stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Örebron lääni
Valtiopäivävaalit

Örebron lääni kuuluu kokonaisuudessaan Örebron läänin vaalipiiriin. Vuoden 2010 valtiopäivävaaleissa vaalipiirillä oli 9 kiinteää paikkaa (ruots. fasta mandat) valtiopäiville. Kiinteiden paikkojen lisäksi valtiopäivävaaleissa on koko maassa 39 tasauspaikkaa (ruots. utjämningsmandat), jotka jaetaan vaalipiirien kesken vasta vaalien jälkeen.
Yhteensä vaalipiiristä valittiin 12 valtiopäiväedustajaa, ja seuraavassa on esitetty viimeisimpien valtiopäivävaalien tulos.
| Puolue | Puolue | Osuus äänistä, % | Valittuja edustajia |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Maltillinen kokoomus | 24,01 | 3 |
|   | Keskustapuolue | 5,38 | 0 |
|   | Liberaalit | 6,26 | 1 |
|   | Kristillisdemokraatit | 6,16 | 1 |
|   | Ruotsin sosiaalidemokraattinen työväenpuolue | 38,83 | 4 |
|   | Vasemmistopuolue | 5,65 | 1 |
|   | Ympäristöpuolue vihreät | 6,50 | 1 |
|   | Ruotsidemokraatit | 6,11 | 1 |
|   | Muut | 1,11 | 0 |
|   | Yhteensä |  | 12 |
Maakäräjäkunta

Örebron lääni kuuluu kokonaisuudessaan Örebron läänin maakäräjäkuntaan. Ruotsissa maakäräjäkunnat vastaavat pääasiassa yhteiskunnan julkisesti rahoitetusta terveydenhuollosta. Lisäksi maakäräjäkunta huolehtii yleisesti liikenteestä, vastaa tietyistä aluekehittämiseen liittyvistä tehtävistä ja tuottaa kulttuuritoimintaa.
Maakäräjäkunnat perustettiin Ruotsiin vuonna 1863. Maakäräjäkunnan valtuusto (ruots. landstingsfullmäktige) valitaan samaan aikaan kuin valtiopäiväedustajat ja kunnanvaltuustot. Vaaleja varten Örebron lääni on jaettu seuraaviin 4 vaalipiiriin:
Örebro läns Södra (12 kiinteää paikkaa)
Örebro läns Västra (9 kiinteää paikkaa)
Örebro-Lekeberg (32 kiinteää paikkaa)
Örebro läns Norra (10 kiinteää paikkaa)
Valtuuston paikoista yhdeksän kymmenesosaa on kiinteitä paikkoja (ruots. fasta mandat) ja niiden lisäksi yksi kymmenesosa on tasauspaikkoja (ruots. utjämningsmandat). Maakäräjäkunnan valtuustossa on yhteensä kaikkiaan 71 paikkaa, ja seuraavassa on esitetty viimeisimpien maakäräjäkuntavaalien tulos.
| Puolue | Puolue | Osuus äänistä, % | Valittuja edustajia |
| --- | --- | --- | --- |
|   | Maltillinen kokoomus | 20,81 | 15 |
|   | Keskustapuolue | 5,15 | 4 |
|   | Liberaalit | 6,54 | 5 |
|   | Kristillisdemokraatit | 6,29 | 4 |
|   | Ruotsin sosiaalidemokraattinen työväenpuolue | 44,40 | 31 |
|   | Vasemmistopuolue | 6,22 | 4 |
|   | Ympäristöpuolue vihreät | 5,30 | 4 |
|   | Ruotsidemokraatit | 4,92 | 4 |
|   | Muut | 0,38 | 0 |
|   | Yhteensä |  | 71 |
Läänin kunnat

Örebron lääniin kuuluu nykyään 12 kuntaa. 1970-luvun kuntauudistuksen päätyttyä kuntia oli vain 11, kunnes Lekebergin kunta muodostettiin uudelleen vuonna 1995.
| Kuntakoodi | Kunta | Keskustaajama | Kunnan väkiluku (31> 12.2011) |
| --- | --- | --- | --- |
| 1814 |  Lekebergin kunta | Fjugesta | &&&&&&&&&&&07223.&&&&007 223 |
| 1860 |  Laxån kunta | Laxå | &&&&&&&&&&&05622.&&&&005 622 |
| 1861 |  Hallsbergin kunta | Hallsberg | &&&&&&&&&&015248.&&&&0015 248 |
| 1862 |  Degerforsin kunta | Degerfors | &&&&&&&&&&&09551.&&&&009 551 |
| 1863 |  Hälleforsin kunta | Hällefors | &&&&&&&&&&&07140.&&&&007 140 |
| 1864 |  Ljusnarsbergin kunta | Kopparberg | &&&&&&&&&&&04870.&&&&004 870 |
| 1880 |  Örebron kunta | Örebro | &&&&&&&&&0137121.&&&&00137 121 |
| 1881 |  Kumlan kunta | Kumla | &&&&&&&&&&020510.&&&&0020 510 |
| 1882 |  Askersundin kunta | Askersund | &&&&&&&&&&011134.&&&&0011 134 |
| 1883 |  Karlskogan kunta | Karlskoga | &&&&&&&&&&029616.&&&&0029 616 |
| 1884 |  Noran kunta | Nora | &&&&&&&&&&010429.&&&&0010 429 |
| 1885 |  Lindesbergin kunta | Lindesberg | &&&&&&&&&&023108.&&&&0023 108 |
Väestönkehitys

| Örebron läänin väestönkehitys 1810–2010 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1810 | 1810 |    | 95 236 | 95 236 |
| 1820 | 1820 |    | 100 459 | 100 459 |
| 1830 | 1830 |    | 116 255 | 116 255 |
| 1840 | 1840 |    | 125 061 | 125 061 |
| 1850 | 1850 |    | 137 660 | 137 660 |
| 1860 | 1860 |    | 151 651 | 151 651 |
| 1870 | 1870 |    | 167 796 | 167 796 |
| 1880 | 1880 |    | 182 263 | 182 263 |
| 1890 | 1890 |    | 182 557 | 182 557 |
| 1900 | 1900 |    | 194 924 | 194 924 |
| 1910 | 1910 |    | 207 021 | 207 021 |
| 1920 | 1920 |    | 218 506 | 218 506 |
| 1930 | 1930 |    | 219 208 | 219 208 |
| 1940 | 1940 |    | 226 428 | 226 428 |
| 1950 | 1950 |    | 246 950 | 246 950 |
| 1960 | 1960 |    | 262 321 | 262 321 |
| 1970 | 1970 |    | 276 798 | 276 798 |
| 1980 | 1980 |    | 274 356 | 274 356 |
| 1990 | 1990 |    | 272 513 | 272 513 |
| 2000 | 2000 |    | 273 615 | 273 615 |
| 2010 | 2010 |    | 280 230 | 280 230 |
Lähde: Statistiska centralbyrån (SCB). Mahdolliset aluejaotuksen muutokset saattavat heikentää tietojen vertailtavuutta eri vuosina.
Vuoden 2011 lopussa 16,8 prosenttia läänin väestöstä oli ulkomaalaistaustaisia, joista 12,6 prosenttia oli syntynyt ulkomailla.
Hieman vanhempien vuoden 2009 lopun tietojen mukaan läänissä asui 5 754 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 2,1 prosenttia läänin väestöstä.
Vielä vanhempien vuoden 1984 lopun tietojen mukaan 6,2 prosenttia läänin asukkaista oli ulkomailla syntyneitä. Tuolloin läänissä asui 7 661 Suomessa syntynyttä, mikä vastasi 2,8 prosenttia läänin väestöstä.
Vuoden 2010 tietojen mukaan 20 vuotta täyttäneiden läänin asukkaiden mediaaninettotulot olivat 182 616 kruunua.
Vuoden 2011 lopussa läänin väestö jakautui eri ikäryhmiin seuraavasti:
0–17-vuotiaat: 20,1 %
18–64-vuotiaat: 59,7 %
65 vuotta täyttäneet: 20,2 %
Väestönkehitys > Väestö maakunnittain

Örebron läänissä oli vuoden 2011 lopussa yhteensä 281 572 asukasta, jotka jakaantuivat eri maakuntiin seuraavasti:
| Maakunta | Väkiluku (31> 12.2011) |  % |
| --- | --- | --- |
| Närke | 195 520 | 69,4 |
| Västmanland | 46 604 | 16,6 |
| Värmlanti | 37 922 | 13,5 |
| Länsi-Götanmaa | 1 526 | 0,5 |
Kaikki maakunnat kuuluvat lääniin vain osittain.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Regionförbundet Örebro (ruotsiksi)
Länsstyrelsen Örebro län (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi)
Regionfakta – Fakta och perspektiv om Örebro län (ruotsiksi)
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: sv:Örebro län
Örebron läänin kunnat
Ruotsin läänit
| --- | --- |
Nykyiset läänit:   Blekingen lääni  Gotlannin lääni  Gävleborgin lääni  Hallandin lääni  Itä-Götanmaan lääni  Jämtlandin lääni  Jönköpingin lääni  Kalmarin lääni  Kronobergin lääni  Länsi-Götanmaan lääni  Norrbottenin lääni  Skånen lääni  Södermanlandin lääni  Taalainmaan lääni  Tukholman lääni  Uppsalan lääni  Värmlannin lääni  Västerbottenin lääni  Västernorrlandin lääni  Västmanlandin lääni  Örebron lääni 
Lakkautetut läänit:   Göteborgin ja Bohusin lääni  Kristianstadin lääni  Malmöhusin lääni  Skaraborgin lääni  Tukholman kaupunki  Älvsborgin lääni 
Käännös suomeksi
Rangel Văltšanov

| Rangel Văltšanov |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. lokakuuta 1928 Krivina, Bulgaria
Kuollut: 30. syyskuuta 2013 (84 vuotta) Sofia
Ammatti:  elokuvaohjaaja, näyttelijä
Ohjaaja
Tunnetuimmat ohjaukset:  Aurinkoa ja varjoa
Aiheesta muualla
IMDb
Elonet
Rangel Petrov Văltšanov (bulg. Рангел Петров Вълчанов; 12. lokakuuta 1928 Krivina, Bulgaria – 30. syyskuuta 2013 Sofia) oli bulgarialainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä. Hän ohjasi lähes 20 elokuvaa.
Ura

Văltšanov valmistui teatteri- ja elokuva-alan oppilaitoksesta 1953 ja aloitti uransa apulaisohjaajana. Hänen ensimmäinen oma elokuvaohjauksensa oli Na malkija ostrov (1958). Văltšanovin huomattavia ohjauksia ovat Aurinkoa ja varjoa (1962), Inspektorăt i noštta (1963), Văltšitsata (1965), Tutkija metsässä (1975), Tuntemattoman sotilaan kiiltonahkasaappaat (1979), Mihin olet matkalla? (1986) ja A sega nakăde? (1988).
Văltšanov äänestettiin Bulgarian parhaaksi 1900-luvun elokuvaohjaajaksi.
Văltšanov työskenteli myös teatterinäyttelijänä. Hänen roolejaan oli muun muassa talonpoika Jordan Raditškovin kirjoittamassa näytelmässä Lazaritza.
Aiheesta muualla

Fipresci.org: Rangel Vulchanov
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Muut:  SNAC  IdRef
Hannes Pekkinen

Hannes Pekkinen (s. 26. lokakuuta 1998 Kitee) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä Sotkamon Jymyä. Pekkinen siirtyi Jymyyn Kiteen Pallosta. kaudeksi 2023 Pekkisen pelipaikka on ulkopelissä etukentällä, usein ykkösvahtina.
Pekkinen on pelannut miesten Superpesiksessä kaudesta 2014 lähtien. Hän oli voittamassa Joensuun Mailan ensimmäistä Suomen-mestaruutta kaudella 2018. Pekkisen uran toinen ja kolmas mestaruus tulivat Sotkamon Jymyssä kausilla 2023 ja 2024. Kaudella 2024 Pekkinen palkittiin kultaisella räpylällä eli parhaan ulkopelaajan palkinnolla. Pekkinen on pelannut 284 runkosarjaottelussa, joissa hän on lyönyt 10+176=186 juoksua, tuonut 152 juoksua, sekä kerännyt 923 kärkilyöntiä. Pekkinen on urallaan pelannut 50 ylempien pudotuspelien ottelua, joissa hän on lyönyt 3+30=33juoksua, tuonut 27 juoksua, sekä kerännyt 170 kärkilyöntiä.
Tilastot päivitetty 17.11.2024
Saavutukset

3 SM-kultaa 2018, 2023, 2024
1 Itä-Länsi-ottelu: 2023
Kultainen räpylä: 2024
Nuorten Superpesiksen vuoden pelaaja: 2016
Ferdinand II (Sisilia)

Ferdinand II, Giovanni Salomonen maalaama muotokuva vuodelta 1851.
Ferdinand II (12. tammikuuta 1810 Palermo – 22. toukokuuta 1859 Caserta) oli Molempain Sisiliain kuningaskunnan kuningas vuosina 1830–1859. Hän hallitsi autoritaarisesti ja yksinvaltaisesti. Vallankumousvuoden 1848 aikana hän joutui hetkeksi myöntämään valtakunnalleen perustuslain, mutta kukisti pian vallankumouksen ja palasi absolutismiin.
Hallitsijakauden alkuvuodet

Ferdinand II:n isoisä oli kuningas Ferdinand I. Hänen vanhempansa olivat silloinen kruununprinssi, myöhempi kuningas Frans I ja Espanjan infanta Maria Isabella. Ferdinand II tuli hallitsijaksi isänsä kuoltua 8. marraskuuta 1830. Molempain Sisiliain kuningaskunnan sisäiset asiat olivat tuolloin kurjalla tolalla, joten Ferdinand II pyrki heti valtakautensa alussa parantamaan hallintoa, lakeja ja valtionvarojen tilaa. Liberaalit suhtautuivat häneen aluksi toiveikkaasti, sillä hän antoi poliittisille vangeille yleisen armahduksen ja palautti virkoihinsa upseereita, joita oli erotettu tasavaltalaisiksi epäiltyinä. Vähitellen Ferdinand II kuitenkin omaksui yhä autoritaarisemman politiikan ja alkoi käyttää armeijaa, poliisia, urkkijoita ja sensuuria poliittisen liberalismin tukahduttamiseen. Hän joutui tukahduttamaan useita kapinoita, joista kuuluisin oli niin sanottujen Bandieran veljesten johtama kapina vuonna 1844.
Avioliitot ja lapset

Ferdinand II nai vuonna 1832 Sardinian ja Savoijin prinsessan Maria Kristiinan, jonka isä oli kuningas Viktor Emmanuel I. Heille syntyi yksi poika, kruununprinssi ja tuleva kuningas Frans II. Kuningatar Maria kuoli vuonna 1836 poikansa synnytykseen.
Vuonna 1837 Ferdinand II avioitui toisen kerran Itävallan arkkiherttuatar Maria Teresian kanssa, joka oli arkkiherttua Kaarlen tytär. He saivat kaksitoista lasta, joista seitsemän eli aikuisiksi:
Luigi (1838–1886), Tranin kreivi
Alberto (1839–1844), Castrogiovannin kreivi
Alfonso (1841–1934), Casertan kreivi
Maria Annunziata (1843–1871), puoliso Itävallan arkkiherttua Kaarle Ludvig
Maria Immacolata Clementina (1844–1899), puoliso Itävallan arkkiherttua Kaarle Salvator
Gaetano (1846–1871), Girgentin kreivi, puoliso Espanjan prinsessa Isabel
Giuseppe (1848–1851), Luceran kreivi
Maria Pia (1849–1882), puoliso Parman ja Piacenzan herttua Roberto I
Vincenzo (1851–1854), Melazzon kreivi
Pasquale (1852–1904), Barin kreivi
Maria Luisa (1855–1874)
Gennaro (1857–1867), Caltagironen kreivi
Vuoden 1848 vallankumous

Sisilian Palermossa puhkesi 12. tammikuuta 1848 menestyksekäs vallankumous, joka sai myös Napolin liberaalit astumaan esiin vaatimustensa kanssa. Ferdinand II katsoi olevansa pakotettu myöntämään 29. tammikuuta valtakunnalleen perustuslain, joka perustui Ranskan vuoden 1830 peruskirjaan. Kuningas joutui nimittämään samalla liberaalin hallituksen. Hän joutui Napolin liberaalien painostuksesta muuttaman perustuslakia myöhemmin vielä demokraattisempaan suuntaan sekä hyväksymään huhtikuussa 1848 joukkojen lähettämisen Pohjois-Italiaan sotimaan Itävaltaa vastaan Italian yhdistymisen puolesta. Sisilian saaren parlamentti julisti 13. huhtikuuta Bourbonien vallan päättyneen Sisiliassa.
Kun Ferdinand II vastusti Napolissa huhtikuussa valitun parlamentin julistamista perustuslakia säätäväksi kansalliskokoukseksi, Carlo Troyan liberaalihallitus erosi. Kuninkaan vallankaappausta pelänneet radikaalit ja kansalliskaartilaiset ryhtyivät pystyttämään pääkaupungin kaduille barrikadeja. Ferdinand määräsi tulittamaan kaupunkia sitä ympäröineistä linnakkeista ja otti sen takaisin haltuunsa 15. toukokuuta uskollisina pysyneiden sotajoukkojen, sveitsiläisrykmenttien ja katuköyhälistön (lazzaroni) avulla. Murskattuaan kaiken vastarinnan Ferdinand palautti valtansa seuraavan kolmen päivän aikana syrjäyttämällä perustuslain, hajottamalla parlamentin, nimittämällä konservatiivisemman hallituksen ja kutsumalla Itävaltaa vastaan lähetetyt joukot takaisin.
Kesäkuussa 1848 järjestetyissä vaaleissa valittiin uusi parlamentti, joka ei kuitenkaan saanut koskaan todellista valtaa. Kuninkaan vastaista vastarintaa esiintyi mantereella tämän jälkeen vain Calabriassa, mutta se nujerrettiin heinäkuussa 1848. Syyskuussa Ferdinand II lähetti 20 000 miehen armeijan valtaamaan Sisiliaa. Messinan valtauksen yhteydessä kaupunkia pommitettiin ankarasti tykkitulella, jopa vastarinnan päättymisen jälkeenkin, minkä ansiosta Ferdinand sai lempinimen ”kuningas pommi” (Bomba). Englannin ja Ranskan väliintulo pakotti Ferdinandin tekemään lokakuussa 1848 aselevon Sisilian kapinallisten kanssa, mutta maaliskuussa 1849 hän jatkoi saaren valtausta ja lakkautti kokonaan Napolin parlamentin. Palattuaan yksinvaltaiseen hallintoonsa Ferdinand II rankaisi ankarasti vallankumouksiin osallistuneita kansalaisia tavalla, joka tuomittiin monissa Euroopan maissa. Hän ei kuitenkaan antanut ulkomaisen mielipiteen vaikuttaa maansa sisäisiin asioihin. Vuonna 1850 Ferdinandin valtakunnassa arvioitiin olevan noin 20 000 poliittista vankia.
Ferdinand tarjosi vuosina 1848–1850 Gaetan linnoituksesta turvapaikan paavi Pius IX:lle, joka oli joutunut pakenemaan Roomasta. Ferdinand lähetti myös joukkojaan paavin pyynnöstä kukistamaan Rooman tasavaltaa vuonna 1849.
Viimeiset vuodet

Kun Ferdinandia vastaan oli joulukuussa 1856 tehty murhayritys, hän julisti Napolin piiritystilaan ja vetäytyi Casertaan, jossa vietti viimeiset vuotensa. Hän eristäytyi aiempaa voimakkaammin kansalaisistaan pelätessään uusia henkeensä kohdistuvia salaliittoja. Ferdinand II kuoli vain 49-vuotiaana. Italian yhdistyminen johti koko Molempain Sisiliain kuningaskunnan romahtamiseen seuraavana vuonna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ferdinand II (Sisilia) Wikimedia Commonsissa
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | Edeltäjä: Frans I | Molempain Sisiliain kuningas 1830–1859 | Seuraaja: Frans II |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Australia  Vatikaani 
Henkilöt:  Dizionario Biografico degli Italiani  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  NARA  RISM  IdRef  Te Papa (New Zealand) 
Ferdinandin ensimmäinen puoliso Maria Kristiina.
Toinen puoliso Maria Teresia.
Ferdinand II vuonna 1859.
Corinne Diacre

| Henkilötiedot |
| --- | --- | --- | --- |
Koko nimi: Corinne Diacre
Syntymäaika: 4. elokuuta 1974 (ikä 50)
Syntymäpaikka: Croix, Ranska
Pituus: 176 cm
Seura
Seura:  Ranska (naiset)
Tehtävä: päävalmentaja
Seurat
| Vuodet | Seura | O | (M) |
| 1988–2007 |  ASJ Soyaux |  |  |
Maajoukkue
| 1993–2005 |  Ranska | 121 | (14) |
Valmennusura
2007–2013:  Ranska (apuv.)
2010–2014:  ASJ Soyaux
2014–2017:  Clermont Foot
2017–2023:  Ranska (naiset)

Corinne Diacre (s. 4. elokuuta 1974) on ranskalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja. Elokuusta 2017 alkaen maaliskuuhun 2023 saakka hän toimi Ranskan naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentajana.
Diacre oli ensimmäinen virallisessa ottelussa valmentanut naispäävalmentaja miesten ammattilaisjoukkueessa, kun hänestä tuli 2014 Clermont Footin päävalmentaja.
Ura

Diacre oli pelaajaurallaan yksi ranskalaisen naisjalkapallon keskeisistä pelaajista muun muassa yhdessä Sandrine Soubeyrandin ja Marinette Pichonin kanssa. Hän pelasi pienissä amatöörijoukkueissa 1980-luvulla, mutta teki uransa ASJ Soyauxissa, jota hän edusti lähes kaksikymmentä vuotta. Maajoukkuetasolla hän edusti Ranskaa 121 maaottelussa. Diacre oli mukana MM-kisoissa 2003 sekä EM-kisoissa 1997, 2001 ja 2003. Ranska jäi kaikissa Diacren pelaamissa arvokisoissa alkulohkoon.
Hän lopetti pelaajauransa vuonna 2007 ja siirtyi Bruno Binin apuvalmentajaksi Ranskan maajoukkueeseen. He luotsasivat Ranskan parhaimmillaan neljänneksi MM-kisoissa 2011 sekä olympialaisissa 2012. Bini valmennustiimeineen jätti maajoukkueen kesällä 2013.
Seuratasolla Diacre debytoi ASJ Soyauxin valmentajana tammikuussa 2011. Joukkue nousi hänen johdollaan takaisin pääsarjaan kauden jälkeen, mutta putosi jälleen keväällä 2012. Toistamiseen Diacre luotsasi Soyauxin takaisin liigaan kauden 2012/13 päätteeksi ja kaudella 2013/14 seura eteni Ranskan cupissa välieriin.
Kesäkuun lopussa 2014 Diacresta tuli Clermont Footin päävalmentaja ja ensimmäinen naispuolinen päävalmentaja miesten ammattilaisjoukkueessa. Diacrea ennen seura oli palkannut Helena Costan päävalmentajaksi, mutta tämä oli jättänyt tehtävänsä pian valintansa jälkeen eikä valmentanut Clermontia ainoassakaan ottelussa. Diacren debyyttikaudellan Clermont sijoittui Ligue 2:ssa keskikastiin ollen 12:ta. Syyskuussa 2015 Clermont teki Diacren kanssa kesään 2018 ulottuvan jatkosopimuksen.
Elokuussa 2017 Diacre jätti Clermontin ja siirtyi Ranskan naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi.
Meriitit

Naisten Division 2
Group B:n voitto: 2011, 2013
Hankajalkaiset

| Hankajalkaiset |
| --- | --- |
 Kyklooppihankajalkainen (Cyclops sp.)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Alajakso::  Äyriäiset Crustacea
Luokka::  Leukajalkaiset Maxillopoda
Alaluokka::  Hankajalkaiset Copepoda  Milne-Edwards, 1840
Lahkot
 Calanoida - keijuhankajalkaiset  Cyclopoida - kyklooppihankajalkaiset  Gelyelloida  Harpacticoida - pohjahankajalkaiset  Misophrioida  Monstrilloida  Mormonilloida  Platycopioida  Poecilostomatoida  Siphonostomatoida 
Katso myös
   Hankajalkaiset Wikispeciesissä   Hankajalkaiset Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hankajalkaiset (Copepoda) ovat pieniä äyriäisiä, joista suurin osa kuuluu planktoniin. Suurimmat hankajalkaiset voi nähdä paljain silmin, pääosa lajeista näkyy vain  mikroskoopilla. Hankajalkaisilla on elinkaarensa aikana monta muodonmuutosta, ja jokaisen aikana ne vaihtavat kuorensa. Planktonin hankajalkaiset ovat monien kalojen tärkeää ravintoa, muiden muassa silakan.
Hankajalkaiset jaetaan kymmeneen lahkoon. Niitä tunnetaan noin 13 000 lajia, joista 2 800 elää makeassa vedessä, muut merissä. Planktoniin kuuluvien lajien ohella hankajalkaisiin kuuluu pohjalla eläviä lajeja ja paljon muiden eläinten loisina eläviä lajeja.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Hankajalkaiset - Copepoda
LuontoPortti: Hankajalkaiset (Copepoda)
iNaturalist: Hankajalkaiset (Alaluokka Copepoda)
ITIS: Copepoda (englanniksi)
Global Biodiversity Information Facility (GBIF): Copepoda (englanniksi)
Marinespecies, World of Copepods: What is a copepod? (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q189973  Wikispecies: Copepoda  ADW: Copepoda  AFD: Copepoda  BioLib: 19524  BugGuide: 350314  CoL: 924G7  EoL: 2625033  EPPO: 1COPEC  Fauna Europaea: 13270  Fauna Europaea (new): 40838138-995b-4ed9-b832-2ce912a41212  GBIF: 11545536  iNaturalist: 121643  ITIS: 85257  NCBI: 6830  NZOR: f0575d3b-d835-47d0-ba5d-8a3323d4b5bf  Paleobiology Database: 22115  WoRMS: 1080
Schengen (kunta)

| Schengen |
| --- | --- |
 vaakuna
 Schengenin kunnan sijainti (oranssi) Luxemburgissa ja Remichin kantonissa (punainen).
 Koordinaatit: 49°28′18″N, 6°21′49″E 
Valtio:  Luxemburg
Alue:  Grevenmacherin alue
Kantoni:  Remich
Hallinto:  
 – Hallinnon tyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Ben Homan
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  31,42 km²
Väkiluku (2014):  4 313
 – Väestötiheys:  137 as./km²
 
 www.schengen.lu 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Schengen on kunta ja kylä Luxemburgissa Mosel-joen varrella Luxemburgin, Saksan ja Ranskan rajojen yhtymäkohdassa.  Schengenin kunnan muut kylät ovat Remerschen ja Wintrange.  Vuoden 2014 väestönlaskennan mukaan Schengenin kunnassa oli 4 313 asukasta ja Schengenin kylässä 425 asukasta.lähde?
Kunnan pääelinkeino on maatalous ja erityisesti viinin viljely. Parhaiten kunta tunnetaan kuitenkin Schengenin kylässä 14. kesäkuuta 1985 allekirjoitetusta Schengenin sopimuksesta. Nykyisen Schengenin kunnan nimi oli Remerschen syyskuuhun 2006 asti, jolloin kunnan virallinen nimi muutettiin Schengeniksi. Nimenmuutosta perusteltiin halulla hyötyä Schengenin sopimuksen tuottamasta laajasta tunnettavuudesta Schengen-nimelle.
Vuonna 2012 naapurikunnat Burmerange ja Wellenstein liittyivät Schengenin kuntaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Schengen (kunta) Wikimedia Commonsissa
Schengenin verkkosivut
Schengen. Luxemburgilainen rajakylä, jossa tykkien jyske on jokapäiväistä musiikkia, Kuva, 20.12.1939, nro 26, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Grevenmacherin alueen kunnat
Befort
Bech
Berdorf
Betzdorf
Biwer
Bous
Consdorf
Dalheim
Echternach
Flaxweiler
Grevenmacher
Junglinster
Lenningen
Manternach
Mertert
Mompach
Mondorf-les-Bains
Remich
Rosport
Schengen
Stadtbredimus
Waldbillig
Waldbredimus
Wormeldange
Pietari I (Portugali)

| Pietari I |
| --- | --- |
 Pietari I:n hautamuistomerkki 1360-luvulta, Santa Maria de Alcobaçan luostarin kirkko
Portugalin kuningas
Valtakausi:  8. toukokuuta 1357 – 18. tammikuuta 1367
Edeltäjä:  Afonso IV
Seuraaja:  Ferdinand I

Syntynyt:  Pedro 8. huhtikuuta 1320  Coimbra, Portugali
Kuollut:  18. tammikuuta 1367 (46 vuotta) Estremoz, Portugali
Hautapaikka:  Mosteiro de Santa Maria de Alcobaça
Puoliso:  Blanca de Castillo (1325-1333) Constanze de Castillo (1339-1345)
Lapset:  Ferdinand I Juhana I 6 muuta
Suku:  Burgundi
Isä:  Afonso IV
Äiti:  Beatriz de Castillo
Uskonto:  roomalaiskatolilaisuus
Pietari I (port. Pedro I o Justiceiro, o Cruel); (8. toukokuuta 1320 Coimbra, Portugali – 18. tammikuuta 1367 Estremoz, Portugali) oli Portugalin ja Algarven kuningas vuosina 1357–1367.
Hänen lisänimensä oli Oikeudenmukainen, mutta elämäkertureiden mukaan hän nautti oikeuden jakamisesta vain silloin kun sai tehdä sen itse.
Suku

Pietari I oli Alfonso IV:n ja Kastilian prinsessa Beatriz de Castillon (1293–1359) kolmas ja vanhin eloonjäänyt poika. Hänellä oli kuusi sisarusta, joista kaksi eli aikuiseksi asti. Hänen vanhin sisarensa María (1313–1357) avioitui Kastilian kuningas Alfonso XI:n kanssa ja nuorin sisar Leonór (1328–1348) avioitui Aragonian kuningas Pietari IV:n kanssa.