Paniikkihäiriö
Hoito

On erittäin tärkeää, että paniikkihäiriö todetaan ja sen hoito saadaan aloitettua ajoissa. Oikealla hoidolla saavutetaan parhaimmillaan oireettomuus ja parannetaan huomattavasti potilaan toimintakykyä ja elämänlaatua. Samoin sillä voidaan ylläpitää työkykyä ja ehkäistä masentuneisuutta ja perheongelmia sekä välttää päihteiden, esimerkiksi alkoholin ja bentsodiatsepiinien sekakäyttöä.
Paniikkihäiriö on mahdollisesti heikentävä sairaus, mutta sitä pystytään kontrolloimaan. Paniikkihäiriöön kuuluvien häiritsevien oireiden vuoksi sitä saatetaan luulla hengenvaaralliseksi fyysiseksi sairaudeksi. Tämä virhe usein pahentaa tai laukaisee tulevia kohtauksia. Ihmiset hakeutuvat jatkuvasti päivystyspoliklinikoille paniikkikohtausten vuoksi, ja mittavat lääketieteelliset tutkimukset saattavat karsia pois muita sairauksia poistaen potilaan huolestuneisuutta omasta terveydestään.
Paniikkihäiriöiden hoitoon kuuluu psykoterapian tyyppiä, jota kutsutaan nimellä kognitiivinen käyttäytymisterapia (CBT), lääkkeitä tai niiden yhteiskäyttöä. Psykoterapeuteilla on usein psykologin pohjakoulutus. Potilasta auttavia mielenterveyden ammattilaisia ovat psykologit, psykiatrit ja sairaanhoitajat.
Saadakseen lääkehoitoa potilaan tulisi tavata lääkäri, usein psykiatri. Joissain tapauksissa, kun psykiatria ei ole käytettävissä, yleislääkäri saattaa pystyä hoitamaan lääketieteellisen hoidon. Psykiatrilla on koulutuksensa vuoksi paremmat valmiudet kuin yleislääkärillä psykiatriseen lääkehoitoon.
Lääkityksen avulla voidaan katkaista tiettyjen fobioiden ja paniikkikohtausten psykologinen yhteys. Altistuminen fobian laukaisijoille useita kertoja saamatta paniikkikohtausta (lääkkeiden avulla) johtaa usein fobian raukeamiseen, ja henkilö pystyy toimimaan fobian laukaisijoiden läsnä ollessa ihmisten kanssa normaalisti ilman lääkitystä. Pienemmät fobiat voidaan saada loppumaan ilman lääkitystäkin käyttämällä kognitiivista käyttäytymisterapiaa (CBT) tai vain yksinkertaisesti altistamalla.
Lääkitys saattaa sisältää:
Antidepressantit (SSRI:t, MAOI:t, ym.): näitä otetaan säännöllisesti päivittäin, ja ne luovat vastustuksen oireisiin. Nimestään huolimatta antidepressantteja ei käytetä pelkästään masennuksen hoidossa, vaan myös muun muassa paniikkihäiriön ja pakko-oireisen häiriön hoidossa.
Ahdistuneisuutta estävät lääkkeet (Bentsodiatsepiinit): näitä lääkkeitä otetaan tarvittaessa paniikkikohtauksen alkaessa tai aikana. Bentsodiatsepiinien ryhmään kuuluvien lääkeaineiden päivittäinen käyttö  lisää tosin paniikkikohtausten riskiä sellaisilla henkilöillä, jotka eivät sairasta paniikkihäiriötä. Tämän vuoksi bentsodiatsepiinien käyttö kannattaa rajoittaa hoidon alkuvaiheeseen, kun antidepressantit eivät ole vielä ehtineet rakentaa vastustusta, ja niiden annostusta yleensä vähennetään koko ajan hoidon jatkuessa, kun antidpressantit alkavat vaikuttaa tehokkaammin. Vaihtoehtoinen tapa on käyttää bentsodiatsepiineja vain tarpeen tullen pahimmissa tilanteissa, jolloin niiden teho säilyy.
Yli 50 ahdistuksen ja masennuksen lääkehoidon asiantuntijan paneeli totesi, että bentsodiatsepiinit, erityisesti masennuslääkkeeseen yhdistettyinä, ovat pääasiallinen lääkehoito ahdistuneisuushäiriöihin. Huolimatta lisääntyneestä kiinnostuksesta masennuslääkkeiden ja muiden vaikuttavien aineiden käyttämisestä ahdistuksen hoitoon, bentsodiatsepiinit ovat säilyneet pääasiallisena hoitomuotona lääkkeellisessä terapiassa, koska ne ovat tehokkaita, vaikuttavat nopeasti ja sivuvaikutukset ovat vähäisiä. Ahdistuneisuushäiriöiden lääkehoitotavat ovat säilyneet ennallaan viimeisen vuosikymmenen ajan ja bentsodiatsepiinit säilyttäneet asemansa yleisimpänä lääkityksenä paniikkihäiriöön.
Yleensä psykoterapian ja lääkehoidon avulla saavutetaan hyviä tuloksia. Jonkinlaista kehitystä saatetaan havaita jo lyhyessä ajassa – 6–8 viikossa. Usein kuitenkin kestää kauemmin löytää oikea lääke ja mielenterveyden ammattilainen. Tällöin sopiva lääkehoito ja oikea ammattilainen voivat estää kohtauksia tai ainakin vähentää niiden voimakkuutta ja esiintyvyyttä ja tuoda 70–90 prosentille potilaista merkittävää helpotusta. Taantumisia saattaa ilmetä, mutta ne voidaan usein tehokkaasti hoitaa hoidon alkukauden lääkityksen tavoin.
Lisäksi paniikkihäiriöstä kärsivät saattavat tarvita hoitoa muihin psyykkisiin häiriöihin. Paniikkihäiriöön liittyy usein kliininen masennus, joskus myös alkoholismia ja huumeriippuvuutta. Tutkimukset ovat osoittaneet, että itsemurhayritys on yleisempi paniikkihäiriötä sairastavilla, tosin tästä on ristiriitaisia näkemyksiä.
Kaikkein stimuloivimmat aineet (kofeiini, alkoholi, nikotiini, kokaiini) usein pahentavat tilaa, koska ne suoraan pahentavat oireita, kuten sydämen tykytystä.
Kuten monissa sairauksissa, perheen ja ystävien tuki saattaa vaikuttaa huomattavasti toipumiseen. Ei ole harvinaista, että kohtauksen aikana potilaalla saattaa olla järjetöntä, voimakasta pelkoa, jonka joku tilan hyvin tuntema lähiomainen voi saada karkotetuksi. Vakavammille tai aktiivisemmille hoidoille on olemassa tukiryhmiä, jotka voivat auttaa henkilöitä ymmärtämään sairautta ja selviämään siitä paremmin.
Muita hoitomuotoja on päiväkirjojen kirjoittaminen, jossa potilas tallentaa päivittäin toimensa ja tunteensa tavoitteena selvittää henkilökohtaiset stressitekijät ja tulla niiden kanssa toimeen. Erilaiset hengitysharjoitukset voivat myös auttaa. Joissain tapauksissa terapeutti saattaa käyttää toimenpidettä nimeltä introseptinen altistus, jossa oireet synnytetään tarkoituksella tavoitteena kehittää coping-keinoja (selviytymiskeinoja) ja osoittaa potilaalle, ettei paniikkikohtaus aiheuta mitään harmia. Stressiä helpottavat aktiviteetit, kuten tai chi, jooga ja liikunta voivat myös helpottaa oireiden syntymistä. Monet lääkärit suosittelevat stressinhallinta-, ajanhallinta- ja tunteiden tasapainottamiskursseja ja -seminaareja auttaakseen potilaita välttämään ahdistusta tulevaisuudessa.