stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Georgian kirjallisuus
Kulta-aika > Pantterintaljainen

Šota Rustavelin todennäköisesti 1100- ja 1200-lukujen vaihteessa kirjoittama Pantterintaljainen on Georgian kirjallisuuden merkittävin klassikko ja Georgian kansalliseepos. Monitasoinen, ritariromanttinen sankaritarina keskittyy kahden rakastavaisen parin, arabialaisten prinsessa Tinatinin ja prinssi Avtandilin sekä intialaisten prinsessa Nestan Daredžanin ja prinssi Tarielin, ympärille. Molemmat parit pääsevät naimisiin vasta miesten tekemien urotekojen jälkeen: Avtandilin täytyy löytää Tariel ja Tarielin täytyy löytää ja vapauttaa Nestan Daredžan. Eepos on kirjoitettu šairi-nimisellä runomitalla, joka on ideaalinen monimutkaisen, georgian kaltaisen kielen tarpeisiin. Runomitasta tuli Pantterintaljaisen vaikutuksesta georgialaisen kansanrunouden standardi esitystapa. Rustavelin käyttämä kieli oli aiempaa lähempänä yleisesti käytettyä puhekieltä; tämän vuoksi modernin georgian kielen voidaan katsoa syntyneen Rustavelin eepoksen myötä.
Eepoksen monimuotoisuuden vuoksi sitä on vaikea tulkita. Tyyli vaihtelee – suoraviivaisesta juonesta huolimatta – raivokkaiden taistelukohtausten ja hidastempoisten, rakastavaisten toisilleen lähettämien Visramianinkin tapaan kuvattujen kirjeiden välillä. Usean aikaisemman teoksen vaikutus on nähtävissä Rustavelin eepoksessa: georgialaisen Amirandaredžanianin lisäksi yhtäläisyyksiä on löydettävissä persialaisen kirjallisuuden klassikoihin, kuten Ferdowsin Shāhnāmehiin sekä Leilaan ja Majnuniin. Rustaveli tunsi hyvin aikansa teologisen kirjallisuuden, erityisesti häneen vaikutti Pseudo-Dionysios Areopagitan uusplatonismi. Myös eepoksen uskonnollista puolta voidaan tulkita eri tavoin: nimellisestä kristinuskosta ja uusplatonismista huolimatta Kristusta, pyhää kolminaisuutta tai Neitsyt Mariaa ei mainita teoksessa kertaakaan, ja sankarit vannovat valansa ikivanhoilla esikristillisillä tai zarathustralaisilla tavoilla. Välillä idealistinen ja välillä skeptinen, feodalismia ja hovirakkautta mutta toisaalta maallista rakkautta ja miesten välistä ystävyyttä ylistävä teos esittää sankarinsa vahvoina ja tasa-arvoisina. Georgian suurvalta-asemasta johtuen Pantterintaljainen on myös ajoittaisesta Islamiin kohdistuvasta pilkasta huolimatta uskonnollisesti suvaitsevainen ja kansallisuuden rajat ylittävä eepos.
"Pseudo-Rustavelianaa", joka ei yllä laadussa Rustavelin eepoksen tasolle, on luotu runsaasti. Tähän luetaan esimerkiksi kuningatar Tamarin kunniaksi mahdollisesti 1100- ja 1200-lukujen vaihteessa kirjoitettu panegyriikka Tamariani. Hyvin samantyyppinen teksti on Ioane Šavtelin tekemänä pidetty Davit Rakentajan ja Tamarin ylistys.
Kulta-aika > Uskonnollinen kirjallisuus

Georgian kulta-ajan kirjallisuus ei keskittynyt pelkkään ritariromantiikkaan ja maalliseen rakkauteen, vaan myös uskonnollisen kirjallisuuden perinne jatkui, toisin aiempaa kuluneempana ja vähemmän innovatiivisena. Oppineet kerääntyivät Gelatin ja Iqalton akatemioihin, tuoden mukanaan ulkomailla syntyneen kirjallisen perinteen. Heihin kuuluivat muun muassa antiokialaisen Eprem Mtsiren vaikutuksen Georgiaan 1100-luvun alussa tuonut Arsen Iqaltoeli sekä oman filosofisen ja kirjallisen koulukuntansa perustanut, Bulgariasta Gelatiin muuttanut Ioane Petritsi. Vaikka Petritsi toimi lähinnä kääntäjänä, hänen kommenttinsa ja eksegetiikkansa laajensivat usein alkuteosta huomattavasti. Erityisen merkittävää hänen työnsä oli filosofian parissa; tätä kautta hän avarsi aikansa georgialaista ajattelua vastaamaan paremmin maan johtajien poliittisia visioita. Positiivisen poikkeuksen ajan hymnografiseen tuotantoon muodostavaa vuorostaan kuningas Daavid IV:n kirjoittama Katumuksen hymnit, joissa kuningas julistaa voitokkaista taisteluista ja yhteiskunnallisista saavutuksistaan huolimatta olevansa syntinen, "pohjaton astia, ääriään myöten täynnä saastaa". Daavid IV:n taidot valtiomiehenä ja runoilijana toimivat esimerkkinä tuleville Bagrationi-runoilijahallitsijoille seuraavan kahdeksan vuosisadan ajaksi.
Kulta-aika > Myöhäiset kronikat

Kulta-ajalla kronikat alkoivat perustua uskonnollisen ja filosofisen tarinoinnin sijaan poliittisiin ja historiallisiin faktoihin. Georgian elämä -teoksen laajentamisen lisäksi kaudella kirjoitettiin useita muitakin kronikoita. Näistä aikaisimpiin kuuluu Sumbat Davitisdzen teos Elämä ja tunnetut tiedot Bagrationikuninkaista, jota voidaan kohteiden imartelusta huolimatta pitää historiografian edustajana. Daavid IV:n ja hänen isänsä Giorgi II:n hallituskausia käsittelee vuorostaan tuntemattoman kirjoittajan ylistävä, värikäs eulogia Kuninkaiden kuninkaan Daavidin elämä. Kuningatar Tamarin kautta käsittelee kaksi nimetöntä kronikkaa; näistä ensimmäisessä, pian Tamarin kuoleman jälkeen vuonna 1122 kirjoitetussa teoksessa Kruunattujen kuninkaiden historiat ja ylistykset vuolas kunnioitus ja vertauskuvien käyttö saavuttavat huippunsa. Kronikan kirjoittaja oli tutustunut huomattavan laajasti aikansa kirjallisuuteen, mutta tästä huolimatta teoksella ei ole juuri arvoa historiantutkimukselle. Myöhäisempi, vuoden 1236 jälkeen kirjoitettu kronikka Kuningattarien kuningattaren Tamarin elämä pitäytyy edellistä paremmin tositapahtumissa. Kulta-aika päättyy huomattavimpaan georgialaiseen ei-fiktiiviseen kertomukseen, Sadan vuoden kronikkaan, joka alkaa vuodesta 1213 ja päättyy vuoden 1320 tienoilla. Kronikka käsittelee Georgiaan kohdistunutta mongolihyökkäystä ja sitä seurannutta nälänhätää ja maanjäristystä:
»Alkoi sellainen nälänhätä, että he söivät saastaisia raatoja ilman inhoa, kaupungit, kauppapaikat, tiet ja niityt, kylät täyttyivät ruumiilla. Lapset imivät kuolleiden äitiensä rintoja. ... Maa liikkui perustuksiltaan; katedraalit ja luostarit tuhoutuivat; kirkot ja linnat revittiin alas; vuoret ja kukkulat sortuivat; muurit muuttuivat pölyksi ja maa hävisi alta; vettä, mustaa kuin piki, virtasi ulos; puut kaatuivat ja liikkuivat.»
Tabula rasa

Vaikka 1200-luvun mongolihyökkäykset olivat Georgialle paha isku, kuningas Giorgi V Brtsqinvale ("loistava") onnistui yhdistämään maan lyhyeksi ajaksi vielä 1300-luvun vaihteessa. Suuremman katastrofin muodostivat Timur Lenkin Georgiaan vuosina 1384–1403 kohdistamat kuusi kansanmurhaa muistuttavaa hyökkäystä. Muutaman sadan vuoden kuluessa georgian kielen puhujien määrä väheni mahdollisesti noin viidestä miljoonasta kahteen miljoonaan ja yhteys Eurooppaan katkesi 200 vuoden ajaksi. Maa hajosi kolmeen osaan, Imeretiin, Kakhetiin ja Kartliin ja joutui sinnittelemään 1800-luvun alkuun saakka kahden suurvallan, Turkin ja Persian välissä.
Tämän aikakauden ensimmäiseltä puoliskolta on säilynyt vain hyvin vähän kirjallisuutta. 1300-luvulta on säästynyt jälkipolville muutama sukututkimus ja lakiteksti, 1400-luvulta vieläkin vähemmän. Poikkeuksen muodostaa vuodelle 1486 päivätty, Zaza Panaskerteli-Tsitsišvilin teos Kirja lääkehoidosta, joka valottaa paitsi 1400-luvun Georgian ja sen ympäristön lääketieteen tasoa, myös kansanperinteen historiaa.
1500-luvulla piristynyt kirjallisuus voidaan jakaa kahteen haaraan: Rustavelin eepokseen jälkikäteen tehtyihin jatko-osiin ja lisäyksiin, joista merkittävimpiin kuuluu mahdollisesti 1610-luvulla kirjoitettu Omaniani, sekä persialaisen Shāhnāmehin ensimmäisen osan (Rostomiani) versifikaatioihin. Jälkimmäinen genre oli Georgian kirjallisuudelle huomattavasti hedelmällisempi. Maan kirjallisuuden kulta-aikaan keskeisesti vaikuttaneen teoksen löytäminen uudelleen pohjusti myöhempien vuosisatojen kansallisen itsetunnon nousua ja kirjallista heräämistä. Myös muulla persialaisella kirjallisuudella oli tässä tehtävässä merkittävä rooli. Nodar Tsitsišvili mukautti 1600-luvun puolivälissä georgiaksi Nezāmīn teoksen Haft Paikar (georgiaksi Švidi Mtiebi), jonka moraalinen sävy enteilee 1700-luvun valistusaatteiden saapumista Georgiaan. Tätä alkuperäisempi ja vieläkin suositumpi teos oli tuntemattoman kirjoittajan Rusudaniani, jossa kuningatar Rusudanin kohtalo kerrotaan 12:ssa arabialaisista ja persialaisista lähteistä mukautetussa tarinassa.
Tabula rasa > Runoilijoita ja kuninkaita

Ensimmäisiä georgialaisia kirjailijoita, joka ei jäänyt edeltäjiensä tavoin suureksi osaksi anonyymiksi, oli Kakhetin kuningas Teimuraz I. Kirjailijan persoonan tallentuminen ajan maalauksiin ja teksteihin helpotti aikansa todellisuuteen sidotun yhtenäisen kirjallisuuden syntymistä. Teimuraz I syntyi vuonna 1589 ja eli äärimmäisen traumaattisen elämän Persian puristuksessa: persialaisten aiheuttamista kärsimyksistä huolimatta hän tunnusti velkansa persialaiselle runoudelle ja vihollistensa kielelle inspiraation lähteenä. Hänellä oli keskeinen rooli Georgian kulttuurin renessanssin aloittamisessa ja hän toi Georgian kirjallisuuteen uuden genren, historiallisen narratiivisen runon, joka oli aiempaa lähempänä Euroopan valtavirtaa. Teimurazia seurasivat runoilijakuninkaina useat Bagrationi-hallitsijat 1800-luvulle saakka.
Imeretin kuningas Artšil sitoi Teimurazin tavoin yhteen persialaisen muodon, oman traagisen kohtalonsa ja georgialaisen perinteen. Runoilijana Artšil oli kuitenkin Teimurazia avoimempi ja optimistisempi. Hänen merkittävin teoksensa on Teimuraziani, Teimuraz I:n elämää ja kohtaloa kuvaava kronikka.
1700-luvulta tunnetaan lisäksi kolme merkittävää "modernia" runoilijaa. Ensimmäinen heistä oli Davit Guramišvili, joka joutui dagestanilaisten sieppaamaksi, pakeni Venäjälle ja vietti loppuelämänsä Ukrainassa. Hän kokosi omaelämäkerrallisen, 87 vuotta käsittävän teoksen Davitiani, jonka historiallisesti merkittävimpiin osiin kuuluvat runot huonosti dokumentoiduilta 1720- ja 1730-luvuilta. Tbilisissä vuorostaan kirjoitti armenialaissyntyinen räätäli Sajat-Nova, joka toimi kiertävänä laulajana. Sajat-Nova rakensi runoutensa musiikin pohjalle. Hänen saavutuksiinsa kuuluivat rohkea improvisaatio ja kielten ennakkoluuloton sekoittaminen. Aikansa lahjakkain runoilija oli kuitenkin vuonna 1750 syntynyt Besiki, joka osallistui useisiin poliittisiin ja sotilaallisiin seikkailuihin. Kansanperinne ja Besikin oma runo Dedopals Anazed (suom. Kuningatar Anasta) kertovat hänen olleen rakkaussuhteessa kahdenkin samannimisen kuningattaren kanssa. Hänen spontaanit, musikaaliset ja symboleista rikkaat romanttiset runonsa toimivat standardina seuraaville sukupolville.
Tabula rasa > Valistuksen tuulet

Ajan henki alkoi vaatia opettavaista, didaktista kirjallisuutta, jota käännettiin persiasta. Intialaisen Panchatantran, joka saapui Georgiaan Persian kautta nimellä Kilila ja Damana, ja persialaisten faabelien itämainen perinne yhdistyi Georgiassa vähitellen Euroopasta tulleeseen rationalismiin. 1700-luvulla edelleen virkistynyt kirjallisuus merkitsi aluksi kuitenkin lähinnä paluuta menneeseen. Esimerkiksi ajan pyhimyskertomuksissa käytetty kieli saattaa olla arkaaisempaa kuin keskiajalla.
Georgialaisen valistuksen keskeinen hahmo oli kuningas Vakhtang VI:n vuonna 1658 syntynyt setä Sulkhan-Saba Orbeliani. Hän osallistui vuosina 1714–1715 georgialaisten kuninkaiden paavin ja Ludvig XIV:n luokse lähettämiin turhiksi jääneisiin, Persiaa vastaan apua pyytäneisiin lähetystöihin. Orbeliani loi perusteet sekulaarin georgialaisen kirjallisuuden ja georgian modernin kirjakielen syntymiselle. Hänen merkittävimpiä teoksiaan olivat ensimmäinen nykyaikainen sanakirja georgian kielelle, joka toimi merkittävänä vaikuttimena 1700-luvun runoilijoille, ja faabelien kokoelma Tsigni sibrdzne-sitsruisa (suom. Viisauden ja valheiden kirja), jonka moraalinen keskustelu koulutuksesta edelsi Rousseaun Émileä. Euroopan matkoistaan Orbeliani kirjoitti teoksen Mog zauroba Evropiši (suom. Matkalla Euroopassa).
Orbelianin oppilas Vakhtang VI teki useita käännöksiä ja revisioita, mutta kirjoitti myös itse. Hänen aikanaan Tbilisiin perustettiin ensimmäinen kirjapaino. Vuonna 1724 Vakhtang joutui kuitenkin pakenemaan Venäjälle 1200 Georgian koulutetuimman miehen ja heidän perheidensä kanssa. Hänen hovirunoilijansa Mamuka Baratašvilin saavutus oli ensimmäinen georgialaisen poetiikkaa edustavan teoksen, Tšašniki, anu leksis stsavlis tsigni (suom. Näyte viiniä, eli opin säkeiden kirja), laatiminen vuonna 1731.
Vakhtangin lisäksi muillakin Bagrationi-dynastian jäsenillä oli osuutensa 1700-luvun renessanssiin: Kakhetin ja Kartlin kuningas Teimuraz II:n Sarke tkmulta (suom. Sanontojen peili) on havainnollinen kuvaus aikansa tavoista, ja katolikos Anton I:n useiden eurooppalaisten kirjojen pohjalta kootut, esimerkiksi logiikkaa ja retoriikkaa koskevat esittelyt auttoivat kirjakielen vakiinnuttamisessa. Antonin serkku, Vakhtang VI:n poika Vakhušti laati vuorostaan maanpaossa Moskovassa ensimmäisen modernia eurooppalaista tutkimusta edustavan georgiankielisen, georgialaiset kronikat yhteen koonneen teoksen, joka toi maan myös Euroopan oppineiden tietoon.
Lasaruksen ylösnousemus kuvattuna hagiografiseen kokoelmaan (synaksarium) noin vuodelta 1030
Sivu Gelatin evankeliumista 1100-luvulta.
Kuvitusta Rustavelin eepokseen 1600-luvulta
Kuningatar Tamar kuvattuna freskoon Vardzian luostarissa.
Kuva Panchatantran persiankielisestä käännöksestä. Kirja, joka toimi vaikuttimena Sulkhan-Saba Orbelianin työlle oli merkityksellinen myös länsimaiselle kirjallisuudelle Jean de La Fontainen faabelien muodossa.
Kestävyysjuoksu

Maratonjuoksija Emily Levan vuoden 2005 yleisurheilun MM-kisoissa Helsingissä.
Kestävyysjuoksu on pitkien matkojen juoksemista. Yleisurheilun kestävyysjuoksumatkat ovat yli 3 000 metrin juoksulajit. Kestävyysjuoksu mittaa erityisesti aerobista kuntoa.
Kestävyysjuoksumatkat

Yleisurheilun arvokisoissa juostavia kestävyysjuoksumatkoja ovat 5 000 ja 10 000 metriä, jotka juostaan urheilukentän juoksuradalla. Maraton on 42 195 metrin mittainen, kadulla juostava kilpailu. Lisäksi arvokisaohjelmassa on 3000 metrin estejuoksu.
Lisäksi erinäisissä muissa kilpailuissa juostaan muun muassa 3 000 metrin juoksuja ilman esteitä. Harvinaisempia juoksuradalla käytäviä lajeja ovat 20, 25 ja 30 kilometrin kilpailut ja tunnin juoksu. Radalla tai muussa ympäristössä juostavia, maratonia pitempiä matkoja kutsutaan yleisesti nimellä ultrajuoksu. Maastossa juostuja pitkänmatkan kilpailuja kutsutaan maastojuoksuksi.
Varhaisimmissa olympiakilpailuissa juostiin lisäksi myös joukkuejuoksuja, joissa maiden paremmuus määräytyi juoksijoiden yhteenlaskettujen sijalukujen perusteella. Myös maastojuoksu kuului varhaisimpien olympiakilpailujen ohjelmaan.
Vaatimukset

Kestävyysjuoksu kysyy paitsi kestävyyttä, myös aerobista suorituskykyä. Sydämen on pumpattava verta elimistössä mahdollisimman tehokkaasti, jotta väsyneet lihakset saavat happea. Kestävyysjuoksijat ovat usein hoikkia ja kevytrakenteisia, sillä lajissa ei tarvita voimaa kuten pikajuoksussa. Kestävyysjuoksukilpailussa taktisella ajattelulla on merkitystä: kilpailijoiden täytyy osata jakaa vauhtinsa oikein, jotta voimat riittävät loppuun asti, ja heidän täytyy tietää, milloin jättäytyä taaemmas ja milloin kiristää vauhtia.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Maksimaalinen hapenottokyky kestävyyskunnon mittarina, Terveyskirjasto.fi
Kertomus sielusta

| Kertomus sielusta |
| --- | --- |
Kirjailija:  tuntematon
Kieli:  kopti
Genre:  teologia
Julkaistu:  n. 200
Suomennos
Suomentaja:  Ulla Tervahauta
Kustantaja:  WSOY
Julkaistu:  2005
ISBN:  951-0-30859-5
Sarja: Nag Hammadin kirjasto
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kertomus sielusta on gnostilainen kirjoitus, joka tunnetaan Nag Hammadin kirjastosta (koodeksi II, kirja 6). Se on ajoitettu 200-luvun alkuun.
Historia

Kertomuksen sielusta kirjoittajaa tai kirjoituspaikkaa ei tunneta. Sen katsotaan olleen alun perin kreikankielinen ja mahdollisesti peräisin jo noin vuodelta 200. Teksti on säilynyt vain Nag Hammadin kirjastoon kuuluvana koptinkielisenä käännöksenä.
Sisältö

Kirjoitus esittää mytologisen kuvauksen sielun matkasta maailmassa. Sielu kuvataan neitseelliseksi naiseksi, joka lähtee isänsä kodista maailmaan ja joutuu siellä huonoille teille ja suhteisiin useiden miesten kanssa. Lopulta sielu katuu ja saa isältään armahduksen. Isä lähettää sielulle pelastajan, joka vertautuu Jeesukseen.
Kirjoitus sisältää useita suoria lainauksia Vanhasta testamentista (esimerkiksi Hesekiel, Hoosea, Psalmit), Uudesta testamentista, Odysseiasta sekä Ensimmäisestä Klemensin kirjeestä. Lainaukset jäävät kuitenkin irrallisiksi itse tekstin sisällön kannalta.
Kirjallisuutta > Suomennos

Kertomus sielusta. Johdanto, käännös ja selitykset Ulla Tervahauta. Teoksessa Dunderberg, Ismo & Marjanen, Antti (toim.): Nag Hammadin kätketty viisaus – gnostilaisia ja muita varhaiskristillisiä tekstejä, s. 419–433.  (2. täydennetty painos)  Helsinki:  WSOY, 2005.  ISBN 951-0-30859-5
Kirjallisuutta > Muita käännöksiä ja tekstilaitoksia

The Expository Treatise on the Soul. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Coptic Gnostic Library.  (Volume 2. A Complete Edition of the Nag Hammadi Codices (5 vols.))  Brill, 2002.  ISBN 978-90-04-11702-0  Koptinkielinen alkuteksti ja englanninkielinen käännös.
The Exegesis on the Soul. Teoksessa Robinson, James M. (toim.): The Nag Hammadi Library in English, s. 190–198.  (The Definitive Translation of the Gnostic Scriptures Complete in One Volume. Composition by E. J. Brill, The Netherlands. 3rd revised edition)  HarperSanFrancisco, 1990.  ISBN 0-06-066935-7  Englanninkielinen käännös.
Aiheesta muualla

The Exegesis on the Soul. The Gnostic Society Library. (englanniksi)
Exegesis on the Soul. Early Christian Writings. (englanniksi)
| n k Nag Hammadin kirjasto |
| --- | --- |
Koodeksi I:  Apostoli Paavalin rukous  Jaakobin salainen kirja  Totuuden evankeliumi  Tutkielma ylösnousemuksesta  Kolmiosainen tutkielma 
Koodeksi II:  Johanneksen salainen kirja  Tuomaan evankeliumi  Filippuksen evankeliumi  Hallitsijoiden olemus  Maailman alkuperästä  Kertomus sielusta  Tuomas Kilvoittelijan kirja 
Koodeksi III:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi  Eugnostos Siunattu  Jeesuksen Kristuksen viisaus  Keskustelu Vapahtajan kanssa 
Koodeksi IV:  Johanneksen salainen kirja  Koptilainen egyptiläisten evankeliumi 
Koodeksi V:  Eugnostos Siunattu  Koptilainen Paavalin ilmestys  Ensimmäinen Jaakobin ilmestys  Toinen Jaakobin ilmestys  Aadamin ilmestys 
Koodeksi VI:  Pietarin ja kahdentoista apostolin teot  Ukkonen, täydellinen järki  Arvovaltainen opetus  Suuren voimamme tunteminen  Platonin Valtio 588a–589b  Tutkielma kahdeksannesta ja yhdeksännestä  Kiitosrukous  Asklepios 21–29 
Koodeksi VII:  Semin selitys  Suuren Setin toinen opetus  Gnostilainen Pietarin ilmestys  Silvanoksen opetukset  Setin kolme kivitaulua 
Koodeksi VIII:  Zostrianos  Pietarin kirje Filippukselle 
Koodeksi IX:  Melkisedek  Norean ajatus  Tutkielma totuudesta 
Koodeksi X:  Marsanes 
Koodeksi XI:  Tulkinta tiedosta  Valentinoksen teosten katkelmia  Allogenes  Hypsifrone 
Koodeksi XII:  Sekstoksen lauseet  Totuuden evankeliumi  Katkelmia tunnistamattomasta teoksesta 
Koodeksi XIII:  Kolmimuotoinen Protennoia  Maailman alkuperästä
Mikko Ketola
Teoksia

Ketola, Mikko: The Nationality Question in the Estonian Evangelical Lutheran Church, 1918–1939.  (Suomen kirkkohistoriallisen seuran tutkimuksia 183)  Helsinki:  Suomen kirkkohistoriallinen seura, 2000.  ISBN 952-5031-17-9
Ketola, Mikko: Opus Dei: Vaiettu salaseura?.  (2. painos 2006)  Helsinki Jyväskylä:  Minerva, 2006.  ISBN 952-482-026-9
Kettil

| Kettil |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  8. kesäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Kjell
Vastineita eri kielissä:  Catillus
Nimen alkuperä:  muinaisskandinaavinen, kypärä
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kettil on muinaisskandinaavinen, nykyisin harvinaiseksi jäänyt miehen etunimi, joka johtuu skandinaavisesta kypärää merkitsevästä sanasta. Nykyisin nimestä on yleisemmässä käytössä muunnos Kjell.
Suomessa nimi Kettil on vuoden 1900 jälkeen annettu alle 55 henkilölle. Harvinaisuudestaan huolimatta nimi esiintyy kuitenkin Suomen ruotsinkielisessä kalenterissa, jonka mukaan Kettilin samoin kuin Kjellinkin nimipäivä on 8. kesäkuuta.
Tunnettuja Kettilejä

Kettil, Catillus, Turun piispa 1266–1286
Kettil Bruun (1924–1985), suomalainen sosiologi ja alkoholipolitiikan tutkija
Kettil Cedercreutz (s. 1959), suomalainen professori
Kettil Kaarlenpoika Vaasa (1433–1465), Ruotsin käskynhaltija 1464–1465, Linköpingin piispa
René Girard

René Girard
René Noël Théophile Girard [ži'rar] (25. joulukuuta 1923 Avignon, Ranska – 4. marraskuuta 2015 Stanford, Kalifornia, Yhdysvallat) oli ranskalainen historioitsija, kirjallisuudentutkija ja yhteiskuntafilosofi. Hänen tutkimustensa katsotaan joskus edustavan filosofista antropologiaa. Hänen teoksensa käsittelevät antropologiaa, sosiaalipsykologiaa, teologiaa ja kirjallisuutta yhtä lailla kuin filosofiaakin.
Girard toimi muun muassa Johns Hopkinsin, Buffalon (SUNY) ja Stanfordin yliopistojen professorina. Hän kirjoitti sekä ranskaksi että englanniksi, joskin enimmäkseen ranskaksi. Englanniksi Girard kirjoitti lyhyempiä esseitä sekä yhden kirjan (A Theatre of Envy: William Shakespeare).
Ajattelu > Mimeettinen halu

René Girard pitää kaiken inhimillisen kulttuurin perustana jäljittelyä eli mimesistä. Mimeettinen halu taas merkitsee sitä, että jäljittely kohdistuu toisen haluihin. Girardin mukaan jäljittelemme yksilöitä, joiden kaltaisia haluaisimme olla, ja näin jäljitellessämme heitä päädymme haluamaan samoja asioita kuin he. Girardin mukaan riitelevät lapset ja nykykulttuurin snobit ovat mimeettisessä haluamisessaan toistensa kaltaisia: se, mitä toisella on, on arvokasta ja taistelemisen arvoista siksi, että toinen haluaa sitä.
Mainonta tarjoaa erinomaisen esimerkin mimeettisen halun hyödyntämisestä: mainonta ei nykyään perustu niinkään rationaalisesti siihen, kuinka hyvä tuote on, vaan sponsoroituihin malleihin, joiden kaltainen kuluttaja tahtoisi olla: urheilijoihin, pop-taiteilijoihin, julkkiksiin jne. Mainonta ja toisten omistamat merkkituotteet toimivat siis halua ohjaavina malleina, aivan kuin vanhempien halut lapselle. Väkivalta juontuu siitä, että kun ihmiset päätyvät haluamaan samaa asiaa, he alkavat kilpailla keskenään. Näin käy silloinkin kun resursseista ei sinänsä ole pulaa vaan niitä on runsaasti – ihmisten jäljittelytaipumus johtaa keskinäiseen kilpailuun ja mahdollisesti väkivaltaan.
Ajattelu > Kaksoisside

Mimeettinen halu luo Girardin mukaan jäljittelijän ja jäljittelyn kohteen välille tilanteen, jota hän kutsuu Gregory Batesonin teoriaan nojautuen kaksoissiteeksi (engl. double-bind). Kaksoisside syntyy, kun jäljittelijä alkaa muistuttaa malliaan siinä määrin, että malli alkaa kokea tämän uhaksi, ja tämä johtaa ristiriitaan: toisaalta malli tuntuu käskevän häntä olemaan kuin hän itse, toisaalta kieltää häntä matkimasta itseään. Viesti on: "tee niin kuin minä" ja "älä tee niinkuin minä". Kun yksilö joutuu tällaiseen tilanteeseen, jossa malli on tällä tavoin muuttunut mahdottomaksi, se kasvattaa entisestään mallin haluttavuutta ja tätä kautta subjektin epätoivoa.
Girard esitteli teoriansa mimeettisestä halusta ensimmäisen kerran esikoisteoksessaan Mensonge romantique et vérité romanesque (1961), mutta ajatus on säilynyt keskeisenä hänen koko tuotannossaan. Hänen myöhempien ajatustensa voidaan katsoa perustuvan tähän ideaan.