stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Hei, taas me lennetään!
Juoni

Lähitulevaisuudessa Kuu on asutettu siirtokunta, jonka pinnalle on rakennettu lentokenttä. Mayflower One -nimistä kuusukkulaa valmistellaan laukaisuun Houstonissa.
Maassa työskentelevän laukaisuryhmän johtaja Kessu (Chuck Connors) ei pidä meneillään olevasta tilanteesta, mutta myöntyy lentoyhtiön johdon tahtoon. Yksi sukkulan matkustajista on tietokonevirkailija Elaine Dickinson (Julie Hagerty), joka työskenteli ensimmäisessä elokuvassa lentoemäntänä. Elaine on jo kauan sitten jättänyt Ted Strikerin (Robert Hays) ja on tätä nykyä kihloissa Simon Kurtzin (Chad Everett) kanssa, joka on yksi sukkulan miehistön jäsenistä. Dickinsonin ja Kurtzin ohella sukkulan miehistöön kuuluvat kapteeni Clarence Oveur (Peter Graves), yliperämies Dunn (James A. Watson, Jr.) sekä navigaattori Dave Unger (Kent McCord). Striker itse on joutunut mielisairaalaan, sillä hänet on julistettu henkisesti tasapainottomaksi sen jälkeen, kun hänen lentämänsä kuusukkula murskaantui testilennolla. Striker uskoo, että tuomiota käytettiin hänen vaientamisekseen, sillä hän tietää kuusukkulassa olevan ongelmia, jotka tekevät siitä vaarallisen. Nyttemmin Strikeria ahdistelevat hänen jo ensimmäisessä elokuvassa mainitussa, tuntemattomassa sodassa tekemänsä toimet. Näistä Strikeria kiusaa erityisesti ”Macho Granden” yllä tapahtunut välikohtaus, jossa hän menetti koko laivueensa. Kun Striker lukee kuusukkulan lähestyvästä laukaisusta, hän pakenee mielisairaalasta ja ostaa lipun kyseiselle sukkulalennolle.
Lennon aikana sukkulassa tapahtuu oikosulku, ja ROC-tietokone kehittää oman mielen ja suuntaa sukkulan kohti aurinkoa. Unger ja Dunn yrittävät sammuttaa tietokoneen, mutta imeytyvät ulos avaruuteen sukkulan ilmaluukusta. Oveur yrittää pysäyttää ROC:in, mutta tietokone kaasuttaa hänet hengiltä. Kurtz hylkää Elainen ja pakenee sukkulan ainoalla pakokapselilla. Striker kutsutaan jälleen kerran pelastamaan päivä, mutta ensin hänen on keksittävä keino saada tietokone pois päältä. Lennonjohtaja Steven McCroskey (Lloyd Bridges) paljastaa, että Joe Seluchi-niminen matkustaja (Sonny Bono) on noussut sukkulaan salkussaan pommi aikomuksenaan tehdä itsemurha, jotta hänen vaimonsa voisi sitten saada hänen henkivakuutusrahansa käsiinsä. Striker onnistuu saamaan pommin kamppailussa pois Seluchilta. Sitten hän käyttää sitä räjäyttääkseen ROC:in ja asettaakseen kurssin takaisin kohti Kuuta. Sillä välin sukkulan lennojohto siirretään erääseen kuutukikohtaan, missä sitä johtaa komentaja Buck Murdock (William Shatner). Murdock tuntee Strikeria kohtaan syvää halveksuntaa Macho Granden tapahtumien vuoksi, mutta suostuu auttamaan tätä siitä huolimatta. He onnistuvat saamaan sukkulan turvallisesti Kuun pinnalle. Ted ja Elaine rakastuvat jälleen ja menevät naimisiin elokuvan lopussa.
Häiden jälkeen Seluchi piipahtaa sukkulan ohjaamossa pyytämässä salkkuaan takaisin.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Robert Hays  | … |  Ted Striker   |
|  Julie Hagerty  | … |  Elaine Dickinson   |
|  Lloyd Bridges  | … |  Steve McCroskey   |
|  Chad Everett  | … |  Simon Kurtz   |
|  Peter Graves  | … |  kapteeni Clarence Oveur   |
|  Stephen Stucker  | … |  Jacobs   |
|  Sonny Bono  | … |  Joe Seluchi   |
|  William Shatner  | … |  komentaja Buck Murdock   |
|  Raymond Burr  | … |  tuomari   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen piti elokuvaa hyvänä lämmittely-yrityksenä, joka tarjoaa lisää tv:stä tuttuja kasvoja mutta alkuperäistä vähemmän ideoita. Hän antoi tälle jatko-osalle kolme tähteä viidestä ja alkuperäiselle elokuvalle täydet viisi.
Käännös suomeksi
Carol Heiss

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Edson Stroll ja Carol Heiss. |  Edson Stroll ja Carol Heiss. |  Edson Stroll ja Carol Heiss. |  |
Maa:   Yhdysvallat
Naisten taitoluistelu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Kultaa | Squaw Valley 1960 | yksinluistelu |  |
|  Hopeaa | Cortina d'Ampezzo 1956 | yksinluistelu |  |
| MM-kilpailut  | MM-kilpailut  | MM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Garmisch-Partenkirchen1956 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Colorado Springs1957 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Pariisi 1958 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Colorado Springs1959 | yksinluistelu |  |
|  Kultaa | Vancouver 1960 | yksinluistelu |  |
|  Hopeaa | Wien 1955 | yksinluistelu |  |
Carol Heiss (s. 20. tammikuuta 1940 New York) on entinen amerikkalainen taitoluistelija ja olympiavoittaja.
Heiss sijoittui vuoden 1956 talviolympialaisissa Cortina d'Ampezzoossa naisten yksinluistelussa toiseksi Tenley Albrightin jälkeen. Saman vuoden maailmanmestaruuskisoissa Heiss kukisti Albrightin ja voitti kultaa.
Heiss sai heti olympialaisten jälkeen useita tarjouksia siirtymisestä ammattilaiseksi. Hänen äitinsä sairasti syöpää ja oli todella sairas. Ennen kuolemaansa lokakuussa 1956 Carolin äiti pyysi tältä, ettei ryhtyisi ammattilaiseksi vaan voittaisi vielä olympiakultaa. Heiss dominoi seuraavat vuodet taitoluistelua. Hän voitti seuraavat neljä maailmanmestaruutta. Vuoden 1960 talvikisoissa Squaw Valleyssä Heiss otti kultaa. Kaikki yhdeksän tuomaria arvostelivat hänet ykköseksi.
Heiss lopetti amatööriuransa vuonna 1960 ja luisteli ammattilaisena pari vuotta ennen kuin lopetti urheilemisen vuonna 1962. Hän palasi 1970-luvun lopulla luistelun pariin ja ryhtyi valmentajaksi. Heiss on valmentanut muun muassa olympiamitalisti Timothy Goebelia.
Heimtalin kartano

Heimtalin kartanon päärakennus
Heimtalin kartano (vir. Heimtali mõis, saks. Heimthal) on kartano Viljandin kunnassa,  Viljandimaalla Virossa.
Historia

Kartano mainitaan asiakirjoissa jo vuonna 1528. Se kuului vuodesta 1789 aina maareformiin asti von Sievers -suvulle. Nimen kartanolle antoi Peter Reinhold von Sievers rakastettunsa Luise Heimenthalin mukaan. Päärakennuksen suunnitteli sama mies saatuaan ensin kirjeitse J.W. Goetheltä vihjeitä arkkitehtuuriin liittyvästä kirjallisuudesta. Rakennus valmistui vuonna 1855. Aikoinaan kartanoon kuului yli 40 sivurakennusta. Nykyisin päärakennuksessa toimii Heimtalin koulu.
Heimtalin entinen kehätalli

Lähes raunioina ollut kehänmuotoinen kivestä ja tiilestä vuosina 1858-1861 pystytetty tallirakennus korjattiin 2010-luvulla. Pyöreän rakennuksen läpimitta on lähes 200 metriä. Nykyään siellä sijaitsee urheilusali, kirjasto ja hevoskasvattamo.
Heimtalin entinen juustola

Kartanon entisessä puistossa on ulkonäöltään mielenkiintoinen rakennus, jota usein on kutsuttu metsästyslinnaksi tai viinapolttimoksi. Se on kuitenkin rakennettu kartanon juustolaksi vuosina 1857-1858. Sveitsiläinen juustomestari Johann Hoferin johdolla täällä valmistettiin juustoa tiettävästi aina vuoteen 1938 saakka.
Suorakaiteen muotoisen rakennuksen neljässä kulmassa on suuret massiiviset pyöreät tornit, jotka on tehty harmaasta kivestä. Juustola, joka kunnostettiin ravintolaksi 1980-luvulla, on nykyisin yksityisomistuksessa.
Heimtalin kehätalli
Heimtalin kartanon juustola
Hei, kuka puhuu

| Hei, kuka puhuu> Look, who’s talking |
| --- | --- |

Ohjaaja:  Amy Heckerling
Käsikirjoittaja:  Amy Heckerling
Tuottaja:  Jonathan D. Krane
Säveltäjä:  David Kitay
Kuvaaja:  Thomas Del Ruth
Pääosat:   John Travolta  Kirstie Alley  Olympia Dukakis  George Segal  Bruce Willis 
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:   TriStar Pictures  M.C.E.G.  Columbia Pictures Corporation 
Levittäjä:  InterCom Netflix
Ensi-ilta:  6. huhtikuuta 1989
Kesto:  93 minuuttia
Alkuperäiskieli:  englanti, ruotsi
Budjetti:  7,5 miljoonaa dollaria
Tuotto:  297 miljoonaa dollaria
Seuraaja:  Hei, kuka puhuu myös
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hei, kuka puhuu (engl. Look Who's Talking) on vuonna 1989 kuvattu romanttinen komediaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät John Travolta, Kirstie Alley, George Segal, Olympia Dukakis, Twink Caplan, Joy Boushel ja Abe Vigoda. Bruce Willis ääninäyttelee elokuvassa Mikeyta, jonka hahmoa puolestaan näyttelevät Jason Schaller ja Jacob Haines. Elokuvan on ohjannut Amy Heckerling. Elokuva tuotti maailmanlaajuisesti noin 297 miljoonaa, mikä teki elokuvasta John Travoltan menestyneimmän elokuvaroolin. Myöhemmin elokuva sai kaksi jatko-osaa Hei, kuka puhuu myös (1990) ja Hei, kuka puhuu nyt (1994).
Juoni

Nuori nainen (Alley) saa vauvan ja päättää etsiä sille isän. Biologinen sellainen (Segal) on aivan liian kiireinen ja muutkin tarjolla olevat vaihtoehdot kammottavat. Bruce Willisin äänellä puhuva vauva näyttää lopulta äidilleen, että ratkaisu (Travolta) on lähempänä kuin hän luulikaan.
Näyttelijät

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  John Travolta  | … |  James Ubriacco   |
|  Kirstie Alley  | … |  Mollie Jensen   |
|  Olympia Dukakis  | … |  Rosie   |
|  George Segal  | … |  Albert   |
|  Abe Vigoda  | … |  isoisä   |
|  Bruce Willis  | … |  Michael ”Mikey” Jensen (ääni)   |
|  Jason Schaller  | … |  Mikey   |
|  Jaryd Waterhouse  | … |  Mikey   |
|  Jacob Haines  | … |  Mikey   |
|  Christopher Aydon  | … |  Mikey   |
|  Twink Caplan  | … |  Rona   |
|  Joy Boushel  | … |  Melissa   |
|  Don S. Davis  | … |  tohtori Fleisher   |
|  Louis Heckerling  | … |  Lou   |
|  Brenda Crichlow  | … |  sihteeri   |
Vastaanotto ja myöhempi arvostus

Helsingin Sanomien Pertti Avola sanoo elokuvaa herttaiseksi, joutuisaksi ja notkeaksi hömppäkomediaksi, joka onnistuu paikoin olemaan aidosti hauska. Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi sanoo elokuvaa sympaattiseksi komediaksi, jossa Williskin on hauska. Hän antaa sille neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Aiheesta muualla

Hei, kuka puhuu Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Hei, kuka puhuu Elonet.
Jari Heinonen

Jari Heinonen (s. 1953 Anjalankoski) on suomalainen yhteiskuntatieteilijä. Hän toimi ennen eläkkeelle jäämistään sosiaalityön professorina Jyväskylän yliopistossa. Henonen on  koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden tohtori. Heinosen tutkimusintressejä ovat muun muassa sosiaalipolitiikan ja sosiaalityön historia, syrjäytyminen, kolmas sektori sekä eri sukupolvien työväenluokkaiset miehet rakennemuutosten Suomessa.
Heinonen toimii myös aktiivisesti politiikassa ja hän on ollut Suomen kommunistisen puolueen kaupunginvaltuutettu Tampereella. Vuonna 2017 Heinonen  ja perussuomalaisista irtautunut Aarne Raevaara perustivat VaihtoehtoTampere -nimisen (VaTa) valtuustoryhmän. Heinonen toimi Demokraattisen Sivistysliiton liittotoimikunnan puheenjohtajana 2013–2018.
Julkaisuja

Pienviljelijäprojektista sosiaalivaltioon. Näkökulma suomalaisen sosiaalipolitiikan syntyyn, kehitykseen ja murroksiin 1800-luvulta nykypäivään.  Tampere:  Tampereen yliopisto, 1990.  ISBN 951-44-2777-7
Kattotarinasta monikärkiseen pohdintaan. Ajatuksia suomalaisesta sosiaalipolitiikasta.  Helsinki:  Gaudeamus, 1993.  ISBN 951-662-567-3
Katseita suomalaisuuteen. Vastarinta ja luopuminen suomalaisessa kansanomaisessa kulttuurissa; esimerkkeinä Aleksis Kivi, Väinö Linna, Juha Vainio ja Irwin Goodman.  Helsinki:  TA-tieto, 1997.  ISBN 951-97669-1-X
Hyvinvointimalli murroksessa. Aikamme sosiaalinen kysymys ja sen ratkaisuvaihtoehdot.  Helsinki:  TA-tieto, 1999.  ISBN 951-97669-3-6
Työläismies ahdingossa? Kolmen eri sukupolven miesten elämää rakennemuutosten Suomessa.  Helsinki:  Yliopistopaino, 2005.  ISBN 951-570-636-X
Aiheesta muualla

Viralliset kotisivut (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Suomi (KANTO)  Belgia
Heinätorin koulu

| Heinätorin koulu> Heinätorin kansakoulu |
| --- | --- |

Sijainti:  Hollihaka, Tuira, Intiö ja Hiironen Oulu
Tyyppi:  Esi- ja peruskoulu sekä lisäopetusta
Rehtori:  Niina Oksman
Luokat:  esikoulu, peruskoulun luokat 1–10
Oppilaita:  200
Verkkosivut
Heinätorin koulu on Oulun Hollihaassa olevan Tiernan koulun osa. Heinätorin koulu on erityiskoulu.
Heinätorin yksikön alueella on useita rakennuksia, joista päärakennus on valmistunut 1875 Wolmar Westlingin suunnitelman mukaan. "Fiskaalin pirtiksi" nimitetyssä toisessa rakennuksessa aloitti 1874 toimintansa toinen Oulun kaupungin ensimmäisistä kansakouluista. Kolmannen, alkujaan asuintaloksi 1896 valmistuneen rakennuksen suunnitteli J. W. Lillqvist.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Heinätorin koulu Wikimedia Commonsissa
Heinrichin tapahtuma

Heinrichin tapahtumien ajoitus jääkairausnäytteiden perusteella
Jäävuoria irtoaa jäätiköstä. Heinrichin tapahtumat olivat rajuja jäävuorien vapautumisia jääkaudella. Niissä valtava jäätikkö romahti mereen.
Ehdotus Heinrichin tapahtumien ajoitukseksi jääkairausnäytteissä.
Heinrichin tapahtumat tarkoittavat ilmastovaihteluja, jotka johtuvat jäävuorten äkillisestä lisääntymisestä jääkauden aikana. Niiden aikana valtamereen virtasi suuri määrä viileää vettä, joka salpasi Golfvirran ja Pohjois-Atlantin termohaliinikierron. Seurauksena oli ilmaston voimakas kylmeneminen, sillä termohaliinikierto kuljettaa lämpöä pohjoisille leveysasteille. Nuorempaa dryaskautta pidetään Heinrichin tapahtumana. Sen syynä pidetään Kanadan yllä olleen valtavan Laurentian jäätikön ajoittaisia romahtamisia.
Heinrichin tapahtumat näkyvät valtameren pohjakerrostumissa jäävuorten kuljettaman moreeni- ja muun aineksen määrän kasvuna sekä planktoneliöstön määrän pienenemisenä. Alun perin kerroksista erotettiin kuusi tällaista tapahtumaa, joille annettiin nimet H1–H6. Meri viileni varsinkin subtropiikissa, ja jäätiköt laajenivat kaikkialla maailmassa. Viileneminen tuntui eniten Pohjois-Atlantilla nimenomaan aivan Grönlannin eteläpuolella.
Heinrichin tapahtumia sattui viime jääkaudella noin 3 000–8 000 vuoden välein.
Heinrichin tapahtumaan liittyy Bondin kierto, joka on kahden Heinrichin tapahtuman väli. Tapahtumat on nimetty paleoklimatologi Hartmut Heinrichin mukaan.
Erään teorian mukaan Heinrichin tapahtuma johtui Pohjois-Amerikan mannerjäätikön värähtelystä: suureksi paisunut jääkenttä romahtaa oman painonsa alla ajoittain mereen. Syynä voi olla se, että jääkenttä painaa maankuorta kuopalle, mikä lisää jäätikköä lämmittävän maalämmön määrää. Tällöin jää sulaa ainakin pohjastaan ja lähtee liukuun kohti merta. Etelämantereen sisällä tiedetään olevan sulia jään alaisia järviä.
Aiheesta muualla

NOAA Paleoclimatologi Heinrich events.
William C. Calvin, "The great climate flip-flop" adapted from Atlantic Monthly, 281(1):47-64 (January 1998).
(Gerald Bond) "Recent, Abrupt Climate-Cooling Cycle Found": Columbia University Press Release, December 11, 1995
Borovitši

| Borovitši Боровичи́ |
| --- | --- |
 lippu:  vaakuna
 Novgorodin alueen sijainti Venäjällä.
 Borovitši
 Koordinaatit: 58°23′13″N, 33°53′42″E 
Valtio:  Venäjä
Federaatiosubjekti:  Novgorodin alue
Piiri:  Borovitšin piiri
Kaupungiksi:  1770
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  45,41 km²
Korkeus:  90 m
Väkiluku (2010):  53 700
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Suuntanumero(t):  +7 81664
 
 boradmin.ru 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
1670-luvulta peräisin oleva Pyhän hengen laskeutumisen katedraali Borovitšin luostarialueella.
Vuonna 1800 rakennettu Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen katedraali.
Mstajoen ylittävä kaarisilta vuodelta 1905.
Borovitši (ven. Боровичи́) on kaupunki Novgorodin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Mstajoen rannalla 177 kilometriä Novgorodista itään. Kaupunki on Borovitšin piirin keskus. Asukkaita on 53 700 henkeä (vuonna 2010). Borovitši on Novgorodin alueen toiseksi suurin kaupunki.
Maantiede ja ilmasto

Borovitšin kaupunkikunnan pinta-ala on 45,41 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Borovitšin piirin Sušilovon, Sušanin ja Progressin, idässä Perjodkin ja Joglan, etelässä Železkovon ja lännessä Travkovon maalaiskuntiin. Lähistöllä on savi-, sora- ja hiekkaesiintymiä.
Seudun ilmasto on lauhkean mannermainen. Keskilämpötila on tammikuussa –9,5° ja heinäkuussa 17,4°. Vuotuinen sademäärä on keskimäärin 553 millimetriä. Talvella lumipeite on enimmillään 30–60 sentin paksuinen. Tuulet puhaltavat etupäässä kaakosta, lounaasta tai lännestä.
Historia

Kaupunki on saanut alkunsa keskiaikaisesta Borovitšin kauppa- ja käsityöläiskylästä. Sen nimi perustunee seudulla kasvaneeseen havumetsään. Valdain Iverskin luostari omisti kylän vuoteen 1764 saakka. Vuonna 1770 siitä tuli kaupunki ja Novgorodin lääniin kuuluneen kihlakunnan keskus. Kaupungin asukkaat hoitivat Mstan jokiliikennettä ja harjoittivat käsityöammatteja. Kihlakunnan pohjoisosassa Kontšanskojen ja Kamenkan seuduilla sekä etelämpänä Valdain kihlakunnan rajalla oli 1600-luvulla syntynyttä karjalaisasutusta.
1800-luvun lopulla Borovitšissa oli 11 000 ja kihlakunnassa 128 000 asukasta. Kaupungissa toimi luostari, kahdeksan ortodoksista kirkkoa, pappisopisto, poika- ja tyttökoulut, yli sata kauppapuotia, joukko pieniä tehtaita ja sairaala. Terveellisen ilmastonsa ansiosta siitä oli tullut suosittu kesänviettopaikka. Vuosisadan vaihteessa paikallisista raaka-aineista alettiin valmistaa tulenkestäviä materiaaleja.
Vuonna 1927 perustettiin Leningradin alueeseen kuulunut Borovitšin piirikunta, joka lakkautettiin vuonna 1930. Sen jälkeen kaupunki toimi hallintopiirin keskuksena. Vuonna 1944 se liitettiin vastaperustettuun Novgorodin alueeseen. Toisen maailmansodan jälkeen tulenkestävien materiaalien kombinaatin rinnalle syntyi koneenrakennus-, puunjalostus- ja kevyttä teollisuutta.
Liikenne, talous ja palvelut

Kaupunkiin johtaa Moskovan ja Pietarin väliseltä pääradalta Uglovkassa haarautuva sivurata. Tärkeimmät maantiet vievät Borovitšista Valdaihin, Pestovon ja Ustjužnan kautta Vologdan alueen Sudaan, Ljubytinon kautta Spasskaja Polistiin sekä Okulovkan kautta Kresttsyyn. Kaupungista on linja-autoyhteydet lähipiirien keskuksiin, Novgorodiin, Staraja Russaan ja Pietariin. Paikallisliikennettä hoitavat linja-autot ja reittitaksit.
Borovitši on yksi Luoteis-Venäjän tärkeimmistä teollisuuskeskuksista. Kaupungissa ja piirissä toimii noin 30 suurta ja keskisuurta teollisuus-, rakennus- ja liikenneyritystä sekä yli 200 erilaista pienyritystä. Teollisuudenaloja ovat rakennusmateriaali-, kone- ja laiteteollisuus, huonekalu-, puunjalostus- ja paperiteollisuus sekä kevyt, elintarvike- ja kirjapainoteollisuus. Tuotantolaitoksista tärkein on yli 4 500 henkeä työllistävä Borovitšin tulenkestävien materiaalien kombinaatti.
Kaupungissa toimii seitsemän keskikoulua, lukio, kaksi ammattikoulua, rakennus- ja talousteknikumi sekä lääketieteellinen ja pedagoginen opisto. Kulttuurilaitoksia ovat lasten taidekoulu, kansantaiteen talo, Velgijan kerhotalo ja piirin keskuskirjasto. Terveyspalveluihin kuuluu Borovitšin piirisairaala. Kaupungissa on kaksi hotellia. Paikallislehtenä ilmestyy Krasnaja iskra.
Kaupunkikuva ja nähtävyydet

Mstajoen molemmin puolin sijaitseva historiallinen keskusta heijastaa vuoden 1772 säännöllistä asemakaavaa. Myöhemmin Borovitši on kasvanut etupäässä koillissuuntaan. Poikkeuksen muodostavat Velgijan taajama kaupungin itäosassa sekä Bobrovikiksi kutsuttu eteläinen alue. Keskustassa ja muutamassa lähiössä on enimmäkseen kaksikerroksisia kivirakennuksia. Pohjoisessa sijaitsee Lanošinon kerrostaloalue. Muu kaupunki koostuu pääosin omakotitaloista. Teollisuuslaitokset ovat keskittyneet Mstajoen vasemmalle rannalle. Ympäristön tila on melko hyvä.
Seudulla on useita muinaisia asuinpaikkoja ja kurgaanihautoja. Kaupunki kuuluu Venäjän historiallisten asutuskeskusten luetteloon.
Merkittävimpiä rakennusmuistomerkkejä ovat:
Pyhän kolminaisuuden katedraali (1833–1862, arkkitehti M.M. Prave), joka vuodesta 1931 lähtien on toiminut kaupungin kulttuuritalona;
myöhäistä klassismia edustavat kauppahallit 1800-luvun puolivälistä ja loppupuolelta;
vuonna 1897 rakennettu punatiilinen seurakuntakoulu;
1800-luvun puolivälissä rakennettu kauppiastalo, jossa nykyään toimii kirjasto;
1870-luvulla ja 1900-luvun alussa pystytetty rautatieaseman rakennuskokonaisuus;
vuonna 1859 rakennettu pappisopisto, jota aikaisemmin on pidetty Katariina II:n matkapalatsina (nykyään ammattikoulu);
jo vuonna 1572 mainittu Pyhän hengen luostari Mstajoen rannalla. Sen rakennuskokonaisuus muotoutui lopullisesti 1870-luvulle tultaessa. Vuonna 1927 lakkautettu luostari palautettiin Venäjän ortodoksiselle kirkolle 1990-luvun lopussa;
1700-luvun lopussa pystytetty ja myöhemmin uudelleenrakennettu maistraattirakennus;
Tolkatšovin ja Tševakinskin kartanoalueet kaupungin laidalla. Säveltäjä Anatoli Ljadov vietti kesänsä ja kuoli Tolkatšovien Polynovkan kartanossa.
Borovitšin kotiseutumuseo käsittää muun muassa arkeologisia, kansatieteellisiä sekä paikallisesta teollisuudesta kertovia esineitä. Siellä on myös huomattava taidekokoelma.
Liikunta ja urheilu

Kaupungissa toimii lasten urheilukoulu. Urheiluseuroista tunnetuin on jääpalloa pelaava ammattilaisjoukkue HK Borovitši. Lisäksi harrastetaan muun muassa jalkapalloa.
Kansainväliset yhteydet

Borovitšin suomalainen ystävyyskaupunki oli ennen kuntaliitosta Suolahti. Kansainvälisiä yhteyksiä on myös yhdysvaltalaiseen Binghamptoniin sekä Viron Haapsaluun.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Borovitšin piirin sivusto (venäjäksi)
Sanomalehti Krasnaja iskra (Arkistoitu – Internet Archive) (venäjäksi)
Borovitšin tulenkestävien materiaalien kombinaatti (venäjäksi)
Novgorodin alueen kaupungit
Pääkaupunki: Novgorod

Borovitši • Holm • Malaja Višera • Okulovka • Pestovo • Soltsy • Staraja Russa • Tšudovo • Valdai
Hekale

| Hekale> Ἑκάλη.Sijainti |
| --- | --- |
 Hekale
Koordinaatit:  38°8′4″N, 23°54′32″E
Valtio:  Kreikka
Paikkakunta:  Stamáta, Diónysos, Attika
Historia
Tyyppi:  demos
Perustettu:  508 eaa.
Kulttuuri:  antiikin Kreikka
Alue:  Attika
Kaupunki:  Ateena
Fyle:  Leontis
 :  Ptolemais (vsta 224 eaa.)
Trittys:  mesogeios
Demonyymi:  Hekaleios (Ἑκάλειος), Hekalēthen (Ἑκαλῆθεν)
Bulen jäseniä:  2
 :  ei tiedossa (vsta 201 eaa.)
Infobox OKNimi-testi OK: 
Hekale (m.kreik. Ἑκάλη, Hekalē, lat. Hecale) oli antiikin aikainen alun perin Leontis-fyleen kuulunut Attikan eli Ateenan kaupunkivaltion muodostaneen alueen demos. Se kuului fylen mesogeios-trittykseen eli Attikan sisämaa-alueen demoksiin.
Hekale sijaitsi todennäköisesti lähellä Marathonia, sillä kreikkalaisessa mytologiassa sen sanottiin saaneen nimensä naisesta, joka majoitti Theseuksen luokseen kun tämä jahtasi aluetta riivannutta Marathonin härkää. Demoksen oletetaan sijainneen koilliseen nykyisestä Stamátasta.
Demos perustettiin Kleistheneen uudistuksessa arkaaisen kauden lopulla vuonna 508 eaa. Tuolloin sen alkuperäinen fyle eli ”heimo” oli Leontis ja sillä oli kaksi edustajaa Ateenan bulessa eli neuvostossa. Myöhemmin hellenistisellä kaudella demoksissa tapahtui muutoksia, ja niiden seurauksena demos kuului vuodesta 224/223 eaa. Ptolemais-fyleen. Demoksen kansalaisesta käytettiin demonyymiä Hekaleios (Ἑκάλειος) tai Hekalēthen (Ἑκαλῆθεν).
Hekalessa oli Zeus Hekaleioksen pyhäkkö.
Ahti Heino

| Ahti Heino |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 20. syyskuuta 1921 Koivisto
Kuollut: 14. tammikuuta 1942 (20 vuotta) Krivi
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Suomi
Palvelusvuodet:  1941–1942
Taistelut ja sodat:  Jatkosota
Sotilasarvo:  Korpraali
Kunniamerkit:  Mannerheim-ristin ritari
Ahti Heino (20. syyskuuta 1921, Koivisto – 14. tammikuuta 1942, Krivi) oli suomalainen sotilas ja Mannerheim-ristin ritari numero 27. Siviiliammatiltaan hän oli maanviljelijä.
Sotamies, konepistoolimies Heino sai Mannerheim-ristin ritarin arvon 19. lokakuuta 1941. Jatkosodassa hän palveli jalkaväkirykmentti 5:n toisen pataljoonan viidennessä komppaniassa. Hänet ylennettiin korpraaliksi 10. tammikuuta 1942. Heino kaatui 14. tammikuuta 1942 Krivillä. Heino oli nuorin ritari, joka kaatui. Hän kaatui 20-vuotiaana. Hän oli myös ensimmäinen kaatunut ritari, jonka kuolema pystyttiin varmasti todistamaan.