stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Skeema

Skeema on psykologiassa mielen sisäinen malli tosimaailmasta. Ihmiset järjestävät tietoa skeemoihin ja skeema käytetään uuden tiedon ymmärtämiseen. Skeema on sisäisesti organisoitunut muistirakenne, joka kiteyttää ja pelkistää valtaisaa havaintoinformaatiota ja nopeuttaa informaatiosta tehtäviä johtopäätöksiä. Kun skeema aktivoituu, kaikissa alasysteemeissä aktivoituvat myös vastaavat reaktiot, kuten merkitykseen liittyvät tunteet, käyttäytyminen, fysiologiset reaktiot ja motivaatio.
Sisäiset mallit jaetaan psykologiassa kognitiivisiin karttoihin, toiminnan käsikirjoituksiin ja erilaisiin asioista muodostamiimme käsityksiin ja tietokokonaisuuksiin. Kognitiivinen kartta on muodostamamme käsitys fyysisestä ympäristöstä, esimerkiksi tavaroiden sijainnista huoneessa, toiminnan käsikirjoitus on opimmamme toiminta, kuten pyörällä ajaminen. Objekteista muodostamme tietokokonaisuudet voivat koskea mitä vain maailmassa, konkreettisesta jalkapallosta abstraktiin suhteellisuusteoriaan. Skeemojen muuttumista, muuttumattomuutta ja kehitystä ohjaa Neisserin havaintokehä.
Käytännön esimerkkejä

Ihmisellä on skeema polkupyörästä, eli käsitys siitä, millainen polkupyörä on. Tämän skeeman avulla ihminen voi tunnistaa hyvin erinäköisiä polkupyöriä samaksi kulkuneuvotyypiksi. Skeemaan sisältyy myös toimintaa: polkupyörää poljetaan.
Kun henkilö näkee ensimmäistä kertaa lastenistuimen pyörän takaosassa, voi tapahtua assimilaatiota, eli uuden tiedon nivomista vanhaan skeemaan.
Joskus uusi tieto voi muuttaa skeeman: näin voi käydä esimerkiksi silloin, kun lapsi oppii maan olevan pyöreä eikä litteä. Tällöin tapahtumaa kutsutaan akkommodaatioksi.
Kognitiivisen psykologian mukaan skeemat ovat tärkeä osa oppimista. Esimerkiksi lasten litteän maan skeema saattaa istua vakaasti lapsen mielessä. Siksi opetuksessa voi olla hyödyllistä kartoittaa oppijoiden skeemoja kunnolla, ja opettaa uutta vanhojen skeemojen pohjalta.
Kirjallisuutta

Kognitiivinen psykoterapia / toimittajat: Seppo Kähkönen, Irma Karila, Nils Holmberg ; [kirjoittajat: Esa Chydenius .. et al.] ISBN 951-656-071-7
Rauste-von Wright M, von Wright J: Oppiminen ja koulutus (1994)WSOY
Takanen, Kimmo: Tunne lukkosi - vapaudu tunteiden vallasta.  Helsinki:  WSOY, 2011.  ISBN 978-951-0-38312-4
Young, Jeffrey E. & Klosko, Janet S.: Avaa tunnelukkosi: Vapaudu elämään täydesti.  ((Reinventing your life, 1993.) Suomentanut Jyrki Tuulari)  Helsinki:  Kansanvalistusseura, 2007.  ISBN 978-951-9140-35-3
Aiheesta muualla

Mikä on skeema?
Oppimiseen liittyviä käsitteitä (Arkistoitu – Internet Archive)
Skeematerapia.fi
Tunnelukot ja testi tunnelukkojen tunnistamiseksi (Arkistoitu – Internet Archive)
Emil Sjöholm

Emil Johannes Sjöholm (synt. Jokela, 16. kesäkuuta 1894 Pietarsaari – 31. elokuuta 1989 Pietarsaari) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Missejoella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa kiväärinjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa.
Perhe ja opinnot

Sjöholmin vanhemmat olivat suutarimestari Zacharias Jokela ja Maria Mathilda Sjöholm. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Ida Amanda Fellmanin kanssa. Hän kävi kansakoulun.
Jääkärikausi

Sjöholm työskenteli konttoristina ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 4. marraskuuta 1915. Komppaniastaan Sjöholm lähetettiin erikoistehtäviin Norjaan, jonka johdosta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 3. lokakuuta 1916. Norjalaiset vangitsivat hänet 16. tammikuuta 1917, kun hän oli matkalla Norjan Lapissa, ja hänet karkotettiin maasta 20. helmikuuta 1917. Hänen siirryttyään Ruotsiin hänet karkotettiin sieltäkin Norlannista 27. helmikuuta 1917. Sjöholm palasi Saksaan 6. huhtikuuta 1917 ja sai palveluspaikan entisestä komppaniastaan, josta hänet siirrettiin 1. marraskuuta 1917 pataljoonan 1. konekiväärikomppaniaan. Konekiväärikomppaniasta hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 10. tammikuuta 1918 ja laskettiin siviilitöihin Saksaan. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Missejoella ja Riianlahdella.
Suomen sisällissota

Sjöholm saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan, jossa hän toimi kiväärinjohtajana, asemestarina ja asevarastonhoitajana. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Kämärällä ja Viipurissa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sjöholm palveli sisällissodan jälkeen koulutusaliupseerina Kaartin Jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniassa. Hän erosi armeijasta 15. helmikuuta 1919 ja liittyi Suojeluskuntajärjestöön, jossa hän toimi opettajana Vaasan, Lapväärtin ja Närpiön suojeluskuntakursseilla sekä oli 1. maaliskuuta 1920 – 15. maaliskuuta 1922 välisen ajan Pietarsaaren suojeluskunnan paikallispäällikkönä. Armeijasta eronsa jälkeen hän työskenteli siviilitehtävissä 28. heinäkuuta 1919 alkaen Strengbergin tupakkatehtaan  palveluksessa, jossa huoltokonttorinjohtajana vuodesta 1932 alkaen. Siviilitöidensä lisäksi hän toimi Pietarsaaren suojeluskunnan esikunnan jäsenenä vuosina 1927–1928 ja 1930.
Talvi- ja jatkosota

Sjöholm oli organisoimassa pietarsaarelaisten osallistumisen Karjalankannaksen ja Hankoniemen vapaaehtoiseen linnoitustyöhön tavisodan kynnyksellä vuonna 1939. Varsinaisten sotatoimien aikana hän toimi paikallispäällikkönä Pietarsaaren suojeluskunnassa ja oli samalla kaupungin komendanttina vuoteen 1942 saakka. Lisäksi hän toimi saksalaisten joukkojen yhdysupseerina vuosina 1941–1942. Sotien jälkeen hän toimi kotiuttamistoimiston päällikkönä Pietarsaaressa, kunnes siirtyi rauhanaikaiseen työhön Strengbergin tupakkatehtaalle, jossa hän toimi vuodesta 1959 alkaen ostopäällikkönä.
Muuta

Sjöblom oli 1930-luvulta lähtien innokas perhostenkeräilijä.
Julkaisut

Till kännedom om Jakobstads-traktens macrolepidopterfauna, Notulae Entomologicae, XXIX: 64–79, 1949
Tillägg till kännedom om Jakobstadstraktens (Om) macrolepidopterfauna, Notulae Entomologicae, XLV: 72–73, 1965
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. kesäkuuta 1917  Varavääpeli 11. helmikuuta 1918  Vääpeli 4. toukokuuta 1918  Suojeluskuntaupseeri 7. syyskuuta 1935  Vänrikki 1940  Luutnantti 1942 |      |  Vapaudenristi 4. lk. miekkojen kera (1918, 1940 ja 1944)  Suomen Leijonan ritarimerkki  Vapaudenmitali 1. lk.  Suojeluskuntain rautainen ansioristi  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Talvisodan muistomitali  Jatkosodan muistomitali  Jääkärimerkki  Saksan Kotkan ritarikunnan 3. lk. kunniamerkki  Saksan maailmansotaan osallistuneiden kunniaristi |
Jääkäripataljoona 27:n 1. komppania.
Lumivoikukka

| Lumivoikukka |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Cichorioideae
Suku::  Voikukat Taraxacum
Sektio::  Jäämerenvoikukat Arctica
Laji::  arcticum
Kaksiosainen nimi
 Taraxacum arcticum  (Trautv.) Dahlst. 
Katso myös
   Lumivoikukka Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Lumivoikukka (Taraxacum arcticum)  on kylmässä viihtyvä voikukkalaji, jota esiintyy muun muassa Huippuvuorten tundralla, joka kasvaa 5–10 cm:n korkuiseksi. Toinen Huippuvuorilla esiintyvä voikukkalaji on napavoikukka (Taraxacum brachyceras).
Muita kylmässä viihtyviä voikukkia

tunturivoikukka (Taraxacum taraxacum): keltainen, jopa 20 cm korkea, Norjan tuntureilla kasvaa myös Huippuvuorilla
atlantinvoikukka (Taraxacum spectabilia): Islannissa, Grönlannissa
Taraxacum cymbifolium: Kasvaa harvinaisena muun muassa Karhusaarella
Taraxacum ruderalia: Huippuvuorilla, Norjan tuntureilla, Islannissa, aivan Grönlannin eteläkärjessä
Taraxacum ceratophora
Taraxacum boreigena: Norjan tuntureilla
Kirjallisuutta

Johannes Lid Norsk flora Det Norske Samlaget 2005 ISBN 82-521-6029-8
Olav Gjærevoll & Olaf I. Rønning 1980: Flowers f Svalbard ISBN 82-00-05398-9
Aiheesta muualla

The Flora of Svalbard: Taraxacum arcticum
ITIS: Taraxacum arcticum
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Taraxacum arcticum:  Wikidata: Q11879799  Wikispecies: Taraxacum arcticum  CoL: 7BL9B  EoL: 11265854  EUNIS: 159767  GBIF: 5394461  iNaturalist: 795599  IPNI: 249501-2  IRMNG: 10799284  ITIS: 522351  NCBI: 511092  Observation.org: 122796  Open Tree of Life: 435658  Plant List: gcc-47720  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:249501-2  Tropicos: 2703326  VASCAN: 32309  WFO: wfo-0000091455  WoRMS: 1094215 
Taraxacum vulgare var. arcticum:  Wikidata: Q38784711  GBIF: 6082468  Tropicos: 50264430  WFO: wfo-0000073970  WoRMS: 1243840
Luskalan kartano

Luskalan kartano on Sammatissa Lohjalla sijaitseva kartano ja ainoa kartano Sammatissa. Se syntyi vuonna 1648, kun everstiluutnantti Joakim Schmidt sai kuninkaalta kuusi taloa Karjalohjan (Sammatin) Luskalan kylästä. Seuraavana vuonna hän sai kaksi taloa lisää ja myös säterioikeuden.
Schmidt aateloitiin 1649 nimellä Schmiedefelt. Hän hallitsi kartanoa parikymmentä vuotta kuolemaansa saakka, jolloin kartano siirtyi hänen pojalleen Detlof Schmiedefeltille. Detlof Schmiedefeltin ja hänen vaimonsa Beatan poika Kristian Joakim Schmiedefelt oli kartanon seuraava omistaja ja ensimmäinen, joka asui kartanossa pitempiä aikoja. Mielenterveysongelmista kärsinyt Kristian kuoli 1721 vammoihin, joita hän oli saanut yrittäessään itsemurhaa. Hänen tyttärensä Beata avioitui 1723 Berndt Johan Brunowin kanssa, ja kartano jäi kahtia heidän kahdelle pojalleen Berndt Johanille ja Carl Fredrikille. Kumpikin puolikas vaihtoi omistajaa, ja omistajiksi tulivat aatelittomat talonpojat, vuonna 1775 Joseph Heerman ja 1777 Johan Dahlman. Isojako kartanossa tehtiin 1776.
Kartanolla oli oikeus perustaa torppia, ja sen maille perustettiin 1750-luvun lopussa Sammatin ensimmäinen torppa, jonka nimeksi vakiintui Pokka.
Siili

| Siili |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Silmälläpidettävä  
  
Suomessa:
 Elinvoimainen  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Nisäkkäät Mammalia
Lahko::  Eulipotyphla
Heimo::  Siilit Erinaceidae
Suku::  Erinaceus
Laji::  europaeus
Kaksiosainen nimi
 Erinaceus europaeus  Linnaeus, 1758 
 Siilin levinneisyys.
Katso myös
   Siili Wikispeciesissä   Siili Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Siili eli eurooppalainen siili (Erinaceus europaeus) on siilien (Erinaceidae) heimoon kuuluva piikikäs nisäkäslaji. Se on yöeläin, jota esiintyy Länsi-Euroopassa sekä Pohjois-Euroopan lauhkeimmissa osissa. Suomessa laji elää aina Perämeren pohjukassa asti, satunnaisesti pohjoisempanakin. Sitä tavataan niittyjen reuna-alueilla ja kulttuuriympäristöissä, joissa on sopivasti suojaisia pesäpaikkoja.
Täysikasvuinen siili on noin 20–30 senttimetriä pitkä ja painaa 0,4–1,2 kilogrammaa. Se elää keskimäärin kolmen tai neljän vuoden ikäiseksi. Suurimmassa osassa Eurooppaa siili viettää talven horroksessa, joka Suomessa kestää kuudesta seitsemään kuukautta. Sukukypsyyden siili saavuttaa syntymisensä jälkeisenä talvena, ja sen kiima-aika alkaa heti horroksen jälkeen. Poikueeseen kuuluu 2–10 poikasta. Siili on kaikkiruokainen ja syö etenkin hyönteisiä ja pieniä selkärankaisia. Sillä ei juurikaan ole luonnollisia vihollisia, sillä siili puolustautuu menemällä kerälle, jolloin siitä muodostuu käytännössä piikikäs pallo. Mäyrän tiedetään pystyvän aukaisemaan kerällä olevan siilin.
Siili on silmälläpidettävä laji, sillä se on harvinaistunut monin paikoin. Harvinaistumisen syytä ei tiedetä, mutta sen uskotaan liittyvän sopivien elinympäristöjen vähenemiseen. Ihmisen mukana siili on levinnyt Uuteen-Seelantiin, jossa sitä pidetään haitallisena vieraslajina. Siilin nahkaa on Euroopassa käytetty aikoinaan villan karstaamiseen, mutta esimerkiksi ravintoeläimenä se on harvinainen. Euroopassa siiliä ei saa pitää lemmikkieläimenä, mutta pihasiileistä on tullut monille miltei lemmikin tapaisia eläimiä.
Kuvaus > Ulkonäkö ja koko

Siili on noin 20–30 senttimetriä pitkä, ja sen häntä on 1,5–4 senttimetriä. Siili painaa 0,4–1,2 kilogrammaa, joskus jopa 1,9 kilogrammaa. Paino vaihtelee kuitenkin huomattavasti vuodenajan mukaan. Talvihorroksesta herännyt siili voi painaa alle 300 grammaa, mutta se lihoo nopeasti alkukesästä. Urokset ovat keskimäärin isompia kuin naaraat, mutta siilin koko riippuu muistakin seikoista. Uros ja naaras ovat melko samannäköisiä, ja ne voidaan erottaa toisistaan vain läheltä tarkastelemalla. Naaraan sukuelimet ovat lähempänä peräaukkoa kuin uroksen.
Siilin kasvot, vatsa ja alakyljet ovat tuuhean karvan peittämät. Jalkojen karva on ohuempaa. Rinta on ruskea ja jalat mustat. Kasvoissa on naamio, joka on muodostunut tummemmasta ja vaaleamman ruskeasta karvoituksesta. Silmien ympärillä karvat ovat jo lähes mustia. Siilillä on suippo, pitkähkö, kärsämäinen ja liikkuva ylähuuli, jonka kärjessä ovat sierainaukot. Siilin silmät ovat pyöreät ja mustanruskeat. Korvalehdet ovat näkyvät. Siilin jalat ovat pitkähköt, mutta niitä ei yleensä huomaa siilin liikkumistavan ja tuuheiden vatsakarvojen vuoksi. Kävellessään siili pitää jalkojaan koukussa mutta suoristaa ne juostessaan ja kasvaa näin korkeutta kymmenisen senttimetriä. Jaloissa on vahvat kynnet ja anturat, jotka soveltuvat kaivamiseen.
Siilin selkäpuolta peittää selän karvoista erikoistuneet piikit, joita siilillä on noin 3 000–6 000. Ontot piikit ovat pituudeltaan 2–3 senttimetriä. Ne ovat mustia tai ruskeita, mutta niiden kärki ja tyvi ovat valkoiset. Piikit ovat kiinnittyneet ihoon sipulimaisen juuren avulla, ja kunkin piikin alla on oma lihaksensa. Piikin kennomainen rakenne on joustava, ja ne suojaavatkin esimerkiksi kierivää siiliä pienemmiltä kolhuilta. Piikit uusiutuvat, ja yksittäinen piikki putoaa noin vuoden ikäisenä.
Siilillä on 36 hammasta, ja sen hampaisto on erikoistumaton. Alaleuan etuhampaat osoittavat eteenpäin. Ylähampaat ovat terävät ja harvassa. Muut hampaat ovat pieniä ja teräviä, ja viimeiset välihampaat ja poskihampaat leveitä ja nystyisiä. Poikasilla on maitohampaat, jotka alkavat korvautua pysyvillä hampailla kolmen tai neljän kuukauden iässä. Siilillä on muutaman sentin pituiset viikset.
Siilin koko ja väritys vaihtelee hieman eri maissa. Britanniassa siilit ovat yleensä pienempiä ja hieman tummempia kuin Suomessa. Keski-Euroopan siilit ovat puolestaan hieman suurempia. Espanjan siilit ovat taas vaaleampia.
Kuvaus > Värimuunnokset

Leukistisia eli vaaleita siilejä esiintyy ajoittain, joskin harvoin. Leukistisilla siileillä epäillään olevan kaksi harvinaista resessiivistä geeniä, jotka aiheuttavat siilille mustat silmät ja kermanväriset piikit. Leukistiset siilit eivät kuitenkaan ole suoranaisesti albiinoja. Varsinaisia albiinosiilejäkin esiintyy, joskin harvoin.
Vaaleat siilit ovat normaalisti erittäin harvinaisia, mutta Alderneyn saarella niitä on eri arvioiden mukaan 25 prosenttia tai jopa 60 prosenttia saaren siilistä. Alderneyn siilit ovat todennäköisesti 1960-luvulla lemmikkeinä tuotujen eläinten jälkeläisiä. Koska saaren siilit ovat vain muutamien yksilöiden jälkeläisiä, ne ovat varsin sisäsiittoisia ja perinnöllinen muuntelu on vähäistä.
Kuvaus > Jäljet

Siilin jalanjäljet pystyy erottamaan eriparia olevista jaloista: etujäljet ovat takajalkoja kapeammat. Jäljissä näkyy painauma kaikista viidestä varpaasta, kun esimerkiksi rotan, oravan ja vesimyyrän jäljissä on vain neljä painaumaa. Siilin piikeistä voi lisäksi jäädä jäljet jälkijonon sivuille. Pehmeällä alustalla näkyy jopa koko ruumiin jättämä raahausjälki.
Siilin ulosteet ovat 3–5 senttimetriä pitkiä ja lieriömäisen muotoisia. Ulosteen toinen pää on yleensä toista terävämpi, ja joukossa on usein sulamattomia hyönteisten osia.
Kuvaus > Ikä

Siili elää keskimäärin kolmen tai neljän vuoden ikäiseksi. Suurin osa siileistä kuolee kuitenkin jo ensimmäisen elinvuotensa aikana, useimmat niistä talvihorroksen aikana. Yli nelivuotiaaksi elää kymmenen prosenttia siileistä, ja jopa seitsemän vuoden ikä on mahdollinen suotuisissa oloissa. Vankeudessa siili voi elää joskus harvoin yli kymmenvuotiaaksi, ja Saksassa on siili väitetysti saatu elämään jopa 16-vuotiaaksi.
Nuoren siilin iän voi päätellä sen koosta. Vanhemman siilin iän voi määrittää luotettavasti vain laboratoriossa laskemalla sen alaleukaluun kasvuvyöhykkeet. Horroksen aikana luuston kasvu hidastuu ja jättää luustoon vastaavia jälkiä kuin puiden vuosirenkaat.
Kuvaus > Aistit

Hajuaisti on siilin tärkein aisti, ja sillä on useita tehtäviä: se auttaa ravinnon etsimisessä, varoittaa vihollisesta, auttaa orientoitumaan elinympäristöönsä sekä liittyy seksuaaliseen käyttäytymiseen. Siili nostaa ilmaa haistellessaan päätänsä. Siili voi haistaa ravinnon kolmen sentin syvyydestä ja maan pinnalla metrin päästä. Hajun avulla siili tunnistaa myös lajitoverinsa ja niiden sukupuolen. Siilillä on hajujen tunnistamista varten myös vomeronasaalielin, joka on erikoistunut kemiallisten ärsykkeiden, kuten feromonien erittelyyn. Se ohjaa sosiaalista ja seksuaalista käyttäytymistä.
Siili käyttää ravinnonhankintaan hajuaistin lisäksi kuuloaistia, jonka avulla se pystyy havaitsemaan muun muassa selkärangattomia eläimiä. Kuuloaisti on hyvä erityisesti korkeataajuisten äänien havaitsemiseen. Monet korkeat äänet saavat siilin vetäytymään kerälle.
Siilin näköaisti on melko heikko. Siilin arvellaan olevan myös melkein värisokea, sillä sen verkkokalvolla on lähes pelkästään sauvasoluja. Tappisolujen osuus on noin 3,75 prosenttia. Yöeläimelle värien erotuskyky ei ole kovinkaan merkittävä ominaisuus, mutta päivänvalossa siilikin pystyy erottamaan joitakin värejä, kuten mustan valkeasta, harmaan eri sävyjä sekä sinisen ja keltaisen toisistaan. Heikkoa näköä on paikkaamassa pitkät viiksikarvat, jotka tunnistavat liikkeen ilmavirrasta.
Levinneisyys ja elinympäristö

Siiliä tavataan luontaisesti isossa osassa Eurooppaa. Sen levinneisyysaluetta ulottuu Britteinsaariltaja Pyreneiden niemimaalta itään Puolaan ja Pohjoismaiden pohjoisosiin sekä Venäjän pohjoisosiin ja Moskovan ympäristöön. Sitä ei tavata Euroopan kaakkoisosassa eikä Venäjän eteläosissa. Se elää jolloinkin läntisen Välimeren saarilla, kuten Korsikalla, Elballa, Sardiniassa ja Sisiliassa. Levinneisyysalueen rajat eivät ole täysin selvät Sloveniassa, Itävallssa eikä Slovakiassa, missä sen elinalue menee päällekkäin toisen siilin, Erinaceus roumanicus -lajin kanssa. Lajia on lisäksi istutettu Azoreille ja Uuteen-Seelantiin. Suomessa siili on levinnyt pohjoista kohti ihmisen avustuksella.
Siiliä tavataan erityisesti niittyjen reuna-alueilla ja pensasaidoissa. Siili ei pidä kosteista alueista, eikä sitä yleensä tavata tiheissä metsissä. Se elää koko levinneisyysalueellaan merenpinnan tasosta jopa 2 400 metrin korkeuteen. Keski-Euroopassa siiliä tavataan yleensä alavilta mailta, mutta Etelä-Euroopassa sitä esiintyy myös vuoristoissa. Siili on ihmisen pöytävieras, ja se on varsin yleinen puutarhoissa, hautausmailla, puistoissa ja maatalousekosysteemissä sekä monilla muilla alueilla, joilta löytyy sopivia paikkoja horrostaa.
Levinneisyys ja elinympäristö > Suomessa

Suomessa siiliä tavataan Etelä- ja Keski-Suomessa Perämeren pohjukasta Kainuuseen saakka ulottuvalla alueella. Satunnaisesti siiliä esiintyy pohjoisempanakin, ja pohjoisimmillaan siiliä on havaittu Rovaniemellä ja jopa Ivalossa asti. Suomessa siili elää lähes aina asutuksen seuralaisena kulttuuriympäristössä, eikä sitä eräässä tutkimuksessa havaittu pariasataa metriä kauempana asuinrakennuksesta. Etenkään havumetsässä siili ei viihdy. Muualla Euroopassa siiliä tapaa myös lehtimetsistä.
Siili elää Suomessa elinalueensa pohjoisrajalla. Pohjoisessa siilin selviytymistä vaikeuttaa kesäkauden lyhyys, sillä siili tarvitsee vähintään 155 vuorokautta pariutumiseen, tiinehtimiseen, poikasten vieroittamiseen ja niiden kasvamiseen kyllin isoiksi talvea varten. Siili tarvitsee myös puiden lehtiä pesäaineikseen, ja kovin pohjoisessa lehtipuita on vähän. Myöskään siilin vararavinto ei riitä juuri seitsemää kuukautta pitempään talvihorrokseen. Siilien talvikuolleisuus onkin pohjoisessa suuri.
Siilejä asui Suomen alueella jo ennen ajanlaskun alkua pitkään vallinneen lämpökauden aikana. Ilkka Koiviston mukaan on mahdollista, että siili olisi säilynyt Lounais-Suomessa jo muinaisista ajoista lähtien. Siilejä on tuotu 1800-luvulla Suomen etelärannikolle Baltiasta ja Ruotsista. Ensimmäinen maininta siilistä Suomen lehdissä on vuodelta 1879, jolloin havainnosta kirjoitti Hämäläinen. Sitä ennen siiliä kerrotaan tavatun vain Uudellamaalla. Ahvenanmaalla ja Turun saaristossa siiliä tiedetään esiintyneen viimeistään vuonna 1916.
Käyttäytyminen > Elinpiiri

Siilit ovat kotipaikkauskollisia yöeläimiä. Poikaset jäävät usein pysyvästi melko lähelle kotipesäänsä. Siileillä on laajat elinpiirit, mutta niillä ei ole reviirejä, joita ne puolustaisivat tai merkkaisivat. Siilit sietävät toisiaan, mutta erityisesti naaraat välttelevät toisiaan kiima-ajan jälkeen. Tämän vuoksi naaraiden elinpiirien ydinalueilla ei ole päällekkäisyyttä. Urossiilit tappelevat joskus keskenään, etenkin alueilla, joilla elintilaa on niukasti. Tapellessaan siilit puskevat toisiaan ja yrittävät purra toisiaan jaloista. Heikompi osapuoli luovuttaa yleensä nopeasti.
Yksittäisen siilin elinpiirin sisällä on useita pienempiä ydinalueita. Yhdellä ydinalueella siili viihtyy muutamasta päivästä viikkoihin. Elinpiirien koko vaihtelee huomattavasti. Parittelukautena touko-kesäkuussa koiraiden elinpiiri on keskimäärin 72 hehtaaria ja naaraiden 21 hehtaaria. Koiraiden elinpiiri on suurempi, jotta se kattaisi useamman naaraan elinpiirin ja näin parantaisi yksilön lisääntymismahdollisuuksia. Parittelun jälkeen kesä-elokuussa koiraiden elinpiiri pienenee keskimäärin 48 hehtaariin, mutta naaraiden elinpiiri pysyy lähes muuttumattomana. Naaraiden ydinalueet kuitenkin pienenevät imetyksen aikaan. Koiraiden elinpiirit ovat pienimmillään elo-syyskuussa, kun ne valmistautuvat talvihorrokseen, silloin ne ovat keskimäärin vain 17 hehtaaria. Naaraiden elinpiirit kasvavat poikasten itsenäistyessä, ja ne ovat elo-syyskuussa suurimmillaan keskimäärin 29 hehtaaria. Naaraat käyttävät paljon energiaa poikasten tuottamiseen ja hoitamiseen, mikä voi selittää niiden koiraita suurempia elinpiirejä elo-syyskuussa, kun ne keräävät rasvavarastoja talvea varten.
Aktiivisena aikana huhti-lokakuussa koiraat käyttävät keskimäärin 24 pesää ja naaraat 17 pesää. Joitakin pesiä ne käyttävät useamman kerran, mutta koiraat vaihtavat pesää useammin. Pohjoisessa siileillä on talvi-, kesä-, poikas- ja syyspesiä.
Käyttäytyminen > Liikkuminen

Siili nukkuu päivät yleensä kesäpesässään, ruohikossa tai pensaan alla. Kesäpesiä siilillä on samanaikaisesti käytössä yleensä useita. Siili lähtee liikkeelle iltahämärän aikaan. Öisin siilit liikkuvat kokoonsa nähden melko paljon, vaikka silloinkin ne saattavat lepäillä välillä paikoillaan. Vilkkaimmillaan siilit ovat pari tuntia ennen keskiyötä. Illan ja alkuyön ne käyttävät yleensä ruoanetsintään ja aamuyön ympäristön tutkimiseen ja pesän rakentamiseen.
Käyttäytyminen > Syljetys

Siilillä on erikoinen käyttäytymistapa, jota kutsutaan syljetykseksi tai vaahdottamiseksi. Silloin ne kehittävät suussaan vaahtomaista sylkeä, jota ne voitelevat selkään ja kylkeen, mitä varten siilit saattavat joutua vääntäytymään huomattavan vaikeisiin asentoihin. Syljetys kestää jopa 20 minuuttia, mutta se voi olla ohitse myös lyhyessä hetkessä. Toiminta liittyy vomeronasaaliseen elimeen, mutta sen tarkkaa syytä ei tiedetä. Sen voi kuitenkin laukaista erilaiset tuoksut. Joskus koiraiden on nähty syljettävän pariutumisaikaan, mutta halu viehättää vastakkaista sukupuolta ei riitä syljetyksen syyksi, sillä sitä tapahtuu myös pariutumisajan ulkopuolella. Naaraat ja koiraat syljettävät itseään yhtä paljon, mutta nuoret yksilöt ilmeisesti vanhoja enemmän.