stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Tornipöllö
Levinneisyys

Tornipöllöjä tavataan Amerikassa, Euroopassa, Afrikassa, Arabian niemimaalla, Intiassa, Kaakkois-Aasiassa ja Australiassa. Euroopan pesimäkannaksi on arvioitu 82 300 – 178 000 paria, eniten Espanjassa. Maailman kannan on arvioitu olevan karkeasti noin 20-kertainen Euroopan kantaan verrattuna. Suomea lähimmät pesimäalueet ovat Itämeren eteläosissa. Ruotsissa tornipöllöjä pesii noin 5 paria (0–10) ja Tanskassa noin 300 paria ja Baltian maista Liettuassa 5–20 paria. Suomessa tornipöllö on havaittu rariteettikomitean hyväksymästi vuoden 2023 loppuun mennessä 11 kertaa. Lajia on istutettu Seychelleille, jossa se vieraslajina muodostaa uhan saarten alkuperäisille lajeille, kuten seychellienharakkataskulle.
Elinympäristöt

Tornipöllö pesii metsiköiden, pihojen, viljelysmaiden ja muiden puoliavoimien alueiden peltoaukeilla. Se on paikkalintu.
Lisääntyminen

Hakeutuu ihmisasutuksen läheisyyteen mistä löytyy latoja, ulkorakennuksia ja muita vastaavia pesimäpaikoiksi. Asettuvat myös mielellään ladossa olevaan isoon pönttöön ja puunkoloihin.
Ravinto

Tornipöllön ravinto koostuu lähinnä jyrsijöistä ja muista pikkunisäkkäistä, sekä sammakoista ja hyönteisistä. Tärkeintä ravintoa kuitenkin ovat myyrät.
Tornipöllön lento on sarvipöllömaisen kevyttä ja kaula näyttää pitkältä, sekä pyrstö lyhyeltä. Kuvassa guttata-alalaji.

Tyto alba guttata
Vorontsovin palatsi (Pietari)

Vorontsovin palatsi Pietarissa
Vorontsovin palatsi Pietarissa
Maltan ristin kappelin poikkileikkauspiirros, Giacomo Quarenghi 1798-1800
Vorontsovin palatsi Keisarin paašikoulun aikana, J. Charlemagne 1858
Vorontsovin palatsi (ven. Воронцовский дворец, Vorontsovski dvorets) on barokkityylinen palatsikokonaisuus, joka sijaitsee suurella tontilla vastapäätä Gostinyi Dvoria Sadovajakadun ja Fontanka-joen välissä Pietarissa, Venäjällä.
Palatsissa on 50 huonetta ja sen suunnitteli valtavilla kustannuksilla arkkitehti Francesco Bartolomeo Rastrelli kreivi Mihail Illarionovitš Vorontsoville, keisarinna Elisabetin kanslerille ja äidinpuoleiselle sukulaiselle avioliiton kautta. Palatsin rakentaminen kesti kahdeksan vuotta vuosina 1749–1757. Esikuvana Vorontsovilla oli ollut Anitškovin palatsi. Sen jälkeen kun veljentytär Jelisaveta Vorontsova menetti keisarinnan suosion, Mihail Vorontsov karkotettiin hovista ja hän myi pääasiallisen asuntonsa kruunulle 217 000 ruplalla.
Arkkitehtuuri

Vorontsovin palatsi on huomionarvoinen esimerkki 1700-luvun puolivälin kaupunkipalatsista. Päärakennus, jossa on kaksi sivurakennusta, joista toisen vieressä on U-muotoinen kaksikerroksinen rakennus, sijaitsee epäsäännöllisen suorakulmion muotoisella tontilla. Pääasialliseen kunniapihaan eli sisääntulopihaan (cour d'honneur) rakennettiin muotopuutarha, joka oli suunniteltu symmetrisesti palatsin pääakseliin nähden. Puutarhaan kaivettiin soikea lampi, josta kujat kulkivat eri suuntiin, ja hieman kauempana siitä oli Fontankaan yhdistetty uima-allas.[4]
Suuren sisäpihan puolelta katsottuna 109 metriä pitkä julkisivu on toteutettu arkkitehti Rastrellin käyttämän tyylin mukaisesti. Keskirisaliittia reunustavat kaksi matalampaa sivurisaliittia, jotka on koristeltu vaatimattomammin. Julkisivut on suunniteltu barokkityylisiksi, ikkunankehyksissä on fantasia-aiheita, runsaasti kullattua stukkoa sekä koristeellisia metallisäleikköjä. [4] Tilaa ympäröi Rastrellin luonnosten mukaan tehty valuraita-aita. Keskiporttia, jossa on taottu metalliristikko, tukee kaksi lisäpylväikköä, joitten päällä alun perin sijaitsi veistoksia.[1]
Palatsin sisätilat olivat ylellisesti sisustettuja, edustushuoneita ja saleja oli 50 kappaletta. Keskussisäänkäynnin takana on suuri eteisaula, josta lähtee pääportaikko, joka oli koristeltu veistoksilla ja peileillä.[4] Portaikko johtaa toisen kerroksen saleihin, jotka oli tarkoitettu vastaanottoja ja juhlia varten. Pääasiallinen juhlatila oli parvikerroksessa oleva kaksiosainen sali. Se sai erityisen näyttävän sisustuksen: katot koristeltiin plafondeilla, joissa oli kohtauksia antiikin myyteistä. [5]. Seinämaalaukset teki vuonna 1759 bolognalainen taiteilija Angelo Carboni.
Asukkaat

Mihail Vorontsovin lähdön jälkeen palatsi seisoi tyhjillään seitsemän vuotta, kunnes se alettiin luovuttaa ulkomaisten vieraiden käyttöön.[5] Vuonna 1770 siellä asui Fredrik Suuren nuorempi veli Preussin prinssi Heinrich (1726–1802), joka oli diplomaattitehtävissä Puolan ensimmäisen jaon aikoihin; vuosina 1788-1791 Nassau-Siegenin prinssi Karl Heinrich, Suomenlahden soutulaivaston vara-amariaali (1743–1808) ja sen jälkeen varakansleri Ivan Osterman (1725–1811). [2] [1]
Keisari Paavali I antoi palatsin Johanniittain ritarikunnalle, jonka suurmestari hän oli. Toista italialaista arkkitehtia, Giacomo Quarenghia, pyydettiin modernisoimaan palatsi. Vuosina 1798–1800 Quarenghi lisäsi katolisen kappelin palvelemaan Ranskan vallankumousta maanpaossa olevia ranskalaisia aristokraatteja, jotka asuivat keisarikunnan pääkaupungissa 1800-luvun vaihteessa.
Asukkaat > 1800-luku

Vuodesta 1810 lähtien Vorontsovin palatsissa on toiminut perätysten eliittisotakouluja, kuten kuuluisa Keisarin paašikoulu vuosina 1810–1918 ja Suvorovin sotakoulu vuodesta 1955 lähtien. Palatsi on ympäröity Sadovajakadulle päin taidokkaalla valurauta-aidalla, ja sen erottaa Fontanka-joesta suuri puutarha.
Asukkaat > 2000-luku

Maltan ritarikunnan kappeli kunnostettiin vuonna 2003, ja sitä käytetään nykyisin urkukonsertteihin.
Vuonna 2013 palatsin viereen pystytettiin kuvanveistäjä Karen Sarkisovin muistomerkki Suvorov-koulusta valmistuneille ja kadettijoukoille.
Samannimisiä rakennuksiа

Vorontsovin palatsi (Alupka)
Vorontsovin palatsi (Odessa)
Asiasta lisää

Maltan ritarikunnan kappelin virallinen kotisivu (englanniksi)
Vorontsovin palatsi Pietarissa
Käännös suomeksi
Punkaharju

| Punkaharju> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Savonlinna |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  61°45′20″N, 029°23′20″E
Maakunta:  Etelä-Savon maakunta
Seutukunta:  Savonlinnan seutukunta
Kuntanumero:  618
Hallinnollinen keskus:  Punkasalmi
Perustettu:  1924
Kuntaliitokset:  Sääminki (1973)  
Liitetty:  2013
– liitoskunnat:  Savonlinna Kerimäki Punkaharju
– syntynyt kunta:  Savonlinna
Pinta-ala:  748,12 km²  (1.1.2012)
– maa:  471,26 km²
– sisävesi:  276,86 km²
Väkiluku:  3 702   (31.12.2012)
– väestötiheys:  7,86 as./km² (31.12.2012)
Punkaharju Zacharias Topeliuksen kirjasarjassa Finland framstäldt i teckningar 1800-luvun puolivälissä.
Punkaharju on Suomen entinen kunta, nykyisin osa Savonlinnan kaupunkia, joka sijaitsee Etelä-Savon maakunnassa. Kunnassa asui lakkauttamishetkellä 3 702 ihmistä, ja sen pinta-ala oli 748,12 km2, josta 276,86 km2 oli vesistöjä. Väestötiheys oli 7,86 asukasta/km2. Punkaharju on maisemistaan tunnettu pitäjä, jonka keskustaajama on Punkasalmi ja toinen taajama Putikko. Punkaharjun naapurikunnat olivat Kerimäki, Kesälahti, Parikkala, Ruokolahti, Savonlinna ja Sulkava.
Historia

Alueella oli asutusta jo kivikaudella vaara-asutuksena. Keskiajalla seutu oli karjalaisten ja savolaisten kalastusalueena, ja pysyvä asutus muodostuikin 1400-luvulla. Kirkollisesti Punkaharju kuului alkujaan Sääminkiin ja vuodesta 1647 Kerimäkeen. Punkaharjun seurakunta itsenäistyi vuonna 1922 ja kunta aloitti toimintansa 1924. Punkaharjuun liitettiin vuonna 1973 alueita Säämingin kunnasta. Vuonna 2013 kunta liitettiin Savonlinnaan.
Nähtävyyksiä

Punkaharju on kuuluisa Salpausselästä luoteeseen erkanevista kauniista harjuistaan, joista kunta on saanut nimensä. Jääkauden aikana muodostunut kapea seitsemän kilometriä pitkä Punkaharju on yksi Suomen kansallismaisemista. Se kulkee Puruveden poikki jakaen sen Pihlajaveteen ja Puruveteen, joiden väliset salmet sijaitsevat harjun kummassakin päässä. Venäjän tsaari Nikolai I ihastui Punkaharjuun niin paljon, että vuonna 1843 hän määräsi alueen suojeltavaksi.
Alue on Metsähallituksen hallinnoimaa luonnonsuojelualuetta ja kuuluu myös Natura 2000 -alueisiin. Suojelualueen pinta-ala on 6,5 km².
Alueesta muodostuikin merkittävä matkailukohde jo 1800-luvulla, jolloin harjun pohjoispäässä sijainneesta metsänvartijan asunnosta vähitellen muotoutui Valtionhotelli. Punkaharjun Valtionhotelli siirtyi vuonna 2016 yksityiseen omistukseen ja toimii nykyään nimellä Hotelli Punkaharju. Hotellin yrittäjänä on kesästä 2024 lähtien toiminut Kare Tikka.
Punkaharjun muita nähtävyyksiä ovat Punkaharjun puukirkko (R. Rouhe, 1923), Taidekartano Johanna Oras, Punkaharjun valtionpuisto ja huvipuisto Kesämaa. Punkaharjulla sijaitsevat myös Suomen metsämuseo ja metsätietokeskus Lusto (1994), Luonnonvarakeskuksen puulajipuisto, Aseman taidelaituri vanhan asemarakennuksen tiloissasekä Taidekeskus Retretti. lähde?
Liikenne

Punkaharjun kautta kulkee Savonlinnan rata, jonka varrella kunnan alueella ovat Punkaharjun ja Luston asemat sekä Retretin seisake. Rata kulkee Punkaharjun pohjoisreunaa pitkin yhdessä valtatien 14 kanssa. Punkaharjulta pääsee kesäisin myös laivalla Savonlinnaan.
Talous

Punkaharjun merkittävimpiä työnantajia ovat Finnforestin vaneri- ja kertopuutehtaat sekä kuntoutuskeskus Kruunupuisto.
Kulttuuri ja urheilu

Punkaharjun kirjasto on Punkaharjulla toimiva Savonlinnan kaupunginkirjaston lähikirjasto. Taidekartano Johanna Oras ja Putikko järjestävät kesäisin taidenäyttelyitä. Punkaharjulla toimivia urheiluseuroja ovat muun muassa Kulennoisten Pallo (KuP) ja Punkaharjun Urheilijat (PuU). Rallikuski Juho Hänninen on kotoisin Punkaharjulta. Biisonimafian tekijät ovat kotoisin Punkaharjulta; ja myös B2-elokuva on kuvattu Punkaharjulla.
1980-luvulla kaikille silloisille Savon kunnille valittiin omat perinneruoat. Punkaharjun nimikkoruoiksi äänestettiin kalapaisti ja porkkanamuhennos sekä herneistä ja ruisjauhosta imelletty imelärokka, joka syödään kylmänä sokerin kera.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Punkaharju Wikimedia Commonsissa
Punkaharjun kunnan kotisivut
Punkaharjun matkailusivut
Punkaharjun Kesämaan kotisivut
Suomen Metsämuseo Luston kotisivut
Taidekartano Johanna Oras kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Punkaharjun luonnonsuojelualue (Arkistoitu – Internet Archive)
Metsäntutkimuslaitoksen puulajipuisto (Arkistoitu – Internet Archive)
Kulennoisten Pallon kotisivut
Punkaharjun Urheilijoiden kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Etelä-Savon maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Enonkoski  Hirvensalmi  Juva  Kangasniemi  Mikkeli  Mäntyharju  Pieksämäki  Puumala  Rantasalmi  Savonlinna  Sulkava 
Entiset kunnat:  Anttola  Haukivuori  Jäppilä  Kerimäki  Mikkelin maalaiskunta  Pertunmaa  Pieksänmaa  Pieksämäen maalaiskunta  Punkaharju  Ristiina  Savonranta  Sääminki  Virtasalmi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 2 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Ruotsi 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Punkaharjun Harjutie (yhdystie 4792, entinen valtatie 14)
HMS Rosario (J219)

| HMS Rosario |
| --- | --- |
 HMS Rosario

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Harland and Wolff, Belfast
Kölinlasku:  22. syyskuuta 1942
Laskettu vesille:  3. huhtikuuta 1943
Palveluskäyttöön:  9. heinäkuuta 1943
Poistui palveluskäytöstä:  Belgialle 1953 de Moor
Loppuvaihe:  romutettu 1970
Tekniset tiedot
Uppouma:  850 t
Pituus:  68,58 m (kokonaispituus)
Leveys:  10,82 m
Syväys:  2,59 m
Koneteho:  2 000 shp
Nopeus:  16,5 solmua
Miehistöä:  85
Aseistus
Aseistus:  1 x QF 4" (102 mm) Mk V -ilmatorjuntatykki 4 x Oerlikon 20 mm
HMS Rosario (viirinumero J219) Britannian kuninkaallisen laivaston 1943 valmistunut Algerine-luokan miinanraivaaja toisessa maailmansodassa.
Valmistus

Alus tilattiin Harland and Wolffilta Belfastista, missä köli laskettiin 22. syyskuuta 1942 telakkanumerolla 1145. Se laskettiin vesille 3. huhtikuuta 1943 ja valmistui vielä samana vuonna 9. heinäkuuta.
Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 1947, minkä jälkeen se makasi ankkurissa Port Edgarissa. Alus sijoitettiin myyntilistalle ja myytiin Belgialle. Alus luovutettiin kunnostuksen jälkeen Belgialle, joka liitti 15. tammikuuta 1953 sen laivastoonsa nimellä De Moor. Alus poistettiin palveluksesta 1969 ja romutettiin 1970 Brüggessä.
Syrjäytyminen

Diskurssianalyysi · Positivismi
Konfliktiteoria · Kriittinen teoria
Rakenteellinen funktionalismi
Sosiaalinen konstruktionismi
Émile Durkheim
Karl Marx · Max Weber
Julkinen sosiologia

Laki · Kasvatus
Poikkeavuus · Rikollisuus
Sosiaalinen verkosto
Stratifikaatio · Talous · Tiede
Tieto · Uskonto
Väestö · Yhteiskuntaluokka
Ympäristö · Armeija
Kaupunki
Habitus · Identiteetti · Normi
Jälkimoderni · Myöhäismoderni
Notkea moderni
Sosiaalinen pääoma · Valta
Syrjäytyminen tai sosiaalinen syrjäyttäminen (ekskluusio, marginalisointi, marginalisaatio) viittaavat prosessiin, joka tuottaa koulutukseen, työmarkkina-asemaan, elintasoon, terveyteen, sosiaalisiin suhteisiin ja elinympäristöön liittyvää yhteiskunnallista huono-osaisuutta. Toisaalta kaikkea edellä mainittua kuvataan myös syrjäytymisen syiksi.
Ruotsin sosialidemokraattinen pääministeri Per Albin Hansson käytti sosiaalisen syrjäyttämisen käsitettä jo vuonna 1928 pitämässään kuuluisaksi muodostuneessa kansankoti-puheessaan:
Sosiaalisen ekskluusion eli marginalisaation käsite levisi muiden maiden yleiseen keskusteluun 1960-luvulta alkaen, mutta yleistyi Suomessa vasta 1980-luvulla.
Määritelmiä

Sosiaalisella syrjäyttämisellä eli ekskluusiolla tarkoitetaan yksilöiden tai ihmisryhmien sosiaalis-taloudellista ulossulkemista tai marginalisointia eli reunalle työntämistä, minkä seurauksena he eivät kykene osallistumaan täysipainoisesti yhteiskunnan kulloinkin tavanomaisina pidettyihin toimintoihin. WHO:n mukaan sosiaalinen syrjäyttäminen johtuu yhteiskunnan epätasaisista taloudellisista, poliittisista, sosiaalisista ja kulttuurisista voimasuhteista, jotka johtavat resurssien ja oikeuksien epätasaiseen  jakautumiseen.
Syrjäytymiselle ei ole vakiintunutta määritelmää suomenkielisessä sosiaalitutkimuksessa, mutta sitä käytetään usein kuvaamaan yksilön, kotitalouden tai jonkin ihmisryhmän joutumista taloudellisesti ja sosiaalisesti ongelmallisiin olosuhteisiin, joista on huonot mahdollisuudet vapautua. Sosiaalisesti ongelmallisilla olosuhteilla voidaan viitata esimerkiksi yhteiskunnan tai sen yksittäisten jäsenten taholta tulevan arvostuksen puutteeseen eli niin sanottuun sosiaaliseen leimautumiseen. Myös palkkatyön kuormittavuus saattaa syrjäyttää ihmisen sosiaalisesti sen vuoksi, ettei hän jaksa harrastaa sosiaalista kanssakäymistä vapaa-aikanaan.
Syitä

Syrjäytymistä voivat aiheuttaa esimerkiksi opiskelumahdollisuuksien puute, pitkäaikaistyöttömyys, pätkätöiden välillä toistuvat työttömyysjaksot,  palkkakuopat, perusturvan liian pieni taso, yhteiskunnan tukiverkon reikäisyys, vammaisuus, terveysongelmat, huono terveydenhuolto, päihteiden käyttö ja asunnottomuus. Ikääntyvien, ulkomaalaistaustaisten, työttömien ja vammaisten työnhakijoiden syrjintä työhönottotilanteessa aiheuttaa sen, että näiden väestöryhmien joukossa esiintyy tavallista enemmän syrjäytymistä. Erityisen herkkiä syrjäytymiselle ihmiset ovat elämän muutosvaiheissa, esimerkiksi koulun, työsuhteen tai parisuhteen päättyessä.
Vanhukset ovat Suomessa erityisessä syrjäytymisvaarassa, sillä läheskään kaikilla vanhuksilla ei ole esimerkiksi mahdollisuutta hankkia tarvitsemaansa hoitoa tai saada sitä vastikkeetta. Alimitoitetut sosiaalipalvelut ovat  johtaneet siihen, että kodista on tullut monelle vanhukselle vankila, jossa ei pärjää enää yksin, mutta jossa pitää silti viettää koko valveillaoloaika pääsemättä käymään edes ulkona.. Iäkkäillä naisilla on suurin riski ajautua pitkittyneeseen köyhyyteen. Miehillä on puolestaan naisia suurempi riski ajautua päihteiden ongelmakäyttäjäksi tai joutua asunnottomaksi.
Myös lasten hankkiminen ja sitä seuraava avioero lisäävät syrjäytymisriskiä, koska yksinhuoltajaperheiden köyhyys on huomattavasti yleisempää kuin kahden huoltajan perheillä. Avioero lisää myös riskiä joutua asunnottomaksi.
Seurauksia

Syrjäytyneillä on usein muita ihmisryhmiä huonommat mahdollisuudet hankkia lääkkeitä ja laadukkaita terveydenhoitopalveluja tai syödä terveellisesti. Syrjäytyneiden keskimääräinen elinajanodote onkin pienempi kuin muulla väestöllä.
Syrjäytynyt ihminen saattaa menettää luottamuksen yhteiskuntaan ja sen edustajiin. Taloudellisesti syrjäytyneillä onkin muuta väestöä huomattavasti heikompi usko demokraattisen päätöksentekojärjestelmän toimivuuteen. Syrjäytyminen saattaa aiheuttaa yksilölle myös toivottomuutta, katkeruutta, motivaation laskua, itsetunnon heikkenemistä tai muunlaista henkistä pahoinvointia. Myös halu vastuun kantamiseen ja itsestään huolehtimiseen voi heiketä. Liverpoolin yliopistossa tehdyssä tutkimuksessa havaittiin, että taloudellinen syrjäytyminen lisää riskiä sairastua mielenterveyden häiriöihin lapsilla 40 prosenttia ja äideillä 44 prosenttia.
Syrjäytyminen saattaa johtaa etenkin miehillä vaikeuksiin löytää kumppania taikka muunlaisiin ihmissuhdeongelmiin. Syrjäytyminen saattaa johtaa myös päihdeongelmiin tai pahentaa entisiä. Myös rikollisuus on keskimääräistä yleisempää syrjäytyneiden keskuudessa.
Sisäasiainministeriön vuonna 2010 asettama alueellisen turvallisuusyhteistyön työryhmä arvioi syrjäytymisen olevan yksi Suomen turvallisuuden keskeisiä riskitekijöitä.
Pekka Tiainen ja Kari Hietala ovat esittäneet vuonna 1994 artikkelisarjassaan, että joidenkin sosiaalisesta syrjäytymisestä on etua muille. Heidän mukaansa muutaman kymmenen tuhannen henkilön poistuminen työmarkkinoilta parantaa 1990-luvun alun laman työmarkkinatasapainoa eli auttaa laman työpoliittisessa ongelmassa.lähde tarkemmin?
Historiaa

Pitkäaikaistyöttömien määrä 20-kertaistui vuosina 1990-2007. Alle 30-vuotiaita ihmisiä, jotka olivat sekä ilman toisen asteen tutkintoa että myös ilman työ- tai opiskelupaikkaa, oli vuonna 2012 kuitenkin lähes puolet vähemmän kuin 1990-luvun alussa.
Kirjallisuutta

Laine, Terhi ym. (toim.): Syrjäytymistä vastaan sosiaali- ja terveysalalla. Helsinki : Tammi, 2010.
Saari, Erkki: Työttömien syrjäytymistä ehkäisevien hyvinvointi-interventioiden kontekstuaaliset edellytykset. Rovaniemi : Lapin yliopistokustannus, 2009.
Aiheesta muualla

Minne katosi 40 000 nuorta? – ”Tavallinen elämä on pettymys”. Uusi Suomi 8.4.2012.
Jenni Mehtonen: Sisäministeriö: Syrjäytyminen on suurin turvallisuusriski. Ylen uutiset 15.8.2011
Pohjois-Alitšur

Pamirin kartta.
Pohjois-Alitšur (tadžikiksi Аличури Шимолӣ, Alitšuri Šimolī, myös Bozordara, Бозордара) on vuoristo Pamirin itäosassa Tadžikistanissa. Sen pituus on 110 kilometriä ja korkein kohta Irxt eli Kulin 5 929 metriä.
Enimmäkseen liuskeesta ja kalkkikivestä muodostunut vuorijono erottaa toisistaan Alitšurin ja Murğobin jokilaaksot. Sen pohjoisrinteillä on syviä ja kapeita jäätiköiden peittämiä laaksoja. Jäätiköiden yhteispinta-ala on 975 neliökilometriä. Vuorten rinteillä on vuoristoaavikkokasvillisuutta.
Alfred Werner

| Alfred Werner |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 12. joulukuuta 1866 Mulhouse, Ranska
Kuollut: 15. marraskuuta 1919 (52 vuotta) Zürich, Sveitsi
Kansalaisuus:   Sveitsiläinen
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Zürichin yliopisto  ETH Zürich
Väitöstyön ohjaaja:  Arthur Rudolf Hantzsch   Marcellin Berthelot
Instituutti:  Zürichin yliopisto
Tutkimusalue:  Kemia
Tunnetut työt:  Siirtymämetallikompleksit
Palkinnot:   Nobelin kemianpalkinto (1913)
Alfred Werner (12. joulukuuta 1866 Mulhouse, Ranska – 15. marraskuuta 1919 Zürich, Sveitsi) oli sveitsiläinen kemisti, joka sai Nobelin kemianpalkinnon vuonna 1913 ehdotuksestaan siirtymämetallikompleksiyhdisteiden oktaedrimuodosta. Werner kehitti perustan nykyaikaiselle kompleksiyhdisteiden tutkimukselle. Werner valmisti myös heksolia ensimmäisen kerran.
Werner valittiin Zürichin yliopiston kemian professoriksi vuonna 1893.
Werner osoitti vuonna 1896, että niiden atomien tai atomiryhmien määrä, jotka ovat liittyneet keskusatomiin on useimmiten 4–6. Tämä koordinaatioluku on näissä yhdisteissä enimmillään 8, mutta usein vähemmän. Tämä oli pohjana Richard Abeggin kehittelemälle ja hänen nimeään kantavalle säännölle. Ja vuonna 1916 Gilbert Newton Lewis käytti Wernerin huomiota perustana oktettisäännölleen.
Aiheesta muualla

Wernerin elämäkerta Nobel-säätiön sivuilla
| n k Nobelin kemianpalkinnon saajat |
| --- | --- |
1901–1925:  1901: van ’t Hoff  1902: H. E. Fischer  1903: Arrhenius  1904: Ramsay  1905: von Bayer  1906: Moissan  1907: Buchner  1908: Rutherford  1909: Ostwald  1910: Wallach  1911: M. Curie  1912: Grignard, Sabatier  1913: Werner  1914: Richards  1915: Willstätter  1918: Haber  1920: Nernst  1921: Soddy  1922: Aston  1923: Pregl  1925: Zsigmondy 
1926–1950:  1926: Svedberg  1927: Wieland  1928: Windaus  1929: Harden, von Euler-Chelpin  1930: H. Fischer  1931: Bosch, Bergius  1932: Langmuir  1934: Urey  1935: F. Joliot-Curie, I. Joliot-Curie  1936: Debye  1937: Haworth, Karrer  1938: Kuhn  1939: Butenandt, Ružička  1943: de Hevesy  1944: Hahn  1945: Virtanen  1946: Sumner, Northrop, Stanley  1947: Robinson  1948: Tiselius  1949: Giauque  1950: Alder, Diels 
1951–1975:  1951: McMillan, Seaborg  1952: Martin, Synge  1953: Staudinger  1954: Pauling  1955: du Vigneaud  1956: Hinshelwood, Semjonov  1957: Todd  1958: Sanger  1959: Heyrovský  1960: Libby  1961: Calvin  1962: Perutz, Kendrew  1963: Ziegler, Natta  1964: Hodgkin  1965: Woodward  1966: Mulliken  1967: Eigen, Norrish, Porter  1968: Onsager  1969: Barton, Hassel  1970: Leloir  1971: Herzberg  1972: Anfinsen, Moore, Stein  1973: E. O. Fischer, Wilkinson  1974: Flory  1975: Cornforth, Prelog 
1976–2000:  1976: Lipscomb  1977: Prigogine  1978: Mitchell  1979: Brown, Wittig  1980: Berg, Gilbert, Sanger  1981: Fukui, Hoffmann  1982: Klug  1983: Taube  1984: Merrifield  1985: Hauptman, Karle  1986: Herschbach, Lee, Polanyi  1987: Cram, Lehn, Pedersen  1988: Deisenhofer, Huber, Michel  1989: Altman, Cech  1990: Corey  1991: Ernst  1992: Marcus  1993: Mullis, Smith  1994: Olah  1995: Crutzen, Molina, Rowland  1996: Curl, Kroto, Smalley  1997: Boyer, Walker, Skou  1998: Kohn, Pople  1999: Zewail  2000: Heeger, MacDiarmid, Shirakawa 
2001–:  2001: Knowles, Noyori, Sharpless  2002: Fenn, Tanaka, Wüthrich  2003: Agre, MacKinnon  2004: Ciechanover, Hershko, Rose  2005: Grubbs, Schrock, Chauvin  2006: Kornberg  2007: Ertl  2008: Shimomura, Chalfie, Tsien  2009: Ramakrishnan, Steitz, Yonath  2010: Heck, Suzuki, Negishi  2011: Shechtman  2012: Lefkowitz, Kobilka  2013: Karplus, Levitt, Warshel  2014: Betzig, Hell, Moerner  2015: Lindahl, Modrich, Sancar  2016: Sauvage, Stoddart, Feringa  2017: Dubochet, Frank, Henderson  2018: Arnold, Smith, Winter  2019: Goodenough, Whittingham, Yoshino  2020: Charpentier, Doudna  2021: List, MacMillan  2022: Bertozzi, Meldal, Sharpless  2023: Bawendi, Brus, Jekimov  2024: Baker, Hassabis, Jumper 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Australia  Alankomaat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Dictionnaire historique de la Suisse  SNAC  IdRef
Indatsoli

| Indatsoli |
| --- | --- |


Tunnisteet
IUPAC-nimi:  1H-indatsoli
Muut nimet:  isoindatsoli
CAS-numero:  271-44-3
PubChem CID:  9221
SMILES:  C1=2C(NN=C1)=CC=CC2
Ominaisuudet
Molekyylikaava:  C7H6N2
Moolimassa:  118.14 g/mol
Sulamispiste:  148 °C
Kiehumispiste:  269 °C
Indatsoli, jota kutsutaan myös isoindatsoliksi, on heterosyklinen aromaattinen orgaaninen yhdiste. Tämä bisyklinen yhdiste koostuu bentseenin ja pyratsolin fuusiosta.
Indatsoli on amfoteerinen molekyyli, joka voidaan protonoida indatsoliumkationiksi tai deprotonoida indatsolaattianioniksi. Vastaavat pKa-arvot ovat 1,04 indatsoliumkationin ja indatsolin väliselle tasapainolle ja 13,86 indatsolin ja indatsolaattianionin väliselle tasapainolle.