Gallipolin taistelu
Jälkimaine > Sodan muisto

Gallipolin taistelu muistetaan erityisesti Turkissa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Kaikissa kolmessa maassa siitä on tullut keskeinen osa kansakunnan historiallista itseymmärrystä.
Turkissa Çanakkalen kapeikon meritaistelu on ensimmäisen maailmansodan tunnetuin tapahtuma, ja koko Gallipolin taistelua kutsutaankin Çanakkalen taisteluksi. Brittiläis-ranskalaisesta laivastosta saavutettua voittoa juhlistetaan 18. maaliskuuta, joskaan se ei ole virallinen juhlapyhä. Maasota Gallipolin niemimaalla muistetaan Turkissa lähinnä osana Mustafa Kemal Atatürkin ympärille rakennettua sankaritarinaa. Ensimmäisen maailmansodan aikana Kemal oli sekä omien että vihollisten keskuudessa melko tuntematon. Hävityn sodan häpeä oli Turkissa niin suuri, ettei Gallipolin voittoa heti sodan jälkeen juurikaan juhlittu. Itsenäisyyssodan (1919–1923) jälkeen kunnia voitosta annettiin Atatürkille ja hänen turkkilaisille sotilailleen, kun taas Enver paššaa syytettiin sodan häviämisestä. Ne Osmanien valtakunnan sotilaat, jotka eivät olleet etnisiä turkkilaisia, häivytettiin virallisesta sotahistoriasta. Gallipoliin alettiin vuonna 1943 rakentaa taistelun monumentteja, jotka valmistuivat 1990-luvulla, ja paikka on nykyään suosittu turistikohde. Çanakkalen meritaistelua juhlittiin virallisesti ensi kertaa vuonna 1981.
Australiassa ja Uudessa-Seelannissa vietetään sodissa kuolleiden muistojuhlaa 25. huhtikuuta, joka on ANZAC-armeijakunnan ensimmäisen Gallipolin-maihinnousun vuosipäivä. Australiassa ja Uudessa-Seelannissa muistetaankin parhaiten niemimaalla käyty maasota. Siitä puhutaan suurella ylpeydellä, ja se on tapana kuvata peräänantamattomien anzacien voittona, jonka epäpätevät brittiupseerit heittivät hukkaan. Monet australialaiset tekevät pyhiinvaellusmatkoja Gallipoliin tutustuakseen maansa sotahistoriaan ja taisteluun osallistuneiden sukulaistensa vaiheisiin.
Britanniassa ja Ranskassa sotaretkeä nimitetään vaihtelevasti joko Gallipolin tai Dardanellien mukaan. Taistelun monet nimet heijastavat tapahtumia, jotka kussakin maassa koetaan erityisen tärkeiksi ja kunniakkaiksi. Ranskassa taistelu on suurelta osin jäänyt länsirintaman muiston varjoon.
Turkkilaisten ja australialaisten välillä oli miltei koko 1900-luvun ajan Gallipolin taisteluun palautuvaa katkeruutta, mutta 1980-luvulta alkaen se on vaihtunut molemminpuoliseen kunnioitukseen ja taistelun muistosta on tullut pikemminkin yhdistävä tekijä. Kansainvälisten suhteiden professori Mete Tunçoku kertoo, kuinka entiset osmani- ja anzac-sotilaat kohtasivat Gallipolissa taistelun 75-vuotisjuhlassa vuonna 1990. Silminnähden liikuttuneiden vanhusten välillä ei ollut vihamielisyyttä, ja australialaisen veteraanin itkiessä turkkilainen veteraani alkoi lohduttaa häntä. Turkin tasavallan ensimmäinen presidentti Mustafa Kemal Atatürk piti jo 1930-luvulla puheen, joka oli omistettu ”vertaan vuodattaneille ja henkensä menettäneille sankareille”:
»Elätte nyt ystävällismielisen maan mullassa, joten levätkää rauhassa. Me emme erottele Johnnieita ja Mehmetejä, jotka rinta rinnan makaavat tässä meidän maassamme. Te äidit, jotka lähetitte poikanne kaukaisista maista, voitte pyyhkiä kyynelenne, sillä poikanne lepäävät nyt povellamme ja ovat rauhassa. Menetettyään henkensä tässä maassa heistä tuli myös meidän poikiamme.»
Viimeinen Gallipolin veteraani, tasmanialainen Alec Campbell, kuoli 16. toukokuuta 2002. ”Gallipolin viimeisen Anzacin” kuolema sai Australiassa suurta mediahuomioita, ja pääministeri John Howard keskeytti Kiinaan suuntautuneen valtiovierailunsa osallistuakseen Campbellin valtiollisiin hautajaisiin. Campbell itse oli pasifisti, eikä hän mielellään puhunut sotakokemuksistaan tai nauttinut tarjolla olleesta sankarin roolista.