Ranskan lähiöiden väkivaltaisuudet 2005

Tuleen sytytetty auto Strasbourgissa viidennen päivän vastaisena yönä.

Ranskan lähiöiden väkivaltaisuudet 2005 olivat lokakuun lopussa useiden kaupunkien lähiöissä puhjenneita väkivaltaisia nuorisomellakoita. Voimakkaat väkivaltaisuudet jatkuivat useita öitä noin kolmen viikon ajan ennen kuin tilanne lähiöissä laantui. Kolme viikkoa kestäneiden mellakoiden aikana tehtiin lähes 3 000 pidätystä ja yli 8 000 autoa poltettiin. Yksi väkivaltaisimpia alueita oli Montfermeilin kaupunki, joka oli 1990-luvulla ja 2000-luvun alussa jatkuvasti uutisissa levottomuuksien ja rikollisuuden vuoksi.
Väkivaltaisuudet syttyivät 27. lokakuuta ensin Île-de-Francen alueella Pariisin siirtolaisvaltaisissa lähiöissä, mutta ne laajenivat pian muiden kaupunkien lähiöihin ympäri Ranskaa. Tuhoja tehtiin muun muassa Nizzassa, Dijonissa, Marseillessa, Strasbourgissa, Rennesissä, Nantesissa, Lyonissa ja Orléansissa. Pahimmillaan ne olivat 7. marraskuuta, jonka jälkeen tilanne alkoi hitaasti rauhoittua. 17. marraskuuta vastaisena yönä tuhopoltettiin alle sataautoa, mikä oli tavanomaista Ranskassa vuonna 2005.[lähde? ]
Mellakat olivat jossain määrin järjestettyjä: poliisi löysi Évrystä Pariisin eteläpuolelta pienikokoisen polttopullopajan, jossa oli valmiina yli 50 polttopulloa, yli sata tekeillä ja tilassa oli kymmeniä litroja bensiiniä.[lähde? ]
Tuhansia autoja, satoja linja-autoja sekä useita päiväkoteja, kouluja, poliisiasemia ja jopa kirkkoja tuhopoltettiin mellakoinnin aikana. Palo- ja pelastushenkilöstön työtä häirittiin järjestelmällisesti ja poliiseja kohti ammuttiin jopa haulikolla. Väkivaltaisuudet vaativat ainakin kaksi kuolonuhria: ranskalainen työntekijä Jean-Claude Irvoas hakattiin kuoliaaksi Épinay-sur-Seinessä vaimonsa ja 16-vuotiaan tyttärensä silmien edessä 27. lokakuuta, ja huppupäinen mies löi 61-vuotiasta Jean-Jacques Le Chenadecia, joka vaipui koomaan ja kuoli 7. marraskuuta 2005. Seuraavana päivänä presidentti Jacques Chirac vahvisti voimaan 12 päiväksi hätätilalain, joka antoi kunnille mahdollisuuden asettaa ulkonaliikkumiskieltoja. Myöhemmin lain voimassaoloa jatkettiin ensin kuukaudella ja sitten kolmella kuukaudella helmikuuhun 2006 asti.[lähde? ]
Mellakoitsijat olivat etupäässä ensimmäisen ja toisen polven siirtolaisnuoria, alkuperältään pohjoisesta ja läntisestä Afrikasta. Monet heistä olivat alaikäisiä – nuorin poliisin kiinniottama oli vain 10-vuotias. Joukossa oli toisaalta mukana myös jonkin verran aikuisia, lähes 30-vuotiaitakin.[lähde? ]
Presidentti Chiracia arvosteltiin näkymättömyydestä mellakoinnin aikaan, sillä ensimmäisten kymmenen päivän aikana hän ei juuri esiintynyt julkisesti. Pääasiassa mellakoihin puuttuivatkin pääministeri Dominique de Villepin, jonka ajaman pehmeän linjan mukaisesti niitä yritettiin ensimmäiset 12 päivää hillitä, sekä sisäministeri Nicolas Sarkozy, joka oli kovemman linjan kannattaja. Sarkozyn vaatimuksista huolimatta tiukempien otteiden käyttöön väkivaltaisuuksien tukahduttamisessa hätätilalain nojalla siirryttiin vasta usean päivän jälkeen. Mielipidetiedustelun mukaan hätätilalaki sai laajan kannatuksen ranskalaisten keskuudessa.[lähde? ]
Mellakoinnin pelättiin leviävän myös muihin maihin. Ensimmäiset merkit tästä saatiin kun Brysselissä ja Berliinissä poltettiin muutamia autoja marraskuun 6.–7. päivien välisenä yönä. Myös Tanskassa, Kreikassa ja Espanjassa raportoitiin väkivaltaisuuksista.[lähde? ]