stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Portugalinpodengo
Alkuperä > Kasvatuskeskukset

1970-luvulla perustettiin "portugalilaisten rotujen kasvatuskeskuksia", kuten kansallispuistoja, "karjankasvatuksen edistämisfarmeja" ja "kansallisia kotieläinjalostuksen farmeja", joita maan hallitus tuki. Vuonna 1972 maatalousministeriön entinen sihteeri Vasco Leónidas määritti kasvatuskeskusten tavoitteet.
Kaksi kasvatuskeskusta olivat erityisen merkittäviä portugalinpodengon jalostuksen kannalta.
Ensimmäinen niistä perustettiin vuonna 1957 Lissabonin eläintarhassa, kennelnimelle do Zoo de Lisboa. 1960-luvulla eläintarhaan lahjoitetut yksilöt pysyivät vielä rekisteröityinä alkuperäisten omistajiensa nimiin, ja uusien pentujen kasvatus sujui yhteistyössä eläintarhan ja alkuperäisten omistajien välillä, niiden kennelnimen määräytyessä viimeksi mainittujen mukaan – eläintarha oli täten ainoastaan koirien "haltija". 1970-luvulla koirien jalostus väheni ja menetti tavoitteitaan, samalla kun käytettävissä oli vain muutamia yksilöitä. 1970-luvun lopulla pienen muunnoksen tilanne koheni, kun kasvatuskeskukseen saatiin 12 uutta yksilöä. 1980-luvulla sisäsiittoisuus alkoi kuitenkin olla todellinen ongelma: osalla koirista oli pyöreät kallot, ulkonevat tai vaaleat silmät sekä puutteellinen pigmentti.
1980-luvun alussa ja 1990-luvun alussa kuuluisa portugalilainen kynologi Carla Molinari auttoi eläintarhaa suuresti, ja hänet nimitettiin jalostustekniikan vastuuhenkilöksi – hänellä oli selvä visio siitä, miten parantaa rotua. Hän halusi käyttää jalostukseen myös murça-linjan koiria, laajentaen täten geenipoolia ulkosiitoksella. Hänen ansiostaan pieni muunnos kehittyi laadultaan huomattavasti – muihin muunnoksiin hän ei vaikuttanut juurikaan. Vuonna 1994 kasvatuskeskus lakkautettiin.
Toinen kasvatuskeskus oli vuonna 1978 perustettu Florestal-kennel Tapada de Mafran kansallisella metsästysalueella. Se toimi metsähallituksen alaisuudessa, ja se kasvatti portugalinpodengojen lisäksi myös alentejonkoiria ja portugalinseisojia. Alusta lähtien kennel teki tiivistä yhteistyötä Portugalin Kennelliiton kanssa António Cabralin avustuksella. Alkuvuosina, ennen kaikkea Cabralin ja João Bugalhon myötävaikutuksesta, se saavutti uskottavuutta ja näkyvyyttä. Kennel kuitenkin lopetti toimintansa vuoteen 1994 mennessä, koska Tapada de Mafran johtokunta vaihtui. Viimeisinä vuosina koirien laatu oli sisäsiitoksen takia heikko: isoilla ja keskikokoisilla podengoilla oli mm. vääränlainen ja epätasapainoinen luonne. Kuitenkin juuri tämä kasvatuskeskus onnistui turvaamaan ison muunnoksen kasvatuksen kymmenen vuoden ajaksi.
Alkuperä > Etymologia

Siinä missä rotu tunnettiin Etelä-Portugalissa podengona, Pohjois-Portugalissa käytettiin alun perin nimitystä coelheiro ("jäniskoira"). Kynologi Manuel Morêdan mukaan nimitys podengo olisi peräisin espanjalaisten miehityksen ajalta, jolloin moni espanjalainen aatelinen asui Portugalissa ja kutsui portugalilaisten coelheiroa podengoksi. Pappi Domingos Barrosolla on kuitenkin toinen teoria: termi olisi johdettu latinan sanasta potencu, ja kyseinen sana löytyy myös portugalilaisesta sanakirjasta, ollen peräisin ajalta ennen espanjalaisten miehitystä.
Alkuperä > Levinneisyys

Ennen vanhaan rodulla oli kaksi keskittymää. Pohjoinen populaatio oli runsaslukuinen, ja sen pääasiallinen sijainti oli Duero-joesta pohjoiseen Minho-joelle asti. Eteläisempi populaatio oli vähälukuinen tai keskiverto, ja sen pääasiallinen sijainti kattoi Estremaduran, Ribatejon, Ylä-Alentejon sekä etelän sisämaan alueet Algarven Barrocaliin asti. Nykyisin rotu on levinnyt koko maahan ja on aiempaa homogeenisempi. Tällä hetkellä suurin populaatio on Estremadurassa, Ylä-Alentejossa ja Duero-joen pohjoispuolella. Sileäkarvaista muunnosta esiintyy eniten Pohjois-Portugalissa, koska lyhyt karva haihduttaa paremmin kosteutta sateisessa ilmastossa. Karkeakarvaista muunnosta esiintyy vastaavasti eniten kuumemmassa ja kuivemmassa Etelä-Portugalissa, sillä sen karvapeite suojaa kuumalta auringonpaisteelta.
Alkuperä > Podengoklubi

Portugalin Podengoklubi perustettiin tammikuussa 1990. Se on mm. edesauttanut metsästysharjoitteluun tarkoitettujen koulutuskenttien perustamista, kuten 25 hehtaarin kokoisen Quinta da Junqueiran Sobral de Monte Agraçoon. Lisäksi se järjestää vuosittain rodun erikoisnäyttelyn, jonka avulla arvioidaan koirien tasokkuutta. Se on Portugalin ainoa rotuklubi, joka tukee säännöllisesti nuorten osallistumista näyttelyyn, tarkoituksena rohkaista nuoria sukupolvia podengon harrastamiseen ja kasvattamiseen. Yksi klubin tärkeimmistä saavutuksista on ollut rotutietouden levittäminen ulkomaille, ja 1990–2000-lukujen aikana rotu onkin yleistynyt eri puolilla maailmaa. Klubi on myös vaikuttanut "Lissabonin protokollan" käyttöönottoon, joka takaa portugalilaisen rotumääritelmän yhtenäisyyden myös niille kasvattajille, jotka eivät kuulu FCI:hin, ja joka turvaa ajatustenvaihdon portugalilaisen rotuklubin ja muunmaalaisten rotuklubien välillä yhteisen muotovalionarvon kautta.
Alkuperä > Podengojen historia Suomessa

Suomeen ensimmäinen podengo, pienikokoinen, tuotiin vuonna 1990. Aluksi suomalaiset rodunharrastajat kuuluivat Suomen Faaraokoirat ry:n alaisuuteen, kunnes vuonna 1997 perustettiin Suomen Portugalinpodengot ry.  Ensimmäinen keskikokoinen karkeakarvainen yksilö tuotiin Suomeen vuonna 1998. Keskikokoinen sileäkarvainen muunnos tuotiin Suomeen vuonna 2007 ja ensimmäinen iso sileäkarvainen narttu Camaro do Vale de Fermedo vasta vuonna 2012.
Portugalin muotovalion arvon on saavuttanut kaksi Suomessa kasvatettua koiraa: keskikokoinen karkeakarvainen Vehkakallion Bemvindo ja pieni karkeakarvainen Gritty's Fandango.
Nykyinen tilanne

Suomessa podengot ovat vielä harvinaisia[lähde? ], joskin Suomessa on kaikista maista eniten pieniä podengoja heti Portugalin jälkeen. Pieni karkeakarvainen ja pieni sileäkarvainen muunnos ovat suosituimmat, minkä jälkeen tulee keskikokoinen karkeakarvainen. Isoja karkeakarvaisia ei Suomessa toistaiseksi ole. Isot podengot ovat myös rodun kotimaassa erittäin harvinaisia ja mahdollisesti vaarassa kuolla sukupuuttoon seuraavan vuosikymmenen aikana, mikäli kiinnostus niihin ei kasva.
Terveys

Suomessa on kuvattu hyvin vähän podengoja, mutta terveystulokset ovat olleet yleisesti hyviä. Muutamia oireita jaloissa on esiintynyt. Myös silmätarkastustulokset ovat olleet pääasiassa hyviä. Rotujärjestön vuonna 2003 tekemän terveyskyselyn mukaan yleisimpiä ongelmia portugalinpodengoilla ovat olleet erilaiset iho-ongelmat, jotka viittaavat allergiaan. Tarkempia tutkimustuloksia ei kuitenkaan ole saatu. Kyselyn mukaan myös hammaskivi on rodulla yleistä.
Vaikutus muihin rotuihin

Erään teorian mukaan pieni podengo saapui Väli-Amerikkaan karavellien mukana 1500-luvulla, ja risteytyi siellä atsteekkien koirien, techichin ja colimankoiran kanssa; tästä tuloksena syntyi chihuahua. Teorialle on olemassa historiallisia todisteita, ja portugalilaisten tiedetään olleen Atlantin ja Amerikan merenkulun edelläkävijöitä. Lisäksi Meksikosta on löytynyt veistoksia ja keramiikkaesineitä, joissa esiintyy podengoa muistuttava koira. On myös havaittu, että sisäsiittoisissa podengo-linjoissa esiintyy koiria, joiden kallo on chihuahuan tapaan kaareutunut. Myös Puerto Ricossa on nähty kuubalainen koira, joka muistutti täysin pientä sileäkarvaista podengoa, mikä tukee Väli-Amerikkaan saapumisen ja paikallisiin koiriin sekoittumisen teoriaa.
Portugalilaiset saapuivat ensimmäisinä eurooppalaisina Guineanlahdelle. 1500-luvulla he matkustivat Zaire-jokea pitkin ja solmivat diplomaattisen suhteen Kongon kuningaskunnan kanssa – alueen, jolta basenji on kotoisin. Onkin todennäköistä, että basenjin perimässä on jonkin verran pienen podengon vaikutteita. On myös mahdollista, että Ala-Egyptistä saapui koiria ihmisten mukana Valkoista Niiliä pitkin Kongoon; nämä yksilöt olisivat sittemmin risteytyneet pienen podengon kanssa, tuloksena basenji. Vitor Veiga uskoo tähän teoriaan, ja vastaavasti epäilee Ricardo La Rosan teoriaa siitä, että basenji olisi päinvastoin vaikuttanut yhdessä azawakhin kanssa podengon syntyyn tai että azawakh olisi vaikuttanut basenjin perimään. British Museumissa on nähty 1500-luvulta peräisin ollut nigerialainen pronssilaatta, johon on kuvattu portugalilainen sotilas metsästämässä pienen podengon kanssa – tätä on kuvailtu nimellä warren dog.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Portugalinpodengot ry
Karkeakarvainen keskikokoinen portugalinpodengo (englanniksi)
Suomen kennelliitto: Portugalinpodengo (PDF)
Keskikokoinen portugalinpodengo
Keskikokoinen portugalinpodengo
Sileäkarvainen pieni portugalinpodengo
Ammunnan maailmanmestaruuskilpailut 1933

Vuoden 1933 ammunnan maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin Granadassa. Kilpailut olivat 29. ammunnan maailmanmestaruuskisat kaikissa lajeissa. Haulikkolajit suoritettiin tosin Wienissä ensimmäisissä ISSF:n erillään pidetyissä Trapin maailmanmestaruuskilpailussa, vaikkakin jon aiemmin oli erillisiä haulikko MM-kisoja pidetty FITASC:n (Federation Internationale de Tir Aux Sportives de Chasse) ja ISSF:n yhteistyön merkeissä. FITASC:n yksinoikeudeksi jäi kyyhkysammunta, jonka maailmanmestaruuden San Sebastianissa voitti Raymond de Hemptine Belgiasta. Hirviammunta jäi toistaiseksi pois MM-kilpailuista - se palasi ohjelmaan jälleen 1937.
Uutena lajina kilpailuihin tuli 25 metrin kuvioammunta pistoolilla, joka tunnetaan myös olympiapistoolin nimellä.
Akvaario

69 litran vetoinen kotiakvaario.
Akvaario on lasi- tai muoviallas, jossa pidetään kaloja, kasveja ja (varsinkin meriakvaariossa) myös selkärangattomia vesieläimiä kuten rapuja ja kotiloita. Akvaarioharrastuksen uskotaan saaneen alkunsa Kiinasta, jossa karpin jalostus lienee alkanut jo 2 000 vuotta sitten. Moderni akvaarioharrastus eli akvaristiikka puolestaan sai alkunsa luonnontieteilijä Emil Adolf Rossmässlerin vuonna 1856 kirjoittaman lehtiartikkelin "Der See im Glase" myötä.
Akvaarioharrastajia arvioidaan olevan maailmassa noin 60 miljoonaa, Suomessa 15000–25000. Kotiakvaarioiden koot vaihtelevat 40-litraisesta yli tuhannen litran altaisiin.
Akvaarioiden luokittelu

Perinteisesti akvaariot luokitellaan
seura-akvaarioihin, joissa on samanlaisiin vesioloihin sopivia toisilleen harmittomia asukkaita, jotka voivat olla eri puolilta maailmaa
biotooppiakvaarioihin , jotka pyrkivät kasvistoltaan, eläimistöltään ja pohjanmuodoiltaan jäljittelemään mahdollisimman tarkoin tiettyä olemassa olevaa elinympäristöä, esimerkiksi Malawi-järveä tai Amazonia. Yleisimpiä ovat
Malawijärven biotooppiakvaario
Tanganjikajärven biotooppiakvaario
Amazonjoen biotooppiakvaario
Itämeren biotooppiakvaario
lajiakvaarioihin, joiden pääasialliset asukkaat ovat samaa lajia (niiden toivotaan usein lisääntyvän)
kasviakvaarioihin, joissa kasvit ovat pääosassa, vaikka kaloja voi silti olla muutamia esimerkiksi pitämässä akvaariota puhtaana
meriakvaarioihin, joiden vesi vastaa suolapitoisuudeltaan valtameriä
murtovesiakvaarioihin, joissa on suolaa mutta vähemmän kuin valtamerissä
riutta-akvaarioihin, jotka ovat sellaisia merivesiakvaarioita, joissa pääosassa eivät ole kalat vaan korallit ja selkärangattomat (kalojakin voi silti olla mukana). Nanoriutta on riutta-akvaarion pienikokoinen alalaji. Lisäksi on olemassa  rapuakvaarioita ja kotiloakvaarioita.
Tekniikka

Kotiakvaarion tärkeimmät tekniset laitteet ovat suodatin, valaisin, ja lämmitin. Pidettäessä kalojen lisäksi myös kasveja voidaan akvaarioon lisätä hiilidioksidilevitin.
Suodattimen tehtävänä on pitää vesi roskista puhtaana ja kemialliselta koostumukseltaan kaloille sopivana. Tämän takaa suodatinmateriaalissa tapahtuva mekaaninen roskien poisto ja bakteeritoiminta. Suodattimia on erilaisia pienistä mekaanisista sisäsuodattimista suuriin ulkosuodattimiin. Ulkosuodattimissa voidaan käyttää lisäksi erilaisia kemiallisia suodatinmateriaaleja, joilla poistetaan vedestä lääkejäämiä (aktiivihiili), nitraattia, fosfaatteja tai silikaatteja. Myös turve luetaan kemiallisiin suodatinmateriaaleihin, sillä se laskee veden karbonaattikovuutta ja lisää veteen luonnon humuksia ja humushappoja.
Oikeanlainen ja teholtaan riittävä valaistus on edellytys akvaariokasvien kasvulle. Yleensä kotiakvaarioissa käytetään led-valaisimia. Riittävä vapaan hiilidioksidin määrä vedessä on kasvien kasvulle välttämättömyys ja sen lisäämiseksi akvaarioissa voidaan käyttää hiilidioksidilevitintä. Hiilidioksidi tuotetaan akvaarioon käymisperiaatteella, kaasupullolla tai elektrolyysin avulla. Levittimet jaetaan passiivi- ja aktiivilevittimiin.
Lämmittimen tarkoitus on pitää akvaarion vesi kaloille sopivan lämpimänä. Jotkut kalalajit tulevat hyvin toimeen huoneenlämmössä, jolloin lämmitin ei ole välttämätön hankinta. Useimmat akvaariokalat ovat kuitenkin kotoisin trooppisilta ja subtrooppisilta seuduilta.
Akvaariotekniikka on kehittynyt viimeisten 30 vuoden aikana huimasti, kun on alettu ymmärtää akvaarioveden mikrobiologiaa. Makean veden puolella suodatustekniikat hyödyntävät nyt ennen kaikkea bakteeritoimintaa: voidaan ajatella että on siirrytty "kompostikäymälöihin", joissa bakteerit hajottavat jätteet vaarattomiksi yhdisteiksi. Merivesipuolella valaistus, ennen kaikkea monimetalli- ja elohopealamput, ovat mahdollistaneet korallien symbioottisten levien menestymisen ja siten korallien kasvattamisen.
Tarvikkeet ja sisustus

Tärkeimmät tarvikkeet akvaariossa ovat: haavi, lämpömittari, lappoletku, taustakuva ja pohjahiekka.
Haavia käytetään kalojen käsittelyyn ja siirtämiseen, esimerkiksi sairaiden tai haavoittuneiden kalojen poistoon. Sillä poistetaan myös suurimpia roskia kuten kasvinriekaleita. Haavi valitaan kooltaan akvaarion ja sen sisällön mukaisesti. Lämpömittarista tarkkaillaan veden lämpötilaa päivittäin. Se kiinnitetään joko imukupilla akvaarion sisäpuolelle tai tarralla lasiin.
Akvaarion viikoittaiseen osavedenvaihtoon ja pohjan puhdistamiseen käytetään lappoletkua ja sorapohjalla myös letkun päähän kiinnitettävää puhdistinta. Taustakuvan tehtävä on tuoda kaloille suojaa, mutta myös toimia sisustuselementtinä ja sähköjohtojen piilottajana. Eläinten hyvinvointilaissa edellytetään että akvaarion sivuista yhdellä on näkösuoja, jos sen sisustus tai kasvit eivät muuten anna kaloille riittävää suojaa.
Pohjamateriaali valitaan akvaarion sisällön mukaan: Neutraali hieno hiekka (0,5–1 mm) sopii useimpiin akvaarioihin. Malawi- ja merivesiakvaarioissa käytetään usein korallihiekkaa tai -soraa (pääosin kalsiumkarbonaattia) ja joissakin tapauksessa sammakko- ja kilpikonna-akvaarioissa neutraalia soraa. Pohjan kaivelu on joillekin lajeille tyypillistä käytöstä ja näitä lajeja pidettäessä pohjamateriaali ei saa olla teräväsärmäistä.
Vedenhoitoaineet

Ennen kalojen hankkimista omistajan täytyy varmistua akvaarion bakteerikannan olevan valmis. Tätä varten vedestä tutkitaan ammonium, nitriitti ja nitraattipitoisuudet. Vesinäytteen voi tutkia itse tai viedä akvaariokauppaan analysoitavaksi, jotkut kaupat voivat vaatia vesinäytteen toimittamista ennen kalojen myyntiä uuden akvaarion ollessa kyseessä. 
Osittaisen viikkovedenvaihdon yhteydessä veteen tulee lisätä vedenparannusainetta, jonka tehtävänä on poistaa ja sitoa hanavedestä raskasmetalleja, kloori ja klooriamiini, sekä suojata kalojen limakalvoja. 
Kasvein sisustetussa akvaariossa käytetään kasviravinteita, jotka jaetaan nestemäisiin (lisätään vedenvaihdon yhteydessä tai päivittäin) ja juuriravinteisiin.
Humus- tai turveuutetta käytetään pehmeän ja humuspitoisen veden kaloille, jollaisia on suuri osa tavallisimmista seura-akvaariokaloista.
Lisäksi erilaisiin tilanteisiin on olemassa vitamiinilisiä, pH:n säätöaineita, levämyrkkyjä (esim. biosidit ja nk. nestehiili) ja lääkkeitä sairastumistilanteisiin.
Akvaariokasvit

Makeanveden akvaarioihin kuuluvat luonnollisena osana erilaiset vesikasvit, joista yleisimpiä ovat erilaiset miekkakasvit (Echinodorus), vesitähdikit (Hygrophila), melalehdet (Cryptocoryne) ja vallisneriat (Vallisneria). Kasvien rehevän kasvun edellytyksenä on oikeanlainen pohjamateriaali, hyvä veden laatu, riittävä valaistus, hiilidioksidimäärä ja ravinnelannoitus. Jotkut akvaarioharrastajat ovat ensisijaisesti keskittyneet kasvien kasvattamiseen ja kalat ovat toissijaisina asukkaina. Tuloksena on näyttäviä kasviakvaarioita.
Merivesiakvaarioissa kasveja ei kasva. Myöskään tietyissä biotooppiakvaarioissa (esimerkiksi Tanganjika- tai Malawijärven biotoopit) ei yleensä ole kovin runsasta kasvillisuutta. Varsinkin suuret kirjoahvenet voivat kaivaa pohjaa ja tuhota kasveja niin, että elävien kasvien pito akvaariossa ei onnistu.
Julkiset akvaariot

Julkisia akvaarioita eli yleisöakvaarioita on sekä eläintarhojen yhteydessä että itsenäisinä matkailukohteina, esimerkiksi Sea Life Helsingissä, Särkänniemen akvaario Tampereella ja Maretarium Kotkassa. Vantaan Akvaariolinna lopetti toimintansa vuonna 2006.
Akvaariokalan eutanasia

Mitään akvaariokalaa ei saa lopettaa vetämällä se vessanpöntöstä alas. Ei ole myöskään sallittua hävittää akvaariokaloja päästämällä ne luonnonvesiin. Tällä tavalla on aikaansaatu vieraslaji-invaasioita luonnonvesiin, esimerkiksi kultakala voi sopivissa luonnonolosuhteissa elää jopa 25-vuotiaaksi ja kasvaa 40 cm:n pituiseksi.
Akvaariokalan lopettamisessa voi käyttää useita eri menetelmiä. Jäädyttämistä on käytetty kauan lämpimänveden kalojen lopettamiseen, mutta nykyisin sitä ei pidetä enää suotavana ellei kalaa ole ensin tainnutettu jollain toisella menetelmällä. Jäädytettäessä kala pannaan pussiin etukäteen valmistellun jääsohjon sekaan ja siinä pakastimeen, missä se jäätyy kuoliaaksi. Niskan murtaminen esimerkiksi pöydän kulmaa vasten iskemällä ja pään irrottaminen teräseella ovat varmoin ottein totutettuna nopeita tapoja lopettaa kala. Kalan voi myös tainnuttaa lopettamista varten panemalla se astiaan, jonka veteen lisätään runsaasti hiilidioksidia esimerkiksi poretableteilla. Toinen menetelmä on lisätä veteen neilikkaöljyä. Kuoleman varmistamiseksi tainnutettu kala tulisi lisäksi esimerkiksi jäädyttää tai sen pää irrottaa. Isoja lemmikkikaloja voi lopettaa eläinlääkärin antamalla kuolettavalla ruiskeella, kuten muitakin lemmikkejä.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aqua-web – suomalainen keskusteluryhmä
Typen kierto akvaariossa:

1. Ruokinta ja ravinteet

2. Kalojen tuottama urea ja ammoniakki

3. Nitrosomonas-bakteerit muuttavat ammoniakin nitriiteiksi.

4. Nitrospira-bakteerit muuttavat nitriitit nitraateiksi. Vähemmän myrkylliset nitraatit poistuvat vesikasvien ja säännöllisten vedenvaihtojen avulla.

5. Veden haihtuminen

6. Akvaarioon tuleva valo

7. Pohjahiekka

8. Kasvien tuottama happi

9. Kalojen tuottama hiilidioksidi
Anubias bartheri ja Echinodorus bleheri.
Sinirihmakala (Trichogaster trichopterus) tarvitsee suurehkon akvaarion äksyn luonteensa takia, varsinkin jos niitä on enemmän kuin yksi.
Okinawa Churaumi akvaario.
Ratkaisija

| Ratkaisija> The Closer |
| --- | --- |
Tyyli:  draama, rikos
Luoja(t):  James Duff Michael M. Robin Greer Shephard
Pääosissa:  Kyra Sedgwick J. K. Simmons Corey Reynolds Robert Gossett G. W. Bailey Tony Denison Michael Paul Chan Raymond Cruz Phillip P. Keene Jon Tenney Gina Ravera
Alkuperämaa:   Yhdysvallat
Alkuperäiskieli:  englanti
Verkko:   TNT  MTV3
Esitetty:  13. kesäkuuta 2005 – 13. elokuuta 2012
Tuotantokausia:  7
Jaksoja:  109
Tuotanto
Tuottaja(t):  James Duff Gil Garcetti Michael M. Rubin Greer Shephard
Linjatuottaja:  Andrew J. Sacks
Tuotantoyhtiö(t):  TNT Warner Bros
Seuraaja:  Rikoksista pahin
Palkinnot
Voitetut:  Golden Globe, paras naispääosa draamasarjassa (Kyra Sedgwick, 2007)  Emmy, paras naispääosa draamasarjassa  (Kyra Sedgwick, 2010)
Ehdokkuudet:  Golden Globe, paras naispääosa draamasarjassa (Kyra Sedgwick; 2006, 2008, 2009, 2010)   Emmy, paras naispääosa draamasarjassa  (Kyra Sedgwick; 2006, 2007, 2008, 2009)
Aiheesta muualla
Virallinen sivusto
IMDb 
Ratkaisija (engl. The Closer) on yhdysvaltalainen televisiosarja, joka kertoo Los Angelesin poliisin henkirikoksia tutkivasta yksiköstä.
Tuotanto

Sarjan päähenkilö on apulaispoliisipäällikkö Brenda Leigh Johnson, jota esittää näyttelijä Kyra Sedgwick. Sedgwick voitti roolistaan Golden Globe -palkinnon vuonna 2007 ja Primetime Emmy -palkinnon vuonna 2010. Ennen voittoaan Sedgwick oli kuusi kertaa Emmy-ehdokkaana.
Sarja alkoi Yhdysvalloissa vuonna 2005 ja päättyi vuonna 2012 seitsemän tuotantokauden jälkeen. Muita pidempi viimeinen tuotantokausi pohjusti spin-off-sarjaa Rikoksista pahin. Sarjaa esitettiin Yhdysvalloissa TNT-kanavalla. Suomessa sarjaa on esittänyt MTV3.
Näyttelijät ja hahmot

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Kyra Sedgwick  | … |  Brenda Leigh Johnson   |
|  J. K. Simmons  | … |  Will Pope   |
|  Corey Reynolds  | … |  David Gabriel   |
|  Robert Gossett  | … |  Russell Taylor   |
|  G. W. Bailey  | … |  Louie Provenza   |
|  Tony Denison  | … |  Andy Flynn   |
|  Michael Paul Chan  | … |  Michael Tao   |
|  Raymond Cruz  | … |  Julio Sanchez   |
|  Philip P. Keene  | … |  Buzz Watson   |
|  John Tenney  | … |  Fritz Howard   |
|  Gina Ravera  | … |  Irene Daniels   |
|  Francis Sternhagen  | … |  Willie Ray Johnson   |
|  Barry Corbin  | … |  Clay Johnson   |
Aiheesta muualla

Virallinen sivu (Arkistoitu – Internet Archive)
The Closer Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Ratkaisija MTV3:n sivustolla
The Closer TV.com-sivustolla (Arkistoitu – Internet Archive)
Ahmed Rami

| Ahmed Rami> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 12. joulukuuta 1946 (ikä 77) Tafraoute, Marokko
Ahmed Rami (s. 12. joulukuuta 1946 Tafraoute, Marokko) on ruotsalais-marokkolainen kirjailija ja holokaustin kiistäjä. Hän perusti paikallisradiokanava Radio Islamin, jota on nykyisin lakkautettu.
Ahmed Rami syntyi Marokossa, ja toimi siellä upseerina armeijassa. Hän sai poliittisen turvapaikan Ruotsissa vuonna 1973, koska hän väitti olleensa mukana kenraali Mohamed Oufkirin kuningas Hassan II kohdistuneeseen vallankaappausyrityksessä.
Vuonna 1990 Rami tuomittiin kuuden kuukauden vankeuteen kansanryhmän vastaisesta kiihotuksesta. Tuomio perustui Ramin esittämiin väitteisiin ja mielipiteisiin kirjassaan Vad är Israel? sekä Radio Islam -kanavalla.
Rami on pitänyt luennon ruotsalaisten uusnatsien tapaamisessa ja uusnatsistiset ryhmät myös myyvät hänen kirjojaan.
Teokset

Vad är Israel? (1988)
Ett liv för frihet (1989, omaelämäkerta)
Israels makt i Sverige (1989, pamfletti)
Min väg (1989, omaelämäkerta)
Judisk häxprocess i Sverige (1990)
Tabubelagda tankar (2005)
Ammunnan maailmanmestaruuskilpailut 1932

Vuonna 1932 ei järjestetty yleisiä maailmanmestaruuskilpailuja ammunnassa. Pariisissa ammuttiin vain kyyhkysiä.
Mitalistit

| Laji: | Kultaa: | Kultaa: | Hopeaa: | Hopeaa: | Pronssia: | Pronssia: |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Kyyhky  | Alfred Elby  Ranska | 25/25 | Eduardo Bellver  Espanja | 24/25 | Gyula Halasy ja Sandor Dora  Unkari ja M. Laffite  Ranska sekä Zucconi  ja Masten | 19/20 |
Aiheesta muualla

Lista lajin maailmanmestareista (Arkistoitu – Internet Archive)
ISSF:n maailmanmestaruuskilpailut
| --- | --- |
 1897 • 1898 • 1899 • 1900 • 1901 • 1902 • 1903 • 1904 • 1905 • 1906 • 1907 • 1908 • 1909 • 1910 • 1911 • 1912 • 1913 • 1914 • 1921 • 1922 • 1923 • 1924 • 1925 • 1927 • 1928 • 1929 • 1930 • 1931 • 1933 • 1935 • 1937 • 1939 • 1947 • 1949 • 1952 • 1954 • 1958 • 1962 • 1966 • 1970 • 1974 • 1978 • 1982 • 1986 • 1990 • 1994 • 1998 • 2002 • 2006 • 2010 • 2014

Haulikkolajit:  1930 • (1932) • 1933 • 1934 • 1935 • 1936 • 1938 • 1939 • 1950 • 1959 • 1961 • 1965 • 1967 • 1969 • 1971 • 1973 • 1975 • 1977 • 1979 • 1981 • 1983 • 1985 • 1987 • 1989 • 1991 • 1993 • 1995 • 1997 • 1999 • 2001 • 2003 • 2005 • 2007 • 2009 • 2011

Riistamaalilajit:  1961 • 1967 • 1969 • 1973 • 1975 • 1979 • 1981 • 1983 • 2008 • 2009

Ilma-aseet:  1979 • 1981 • 1983 • 1985 • 1987 • 1989 • 1991