Gamal Abdel Nasser
Egyptin johdossa > Nasserismi

Nasserin hallintoa Egyptissä leimasi Suezin kriisin jälkeen huomattava kehitysoptimismi. Neuvostoliitto rahoitti Assuanin padon rakennuttamisen suurena kansallisena hankkeena. Egyptin kansallinen radio välitti karismaattisena puhujana pidetyn Nasserin puheita ja vaikka läheskään kaikilla egyptiläisillä ei ollut radiovastaanottimia, radiota kuunneltiin esimerkiksi kahviloissa. Nasser oli paitsi egyptiläinen sankari, mutta hänestä tuli hyvin suosittu hahmo myös arabimaailmassa yleisesti. Hänestä tuli panarabialaisen liikkeen keulakuva. Panarabialainen liike ei ollut erityisen suosittu Egyptissä, mutta sillä oli laajaa kannatusta muissa arabimaissa, kuten Syyriassa. Helmikuussa 1958 luotiin hieman yllättäen niin sanottu Yhdistynyt arabitasavalta Syyrian ja Egyptin välillä. Aloite oli tullut syyrialaisilta ja Nasser oli aluksi empinyt siihen suostumista. Myös Irakin oli alkujaan ollut tarkoitus liittyä tähän valtioliittoon, mutta tämä ei toteutunut. Pohjois-Jemenistä tuli sen muodollinen jäsen. Lopulta monin tavoin ongelmallinen valtioliitto romahti vuonna 1961 vallankaappaukseen Damaskoksessa.
Valtioliiton romahdus ei ollut lopulta suurempi takaisku Nasserin suosiolle Egyptissä. Hän ryhtyi muihin ulkopoliittisiin seikkailuihin. Pohjois-Jemenissä syrjäytettiin maan kuningas syyskuussa 1962. Vallankaappaajat olivat nasseristeja. Vallasta syrjäytetty kuningas aloitti kuitenkin kannattajineen Pohjois-Jemenin sisällissodan tukijoinaan Nasseria vastustaneet kuningashuoneet Jordaniasta ja Saudi-Arabiasta. Nasser päätti sekaantua asioihin tasavaltalaisten puolella. Huipussaan Jemenissä oli 70 000 sotilasta, mutta sota osoittautui hyvin hankalaksi ja valtavaksi rasitukseksi valtion kassalle. Muuten ulkopolitiikassa Nasserin asehankinnat kasvattivat Neuvostoliiton vaikutusvaltaa Egyptissä. Toisaalta Nasser piti myös selvää etäisyyttä itäblokkiin. Vaikka julkisuudessa hehkutettiin hyviä suhteita Neuvostoliittoon, samalla maan omia kommunisteja vainottiin mahdollisena uhkana Nasserin hallinnolle.
Nasserin tavoitteet maan sisäpolitiikassa toteutuivat paremmin. Hänen ajamansa politiikka oli 1960-luvun vaihteessa saanut selvän sosialistisen ilmeen. Tähän lukeutui valtiokeskeisyys, sekularismi ja suunnitelmatalous. Egyptissä siirryttiin myös Arabisosialistisen liiton johtamaan yksipuoluejärjestelmään. Puolue oli ennen kaikkea Nasserin työkalu oman valtansa lujittamiseksi. Parlamentti toimi vain kumileimasimena presidentille. Taloudellinen kansallistaminen jatkui ja se ei koskenut enää vain ulkomaalaisia omistuksia. Kansallistaminen ei herättänyt itsessään suurempaa vastustusta, koska se kohdistui etenkin harvalukuiseen eliittiin ja heistä etenkin suurmaanomistajiin. Suurin osa egyptiläisistä ei omistanut entuudestaan maata, saatikka sitten osakkeita suurissa yrityksissä. Kansallistamisen lisäksi Nasserin keskeinen tavoite oli Egyptin teollistaminen. Hän käynnisti useita eri kunnianhimoisia hankkeita. Hilwanista tuli teollisuuskeskus, jonka tuotteisiin lukeutuivat esimerkiksi italialaisten Fiat-autojen Nasr-nimellä kulkeneet kopiot. Usein hankkeisiin syötetyt rahat katosivat tehottomuuden ja korruption takia, mutta silti lopputuloksena oli kansan kipeästi kaipaamia työpaikkoja.
Islamistinen Muslimiveljeskunta oli ollut Egyptin vallankumouksen aikana Nasserin ja vapaiden upseerien liittolainen. Välit olivat kuitenkin rikkoutuneet vuonna 1954 kun eräs sen jäsenistä oli yrittänyt murhata Nasserin. Nasser ryhtyi murskaamaan veljeskuntaa ja esimerkiksi sen johtohahmo ja ideologi Sajjid Qutb hirtettiin vuonna 1966.