stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
T-34
Mallit ja muunnokset

T-34-76A – Vuoden 1940 tuotantomalli
T-34-76B – Vuoden 1941 malli, raskaampi panssarointi ja hitsattu torni, uusi tykkimalli.
T-34-76C – Vuoden 1942 malli, raskaampi panssarointi ja uudelleensuunniteltu torni.
T-34-76D – Vuoden 1943 malli, hitsattu torni, parempi panssarointi
T-34-76E – Vuoden 1943 malli, vaununjohtajan kupu
T-34-76F – Vuoden 1943 malli, valettu versio T-34-76D-mallin tornista
T-34-85 – Vuoden 1943 malli, 85 mm:n tykki ja paranneltu torni
OT-34 ja OT-34-85 – Runkopikakiväärin tilalla liekinheitin
Panzerkampfwagen T-34(r) oli saksalaisten nimitys sotasaalisvaunuille.
T-34:n runko oli perustana monille rynnäkkötykeille ja panssarintorjuntavaunuille:
SU-122, rynnäkkötykki ilman tornia, 122 mm M-30-haupitsi, 1 100 rakennettu, 1942–1944
SU-122m, rynnäkkötykki ilman tornia, 122 mm U-11-haupitsi
SU-85, panssarintorjuntavaunu, 85 mm D-5S-tykki, ilman tornia
SU-85M, käytti SU-100:n runkoa
SU-100, panssarintorjuntavaunu, 100 mm D-10-tykki SU-85:n rungolla, 2 335 rakennettiin
Rakenne > Moottori

T-34:n moottorit V-2 ja V2/34 olivat 12-sylinterisiä V-moottoreita, tyypiltään vapaasti hengittäviä nestejäähdytteisiä suorasuihkutusdieseleitä. Sylinterilohkot olivat 60 asteen kulmassa. Kyseessä on sivukiertokankimoottori, jossa pääkiertokanki oli laakeroitu kampiakselille ja toisen sylinterilohkon mäntien kiertokanget pääkiertokankien alapäähän. Rakenteesta johtuen iskun pituus ja puristussuhde olivat suuremmat oikeassa kuin vasemmassa sylinterilohkossa. Kiertokankien rakenteesta johtuen moottorissa oli noin kierrosluvulla 1 200–1 300 kierrosta minuutissa värinäalue, jota ei saanut käyttää pitkäaikaisesti. Sylinterin halkaisija oli 120 millimetriä. Iskunpituus oli vasemmassa lohkossa 180 millimetriä ja oikeassa lohkossa 186,7 millimetriä. Puristussuhde oli vasemmassa lohkossa 15 ja oikeassa 15,08. Iskutilavuus oli 38,88 litraa. V-2 oli keskinopea dieselmoottori, teholtaan 500 hevosvoimaa (368 kW) 1 800 kierroksella minuutissa. Huippuvääntömomentti 2 200 newtonmetriä saatiin noin 1 400–1 550 kierroksella minuutissa. Käyttökierroslukualue on 1 600–1 700 ja teho 1 700 kierroksella minuutissa 400 hevosvoimaa (294 kW). Vain hetkellisesti voitiin käyttää suurinta tehoa 1 800 kierroksella minuutissa. Suurin vääntömomentti saavutettiin kierrosluvulla 1 100–1 200. Moottorin suurin kierrosluku oli 2 050.
V-2-moottoria käytettiin T-34:ssä ja KV-sarjan vaunuissa, V-2/34-moottoria puolestaan erikoisajoneuvoissa, kuten telavetäjissä. Moottori painoi 750 kilogrammaa. V-2-moottorin kampikammio, sylinterilohko ja sylinterinkannet olivat alumiinia. Kummassakin kannessa oli kaksi nokka-akselia, joiden nokat painoivat suoraan venttiileitä. Joka sylinterissä oli kaksi imu- ja kaksi pakoventtiiliä. Moottorin kaikki apulaitteet olivat hammaspyöräkäyttöisiä. Polttoaineen siirtopumppuna oli hammaspyöräpumppu ja ruiskutuspumppuna 12-mäntäinen rivipumppu, joka sijaitsi sylinterilohkojen välissä. Moottorin käynnistys tapahtui T-34-vaunuissa 15-hevosvoimaisella ST-700-mallisella sähköstartilla ja varajärjestelmänä oli paineilmakäynnistys. Moottorin käyttöikä oli suomalaisten kokemusten perusteella noin 4 000 käyttötuntia.
Moottori on yhä käytössä venäläisissä (neuvostoliittolaisissa) panssarivaunuissa, vain apulaitteita on paranneltu ja sijoiteltu eri tavalla. Lisäksi suurimpaan osaan moottoreista on nykyjään laitettu turboahdin. Kyseinen moottori on edelleen myös siviilikäytössä muun muassa laivoissa ja generaattoreiden pyörittäjänä, se on myös saanut suosiota tractor pulling -harrastajien keskuudessa.
V-2-moottorin alkuperäinen suunnittelija oli Konstantin Tšelpan, Harkovan veturitehtaan pääinsinööri. Tšelpan oli kansallisuudeltaan kreikkalainen ja käynyt koulunsa Saksassa, Sveitsissä ja Isossa-Britanniassa. Hänet pidätettiinvuonna  1937 vakoilusta syytettynä ja teloitettiin seuraavana vuonna.
Rakenne > Voimansiirto

Varhaisten mallien kytkin on 22-levyinen kuiva monilevykytkin. Tämä kuiva monilevykytkin oli T-34:n harvoja herkkiä kohtia. Jos kytkin pääsi hetkeksikään luistamaan, kytkimen lamellit taipuivat, eikä kytkin irrottanut levyjään. Tämä teki liikkeelle lähtemisen lähes mahdottomaksi. Vaihdelaatikko oli synkronoimaton suorahampainen 4+R-siirtohammaspyörävaihteisto.
Vuonna 1943 Kirovin tehdas ja tehdas #174 ottivat tuotantoon uuden suorahampaisen synkronoimattoman 5+R-siirtoholkkivaihdelaatikon, joka oli vuosina 1943–1945 suurimmassa osassa T-34-85-vaunuja, mutta pieni osa tehtiin myös vanhalla vaihdelaatikolla. Kaikissa sodan jälkeen tehdyissä T-34-vaunuissa oli uudempi vaihteisto.
Rakenne > Ohjausjärjestelmä

Kytkin-jarru-ohjausjärjestelmän vaihdelaatikosta lähtee kumpaankin telaan oma akseli. Kummallakin telalla on oma kytkin, jolla voimansiirto voidaan katkaista ja näin ohjata vaunua hidastamalla toista telaa. Telan hidastamista tehostetaan tiukassa mutkassa rumpujarruilla.
Rakenne > Alusta

Kummallakin sivulla keskellä on viisi kierrejousitettua alatelapyörää, ei ylätelapyöriä. Telapyörät olivat yleensä kumitettuja, mutta kumipulan vuoksi niitä jouduttiin tekemään ilman kumia. Edessä on kaksoiskierrejousitettu johtopyörä ja takana vetopyörä. Telaketjujen leveys on noin 500 millimetriä. Yhdysvaltalaisesta Christie-tyyppisestä vaunusta kopioidusta edistyksellisestä alustasta johtuen telakenkiä on kahdenlaisia: joka toisessa on vetopyörään keskellä oleviin loviin vastaava harja. Nimenomaan tämä alustatyyppi isoine telapyörineen ja leveine ketjuineen teki T-34:stä niin maastokelpoisen kuin se on.
Rakenne > Sähköjärjestelmä

T-34:ssa on 24 voltin tasavirtajärjestelmä laturin kera ja sähkökäyttöinen käynnistysmoottori.
Amerikkalainen arvio

Marraskuussa 1943 T-34 ja KV-1 lähettiin amerikkalaisten testattavaksi Aberdeenin koealueelle Marylandiin, jossa vaunut tutkittiin tarkasti.
Dieselmoottoria pidettiin kevyenä ja erinomaisena. Moottori vaikutti myös vaunun muuten karkeaan rakenteeseen verrattuna kalliilta ja viimeistellyltä ja alumiinia oli käytetty runsaasti. Amerikkalaisia ihmetytti, ettei mitään erillistä järjestelmää tarvittu kylmäkäynnistyksiä varten. Saksalaisten tiedettiin rakentaneen laitteita kuuman veden johtamiseksi vaunusta toiseen tai ulkoisesta lämmittimestä.
Kytkin-jarru-ohjaus-järjestelmä oli erittäin yksinkertainen verrattuna brittiläisiin ja saksalaisiin vastineisiin. Vetopyörät ovat takana ja voimansiirtoon on erinomainen pääsy kääntämällä saranoitu panssarilevy.
Osa osista vaikutti käsin valmistetuilta, kun kehittyneempi teollisuus olisi käyttänyt koneita niiden valmistamiseen ja näin säästänyt työtunteja. Monissa komponenteissa oli merkittävä määrä tarkastusleimoja.
Lähes kaikki panssarilevyt oli asetettu siten, että osumakulma on loiva. Valssatut panssarilevyt oli suunniteltu siten, että niitä tarvitaan vain muutamaa peruspaksuutta, kuten 15 millimetriä, 20 millimetriä ja 45 millimetriä. Pieniä levyjä oli vain muutamia, kuten tornin katossa. Panssarilevyjen viimeistely oli karkea. Etupanssari oli karkaistu 354–400 Brinell-kovuuteen, mikä oli brittien panssaria kovempi.
Ammusten varastointi oli yksinkertainen ja päämääränä oli saada vaunuun mahtumaan mahdollisimman paljon ammuksia. Pikakivääreille on 35 rumpulipasta, joissa kussakin 65 ammusta. F-34-tykille on normaalisti mukana 19 panssariammusta, 53 sirpaleammusta ja viisi shrapnel-ammusta. Sirpaleammus on sama kuin mallin 1936 kenttätykin ammus. Tornin kääntömekanismi on sähköinen tai käsikammella toimiva. Torni kääntyy sähkömoottorin avulla 360 astetta 13,8 sekunnissa.
Tähtäysteleskoopissa PT 4-7 on 2,5-kertainen suurennus ja 25 asteen näkökenttä. Tähtäimessä on kolme erillistä asteikkoa: konekiväärin, sirpale- ja panssariammusten käyttöä varten.
Vaunussa ei ole tornin mukana pyörivää lattiaa. Komentajan ja lataajan istuimet on kiinnitetty torniin.
Käyttö > Sodat

Toisessa maailmansodassa T-34:ää käytettiin itärintamalla vuodesta 1941 alkaen. Vaunu kesti suomalaisten torjuntatulta hyvin, joten Neuvostoliitto käytti sitä jatkosodan vastahyökkäyksen kärkenä. Pohjois-Korea käytti vaunuja Korean sodassa ja Pohjois-Vietnam Vietnamin sodassa. Vaunua on käytetty myös Bosnian sodassa. Myös Saksa käytti kaapattuja vaunuja sodan aikana niin kutsuttuina Beutepanzereina. Saksan käytössä vaunun nimenä toimi Panzerkampfwagen T-34 747(r). Vaunu oli kuitenkin tässä käytössä ongelmallinen, sillä vaikka vaunuun laitettiinkin Saksan kansallisuustunnukset, niin vaunulla oli helposti erottuva profiili ja saksalaiset usein ampuivat T-34:ia profiilin perusteella, kiinnittämättä huomiota kansallisuustunnuksiin.
Käyttö > Käyttäjämaat

Seuraavassa luettelossa on T-34:n käyttäjämaat Zaloga & Kinnear 1996:34:n mukaan. Valtiot, joissa vaunu oli lähteen mukaan vielä käytössä vuonna 1996, on merkitty tähdellä.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Eurooppa ja Amerikat Albania*  Bulgaria*  Itä-Saksa  Itävalta  Jugoslavia*  Kuuba  Kypros  Neuvostoliitto  Puola  Romania*  Suomi  Tšekkoslovakia  Unkari  |  Lähi-itä ja Aasia Afganistan*  Egypti*  Etelä-Jemen*  Indonesia  Irak  Kiinan kansantasavalta*  Laos  Libanon*  Libya*  Mongolia*  Pohjois-Jemen  Pohjois-Korea*  Syyria*  Vietnam*  |  Afrikka Algeria*  Angola*  Kongon tasavalta*  Päiväntasaajan Guinea*  Etiopia*  Guinea*  Guinea-Bissau*  Mali*  Mosambik*  Somalia*  Sudan*  Togo*  Zimbabwe*  |
Käyttö > Käyttö Suomessa

Toisen maailmansodan aikana Suomen armeija sai sotasaaliiksi yhteensä 10 T-34-vaunua, joista kolme oli tyyppiä T-34-76 ja seitsemän tyyppiä T-34-85.lähde? Sotasaaliiksi saatuja vaunuja paranneltiin muun muassa lisäämällä niihin periskooppiaukkoja. Lisäksi Saksasta ostettiin kolme T-34-76-vaunua kesällä 1944. Suomessa T-34-76-vaunu tunnettiin nimellä Sotka ja T-34-85 nimellä pitkäputkinen Sotka. Suurin osa vaunuista säilyi koulutuskäytössä vuonna 1961 tapahtuneeseen poistoon saakka.
Sotka-nimi syntyi, kun Panssaripataljoonassa palvellut panssarimies Suominen kertoi työskennelleensä ennen sotaa Sotka-nimisellä hinaajalla, jossa oli pitkä savupiippu. Kun kersantti, Mannerheim-ristin ritari Lauri Heino ajoi ensimmäisen valtaamansa T-34:n Äänislinnaan, joku totesi vaunun tykinputken nähdessään ”sen Suomisen Sotkan nyt tulevan”. T-34:n on myös väitetty näyttäneen sotkalta.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta T-34 Wikimedia Commonsissa
The Russian Battlefield (englanniksi)
T-34-76
Suomalainen T-34
Hylättyä T-34:ää nostetaan järvestä Virossa (englanniksi)
V-2-moottori Parolan panssarimuseossa.
T-34-vaunu (Ps. 231-2) Karkialammen varuskunta-alueella Mikkelissä
Bostonin baletti

Bostonin baletti huhtikuussa 2011.
Bostonin baletti (Boston Ballet) on yhdysvaltalainen balettiseurue, joka toimii Bostonissa Massachusettsin osavaltiossa Yhdysvalloissa. Sen perustivat E. Virginia Williams ja Sydney Leonard vuonna 1963. Se on nykyään yksi Yhdysvaltojen merkittävimmistä balettiseurueista. Sen nykyinen taiteellinen johtaja on suomalaisyhdysvaltalainen Mikko Nissinen, joka on toiminut johtajana vuodesta 2001. Ennen Nissistä Bostonin balettia johtivat Violette Verdy (1980–1984), Bruce Marks (1985–1997) ja Anna-Marie Holmes (1997–2000).
Nissinen on vuodesta 2001 uudistanut menestyksekkäästi Bostonin baletin imagoa ja ohjelmistoa. The Boston Globe -lehti kirjoitti, että ”Bostonin baletin muodonmuutos on yksi vuosikymmenen suurimmista taidejutuista”. Vuodesta 2009 Bostonin baletti on esiintynyt The Boston Opera House -oopperatalossa.
Boston Ballet vieraili Suomen Kansallisbaletissa vuonna 2012. He esittivät Christopher Wheeldonin koreografian Polyphonia, Jorma Elon koreografian Plan to B, Helen Pickettin koreografian Tsukiyo sekä William Forsythen koreografian The Second Detail. Bostonin baletti on vieraillut myös muun muassa Espanjassa, Koreassa ja Kanadassa.
Bostonin baletin yhteydessä toimii Pohjois-Amerikan suurin balettikoulu Boston Ballet School. Balettikoulun johtaja on enitinen balettitanssija Margaret Tracey.
Aiheesta muualla

Virallinen sivusto (englanniksi)
Boston Ballet Twitterissä  (englanniksi)
Jens Müller

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Jens Müller |  Jens Müller |  Jens Müller |  |
Maa:   Itä-Saksa
Miesten ohjaskelkkailu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Calgary 1988 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Pronssia | Nagano 1998 | henkilökohtainen kilpailu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Calgary 1990 | sekajoukkue |  |
|  Kultaa | Winterberg 1991 | sekajoukkue |  |
|  Kultaa | Lillehammer 1995 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Hopeaa | Igls 1995 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Hopeaa | Winterberg 1989 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Hopeaa | Winterberg 1989 | sekajoukkue |  |
|  Hopeaa | Altenberg 1996 | sekajoukkue |  |
|  Hopeaa | Igls 1996 | sekajoukkue |  |
|  Hopeaa | Königssee 1999 | sekajoukkue |  |
|  Hopeaa | St Moritz 2000 | sekajoukkue |  |
|  Pronssia | Oberhof 1985 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Pronssia | Calgary 1990 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Pronssia | Altenbeg 1996 | henkilökohtainen kilpailu |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Igls 1990 | sekajoukkue |  |
|  Kultaa | Sigulda 1996 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Kultaa | Oberhof 1998 | sekajoukkue |  |
|  Kultaa | Winterberg 2000 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Hopeaa | Hammarstrand 1986 | henkilökohtainen kilpailu |  |
|  Hopeaa | Königssee 1988 | sekajoukkue |  |
|  Hopeaa | Igls 1990 | henkilökohtainen kilpailu |  |
Jens Müller (s. 6. heinäkuuta 1965 Torgau) on entinen itäsaksalainen ohjaskelkkailija. Hän voitti urallaan kaksi olympiamitalia. Vuonna 1988 Calgaryssä hän voitti henkilökohtaisen kilpailun kultaa ja vuonna 1998 Naganossa pronssia.
Hän voitti urallaan 15 mitalia ohjaskelkkailun maailmanmestaruuskilpailuissa: neljä kultaa, seitsemän hopeaa ja kolme pronssia. Ohjaskelkkailun Euroopan-mestaruuskilpailuissa hän voitti 7 mitalia.
Vuodesta 1988 Müller on asunut Ilmenaussa, Thüringenissä ja toimii kelkkailuvalmentajana.
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Saksa 
Käännös suomeksi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Jens Müller (luger)
Ylinen (Ruokolahti)

| Ylinen |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Etelä-Karjala
Kunnat:  Ruokolahti
Koordinaatit:  61°21′52″N, 28°56′56″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Vuoksen vesistö (04)
Järvinumero:  04.197.1.020
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  104,8 m 
Rantaviiva:  10,25 km 
Pinta-ala:  1,02 km² 
Tilavuus:  0,00196 km³ 
Keskisyvyys:  1,93 m 
Suurin syvyys:  6,38 m 
Saaria:  4
:  Mykyrsaari Raatsaari
  [ ohje ]  
Ylinen on matala järvi Ruokolahdella Etelä-Karjalassa. Sen pinta-ala on yksi neliökilometri. Etäisyys Imatralta on 23 kilometriä pohjoiskoilliseen.
Maantiede

Ylinen on länsi- ja keskiosiltaan melko tasasyvä, noin kahdesta kolmeen metriä. Järveä jakavat etelärannan Mustaniemi ja Ruokoniemi. Useista lahdista (Kylälahti, Kaalmaanlahti, Suolahti) erottuu eteläosan Hulkonlahti, jota yhdistää pääaltaaseen vain kapea salmi. Ylisen itäosan Ylisenpään vesialue on syvempää ja syvin kohta, runsaat kuusi metriä, sijaitsee koillisessa.
Ylisen saariluku on neljä. Saarista yksi on alle aarin laajuinen ja kolme yli aarin, mutta alle hehtaarin. Saarten yhteenlaskettu pinta-ala on noin 0,27 hehtaaria. Ylisen rannoilla on jonkin verran peltomaata ja pientaloja. Itärannalla sijaitsee kaksi harjua, Haaroinsalmenharju ja Lörötinharju.
Ylinen saa vetensä lännestä Suojärveltä, jonka korkeustaso on 105,0 metriä merenpinnan yläpuolella. Ylinen laskee vetensä Ylisenpään eteläosasta alkavaa noin 50 metrin pituista nimetöntä lasku-uomaa etelään Kaiturin Haudanlahteen.
Ylisen vesitilavuus on 1 961 000 kuutiometriä.
Ylinen (04.197.1.020) kuuluu Myllyjoen-Taineenjoen valuma-alueeseen (04.197), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Vuoksen vesistössä (04). Toinen jakovaihe on Vuoksen alue (04.19) ja ensimmäinen on Suur-Saimaan alue (04.1). Ylinen on laajin alueensa 20 vakavedestä.
Näsilinnankatu 38

Näsilinnankatu 38:n puutalo alkuperäiseen väriinsä palautettuna.
Näsilinnankatu 38 on Tampereen keskustassa Näsilinnankadulla sijaitseva uusrenessanssityylinen puutalo, joka on valmistunut vuonna 1892. Sen on suunnitellut Lambert Petterson marraskuussa 1891. Rakennus on yksikerroksinen, ja siinä on kaksi asuinhuoneistoa, joista toista on käytetty seurakuntatilana.
Talon molempiin huoneistoihin kuljettiin alun perin sisäpihan kautta. Eteläiseen huoneistoon on myöhemmin lisätty kivirakenteinen sisäänkäynti kadun puolelle.
Puutalon kanssa samalla tontilla, Satamakatu 7:ssä, sijaitsee Pettersonin vuonna 1892 suunnittelema kolmikerroksinen kivirakennus. Kun sitä laajennettiin Heikki Tiitolan suunnitelmien (1907) pohjalta, puutalosta purettiin kaksi ikkunaa sisältänyt pohjoisosa.
Näsilinnankadun puutalo ja Satamakadun kivitalo on suojeltu asemakaavalla. Tampereen kaupungin kaavoitusyksikön mukaan ne ovat rakennustaiteellisesti ja kaupunkikuvallisesti merkittäviä.
Vuonna 2020 tehdyssä julkisivuremontissa puutaloon palautettiin alkuperäinen, ruskeankeltainen värisävy.
Talon edellinen ilme oli sinisävyinen.
Seinäjoen JymyJussit

| Seinäjoen JymyJussit |
| --- | --- |

Koko nimi:  Seinäjoen JymyJussit
Perustettu:  2012
Lakkautettu:  2024
Kaupunki:  Seinäjoki
Kenttä:  Skaala-areena   2012–2013    Seinäjoen pesäpallostadion 2012–2024  
– kapasiteetti:  4500
Värit:            Musta & Harmaa/Hopea

Omistaja:  Jymy-Jussit Oy   Seinäjoen Maila-Jussit   Nurmon Jymy
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
JymyJussien slogan "Tuplasti Tunnetta"
JymyJussien joukkue kokoontuneena vaihtokopille vuoroparin välissä.
Seinäjoen JymyJussit oli vuonna 2012 perustettu seinäjokelainen pesäpalloseura, jonka perustivat Nurmon Jymy ja Seinäjoen Maila-Jussit. Seura peri Nurmon Jymyn sarjapaikan pesäpallon korkeimmalla sarjatasolla Miesten Superpesiksessä. Pesäpalloliiton johtokunta tiedotti 13.8.2024 JymyJussien menettäneen sarjapaikkansa Superpesiksessä sarjasopimukseen sisältyvien taloudellisten ehtojen rikkomisen vuoksi.
Historia > Seuran perustamisen lähtökohdat

Nurmon Jymyn ja Seinäjoen Maila-Jussien yhdistämisestä tuli Seinäjoella vuosittainen puheenaihe Seinäjoen ja Nurmon yhdistyttyä vuonna 2009. Kesän 2012 aikana keskustelu virkosi uudestaan niin katsomossa kuin lehdistössäkin. Yhteistyön katsottiin olevan tarpeellista, sillä Jymyn ja SMJ:n ollessa Suomen suurimpia pesäpalloseuroja kilpailu toiminnan kannalta tarpeellisista yhteistyökumppaneista kävi erittäin kovaksi.
Historia > Seuran perustaminen

Nurmon Jymyn ja Seinäjoen Maila-Jussien edustusjoukkueet perustivat Jymy-Jussit Oy:n 7. syyskuuta 2012. Seura siirtyi vastaamaan kaupungin joukkueiden edustustoiminnasta molemmilta joukkueilta perityillä sarjapaikoilla niin miesten kuin vanhimpien poikajunioreiden sarjatasoilla. Seuran ensimmäiseksi toimitusjohtajaksi valittiin Koskenkorvan Urheilijoista siirtynyt Jukka Marttala ja ensimmäiseksi puheenjohtajaksi Kimmo Heinonen. JymyJussien Superpesis-joukkueen ensimmäiseksi pelinjohtajaksi valittiin Pesäpalloliiton kilpailujohtajan tehtävästä pelinjohtoon palannut Sami-Petteri Kivimäki
Historia > Joukkueen kokoaminen ja alkutaipaleet pääsarjassa

JymyJussien joukkueen runko perustettiin Nurmon Jymyn ja Seinäjoen Maila-Jussien edustusjoukkueiden pohjalle. Valtaosa käytettävistä pelaajista tulikin näistä seuroista. Uusina tulokkaina joukkueeseen tulivat Ville Hotakainen Vimpelin Vedosta, Tuomas Tallbacka Koskenkorvan Urheilijoista ja Markku Hylkilä Kankaanpään Mailasta. Kankaanpään Maila riitautti Hylkilän siirron, sillä hänellä oli JymyJusseihin sopimuksen tehdessään voimassa oleva pelaajasopimus Kankaanpään kanssa. Hylkilä ja KaMa saivat sopimusriitansa sovittua toukokuussa ennen kauden alkua ja Hylkilä sai luvan siirtyä JymyJussien vahvuuteen. Ennen kauden alkua joukkueeseen liittyi vielä lyöjäjokeri Jukka-Pekka Vainionpää joka oli purkanut sopimuksensa Pattijoen Urheilijoiden kanssa.
Ensimmäisellä superpesiskaudellaan JymyJussit pelasi 26 ottelua, joista se voitti 12 ja hävisi 14. JymyJussit sijoittui runkosarjassa lopulta seitsemänneksi taisteltuaan kotiedusta ja paikasta neljän parhaan joukkoon aina runkosarjan päätöskierrokselle asti. Sarjasijoituksensa myötä joukkue saavutti pudotuspelipaikan, jossa se sai vastaansa Vimpelin Vedon. Pudotuspelit päättyivät joukkueen osalta heti puolivälierissä, kun Vimpeli voitti ottelusarjan voitoin 3-0.
Historia > Valmistautuminen kauteen 2014

JymyJussit julkaisi tulevan kesän superpesismiehistönsä uudet pelaajasopimukset Seinäjoen Sokos Hotel Vaakunan kokoustilassa 10.9.2013. Uusina miehinä joukkueeseen liittyivät Mikko Vainionpää (Koskenkorvan Urheilijat), Veli-Pekka Yli-Hirvelä (Koskenkorvan Urheilijat), Ilari Siutla (Kankaanpään Maila) ja Joonas Eirola (Manse PP, Tampere).
Uusien sopimuspelaajien lisäksi JymyJussit julkaisi Tero Viinamäen, Ville-Pekka Jokisen ja Jani Viljanen jatkosopimukset.
Julkaistujen sopimusten lisäksi JymyJussit ilmoitti myös, että viime kaudella seuraa edustanut Juha-Matti Matilainen purki tulevaa kautta koskevan pelaajasopimuksensa ja lopetti pesäpalloilun.
Seuran kotikentät > Seinäjoen pesäpallostadion

JymyJussien superpesisjoukkue pelasi pääsääntöisesti kotiottelunsa Seinäjoen keskustassa sijaitsevalla Seinäjoen pesäpallostadionilla sekä osan otteluista Hyllykallion Skaala Areenalla. Areenan katsojakapasiteetti on 4 500 katsojapaikkaa, joista 2 200 on katetussa katsomossa. Areenalle vaihdettiin hiekkatekonurmi vuonna 2008. Miesten Itä-Länsi-ottelu on pelattu kentällä vuosina 1992, 2002, 2014 ja 2019.  Superpesisjoukkueen lisäksi myös A-poikien superpesisjoukkue pelaa areenalla osan otteluistaan.selvennä
Seuran kotikentät > Skaala-areena

Seuran ykköspesisjoukkue pelasi kotiottelunsa Seinäjoen Hyllykalliolla, entisen Nurmon kunnan alueella sijaitsevalla Skaala-areenalla. A-pojat pitivät kenttää kotikenttänään. Skaala-areenan katsojakapasiteetti on 2 000 katsojapaikkaa.
Tunnukset > Seuran ilme

Seuran yleisilmeestä vastasi Mainostoimisto BSTR:n Tero Luoma.
Tunnukset > Peliasu

Seinäjoen JymyJussit pelaa superpesisottelunsa peliasuissa päävärinään murrettu musta ja hopeanharmaa. Hopeanharmaa on ollut osana molempien JymyJussien taustalla olevien seurojen, SMJ:n ja Jymyn, peliasuja jo historiassa.
Tunnukset > Logo

Mainostoimiston suunnittelema logo julkaistiin 4. joulukuuta 2012. Logossa on kirjoitettu kaunokirjaimisella fontilla seuran koko nimi ja nimen alle on tyylitelty baseball-tyylinen alakoriste, johon on kirjailtu seuran kotikaupunki.
JymyJussien logo vuosina 2012–2016
JymyJussien logo 2017–2024
Farmiyhteistyö: Kasvatusta Ykköspesiksestä kohti pääsarjaa

JymyJussien ykköspesisjoukkueen päätavoite oli tarjota omille lahjakkaille junioreille tarpeeksi haastava väliporras ennen superpesistä. Samalla ykköspesisjoukkue toimi superpesisjoukkueen farmijoukkueena, jolloin sopimuspelaajat jotka eivät olleet superpesiksen kokoonpanossa pystyivät pelata ykköspesistä. Joukkueen runko muodostui superpesisjoukkueen harjoitusringistä olevista pelaajista, muutamasta kokeneemmasta pelurista sekä omista lahjakkaista junioreista. Toiminta ykköspesisjoukkueessa oli pelityyliä ja toimintaperiaatteita myöten samanlaista kuin superpesisjoukkueessakin.
JymyJussien Lisenssin omisti Seinäjoen Maila-Jussit, joka luopui lisenssistä kun JymyJussit ja Ylihärmän Pesis-Junkkarit solmivat yhteistyösopimuksen. Ykköspesiksen sarjapaikka luovutettiin Ylihärmälle, jonka joukkue koostui pääasiassa JymyJussien pelaajista. Ylihärmän Pesis-Junkkarit tippui Ykköspesiksestä kauden 2014 päätteeksi.
.