stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Puolan kunnat

Kartta Puolan kuntajaosta.
Puolan kunnat (puol. gmina, monikossa gminy) ovat Puolan julkishallinnon itsehallinnollisia perusyksiköitä. Puolan aluehallinto on kolmiportainen: ylimpänä hierarkiassa ovat voivodikunnat (läänit), jotka jakautuvat piirikuntiin, jotka puolestaan koostuvat kunnista. Kuntajako otettiin käyttöön vuonna 1975, jolloin gminat syrjäyttivät lopullisesti pienempikokoiset gromadat. Vuoden 2024 alussa Puolassa oli 2 477 kuntaa.
Kuntia on kolmea tyyppiä:
302 kaupunkikuntaa (puol. gmina miejska), kuntatyyppi jonka alue on samaan aikaan kunnan muodostava kaupunki (voi olla myös piirikuntatason kaupunki)
711 kaupungin sisältävää maalaiskuntaa (puol. gmina miejsko-wiejska), kuntatyyppi johon kuuluu kaupunki ja sitä ympäröiviä alueita
1 464 maalaiskunta (puol. gmina wiejska), kuntatyyppi johon ei kuulu kaupunkeja
Aleksanteri (taiteilijat)

Aleksanteri tai Aleksandros (m.kreik. Ἀλέξανδρος, lat. Alexander) voi viitata seuraaviin antiikin aikaisiin taiteilijoihin:
Aleksanteri, ateenalainen taidemaalari, jolta on säilynyt yksi marmoritaululle maalattu teos, jossa on hänen nimensä.
Aleksanteri, Makedonian kuningas Perseuksen poika, joka oli taitava metallintyöstäjä.
Marcus Lollius Alexander, kaivertaja, jonka nimi esiintyy eräässä piirtokirjoituksessa.
Jokilautta Pikkuföri

Jokilautta Pikkuföri matkalla Aurajokea alavirtaan Apteekkimuseon kohdalla
Jokilautta M/S Pikkuföri on vuonna 1975 rakennettu lautta, joka kuljetti aluksi Wärtsilän Turun telakan työväkeä Aurajoen rannalta toiselle, sillä osa telakan rakennuksista sijaitsi toisella puolella jokea.
Näitä lauttoja valmistettiin yhteensä neljä, joista kaksi ensimmäistä olivat ilman kantta ja kaksoisvauhtipyöräisillä Andros-koneilla. Lukuisten uppoamisten jälkeen seuraavat kaksi sisaralusta varustettiin neljällä ilmatankilla sekä sääkannella, myös ohjaamo korotettiin hyvän näkyvyyden aikaansaamiseksi. Pikkuföri on sarjan kehittynein ja varustelluin, tavallaan "delux"-versio lämmityslaitteineen ja eristyksineen. Aluksessa on 4-sylinterinen Commodore Tempest -dieselmoottori joka antaa voiman kahdelle hydraulimoottorille, joista kumpikin käyttää omaa potkuriaan. Alusta siis voidaan ajaa kumpaan suuntaan tahansa, potkureissa on eri nousu koska aikanaan alusta käytettiin myös hinaukseen. Kansirakenteissa on edelleen nähtävissä hinaajan varustelua jäljellä.lähde?
Forum Marinum osti M/S Pikkuförin museoalukseksi 1999 ja se liikennöi vain Turun sataman alueella. Muun muassa kesällä 2010 M/S Pikkuföri teki opastettuja jokiristeilyjä alajuoksulle ja satamaan. Lautalle voidaan ottaa 38 matkustajaa.
Sisarlautta M/S Pikku-Pukki on kaarinalaisen Rosita-yhtiön omistuksessa oleva 30 hengen jokilautta.
Aiheesta muualla

Pikkuförin aikataulut (Arkistoitu – Internet Archive)
| n k Perustiedot Wikidatassa: Jokilautta Pikkuföri (Q11866820)ohje |
| --- | --- |
esiintymä kohteesta: lautta
valtio: Suomi
sijaitsee hallinnollisessa alueyksikössä: Turku
Kulttuurihistoriallinen museo

Rauman merimuseon perusnäyttelyä.
Kulttuurihistoriallinen museo on museotyyppi, joka on keskittynyt tallentamaan esineitä ihmisen ja kulttuurin kehityksestä. Kulttuurihistorialliset museot keskittyvät usein johonkin ajanjaksoon tai maantieteelliseen alueeseen tai ne keskittyvät johonkin erikoisalaan.
Määritelmä

Kulttuurihistorialliseksi museoksi määritellään Suomessa museo, joka tallentaa esineitä esimerkkeinä ihmisen ja kulttuurin kehityksestä. Muualla maailmassa vastaavia museoita kutsutaan historiallisiksi museoiksi. Anglosaksisissa maissa tiedemuseoihin luokitellaan myös tieteen ja tekniikan museot, jotka puolestaan Suomessa sijoitetaan kulttuurihistoriallisten museoiden alatyypiksi.
Kokoelma

Kulttuurihistoriallisen kokoelman kerääminen on vaativin museolaitoksen tehtävistä. Keruualana on koko inhimillinen kulttuuri, joten aineistoa on valtavasti. Monet kulttuurihistorialliset museot pyrkivätkin siksi erikoistumaan esimerkiksi johonkin tiettyyn aikajaksoon tai maantieteelliseen alueen. Lisäksi on olemassa suppean alan erikoismuseoita, kuten tiemuseoita, kotimuseoita, myllymuseoita ja urheilumuseoita.
Erityisesti kulttuurihistorillisten museoiden ongelmana on nykyajan tavaramäärän valtavuus. Ihmisillä on käytössä kotona, töissä ja vapaa-aikana hirveä määrä esineitä, professori Tapio Periäisen mukaan Suomessa on 2000-luvulla noin 80 miljardia esinettä. Tavaran määrä selittää sen, että kulttuurihistoriallisten museoiden kokoelmat ovat kasvaneet 1970-luvulta alkaen moninkertaisiksi.
Tutkimus

Kulttuurihistoriallisissa museoissa tehdään monenlaista tutkimusta. Esinetutkimuksessa tutkitaan museokokoelmassa olevia esineitä. Museologi Roy Brigdenin mukaan esineillä voi olla kolme informaatiotasoa. Ensimmäisellä tasolla ovat esineen yksityiskohdat, kuten materiaali, valmistusmenetelmä ja tyyli. Toisella tasolla on suullinen tieto, jota on tiedossa valmistuksesta, käyttöönotosta tai käyttövaikutuksesta. Kolmantena tasona on dokumentaatio, kuten arkisto-, kuva- ja kirjallisuusmateriaalit, jotka voivat antaa tietoja esineestä.
Kulttuurihistorialliset museot tekevät kuitenkin tutkimusta myös muualla kuin itse museorakennuksessa. Museoilla on perinteisesti ollut laajaa ja monipuolista osaamista muun muassa rakennustutkimuksesta, jonka tavoitteena on ollut usein ulkomuseon perustaminen. Museot ovat Suomessa tehneet esimerkiksi kunnittaisia ja maakunnallisia inventointeja, joissa ne ovat keränneet tietoa kulttuurihistoriallisesti merkittävistä kohteista.
Pertti Karppisen kilpavene Urheilumuseossa.
Lennart Philipson

Lennart Philipson (1929–2011) oli biologi ja akateemikko. Lennart Philipson palveli Euroopan molekyylibiologian laboratorion EMBL:n pääjohtajana vuosina 1982–1993. Hänet nimitettiin Suomen Akatemian ulkomaiseksi akateemikoksi vuonna 1997. Philipson teki merkittävää tutkimusta genetiikan, virologian ja molekyylibiologian alalla.
Hän on ollut Academia Europæan jäsen vuodesta 1991.
Libanonin sota 1982

Libanonin sota oli Israelin hyökkäys Libanoniin maan sisällissodan aikana vuonna 1982. Maahan edenneet Israelin asevoimat vetäytyivät vasta vuonna 1985 kalliiksi tulleen miehityksen jälkeen. Israel epäonnistui suurimmassa osassa tavoitteissaan, joita olivat esimerkiksi Palestiinan vapautusjärjestö eli PLO:n tuhoaminen ja Syyrian pakottaminen vetäytymään Libanonista. PLO joutui siirtymään Tunisiaan, mutta itse järjestö ei tuhoutunut.
Sodan aikana Israel tuki Libanonin maroniittien falangistiliikettä ja kristittyä Etelä-Libanonin armeijaa, joiden vastustajia olivat vasemmistolaiset muslimit ja PLO.
Tausta > Libanonin sisällissota

Libanonin sisällissota alkoi vuonna 1975 maan pääosin oikeistolaisten maroniittikristittyjen ja vasemmistolaisten muslimien välillä. Sotaan otti pian osaa myös useita maan ulkopuolisia tahoja. Jasser Arafatin johtama Palestiinan vapautusjärjestö eli PLO oli asettunut Libanoniin 1970-luvun alussa ja toimi pitkälti maan hallituksesta riippumatta. Sotaan he liittyivät vuonna 1976 vasemmistomuslimien kanssa  kristittyjä vastaan. Vasemmisto sai tukea myös Irakista ja Libyasta. Sodan jatkuessa alkoi näyttää siltä, että maroniitit olisivat häviämässä. Hafiz al-Assadin johtamassa Syyriassa kehitys herätti huolta, sillä maan pelättiin jakautuvan palestiinalaisten johtamaan osaan ja Israelille myötämieliseen pieneen maroniittivaltioon. Kesällä 1976 maa liittyi sotaan maroniittien puolella estääkseen heidän tappionsa sisällissodassa, jonka ohella vahvistettaisiin maan vaikutusvaltaa sen omalla lähialueella.
Syyrian asevoimat olivat paikallisiin joukkoihin nähden ylivoimaiset, mutta tilanne ei silti johtanut välittömään ratkaisuun. Maroniittien falangistien johtaja Bashir Gemayyel päätti yrittää houkutella Israelin mukaan sotaan. Israelissa valtaan oli noussut Likud, jonka asenne sekaantumiselle oli aikaisempia hallituksia myötämielisempi. Maa oli jo tukenut joitakin tahoja, kuten Etelä-Libanonissa toimineen majuri Sa'ad Haddadin kristittyä yksityisarmeijaa (Etelä-Libanonin armeija), joka oli julistanut hallitsemansa alueen Vapaaksi Libanoniksi vuonna 1979. Operaatio Litani oli ollut puolestaan Israelin suora isku PLO:n tukikohtia vastaan. Iskun takia Yhdistyneet kansakunnat olivat asettaneet Libanonin ja Isralelin välille rauhanturvajoukon eli UNIFIL.
Gemayyel yritti provosoida Israelia aiheuttamalla maroniittien ja Syyrian asevoimien välisiä yhteenottoja keväällä 1981, mutta Israel tyytyi vielä vain ilmaiskuihin. Kesällä Israelin ilmavoimien iskut PLO:ta vastaan aiheuttivat raketti-iskuja Israeliin. Kohteeksi joutui esimerkiksi Kirjat Shmona. Raketti-iskujen provosoiminen lienee ollut Israelin ilmaiskujen tarkoituksenakin, jotta saataisiin aikaan sotaan johtava kierre. Hankkeen taustalla vaikuttivat etenkin Israelin pääministeri Menachem Begin ja puolustusvoimien komentaja Rafael Eitan. Tilanne päättyi kuitenkin hetkeksi Yhdysvaltojen välittämään aselepoon.
Tausta > Sotasuunnitelma

Iskujen jälkeen Israelin puolustusministeriksi nousi Ariel Sharon, joka myös pyrki määrätietoisesti sotaan. Israelissa valtasi alaa ajatus niin sanotusta ennalta ehkäisevästä sodasta, jonka tarkoituksena oli kohentaa Israelin strategista asemaa ympäröiviin arabimaihin nähden. Välitön syy oli PLO:n tekemien iskujen lopettaminen ja järjestön ajaminen Libanonista. Etenkin Sharonilla oli kunniahimoisempi tavoite, kuin pelkästään järjestön ajaminen Israelin rajan tuntumasta. PLO:n joukot ja päämaja tuhottaisiin, minkä lisäksi Libanonissa valtaan nostettaisiin Israelille myötämielinen hallitus. PLO:n kukistuminen Libanonissa saattaisi johtaa sen heikentymiseen Israelin miehittämällä Länsirannalla ja Gazan kaistalla. Israelissa sen tilalle uskottiin nousevan maltillisempi rauhansopimukselle ja pakolaiskysymykselle Israelin kannalta avomielisempi johto. Tilanne oli otollinen toiminnalle kansainvälisesti. Egyptin kanssa oli saatu jonkin aikaa aikaisemmin rauhansopimus ja Irak ei voisi osallistua sotaan Irakin–Iranin sodan takia. Syyria tuki Irania pilaten suhteensa Irakiin ja joutuen jakamaan huomiotaan Israelista ja Libanonista Irakin vastaiselle rajalle. Yhdysvalloissa valtaan oli noussut Ronald Reaganin hallitus, jonka uskottiin asettuvan hyökkäyksen puolelle jos Yhdysvallat uskoisi hyökkäyksen olevan rajallinen.
Israelin hyökkäyssuunnitelman yksityiskohdista tiesivät etukäteen vain Sharon, Begin, Eitan ja ulkoministeri Jitzhak Shamir. Laajemmin suunniteltaessa yhteistyötä tehtiin Libanonin maroniittien kanssa. Bashir Gemayyel asettui ehdolle maansa presidentiksi vuonna 1981 ja vaati Syyriaa poistumaan Libanonista. Talvella 1982 tehtiin vielä sopimus sodan tavoitteista, koordinoinnista ja tulevasta rauhansopimuksesta falangistien kanssa.
Suunnitelmien lisäksi Israel tarvitsi muodollisen oikeutuksen hyökkäykselleen Libanoniin. Ongelma oli, että PLO ja Israelin pohjoisraja olivat varsin rauhallisia sitten Yhdysvaltojen välittämän aselevon. PLO:n vihollinen Abu Nidal-liike yritti 3. kesäkuuta 1982 murhata Israelin Ison-Britannian lähettilään Shlomo Argovin. Begin ja Eitan torjuivat tiedustelupalvelun tiedot Abu Nidalin syyllisyydestä ja vaativat sen sijaan kostoa PLO:lle. Israel päätti iskeä PLO:n tukikohtaan Beirutissa ja yleinen ymmärrys oli, että mahdollista kostoiskua seuraisi suora sota.
Sota > Eteneminen

Israelin ilmavoimat iskivät 4. kesäkuuta 1982 Beirutiin ja PLO tulitti raketteja Pohjois-Israeliin. 5. kesäkuuta Israelin hallitus päätti sodan alkamisesta seuraavana päivänä eli sanotusta operaatiosta "Rauha Galileaan", jonka virallinen tarkoitus oli olla rajallinen hyökkäys Libanoniin. Begin antoi vielä muutamaa päivää myöhemminkin ymmärtää Israelin pyrkivän etenemään vain 40 kilometriä rajasta samaan aikaan, kun epävirallinen suunnitelma vaati aina Beirutiin asti etenemistä.
Sodan alkaessa 6. kesäkuuta Israelin asevoimille aiheutui huomattavia ongelmia siitä, että yhtä aikaa jouduttiin noudattamaan virallisia ja epävirallisia suunnitelmia. Beginin vielä puhuessa rajallisesta sodasta maan asevoimat ottivat yhteen Syyrian asevoimien kanssa Libanonissa. Syyrian huomattavat Neuvostoliitosta hankitut ilmatorjuntaohjukset tuhottiin helposti Bekaan laakson alueella. Iskuja tehtiin myös itse Syyrian puolella ilmatorjuntaa vastaan. Samaan tapaan selvän tappion Israelin ilmavoimille kärsivät myös Syyrian ilmavoimat neuvostovalmisteisine hävittäjineen. Tuolloin näitä yhteenottoja pidettiin huomattavana itäisen ja läntisen teknologian välisen paremmuuden vertailuna. Neuvostoliittoa kauhistutti yhteenoton selvä lopputulos lännen hyväksi.
Neuvostoliitto oli vastannut sodan puhkeamiseen aloittaen uuden sotilaskaluston toimittamisen Syyriaan. Yhdysvalloissa alettiin puolestaan pelätä sodan laajenevan Neuvostoliiton sekaantumisen takia täysimittaiseksi ja maan asenne muuttui sodan vastaiseksi. Syyria ja Israel saivat kuitenkin nopeasti aikaan aselevon. Israelissa hallitusta syytettiin sen hyväksymisestä liian aikaisin ja arabimaailmassa Syyriaa syytettiin palestiinalaisten jättämisestä oman onnensa nojaan. Syyrian joukkoja jäi vielä Bekaan laaksoon ja Beirutiin. Itse sota Libanonissa ei loppunut Syyrian ja Israelin tulitaukoon.
Sota > Beirutin piiritys

Israelin asevoimat olivat edenneet nopeasti Beirutin tuntumaan, jossa suunnitelmien mukaisesti kohdattiin maroniittien joukot. PLO oli jäänyt loukkuun Länsi-Beirutiin. Alkuperäisen suunnitelman mukaan maroniitit valtaisivat Länsi-Beirutin, mutta Gemayyel selitti nyt tämän huonontavan hänen mahdollisuuksiaan presidentinvaaleissa, jotka oli tarkoitus järjestää elokuussa. Israelissa Sharon vaati hallitukselta lupaa vallata Länsi-Beirut Israelin joukoilla, mutta sodan vastustus oli kasvanut tällä välin nopeasti. Libanonissa PLO:ta ja Syyriaa vaadittiin puolestaan vetäytymissuunnitelmaa verenvuodatuksen lopettamiseksi. PLO ja Syyria taipuivat lopulta PLO:n johdon siirtyessä Tunisiaan. Gemayyel nousi presidentiksi 23. elokuuta. Pian kävi selväksi, että maroniitit eivät olleet suunnitelmista huolimatta myöskään valmiita rauhaan Israelin kanssa. Rauhan pelättiin suututtavan maan muslimit. Gemayyel itse murhattiin kuukausi valitsemisensa jälkeen. Tarkoituksena oli kuitenkin vielä Israelin ja falangistien yhteinen operaatio Beirutissa muutamien vielä olemassa olleiden PLO:n pesäkkeiden kukistamiseksi.
Gemayyelin oli murhauttanut Syyria, joka hävittyään suorissa yhteenotoissa oli nyt alkanut käymään sotaa epäsuorasti libanonilaisia ryhmittymiä hyväkseen käyttäen. Israelin asevoimat päättivät hallituksen tahdon vastaisesti lopulta Länsi-Beirutiin etenemisestä. Beirutissa piiritettiin palestiinalaisten pakolaisleirit Sabra ja Shatila. Israelilaiset pyysivät falangisteja puhdistamaan leirit, ja hyökkäys alkoi 16. syyskuuta. Lopputuloksena oli Sabran ja Shatilan verilöyly, jossa kuoli vähintään satoja PLO:n taistelijoita ja siviilejä. Verilöylyllä falangistit kostivat Gemayyelin murhan ja palestiinalaisten siirtymisen maroniitteja vastaan sisällissodan aikana. Israelin asevoimat eivät puuttuneet tapahtumiin, vaikka se oli saanut ennalta siitä varoittavia vihjeitä. Verilöyly johti mittavaan arvosteluun ulkomailla.
Sota > Miehitys

Israelin kannalta sota Libanonissa alkoi muuttua yhä tukalammaksi. PLO ei ollut tuhoutunut ja nyt Israelin joukkoja vastaan iskuja teki myös Hizbollah. Syyrian asevoimat olivat jääneet Libanoniin. Begin erotti Ariel Sharonin, koska hän oli tyytymätön Sabran ja Shatilan tilanteen hoitamiseen ja Begin itse erosi loppukesästä 1983. Hieman aikaisemmin Yhdysvaltain diplomatian ajama rauhansoipimus Libanonin kanssa kariutui. Joukkojen ylläpito Libanonissa oli hyvin kallista ja vei vei 30 % puolustusbudjetista. Pääministeriksi nousi Israelissa vuonna 1984 työväenpuolueen Shimon Peres. Talvella 1985 Israelin hallitus päätti lopulta yksipuolisesta vetäytymisestä Libanonista, mutta jäi silti miehittämään kapeaa turvavyöhykettä, jolla myös Etelä-Libanonin armeija jatkoi toimintaansa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Libanonin sota 1982 Wikimedia Commonsissa
Arabien–Israelin konflikti
| n k Israelin historia |
| --- | --- | --- |
| Israelin maa |  Israelin esihistoria  Israelin ja Juudan historia  Juutalaiset  Sionismi  Alija  Tel Aviv (1917)  Viisi sopimusta: McMahon–Husain-sopimus (1915–16)  Sykes–Picot-sopimus (1916)  Balfourin julistus (1917)  Weizman–Feisalin sopimus (1919)  Feisal–Frankfurter-sopimus (1919)  Palestiinan brittiläinen mandaatti  Transjordania (1921)  Valkoinen paperi (1939)  Kuolleenmeren kääröt  |  |
| Itsenäinen Israel |  YK:n jakosuunnitelma  Israelin itsenäisyysjulistus  Juutalainen pakolaisuus arabimaista  Arabien–Israelin konflikti Israelin–Palestiinan konflikti  Israelin itsenäisyyssota (1948–49)  Suezin kriisi (1956)  Fatah ja Palestiinan vapautusjärjestö  Kuuden päivän sota (1967)  Jom kippur -sota (1973)  Camp Davidin rauha (1978)  Operaatio rauha Galileaan (1982)  Sabra ja Shatila  Ensimmäinen intifada  Oslon rauhanprosessi (1993–2000)  Israelin ja Jordanian rauhansopimus (1994)  Toinen intifada  Tiekartta (2003)  Libanonin sota 2006  Dimonan ja Nahal Sorekin tutkimuslaitokset  Mossad  Kibbutsit ja Mošavit  Operaatio Mooses  Mordechai Vanunu  Juutalaisten pakolaisuus Venäjältä (1989)  Jitzhak Rabinin salamurha (1995)  |  |
| Nyky-Israel |  Juutalaissiirtokunnat  Länsiranta Juudean ja Samarian hallintoalue  Gazan kaista  Jerusalem Länsi-Jerusalem  Itä-Jerusalem  Golanin kukkulat  |  |
Sisällissodan vaurioita Marttyyrien aukiolla Beirutissa vuonna 1982.
Joukkojen liikkeet 1982.
Palava syyrialainen panssarivaunu kesäkuussa 1982.
PLO:n asemasta nousevaa savua.
Walt Rostow

| Walt Rostow |
| --- | --- |

Yhdysvaltain 7. kansallisen turvallisuuden neuvonantaja
 1. huhtikuuta 1966 – 20. tammikuuta 1969  
Presidentti:  Lyndon B. Johnson
Edeltäjä:  McGeorge Bundy
Seuraaja:  Henry Kissinger
Henkilötiedot
Syntynyt: 7. lokakuuta 1916 New York City, New York, Yhdysvallat
Kuollut: 13. helmikuuta 2003 (86 vuotta) Austin, Texas, Yhdysvallat
Puoliso:  Elspeth Davies
Lapset:  2
Tiedot
Puolue:  demokraatit
Tutkinnot:  Yalen yliopisto Balliol College
Walt Whitman Rostow (7. lokakuuta 1916 – 13. helmikuuta 2003) oli yhdysvaltalainen politiikan teoreetikko ja taloushistoriantutkija, joka toimi John F. Kennedyn ja Lyndon B. Johnsonin kausilla kansallisena turvallisuusneuvonantajana.
Rostowin katsotaan vaikuttaneen selvästi Yhdysvaltain politiikkaan Kaakkois-Aasiassa 1960-luvun aikana Kennedyn ja Johnsonin hallinnoissa. Hän oli jyrkkä kommunismin vastustaja ja kapitalismin puolestapuhuja. Rostow tuki Yhdysvaltain osallistumista Vietnamin sotaan. Häneltä on peräisin tunnettu sitaatti, jonka mukaan Vietnam pitäisi pommittaa kivikaudelle.
Taloushistorioitsijana Rostow kirjoitti erityisesti edistääkseen markkinataloutta kehitysmaissa. Hänet tunnetaan parhaiten vuonna 1960 julkaistusta kirjastaan The Stages of Economic Growth: A non-communist manifesto (1959, suomennos nimellä Taloudellisen kasvun vaiheet). Kirja on edelleen luettu yhteiskuntatieteellinen teos, joka kuvaa valtioiden taloudellisia kehitysvaiheita.
Rostow ja presidentti Lyndon Johnson
Kirjat

"Investment and the Great Depression", 1938, Econ History Review
Essays on the British Economy of the Nineteenth Century, 1948.
"The Terms of Trade in Theory and Practice", 1950, Econ History Review
"The Historical Analysis of Terms of Trade", 1951, Econ History Review
The Process of Economic Growth, 1952.
The Dynamics of Soviet Society (with others), Norton and Co. 1953, slight update Anchor edition 1954.
"Trends in the Allocation of Resources in Secular Growth", 1955, in Dupriez, editor, Economic Progress
An American Policy in Asia, with R.W. Hatch, 1955.
"The Take-Off into Self-Sustained Growth", 1956, EJ
A Proposal: Key to an effective foreign policy, with M. Millikan, 1957.
"The Stages of Economic Growth", 1959, Econ History Review (suom. Taloudellisen kasvun vaiheet)
The Stages of Economic Growth: A non-communist manifesto, 1960.
Politics and the Stages of Growth, 1971.
How it All Began: Origins of the modern economy, 1975.
The World Economy: History and prospect, 1978.
Why the Poor Get Richer and the Rich Slow Down: Essays in the Marshallian long period, 1980.
Theorists of Economic Growth from David Hume to the Present, 1990.
Viidennen asteen yhtälö

Algebrassa viidennen asteen yhtälö on polynomiyhtälö, jossa esiintyvän tuntemattoman muuttujan korkein asteluku on viisi eli on muotoa:
Toisin kuin asteluvultaan tätä pienemmillä polynomiyhtälöillä, viidennen ja sitä korkeamman asteen yhtälöillä ei ole kompleksilukujen joukossa yleistä ratkaisukaavaa, joka olisi lausuttavissa kertoimien a, b, c, d ja e äärellisenä juurilausekkeina (tämä ei tarkoita sitä, etteikö tällaista ratkaisua ole joillekin viidennen asteen yhtälöille). Tämä nähdään esimerkiksi siitä, että polynomin
Galois'n ryhmä Q:ssa on S5, joka ei ole ratkeava. Ratkaisukaavan löytymättömyyden todisti norjalainen matemaatikko Niels Henrik Abel vuonna 1824.
Kysymyksen täsmennys

Koko kysymyksenasettelu voidaan ymmärtää monella tavalla väärin.
Ensinnäkin ratkaisu on olemassa, kyse on vain ratkaisun muodosta. Kun yhtälö on viidettä tai yleisemmin paritonta astetta, yhtälön ratkaisuista ainakin yksi on sitä paitsi reaaliluku.
Toiseksi tarkka likiarvo ratkaisuille ei ole erityisen vaikea laskea. Yksinkertaisesti joskin tehottomasti reaalilukuratkaisun löytää puolitushaulla.
Kolmanneksi on selvää, että joillakin yhtälöillä ratkaisu on esitettävissä juurenoton ja peruslaskutoimitusten avulla; yhtälön  x^{5}-2=0 ratkaisu on tietenkin  {\sqrt[{5}]{2}}. Tosin juurtamalla ratkeavia 5. asteen yhtälöitä on tietyssä mielessä äärettömän vähän verrattuna ratkeamattomiin.
Neljänneksi on tarkennettava ratkaisu äärelliseen määrään laskutoimituksia. Seuraava todistus ei estä mahdollisen äärettömän ketjujuurtamisen avulla saatavan ratkaisun mahdollisuutta.
Lopuksi juurenotto on vain yksi funktio, eikä missään periaatteellisessa erikoisasemassa. Muiden funktioiden avulla viidennen asteen yhtälökin on ratkaistavissa.
Ratkeamattomuustodistuksen päälinja

Ratkeamattomuutta ei voi todistaa tutkimalla yhtä juurta kerralla, vaan ideana on tutkia kaikkia juuria kerralla. Epämuodollisesti kuvaten viidennen asteen yhtälön viisi juurta voivat muodostaa solmun, joka ei juurenotoilla aukea. Neljästä juuresta ei saada solmua joka ei aukeisi, jonka vuoksi 4. asteen yhtälölle on yleinen ratkaisukaava.
Todistuksessa tarvitaan kahta algebrallista rakennetta: kuntaa ja ryhmää. Ongelma siirretään ensin polynomista kuntiin ja kuntalaajennuksiin. Kuntalaajennuksiin voidaan määritellä automorfismeja, ja nämä muodostavat ryhmän.
Jotkut ryhmät ovat vaihdannaisia, toiset eivät. Jokainen juurenotto vastaa kuntalaajennusta. Tällaista kuntalaajennusta vastaava ryhmä ei ole välttämättä vaihdannainen, mutta se voidaan tietyllä tapaa nähdä kootuksi vaihdannaisista osista. Näin juurenottojen ketjua vastaava kuntalaajennusten ketjukin koostuu vaihdannaisista osista. Tällaista vaihdannaisista osista koostuvaa ryhmää kutsutaan ratkeavaksi. Voidaan todistaa, että jotkut ryhmät eivät ole ratkeavia, eli niitä ei voi koota vaihdannaisista osista. Toisaalta voidaan polynomin määräämän kuntalaajennuksen automorfismien ryhmä laskea tietämättä juuria, ja jos se osoittautuu olevan ratkeamaton ryhmä, ei vastaavan polynomin juuria voi esittää peruslaskutoimitusten ja juurtamisten avulla.
Ratkeamattomuustodistuksen päälinja > Polynomista kuntalaajennuksiin: juurikunta

Kunta on epäformaalisti kuvattuna neljän peruslaskutoimituksen suhteen suljettu joukko, jossa osittelulaki pätee. Esimerkiksi rationaaliluvut ovat kunta.
Myös joukko  \{a+b{\sqrt {2}}\mid a,b\in \mathbb {Q} \} on kunta, siis suljettu laskutoimitusten suhteen. Ensimmäisenä käännetään väite "yhtälön  x^{2}-2x-1=0 ratkaisut ovat  1\pm {\sqrt {2}}" muotoon "Yhtälön  x^{2}-2x-1=0 juuret löytyvät kunnasta  \{a+b{\sqrt {2}}\mid a,b\in \mathbb {Q} \}, joka on kunnan  \mathbb {Q}  laajennus".