stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Repe

Repe tarkoittaa muun muassa seuraavia:
Repe, Korkeasaaren paviaani
Repe Helismaa katso Reino Helismaa
Repe Sorsa, sarjakuva- ja animaatiohahmo
Repe, sukunimenä:
Jurij Repe (s. 1994), slovenialainen jääkiekkopuolustaja
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Repe”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Repe (paviaani)

Korkeasaaren paviaaneja paviaanilinnassa vuonna 2004; Repe kuvassa ylhäällä.
Repe (1982 – 7. joulukuuta 2010) oli Korkeasaaren eläintarhan vaippapaviaanilauman johtajauros, josta tuli kansallinen kuuluisuus, kun se ja sen lauma lokakuussa 2004 uhattiin lopettaa. Lopetus jouduttiin julkisen kohun ja 30 000 nimeä keränneen kansalaisadressin vuoksi perumaan. Paviaanit joutuivat vähäksi aikaa evakkoon Palosaareen, ja lahjoitusvaroin apinoille rakennettiin 728 000 euroa maksaneet uudet tilat, joihin ne palasivat kesällä 2005. Vuonna 2010 huonokuntoinen Repe kuitenkin lopetettiin. Sitä ennen se menetti johtajanasemansa nuoremmalle urokselle, jonka nimeä Korkeasaari ei julkistanut.
Paviaanijohtajia nimettiin 1970-luvulla Venäjän keisarin mukaan, ja Korkeasaaren paviaaneja olivat silloin Nikolai ja Aleksanteri. Sittemmin paviaanit alettiin nimetä alkamaan vuosittain tietyllä samalla kirjaimella.
Vanhin naaraspaviaani, 28-vuotias Saimi, lopetettiin samaan aikaan kuin Repe, minkä jälkeen eläintarhaan jäi viisi paviaania. Ne kaikki on tarkoitus vähitellen lopettaa, eikä sinne enää oteta suuria afrikkalaisia nisäkkäitä.
Paviaanit siirrettiin helmikuussa 2013 hollantilaisen kädellisten hoitoon erikoistuneen AAP-säätiön hoiviin. Ne jouduttiin siirtämään, koska Suomessa olot ovat niille kylmät ja ne joutuivat siksi olemaan suuren osan vuotta sisätiloissa. AAP löysi niille uuden kodin Tanskasta, ja Korkeasaareen muutti paremmin kylmiin oloihin sopivia, uhanalaisia berberiapinoita.
Randy Orton

| Randy Orton |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. huhtikuuta 1980 (ikä 44) Knoxville, Tennessee
Kansalaisuus:   Yhdysvallat
Showpainija
Aktiivisena:  2000–
Pituus:  196 cm
Paino:  110 kg
Kouluttajat:  Bob Orton, Dave Finlay
Randal Keith "Randy" Orton (s. 1. huhtikuuta 1980 St. Louis, Missouri, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen showpainija, joka käyttää painiessaan nimeä Randy Orton. Orton on vapaapainija kolmannessa polvessa: hänen isoisänsä Bob Orton, Sr., kuten hänen isänsäkin, "Cowboy" Bob Orton, ovat entisiä vapaapainin ammattilaisia.
Orton painii WWE -painipromootion Raw -brändissä. Randy kutsui itseään nimellä Legend Killer ja Apex Predator. Nimet perustuivat siihen, että hän yritti tehdä, ja usein tekikin, selvää vapaapainin legendoista.
Orton oli myös osana Evolution-ryhmittymää, kunnes voitti Chris Benoitilta World Heavyweight Championship -mestaruuden vuoden 2004 SummerSlamissa. Hänestä tuli samalla WWE:n kaikkien aikojen nuorin päävyön voittanut painija, päävöiksi luokitellaan World Heavyweight Champion, WWE Champion ja ECW Champion -mestaruusvyöt. [lähde? ]
Randy Orton on myös WWE:n 17. Grand Slam -mestari. Grand Slam -mestaruuteen tarvitaan jompikumpi WWE:n raskaansarjan mestaruuksista, jompikumpi joukkuemestaruuksista ja Intercontinental-mestaruus. [lähde? ]
Mestaruudet ja saavutukset

WWE
WWE Championship (10 kertaa)
World Heavyweight Championship (4 kertaa)
WWE Intercontinental Championship (1 kerta)
WWE United States Championship (1 kerta)
World Tag Team Championship (1 kerta) –  Edgen kanssa
WWE Raw Tag Team Championship (2 kertaa) – Riddlen kanssa
WWE SmackDown Tag Team Championship (1 kerta) –  Bray Wyattin ja  Luke Harperin kanssa
Money in the Bank voitto (2013)
Royal Rumble voitto (2009, 2017)
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Randy Orton -fanisivut
WWE:n mestarit
Return to Sleepaway Camp

| Return to Sleepaway Camp |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Robert Hiltzik
Käsikirjoittaja:  Robert Hiltzik
Tuottaja:   Robert Hiltzik  Thomas E. Van Dell  Michele Tatosian 
Säveltäjä:  Rodney Whittenberg
Kuvaaja:  Ken Kelsch
Leikkaaja:  Ron Kalish
Pääosat:   Michael Gibney  Isaac Hayes  Paul DeAngelo  Felissa Rose 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  Magnolia Pictures
Levittäjä:  Magnolia Pictures Netflix
Ensi-ilta:  2008
Kesto:  86 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Edeltäjä:  Kesäleiri
Aiheesta muualla
IMDb 
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Return to Sleepaway Camp on yhdysvaltalainen kauhuelokuva vuodelta 2008. Se on toinen jatko-osa vuonna 1983 julkaistulle elokuvalle Kesäleiri. Sarjan ensimmäisen osan ohjannut Robert Hiltzik palaa takaisin ohjaaksi. Felissa Rose palaa takaisin Angela Bakerin rooliin, ja myös muita alkuperäisestä elokuvasta palaa elokuvaan. Myös Isaac Hayes näyttäytyy elokuvassa. Alun perin elokuvan piti ilmestyä vuonna 2003.
Juoni

Alan on poika, jota kiusataan koko ajan leirillä. Välillä hän kiusaakin itse muita leiriläisiä. Pian nuoria alkaa jälleen kuolla yksi kerrallaan. Muut luulevat murhaajan olevan Alan, mutta tekijäksi paljastuu poliisiksi pukeutunut Angela. Oikea Angela selviytyikin venekolarista. Elokuvan lopussa nähdään, miten Angela lavasti autokolarin saadakseen poliisin korjaamaan sen. Silloin Angela pudotti auton tukipilarista murskaten poliisin pään ja vei häneltä virkapuvun.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Michael Gibney  | … |  Alan   |
|  Isaac Hayes  | … |  Charlie   |
|  Paul DeAngelo  | … |  Ronnie   |
|  Felissa Rose  | … |  Angela Baker   |
Rastatukka

Rastaletit.
Rastatukka on tukka, johon on tehty tai annettu muodostua lukuisia pitkähköjä lettimäisiä takkuja.
Rastakampauksia ovat tehneet esimerkiksi muinaiset egyptiläiset, germaaniheimot, viikingit, Tyynenmeren saarelaiset, varhaiskristityt ja Australian aboriginaalit sekä Afrikan somalit, gallat, maasait, ašantit ja fulanit. Nykyaikana 1900-luvun lopulta alkaen rastatukka on yleistynyt myös länsimaissa Jamaikan rastafarikulttuurin vaikutuksesta. Jamaikan rastafarimiehille vapaasti kasvava takkuinen, leikkaamaton tukka ja parta ovat Vanhaan testamenttiin perustuva merkki liitosta Jumalan kanssa. Rastaletit liittyvät rastamiehillä myös heidän afrikkalaiseen identiteettiinsä. Afrohiuksiin rastaletit muodostuvat luonnollisesti, ilman käsittelyä. Länsimaissa rastatukka on monille vain kampaus, eikä siihen liitetä uskonnollisia tai kulttuurisia merkityksiä.
Rastatukkaa tehtäessä hiukset takutetaan kammalla, hierotaan käsien välissä pötköiksi ja tiivistetään pistelemällä huovutusneulalla. Sen jälkeen lettejä tiivistetään edelleen vesipesujen ja huovutusneulan avulla. Rastatukka on melko työläs kampaus ylläpitää.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rastatukka Wikimedia Commonsissa
Randy Piper

Randy Piper vuonna 1982.
Randy Piper (s. 1956, San Antonio, Texas) on yhdysvaltalainen kitaristi ja muusikko. Hän oli W.A.S.P.-yhtyeen kitaristi sen alkuaikoina 80-luvun alussa. Nykyään hän soittaa entisten W.A.S.P.-jäsenten Chris Holmesin ja Tony Richardsin kanssa perustamassaan Animal-yhtyeessä, jonka debyyttialbumi, 900 lb. Steam, julkaistiin vuonna 2003.
Diskografia > W.A.S.P.

W.A.S.P. (1984)
The Last Command (1985)
Diskografia > Animal

900 lb. Steam (2003)
Violent New Breed (2007)
Virus (2008)
Aiheesta muualla

Randy Piperin haastattelu fullbloomsmusic.comissa
Randy Maxwell

| Randy Maxwell> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. tammikuuta 1963 (ikä 61) Chilliwack, BC, Kanada
Kansalaisuus:   Kanada
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  keskushyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  176 cm
Paino:  90 kg
Pelaajaura
Pääsarjaura:  1996–2004
Seurat:  Penticton Knights (BCJHL) Univ. of North Dakota (NCAA) New Westminster Bruins (WHL) SaPKo (I-div.) Karlskrona IK (Ruotsi II/Ruotsi I) Hammarby IF (Ruotsi I) Frederikshavn White Hawks (ODL) Nordsjælland Cobras (ODL)
Randy Maxwell (s. 17. tammikuuta 1963 Chilliwack, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija. Hän pelasi keskushyökkääjänä. Nykyään Maxwell valmentaa IC Gentoften U20-joukkuetta.
Ura

Maxwell pelasi vuodet 1982–1984 Pohjois-Dakotan yliopistojoukkueessa. Hän siirtyi sieltä kesken kauden 1983–1984 WHL-joukkue New Westminster Bruinsiin. Kaudeksi 1985–1986 Maxwell siirtyi Suomeen ja I-divisioonajoukkue SaPKoon. Hän muodosti siellä Steve MacDonaldin kanssa vaarallisen kaksikon. Maxwell viihtyi SaPKossa kolme kautta ja oli kaudella 1987–1988 joukkueen paras pistemies tehoilla 25+34=59.
Maxwell pelasi pitkään Ruotsin I- ja II-divisioonajoukkueissa vuosina 1988–1996. Hän pelasi kolme ensimmäistä kautta Karlskrona HK:n riveissä. Maxwell oli nostamassa joukkuetta II-divisioonasta I-divisioonaan keväällä 1990. Vuodet 1991–1996 hänellä kului Hammarby IF:n riveissä.
Kaudeksi 1996–1997 Maxwell siirtyi tanskalaisen Frederikshavn White Hawksin riveihin. Hän oli kovilla tehoilla 25+57=82 joukkueen paras pistemies ja koko Tanskan liigan pistepörssin kymmenes. Maxwell oli syöttöpörssin kolmas Todd Bjorkstrandin ja Petri Skrikon jälkeen. Seitsemän seuraavaa kautta hän pelasi samaa liigaa Nordsjælland Cobrasin riveissä. Maxwell voitti siellä Tanskan mestaruuden vuonna 2002. Hän lopetti pelaajauransa keväällä 2004.
Uran jälkeen

Maxwell asuu nykyään Tanskassa. Kaudella 2009–2010 hän valmensi Rungsted IK:n U20-joukkuetta, jossa pelasi myös hänen poikansa Dallas. Kaudella 2010–2011 Maxwell valmentaa IC Gentoften U20-junioreita.
Muuta

Maxwellin isoveli Kevin on entinen NHL-hyökkääjä. Randy Maxwellin poika Dallas pelaa Tanskassa Rungsted IK:n U20-junioreissa. Dallas syntyi vuonna 1994 Ruotsissa ja on tällä hetkellä Tanskan kansalainen.
Suomi-juoksu

Suomi-juoksu on vuodesta 1972 lähtien vuosittain järjestetty 100 kilometrin mittainen ultrajuoksukilpailu. Se on pohjoismaiden vanhin ja toiseksi vanhin vuosittain järjestettävä 100 km juoksukilpailu maailmassa
Ensimmäinen Suomi-juoksu 1972

Ensimmäinen Suomi-juoksu juostiin Järvenpäässä 22.10.1972. Aloitteen kilpailun järjestämisestä teki Sveitsissä juostavan Biel/Biennen 100 km kilpailun innoittamana Juoksija-lehden perustaja ja silloinen päätoimittaja Tapio Pekola. Yhtenä kierroksena juostun kilpailun voittoon juoksi vuosina 1967 ja 1971 SM-maratonilla kolmanneksi sijoittunut, Mäntsälän Urheilijoita edustava 36-vuotias Ensio Tanninen, jonka vuonna 1971 juoksema maratonennätys oli 2.20.51. Ensimmäisen Suomi-juoksun voittoaika 6.42.53 olisi kansainvälistä huippuluokkaa vielä 46 vuotta myöhemmin, mutta reitin pituudesta on vuosien varrella esitetty runsaasti epäilyjä. Yleisesti ensimmäisen Suomi-juoksun reittiä pidetään 2–4 km:n alimittaisena.
Hartolan vuodet 1973–1997

Vuonna 1973 Suomi-juoksu siirtyi juostavaksi Hartolaan ja ajankohta siirrettiin keskikesään. Samassa yhteydessä alkoi näihin päiviin saakka kestänyt perinne Suomi-juoksun juoksemisesta yöllä. Tästä traditiosta on sittemmin poikettu vain kahdesti: vuosina 2003 ja 2005. Ensio Tanninen jatkoi voittokulkuaan Hartolassa vuosina 1973–1974. Aika oli kummallakin kerralla alle 6.50, mutta reitti lienee ollut jonkin verran alimittainen.
Hartolassa Suomi-juoksua juostiin aina vuoteen 1997 saakka eli yhteensä 25 kertaa. Hartolan vuosilta ovat peräisin myös Suomi-juoksun historian parhaat tulokset. Vuonna 1978 voittoon juoksi Skotlantilainen Donald Ritchie maailman siihen mennessä parhaalla 100 km:n tuloksella 6.18.00. Reitin mittaukseen liittyvät epäselvyydet estivät tuloksen noteeraamisen viralliseksi ME:ksi. Ritchie kuitenkin epäilemättä oli ME-kunnossa, sillä muutama kuukausi myöhemmin hän juoksi Lontoossa Crystal Palacen radalla 100 km:n ratajuoksun ME-tuloksen 6.10.20, jota nopeammin 100 km:n juostiin vasta vuonna 2018, kun japanilainen Nao Kazami juoksi Lake Saroman maantiereitillä ajan 6.09.14. Vuosina 1983–1984 ja 1986–1987 Suomi-juoksun voittoon juoksi raahelainen Risto Laitinen, jonka vuoden 1983 voittoaika 6.30.35 on yhä kaikkien aikojen nopein[lähde? ] suomalaisen juoksema 100 km:n tulos. Tämänkin tuloksen virallisuutta varjostavat epäilykset reitin mittauksesta. Vasta vuonna 1995 Hartolan Suomi-juoksun reitti mitattiin virallisesti, joten virallisista kaikkien aikojen tilastoista Laitisen tulosta ei löydy, mutta esimerkiksi Raahen Vesan  seuraennätyslistassa tulos kuitenkin on.
Suomi-juoksu Turussa ja Siuntiossa 1998–2006

1990-luvun lopulla Hartolan kilpailun järjestäjien mielenkiinto tapahtumaa kohtaan alkoi hiipua ja vuonna 1998 Suomi-juoksu siirtyi juostavaksi Turkuun, jossa kilpailtiin viidesti. Vuoden 2003 keväällä kilpailua isännöinyt Maarian Mahti päätti olla enää järjestämättä Suomi-juoksua ja vuodesta 1972 jatkuneen perinteen katkeaminen näytti siinä vaiheessa erittäin todennäköiseltä. Sjundeå IF:n kestävyysjuoksujaoston vetäjä Jyrki Repola otti pelastaakseen Suomi-juoksun ja erittäin pikaisella aikataululla suunniteltiin yhden kierroksen reitti Uudenmaan alueelle. Ensimmäinen Siuntion Suomi-juoksu juostiin lokakuun räntäsateessa 22.10.2003. Ajankohdasta johtuen kilpailtiin Suomi-juoksun perinteistä poiketen päiväsaikaan.
Seuraavana vuonna Siuntiossa juostiin perinteisesti yöllä, mutta vuoden 2005 kilpailu juostiin taas päivällä. Viimeisen kerran Siuntiossa juostiin Suomi-juoksua vuonna 2006. Suunnitelmat vuoden 2007 kilpailun järjestämiseksi olivat varsin pitkällä kun Sjundeå IF yllättäen vuoden 2006 lopussa ilmoitti luopuvansa kilpailun järjestämisestä jatkossa.
Suomi-juoksu Perniössä / Salossa 2007–2015

Taas Suomi-juoksun perinne näytti katkeavan, mutta jo ennen vuoden 2006 päättymistä ultrajuoksun erikoisseura Endurance ilmoitti ottavansa tapahtuman järjestettäväkseen tulevana vuonna. Perniöläisen ultrajuoksija Tero Lindholmin aktiivisuuden ansiosta uudeksi kilpailupaikaksi tuli Perniö. Ensimmäisen kerran Perniössä kilpailtiin Suomi-juoksun merkeissä kesäkuussa 2007. Samalla 5 km:n kierroksella juostiin sen jälkeen vuoteen 2013 saakka. Perniön yhdistyttyä vuoden 2009 alussa Saloon muuttui viralliseksi kilpailupaikkakunnaksi Salo, mutta reitti ja kilpailukeskus pysyivät samoina kuin kahtena edellisvuonna. Vuonna 2014 kierros lyhennettiin 3,33 km:n mittaiseksi tietyön takia ja tätä lyhyempää kierrosta käytettiin myös vuoden 2015 kilpailussa.
Perniössä juostiin viimeisen kerran Suomi-juoksu kesäkuussa 2015. Toisin kuin edellisillä kerroilla, ei tällä kertaa ollut vaaraa perinteen katkeamisesta. Endurance oli jo hyvissä ajoin ennen vuoden 2015 kilpailua sopinut joensuulaisen Ultrajuoksuseura Sisun kanssa Suomi-juoksun jatkamisesta.
Joensuu 2016–2018

Joensuulainen ultrajuoksuseura Ultrajuoksuseura Sisu otti siis vastuulleen Suomi-juoksun perinteen jatkamisen. 45. Suomi-juoksu kilpailtiin Joensuussa 11.6.2016. Suomi-juoksun taival Joensuussa jäi kolmen vuoden mittaiseksi, sillä vuoden 2018 kilpailun jälkeen joensuulaiset päättivät lopettaa kilpailun järjestämisen osanottajapulan takia.
Salo 2019–2023

Vuonna 2019 Suomi-juoksu palasi Endurancen järjestettäväksi ja palattiin Etelä-Suomeen, tarkemmin Saloon. Yhteistyökumppanina toimii kaarinalainen UltraFinn Oy. Kilpailu otti askeleen kohti juuriaan, sillä kilpailu juostiin Salossa yhdellä, 100 kilometrin kierroksella viikko juhannuksen jälkeen. Vuonna 2020 ajankohdan piti olla kaksi viikkoa ennen juhannusta, mutta Suomi-juoksu peruutettiin koronavirusepidemian vuoksi. Seuraava kilpailu juosttiin alkukesällä 2021. Vuoden 2021 kilpailun järjestivät Endurance Ultrarunning Team Finland ry ja UltraFinn Oy.
Vuonna 2022 Suomi-Juoksu juostiin osana SM-viikko-tapahtumaa, jossa neljän päivän aikana kilpailtiin 28 eri urheilulajin mestaruuksista. Kilpailu oli 50. Suomi-Juoksu ja ensimmäinen virallinen 100 km juoksun Suomen mestaruuskilpailu. YLE lähetti kilpailun kokonaisuudessaan suorana YLE Areenan kautta ja televisioinnin helpottamiseksi reitti koki muutoksen, nyt juostiin tasaisella 6,25 km kierroksella. Samasta syystä kilpailu juostiin nyt päiväaikaan, perjantaina 1.7.2022.
Vuonna 2023 juostiin Salossa, samalla reitillä kuin v. 2022, mutta nyt lähtö tapahtui perinteiseen tapaan lauantai-iltana 10.6.2023 klo 19:00. Syksyllä 2023 ultrajuoksuseura Endurance päätti syyskokouksessaan, että Suomi-Juoksun järjestämistä ei jatketa, joten vuoden 2023 kilpailu jäi viimeiseksi Suomi-Juoksuksi.
Suurimmat sankarit

Suomi-juoksuun liittyy monia legendoja ja unohtumattomia persoonallisuuksia. Kukaties kilpailun suurimmat ikonit ovat vuonna 1948 syntyneet Oriveteläiset kaksoset Kalevi ja Olavi Montela. Kalevi juoksi Suomi-juoksun 40 kertaa ja Olavi 35 kertaa, ilman yhtään keskeytystä. Nämä lukemat ovat omaa luokkaansa myös kansainvälisesti.[lähde? ] Suomi-juoksun kilpailullisesti menestyneimmät urheilijat ovat viiteen voittoon juossut Pekka Termonen, jonka ensimmäisen ja viimeisen voiton väliä on 31 vuotta (1976–2007). Naisten kilpailussa Irja Manner voitti kuudesti vuosien 1982 ja 1992 välillä.
Kovimmat tulokset

Suomi-juoksun kilpailuennätys on skotlantilaisen ultrajuoksulegenda Don Ritchien vuonna 1978 juoksema 6.18.00. Aika olisi vielä 38 vuotta myöhemminkin kansainvälistä huipputasoa, esimerkiksi vuoden 2015 maailmanmestaruus voitettiin hitaammalla ajalla. Valitettavasti Suomi-juoksun reittiä ei vielä tuolloin oltu mitattu virallisesti ja yleisesti reittiä pidetään alimittaisena. 1980-luvulla Risto Laitinen voitti kilpailun neljästi ja juoksi parhaaksi ajakseen 6.30.35. Aika on viitisentoista minuuttia alle virallisen Suomen ennätyksen, mutta tätäkään tulosta ei ole mahdollista virallistaa puuttuvan reitinmittauksen takia.
Virallisesti mitattujen Suomi-juoksujen paras tulos on Ville Tuomisen vuonna 2023 Salossa juoksema 7:13:54. Paras naisten tulos on Satu Lipiäisen vuonna 2022 Salossa juoksema 7:40:20. Tulos oli Suomen ennätys ennen kuin Lipiäinen itse paransi sitä samana vuonna Berliinissä 100 km MM-kilpailussa lukemin 7:15:35.
Aiheesta muualla

Suomi-juoksun tulokset ja tilastoja
Rahamarkkinainstrumentti

Rahamarkkinainstrumentit ovat lyhytaikaisia (enintään vuoden mittaisia), jälkimarkkinakelpoisia velkakirjoja. Niitä laskevat liikkeelle pankit, muut rahalaitokset, yritykset, kunnat ja valtio. Sijoittajia ovat suurista kertasijoituksista johtuen käytännössä vain ammattimaiset sijoittajat. Yksityishenkilöt sijoittavat rahamarkkinainstrumentteihin rahamarkkinarahastojen kautta. Kaupankäynti tapahtuu yleensä sijoittajien merkintöjen ja eräpäivinä tapahtuvien erääntymisten kautta. Sijoittajien väliset kaupat rahamarkkinainstrumenteilla ovat tuotteiden lyhyestä maturiteetista ja sijoitustarkoituksesta (yleensä kassanhallinta) johtuen harvinaisempia. Liikkeeseenlaskuja liikkeeseenlaskijan puolesta erityisesti yrityksille järjestävät pankit.
Rahamarkkinainstrumenteista käytetään eri nimityksiä liikkeellelaskijan eli velallisen mukaan:
(pankkien) sijoitustodistukset
yritystodistukset
kuntatodistukset
valtion velkasitoumukset.
Varsinaisia velkakirjoja ei yleensä tulosteta vaan omistukset säilytetään liikkeeseenlaskun järjestäneen pankin tietojärjestelmissä tai instrumentit ovat arvo-osuusmuotoisia.
Rahamarkkinainstrumentit ovat yleensä nollakuponkilainoja eli niille ei makseta erikseen korkoa, vaan velallinen maksaa eräpäivänä velkakirjan nimellisarvon. Nollakuponkilainan tuotto muodostuu diskonttaamalla velkakirjan edullisemman merkintähinnan ja eräpäivänä erääntyvän nimellisarvon erosta. Jos esimerkiksi vuoden päästä erääntyvä, 10 000 euron nimellisarvoinen velkakirja myydään tänään 9 500 eurolla, ja ostaja pitää velkakirjan eräpäivään saakka, hän saa 9 500 euron sijoitukselleen 5,26 prosentin tuoton.
Rikk Scholvinck

Rikk Scholvinck on hollantilainen musiikkialan vaikuttaja, joka on työskennellyt muun muassa tuottajana ja managerina. Schölvinck on toiminut useiden yhtyeiden kiertuemanagerina sekä osana Ozzfest-festivaalikiertueen työryhmää. Hän on työskennellyt aiemmin muun muassa Megadethin sekä Twisted Sisterin kiertuemanagerina ja toiminut myös Lordin kiertuemanagerina.
Renault Safrane

Renault Safrane
Facelift-mallin Renault Safrane.
Renault Safrane II
Renault Safrane on Renault’n vuosina 1992–2000 valmistama edustusluokan henkilöauto. Se korvasi Renault 25 -mallin, ja oli edeltäjänsä tavoin viisiovinen hatchback. Koko elämänkaarensa ajan se oli kallein ja ylellisin myynnissä ollut Renault. Sen korvasi Vel Satis, ja osittain myös lyhyen aikaa valmistettu kaksiovinen Avantime. Renault otti Safrane-nimen uudelleen käyttöön Persianlahden maissa vuonna 2008. Uusi Safrane on uudelleennimetty Samsung SM7, ja se valmistetaan Samsungin tehtailla Etelä-Koreassa. Uutta Safranea ei tuoda ollenkaan Eurooppaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Renault Safrane Wikimedia Commonsissa
Renault-mallit
| --- | --- |
Nykyiset:  Alaskan | Arkana | Austral | Captur | Kiger | Kwid | Triber | Twingo | Clio | Duster | Sandero | Mégane | Kangoo | Scénic | Taliant | Talisman | Espace | Koleos
Numeraaliset:  3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 25 | 30
Nimelliset:  Alliance/Encore | Fluence | Fuego | Kadjar | Medallion | Safrane | Premier | Torino | Rodeo | Avantime
Toisen maailmansodan jälkeiset:  4CV | Caravelle | Colorale | Dauphine | Dauphinoise | Floride | Frégate | Ondine
Maailmansotien väliset:  Celtaquatre | Juvaquatre | Nervastella | Primaquatre | Reinastella | Viva Grand Sport | Vivaquatre | Vivasix
Ensimmäistä maailmansotaa edeltävät:  10CV | 12CV | 35CV | 40CV | 50CV / 50/60CV | A | AG/AG-1 | B | C | D | E | G/H/J | L/M | N(a)/N(b)/S | N(c)/Q/U(a/e) | R/T | U | AS/V | X/X-1 | Y
Alpine–Renault:  A106 | A108 | A110 | A305 | A310 | A610/GTA
Renault Sport:  Clio Renault Sport | Spider | Mégane Renault Sport | Clio V6 Renault Sport
Konseptit:  Alpine 210 RS | Altica | Argos | BRV | Espace F1 | EPURE | EVE | Egeus | Etoile Filante | Fiftie | Initiale | Koléos | Laguna | Mégane | Next | Racoon | Scénic | Talisman | VESTA 2 | Wind | Steppe
Paketti- ja kuorma-autot:  Estafette | Fourgonette | Kangoo | Express | Kerax | Magnum | Mascott | Master | Messenger | Midlum | Trafic | 50-sarja
Dacia-merkki:  Lodgy | Logan | Sandero | Duster | Dokker
Renault-Samsung Motors:  SM3 | SM5 | SM7
Rikkahiippo

| Rikkahiippo |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Sienet Fungi
Kaari::  Kantasienet Basidiomycota
Alakaari::  Avokantaiset Agaricomycotina
Luokka::  Varsinaiset avokantaiset Agaricomycetes
Alaluokka::  Agaricomycetidae
Lahko::  Agaricales
Heimo::  Mycenaceae
Suku::  Hiipot Mycena
Laji::  flavescens
Kaksiosainen nimi
 Mycena flavescens  Velen. 
Katso myös
   Rikkahiippo Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Rikkahiippo (Mycena flavescens) on kartiomainen keltaisenharmaa hiippolaji. Sen jalka on vaaleanharmaata. Sienen malto on valkoista. Sienen heltat ovat vaaleat. Hiippo kasvaa lahoavilla lehdillä seka- ja lehtimetsissä hiekkamailla. Se on Suomessa harvinainen.
Renault Samsung SM7

Ensimmäisen sukupolven Renault Samsung SM7.
Renault Samsung SM7 on eteläkorealaisen Renault Samsung Motorsin vuodesta 2007 valmistama ylellinen sedan. Se perustuu Nissan Teana -malliin.
Toisen sukupolven Renault Samsung SM7.