stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Endoskooppinen retrogradinen kolangiopankreatikografia
Toteutus

ERCP-tutkimuksessa käytetään sivulle katsovaa duodenoskoopiksi kutsuttua tähystintä, joka viedään suun, nielun, ruokatorven ja mahalaukun kautta pohjukaissuoleen. Pohjukaissuolen seinämässä sijaitsee iso pohjukaissuolinysty (papilla duodeni major), johon sappi- ja haimatiet avautuvat. Pohjukaissuolinystyn suulla on Oddin sulkijalihas, joka huolehtii sappi- ja haimateiden sulkemisesta, ja nystyn sisällä oleva laajentuma on nimeltään Vaterin ampulla.
Sivulle katsovan tähystimen avulla viedään katetri eli ohut putki ison pohjukaissuolinystyn kautta sappi- tai haimateihin tai molempiin.  Katetrin kautta tiehyisiin ruiskutetaan varjoainetta ja niistä otetaan röntgenkuva, joka näyttää sappi- ja haimateiden ulkomuodon sekä tiehyissä olevat ahtaumat ja kivet. Kuvan perusteella tehdään tarvittavat toimenpiteet. Tutkimuksen yhteydessä voidaan kerätä biopsia- ja harjanäytteitä sekä sappi- tai haimanestettä.
Läpivalaisuun voidaan käyttää nykyaikaista C-kaareksi kutsuttavaa röntgenlaitetta, joka liikkuvuutensa ansiosta mahdollistaa eri suunnista otettavat kuvat. Moderni digitaalitekniikka mahdollistaa muun muassa paremman kuvanlaadun, ja lääkäri voi seurata näytöltä reaaliaikaisesti sappi- ja haimateiden täyttymistä varjoaineella. C-kaari ei vaadi radiologin tai röntgenhoitajan läsnäoloa, vaikka radiologi voikin avustaa vaikeiksi osoittautuvissa tapauksissa. Varjoaineena voidaan käyttää joko halvempia ionisoituvia tai uudempia ja kalliimpia ionisoitumattomia aineita; ERCP:n kohdalla ei ole selvää näyttöä kummankaan paremmuudesta toiseen verrattuna.
Potilas on yleensä tutkimuksen aikana hereillä, mutta rauhoittavien lääkkeiden vaikutuksen alaisena. Lievän sedaation ansiosta osa potilaista ei jälkeenpäin edes muista tutkimuksesta mitään. Lapsipotilailla tutkimus voidaan tehdä yleisanestesiassa. Potilaan nielu puudutetaan, ja tarvittaessa voidaan käyttää kipulääkkeitä. Suolen liikkeiden vähentämiseksi voidaan antaa glukagonia ja antikolinergisesti vaikuttavia lääkeaineita. ERCP-tutkimus kestää 30 minuutista kahteen tuntiin. Perinteisesti ERCP-tutkimuksen jälkeen potilasta seurataan vuodeosastolla vuorokauden ajan. Koska mahdolliset komplikaatiot kuitenkin yleensä ilmenevät heti tutkimuksen jälkeen, ERCP-kuvauksia alettiin 1980-luvulta lähtien tehdä myös polikliinisesti, jolloin potilas pääsee kotiin samana päivänä.
ERCP:tä pidetään yhtenä vaativimmista mahasuolikanavan tähystystoimenpiteistä. ERCP:n opetteluun lääkäri tarvitsee erillisen koulutuksen, jonka aikana pitäisi hyvän tason saavuttamiseksi tehdä 180–200 toimenpidettä. Lisäksi laadun säilyttämiseksi ERCP-tutkimuksia tekevän yksikön tulisi suorittaa vähintään sata toimenpidettä vuodessa.
Toteutus > Vasta-aiheet

ERCP-tutkimusta ei voi tehdä yhteistyökyvyttömälle potilaalle, paitsi joissain tapauksissa yleisanestesiassa. Tutkimuksen vasta-aiheina pidetään haiman tuoretta pseudokystaa, tuoretta sydäninfarktia, akuuttia hengitysvajausta tai šokkia ja aiemmin tehtyjä tietyntyyppisiä vatsan alueen rekonstruktioleikkauksia (Roux-en-Y). Verenvuototaipumus on sfinkterotomian vasta-aihe. ERCP:n suhteellisia vasta-aiheita ovat muun muassa vakavat sydän- ja keuhkosairaudet ja tilanteet, joissa tutkimuksen riskit ovat suuremmat kuin odotettavissa oleva hyöty.
ERCP:n käyttö

ERCP-kuvausta käytetään diagnostisiin ja hoidollisiin käyttötarkoituksiin. Diagnostinen kuvaus voidaan tehdä, jos epäillään sappi- tai haimateiden sairautta, tai jos potilaalla on epäselväksi jääneitä oireita kuten keltaisuutta. Hoidollinen käyttö tarkoittaa, että tutkimuksen yhteydessä otetaan näytteitä tai tehdään toimenpiteitä, joista yleisin on sfinkterotomia eli sappi-haimateiden laskukohdan halkaisu. Jos tarvitaan yksinomaan diagnostista tutkimusta, ERCP:n sijaan tehdään nykyisin usein magneettikolangiografia, jonka riskit ovat pienemmät. Hoidollisessa käytössä ERCP on kuitenkin edelleen korvaamaton.
ERCP:n käyttö > Diagnostinen käyttö

ERCP voidaan tehdä diagnostisena tutkimuksena, jos henkilöllä ilmenee keltaisuutta eli ikterusta, jonka yhteydessä todetaan laajentuneet sappitiet. Laajentuminen, joka todetaan esimerkiksi ultraäänikuvauksella, johtuu tavallisesti sappiteiden tukoksesta. ERCP:n herkkyys ja tarkkuus keltaisuuden syyn selvittämisessä on erittäin hyvä, mutta riskien johdosta tutkimusta käytetään jatkuvasti vähemmän. ERCP:n hyvänä puolena taudin syyn selvittämisen lisäksi on mahdollisuus avata tukos esimerkiksi poistamalla sappikivet tai asentamalla stentti sappiteihin.
Sappikivitaudissa ERCP:llä pystytään havaitsemaan ja poistamaan sapenjohtimeen kiilautuneet kivet. Sappitiehytkivien diagnostiikka on viime vuosiin asti tehty perinteisesti ERCP:llä, mutta nykyään suositaan magneettikuvausta sen turvallisuuden takia.
ERCP-kuvauksella voidaan diagnosoida krooninen haimatulehdus ja määrittää sen vaikeusaste luokittelemalla tulehduksen haimatiehyisiin tekemät vauriot. ERCP:n avulla on myös mahdollista lievittää tulehduksen aiheuttamaa kipua esimerkiksi laajentamalla tiehyiden kaventumia. Akuutin haimatulehduksen tutkimuksessa tai hoidossa ERCP:tä ei normaalisti käytetä.
ERCP:llä pystytään tutkimaan epäilyjä haima- tai sappitiesyövästä. Haimasyöpä onnistutaan yleensä toteamaan tietokonetomografia- tai magneettikuvauksella, mutta ERCP:llä havaitaan paremmin lähellä tiehyiden laskukohtaa eli papillaa sijaitsevat kasvaimet. ERCP-kuvausta käytetään myös epäiltäessä sappileikkauksen tai laparoskopian yhteydessä tulleita vaurioita sappiteihin. Lisäksi tutkimuksella voidaan selvitellä epäselvien ylävatsakipujen aiheuttajia.
ERCP:n käyttö > Hoidollinen käyttö

ERCP:n etuna verrattuna esimerkiksi magneettikolangiografiaan ja muihin vatsan alueen kuvantamistutkimuksiin on mahdollisuus ottaa näytteitä ja tehdä toimenpiteitä kuvantamisen yhteydessä. ERCP:n pääasiallinen käyttö onkin nykyään nimenomaan hoidollisena tutkimuksena. Tähystyksen yhteydessä tehtäviä toimenpiteitä ovat muun muassa sappikiven poisto sappitiehyestä ja sappi- tai haimateiden laajennus. Toimenpiteiden edellytyksenä on yleensä ensin tehtävä sfinkterotomia eli Oddin sulkijalihaksen halkaisu.
Sappiteiden tukos, joka johtuu sappikivestä tai kasvaimesta, pystytään yleensä laukaisemaan poistamalla kivi tai asentamalla sappitieproteesi. Jos sappikivi on aiheuttanut sappitietulehduksen eli kolangiitin, tukoksen nopea laukaiseminen parantaa taudin ennustetta. Sappitiehytkivien poiston onnistumistodennäköisyys on kokeneella lääkärillä 87–97 prosenttia. Syövän aiheuttamassa sappi- tai haimatietukoksessa voidaan käyttää stenttiä eli muoviputkea palliatiivisena hoitokeinona keltaisuuden ja sappihapoista aiheutuvan kutinan vuoksi.
Hyvänlaatuiset sappiteiden kaventumat voidaan laajentaa pallolaajennuksella. ERCP:n yhteydessä voidaan myös ottaa näytteitä sappi- ja haimateistä, mikä lisää todennäköisyyttä havaita haiman tai sappiteiden syöpä.
ERCP:n yhteydessä suoritettavat toimenpiteet

Tavallisin ERCP:n yhteydessä suoritettava toimenpide on sfinkterotomia eli papillotomia, joka tarkoittaa sappi-haimateiden laskukohdassa sijaitsevan Oddin sulkijalihaksen halkaisua. Sulkijalihas halkaistaan pituussuunnassa esimerkiksi sähköveitsellä. Tarkoituksena on avata sulkijalihasta riittävästi, jotta reitti työkaluille on vapaa ja muita toimenpiteitä mahdutaan suorittamaan sappi- ja haimatiehyiden sisällä. Yleensä sfinkterotomia tehdään sappikivien poiston, sappiteiden pallolaajennuksen tai stentin asentamisen johdosta, mutta sitä voidaan käyttää myös hoitona Oddin sulkijalihaksen spasmin aiheuttamassa kivussa tai haimatulehduksessa. Sfinkterotomia tehdään Suomessa noin joka toisessa ERCP-tutkimuksessa.
ERCP-tutkimuksen aikana voidaan suorittaa sappi- tai haimatiehytkivien poisto. Noin 15 millimetriä halkaisijaltaan olevat kivet saadaan vielä poistettua suoraan, mutta sitä suuremmat täytyy ensin murskata palasiksi esimerkiksi murskaavalla korilla, laserilla tai kehonulkoisella murskaimella.
Ahtautunut Oddin sulkijalihas voidaan halkaisemisen sijasta laajentaa pallolla. Myös ahdas sappi- tai haimatie voidaan laajentaa ja siihen voidaan asentaa stentti eli putki, joka pitää tiehyen avoimena. Tavallisesti käytetään muovistenttejä, joiden ongelmana on niiden tukkeutuminen, jolloin putki täytyy vaihtaa uuteen muutaman kuukauden välein. Metalliset stentit eivät tukkeudu yhtä helposti, mutta niitä ei voi asennuksen jälkeen enää poistaa, joten niitä käytetään vain syövän aiheuttamissa tukoksissa.
Muita ERCP:n yhteydessä tehtäviä toimenpiteitä ovat Oddin sulkijalihaksen manometria eli paineenmittaus, jolla selvitetään sulkijalihaksen toimintahäiriöitä, ja tiehyistä ERCP-työkaluilla tehtävä näytteiden otto, jos epäillään esimerkiksi syöpää. Kyseeseen saattaa tulla solunäyte eli sytologinen näyte tai koepala eli histologinen näyte.
Riskit

ERCP on invasiivinen eli kajoava tutkimus, johon liittyy myös riskejä. ERCP:n jälkeen amylaasin eli haiman tuottaman ruoansulatusentsyymin pitoisuus veressä nousee noin puolella potilaista, mikä saattaa kertoa haiman lievästä vaurioitumisesta, mutta pitoisuus palaa yleensä normaaliksi 1–4 päivän kuluessa. Yleisin ERCP:n jälkeinen komplikaatio on haimatulehdus, jonka saa noin 2–5 prosenttia toimenpidepotilaista. Haimatulehdus on kuitenkin tyypillisesti lievä, eikä aiheuta pysyvää haittaa. Harvoin, noin 0,4 prosentilla, ilmenee vaikea ja nekroottinen eli haiman kuoliota aiheuttava tulehdus. Tulehduksen saattaa aiheuttaa esimerkiksi sfinkterotomian yhteydessä tapahtuva haimateiden vaurioituminen, haimateiden ylitäyttyminen, toistuvat kanyloinnit tai kanylointi liian syvälle tiehyisiin. Useimmilla potilailla mitään tulehdukselle altistavaa tekijää ei kuitenkaan huomata.
ERCP:n harvinaisempia komplikaatioita ovat verenvuoto, pohjukaissuolen puhkeama, sappitietulehdus, haiman pseudokystan tulehdus sekä sydän- ja keuhkohaitat. Riski saada komplikaatioita on suurempi, jos ERCP:n yhteydessä tehdään jokin toimenpide, yleisimmin sfinkterotomia eli sappi-haimateiden laskukohdan halkaisu. Sydämeen ja keuhkoihin liittyvät komplikaatiot ovat yleisempiä vanhoilla ja sairailla henkilöillä, ja ne ovat suurin kuolleisuutta aiheuttava tekijä. ERCP:hen liittyvä kuolleisuus on 0,2–0,4 prosenttia.
ERCP:n riskit riippuvat potilaan, lääkärin, sairaalan ja itse toimenpiteen ominaisuuksista. Potilaan sairaudet, ikä ja anatomia vaikuttavat toimenpiteeseen. Esimerkiksi ERCP:n jälkeistä haimatulehdusta ilmenee eniten terveillä nuorilla naisilla, joilla on Oddin sulkijalihaksen toimintahäiriö. Potilaaseen liittyviä riskejä voidaan vähentää valitsemalla tarkasti toimenpiteeseen otettavat potilaat, ja välttämällä turhia ERCP-tähystyksiä. Sairaalaan ja toimenpidettä suorittavaan lääkäriin liittyvät riskit riippuvat lähinnä lääkärin ja muun hoitohenkilökunnan kokemuksesta ja taidoista ja yksikön tekemien toimenpiteiden määrästä. Lääkärin tulisi suorittaa ainakin 200 ERCP-tähystystä ennen rutiininomaisen korkean tason saavuttamista, ja toimenpiteitä pitäisi tehdä sairaalassa ainakin yksi viikossa. ERCP-toimenpiteiden keskittäminen suurempiin sairaaloihin saattaa parantaa niiden laatua. ERCP-toimenpiteeseen liittyviä riskitekijöitä ovat muun muassa vaikea kanylointi, toistuvat haimatiehytruiskutukset ja esileikkaavan neulan käyttäminen. Jos toimenpiteessä tehdään Oddin sulkijalihaksen halkaisu tai manometria, riskit ovat korkeammat.
Riskit > Säteilyturvallisuus

ERCP-tutkimuksessa käytetään röntgensäteilyä, joka on ionisoivaa säteilyä ja voi aiheuttaa säteilyhaittoja. Kuvauksen säteilyannokset riippuvat paljolti tutkimuksen kestosta, ja potilaan ja henkilökunnan säteilysuojaus on tärkeää. Brittiläisessä tutkimuksessa vuodelta 2002 on mitattu potilaiden saamaksi efektiiviseksi annokseksi 7,3 mSv ja lääkärin saamaksi annokseksi 0,3–0,4 mSv toimenpidettä kohti; toisaalta diagnostisen ERCP:n tuottama säteilyannos on pienempi (3,1 mSv) kuin hoidollisen ERCP:n (12,4 mSv), koska läpivalaisuun käytetty aika on jälkimmäisessä pidempi. Tutkimuksissa käytettyjen erilaisten teknisten laitteiden vuoksi luvut eivät välttämättä ole vertailukelpoisia Suomen tämänhetkisten ERCP-kuvausten kanssa.
Riskit > Antibioottiestohoito

Rutiininomaisesta antibioottiprofylaksiasta eli estohoidosta ei ole todettu olevan hyötyä ERCP:n yhteydessä. Antibioottihoitoa suositellaan vain silloin, kun tiehyiden tukosta ei ole pystytty toimenpiteessä avaamaan, kun potilaalla on immuunijärjestelmän puutostila tai kun hän sairastaa sklerosoivaa kolangiittia. Jotta ERCP:n yhteydessä vereen pääsevät bakteerit eivät aiheuttaisi riskiryhmillä endokardiittia eli sydänlihastulehdusta, aloitetaan ERCP:n jälkeen estohoito antibiootilla potilaille, joilla on esimerkiksi sydämen tekoläppä, aiemmin sairastettu endokardiitti, vasemmalta oikealle suuntautuva reikä sydämessä tai verisuonen tekosiirre.
Muut tutkimusmenetelmät

Koska ERCP-tutkimukseen sisältyy riskejä, on pyritty kehittelemään sen korvaavia tutkimusmenetelmiä. ERCP on kuitenkin edelleen ns. kultainen standardi, johon uusia menetelmiä verrataan.
Magneettikolangiografia (MRCP) on sappi- ja haimateiden kuvausmenetelmä, jossa käytetään apuna magneettikuvausta. Magneettikolangiografiaa pidetään nykyään parhaana tutkimuksena esimerkiksi sappitiekivien ja kasvainten diagnostiikassa, jossa se on sekä herkkä että tarkka. Hyviä puolia ovat tutkimuksen helppous ja turvallisuus, sillä potilasta ei tähystetä eikä hän altistu säteilylle tai varjoaineen haittavaikutuksille. Magneettikuvaus voidaan tehdä henkilöille, joilla ERCP ei teknisistä tai anatomisista syistä onnistuisi, mutta potilaalla ei saa olla elimistössään magneettikenttään reagoivia esineitä kuten sydämentahdistinta. Magneettikolangiografian yhteydessä ei kuitenkaan voida tehdä toimenpiteitä, joten sellaista tarvittaessa ERCP on edelleen ensisijainen vaihtoehto.
Perkutaaninen transhepaattinen kolangiografia (PTC) on menetelmä, jossa viedään ihon ja maksan läpi neulan avulla ohut putki, jonka kautta ruiskutetaan varjoainetta sappiteihin, ja otetaan röntgenkuva. PTC:n avulla voidaan asentaa sappiteiden ulkonen dreeni eli huuhteluputki, jos sappiteissä on tukos. PTC:n riskeinä ovat esimerkiksi verenvuoto ja sappitietulehdus.
Endoskooppinen kaikukuvaus (EUS) on tähystyksen avulla tehtävä sappi- ja haimateiden ultraäänitutkimus. Sillä voidaan tutkia muun muassa kasvaimia ja sappikiviä, joiden diagnosoimisessa se on ERCP:n veroinen. Sappiteiden anatomisia vaihteluita kaikukuvaus ei kuitenkaan näytä. Tutkimuksen ongelmina ovat kallis laitteisto ja lääkärin kokemuksen suuri vaikutus tuloksiin.
Aiheesta muualla

Endoskopie-Atlas, Albertinen-Krankenhaus Hamburg: kuva-atlas normaaleista ja patologisista ERCP-löydöksistä (saksaksi)
Kaavakuva sappi- ja haimatiehyistä.
ERCP:n aikana otetussa läpivalaisukuvassa näkyy alueen normaali anatomia (vrt. ylempään kaavakuvaan). Kuvan yläosassa sappitiepuusto on täyttynyt varjoaineella. Paksu musta putki on tähystin.
Pohjukaissuolen nysty tähystimen kautta nähtynä.
ERCP:n aikana otettu läpivalaisukuva, jossa varjoaine näyttää sappikiven juuttuneena sappitiehyeen.
Läpivalaisukuva selkäpuolelta otettuna. Valkoinen paksu putki on tähystin. Sappirakontiehyt erottuu kiemurtelevana.
Läpivalaisukuva perkutaanisesta transhepaattisesta kolangiografiasta (PTC).
Martti V. Terä

| Martti V>  Terä.Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. toukokuuta 1902 Pielisensuu
Kuollut: 4. kesäkuuta 1969 (67 vuotta)
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1924–1948, 1939-1940, 1941-1944
Taistelut ja sodat:  talvisota jatkosota
Sotilasarvo:  vänrikki (1926) luutnantti (1927) kapteeni (1932) majuri (1940) ja everstiluutnantti (1941)
Joukko-osasto:  Puolustusinisteriön taisteluvälineosasto
Martti Vihtori Terä (17. toukokuuta 1902 Pielisensuu – 4. kesäkuuta 1969) oli suomalainen everstiluutnantti ja toimitusjohtaja.
Suomen armeijan palveluksessa - sotatekniikan asiantuntijaksi

Terä pääsi ylioppilaaksi Joensuun lyseosta 1920 ja aloitti vuonna 1922 varusmiespalveluksensa Hyökkäysvaunurykmentissä. Kadettikoulun jälkeen hän siirtyi vuonna 1926 nuoremmaksi upseeriksi Kenttätykistörykmentti 1:een. Seuraavana vuonna Terä aloitti opinnot Teknillisen Korkeakoulun Sotateknisellä osastolla, josta hän siirtyi oppilaaksi Sotakorkeakoulun sotatekniselle osastolle. Opintojensa jälkeen Terä palveli patterin päällikkönä Rannikkotykistörykmentissä ennen siirtymistään vuonna 1932 Yleisesikuntaan, ensin koulutustoimistossaja sitten jalkaväentarkastajan toimistossa.
Yleisesikunnassa palvellessaan Terä keskittyi maavoimien asehankintoja valmistelevaan asesuunnittelukuntaan, jota johti kenraaliluutnantti Vilho Nenonen. Siellä Terän rooli oli keskittyä jalkaväen aseistukseen. Tässä tehtävässä Terän oli valmisteltava englantilaisten Vickers-panssarivaunujen hankinta, jota Terä henkilökohtaisesti piti virhehankintana. Panssarivaunuhankinnan tausta oli kauppapolitiikka. Terä käynnisti 1930-luvun puolivälissä panssarivaunujen estekokeilut Karjalankannaksella. Hänen tehtävänään oli myös selvittää jalkaväen aseiden tulivaikutuksen selvittäminen metsämaastossa.
Sotien aikana mukana asehankinnoissa niin ostajana kuin myyjänä

Ylimääräisten harjoitusten (YH) alkaessa Martti V. Terä kutsuttiin palvelukseen syksyllä 1939 puolustusministeriön taisteluvälineosaston toimistoesiupseeriksi. Talvisodan päätyttyä hän oli palveluksessa majuriksi ylennettynä heinäkuuhun 1940 saakka.
Sen jälkeen hän siirtyi Oy Dahlberg & Hilbert Ab:n palvelukseen, joka toimi suomalaisen osapuolena Saksasta tehdyissä asehankinnoissa eli syksyn 1940 ns. Veltjensin asekaupoissa. Terä osallistui aseostojen teknisen asiantuntijuuden lisäksi salaisiin poliittisiin keskusteluihin, joissa käsiteltiin saksalaisten joukkojen kauttakulkusopimusta. Terä oli henkilkökohtaisesti myös mukana taustakeskusteluissa Hilbertin ja Veltjensin sekä suomalaisten korkeiden upseereiden, kenraalimajurien Leonard Grandellin, Paavo Talvelan ja Väinö Valveen sekä eversti Lars Melanderin kanssa.
Jatkosodan aikana hän oli sotatalousesikunnan taisteluvälineosaston toimistoesiupseerina 1941, Päämajan tykistösaston toimistopäällikkönä 1941–1942, Osasto Pajarin tykistökomentajana Suursaaren valtauksessa maaliskuussa 1942, Sotatalousesikunnan taisteluvälineosaston toimistoesiupseerina 1942–1943 sekä viimeksi määrättynä Oy Dahlberg & Hilbert Ab:n sotamateriaaliosaston käyttöön jälleen järjestelemään aseostoja Saksasta 1943–1944.
Terä oli Jersey & Co:n palveluksessa 1938–1939, jonka palveluksessa hän hoiti englantilaisen päämiehensä puolesta Vickers-vaunujen luovutuksen Suomen armeijalle. Hän oli Oy Kapselo Ab:n perustaja ja yhtiön toimitusjohtaja 1940–1944 sekä Oy Myyntiyhtymän toimitusjohtaja 1941–1944.
Sotien jälkeen Terä katsoi ilmeisesti Saksan yhteyksiensä takia parhaaksi siirtyä Ruotsiin, josta hän palasi 1950-luvun alussa Suomeen. Hän oli Ab Gegeten palveluksessa Tukholmassa 1947–1954 ja johti T:mi Martti Terää Helsingissä 1954–1959. Hän oli sitten Oy Emtera Ab:n palveluksessa 1959–1967 sekä viimeksi Suomen keksinnöt ry:n ja Keksintöinstituutin sihteerinä ja toimitusjohtajana 1967–1969.
Sotatieteen tutkijana

Viimeiset elinvuotensa Terä teki sotatieteellistä tutkimustyötä. Hän työskenteli Suomen Sotatieteellisen Seuran stipendivaroin. Hänellä ei ollut eläkettä tai muita vakinaisia tuloja.
Sotatieteen tutkijana > Teoksia

Konekiväärien epäsuorasta ammunnasta ja sen sovellutuksesta meikäläisissä olosuhteissa. Otava 1933
Konekiväärin kaukotulen teho ja konekiväärin käyttömahdollisuudet ; kirj. M. Terä, R. Ericsson. Otava 1936
Epäsuora konekivääriammunta ; tarkistamisen ja uusimisen suorittanut Ilmari Liikkanen. Otava 1942
Tienhaarassa. Syksyn 1940 tapahtumat Barbarossa-suunnitelman taustaa vasten. Otava 1962
Lapuan patruunatehdas 1923-1963.  Lapuan patruunatehdas, Helsinki 1963
Kesäkuun kriisi 1944. Otava 1967
Puolustusministeriön historia 1 : puolustushallinnon perustamis- ja rakentamisvuodet 1918-1939 ; kirj. Martti V. Terä, Vilho Tervasmäki. Sotatieteen laitoksen julkaisuja 13. Tammi, Helsinki 1973
Sotatieteen tutkijana > Muita julkaisuja

Martti Terä: Kenttäarmeijamme jalkaväkiaseistus. Tiede ja ase, 1/1933.  Arkisto. Viitattu 30.11.2024.
T. Raatikainen, E. Ahlfors ja M. Terä: Hyökkäysvaununtorjunta tulella. Teknilliset perusedellytykset'. Tiede ja ase, 4/1936.  Arkisto. Viitattu 30.11.2024.
Martti Terä: Tulen teho - taktiikka - asetekniikka. Tiede ja ase, 5/1937.  Arkisto. Viitattu 30.11.2024.
Martti Terä: Kohtalokas syksy 1940. Tiede ja ase, 22/1964.  Arkisto. Viitattu 30.11.2024.
Saksalaisen aseyhtiön Oy Dahlberg & Hilbert Ab:n suomalaisedustaja Martti Terä (siviiliasussa) luovutti heinäkuussa 1943  lahjoituksena it-aseen Helsingin ilmatorjuntayksikölle. Vastaanottajina Helsingin it-yksikön komentaja, everstiluutnantti Pekka Jokipaltio, majuri Niilo Simojoki (toinen oikealta) ja kapteeni Aake Pesonen (oikealla).
Heinz Lindner

Heinz Lindner Austria Wienin maalivahtina Itävallan cupfinaalissa 2013.
Heinz Lindner (s. 17. heinäkuuta 1990 Linz) on itävaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän on pelannut kotimaansa lisäksi Saksassa ja Sveitsissä sekä vuoden 2024 alkupuoliskon lainalla Belgiassa. Hän on pelannut Itävallan A-maajoukkueessa vuodesta 2012.
Lindnerin edustamia seuroja ovat olleet Austria Wien vuoteen 2015, Eintracht Frankfurt kausina 2015–2017, Grasshoppers kausina 2017–2019, Wehen Wiesbaden kaudella 2019–2020, Basel kausina 2020–2022, Sion kesästä 2022 alkaen ja Union Saint-Gilloise lainasopimuksella vuonna 2024. Hän on pelannut vuoden 2024 loppuun mennessä Itävallan Bundesliigassa 166 ottelua, Sveitsin Superliigassa 168 ottelua, Saksan Bundesliigassa kaksi ottelua, Saksan 2. Bundesliigassa 23 ottelua ja Belgian Jupiler Pro Leaguessa yhden ottelun. Hän on pelannut Mestarien liigassa kuusi, Eurooppa-liigassa kolme ja Konferenssiliigassa kymmenen ottelua. Hän on voittanut Itävallan liigamestaruuden vuonna 2013 ja Belgian cupin vuonna 2024, joskin jälkimmäisessä hän oli vain varamaalivahtina.
Lindner pelasi useissa Itävallan nuorisomaajoukkueissa ja debytoi A-maajoukkueessa kesäkuussa 2012 ystävyysottelussa Ukrainaa vastaan. Hän kuului Itävallan joukkueeseen Ranskan EM-kilpailuissa 2016 ja Saksan EM-kilpailuissa 2024 mutta jäi varamaalivahdin rooliin. Hän on pelannut vuoden 2024 loppuun mennessä 37 A-maaottelua.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinz Lindner Wikimedia Commonsissa
Itävallan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2016
1 Almer |
2 Garics |
3 Dragović |
4 Hinteregger |
5 Fuchs |
6 Ilsanker |
7 Arnautović |
8 Alaba |
9 Okotie |
10 Junuzović |
11 Harnik |
12 Lindner |
13 Suttner |
14 Baumgartlinger |
15 Prödl |
16 Wimmer |
17 Klein |
18 Schöpf |
19 Hinterseer |
20 Sabitzer |
21 Janko |
22 Jantscher |
23 Özcan |
Valmentaja Koller
Itävallan joukkue – Jalkapallon EM-kilpailut 2024
1 Lindner |
2 Wöber |
3 Trauner |
4 Danso |
5 Posch |
6 Seiwald |
7 Arnautović |
8 Prass |
9 Sabitzer |
10 Grillitsch |
11 Gregoritsch |
12 Hedl |
13 Pentz |
14 Querfeld |
15 Lienhart |
16 Mwene |
17 Kainz |
18 Schmid |
19 Baumgartner |
20 Laimer |
21 Daniliuc |
22 Seidl |
23 Wimmer |
24 Weimann |
25 Entrup |
26 Grüll |
Valmentaja Rangnick