stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Taistolaisuus
Liikkeen hiipuminen

Taistolaisuuden viehätys alkoi vahvasti haihtua 1970-luvun loppupuolella ja opposition kannatuksen lasku näkyi niin SKDL:ssa kuin yleensäkin. SKP:n enemmistö kyllästyi yhä enemmän kapinoivaan oppositioon ja koko opposition erottamista kannattanut ryhmä sai taistolaisilta nimen ”kirveslinja”. Samanaikaisesti niin sanottu kolmaslinjalaisuus pyrki etsimään uudenlaisia näkökulmia puolueen tilanteeseen. Opiskelijoiden keskuudessa aiemmin vahva taistolainen liike kuihtui nopeasti 1980-luvun alussa. Suomalaiset kyllästyivät yleisemminkin puoluepolitiikkaan ja haettiin pesäeroa 1970-luvun ”ylipolitisoitumiseen”. Jukka Tarkan mukaan aatteen uskottavuus ei lopulta tahtonut säilyä omassakaan piirissä: vallankumouksen johtajia olisi riittänyt, mutta johdettavista alkoi olla pulaa.
SKP:n ja raittiusyhdistys Koiton Helsingin keskustassa omistaman arvokiinteistön myynti vuonna 1981 paransi ratkaisevasti SKP:n enemmistön taloudellista asemaa ja vapautti sen Moskovan talutusnuorasta. Paljolti enemmistön taloudellisen itsenäisyyden turvin vähemmistölle voitiin antaa lähtöpassit puolueesta.
Ensimmäinen osoitus enemmistöläisten kärsivällisyyden loppumisesta oli SKDL:n eduskuntaryhmän päätös erottaa kaikki oppositioon kuuluneet kansanedustajat ryhmästään 12. marraskuuta 1981. Oppositio erotettiin SKP:sta 20. edustajakokouksen (1984) jälkeen. Ylimääräiset edustajakokoukset (1985 & 1986) virallistivat erottamiset, mutta erotetut takertuivat entistä voimakkaammin puolueeseen ja sen symboleihin. Oppositio piti keväällä 1986 SKP:n järjestöjen edustajakokouksen, jonka osanottajat totesivat itsensä päätösvaltaisiksi käsittelemään SKP:n asioita. Viikkoa ennen SKP:n 21. edustajainkokousta (1987) piti oman (21.) edustajakokouksensa Suomen kommunistinen puolue (yhtenäisyys) (SKPy), jonka puheenjohtajaksi valittiin Taisto Sinisalo. Vaalipuolueeksi perustettiin 12. huhtikuuta 1986 Demokraattinen vaihtoehto (1986–1990), joka sai vuoden 1987 eduskuntavaaleissa 4,2 % (122 181) äänistä ja neljä kansanedustajaa. Demokraattinen Vaihtoehto osallistui vuoden 1988 presidentinvaaliin asettamalla ehdokkaakseen SKPy:n puheenjohtajana syksystä 1986 toimineen Jouko Kajanojan, joka sai 56 528 ääntä (1,9 %).
Vuonna 1987 SKPy:stä erkani marxismi-leninismiä puolustanut ja gorbatšovilaisuutta vastustanut Rauhan ja sosialismin puolesta – Kommunistinen työväenpuolue (KTP). Uuteen puolueeseen siirtyi muun muassa jo 1969 uutta puoluetta vaatinut pitkäaikainen SKP:n Uudenmaan piirisihteeri Markus Kainulainen. KTP on pysynyt varsin uskollisena monille SKP:n opposition alun perin puolustamille periaatteille. SKPy:n pohjalle 1990-luvun puolivälissä syntynyt uusi SKP on ottanut etäisyyttä taistolaisaikojen periaatteille 1980-luvun puolivälistä lähtien.
Taistolaisuuden perintö

Taistolaisen opiskelijaliikkeen vaikutuksesta yliopistot, jotka olivat aiemmin järjestään oikeistolaistaneet eli porvarillistaneet myös vasemmistolaisista kodeista tulleet opiskelijansa, alkoivat tuottaa massoittain vasemmistolaisiksi tunnustautuvia opiskelijoita. Näin ensimmäistä kertaa Suomen historiassa maahan syntyi selvästi vasemmistolainen keskiluokka.
Taistolaisen liikkeen kuihtumisesta huolimatta sen opiskelijaliikkeeseen kuuluneet suuret ikäluokat jatkoivat elämäänsä. Tutkija Anna Kontula on luonut taistolaisista opinnäytteessään suuntaa antavan profiilin TYMR:n jäsenlistojen ja tilastojen sekä tutkimuskyselyiden perusteella. Tyypillinen ex-taistolainen oli 2000-vuosikymmenen alussa sosioekonomisesti keskiluokkainen ja löytänyt koulutustaan vastaavaa työtä. Hän äänesti yleisimmin vihreitä (45 %) tai vasemmistoliittoa (32 %). Hän vastusti NATO-jäsenyyttä (90 %) ja toimi aktiivisesti ainakin yhdessä järjestössä (61 %). Vaikka ex-taistolaisia nimitettiinkin usein takinkääntäjiksi, heidän arvomaailmansa oli edelleen vahvasti vasemmistolainen.
Taistolaisuudesta käyty keskustelu

Varsinkin Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen taistolaisuudesta on käyty paljon keskustelua julkisuudessa ja entisiä taistolaisia on esimerkiksi vaadittu tuomitsemaan ”rikoksensa”. Suhde Neuvostoliittoon on ollut keskeisin teema ja taistolaiset on tuomittu maanpettureiksi. Ilkka Kylävaara kokosi vuonna 2004 runsaasti keskustelua aiheuttaneen Taistolaisuuden mustan kirjan ja Heikki Mäki-Kulmala vastineeksi harmaan.
Kirjailija Tommi Uschanov on arvostellut ajatusta, että koko 1970-luku olisi ollut taistolaisuuden leimaamaa aikaa, ”jossa punaliput liehuivat taukoamatta kaiken yllä”. Hän painottaa, että taistolaisilla oli vaaleissa vain 5–6 prosentin kannatus ja enimmillään 13 kansanedustajaa. Taistolaisuuden käyttäminen vasemmistolaisuuden synonyyminä on harhauttavaa, koska taistolaiset olivat monista asioista jyrkästi eri mieltä muun vasemmiston kanssa. Muu vasemmisto pyrki voimakkaasti torjumaan taistolaisten vaikutuksen ja järjestöjensä valtausyritykset.
Vasemmistoliitossa on esiintynyt syytteitä taistolaisuudesta ja stalinismista tasaisin väliajoin. SKDL:n entinen puheenjohtaja Ele Alenius oli sitä mieltä, ettei taistolaisia olisi pitänyt ottaa mukaan Vasemmistoliittoon. Erotessaan puheenjohtajan tehtävistä vuonna 2006 Suvi-Anne Siimes syytti puolueensa entisiä taistolaisia, muun muassa Jaakko Laaksoa, Esko-Juhani Tennilää ja Pentti Tiusasta, uudistusten jarruttajiksi. Hän ei halunnut tukea heidän valitsemistaan eduskuntaan. Entisiä taistolaisia on vaikuttanut vasemmistoliiton ja vihreiden lisäksi ”uudessa” SKP:ssä ja KTP:ssa. Ehkä merkittävimpään asemaan entisistä opiskelijataistolaisista pääsi Satu Hassi, joka toimi vihreän liiton puheenjohtajana vuosina 1997–2001.
Taistolaisuudesta käyty keskustelu > Tutkimus

SKP:n puolueriidan syntyä 1960-luvulla on tutkinut esimerkiksi Veli-Pekka Leppänen kirjassaan Kivääri vai äänestyslippu. Jukka Paastelan The Finnish Communist Party in the Finnish Political System 1963–1982 käy läpi puoluehajaannuksen aikaa. 1960-luvun nuorisoliikehdinnän muuttumista taistolaisuudeksi on tutkinut muun muassa Kimmo Rentola, jolta julkaistiin vuonna 2005 myös Vallankumouksen aave. Vasemmisto, Beljakov, Kekkonen 1970. Kehitystä pidemmällä aikavälillä seuraavat muun muassa Tapani Suominen (Ehkä teloitamme jonkun) ja Laura Kolbe (Eliitti, traditio, murros). Nuortaistolaista SOL:lia on kahdessa kirjassaan (Alussa oli liike ja Viimeiset taistot) tutkinut Matti Hyvärinen. Anna Kontula on tutkinut opiskelijataistolaisuuden sosiaalisia juuria ja taistolaisuuden muistamista. Saksaksi on julkaistu Andreas Dörnerin yhdessä Hyvärisen ja Kari Palosen kanssa kirjoittama Hermannschlacht, Taistoismus und unpolitischer Finne. Taistolaisuus on myös aiheena tšekkiläisen Barbora Skálován Kaarlen yliopistossa tarkastetussa väitöskirjassa.
Taistolaisuudesta käyty keskustelu > Muistelmat

SKP:n sisäistä riitelyä käsitellään monissa puolueen johtavien henkilöiden muistelmissa. Kielteisesti sävyttyneitä kokemuksia taistolaisista on esimerkiksi enemmistöjohdon Aarne Saarisen, Arvo Aallon ja Ele Aleniuksen (SKDL) muistelmissa. Taistolaiset itse ovat olleet nihkeämpiä muistelmien kirjoittamisessa. Taisto Sinisalon muistelmat ilmestyivät jo vuonna 1978. Esko-Juhani Tennilän vuonna 2004 julkaistu Svejkin poika on yksi esimerkki taistolaisjohdon muistelmista.
Tunnettuja taistolaisia > Poliitikot ja virkamiehet

Satu Hassi, Vihreiden kansanedustaja vuosina 1991–2004 ja 2015–2023, Euroopan parlamentin jäsen 2004–2014
Hannu Himanen, entinen suurlähettiläs
Markus Kainulainen, SKDL:n kansanedustaja (1975–1979)
Lauri Kantola, SKDL:n  kansanedustaja (1962–1975)
Mikko Kuoppa, Vasemmistoliiton kansanedustaja (1979–1987, 1995–2011)
Ensio Laine, Vasemmistoliiton kansanedustaja (1968–1995)
Pentti Liedes, SKDL kansanedustaja (1954–1966, 1970–1983, 1983–1985)
Marja-Liisa Löyttyjärvi, Vasemmistoliiton kansanedustaja (1979–1991)
Veikko Porkkala, UITBB:n pääsihteeri (1960–1983)
Pauli Puhakka, SKDL:n kansanedustaja (1954–1983)
Veijo Puhjo, Vasemmistoliiton kansanedustaja (1995–2011)
Irma Rosnell, SKDL:n kansanedustaja (1954–1987)
Taisto Sinisalo, SKDL:n kansanedustaja (1962–1979)
Marjatta Stenius-Kaukonen, Vasemmistoliiton kansanedustaja (1975–1995, 1999–2003)
Oili Suomi, SKDL:n kansanedustaja (1970–1972, 1977–1979)
Sten Söderström, SKDL:n kansanedustaja (1979–1987)
Esko-Juhani Tennilä, Vasemmistoliiton kansanedustaja (1975–2011)
Pentti Tiusanen, Vasemmistoliiton kansanedustaja (1995–2011)
Erkki Tuominen, Valpon johtaja (1947–1949) Kansaneläkelaitoksen johtaja (1962–?), oikeusministeri (1970–1971)
Pirkko Turpeinen-Saari, SKDL:n kansanedustaja (1983–1987)
Mirjam Vire-Tuominen, SKDL:n kansanedustaja (1970–1979)
Erkki Virtanen, Vasemmistoliiton kansanedustaja (2003–2015)
Rainer Virtanen, SKDL:n kansanedustaja (1954–1972)
Tunnettuja taistolaisia > Kulttuurivaikuttajat ja tutkijat

Kaj Chydenius, säveltäjä
Kristiina Halkola, näyttelijä
Heikki Kinnunen, näyttelijä
Kaisa Korhonen, Suomen teatterikoulun ensimmäinen ohjaajantyön lehtori (1972–1977)
Katariina Lahti, teatteriohjaaja
Eero Melasniemi, näyttelijä
Marja-Leena Mikkola, kirjailija
Aulikki Oksanen, kirjailija
Johannes Pakaslahti, taloustieteiden dosentti
Matti Rossi, kirjailija
Pirkko Saisio, kirjailija
Seppo Toiviainen, Suomen Tutkijaliiton puheenjohtaja (1976–?), kansanedustaja (1979–1987)
Anu Saari, teatteriohjaaja
Sinikka Sokka, näyttelijä ja laulaja, Vihreiden kaupunginvaltuustoehdokas 2008
Tunnettuja taistolaisia > Toimittajat, median edustajat ja yritysjohtajat

Yrjö Hakanen, toimittaja, SKP:n puheenjohtaja (1990–2013), Helsingin kaupunginvaltuutettu (2004–2017)
Urho Jokinen, Tiedonantajan päätoimittaja (1970–1984)
Ilkka Kylävaara, toimittaja, kirjailija
Jaakko Laakso, toimittaja, kansanedustaja (1991–2011)
Leif Salmén, Ylen toimittaja (1976–), runoilija ja kirjailija
Rauno Setälä, toimittaja ja kulttuurivaikuttaja
Erkki Susi, Tiedonantajan päätoimittaja (1984–2012)
Nils Torvalds, Ylen toimittaja (1982–2008), RKP europarlamentaarikko (2012–)
Björn Wahlroos, Sampo-konsernin hallitusten puheenjohtaja, nykyään RKP:n jäsen
Anssi Sinnemäki
Kirjallisuutta

Berggren, Camilla – Lydén, Marianne (toim.): Nyttiga idioter? Unga idealister, Lenin och sjuttiotalet.  Helsingfors:  Söderström, 2009.  ISBN 978-951-52-2620-4
Hokkanen, Lauri: Kenen joukoissa seisoin. Taistolaiset ja valtioterrorin perintö.  Jyväskylä:  Docendo, 2021.  ISBN 978-952-291-980-9
Kylävaara, Ilkka: Taistolaisuuden musta kirja.  Helsinki:  Tammi, 2004.  ISBN 951-31-3036-3
Mäki-Kulmala, Heikki: Taistolaisuuden harmaa kirja.  Tampere:  Pilot-kustannus (omakustanne), 2004.  ISBN 952-464-183-6
Niklander, Hannu: Kuu jättää jäljen. Romaani. Jyväskylä: Atena, 2006. ISBN 951-796-437-4.
Relander, Jukka: Ulkoinen totuus ja sisäinen kokemus taistolaisessa opiskelijaliikkeessä. Tieteessä tapahtuu 4/1997.
Sinisalo, Taisto: Niin muuttuu maailma. Muistikuvia ja mielipiteitä.  Helsinki:  Tammi, 1978.  ISBN 951-30-4462-9
Sinnemäki, Anssi: Vastakirja eli Miten lapset syövät vallankumouksensa.  Espoo:  Paasilinna, 2011.  ISBN 978-952-5856-21-7
Tuominen, Arvo: Tarvitaanko Suomessa vallankumousta?  Helsinki:  Tammi, 1974.  ISBN 951-30-3099-7
Aiheesta muualla

Hirvasnoro, Kai: Taistolaisten aatteen hurmio ja luopumisen tuska. Kansan Uutiset, viikkolehti 12/2004.
Kuusisto, Janne: Taistolaiset. Työväenliike.fi 2017.
Roos, J. P.: Missä he ovat nyt? 60- ja 70-lukulaiset aktivistit 2000-luvulla. (Arkistoitu – Internet Archive)
Zyskowicz, Ben: Taistolaisten tavoitteena oli diktatuuri. (Arkistoitu – Internet Archive) Ylioppilaslehti 8/2004.
Taistoiter hakuteoksessa Uppslagsverket Finland (2012). (ruotsiksi)
Dokumenttiohjaaja Riikka Tanner tietokirjailija Pekka Virkin vieraana Jälkisuomettumisen ruumiinavaus -ohjelmasarjassa, jossa he keskustelevat muun muassa siitä, kuinka sensuurimieliset taistolaiset ovat hallinneet sallittua puhetta Suomessa sarjan 13. jaksossa Näin taistolaiset hiljensivät toisinajattelijan, 16.3.2024.
Muhoksen rautatieasema

Juna Oulusta Kajaaniin saapuu Muhokselle.
Muhoksen rautatieasema (lyh. Mh) sijaitsee Muhoksen kunnan keskuksessa rataosalla Oulu–Kontiomäki 35,6 kilometrin päässä itään Oulun rautatieasemalta. Asema on otettu käyttöön Oulun ja Muhoksen välisen rataosan valmistuttua 1927. Asemalla on kaksi matkustajalaituria, ja siellä pysähtyvät kaikki reitillä Helsinki-Kuopio-Oulu liikennöivät VR:n henkilöjunat. Tavaraliikennettä ei ole.
Muhoksen rautatieasema on miehittämätön, ja liikenteenohjaustoiminnot hoidetaan keskitetysti Oulusta käsin. Lipunmyyntiä hoitaa yrittäjä Matkahuollon tiloissa linja-autoasemalla.
Ratapiha

Junaliikenteen käytössä asemalla on pääraiteen lisäksi kaksi sivuraidetta. Raidetta 2 jatkettiin itään päin 1990-luvun puolivälissä Kostamuksen ja Raahen välisten malmikuljetusten kasvavien junapituuksien vuoksi, ja nykyisin raiteen ohjeellinen hyötypituus on 1 000 metriä. Raiteen itäpäähän asennettiin samalla pitkä vaihde, joka sallii nopeuden 80 km/h poikkeavassa raiteessa. Vaihde asennettiin aseman itäpuolella olevan vaativan nousun vuoksi helpottamaan junien saapumista asemalle. Raiteen 2 lisäksi junaliikenteen käytössä on noin 690 metrin mittainen kolmosraide. Näiden lisäksi ratapihalla on yksi kuormausraide kivilaitureineen.
Turvalaitteet

17. huhtikuuta 1998 saakka Muhoksen asemalla oli käytössä niin sanottu köyhänmiehen releasetinlaite eli varmistuslukko- ja opastinturvalaitos. Tuolloin liikennepaikan vaihteet olivat paikallisesti käsin käännettäviä ja varmistuslukoilla lukittavia. Turvalaitemuutoksen yhteydessä varmistuslukko- ja opastinturvalaitos purettiin, ja korvattiin releasetinlaitteella. Myöhemmin releasetinlaite siirtyi kauko-ohjattavaksi Oulusta käsin, jolloin asema jäi lopullisesti miehittämättömäksi.
Rakennukset > Asemarakennus

Asemarakennus on rakennettu rataosuuden Oulu–Muhos valmistuttua 1927. Asemarakennus on Utajärven aseman tapaan kaksikerroksinen, ulkoisesti pelkistetty puinen rakennus. Samantyylisiä asemarakennuksia on runsaasti esimerkiksi Pohjois-Ruotsissa. Rakennus sijaitsee suunnilleen Muhoksen alkuperäisen ratapihan puolivälissä. Rakennuksen alakerrassa sijaitsivat odotushuone sekä henkilökunnan toimisto- ja sosiaalitilat. Yläkerrassa oli asuinhuoneistoja. Nykyisin koko asemarakennus on yksityiskäytössä, siinä toimii antiikkikauppa.
Rakennukset > Tavaramakasiini, vesitorni ja varastot

Nykyisin kirpputorina toimiva tavaramakasiini sijaitsee asemarakennuksen itäpuolella. Tämän itäpuolella on lisäksi vanhoja varastorakennuksia. Punatiilisen vesitornin yläosassa on puuverhoilu. Vesitorni sijaitsee vanhan varastoalueen reunalla, nykyisin keskellä erään yrityksen pysäköintialuetta.
Rakennukset > Henkilökunnan rakennukset

Rautatiehenkilökunnan entiset asuinrakennukset sijaitsevat asemasta länteen. Nämä rakennukset ovat nykyisin yksityiskäytössä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Muhoksen rautatieasema Wikimedia Commonsissa
Muinaisen Egyptin lääketiede

Edwin Smithin Papyrus on varhaisimpia säilyneitä lääketieteellisiä tekstejä ja egyptiläisen lääketieteen merkittävä lähde.
Muinaisen Egyptin lääkärien käyttämiä lääketieteellisiä instrumentteja ja muita välineitä.
Muinaisen Egyptin lääketiede oli alkeellista ja puutteellista, mutta omaan aikaansa nähden kehittynyttä.lähde?
Filosofia

Sairaudet olivat lääkäreiden mielestä pahojen henkien aiheuttamia. Potilasta hoidettiin usein taikuudella, jonka uskottiin pystyvän karkottamaan paha henki potilaan ruumiista.
Vaikutukset länsimaalaiseen lääketieteeseen

Muinaisen Egyptin lääketieteellä oli suora vaikutus antiikin Kreikassa tuhat vuotta myöhemmin kehitettyyn Hippokrateen lääketieteen. Hippokrates lainasi lääketieteeseen joitain ohjeita suoraan muinaisesta Egyptistä.
Hoitomenetelmiä

Egyptiläiset tunsivat myös aika hyvin ihmisen rakenteen ja sisäelinten tehtävät. Anatomiaan he ovat voineet tutustua esimerkiksi palsamoinnin kautta. He kuitenkin luulivat, että ihmisen ajattelu ja tunteet tapahtuivat sydämessä.lähde?
Muinaisen Egyptin lääkärit olivat taitavia kirurgiassa ja murtumien parantamisessa. He ovat myös voineet valmistaa alkeellisia proteeseja.lähde?
Farmasia

Muinaisessa Egyptissä osattiin käyttää luontoa hyväksi. Esimerkiksi kasveista osattiin valmistaa erilaisia lääkkeitä eri sairauksiin.
Koulutus

Muinaisessa Egyptissä lääketiedettä opiskeltiin ja harjoitettiin elämän taloissa. Elämän talot olivat viisauden keskuksia Egyptissä, joissa myös opiskeltiin muita tieteenaloja.lähde?
Muinaisen Egyptin lääketieteen yksi suurimmista kehittäjistä oli lääkäri Imhotep. Häntä pidetään muinaisen Egyptin lääketieteen perustajana. Lääketieteen isäksi kutsuttu Hippokrates opiskeli Imhotepin temppelissä.lähde?
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Per-ankh: The House of Life (englanniksi)
Egyptian Temples, part VI -  The House of Life (englanniksi)
(ranskaksi) Site sur la médecine et la chirurgie dans l'Antiquité Egyptienne.
Mustakivisammal

| Mustakivisammal |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Ryhmä::  Sammalet Bryobionta
Kaari::  Lehtisammalet Bryophyta
Lahko::  Kivisammalten lahko Grimmiales
Heimo::  Kivisammalten heimo Grimmiaceae
Suku::  Kivisammalet Grimmia
Laji::  ovalis
Kaksiosainen nimi
 Grimmia ovalis  (Hedw.) Lindb. 
Katso myös
   Mustakivisammal Wikispeciesissä   Mustakivisammal Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Mustakivisammal (Grimmia ovalis) on lehtisammallaji kivisammalten heimossa (Grimmiaceae). Sitä esiintyy Maan pohjoisen ja eteläisen puolen lauhkeilla ja viileillä alueilla.
Mustakivisammalta esiintyy Suomessa eteläosassa ja Pohjois-Hämeessä, aiemmin Koillismaalla. Se kasvaa aurinkoisilla silikaattikallioilla, jyrkänteillä ja lohkareilla. Laji on jokseenkin harvinainen ja uhanalaisuusluokituksessa elinvoimainen laji (LC).
Suomen sisällissota
Sodan nimitykset

Sodalle on annettu erilaisia nimiä, jotka heijastelevat eri historiallisten ajankohtien valtapoliittisia ja yhteiskunnallisia suuntauksia sekä ideologisia painotuksia. Tässä suhteessa värittyneimpiä nimiä ovat vapaussota, luokkasota, punakapina ja torpparikapina. Tasapainoisempia nimiä ovat kansalaissota, vallankumous, kapina ja veljessota. Neutraaleimmat ilmaisut ovat vuoden 1918 sota (Suomessa), Suomen sota 1918, vuoden 1918 tapahtumat sekä kevään 1918 tapahtumat.
Vallankumous oli vuoden 1918 sodan ensimmäisiä nimityksiä kansanvaltuuskunnan puolella. Punainen osapuoli kutsui sotaa myös luokkasodaksi ja kapinaksi. Lisäksi vapaustaistelu-nimeä käytettiin esimerkiksi punakaartilaisten kuolinilmoituksissa ja hautajaisissa. Kansalaissota-nimeä käytettiin sodan aikana yleisesti molemmin puolin rintamaa. Valkoiset käyttivät lisäksi nimiä punakapina ja kapina. Sodan loppuvaiheessa ja sen jälkeen voittajien puolella alettiin korostaa sodan kansallista luonnetta vapaussotana Venäjää ja sen tukemia punaisia vastaan.
Osassa historiantutkimusta sotaa kutsutaan nykyisin pääasiassa sisällissodaksi, joka sopii paremmin myös kansainväliseen käytäntöön. Tosin se on keinotekoinen ja kehitetty tämän hetkisen historiankirjoituksen tarpeisiin sopivaksi. Sisällissota-termi kuvaa sodan luonnetta neutraalisti (vrt. vapaussota, luokkasota) ja sisällyttää ulkovaltojen osallistumisen sotaan. Toisaalta Neuvosto­liiton hajoamisen jälkeen vapaussota-termin käyttö on kokenut Suomessa hienoisen renessanssin.
Sodan juuret > Jakautunut kansa

Maassa pitkään vallinneen sääty-yhteiskuntajärjestelmän seurauksena Suomen kansa oli jakautunut kahtia taloudellisesti, sosiaalisesti ja poliittisesti. Jakoa kuvaavat vastinparit: säätyläiset–rahvas, itsenäinen–epäitsenäinen ja omistava–ei-omistava väestö, työnantajat–työntekijät, sivistyneistö–”kansa”, yläluokka–alaluokka. Teollinen kapitalismi kohotti työväestön elintasoa tasaisesti 1800-luvun lopulta lähtien, mutta toisaalta yläluokan elintaso kasvoi enemmän. Keisarinvallan murtuessa vuoden 1917 Suomessa ei syntynyt kansallista yhtenäisyyttä maan kehittämiseksi sekä uuden sisäisen järjestyksen luomiseksi. Sen sijaan yhteiskunnallinen jakautuminen johti kiivaaseen sisäpoliittiseen valtataisteluun ja sisällissotaa edeltävän niin sanotun kaksoisvallan syntyyn. Kiistassa käytettiin hyväksi Suomen riippuvuutta Venäjästä, ja valtataistelu kytkeytyi Venäjän sisäiseen kriisiin sekä Saksan ja Venäjän väliseen sotaan kysymyksenä Suomen hallinnasta. Pyrkimys Suomen valtiolliseen itsenäisyyteen oli yksi niistä harvoista tavoitteista, joista oltiin suomalaisten kesken lopulta yksimielisiä. Tavoite hukkui kuitenkin sisäisten valtakiistojen alle.
Sisäistä taistelua vallasta ja yhteiskunnan hajoamista vuoden 1917 aikana heijastelivat monet ilmiöt. Näitä olivat muun muassa haluttomuus ja kyvyttömyys poliittisiin kompromisseihin sekä elintarvike- ja työttömyys­kriisi ja niistä johtuneet levottomuudet. Työolojen ja paikallisdemokratian ongelmat, muun muassa työaika­lainsäädäntö sekä yleisen ja yhtäläisen äänioikeuden puuttuminen kunnallis­vaaleissa, aiheuttivat teollisuudessa ja maataloudessa runsaasti lakkoja, jotka liittyivät lopulta taisteluun valtiovallasta. Kun eri valtaryhmien yhteisesti hyväksymää järjestyksenpitovoimaa ei Suomessa maaliskuusta lähtien ollut, yhteiskunnan ylempi kerros alkoi perustaa omia järjestyskuntia (myöh. suojeluskuntia) ja työväestö järjestyskaarteja (myöh. punakaarteja). Niiden aseistautuminen ja radikalisoituminen, erityisesti marraskuun 1917 suurlakon aikana, ruokki maassa pelkoa, uhkakuva-ajattelua ja poliittista väkivaltaa sekä muutti myös valtaryhmien sisäisiä valtasuhteita. Talven 1917–1918 aikana sekä työväenliikkeen että konservatiivien ja porvariston piirissä päätösvaltaa siirtyi maltillisilta piireiltä sotilaille ja aseistetuille joukoille (Etelä-Suomen ja Etelä-Pohjanmaan niin sanotut aseistetut linnoitukset), mikä johti lopulta sotilaalliseen konfliktiin.
Sotaa edeltäneet tapahtumat > Maaliskuun vallankumous > Vapauden huuma

Keisari Nikolai II luopui vallasta 15. maaliskuuta 1917. Venäjällä vallan otti duuman väliaikainen komitea ja sen asettama väliaikainen hallitus. Suomen suuriruhtinaskunnassa toinen ja samalla viimeinen venäläistämiskausi päättyi 20. maaliskuuta väliaikaisen hallituksen niin sanotun maaliskuun manifestiin, joka palautti Suomen ja emämaan välisen tilanteen aikaan ennen Nikolai Bobrikovin valtakautta. Suomen eduskunta sai ensimmäistä kertaa valta-aseman, joka sille vuonna 1906 oli asetettu. SDP:n vuoden 1916 eduskuntavaaleissa saavuttaman vaalivoiton pohjalta maahan nimitettiin 26. maaliskuuta Tokoin senaatti, jonka jäseninä oli kuusi sosialistia ja kuusi ei-sosialistia. Senaatin ohjelma sisälsi pyrkimykset demokratian laajentamiseen ja väliaikaisen hallituksen veto-oikeuden poistamiseen. Lisäksi tavoitteena oli kunnallisdemokratian ja työolojen kehittäminen, muun muassa työaikalait ja sosiaalivakuutus sekä oppivelvollisuus- ja uskonnonvapauslain säätäminen. Konservatiivien (RKP, Vanhasuomalaiset ja Nuorsuomalaiset ”pääskyt”) sekä muiden porvarillisten, ei-sosialistien, (liberaalit Nuorsuomalaiset ”varpuset” ja Maalaisliitto) piirissä oltiin tyytyväisiä väliaikaisen hallituksen porvarillisuuteen sekä lähes diktatorisen keisarinvallan kaatumiseen ja sortokauden päättymiseen. Tulevaisuus näytti lisäävän mahdollisuuksia yrittäjyyden sekä taloudellisen toiminnan monipuolistamiseen ja kehittämiseen. Väliaikaisen hallituksen porvarillisuudesta huolimatta työväenliikkeen näkökulmasta kehitys oli vielä mullistavampi; sosialistienemmistöisen eduskunnan valta kasvoi ja työväen toimintaa rajoittaneet säädökset, muun muassa lakkokielto, sanan- ja painovapauden esteet, kaatuivat. Työväestöllä näytti olevan vihdoin mahdollisuus saavuttaa sille jo väestömääränsäkin puolesta kuuluva asema yhteiskunnassa.