stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Martti Heikura
Vaikutus ja perintö

Heikuran arkkitehtuuri on vaikuttanut etenkin ns. Oulun koulun arkkitehteihin Alvar Aallon, Reima Pietilän ja Heikki Taskisen ohella. Usein Heikuran tyyli yhdistetään 1950-luvun arkkitehtuuriin, jota kuvataan tyypillisesti pehmeäksi funktionalismiksi, koska 1930-luvun valkoiseksi rapattuun funktionalismiin verrattuna tuon ajan rakentaminen oli vähemmän kantikasta ja tiukkalinjaista. Tasakattojen sijaan käytettiin satula- ja harjakattoja ja värit olivat usein pastellisävyisiä. Lisäksi Heikuran tyyliä luonnehtii vaivattomuus, harmonisuus, linjakkuus ja ajaton eleganssi. Hienovaraisia yksityiskohtia on runsaasti. Oulun koulun arkkitehdit ihailivat myös Heikuran rakennusten inhimillistä mittakaavaa ja sivistyneen humaania otetta. Usein rakennukset huomioivat hyvin myös rakennuspaikan hengen. Esimerkiksi Hiirosenkodin polveilevat rakennusmassat on sovitettu hienostuneesti Kaukovainion harjumaisemaan.
Heikuran arkkitehtuuri on laajasti arvostettua sekä arkkitehtuurin ammattilaisten että suuremman yleisön parissa. Kun Lintulammen koulu uhattiin korvata uudisrakennuksella, Oulun kaupunki joutui pian perääntymään alueen asukkaiden vastustuksen takia. Samoin kävi Raatin uimahallin ja urheilustadionin purkamishankkeille. Näiden rakennusten ohella Hiirosenkoti on peruskorjattu vuosina 2011–2015. Teuvo Pakkalan koulu päätettiin peruskorjata vuonna 2019. Toisaalta Oulun tuomiokirkon vierestä 1980-luvulla purettu NMKY:n suurhalli ei ole jäänyt viimeiseksi puretuksi kohteeksi Heikuran tuotannosta. Etenkin kuntaliitokset ovat osoittautuneet kohtalokkaiksi monille rakennuksille, kun ne ovat jääneet tarpeettomaksi Oulun kaupungille. Esimerkiksi Haukiputaan koulu sai purkutuomion alueen asukkaiden vastustuksesta huolimatta. Laaja vastustus ei pelastanut myöskään entistä Kauppaoppilaitoksen rakennusta Oulun Kuusiluodossa, kun Suomen Yliopistokiinteistöt halusi rakentaa paikalle asuntoja. Edes julkisivun suojelua tai Oulussa yleistynyttä ennallistavaa, rakennuksien vanhoja osia säilyttävää korjaustapaa ei harkittu. Rakennuksen säilyttämistä puolsivat muun muassa ELY-keskus, Pohjois-Pohjanmaan liitto, Pohjois-Pohjanmaan museo, Suomen Arkkitehtiliitto SAFA sekä Oulun yliopiston arkkitehtiylioppilaat.
Heikuran Ouluun suunnittelemista rakennuksista on jäljellä alle puolet. Useat kohteet on arvioitu maakunnallisesti arvokkaiksi. Edustava esimerkki keskustan asuinsuunnittelusta on Kajaaninkadun asuinkortteli. Teuvo Pakkalan koulu on arvioitu valtakunnalliseksi arvokohteeksi. Koskilinnan pistetalot kuuluvat valtakunnallisesti arvokkaaseen Toivoniemen Koskikeskukseen.
Heikuran suunnittelemia rakennuksia Oulussa > Julkisia rakennuksia

Teuvo Pakkalan kansakoulu, Raksila – 1950
Oulun NMKY:n toimitalo ja liikuntahalli Linnakatu – 1951 (purettu 1988)
Hiirosen vanhainkoti, Kaukovainio – 1952
Oulunsuun kansakoulu – 1955
Kauppaoppilaitos (myöh. Oulun yliopiston musiikkikasvatuksen tiloja) – 1956
Raatin uimahalli – 1956
Raatin urheilukeskuksen pääkatsomo – 1957
Hintan kansakoulu – 1957
Höyhtyän lastenkoti ja lastentarha – 1958 ja 1963
Lintulammen koulu – 1959
Paulaharjun koulu, Puolivälinkangas – 1962
Heikuran suunnittelemia rakennuksia Oulussa > Asuinkohteita

As Oy Inkala, Kauppurienkatu 30 – 1949
As Oy Toivonsaari, Toivoniementie 3–5 – 1951
As Oy Toivoniementie 4 – 1952
As Oy Kauppurienkatu 26–28 – 1952
As Oy Kirkkokatu 28 – 1952
As Oy Säästö, Isokatu 11 – 1953
As Oy Torikatu 27 – 1954
As Oy Kajaaninkatu 7–9 – 1955
As Oy Isokatu 28 – 1955
As Oy Rautakaupankulma, Uusikatu 30 – 1955
As Oy Heinätorinkatu 6 – 1956
As Oy Hallituskatu 31 – 1961
As Oy Kenkäkulma, Aleksanterinkatu 23 – 1961
As Oy Rautavaara, Rautatienkatu 2 D – 1962
Heikuran suunnittelemia rakennuksia muualla

Muhoksen kunnantalo – 1956
Muita töitä

Karjasillan ensimmäinen asemakaava – 1945
Äimäraution siirtolapuutarha-alue – 1946
Oulun vaakuna – 1953
Oulun kaupunginvarikko, Tuira – 1958-1959
Kuvagalleria

Toivoniemen pistetaloja.
Toivoniemen pistetalot ovat osa Alvar Aallon Koskikeskusta.
Lintulammen koulu.
Höyhtyän lastentalo oli Oulun ensimmäinen päiväkotirakennus.
Höyhtyän entinen lastenkoti.
Purkutuomion saanut entinen kauppaoppilaitos vuonna 2013.
Teuvo Pakkalan koulu edustaa jälleenrakennuskauden kansakoulutyyliä.
Paulaharjun koulu on Puolivälinkankaan vanhin rakennus.
Oulunsuun koulu vuoden 2006 asussaan.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Rakennusperintö.fi: Matti Heikura teki uran Oulussa (Arkistoitu – Internet Archive)
Ejvind

| Ejvind |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  3. heinäkuuta
– ortodoksinen:  –
Muunnelmia:  Eivind, Ejwind, Eyvind, Öjvind
Vastineita eri kielissä:  Øyvind, Øjvind
Nimen alkuperä:  norjalainen, mahdollisesti onni + taistelu
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Ejvind on alkuperältään norjalainen miehen etunimi. Nimen merkitys on epävarma, mutta todennäköisimmin se on yhdistetty onnea ja taistelua tarkoittavista sanoista. Nimi esiintyy myös kirjoitusasuissa Eivind, Ejwind ja Eyvind, norjassa myös Øyvind tai Øivind.
Suomessa nimi Ejvind on harvinainen ja on annettu vuoden 2019 loppuun mennessä vain muutamalle kymmenelle henkilölle. Se esiintyy kuitenkin suomenruotsalaisessa kalenterissa, jonka mukaan Ejvindin nimipäivä on 3. heinäkuuta. Samalla päivällä esiintyy kalenterissa myös nimen muunnos Öjvind, joka sekin on Suomessa ollut alle 70 henkilöllä.
Tunnettuja Ejvindejä, Ejwindejä, Eiwindejä ja Eyvindejä

Ejwind Ahonius (1897–1963), suomalainen jääkärimajuri
Eyvind Alnæs (1872–1932), norjalainen säveltäjä ja urkuri
Eivind Bakkene (s. 1990), norjalainen maastohiihtäjä
Ejvind Blach (1895–1972), tanskalainen maahockeypelaaja
Eivind Bolle (1923–2012), norjalainen Työväenpuolueen poliitikko
Eyvind Brynildsen  (s. 1988), norjalainen ralliautoilija
Ejvind Hansen (1924–1996), tanskalainen meloja
Eivind Henriksen (s. 1990), norjalainen moukarinheittäjä
Eyvind Johnson (1900–1976), ruotsalainen kirjailija, Nobelin kirjallisuuspalkinnon saaja
Eivind Nielsen (1864–1939), norjalainen taidemaalari ja kuvittaja
Eyvind Rafn (1931–2024), tanskalainen huilisti
Eivind Reiten (s. 1953), norjalainen yritysjohtaja, poliitikko ja ministeri
Eivind Skabo (1916–2006), norjalainen meloja
Eyvind Skeie (s. 1947), norjalainen pappi, kirjailija ja virsirunoilija
Eivind Still (1931–2022), suomalainen purjeveneiden suunnittelija
Eyvind Sucksdorff (1899–1955), suomalainen geofyysikko ja dosentti
Eyvind Wichmann (1928–2019), amerikansuomalainen fyysikko ja professori.
Tunnettuja Øyvindejä ja Øivindejä

Øyvind Berg (s. 1971), norjalainen mäkihyppääjä
Øivind Bergh (1909–1987), norjalainen viulisti ja kapellimestari
Øivind Holmsen (1912–1986), norjalainen jalkapalloilija
Øyvind Moen Fjeld (s. 1988), norjalainen maastohiihtäjä
Øyvind Leonhardsen (s. 1970), norjalainen jalkapalloilija
Øyvind Johan Mustaparta, Mustis (s. 1979), norjalainen kosketinsoittaja
Øyvind Skaanes (s. 1968), norjalainen maastoiihtäjä
Max Perttula

Max Joakim Perttula (s. 3. joulukuuta 1972 Varberg, Ruotsi) on helsinkiläinen parfymööri.
Perttula vietti lapsuutensa Ruotsissa ja muutti vuonna 1988 perheensä mukana Viitasaarelle, josta hänen äitinsä on kotoisin.
Perttulan kerrotaan olevan Suomen ainoa parfymööri.  Lapsuudesta lähtien hän oli erityisen kiinnostunut biologiasta, kuten kasveista ja luonnon yrteistä, sekä kemiasta ja sen antamista mahdollisuuksista kosmetiikan valmistuksessa.
Vuonna 2005 syntyi Parfums Max Joacim Finland tuoksubrändi. Silloin hänen kehittämänsä kaksi ensimmäistä tuoksua kaupallistettiin.
Vuonna 2012 Perttula perusti Max Joacim Cosmetics Oy:n Helsingissä. Tiedekeskus Pilke/ Metsähallitus,  Namina Oy Helsinki (allergeenittomat tuoksut), Porin kaupunki Eau de Pori, L ´air d Ainola, Ivana Helsinki Paola Suhonen, Sinebrychoffin taidemuseo Fanny, Suomen yrittäjät, TBWA/Helsinki. Lidl Suomen  Eau de Grill -tuoksu.
Vuonna 2016 Perttula kutsuttiin Helsingin kaupunginmuseon Helsingin hajut- tuoksukokemusnäyttelyn toteuttajaksi.
Max Joacim laboratorio sijaitsee Helsingin Viikin tiedekeskuksessa. Perttula on tuottanut omaan Max Joacim-valikoimaan yli 30 tuoksua. Hän työskentelee laboratoriossaan yli 2000:n raaka-aineen parissa.
Perttulasta tehty Jari Kokon ohjaama dokumenttielokuva 44500 Max esitettiin Joensuun filmifestivaaleilla vuonna 2010 ja televisiossa Yleisradion kanavalla samana vuonna.
Aiheesta muualla

Yrityksen nettisivut
Max Perttula on hajulla tuoksuista. Ylen Elävä arkisto.
44500 Max -dokumentin traileri
Suomalainen mies: Max Perttula Yle Areena.
Antero Kekkonen

| Antero Kekkonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 5. huhtikuuta 1946 (ikä 78) Kotka, Suomi
Poliitikko
Puolue:  SDP
Asema:  kansanedustaja (1987–2007)  va. puoluejohtaja (1993)  Kotkan kaupunginvaltuutettu (1993–1997)
Vaalipiiri:  Kymen vaalipiiri
Martti Antero Kekkonen (s. 5. huhtikuuta 1946 Kotka) on suomalainen poliitikko ja toimittaja. Hän oli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen kansanedustaja vuosina 1987–2007 Kymen vaalipiiristä. Vuonna 1993 Kekkonen toimi kolmen kuukauden ajan SDP:n väliaikaisena puheenjohtajana Ulf Sundqvistin erottua tehtävästä. Kunnallispolitiikassa Kekkonen on ollut Kotkan kaupunginvaltuuston jäsen 1993–1997. Hänen yhteiskunnallisiin luottamustehtäviinsä on kuulunut muun muassa Suomi-Seuran johtokunnan jäsenyys, Painovapauskomitean jäsenyys ja Suomen Koripalloliiton puheenjohtajuus.
Ammatiltaan Kekkonen on tv-toimittaja. Hän oli vuosina 1978–1979 Poliittiset toimittajat ry:n puheenjohtaja. Kekkonen tuli ennen kansanedustajuuttaan tunnetuksi television ajankohtaisohjelmien toimittajana Yleisradiossa. Vuoden 1982 presidentinvaaleja edeltäneissä televisiotenteissä Kekkonen otti toimittaja Jyrki Koulumiehen kanssa käyttöön niin sanotut revolverihaastattelut, joissa vierailleet ehdokkaat joutuivat vastaamaan toinen toistaan seuranneisiin kiperiin kysymyksiin. Samaa haastattelutyyliä Kekkonen jatkoi kollegansa Pekka Oksalan kanssa ehkä vieläkin ärhäkämmin seuraavan vuoden eduskuntavaaleja edeltäneissä tenteissä. Haastattelutyyli herätti jonkin verran kohua katsojien keskuudessa ja Kekkosen ja Oksalan tekemien haastattelujen arveltiin vaikuttaneen jopa äänestyskäyttäytymiseen. Oksala noudatti samaa kaavaa Leif Salménin kanssa vielä neljä vuotta myöhemmissä vaaleissa.
Vuonna 2004 Kekkonen tuomittiin rattijuopumuksesta, liikenneturvallisuuden vaarantamisesta ja liikennerikkomuksesta 60 päiväsakkoon ja ajokieltoon vuoden loppuun saakka. Tuomion seurauksena hän luopui Suomen Koripalloliiton puheenjohtajuudesta, mutta jatkoi kansanedustajana.
Julkaisut

Antikainen, toimittaja.  Porvoo:  WSOY, 1983.  ISBN 978-951-0-12114-6
Ahjosta alasimelle.  (Pakinakokoelma)  Tampere:  Tampereen keskuspaino, 1986.  ISBN 978-951-9-97661-7
Kaakosta katsoen.  (Pakinakokoelma)  Kotka:  Kotkan teho-teksti, 1991.  ISBN 978-952-9-02731-6
Turva kelkassa.  Kotka:  Antero Kekkonen, 1999.  ISBN 978-952-9-10781-0
Niobe vai Väinämöinen.  Kotka:  Antero Kekkonen, 2003.  ISBN 978-952-9-15663-4
Ne toiset jutut.  Kotka:  Antero Kekkonen, 2005.  ISBN 978-952-9-19720-0
Aiheesta muualla

.aspx Antero Kekkonen Suomen kansanedustajat. Eduskunta.
Yle Elävä arkisto: Empatia, kotivideot ja satelliitit (Antero Kekkonen haastattelee)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Henkilöt :  Eduskunta
Barabašovon tori

Eräs Barabašovon torialueen porteista.
Venäjän hyökkäyksen aiheuttaman tulipalon jälkiä 17.3.2022.
Barabašovon tori (ukr. Барабашово) on Ukrainan Harkovassa sijaitseva, vuonna 1995 alkunsa saanut erittäin suuri markkina- ja torialue. Alue on laajuudeltaan 75 hehtaaria. Siellä oli ennen Venäjän vuonna 2022 aloittamaa hyökkäyssotaa yhteensä noin 18 000 kauppa- tai varastopaikkaa yrittäjille.
Harkovan metron asema Akademika Barabašova sijaitsee Barabašovon torin välittömässä läheisyydessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Barabašovon tori Wikimedia Commonsissa
Barabašovon torin kotisivut (ukrainaksi) (barabashovo.ua)
Roope Nikkilä

| Roope Nikkilä> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 2. toukokuuta 1990 (ikä 34) Tampere, Suomi
Kansalaisuus:   Suomi
Jääkiekkoilija
Pelipaikka:  laitahyökkääjä
Maila:  vasen
Pituus:  184 cm
Paino:  83 kg
Seura
Seura:  HG Dunkerque
Sarja:  FFHG Division 1
Pelinumero:  84
Pelaajaura
Pääsarjaura:  2011–
Aik. seurat:  Ilves (SML) LeKi (Mestis) KOOVEE (S-S) HC Val Vanoise (Ranska I) HC Mulhouse (Ranska I/Ranska) CSG Strasborg (Ranska) Saale Bulls Halle (OL) RoKi (Mestis)
Roope Nikkilä (s. 2. toukokuuta 1990 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija, joka pelaa Ranskan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla FFHG Division 1:n Corsaires de Dunkerquessa. Hän on pelipaikaltaan laitahyökkääjä, mutta Nikkilä osaa pelata myös keskellä.
Tapio Horila

Someron torppamuseo Hämeen Härkätien varrella Jaatilanjoen rannalla syntyi Tapio Horilan aloitteesta.
Tapio Horila (2. helmikuuta 1910 Tyrvää – 15. huhtikuuta 2006 Somero) oli suomalainen filosofian tohtori, opettaja ja kotiseututyön vaikuttaja Somerolla.
Opettaja

Horila toimi suomen kielen lehtorina Someron yhteiskoulussa vuosina 1939–1973. Opettajana Horila oli pidetty ja arvostettu. Hänen tunnettuihin oppilaisiinsa Someron yhteiskoulussa kuuluvat muiden muassa M. A. Numminen ja Rauli Badding Somerjoki.
Kotiseututyö

Horilan tunnetuimpiin aikaansaannoksiin somerolaisessa kotiseututyössä kuuluu vuonna 1956 avattu Someron torppamuseo.
Horilan julkaisuja kotiseututyön alalta ovat kokoelmat Someron sananparsia (1977), kaskukokoelmat Ilo irti (1979) ja Velmuiluja (1980) sekä lukuisat eri yhteyksissä julkaistut muut kirjoitukset, joita on koottu Horilan 80-vuotisjuhlakirjaan  Lehtori ja hänen syrjähyppynsä (1990). Myös vuonna 1973 julkaistun, toisen Tyrvään yhteiskoulun kasvatin Pertti Virtarannan toimittaman  Someron murrekirjan synnyssä Horila oli yhtenä aloitteentekijänä.
Tunnustuksia

Ansioistaan kotiseututyön kehittäjänä ja perustajana Somerolla Horila palkittiin kotiseutuneuvoksen arvonimellä.
Kirjallisuutta

Horila, Tapio: 1800-luvun geologiset uudissanat Antero Vareliuksen kielessä.  (Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran toimituksia 285)  Helsinki:  SKS, 1967.
Horila, Tapio: Someron sananparsia.  (Kansanelämän kuvauksia 10)  Helsinki:  SKS, 1977.  ISBN 951-717-123-4
Horila, Tapio (toim.): Ilo irti! Kaskuja Somerolta 1.  Karkkila:  Kustannus-Mäkelä, 1979.  ISBN 951-9063-09-9
Horila, Tapio (toim.): Velmuiluja. Kaskuja Somerolta 2.  Karkkila:  Kustannus-Mäkelä, 1980.  ISBN 951-9063-14-5
Horila, Tapio: Torppa härkätien varrella Jaatilanjoen rannalla: Someron museo 1956-1981.  Somero:  Somero-Seura, 1981.
Horila, Tapio: Lehtori ja hänen syrjähyppynsä. Kirjoituksia kansanperinteestä ja kotiseututyöstä, äidinkielestä, ihmisistä.  Somero:  Somero-Seura, 1990.  ISBN 952-90-2450-9
Aiheesta muualla

Komu, Eija: Tapio Horila. Opettaja ja tietokirjailija  30.11. 2011. Someron kaupunginkirjasto. Viitattu 25.12.2017.
Tiirakari, Leeni: In memoriam Tapio Horila. Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museo yhdistys. Vuosikirja, 2006, 75. vsk, s. 88–92.  Forssa:  Lounais-Hämeen kotiseutu- ja museoyhdistys. ISSN 0359-1832
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)
Rossija (moskovalainen hotelli)

Hotelli Rossija oli Moskovan keskustan maamerkkinä yli 40 vuotta.
Zarjadjen kortteli ja neliömäinen Rossija-hotelli (punaisella). Vihreällä säilyneet osat historiallisesta korttelista. Keltaisella piirretty Moskvoretskin sillan ääriviivat.
Rossija (ven. Гостиница «Россия») oli mittasuhteiltaan valtava hotellirakennus aivan Moskovan keskustassa, kivenheiton päässä Kremlistä ja Pyhän Vasilin katedraalista. Arkkitehtuurin modernismia tai kansainvälistä tyyliä edustavan rakennuksen suunnitteli Dmitri Tšetšulin, ja se rakennettiin vuosina 1964–1967. Hotellin tieltä raivattiin historiallinen Zarjadjen kortteli. Hotellissa oli 3 182 huonetta, ja se oli mitoitettu 5 300 hotellivieraalle. Hotelli oli valmistuessaan maailman suurin ja senkin jälkeen vielä Euroopan kookkain .
Rossija koostui neljästä suljetun suorakaiteen muotoon rakennetusta siivestä, joissa oli 12 kerrosta. Suorakaiteen sivujen mitat olivat 250 × 150 metriä. Pohjoisen julkisivun yllä kohosi 21-kerroksinen  torni, ja eteläistä fasadia kiersi katettu arkadi. Eteläisessä siivessä oli vuonna 1971 avattu 2 500-paikkainen elokuvateatteri Zarjadje.
25. helmikuuta 1977 hotellissa syttyi 42 uhria vaatinut tulipalo . Tammikuussa vuonna 2006 hotelli suljettiin. Kaupunkikuvan pilaajana paljon arvostelua osakseen saanut Rossija purettiin vuonna 2007.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Rossija (moskovalainen hotelli) Wikimedia Commonsissa
Suomen Kuvalehden journalistipalkinto

Suomen Kuvalehden journalistipalkinto on Suomen Kuvalehden vuodesta 1975 alkaen vuosittain jakama journalistipalkinto ”vaikuttavasta journalistisesta toiminnasta tai merkittävistä kansallisia tai yhteiskunnallisia kysymyksiä käsittelevistä kirjoituksista tai ohjelmista mediassa”.
Vuodesta 2013 palkintosumma on ollut 10 000 euroa.
Palkitut

| --- | --- |
 1975: artikkelitoimittaja Jaakko Okker  1976: päätoimittaja Eila Jokela  1977: sanomalehtikirjailija Arvo Salo  1978: päätoimittaja Otso Kukkonen  1979: toimittaja Seppo Vihtonen  1980: lehtivalokuvaaja Kalle Kultala  1981: kolumnisti Heikki Brotherus  1982: piirtäjä Kari Suomalainen  1983: päätoimittaja Jan-Magnus Jansson  1984: ulkomaankirjeenvaihtaja Erkki Toivanen  1985: toimittaja Erkka Lehtola  1986: päätoimittaja Simopekka Nortamo  1987: päätoimittaja Seikko Eskola  1988: toimittaja Mirja Pyykkö  1989: pakinoitsija Seppo Ahti  1990: radiotoimittaja Max Rand  1991: toimittaja Harri Saukkomaa  1992: toimittaja Anneli Sundberg  1993: toimittaja Markus Leikola  1994: päätoimittaja Teuvo Mällinen  1995: päätoimittaja Vesa-Pekka Koljonen  1996: päätoimittaja Pertti Monto  1997: toimittaja Sinikka Arteva  1998: toimittaja Veikko Neuvonen  1999: pääkirjoitustoimittaja Antti Blåfield  2000: toimittaja Aimo Kairamo :  2001: toimittaja Rauli Virtanen  2002: lastenohjelmien tuottaja / toimittaja Maija Koivula  2003: toimittaja Maila-Katriina Tuominen  2003: politiikan toimittaja Pekka Ervasti  2004: toimittaja Leena Pakkanen  2005: päätoimittaja Tuula Koukku  2006: lehtivalokuvaaja Hannes Heikura  2007: toimittaja Marja Manninen  2008: toimittaja Unto Hämäläinen  2009: Yle Teeman kanavapäällikkö Ulla Martikainen-Florath  2010: toimittaja Helena Petäistö, MTV3  2011: toimittaja Seppo Kononen, Savon Sanomat  2012: taloustoimittaja Jan Hurri, Taloussanomat  2013: Moskovan-kirjeenvaihtaja Anna-Lena Laurén, Hufvudstadsbladet/Svenska Dagbladet  2014: ulkomaantoimittaja Heikki Aittokoski, Helsingin Sanomat  2015: toimittaja Riku Rantala ja ohjaaja Tuomas Milonoff  2016: toimittajat Lauri Malkavaara ja Teppo Sillantaus, Helsingin Sanomat (Kuukausiliite)  2017: toimittaja Lauri Nurmi  2018: toimittaja Arja Paananen  2019: toimittaja Olli Seuri  2020: kuvajournalistit Liisa Huima, Markus Jokela, Hannamari Shakya ja Antti Yrjönen  2021: toimittaja Jarno Liski  2022: toimituspäällikkö Laura Kolu  2023 pääkirjoitustoimittaja Kreeta Karvala  2024 toimittaja Petja Pelli
Romuva

Romuvan harjoittajia juhlamenoissaan.
Romuvalainen puuveistos.
Žemaičių Alka, romuvalaisten seremoniapaikka.
Maailmanpuuta käytetään romuvan tunnuksena.
Romuva on liettualainen perinteinen luonnonuskonto ja uskonnollinen yhteisö. Romuvan harjoittajia on nykyisin Liettuan ja ulkoliettualaisten lisäksi jonkin verran myös esimerkiksi Pohjois-Amerikassa.
Etymologia

Nimitys romuva tulee yksittäisessä vanhassa tekstissä mainitulta vanhalta pakanalliselta Romuva-pyhätöltä, jonka ylipapin kerrottiin 1300-luvulla olevan vastuussa koko Baltian alueen uskonnosta.
Historia

Vanhaa kansanuskoa on Liettuassa pyritty elvyttämään vanhojen balttilaisten perinteiden mukaisesti 1800-luvulta alkaen. Neuvostoliittolaiset miehittäjät kielsivät romuvan harjoittamisen 1940-luvulta alkaen ja vainosivat romuvan harjoittajia, koska uskonto kannusti liettualaisia kansallismielisyyteen. Romuvan harjoittaminen alkoi jälleen elpyä 1960-luvulta alkaen, kun ylipappi Jonas Trinkunas ryhtyi järjestämään romuva-juhlapyhien juhlallisuuksia ja perusti romuvajärjestön.
Liettuan itsenäistyttyä vuonna 1990 romuvan harjoittajat ryhtyivät toimimaan julkisesti. Romuvan harjoittajien virallinen uskonnollinen yhdyskunta perustettiin vuonna 1992. Romuva määriteltiin Liettuassa uususkonnoksi, koska uskontokunta oli ollut olemassa alle 25 vuotta.
Piirteet

Romuva on monijumalainen uskonto. Pääjumala on Andajus eli Dievas tai Dievas Senelis. Muita tärkeitä jumaluuksia ovat jumalat Perkūnas ja Teliavelis sekä jumalattaret Žemyna, Žvoruna, Dalia, Laima, Aušrine, Vakarine, Gabija, Saule ja Giltine. 
Luonnossa ja pelloilla uskotaan lisäksi elävän monenlaisia henkiolentoja sekä peikkoja, maahisia ja keijuja.
Romuvassa keskeistä on luonnon pyhyyden kunnioittaminen. Yhteisö harjoittaa seremonioitaan ulkona luonnossa, esimerkiksi uhripuun äärellä. Tärkeitä teemoja ovat vuodenkierron merkitys, ekologisuus, luonnonpaikkojen kunnioittaminen ja vaaliminen sekä liettualainen kulttuuri, taide, kansanmusiikki ja kansanperinne.
Juhlapäivistä tärkeimpiä ovat vuodenkierron taitekohtapäivät syys- ja kevätpäiväntasaus sekä talvi- ja kevätpäivänseisaus. Kuolleita muistetaan Velines-juhlassa suomalaisen pyhäinpäivän aikoihin. Talven loppumista ja kevään alkua juhlitaan Užgavenes-juhlassa seitsemän viikkoa ennen pääsiäistä. Perkūnas-jumalaa juhlistetaan huhtikuun Jore-juhlassa. Romuvan uskonnollisiin seremonioihin kuuluu rituaalinen puhdistautuminen, pyhän tulen sytyttäminen tulialttarille, rituaalihymnit ja kansanlaulut, ruoan uhraaminen ja viestien lähettäminen jumalille. Seremoniapaikoilla voi olla jumalpatsaita.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Romuva Wikimedia Commonsissa
Rope-a-dope

Rope-a-dope on nyrkkeilytermi, jolla tarkoitetaan ottelutaktiikkaa, jossa nyrkkeilijä nojaa köysiin päätään suojaten ja ottaa vastustajan iskuja vartaloonsa. Taktiikan tarkoituksena on väsyttää voimakkaita iskuja lyövä vastustaja. Köysiin nojataan siksi, jottei nyrkkeilijä itse väsyisi liikkumalla kehässä ja jottei menettäisi tasapainoaan kovien iskujen tuoksinnassa. Rope-a-dopen tunnetuimpana käyttäjänä pidetään nyrkkeilyn kolminkertaista maailmanmestaria Muhammad Alia, joka hyödynsi taktiikkaa ensimmäistä kertaa Rumble in the Jungle -maailmanmestaruusottelussa George Foremania vastaan. Myös James Toney on onnistunut käyttämään menestyksekkäästi tyyliä ja yhdessä Alin kanssa he ovatkin ainoat maailmanmestarit, jotka ovat onnistuneet käyttämään keinoa useammissa otteluissa hyvällä menestyksellä.
Rumble in the Jungle: Muhammad Ali ja rope-a-dope

Rumble in the Jungle -kamppailussa Alia pidettiin altavastaajana nuorempaan ja fyysisesti ylivoimaiseen maailmanmestari George Foremaniin nähden. Alin uskottiin häviävän varmasti, mikäli Foreman saisi hänet köysiin. Ottelun ensimmäisessä erässä Ali otteli tyylilleen uskollisena liikkuen paljon ja lyöden jabia. Tämän jälkeen hän kuitenkin muutti taktiikkaa ja alkoi nojata kehän köysiin päätään suojaten, jolloin Foreman pystyi lyömään häntä voimakkailla iskuillaan useita kertoja vartaloon Alin pyrkiessä lyömään tätä iskusarjoilla kasvoihin. Alin iskunkestävyyden ansiosta vain lyhyitä otteluita uransa aikana aiemmin otellut Foreman alkoi väsymään kamppailun pitkittyessä. Haastaja tyrmäsi väsyneen Foremanin kahdeksannen erän lopulla.
Ali käytti Rope-a-dopea myös Chuck Wepneriä vastaan hänen seuraavassa tittelinpuolustusottelussaan. Oteltuaan Ron Lylen kanssa hän nimesi tyylin rope-a-dopeksi. Ali käytti tyyliä urallaan monia nyrkkeilijöitä vastaan. Myöhemmin Frazier itse yritti käyttää samaa tyyliä otellessaan toista kertaa George Foremanin kanssa, mutta hävisi tyrmäyksellä.