stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mika Ihamuotila
Ura

Mika Ihamuotila opiskeli SYP:n tohtoriohjelmassa. Vuonna 1994 väitelleen Ihamuotilan väitöskirjan aihe oli “Yrityksen omistus, pääomarakenne ja investoinnit - teoria ja sen todentaminen käytännössä (engl. Corporate ownership, capital structure and investment: a theory and evidence.) Ihamuotila on vieraillut tutkijana Yalen yliopistossa.
Ihamuotila oli vuosina 1996–2006 talousvaikuttaja Björn Wahlroosin oikea käsi. Ihamuotila valittiin Suomen Pankkiyhdistyksen hallituksen puheenjohtajaksi vuonna 2004. Hän työskenteli Mandatum-pankissa johtajana ja sittemmin pankkijärjestelyjen jälkeen Sampo-konsernin johtotehtävissä. Hän kuitenkin sairastui vakavasti lokakuussa 2006 aivokasvaimeen, joutui vaikeaan leikkaukseen, jota seurasi pitkä toipilasaika. Kun Sampo ilmoitti myyvänsä pankkinsa tanskalaiselle Danske Bankille marraskuussa 2006, Ihamuotila ilmoitti kaupan julkistamistilaisuudessa, että hän ei jää pankin palvelukseen vaan siirtyy Sampo-konserniin, kuten myöhemmin myös yksityispankki Mandatumin johtaja Juhani Elomaa. Ihamuotilan tilalle Sammon toimitusjohtajaksi nousi varatoimitusjohtaja Ilkka Hallavo.
Ura > Marimekko

Lokakuun lopussa 2007 Ihamuotila osti Kirsti Paakkaselta sekä eläkeyhtiö Varmalta 13 prosentin osuuden Marimekosta. Osakekohtainen kauppahinta oli noin 12 euroa ja osakkeet olivat hänen omistamansa Muotitila Oy:n hallussa. Samalla Ihamuotila ilmoittavansa optiosta nostaa omistusosuutensa 23 prosenttiin vuonna 2008, joka takasi hänelle toimitusjohtajan paikan. Ihamuotila kertoi, että ”--Marimekkoa kehitetään pitkällä aikajänteellä” ja jatkoi, että ”-- viiden tai kymmenen vuoden tähtäimellä uskon, että Marimekko on hyvä sijoituskohde. Tuotanto pysyy Suomessa", hän vakuutti.
Maaliskuussa 2008 Ihamuotila kertoi, että vuoden 2008 yrityksen kasvu tulee kodin tavaroista, esineistä, ulkomailta ja uusista asiakasryhmistä. Ihamuotila uudisti Marimekon johtoryhmän: hallituksessa toimii mainostoimistoguru Ami Hasan, muotoilujohtaja Joakim Karskeen Nokiasta ja Konecranesin toimitusjohtaja Pekka Lundmark. Vanhasta hallituksesta jatkoivat vain Itellan johtaja Tarja Pääkkönen. Kirsti Paakkasen taloon tuomat suunnittelijat Jukka Rintala ja Jaana Parkkila siirrettiin syrjään.
Pari viikkoa Marimekon tulosvaroituksen jälkeen vuoden 2009 alussa uutisoitiin, että Ihamuotilan omistama Muotitila ei käytäkään vuonna 2007 sovittua optiota omistusosuuden nostosta, koska ”- - (hän) ei 'kyennyt' hankkimaan rahoitusta osakekaupalle”. Paakkanen piti Ihamuotilan toimintaa luottamuksen menetyksenä. Toisaalta Ihamuotila totesi, että hänellä ei ollut velvoitetta ostaa osakkeita. Talouskriisin myötä Marimekon osakkeiden arvo rojahti reilussa vuodessa kolmanneksen. Ihamuotilan Muotitilan tulot olivat peräisin lähes yksinomaan Marimekon osakkeiden osinkotuotoista. Marraskuussa 2010 Marimekko oli jo pörssin kannattavimpia yrityksiä ja se avasi uusia myymälöitä ulkomaille.
Ihamuotila joutui neurokirurgiseen uusintaleikkaukseen keväällä 2011.
Perhe

Mika Ihamuotila oli 20 vuotta naimisissa taidehistorioitsija Helena Ihamuotilan (o.s. Mandelin) kanssa. Heillä on neljä poikaa.. Mika Ihamuotila omistaa serkkujensa kanssa Histan sukukartanon Espoossa.
Mika Ihamuotilan isä Risto Ihamuotila toimi Helsingin yliopiston kanslerina. Hänen äitinsä Kristiina Ihamuotila on tekstiilitaiteilija. Mika Ihamuotilan isoisä oli ministeri Veikko Ihamuotila.
Ihamuotila kertoo harrastavansa lukemista, tennistä, saaristoa ja Alppeja.
Aiheesta muualla

Mika Ihamuotila. Ylen Elävä arkisto.
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Yle
Iisalmen vaakuna

Iisalmen vaakuna
Iisalmen vaakuna vuosina 1894–1963.
Iisalmen vaakuna pohjautuu vanhaan Jac. Ahrenbergin suunnittelemaan vaakunaan, joka kaupungille vahvistettiin 1894. Vaakunan jousiaihe on peräisin Savon maakuntavaakunasta, ja aaltokoro viittaa Iisalmen sijaintiin Koljonvirran rannalla laajojen järvialueiden keskellä. Kirveet muistuttavat aiempien sukupolvien tekemästä korvenraivauksesta, ja ruusut viittaavat sillä saatujen viljelysmaiden tuottamiin tuloksiin.
Vaakunan selitys on ”aaltokoroisesti musta-kultakatkoinen kilpi, jonka yläkentässä pystyssä jännitetty käsijousi, kokonaan kultaa, ja alakentässä kaksi piilukirvestä ristikkäin ja niiden varsien ympärillä saatteena neljä ruusua asetettuina 1 + 2 + 1, kaikki mustia.” Vaakunan on suunnitellut Ahti Hammar, ja Iisalmen kaupunginvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 16. toukokuuta 1963. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 24. syyskuuta samana vuonna.
Aiheesta muualla

Бойко Дм. А. Геральдика Великого Княжества Финляндского. – Запорожье, 2013.
Ihmeellinen Joosef

| Ihmeellinen Joosef |
| --- | --- |
 Toisen painoksen kansi, jossa on jo Mika Waltarin nimi
Kirjailija:  Mika Waltari
Kieli:  suomi
Genre:  viihderomaani
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  1938
Sivumäärä:  216
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Ihmeellinen Joosef eli elämä on seikkailua on Mika Waltarin nimellä M. Ritvala kirjoittama romanttinen viihderomaani vuodelta 1938. Se kertoo rikkaan perheen toimettomasta tyttärestä, joka rakastuu Joosefiin, köyhään, epäsovinnaiseen maisteriin ja aloittelevaan tiedemieheen. Ihmeellisessä Joosefissa Waltari käytti ensimmäisen kerran naista minä-muotoisena kertojana. Waltari sovitti kirjan samana vuonna myös näytelmäksi, ja Joosefin hahmossa on nähty yhtäläisyyksiä Waltarin myöhempien näytelmien huijarihahmoihin.
Julkaisu

Ihmeellinen Joosef ilmestyi 1938 WSOY:n 10 markan sarjassa numerolla 125. Kirjoittajaksi merkittiin anagrammi M. Ritvala. Waltari sovitti kirjan samana vuonna myös näytelmäksi. Kirja on käännetty viroksi ja tšekiksi.
Tapahtumat ja henkilöt

Romaanin kertojana on ”neiti ylioppilas” Karin Lauraeus, rikkaan perheen toimeton tytär. Hänellä ei ole juuri muuta tehtävää kuin seurustella ystäviensä kanssa, puhua tyhjänpäiväisyyksiä ja istuskella kahviloissa. Hän tutustuu kuitenkin sattumalta maisteri Joosef Huttuseen, joka on köyhä, epäsovinnainen tiedemiehenalku. Joosefilla on omaperäisiä ideoita, eikä hän välitä rahasta tai yleensäkään käytännön asioista. Hän on siis Karinin pinnallisten ystävien täydellinen vastakohta.
Karinin pikkuveljen Toivon pitää lukea kesälomalla ehtoihin, mistä Karin saa ajatuksen, että hänen perheensä voisi palkata Joosefin yksityisopettajaksi kesähuvilalle. Joosef onnistuukin tehtävässä erinomaisesti: hän voittaa puolelleen Karinin epäluuloisen äidin luottamuksen, saa Toivon opiskelemaan ahkerasti ja organisoi kylän pahatapaisille pikkupojille urheilukilpailuja. Hän myös puolustaa Karinia tappelussa ja saa puukoniskun takapuoleensa.
Vaikka Joosef yrittääkin aluksi vastustella ja vedota heikkoon taloudelliseen asemaansa, hän ja Karin päättävät mennä kihloihin.
Tarinan lopussa Joosef on päättänyt hankkia rahaa esiintymällä ennustajana. Karin kertoo hänelle, että hirviömäinen Ulla-täti on saanut hänen äitinsä suostumaan avioliittoon, ja Joosef lupaa kysyä Karinin isältä tämän tyttären kättä.
Arvioita

Ihmeellinen Joosef on saanut alaotsikokseen ”vakava ajanvieteromaani”. Hannu Marttilan mukaan romaani on toisaalta aikaansa nähden moderni, mutta pitää samalla yllä perinteisiä arvoja ja asenteita esimerkiksi naisen aseman suhteen. Lauraeuksen perheen henkilöhahmot – hallitseva nousukasmainen vaimo, tossun alle alistettu miljonäärimies, vallaton ylioppilastytär ja laiska koulupoika – ovat viihdekirjallisuudessa tavallisia. Ainoastaan Joosefin hahmo on epätavallinen, sillä hän ei paljastukaan tarinan lopussa valepukuiseksi kreiviksi tai miljoonaperijäksi, vaan hän on aito seikkailija. Marttila pitää loppuratkaisua ”häikäisevänä ja liikuttavana”.
Panu Rajala on kiinnittänyt huomiota siihen, että Ihmeellinen Joosef on ensimmäinen kerta, kun Waltari käyttää naista kertojana. Hän vertaa Karinin hahmoa Suuren illusionin ja Appelsiininsiemenen naispäähenkilöihin ja myös Hilja Valtosen itsenäisiin naishahmoihin, ja tarinassa on hänen mielestään Wodehousen tyyppistä ilottelua. Hän kuvailee kirjaa ”elegantiksi satiiriksi”. Marttila vertaa Karinin vanhempia Vihtoriin ja Klaaraan, tuon ajan suosittuun sarjakuvaan. Hän toteaa, ettei kirja ole tietenkään mestariteos, mutta ”Waltaria kannattaa aina lukea”. Jani Saxellin mukaan kirja on optimistinen, ”romanttis-viihteellinen seikkailu”.
Näytelmäsovitus

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Tuntematon paimenpoika parantaa taikapillinsä soitolla sairaan prinsessan saadakseen palkakseen hänet ja puoli valtakuntaa. | ” |
– Mika Waltari kuvaa näytelmän juonta käsiohjelmassa
Waltari sovitti romaaninsa näytelmäksi syksyllä 1938. Näytelmässä tapahtumat on keskitetty kahteen paikkaan, Lauraeuksen olohuoneeseen ja kesähuvilan kuistille, joten Joosefin köyhät kotiolot eivät tule näytelmässä esille ja hänen toimintansa huvilallakin kerrotaan vain repliikeissä. Päähenkilön nimi on muutettu Karinista Kaarinaksi, ja näytelmään on lisätty väärinkäsitysjuoni, jossa Kaarina sekoittaa perheen palvelijan puheet sulhaskandidaatista Joosefiin, vaikka todellisuudessa kyse on autonkuljettaja Anderssonista.
Ihmeellinen Joosef sai kantaesityksensä 15. helmikuuta 1939 Tampereen Teatterissa, jossa sen ohjasi Arvi Kivimaa. Joosefia esitti Oiva Sala ja Kaarinaa Irma Seikkula. Esitys sai huonot arvostelut, ja se haukuttiin suorasanaisesti Kansan Lehdessä. Edvin Laineen mukaan Waltari oli kuitenkin suhtautunut kritiikkiin tyynesti ja todennut: ”Tässä maassa saa jokainen sanoa vapaasti mitä haluaa.” Sen jälkeen näytelmää esitettiin myös Kansallisteatterissa, pääosissa Tauno Palo ja Kyllikki Väre, mutta se sai sielläkin viileän vastaanoton. Kansallisteatterin historian kirjoittaneen Rafael Koskimiehen mukaan teatterin johto oli arvellut näytelmän menestyvän yhtä hyvin kuin Kuriton sukupolvi, mutta se pettyi odotuksissaan. Näytelmässä oli hyviä hahmoja ja kohtauksia, mutta se ei oikein sopinut näyttämölle ja loppua kohti se kääntyi pinnalliseksi. Rajala arvelee, että Waltari oli innostunut näytelmiensä menestyksestä ja alkanut hutiloida. Näytelmää esitettiin vuosina 1939–1940 seitsemässä eri teatterissa.
Ihmeellisen Joosefin asetelma on samantapainen kuin Waltarin kahdessa aiemmassa näytelmässä (Kuriton sukupolvi ja Mies rakasti vaimoaan): porvarillinen perhe, jonka isä on saamaton ja äiti määrätietoinen, mutta pinnallinen. Toisaalta Joosefin tyyppi ennakoi Waltarin 1940-luvun huijarikomedioita (Gabriel, tule takaisin ja Omena putoaa). Maaria Koskiluoma pitää Joosefia aurinkoisimpana Waltarin huijarihahmoista. Joosef ei huijaa niinkään omaksi hyödykseen vaan toisten ihmisten hyväksi.
Idänsitruunaperhonen

| Idänsitruunaperhonen |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Kuusijalkaiset Hexapoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Perhoset Lepidoptera
Alalahko::  Glossata
Osalahko::  Erilaissuoniset Heteroneura
Yläheimo::  Päiväperhoset Papilionoidea
Heimo::  Kaaliperhoset Pieridae
Alaheimo::  Keltaperhoset Coliadinae
Suku::  Sitruunaperhoset Gonepteryx
Laji::  farinosa
Kaksiosainen nimi
 Gonepteryx farinosa  (Zeller, 1847) 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Idänsitruunaperhonen (Gonepteryx farinosa) on Kaakkois-Euroopassa ja Keski-Aasiassa tavattava sitruunaperhoslaji.
Koko ja ulkonäkö

Idänsitruunaperhonen muistuttaa varsin paljon sitruunaperhosta (Gonepteryx rhamni). Siivet ovat pituuteensa nähden leveät ja etusiiven kärki on suvulle tyypilliseen tapaan terävä. Takasiivessä on leveä kannus, joka on pitempi kuin muilla sitruunaperhosilla. Takasiiven ulkoreuna on kannuksen takana loivasti mutkitteleva. Siipien väri on vihertävänkeltainen ja oranssi keskitäplä on hyvin pieni tai puuttuu kokonaan. Koiraan etusiivet ovat takasiipiä kirkkaamman keltaiset ja siipien yläpinnalla siipisuomut ovat epätasaisesti, minkä vuoksi siipi näyttää jauhoiselta. Tuntosarven kärki on alapuolelta vaaleanpunainen.
Levinneisyys ja lentoaika

Idänsitruunaperhosta tavataan Balkanin niemimaan eteläosissa, pääasiassa Kreikassa ja levinneisyysalue ulottuu Turkkiin, Kaukasukselle ja Keski-Aasian läpi Himalajalle. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena toukokuulta elokuulle ja talvehtimisen jälkeen maalis-huhtikuussa.
Elinympäristö ja elintavat

Idänsitruunaperhonen elää mäkisissä maastoissa, kuivissa metsissä, pensaikkoisilla niityillä sekä puoliaavikoilla.
Ravintokasvi

Toukka elää paatsamilla (Rhamnus) sekä kärsimyskruunulla (Paliurus spina-christi).
Aiheesta muualla

Butterflies of Greece (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q2535947  CoL: 6KQQ6  EoL: 173304  EUNIS: 91103  Fauna Europaea: 440832  Fauna Europaea (new): d086057e-6bb2-4a64-ab1f-55eb7cc79d76  GBIF: 1920707  iNaturalist: 484050  IRMNG: 10467508  LepIndex: 178144  NCBI: 596575  Observation.org: 79752  Open Tree of Life: 275421
Ihmismaantiede

Ihmismaantiede (kreik. antropogeografia) on maantieteen tai tarkemmin yleismaantieteen osa-alue, joka keskittyy ihmisen, yhteisöjen ja yhteiskuntien tutkimiseen maantieteellisen tilan näkökulmasta. Tilan näkökulmaa jäsentäviä avainkäsitteitä ovat muun muassa alue, paikka, maisema, skaala, konteksti ja sijainti.
Vanhempi vastine käsitteelle ihmismaantiede on suomen kielessä ollut kulttuurimaantiede, joka on peräisin ruotsin kielen käsitteestä kulturgeografi. Englanniksi tätä muistuttava termi cultural geography viittaa erityisesti maantieteelliseen kulttuurintutkimukseen (suomeksi joskus myös ”kulttuurinen maantiede”), kun taas human geography tarkoittaa yleismaantieteen ihmistä tutkivaa osaa (erotuksena luonnonmaantieteestä, physical geography). Vastaavasti käsitteen ihmismaantiede eli antropogeografia vanhempi merkitys on ollut ihmisen ja ihmisrotujen levinneisyyden maantieteellinen tutkimus maapallolla.
Ihmismaantiede tutkii ihmisen toimintaa paitsi maapallolla, myös avaruudessa. Se tarkastelee kulttuuria, politiikkaa, taloutta ja ihmisen vuorovaikutussuhdetta luonnon kanssa. Näihin asioihin kuuluvia seikkoja ovat muun muassa kestävä kehitys, ruuantuotanto, luonnonvarojen ja energian käyttö sekä teollisuuteen ja asutukseen liittyvät seikat.
Ihmismaantieteen tutkimusalueita

Ihmismaantieteen jako tutkimushaaroihin ei ole yhtä vakiintunutta kuin luonnonmaantieteessä, ja tutkimushaarojen nimitykset vaihtelevat jonkin verran.
Yleisesti jaossa on mukana seuraavat alueet:
Poliittinen maantiede
Talousmaantiede
Väestömaantiede
Kaupunkimaantiede
Näiden lisäksi melko tyypillisesti käytössä on:
Kulttuurimaantiede
Yhteiskuntamaantiede
Kehitysmaantiede
Historiallinen maantiede
Terveysmaantiede
Matkailumaantiede
Edellä mainittujen jälkeen tulee joukko harvemmin mainittuja haaroja. Näitä ovat esimerkiksi:
Kielimaantiede (geolingvistiikka)
Liikennemaantiede
Maaseutumaantiede
Sotilasmaantiede
Uskontomaantiede
Kirjallisuutta

Häkli, Jouni: Meta hodos: Johdatus ihmismaantieteeseen.  Tampere:  Vastapaino, 1999.  ISBN 951-768-050-3
Darn That Dream

| ”Darn That Dream” |
| --- | --- |
Säveltäjä:  Jimmy Van Heusen
Sanoittaja:  Eddie DeLange
Julkaistu:  1939
Kieli:  Englanti
”Darn That Dream” on Jimmy Van Heusenin säveltämä ja Eddie DeLangen sanoittama musiikkikappale vuoden 1939 musikaalinäytelmästä Swingin’ the Dream. Musikaali oli jazztulkinta William Shakespearen  näytelmästä Kesäyön unelma ja kappaletta lauloivat siinä muun muassa Louis Armstrong ja Maxine Sullivan. Musikaali menestyi huonosti, mutta kappaleesta tuli suosittu. Mildred Bailey lauloi Benny Goodmanin orkesterin säestämänä vuonna 1940 listaykköseksi nousseen version, ja samana vuonna listoille nousivat myös Blue Barronin ja Tommy Dorseyn yhtyeiden nauhoitukset.
Kappale on jazzstandardi. Miles Davis nauhoitti sen vuoden 1950 albumilleen Birth of the Cool. Count Basien yhtye teki samana vuonna nauhoituksen laulaja Helen Humesin kanssa, ja orkesterin saksofonisti Dexter Gordon äänitti sen myös myöhemmin soolourallaan. Kappaleen ovat äänittäneet myös muun muassa George Shearing, Thelonious Monk, Nancy Wilson, Bill Evans ja Kenny Dorham.
Darlingdownsinhyppyrotta

| Darlingdownsinhyppyrotta> Uhanalaisuusluokitus |
| --- | --- |
 Hävinnyt  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Alaluokka::  Theria
Osaluokka::  Istukkanisäkkäät Eutheria
Lahko::  Jyrsijät Rodentia
Alalahko::  Hiirimäiset jyrsijät Myomorpha
Yläheimo::  Muroidea
Heimo::  Rottaeläimet Muridae
Alaheimo::  Varsinaiset rotat ja hiiret Murinae
Suku::  Australianhyppyrotat Notomys
Laji::  mordax
Kaksiosainen nimi
 Notomys mordax  Thomas, 1922 
Katso myös
   Darlingdownsinhyppyrotta Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Darlingdownsinhyppyrotta (Notomys mordax) on Muridae-heimon hyvin todennäköisesti sukupuuttoon kuollut jyrsijälaji.
Darlingdownsinhyppyrotta tunnetaan vain yhden Darling Downsista Queenslandista Australiasta vuonna 1846 löydetyn pääkallon perusteella. Nykyisin tuota kalloa säilytetään Lontoon Natural History Museumissa, minne sen lahjoitti John Gould vuonna 1846.
Iivantiira

Iivantiira on kylä Kuhmossa. Kylä sijaitsee noin 45 kilometrin päässä pohjoiseen Kuhmon kaupungin keskustaajamasta.
Kylä oli aiemmin vaikeasti saavutettavissa, koska sinne ei mennyt tietä. Vuonna 1953 valmistui niin sanottu Kekkos I-tie Kuhmosta Iivantiiraan.
Aiheesta muualla

Iivantiiran seudun www-sivut
Iamblikhos

| Iamblikhos> Ἰάμβλιχος |
| --- | --- |
 Iamblikhos.
Henkilötiedot
Syntynyt: n. 245 Khalkis, Syyria
Kuollut: n. 325
Ammatti:  filosofi
Koulutus ja ura
Opettaja:  Porfyrios
Oppilaat:  mm. Aidesios, Deksippos, Eustathios, Sopatros
Koulukunta:  uusplatonilainen
Tutkimusalue:  filosofia
Tunnetut työt:  Teurgia eli Egyptiläisistä mysteereistä, Pythagoraan elämä
Iamblikhos (m.kreik. Ἰάμβλιχος, lat. Iamblichus; n. 245–325) oli antiikin kreikkalainen uusplatonilainen filosofi. Hän määräsi myöhemmän uusplatonilaisen filosofian suunnan, ja mahdollisesti jopa suunnan koko läntiselle pakanuudelle sen viimeisinä vuosina. Hänet tunnetaan parhaiten Pythagoraan filosofiasta tekemästään koosteesta.
Elämä

Iamblikhos oli syyrialaisen uusplatonismin merkittävin edustaja, mutta hänen vaikutuksensa levisi laajalle antiikin maailmassa. Hänen elämänsä tapahtumia ja yksityiskohtia ei tunneta kovinkaan hyvin, mutta häneltä säilyneistä kirjoituksista voidaan päätellä hänen ajatustensa yleinen suunta. Hänen elämäkertatietonsa tulevat hänen elämäkertansa kirjoittajalta Eunapiokselta sekä Sudasta.
Iamblikhos syntyi Khalkiissa Syyriassa. Hän oli varakkaaseen ja maineikkaaseen perheeseen, ja hänen sanotaan olleen usean Emesan pappis-kuninkaan jälkeläinen. Hän opiskeli aluksi Anatolioksen alaisuudessa. Myöhemmin hän siirtyi opiskelemaan Porfyrioksen alaisuuteen. Tämä oli puolestaan ollut Plotinoksen, uusplatonismin perustajan, oppilas. Hänen tiedetään olleen Porfyrioksen kanssa eri mieltä ennen kaikkea teurgiasta.
Iamblikhos vastasi opettajansa arvosteluun teoksessaan Teurgia eli Egyptiläisistä mysteereistä. Tämä teos eroaa kuitenkin sekä tyylissä että opetuksessa Iamblikhoksen muista teoksista, joten on myös kyseenalaistettu, että hän olisi ollut teoksen kirjoittaja. Teos on kuitenkin varmasti peräisin hänen koulustaan, ja se merkitsi suurta käännekohtaa ajattelun historiassa, sillä se pyrki järjestelmällisesti antamaan käsitteellisen oikeutuksen aikansa monijumalaisille palvontamenoille.
Noin vuonna 304 Iamblikhos palasi Syyriaan ja perusti oman koulunsa Apameiaan, Antiokian lähelle. Kaupunki oli tunnettu uusplatonilaisista filosofeistaan. Hän suunnitteli opinto-ohjelman Platonin ja Aristoteleen opiskeluun, ja kirjoitti useita selityksiä näiden filosofien teoksiin. Näistä teoksista on säilynyt vain katkelmia. Suurin auktoriteetti hänelle oli kuitenkin Pythagoras. Hänen tiedetään kirjoittaneen teoksen Kokoelma pythagoralaisia oppeja, joka kokosi kymmenessä kirjassa yhteen tekstejä useilta muinaisilta ajattelijoilta. Teoksesta ovat säilyneet ainoastaan ensimmäiset neljä kirjaa, sekä osia viidennestä kirjasta. Teoksen johdantona toimi Iamblikhoksen kirjoittama Pythagoraan elämäkerta, Pythagoraan elämä.
Iamblikhoksen kerrotaan olleen hyvin sivistynyt ja oppinut mies, ja hän oli kuuluisa armeliaisuudesta ja itsensä kieltämisestä. Hänen ympärilleen kerääntyi useita oppilaita, ja hän eli näiden kanssa sydämellisessä ystävyydessä. Hänen ajatteluaan seuranneet ylistivät ja kunnioittivat häntä suuresti. Iamblikhoksen sanottiin kykenevän ihmetekoihin, mutta hän itse kielsi tämän. Rooman keisari Julianus oli sitä mieltä, että Iamblikhos hävisi filosofina ainoastaan Platonille, ja sanoi antavansa kaiken Lyydian kullan jos saisi tältä yhden kirjeen. Kun Iamblikhoksen filosofiasta kiinnostuttiin uudestaan 1400- ja 1500-luvulla, hänen nimeään mainittiin harvoin ilman etuliitettä ”jumalainen” tai ”kaikkein jumalaisin”.
Fabriciuksen mukaan Iamblikhos kuoli Konstantinus Suuren aikana, jonkin verran ennen vuotta 333.
Filosofia

Iamblikhoksen teoksista on säilynyt vain osa. Suurin osa teoksista tuhottiin Rooman valtakunnan kristillistämisen aikana. Nykyiset tiedot Iamblikhoksen ajattelusta tulevat osin Stobaiokselta ja muilta kirjoittajilta säilyneistä katkelmista. Myös hänen seuraajiensa, erityisesti Prokloksen, muistiinpanot antavat lisätietoja hänen ajattelustaan.
Merkittävimmin uusplatonistista teoriaa oli kehittänyt eteenpäin Plotinos. Iamblikhoksen esittelemät muutokset uusplatonistiseen filosofiaan koskivat lähinnä sen oppien yksityiskohtaisempaa selittämistä, pythagoralaisen lukusymbolismin systemaattisempaa käyttöä, sekä monien aiempien uusplatonilaisten ajatusten tulkitsemista läpikotaisin myyttisistä lähtökohdista, johtuen lähinnä itämaisen filosofian vaikutuksesta.
Iamblihos esitteli ajatuksen sielun ruumiillistumisesta materiaksi, sillä hän uskoi materian olevan yhtä jumalallista kuin muukin maailmankaikkeus. Tämä oli merkittävä ero hänen edeltäjiinsä verrattuna, sillä nämä uskoivat lähes gnostilaiseen tyyliin, että kaikki materia oli turmeltunutta.