stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Savukosken lukio

| Savukosken lukio |
| --- | --- |
Sijainti:  Sauherrantie 23B, 98800 Savukoski
Koordinaatit:  67.2872°N, 28.1714°E
Tyyppi:  suomenkielinen lukio
Perustettu:  1976
Rehtori:  Minerva Rannila
Oppilaita:  12 (2018)
Verkkosivut
Savukosken lukio on pieni Lapin maakunnan Savukosken kirkonkylän koulukeskuksessa toimiva lukio. Se on oppilasmäärältään Suomen pienimpiä; vuonna 2018 lukiota kävi vain 12 oppilasta. Lukion kanssa samassa rakennuksessa toimii Korvatunturin koulu (luokka-asteiden 0-9 yhtenäiskoulu) ja samasta pihapiiristä löytyy myös Savukosken kirjasto.
Savukosken lukio on pärjännyt useassa oppilaiden osaamisen kehittymistä mittaavassa lukiovertailuissa hyvin. Koulu sijoittui STT:n kevään 2020 lukiovertailussa viidenneksi Suomen pienten, alle 50 ylioppilaskokelaan lukioiden ryhmässä. Tulos perustui vain kahden keväällä 2020 valmistuneen ylioppilaan opintomenestykseen. Osaltaan tulos kuvastaa lukio-opetuksen hyvää tasoa. Tässä lukiovertailussa mitataan osaamisen kehittymistä tarkastelemalla oppilaiden ylioppilaskirjoitusten arvosanoja verrattuna lukion sisäänpääsykeskiarvoihin kolme vuotta aiemmin. Verrattaessa lukiosta valmistuneiden ylioppilasarvosanoja absoluuttisella asteikolla, on lukion sijoitus on pienestä oppilasmääerästä johtuen vaihdellut paljon. Lukio on kuitenkin sijoittunut useana vuotena valtakunnallisesti Lapin parhaimpien lukioiden joukkoon.
Aiheesta muualla

Mirja Aarrevaara (2009): Savukosken lukio 30 vuotta 1976-2006. ISBN 978-952-92-5719-5.
Adolphe Sax

Adolphe Sax
Antoine-Joseph ”Adolphe” Sax (6. marraskuuta 1814 Dinant, Belgia – 4. helmikuuta 1894 Pariisi, Ranska) oli belgialainen soitinten suunnittelija. Käytetyin hänen keksimistään soittimista on saksofoni. Muita hänen soittimiaan ovat muun muassa saxotromba, saxtorvi ja saxtuuba.
Sax syntyi Dinantissa. Myös hänen isänsä Charles-Joseph Sax suunnitteli soittimia. Adolphe Sax aloitti soitinsuunnittelun jo nuorella iällä. Hän myös opiskeli huilun ja klarinetin soittoa Brysselissä. 20-vuotiaana Sax kehitti nykyisen kaltaisen bassoklarinetin. Vuonna 1841 hän muutti Pariisiin. Vuonna 1867 hän pääsi opettajaksi Pariisin konservatorioon.
Saxin suunnittelemia soittimia

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| Saksofoni | Saxtromba | Saxtorvi | Saxtuuba |
Savonranta

| Savonranta> Entinen kunta – nykyiset kunnat: Savonlinna |
| --- | --- |

 vaakuna :  sijainti 
Sijainti:  62°10′25″N, 029°12′25″E
Lääni:  Itä-Suomen lääni
Maakunta:  Etelä-Savon maakunta
Seutukunta:  Savonlinnan seutukunta
Kuntanumero:  741
Hallinnollinen keskus:  Savonrannan kirkonkylä
Perustettu:  1868
Kuntaliitokset:  Osa Heinävedestä (1918), Osia Enonkoskesta ja Säämingistä (1922), Osa Kerimäestä (1924)
Liitetty:  2009
– liitoskunnat:  Savonlinna Savonranta
– syntynyt kunta:  Savonlinna
Pinta-ala:  568,18 km²  (1.1.2008)
– maa:  384,11 km²
– sisävesi:  184,07 km²
Väkiluku:  1 155   (31.12.2008)
– väestötiheys:  3,01 as./km² (31.12.2008)
Ikäjakauma:  2007 
– 0–14-v.:  10,4 %
– 15–64-v.:  62,7 %
– yli 64-v.:  26,9 %
Savonranta on Etelä-Savon maakunnan Savonlinnan kaupungin itäosissa sijaitseva pitäjä. Se on osa Savonlinnan seutukuntaa. Se oli ennen vuoden 2009 alussa tapahtunutta kuntaliitosta oma kuntansa. Kunnassa asui 1 155 ihmistä, ja sen pinta-ala oli 568,18 km², josta 184,07 km² oli sisävesiä. Väestötiheys oli 3,01 asukasta/km².
Savonrannan naapurikuntia olivat Enonkoski, Heinävesi, Kerimäki, Kitee, Liperi ja Rääkkylä.
Kyliä

Hanhijärvi, Hankavaara, Lapinlahti, Paasniemi, Pirttimäki, Säimen, Rönkönvaara, Turtianniemi, Oriniemi, Leivola, Vuokala (Kirkonkylä)
Naapurikunnat

Heinävesi (Pohjois-Karjala), Enonkoski (Etelä-Savo), Kerimäki (Etelä-Savo), Kitee (Pohjois-Karjala), Rääkkylä (Pohjois-Karjala) ja  
Liperi (Pohjois-Karjala).
Historia

Esihistoriallisella ajalla asutusta on ollut Kolovedellä ja Linnosaaressa.
Keskiajalla Savonrannan seutu oli savolaisten, lähinnä sääminkiläisten ja rantasalmelaisten, kaskeamis- ja kalastusalueena. Pysyvä asutus alkoi vakiintua 1730-luvulla. Hallinnollisesti Savonranta oli suurimmaksi osaksi osa Sääminkiä, vuodesta 1647 Kerimäkeä. Joitakin nykyisen kunnan alueita kuului myös Rantasalmeen (1554–1852) ja Heinäveteen (1852–1917, Pirttimäki ja Leivola). Savonrannan kunta itsenäistyi vuonna 1882.
Savonrannan evankelisluterilainen seurakunta liitettiin vuonna 2007 Kerimäen seurakuntaan. Vuonna 2009 Savonrannan kirkkopiiri (Arkistoitu – Internet Archive) siirrettiin Savonlinna-Säämingin seurakuntaan.
1980-luvulla jokaiselle Savon silloiselle kunnalle äänestettiin omat nimikkoruoat. Savonrannan perinneruoaksi valittiin ”mehokas”, eli hapanleipätaikinaan tehty perunakukko. Myöskin kaalinlehdellä paistettu hapanrieska maidosta ja ohrajauhosta on suosittu eväs.
Paikallisia yrityksiä

Savonrantalaisia yrityksiä oli muun muassa Darekon-Electro, muuttanut Savonlinnaan, ja vuolukiviuuneja valmistava Polarstone.
Vauvapalkkio

Vähäisestä syntyvyydestä johtuen kunnanhallitus päätti joulukuussa 2006, että jokainen kunnassa syntyvä lapsi sai 20 000 euroa. Summa maksetaan 2 000 euron vuosittaisina lapsilisinä kymmenvuotiaaksi saakka edellyttäen lapsen asumisen paikkakunnalla sen kymmenen vuoden ajan, jona summa maksetaan.
Kuntaliitos Savonlinnaan ja aiemmat osakuntaliitokset

Savonrannan kunta liittyi Savonlinnaan vuoden 2009 alussa. Liitoksen toteutuminen oli alkuun ollut epävarmaa, sillä kunnilla ei ollut yhteistä kuntarajaa. Sisäasiainministeriössä ei myöskään ollut hyväksytty keinotekoisia rajakäytäviä kahden eksklaavin välille. Savonrannan kunnanvaltuusto päätti 28. helmikuuta 2008 äänin 12–4, että Savonrannan ja Savonlinnan välinen yhdyskäytävä muodostetaan niin sanottua pohjoista reittiä pitkin lohkaisemalla alueet pelkästään Enonkosken kunnasta ja myöhemmin päätettiin, että Enonkoskelle maksetaan ”huoltokäytävän” viemästä alueesta 100 000 euron kertakorvaus. Savonrannan kunnanhallituksen puheenjohtajan mukaan käytävän kuntarakennetta eheyttävä vaikutus on vähäinen, mutta kuitenkin paras vaihtoehto yksittäisten kuntalaisten ja seudullisen yhteistyön kannalta. Keskustan ryhmän edustaja ja valtuuston puheenjohtaja myös iloitsi siitä, että kolmen maaseutukunnan liitos ei toteutunut.
Savonranta sijaitsi Etelä-Savon ja Pohjois-Karjalan rajamailla ja monet pohjoisosien asukkaat käyvät asioimassa lähimpänä sijaitsevassa Joensuussa ja vastaavasti eteläosista sekä Vuokalan taajamasta katsoen Savonlinna on luonteva asiointisuunta. Liitossuunnitelmissa vaihtoehtoina olivat yhdistyminen Kerimäen, Punkaharjun ja Savonrannan kesken, kunnan alueen jakaminen useampaan kuntaan sekä liitos pelkästään Savonrannan ja Savonlinnan välillä. Toteutunutta liitosta kritisoitiin sillä että velkainen Savonranta liittyy velkaiseen Savonlinnan kaupunkiin, kunnallisveroprosentti ja maksut nousevat sekä sillä että alueesta tulee käytännössä eksklaavi.
Aiemmin toteutettuja osakuntaliitoksia olivat Pirttimäen ja Leivolan kylien liittäminen Heinävedestä Savonrantaan vuoden 1918 lopussa.
Nähtävyyksiä

Koloveden kansallispuisto on saimaannorpan kotivesiä, luonnontilaista saaristoluontoa ja eteläsuomalaista metsäluontoa. Koloveden kansallispuisto perustettiin vuonna 1990 suojelemaan Saimaan saaristoluontoa, saimaannorpan elinympäristöä ja eteläsuomalaista metsäluontoa. Puiston pinta-ala on 2 300 ha. Koloveden alueella on liikkunut ihmisiä jo kivikauden aikana. Näistä muinaisista eränkävijöistä kertovat Ukonvuoren ja puiston tuntumassa sijaitsevien Havukka- ja Vierunvuoren jyrkkiin seinämiin maalatut hirvi- ja ihmishahmot, joilla on ikää noin 5000 vuotta.
August Bomanin suunnittelema ja Petteri Holopaisen rakentama Savonrannan kirkko valmistui 1863. Alttaritaulun Jeesus ristillä on maalannut Niko Makkonen (1903). Laskettelukeskus Lekotti, jossa neljä valaistua rinnettä, rinnepituus 650 m ja korkeusero 75 m. Säimenessä sijaitseva 1880-luvulla rakennettu mylly, jossa on nykyään kotiseutumuseona.
Orivirran saarroksi kutsutun 1500-luvulla rakennetun linnakkeen jäännökset sijaitsevat kuntakeskuksen välittömässä läheisyydessä Linnosaaressa. Linnoituksen rauniot hävisivät suureksi osaksi, mutta viime vuosina Museovirasto on kaivanut muurien jäänteet kohtalaisen hyvin esille. Rauniokummulle, vanhan lossirannan penkkaan pystytettiin vuonna 1965 arkkitehti H. Havaksen suunnittelema muistomerkki.
Paasselkä on kunnan eteläosassa sijaitseva yli kymmenkilometrinen järviallas ja meteoriittikraatteri. Paasselän syntyminen meteoriitin törmäyksessä oli pitkään epäilyksenalaisena, mutta 16. huhtikuuta 1999 kraatteri virallisesti julkistettiin porauksissa löytyneiden törmäyksen merkkien havaintojen jälkeen.
Kirjallisuutta

Kekkonen, Sanna ym.: Savonrannan historia. Savonrannan kunta, 2001. ISBN 951-98705-0-4.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Savonranta Wikimedia Commonsissa
Savonrannan kunnan kotisivu
| n k Etelä-Savon maakunnan kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Enonkoski  Hirvensalmi  Juva  Kangasniemi  Mikkeli  Mäntyharju  Pieksämäki  Puumala  Rantasalmi  Savonlinna  Sulkava 
Entiset kunnat:  Anttola  Haukivuori  Jäppilä  Kerimäki  Mikkelin maalaiskunta  Pertunmaa  Pieksänmaa  Pieksämäen maalaiskunta  Punkaharju  Ristiina  Savonranta  Sääminki  Virtasalmi 
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  VIAF 
Kansalliset:  Israel  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Yle  Uppslagsverket Finland 
Savonranta Etelä-Savon kartalla.
Savonrannan kirkko.
Myllymuseo ja käsityömyymälä Vuokalan koskipuistossa.
Näkymä Orivirran sillalta Pukkiluodolle päin.
Richard Lorentz

| Richard Lorentz> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 17. tammikuuta 1900 Uusikirkko, Viipuri
Kuollut: 23. marraskuuta 1963 (63 vuotta) Espanja
Kansalaisuus:   Suomi
Sotilashenkilö
Palvelusvuodet:  1919–1950
Komentajuudet:  Hävittäjälentolaivue 24 Lentorykmentti 2 Kannaksen armeijan ilmakomentaja Lentojoukkojen komentaja
Taistelut ja sodat:  Suomen sisällissota talvisota jatkosota
Sotilasarvo:  eversti
Richard Julius Lorentz (17. tammikuuta 1900 Viipurin Uusikirkko – 23. marraskuuta 1963 Espanja) oli suomalainen eversti, jota on kutsuttu myös Suomen hävittäjäilmailun isäksi.
Nuoruus

Lorentzin vanhemmat olivat lääkäriprofessori Hermann Lorentz ja Maria o.s. Muethel.lähde?
Lorentz otti vapaaehtoisena osaa vuoden 1918 sisällissotaan jääkärimajuri Aarne Sihvon joukoissa. Hän oli mukana Venäjänsaaren retkikunnassa ja haavoittui myöhemmin polveen Ahvolan taisteluissa, minkä seurauksena Lorentz joutui käyttämään kävelykeppiä tukenaan koko loppuelämänsä.
Ylioppilaaksi Lorentz valmistui Viipurin yhteiskoulusta vuonna 1919. Hän suoritti asepalveluksensa Meripataljoona 19:ssä, minkä jälkeen hänet hyväksyttiin toiselle kadettikurssille vuonna 1919.
Ura Suomen armeijan palveluksessa

Lorentzin valmistuttua vuonna 1921 hän palveli nuorena upseerina neljä vuotta Tampereen Rykmentissä. Palvelus Tampereella ei miellyttänyt Lorentzia, minkä seurauksena hän päätti anoa Ilmavoimiin. Lorentz hyväksyttiin ohjaajakoulutukseen, jonka hän suoritti vuonna 1925 Santahaminan merilentoasemalla.
Lorentz siirrettiin Uttiin vuonna 1926 saamaan hävittäjäkoulutusta. Utista oli kehittynyt hävittäjätaktiikan koulutuksen keskuspaikka. Oman hävittäjäkoulutuksensa jälkeen Lorentz toimi vuosina 1930–1933 lentueenpäällikkönä Hävittäjälentolaivue 24:ssä. Hänet määrättiin 1. maaliskuuta 1934 Hävittäjälentolaivue 24:n komentajaksi. Aika Utissa oli otollista hävittäjäkoulutuksen kehittämiselle, sillä Ilmavoimien käyttöön tulivat uudet Gloster Gamecock-koneet, jotka mahdollistivat aikaisempaa tehokkaamman lentokoulutuksen.
Suomen hävittäjäilmailun isäksi

Ilmavoimien komentajana 1926-1932 toiminut eversti Väinö Vuori sekä Ilmavoimien vanhemmat upseerit pitivät pommittajia keskeisenä keinona pysäyttää tuolloin yksiselitteisesti viholliseksi määritellyn Neuvostoliiton maahyökkäys. Vihollisen ilmavoimat tulisi tuhota kentilleen pommikoneiden hyökkäyksillä, sillä hävittäjiä ei arveltu voitavan hankkia riittävästi hyökkäysten torjumiseksi.
Vuonna 1933 ilmavoimien komentaja Jarl Lundqvist valmisteli ilmavoimien ensimmäisen varsinaisen sotatoimisuunnitelman, mitä seurasi kolme vuotta myöhemmin uusi ilmastrateginen tehtävänmäärittely. Douhetismin ajatusten mukaisesti ohjeistus asetti edelleen offensiivisen, pommikoneiden turvin suoritettuihin vastahyökkäyksiin perustuneen ilmapuolustuksen etusijalle torjuntahävittäjätoimintaan nähden. Oma vaikutuksensa oli myös Lundqvistin tykkimiestaustalla, minkä seurauksena pommitustoiminta oli komentajalle luonnostaan läheinen ratkaisu. Riviupseeriston usko pommikoneisiin oli kuitenkin alkanut jo heikentyä ja varsinkin Lentorykmentti 2:n komentaja, eversti Richard Lorentz esiintyi voimakkaana torjuntahävittäjien puoltajana viitaten sekä Kiinan-Japanin sodan että Espanjan sisällissodan esimerkkeihin.Lorentz kritisoi pommitusten olevan tehotonta maastossa hajaantuneena etenevää vihollista vastaan, koska varsinaiset ryhmitykset olisi tehty jo rauhantilassa ennen hyökkäyksen aloitusta. Lorentz kyseenalaisti Suomen mahdollisuudet hankkia riittävästi pommittajia tehtävän toteuttamiseksi pitäen suhteellisen pientä määrää kaukotiedustelukoneita riittävänä.
1936 pommittajia pidettiin edelleen keskeisenä hyökkäysaseena ja todettiin nopeiden keskiraskaiden koneiden, joilla olisi suhteellisen pitkä toimintasäde, olevan talouden sanelema ratkaisu syöksypommittajien ohella. Espanjan sisällissodasta tulleet havainnot sekä Neuvostoliiton aluevaatimukset päättivät douhetismin vaikutuksen ja Lundqvist siirsi painopisteen lopullisesti hävittäjien hankintaan kesällä 1939.
Lorentz alkoi kehitellä iske ja irti -taktiikkaa, jossa hyökkäys tapahtuisi pelkästään takasektorista. Lorentz sai lentueenpäällikkönsä Gustaf Magnussonin mukaan toteuttamaan koulutusperiaatteitaan 1930-luvun lentokoulutuksessa sekä myöhemmin talvi- ja jatkosodassa. Lentokoulutusohjelmisto valmistui vuonna 1936, mutta silloin Lorentz palveli jo Ilmavoimien esikunnassa. Suomalainen hävittäjätaktiikka kasvoi eroon kansainvälisestä valtavirrasta suomalaisten vaiheistetun lähestymistavan vuoksi. Lorentzin ja Magnussonin työ johti riippumattomasti paritaistelutaktiikkaan, joka Saksasta vakiintui 2. maailmansodan osapuolten ilmavoimien perustaktiikaksi sotakokemuksen kertyessä.
Lorentzin opetustapa oli rauhallinen ja looginen. Hän käytti Sokrateen menetelmää eli vastasi usein kysymykseen sellaisella vastakysymyksellä, joka paljasti kysyjän tietämättömyyden. Hän käytti tätä menetelmää myös keskusteluissa ja esittelyissä Ilmavoimien esikunnassa, mikä ei tuonut hänelle ystäviä.
Sotien jälkeen

Ilmavoimien komentajan Frans Helmisen osallistuessa vuosien 1946–1947 Pariisin rauhankonferenssiin Lorentz toimi viransijaisena de facto Suomen ilmavoimien komentajana.
James Longstreet

James Longstreet
James Longstreet (8. tammikuuta 1821 – 2. tammikuuta 1904) oli etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodan aikana, sekä armeijan ylipäällikkö Robert E. Leen luotetuin neuvonantaja.
Lee kutsuikin häntä nimellä "Old War Horse" eli vanha sotaratsu." Longstreet palveli Leen alaisena armeijakunnan komentajana useimmissa itäisen sotanäyttämön tunnetuimmissa taisteluissa kuuluen Pohjois-Virginian armeijaan. Hän palveli myös kenraali Braxton Braggin alaisena Tennesseen läntisillä sotanäyttämöillä. Elämäkertakirjailija ja historioitsija Jeffry D. Wert kirjoitti että "Longstreet ... oli yksi parhaista komentajista Pohjois-Virginian armeijassa; todellisuudessa hän oli yksi kummankin taistelevan osapuolen parhaista komentajista."
Lapsuus ja nuoruus

Longstreet syntyi Edgefieldissä, Etelä-Carolinassa. Hän oli James ja Mary Ann Dent Longstreetin viides lapsi, ja kolmas poika.
Longstreetin isä päätti jo varhain että hänen pojastaan tulisi sotilas. Hän vietti lapsuudestaan osan aikaa setänsä ja tätinsä farmilla Georgiassa. 1838 Longstreet meni Yhdysvaltain sotilasakatemia West Pointiin, mutta ei pärjännyt hyvin akateemisissa opinnoissa, ja hänellä oli ongelmia kurin kanssa. Hän oli kuitenkin luokkatovereidensa keskuudessa pidetty, ja hänen tovereihinsa kuuluivat mm. hänen paras ystävänsä Ulysses S. Grant, George Pickett, John Bell Hood, ja useita muita myöhemmin Yhdysvaltain sisällissodassa kunnostautuneita kenraaleja.
Sotilasuran alku

Longstreetista tuli vänrikki 4. Yhdysvaltain jalkaväkirykmenttiin. Longstreet palveli Jeffersonin kasarmeilla Missourissa, ja meni pian naimisiin Grantin neljännen serkun Julia Dentin kanssa. Liitto päättyi kuitenkin nopeasti eroon, ja Longstreet nai Maria Louisa Garlandin, rykmentinkomentajansa tyttären, jonka kanssa oli naimisissa 40 vuotta ja sai 10 lasta. 
Longstreet otti osaa Meksikon sotaan, jossa taisteli 8. Yhdysvaltain jalkaväkirykmentissä, ja haavoittui Chapultapecin taistelussa 12. syyskuuta 1847.
Hän toipui haavoistaan Fort Blississä Teksasissa, jossa otti osaa rajavartijointiin, järjesteli tiedusteluretkiä ja palveli 8. jalkaväkirykmentin majurina vuoteen 1858.
Sisällissota

Yhdysvaltain sisällissodan alettua Fort Sumterin pommituksella 1861, Longstreet liittyi etelävaltioiden armeijaan everstiluutnanttina. 22. kesäkuuta 1861 hän tapasi presidentti Jefferson Davisin tämän kartanossa ja sai ylennyksen prikaatikenraaliksi. Manassassissa hän sai komentoonsa P.G.T. Beauregardilta kolme virginialaisrykmenttiä. Blackburn´s Fordissa 18. heinäkuuta Longstreet oli mukana sodan ensimmäisessä taistelussaan unionin armeijan joukkoja vastaan. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi 10. lokakuuta ja hän sai komentoonsa yhden Potomacin armeijan divisioonista, johon kuului neljä prikaatia sekä Hamptonin legioona. Hänen yksivuotias tyttärensä menehtyi tulirokkoon Richmondissa tammikuussa 1862. Hän palasi hautajaisista muuttuneena miehenä, ja korttipeli ja juopottelu josta hänen esikuntaansa oli huomautettu edellisenä vuonna, lakkasi äkisti. Hän otti joukkoineen osaa seuraavana kesänä Virginian niemimaalla käytyihin taisteluihin, joissa komensi joukkoja Yorktownissa ja Williamsburgissa ja hidasti George B. McClellanin johtamien pohjoisvaltioiden joukkojen etenemistä Richmondia kohti.
Gettysburgin taistelu ja sodan loppuvaiheet

Seven daysin taistelussa Longstreet komensi jo miltei puolta Leen armeijasta ja ajoi McClellanin joukkoineen uhkaamasta konfederaation pääkaupunkia. Hänestä tuli Leen oikea käsi ja ykkösluutnantti. Pohjois-Virginian kampanjassa Longstreet komensi Leen oikeaa armeijukuntaa, kun taas Stonewall Jackson komensi vasenta. Häntä syytettiin hitaudesta toisessa Bull Runin taistelussa, mutta hän kunnostautui myöhemmin Antietamissa ja Chancellorsvillessä. Longstreetin toiminnasta Gettysburgin taistelussa on keskusteltu miltei vuosisadan. Kaupungista taisteltiin 1-3 heinäkuuta 1863 ja Longstreet komensi yhtä Leen armeijakunnista. Hänen on sanottu suhtautuneen epäilevästi Pickettin hyökkäykseen taistelun kolmantena päivänä, jolloin etelevaltioiden kenraali George Pickettin divisioona käytännöllisesti tuhottiin avoimella pellolla Gettysburgissa.
Gettysburgin tuhoisan taistelun jälkeen Longstreet siirtyi Tennesseehen, jossa otti osaa Chickamaugan, Chattanoogan ja Fort Sandersin taisteluihin kenraali Joseph E. Johnstonin alaisena. Häntä on syytetty hitaudesta, vaikka hän saavutti konfederaation suurimman voiton Chickamaugassa. Hän pelasti etelävaltioiden armeijan Wildernessissä, jossa haavoittui-toista kertaa sodan aikana-olkapäähän osuneesta luodista. Hän pysyi sivussa taisteluista lokakuuhun 1864, jonka jälkeen hän järjesteli Richmondin puolustusta. Hän seurasi kenraali Leetä Appomattoxin käräjätalolle, jossa etelävaltiot antautuivat pohjoisvaltioille 9. kesäkuuta 1865.
Sodan jälkeiset vaiheet

Sodan jälkeen Longstreet muutti perheineen New Orleansiin. Hän työskenteli sodan jälkeen puuvillabisneksessä, rautateillä ja liittyi republikaanipuolueeseen. Häneltä vietiin kansalaisoikeudet, jotka palautettiin vuonna 1868. Hän oli jonkin aikaa Turkissa suurlähettiläänä Hayesin presidenttikaudella, sekä Yhdysvaltain rautatiekomissiossa 1897-1904. Vuonna 1896 hän julkaisi muistelmansa Manassassista Appomattoxiin. Hän kuoli keuhkokuumeeseen 2. tammikuuta 1904.
Käännös suomeksi
Saz
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Saz and Bağlama – Turkish Net Club (turkiksi ja englanniksi)
http://muzmer.sdu.edu.tr/index.php?dosya=uctelli&tur=1
http://muzmer.sdu.edu.tr/index.php?dosya=ikitelli&tur=1
http://muzmer.sdu.edu.tr/index.php?dosya=kabaksaz&tur=1
Henry Wadsworth Longfellow

Julia Margaret Cameron, Henry Wadsworth Longfellow, 1868.
Henry Wadsworth Longfellow (27. helmikuuta 1807 Portland, Maine – 24. maaliskuuta 1882 Cambridge, Massachusetts) oli yhdysvaltalainen runoilija ja professori.
Elämä ja ura

Longfellow syntyi Portlandissa Mainessa. Hänen isänsä oli lakimies ja isoisänsä Yhdysvaltain itsenäisyyssodan kenraali ja kongressin jäsen Peleg Wadsworth. Poika aloitti koulunkäynnin vain kolmivuotiaana yksityisessä dame schoolissa ja kuusivuotiaana hän pääsi Portland Academyyn. Oppilaana hän oli innokas ja oppi sujuvasti latinaa. Ensimmäisen runonsa hän julkaisi lehdessä vuonna 1820. Longfellow oli akatemiassa aina nelitoistavuotiaaksi, mutta vietti kesänsä isoisän maatilalla Hiramin lähellä.
15-vuotias Longfellow lähti syksyllä 1822 Bowdoin Collegeen, jonka perustajia hänen isoisänsä oli ollut. Longfellow opiskeli kirjallisuutta ja julkaisi säännöllisesti runoja. Hän ystävystyi myös kirjailija Nathaniel Hawthornen kanssa. Valmistuttuaan 1825 hän sai tarjouksen professorin virasta yliopistossaan. Keväällä 1826 hän lähti kuitenkin kiertomatkalle Eurooppaan. Se kesti kolmisen vuotta. Kierrettyään Ranskassa, Espanjassa, Italiassa, Saksassa, Ranskassa ja Englannissa hän palasi Yhdysvaltoihin 1829.
Longfellow kirjoitti yliopistossa ranskan, italian ja espanjan kielen oppikirjat sekä matkakertomuksen Outre-Mer: A Pilgrimage Beyond the Sea.
Longfellow meni naimisiin Mary Storer Potterin kanssa 1831. Longfellow'lle tarjottiin paikkaa Harvard Collegesta, mutta silti hän matkusti jälleen vuodeksi ulkomaille. Mary sai tällä välin keskenmenon ja kuoli marraskuussa 1835 ennen Longfellow’n paluuta.
Myöhemmin Longfellow alkoi kosiskella teollisuusmies Nathan Appletonin tytärtä Frances ”Fanny” Appletonia. Frances Appleton ei ollut aluksi kiinnostunut, mutta seitsemän vuoden jälkeen Longfellow sai häneltä 1843 kirjeen, jossa hän suostui avioon. Häät järjestettiin pian ja pariskunta sai kuusi lasta.
Toisen matkakertomuksensa Hyperion, a Romance Longfellow julkaisi 1839. Hänen varhaiset runokokoelmansa Voices of the Night ja Ballads and Other Poems tekivät hänestä suositun. Merkittävimmän tietoteoksensa Evangeline, A Tale of Acadie hän julkaisi 1847. Se on tyyliltään kreikan ja latinan klassikkoja muistuttava tarina Acadiasta brittikuvernöörin määräämän väestön pakkosiirron ajalta.
Elämä ja ura > Hiawatha ja Kalevala

Longfellow erosi yliopistosta 1854 omistautuakseen kokonaan kirjailijanuralle. Hän siirtyi eeppisen runouteen teoksellaan Laulu Hiawathasta (The Song of Hiawatha, 1855), joka kertoo ojibway-kansan kohtaloista. Longfellow kuvasi teosta ”intiaanien eddaksi”, ja se on kirjoitettu samaan runomittaan kuin Kalevala.
Yhdysvaltalainen kasvitieteilijä Thomas Conrad Porter (1822–1901) kiinnostui Kalevalasta A. F. Soldanin innostamana ja lähetti Soldanille joitakin Kalevala-käännöksiään. Porter oli kiinnittänyt huomiota havaitsemaansa yhtäläisyyteen Kalevalan ja Longfellow’n Hiawathan välillä. Hän kirjoitti asiasta vuonna 1855 National Intelligenceriin kirjoituksen, joka aiheutti kiivaan väittelyn. Longfellow ei myöntänyt Kalevala-yhteyttä, ja se jäi tutkijoiden kiistelyn kohteeksi 1960-luvulle asti. Todennäköisesti Longfellow sai vaikutteita Kalevalan saksannoksesta.
Tunnettuihin Hiawatha-runoihin kuuluu ”The Children’s Hour”, joka on usein mainittu suosituimmaksi yhdysvaltalaiseksi runoksi.