stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taajuusmuuttaja

Pieni taajuusmuuttaja
Ylläolevan taajuusmuuttajan runko (ilman kuorta)
Taajuusmuuttaja (taajuudenmuuttaja, invertteriohjaus, moottorivaihtosuuntaaja, taajuudenmuutin) on sähkölaite, joka kytketään kahden erillisen sähköverkon välille. Sähköverkkojen jännitteen taajuus ja amplitudi voivat poiketa toisistaan. Yleisin käyttökohde on kytkeä taajuusmuuttaja vaihtosähkömoottorin tai -generaattorin ja valtakunnallisen sähköverkon väliin. Tällöin taajuusmuuttaja on osa moottori- tai generaattorikäyttöä, missä se vastaa vaihtelevalla nopeudella toimivan moottorin tai generaattorin ohjauksesta. Sähkömoottorikäyttö käsittää sähköverkon, sähkömoottorin sekä tarvittavan ohjauslaitteiston.
Moottorikäytössä taajuusmuuttajaa käyttämällä vaihtosähkömoottori saadaan pyörimään prosessin tarpeen mukaisella nopeudella, jolloin moottorilla suoritettava prosessi tehostuu ja virrankulutus vähenee usein huomattavasti. Jos vaihtosähkömoottori kytketään suoraan sähköverkkoon, moottori pyörii verkon taajuuden määräämällä nopeudella. Jos taajuusmuuttajaa ei käytetä, prosessin säädössä on käytettävä muita apukeinoja, esimerkiksi vaihteistoja tai puhallin- ja pumppukäytöissä kuristimia. Taajuusmuuttajan avulla päästään portaattomaan säätöön moottorille syötettävää taajuutta muuttamalla.
Yhtenä suurimpana etuna taajuusmuuttajan käytössä on energian säästö kun moottoria käytetään aina prosessin tarpeen mukaisella nopeudella. Energian säästö on erityisesti huomattava pumppu- ja puhallinkäytössä, joissa energian tarve pienenee suhteessa nopeuden kolmanteen potenssiin. Taajuusmuuttajalla aikaansaatu säästö on merkittävää myös tilanteissa, joissa kanavassa virtaavan nesteen tai kaasun virtausta muuten säädeltäisiin kuristamalla. Monissa pumpuissa säästöt ovat yli 50 % ja tämä merkitsee suurilla pumppaustehoilla myös suurta rahasäästöä. Taajuusmuuttajien käyttö lisääntyykin voimakkaasti juuri tästä syystä. Taajuusmuuttajan lisäetuina saavutetaan sähköverkon ja käyttölaitteistojen rasitusten pieneneminen (esimerkiksi kiihdytys- ja hidastustilanteet).
Taajuusmuuttajia voidaan käyttää monissa teollisuuden sovelluksissa, joissa on käytössä vaihtosähkömoottoreita. Tyypillisimpiä sovelluksia ovat pumppu- ja puhallinkäytöt, hissit, kuljettimet, paperikoneiden voimansiirrot sekä yleisesti kaikki vaihtosähköpohjaiseen voimansiirtoon perustuvat laitteistot kuten esimerkiksi modernit sähköveturit, laivojen potkurikäytöt, sähköautot ja hybridiautot sekä tuulivoimalat.
Taajuusmuuttajien tehoalue ulottuu pienjännitteellä (400–690 V) muutamista wateista aina useisiin megawatteihin.
Historiaa

Taajuusmuuttajan käytössä kulkuneuvojen oikosulkumoottorien ohjaukseen on suomalaisella Oy Strömberg Ab:llä merkittävä osuus. 1970-luvun alussa Strömberg käynnisti vuosia kestäneen tutkimusohjelman, jota johti DI Martti Harmoinen ja joka tähtäsi vaihtovirtamoottorin taajuusmuuttajan kehittämiseen. Yksi tutkimusohjelman onnistumisen kannalta keskeisistä valinnoista oli päätös käyttää pulssinleveystekniikkaa moottoriin kierrosnopeuden säätöön. Vuonna 1982 käyttöön otettu Helsingin metro oli maailman ensimmäinen taajuusmuuttajatekniikkaa ja oikosulkumoottoreita käyttävä suuren mittakaavan kulkuneuvosovellus maailmassa.
Strömbergin kehittämä taajuusmuuttajateknologia siirtyi yrityskaupan myötä 1987 ruotsalaiselle ASEA:lle ja edelleen vuonna 1988 tapahtuneen ASEA:n ja Brown, Boveri & Cie.:n fuusion myötä syntyneelle ABB:lle. ABB:n taajuusmuuttajavalmistus sijaitsee edelleen Suomessa.
Teoriaa

Taajuusmuuttajalla muokataan kiinteätaajuisesta ja -amplitudisesta vaihtosähkösyöttöverkosta vaihtosähkömoottorille haluttu syöttötaajuus ja -jännite. Säätämällä moottorin syöttötaajuutta ja -jännitettä voidaan moottorin pyörimisnopeus ja sen tuottama vääntömomentti ohjata halutuiksi. Osalla taajuusmuuttajista voidaan myös millä tahansa nopeudella pyörivästä generaattorista tuleva teho ohjata kiinteätaajuiseen syöttöverkkoon.
Yleisin taajuusmuuttajatyyppi on toimintaperiaatteeltaan kolmivaiheinen, sisältäen tasasuuntaajan, suodatus- ja kapasitanssipiirin, joka samalla toimii sähköenergian välivarastona sekä vaihtosuuntaajan. Ensimmäiseksi syöttötaajuus tasasuunnataan tarvittavaa tehoa vastaavalla, esimerkiksi diodi- tai tyristorisillalla tasajännitteeksi. Transistori ei voi korvata tyristoria tasasuuntauksessa, koska transistorin napaisuutta ei voida muuttaa. Tyristorilla voidaan tehdä osavaihetasasuuntausta säätämällä tyristorin syttymispistettä ja näin säätää esimerkiksi tehoa tasasuuntausvaiheessa. Tasasuuntaus saattaa aiheuttaa häiriöitä ja häviöitä syöttöverkkoon esimerkiksi loistehon vuoksi. Syöttöverkkoa suojataan tavallisesti kuristinyhdistelmillä. Tasasuunnatun sähkötehon suodatus tapahtuu kuristinten ja kondensaattorien yhdistelmillä. Tässä osassa on erityisen tärkeässä roolissa kondensaattori, johon tasasuunnattu sähköteho syötetään ja jonka rooli on myös vakauttaa vaihtosuuntaajan syöttöä. Mikäli syöttöjännite on valmiiksi tasavirtaa, kuten esim. aurinkokennoissa, raitioteillä ja metroissa, ei tasasuuntausvaihetta tarvita. Tämä yksinkertaistaa kalustossa käytettävää taajuusmuuttajaa.
Vaihtosuuntauksessa käytetään kytkinkomponentteja, jotka muodostuvat ulostulovaiheiden lukumäärän mukaisesti tyristori- tai nykyisin käytetyimmistä IGBT-transistoripareista. Yksi komponentti kustakin parista johtaa kerrallaan nopeassa tahdissa käyttäen esimerkiksi pulssinleveysmodulaatiota (engl. pulse width modulation, PWM). Syntynyt vaihtojännite on muodoltaan pulssileveydeltään vaihtelevaa kanttiaaltoa, mutta ennen ulossyöttöä suodatettu jännite on lähellä sinikäyrää. Toimintaa voidaan kuvata esimerkiksi ajattelemalla, että moottorijohtimet kytketään vuorotellen vakautinkondensaattorin positiiviseen ja negatiiviseen kiskoon taajuudella, joka määräytyy tehokomponentin sytytystiheyden mukaan.
Taajuusmuuttajassa käytettävät tehopuolijohteet eroavat tavallisen elektroniikan käyttämistä komponenteista siinä, että niiden jännite- ja virtakestoisuudet ovat huomattavasti suurempia. Vaihtosuuntauksessa käytettävien kytkinkomponenttien ohjaamiseen tarvittava elektroniikka mitoitetaan muuttajalta vaadittavien ominaisuuksien mukaan. Vaativimmissa taajuusmuuttajissa tämä ohjauselektroniikka on kehitetty varsin pitkälle ja sisältää monipuoliset säätöohjelmistot.
Taajuusmuuttajan etuja ovat muun muassa pehmeä käynnistys, säädettävät kiihdytys- ja hidastusajat, moottorin tarkka nopeudensäätö, hyvä kauko-ohjausmahdollisuus, mahdollisuus ohjata ja seurata moottoria tietokoneella, mistä seuraa mahdollisuus korkeaan automaatioasteeseen, yksinkertainen rakenne (ei mekaanisia osia juuri lainkaan), sekä alhaiset rakenneosa- ja työkustannukset.
Valmistajat

Tunnettuja taajuusmuuttajavalmistajia ovat muun muassa ABB, Bosch Rexroth , Danfoss, Delta, Mitsubishi, Siemens, Yaskawa ja Omron. Vaasassa pääkonttoriaan pitäneen Vacon Oyj:n (Vaasa Control) liiketoiminta myytiin tanskalaiselle Danfossille. Kansainvälisen monialakonsernin ABB:n taajuusmuuttajavalmistusta on Helsingissä Pitäjänmäellä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Taajuusmuuttaja Wikimedia Commonsissa
Frequency converter (englanniksi)
PWM taajuusmuuttajan kaaviokuva
Tatjana Bulanova

Tatjana Bulanova
Tatjana Bulanova (ven. Татьяна Буланова), joka tunnetaan myös nimellä Tanja Bulanova, on venäläinen laulaja. Hän on syntynyt 6. maaliskuuta 1969 Pietarissa Venäjällä. Hänen kappaleitaan ovat mm. Posvoni (Soita), Leto-zima (Kesä on talvi) ja Letela dusha (Vapaa sielu).
Historia

Ensimmäistä levyään varten Bulanova työskenteli Letnij Sad -nimisen yhtyeen kanssa. Silloin musiikki oli nykyiseen verrattuna enemmän vahvoja balladeja ja pehmeää rokkia. Izmena-levyn jälkeen vuonna 1994 hän lopetti musiikinteon yhtyeen kanssa ja ryhtyi soittamaan dance-musiikkia.
Bulanova on naimisissa jalkapalloilija Vladislav Nikolajevitš Radimovin (ven. Владислав Николаевич Радимов) kanssa.
Albumit

25 gvozdik (25 гвоздик) — 1990
Ne platš (Не плачь) — 1991
Staršaja sestra (Старшая сестра) — 1992
Ballady (Баллады) — 1993
Strannaja vstretša (Странная встреча) — 1993
Izmena (Измена) — 1994
Ja svedu tebja s uma (Я сведу тебя с ума) — 1995
Skoro bol proidjot (Cкоро боль пройдёт) — 1995
Obratnyi bilet (Обратный билет) — 1995
Mojo russkoje serdtse (Моё русское сердце) — 1996
Sterpitstja-sljubitsja (Стерпится-слюбится) — 1997
Ženskoje serdtse (Женское сердце) — 1998
Staja (Стая) — 1999
Moi son (Мой сон) — 2000
Den roždenija (День рождения) — 2001
Letni son (Летний сон) — 2001
Zoloto ljubvi (Золото любви) — 2001
Krasnoje na belom (Красное на белом) — 2002
Eto igra (Это игра) — 2002
Ljubov (Любовь) — 2003
Belaja tšerjomuha (Белая черёмуха) — 2004
Letela duša (Летела душа) — 2005
Aiheesta muualla

http://www.bulanova.com - virallinen kotisivu (venäjäksi)
http://russmus.net/band.jsp?band=Bulanova_Tatyana
Taimur ibn Faisal

Taimur ibn Faisal
Taimur ibn Faisal (1886–1965) oli Omanin sulttaani vuosina 1913–1932.
Taimur ibn Faisal seurasi isäänsä Faisal ibn Turkia lokakuussa 1913. Hän luopui kruunustaan vuonna 1932 poikansa Sa’id ibn Taimurin hyväksi.
Valtansa jälkeen Taimur asui ulkomailla, pääosin Intiassa. Hän kuolikin siellä, Bombayssa, vuonna 1965. Taimur oli naimisissa kuudesti, ja hänellä oli viisi lasta.
Aiheesta muualla

Al Said - The Ruling Family (englanniksi) (globalsecurity.org)
Oman: The Al-Busaid Dynasty (englanniksi) (royalark.net)
Taimur ibn Faisal, 1913-32 (englanniksi) (countrystudies.us)
Oman (1912-present) (englanniksi) (uca.edu)
Stegosauria

| Stegosauria |
| --- | --- |
 Huayangosauruksen luuranko
 Varhaisjurakausi - Myöhäisliitukausi 161–65 Ma  PreЄ Є O S D C P T J K Pg N      
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Ylälahko::  Dinosaurukset Dinosauria
Lahko::  †Linnunlantioiset Ornithischia
Alalahko::  †Thyreophora
Osalahko::  †Stegosauria  Marsh, 1890
Ryhmät
 Katso teksti 
Katso myös
   Stegosauria Wikispeciesissä   Stegosauria Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Stegosauria on sukupuuttoon kuollut, panssaridinosaurusten Thyreophora ryhmään kuuluva osalahko, johon kuului linnunlantioisia kasvinsyöjädinosauruksia. Ensimmäiset Stegosauria-lahkoon kuuluneet dinosaurukset kehittyivät varhaisjurakaudella ja viimeiset osalahkoon kuuluneet dinosaurukset kuolivat myöhäisliitukauden joukkosukupuutossa. Stegosaurian nimesi Othniel Charles Marsh vuonna 1890.
Kuvaus

Monilla stegosaureilla oli kilvet ruumiinsa päällä ja hännissä piikit. Ne olivat keskikokoisia dinosauruksia, joilla oli lyhyet eturaajat ja pitkät takaraajat. Varhaiset stegosaurit olivat lyhyitä, noin 2,5–3 metrin pituisia ja niillä ei ollut kilpiä tai piikkejä. Myöhemmät stegosaurit kasvoivat jopa 8–9 metrin pituisiksi. Niillä oli kapeat kuonot ja pieni pää.
Kuvaus > Kilvet

Yksi stegosaurien ainutlaatuisin, tunnistavin ja oudoin piirre oli niiden kilvet. Kilpien toiminnasta ollaan kiistelty ja niiden käyttötarkoitus on mysteeri. Yksi teoria on, että niiden kilvet olivat verisuonien peitossa. Mutta nykyään ajatellaan, että stegosaurit käyttivät niitä lämmön haihduttamiseen pois kehosta tai parittelumenoissa.
Kuvaus > Piikit

Stegosaureilla oli myös toinen tunnistettava piirre, niiden piikit, joita oli yleensä niiden hännissä neljä paria, mutta niitä saattoi olla myös niiden kehossa: esimerkiksi Kentrosauruksella oli hännässä ja ruumissa piikkejä. Piikkien käyttötarkoitus on ollut puolustautuminen.
Luokittelu

Denver Museum of Nature and Science  julkaisema kladogrammi vuodelta 2009.
Stegosauruksen kilpi
Piirros Kentrosauruksesta, jossa voi nähdä piikit ruumissa sekä hännässä.
Tuojiangosauruksen häntäpiikit
Tekninen rikostutkinta

Yhdysvaltalaisia rikostutkijoita rikospaikalla
Tekninen rikostutkinta eli rikostekniikka on rikoksen selvittelyyn liittyvän materiaalin hankkimista rikospaikalta. Joskus siihen luetaan myös saadun materiaalin tieteellinen tutkimus eli forensinen tiede.
Määritelmä ja rajaus

Teknisen rikostutkinnan käsitteen rajaaminen ei ole ollut Suomessa yksiselitteistä, mikä johtuu osin keskieurooppalaisen ja angloamerikkalaisen kirjallisuuden käyttämien määritelmien eroista. Eroja on siinä, luetaanko näytteiden tutkimuskin alaan kuuluvaksi.
Suomen sisäasiainministeriön määritelmän mukaan tekninen rikostutkinta on "tutkimuksia, joissa rikos-, onnettomuus- tai muuhun tapahtumaan liittyen kuvaamalla, piirroksia laatimalla, näytteitä ottamalla tai muulla vastaavalla tavalla hankitaan tietoja tutkittavasta asiasta." Tämän lisäksi sisäasiainministeriö lukee tekniseen rikostutkintaan kuuluvaksi "laboratorioissa tapahtuva näytteiden tutkiminen ja vertailu sekä näiden tutkimusten perusteella annettavat ja ulkopuolisilla teetettävät lausunnot".
Himberg (2002) määrittelee teknisen rikostutkinnan suppeammin: "rikospaikkaan, rikoksentekovälineisiin, tekijäksi epäiltyyn, uhriin tai muuhun asianosaiseen kohdistuvat dokumentointi sekä näytteenotto ja -käsittely, joka edeltää forensisia laboratoriotutkimuksia". Laboratoriotutkimukset ja niissä sovelletut tekniset ja luonnontieteet ovat erikseen forensista tiedettä, kuten myös oikeuslääketiedettä sivuavat oikeuskemia ja oikeustoksikologia.
Rikospaikkatutkinta

Rikospaikkatutkinnan tekee rikostekninen yksikkö. Tutkintaan liittyy rikospaikan dokumentointi esimerkiksi valokuvaamalla, piirtämällä tai videoimalla, sekä erilaisten näytteiden otto. Rikostekninen yksikkö tekee myös laboratoriotutkimuksia valmistelevaa tutkimusta kuten sormenjälkien esillehakua sekä hiukkasnäytteiden seulontaa ja mikroskopointia.
Forensinen tiede

Forensinen tiede on teknisten ja luonnontieteiden soveltamista esitutkintaan. Se koostuu useista metodologioiltaan erilaisista tutkimusalueista ja soveltaa useita eri tieteenalojen oppeja kuten kemian eri osa-alueita, molekyylibiologiaa, biologiaa, fysikaalisia tieteitä, fonetiikkaa, kielitiedettä ja tietojenkäsittelytiedettä sekä sivuaa muitakin aloja.
Monien forensisten tutkimusalojen keskeinen tavoite on osoittaa yhteys epäillyn sekä rikospaikan tai uhrin välillä. Tämä havaitaan joko materiaalin siirtymisestä näiden kahden välillä tai fyysisten ominaisuuksien yhteensopivuudesta. Toinen alan perustavoite on tapahtumainkulun selvittäminen eli rekonstruktio.
Forensisen tieteen tärkeimpiä tutkimusalueita ovat:
sormenjälki- ja muototkimukset kuten sormenjälkitutkimukset, muotojälkitutkimukset, jalkineiden jättämät jäljet, työkalunjäljet ja renkaiden jäljet
DNA-tutkimukset
karva-, kuitu- ja hiukkastutkimukset, hiusvärien avulla tunnistaminen
oikeudellinen käsialanvertailu
äänitutkimukset kuten puheäänen tutkimus
asetutkimukset
palonsyytutkimukset
huumausainetutkimukset
Tekstiiliopettajaliitto

Tekstiiliopettajaliitto ry  (ruots. Textillärarförbundet rf) on pedagoginen järjestö, joka on perustettu vuonna 1911. Liitto toimii ja valvoo edistäen tekstiiliopettajien ammatillisia, taloudellisia, yhteiskunnallisia ja koulutuksellisia etuja. Tekstiiliopettajaliitossa on 861 jäsentä. Liitto liittyi Akavan jäsenjärjestöksi vuonna 1963 ja Opettajien Ammattijärjestön ulkojäseneksi 1988.
Tekstiiliopettaja-lehti

Liiton Tekstiiliopettaja-lehti ilmestyy neljä kertaa vuodessa. Lehdessä käsitellään käsityön ajankohtaisia asioita. Lehteä toimittaa toimitusneuvosto ja lehti on Aikakausmedian jäsen.
Aiheesta muualla

Tekstiiliopettajaliiton kotisivut
Tekstiiliopettaja-lehti (Arkistoitu – Internet Archive)
Taipaani

| Taipaani |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Matelijat Reptilia
Lahko::  Suomumatelijat Squamata
Alalahko::  Käärmeet Serpentes
Heimo::  Myrkkytarhakäärmeet Elapidae
Alaheimo::  Melakäärmeet Hydrophiinae
Suku::  Taipaanit Oxyuranus
Laji::  scutellatus
Kaksiosainen nimi
 Oxyuranus scutellatus  (Peters, 1867) 
 Taipaanin levinneisyys
Katso myös
   Taipaani Wikispeciesissä   Taipaani Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvoIUCN-testi OK: 
Taipaani (Oxyuranus scutellatus) on taipaaneihin kuuluva pitkä ja solakka käärmelaji. Siitä tunnetaan kaksi alalajia, papuantaipaani (Oxyuranus scutellatus canni) ja rannikkotaipaani (Oxyuranus scutellatus scutellatus).[lähde? ]
Levinneisyys

Taipaania on tavattu Australian pohjoiselta ja itäiseltä rannikolta. Levinneisyysalueeseen kuuluvat Queenslandin itäinen rannikko ja Uuden Etelä-Walesin rannikon pohjoisin osa, Pohjoisterritorion pohjoisosat sekä Kimberleyn seutu Länsi-Australiassa. Levinneisyysalue ei ole yhtenäinen.
Tuntomerkit

Taipaanin väritys vaihtelee mustasta kullanruskeaan. Taipaani kasvaa keskimäärin 2,5 metrin pituiseksi; pisin tavattu yksilö oli 3,35 metriä pitkä. Taipaani voi painaa 2,5–4,5 kg[lähde? ] .
Ravinto

Taipaani syö pääasiassa lintuja ja pienjyrsijöitä, kuten rottia ja hiiriä, mutta liskoja vain harvoin. Se voi myös syödä pieniä pussieläimiä kuten pussinäätiä ja pussimäyriä.
Myrkky

Taipaani on taipaaneista toiseksi myrkyllisin. Taipaani on sekä Australian että koko maailman kolmanneksi myrkyllisin käärme. Taipaania myrkyllisempiä käärmeitä ovat vain aavikkotaipaani (Oxyuranus microlepidotus) ja idänruskokäärme (Pseudonaja textilis). Taipaanin myrkkyhampaat ovat yläleuan etuosassa, kuten muillakin taipaaneilla ja hampaat kasvavat käärmeen koosta riippuen jopa 13 mm pitkiksi. Taipaanin myrkky voi tappaa terveen ihmisen jopa kuudessa tunnissa[lähde? ]. Taipaanin myrkyn LD50-arvo on 0,099 mg/kg. Käytännössä tämä tarkoittaa, että yhden pureman sisältämä myrkkymäärä voisi tappaa jopa 100 000 hiirtä.
Aiheesta muualla

ITIS: Oxyuranus scutellatus (englanniksi)
The University of Adelaide, Australia, Clinical Toxinology Resources: Oxyuranus scutellatus (englanniksi)
The Liar

The Liar on vuonna 2009 perustettu helsinkiläinen rockyhtye. Yhtye on julkaissut kaksi täyspitkää levyä.
Historia

Laulaja-kitaristi Eero Mämmi ja rumpali Timo Halonen perustivat yhtyeen vuonna 2009. Basisti Ville ”VV” Virtanen liittyi mukaan myöhemmin. Yhtyeen ensimmäinen albumi Hard Times, Happy Lives julkaistiin keväällä 2012. Albumilta julkaistiin kaksi singleä ja videota kappaleista "Bad Excuse" ja "Man Over Board".
Kolmikko etsi kauan toista kitaristia, basso- ja kitarateknikko Mika Kivi (Grendel) liittyi yhtyeen riveihin 2013.
Nelihenkisen miehistön ensimmäinen julkaisu oli video ja single kappaleesta "Free Ride" keväällä 2014. Saman vuoden kesän aikana Halonen jätti yhtyeen, minkä jälkeen rumpaliksi tuli muun muassa Collarbonessa soittanut Janne Sivunen. Uuden kokoonpanon ensi julkaisu oli neljän kappaleen EP, joka julkaistiin syksyllä 2015. EP sisälsi kappaleet "Suffering", "Sunday", "Rebound for Glory" ja "Half-Way There".
The Liarin toinen albumi The Final Chapter julkaistiin 1. maaliskuuta 2019.
Teollisuuspiiri (Suomi)

Teollisuuspiiri on ollut kauppa- ja teollisuusministeriön alueorganisaatio, joka on vastannut yritystuen jakamisesta Suomessa läänitasolla. Teollisuuspiirien piirijako manner-Suomessa vastasi vanhaan läänijakoa.
1980-luvulla teollisuuspiireistä tuli KTM yrityspalveluita, jotka investointi-, kehittämis- ja pienyritystukien lisäksi alkoivat tarjota myös yrityskoulutuspalveluita.
90-luvulla toimintaa ryhtyivät koordinoimaan työvoima- ja elinkeinokeskusten yritysosastot.
Kauppa- ja teollisuusministeriön aluehallinto
Teollisuuspiirit |
KTM yrityspalvelun piirit |
Työvoima- ja elinkeinokeskusten yritysosastot
Tempo (täsmennyssivu)

Tempo voi tarkoittaa seuraavia:
tempo, musiikin nopeus
tempo, shakissa yhteen siirtoon käytetty vuoro tempovoittojen ja -häviöiden yhteydessä
Tempo, Ruotsissa ja Suomessa toiminut kauppaketju
Vermuntilan Tempo, Raumalla toimiva jääkiekkoseura
Kulttuuritalo Tempo, Mikkelin työväentalon nykyinen nimi
Vidal G 1200 Tempo, Saksassa 1930- ja 1940-luvuilla valmistettu maastoauto
Ford Tempo, automalli
TEMPO,  (2,2,6,6-tetrametyyli-piperidin-1-yyli)oksyyli (C9H18NO), heterosyklinen orgaaninen yhdiste.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Tempo”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Suolavedos

Edinburgh Ale: James Ballantine, Dr George Bell ja David Octavius Hill by Hill &amp; Adamson, suolavedos kalotyyppipaperinegatiivista, n. 1844
Alfons Muchan (1860–1939) Lanceyn paperitehtaalle "automaattinen valokuvapaperi, kehitetty ruokasuolan avulla".
Suolavedos oli hallitseva paperipohjainen valokuvausprosessi positiivikuvien tuottamiseksi negatiivista vuodesta 1839 noin vuoteen 1860.
Saint Michael's Church, Winterbourne, huhtikuu 1859, suolapaperivedos , Kuvakokoelmat, National Gallery of Art Library, Washington, DC
Englantilainen tiedemies ja keksijä Henry Fox Talbot loi suolapaperitekniikan 1830-luvun puolivälissä. Hän teki niin sanotun "herkän paperin" "valokuvaukseen" kastelemalla kirjoituspaperiarkin heikosti tavallisen ruokasuolan ( natriumkloridi) liuoksella, pyyhkimällä ja kuivaamalla sen ja harjaamalla sen toiselta puolelta vahvalla hopeanitraattiliuoksella. . Tämä tuotti kestävän hopeakloridipinnoitteen, joka oli erityisen valoherkkä kemiallinen tila. Paperi tummui, kun se oli alttiina valolle. Kun tummuminen arvioitiin riittäväksi, valotus lopetettiin ja tulos stabiloitiin käyttämällä vahvaa suolaliuosta, joka muutti kemiallista tasapainoa ja teki paperista vain hieman herkkiä lisäaltistukselle. Vuonna 1839 pesu natriumtiosulfaattiliuoksella ("hypo") todettiin tehokkaimmaksi tavaksi saada tulokset todella valonkestäviä.
Suolavedostus sekoitetaan usein Talbotin hieman myöhemmin vuonna 1841 kehittämään kalotypiaan tai "talbotypia"-menetelmään, osittain koska suolavedostusta on useimmiten käytetty tekemään tulosteita calotype paperinegatiiveista pikemminkin kuin elävien aiheista. Kalotypiassa käytettiin hopeajodidia hopeakloridin sijaan. Merkittävin toiminnallinen ero kalotyypiassa suolavedokseen on se, että se mahdollisti paljon lyhyemmän valotuksen. Tämä teki kalotypiasta paljon käytännöllisemmän käytettäväksi kamerassa. Suolavedosta tarvitsee valottaa tyypillisesti vähintään tunnin ajan kamerassa.
Suolatun paperin painatuksen kultasävytys oli suosittu tekniikka tehdä siitä paljon pysyvämpi.