stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Porin Karhut
Jääkiekko > Ensimmäinen kausi

Kärppien jääkiekkojoukkueessa ei ollut aiemmin ollut selkeää valmentajaa. Sattumoisin kokenut maajoukkuepelaaja Matti Lampainen muutti töiden perässä Poriin ja hänet palkattiin Karhuihin pelaajavalmentajaksi. Lampainen uudisti pelaajien harjoitussysteemin ja johdatti joukkueen jääajan perässä useita kertoja viikossa Tampereelle, jossa oli tuolloin lähin tekojäärata. Karhut peri Kärppien paikan jääkiekon Suomen sarjassa. Uusien harjoitusmenetelmien tukemana kausi 1960–1961 sujui Karhuilta mainiosti. Karhut voitti jokaisen pelinsä aina tammikuun lopulle asti, jolloin se hävisi tiukan pelin  Kokkolan Hermekselle. Hermes oli hävinnyt kaudella vain yhden ottelun aiemmin Karhuja vastaan, siten joukkueet näyttivät päätyvän sarjassa tasapisteisiin, jolloin maaliero ratkaisisi paremmuuden. Molemmilla joukkueilla oli joitakin pelejä pelaamatta sarjasta, Hermeksen viimeinen peli ja Karhujen toiseksi viimeinen peli oli merkitty alun perin samalle päivälle, mutta Hermes sai siirrettyä oman ottelunsa Kokkolan Jäähaukkoja vastaan samalle päivälle kuin Karhujen viimeinen peli. Lopulta Karhut voitti viimeisen pelinsä Raahen Vesaa vastaan 6–3, mutta Hermes voitti ”sisarjoukkueensa” peräti 19–1 ja näytti menevän paremman maalieronsa turvin mestaruussarjan karsintaan. Silloin Porin Pallo-Toverit, Kärppien pitkäaikainen kiistakumppani, joka oli jo tuolla kaudella varmasti tippumassa Suomensarjasta, yllättäen luovuttikin viimeisen ottelunsa. Sääntöjen mukaan luopuneen joukkueen kaikki pelit mitätöitiin, jolloin Karhujen maalieroksi tulikin yhden maalin parempi kuin Hermekselle. Syitä PPT:n luopumiselle ei tarkemmin tiedetä, mutta julkinen salaisuus Porissa oli, että PPT:lle myöhemmin ilmestynyt pakettiauto saattoi liittyä neuvotteluihin, joita käytiin ennen viimeisen ottelun luovuttamista. Jääkiekkoliitto haistoi kuitenkin asiassa palaneen käryä ja määräsi Karhujen ja Hermeksen välille uusintaottelun puolueettomalle kentälle Tampereelle. Myöhemmin keväällä liitto lisäksi muutti sääntöjä maalisuhdeasiassa.
Uusintaottelu oli tiukka, mutta Karhut voitti sen lopulta 4–2. Siten Karhut selvitti tiensä Mestaruussarjan karsintaan, jonne selvisivät lisäksi etelälohkon voittaja Hämeenlinnan Tarmo ja itälohkon voittaja KalPa. Karsintasarja oli erittäin tasainen. Ennen viimeistä ottelua Karhut-KalPa, Tarmo johti sarjaa pisteellä, mutta sillä oli huonompi maaliero kuin Karhuilla ja KalPalla. Varmistaakseen nousunsa, KalPa ja Karhut sopivat pelaavansa viimeisen ottelun tasan. Ottelu päättyi 4–4 ja siten Karhut ja KalPa nousivat SM-sarjaan. Tarmo teki sopupelistä protestin, mutta se hylättiin myöhemmin Jääkiekkoliiton syyskokouksessa.
Jääkiekko > Ensimmäiset kaudet SM-sarjassa

Kausi 1961–1962 oli Karhujen ensimmäinen SM-sarjassa. Joukkuetta vahvistettiin omilla junioreilla, mutta lisäksi Tapparasta siirtyi lupaava puolustaja Risto Lampi ja KalPasta hyökkääjä Ossi Hyppönen. Kausi sujui sarjanousijalta varsin hyvin; yhdeksän voittoa, kaksi tasapeliä ja seitsemän tappiota. Karhut sijoittui sarjan viidenneksi.
Seuraavalle kaudelle valmistauduttaessa Karhut koki pahan takaiskun, kun porilainen Rosenlewin Urheilijat-38 nappasi valmentajakseen Matti Lampaisen. RU-38 panosti kovasti jääkiekkoon ja hankki kovia pelaajia edellisen kauden mestarista Ilveksestä. Karhut menetti joukkueestaan myös Jaakko Honkasen, joka siirtyi HIFK:hon. Menetykset päätettiin korvata värväämällä pelaajia muista joukkueista, koska omista junioreista ei saatu riittäviä vahvistuksia. Lukosta Karhuihin siirtyivät Anssi Salonen ja Pertti Koskelainen, Ilveksestä Matti Jansson ja KalPasta Tuomo Pirskanen ja Keijo Koistinen. Muissa joukkueissa ei katsottu hyvällä porilaisjoukkueiden värväystoimintaa. Jääkiekkoliitto otti myöhemmin käyttöön karanteenisysteemin pitkälti porilaisjoukkueiden toiminnan vuoksi.
Lasse Heikkilä nimettiin Lampaisen lähdön jälkeen Karhujen valmentajaksi. Heikkilä toimi Lampaisen tapaan sekä pelaajana että valmentajana. Kaudella 1962–1963 Karhujen sijoitus pysyi SM-sarjan keskikastissa, lopullisessa taulukossa he olivat kuudentena. Kauden aikana he voittivat seitsemän ottelua, pelasivat kaksi tasapeliä ja hävisivät yhdeksän ottelua.
Kausi 1963–1964 sujui samoissa merkeissä. Uudet tulokkaat joukkueeseen olivat Tuomo Pirskanen KalPasta, Erkki Harju Ilveksestä sekä Jaakko Honkanen HIFK:sta, joka palasi joukkueeseen pelattuaan yhden kauden HIFK:ssä armeijan vuoksi. Omista junioreista edustusjoukkueeseen nostettiin muiden muassa Juha Rantasila, myös Veli-Pekka Ketola pelasi ensimmäisen pääsarjaottelunsa kauden viimeisessä pelissä. Sijoitus sarjassa oli jälleen kuudes seitsemällä voitolla, neljällä tasapelillä ja seitsemällä tappiolla.
Jääkiekko > Viimeiset kaudet

Mestaruuden myötä Karhut pääsi osallistumaan ensimmäistä kertaa pelattuun Jääkiekon Euroopan cupiin. Siellä Karhut kohtasi Vålerenga Ishockeyn Oslosta. Marraskuussa 1965 Karhut pelasi Oslossa kaksi ottelua Vålerengaa vastaan, jotka se hävisi 8–2 ja 2–1. Ensimmäinen ottelu ajautui kolmannessa erässä joukkotappeluksi, jonka seurauksen myös valmentaja Lasse Heikkilä joutui yhden ottelun toimitsijakieltoon. Heikkilä oli edellisen kauden jälkeen lopettanut pelaamisen, ja keskittyi pelkästään valmentamiseen. Joulukuussa Karhut kohtasi Vålerengan Porissa, jossa pelit päättyivät 3–1 ja 4–4.
SM-sarjassa Karhujen kausi 1965–1966 oli mestaruuden jälkeen vaikea. Uudenlaisella lohkosysteemillä pelatussa sarjassa Karhut joutui putoamissarjaan. Siellä Karhut kuitenkin ryhdistäytyi ja vältti putoamisen.
Kausi 1966–1967 sujui Karhuilta myös varsin vaisusti. Joukkue jäi sarjataulukossa yhdeksänneksi 21 pisteellä. Vaikka paikallisvastustaja RU-38 voitti SM-sarjan, kävi Karhujen kotipelejä katsomassa enemmän katsojia (43 619) kuin RU-38:n pelejä.
Jalkapallo

Jalkapallossa Karhut peri PoPan paikan Suomensarjassa. Ensimmäisellä kaudellaan 1960 sini-keltaraidallisissa paidoissa ja valkoisissa housuissa pelanneet Karhut taistelivat viimeiseen asti lohkovoitosta ja mestaruussarjapaikasta, mutta jäi kuitenkin sarjassa kolmannelle sijalle. Seuraavana vuonna Karhut jäi yhdeksänneksi. Vuonna 1962 joukkue putosi Maakuntasarjaan, josta se pystyi nousemaan takaisin Suomensarjaan kauden 1964 päätteeksi. Kausina 1965–1967 Karhut pelasi Suomensarjassa. Karhujen jalkapallojoukkue jatkoi toimintaansa vielä kauden 1968 Ässien kakkosjoukkueena Suomensarjassa.
Karhut ja RU-38 yhdistyvät Ässiksi

Kesäkuun lopulla 1967 julkistettiin yllättäen tieto Karhujen ja RU-38:n yhdistymisestä. Karhujen puolella yhdistymisen syyt olivat lähinnä taloudelliset. Seura oli velkaantunut kun se oli hankkinut pelaajia muista joukkueista. Juniorityö ei ollut kyllin hyvää tuottamaan tarpeeksi pelaajia edustusjoukkueelle. Lisäksi ei uskottu Porin kokoisen kaupungin elättävän kahta huippujoukkuetta. Uuden joukkueen nimeksi tuli Ässät.
Kuuluisia pelaajia

Antti Heikkilä
Lasse Heikkilä
Jaakko Honkanen
Veli-Pekka Ketola
Juha Rantasila
Aiheesta muualla

Karhujen tilastoja (UrheiluPori.com)
| n k Jääkiekon Suomen mestarit |
| --- | --- |
Voittajat:  1927–28: Viipurin Reipas  1928–29: HJK  1929–30: ei pelattu  1930–31: TaPa  1931–32: HJK  1932–33: HSK  1933–34: HSK  1934–35: HJK  1935–36: Ilves  1936–37: Ilves  1937–38: Ilves  1938–39: KIF  1939–40: ei pelattu  1940–41: KIF  1941–42: ei pelattu  1942–43: KIF  1943–44: ei jaettu  1944–45: Ilves  1945–46: Ilves  1946–47: Ilves  1947–48: Tarmo  1948–49: Tarmo  1949–50: Ilves  1950–51: Ilves  1951–52: Ilves  1952–53: TBK  1953–54: TBK  1954–55: TBK  1955–56: TPS  1956–57: Ilves  1957–58: Ilves  1958–59: Tappara  1959–60: Ilves  1960–61: Tappara  1961–62: Ilves  1962–63: Lukko  1963–64: Tappara  1964–65: Karhut  1965–66: Ilves  1966–67: RU-38  1967–68: KooVee  1968–69: HIFK  1969–70: HIFK  1970–71: Ässät  1971–72: Ilves  1972–73: Jokerit  1973–74: HIFK  1974–75: Tappara  1975–76: TPS  1976–77: Tappara  1977–78: Ässät  1978–79: Tappara  1979–80: HIFK  1980–81: Kärpät  1981–82: Tappara  1982–83: HIFK  1983–84: Tappara  1984–85: Ilves  1985–86: Tappara  1986–87: Tappara  1987–88: Tappara  1988–89: TPS  1989–90: TPS  1990–91: TPS  1991–92: Jokerit  1992–93: TPS  1993–94: Jokerit  1994–95: TPS  1995–96: Jokerit  1996–97: Jokerit  1997–98: HIFK  1998–99: TPS  1999–00: TPS  2000–01: TPS  2001–02: Jokerit  2002–03: Tappara  2003–04: Kärpät  2004–05: Kärpät  2005–06: HPK  2006–07: Kärpät  2007–08: Kärpät  2008–09: JYP  2009–10: TPS  2010–11: HIFK  2011–12: JYP  2012–13: Ässät  2013–14: Kärpät  2014–15: Kärpät  2015–16: Tappara  2016–17: Tappara  2017–18: Kärpät  2018–19: HPK  2019–20: ei jaettu  2020–21: Lukko  2021–22: Tappara  2022–23: Tappara 
Karhujen Erkki Harju kamppailee Ilveksen Jarmo Wasaman kanssa
Veli-Pekka Ketola vuonna 1965
Porin Karhut kaudelta 1965–66
Joseph Priestley

Joseph Priestley.
Joseph Priestley (1733–1804) oli englantilainen pappi, kemisti, luonnonfilosofi ja psykologi. Kemistinä hän tutki varsinkin kaasuja. Vuonna 1774 hän sai elohopeaoksidia kuumentamalla valmistetuksi puhdasta happea ja tutki sen ominaisuuksia. Muutamaa vuotta myöhemmin hän havaitsi myös, että "sitoutunutta ilmaa" (hiilidioksidia) sisältävässä vedessä kasvit tuottivat sitä.  Jo sitä ennen hän oli todennut, että "sitoutunut ilma" ei ylläpitänyt palamista eikä hengitystä, mutta sitä sisältäneessä säiliössä hiiret pysyivät kauemmin hengissä, jos siellä pidettiin myös kasveja.
Joseph Priestley ei ollut ensimmäinen joka löysi hapen; ruotsalainen Carl Scheele oli eristänyt sen jo aiemmin, mutta Priestley julkaisi tulokset ennen Scheeleä.
Vaikka Priestely eristi hapen, hän pysyi vallalla olleen flogiston-teorian kannattajana. Hän nimitti happea "deflogistoituneeksi ilmaksi". Hänen mukaansa se erosi tavallisesta ilmasta siten, ettei se sisältänyt flogistonia, minkä vuoksi se pystyi sitomaan sitä palavista aineista tavallista ilmaa tehokkaammin.
Priestley eristi myös muita kaasuja, jotka nykyään tunnetaan nimillä typpioksidi, typpioksiduuli eli ilokaasu ja hiilimonoksidi.
Priestley oli Lunar societyn keskeisiä henkilöitä.
Teoksia

The Rudiments of English Grammar (1761)
A Chart of Biography (1765)
Essay on a Course of Liberal Education for Civil and Active Life (1765)
The History and Present State of Electricity (1767)
Essay on the First Principles of Government (1768)
A New Chart of History (1769)
Institutes of Natural and Revealed Religion (1772–74)
Experiments and Observations on Different Kinds of Air (1774–77)
Disquisitions relating to Matter and Spirit (1777)
The Doctrine of Philosophical Necessity Illustrated (1777)
Letters to a Philosophical Unbeliever (1780)
An History of the Corruptions of Christianity (1782)
Lectures on History and General Policy (1788)
Theological Repository (1770–73, 1784–88)
Kirjallisuutta

Lindell, Ismo: Sähkön pitkä historia, s. 80.  ("Priestley")  Helsinki:  Otatieto, 2009.  ISBN 978-951-672-358-0
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Joseph Priestley (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Katalonia  Saksa  Italia  Israel  Belgia  Yhdysvallat  Ruotsi  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Alankomaat  Puola  Portugali  Vatikaani 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Sycomore  Trove 2 
Muut:  SNAC  IdRef
Matka kuuhun (vuoden 1929 elokuva)

| Matka kuuhun> Frau im Mond |
| --- | --- |
Ohjaaja:  Fritz Lang
Käsikirjoittaja:  Fritz Lang,   Thea von Harbou
Tuottaja:  Fritz Lang
Säveltäjä:  Willy Schmidt-Gentner Konstantin Tschet
Kuvaaja:  Curt Courant,  Otto Kanturek
Pääosat:  Gerda Maurus,   Willy Fritsch
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Saksa
Tuotantoyhtiö:  Universum Film AG,   Fritz Lang Film
Levittäjä:  Universum Film AG Netflix
Ensi-ilta:  1929
Kesto:  100 minuuttia
Alkuperäiskieli:  mykkä
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Matka kuuhun (Frau im Mond) on Fritz Langin ohjaama saksalainen mykkä tieteiselokuva, joka valmistui vuonna 1929. Lang käsikirjoitti elokuvan vaimonsa Thea von Harboun tarinan pohjalta. Se oli ensimmäinen kokoillan elokuva, joka käsitteli vakavasti avaruusmatkustamista, ja se oli Langin viimeinen mykkäelokuva.
Lang oli haaveillut jo elokuvansa Metropolis kuvausten aikana elokuvasta, joka käsittelisi avaruudessa matkustamista. Lang oli tutustunut vuonna 1927 tietokirjailija Willy Leyhyn, joka oli kirjoittanut joitakin kirjoja matkustamisesta raketeilla. Hän kehotti Langia ottamaan yhteyttä fyysikko Hermann Oberthiin, joka oli rakettiopin edelläkävijöitä. Oberth saapui Berliiniin syksyllä 1929 auttamaan elokuvanteossa.
Lang halusi tehdä elokuvasta jälleen suuremman kuin edellinen pienibudjettinen Vakoilija. Hän käytti paljon aikaa ja rahaa suuren avaruusaluksen rakentamiseen. Lisäksi Kuun maisemien aikaansaamiseksi studiolle tuotiin rekkalasteittain hiekkaa Berliinin laitamilta.
Oberth oli elokuvan pääasiallinen tieteellinen avustaja, vaikka Leykin oli mukana tuotannossa. Kuvausten aikana Ufa-tuotantoyhtiö tuki taloudellisesti Oberthin tutkimustyötä. Matka kuuhun osuu joissakin kuvauksissaan oikeaan, sillä elokuvassa esitetään Kuun ympärilennossa käytettävä kahdeksikkokuvio, avaruusaluksen matkustajien painottomuus ja ensimmäisen kerran myös nykyään alusten lähdössä käytetty lähtölaskenta kymmenestä alaspäin.
Matka kuuhun oli Langin viimeinen elokuva Ufalle. Elokuvan tuotto teattereissa oli pettymys tuotantoyhtiölle. Lisäksi Ufa ja Lang ajautuivat kiistoihin elokuvan äänityksestä. Ufa olisi halunnut lisätä myöhemmin ääniefektit elokuvaan, mutta tähän Lang ei suostunut. Kiista johti lopulta Langin lähtemiseen Ufasta.
Aiheesta muualla

Matka kuuhun Internet Movie Databasessa (englanniksi)
Matka kuuhun Elonet.
Elokuva Filmportal.de-sivustolla (englanniksi)
Primordiaalinen musta aukko

Primordiaalinen musta aukko tai alkuperäinen musta aukko on hypoteettinen musta aukko, joka on muodostunut pian alkuräjähdyksen jälkeen.
Historiaa

Primordiaalisten mustien aukkojen olemassaolon esittivät ensimmäisinä neuvostoliittolaiset fyysikot Jakov Borisovitš Zeldovitš ja Igor Dmitrijevitš Novikov vuonna 1966. Stephen Hawking tutki 1971 ensimmäisenä niiden muodostumisen teoreettista taustaa.
Jotkut tutkijat ovat esittäneet, että LIGO:n 2015 havaitsemassa mustien aukkojen yhteentörmäyksessä osallisina olleet aukot olisivat olleet primordiaalisia, koska ne olivat epätavallisen massiivisia stellaarisiksi mustiksi aukoiksi. LIGO:n havaintojen jälkeen kiinnostus mahdollisten 1-100 Auringon massan primordiaalisten aukkojen olemassaoloon on elpynyt.
Muodostuminen

Primordiaalisten mustien aukkojen oletetaan muodostuneen varhaisessa maailmankaikkeudessa (< 1 s). Olennainen vaatimus on varhaisen universumin tiheyden vaihtelu, josta on paikoitellen seurannut gravitaation aiheuttama luhistuminen mustaksi aukoksi. Tähän katsotaan vaadittavan tiheysero  \delta \rho /\rho \sim 0,1 (missä  \rho  on maailmankaikkeuden tiheys.
Ominaisuudet

Riippuen käytetystä mallista, primordiaalisten mustien aukkojen alkumassa voisi vaihdella 10-8 kg:sta (ns. Planckin reliikit) tuhansiin Auringon massoihin. Alle 1011 kg massaiset aukot ovat kuitenkin haihtuneet Hawkingin säteilyn takia ennen nykyhetkeä, jos ne eivät ole törmänneet toisiinsa ja sulautuneet massiivisemmiksi aukoiksi. Primordiaaliset mustat aukot ovat ei-baryonisia, joten ne ovat mahdollinen selitys pimeälle aineelle. Kvasaarien mikrolinssiefektien perusteella on kuitenkin arvioitu, että mustien aukkojen osuus pimeästä aineesta on vähemmän kuin puolet. Ne voisivat myös toimia siemeninä galaksien keskustoissa sijaitseville supermassiivisille mustille aukoille.
Matoksi

Matoksi (ven. Матокса, Matoksa, aikaisemmin myös Александровка, Aleksandrovka) on kylä ja entinen ortodoksiseurakunta Leningradin alueen Seuloskoin piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Karjalankannaksen eteläosassa Vuoleenjoen rannalla entisen Vuoleen luterilaisen seurakunnan alueella.
1400–1500-luvulla Matoksin seutu kuului inkerikkojen asuttamaan Novgorodin Vatjan viidenneksen Pähkinälinnan läänin Kuivaisin pogostaan. Ruotsalaisten vallattua Inkerin 1600-luvun alussa valtaosa alkuperäisväestöstä pakeni Venäjälle ja tilalle muutti luterilaisia inkerinsuomalaisia. Kuivaisin ja Vaskelan tienoille jäi kuitenkin myös pieni joukko inkerikkoja, joihin kuuluivat Pohjois-Inkerin kuuluisimmat runonlaulajat Larin Paraske ja Ontropo Melnikov.
Matoksin ortodoksinen seurakunta perustettiin 1700-luvun puolivälissä. Vuonna 1797 entisen palaneen puukirkon tilalle rakennettiin paikallisen tilanomistajan kreivi Ostermanin rahoittama kivinen Aleksanteri Nevalaisen kirkko. Vuonna 1849 kirkon hautausmaalle siirrettiin Toksovan Purnun (ven. Пурново, Purnovo) kylästä vanha tsasouna, jossa oli seudun ortodoksien kunnioittama Pyhän Nikolaoksen ikoni.
1800-luvun puolivälissä Matoksin seurakuntaan kuuluivat kaikki Pietarin ja Pähkinälinnan kihlakuntien inkerikot, yhteensä noin 700 henkeä. Lisäksi sen jäseninä oli saman verran Suomen puolen Raudun ja Sakkolan pitäjien ortodokseja, jotka myöhemmin muodostivat itsenäisen Palkealan seurakunnan.
1880-luvulla seurakuntaan kuului reilut 300 inkerikkoa, jotka asuivat 17 kylässä. Lisäksi sen jäseninä oli tilanomistajien työntekijöitä, lastenkodin kasvatteja ja muutamia kauppiaita. Talonpoikien kerrottiin käyvän myös seudun luterilaisissa kirkoissa, joiden jumalanpalvelusta he paremmin ymmärsivät. Inkerikot eivät myöskään aina noudattaneet paastoja tai osallistuneet ristisaattoihin ja pyhiinvaelluksiin. Valtaosa heistä oli lukutaidottomia.
Nykyään Matoksin kirkosta on jäljellä vain perustukset.
Jukka Matilainen

Jukka Matilainen (oikealla) ja Roger Viel Amsterdamin olympialaisissa 1928.
Johan (Jukka) Aadolf Matilainen (20. joulukuuta 1901 Mikkeli – 1. marraskuuta 1967) oli suomalainen yleisurheilija. Hänen päälajinsa oli 400 metrin aitajuoksu.
Matilainen karsiutui 400 metrin aitajuoksun alkuerissä Amsterdamin 1928 olympialaisissa. Hän edusti seuratasolla Iisalmen Visaa. Hän voitti Suomen mestaruuden 400 metrin aitajuoksussa vuonna 1929. Hän saavutti SM-hopeaa 400 metrin aitajuoksussa vuosina 1927 ja 1928, 400 metrin juoksussa vuonna 1928 sekä 110 metrin aitajuoksussa vuonna 1932. Hän saavutti SM-pronssia 400 metrin aitajuoksussa vuonna 1926.
Matilainen toimi luottamustehtävissä muun muassa Suomen Valtakunnan Urheiluliitossa. Hänen veljistään Kalle Matilainen ja Martti Matilainen olivat myös yleisurheilun olympiaedustajia sekä Erkki Matilainen taidemaalari ja pikajuoksun SM-mitalisti.
Henkilökohtaiset ennätykset

110 metrin aidat: 15,9 s
400 metrin aidat: 55,1 s
400 metriä: 50,3 s
Aiheesta muualla

Jukka Matilainen Tilastopaja (vaatii kirjautumisen, maksullinen palvelu).
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  World Athletics
Predator – saalistaja

| Predator – saalistaja> Predator |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  John McTiernan
Käsikirjoittaja:  Jim Thomas John Thomas
Tuottaja:  Joel Silver Lawrence Gordon  John Davis
Säveltäjä:  Alan Silvestri
Kuvaaja:  Donald McAlpine
Leikkaaja:  John F. Link Mark Helfrich
Pääosat:  Arnold Schwarzenegger
Valmistustiedot
Valmistusmaa:   Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  20th Century Fox
Levittäjä:  20th Century Studios Netflix Disney+
Ensi-ilta:   12. kesäkuuta 1987  16. lokakuuta 1987
Kesto:  107 min
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  15 000 000 dollaria
Tuotto:  98 267 558 dollaria
Seuraaja:  Predator 2 – Saalistaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Predator – saalistaja on vuonna 1987 ensi-iltansa saanut yhdysvaltalainen tieteistoimintaelokuva, jonka on ohjannut John McTiernan ja käsikirjoittanut Jim ja John Thomas. Elokuvan pääosassa esiintyy Arnold Schwarzenegger. Elokuva kertoo majuri Alan ”Dutch” Schaeferin (Schwarzenegger) johtamasta erikoisjoukosta, joka lähetetään pelastamaan sissien panttivankeja Keski-Amerikkaan. Viidakossa ryhmän jäseniä alkaa kuitenkin väijyä yliluonnollinen saalistaja, avaruudesta saapunut Predator (Kevin Peter Hall).
Juoni

Elokuvan tapahtumat sijoittuvat vuoteen 1987. Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu CIA lähettää Guatemalan viidakoihin ryhmän erikoissotilaita, joiden tehtävänä on pelastaa sissisotilaiden kidnappaamia panttivankeja. Pian kuitenkin osoittautuu, etteivät sissit ole yksin tapahtumien takana, vaan viidakoissa vaanii jokin tuntematon yliluonnollinen olento. Olento on tullut ulkoavaruudesta saalistamaan ihmisiä, ja on erittäin kehittynyt tehtäväänsä, sillä se pystyy muuttumaan lähes näkymättömäksi, hyppimään puissa salamannopeasti ja näkemään lämpökameralla saaliit. Olento aloittaa sotilaiden tappamisen viidakossa yksitellen – ja silloin alkaa sotilaiden epätoivoinen ja tukala selviytymistaistelu.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Arnold Schwarzenegger  | … |  Majuri Alan ”Dutch” Schaefer   |
|  Carl Weathers  | … |  George Dillon   |
|  Elpidia Carrillo  | … |  Anna   |
|  Bill Duke  | … |  Mac Eliot   |
|  Jesse Ventura  | … |  Blain Cooper   |
|  Sonny Landham  | … |  Billy Sole   |
|  Richard Chaves  | … |  Jorge ”Poncho” Ramirez   |
|  Shane Black  | … |  Rick Hawkins   |
|  R. G. Armstrong  | … |  Kenraalimajuri Homer Phillips   |
|  Kevin Peter Hall  | … |  Predator   |
|  Peter Cullen  | … |  Predatorin ääni   |
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kehuu komeaa kuvausta ja mykistäviä efektejä ja antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. Myös Matti Rämö Tv-maailma-lehdessä vuonna 2024 antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä ja ihasteli McTiernanin lajityyppiymmärrystä tämän ensimmäisessä toimintaelokuvassa, jossa alun letkeä machovitsailu saa loppua kohti tehdä tilaa kovapintaiselle scifille.
Jatko-osat

Predator 2
Predators
The Predator
Aiheesta muualla

Suni, Jetro: Predator - saalistaja. Elitisti, 2022.
John McTiernanin ohjaamat elokuvat
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
1980-luku: Nomads – yön muukalaiset (1986) · Predator – saalistaja (1987) · Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli (1988)
1990-luku: Punaisen lokakuun metsästys (1990) · Medicine Man (1992) · Last Action Hero (1993) · Die Hard – Koston enkeli (1995) · 13. soturi (1999) · Seikkailija Thomas Crown (1999)
2000-luku: Rollerball (2002) · Basic (2003)
-elokuvat
| --- | --- |
Pääsarja: Predator – saalistaja (1987) • Predator 2 (1990) • Predators (2010)
AVP-sarja: Alien vs. Predator (2004) • Aliens vs. Predator 2 (2007)
Matkaaja

| Matkaaja Ky |
| --- | --- |

Perustettu:  1967
Perustaja:  Mirjam ja Reijo Jokiranta
Lakkautettu:  1992
Kotipaikka:  Järvenpää
Toiminta-alue:  Pohjoismaat
Toimiala:  matkailuvaunut ja -autot
Tuotteet:  Matkaaja, Pallas, Resenär
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Matkaaja Ky oli suomalainen vuonna 1967 perustettu matkailuvaunujen ja -autojen valmistaja. Vuosina 1967–1992 se rakensi yhteensä noin 6 000 matkailuvaunua ja 1 500 matkailuautoa tuotemerkeillä Matkaaja, Resenär ja Pallas.