stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Suonenjoki
Kirjallisuutta

Dahlbacka, Carol. Kotiseutumme Karttula, Keitele, Suonenjoki, Tervo, Vesanto 2003–2004. Botnia-Foto, 2004. ISBN 952-5176-35-5.
Koivistoinen, Aulis. Suonenjoki– Hyvä paikka yrittää elää. Omakustanne, Helsinki, 2018.
Ropponen, Jari. Suonenjoen historia : pitäjien takamaasta mansikkakaupungiksi. Suonenjoen kaupunki, 1993. ISBN 951-96850-0-6.
Kauppinen, Veli-Matti. Suonenjoki, alakylältä yläkylälle. Omakustanne, Suonenjoki, 2011. ISBN 978-952-92-8872-4.
| n k Pohjois-Savon maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Iisalmi  Joroinen  Kaavi  Keitele  Kiuruvesi  Kuopio  Lapinlahti  Leppävirta  Pielavesi  Rautalampi  Rautavaara  Siilinjärvi  Sonkajärvi  Suonenjoki  Tervo  Tuusniemi  Varkaus  Vesanto  Vieremä 
Entiset kunnat:  Iisalmen maalaiskunta  Juankoski  Kangaslampi  Karttula  Kuopion maalaiskunta  Maaninka  Muuruvesi  Nilsiä  Riistavesi  Säyneinen  Varpaisjärvi  Vehmersalmi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI 2  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Suomi (KANTO) 2  Yhdysvallat 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Suonenjoen rautatieasema 2019.
Pähkinäsaaren rauhan rajan muistomerkki (1969) Suonenjoki-joen Kruunusillan vierellä.
Suonenjokea ilmakuvassa.
Kilven Kuoro
Kuoronjohtajialähde?

Wilho Julius Siukonen 1913–1924
Armas Siukonen 1925–1926
Martti Turunen 1926
Väinö Pesola 1926–1950
Ossi Elokas 1938–1940
Kalervo Tuukkanen 1950–1951
Carl-Henrik Christiernin 1952–1957
Jalmari Kahri 1957–1961
Eero Polas 1961–1964
Eino Antti Kirvessalo 1964–1965
Heikki Teittinen 1965–1969
Oskari Rasilainen 1969–1974
Erkki Pullinen 1975–1976
Tauno Vänttinen 1977–1980
Jarmo Kokkonen 1980–1982
Tapani Länsiö 1982–1985
Kari Pappinen 1985–1987
Teppo Salakka 1987–2000
Hanna Remes 2000–
Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aiheesta muualla

Cantama.com (musiikkinäyte) (Arkistoitu – Internet Archive)
Spotify
Youtube
Kilven Kuoron kotisivut
Koski, Mikko-Oskari: Soi, laulumme! -Kilven Kuoro 1913-2013, ISBN 978-952-93-3001-0
Swithelm

Swithelm tai Swithhelm (k. 665) oli Essexin kuningas noin 660–665. William Malmesburylainen nimeää Swithelmin Sigeberht Hyvän veljeksi ja seuraajaksi. Hänen mukaansa Cedd kastoi Swithelmin Itä-Angliassa. Beda Venerabiliksen mukaan Swithelm oli Sexbaldin poika. Beda mainitsee myös Ceddin suorittaman kasteen, mutta hänen kirjoituksissaan ei sanota, että Swithelm ja Sigebert olisivat olleet veljeksiä. Swithelmin kuninkuuden aikana Essex joutui useiden muiden anglosaksien kuningaskuntien tavoin alistumaan Mercian kuninkaan Wulfheren alaiseksi.
Taisto Sinisalo

| Taisto Sinisalo |
| --- | --- |
 Taisto Sinisalo 1970–luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 29. kesäkuuta 1926 Kotka
Kuollut: 26. maaliskuuta 2002 (75 vuotta) Kotka
Poliitikko
Puolue:  SKDL, SKP, SKPy, Vas.
Asema:  Kansanedustaja (1962–1979)
Vaalipiiri:  Kymen läänin vaalipiiri
Kotipaikka:  Kotka
Puoliso:  Saara Annikki Turkia (1948–)
Taisto Jalo Sinisalo (29. kesäkuuta 1926 Kotka – 26. maaliskuuta 2002 Kotka) oli suomalainen poliitikko. Sinisalo toimi SKDL:n kansanedustajana 1962–1979 ja SKP:n varapuheenjohtajana 1970–1982. Sinisalo johti 1970- ja 1980-luvuilla SKP:n sisäistä oppositiota, joka nimettiin hänen mukaansa taistolaisiksi.
Elämä ja ura > Lapsuus

Taisto Sinisalo syntyi Kotkassa Jaada Sinisalon aviottomana lapsena. Äiti Jaada Sinisalo ja hänen avopuolisonsa Karl Lindstedt olivat aktiivisesti mukana kommunistien salaisessa toiminnassa. Lindstedt oli kaupungin johtavia vasemmistolaisia ja istui vuosia vankilassa. Taiston ensimmäinen muistikuva isästään oli eräs varhainen aamuhetki, kun isä oli palannut kotiin Tammisaaren pakkotyölaitoksesta. Nuori Taisto varttui kotkalaisten kommunistien keskuudessa ja oppi politikoinnin aakkoset. Perhe asui aluksi työväentalon vieressä, sitten Katariinan kaupunginosassa. Perheen aatemaailmaa kuvasi se, että Taisto Jalon veljet olivat nimiltään Usko Aatos ja Uljas Voitto.
Sinisalo harrasti lapsena jalkapalloa ja muita lajeja Kotkan Reippaassa. Hän kannatti kaupungin työläisseuroja kuten KTP:tä.
Talvisodan alettua poliisi teki kotietsinnän Sinisalon perheen asuntoon. Ratsian yhteydessä tutkittiin tarkoin myös 13-vuotiaan Taiston päiväkirja. Perhe lähti kotoaan sotaa pakoon ja oleskeli Metsolassa ja Anjalassa. Välirauhan aikana Sinisalo levitti vasemmistolaista Vapaa Sana -lehteä kotkalaisiin koteihin.
Jatkosodan alkuaikoina Sinisalo työskenteli liike- ja varastoalalla Gutzeitin laatikkotehtaalla ja Karjakunnassa, kunnes hänet kutsuttiin Puolustusvoimien palvelukseen. Sinisalon ikäluokka oli viimeinen sodan aikana armeijaan joutunut ja hänen komennuksensa rannikkotykistössä jäi varsin lyhyeksi. Hän osallistui varsinaiseen sodankäyntiin vain 2–3 päivän ajan häätäessään saksalaisia Suursaaresta.
Elämä ja ura > Nuori aktivisti

Vuonna 1943 Sinisalo liittyi vanhempiensa kehotuksesta Kotkan sosialidemokraattisiin nuoriin ja hänet valittiin pian järjestön johtokuntaan. Puhetaitoa Sinisalolle opetti osastossa Meeri Kalavainen. Jatkosodan päätyttyä Sinisalo tovereineen lähti SDP:n järjestöstä ja 7. marraskuuta 1944 hän oli perustamassa Kotkan kansandemokraattista nuoriso-osastoa. Uusi yhdistys oli mukana muodostamassa Suomen Demokraattista Nuorisoliittoa (SDNL) myöhemmin samana vuonna. Sinisalo organisoi SDNL:n osastoja ja järjesti iltamia ympäri maakuntaa. Hän piti ensimmäisen isomman puheensa vappuna 1945 Sippolan Järventaustan työväentalolla.
Sinisalo hyväksyttiin Suomen Kommunistisen Puolueen jäseneksi Kotkan osaston ensimmäisessä julkisessa kokouksessa. Sinisalo pääsi Helsinkiin perustettuun kommunistien Sirola-opistoon ensimmäisten joukossa syksyllä 1946. Hän suoritti opinnot mallikkaasti ja keräsi kehuja sekä tutustui lähemmin tulevaan puolisoonsa. Sinisalo arvosti suuresti Sirolasta saamiaan teoreettisia valmiuksia. Häntä opettivat muun muassa Antti Hyvönen, Akseli Mod, Eino Gustafsson ja Eino Nevalainen. Valmistuttuaan Sinisalo palkattiin SDNL:n Kymen piirisihteeriksi.
Kunnallisvaaleissa 1950 Sinisalo valittiin Kotkan kaupunginvaltuustoon. Jo tätä ennen hän oli toiminut nuorisolautakunnan puheenjohtajana. Sinisalo istui valtuustossa vuoteen 1972 asti toimien osan ajasta valtuustoryhmänsä puheenjohtajana.
Sinisalo siirtyi SDNL:stä SKDL:n piirin leipiin valistussihteeriksi. Vuonna 1954 Sinisalo sairastui ilmeisesti ylirasituksen vuoksi. Toivuttuaan hän lähti kesäkuussa 1955 opiskelemaan Moskovan Yhteiskuntatieteiden akatemiaan. Pari vuotta kestäneiden yhteiskuntatieteiden, filosofian, historian ja taloustieteen opintojen aikana ongelmia tuotti esimerkiksi venäjän kieli, jota Sinisalo ei osannut sanaakaan Neuvostoliittoon lähtiessään.
Elämä ja ura > SKP:n luottomies

Palattuaan Suomeen Sinisalo palkattiin helmikuussa 1957 SKP:n Kyminlaakson piirisihteeriksi, kun Kauko Sahari luopui toimesta Sinisalon hyväksi. Sinisaloa oli harkittu tehtävään jo vuodesta 1950. Sinisalon tehtäväksi tuli piirin pitäminen luokkakantaisissa käsissä.
Vuonna 1959 SKDL:n kansanedustaja Toivo Kujala kuoli ja hänen tilalleen nousi Veikko Kansikas. Kansikas esiintyi itsenäisesti ja hän joutui pian piirijärjestönsä epäsuosioon. Piiri halusi tilalle luotettavampana pidetyn Sinisalon. Vuoden 1962 vaaleissa Kansikas syrjäytettiin mainonnassa ja Sinisalosta tehtiin SKP:n pääehdokas. Sinisalo nousi eduskuntaan. Hän uusi paikkansa seuraavissa vaaleissa 6 537 äänellä. Sinisalo valittiin myös presidentin valitsijamieheksi vaaleissa 1962, 1968 ja 1978.
Sinisalo osallistui vuoden 1962 nuorisofestivaalien järjestelyihin Helsingissä. Hänen vastuullaan oli pohjoiskorealaisen delegaation ylläpito.
Sinisalo valittiin SKP:n keskuskomitean varajäseneksi 12. edustajakokouksessa 1960. Maaliskuussa 1965 hän nousi poliittisen toimikuntaan. Alkuvuonna 1966 pidetyssä 14. edustajakokouksessa Sinisalo oli vähällä pudota keskuskomiteasta, mutta avuksi tuli omasta edustajastaan luopunut Etelä-Karjalan piiri, ja Sinisalo valittiin jatkokaudelle tiukan äänestyksen jälkeen.
Elämä ja ura > SKPy ja viimeiset vuodet

Vuonna 1984 SKP valitsi puheenjohtajaksi Arvo Aallon, joka erotti kapinoivan vähemmistön vuosina 1985–1987. Sinisalon johtama oppositio järjestäytyi SKP:n järjestöjen toimikunnaksi, jonka johtajaksi tuli Sinisalo. Hän jatkoi tehtävässä, kun toimikunta vuonna 1986 muodosti Suomen Kommunistisen Puolueen (yhtenäisyys) (SKPy).
Vuonna 1982 Sinisalo peri Ville Pessiltä aseman NKP:ltä SKP:lle Kansainvälisen ammattiyhdistysrahaston kautta tulleen taloudellisen avustuksen vastaanottajana. Asiasta närkästynyt puolueen enemmistö pyrki tämän jälkeen irtautumaan rahoituksesta. Vuodesta 1984 alkaen Sinisalo oli tuen ainoa vastaanottaja ja maksut enemmistölle loppuivat. Rahastosta kanavoitiin oppositiokommunisteille Sinisalon välityksellä vuosina 1984–1988 noin 5,6–12 miljoonaa markkaa vuodessa. Sinisalo vastaanotti rahaa vuoteen 1990 asti. Asia paljastui vuonna 1991, kun suomalaiset ja neuvostoliittolaiset tiedotusvälineet saivat haltuunsa välitystä koskevia kuitteja ja muistioita. Sinisalo kielsi ottaneensa rahaa. Sinisalo oli 1980-luvulla talousasioiden merkeissä yhteyksissä myös Saksan sosialistisen yhtenäisyyspuolueen tovereihin.
Sinisalo johti SKPy:tä kaksi vuotta. Elokuun 1988 puoluekonferenssissa hän jätti paikkansa, ja tilalle valittiin Kajanoja. Puoluesihteeriksi nousi Yrjö Hakanen, Sinisalon aiempi poliittinen sihteeri. Sinisalo jäi edelleen poliittiseen toimikuntaan.
Sinisalo osallistui Vasemmistoliiton perustavaan kokoukseen. Hän toimi Vasemmistoliiton edustajana Kotkan kaupunginhallituksessa. Syksyn 1992 kunnallisvaaleissa Sinisaloa ei kuitenkaan päästetty Vasemmistoliiton ehdokkaaksi. Hänet poistettiin listalta  koska Vasemmistoliitto ei halunnut enää "taistolaisuuden" leimaa puolueen nimeen.
Sinisalo jatkoi aktiivista politikointia 1990-luvun loppupuolelle saakka. Hän oli kuolemaansa asti SKPy:tä seuranneen uudelleen perustetun SKP:n kannattaja. 1990-luvulla Sinisalo kirjoitti myös elämäkerran työväenliikkeen kotkalaisveteraani Väinö Meltistä.Omaa henkilökohtaista muistelmia SKP:n ajoilta Sinisalo ei kirjoittanut.
Taistolaisuus

Sinisalo itse ei ollut otettu Helsingin Sanomien 1971 keksimästä lisänimestä taistolaisuus, joka syntyi kuvaamaan SKP:n opposition ja sen Tiedonantaja-lehden ympärille ryhmittynyttä liikettä. Käsite koettiin Tiedonantajaliikkeen piirissä halventavaksi ja henkilöpalvontaan viittaavaksi. Viittaus liikkeen taistelevaan luonteeseen osoittautui suosituksi ja taistolaisuudesta tuli pysyvä osa poliittista sanastoa.
Sinisalo ei ollut yhteyksissä nuoriin radikaaleihin 1960-luvun loppupuolella. Uusvasemmistolaisuus jätti hänet kylmäksi. Suhteet kehittyivät läheisiksi vasta, kun nuoret 1970-luvun alussa, niin sanotun proletaarisen käänteen myötä, ryhtyivät tukemaan SKP:tä. Sinisalo tunsi hyvin poliittisen laululiikkeen taistolaiset esiintyjät, ja hän puhui usein tilaisuuksissa, joissa taiteilijat esiintyivät.
Sinisaloa kutsuttiin usein stalinistiksi. Hän ei pitänyt nimitystä oikeutettuna. Sinisalo tunnusti Stalinin saavutukset sosialismin kehitystyössä ja fasismin kukistamisessa, mutta hän tuomitsi yksilöpalvonnan virheet NKP:n ja SKP:n linjausten tavoin. Stalinisti-sanan käytöstä itseensä viittaavana Sinisalo totesi, että kun kommunisti-sanan kirousvoima oli menettänyt väkevyyttään, hänen oikeistolaiset vastustajansa etsivät tilalle uuden haukkumasanan.
SKP:n enemmistö käytti joskus taistolaisuudesta synonyymiä sinisalolaisuus.
Aate

Sinisalo oli aina marxilais-leniniläisen oikeaoppisuuden ja luokkakantaisuuden vaalija. Hän vastusti kaikenlaisia reformistisia ja revisionistisia poikkeamisia oikealta linjalta. Hän ei kuitenkaan edustanut SKP:n opposition jyrkintä suuntausta.
Sinisalolla oli lämpimät välit Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen eikä hän empinyt käyttää neuvostoliittolaisten vaikutusvaltaa politiikassa. Sinisalo käsitteli usein SKP:n ristiriitoja avoimesti NKP:n edessä, mitä enemmistöjohto piti nolona. Sinisalo kuului Suomi–Neuvostoliitto-Seuran keskushallitukseen, ja hän vastusti tarmokkaasti kaikkea neuvostovastaisuudeksi tulkitsemaansa. Vuonna 1971 Sinisalo teki eduskuntakyselyn neuvostovastaiseksi ja äärioikeistolaiseksi tulkitsemastaan maantiedon oppikirjasta, joka vedettiin sittemmin markkinoilta. Sinisalo kuului myös Suomen Rauhanpuolustajien keskustoimikuntaan.
1980-luvun lopulla Sinisalon aate koki muutoksia NKP:ssä tapahtuneiden uudistusten seurauksena. Gorbatšovin perestroika-politiikka sai Sinisalosta uskollisen tukijan.
Sinisalo säilytti kommunistisen vakaumuksensa Neuvostoliiton romahdettua. Vuonna 1996 Tiedonantajalle antamassaan haastattelussa Sinisalo kertoi kuitenkin tapahtuneen olleen hänelle "äärimmäisen vaikeaa" aikaa ja hän myönsi olleensa väärässä luottaessaan viralliseen tietoon, kaunisteluun ja valehteluun mutta ei hyväksynyt  yleistä historian näkemystä  "voittajien historiasta" jossa Neuvostoliitto kuvattiin  "pahan valtakuntana".
Yksityiselämä

Vuonna 1948 Sinisalo avioitui Saara Turkian kanssa. Pari sai 1950-luvun alussa kolme lasta. Sinisalon tapaan myös Turkia oli tunnetusta vasemmistolaisesta suvusta.
Sinisalon eno oli SDP:n kansanedustaja Väinö Sinisalo. Näyttelijä Veikko Sinisalo (Väinön poika) oli Taiston serkku.
Sinisalo ei koskaan kuulunut kirkkoon.
Teoksia

Kommunistin puheenvuoro. Vallankumouksellisen työväenliikkeen kehityksestä ja näköaloista sekä tavoista ja tavoitteista (1975)
Niin muuttuu maailma – Muistikuvia ja mielipiteitä (Tammi 1978)
Vastaus on vasemmistopolitiikka (1980) (Juhani Ruotsalon kirjoittama)
Päälinjalla. Puheita ja kirjoituksia (1986)
Sinisalo, Taisto & Korjus, Olli: Väinö Meltti (1898–1964): Ajankuvia itsenäisyytemme ensimmäisiltä vuosikymmeniltä: ”Olen marxilainen demokraatti päämääränä sosialistinen yhteiskunta”: Tutkielma tutkijasta, poliitikosta, kansanedustajasta ja poliittisesta vangista, Kotkan työväenopiston johtajasta, SKDL:n perustajasta ja maaherrasta.  Kotka / Helsinki:  Kotkan työväenyhdistys / Demokraattinen sivistysliitto, 1998.  ISBN 951-97831-0-5
Sveitsin vanha valaliitto

Vuoden 1291 liittokirja on valaliiton latinankielinen perustamissopimus.
Sveitsin vanhan valaliiton alueellinen kehitys vuosina 1291–1797.
Sveitsin vanha valaliitto 1700-luvulla.
Sveitsin vanhan valaliiton 13 kantonia.
Sveitsin vanhan valaliiton liittolaiset (saks. Zugewante Orte).
Sveitsin vanha valaliitto (saks. Eidgenossenschaft) oli nykyisen Sveitsin valtion edeltäjä. Se oli kantoneiksi kutsuttujen varsin itsenäisten pikkuvaltioiden liitto, joka kesti lähes viidensadan vuoden ajan 1200-luvun loppupuolelta aina vuoteen 1798 asti.
Valaliiton ytimenä oli Alppien laaksojen yhdyskuntien sopimus, joka mahdollisti vapaakaupan niiden välillä ja suojasi elintärkeitä kulku- ja kauppareittejä. Ensimmäinen liittoa kuvaava asiakirja on vuodelle 1291 päivätty liittosopimus, jonka allekirjoittivat Uri, Schwyz ja Unterwalden.
Legenda

Legendan mukaan valaliitto perustui Rütlischwur-valaan eli Rütlin niityllä tehtyyn ”Rütlin valaan”. Se liittyy myös legendaan Sveitsin kansallissankarista Wilhelm Tellistä. Tarinan eri versioiden mukaan vala vannottiin joko liiton perustamisen yhteydessä vuonna 1291 tai vuonna 1307. Legenda kuitenkin perustuu vasta 200 vuotta myöhemmin kirjoitettuihin kronikoihin.
Valaliiton synty

Sveitsi kuului vuodesta 1032 Saksalais-roomalaiseen keisarikuntaan. Keisari Fredrik II antoi 1200-luvulla paljon vapaakaupunkioikeuksia eri puolille valtakuntaa, sillä hän tarvitsi liittolaisia paavia vastaan käymissään riidoissa. Tuki ei silti aina riittänyt kaupunkien porvaristolle, vaan ne liittoutuivat alueittain pitääkseen kiinni oikeuksistaan erityisesti Habsburg-suvun vaatimuksia vastaan. Sveitsin valaliitto oli yksi näistä, mutta erona oli se, että sveitsiläisten liitto koostui talonpojista.
Tilanne kärjistyi, kun vuonna 1271 keisariksi nousi Rudolf I Habsburgilainen. Enää eivät talonpojat voineet vedota keisariin Habsburgeja vastaan. Sveitsiläisten oli turvauduttava toisiinsa, ja näin syntyi vuoden 1291 valaliitto. Edellä mainitut kolme kantonia lupasivat liittosopimuksessa toisilleen kaikkea apua, jota ne saattoivat antaa sitä vastaan, joka yritti harjoittaa väkivaltaa tai vääryyttä jotakuta liittolaista vastaan. Sellaisessa tapauksessa piti kahden muun liittolaiskantonin väestön omalla kustannuksellaan kiiruhtaa torjumaan hyökkäystä ja kostamaan vääryyttä. Keskinäisen apulupauksen lisäksi vala sisälsi lupauksen olla päästämättä alueelle tuomariksi ulkopuolisten mahtien edustajia. Vuoden 1291 valaliiton kantonit Uri, Schwyz ja Unterwalden sijaitsivat kaikki Vierwaldstätterjärven ympärillä.
Kahdeksan vanhan kantonin liitto

Vala joutui koetukselle vuonna 1315, kun Schwyzin kantoni hyökkäsi Habsburgien hallitseman Einsiedelnin luostarin kimppuun ja Itävallan herttua Leopold I aloitti sitä vastaan sodan. Valaliittolaiset voittivat hänet Morgartenissa ja tekivät rauhan Habsburgien kanssa 1318. Morgartenin taistelu oli valaliiton tulikoe, jossa yksimielisyys kesti horjumatta. Liittokuntaan yhtyi vuonna 1332 Luzernin kaupunki. Kaikkien asukkaiden oli vannottava noudattavansa valaa, jolloin heistä tuli valaliittolaisia (saks. Eidgenossen). Zürichin liittyminen liittoon aiheutti vuonna 1351 jälleen selkkauksen Itävallan kanssa. Vuonna 1353 mukaan tuli Bern. Näin oli syntynyt "kahdeksan vanhan kantonin" (saks. Acht Orte) liitto: ytimenä kolme alkuperäistä kantonia ja uusina Luzern, Zürich, Bern, Zug ja Glarus.
Laajentuminen

Laidunmaan puute aiheutti valaliiton laajentumisen tarpeen. Vuonna 1403 Uri otti haltuunsa Sankt Gotthardin solan eteläpään Italiasta ja valaliitto anasti 1415 Itävallalta Aargaun ja Thurgaun. Valaliiton sotilaallinen maine tuli tunnetuksi, ja monet alueet liittoutuivat sen kanssa. Vuonna 1436 syntyi sisäinen selkkaus, kun sekä Schwyz että Zürich vaativat itselleen samaa itävaltalaista aluetta. Zürich liittoutui keisarin kanssa, ja vuosina 1443 ja 1444 käytiin taisteluja niiden kesken. Toisaalta Bern kävi 1470-luvulla kantonien tukemana sodan Burgundia vastaan, ja saaliinjaosta tuli riitaa kantonien kesken. Kaikkiaan nämä laajensivat valaliittoa niin, että vuonna 1513 kantoneja oli kolmetoista. Tästä alkaen sveitsiläiset eivät enää puuttuneet sotilaallisesti Euroopan asioihin, mutta toimittivat kyllä palkkajoukkoja ympäristössä käytyihin sotiin.
Rauhan ja kehityksen aika

Sveitsi oli vuosisatojen ajan rauhan tyyssija, jonka suurin myrsky oli uskonpuhdistus. Vasta 1700-luvulla alkoi esiintyä jännitteitä, jotka johtuivat johtavan luokan harvainvallasta. Katoliset kantonit kapinoivat vuonna 1847 Sonderbundin sodassa, mikä päättyi kapinallisten tappioon. Ranskan suuri vallankumous aiheutti Sveitsissä hajaannuksen, jossa Ranska valtasi kantoneista osan ja sekaantui muillakin tavoin Sveitsin asioihin. Tämä johti valaliiton hajoamiseen vuonna 1798.
Valaliittoa seurasi lyhytikäinen Napoleonin sotien aikainen Helvetian tasavalta vuonna 1803.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Sveitsin vanha valaliitto Wikimedia Commonsissa
Leonie Swann

| Leonie Swann |
| --- | --- |
 Leonie Swann, 2006.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1975 Dachau
Kansalaisuus:  saksalainen
Kirjailija
Tyylilajit:  rikoskirjallisuus
Esikoisteos:  Murha laitumella (2005)
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Leonie Swann (s. 1975 Dachau, Länsi-Saksa) on saksalainen rikoskirjailija. Swann on opiskellut filosofiaa, psykologiaa ja englanninkielistä kirjallisuutta Münchenissä. Hän asuu nykyään Berliinissä. Hänen esikoisromaanistaan Murha laitumella (2005) tuli menestys, ja se on käännetty 32 kielelle.
Suomennettu romaani

Murha laitumella: Lammasdekkari.  ((Glennkilll: Ein Schafskrimi, 2005.) Suomentanut Helen Moster)  Helsinki:  WSOY, 2007.  ISBN 978-951-0-31688-7
Ihmissutta ken pelkäisi (Garou. Ein Schaf-Thriller 2007) Suomentanut: Ilona Nykyri, Helsinki: WSOY, 2011. ISBN 978-951-0-37783-3
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Korea  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  Europeana  IdRef
Energia Kanadassa

Energia Kanadassa käsittelee energiantuotantoa ja -kulututusta Kanadassa. Kanadassa on merkittävästi energiavaroja: vesivoimaa, öljyä, öljyhiekkaa ja maakaasua.
Energiankulutus asukasta kohti vuonna 2022 oli 315,581 miljoonaa BTU:ta, maailmassa seitsemänneksi suurinta.
Vuonna 2022 loppukäyttäjistä suurin ryhmä oli liikenne (30%), toisena teollisuus (23 %). Kotitalouksien energiankäytön osuus oli 16,7 %.
Germanwatchin mukaan Kanadan osuus maailman vuoden 2008 hiilidioksidipäästöistä oli 1,9 % (jaettu 7-8. sija), energiankulutuksesta 2,3 % ja väestöstä 0,5 %.
Energian tuotanto

Kanadan energiankulutus vuonna 2022 jakaantui eri lähteiden kesken seuraavasti:
öljy: 44 %
maakaasu: 27 %
Sähkö 23 %
biopolttoaineet ja jätteenpoltto: 5,2 %
maalämpö, aurinko ja tuulivoima: alle 0,1 %
kivihiili: 1 %
Kanadan kotimainen energiantuotanto vuonna 2023 jakaantui puolestaan eri lähteiden kesken seuraavasti:
öljy: 52 %
maakaasu: 30, %
vesivoima: 5,5 %
kivihiili: 4,5 %
ydinvoima 4,1 %
Kanadan sähköntuotanto jakautui vuonna 2022 eri lähteiden kesken seuraavasti:
Vesivoima 61,5 % kokonaiskapasiteetista
fossiiliset polttoaineet: 17,2 %
ydinvoima: 12,9 %
tuulivoima:6 %
biomassan ja jätteiden poltto: 1,5 %
aurinkoenergia:  0,9 %
Energia ja hiilidioksipäästöt

| Energia Kanadassa> . | Energia Kanadassa> Väestö.milj. | Energia Kanadassa> Prim. energia.TWh | Energia Kanadassa> Tuotanto.TWh | Energia Kanadassa> Tuonti.TWh | Energia Kanadassa> Sähkö.TWh | Energia Kanadassa> CO2-päästö.Mt |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2004 | 32,0 | 3 129 | 4 623 | -1 558 | 549 | 551 |
| 2007 | 33,0 | 3 133 | 4 805 | -1 742 | 560 | 557 |
| 2008 | 33,3 | 3 103 | 4 738 | -1 683 | 568 | 551 |
| Muutos 2004-2008 | 4,3 % | -0,8 % | 2,5 % | 8,0 | 3,6 | 0,0 |
 Mtoe = 11,63 TWh, Tuonti= Nettotuonti-nettovienti
Maaöljy

Kanada tuotti 4 % (152 Mt) maailman öljystä vuonna 2009 ja oli 6. suurin öljyn tuottaja.
Maaöljy > Öljyhiekka

Kanadan Albertassa sijaitsevalla Athabascan öljyhiekka-alueella toimii useita öljy-yhtiötä jotka hyödyntävät maaperän öljyhiekkaa. Lokakuussa 2010 Shell uutisoi uudesta öljyhiekka kaivoksesta Kanadassa  (Jackpine, 100 000 barrelia päivässä). Ympäristöaktivistit ovat arvostelleet Kanadan öljyhiekan keräystä.
Maakaasu

Kanadan maakaasun tuotanto oli kolmanneksi mittavin vuonna 2009 yhteensä 5,1 % maailman tuotannosta. Vuoden 2009 Kanadan maakaasun tuotannosta 159 bcmselvennä vientiin meni 76 bcm eli 48 %.
Kivihiili

Kanada on myös kivihiilen nettoviejä.
Vesivoima

Kanada on maailman kolmanneksi suurin vesivoiman tuottaja.  Vuonna 2021 Kanadassa oli 595 vesivoimalaa, joiden asennettu kapasiteetti oli 82 232 megawattia. Kanadassa on monia jokia, jotka virtaavat vuoristoalueilta mereen. Vesivoimaloita on erityisesti Quebecissä. Muita suuria vesivoiman tuotantoalueita ovat British Columbia, Newfoundland ja Labrador, Manitoba ja Ontario.
Sähkö

Vuonna 2009 Kanadan sähköntuotannosta oli uusiutuvaa energiaa 61 %, fossiilista 25 % ja ydinvoimaa 14 %.
Kanadassa on 17 toimivaa ydinreaktoria, suurin osa niistä Ontariossa. 5 paikkakunnalla, toimijoina Ontario Power Generation (OPG), Hydro-Quebec, Ontario Hydro, Ontario Power Generation (OPG) ja New Brunswick Power. Kanadalaisessa Chalk River -ydinvoimalassa oli ensimmäinen raportoitu vakava ydinonnettomuus vuonna 1952. Onnettomuuteen liittyi virheiden summa. Samassa reaktorissa oli onnettomuus myös vuonna 1958.