stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Jevgeni Levinson

Jevgeni Levinsonin ja Vladimir Muntsin suunnittelema Lensovetin kulttuuritalo Pietarissa.
Jevgeni Adolfovitš Levinson (ven. Евге́ний Адо́льфович Левинсо́н, 19. lokakuuta 1894 Odessa – 21. maaliskuuta 1968 Leningrad) oli neuvostoliittolainen arkkitehti.
Jevgeni Levinson valmistui vuonna 1927 taideteknisestä korkeakoulusta (VHUTEIN). Vuosina 1932–1945 hän toimi Leningradin rakennusinsinööri-instituutin (LISI) ja vuosina 1945–1968 Repinille nimetyn maalaustaiteen, kuvanveiston ja arkkitehtuurin instituutin (IŽSA) opettajana (vuodesta 1947 lähtien professorina).
Levinsonin suunnittelemat rakennukset edustavat myöhäistä konstruktivismia, Stalinin ajan klassismia ja 1950–1960-lukujen funktionalismia. Hänen töitään Pietarissa ovat mm. Lensovetin kulttuuripalatsi (1930–1936), Lensovetin asuintalo (1931–1934), Kevyen teollisuuden talo Voznesenski-prospektilla (1931–1934), Petrovskaja-rantakadun asuintalo (1935–1940), Nevan piirineuvoston rakennus (1937–1940) sekä Štšemilovkan (1937–1940, 1958–1964) ja Moskovski-prospektin (1937–1946) asuinkorttelit. Toisen maailmansodan jälkeen Levinson osallistui Puškinin ja Pavlovskin jälleenrakennukseen. Vuonna 1951 hän sai Stalin-palkinnon Andrei Grušken kanssa suunnittelemastaan Puškinin rautatieasemasta. Levinsonin käsialaa ovat myös Avtovon metroaseman erikoiset lasipylväät. Arkkitehti osallistui Piskarjovkan hautausmaan muistoalueen suunnitteluun (1960). Hänen myöhäisvaiheen teoksiaan ovat Nevski-kulttuuripalatsi Obuhovskoi Oborony -prospektilla, Kamennoostrovski-prospektin Muotitalo (molemmat 1963–1968) sekä Sovetskaja-hotellin ensimmäinen vaihe (1968).
Vuosina 1931–1968 Levinson asui ja työskenteli Aleksandr Sokolovin kanssa suunnittelemassaan Neuvostokaupan työntekijöiden osuuskuntatalossa (Kamennoostrovski-prospekti 55). Rakennuksen seinässä on arkkitehdista kertova muistolaatta.
Aleksandr Nikolski

Nikolski vuonna 1928.
Aleksandr Sergejevitš Nikolski (ven. Алекса́ндр Серге́евич Нико́льский, 1. huhtikuuta 1884 Saratov – 16. heinäkuuta 1953 Leningrad) oli neuvostoliittolainen arkkitehti.
Aleksandr Nikolski valmistui Pietarin siviili-insinööri-instituutista (IGI) vuonna 1912. Hän työskenteli opettajana IGI:ssä vuosina 1927–1932 (vuodesta 1928 lähtien professorina) ja taideakatemiassa vuosina 1933–1953. Vuosina 1925–1932 hän toimi Neuvostoarkkitehtien yhdistyksen Leningradin osaston johtajana.
Nikolskin tuotanto edustaa etupäässä 1920–1930-lukujen neuvostoliittolaista konstruktivismia. Hän osallistui mm. Leningradin Traktorikadun asuinalueen suunnitteluun (1925–1927). Tärkeimpiä itsenäisiä töitä ovat Statšek-prospektin koulurakennus (1927), Politehnitšeskaja-kadun koulu Lesnoissa (1930–1932) ja Mužestva-aukion pyöreä julkinen sauna (1927–1929). Nikolski johti Kirovin stadionin suunnittelua, josta hän sai Stalin-palkinnon vuonna 1951. Leningradin piirityksen aikana arkkitehti kuvasi kaupungin elämää päiväkirjassaan ja piirustuksissaan. Hänet on haudattu Volkovon kirjailijahautausmaalle.
Cabo de Gatan taistelu

Cabo de Gatan taistelu oli toisen barbareskisodan ensimmäinen meritaistelu, joka käytiin 17. kesäkuuta 1815. Taistelussa Stephen Decaturin komentama Yhdysvaltain laivaston osasto ja Hamidou Raïsin komentama Algerian barbareskien lippulaiva fregatti Mashoda ottivat yhteen Cabo de Gatassa lähellä Espanjan rannikkoa. Taistelun päätyttyä algerialaisalus oli vallattu ja Hamidou Raïs saanut surmansa.
Tausta

Vuoden 1812 sodan sytyttyä Yhdysvaltojen ja Ison-Britannian välille Algerian dey Hadji Ali hyödynsi tilannetta irtisanomalla aiemmin solmitut sopimukset Yhdysvaltojen kanssa ja hyökkäämällä amerikkalaista laivaliikennettä vastaan. Amerikkalaisia laivoja oli vaikea löytää, sillä suuri osa niistä oli jo brittien kaappaamia, mutta kesällä 1812 algerialaiset valloittivat yhdysvaltalaisen prikin Edwinin Espanjan rannikolla sen ollessa matkalla Maltalta Yhdysvaltoihin. Laiva tuotiin Algeriin ja sen kymmenhenkinen miehistö pantiin vankilaan.
Sota Britannian ja Yhdysvaltain välillä päättyi Ghentin sopimukseen 24. joulukuuta 1814, minkä jälkeen amerikkalaiset saattoivat keskittyä Edwinin tilanteeseen. Yhdysvaltain presidentti James Madison kirjoitti Algerian deylle uhkaavan kirjeen, jota lähti viemään kaksi laivasto-osastoa. Toista niistä komensi Stephen Decatur fregatti USS Guerrierella (52 tykkiä). Laivasto-osaston mukana oli myös Yhdysvaltojen uusi Algerin-konsuli William Shaler. Osasto saapui Gibraltarille 15. kesäkuuta 1815 ja kohtasi 17. kesäkuuta Cabo de Gatassa, Espanjan rannikolla, kauppalaivoja väijyneiden ja Hamidou Raïsin komentamien algerialaisten lippulaivan fregatti Mashodan (44 tykkiä). Algerialaisten mukana Espanjan rannikolla oli ollut myös priki Estedio (22 tykkiä), mutta se oli kohtaamisen aikana tiedustelemassa kauempana.
Taistelu

Algerialaisten laivan Mashodan havaitsi ensimmäisenä fregatti USS Constellationin (38 tykkiä) tähystäjä 17. päivän aamulla. Algerialaiset purjehtivat Union Jack lipputangossaan, mutta Constellationin kapteeni Charles Gordon epäili laivaa silti algerialaiseksi. Hän määräsi miehistönsä viestittämään lipuilla Guerrierelle vihollisen olevan kaakossa. Amerikkalaisten kahdeksan laivaa lähtivät tämän jälkeen hyökkäykseen. Algerialaisten komentaja Raïs luuli aluksia ensin ystävällismielisiksi briteiksi eikä siksi paennut heti. Algerialaiset huomasivat alusten olevan amerikkalaisia vasta, kun Constellation nosti Yhdysvaltain lipun tankoon. Silloin algerialaiset nostivat kaikki purjeet pakenemista varten. Komentoalus Guerriere oli jo antanut aiemmin vahingossa merkin muille laivoille, että niiden pitäisi tehdä vastakäännös ja ryhmittyä muodostelmaan. Muut laivat eivät kuitenkaan huomioineet merkkiä, mikä esti Mashodan pakenemisen.
Mashodan onnistui jättää amerikkalaisten Constellation taakseen, mutta Guerriere saavutti sitä, jolloin Hamidou määräsi tekemään täyskäännöksen ja algerialaiset tarkka-ampujat pääsivät tulittamaan Guerrieren miehistöä. Käännös toi kuitenkin Mashodan Constellationin tykkien ulottuville, ja sen komentaja Gordon määräsi avaamaan tulen. Algerialaiset saivat osumia laivan yläkannelle, ja Hamidou haavoittui puunsäleestä. Hän kuitenkin jatkoi aluksen komentamista kannelta. Mashoda vaihtoi jälleen kurssia, jolloin sluuppi USS Ontario (29 tykkiä) sai vuorostaan ammuttua täyslaidallisen algerialaisia vastaan. Ontarion komentaja ei kuitenkaan osannut ennakoida tilannetta ja laiva purjehti Mashodan ohi. Muutamaa minuuttia myöhemmin Guerriere sai myös ammuttua täyslaidallisen vain parinkymmenen metrin päästä. Tykkien osumat tuhosivat Mashodan yläkannen ja tappoivat Hamidoun. Useimmat algerialaiset pakenivat laivan sisäosiin, mutta muutamat jatkoivat amerikkalaisten tulitusta musketeilla yläkannelta. Tässä vaiheessa prikitakiloitu sluuppi USS Epervier (18 tykkiä) tuli algerialaisten laivan viereen ja ampui usean täyslaidallisen.
Vain noin puoli tuntia kestäneen taistelun jälkeen Mashoda antautui ja amerikkalaiset nousivat laivaan. He ottivat 406 vankia, minkä lisäksi noin 30 algerialaista oli kuollut. Guerrierrella oli algerialaisten tulituksessa kuollut yksi ja haavoittunut kolme. Lisäksi kolme oli kuollut ja seitsemän haavoittunut yhden tykin räjähtäessä. Kaksi päivää myöhemmin 19. kesäkuuta amerikkalaiset pakottivat toisen algerialaisten aluksen Estedion purjehtimaan maihin ja sen miehistön pakenemaan.
Yhdysvaltain laivasto-osasto

fregatti USS Guerriere (lippu, 53)
fregatti USS Constellation (38)
fregatti USS Macedonian (38)
sluuppi USS Epervier (18)
sluuppi USS Ontario (16)
prikantiini USS Spark (12)
kuunari USS Spitfire (11)
kuunari USS Torch (10)
Amerikkalaisia komentanut Stephen Decatur komensi laivaa taistelussa ensimmäistä kertaa.
Taisteluun osallistunut USS Constellation. Yksityiskohta maalauksessa.
William H. Caldwell

William H. Caldwell (1859 – 28. elokuuta 1941 Morar Lodge, Inverness-shire, Skotlanti) oli skotlantilainen embryologiaan perehtynyt biologi. Hän syntyi 1859 ja opiskeli Cambridgen yliopistossa. Caldwell matkusti 1884 Australiaan tutkimaan vesinokkaeläimen lisääntymistä ja selvitti lajin lisääntyvän munimalla.
Nicholas Draysonin kirjoittaman romaanin Love and the Platypus päähenkilö William Caldwell perustuu Caldwellin tarinaan.
Ödön Lechner

| Ödön Lechner |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 27. syyskuuta 1845 Pest
Kuollut: 10. kesäkuuta 1914 (68 vuotta) Budapest, Itävalta-Unkari
Taiteilija
Ala:  arkkitehtuuri
Kuuluisimpia töitä:  Unkarin taideteollisuusmuseo
Ödön Lechner (27. syyskuuta 1845 Pest – 10. kesäkuuta 1914 Budapest, Itävalta-Unkari) oli unkarilainen arkkitehti, jota on kutsuttu ”Unkarin Gaudíksi”. Hän pyrki luomaan omaleimaisen unkarilaiskansallisen arkkitehtuurin, johon hän yhdisteli aineksia wieniläisestä jugendista, unkarilaisesta kansantaiteesta ja hindulaisesta arkkitehtuurista. Lechnerin töiden tunnuspiirteenä on värikäs keramiikka.
Lechner syntyi vuonna 1845. Hän aloitti arkkitehtuurin opinnot Pestissä mutta muutti 1866 Berliiniin, jossa opiskeli kolmen vuoden ajan Bauakademiessa. Lechner perusti 1869 Gyula Pártosin kanssa arkkitehtitoimiston Pestiin ja suunnitteli joitakin rakennuksia. Lechner harjoitteli vuodet 1874–1878 Clément Parentin toimistossa Ranskassa. Sieltä hän matkusti Englantiin.
Lechnerin suunnittelema Unkarin taideteollisuusmuseo.
Lechner suunnitteli palattuaan Unkariin rakennuksia ranskalaiseen renessanssityyliin, mutta 1890-luvulla hän kiinnostui oman unkarilaisen tyylin luomisesta. Lechner jätti kumppaninsa Pártosin kanssa suunnitelman Unkarin taideteollisuusmuseon suunnittelukilpailuun. Rakennuksesta tuli lopulta rahapulan vuoksi pienempi kuin arkkitehdit olivat suunnitelleet, mutta se noudatteli kuitenkin suunnitelmien linjaa. Museorakennusta pidettiin aikansa pioneerityönä ja merkittävänä kokeiluna unkarilaisessa arkkitehtuurissa.
Taideteollisuusmuseon jälkeen Lechnerin tyyli siirtyi enemmän unkarilaisen kansantaiteen suuntaan, ja esimerkiksi vuosina 1899–1901 rakennetussa Postisäästöpankin rakennuksessa nähtävät ormanentit ovat saaneet vaikutteita perinteisistä kirjontatöistä. Lechnerin myöhempiä töitä olivat muun muassa Sipeki Balásin huvila Budapestissa ja Pyhän Elisabetin kirkko Bratislavassa. Lechner sai myös monia nuorempia seuraajia 1900-luvun alussa, ja he levittivät Lechnerin tyyliä Itävalta-Unkariin kuuluneelle Karpaattien altaan alueelle.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Ödön Lechner Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani  Tšekki  Puola 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  Musée d'Orsay  RKD Artists  ULAN 
Muut:  IdRef
Cahul

| Cahul |
| --- | --- |
 Cahul
 Koordinaatit: 45.9055°N, 28.1940°E 
Valtio:   Moldova
Piiri:  Cahulin piiri
Perustettu:  1502 (ensimmäinen virallinen maininta)
Väkiluku (2014):  40 900
 
 www.primariacahul.md 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Cahul (ven. Кагу́л, Kagul, ukr. Кагу́л, Kahul) on Moldovan eteläsosien merkittävimpiä kaupunkeja ja Cahulin piirin hallintokeskus. Kaupungin väkiluku oli vuoden 2014 alussa noin 40 900. Tämä oli noin kolmannes Cahulin piirin 124 700 asukkaasta. Kaupungin väkiluku oli kasvanut runsaalla 5 000 hengellä vuosikymmenessä, sillä vuoden 2004  väestönlaskennassa asukkaita oli 35 488.
Cahulin seudulla käytiin aikoinaan eräs Venäjän–Turkin sodan (1768–1774) ja koko vuosisadan suurimmista taisteluista. Tämä Cahulin taistelu (eli Kagulin taistelu) käytiin heinäkuussa 1770 ja päättyi Venäjän imperiumin voittoon. Neuvostoliiton aikana tapahtumalle pystytettiin muistomerkki Cahuliin.
Kaupungissa toimii kaksi yliopistoa. Näistä tunnetumpi on vuonna 1999 perustettu Cahulin valtionyliopisto, joka on nimetty Bogdan Petriceicu Hasdeun mukaan.
Cahulin valtionyliopiston rakennus.
Cahulissa sijaitsevan arkkienkeli Mikaelin katedraali moldovalaisessa postimerkissä.
Pankkirakennus Cahulissa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cahul Wikimedia Commonsissa
Büsingen am Hochrhein

| Büsingen am Hochrhein |
| --- | --- |
 Näkymä Büsingen am Hochrheiniin Sveitsin puolelta.
 vaakuna
 Büsingen am Hochrhein
 Koordinaatit: 47°42′N, 8°41′E 
Valtio:  Saksa
Osavaltio:  Baden-Württemberg
Hallintopiiri:  Freiburg
Piirikunta:  Konstanz
Hallinto:  
 – Asutustyyppi:  Kunta
 – Pormestari:  Gunnar Lang
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  7,62 km²
Korkeus:  395 m
Väkiluku (30.6.2022):  1 576
Aikavyöhyke:  UTC+1
 – Kesäaika:  UTC+2
Postinumero:  78266 Büsingen am Hochrhein
 
 www.buesingen.de 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Büsingen am Hochrhein on kunta Saksassa Baden-Württembergin osavaltion Freiburgin hallintopiirissä ja Konstanzin piirikunnassa. Kesäkuun 2022 lopussa Büsingen am Hochrheinissa oli 1 576 asukasta. Kunnan pinta-ala on 7,62 km². Büsingen am Hochrheinin pormestari on Gunnar Lang.
Kunta on Saksan eksklaavi, sillä Sveitsi ympäröi sitä joka puolelta. Pohjoisessa kunta rajautuu Schaffhausenin kantoniin sekä etelässä Zürichin ja Thurgaun kantoneihin. Etelässä kuntaa rajaa lisäksi Reinjoki. Kunnan ja Saksan pääosan väli on lyhimmillään alle kilometri, ja välissä sijaitsee sveitsiläinen Dörflingenin kunta. Matkaa Schaffhausenin kantonin pääkaupunkiin Schaffhauseniin on muutama kilometri kunnasta.
Kunnassa on noin 700 kotitaloutta ja 10 maatilaa. Kunnassa on päiväkoti sekä peruskoulu (saks. Grundschule), jossa on mahdollista käydä neljä ensimmäistä luokkaa, jonka jälkeen vanhempien on päätettävä jatkaako lapsi opiskelua Saksassa vai Sveitsissä.
Näkymä Büsingen am Hochrheiniin.
Sveitsin (vasemmalla) ja Saksan puhelinkopit Büsingen am Hochrheinissa.
Historia ja nykyinen erityisasema

Nykyinen Büsingen am Hochrhein oli aikanaan osa Habsburgien Itävaltaa. 1600-luvun loppupuolella alueella oli uskonnollisia jännitteitä katolisten ja prostestanttien välillä. Vuonna 1693 paikallisen katolisen suurmaanomistajan serkut vangitsivat hänet ja tämä päätyi vankilaan protestanttien hallitsemassa Sveitsin Schaffhausenissa. Maanomistaja vapautui vasta kuusi vuotta myöhemmin Itävallan uhattua sodalla hänen vapauttamisekseen. Joitakin vuosia myöhemmin Itävalta myi pääosan maistaan alueella Sveitsin Zürichin kantonille. Aiemman selkkauksen takia Itävalta vaati kuitenkin erikseen Büsingenin säilyttämistä itsellään. Kylästä tuli osa Saksaa Itävallan ja Saksan välisten sotien seurauksena 1800-luvulla.
Vuonna 1918 järjestetyssä kansanäänestyksessä 96% paikallisista äänestäjistä kannatti Büsingen am Hochrheinin liittämistä Sveitsiin. Liitos ei koskaan toteutunut, sillä Sveitsi ei tarjonnut mitään sopivaa vaihdossa. Vuosina 1924, 1925 ja 1939 liittymistä yritettiin jälleen, mutta Sveitsi torjui yritykset. Vuonna 1956 kunta oli tarkoitus yhdistää varsinaiseen Saksaan maakäytävällä. Sveitsissä ehdostusta vastustettiin, sillä käytävä olisi jakanut sveitsiläisen Dörflingenin kahteen osaan.
23. marraskuuta 1964 tehdyssä sopimuksessa Büsingen am Hochrhein sisältyy Sveitsin valaliiton tullialueeseen. Büsingen am Hochrhein ei kuulu Euroopan unionin tulli- eikä veroalueeseen. Toinen vastaava alue Saksassa on Helgolandin saari Pohjanmeressä. Sveitsin ja Büsingen am Hochrheinin rajoilla ei ole enää rajatarkastuksia.
Raha

Juridisesti Büsingen am Hochrhein kuuluu Saksan valuutta-alueeseen, ja siksi euro onkin laillinen valuutta. Käytännössä Büsingen am Hochrheinin asukkaat kuitenkin käyttävät Sveitsin frangia valuuttanaan. Muutama vuosi sitten valtion julkiset palvelut, kuten postitoimisto hyväksyi ainoastaan Sveitsin frangeja, jopa Saksan postimerkkejä myydessään. Kunnan hallinto keräsi aikanaan erilaisia maksuja Saksan markkoina, mutta hyväksyi laittomasti myös Sveitsin frangeja.
Nykyään tilanne on samanlainen. Ainoastaan Saksan markka on vaihtunut euroon.
Posti

Büsingen am Hochrheinilla on Saksan postinumero, D-78266. Vuoteen 1986 saakka tämä aiheutti runsaasti virheitä ja hämmennystä Sveitsin puolelta tulevien postipakettien kanssa. Kun paketteja lähetettiin Sveitsistä Büsingen am Hochrheiniin, ylitti se Saksan rajan kaksi kertaa. Paketit kulkivat Winterthurin kautta Romanshorniin, josta ne kuljetettiin laivalla Bodenjärven yli Friedrichshafeniin, jossa paketit annettiin Saksan tullille. Sen jälkeen paketit jatkoivat matkaa Singeniin ja takaisin Sveitsin puolelle Schaffhauseniin. Schaffhausenissa paketit annettiin Sveitsin tullille, joka mahdollisesti peri vielä tullimaksun. Lopulta Schaffhausenissa paketit laitettiin Sveitsin postibussin kyytiin, joka kulki reitillä Schaffhausen–Büsingen–Dörflingen. Tämän hankalan tilanteen vuoksi Büsingen am Hochrhein sai myös Sveitsin postinumeron CH-8238.
Rekisterikilvet

Büsingen am Hochrheinista kotoisin olevat autot tunnistaa rekisterikilvessä olevista kirjaimista: BÜS. Kunnassa on noin 700 kyseistä kirjainyhdistelmää kantavaa autoa. Büsingen am Hochrhein kuuluu Konstanzin piirikuntaan ja itse asiassa rekisterikilvissä pitäisi olla kirjaimet KN. Kirjaimilla BÜS on tarkoitus helpottaa Sveitsin tullin työtä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Büsingen am Hochrhein Wikimedia Commonsissa
Viralliset kotisivut (saksaksi)
Büsingen am Hochrhein Jan S. Krogh's GeoSite -sivustolla (englanniksi)
Büsingen am Hochrheinin kunnan sijainti.
Jørn Utzon

| Jørn Utzon> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 9. huhtikuuta 1918 Kööpenhamina
Kuollut: 29. marraskuuta 2008 Helsingør
Ammatti:  arkkitehti
Muut tiedot
Merkittävät teokset: Sydneyn oopperatalo Bagsværdin kirkko
Jørn Utzon (9. huhtikuuta 1918 Kööpenhamina – 29. marraskuuta 2008 Helsingør) oli tanskalainen arkkitehti. Hänet tunnetaan parhaiten Sydneyn oopperatalon suunnittelijana.
Jørn Utzon syntyi ja varttui Kööpenhaminassa. Hänen isänsä oli insinöörinä Tanskan laivastossa. Hän opiskeli Kööpenhaminan taideakatemiassa.
Elämäkerta

Utzonin ensimmäisiä esikuvia oli ruotsalainen arkkitehti Gunnar Asplund ja myöhemmin Alvar Aalto, jonka toimistossa hän työskenteli vuonna 1946. Oman toimistonsa Utzon avasi Kööpenhaminaan vuonna 1950. Utzonin tärkeimmät varhaiset työt olivat hänen oma talonsa Hellebækissa (1952) ja toinen Holtessa (1952–53).
Vuonna 1957 hän voitti yllättäen Sydneyn uuden oopperatalon suunnittelukilpailun, vaikka kyseessä oli Utzonin ensimmäinen ulkomainen suunnittelutyö eikä piirrosten taso teoriassa täyttänyt vaatimuksia. Sydneyn oopperatalo valmistui vuonna 1973 riitaisan ja pitkän rakentamistyön jälkeen, jonka aikana 1966 Utzon kuitenkin riitautui Sydneyn kaupungin päättäjien kanssa ja luopui hankkeesta. Ongelmaksi muodostui myöhemmin rakennuksen saneeraus, jota olivat suunnittelemassa hänen poikansa ja pojanpoikansa, mutta näiden kanssa hän myöhemmin sopi ja jatkoi saneerausta yhteistyössä. Utzon suunnitteli uudelleen oopperatalon vastaanottosalin, joka oli rakennuksen sisätiloista lopulta ainoa paikka, jonka suunnittelussa noudatettiin Utzonin alkuperäistä suunnitelmaa.
Utzon sai vuonna 1982 Alvar Aalto -mitalin ja vuonna 2003 arkkitehtuurin korkeimman palkinnon eli Pritzker-palkinnon.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Utzonin kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.
Sydneyn oopperatalo.
Boeing 737, jonka pyrstöön Utzonin kuva on maalattu.
Cahulin piiri

Piiri tummennettuna Moldovan kartalla.
Cahulin piiri (rom. Raionul Glodeni) on hallintopiiri (raion) Moldovan eteläosassa. Piirin hallintokeskus on Cahul, joka on eteläisen Moldovan tärkeimpiä kaupunkeja.
Piirin eteläreunalla, Romanian ja Ukrainan rajojen välisellä alueella Tonavan ja Prutjoen haarassa, sijaitsee Giurgiulești, Moldovan tärkein satamapaikkakunta.
Piirin pinta-ala on 800 km2, ja arvioitu väkiluku vuoden 2011 alussa oli 124 800.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Cahulin piiri Wikimedia Commonsissa
Moldovan hallintopiirit
| --- | --- |
Kaupunkipiirit:   Chișinău  Bălți  Bender 
Hallintopiirit:   Anenii Noi  Basarabeasca  Briceni  Cahul  Cantemir  Călărași  Căușeni  Cimișlia  Criuleni  Dondușeni  Drochia  Dubăsari  Edineț  Fălești  Florești  Glodeni  Hîncești  Ialoveni  Leova  Nisporeni  Ocnița  Orhei  Rezina  Rîșcani  Sîngerei  Soroca  Strășeni  Șoldănești  Ștefan Vodă  Taraclia  Telenești  Ungheni 
Itsehallinnolliset alueet:   Gagauzia  Transnistria
Andrei Mihailov

Mihailovin suunnittelema Pyhän Katariinan kirkko Pietarissa.
Andrei Aleksejevitš Mihailov (ven. Андре́й Алексе́евич Миха́йлов, 1773–1849) oli venäläinen klassismin ajan arkkitehti. Hänestä käytetään usein nimitystä ”Mihailov Toinen” erotuksena veljestään, arkkitehti Aleksandr Mihailovista.
Andrei Mihailov opiskeli Pietarin taideakatemiassa vuosina 1779–1794. Vuonna 1800 hänet nimitettiin akateemikoksi, vuodesta 1808 lähtien hän toimi akatemian professorina ja vuosina 1823–1831 sen rehtorina. Mihailovin tärkeimpiä töitä Pietarissa ovat Pyhän Katariinan kirkko Vasilinsaarella, Sadovaja-kadun komendantinvirasto sekä Jusupovin ja Bobrinskin palatsien uudelleen rakentaminen. Vuosina 1821–1825 Mihailov osallistui Iisakinkirkon suunnitteluun.
Aiheesta muualla

Andrei Mihailov Pietari-tietosanakirjassa (venäjäksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  EUTA
Vasili Baženov

Vasili Baženov perheensä ympäröimänä. I.T. Nekrasovin maalaus 1770-luvulta.
Vasili Ivanovitš Baženov (ven. Васи́лий Ива́нович Баже́нов); (12. maaliskuuta (J: 1. maaliskuuta) 1737 tai 1738 – 13. elokuuta (J: 2. elokuuta) 1799 Pietari, Venäjän keisarikunta) oli venäläinen klassismin ajan arkkitehti. Hänen töissään esiintyy myös muinaisvenäläisen eli keskiaikaisen arkkitehtuurin ja uusgotiikan vaikutteita.
Vasili Baženov syntyi diakonin perheeseen Dolskojen kylässä Malojaroslavetsin lähellä, toisten tietojen mukaan Moskovassa. Hän työskenteli Moskovassa arkkitehti Dmitri Uhtomskin työryhmässä, opiskeli Moskovan yliopiston kymnaasissa sekä vuodesta 1756 lähtien Pietarissa aluksi Keisarillisessa tiedeakatemiassa Savva Tševakinskin ja myöhemmin Keisarillisessa Pietarin taideakatemiassa Aleksandr Kokorinovin ja Jean-Baptiste Vallin de la Mothe johdolla. Vuosina 1760–1762 Baženov opiskeli Pariisin taideakatemiassa ja vuosina 1762–1764 hän asui Italiassa. Vuonna 1765 hänestä tuli Pietarin taideakatemian akateemikko ja vuonna 1799 sen varapresidentti.
Baženovin varhaisista töistä merkittävimpiä ovat Moskovan kremlin ja Tsaritsynon keisarillisen palatsin toteutumatta jääneet rakennussuunnitelmat. Moskovaan hän rakensi Dolgovin (1770), Paškovin (1784–1786) ja Juškovin (1780-luvun loppu) talot. Baženovin suunnittelemina pidetään myös Bykovon kartanon Vladimirin kirkkoa (1789) sekä eräitä muita Moskovan ympäristön rakennuksia. Pietarissa Baženovin töinä on pidetty Bezborodkon huvilaa, Mikaelinlinnaa, Aleksanterin instituuttia sekä Arsenaalin ja ensimmäisen kadettikorpuksen rakennuksia.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vasili Baženov Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Ruotsi  Latvia  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  ULAN 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB 
Muut:  IdRef
Byromin järjestelmä

John Wesleyn kirjoittamaa tekstiä Byromin järjestelmällä
Byromin järjestelmä on englantilaisen John Byromin 1700-luvun alussa kehittämä pikakirjoitusjärjestelmä, jota pidetään yhtenä 1700-luvun merkittävimmistä pikakirjoitusjärjestelmistä. Sen muunnelmia julkaistiin vielä 1800-luvun puolellakin. Järjestelmän tunnetuimpia käyttäjiä olivat metodistiliikkeen perustaja John Wesley ja hänen veljensä Charles Wesley.
Järjestelmä julkaistiin painettuna ensimmäisen kerran vasta vuonna 1767, neljä vuotta Byromin kuoleman jälkeen.