Vuoksi
Historiaa > Vuoksen virtaamien muokkaaminen

Vuoksen mutkitteleva kulku Äyräpäältä Käkisalmeen on aina turhauttanut vesillä liikkuvia ja he ovatkin käyttäneet hyväkseen mahdollisuutta käyttää Suvantoa ja sen itäpään lyhyttä vetotaivalta (nimeltään Taipale) matkallaan Laatokalta ylös Vuokselle, ja takaisin. Suvannon vedenpinta oli silloin korkeammalla kuin se on nykyään ja sen oja laski suoraan Vuokseen. Vuosina 1817 tai 1818 autettiin veneiden vetämistä Taipaleen yli kaivamalla Suvannosta kaivanto Laatokkaan. Kaivannon tarkoitus lienee uuden lasku-uoman muodostaminen, mutta se syntyi vasta vuoden 1818 kevättulvan aikana. Vedenpinta oli Suvannossa 10,5 metriä korkeammalla kuin Laatokassa, kun järvi alkoi vuotaa myös Taipaleen suuntaan. Virtaava vesi kulutti nopeasti Taipaleen puoleista kannasta ja vedenpinnan lasku tapahtui suuren mullistuksen saattelemana. Järvenlaskussa Suvannon vedenpinta aleni noin seitsemän metriä. Näin syntyi Suvannosta Laatokkaan laskeva pieni oja, joka oli virtaamaltaan vaatimaton. Kun ojan paikalla virtasi myöhemmin leveä joki, kutsuttiin sitä Taipaleenjoeksi. Järvenlasku ei auttanut kaikkea vesiliikennettä, sillä suuret alukset eivät voineet hyödyntää Taipaleenjoen reittiä. Lisäksi Suvannon alkuperäinen lasku-uoma Vuokseen kuivui järvenlaskussa.
Lähes heti järvenlaskun jälkeen vuonna 1820 alettiin kansalaiskokouksessa puuhaamaan Vuoksen yhdistämistä Suvantoon. Yhdistämisellä haluttiin alentaa Vuoksen vedenpintaa 1,2 metrillä, joka olisi paljastanut 10 000 hehtaaria joenpohjaa viljelymaaksi. Suvannon ranta-asukkaat eivät yhtyneet muiden asukkaiden hankkeeseen, sillä he pelkäsivät kärsivänsä pinnanlaskussa eniten. Vastustus ei lannistanut yrittelijäitä, vaan uusia hakemuksia laitettiin  toistuvasti vireille. Vuonna 1844 sattui suurta vahinkoa aiheuttanut kevättulva, joka sai myös alueen kuvernöörin paroni Kasimir von Kothenin asian puhemieheksi. Kun lupa saatiin, tehtävää suorittamaan komennettiin everstiluutnantti Alfred Sternvall. Hän esitti vuonna 1848 suunnitelman, jonka kustannusarvio vastasi viidesosaa kruunun vuotuisista tuloista. Hän väitti, että uusi syntyvä uoma olisi purjehduskelpoinen, mikä oli sekä kaupallisesti että sotilaalisesti hanketta puoltavia seikkoja. Hankkeen suuret kustannukset saattoivat synnyttää epäröintiä, mutta Krimin sota antoi sille vauhtia. 23. maaliskuuta 1856 oli suunnitelmalle annettu lupa ja seuraavana päivänä julisti Aleksanteri II toimenpideohjelman, jolla kehitettäisiin valtakunnassa kulkuväylien verkostoa. Ammattitaitoinen työväki ja sen työnjohto saatiin juuri valmistuneelta Saimaan kanavan työmaalta. Työt Kiviniemellä etenivät loppusuoralle syyskuussa 1857 ja syyskuun 17. päivä sulkuportit avattiin. Vuoksen vesi syöksyi kannaksen yli ja kulutti sen matalaksi. Vaikka Suvannonjärven tyhjentymistä muistuttavaa mullistusta ei syntynytkään, ei lopputulos ollut lainakaan suunnitelman mukainen. Kiviniemen paikalle jäi kolmemetrinen kuohuva koski, jota oli veneillä vaikea ylittää eikä suuret laivat mahtuneet kosken ohitse. Lisäksi Vuoksen alajuoksulla Käkisalmen suunnassa sen vedenpinta aleni 1,5 metriä ja Vuoksen liikennekelpoisuus heikkeni siellä. Tiurunkoski lähes kuivui ja toinen sivuhaara jäi vähävetiseksi. Vedenlaskun positiivinen seuraus oli paljastuneen joenpohjan määrä. Sen pinta-alasta ei ole säilynyt tarkkoja tietoja, mutta sen suuruusluokka lienee 20 000 hehtaaria.