molempia muotoja käytettiin niiden viittaaman kielialueen ulkopuolellakin, mutta tanskalaiset riimut olivat futharkin vallitseva muoto Tanskassa ja ruotsalais-norjalaiset riimut yleisimpiä Ruotsissa ja Norjassa. Tanskalaisia riimuja nimitetään normaaliriimuiksi (normalrunor), ruotsalais-norjalaisia lyhytoksaisiksi riimuiksi (kortkvistrunor). Riimuihin voitiin lukemisen helpottamiseksi lisätä niin kutsuttuja lävistettyjä riimuja (stungna runor), joiden äännearvot olivat eriytyneemmät.
Merkkijärjestelmän vaihdos ei merkinnyt kielen muuttumista, vaan vuosien 800 ja 1225 välillä puhuttu riimuruotsi oli lähellä klassista muinaisruotsia, ja raja näiden kahden kielijakson välillä onkin melko keinotekoinen. Pohjoismaisesta kantakielestä eroamisen jälkeen ruotsin kieli onkin historiansa aikana muuttunut rakenteellisesti eniten 1300- ja 1400-lukujen taitteessa.
Historia > Nuorempi futhark > Välimerkit

Riimujen kaivertajat saattoivat käyttää välimerkkejä erottamaan sanoja toisistaan. Joskus välimerkkejä ei käytetty laisinkaan, joskus niitä kaiverrettiin sanojen sisälle. Riimukirjoitusten välimerkit ovat seuraavankaltaisia:
: +  x  ·  '
Myös välimerkkien ulkoasussa esiintyi vaihtelua, ja erilaisia välimerkkejä voitiin käyttää samassakin tekstissä.