stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kosteusvaurio
Kosteusvauriorakennuksen aiheuttama terveysvaara > Kosteusvaurioihin liitettyjä oireita ja sairauksia

Kosteusvauriorakennuksissa oleskelevilla ihmisillä on todettu esiintyvän tavanomaista enemmän ärsytysoireita ja epäspesifejä yleisoireita. Erityisesti hengityselinten oireet ovat kosteusvauriorakennuksissa yleisiä. Pitkäaikainen altistus kosteusvauriomikrobeille ja niiden aineenvaihduntatuotteille voi aiheuttaa erilaisia sisäilmasairauksia kuten monikemikaaliyliherkkyyttä.
Kosteusvaurioituneissa rakennuksissa altistuneilla on kuvattu monenlaisia oireita, joista yleisimpiä ovat silmien ja limakalvojen ärsytysoireet; nuha, kurkkukipu, äänen käheys, pitkittynyt yskä ja lisääntynyt limaneritys. Tyypillisiä oireita ovat myös allergioiden puhkeamiset tai pahenemiset, sillä useat homeet ovat tunnettuja allergeenien tuottajia.
Varsinaisten oireiden lisäksi kosteusvauriorakennuksissa asuvilla tai työskentelevillä ihmisillä on todettu myös ylisairastavuutta muun muassa seuraavien suhteen: astma, niveltulehdus (artriitti) ja sydän- ja verisuonitaudit.
Trichoderma longibrachiatum on yleinen kosteusvaurioihin liitetty homesieni. Se tuottaa pieniä peptidejä, jotka imeytyvät elimistön kudoksiin ja soluihin tuottaen kaliumia ja natriumia läpäiseviä nanokanavia. Nanokanava voi oikosulkea eliöiden omia elintärkeitä natriumia tai kaliumia kuljettavia ionikanavia, jotka säätelevät esimerkiksi sydän-, hengityselin- ja hermosolujen toimintaa ohjaavia viestintäjärjestelmiä.
Kosteusvauriorakennuksen aiheuttama terveysvaara > Valvonta

Suomessa työsuojelupiiri valvoo työpaikan olosuhteita, ja se voi olla tehokkain tapa pakottaa työnantajaa, useissa tapauksissa kuntaa korjaamaan kiinteistö tai osoittamaan korvaavat homeettomat tilat. Käytännössä syy hometerveyskeskuksen, homesairaalan tai homekoulun korjaamiseen on työsuojelullinen, esimerkiksi opettajien tai terveydenhoitoalan ammattihenkilöiden työsuojeluun liittyvä, koska potilasturvallisuuden tai koululaisten terveyden perustein asian ajaminen on vaikeampaa.
Kirjallisuutta

Ojala, Kari: Talo ilman hometta.  Helsinki:  Into, 2013.  ISBN 978-952-264-246-2
toim. Pitkäranta, Miia: Rakennuksen kosteus- ja sisäilmatekninen kuntotutkimus Ympäristöministeriö, 2016
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Asukasliitto: Tietoa kunnossapitovastuusta asunto-osakeyhtiössä (Arkistoitu – Internet Archive)
Youtube: Tunnista homeen riskitekijät - dokumentti Tuontato: Euro Tv-News Oy 2013
https://kiinteistolakimies.fi/artikkelit/rakennuksen-kosteusvaurio-on-myyjan-vastuulla-oleva-terveyshaitta/
Euro Tv-News: Tunnista homeen riskitekijät - DVD (Arkistoitu – Internet Archive)
Tuomas Hyytinen: ”Tästä suden ja sekundan teosta on hyvää vauhtia tulossa maan tapa” – rakennustyöntekijät kertovat. Yle A-studio 2.12.2013.
Tutkijat jäljittävät homeoireiden mekanismeja Mediauutiset 7.3.2016.
Tulvan aiheuttaman kosteusvaurion jälkiä.
Kosteusvaurioitunut kellari.
Yläpohjan kosteusvaurio ei välttämättä näy sisäkatossa
Jean-Claude Renard

| Jean-Claude Renard> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 22. huhtikuuta 1922 Toulon, Ranska
Kuollut: 19. tai 29. marraskuuta 2002 (80 vuotta) Pariisi, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  runoilija
Kirjailija
Äidinkieli: ranska
Tuotannon kieli: ranska
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jean-Claude Renard (22. huhtikuuta 1922 Toulon, Ranska – 19. tai 29. marraskuuta 2002 Pariisi, Ranska) oli ranskalainen runoilija. Hän vaikutti runojensa kautta myös yhteiskunnallisesti karttaen kuitenkin politiikkaa.
Suomennettuja runoja

Renardin runoja on julkaistu suomeksi antologiassa Sanat että tietäisimme: kymmenen ranskalaista runoilijaa (toim. Mirja Bolgár, Helsinki: WSOY 1975, ISBN 951-0-06681-8). Viereisellä sivulla on runo alkukielellä.
Ennen suurta juhlaa (Avant que l’or ne fête), suom. Mirja Bolgár. Runo kokoelmasta La Terre du Sacre, 1966
Kertomus (Récit) 2: I,-VI, XII suom. Mirja Bolgár. Sikermä kokoelmasta La Braise et la Rivière, 1969
Kutsun virran esiin (J’invoquerai le Fleuve), suom. Mirja Bolgár. Runo kokoelmasta La Terre du Sacre, 1966
Osattoman laulu (Chant de celui qui n’a pas de chance), suom. Aale Tynni, Runo kokoelmasta Haute-Mer, 1950
Tuhkan raja (La Limite des cendres). suom. Mirja Bolgár. Runo kokoelmasta La Terre du Sacre, 1966
Boris Rauschenbach

Boris Rauschenbachin hauta.
Boris Rauschenbach (ven. Борис Викторович Раушенбах, 18. tammikuuta 1915 Pietari – 27. maaliskuuta 2001 Moskova) oli Neuvostoliiton johtava rakettien ja  avaruusalusten ratamekaniikan ja asennonsäädön teoreetikko.
Tausta

Boris Rauschenbach syntyi Venäjän keisarikunnan lopun aikoina Saksasta 1766 muuttaneeseen sukuun. Hänen isänsä oli pietarilaisen nahkatehtaan johtaja ja perhe asui tehtaan asuinalueella vuoteen 1925. Boris kävi reformistisprotestanttista koulua, joka kokeili opetusmenetelmiä ollen oppilailleen huono opinahjo.
Ilmailuun

Boris kiinnostui ilmailusta ja lähti opiskelemaan Leningradissa toimivaan neuvostohallinnon 1920-luvulla perustamaan Siviili-ilmailun instituuttiin samalla toimien lentokonetehtaalla. Hän opiskeli vuodet 1932–1937. Kuten tuolloin oli yleistä, opintoja täydensi liitokoneiden rakentaminen, muun muassa lentävä siipi-tyyppisten liitokoneiden. Liitolentoa hän pääsi harrastamaan Krimillä, jossa tutustui alan oikeisiin ammattilaisiin. Hän sai työpaikan Sergei Koroljovin RNII-raketti-instituutissa.
Rakettitekniikan pariin

Koroljov asetti Rauschenbachin tutkimaan risteilyohjuksen kaltaisen raketin lennonohjauksen automatisointia. Rauschenbachin ensimmäinen tehtävä kohdistui Model 212C-ohjukseen, jonka testit tehtiin TsAGI tuulitunnelissa. Tämän jälkeen tehtiin miehitettyjä koelentoja rakettiliidokeilla. Vuoteen 1941 asti Rauschenbach tutki palamisen stabiilisuutta, jolla kehitettiin tykistön rakettien luotettavuutta. Kolmannen valtakunnan hyökättyä Neuvostoliittoon juuri avioitunut Rauschenbach siirrettiin turvaan Jekaterinburgiin.
Maaliskuussa 1942 Rauschenbach joutui internointileirille saksalaistaustansa takia. Kirje kenraali Viktor Bolkhovitinoville johti Rauschenbach siirtoon tutkimustyöhön, edelleen eristettynä vuoden 1946 tammikuuhun asti. Tällöin hänet siirrettiin Mstislav Keldyshin tieteellisen laskennan toimistoon, jossa hän kehitti suihkumoottorin dynamiikkaa vuoteen 1954 asti. Hänen vaimonsa työskenteli Moskovassa valtion museossa, pariskunta kuitenkin tapasi toisiaan muun muassa aviomiehen luennoidessa Moskovassa – tuloksena oli kaksostyttöjen syntyminen vuonna 1950.
Avaruustekniikkaan

Vuodesta 1954 Keldysh siirsi Rauschenbachin avaruuslennon teorian pariin ja hän palasi Koroljovin suunnittelutoimistoon. Luna 3 -kuuluotaimen lento vuonna 1959 oli suuri menestys – se otti ensimmäiset kuvat Kuun toisesta puolesta. Rauschenbachilla oli merkittävä rooli luotaimen lentoradan suunnittelussa. Tämä oli ensimmäinen avaruusalus, jossa oli kolmiakselistabiloitu asennonsäätö.
Hän jatkoi muun muassa Venera-venusluotainten ratalaskennassa ja miehitettyjen lentojen ratojen suunnittelussa. Rauschenbach osallistui myös miehitettyjen Vostok-avaruusalusten telakointijärjestelmien suunnitteluun.
Vuodesta 1948 Rauschenbach luennoi Moskovan valtionyliopistossa ja vuonna 1951 siitä irrotetussa ”Moskovan fysiikan ja teknologian instituutissa”, jossa hän toimi osastonjohtajana vuodesta 1978.
Rauschenbach koulutti ensimmäiset kosmonautit avaruusalustensa ohjausjärjestelmän käyttämiseen.
Avaruustekniikkaan > Myöhempi toiminta

Rauschenbach siirtyi yliopisto-opettajaksi 1960-luvun lopulta lähtien ja alkoi sen ohessa tutkia taidetta, tosin sekin liittyi osin havaitsemiseen esimerkiksi avaruusalusten telakointitilanteissa. Vuonna 1975 hän julkaisi kirjan vanhan venäläisen taiteen tilakompositiosta. Hän tutki matemaattisesti perspektiiviä jne. taideteoksissa.
Aiheesta muualla

Rauschenbach, Boris V., "Hermann Oberth: The Father of Space Flight 1894-1989", West Art Pub, 1994, ISBN 0914301144
Rauschenbach, Boris V., "On My Concept of Perceptual Perspective that Accounts for Parallel and Inverted Perspective in Pictorial Art", Leonardo, Oxford, vol.16, no.1, Winter 1983,
Rauschenbach, Boris V., "The Rocket Flight Stability Problem: A History of Misconceptions", 30th History of Rocketry and Astronautics, 1996, ISBN 0-87703-498-2
Раушенбах Б.В. Вибрационное горение, М., 1961г.
Раушенбах Б.В. Управление ориентацией в космических аппаратах, М., 1974
Раушенбах Б.В. Системы перспективы в изобразительном искусстве. Общая теория перспективы. - М., 1986
Раушенбах Б.В. Пространственные построения в живописи. - М., 1980
Раушенбах Б.В. Геометрия картины и зрительное восприятие. - М., 1994, ISBN 5-352-00001-X
Раушенбах Б.В. Герман Оберт (1894-1989) М., 1993. ISBN 5-02-006992-2
Раушенбах Б.В. Пристрастие, - М., 1997, ISBN 5-7784-0020-9
Раушенбах Б.В. Постскриптум (воспоминания). - М., 1999  ISBN 5-7784-0185-X
Раушенбах Б.В. Праздные мысли. - М., 2000
http://www.pravbeseda.ru/library/index.php?page=book&id=632 www.pravbeseda.ru
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  DDB 
Muut:  IdRef
Rekilaulu

Rekilaulu (viroksi regilaul) on suomalaisten ja virolaisten käyttämä nimitys, jolla voidaan tarkoittaa kahta erilaista kansanlaulun muotoa. Sillä on viitattu alkujaan alkusointuiseen, kalevalamittaiseen runostoon, jota se Virossa edelleen tarkoittaakin. Suomessa taas termi on sittemmin vakiintunut merkitsemään lähinnä nelisäkeistä ja riimillistä, uudempaa kansanlaulua.
Uudemmat rekilaulut

Rekilaulujen loppusoinnut sijoittuvat säkeistön toiseen ja neljänteen säkeeseen. Niille on usein pidetty luontaisena luonnonjohdantoa: aiemmassa säkeessä piirretään luonnonkuva, joka seuraavassa säkeessä vertautuu laulun varsinaiseen sanomaan.
1600- ja 1700-lukujen Suomessa uusimittainen riimillinen laulu oli vielä vakiintumatonta ja sitä esiintyi erilaisissa muodoissa. Uusimittaisen laulamisen huippu saavutettiin rekilaulussa, josta oli tullut 1800-luvulla Suomen suosituin laulumuoto. Rekilaulu oli puhdasta kansanperinnettä: se välittyi suullisesti ja korvakuulolta, eikä lauluja ollut tapana kirjoittaa muistiin. Sitä harjoitettiin etenkin piirileikkien yhteydessä. Perinnettä on myöhemmin ylläpidetty esimerkiksi toisen maailmansodan aikaan, jolloin tanssimista korvattiin piirileikeillä.
Etymologia

Rekilaulu on tarkoittanut Viron lisäksi aiemmin Suomessakin alkusointuista, kalevalamittaista runolaulua. Matti Hakon mukaan rekilaulu-sanan merkityksen muuttuminen suomen kielessä tarkoittamaan uudempaa lauluperinnettä tapahtui 1880-luvun loppuun mennessä.
Rekilaulu-termin alkuperän on katsottu olevan saksan kielessä, josta se on lainautunut Baltiaan ja viron kielen kautta edelleen osaksi suomalaista sanavarastoa. Teorian mukaan sen juuret ovat saksan kielen piirilaulua tarkoittavassa sanassa reihenlied tai reigenlied. Muiden muassa Vihtori Laurila vastusti tätä käsitystä viitaten Henrik Gabriel Porthanin kirjaukseen lauluperinteen harjoittamisesta rekimatkustamisen yhteydessä, myös kritisoiden termin pitämistä oppineiden luomuksena ja sen yhdistämistä vain piiritansseihin. Lauri Kettunen esitti termin johtuvan viron sanasta regivärss, jonka tausta taas oli saksan kielen termissä rege-wärs. Saksan rege tarkoittaa järjestystä tai riviä, mutta kansa yhdisti sen sitä muistuttavaan, rahvaalle ominaista kulkuvälinettä tarkoittavaan viron sanaan regi (reki).
Stenka Razin

Stepan Razin.
Stepan (Stenka) Timofejevitš Razin (ven. Степа́н (Сте́нька) Тимофе́евич Ра́зин, 1630 – 16. kesäkuuta 1671 Moskova) oli Donin kasakoiden johtaja, joka johti kasakoiden hyökkäysretkeä Persiaan ja myöhemmin näiden kansannousua Venäjän hallitusta vastaan vuosina 1670–1671. Stepan Razinista käytetään usein muotoa Stenka Razin. Stenka on deminutiivi nimestä Stepan.
Kapinan alkuvaiheet

Ensimmäinen historiallinen merkintä Stenka Razinista on vuodelta 1661, kun hän oli neuvottelemassa kalmukkitataarien luona. Pitkät sodat Ruotsin ja Puolan kanssa johtivat veronkorotuksiin ja väenottoihin. Monet talonpojat pakenivat etelään kasakoiden luo, jossa elämä oli vapaampaa.
Hyökkäys Persiaan

Tyytymätön väkijoukko liikehti aluksi ilman johtajaa, kunnes 1667 Razin otti sen johtoonsa. Hän oli kokenut kasakkasoturi ja diplomaatti. Loppuvuodesta 1668 kasakat purjehtivat Kaspianmerellä Derbendistä Bakuun ryöstellen ja tuhoten. Kauppapaikkana toiminut Rašt hävitettiin ja ihmiset teurastettiin. Heinäkuussa 1669 Razinin lotjat tuhosivat Iranin laivaston, joka oli lähetetty tuhoamaan heidät. Palatessaan Astrahaniin Razin sai ja otti vastaan tsaarin virallisen armahduksen.
Kansannousu

Kasakat valtasivat nopeasti Tšerkasskin, Tsaritsynin ja Astrahanin. Astrahanissa seuranneen yleisen verilöylyn ja ryöstön jälkeen julistettiin kasakoiden tasavalta. Kasakka-armeija jatkoi pohjoiseen ja valtasi Saratovin ja Samaran. Lähettiläiden välityksellä kansa alkoi napista jopa Novgorodissa ja Moskovassa asti. Talonpojat, joilla ei ollut mitään oikeuksia, oli helppo saada kapinoimaan lupauksilla tasa-arvosta.
Kapina kesti yli vuoden. Kapinalliset täytyi lyödä taistelussa kahdeksan kertaa. Lopulta kapina hajosi kapinallisten keskeisiin ristiriitoihin. Stenka Razin ja hänen veljensä Frol vangittiin vuonna 1671 viimeisessä linnakkeessaan Kagalnikissa. Keisarille uskolliset rikkaat kasakat luovuttivat haavoittuneen kapinapäällikön hallituksen joukoille.Heidät vietiin Moskovaan, heitä kidutettiin raa'asti, ja lopulta Stepan Razin revittiin kappaleiksi Punaisella torilla.
Fiktiossa ja lauluissa

Neuvostoajan taiteessa ja kirjallisuudessa Stenka Razin oli suosittu hahmo. Eräässä romaanissa hänet kuvataan suoraselkäiseksi mutta epäonniseksi vapaussankariksi, joka joutui omiensa pettämäksi. Aleksandr Glazunov on säveltänyt sinfonisen runoelman Stenka Razin (1885) ja Dmitri Šostakovitš kantaatin Stepan Razinin teloitus, sanat Jevgeni Jevtušenko (1964).
Kansansävelmä Stenka Razinin on sanoittanut Dmitri Nikolajevitš Sadovnikov. Hänen sanoituksensa mukaan donilainen atamaani Stepan Razin pitää miestensä arvonantoa tärkeämpänä kuin juuri vaimoksi ottamaansa persialaista prinsessaa ja heittää tämän siksi Volgaan hukkumaan.
Suomeksi laulun yksi kertosäkeistä kertookin Volgasta; ”Volga, Volga, äiti armas...”. Suomennetut sanat alkavat ”Uivat venhot virran uomaa”. Laulu tunnetaan Suomessa juomalauluna sanoilla ”katon rajass' kulkee hauki” sekä ”vodka vodka jag vill dricka”. Lauluun ovat lisäksi laatineen suomenkieliset omat sanoituksensa muun muassa Jukka Kuoppamäki, Urpo Jokinen ja Saukki.
Viktor Klimenko julkaisi Stenka Razinin ja muita venäläisia lauluja albumilla Stenka Rasin vuonna 1970. Laulaja Frederik on Suomessa levyttänyt vauhdikkaan iskelmäkappaleen Stenka Rasin vuonna 1981. Raul Reimanin sanoitus perustuu alkuperäisen kansanlaulun sanoitukseen, mutta Jori Sivosen sävelmä on kokonaan uusi ja huomattavasti alkuperäistä nopeatempoisempi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Stenka Razin Wikimedia Commonsissa
Kapinoita ja vallankumouksia Venäjän ja Neuvostoliiton historiassa
Suolakapina 1648 | Stenka Razin 1670 | Ivan Mazepa 1709 | Jemeljan Pugatšov 1773 | Dekabristit 1825 | Vuoden 1905 vallankumous (Verisunnuntai) | Kazakstanin kapina 1916 | Vuoden 1917 vallankumous (Helmikuun vallankumous · Heinäkuun päivät · Lokakuun vallankumous) | Bolševikkien vastaiset kapinat: Kerenskin–Krasnovin kapina 1917 · Vasemmistoeserrien kapina 1918 · Jaroslavlin kapina 1918 · Tambovin kapina 1920 · Kronstadtin kapina 1921 | Basmatšin kapina 1916–1934 | Storoževoin kapina 1975 | Sumgaitin levottomuudet 1988 | Bakun levottomuudet 1990 | Neuvostoliiton vallankaappausyritys 1991 | Perustuslaillinen kriisi 1993 | Wagner-ryhmän kapina 2023
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef 
Stenka Razin (Vasili Surikov)
Boris Kustodijev, Stenka Razin, 1918.
Selma Rainio

Selma Rainio.
Selma Rainio (ent. Lilius; 21. maaliskuuta 1873 Saarijärvi – 5. tammikuuta 1939 Onandjokwe, Namibia) oli Suomen Lähetysseuran lähetyssaarnaaja ja ensimmäinen suomalainen lähetyslääkäri, joka perusti Ambomaan Ondongaan Onandjokwen sairaalan ja työskenteli myös Engelan sairaalassa. Hänet tunnettiin Ambomaalla nimellä Kuku Selma ’isoäiti Selma’.
Varhainen elämä ja opinnot

Rainio syntyi Saarijärven kappalaisen lapsena Saarijärven pappilassa. Hänen vanhempansa olivat kappalainen Anton Lilius ja Amanda Sofia Perden. Isä Anton Lilius toimi papiston edustajana yhteensä neljillä eri valtiopäivillä 1872–1885.
Selma Rainio oli kymmenestä lapsesta nuorin. Lapsia oli kaikkiaan 14, mutta neljä kuoli jo pieninä. Yksi sisarista oli myöhemmin kansanperinteen kerääjänä ja kirjailijana toiminut Lilli Rainio (1861–1945).
Rainio opiskeli Jyväskylän yksityisessä tyttökoulussa ja sai sieltä päästötodistuksen 17-vuotiaana. Koulun jälkeen hän palasi kotiin, missä hänen isänsä eli halvaantuneena kolme viimeistä vuottaan. Isäänsä hoitaessaan Rainio sai ajatuksen lääkäriksi ryhtymisestä, vaikkakaan Suomessa ei tuolloin vielä ollut naislääkäreitä. Hän pääsi opiskelemaan ylioppilaaksi Helsingin Yhteiskoulussa yksityisoppilaana. Hän valmistui ylioppilaaksi keväällä 1896. Valmistautuessaan ylioppilastutkintoon Helsingissä Rainio asui yhdessä sisarensa Lillin kanssa lähetyssaarnaaja Weikkolinin lesken luona. Ida Weikkolin kertoi sisaruksille usein elämästään Ambomaan lähetyskentällä. Luultavasti nämä kertomukset herättivät Rainiossa halun lähteä lähetystyöhön.
Jo samana syksynä Rainio aloitti opinnot Helsingin yliopiston lääketieteellisessä tiedekunnassa. Opiskelujen ohella Rainio toimi Hämäläisessä osakunnassa, jossa pyrki saamaan naiset täysvaltaisiksi osakunnan jäseniksi. Hän myös osallistui luennointitoimintaan, jossa käsiteltiin kansallisuusaatetta ja Venäjän pyrkimyksiä estää Suomen itsenäistyminen. Hän osallistui myös v. 1897 perustetun Naisylioppilaiden Kristillisen Yhdistyksen toimintaan.
Vuoden 1902 lopulla Rainio suoritti lääketieteellisen tiedekunnan teoriatutkinnon suoritetuksi ja seuraavan vuoden alussa hän aloitti käytännön harjoittelun Helsingin sairaaloissa. Vuoden 1908 alkupuolella hän valmistui lääkäriksi. Ojala arvelee, että Rainio sai kutsumuksen lähetyslääkäriksi joskus vuosien 1903–1905 aikana. Ennen lähtöä Ambomaalle hän opiskeli trooppisia tauteja Saksassa Hampurin Institut für Tropenhygienessä ja Tübingenin Institut für ärztliche Missionissa.
Ensimmäinen työkausi Ambomaalla 1908–1919

Rainio saapui Ambomaalle 14. joulukuuta 1908. Hän aloitti toimintansa Oniipan lähetysasemalla. Jo ensimmäisen kuukauden aikana hän hoiti keskimäärin 40–50 potilasta päivittäin. Hän ei ehtinyt opiskella oshindongan kieltä vaan joutui pyytämään toisia lähettejä tulkikseen. Rainion saapumisen aikoihin Ambomaalla oli suuri nälänhätä vuosina 1907–1908. Ensimmäisen vuoden aikana polikliinistä apua sai 7 525 henkilöä, keskimäärin 25 päivässä. Potilaiden määrää vähensi sittemmin se, että heiltä alettiin periä pientä maksua. Toisaalta potilaat eivät pysyneet hoidossa riittävän pitkää aikaa. Kun pahimmat kivut lakkasivat, potilaat uskoivat parantuneensa ja kiirehtivät peltotöihin, varsinkin naiset.
Vuonna 1910 Rainio teki matkan kaikille lähetysasemille. Hän kiinnitti huomiota muun muassa ambolaisten silmäsairauksiin ja siihen, että synnytyksiä varten olisi tarvittu kätilöitä. Hän olisi halunnut itselleen myös hevosen kiireellisiä sairaskäyntejä varten, mutta Lähetysseuran johtokunta piti tällaisen eläimen ylläpitokustannuksia liian suurina.
Ensimmäinen työkausi Ambomaalla 1908–1919 > Onandjokwen sairaalan perustaminen

Tammikuussa 1911 Oniipan kylkeen valmistui sairaalarakennus. Se sai ylleen peltikaton, ensimmäisen Ambomaalla. Rakennuksessa oli asuinhuoneita sekä yhdistetty poliklinikka- ja apteekkihuone, huone välttämättömien leikkausten suorittamista varten sekä huone sairaille läheteille. Ambolaiset potilaat hoidettiin majoissa, joita oli kahdeksan ja joita rakennettiin lisää. Tämä uusi sairaala vihittiin heinäkuussa 1911 pidetyssä lähetysjuhlassa. Vihkimisen suorittivat vierailulla ollut Lähetysseuran apulaisjohtaja Hannu Haahti yhdessä Martti Rautasen kanssa. Sairaala sai nimekseen Onandjokwe, ‘villihanhien paikka’.
Samana kesänä saapuivat avuksi ensimmäiset sairaanhoitajat, heinäkuussa Karin Hirn ja elokuussa Ida Ålander, joista jälkimmäinen oli Windhoekissa perehtynyt myös kätilön tehtäviin. Sairaalaan saatiin myös kaksi amboevankelistaa, jotka huolehtivat evankeliumin julistamisesta potilaille.
Haahden tarkastusmatkan yhteydessä Rainio sai läpi tärkeän asian sairaanhoitotyön kannalta. Tarkastusten yhteydessä pidettyihin kokouksiin sai Rainio tehdä alustukset sairaanhoitotyön kohdalta, ja päätökset tehtiin näiden alustusten pohjalta.
Vuonna 1913 Rainio suoritti ns. “terveysmatkan” Kapmaalle. Hän saattoi nyt omien kokemustensa perusteella suositella Lähetysseuralle sitä, että kaikki lähetit saisivat ajoittain suorittaa tällaisia matkoja. Terveellisen meri-ilmaston lisäksi sen etuihin kuului se, että siellä oli myös mahdollisuus kulttuurielämään. Lähetit olivat jo aiemmin halunneet tällaisille matkoille, mutta vasta nyt, kun lääkäri suositti niitä, Lähetysseuran johtokunta ei voinut näitä toivomuksia sivuuttaa.
Ensimmäinen työkausi Ambomaalla 1908–1919 > Lähetyskentän epäkohdat

Naislähetit törmäsivät heti alussa epäkohtiin. Pahin niistä oli ns. veljeinkokous, johon naisilla ei ollut asiaa. Lisäksi esim. lähetyskentän vuosikertomuksiin naiset pääsivät tutustumaan vasta sitten, kun ne oli painettu Helsingissä ja saatu postitettua Afrikkaan. Rainion ansiosta alettiin pitää naislähettien kokouksia, mutta tämä toiminta lopahti jo vuoden kuluessa. Vuoden 1911 aikana, Hannu Haahden vieraillessa Ambomaalla, pidettiin yleisiä lähettienkokouksia, mikä sitten jäi vallitsevaksi tavaksi.
Naisten palkkaus oli myös huonompi kuin miesten.
Lähettien ja johtokunnan välit osoittautuivat kireiksi, lähinnä siksi, että johtokunta uskoi kuulopuheita eikä pyrkinyt selvittämään todellista tilannetta kentällä. Rainio myös ihmetteli sitä, miksi julkisesti ei saanut kirjoittaa siitä, että Saksa oli lujittanut otettaan Ambomaasta. Tämä johtui siitä, että Saksa ja Venäjä olivat maailmansodan edellä etääntyneet toisistaan.
Suhtautumisessa ambolaisiin oli Rainion mielestä parantamisen varaa. Oli ollut väärin muun muassa vaatia ambolaisia pukeutumaan eurooppalaisittain. Toisaalta, kun heidät oli saatu pukeutumaan uudella tavalla, Lähetysseura halusi lopettaa vaatteitten lähettämisen heille. Rainio pyysi sisartaan Lilli Rainiota toimimaan siten, että ompeluseurat ja lähetysystävät edelleen lähettäisivät vaatteita Ambomaalle.
Lähetit eivät myöskään yleisestikään olleet kiinnostuneita ambolaisten tavoista ja ajatuksista. Tämä johti siihen, että myös monia säilyttämisen arvoisia tapoja alkoi jäädä unohduksiin.