stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kaarian kieli

| Kaaria |
| --- | --- |
 Alueet, joilta on löydetty kaariankielisiä kielinäytteitä
Tiedot
Alue:  Anatolia
Sija:  ei 100 suurimman joukossa
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  indoeurooppalaiset kielet
Kieliryhmä:  heettiläiset kielet
ISO 639-3:  xcr
 Ohje 
Kaarian kieli on muinaisessa Kaariassa puhuttu kuollut kieli. Se kuuluu indoeurooppalaisten kielten heettiläiseen ryhmään. Sen läheisiä sukulaiskieliä ovat mm. luuvi ja lyykia. On myös arveltu, että kaaria on kehittynyt luuvista.
Muinainen Kaaria sijaitsi Vähän-Aasian lounaisosassa Lyydian ja Lyykian välissä. Sieltä on löydetty muutamia kymmeniä lyhyitä tekstejä, jotka on ajoitettu suunnilleen 300–200-luvuille eaa. Suurin osa kaariankielisistä teksteistä on kaarialaisten palkkasoturien Egyptissä 600–400-luvuilla tekemiä piirtokirjoituksia. Turkin Kaunosista löydettiin vuonna 1996 laaja kaksikielinen kaarialais-kreikkalainen kirjoitus.
Kaariankieliset tekstit on laadittu noin 40 kirjaimesta koostuvalla kaarialaisella aakkostolla, joka perustuu ilmeisesti johonkin länsiseemiläiseen kirjaimistoon. Sen hyvin hitaasti edennyt selvitystyö on nykyään saatettu lähes loppuun, mutta tekstien tulkinnassa on edelleen huomattavia vaikeuksia. Kaarian kieltä opittiin lukemaan vuonna 1981, kun egyptologi John Ray löysi hautakiven, jossa oli kaiveruuksen egyptiksi ja kaariaksi.
Kaarlelan vaakuna

Kaarlelan vaakuna (1963–1976)
Kaarlelan pitäjän vanha sinetti
Kaarlelan kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan 1600–luvulta peräisin olevasta pitäjänsinetistä. Sinetin ja vaakunan näätä ovat peräisin Pohjanmaan maakunnan varhaisimmasta vaakunasta, joka on ollut perustana myös Keski-Pohjanmaan maakuntavaakunalle.
Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, ja se vahvistettiin käyttöön 12. helmikuuta 1963. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä hopeinen, kultavaruksinen näätä pystyasennossa ja sen yläpuolella kolme kultakruunua vieretysten”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1977 Kaarlelan liityttyä osaksi Kokkolan kaupunkia.
Luettelo Korsnäsin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Korsnäsin julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Korsnäsin kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat.
Tämä luettelo on osa valtakunnallista Suomen julkisten taideteosten ja muistomerkkien luettelointia. Luettelossa on pysyvästi julkisilla paikoilla olevia taideteoksia, muistomerkkejä ja muistolaattoja sekä hautausmailla olevia yleisiä muistomerkkejä ja patsaita. Luettelossa ei mainita rakennusten sisällä ja suljetuilla sisäpihoilla olevia julkisia teoksia eikä yksittäisten hautojen veistoksia. Teokset ovat luettelossa nimensä mukaisessa aakkosjärjestyksessä. Sijaintipaikka on puiston, aukion, rakennuksen tai muun vastaavan nimi ja/tai katuosoite. Alue tarkoittaa kaupunginosaa/kunnanosaa, taajamaa, kylää, osa-aluetta tai asuinaluetta. Karttalinkki osoittaa teoksen sijaintipaikan kymmenien metrien tarkkuudella. Paljastusvuosi on teoksen julkistuksen tai paljastuksen vuosi sijaintipaikalla (suluissa on mainittu valmistumisvuosi, jos se poikkeaa huomattavasti paljastusvuodesta).
| Julkinen teos | Paikka | Alue | Kartalla | Tekijä | Paljastusvuosi | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Jakob Raution muistomerkki | Molpehällorna, luontopolku; Moikipää (karttalinkki likimääräinen) |  | 62.8903°N, 21.0904°E |  | 2001 |  |  |
| Sankarimuistomerkki | Korsnäsin kirkon sankarihautausmaa, Kyrkobyvägen 35 |  | 62.7859°N, 21.1842°E | Träsk, JohannesJohannes Träsk | 1921 |  |  |
| Stenbrytaren och hans hustru (Kivenhakkaaja ja hänen vaimonsa) | Kyrkobyvägen, kirkkoa vastapäätä |  | 62.786°N, 21.1855°E | Kultti, ToivoToivo Kultti | 1984 |  |  |
Kaalivaaksiainen

| Kaalivaaksiainen> Tieteellinen luokittelu |
| --- | --- |
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kaksisiipiset Diptera
Alalahko::  Sääsket Nematocera
Osalahko::  Tipulomorpha
Yläheimo::  Tipuloidea
Heimo::  Vaaksiaiset Tipulidae
Alaheimo::  Tipulinae
Suku::  Tipula
Laji::  subcunctaris
Kaksiosainen nimi
 Tipula subcunctaris 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaalivaaksiainen (Tipula subcunctaris) on vaaksiaisiin (Tipulidae) kuuluva sääskilaji (Nematocera).
Tuntomerkit

Lajin siiven etureuna ja siivissä olevat täplät ovat ruskeat, muuten siivet ovat väriltään kirkkaat. Tuntosarvet ovat 13-jaokkeiset, joista kolme tyvijaoketta on punaruskeita. Naaraiden siivet ovat vähintään takaruumiin pituiset.
Tuntomerkit > Levinneisyys

Laji on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa.
Kaarle IV (Lothringen)

Lothringenin herttua Kaarle IV
Kaarle IV (5. huhtikuuta 1604 Nancy – 18. syyskuuta 1675 Allenbach) oli Lothringenin herttua vuosina 1624–1634 ja 1661–1675. Hän taisteli kenraalina keisarillisessa armeijassa kolmikymmenvuotisessa sodassa ja Ranskan-Hollannin sodassa.
Kaarle nousi valtaan vuonna 1624, mutta luopui vallasta 1634 nuoremman veljensä Nikolaus II:n hyväksi. Kaarle liittyi katoliseen liigaan kolmikymmenvuotisessa sodassa, ja yhdisti armeijansa Johann Tillyn kanssa Breitenfeldin taistelun jälkeen 1631. Myöhemmin hän palveli kenraalina keisarillisessa armeijassa, osallistuen muun muassa Nördlingenin ja Tuttlingenin taisteluihin. Ranskalaiset miehittivät Lothringenin herttuakunnan 1635 liittyessään kolmikymmenvuotiseen sotaan.
Kolmikymmenvuotisen sodan päätyttyä 1648 Kaarle siirtyi Espanjan palvelukseen, mutta joutui epäsuosioon vuonna 1654, ja espanjalaiset vangitsivat hänet. Hän vapautui vankeudesta Pyreneiden rauhan jälkeen vuonna 1659.
Vuonna 1661 Nikolaus II luopui vallasta, ja Kaarle nousi uudestaan herttuaksi. Vuonna 1670 Ludvig XIV miehitti herttuakunnan uudestaan Ranskan–Hollannin sodassa, jolloin Kaarle joutui pakenemaan ja liittyi keisarilliseen armeijaan taistellakseen Ranskaa vastaan.
Kaarlen ulkopolitiikkaa leimasi itsepäinen Ranskan vastustus, joka johtui ranskalaisten yrityksistä sulauttaa Lothringenin herttuakunta osaksi Ranskaa. Hän epäonnistui tavoitteessaan ja kuoli maanpaossa Saksassa palkkasoturina. Kaarlen jälkeläiset saivat herttuakunnan takaisin vasta vuonna 1697 yhdeksänvuotisen sodan päätyttyä, mutta Ludvig XIV miehitti sen uudestaan jo Espanjan perimyssodan aikana.
Luettelo Keuruun julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä

Luettelo Keuruun julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä sisältää Keuruun kunnassa olevat pysyvät patsaat, muistomerkit ja muistolaatat. Keuruuseen on liitetty Pihlajaveden kunta.
Kaanaa (Pori)

| Kaanaa |
| --- | --- |
 Kaanaan vesitorni
Kaupunki:  Pori
Suuralue:  Meri-Pori
Kaupunginosa nro:  61
Väkiluku:  647 (2013)
Postinumero(t):  28840
Kaanaan asuinaluetta Juhanintien ja Santojentien risteyksestä nähtynä.
Kaanaa (ruots. Kanan ) on taajama ja Porin 61. kaupunginosa Meri-Porissa, Yyterin välittömässä läheisyydessä. Matkaa kaupungin keskustaan on noin 16 kilometriä. Kaanaassa asui vuonna 2013 alle 650 ihmistälähde?. Kaanaan vesitorni toimii myös näkötornina.
Aiheesta muualla

Kaanaa Pori-tiedossa (poritieto.com)
Porin kaupunginosat
1. Linna | 2. Teljä | 3. Malminpää | 4. Karhunpää | 5. Itätulli | 6. Päärnäinen | 7. Aittaluoto | 8. Isosanta | 9. Riihiketo | 10. Tiilinummi | 11. Tiilimäki | 12. Uusikoivisto | 13. Kuninkaanhaka | 14. Herralahti | 15. Tupala | 16. Koivula | 17. Kalaholma | 18. Isojoenranta | 19. Sunniemenranta | 20. Koivistonluoto | 21. Karjaranta | 22. Käppärä | 23. Musa | 24. Tikkula | 25. Vähärauma | 26. Liinaharja | 27. Liikastenmäki | 28. Tuorsniemi | 29. Pietniemi | 30. Ulasoori | 31. Leppäkorpi | 32. Isomäki | 33. Tiiliruukki | 34. Kyläsaari | 35. Uusiniitty | 36. Pihlava | 37. Rieskala | 38. Metsämaa | 39. Enäjärvi | 40. Harmaalinna | 41. Kartano | 42. Impola | 43. Vanhakoivisto | 44. Väinölä | 45. Metallinkylä | 46. Mikkola | 47. Sampola | 48. Paratiisinmäki | 49. Luotsinmäki | 50. Murtosenmutka | 51. Ruosniemi | 52. Toejoki | 53. Pormestarinluoto | 54. Hyvelänviiki | 55. Lotskeri | 56. Hyvelä | 57. Kirjurinluoto | 58. Hanhiluoto | 59. Hevosluoto | 60. Yyteri | 61. Kaanaa | 62. Uniluoto | 63. Karhuluoto | 64. Herrainpäivät | 65. Mäntyluoto | 66. Kirrinsanta | 67. Kaanaankorpi | 68. Huvilaranta | 69. Viikinäinen | 70. Raatimiehenluoto | 71. Reposaari | 72. Parkkiluoto | 73. Tahkoluoto | 74. Isokatava | 75. Vähäkatava | 76. Tyltty | 77. Lukkarinsanta | 78. Tuulikylä | 79. Paarnoori | 80. Honkaluoto | 81. Finpyy | 82. Lahdenmaa | 83. Hakalanvainio | 84. Länsimetsä | 85. Mäntylä | 86. Palstakallio | 87. Lehtola | 88. Kotometsä | 89. Klasipruuki | 90. Perko | 91. Susikoski | 92. Salaplakkari
Kaanon (Epikuros)

| Kaanon> Περὶ κριτηρίου ἢ Κανών.Alkuperäisteos |
| --- | --- |
Kirjailija:  Epikuros
Kieli:  muinaiskreikka
Genre:  filosofia
Julkaistu:  n. 300 eaa.
Löydä lisää kirjojaKirjallisuuden teemasivulta
Kriteeristä eli Kaanon (m.kreik. Περὶ κριτηρίου ἢ Κανών, Peri kritēriou ē Kanōn) oli Epikuroksen kirjoittama filosofinen teos, joka käsitteli totuuden kriteeriä. Teos on sittemmin kadonnut ja se tunnetaan ainoastaan muussa antiikin aikaisessa kirjallisuudessa olevien viittausten ja teoksen sisällön kuvausten kautta.
Epikuroksen Kaanon esitteli kirjoittajansa eettisen ajattelun taustalla olevia yleisempiä periaatteita tämän lähimmälle oppilaspiirille. Antiikinaikaisen tiedon mukaan teos pohjautui Nausifaneen varhaisemmin kirjoittamaan teokseen Tripodi (Tripodos, Kolmijalka). Epikuros opiskeli Nausifaneen oppilaana.
Epikuroksen teosta lainasivat myöhemmin muun muassa Cicero (Jumalten luonteesta) ja Diogenes Laertios (Merkittävien filosofien elämät ja opit). Diogeneelta on peräisin suurin osa teoksen sisältöä koskevasta tiedosta. Cicero piti teosta neron kirjoittamana. Diogenes luonnehti teoksen käsittelevän standardia tai kriteeriä sekä ensimmäistä periaatetta, filosofian perustavanlaatuisinta osaa. Hänen mukaansa Epikuros opetti teoksessa, että totuuden kriteereitä (kritēria) on ihmisillä kolme: aistimuksemme (aisthēseis), ennakkokäsityksemme (prolēpseis) ja tunteemme (pathē).
Nämä yhdessä muodostivat siis Epikuroksen tietoteoreettisen menetelmän totuuden löytämiseksi. Epikuroksen kriteerit olivat perustotuuksia, jotka tuli hyväksyä ilman erillistä todistusta. Diogeneen mukaan Epikuros kuitenkin esitti filosofisia perusteluja esimerkiksi osoittaakseen, että kaikki aistihavainnot ovat tosia, sekä pyrki selittämään, mitä hän tarkkaan ottaen tarkoitti ennakkokäsityksillä ja tunteilla.
Epikuroksen mukaan filosofia koostui ”kaanonin” lisäksi fysiikasta ja etiikasta. Näin epikurolaisen ”kaanonin” voidaan katsoa olleen vastine sille, mitä muut koulukunnat olisivat kutsuneet logiikaksi. Epikurokselle itselleen Kaanon oli keskeinen johdatus fysiikkaan.
Kirjallisuutta

Dewitt, Norman Wentworth: ”The Canon, Reason and Nature”, Epicurus and His Philosophy, s. 121–132.  Minneapolis:  University of Minnesota Press, 1999.  ISBN 0816600929  Google Books. (englanniksi)
Kaaresuvanto

Kaaresuvanto.
Kaaresuvanto (pohjoissaameksi Gárasavvon, ruots. Karesuando) on kylä Muonionjoen varrella Suomen Enontekiöllä. Postitoimipaikan nimenä ja tienviitoissa kylän nimi esiintyy muodossa Karesuvanto. Ruotsissa Kiirunan kunnassa Muonionjoen toisella puolella on myös Kaaresuvanto-niminen taajama. Suomen ja Ruotsin Kaaresuvannoissa on yhteensä noin 470 asukasta, joista noin 140 Suomen puolella. Suomen Kaaresuvantoa ei luokitella taajamaksi, koska siellä on alle 200 asukasta.
Kummallakin puolella rajaa on peruspalveluita, kuten huoltoasema-ravintola, terveysasema, autokorjaamo, hotelli ja parturi-kampaamo. Kaksikielistä (suomi ja pohjoissaame) esi- ja perusopetusta antaa Kaaresuvannon koulu (luokka-asteet 0–6).
Kaaresuvannon läpi kulkee E8-tie Turusta Tornion kautta Norjan Tromssaan. Kylän halkoo myös niin Suomen kuin Ruotsin puolella Norjan Alattiosta Italian Gelaan kulkeva Eurooppatie E45. Ruotsin puolella kylään päättyy Haaparannalta tuleva Riksväg 99. Kaaresuvannossa on pohjoisin Suomen ja Ruotsin välinen rajanylityspaikka.
Kaaresuvannossa on muutamia retkeilyreittejä kuten tiehallinnon pyöräilyreitti Syväjärvelle. Alueella on myös vaellusmaastoja ja talvella moottorikelkkailureittejä. Lähellä sijaitsevalla Lavivaaralla on sijainnut laskettelurinne.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kaaresuvanto Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Saksa
Kaari (nimi)

| Kaari |
| --- | --- |
Nimipäivä:   
– suomenkielinen:  –
– ruotsinkielinen:  –
– ortodoksinen:  27. syyskuuta
Muunnelmia:  –
Vastineita eri kielissä:  Kari
Nimen alkuperä:  Kaarina
Infobox OKNimi-testi OK: 
Kaari on suomalainen naisen etunimi. Tiettävästi se on lyhentymä Kaarinasta. Suomen ortodoksinen kalenteri yhdistää Kaarin nimeen Epiharis, mutta historiallista yhteyttä näiden nimien välillä ei ole.
Kaari on harvinainen nimi. Vuoden 2019 loppuun mennessä se on Digi- ja väestötietoviraston tietojen mukaan annettu noin 160 henkilölle.
Kaaria ei ole Suomen tavallisessa nimipäiväkalenterissa, mutta Suomen ortodoksisessa kalenterissa on Kaarin päivä 27. syyskuuta. Norjassa Kari on yleinen naisen etunimi, jossa a ääntyy pitkänä (nimi ääntyy siis samoin kuin suomalainen nimi Kaari), mutta Suomessa Kari on täysin eri alkuperää oleva miehen etunimi, jossa a ääntyy lyhyenä. lähde?
Tunnettuja Kaari-nimisiä

Kaari Martikainen-Whale (1959–2008), taidemaalari
Kaari Martin (s. 1972), tanssija, pedagogi ja koreografi
Kaari Mattila (s. 1972), Ihmisoikeusliiton pääsihteeri
Kaari Raivio (1934–2021), kirjeenvaihtaja ja tietokirjailija
Kaari Utrio (s. 1942), kirjailija
Kaarleisten seisake

Kaarleisten seisake oli Uudenkaupungin radan varressa sijainnut lakkautettu seisake. Se perustettiin Mynämäkeen, pieneen Kaarleisten kylään vuonna 1933. Seisakelaituri sijaitsi nykyisen Kaarleistentien ja radan risteyksessä. Seisake lakkautettiin jo kahdentoista vuoden kuluttua, vuonna 1945.
Jääkärietappi

Jääkärietappi, usein lyhyesti vain etappi, tarkoitti laajassa merkityksessä yhtä jääkäriliikkeen toimintamuotoa, verkostoa, joka auttoi jääkäritarjokkaita ja komennustehtävissä olevia jääkäreitä liikkumaan Suomen eri osien ja Saksan Lockstedter Lagerin koulutuskeskuksen välillä. Suppeammin etapilla viitattiin verkoston yksittäisiin osiin.
Etappitiet

Jääkärikirjallisuudessa Itäiseksi etapiksi kutsutaan Nurmeksen ja Ylitornion välistä reittiä. Läntinen etappi alkoi Pyhäjärven ja Kärsämäen rajalla olevasta torpasta ja ulottui Tervolaan. Läntisen etapin toiminnan katkettua päätettiin perustaa Pohjoinen etappi, jonka ainut varsinainen etappiasema sijaitsi Posiolla. Reittiin kuului levähdyspaikkoina yhden talon ohella kaksi tukkilaisten kämppää ja niittysauna.
Ruotsin rajan yli etappitiet johtivat useista kohdista, pohjoisesta alkaen Muoniossa, Kangosjärvellä, Pellossa, Tengeliössä, Palovaarassa, Karungissa, Torniossa ja Haaparannalla. Merenkurkun yli kuljettiin Jepualta ja Voltista alkavilla etapeilla, joiden kohtaamispiste oli Holmön saarella. Kulkijoiden määrällä mitattuina tärkeimmät ylityspaikat olivat Kemin-Haaparannan sekä Tornion reitit. Kemin etapin paljastuttua ja Merenkurkun ollessa yhtenäisessä jäässä muodostui Etelä-Pohjanmaalta Uumajaan johtavan reitin merkitys suureksi.
Etapin henkilökuntaan kuului huoltohenkilökuntaa, vapaaehtoisia paikallisoppaita ja pitempiä matkoja liikkuvia palkattuja oppaita. Saksasta komennettiin jääkäreitä etappien perustajiksi ja hoitajiksi. K. A. Wegelius esittelee läntisen etapin henkilöstön ja siihen kuuluneet 'etappiasemat' teoksessa Aseveljet I ja itäisen etapin vastaavasti teoksessa Aseveljet II. Etappiasemien lisäksi tai sijasta matkan aikana yövyttiin niittysaunoissa, ladoissa ja tilanteen salliessa kestikievareissa.
Etapin oli kyettävä varustamaan matkan vaativuuteen ja olosuhteisiin nähden heikosti varustautuneita rekryyttejä esimerkiksi hiihtäen tapahtuvaa jäänylitystä varten. Etapilla kuljetettiin myös postia venäläisen postisensuurin ohi Helsingistä etappiteitä pitkin Ruotsiin johtavalla reitillä.
Tornion etappi

Tornion etapin oli perustanut Eero Heickell (Kuussaari) jo vuoden 1915 alussa pfadfinder-kurssilaisten rajanylityksen tukemiseksi. Ensimmäisiä etapin henkilöstöön kuuluneita olivat Heickellin itsensä lisäksi veljekset Jonne ja Ossi Sundell sekä Tornion poliisilaitoksen ylikonstaapeli Toivo Jernstedt. Kemin etapin perustamisen jälkeen Tornio oli toissijainen, ja sitä käytettiin enimmäkseen vain Kemin reitin ollessa eri syistä pois käytöstä.
Kemin etappi

Kemin etappi perustettiin 3. syyskuuta 1915, jolloin Heickell neuvotteli asiasta mm. Konstu Pietilän ja Arvi Hällforsin kanssa. Kemissä etappi sijaitsi Juho Heiskasen omistamassa matkustajakoti Osulassa. Kemin poliisilaitoksella oli suuri merkitys etapin toiminnan suojelijana. Kemin poliisipäällikkö komisario Linderoos kuului aktivisteihin ja myös muu henkilökunta "paria poikkeusta lukuunottamatta" oli toiminnalle myötämielistä. Etapin toiminnan keskeinen vastustaja puolestaan oli kaupungin rajavartio-osasto. Kemin etappia hoiti 1916–1917 Taavi Kahra, opettaja, sanomalehtimies ja sittemmin Kuopion kaupunginkirjaston johtaja. Juho Heiskanen oppaineen huolehti rekryyttien kuljetuksesta Ruotsin puolelle Haaparannalle, jossa sijaitsi seuraava etappiasema.
Hyrynsalmen Halla etappitalona

Hallan talo Hyrynsalmella oli Itäisen etapin reitin päätepiste. Halla kytkeytyi toisiin reitin etappitaloihin etelässä Ristijärvellä, pohjoisessa Taivalkoskella ja koillisessa Suomussalmella.
Hallan isäntä rakennutti tilansa läheisen Saarijärven saareen kämpän, jonka mukaan saartakin nimitettiin ensin vain aktivistipiireissä ja myöhemmin virallisestikin Jääkärisaareksi. Itse Hallassa saattoivat jääkärit majoittua tilanteen mukaan muun väen joukkoon pirttiin tai yläkerran vinttikamariin, "salaisuuksien kopperoon".
Etapin johtajaksi saapui 1. lokakuuta 1916 johtaviin jääkäreihin ja pfadfindereihin kuulunut Friedel Jacobsson.
Aktivistit ja jääkärit etappimiehinä

Etapit oli käynnistetty ja ne olivat toimineet aktivistien voimin jääkärien värväyksen laajamittaiseen paljastumiseen saakka. Saksaan lähtijät olivat saaneet värväreiltä matkarahat sekä tiedot Ruotsin puolen etappipaikoista. Värväyksen järjestämistä oli johtanut maisteri Kai Donner. Toiminnan rahoittamiseksi oli järjestetty keräys, jonka suoritti pääasiassa tohtori W. Zilliacus. Jääkärikurssilaisten toimittamiseksi Saksaan oli Ruotsiin perustettu etappijärjestö, jonka keskustoimisto oli sijainnut Tukholmassa. Keskustoimistoa oli johtanut saksalainen upseeri apulaisinaan Lockstedtin leiristä komennettuja suomalaisia. Etappeja oli perustettu Ruotsissa Haaparannalle,  Uumajaan, Krylbohun ja Malmöhön. Saksassa vastaanottopaikat olivat sijainneet Sassnitzissa ja Hampurissa. Suomalainen maisteri E. A. Fabritius oli ottanut Tukholmassa aktiivisesti osaa tähän toimintaan. Värväys keskeytettiin jääkäriliikkeen keskuskomitean päätöksellä vuoden 1916 vapun tietämissä venäläisten vangittua 
kymmeniä aktivisteja ja osa heistä oli paennut pidätystä Ruotsiin. Värväyksen keskeyttäminen huolestutti jääkäripataljoona 27:n komentajaa, majuri Bayeria, joka suunnitteli jo toisenkin suomalaispataljoonan perustamista.
Elo-syyskuussa 1916 Suomeen lähetettiin kahta etappireittiä hoitamaan yhteensä 27 jääkäriä. Tarkoitus oli ollut tehdä värväyksestä ja etapeista jääkärivetoisia sekä siirtää jääkärien puheissa aroiksi moititut siviiliaktivistit syrjään. Aktivisti Kai Donner kuitenkin esitti mallia, jossa aktivistit rahoittaisivat toiminnan ja värväisivät Saksaan menijät, kun taas jääkärit huolehtisivat etappilinjoista.
Marraskuun 1916 puoliväliin tultaessa osa etappijääkäreitä oli joutunut väistymään Ruotsiin, missä pidettiin
etapin uudelleenorganisointia käsittelevä kokous, jonka tuloksena syntyi lakanneiden itäisen ja läntisen etapin tilalle 
näitä pienimuotoisempi ns. pohjoinen etappi. Kuuluisa Simon kahakka jääkäreiden ja heidän pidättäjiensä 
välillä käytiin joulukuussa. Helmikuun vallankumous Venäjällä 1917 muutti jälleen olosuhteita: aktiivinen värväys ei enää jatkunut, vaikka yksittäisiä tarjokkaita hakeutui pataljoonaan vielä n. 50.
Kirjallisuutta

Suomalainen, Jaakko ym. (toim.): ”Piirteitä Hyrynsalmen etapista (Oskari Juntusen mukaan)”, Suomen jääkärit: elämä ja toiminta sanoin ja kuvin (I osa), s. 415-421.  Kuopio:  Osakeyhtiö Sotakuvia, 1933.  (suomeksi)
Wegelius, K.A.: Routaa ja rautaa: Peräpohjolassa ja Kainuussa jääkäriliikkeen vuosina suoritettu itsenäisyystyö: I Tornion etappi.  Porvoo:  Werner Söderström Osakeyhtiö, 1926.
Aiheesta muualla

Jääkärietapin muistomerkki Etappipaasi, Kittilän Alakylä (Arkistoitu – Internet Archive)
Jääkärietappitien muistomerkki, Alahärmä
Muistolaattoja etappitaloissa, Tornio
Torniolaisia etappimiehiä ja salaisen postin kuljettajia. Vasemmalta Valfrid Ellilä, Arvi Aikomus, Vilho Jääskeläinen
HIV miesten välisestä seksistä

HIV-tartunnan saaminen miesten välisestä seksistä on tilastollisesti yleisempää kuin tartunnan saaminen eri sukupuolta olevien tai naisten välisestä seksistä. HIV ja siitä aiheutuva AIDS havaittiin länsimaissa ensimmäisten joukossa homoseksuaalisilla miehillä, joiden keskuudessa ne levisivät erityisesti 1980-luvulla. Tämän vuoksi HIV ja AIDS yhdistettiin tuolloin homoseksuaalisuuteen aiheuttaen voimakasta syrjintää. HIV voi tarttua seksuaalisesta suuntautumisesta, seksikumppanin sukupuolesta ja myös seksin harrastamattomuudesta riippumatta. Ehkäisyn oikea käyttö voi estää HIV:n leviämisen miesten välisessä seksissä.
HIV-tartunta naisten välisestä seksistä on harvinainen, mutta mahdollinen.
Yleisyys

Maailmanlaajuisesti miehillä, jotka harrastavat seksiä miesten kanssa on 19-kertainen todennäköisyys saada HIV-tartunta.
HIV-tartunnan saanneiden osuus miehistä, jotka harrastavat seksiä miesten kanssa, vaihtelee runsaasti maittain. Yhdistyneiden kansakuntien yhteisen AIDS-ohjelman mukaan 96:sta vuonna 2013 osuuden ilmoittaneesta maasta HIV-tartunnan saaneiden miesten välistä seksiä harrastaneiden miesten osuus oli alle yhden prosentin yhdeksässä maassa, muun muassa Suomessa, ja korkeimmillaan Guineassa, jossa se oli 57 %. Yhteensä 73 valtiota ei ilmoittanut tuolloin osuuden suuruutta. Yleisintä HIV-tartunnat miehillä, jotka harrastavat seksiä miesten kanssa on Länsi- ja Keski-Afrikassa, jossa mediaaniosuus oli vuosina 2009–2013 yli 18 %. Koko väestöllä osuus oli noin yhden prosentin.
Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen mukaan Suomessa vuonna 2018 todetuista 153:sta HIV-tapauksesta 38 johtui miesten välisestä seksistä ja 55 eri sukupuolta olevien välisestä. Lisäksi kuusi oli levinnyt ruiskujen käytöstä, kaksi äidiltä lapselle ja 51 oli ilmoittamattomista syistä. Miesten välisestä seksistä aiheutunut osuus on pienentynyt verrattuna esimerkiksi vuoden 1989 tilanteeseen, jolloin todetusta 43:sta HIV-tartuntatapauksesta 25 johtui miesten välisestä seksistä ja kymmenen heteroseksistä.
Yhdysvaltojen tartuntatautien valvonta- ja ehkäisykeskuksien mukaan 66 % kaikista HIV-tartuntatapauksista ja 82 % kaikista miesten tartuntatapauksistsa oli homo- ja biseksuaalisilla miehillä. Yleisintä tartunnat olivat afroamerikkalaisilla homo- tai biseksuaalisilla miehillä.
Verenluovutuskieltoa miesten välisestä seksistä perustellaan muun muassa korkeammalla todennäköisyydellä saada HIV-tartunta. Luovutettu veri testataan, mutta testien vajavaisuuden vuoksi verta vastaanottavien potilaiden turvallisuutta pyritään parantamaan pysyvällä tai määräaikaisella verenluovutuskiellolla. Kieltoa on arvosteltu loukkaavaksi ja syrjiväksi.