Semjon
Suuriruhtinas

Vuonna 1340 Iivana Kalitan vanhin poika Semjon oleskeli Nižni Novgorodissa, jonka hän oli todennäköisesti saanut isältään läänityksenä. Saatuaan uutisen isänsä kuolemasta maaliskuun lopulla Semjon ja hänen nuoremmat veljensä Serpuhovin ruhtinas Andrei Ivanovitš ja Zvenigorodin ruhtinas Ivan Ivanovitš lähtivät toukokuussa Kultaiseen ordaan hakemaan kaani Uzbeg nimityskirjettä (jarlik) Vladimirin suuriruhtinaan asemaa varten. Isänsä testamentissa hän oli saanut ⅓ Moskovan suuriruhtinaskunnasta ja Kolomnan sekä Možaiskin kaupungit.
Kilpailijat Tverin ruhtinas Konstantin ja Suzdalin ruhtinas Konstantin osoittivat myös kunnioitustaan kaanille vedoten senioriteettiinsa Moskovan nuoriin ruhtinaisiin nähden. Semjon voitti nimityskirjeen lahjomalla kaanin seurueen, Tverin ja Suzdalin ruhtinaat joutuivat hyväksymään hänen ylemmyytensä ja 1. lokakuuta hän oli Vladimirin suuriruhtinas. Kaani Uzbeg suosi myös Semjonin jälkeläisiä.
Myös Bysantin valtakunta myönsi hänelle seremoniallisen tittelin epi trapezes offikios (kreikaksi: ὁ ἐπί τραπέζης ὀφφίκιος, "pöytämestari"), joka voidaan kääntää löyhästi arvonimeksi senesalkki.
Suuriruhtinas Semjon aloitti vuonna 1340 ensimmäisen sotatoimensa Novgorodin tasavaltaa vastaan. Semjon vaati oikeuttaan kerätä veroja Novgorodin alueella sijaitsevassa Toržokissa. Toržokin pajarit vangitsivat Semjonin veronkantajat ja kutsuivat apua Novgorodista. Semjon ja metropoliitta Theognostus järjestivät nopeasti ruhtinaiden liittouman Novgorodia vastaan ​​sanoen:
"he [novgorodilaiset] puuhaavat sotaa ja rauhaa kenen kanssa tahansa, neuvottelematta kenenkään kanssa. Novgorod ei pidä arvossa koko Venäjänmaata, eikä tottele suuriruhtinastaan".
Tällä he viittasivat Novgorodin laajentumisen Ustjužnaan ja Beloj Ozeroon. Kun liittouman joukot lähestyivät Novgorodin aluetta, Toržokin asukkaat kapinoivat omia pajareitaan vastaan ​​ja asettuivat moskovalaisten joukkojen puolelle. Novgorodin tasavalta hyväksyi tosiasian ja luovutti kaikki Toržokin alueen verot, arviolta 1 000 hopearuplaa vuodessa Semjonille, joka suostui kunnioittamaan olemassa olevaa kansalaisperuskirjaa.
Vuonna 1341 kaani Uzbeg jakoi Semjon Ivanovitšin hallitseman alueen kahtia: Volgan alueet Gorodets ja Nižni Novgorod erotettiin Vladimirin suuriruhtinaskunnasta ja siirrettiin Suzdalin ruhtinas Konstantin Vasiljevitšille. Uzbegin seuraaja kaani Jani Beg vahvisti asian vuonna 1343.
Pian moskovalaisten koalitioarmeijan hajoittamisen jälkeen vuonna 1341, Algirdas (silloinen Vitebskin ruhtinas, liitossa Smolenskin ruhtinaan kanssa) piiritti Možaiskia. Uutiset hänen isänsä Gediminasin kuolemasta pakottivat Algirdaksen lopettamaan sotaretken ennen kuin Semjon ehti järjestää omat sotajoukkonsa. Kaani Uzbeg, Semjonin lääninherra, kuoli pian tämän jälkeen. Hänen seuraajansa kaani Jani Beg varmisti johtajuutensa Kultaisessa ordassa tappamalla omat veljensä. Semjon ja metropoliitta Theognostus matkustivat uudelleen ordan pääkaupunkiin Saraihin. Jani Beg vahvisti Semjonin oikeudet Moskovan ja Vladimirin suuriruhtinaskuntin ​​ja päästi tämän menemään, mutta piti Theognostuksen panttivankina kiristääkseen rahaa kirkolta. Lopulta metropoliitta Theognostus vapautettiin 600 hopearuplalla.
Koko 1340-luvun Liettuan ja Ruotsin sotaretket ja sisäpoliittinen epäjärjestys vähensivät Novgorodin tasavallan vaikutusvaltaa. Semjon, jonka suuriruhtinaan arvonimi edellytti hänet suojelemaan Novgorodia, ei tehnyt niin vaan odotti heikentyneen tasavallan romahtavan ja siten  hyötyvänsä tilanteesta. Kun novgorodilaiset huusivat apua Maunu Eerinkinpojan ​​sotajoukkoja vastaan vuonna 1347, Semjon lähetti veljensä Ivanin ja Rostovin ruhtinas Konstantinin, mutta lähettiläät kieltäytyivät taistelemasta novgorodilaisten puolesta.
Semjon oli itse hillitsemässä liettualaisten vaikutusvaltaa Kultaisessa ordassa, jossa heillä oli suuriruhtinas Algirdasin veljen ruhtinas Koriatin johtama lähetystö. Hän manipuloi kaani Jani Begin uskomaan, että Liettuan vaikutusvallan lisääntyminen oli suurin uhka Kultaiselle ordalle. Jani Beg yhtyi lopulta Semjonin mongolialaisten lähettiläiden mielipiteeseen ja luovutti vuonna 1349 Liettuan lähettiläät Semjonille. Semjon halusi allekirjoittaa aselevon Algirdasin kanssa, vapautti vangit ja turvasi näin tulevat poliittiset avioliitot Liettuan ruhtinaiden ja venäläisten ylhäisönaisten välillä. Metropoliitta Theognostus hyväksyi ei-kristityn Algirdaksen avioliiton ortodoksisen Tverin ruhtinatar Uljana Aleksandrovan (Semjonin vaimon sisar) kanssa, vaikka liitto oli ortodoksisen kirkon mukaan laiton. Tästä liitosta syntyi poika Jogaila, josta tuli Liettuan suuriruhtinas ja Puolan kuningas Vladislav II Jagello.
Vuosina 1351-1352 Semjon nosti joukkonsa aseisiin aiempaa lankoaan Algirdasta vastaan ​​Smolenskin alueen pienten kaupunkien hallitsemiseksi. Konflikti ei kehittynyt avoimeksi sodaksi, koska Algirdas halusi neuvotella eikä taistella. Vaikka liettualaiset hylkäsivät ensimmäisen neuvotteluehdotuksen, Semjon turvasi kiistanalaiset kaupungit Moskovalle. Tämä sotaretki oli hänen elämänsä viimeinen teko.