stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juutalainen nimi
Etunimet > Merkitykset

Raamatulliset hepreankieliset nimet merkitsivät usein jotain, ja niiden merkitys oli aikoinaan myös yleisesti tiedossa. Joitain esimerkkejä perinteisistä juutalaisista henkilönnimistä merkityksineen:
Yitzhak (Iisak) – hän nauraa
Rachel (Raakel) – uuhi
David – rakastettu
Yonatan (Joonatan) – Jumala antoi
Naomi – miellyttävyys
Etunimet > Etunimen antaminen

Aškenasijuutalaisilla on tapana antaa lapselle jonkun hiljattain kuolleen sukulaisen etunimi, sen muunnelma tai sitä muistuttava nimi, sukulaisen kunnioittamiseksi. Hepreankieliset nimet siirtyvät yleensä muuttumattomina. Juutalaisisät ovat harvoin antaneet pojalleen omaa etunimeään, joskin tapa on yleistymässä.
Juutalaispojat saavat nimensä virallisesti ympärileikkausseremoniassa ja tytöt synagogan nimiseremoniassa. Samassa yhteydessä nimen esikuva ja tarkoitus usein selitetään.
Sukunimet > Heimo- ja pappisnimet

Tyypillisesti juutalainen sukunimityyppi on heimojen ja pappien nimet, kuten hyvin yleiset Cohen ja Levy eri muotoineen (Kohn, Kahan, Kahn, Kaplan ja Kagan, sekä Levitt, Levine ja Löwy).
Sukunimet > Lyhennenimet

Toinen tyypillisesti juutalainen sukunimityyppi on lyhennenimet. Näistä yleisimpiä ovat Katz-alkuiset nimet; Katz on alkukirjainlyhenne sanoista Kohen Tzedek (’vanhurskas pappi’).
Sukunimet > Patronyymit

Kun juutalaiset alkoivat ottaa käyttöön sukunimiä myöhäiskeskiajalta lähtien, moni juutalainen otti luontevasti sukunimekseen patronyymin, jollaisia juutalaiset olivat käyttäneet lisäniminä. Patronyymisen sukunimen muoto vaihtelee käytetyn kielen mukaan: aškenaseilla patronyymit ovat muotoa -son tai -s (Jacobson, Jacobs). Itä-Euroopassa käytettiin usein slaavilaisia päätteitä, jotka vaihtelivat maittain (puol. -owicz, tšekk. -ovič, unk. -ovics, rom. -ovici); Saksankieliset virkamiehet saattoivat käyttää kirjoitusmuotoa -owitz, ja Yhdysvalloissa kirjoitusmuoto oli usein -ovitch. Kaikki päätteet äännettiin kuitenkin [ovitš]. Iranissa patronyymimuotoja olivat -zadeh tai -ian, Georgiassa -eshvili, arabiassa ben tai ibn, Italiassa -i, ja Marokossa joskus etuliite O-.
Patronyymejä muodostettiin myös isännimen lempinimistä. Nimet Yankelovich ja Koppelson tulevat Jaakobin lempinimistä. Yleinen nimi Moscowitz tulee puolankielisestä nimestä Moszek/Moszko (’pikku Mooses’). Myös tiettyihin nimiin yhdistetyistä symboleista tehtiin patronyymejä, kuten Leibson, Leibowicz ja Lefkowitz, jotka tulevat Juudaan yhdistettyä leijonaa tarkoittavasta sanasta (jidd. Leib). Benjaminiin yhdistettiin susi, mistä tulevat yleiset Wolf- ja Volk-nimet. Rabinowitz tarkoittaa ”rabbin poika”, kuten myös iranilainen nimi Akhamzadeh.
Sukunimet > Matronyymit

Aškenasijuutalaisten sukunimiin kuuluu myös suhteellisen paljon matronyymejä, joista yleisimpiä ovat esimerkiksi Rifkin, Sarason, Chanin, Beilis ja Goldenson. Matronyymiset sukunimet ovat usein saaneet alkunsa perheistä, joiden isä oli jo kuollut kun perhe otti sukunimen. Myös silloin, jos perheen äiti hoiti perheen liiketoimintaa tai oli muuten perheessä miestä tärkeämpi, saatettiin perheelle ottaa sukunimeksi matronyymi.
Sukunimet > Ammattinimet

Ammattinimikkeestä otetut sukunimet ovat juutalaisilla yleisiä. Hepreankielisiä esimerkkejä ovat esimerkiksi Chait (’räätäli’), Melamed (’opettaja’), Hazan (’synagogalaulaja’) ja Katzoff (’teurastaja’). Aškenasien ammattinimet tulivat jiddišistä, saksasta tai slaavilaisista kielistä, esimerkiksi Schneider, Kravitz, Kravchik ja Portnoy (’räätäli’). Räätälin ammattiin viittaavat myös Nadelman (’neulamies’), Sherman (’saksimies’) ja Fingerhut (’sormustin’). Muita aškenaseilla yleisiä ammattinimikkeistä otettuja sukunimiä ovat muun muassa Fleisher, Metzger ja Reznick (’teurastaja’); Glass, Glazer ja Sklar (’lasittaja’), Schmidt ja Kovalsky (’seppä’); Futterman, Kirshner ja Peltz (’turkkuri’); sekä Sofer ja Schreiber (’kirjuri’). Arabimaailman juutalaisten nimiä ovat muun muassa Abulafia ja Tabib (’lääkäri’) tai Asayag (’kultaseppä’), ja Iranissa Hakimi (’lääkäri’).
Sukunimet > Ominaisuusnimet

Henkilökohtaisiin ominaisuuksiin perustuvia yleisiä sukunimiä juutalaisilla ovat muun muassa Schwarz (’musta’), Klein (’pieni’), Roth (’punainen’) ja Schoen (’kaunis’); tai Elkyess (’nokkela’), Pacifici (’rauhaisa’), Caro (’rakastettu’) ja Cordozo (’sydämellinen’).
Sukunimet > Toponyymit

Toponyymejä eli paikannimiin perustuvia juutalaissukunimiä on useita, sillä juutalaiset liikkuivat aikoinaan suhteellisen paljon. Tunnettuja paikannimiin perustuvia sukunimiä ovat Berliner, Minsky, Prager, Vilner, Frankfurter, Hamburger, Wiener, Warszawski, Pinsky, Pinsker; muslimimaailmassa Bagdadi, Basri, Tehrani, Shirazi, Alfasi (Fezistä), Masri (Egyptistä) ja Adni (Adenista); sekä Italiassa esimerkiksi Modigliani, Viterbi, Tedesco (’saksalainen’) ja Polacco (’puolalainen’). Venäjällä suurin osa -ski-loppuisten nimien haltijoista on juutalaistaustaisia. Pienet kaupungit ovat antaneet nimensä joillekin aškenasien yleisimmistä sukunimistä kuten Shapiro ja Spiro (Speyer), Ginzburg (Günzburg) tai Horowitz (Hořovice). Yleinen nimi Rappaport tulee Porton kaupungista.
Myös maannimiä on käytetty yleisesti juutalaissa sukunimissä, kuten Deutsch, Ungar, Litvak ja Pollack, sekä alueennimiä kuten Schlesinger (Sleesia) ja Frankel (Franken).
Sukunimet > ”Kauniit nimet”

Suuri osa aškenasien sukunimistä jouduttiin keksimään yhtäkkiä tyhjästä 1700- ja 1800-lukujen taitteessa, kun juutalaiset joutuivat hallinnollisista syistä ottamaan itselleen sukunimet. Juutalaiset saivat usein muutaman kuukauden aikaa valita itselleen sukunimet, ja joissain paikoissa viranomaiset antoivat heille itse nimet. Moni juutalainen valitsi suvulleen jonkin kauniilta kuulostavan kaksiosaisen nimen. Taulukossa on joitain yleisimpiä tällaisissa nimissä käytettyjä sanoja, joita yhdisteltiin melko vapaasti:
| --- | --- |
Rosen- (’ruusu’): -berg (’mäki’)
Blumen- (’kukka’): -thal (’laakso’)
Gold- (’kulta’): -stein (’kivi’)
Silber- (’hopea’): -man (’mies’)
Loewen- (’leijona’): -baum (’puu’)
Fein- (’hieno’): -wasser (’vesi’)
Schoen- (’kaunis’): -blatt (’lehti’)
Kaikenlaiset puunnimet olivat myös suosittu nimityyppi (esimerkiksi Appelbaum, Birnbaum, Kirschenbaum, Tannenbaum ja Teitelbaum – jopa Goldbaum).
Sukunimet > Muunlaiset nimet

Jotkin frankfurtilaiset juutalaissuvut ottivat sukunimensä vaakunakilvestään, kuten Rothschild (’punakilpi’), Schiff (’laiva’) ja Strauss (’strutsi’).
Sukunimet > Yhteiset nimet ei-juutalaisten kanssa

Moni juutalaisilla yleinen sukunimi on yleisesti käytössä myös ei-juutalaisilla, kuten Gross, Schwarz, Klein, Mayer, Zimmermann, Kowalsky, Medvedev, Sokolov, Kravchuk, Jacobson, Hamburger, Rosenberg, Krause tai Miller. Lisäksi moni yhdessä maassa tyypillinen juutalainen nimi voi toisessa maassa olla epätyypillinen juutalaiseksi nimeksi.
Sukunimet > Nimien vaihtaminen

Yhdysvaltoihin muuttaneet juutalaiset ovat usein vaihtaneet tai muuttaneet sukunimensä: heistä tunnetuimpia ovat jotkut näyttelijät kuten Kirk Douglas (Isser Danilevich) tai Tony Curtis (Bernie Schwarz). Jotkut maahanmuuttajat saivat jo maahanmuuttovirkailijalta uuden nimen entisen vaikeastilausuttavan tilalle. Vastakkaisesta nimenvaihdosta tunnetuin esimerkki on Whoopi Goldberg (alun p. Caryn Johnson). Viime vuosina monet amerikanjuutalaiset ovat palauttaneet itselleen sukunsa vanhan juutalaisen sukunimen.
Israeliin muuttaneet juutalaiset ovat usein vaihtaneet nimensä kokonaan hepreankieliseksi: näistä tunnetuimpia esimerkkejä on pääministerit David Ben-Gurion (alun perin sukunimeltään Grün) ja Golda Meir (alun p. Meyerson). Useat käänsivät nimensä merkityksen suoraan hepreankieliseksi, jolloin esimerkiksi Goldbergista tuli Har-Paz.
Euroopassa monet antisemitismin kannattajat suhtautuivat kielteisesti siihen, että juutalaiset pyrkivät häivyttämään juutalaisuutensa nimenvaihdoksilla. Saksassa kansallissosialistien noustua valtaan vuonna 1933 juutalaisilta kiellettiin ”arjalaisten” nimien ottaminen.
Suomenjuutalaisten sukunimet olivat 1900-luvun alussa yleensä perinteisiä aškenasijuutalaisnimiä, jotka suomalaisten silmissä vaikuttivat saksankielisiltä tai slaavilaisilta nimiltä. Osa suomenjuutalaisista suomalaisti sukunimensä 1930- tai 1940-luvulla. Suomalaisiksi muutettiin nimenomaan venäläisiltä kuulostaneita sukunimiä, joten syynä nimenvaihdoksiin saattoi olla Suomessa voimistunut venäläisvastainen ilmapiiri. Tunnettuja nimenvaihtajia olivat esimerkiksi näyttelijä Hanna Taini (ent. Leffkowitsch) ja taidemaalari Sam Vanni (Besprosvanni) sekä suvuista esimerkiksi Jaari (Jankeloff), Orvomaa (Orscholik) ja Wardi (Waprinsky). Osa uusista nimistä muistutti näennäisen suomenkielisestä asustaan huolimatta samalla myös hepreankielisiä sanoja; esimerkiksi Jaari muistuttaa heprean metsää tarkoittavaa sanaa.
Aiheesta muualla

Avotaynu, juutalainen sukututkimussivusto, jossa on sukunimihaku
Jäänmurtaja Ilmarinen

Jäänmurtaja Ilmarinen oli talvina 1919–1922 Suomen valtion käytössä ollut venäläinen jäänmurtaja. Sen alkuperäinen nimi oli Silats.
Historia

Alus saapui keväällä 1918 Kotkaan noutamaan sinne jääneitä punakaartilaisia ja muutamia venäläisiä, mutta joutui pidätetyksi. Alus kunnostettiin ja se sai väliaikaisen nimen Ilmarinen.
Uusi murtaja otti osaa avustustehtäviin talven 1919; se muun muassa oli paikalla kun C-luokan torpedoveneet tuhotuivat jäissä Koiviston rannikolla. Murtaja osoittautui tämän talven aikana toivottomaksi tapaukseksi, joten kaksi seuraavaa talveaan Suomessa se vietti riisuttuna. Alus palautettiin Neuvostoliitolle vuonna 1922 ja nämä puolestaan palauttivat Suomelle jäänmurtaja Avancen. Murtaja Silats palasi Neuvostoliittoon ja sen kohtalosta ei ole tietoja.
Jäävirta

Jääputous putoaa hitaasti ylhäältä vuorilta Lambertin jäävirtaan Etelämantereella.
Jäävirta on mereen virtaava jäätikkö, jollaisia on muun muassa Grönlannissa ja Antarktiksella. Jäävirrat liikkuvat jäätiköiksi suhteellisen nopeasti, jopa 1 000 metriä vuodessa.
Ne tuovat monestikin mieleen vuoristoissa virtaavat laaksojäätiköt.
Etelämantereen kuuluisin jäävirta on mantereen itäosissa sijaitseva Lambertin jäävirta, joka on
jopa 100 km leveä, yli 400  km pitkä ja noin 2 500 m syvä. Euroopan pisin virtamainen jäätikkö Aletschgletscher on 27 kilometriä pitkä ja se sijaitsee Sveitsissä, Bernin Alpeilla.
Luettelo Kastilian ja Leónin hallitsijoista

Asturian kuninkaan symboli
Tämä on luettelo Asturian sekä Leónin ja Kastilian hallitsijoista.
Asturia-Leónin kuninkaat

Lähde:
Pelayo (718–737)
Favila (737–739)
Alfonso I (739–757)
Fruela I (757–768)
Aurelius (768–774)
Silo (774–783)
Mauregatus (783–788)
Bermudo I (788–791)
Alfonso II (791–842)
Ramiro I (842–850)
Ordoño I (850–866)
Alfonso III (866–910)
García I (910–914)
Ordoño II (910–925)
Fruela II (910–925)
Alfonso IV (925–930)
Ramiro II (930–951)
Ordoño III (951–956)
Sancho I (956–966)
Ramiro III (966–984)
Bermudo II (984–999)
Alfonso V (999–1028)
Bermudo III (1028–1037)
Navarran kuningassuvun alaisuudessa
1035–1065 – Kastilian Ferdinand I Suuri, avioitui edeltäjänsä sisaren kanssa.
1065–1109 – Kastilian Alfonso VI (Leónin kuningas 1072–1109)
1109–1126 – Urraca, Kastilian ja Leónin kuningatar (esp. Urraca I, la Temeraria)
1126–1157 – Kastilian Alfonso VII keisari (Kastilian ja Leónin kuningas)
1157–1188 – Ferdinand II (poika)
1188–1230 – Alfonso IX (poika)
Asturia-Leónin kuninkaat > Kastilian kreivit

Rodrigo – n. 850–873
Diego Rodríguez ”Porcelos” – n. 873–885
Nuño Núñez – n. 899 – n. 901
Gonzalo Téllez – n. 901 – n. 904
Nuño Núñez – n. 904 – n. 909
Gonzalo Fernández – n. 909–915
Fernando Ansúrez – 915–920
Nuño Fernández – 920–926
Fernando Ansúrez – 926 – n. 929, tunnetaan ainoastaan Leónin García I:n lesken miehenä
Gutier Núñez – n. 929–931
Itsenäisen Kastilian kreivikunnan kreivit:
Laran aatelissuku
931–944 – Fernán González (Laran Gonzalo Fernándezin poika)
944–945 – Assur Fernández
945–970 – Fernán González
970–995 – García Fernández (poika)
995–1017 – Sancho García (poika)
1017–1029 – García Sánchez (poika)
1029–1035 – Sancho III Suuri eli Sancho Garcés – Navarran kuningas 1000–1035, avioitui edeltäjänsä sisaren kanssa.
1035—1054 – García III (poika)
Asturia-Leónin kuninkaat > Kastilian kuninkaat

Navarran suku:
1038–1065 – Ferdinand I Suuri (Munian, Kastilian Sanchon tyttären ja Navarran Sancho III Suuren poika; Kastilian kreivi 1029; Leónin Alfonso V:n tyttären Sanchan puoliso; Leónin kuningas 1038) (esp. Fernando I el Grande)
1065–1072 – Sancho II Voimakas (poika)
1072–1109 – Alfonso VI (veli; Leónin hallitsija 1065–1109)
1109–1126 – Urraca (tytär) myös Leónin hallitsija, (esp. Urraca I, la Temeraria)
Burgundin suku:
1126–1157 – Alfonso VII (Urracan ja Burgundin Raymondin poika s. 1105; äitinsä kanssahallitsija 1111; jakoi valtakunnan pojilleen)
1157–1158 – Sancho III (poika)
1158–1214 – Alfonso VIII (poika; s. 1155)
1214–1217 – Henrik I (poika), sijaishallitsijana Berengaria (esp. Enrique I)
1217 – Berengaria (sisar), luopui kruunusta poikansa Ferdinand III:n hyväksi; k. 1246. (esp. Berenguela de Castilla)
Asturia-Leónin kuninkaat > Kastilia ja Leónin kuninkaat

1217–1252 – Ferdinand III Pyhä (Berengarian ja Alfonso IX:n poika; Leónin hallitsija 1230) (esp. Fernando III, el Santo)
1252–1284 – Alfonso X Viisas (poika;) s. 1221, (esp. El Sabio)
1284–1295 – Sancho IV Rohkea (poika)
1295–1312 – Ferdinand IV Kutsuttu (esp. El Emplazado)
1312–1350 – Alfonso XI
1350–1369 – Pietari I Julma (esp. Pedro I, el Cruel)
Trastámaran suku:
1369–1379 – Henrik II Äpärä (avioton veli; Trastámaran kreivi) (esp. Enrique II, el Bastardo)
1379–1390 – Juhana I (esp. Juan I)
1390–1406 – Henrik III Kärsivä (esp. Enrique III, el Doliente)
1406–1454 – Juhana II
1454–1474 – Henrik IV Kyvytön (esp. Enrique IV, el Impotente)
Aragónin suku:
1474–1504 – Isabella Katolilainen (Juhana II:n tytär, Ferdinand V:n puoliso) (esp. Isabel I la Católica)
Habsburgin suku:
1504–1555 – Johanna Mielipuoli, nimellisesti (Isabella I:n ja Ferdinand V:n tytär; Filip I:n vaimo; Aragonian hallitsija 1516) (esp. Juana la Loca)
1504–1506 – Filip I Komea (Keisari Maksimilian I:n poika; Alankomaiden hallitsija 1482) (esp. Felipe I, el Hermoso)
1507–1516 – Ferdinand Katolilainen (Isabella I:n puoliso; Aragonian hallitsija 1479–1516; Kastilian hallitsija 1507; valloitti Navarran 1512)
1516–1556 – Kaarle I (Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari nimellä Kaarle V 1519; Espanjan, Napolin, Sisilian, Sardinian, Böömin, Itävallan, Alankomaiden ja Amerikan siirtokuntien kuningas; luopui kruunusta; k. 1558)
Katso myös: Navarran kuningas, Espanjan kuningas
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Luettelo Kastilian ja Leónin hallitsijoista Wikimedia Commonsissa
Kastilia ja Leónin vaakuna
Jämsänjoki

| Jämsänjoki |
| --- | --- |
 Jämsänjoki Jämsänkoskella
Maat:  Suomi
Maakunnat:  Keski-Suomi
Kunnat:  Jämsä
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Kymijoen vesistö (14)
Valuma-alue:  Jämsänjoen alue (14.51)
Pinta-ala:  1 471,03 km²  
Järvisyys:  7,32 % 
Pääuoman pituus:  115 km 
Joen uoman kohteita
Alkulähde:  Kankarisvesi, Jämsänkoski 
 :  61.9168°N, 25.1646°E
Laskupaikka:  Päijänne, Jokisuu 
 :  61.8173°N, 25.2625°E
Läpivirtausjärvet:  Virmapyhä, Leilahti, Viialanlahti, Tuuralammi, Koskikeskinen
Esteet:  paperitehdas, mylly
Sivu-uomat:  Nielevä, Märäsoja, Kirkko-oja, Lavaoja
Taajamat:  Jämsä
Mittaustietoja
Lähdekorkeus:  97,8 m
Laskukorkeus:  78,3 m
Korkeusero:  19,5 m
Pituus:  15,3 km  
Kaltevuus:  1,27 m/km
Suurin syvyys:  11 m  
Keskivirtaama:  14,5 m³/s (MQ) 
Muuta
Muualla:  Wikimedia Commons
Näkymä Seppolan sillalta luoteeseen
Rekolankoski Juhan Knutsonin vuonna 1869 maalaamana.
Jämsänjoki on Keski-Suomessa Jämsässä virtaava noin 15 kilometriä pitkä joki, joka muodostaa 115 kilometrisestä pääuoman vesistöreitistä alimman osuuden . Joki alkaa Kankarisvedestä ja laskee Päijänteeseen. Matkallaan vesi putoaa lähes 20 metriä, joten jokea on käytetty pitkään vesivoiman lähteenä.
Joen kulku

Jämsänjoen alkamiskohta sijaitsee Kankarisveden luusuassa noin 400 metriä sillan yläpuolella. Vanhoissa kartoissa on siinä kohtaa 200-metrinen koski, jossa on noin 10 senttimetrin pudotus . Kosken jälkeen on kapea suvanto, jota seuraa Naiskoski ja Rekolankoski (Yläkoski). Koskien välissä sijaitsee saari, jossa on vuonna 1900 rakennettu mylly. Rekolankoskessa toimii edelleen vesivoimalaitos. Kosket ylittävä silta on 1950-luvulta. Kosket laskevat Koskikeskiseen, joka on Jämsänjoen toinen suvanto.
Koskikeskinen on yli 600 metriä pitkä. Suvannon vesi virtaa lähes 700 metriä pitkään tunneliin, joka kulkee Jämsänkosken paperitehtaan rakennusten alapuolella. Joki jatkaa suoraa kanavamaista uomaa puoli kilometriä kohti etelää, jossa sijaitsee tehtaiden vedenpuhdistamo. Samalla jäävät taakse Jämsänkosken tehtaat. Joen alkuosuus on kulkenut länsipuolelle jääneen tasalakisen Kerkkolankankaan reuna-alueella ja itäpuolelle jääneiden moreenimäkien välisessä painaumassa. Tehtaiden jälkeen jokimaisema on ilmeeltään metsäinen lukuun ottamatta länsirantojen peltoaluetta, joka jää Kerkkolankankaan rinteiden alapuolelle. Joen itärantaa seuraa Jämsänkosken ratapihalla haarautuvat tehtaiden tarvitsemat raiteet ja niiden rinnalla kulkeva yhdystie 6040. Ratapihan kautta kulkee Orivesi–Jyväskylä-rautatie, joka ylittää Jämsänjoen Tuuralammin eteläpuolelta.
Maisema muuttuu Tuuralammin jälkeen peltovaltaiseksi. Samalla saavutaan Jämsän keskustaan eli Seppolaan. Jokeen yhtyy pieni Kirkko-oja, joka laskee läheisestä Jaatilanjärvestä. Jämsänjoki kaartaa vasemmalle alittaen Vitikkalan- ja Seppolansillan ennen Märäsojan yhtymäkohtaa . Seppolansillan ja Märäsojan puolivälissä on joen syvin kohta, 11 metriä. Joen alajuoksulla Virmapyhän kohdalla on 8,5 metrin syvänne, ja noin kilometri joen suusta pohjoiseen on 9,2 metrin syvänne. Kolmas maantiesilta kuuluu valtatielle 9. Nyt joki levenee ja siihen aukeaa oikealta leveäsuinen Viialanlahti ja vasemmalta kapeasuinen Leilahti. Kääntyessään Oikarinmutkassa kohti etelää, joki levenee edelleen. Levein kohta muodostuu Virmapyhän lahden kohdalle. Siinä joki kiertää korkean Virmanpyhänvuoren kääntyessään itä-kaakkoon päin. Joki virtaa ensin 2,5 kilometriä ja kääntyy sitten etelään kahdeksi kilometriksi. Viimeiseen mutkaan yhtyy idästä tuleva joki Nielevä. Valtatien jälkeen maisema muodostuu jokeen viettävistä peltomaista ja korkeista metsämäistä. Jämsänjoen laskupaikka on Tiirinselän pohjoisrannassa Kaipolanniemen viereinen Hulkkionlahti. Tiirinselkä aukeaa idässä Lehesselälle, joka sijaitsee Päijänteen keskiosassa.
Vesiliikenne

Jämsänjoen vesiliikenne on ollut vilkasta 1800-luvun lopulta asti. Päijänteestä ulottuu Seppolaan viitoitettu veneväylä, jonka syväys on 1,2–1,8 metriä ja siltojen alta mahtuu kulkemaan 6,0 metrin mastolla. Siltojen välissä on laituripaikkoja pienveneille ja matkustajalaivoille Tuulikki II ja III.
Petäjävedeltä alkaa ja Jämsänjoessa päättyy Jämsän reittiä hyödyntävä melontareitti, joka kulkee monien järvien, jokien ja koskien kautta. Se tunnetaan yleisesti Wanhan Vitosen nimellä.
Luontoarvoja

Jämsänjoen varrelle 1950-luvulta alkaen rakennettu paperiteollisuus kuormitti jokea huomattavasti. Vasta 1980-luvulla alettiin ongelmaan kiinnittää huomiota, ja veden laatu alkoi hiljalleen parantua. Uusi jätevedenpuhdistamo otettiin käyttöön elokuussa 1990, ja jo samana syksynä jokeen ilmestyi syömäkelpoisia haukia. Vedenlaatua heikentää myös yläjuoksulla 1960-luvulla aloitettu mutta nykyään tiheä metsäojitus ja turvetuotanto, jonka seurauksena veden humuspitoisuus on myös Jämsänjoessa kohonnutta. Nykyään Jämsänjoki on virkistyskalastuksen kannalta melko merkittävä joki. Vaelluskala ei kuitenkaan pääse nousemaan jokea ylös, sillä Jämsänkoskella ja Koskenpäällä joki on padottu.
Jämsän reitin valuma-alue > Yleistä

Jämsänjoki sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Jämsän reitin valuma-alueen (14.5) Jämsänjoen alueella (14.51) ja joen valuma-alueen pinta-ala on 1 448 neliökilometriä. Jämsänjoen suualue (14.511) muodostuu joen alaosasta ja suualueella joessa sijaitsee kaksi suvantoa Koskikeskinen ja Tuuralammi, ja siihen laskee kaksi pientä järveä Leilahti ja kaupunkialueelta Jämsän maauimala.
Jämsän reitin valuma-alue > Jämsän reitti

Jämsänjoki on Multialta alkavan Jämsän reitin eteläisin osuus. Ohessa reitin kulku Petäjävedeltä Päijänteelle, eli reitin keski- ja eteläosa. Suluissa pinnankorkeus metreinä merenpinnan yläpuolella :
Jämsän reitin valuma-alue > Jämsänjoen sivujoet

Jämsänjoki virtaa Jänsänjoen suualueen (14.511) vesistöalueella, johon laskee joitakin lyhyitä alla olevaan taulukkoon kerättyjä sivujokia tai -puroja. Osalla niistä on omat vesistöviranomaisten määrittämät valuma-alueet, joiden verkkopalvelusta mitatut valuma-alueet on ilmoitettu taulukossa.
| Sivu-uoman nimi suom>    | Pääuoman kohta   | Etäisyys Päijänteestä (km) | Pituus (km)   | Virtaama (MQ m³/s)   | Valuma- alue (km²) | Lähteet     |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
Jämsänjoki laskee Päijänteeseen
| Nielevä | alajuoksu | 2 |  |  | 41 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Kuolemajärven oja | alajuoksu | 3 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| maauimalan oja | Seppola | 7 |  |  |  | 2,2,2,–,–,– |  |
| Märäsoja | Ekonen | 7 |  |  | 25 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Kirkko-oja | Vitikkala  | 9 |  |  | 11 | 2,2,2,–,–,3 |  |
| Lavaoja | Patalankosken voimalaitos | 14 |  |  | 16 | 2,2,2,–,–,3 |  |
Jämsänjoki alkaa Kankarisvedestä.

Lähteet: 1 = sivujoen oma artikkeli, 2 = Karttapaikan verkkopalvelu, 3 = katsottu Suomen ympäristökeskuksen VALUE-palvelusta ()
Historiaa > Esihistoriaa

Jämsänjoen varrella on ollut asutusta jo esihistoriallisella ajalla. Joenvarresta tunnetaan useita kivikaudelle ajoitettuja asuinpaikkoja ja esimerkiksi rautakaudella oli jokilaaksossa vakituinen yhdyskunta, joka laajeni merkittäväksi keskiajalle tultaessa. Muun muassa Virmapyhän uhri- ja palvontapaikka sijaitsee Jämsänjoen varrella.
Historiaa > Kosket

Jämsänjoen vedenpinnan korkeusprofiili alkaa Kankarisvedestä, joka sijaitsee 97,8 metriä mpy. Nykyään vedenpinta putoaa Rekolankoskessa 6 metriä alemmaksi. Koski on ollut 90 metriä pitkä, mutta se on nykyään lähes kokonaan peittynyt veden alle. Naiskoski on matalanveden aikana kuivillaan, mutta siihen päästetään tulvakaudella ohijuoksutuksessa vettä. Koskikeskisen vedenpinta on voimalaitostarpeisiin nostettu korkeammalle. Sen alapuolinen Jämsänkoski putoaa 12,5 metriä. Jämsänkoski on ollut 250 metriä pitkä koski. Nykyään puhutaan myös Patalankoskesta, mutta ei enää Jämsänkoskesta .
Koskien alapuolella on vedenpinta jäänyt noin metrin Päijännettä korkeammalle. Päijännettä laskettiin vuosina 1820–1832 perkaamalla Kalkkisten koskea, jolloin vedenpinta laski 1,2 metriä . Jämsänjoki on aikoinaan ollut hitaasti virtaava joki alussa sijanneiden koskien jälkeen. Jämsänjoen teollinen aikakausi on alkanut 1700-luvulla vesimyllyjen ja sahojen muodossa. Joki hyödynnettiin tukinuitossa yläjuoksun järvien kautta ja alajuoksulla Päijänteeltä päin. Rekolankosken länsirannalla toimi 1800-luvun loppupuolella saha ja sen viereen rakennettiin 1800-luvun viimeisinä vuosina puuhiomo. Ne ottivat koskesta mekaanista vesivoimaa. Rekolankosken vesivoimalaitos on vuodelta 1922. Myös Jämsänkoskesta otettiin mekaanista vesivoimaa 1800-luvun alkupuolella sahan pyörittämiseen ja 1800-luvun lopulla sellu- ja paperiteolliseen toimintaan. Sähköntuotantoa
käynnisteltiin vuonna 1924.
Historiaa > Vesiliikenteen kehittyminen

Tavarakauppa ja puutavaran kuljetus tapahtui Päijännettä hyödyntäen ja Anianpellon kautta. Aluksi purjehtivat purjelaivat ja 1858 alkaen myös höyrylaivat. Laivaliikenne vilkastui Vääksyn kanavan valmistuttua. Silloin seutua palveli Patalahden ja Juokslahden satamien lisäksi myös Jämsänkosken jokisatama. Nämä satamat toimivat matkustajalaivojen pysähdyslaitureina ja esimerkiksi Jämsänkosken Seppolassa sijaitsi tavarasatama lukuisine makasiineineen. Joki oli ja on edelleen purjehduskelpoinen Jämsänkoskelle asti.