stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Muhos
Historia

Ensimmäiset ihmiset saapuivat Muhoksen seudulle jo kivikaudella. Yksi Pohjois-Pohjanmaan huomattavimmista kivikautisista asuinpaikoista on tavattu Pyhänsivun kylästä Pyhäkosken pohjoisrannalta. Sieltä on löydetty noin 60 esinettä, kuten kirveitä, talttoja, nuolenkärkiä ja saviastioiden palasia. Esineet on ajoitettu tyypillisen kampakeramiikan aikaan. Lisäksi on Pyhänsivulta löydetty muutama pronssikautinen esine, kuten kirveen valumuotti ja pronssikautinen suksi.
Keskiajalla seudulle alkoi saapua erämiehiä Oulujokea pitkin. Varsinaisesti alue asutettiin 1400-luvulla. Asukkaita tuli sekä Pohjanlahden rannikolta, että sisämaasta Savosta. Muhos kuului vielä 1500-luvulla Ruotsin ja Venäjän väliseen rajaseutuun, jonka hallinnasta taisteltiin.
Muhos kuului aluksi seurakunnallisesti Saloisten kirkkopitäjään. Limingan seurakunnan itsenäistyessä 1477 tuli Muhoksesta sen kappeli. Muhoksen ensimmäinen kirkko nousi Kirkkosaarelle todennäköisesti jo 1500-luvulla. Kirkon tuhouduttua uusi kirkko rakennettiin Kirkkoniemeen. Muhoksen kolmas kirkko rakennettiin vuonna 1634. Se on yksi Suomen vanhimmista puukirkoista. Oulun seurakuntaan Muhos liitettiin 1610. Muhoslaiset eivät kuitenkaan olleet tyytyväisiä asemaansa Oulun yhteydessä ja ryhtyivät 1700-luvulla ajamaan seurakuntansa itsenäistymistä. Vuonna 1766 Muhos erotettiinkin itsenäiseksi seurakunnaksi. Muhoksen yhteyteen siirretty Utajärven kappeli itsenäistyi vasta vuonna 1900.
Muhoksen halki virtaavalla Oulujoella on ollut aina merkittävä asema kunnan kehityksessä ja talouselämässä. Oulujoki oli aikoinaan tunnettu kalaisuudesta ja lohenpyynti olikin maatalouden ohella merkittävä ansionlähde talonpojille. Lohenpyynti tapahtui yhteispadoilla. Viimeinen käytössä ollut lohipato Muhoksen kunnan alueella oli Muhospato. Myös Pyhäkoski oli tärkeä lohikoski. 
Oulujoen lasku Pyhäkoskea myöten kuului osana Suomen vanhimpaan, vuonna 1887 aloitettuun matkailureittiin, joka alkoi Viipurista ja kulki Itä-Suomen kautta Ouluun. Pyhäkosken laskusta tervaveneillä muodostui suosittu matkailuelämys. Esimerkiksi vuonna 1937 koskiveneissä kulki yli 4 500 matkailijaa.
Suurten voimalaitosten rakentaminen viime sotien jälkeen vaikutti suuresti kunnan kehitykseen. Voimalaitosten rakentaminen vaati runsaasti työvoimaa ja valmistuttuaankin ne tarjosivat noin 300 työpaikkaa. Toisaalta voimalaitosten rakentaminen lopetti kalastuksen ja merkittävän matkailuelinkeinon.
Oulujokea pitkin kuljettiin myös Kainuun tervaa ja uitettiin tukkeja. Muhoksen ja Oulun välillä oli höyrylaivayhteys Oulujoen rauhallisesti virtaavalla osuudella 1870-luvulta lähtien, mutta laivaliikenne loppui Oulu–Kontiomäki-rautatien valmistuttua 1928. Nykyään Muhoksen asemalla pysähtyvät kaikki rataosan henkilöjunat. Muhoksen asukasluku kasvoi 1900-luvun alusta 1950-luvun puoliväliin, jolloin asukkaita oli yli 9 300. Sen jälkeen alkoi pari vuosikymmentä kestänyt väestökadon aika, jonka kuluessa kunnan väkiluku laski runsaaseen 6 600:aan. 1970-luvun jälkipuoliskolla asukasluku alkoi jälleen kasvaa ja kasvua on jatkunut näihin päiviin saakka.
Väestönkehitys

Seuraavassa kuvaajassa on esitetty kunnan väestönkehitys viiden vuoden välein vuodesta 1980 lähtien. Käytetty aluejako on 1.1.2017 tilanteen mukainen.
| Muhoksen väestönkehitys 1980–2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi |  |  | Asukkaita |  |
| 1980 | 1980 |    | 6 775 | 6 775 |
| 1985 | 1985 |    | 7 131 | 7 131 |
| 1990 | 1990 |    | 7 517 | 7 517 |
| 1995 | 1995 |    | 7 875 | 7 875 |
| 2000 | 2000 |    | 7 799 | 7 799 |
| 2005 | 2005 |    | 8 240 | 8 240 |
| 2010 | 2010 |    | 8 857 | 8 857 |
| 2015 | 2015 |    | 9 063 | 9 063 |
| 2020 | 2020 |    | 8 922 | 8 922 |
Lähde: Tilastokeskus.
Väestönkehitys > Taajamat

Vuoden 2017 lopussa Muhoksella oli 9 019 asukasta, joista 6 954 asui taajamassa, 2 025 haja-asutusalueilla ja 40:n asuinpaikat eivät olleet tiedossa. Muhoksen taajama-aste on 77,4 %. Kunnassa on vain yksi taajama, Muhoksen kirkonkylä. Laukka ja Päivärinne ovat kasvanut yhteen Muhoksen kirkonkylän kanssa.
Seurakunnat

Vuoden 2018 aluejaon mukaan Muhoksella on seuraavat Suomen evankelis-luterilaisen kirkon seurakunnat:
Muhoksen seurakunta
Itsenäisenä helluntaiseurakuntana Muhoksella toimii Muhoksen helluntaiseurakunta.
Suomen ortodoksisen kirkon seurakunnista Muhoksen alueella toimii Oulun ortodoksinen seurakunta.
Luonto

Muhos käsittää osan Oulujoen laaksoa ja ulottuu täältä kahtena kaistaleena kaakkoon ja itään.
Kallioperä on kunnan itäosassa graniittia ja kiteistä liusketta. Oulujoen eteläpuolella on sedimenttikivialue, joka on säilynyt kulutukselta suojassa graniittisen peruskallion vajoamassa. Tämän pääasiassa punaisista ja ruskeista savikivistä koostuvan niin sanotun Muhoksen muodostuman paksuus on Muhoksella noin 500 metriä. Muhoksen muodostuma ulottuu maanpinnalle Oulujoen partaalla Koskivaltimossa, lähellä Montan voimalaitosta. Muodostumassa on maakaasua, jota muutama alueen talous on käyttänyt hyödykseen.
Kallioperä on yleensä irtainten maalajien peitossa. Kunnan eteläosassa vallitseva maalaji on hiekka, joka muodostaa loivasti kumpuilevia kankaita. Kaakossa kunnan alueelle ulottuu osa Rokuanvaaran harju- ja dyynimuodostumista sekä Rokuan kansallispuistosta. Pohjoisosaa hallitsee moreeni, joka on kasautunut loiviksi kumpareiksi tai melko tasaiseksi kentäksi. Savea on pääasiassa vain Oulujoen laaksossa. Kivennäismaalajit ovat kuitenkin laajoilla alueilla turpeen peitossa. Maaston korkeussuhteet vaihtelevat alueella jonkin verran. Muhoksen muodostuman alueella maankamara on hyvin tasainen, eikä se juuri ylitä 50 metrin tasoa. Täältä maanpinta kohoaa verkalleen kohti itää, jossa muutamat kohoumat nousevat yli 100 metriin. Ylävintä on kunnan kaakkoisosassa, jossa korkeimmat kohoumat saavuttavat 150 metrin tason.
Muhoksen maisemallinen selkäranka on Oulujoki. Jokilaakson maisemaa luonnehtivat pellot ja paikoin korkeat ja jyrkät hiekkaiset rantatörmät. Ennen voimalaitosten rakentamista Oulujoessa oli useita mahtavia koskia, jotka olivat tärkeitä lohen lisääntymisalueita. Oulujoki koskineen tunnettiin hyvin myös kansainvälisissä matkailijapiireissä. Joen huomattavin koskijakso oli Pyhäkoski, joka laski noin 56 metriä 17 kilometrin matkalla. Kosket valjastettiin vuosina 1941–1957, jolloin rakennettiin Pyhäkosken (putouskorkeus 32,3 m), Pällin (13,9 m) ja Montan (12,2 m) vesivoimalaitokset. Voimalaitosten estettyä lohen nousun Oulujokeen Montan voimalaitosten yhteyteen perustettiin 1954 Montan kalanviljelylaitos. Oulujoen lisäksi muita huomattavia vesistöjä ovat sen sivujoet Sanginjoki pohjoisessa ja Muhosjoki kunnan eteläosassa. Muhosjoen kosket Liimanni ja Isteri kuohuvat yhä vapaina.
Noin 60 prosenttia Muhoksen pinta-alasta on suota. Suot ovat pääosin aapasoita. Suurimpia soita ovat muun muassa Ruostesuo, Susisuo, Kivisuo ja Karpasuo. Kunnan eteläisimpään kolkkaan ulottuu myös Pelsonsuo.
Kylät ja kulmakunnat

Muhoksella on 6 henkikirjakylää (tieto vuodelta 1973):
Ahmas
Kylmälä
Laitasaari
Muhos
Pyhänsivu
Utajärvi
Kulmakuntia Muhoksella ovat Hyrkäs, Korivaara, Kurkiperä, Laaji, Laukka, Leppiniemi, Montta, Muhosperä, Mökkikylä, Petäikkö, Perukka, Ponkila, Päivärinne, Pälli, Rautionkylä, Rova, Sanginjoki, Soso, Suokylä, Tuppu, Tuuru ja Lehtoselkä.
Liikenne

Valtatie 22 (nykyinen Tervan tie) tulee Oulusta Muhokselle ja johtaa aina Kajaaniin saakka. Seututie 834 alkaa Muhoksen kunnan Laukan kylästä, jossa se haarautuu valtatiestä 22. Tie ylittää Oulujoen ja kulkee Sanginjoen kylän kautta päättyen Ylikiimingin kirkonkylälle. Yhdystie 8331 eli Sanginjoentie alkaa Oulusta Oulujoen pohjoisrannalta Sanginsuun kaupunginosasta, seurailee Sanginjoen pohjoisrantaa ja päättyy Muhoksen kunnassa sijaitsevaan Sanginjoen kylään. Yhdystie 8300 alkaa Oulusta, seurailee Oulujoen pohjoisrantaa ja menee Muhoksen Montan kautta Vaalaan, jossa se yhtyy valtatiehen 22. Seututie 827 kulkee Tyrnävän kirkonkylän ja Ängeslevän kylän halki Muhoksen kunnan Sosoon, jossa se päättyy valtatielle 22. Muhoksen rautatieasema (lyh. Mh) sijaitsee Muhoksen kunnan keskuksessa. Asemalla pysähtyvät kaikki reitillä Oulu–Iisalmi liikennöivät VR:n henkilöjunat. Muhosta palvelevat Oulun joukkoliikenteen linjat 40, 41 ja 49.
Urheilu

Muhoksen Pallo-Salamat on palloiluseura, jonka miesten pesäpallojoukkue pelaa toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Ykköspesiksessä. Muhoksella on myös jääkiekkoseura Muhoksen Jääklubi. Muhoksella toimii myös jalkapalloseura Ponkilan Pantterit ja siellä on Oulun seudun ainoa Pay & Play -golfkenttä, Oulujokilaakson Golf. Muhoksen Naisvoimistelijat on muhoslainen järjestö, joka pitää muun muassa tanssitunteja eri lajeista, akrobatiaa, pilatesta sekä jumppaa jokaiselle ikäryhmälle.
Tapahtumat

Vanhoillislestadiolaisten suviseurat järjestettiin Muhoksella vuosina 2003 sekä 2019.
Muuta

Muhoksella ilmestyy Oulujokilaakson eli Muhoksen, Utajärven ja Vaalan alueen paikallislehti Tervareitti.
Muhoksella on ollut metsäntutkimuslaitoksen tutkimusalue vuodesta 1923. Nykyäänmilloin? alue on Liimanninkosken lehtojensuojelualue.
Muhoksen pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla palvilihapotut, ohrarieska ja imellysmarjapuuro.
Tunnettuja Muhoksella syntyneitä

Jouko Alila (s. 1950), jalkapalloilija
Kalle Anttila (1887–1975), painin olympiavoittaja
Terttu Jurvakainen (s. 1939), taidemaalari, taidegalleristi, runoilija, taidevaikuttaja
Armi Kuusela (s. 1934), Miss Universum 1952
Eero Lattula (1932–1996), poliitikko
Jyrki Liikka (s. 1961), humoristi ja rumpali
Sami Lopakka (s. 1975), muusikko
Kyösti Oikarinen (s. 1953), professori
Maija Oravamäki (s. 1974), kestävyysjuoksija
Mikko Palomäki (s. 1982), jääkiekkoilija
Aila Paunonen (s. 1954), keskimatkojen juoksija
Marko Pelkonen (s. 1984), pesäpalloilija
Pasi Pohjola (s. 1971), pesäpalloilija
Vesa Ranta (s. 1973), muusikko
Seppo Siika-aho (s. 1969), lentopalloilija
Kaarlo Simojoki (1913–1941), sotakirjailija
Tapio Sipilä (s. 1958), painin maailmanmestari
Eero Tapio (s. 1941), painin maailmanmestari
Miika Tenkula (1974–2009), muusikko
Carl Gustav Theslöf (1872–1939), kenraalimajuri
Jani Tuppurainen (s. 1980), jääkiekkoilija
Valtiopäivämiehiä ja kansanedustajia

Esteri Häikiö, 1951–, Suomen Kansandemokraattisen Liiton eduskuntaryhmä
Aaro Kauppi, 1951–, Maalaisliiton eduskuntaryhmä
Yrjö Kesti, 1930–, Suomen pienviljelijäin puolueen eduskuntaryhmä
Pirkko Mattila, 2011–, Perussuomalaisten eduskuntaryhmä
Juhana Petter Valkola, 1877–1878, Oulun tuomiokunnan talonpoikaissäädyn edustaja
Kirjallisuutta

Matti Lackman ym.: Muhoksen kunnan historia 1865–1995.  Muhos:  Muhoksen kunta, 2002.  ISBN 952-91-4544-6
Matti Huurre, Jouko Vahtola (toim.): Oulujokilaakson historia kivikaudelta vuoteen 1865.  Oulu:  Oulujokilaakson historiatoimikunta, 1991.  ISBN 952-90-2856-3
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Muhos Wikimedia Commonsissa
Muhoksen kunnan kotisivut
Tilastokeskus – Muhoksen avainluvut
| n k Pohjois-Pohjanmaan maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Alavieska  Haapajärvi  Haapavesi  Hailuoto  Ii  Kalajoki  Kempele  Kuusamo  Kärsämäki  Liminka  Lumijoki  Merijärvi  Muhos  Nivala  Oulainen  Oulu  Pudasjärvi  Pyhäjoki  Pyhäjärvi  Pyhäntä  Raahe  Reisjärvi  Sievi  Siikajoki  Siikalatva  Taivalkoski  Tyrnävä  Utajärvi  Vaala  Ylivieska 
Entiset kunnat:  Haukipudas  Himanka  Kestilä  Kiiminki  Kuivaniemi  Oulujoki  Oulunsalo  Paavola  Pattijoki  Piippola  Pulkkila  Rantsila  Rautio  Revonlahti  Ruukki  Saloinen  Temmes  Vihanti  Yli-Ii  Ylikiiminki 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 2 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Maantieteelliset:  MusicBrainz area 
Henkilöt:  Yle 
Muhoksen kunnan rajat vuoden 1960 tilastokartassa.
Muhoksen vuonna 1956 rakennettu tsasouna, joka on purettu vuonna 2017.
Muhoksen puukirkko v. 2006.
Näkymää Isterin koskesta Muhosjoella.
Muhoksen keskustaa pääaukiolta katsottuna.
Paiholan kanava

Paiholan kanava oli Pielisjoessa Paiholan kohdalla sijainnut kanava joka jäi veden alle vuosina 1968–1971 kun Kuurnan kanavaa rakennettiin.
Paiholan kanava rakennettiin vuosina 1875–1876. Kanavan pituus oli 266 metriä ja sen puurakenteisen osittain kallioon louhitun sulun pituus oli 35,6 metriä, leveys 7,7 metriä ja syvyys 2,1  metriä. Puinen sulku muutettiin betonisuluksi 1918. Kanavasta on nykyisin jäljellä veden alle jäänyt sulku ja kanavanvartijan talo.
La Villette (Pariisi)

Rue de la Criméen nostosilta Bassin de la Villetten yli
Bassin de la Villetten länsipää ja entinen tullihuone, Rotonde de la Villette
Pariisin 19. arrondissementin viralliset kaupunginosat
La Villette on entinen kunta Seinen departementissa Ranskassa, nykyisin Pariisin 19. arrondissementtiin kuuluva kaupunginosa Pariisin koillisosassa.
Alue

Virallisesti nykyinen Quartier de la Villette käsittää vain länsiosan entisen La Villetten kunnan alueesta. Sen rajana pohjoisessa ja idässä on Rue de l’Ourcq.  Siellä sijaitsee 1800-luvulla rakennettu satama-allas, Bassin de la Villette.
Usein La Villettellä kuitenkin tarkoitetaan laajempaa aluetta, joka käsittää myös viereisen Pont-De-Flandren kaupunginosan, joka sekin aikoinaan kuului La Villetten kuntaan ja jossa sijaitsee entisten teurastamojen alueelle 1980-luvulla muodostettu puisto, Parc de la Villette.
Kohteita La Villetten alueella

Bassin de la Villette on 1800-luvulla rakennettu tekojärvi, joka aikoinaan oli Pariisin vilkkain rahtilaivasatama. Se on yhdistetty Seineen kahdella kanavalla, Canal Saint-Martin ja Canal Saint-Denis.  Sataman ympäristöön kehittyi 1800-luvulla laaja teollisuusalue, mutta nykyisin se on suurimmaksi osaksi muutettu asuntoalueeksi.
Pont-de-Flandren alueelle rakennettiin 1800-luvun lopulla Pariisin teurastamot.  Ne lopettivat toimintansa vuonna 1974, minkä jälkeen niiden käytössä ollut alue on muutettu Parc de la Villette -nimiseksi puistoksi. Siellä sijaitsevat myös tiedekeskus Cité des sciences et de l’industrie ja konserttitalo Cité de la Musique.
Historia > Ennen Ranskan vallankumousta

Nykyisen La Villetten alueella sijaitsi aikoinaan gallialais-roomalainen kylä, jonka kautta kulki tie Pariisista Pagus Flandresikseen (Flanderiin). Vanhan tien paikalla ovat nykyisin puistokadut Avenue de Flandre ja Avenue Corentin-Cariou. Vuonna 1197 kylä mainitaan nimellä Ville Neuve Saint-Ladre, 1200-luvulla se esiintyy latinalaisessa muodsossa Villeta Sandi Lazari, ja vuoteen 1426 mennessä nimi oli muuntunit muotoon La Villette Saint-Ladre-lez-Paris ("Pyhän Lasaruksen pikkukaupunki Pariisin luona") tai lyhemmin La-Villette-Saint-Lazare.  Kylän maat omisti tuolloin Enclos Saint-Lazare-niminen spitaalisairaala, jonka mukaan kylä oli nimensäkin saanut.
Kylän kautta kulkeut roomalaisaikainen tie jatkui Pariisin halki Rue Saint-Martinia ja Seinen toisella puolella Rue Saint-Jacquesia pitkin sekä sieltä edelleen Orléansiin. Se oli samalla osa Santiago de Compostelaan johtanutta pyhiinvaellusreittiä. Enclos Saint-Lazaren johtajilla oli paikallisesti myös tuomiovalta ja siten käytettävissään tehokkaita painostuskeinoja. Flanderiin ja Nantesiin johtavien teiden risteyksen läheisyydessä oli hirsipuu ja vankila.  Paikalle rakennettiin 1300-luvulla myös kylän ensimmäinen kirkko, jonka suojeluspyhimyksiä olivat Jaakob vanhempi ja Kristoforos. Kylän mailla viljeltiin vehnää ja viiniä, ja se tuli pian merkittäväksi myös Pariisin porvarien kesänviettopaikkana.
Filip II August rakennutti maanalaisen vesijohdon, joka toi vettä Pré-Saint-Gervais'sta Enclos Saint-Lazareen. Kysymys kanavan rakentamisesta alueelle oli vireillä jatkuvasti 1500-luvulta lähtien, mikä kuitenkin toteutui vasta konsulaatin aikana 1800-luvun alussa.
1780-luvulla Pariisin silloiselle rajalle rakennettiin uusi kaupunginmuuri, Mur des Fermies géneraux. Nykyisin muurin paikalla on Pariisin ulompien bulevardien kehä, Pariisin ja La Villetten välisen silloisen rajan kohdalla Boulevard de la Villette.  Muurin tällä osuudella olivat seuraavat tulliportit:
Barrière des Vertus, Vertusiin johtaneen tien (nykyisen Rue d'Aubervillersin) varrella
Barrière de la Villette, Flanderiin johtaneen tien (nykyisen Avenue de la Flandren) varrella
Barrière Saint-Martin, Canal Saint-Martinin varrella; jäljellä on yhä vanha tullihuone Rotonde de la Villette
Barrière de Pantin, Saksaan johtaneen tien (nykyisen Avenue Jean-Jaurès'n) varrella ja
Barrière de la Boyauderie et du Combat, vanhemman Saksaan johtaneen tien (nykyisen Rue de Meaux'n) varrella.
Vuonna 1780 Avenue de la Flandren varrelle perustettiin Pariisin portugalilaisiksi kutsuttujen juutalaisten hautausmaa. Se poistettiin käytöstä vuonna 1810, kun Père-Lachaisen hautausmaalle perustettiin juutalaisten hauta-alue.
Historia > Ranskan vallankumouksesta Pariisin alueliitokseen

Vuonna 1790 Ranskan perustuslakia säätävä kansalliskokous perusti Ranskaan kunnallishallinnon, ja myös La Villettestä tuli oma kuntansa.
Napoléon Bonaparte antoi floréal-kuun 29. päivänä vuonna X (19. toukokuuta 1802) määräyksen Pariisin kanavaverkon rakentamisesta. Sen mukaisesti rakennettiin:
Canal de l’Ourcq ja Bassin de la Villette, jotka otettiin käyttöön vuonna 1808,
Canal Saint-Denis, joka valmistui vuonna 1821.
Kanavat ja vesiliikenne muuttivat pian kokonaan kylän luonteen, ja siitä tuli vähitellen suuri teollisuusalue. Alueen teollista kehitystä vauhditti sittemmin myös rautateiden rakentaminen, sillä La Villetten kautta kulkivat:
Pariisin Gare de l'Estiltä Meaux'hon johtanut, vuonna 1849 valmistunut rautatie, jota myöhemmin jatkettiin Strasbourgiin, sekä
tavaraliikennettä varten vuonna 1854 rakennettu Pariisia kiertänyt kehärata, Ligne de Petit Ceinture.
Kylän vanha kirkko sijaitsi päätien, nykyisen Avenue de Flandren varrella nykyisen Rue de Nantesin kulmassa.  Kuningas Ludvig Filip määräsi 1837 sinne rakennettavaksi uuden kirkon. Sen rakennustyöt aloitettiin vuonna 1841, ja Église Saint-Jacques-Saint-Christophe de la Villette ("La Villetten Pyhän Jaakobin ja Pyhän Kristoforoksen kirkko") valmistui vuonna 1844.
Pariisin ympärille rakennettiin 1840-luvulla uusi puolustusmuuri ja linnoitusvyöhyke, Enceinte de Thiers, muutamia kilometrejä kaupungin silloisen rajan ulkopuolelle. Myös La Villette jäi melkein kokonaan muurien sisäpuolelle. Uusissa muureissa olivat La Villetten alueella seuraavat portit, joiden kohdalla yhä on saman nimiset aukiot:
Porte d'Aubervilliers
Porte de la Villette
Porte de Pantin
Près-Saint-Gervaisin holvikäytävä eli Porte Chaumont.
Lisäksi linnoitusvyöhykkeen poikki kulkivat La Villetten alueella Canal Saint-Denis ja Canal de l’Ourcq sekä Pariisista itään johtanut rautatie.
Vuonna 1793 La Villettessä asui 1880 henkilöä, vuonna 1856 jo 30 287.
| La Villetten asukasmäärän kehitys |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | 1793  | 1800  | 1806  | 1821  | 1831  | 1836  | 1841  | 1846  | 1851  | 1856  |
| Väestö | 1 880 | 1 668 | 1 673 | 1 819 | 4 938 | 7 681 | 10 954 | 12 190 | 18 651 | 30 287 |
| ±% | —     | −11.3% | +0.3% | +8.7% | +171.5% | +55.5% | +42.6% | +11.3% | +53.0% | +62.4% |
Historia > Pariisin alueliitos

La Villette oli yksi niistä neljästä kunnasta, jotka 16. kesäkuuta 1859 annetulla lailla kokonaisuudessaan liitettiin Pariisiin seuraavan vuoden alussa; muut kolme olivat Belleville, Grenelle ja Vaugirard.
Suurin osa La Villetten kunnan entisestä alueesta kuuluu nykyisin La Villetten ja Pont-de-Flandren kaupunginosiin, joiden rajan muodostavat   mutta siihen kuuluneita alueita liitettiin myös Combat'n ja Amériquen kaupunginosiin.
Historia > La Villette Pariisin kaupunginosana

La Villetten kunnan entinen alue muodostaa pääosan Pariisin 19. arrondissementista. Arrondissementti perustettiin alueliitoksen yhteydessä ja jaettiin neljään kaupunginosaan (quartier). Yksi niistä sai kunnan entisen nimen La Villette, muut kolme ovat Pont-de-Flandre, Combat ja Amérique. Näistä kahteen viimeksimainittuun liitettiin myös aikaisemmin Bellevillen kuntaan kuuluneita alueita.
Vaikka Pont-De-Flandre on virallisesti oma kaupunginosansa, myös sen aluetta sanotaan edelleen yleisesti La Villetteksi. Sinne perustettiin 1860-luvulla Pariisin teurastamot. Niissä työskenteli enimmillään lähes 12 000 teurastajaa. Teurastamot alkoivat kuitenkin jo 1950-luvulta lähtien menettää merkitystään, sillä pakasteteollisuuden kehitys oli tehnyt kannattavammaksi teurastaa eläimet samoilla seuduilla, missä ne on kasvatettukin. Vielä 1959 teurastamoilla kuitenkin aloitettiin laajat uudistustyöt, mutta ne keskeytettiin paljastuneen skandaalin vuoksi vuonna 1971. Vuonna 1974 niiden toiminta lopetettiin kokonaan. Lihatukkukauppa siirtyi tällöin uuteen tukkukaupan keskittymään Rungis'hin.
Teurastamoiden poistuttua alueelta niiden käytössä ollut 55 hehtaarin laajuinen alue oli pääosin tyhjillään, kunnes se 1980-luvulla muutettiin Parc de la Villette -nimiseksi puistoalueeksi.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta La Villette (Pariisi) Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: fr:La Villette (Seine)
La Villetten teurastamot noin vuonna 1900
Käännös suomeksi
Marduk (mytologia)

Marduk
Marduk (sumeriksi dAMAR.UTU) oli Babylonin kaupunginjumala, joka syrjäytti Enlilin toisen vuosituhannen aikana eaa. ja nousi Mesopotamian pantheonin pääjumalaksi. Marduk oli Babylonin kaupunginjumala aina Urin III dynastian (2112–2004 eaa.) ajoista lähtien. Mardukin nimen sumerinkielinen kirjoitusasu AMAR.UTU tarkoitti Auringon vasikkaa. Akkadinkielisessä kirjallisuudessa Mardukia kutsuttiin yleensä nimellä Bēl (Herra).
Jo hyvin varhaisessa vaiheessa Marduk yhdistettiin Eridun alueen paikalliseen jumalaan Asarluhiin, jota pidettiin viisaudenjumala Ean poikana. Tämän johdosta myös Marduk nähtiin viisaudenjumalan poikana. Mardukin tärkein uskonnollinen paikka oli hänen Babylonin kaupungissa sijaitseva temppelinsä Esagil. Babylonissa häntä palvottiin yhdessä hänen puolisonsa Şarpānītun kanssa. Kirjoitustaidon jumala Nabû oli Mardukin poika. Nabûn palvonnan keskus oli Babylonin lähellä sijainnut Borsippa. Hänen symbolinsa oli Mušhuššu, sarvekas lohikäärme.
»He asettivat tähtikuvion heidän keskuuteensa
ja sanoivat Mardukille, heidän esikoiselleen:

"Oi Herra, sinun päätöksesi on todella vertaansa vailla jumalten joukossa. Määrää tuhoaminen ja uudelleenrakennus, ja molemmat 
tulevat todeksi. Tuhotkoon sinun puhuttu sanasi tähtikuvion, ja korjaantukoon se tämän jälkeen sinun sanasi mukaan."

Hän puhui, minkä seurauksena tähtikuvio tuhoutui. 

Hän puhui uudestaan ja tähtikuvio palasi entiselleen.

Jumalat, hänen isänsä, näkivät hänen sanansa voiman, iloitsivat ja osoittivat kunnioituksensa sanomalla:
"Marduk on kuningas".» 
(Vapaa suomennos)
Mardukin nousu Mesopotamian pantheonin pääjumalaksi liittyy läheisesti Babylonin kaupungin aseman vahvistumiseen Hammurabin (1792–1750 eaa.) aikakaudesta eteenpäin. Kassiitti-dynastian aikana Mardukin asema kasvoi edelleen. Tämän Kassiitti-dynastian ajan uskonoppineiden työn tuloksena syntyi Enūma Eliš. Enūma Eliš kuvaa kuinka jumalat valitsevat Mardukin heidän kuninkaakseen, jos hän kykenee tappamaan suolaisen veden jumalan Tiāmatin.
Kun joku babylonilainen sairastui, hän toi Marduk-jumalan kulttiin vihkiytyneelle papille rahaa ja uhrieläimen. Pappi paloitteli uhrieläimen asetellen loitsimisen ajaksi potilaan kipeän kohdan päälle eläimen vastaavan ruumiinosan, esimerkiksi kipeää kättä valittavan potilaan käden päälle asetettiin eläimen sorkka tai kipeää vatsaa valittavan potilaan vatsan päälle asetettiin eläimen sisälmykset. Mardukin temppelistä on löytynyt valtaisa kokoelma maagillisia nuolenpääkirjoitustekstejä. Loitsupappi valitsi niistä sopivan ja esitti taikarituaalin maagillisessa tekstissä niin vaadittaessa ihmisen pääkallon edessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Marduk (mytologia) Wikimedia Commonsissa
Augusta (Saksi-Gothan prinsessa)

Walesin prinsessa Augusta, Saksi-Gotha- Altenburgin prinsessa, Charles Phillips 1736
Augusta von Saksi-Gotha-Altenburg (30. marraskuuta 1719 Gotha, Saksi-Gotha-Altenburgin herttuakunta -– 8. helmikuuta 1772 Carlton House, Lontoo, Ison-Britannian kuningaskunta) oli saksalainen prinsessa ja englantilainen Walesin prinsessa.