The Kinks
Historia > Ensimmäiset konsepti- ja teema-albumit (1968–1972)

Vuosi 1968 alkoi The Kinksin ensimmäisen konserttitaltioinnin julkaisulla. Tammikuun 12. päivänä ilmestynyt Live at Kelvin Hall oli äänitetty edellisvuonna Glasgow’ssa Skotlannissa. Albumista ei tullut myyntimenestystä: Britanniassa levy ei saanut listasijoitusta, ja Amerikan-painos The Live Kinks jäi Yhdysvalloissa 162. sijalle. Myös huhtikuun alussa julkaistu single ”Wonderboy” oli floppi, vaikka saikin hyviä arvioita lehdistössä. Keskikesällä kauppoihin ilmestynyt ”Days” saavutti sen sijaan suosiota ja nousi Britanniassa 11:nneksi. Yhdysvalloissa se oli toinen perättäinen single, joka ei saavuttanut listasijoitusta.
Vuonna 1968 ilmestynyt kiitetty LP-levy The Kinks Are the Village Green Preservation Society kuvaa nostalgiseen sävyyn brittiläistä maaseutua. Myös tämän levyn julkaisun kanssa oli ongelmia, sillä Ray Davies peruutti albumin tuonnin markkinoille viime hetkellä, poisti albumilta kappaleet ”Days” ja ”Mr. Songbird” ja lisäsi tilalle viisi uutta kappaletta. Alkuperäinen, 12 kappaletta sisältänyt versio ehdittiin kuitenkin julkaista Norjassa ja Ruotsissa. 15 kappaleen brittiversio ilmestyi lopulta 22. marraskuuta 1968. Erinomaisista arvosteluista huolimatta Village Green ei menestynyt kaupallisesti, sillä albumin teemat olivat pahasti ristiriidassa hippiliikkeen aikakauden kanssa. Nykyisin levy on kuitenkin arvostettu, ja sen katsotaan sisältävän Ray Daviesin uran henkilökohtaisimpia sanoituksia.
Basisti Pete Quaife jätti The Kinksin virallisesti 3. huhtikuuta 1969. Hänet korvasi John Dalton, joka oli tuurannut Quaifea jo vuonna 1966 tämän loukkaannuttua auto-onnettomuudessa. Ensimmäinen Daltonin kanssa tehty levytys oli single ”Plastic Man”, joka ylsi Britanniassa top 30:n tuntumaan.
Vuoden 1969 merkittävin julkaisu oli rockooppera Arthur (Or the Decline and Fall of the British Empire), joka oli kertomus Australiaan muuttaneesta, elämäänsä tyytymättömästä varusmiehestä. Albumin oli alun perin tarkoitus olla soundtrack samannimiseen tv-ohjelmaan tai elokuvaan, mutta Granada TV -yhtiö peruutti lopulta hankkeen. Arthur oli yleisesti arvostelumenestys ja sitä verrattiin The Who -yhtyeen samana vuonna julkaisemaan Tommy-rockoopperaan. Se jäi silti lähinnä levy-yhtiön vaatimattoman markkinoinnin vuoksi pahasti Tommyn varjoon, mikä heijastui myös myyntiin: sijoitus Yhdysvalloissa oli 105. Levyltä jkolmantena julkaistu single ”Victoria” saavutti brittilistalla 33. sijan – muut singlet, ”Drivin'” ja ”Shangri-La” eivät nousseet listalle. Viimeksi mainittua on kuitenkin pidetty yhtenä hienoimmista The Kinksin kappaleista. Välittömästi Arthurin julkaisun jälkeen alkoi yhtyeen ensimmäinen Yhdysvaltain-kiertue neljään vuoteen.
1970-luvun alkaessa The Kinks oli oudossa tilanteessa. Yhtyettä pidettiin kotimaassaan edelleen 1960-luvun puolivälin singlehittiyhtyeenä, eivätkä sen viimeisimmät albumit olleet saavuttaneet siellä menestystä, vaikka niiden laatua pidettiin korkeana. Vuosien 1969–1970 vaihteessa liikkuikin huhuja jopa yhtyeen hajoamisesta.
Vuonna 1970 ilmestyi single ”Lola”, josta levy-yhtiö Pye Records sai pitkään janoamansa jättihitin – se nousi Britanniassa kakkoseksi ja Yhdysvalloissa top 10:een. Brittiläiseen tapaan humoristinen teksti kertoo transvestiitista, minkä vuoksi kappale joutui soittokieltoon Australiassa. Boikotti uhkasi myös Britanniassa kappaleessa mainitun Coca-Cola-tuotemerkin vuoksi, mutta Ray Davies muutti singleversiossa sanan muotoon ”cherry-cola” (suom. kirsikkakola). ”Lola” esitteli myös The Kinksin uuden kokoonpanon, sillä kosketinsoittaja John Gosling oli liittynyt yhtyeeseen toukokuussa, hieman ennen singlen julkaisua. Seuraava single ”Apeman” oli ”Lolan” tavoin suuri hitti yltäen kuudenneksi Britanniassa. Molemmat kappaleet sisältyivät marraskuussa julkaistulle Lola versus Powerman and the Moneygoround, Part One -konseptialbumille. Albumi julkaistiin aikana, jolloin The Kinks oli jo lähtemässä Pye Recordsilta. Albumi kuvasta Ray Daviesin turhautumista omaan asemaansa äänilevyteollisuudessa ja pelkästään rahaa ajattelevien managerien ja myyntimiesten maailmassa. Levy menestyi Yhdysvalloissa edellisiä albumeja paremmin, sillä se ylsi sijalle 35.
Vuoden 1971 maaliskuussa ilmestyi yhtyeen viimeinen Pye Recordsille tehty albumi, Percy, joka oli soundtrack samannimiseen elokuvaan, jossa näyttelivät muun muassa Elke Sommer ja Britt Ekland. Albumi ilmestyi ainoastaan Britanniassa, koska The Kinksin Yhdysvaltain levy-yhtiö Reprise Records kieltäytyi julkaisemasta sitä. Niin soundtrack kuin itse elokuvakin saivat heikon vastaanoton.
Elokuussa 1971 yhtye solmi viisivuotisen, kuusi albumia kattavan levytyssopimuksen RCA Recordsin kanssa. Ensimmäinen yhtiön julkaisema albumi, Muswell Hillbillies, ilmestyi marraskuun 1971 lopulla. Musiikillisesti Kinks palasi sillä 1960-luvun lopun tyyliinsä, ja mukana on varietee- ja country-vaikutteita. Ray Davies päätti tehdä albumista juuri sellaisen kuin itse halusi eikä sellaista, mitä muut olisivat toivoneet. Davies onkin sanonut albumin olleen kaupallisessa mielessä typerä ratkaisu ”Lola”-hittisinglen jälkeen. Se oli kuitenkin tarkoituskin, eikä Davies halunnut tehdä albumille edes potentiaalista hittikappaletta, koska oli väsynyt sellaisten vaatimiseen Pye Recordsin aikana. Albumin teemana toimivat arkiset asiat, kuten alkoholi, laihduttaminen ja rahan perässä juokseminen. Levyllä on muun muassa antimodernistinen kappale ”20th Century Man”, jota on pidetty Ray Daviesin ”tunnuslauluna”. Äänimaailmaan toi puolestaan uudistusta levyllä soittanut puhallinsektio The Mike Cotton Sound. Muswell Hillbillies menestyi heikosti ja jäi Yhdysvalloissa sijalle 100.
Yhtyeen konserttien luonne alkoi muuttua teatraalisempaan suuntaan. Ray Davies kertoi yleisölle spontaanisti keksittyjä tarinoitaan, joiden syntyyn vaikutti vahvasti alkoholin käyttö. Eräässä konsertissa New Yorkissa hän oli poikkeuksellisen huonossa kunnossa ja kaatui päin Dave Daviesin vahvistimia. Ray Daviesin mukaan näihin aikoihin ihmiset vaikuttivat tulevan katsomaan mitä konserteissa tapahtui, eivät musiikin vuoksi.
Elokuussa 1972 ilmestynyt Everybody’s in Show-Biz – Everybody’s a Star -tupla-albumi käsittelee elämää rocktähden näkökulmasta. Ray Daviesin sanoitukset kertovat ensisijaisesti kiertue-elämästä, ja sen hyvistä ja huonoista puolista. Albumin yleisestä aihepiiristä poikkeaa elokuva-alan uhreja käsittelevä ”Celluloid Heroes”, jota Melody Maker -lehti kehui jopa kaikkien aikojen parhaaksi rock-singleksi. Siitä huolimatta singlen myyntiluvut jäivät heikoiksi. Everybody’s in Show-Biz pääsi Yhdysvaltain Billboard-listan 70. sijalle, joten se menestyi aavistuksen paremmin kuin Muswell Hillbillies. Albumin toinen vinyylilevy koostui kokonaan New Yorkin Carnegie Hallissa maaliskuussa 1972 äänitetystä livemateriaalista. Ennen itse albumia, toukokuussa, julkaistu single ”Supersonic Rocket Ship” nousi Britanniassa 16:nneksi, ja se jäi siellä yhtyeen viimeiseksi listahitiksi yhdeksän vuoden ajaksi.