stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Saksan keisarikunta
Hallinto ja politiikka

Saksan keisarikunta oli liittovaltio, jonka osavaltioista useimmat olivat kuningas-, suurherttua-, herttua- tai ruhtinaskuntia. Lisäksi sen osavaltioina oli kolme vapaakaupunkia (Lyypekin vapaakaupunki, Hampuri ja Bremen, ja Saksaan vuonna 1871 liitetty Elsass-Lothringen oli valtakuntaan kuuluvana valtakunnanmaana. Osavaltioista ylivoimaisesti suurin oli Preussin kuningaskunta, jonka kuningas oli samalla Saksan keisari, liittovaltion valtionpäämies.
Keisarilla oli huomattavat valtaoikeudet kuten armeijan ylipäällikön asema, auktoriteetti nimittää ja erottaa valtakunnankansleri sekä kutsua koolle ja/tai hajottaa Valtiopäivät. Myös osavaltioiden muodostamalla liittoneuvostolla oli paljon valtaa, kuten keisarin tapaan Valtiopäivien hajottaminen sekä veto-oikeus lainsäädäntöön. Käytännössä suurin osavaltio eli Preussi kuitenkin jyräsi muut osavaltiot päätöksenteossa. Valtiopäivillä oli valtaa valtion varojen myöntämiseen, lakialotteiden tekoon ja niiden hyväksymiseen. Alun perin vaalikausi oli kolme vuotta, mutta vuodesta 1890 lähtien se nostettiin viiteen vuoteen. Äänioikeus oli yli 25-vuotiailla miehillä, minkä lisäksi vaalit olivat yleisiä, yhtäläisiä ja salaisia, mikä oli harvinaista sen ajan Euroopassa.
Hallinto ja politiikka > Laki

Bismarck aloitti myös ponnistelut yhteisen lainsäädännön luomiselle eri osa-valtioissa, joissa lainsäädännön kehitys oli kulkenut erillään vuosisatoja. Täysin erilainen juridinen historia ja oikeuslaitos aiheutti valtavia ongelmia, erityisesti Saksan sisäisessä kaupassa, vaikka yleiset kauppasopimussäännöt oli otettu käyttöön jo Saksan liiton aikoihin 1861. Vuonna 1871 tuli voimaan yhteinen rikoslaki (Reichsstrafgesetzbuch) ja vuonna 1877 yhteiset tuomioistuinmenettelyt perustettiin (Gerichtsverfassungsgesetz). 1873 perustuslakia muutettiin korvaamaan erilaiset siviililaki menetelmät, joita oltiin historian saatossa peritty Napoleonin Ranskalta 1800-luvun alussa.
Hallinto ja politiikka > Perustuslaki

Keisarikunnan perustuslaki pohjautui kaksikamariselle parlamentille, liittoneuvostolle (Bundesrat) ja valtiopäiville (Reichstag), jotka valittiin yleisillä vaaleilla. Uuden lain säätäminen vaati hyväksynnän molemmissa huoneissa. Liittoneuvosto sisälsi valtioiden edustajat, jotka valittiin äänestysjärjestelmällä joka perustui yhteiskuntaluokkaan ja vaurauteen. Tämä tarkoitti sitä, että vauraammilla luokilla oli aina veto-oikeus lainsäädännössä.
Osavaltiot

Saksan keisarikunta koostui 25 osavaltiosta, joita tuon ajan virkasaksassa kutsuttiin nimellä Bundesstaaten. Niiden joukossa oli kolme kaupunkitasavaltaa, vanhat hansakaupungit Hampuri, Bremen ja Lyypekin vapaakaupunki, sekä yksi suoraan keskushallinnon alla ollut alue, Elsass-Lothringenin valtakunnanmaa.
| Osavaltio | Valtiomuoto | Pääkaupunki | Pinta-ala km² (1910) | Asukkaita (1900) | Asukkaita (1910) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Preussin kuningaskunta | kuningaskunta | Berliini | 348 780 | 34 472 509 | 40 165 219 |
| Baijeri | kuningaskunta | München | 75 870 | 6 524 372 | 6 887 291 |
| Württemberg | kuningaskunta | Stuttgart | 19 507 | 2 169 480 | 2 437 574 |
| Saksi | kuningaskunta | Dresden | 14 993 | 4 202 216 | 4 806 661 |
| Baden | suurherttuakunta | Karlsruhe | 15 070 | 1 867 944 | 2 142 833 |
| Mecklenburg-Schwerin | suurherttuakunta | Schwerin | 13 127 | 607 770 | 639 958 |
| Hessen | suurherttuakunta | Darmstadt | 7 688 | 1 119 893 | 1 282 051 |
| Oldenburg | suurherttuakunta | Oldenburg | 6 429 | 399 180 | 483 042 |
| Saksi-Weimar-Eisenach | suurherttuakunta | Weimar | 3 610 | 362 873 | 417 149 |
| Mecklenburg-Strelitz | suurherttuakunta | Neustrelitz | 2 929 | 102 602 | 106 442 |
| Braunschweig | herttuakunta | Braunschweig | 3 672 | 464 333 | 494 339 |
| Saksi-Meiningen | herttuakunta | Meiningen | 2 468 | 250 731 | 278 762 |
| Anhalt | herttuakunta | Dessau | 2 299 | 316 085 | 331 128 |
| Saksi-Coburg-Gotha | herttuakunta | Gotha | 1 977 | 229 550 | 257 177 |
| Saksi-Altenburg | herttuakunta | Altenburg | 1 324 | 194 914 | 216 128 |
| Lippe | ruhtinaskunta | Detmold | 1 215 | 138 952 | 150 937 |
| Waldeck | ruhtinaskunta | Arolsen | 1 121 | 57 918 | 61 707 |
| Schwarzburg-Rudolstadt | ruhtinaskunta | Rudolstadt | 941 | 93 059 | 100 702 |
| Schwarzburg-Sondershausen | ruhtinaskunta | Sondershausen | 862 | 80 898 | 89 917 |
| Reuß nuorempi linja | ruhtinaskunta | Gera | 827 | 139 210 | 152 752 |
| Schaumburg-Lippe | ruhtinaskunta | Bückeburg | 340 | 43 132 | 46 652 |
| Reuß vanhempi linja | ruhtinaskunta | Greiz | 316 | 68 396 | 72 769 |
| Hampuri | vapaakaupunki | Hampuri | 414 | 768 349 | 1 014 664 |
| Lyypekin vapaakaupunki | vapaakaupunki | Lyypekki | 298 | 96 775 | 116 599 |
| Bremen | vapaakaupunki | Bremen | 256 | 224 882 | 299 526 |
| Elsass-Lothringen | valtakunnanmaa | Strassburg | 14 522 | 1 719 470 | 1 874 014 |
| Saksan valtakunta | keisarikunta | Berliini | 540 858 | 56 367 178 | 64 925 993 |
Saksan siirtomaat

Saksa oli jo hankkinut Bismarckin vastustuksesta huolimatta siirtomaita keisari Vilhelm I:n aikana 1880-luvulla. Vilhelm II:n halu jäljitellä ihailemaansa Brittiläistä imperiumia sai Saksan siirtymään Bismarckin ”Realpolitikista” uuteen ”Weltpolitikiin”, jossa tavallisuudesta poikkeava valtiomiestahto pyrki pääasiassa vallan ja valtioalueen laajentamiseen. Tavoitteena oli luoda Saksasta maailmanvalta aggressiivisella diplomatialla hankkimalla siirtomaita ja rakentamalla suurvaltalaivasto. Saksan ulkoministeri Bernhard von Bülow totesi valtiopäivillä: ”Emme halua työntää ketään varjoon, vaan haluamme oman paikkamme auringon alla” (Wir wollen niemand in den Schatten stellen, aber wir verlangen auch unseren Platz an der Sonne).
Yhdistynyt kuningaskunta näki Saksan pyrkimysten tasapainottavan Euroopan voimasuhteita, sillä se heikentäisi Ranskan suurvalta-asemaa Euroopan ulkopuolella. Bismarck piti tärkeämpänä hyviä suhteita ja sitä, ettei Saksa joutuisi sodan syttyessä kahden rintaman väliin. Niinpä hän näki suurlaivaston heikentävän liittolaissuhteita Isoon-Britanniaan. Berliinin konferenssissa 1884 hankittujen Saksan Lounais-Afrikan, Saksan Kamerunin, Togomaan ja Saksan Itä-Afrikan lisäksi Saksa hankki 1900-luvun alussa kansainvälisillä sopimuksilla Tyynenmerensaaria ja vuokrasi 99 vuodeksi Kiautschoun Koillis-Kiinasta. Näistä siirtomaista omavaraisiksi ja kannattaviksi jäivät vain Togomaa ja Saksan Samoa. Bismarck alun perin halveksi siirtomaapolitiikkaa ja hän suosi Eurooppa-keskeistä ulkopolitiikkaa, sillä Saksa joutui toistuvasti riitoihin muitten siirtomaavaltioiden kanssa.
Alkuperäiskansojen kapinoista tulikin tyypillinen rasite saksalaisille siirtomaaisännille. Saksalaiset siirtolaiset kaappasivat hererojen ja namojen maita Lounais-Afrikassa itselleen ja takavarikoivat näillä mailla liikkunutta karjaa. Vuonna 1904 saksalaisvaltaa vastaan syttyi suuri kapina, jonka johtohahmo oli Samuel Maherero. Mahereron johdolla hererot hyökkäsivät saksalaisia uudisasukkaita vastaan säästäen kuitenkin tarkoituksella englantilaiset ja afrikaanerit. Kapina kuitenkin kukistettiin lopulta saksalaisten ylivoimaisen aseistuksen avulla. Päihitetyt hererot pakenivat Mahereron johdolla Kalaharin autiomaahan ja saksalaisten komentaja Lothar von Trotha määräsi hererot tuhottavaksi. Saksalaiset kerkesivät tappaa hereroja ampumalla, myrkyttämällä ja näännyttämällä kuuden kuukauden ajan, kunnes Saksasta saapui käsky lopettaa kansanmurha. Ennen kansanmurhan alkua Namibiassa oli arviolta 75 000−90 000 hereroa, kun sen jälkeen heitä oli jäljellä enää 29 000.
Saksan keisarillinen armeija

Rauhanajan keisarillinen armeija (Deutsches Heer) koostui tarkastusyksiköistä (Armee-Inspektion), Armeijakunnista (Armeekorps), divisioonista ja rykmenteistä. Sota aikana luotiin korkeamman komentotason armeijaryhmä Heeresgruppe.
Saksan keisarillinen armeija > Armeijan tarkastusyksiköt

I Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Danzigissa, josta tuli 8. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
II Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Berliinissä, josta tuli 3. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
III Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Hannoverissa, josta tuli 2. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
IV Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Münchenissä, josta tuli 6. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
V Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Karlsruhessa, josta tuli 7. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
VI Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Stuttgartissa, josta tuli 4. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
VII Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Berliinissä, josta tuli 5. armeija, mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
VIII Armeijan tarkastusyksikkö - Pääkonttori sijaitsi Saarbrückenissä, josta tuli ensimmäinen armeijan päälle mobilisoitiin 2. elokuuta 1914.
Saksan keisarillinen armeija > Saksan armeijan pääesikunta 1871–1919

Helmuth von Moltke 7. lokakuuta 1857 – 10. elokuuta 1888
Alfred von Waldersee 10. elokuuta 1888 – 7. helmikuuta 1891
Alfred von Schlieffen 7. helmikuuta 1891 – 1. tammikuuta 1906
Helmuth von Moltke nuorempi 1. tammikuuta 1906 – 14. syyskuuta 1914
Erich von Falkenhayn 14. syyskuuta 1914 – 29. elokuuta 1916
Paul von Hindenburg 29. elokuuta 1916 – 3. heinäkuuta 1919
Wilhelm Groener 3. heinäkuuta 1919 – 7. heinäkuuta 1919
Hans von Seeckt 7. heinäkuuta 1919 – 15. heinäkuuta 1919
Saksan keisarillinen armeija > Saksan keisarillinen laivasto

Saksan keisarillinen laivasto oli keisarillisen Saksan meripuolustuksesta vastannut puolustushaara vuodesta 1871 vuoteen 1919.
aktiivilaivasto
laivaston lippulaiva
3 viirikköä, joissa kussakin 8 taistelulaivaa
8 taisteluristeilijää
18 kevyttä risteilijää
reservi
2 viirikköä, joissa kummassakin 8 taistelulaivaa
2 panssariristeilijää
12 kevyttä risteilijää
meren takaiset alueet
8 panssariristeilijää
10 kevyttä risteilijää
laivueet
3 laivueen johtajaa
108 torpedovenettä
54 sukellusvenettä
materiaalivarasto
36 torpedovenettä
18 sukellusvenettä
1 laivueen johtaja
Taide ja kulttuuri

1870–1880-luvulla oli Hans Makart erittäin suosittu taidemaalari. Hän oli virtuoosi historiallisten maalaustekniikoiden käytössä ja teokset olivat näyttäviä ja suurieleisiä. Niiden ostajakunta oli etupäässä uusrikkaita jotka halusivat näyttäviä taide-esineitä joilla osoittaa sosiaalinen nousu. Sama ostajakunta oli kiinnostunut myös muotokuvien maalauttamisesta ja veistättämisestä. Muotokuvamaalari ja -veistäjä Franz von Lenbach ja Reinhold Begas huomasivat pian olevansa täystyöllistettyjä. Sen sijaan Adolph von Menzel, joka maalasi paljon hienoja isänmaallisia historiamaalauksia ei saavuttanut omaa aikaansa kuvaavilla maalauksilla yleisön varauksetonta suosiota. Hän lisäsi erityisesti teollisuutta esittäviin maalauksiinsa synkkiä sävyjä.
Myös julkinen valta osti kuvataidetta. Kaupungintaloihin ostettiin historiamaalauksia ja hallitsijoiden muotokuvia. Maalaukset esittivät paikallishistoriaa tai Saksan yleistä historiaa ja keisareita liberaalien vapauksien turvaajina.
Musiikkielämä itsenäistyi 1800-luvulla hovi- ja kirkkomusiikista. Konserit ja musiikkifestavaalit vetivät puoleensa kiinnostunutta yleisöä jolla oli varaa maksaa lipuista. Niistä tuli myös monelle keskiluokkaan kuuluvalle näyttäytymispaikkoja, joissa musiikista tuli toissijaista. Erityisen suosittuja olivat klassistiset ja romanttiset säveltäjät, jotka tekivät isänmaallisia teoksia.
Aikansa musiikissa Richard Wagner oli poikkeus. Wagner suhtautui pessimistisesti edistysuskoon ja hänen musiikkinsa oli haaste konventionaaliselle musiikille. Hän uskoi, että hänen olisi tuotava esille todellinen Saksa eikä hänen mielestään pinnallista bismarcklaista tulkintaa siitä. Uraauurtavasta säveltäjästä Alban Bergistä ei tullut suuren yleisön suosikkia.
Kaupunkien keskustoihin rakennettiin juhlallisia monumentaalirakennuksia. 1870–1880-lukujen uusrikkaat rakennuttivat ylellisiä huviloita jotka kuvastivat varallisuutta ja individiualismia. Ne oli paljon ylellisempiä kuin aikaisemman sukupolven varakkaiden rakennuttamia. Suosituin tyyli oli uusrenessanssi. Muut aikakauden kertaustyylit, kuten uusbarokki, eivät saavuttaneet suosiota.
1890-luvulla uusi tyyli, jugend eli art nouveau, haastoi kertaustyylit. Uusi tyyli tuli erityisen suosituksi Baijerissa. Myöhemmin merkittävä modernistinen arkkitehti Walter Gropius aloitteli tuolloin uraansa.
Myös maalaustaiteessa alkoi uudistuminen. Dresdeniläiset taiteilijat muodostivat ryhmän Die Brücke. Siihen kuuluivat muiden muassa Erich Heckel ja Ernst Rudolf Kirchner. Münchenissä vaikutti ryhmä Der Blaue Reiter, jonka jäseniin kuului Wassily Kandinsky. Myös muissa suurissa kaupungeissa oli ryhmiä, jotka kiinnostuivat uudesta tavasta ilmaista asioita. Nämä ryhmät kyseenalaistivat keskiluokan taidemaun ja loivat pohjan modernille taiteelle.
Teatteri tarjosi vaihtoehdon arkielämälle. Max Reinhardtin ohjaukset herättivät suurta huomiota.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan keisarikunta Wikimedia Commonsissa
Deutsches Kaiserreich
| n k Saksan historia |
| --- | --- | --- |
|  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (900-luku–1806)  Saksan liitto (1815–1866)  Saksan keisarikunta (1871–1918)  |  Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta (900-luku–1806)  Saksan liitto (1815–1866)  Saksan keisarikunta (1871–1918)  |  |
|  Weimarin tasavalta (1919–1933)  Natsi-Saksa (1933–1945)  Miehitetty Saksa (1945–1949)  Saksan demokraattinen tasavalta (1949–1990)  Länsi-Saksa (1949–1990)  Saksa (1990–)  |  Weimarin tasavalta (1919–1933)  Natsi-Saksa (1933–1945)  Miehitetty Saksa (1945–1949)  Saksan demokraattinen tasavalta (1949–1990)  Länsi-Saksa (1949–1990)  Saksa (1990–)  |  |
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Puola 
Muut:  IdRef 
Saksan keisarikunnan julistaminen, Anton von Wernerin maalaus vuodelta 1885 (kolmas versio). Keisariksi julistettu Vilhelm I seisomassa edessä korokkeella, kansleri Otto von Bismarck keskellä valkoisessa univormussa.
Brandenburgin portti, Saksa juhlistaa voittoa Ranskasta 1871.
Otto von Bismarck (vasemmalla), Albrecht von Roon (keskellä) ja Helmuth von Moltke (oikealla).
Saksan yhdistyminen 1815–1871 ja Saksan tulliliiton muodostuminen.
Berliini 1900-luvulla.
Saksan keisari Vilhelm II.
Eurooppa vuonna 1914.
Kohti rintamaa, kuva vuodelta 1914.
Keisari on luopunut kruunusta... monarkia on lakkautettu. Eläköön Saksan tasavalta! sosiaalidemokraattien edustaja Philipp Scheidemann  puhuu valtiopäivätalon parvekkeella 9.marraskuuta  vuonna 1918.
Kartassa keisarikunnan osavaltiot, Preussi sinisellä.
Keisarikunnan hallinnollinen jako vuonna 1900.
Kruppin tehtaita Essenissä vuonna 1890.
Berliinin konferenssi vuonna 1884.
Saksalaisia sotilaita Saksan Itä-Afrikassa vuonna 1892.
Mioko, Neulauenburg 1884.
Saksalaiset siirtomaat 1900-luvulla.
1870-luvun saksan armeijan sotilaita.
Paul von Hindenburg, Vilhelm II ja Erich Ludendorff.
Limes

Limes Germanicus toisen vuosisadan aikana
Limes (tai Limes Romanus) oli antiikin Rooman rajapuolustusjärjestelmä.
Limes käsitetään usein nykyaikana Rooman valtakunnan rajana, mutta roomalaiset eivät käyttäneet sitä siihen tarkoitukseen. Alun perin limes merkitsi kahden maa-alueen välistä rajaa ja siinä kulkevaa polkua. Keisariajalla limes merkitsi linnoituslaitteilla varustettua pysyvää valtakunnanrajaa. Tällaisia olivat Domitianuksen aikana rakennettu Taunusvuoristossa sijainnut vartiotorneilla varustettu raja sekä Hadrianuksen aikana paaluvarustuksin vahvistetut rajat Raetiassa ja Etelä-Germaniassa. Reiniltä Tonavalle ulottunut linnnoitettu Limes Germanicus oli Rooman valtakunnanrajoista huomattavin.
Substantiivilla 'limes' on useita merkityksiä latinassa, mm. rajalinja tai -merkki. Latinan kirjoittajat ryhtyivät käyttämään sanaa myös joistakin linnoitetuista rajoista, ja nykyajan historioitsijat ovat laajentaneet merkityksen koskemaan kaikkia Rooman valtakunnan linnoitettuja rajoja. Esimerkiksi pohjoisenglantilaisesta Hadrianuksen vallista puhutaan välillä nimellä Limes Britannicus. Nykyisen Saksan alueella puolestaan sijaitsi Limes Germanicus.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Limes Wikimedia Commonsissa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Limes
Käännös suomeksi
Sören Lillkung

Sören Alf Johan Lillkung (s. 21. kesäkuuta 1962 Pietarsaari) on suomenruotsalainen oopperalaulaja (baritoni), kuoronjohtaja ja valtiotieteilijä, joka on toukokuusta 2018 alkaen työskennellyt Svenska kulturfondenin toimitusjohtajana.
Lillkung valmistui Åbo Akademista yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi vuonna 1989 ja suoritti Sibelius-Akatemiassa lauludiplomin 1993 sekä musiikin kandidaatin tutkinnon 1995. Hän on esiintynyt ooppera- ja oratoriotuotannoissa, johtanut perustamaansa His Master’s Noise -nuorisokuoroa vuosina 1988–1993 ja Wegelius-kuoroa sekä opettanut laulua Teatterikorkeakoulussa ja johtanut Yrkeshögskolan Novian kulttuuriyksikköä.
Aiheesta muualla

Kuusi kuvaa oopperalaulaja Sören Lillkungin elämästä, 27.4.2018 Yle Areena
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa 
Henkilöt:  Uppslagsverket Finland
Liljakukko

| Liljakukko |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Niveljalkaiset Arthropoda
Luokka::  Hyönteiset Insecta
Lahko::  Kovakuoriaiset Coleoptera
Alalahko::  Erilaisruokaiset Polyphaga
Osalahko::  Cucujiformia
Yläheimo::  Lehtikuoriaismaiset Chrysomeloidea
Heimo::  Lehtikuoriaiset Chrysomelidae
Alaheimo::  Chrysomelinae
Tribus::  Criocerini
Suku::  Lilioceris
Laji::  lilii
Kaksiosainen nimi
 Lilioceris lilii  Scopoli, 1763 
Katso myös
   Liljakukko Wikispeciesissä   Liljakukko Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Liljakukko (Lilioceris lilii) on lehtikuoriaisten heimoon kuuluva kovakuoriainen. Liljakukko on alun perin lähtöisin Aasiasta ja Keski-Euroopasta, mutta viime vuosina se on levinnyt Suomessa etelästä pohjoiseen päin. Suomessa liljakukosta on tehty ensimmäinen havainto Kirkkonummen Jorvaksessa vuonna 1944, jossa se oli esiintynyt ainakin kolme vuotta aikaisemmin.
Liljakukko syö liljakasvien (Liliaceae) heimoon kuuluvia kasveja erityisesti liljojen (Lilium) ja pikarililjojen (Fritillaria) lehtiä ja muita osia.
Aikuinen liljakukko on pääväriltään kirkkaanpunainen ja rakenteeltaan pitkänomainen ja pituudeltaan noin 6–7 mm. Aikuisen pää, raajat ja tuntosarvet ovat mustat. Liljakukon munat ovat pieniä ja mustia ja toukat pitkänomaisia ja oranssinpunaisia. Liljakukon sukulainen on kielokukko (Lilioceris merdicera), jotka voi helposti sekoittaa keskenään. Helpoiten lajit erottaa toisistaan siitä, että liljakukolla on mustat jalat ja kielokukolla punaiset.
Toukka
Kesällä liljakukon toukkia ja aikuisia voi torjua manuaalisen torjunnan lisäksi pyretriini- ja pyretroidipohjaisilla ruiskutteilla. Yhdistyneessä kuningaskunnassa on ollut puutarhojen koristekasvien kovakuoriaisten torjuntaan saatavilla bifentriinia, tiaklopridia ja imidaklopridia tehoaineina sisältäviä sumutteita. Liljakukon kannan luontaisia säätelijöitä ovat ainakin Tetrastichus setifer, Lemophagus errabundus, Lemophagus pulcher, Meigenia simplex, Meigenia uncinata, Mesochorus lilioceriphilus ja Diaparsis jucunda.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Liljakukko (Lilioceris lilii)
Vieraslajit: Liljakukko (Lilioceris lilii)
Rea Peltola, Helsingin sanomat: Liljakukko syö liljat lehdettömiksi Liljakukot tulevat esiin varhain keväällä, julkaistu 1.5.2003[vanhentunut linkki]
Ikkuna Suomen luontoon: Kielokukko (Arkistoitu – Internet Archive)
Hyonteismaailma.fi - Liljakukko (Arkistoitu – Internet Archive) Oy Transmeri Ab
Lars-Henrik Olsen, kuvittanut Jakob Sunesen, suomentanut Jani Kaaro: Pikkuötökät talossa ja puutarhassa, Gummerus Kustannus Oy 2006, ISBN 951-20-6769-2
Diamina 1999, Tero Piirainen: Liljakukko (Arkistoitu – Internet Archive)
Helena Kroon, Biology of Lilioceris lilii (Coleoptera:Chrysomelidae) and the occurrence of their parasitoids in Sweden, Sveriges Lantbruksuniversitet, 2009 (englanniksi) (pdf)
Lily Leaf Beetle Lilioceris lilii, University of Massachusetts Amherst (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Andrew Salisbury, The biology of the lily beetle, Lilioceris lilii (Scopoli) (Coleoptera: Chrysomelidae), a thesis submitted for the degree of Doctor of Philosophy of Imperial College London, 2008 (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi) (pdf)
ITIS: Lilioceris lilii (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Lilioceris lilii (lily leaf beetle) (englanniksi)
| Taksonitunnisteet |
| --- | --- |
Lilioceris lilii:  Wikidata: Q250728  Wikispecies: Lilioceris lilii  BioLib: 11494  BOLD: 310192  BugGuide: 20177  EoL: 338272  EPPO: CRIELI  EUNIS: 263268  Fauna Europaea: 243537  Fauna Europaea (new): 42b82c28-25a1-4f06-8469-655b1e316f40  GBIF: 1048809  iNaturalist: 55761  ISC: 30800  ITIS: 719890  NatureServe: 2.747266  NBN: NBNSYS0000011116  NCBI: 1553529  Observation.org: 8308  Open Tree of Life: 3371464  Laji.fi: MX.194831 
Attelabus lilii:  Wikidata: Q109601189  GBIF: 1172679
Sano että jäät

| ”Sano että jäät” Yö |
| --- | --- | --- |

Singlen tiedot
 Albumilta: Rakkaus on lumivalkoinen
 Äänitetty : Deerhouse Studio, Tampere, 29.–31. heinäkuuta 2002 / Finnvox-studio, Helsinki, lokakuu 1985
 Julkaistu: joulukuu 2002
 Tuottaja(t): Mikko Kangasjärvi ja Jari Latomaa / T. T. Oksala
 Tyylilaji: suomirock
 Levy-yhtiö: Poko Rekords
Listasijoitukset
 Suomen virallinen lista: 8. (4/2003)
Yön muut singlet
| ”Kaksintaistelu” 2002 | ”Sano että jäät” 2002 | ”Rakkaus on lumivalkoinen” 2003 |
Sano että jäät on joulukuussa 2002 ilmestynyt Yön single. Sen nimikappale on seuraavana vuonna ilmestyneeltä albumilta Rakkaus on lumivalkoinen ja se on mukana myös Aleksi Mäkelän ohjaaman Pahat pojat -elokuvan soundtrackillä. Elokuvassa kuullaan lisäksi singlen toinen kappale Niin paljon me teihin luotettiin, joka alun perin on vuonna 1985 julkaistulta albumilta Myrskyn jälkeen. Selin oli kuullut sen ensimmäistä kertaa jo tuoreeltaan studiosessioiden aikana tuottaja T. T. Oksalan esittelemänä helsinkiläisessä yökerhossa ja halusi kappaleen vuosia myöhemmin elokuvaansa. Uudelleenmiksauksen teki Dan Tigerstedt.
Single nousi Suomen viralliselle listalle yhdeksän viikon ajaksi ja oli korkeimmillaan sijalla kahdeksan.
Muusikot

| --- | --- |
 Kappale 1 Olli Lindholm – laulu  Daffy Terävä – kitara  Jukka Lewis – basso  Frogley – rummut, taustalaulu  Mikko Kangasjärvi – kosketinsoittimet :  Kappale 2 Olli Lindholm – laulu  Markku Petander – kitara, taustalaulu  Jani Viitanen – kitara, taustalaulu  Juha Rauäng – basso, taustalaulu  Veikko Lehtiranta – rummut, taustalaulu
Kappaleet

Sano että jäät – 4.33 (säv. Olli Lindholm, san. Pauli Hanhiniemi)
Niin paljon me teihin luotettiin (2002 remix) – 5.12 (säv. Yö, san. Olli Lindholm)
George Sand

| George Sand |
| --- | --- |
 Nadar, 1864, George Sand
Henkilötiedot
Koko nimi:  Amantine-Lucile-Aurore Dupin
Syntynyt: 1. heinäkuuta 1804 Pariisi, Ranska
Kuollut: 8. kesäkuuta 1876 (71 vuotta) Nohant-Vic, Ranska
Ammatti:  kirjailija
Puoliso:  Casimir Dudevant
Lapset:  Maurice (s. 1823) Solange (s. 1828)
Kirjailija
Salanimi: George Sand
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Eugène Delacroix’n maalaama muotokuva George Sandista.
Amantine-Lucile-Aurore Dupin, myöhemmin paronitar Dudevant, kirjailijanimeltään George Sand (1. heinäkuuta 1804 Pariisi – 8. kesäkuuta 1876 Indre) oli ranskalainen feministinen kirjailija.