stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Augustinus

| Aurelius Augustinus |
| --- | --- |
 Augustinus Philippe de Champaignen maalaamana, , noin 1645.
Henkilötiedot
Syntynyt: 13. marraskuuta 354 Thagaste, Numidia, Rooman valtakunta
Kuollut: 28. elokuuta 430 (75 vuotta) Hippo Regius, Länsi-Rooman valtakunta
Koulutus ja ura
Vaikutusalueet:  kristillinen teologia, tietoteoria, perisynti, vapaa tahto, predestinaatio
Tunnetut työt:  läntinen kristinusko
Aurelius Augustinus (13. marraskuuta 354 Thagaste, Numidia – 28. elokuuta 430 Hippo Regius, Numidia) oli läntisen kristillisen kirkon merkittävin kirkkoisä, joka teki huomattavaa työtä filosofian ja teologian yhteensovittamisessa. Hän on katolisen kirkon merkittävimpiä ja arvostetuimpia teologeja ja kirkonopettajia, joka merkitsi paljon myös 1500-luvun uskonpuhdistajille.
Augustinus tunnetaan latinankielisellä lisänimellä Doctor gratiae eli ”Armon opettaja”. Myös protestantit, erityisesti kalvinistit, pitävät häntä protestanttisuuden henkisenä isänä, sillä Martti Luther sai paljon vaikutteita hänen pelastusta ja armoa koskevista opeistaan. Lännessä hänen juhlaansa vietetään 28. elokuuta. Samoin Augustinuksen äitiä Monicaa (322–387) kunnioitetaan pyhimyksenä.
Augustinus opetti, että Jumala oli ennaltamäärännyt toiset ihmiset pelastumaan. Augustinuksesta tuli tuhatvuotisen valtakunnan tulkinnassa kirkollisen näkemyksen uranuurtaja. Augustinus kirjoitti useita teoksia, joista tunnetuimpia ovat Jumalan valtio, Tunnustukset sekä ensimmäinen raamatuntulkintaa ja saarnaa koskeva oppikirja Kristillinen opetus.
Vapaa tahto oli eräs Augustinuksen käsittelemiä ongelmia. Hän pohti, voiko ihmisen tuomita helvettiin pahojen tekojen takia, jos hän ei itse toimi oman tahtonsa mukaan tai ei tunne kristillisiä opetuksia. Erityisesti pelagiolaiskiistassa Augustinus korosti armon olevan pelastuksen edellytys. Ihmisen tahto oli Augustinuksen mukaan alun perin tehty vapaaksi, mutta synnin vuoksi sittemmin turmeltunut ja rappeutunut. Toisin kuin protestantismissa usein on tulkittu, Augustinus ei kuitenkaan kumonnut ajatusta ihmisen vapaasta tahdosta. Augustinuksen korostus oli, että sekä Jumalan suvereeni armo että ihmisen vapaa tahto täytyy hyväksyä.
Augustinuksella oli myös merkittäviä perusteluja kristillisten arvojen levittämiselle maan päällä. Vaikka hänellä olikin teologisena filosofina hyvä tarkoitus, hänen kirjoituksiaan ja niiden tulkintoja on myöhemmin käytetty etsittäessä syytä ja oikeutusta ristiretkille, noitavainoille ja kirjarovioille. Erityisesti donatolaiskiistassa Augustinus asettui kannattamaan valtiovallan puuttumista uskonnollisten kiistojen ratkaisuun.
Elämä

Augustinus eli Rooman valtakunnan myrskyisten vuosien aikana. Hänen lapsuudessaan keisari Julianus teki viimeisen yrityksen palauttaa Rooman vanha uskonto valtionuskonnoksi. Alarik valloitti Rooman hänen toimiessaan piispana. Hänen kuolemansa puolestaan ajoittuu Rooman valtakunnan lopulliseen luhistumiseen, kun vandaalit piirittivät hänen kotikaupunkiaan Hippo Regiusta (nykyään Annaba, Algeria). Tiedot Augustinuksen elämästä perustuvat ennen kaikkea hänen omaelämäkertaansa Tunnustukset, jota pidetään yleisesti länsimaisen kirjallisuuden ensimmäisenä omaelämäkertana ja josta on tullut sekä kristillisen teologian että maailmankirjallisuuden klassikko. Se antaa selonteon ennen kaikkea hänen filosofisesta ja uskonnollisesta etsinnästään ja kääntymyksestään. Toinen merkittävä lähde Augustinuksen elämään on hänen ystävänsä Possidiuksen teos Augustinuksen elämä, joka kertoo enemmän Augustinuksen urasta kirkon palveluksessa.
Elämä > Kirkon virassa

Augustinus vihittiin seurakunnan vaatimuksesta papiksi vuonna 391. Hänestä tuli tunnettu saarnaaja, ja häneltä tunnetaankin yli 350 aitona pidettyä saarnaa. Hän ryhtyi myös taisteluun harhaoppeja ja lahkoja, kuten manikealaisuutta ja donatolaisuutta, vastaan ja kirjoitti niitä vastaan useita kirjoituksia. Myöhemmin hän luopui luostarista, mutta jatkoi itse luostarimaista elämää piispallisessa asunnossaan.
Vuonna 395 Augustinuksesta tehtiin Hippon apulaispiispa, ja piispa Valeriuksen kuoltua muutaman kuukauden päästä hän peri piispanviran, jota hän hoiti kuolemaansa saakka. Piispuuden alkuvuosina noin vuosina 397–400 syntyi hänen omaelämäkerrallinen teoksensa Tunnustukset, jossa hän kuvaa aiempaa siveetöntä elämäänsä ja kääntymystään.
Augustinus kuoli 28. elokuuta vuonna 430 ollessaan seitsemänkymmentäviisivuotias, samaan aikaan kun vandaalit vyöryivät Hippoon. Hän oli aiemmin kehottanut kaupunkilaisia nousemaan vastustamaan hyökkäystä, pääosin siksi että vandaalit tunnustivat areiolaista kristinuskoa, jota pidettiin yleisesti harhaoppina.
Augustinus kanonisoitiin ja paavi Bonifatius VIII teki hänestä kirkonopettajan vuonna 1303. Augustinuksen muistopäivä on hänen kuolinpäivänään 28. elokuuta.
Filosofia

Augustinukselle filosofia liittyi myöhemmän keskiajan tapaan läheisesti teologiaan, sen tarkoitus oli toimia teologian palvelijana ja terävöittää uskon opinkappaleita loogisemmiksi. Vaikka Augustinus käsitteleekin puhtaasti filosofisia kysymyksiä vain harvoin, hän osoittaa näin tehdessään suurta filosofista kyvykkyyttä ennakoiden jopa joitakin uuden ajan filosofian teemoja.
Augustinuksen filosofia perustui ennen kaikkea Platonin kirjoituksiin, jotka hän tunsi muita paremmin. Muun muassa Aristotelesta hän tunsi todennäköisesti ainoastaan Kategorioiden verran. Hän myös arvosti platonilaisia muita filosofeja enemmän, kutsuen heitä ”muita etevämmiksi” ja katsoen heidän tunteneen ja tunnustaneen maailman luoneen tosi Jumalan. Hänen näkemyksensä olivat kuitenkin suodattuneet hellenistisen filosofian vaikutteiden, kuten skeptisyyden, stoalaisuuden ja erityisesti Ambrosiukselta perityn uusplatonilaisuuden läpi. Joissain näkemyksissä, kuten aikaa koskevassa ajattelussaan, Augustinus poikkeaa platonilaisesta ajattelusta täysin.
Filosofia > Tietoteoria

Augustinuksen tietoteoria oli platonilainen sikäli, että hän katsoi ideoiden olevan ontologisesti kaikkein korkeimmalla tasolla. Augustinuksella kaiken tiedon lähtökohta olivat Jumalalla olevat ideat. Tieto ideoista tuli ihmiseen Jumalalta ”illuminaation” kautta eli valon kaltaisesti – jumalallinen henki (mundus intelligibilis) säteilee nämä ideat suoraan ihmismieleen. Näin tieto voitiin löytää ihmisestä itsestään, ei hänen ulkopuoleltaan. Teorian yksityiskohdista esiintyy erilaisia näkemyksiä, mutta Augustinuksen katsotaan näin kannattaneen maltillista apriorismia.
Augustinuksen näkemys oli eräänlaista skeptistä rationalismia, jota myöhemmin on edustanut René Descartes. Hän katsoi ihmisen ulkopuolisen maailman olevan muuttuva ja aistien olevan pettäviä. Siksi totuutta oli parempi etsiä ihmisen sisältä:
»Älä mene ulkopuolellesi, vaan palaa itseesi. Totuus asuu ihmisen sisällä, ja jos havaitset luontosi muuttuvaksi, nouse yläpuolellesi. Mutta muista noustessasi, että nostat itsesi järkisielusi yläpuolelle. Pyri siis tavoittamaan paikka, jossa järjen tosi valo sytytetään. Sillä mihin jokainen hyvä järkensä käyttäjä pyrkisi, ellei totuuteen?»
Augustinus muotoilikin argumentin, joka muistuttaa hyvin paljon Descartesin ajatusta ”cogito ergo sum” (”ajattelen, siis olen”) – Augustinus kirjoitti ”si enim fallor, sum” (”jos erehdyn, niin olen”). Hän esitti ajatuksen myös muodossa: ”Sinä, joka haluat tietää, tiedätkö, että olet? Minä tiedän sen. Mistä olet tullut? En tiedä. Tunnetko olevasi yksi vai moni? En tiedä. Tunnetko olevasi liikkeessä? En tiedä. Tiedätkö ajattelevasi? Tiedän”. Yhtenä ideaalin totuuden mallina Augustinukselle toimi matematiikka.
Filosofia > Aikakäsitys

Tunnustuksiensa yhdennessätoista kirjassa Augustinus mietiskelee ajan ja ikuisuuden olemusta tavalla, joka on vaikuttanut länsimaiseen aikakäsitykseen ratkaisevasti. Hän käsittelee mennyttä aikaa, nykyhetkeä ja tulevaa aikaa, sekä ajan kulumista ja mittaamista:
»Sillä mennyttä aikaa ei enää ole olemassa ja tuleva aika ei ole vielä tullut. Mutta nykyaika, jos se aina olisi nykyistä eikä muuttuisi menneeksi, ei enää olisi aikaa, vaan ikuisuutta. Jos nyt siis nykyaika vain sen vuoksi on aikaa, että se muuttuu menneisyydeksi, kuinka voimme silloin väittää, että se on olemassa, jos sen ainoa olemisen peruste on siinä, että se ei enää tule olemaan.»
Augustinukselle aika on puhtaasti subjektiivinen näkemys, koska voimme mitata mennyttä ja tulevaa aikaa vain sielussa olevana vaikutelmana:
»Oikeastaan ei siis voida sanoa: on kolme aikaa, mennyt, nykyinen ja tuleva. Asianmukaisemmin ehkä sanottaisiin, että on kolme aikaa: menneen nykyisyys, nykyisen nykyisyys ja tulevan nykyisyys. Sillä nämä kolme asiaa ovat jollakin tavalla sielussa, muualla en niitä näe. Menneen nykyisyys on muisti, nykyisen nykyisyys on havainto ja tulevan nykyisyys odotus.»
Augustinus rinnasti siis Paavalin uskon, toivon ja rakkauden aikaan: uskon menneisyyteen, toivon tulevaisuuteen ja rakkauden välittömään läsnäoloon, nykyhetkeen.
Augustinuksen aikakäsitys poikkeaa huomattavasti platonilaisesta syklisestä aikakäsityksestä, joka liittyy taivaankappaleiden ikuiseen kiertoliikkeeseen ja vuodenaikojen sekä päivän ja yön vaihtumiseen, määritellen ajan samaksi kuin liike.
Teologia

Augustinuksen mukaan hyvä elämä tarkoittaa pyhitettyä elämää, jossa ruumiin tarpeita on hillittävä. Augustinuksen mukaan kaikki ihmiset tuntevat totuuden, joka on Kristus, Jumalan Sana. Kääntymällä ulkoisesta maailmasta askeettisen elämän kautta sielun sisälle ihminen löytää itsestään sisäisen opettajan, joka on Kristus-Logos (kr. logos = 'sana'), yksi Kolmiyhteisen Jumalan persoonista, joka jatkuvasti pitää maailman olemassa. Augustinuksen merkittävimpiä ja kiistellyimpiä oppeja onkin hänen teologinen tietoteoriansa, niin sanottu illuminaatio-oppi, jonka mukaan kaikki tietäminen ja ajattelu perustuu näkymättömiin ideoihin, jotka voidaan tuntea vain Logokselta tulevan valaisun kautta. Myös pakanat pystyvät Augustinuksen mukaan tietämään mikä on hyvää ja tuntemaan Jumalan näkymättömän olemuksen, mutta heillä ei ole voimaa toimia sen mukaan. Vain kirkon opetuksen ja sakramenttien kautta ihminen voi tulla Jumalan armon piiriin, ja tämä armo antaa ihmiselle voimaa tehdä hyvää niin, että hän ei vain tiedä mikä on hyvää vaan myös kykenee tekemään sitä.
Tästä syystä Augustinus on saanut katoliselta kirkolta arvonimen Doctor gratiae, ”Armon opettaja”. Syynä on se, että hän muotoili kirkon näkemyksen armosta Paavalin opetuksen mukaiseksi – ihminen on perisynnin myötä heikko, joten hyviin töihin vaaditaan Jumalan armoa. Augustinuksen armo-oppi johti kuitenkin predestinaatioon, jonka mukaan Jumala on edeltä käsin valinnut ne, joille hän antaa armonsa ja jotka tulevat pelastumaan. Augustinuksen mukaan tämä on mysteeri, jota ihmisjärki ei voi käsittää.
Teologia > Luonnollinen tieto ja raamatuntulkinta

Augustinus omaksui Cicerolta ihanteen, jonka mukaan tosi viisaus saavutetaan laaja-alaisella filosofisella ja tieteellisellä työllä. Hän katsoi, että Raamatun tekstiä ei pidä tulkita kirjaimellisesti, mikäli se on ristiriidassa tieteen ja Jumalan antaman ihmisjärjen kanssa. Teoksessaan De Genesi ad Litteram (”Genesiksen kirjaimellisesta tulkinnasta”, 408) hän kirjoitti:
»Ei ole harvinaista, että jotain maasta, taivaasta, muista tämän maailman alkuaineista, tähtien liikkeistä ja kierrosta tai jopa koosta ja etäisyyksistä, auringon ja kuun määrätyistä pimennyksistä, vuosien ja vuodenaikojen kulusta, eläinten luonnosta, hedelmistä, kivistä, ja muista sellaisista asioista voidaan tietää mitä suurimmalla varmuudella järkeilemällä tai kokemuksen kautta, jopa ne jotka eivät ole kristittyjä. On siten liian häpeällistä ja turmiollista, ja suuresti vältettävää, että hänen [ei-kristityn] tulisi kuulla kristityn puhuvan niin idioottimaisesti näistä asioista vieläpä yhtäpitävästi kristillisten kirjoitusten kanssa, että hän saattaisi sanoa, että kykenisi hädin tuskin olemaan nauramatta nähdessään kuinka täydellisen väärässä ne ovat. Tämän valossa ja pitämällä se jatkuvasti mielessä Genesistä käsitellessä olen, siinä määrin kun kykenin, selittänyt yksityiskohtaisesti ja esittänyt harkittavaksi hämärien kohtien merkitykset, pitäen huolta siitä etten myönnä äkkipikaisesti oikeaksi jotain yhtä merkitystä ja ole puolueellinen toiselle ja mahdollisesti paremmalle selitykselle.»
»– – jos kukaan, joka ei ymmärrä jumalallisen kaunopuheisuuden sävellajia, löytää jotain näistä asioista [fyysistä kaikkeutta koskien] kirjoistamme, tai kuulee samaa noista kirjoista, niin että se vaikuttaa olevan ristiriidassa hänen omien järjellisten kykyjensä havaintojen kanssa, antakaa hänen tietää, että nämä muut asiat eivät ole millään tavalla tarpeellisia kirjoitusten antamien varoitusten, kertomusten tai ennustusten kannalta. Lyhyesti, on sanottava että kirjailijamme tiesivät totuuden taivaista, mutta ei ollut heidän kauttaan puhuneen Jumalan Hengen tarkoituksena opettaa ihmisille mitään mikä ei olisi hyödyksi heidän pelastukselleen.»
Kaikkea epäillyttä akatemialaista skeptisismiä Augustinus vastusti muun muassa kirjoittaen: ”Kristuksen kirkko inhoaa näitä epäilyksiä katsoen ne hulluudeksi, koska sillä on mitä varmin tieto käsittämistään asioista”.
Teologia > Kolminaisuusoppi

Augustinus on läntisen kolminaisuusopin muotoilija. Hän käyttää kolminaisuusopin selventämisessä mallina ihmissielua. Isä, kaiken olemisen lähde, vastaa ihmisen muistia, Poika ihmisen aktiivista ajattelua ja viestintää ja Pyhä Henki ihmisen tahtoa ja rakkautta. Samoin kuin ihminen ilmaisee itsensä ajatustensa ja sanojensa kautta, Isä ilmaisee itsensä Sanansa, Kristuksen kautta. Ja samoin kuin ihminen tahtoo ja rakastaa sitä, mitä hän ajattelee, Pyhä Henki yhdistää Isän ja Pojan toisiinsa. Suhteessa luomakuntaan Pyhä Henki on se Kolminaisuuden persoonista, joka synnyttää ihmisissä rakkauden Jumalaan yhdistäen heidät näin Isään ja Poikaan. Augustinuksen mukaan Pyhä Henki lähteekin sekä Isästä että Pojasta. Augustinuksen käsitys siitä, että Henki lähtee myös Pojasta on merkittävimpiä läntisten kirkkokuntien ja ortodoksisen kirkon välisiä ekumeenisia ongelmia. Tämä käsitys on päätynyt myös niin sanotuksi filioque (lat. ”ja pojasta”) -lisäykseksi lännen kirkkojen uskontunnustuksiin.
Teologia > Luominen

Teoksessa De Genesi ad Litteram Augustinus esitti, että Jumala loi kaiken maailmankaikkeudessa olevan samanaikaisesti, ei kuudessa kalenteripäivässä niin kuin Genesiksen suora luenta vaatisi. Hän esittää, että Genesiksen esittämällä kuuden luomispäivän rakenteella on ennemmin hengellinen kuin luonnontieteellinen merkitys, eikä tämä luenta ole yhtään vähemmän kirjaimellisempi. Augustinus ei myöskään katsonut, että syntiinlankeemus olisi aikaansaanut fyysisiä muutoksia kaikkeudessa ja esitti jopa, että Aadamin ja Eevan ruumiit oli luotu kuolevaisiksi jopa ennen syntiinlankeemusta. Tästä huolimatta hän katsoi luomiskertomuksen tulkitsemisen olevan vaikeaa, ja huomauttaa, että meidän tulee olla valmiita muuttamaan mieltämme kun saamme asiasta uutta tietoa.
Jumalan valtiossa Augustinus puolusti näkemystä, jota kutsuttaisiin nykyään nuoren maan kreationismiksi. Hän hylkäsi sekä pakanoiden ehdottaman ajatuksen ihmissuvun kuolemattomuudesta että joidenkin hänen aikansa kreikkalaisten ja egyptiläisten näkemykset aikakausista, koska ne erosivat kirkon pyhistä kirjoituksista:
»Jättäkäämme siis niiden arvailut, jotka eivät tiedä mitä sanovat, kun he puhuvat ihmisrodun luonnosta ja alkuperästä. Sillä jotkut katsovat ihmisistä samaa mitä he katsovat maailmasta itsestään, eli että ne ovat aina olleet olemassa – – Heitä ovat eksyttäneet myös ne hyvin valheelliset kirjoitukset, jotka väittävät historian olevan monituhatvuotinen, vaikka pyhistä kirjoituksista luemme, ettei kuuttatuhatta vuotta ole vielä kulunut.»
Teologia > Perisynti, vapaa tahto, armo ja predestinaatio

Augustinuksen teologiset näkemykset erityisesti perisyntiä ja vapaata tahtoa koskien olivat merkittäviä:
»Pyhä Augustinus opetti, että Aadamilla oli ennen syntiinlankeemusta vapaa tahto ja että hän olisi voinut pidättäytyä synnistä. Mutta kun hän ja Eeva söivät omenan, turmelus tuli heihin ja siirtyi heistä kaikkiin heidän jälkeläisiinsä, joi[s]ta ainoakaan ei kykene omin voimin karttamaan syntiä. Vain Jumalan armo tekee ihmisen kykeneväksi olemaan hyveellinen. Koska me kaikki olemme perineet Aadamin synnin, me kaikki ansaitsemme iankaikkisen kadotuksen. Kaikki, jotka kuolevat kastamattomina, myös pienet lapset, joutuvat helvettiin kärsimään loppumattomia tuskia. Meillä ei ole oikeutta valittaa tätä, koska olemma kaikki pahoja. (Tunnustuksissaan pyhimys luettelee rikokset, joihin hän teki itsensä syypääksi kätkyessä.) Mutta Jumalan vapaasta armosta ovat muutamat kastetuista määrätyt pääsemään taivaaseen; nämä ovat valitut. He eivät pääse taivaaseen siitä syystä, että ovat hyviä; me kaikki olemme turmeltuneita, mikäli ei Jumalan armo, joka on suotu ainoastaan valituille, tee meitä kykeneviksi olemaan toisenlaisia. Ei voida mainita mitään syytä, miksi eräät pelastuvat ja toiset joutuvat kadotukseen; tämän määrää Jumalan motivoimaton valinta. Kadotukseen joutuminen osoittaa Jumalan oikeamielisyyttä, pelastuminen hänen armoansa. Molemmat yhdessä osoittavat hänen hyvyyttään.»
Augustinus hyökkäsi myös Cassianus Roomalaista vastaan syyttäen tätä semipelagiolaisuudesta.
Jumala oli Augustinuksen mukaan näin salatulla tavalla oikeudenmukainen ja oikeudenmukaisella tavalla salattu. Hän katsoi, ettei kukaan voinut pelastua ilman kastetta ja kirkon jäseneksi tulemista. Augustinuksen näkemys perisynnistä vaikuttaa edelleen katolisen kirkon opissa. Protestantismissa on usein tulkittu Augustinuksen hylänneen vapaan tahdon kokonaan. Tätä on perusteltu Augustinuksen pelagiolaiskiistan aikana korostaman armon välttämättömyyden pohjalta. Augustinuksen mukaan ihmisellä on kuitenkin langenneenakin vapaa tahto. Silti armo on pelastukseen välttämätön. Augustinus käsittelee armon ja vapaan tahdon kysymystä, sivuten samalla sitä mitä tarkoitti pelagiolaiskiistan yhteydessä tahdosta puhuessaan, teoksessa De gratia et libero arbitrio (”Armosta ja vapaasta tahdosta”).
Teologia > Intohimot

Intohimot olivat asia jotka vaivasivat Augustinusta koko tämä elämän. Himot olivat vapaasta tahdosta riippumatonta syntiä ja seurausta syntiinlankeemuksesta. Ne olivat este hyveelliselle elämälle, jotain mitä tuli välttää, ja pahimpia syntejä mitkä vaikuttivat ihmisen elämässä.
Augustinus katsoi, että Himon tarve sukupuoliyhteydessä on rangaistus Aadamin synnistä; ellei tätä olisi ollut, sukupuolielämä olisi voinut olla erillään nautinnosta. Himo vaivasi myös barbaareja, jotka ryöstelivät Roomaa. Hurskaille neitsyille, jotka oli raiskattu Rooman valtauksen aikana, Augustinus kirjoitti: Toisen himo ei voi saastuttaa sinua. Siveys on mielen hyve, eikä sitä menetetä, jos joudutaan raiskatuksi, mutta sen hävittää tahallinen synti silloinkin kun sitä ei. Siveydelle oli kuitenkin yksi ehto: raiskauksesta ei saanut nauttia.
Teokset

Augustinuksen kirjallinen tuotanto kattoi senaikaisen kulttuurin kaikki alat. Hänen teoksissaan näkyy erityisesti laaja antiikin kirjallisuuden ja filosofian tuntemus.
Augustinuksen pääteos on Jumalan valtio (De civitate dei, oikeammin ”Jumalan kaupungista”), joka on historianfilosofinen tutkielma maallisen ja hengellisen yhteiskunnan suhteista. Se jäsentää koko maailmanhistorian hyvän, Jumalan valtakunnan eli ”Jerusalemin”, ja pahan, maallisen valtakunnan eli ”Babylonin”, välisenä taisteluna. Teos on myös merkittävä kristinuskon puolustuskirjoitus. Vuonna 410 visigootit hävittivät Roomaa Alarikin johdolla. Vanhojen uskontojen vaikutusvallan alainen yleinen mielipide syytti Rooman valtakunnan kukistumisesta kristinuskon tuloa valtionuskonnoksi – sitä pidettiin hylättyjen jumalien kostona. Teoksen nimessä näkyy myös Augustinuksen saamat vaikutteet platonilaisuudesta, se rinnastuu Platonin teokseen Valtio.
Toinen länsimaiseen kulttuuriin ja erityisesti omaelämäkerralliseen kirjallisuuteen merkittävästi vaikuttanut teos on Augustinuksen teos Tunnustukset (Confessiones), jossa hän kuvaa maallista elämäänsä, hengellistä etsintäänsä ja kääntymystään kristinuskoon vuolaasti, suurella yksityiskohtaisuudella ja tunnontarkkuudella. Teoksessa hän tulkitsee koko edeltänyttä elämäänsä kääntymyksensä valossa, suhteessa Jumalaan, syntiin ja pelastukseen. Teos oli maailmankirjallisuuden ensimmäinen omaelämäkerta.
Augustinuksen muihin kirjoituksiin lukeutuu paljon polemiikkia erilaisia harhaoppeja, kuten manikealaista Faustusta, donatolaisia, pelagiolaisuutta ja semipelagiolaisuutta vastaan. Oikeaa oppia käsittelivät myös muun muassa teokset Kolminaisuudesta (De trinitate) ja Kristillinen opetus (De doctrina christiana). Elämänsä loppupuolella Augustinus kirjoitti teoksen Peruutuksia (Retractationes), jossa hän muotoili joitakin töistään uudelleen edeten aikajärjestyksessä ja esitti, mitä olisi sanonut toisin. Näin hän antaa harvinaisen kuvan oman ajattelunsa kehittymisestä eri aikakausina, kohti lopullisia näkemyksiä.
Teokset > Merkittävimmät teokset

Augustinuksen merkittävimpiä teoksia ovat:
Contra Academicos (”Akateemikkoja vastaan”, 386)
Opettajasta (De magistro, 389)
Tosi uskonnosta (De vera religione, 389/391)
Herramme vuorisaarna (De sermone Domini in monte, noin 394, suom.)
Tunnustukset (Confessiones, 397–400, suom.)
Henki ja kirjain (De spiritu et littera, 412, suom.)
Jumalan valtio (De civitate dei, 413–426, osin suom.)
Kristillinen opetus (De doctrina christiana, 396–427, suom.)
Selityksiä psalmeihin (Enarrationes in psalmos, 396 ja 416)
124 tutkielmaa Johanneksen evankeliumista (In Johannis Evangelium Tractatus CXXIV, 416–417)
Käsikirja Laurentiukselle eli uskosta, toivosta ja rakkaudesta (Enchiridion ad Laurentium sive de fide, spe et charitate, 421–423, suom.)
Kolminaisuudesta (De trinitate, 399–419)
Peruutuksia (Retractationes, 428)
Teokset > Muita teoksia, saarnoja ja kirjeitä

| --- | --- |
 De catechizandis rudibus (”Kouluttamattomien kasteopetuksesta”, 400)  De fide et symbolo (”Uskosta ja uskontunnustuksesta”)  De fide rerum quae non videntur (”Uskosta näkymättömiin asioihin”)  De utilitate credendi (”Uskon hyödystä”)  De symbolo ad catechumenos (”Uskontunnustuksesta: Saarna kasteoppilaille”)  De continentia (”Pidättyväisyydestä”)  De bono coniugali (”Avioliiton hyvästä”)  De virginitate (”Pyhästä neitsyydestä”)  De bono viduitatis (”Leskeyden hyvästä”)  De mendacio (”Valehtelusta”)  Contra mendacium (”Consentiukselle: Valehtelua vastaan”)  De opere monachorum (”Munkkien työstä”)  De patientia (”Kärsivällisyydestä”)  De cura pro mortuis (gerenda) (”Kuolleista huolehtimisesta”)  De moribus Ecclesiae catholicae (”Katolisen kirkon opetuksista”)  De moribus Manichaeorum (”Manikeolaisten opetuksista”)  De duabus animabus contra Manichaeos (”Kahdesta sielusta, manikeolaisia vastaan”)  Acta seu disputatio contra Fortunatum Manichaeum (”Teot eli väittely Fortunatus Manikeolaista vastaan”)  Contra epistolam Manichaei quam vocant fundamenti (”Manikeoksen perustukseksi kutsuttua kirjettä vastaan”) :  De Natura Boni contra Manichaeos (”Hyvän luontoa koskien, manikeolaisuutta vastaan”)  De baptismo contra Donatistas (”Kasteesta, donatolaisia vastaan”)  Contra litteras Petiliani (”Petilianuksen kirjeitä vastaan”)  De peccatorum meritis et remissione et de baptismo parvulorum (”Syntien rangaistuksista ja anteeksiantamisesta sekä lapsikasteesta”)  De natura et gratia (”Luonnosta ja armosta”, 415)  De correctione Donatistarum (”Donatolaisten oikaisu”, noin 417)  De perfectione iustitiae hominis (”Ihmisen vanhurskauden täydellistymisestä”)  De gestis Palagii (”Pelagiuksen menettelyistä”)  De gratia Christi et de peccato originali (”Kristuksen armosta ja perisynnistä”)  De nuptiis et concupiscentia (”Avioliitosta ja himosta”)  De anima et eius origine (”Sielusta ja sen alkuperästä”)  Contra duas epistolas Pelagianorum (”Kahta pelagiolaisten kirjettä vastaan”)  De gratia et libero arbitrio (”Armosta ja vapaasta tahdosta”, 427/428)  De correptione et gratia (”Nuhtelemisesta ja armosta”)  De praedestinatione sanctorum (”Pyhien ennaltamääräämisestä”, 428/429)  De dono perseverantiae (”Kestävyyden lahjasta”, 428/429)  De consensu evangelistarum (”Evankeliumien harmonia”)  Sermones de Scripturis de Novo Testamento (”Saarnoja valituista Uuden testamentin opetuksista”)  Soliloquia (”Yksinpuheluja”)  De immortatitate animae (”Sielun kuolemattomuudesta”)