stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Toinen Salpausselkä
Taajamia ja liikenneyhteyksiä

Toisella Salpausselällä sijaitsevia taajamia ovat Bromarv (Hanko), Tenhola (Raasepori), Karjalohja (Lohja), Saukkola, Karkkila, Loppi, Lammi, Vääksy (Asikkala), Vierumäki, Jaala, Tuohikotti, Savitaipale, Kesälahti (Kitee) ja Puhos.
Salpausselänteen länsiosia seuraa pikkutiet. Bromarvin kautta merelle kulkeva yhdystie 1081 alkaa Tenholasta. Pohjan pohjoispuolella selänteen päälle nousee seututie 104, joka seuraa sitä Anskun, Särkiän, Karjalohjan ja Härjänvatsan kautta Sammattiin. Salpausselän selänteet ja samoin myös maantiet katoavat tämän jälkeen. Lopelta poistuvat tiet, jotka johtavat Pilpalaan ja Riihimäelle, seuraavat Salpausselkää lyhyen matkan. Seuraavaksi Toista Salpausselkää hyödyntää Vääksyn läpi kulkeva valtatie 24 ja seututie 314. Seututie jatkaa Vääksyn jälkeen numerolla 313 kulkien Urajärveltä Vierumäkeen, missä tie jatkaa seututienä 363 Vuolenkosken kautta Jaalaan. Jaalasta sitä käyttää seututie 369 Selänpään ja Kääpälän kautta Tuohikottiin. Sieltä jatkaa seututie 377 Heituinlahden kautta Savitaipaleelle. Koska Suur-Saimaan ylittävää maantietä ei ole, kiertää Savitaipaleelta jatkava seututie 408 Lappeenrantaan. Vastarannalla sijaitsevaan Kyläniemeen pääsee Syyspohjasta Utulan kautta kulkevaa yhdysteitä 14865 ja 14866 myöten Kyläniemen kärkeen. Saimaan koillispuoliset alueet ovat vesistöjen rikkomia, joten tiet eivät ole pystyneet seuraamaan heikosti näkyvää Toista Salpausselkää. Tiet palaavat Salpausselälle Kiteen Purujärvellä. Siellä vaihtaa valtatie 6 Ensimmäiseltä Toiselle Salpausselälle ja valtatie seuraa sitä Puhoksen ja Tolosenmäen kautta Onkamoon, missä valtatie poikkeaa pois kohti Joensuuta. Rautatiet eivät ole käyttäneet hyväkseen Toista Salpausselkää, sillä niitä kulkee Ensimmäisellä Salpausselällä 20–30 kilometrin etäisyydellä samaan suuntaan. Poikkeuksen tekee Karjalan rata, joka vaihtaa Ensimmäiseltä Toiselle Salpausselälle Kesälahden ja Onkamon välisellä osuudella. Onkamon pohjoispuolella kääntyy rata kohti Joensuuta.
Suoraan Toisen Salpausselän reunatasanteille on rakennettu lentokenttiä. Sellaisia ovat Lahti-Vesivehmaan lentokenttä, Selänpään lentokenttä ja Kiteen lentokenttä.
Merkittäviä kohteita

Toisen Salpausselän reunamuodostumat ovat Bromarvista Vääksyyn monimuotoiset. Toisinaan reunamuodostumat ovat korkeita moreenin ja lajittuneen maa-aineksien selänteitä. Toisinaan ne kutistuvat useaksi rinnakkaiseksi moreenimuodostumaksi. Vääksystä itään päin moreenimuodostumia on vain yksi ja niiden taakse on kertynyt paikoin leveitä reunatasanteita tai korkeita selänteitä. Niillä osuuksilla, jossa jäätikön reuna seurasi muinaisen Itämeren kehitysvaiheen eli Baltian jääjärven kuivaksi jättämiä maa-alueita, olivat reunamuodostumat pääosin puskumoreeneja ja pintamoreeneja. Niidenkin taakse saattoi kulkeutua sulamisvesien mukana lajittuneita maa-aineksia. Alla on joitakin merkittäviä ja tunnettujakin Toisen Salpausselän reunamuodostumia:
Örö , Rosala , Hiittinen
Pukkilanharju
Syrjänmäki , Aurinkovuori  ja Anianharju
Vesivehmaankangas
Hyrtiälänkangas  ja Syrjälänkangas
Selänpäänkangas
Kuoppakangas
Siilikangas, Kupulankangas ja Hepokivenkangas
Selkäkangas
Kulopalonkangas ja Pönniälänkangas eli Taipalsaaren reunatasanne
Kyläniemi
Huuhankangas, Leppäniemenkangas, Tuomaalankangas ja Palokangas eli Ruokolahden reunatasanne
Juutinkangas
Tasapäänkangas
Papinniemenkangas ja Ukotii
Muodostumisteoria

Toisen Salpausselän muodostumisteoria on samantapainen kuin Ensimmäisen Salpausselällä. Jotkin tapahtumat ovat kuitenkin erilaisia ja niitä esitellään alla.
Muodostumisteoria > Ilmaston kylmeneminen

Jääkauden lopussa ilmaston lämpeneminen katkesi yllättävään viilenemiseen, kun keskilämpötilat laskivat 10–11 °C. Tätä  viilenemiskautta kutsutaan nuorimmaksi Dryas-kaudeksi ja sen kokonaiskesto oli noin tuhat vuotta. Ensimmäinen Salpausselkä muodostui Dryas-kauden ensimmäisinä vuosisatoina. Dryas-kaudella oli välillä hieman lämpimämpää, ja silloin jäätikön reuna perääntyi 250 vuodessa hitaasti noin 15–25 kilometriä (tai jopa 30 kilometriä ). Sitten ilmasto viileni taas ja jäätikön reuna pysähtyi kahdeksi sadaksi vuodeksi laajoilla alueilla lähes paikoilleen noin 11 790–11 590 vuotta sitten, jolloin muodostuivat Toisen Salpausselän reunamuodostumat. Pohjoismaissa ja Venäjällä havaitaan samantapaisia reunamuodostumia lukuisissa kohteissa, mutta ne eivät ole yhtä vaikuttavia kuin Toisen Salpausselän eräillä osuuksilla.
Muodostumisteoria > Muodostuminen

Mannerjäätiköllä oli Toisen Salpausselän kohdalla kolme virtauskielekettä. Lounaispäässä reunamuodostumat syntyivät Itämeren virtauskielekkeen eteen, etelä-, kaakkois- ja itäosuudella Järvi-Suomen virtauskielekkeen eteen ja koillisosuudella muodostumiseen vaikutti vähän Pohjois-Karjalan virtauskieleke. Kaikki kielekkeet olivat ympyräkaaren muotoiset, koska jäätikön leviäminen maakamaralle aiheutti aina viuhkamaisen muotoisen kielekkeen. Itämeren ja Järvi-Suomen kielekkeet kohtasivat toisensa Hollolan seudulla ja Järvi-Suomen- ja Pohjois-Karjalan kielekkeet Joensuun ympäristössä. Pohjois-Karjalan kielekkeen eteen syntyi Suomen puolella Koitereen reunamuodostuma. Järvis-Suomen kieleke pysyi tarkastelujaksolla pitkään samalla paikalla. Itämeren kieleke sen sijaan perääntyi pari kolme kertaa, sillä sen eteen muodostui paikoitellen jopa kolme rinnakkaista reunamoreenia.
Mannerjäätikön reuna päättyi yleensä muinaiseen Itämereen, jonka silloista vaihetta kutsutaan Baltian jääjärveksi. Ensimmäinen Salpausselkä sijaitsi melko lähellä ja maankohoamisesta johtuen sen korkeimmat kohdat olivat kohonneet kymmenisen metriä vedenpinnan yläpuolelle. Se muodosti jääjärvenselälle saariketjun, joka suojasi jonkin verran Toisen Salpausselän muodostumista. Jäätiköstä lohjenneet jäävuoret jäivät kellumaan Salpauselkien väliseen kapeikkoon, jonka pituus oli satoja kilometrejä. Jäätikön reuna ei kaikkialla päätynyt jääjärveen. Eräät maa-alueet paljastuivat mannerjäätikön alta suoraan kuivalle maalle. Nämä vedenkoskemattomat alueet sijaitsivat Toisen Salpausselän aikana Ruokolahdella ja Rautjärvellä. Lisäksi maankohoaminen oli nostanut joitakin Ensimmäisen Salpausselän aikaisia järvenpohja-alueita vedenpinnan yläpuolelle. Osa niistä oli kallio- ja pohjamoreenimaita, osa taas harjumuodostumia. Kuivalla maalla reunamuodostumat olivat enimmäkseen pohjamoreenien matalia puskumoreeneita ja pintamoreenien reunamoreneita.  Sulamisvesien mukana kulkeutuneet lajittuneet maa-ainekset jäivät reunamoreenien taakse ohueiksi kerrostumiksi.
Myös Toiselta Salpausselältä tunnetaan sandurideltoja, jotka kerrostuivat Baltian jääjärven vedenpinnan tasalle. Jääjärven vedenpinta sijaitsi tuolloin tasolla B III, joka oli kymmenisen metriä matalammalla kuin se oli Ensimmäisen Salpausselän muodostuessa. Jääjärven B III-korkeustaso on nykyään Salpausselän eri kohdissa eri korkeuksilla. Esimerkiksi Evolla se on 166 metriä nykymeren yläpuolella, Vesivehmaalla 150 metriä ja Taipalsaaren Utalassa 104 metriä merenpinnan yläpuolella.
Muodostumisteoria > Yoldiameren vaihe ja Kaakkois-Suomen jääjärvet

Dryas-kauden viileä ilmasto lämpeni hieman uudestaan, jolloin mannerjäätikön reuna alkoi joillakin seuduilla varovasti perääntyä irti Toisesta Salpausselästä. Kun perääntymistä oli tapahtunut osuudesta riippuen 0–10 kilometriä (tai vaihtoehtoisesti 5–20 kilometriä ), romahti Baltian jääjärven vedenpinta noin 11 590 vuotta sitten 26–28 metriä lyhyessä aikaa. Pinnanlaskun syynä oli mannerjäätikön perääntyminen Keski-Ruotsissa Billingenin vuoren kohdalla. Baltian jääjärven vedenpinta oli Ensimmäisen Salpausselän aikana patoutunut 35–40 metriä korkeammalle kuin maailman valtameret. Kun mannerjäätikkö myöhemmin poistui Billingenin vuoren pohjoispuolelta, avautui jääjärven vesille purkautumisaukko valtamereen. Jääjärven vedenpinta jäi purkauksen päätteeksi valtamerien vedenpinnan tasolle ja Itämeren altaaseen alkoi työntyä suolaista vettä. Tätä aikaa kutsutaan Itämeren Yoldiavaiheeksi.
Vedenpinnan lasku oli niin suuri, että Baltian jääjärvestä kohosi pintaan uusia maa-alueita. Ensimmäisen ja Toisen Salpausselän taakse ja väliin jäi Kaakkois-Suomessa myös itsenäisiä järviä, joista osa reunusti mannerjäätikköä. Aaro Hellaakosken ja Matti Saarniston mukaan tällainen järvi oli Saimaan jääjärvi, johon kuului vesialueita nykyiseltä varsinaiselta Saimaalta ja sen ympäristöstä. Se laski aluksi kahta lasku-uomaa, Kärkenlammen lasku-uomaa ja Savitaipaleen Lavikanlahden lasku-uomaa, pitkin Yoldiamereen. Kun mannerjäätikkö vetäytyi pohjoisemmaksi, avautuivat järjestyksessä myös Lovasjärven lasku-uoma, Vaajamaanlammen lasku-uoma, Varpasen lasku-uoma ja Mäntyharjun lasku-uoma. Uusien lasku-uomien avautuessa, muuttuivat myös Saimaan jääjärven vedenpinnan korkeus ja toiset lasku-uomat kuivuivat. Matti Hakulinen on esittänyt, että jäätikköjärviä olisi heti alussa ollut kolme. Saimaan jääjärven lisäksi olisi ollut Säämingin jääjärvi ja Pohjois-Karjalan jääjärvi. Ne olivat lyhytikäisiä jäätikköjärviä, jotka laskivat aluksi kukin erikseen Yoldiamereen, mutta lopuksi Saimaan jääjärven kautta Yoldiamereen. Loppuvaiheessa niille aukesi perääntyvän jäätikön edestä esteetön mahdollisuus yhdistyä, jolloin saatiin Kaakkois-Suomeen hieman suurempi jääjärvi, jonka vedenpinta oli yhdistyviä jääjärviä alempi. Saimaan jääjärvi oli olemassa erillisenä järvenä vain 100–200 vuotta, kunnes se lopulta asettui Yoldiameren tasolle. Maankohoaminen nosti kuitenkin Saimaan laskukynnyksen Yoldiameren pinnan yläpuolelle 11 000 vuotta sitten, josta alkaen muinaiset Suur-Saimaa, Pyhäjärvi ja Puruvesi olivat omat järvensä. Mannerjäätikön nopea vetäytyminen luodetta kohti mahdollisti järvien lasku-uomien kääntymisen kohti pohjoista ja laskeä siellä muodostuviin nyky-Saimaaseen kuuluviin muinaisjärviin. Ne kaikki laskuvat lopuksi Pohjanlahteen.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Salpausselät Wikimedia Commonsissa
Lunkka, Juha-Pekka & al.: Baltic Ice Lake levels and a LiDAR/DEM-based estimate of the glacio-isostatic uplift gradient of the Salpausselkä zone, SE Finland. Bulletin of the Geological Society of Finland, 2019, nro 91, s. 119–137.  doi:10.17741/bgsf/91.1.005  ISSN 1799-4632  Artikkelin verkkoversio. (PDF) Viitattu 18.9.2021. (englanniksi)
Vääksyssä Toinen Salpausselkä erottaa Vesijärven ja Päijänteen toisistaan. Aurinkovuoren kohdalla harjumuodostuma on korkeimmillaan noin 80 metriä Päijänteen ja Vesijärven pintojen korkeudesta.
Animaatio Salpausselän muodostumisesta.
Toimintakyky

Toimintakyky on kokonaisuus, joka muodostuu henkilön fyysisten, psyykkisten ja sosiaalisten ominaisuuksien suhteesta häneen kohdistuviin odotuksiin. Toimintakyky voidaan määritellä myös kyvyksi tuottaa toiminta. Suorituskyky vastaavasti tarkoittaa kykyä tavoittaa määritelty päämäärä. Jos toiminta on tavoitteellista toimintaa, näillä kahdella määritelmällä ei ole eroa. Toiminnan taso ja tulos liittyvät keskeisemmin suorituskykyyn kuin toimintakykyyn.
Toimintakyky terveystutkimuksessa

Terveystutkimuksen lähestymistapaa toimintakyvyn käsitteeseen kuvaa mainiosti Seppo Koskisen (2004) kuvaus toimintakyvystä hyvinvointi-indikaattorina:
»Ihmisen toimintakyky kuvaa hänen kykyään suoriutua eri tehtävistä tietyssä ympäristössä. Toimintakyvyn mittaamiseen on viime vuosikymmeninä kiinnitetty yhä enemmän huomiota muun muassa WHO:n työssä. Toimintakyvyn rajoittuminen voi johtua sairaudesta tai iän mukana tapahtuvasta suorituskyvyn heikkenemisestä. Myös ympäristö vaikuttaa toimintakykyyn: saman tehtävän suorittaminen voi olla helppoa jossakin ympäristössä, mutta toisissa olosuhteissa tehtävästä suoriutuminen voi olla hankalaa. Toimintakyvyn rajoitukset voivat vähentää yksilön autonomiaa ja hyvinvointia, ja lisäksi ne voivat kuormittaa palvelujärjestelmää yksilön tarvitessa apua suoriutuakseen välttämättömistä tehtävistään. Toimintakykyä – kuten sairastavuuttakin – voidaan mitata sekä henkilön omaan tai hänen läheisensä ilmoitukseen perustuen että omasta ilmoituksesta riippumattomien mittausten avulla. Molemmilla menetelmillä on omat käyttötarkoituksensa. Yleisimmin käytettyjä, omaan ilmoitukseen perustuvia toimintakykymittareita ovat päivittäistoiminnoista (esimerkiksi pukeutuminen, peseytyminen, ruoanvalmistus) suoriutumista koskevat kysymykset ja niiden yhdistelmät. Näköä, kuuloa, liikkumiskykyä, muistia ja monia muita toimintakyvyn ulottuvuuksia voidaan arvioida sekä omaan ilmoitukseen että ulkopuolisen mittaajan saamiin tuloksiin tukeutuen. Väestön toimintakyvyn kehityksestä on hyvin vähän objektiivisiin mittauksiin perustuvaa tietoa, mutta Terveys 2000-tutkimuksen mukaan itse ilmoitettu toimintakyky on Suomessa selvästi kohentunut viimeksi kuluneiden parin vuosikymmenen aikana. Esimerkiksi puolen kilometrin kävely vaikeuksitta sujuu yhä useammalta aikuiselta.»
Psykologinen malli toimintakyvystä

Käytännössä henkilön toimintakyvyn arviointi tapahtuu joko testitilanteiden tai erilaisista lähteistä saatujen tietojen kokonaisarvion kautta. Edward Jones (1989) viittaa artikkelissaan "The Framing of Competence" Darleyn ja Goethalsin (1980) seuraavaan yhtälöön:
P = [(A – A’) x (M ± M’)] + (D ± D’) + L
missä
P = suoritus 

A = pysyvä kyky 

A’ = hetkelliset kykyyn vaikuttavat tekijät 

M = pysyvä motivaatio 

M’ = hetkelliset motivaatiotekijät 

D = tavanomainen vaikeusaste 

D’ hetkelliset vaikeuteen liittyvät tekijät 

L = onni, sattuma
Toimintakyvyn merkitys on kasvussa

Toimintakyvyn analyysin yhteydessä käytettävät muut käsitteet ja siinä esiintyvät ilmiöt riippuvat siitä, miten toimintakyky määritellään ja kuvataan. Kun toimintakykyä halutaan analysoida kaikilta kuntoutuksessa merkityksellisiltä osiltaan, voidaan joutua tilanteeseen, jossa vaikeasti yhteensopivia asioita – esimerkiksi sydämen toimintakyky, kuntoutujan toimintakyky ja työyhteisön toimintakyky – yritetään tarkastella samoilla käsitteillä. Tämä tehtävä voi olla vaikea, mutta toimintakyvyn erilaisten käyttöyhteyksien vuoksi myös välttämätön. Voihan aivan hyvin sanoa, että niin sairaanhoidon kuin sosiaalistenkin tukitoimien tarpeen voi katsoa päättyneeksi silloin kun potilaan, asiakkaan tai kansalaisen toimintakyky on saavuttanut tietyn tason. Jokainen palvelusektori on oman kehityksensä myötä määritellyt suhteensa "ihmiseen kokonaisuutena" ja sitä kautta myös toimintakyvyn käsitteen aseman erityistieteen käsitteiden joukossa.
Riitta Suurlan eduskunnan tulevaisuusvaliokunnalle kirjoittamassa, Avauksia tietämyksen hallintaan, näkyy kirkkaana se puhetapa jolla suomalaisia valmistellaan kohti tulevaisuutta. ”Tieto on kykyä toimia” sanotaan samaan tapaan kuin älykkyystutkijat ovat toistuvasti asian ilmaisseet. Kun tieto ymmärretään kykynä toimia ja kehittää toimintaa, yksilön kannalta avainkysymyksiksi nousevat
1. millä kapasiteetilla yksilö toimii? 

2. miten hän jatkuvasti kehittää kokonaiskapasiteettiaan ja tilannekohtaista kapasiteettiaan?
Tulevaisuusvaliokunta on analysoinut asiaa eteenpäin seuraavalla tavalla:
»Rutiininomainen työtehtävien toisto ei tulevaisuudessa enää riitä. Suuri osuus tuotannollisesta toiminnasta, oli sitten kyseessä palvelu tai muunlaiset tuotteet, syntyy nykyään yhdessä asiakkaan kanssa tehtyinä räätälöinteinä ja tilanne-tapauskohtaisina ratkaisuina. Tällöin on ratkaisevan tärkeää, että yksilö pystyy soveltamaan osaamistaan ja tietoaan luovasti ja että hän pystyy paitsi hankkimaan uutta tietoa myös luomaan sitä yhdessä toisten kanssa. Yksilöllä on oltava juuri kyseiseen tarpeeseen riittävä ja optimaalinen tieto- ja osaamispohja sekä kyky toimia tässä ja nyt. Tällaiseen suuntaan myös moni perinteinen työtehtävä on muuttumassa. Asiakkaat haluavat yhä enemmän tietoa ja yksilöllistä palvelua – ja he ovat myös valmiit maksamaan siitä.»
WHO:n ICF-luokitus

Maailman Terveysjärjestö (WHO) on yleiskokouksessaan 22.5.2001 hyväksynyt Toimintakyvyn, toimintarajoitteiden ja terveyden kansainvälisen luokituksen (International Classification of Functioning, Disability and Health = ICF), jonka tarkoituksena on muodostaa kansainvälinen standardi väestön toimintaedellytysten kuvaamiseen. Koska toimintakykyä ja sen osatekijöitä mitataan, arvioidaan ja käsitteellistetään lukemattomilla eri tavoilla, olisi tarpeen sopia yhteisestä viitekehyksestä, jota voitaisiin käyttää kaikkien ihmisten toimintakykyisyyden ja terveyden kuvaamiseen. Tällainen käsitejärjestelmä olisi – ja ICF on – hyödyllinen monissa tieteissä sekä palvelu- ja etuustilanteissa. Stakes julkaisi vuonna 2004 ICF:n suomennoksen.
WHO on päivittänyt ICF-luokitusta vuodesta 2010 lähtien, ja tulee julkaisemaan päivitetyn ICF 2016 -version. THL päivittää myös ICF:n suomennoksen vuonna 2016, ja julkaisee suomenkielisen ICF:n kansallisella Koodistopalvelimella vuodesta 2015 lähtien.
THL:n sivustolla on kattava tietopaketti ICF:stä ja sen käytöstä.
Suomalainen toimintakykyverkosto: TOIMIA

Kansanterveyslaitos on perustanut suomalaisille toimintakykyä arvioiville ja mittaaville asiantuntijalaitoksille ”Toimintakyvyn mittaamisen ja arvioinnin kansallisen asiantuntijaverkoston” eli TOIMIA-verkosto. Ensimmäisessä vaiheessa (2007–2010) luotiin verkosto ja tietokanta, johon kootaan TOIMIA-verkoston työnä tehdyt mittariarvioinnit ja soveltuvuusarviot eri toimintakykymittareista. Vuonna 2016 tietokannassa on 80 mittarin kuvaukset ja 20 suositusta toimintakyvyn arvioinnista eri käyttötarkoituksissa. Edellä mainittu WHO:n ICF-luokitus muodostaa yhden lähtökohdan verkoston työlle. TOIMIA-tietokannasta löytyvien mittareiden yhteydet ICF-luokitukseen on selvitetty, jolloin mittareita voi hakea sen avulla.
Toimintakykyverkosto-hankkeen tavoitteina ovat
alan kehittämistyötä tekevien laitosten ja asiantuntijoiden kartoittaminen ja yhteistyön tukeminen
parhaiden arviointi- ja mittausmenetelmien kerääminen
parhaiden väestötutkimuksessa käytettävien menetelmien valitseminen
aihepiiriä koskevan tietokannan luominen ja ajan tasalla pitäminen
kansainvälinen yhteistyö
Hankkeen työ jakaantui aluksi viiteen osaan:
iäkkäiden toimintakyky
toimintakyky väestötutkimuksissa
vaikeavammaisten toimintakyky
työkyky
käsitteiden harmonisointi
Aiheesta muualla

THL:n Toimintakyky-sivusto
Toimintakykyverkoston kotisivu
Rataslukko

Rataslukolla varustettu pistooli.
Rataslukko on 1500-luvun alussa kehitetty tuliaseen lukkotyyppi. Rataslukko koostuu spiraali- tai kierrejousen pyöräyttämästä, pykälöidystä teräsrattaasta, ja hanasta, jonka ruuvileukojen väliin kiinnitetään em. rattaaseen nojaava rikkikiisupala pientä nahkatilkkua pehmikkeenä käyttäen. Jousi kierretään vireeseen tarkoitukseen varatulla avaimella ja liipaisimen painallus sallii virekynnen ja keinuvivun välityksellä rattaan pyörähtää. Tällöin hanassa oleva rikkikiisupala saa teräsrattaaseen raapiutuessaan aikaan kipinöitä, jotka lennähtävät rattaan pyörimissuuntaan sankkipannuun ja sytyttävät siinä olevan ruudin, joka puolestaan sytyttää panoksen. Toimintaperiaate perustuu tuluksiin.
Myöhemmin Euroopassa keksitty yksinkertaisempi ja varmatoimisempi piilukko syrjäytti rataslukon nopeasti.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rataslukko Wikimedia Commonsissa
Chuck Willis: Maailman aseet.  Karisto, 2007.  ISBN 978-951-23-4879-4
Toinen Johanneksen kirje

| Toinen Johanneksen kirje> Ἡ ἐπιστολὴ τοῦ Ἰωάννου Β΄.Raamattu Uusi testamentti.Synty |
| --- | --- |
Kirjoittaja (perint.):  Johannes
Kirjoituspaikka:  Efesos tai sen lähellä
Ajoitus:  n. 85–95 jaa.
Teksti
Genre:  kirje
Alkukieli:  koinee-kreikka
Lyhenne:  2. Joh.
Lukuja:  1
Jakeita:  13
Edeltävä: < 1. Joh.Seuraava: 3. Joh. >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Toinen Johanneksen kirje (m.kreik. Ἡ ἐπιστολὴ τοῦ Ἰωάννου Β΄, Hē epistolē tū Iōannū 2) on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Sen on kirjoittajana on pidetty apostoli Johannesta, vaikka kirjoittajan henkilöllisyydestä on esitetty myös toisenlaisia näkemyksiä. Kirje käsittelee elämistä kristillisessä rakkaudessa ja totuudessa sekä varoittaa harhaoppisista opettajista.
Historia > Kirjoittaja

Kirjeen kirjoittajana on perinteisesti pidetty apostoli Johannesta. Toisin kuin 1. Johanneksen kirjettä, jota on kristillisen kirkon piirissä pidetty alusta asti kanonisena, on 2. ja 3. Johanneksen kirjettä kohtaan kuitenkin osoitettu enemmän epäilyjä. 1600-luvun merkittävä luterilainen teologi Johannes Gerhard mainitsee Eusebioksen kirjoittaneen 300-luvulla siitä, kuinka sekä kirkon nykyiset että vanhat opettajat tunnustavat ensimmäisen Johanneksen kirjeen aidoksi, mutta että kahta muuta vastaan on esitetty vastaväitteitä. Eusebios itse arvelee niitä joko evankelista Johanneksen tai jonkun toisen samannimisen kirjoittamiksi ja korostaa niitten lyhyyttä. Gerhard mainitsee Erasmus Rotterdamilaisen pitäneen ensimmäistä kirjettä apostoli Johanneksen kirjoittamana ja kahta jälkimmäistä presbyteeri Johanneksen kirjoittamana, mitä arvelivat myös jotkin varhemmat teologit.
Gerhard itse ajattelee myös jälkimmäisten kirjeiden olevan kanonisia ja apostolisia. Hänen mukaansa se, että kirjoittaja kutsuu itseään presbyteeriksi eli vanhimmaksi viittaa tässä yhteydessä kirjoittajan ikään, vaikka sillä enimmäkseen ilmaistaankin seurakunnan virkaa. Johanneksen uskotaan eläneen vanhemmaksi kuin muut apostolit. Kirjeen alkutervehdys noudattaa Gerhardin mielestä samaa tyyliä kuin apostoliset kirjeet. Muutenkin kirjeiden tyyli on Gerhardin mielestä sama niin lauseiden kuin yksittäisten sanojen suhteen. Hän vetoaa asiassa myös brittiläiseen teologiin Bedaan, jolla oli sama näkemys. Lisäksi hän toteaa kirjeitten kuuluneen jo vanhojen opettajien mielestä yhdeksi kokonaisuudeksi Johanneksen nimellä ja osaksi kaanonia. Hän mainitsee Karthagon 3. kirkolliskokouksen, Laodikean kirkolliskokouksen sekä Augustinuksen tässä yhteydessä. Lisäksi hän mainitsee Karthagon kirkolliskokouksen 200-luvulta, joka pidettiin piispa Cyprianuksen aikana ja jossa kirjeistä puhutaan apostolin kirjoittamina.
Entinen Saksan vapaakirkon teologisen seminaarin rehtori Gerhard Hörster katsoo kirjoittajan olevan apostoli Johannes. Hän perustaa arvionsa siihen, että ainoastaan Johanneksella olisi kirjoitusaikaan ollut sellainen arvovalta, että hän saattoi kirjoittaa seurakunnille viitaten itseensä ainoastaan vanhimpana. Hörster katsoo saman henkilön kirjoittaneen myös 1. Johanneksen kirjeen sekä Johanneksen evankeliumin, perustaen näkemyksensä ensi sijassa yhtäläiseen kirjoitustyyliin.