stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Helsinki Lit

Helsinki Lit on kansainvälinen kirjallisuustapahtuma, joka järjestettiin ensimmäisen kerran Helsingissä Savoy-teatterissa 22.–23. toukokuuta 2015. Tapahtuman järjesti Helsingin Kirjallisuusfestivaali -niminen yhdistys, jonka perustajajäseniä ovat Hufvudstadsbladetin entinen kulttuuritoimittaja, kirjailija Philip Teir, Henrikki Timgren (WSOY), Päivi Koivisto-Alanko (Tammi), Aleksi Pöyry (Granta/Otava) ja Antti Kasper (Otava). Tapahtuman suunnittelussa oli mukana myös 12 kustantajaa. Tapahtuman aloitteentekijä oli Teir.
Tapahtumaan kutsuttiin ensimmäisellä kerralla erityisesti pohjoismaisia kirjailijoita, kuten tanskalainen Peter Høeg, ruotsalainen Carl-Johan Vallgren ja suomalainen Sofi Oksanen. Mukana olivat myös irakilais-suomalainen Hassan Blasim sekä venäläinen Mihail Šiškin. Tapahtuman ideana oli, että kirjailijat keskustelevat keskenään kaksi kerrallaan,.
Tapahtumassa jaettiin ensimmäistä kertaa kustannusyhtiö Tammen perustama Jarl Hellemann -käännöskirjapalkinto.
Toisen kerran tapahtuma järjestettiin 13.–14. toukokuuta 2016. Tapahtuman vieraiden joukossa olivat muiden muassa Sadie Jones, Helen Macdonald, Jonas Hassen Khemiri, Sara Stridsberg, Mark Levengood ja Tore Renberg. Kotimaisten vierailijoiden listalla olivat muiden muassa Sofi Oksanen, Rosa Liksom, Riikka Pulkkinen, Tommi Kinnunen, Katri Lipson, Hannu Väisänen, Juha Itkonen, Claes Andersson ja Sirpa Kähkönen. Juontajana oli Pekka Strang.
Vuosien varrella tapahtumaan on osallistunut myös Nobelin kirjallisuuspalkinnon voittaneita, kuten vuonna 2023 esimerkiksi Annie Ernaux, Édouard Louis ja Elisa Shua Dusapin.
Sittemmin tapahtuma on järjestetty vuosittain toukokuussa.
Aiheesta muualla

Helsinki Lit.
Helsinki Lit -kirjallisuusfestivaali. Yle Areena / Teema & Fem.
Raetia

| Raetia Provincia Raetia> Rooman provinssi |
| --- | --- |

 Raetian provinssin alue vuonna 125.
Valtio:  Rooman valtakunta
Nykyinen valtio/alue:  Sveitsi ja Saksa (Baijeri)
Perustettu:  17
Lakkautettu:  n. 293
Hallinto:  
 – hallinnon tyyppi:  keisarin provinssi
 – hallinnollinen keskus:  Augusta Vindelicum
Raetia eli Reetia (lat. Provincia Raetia) oli Rooman valtakunnan provinssi, joka käsitti alueen nykyisessä Sveitsissä ja Etelä-Saksassa.
Maantiede

Raetian provinssi käsitti nykyisen Graubündenin ja Tirolin sekä myös nykyistä Etelä-Baijeria vastaavan Vindelician. Provinssin itäpuolella sijaitsi Noricumin provinssi, eteläpuolella Italia ja Gallia cisalpinan alue, lounaispuolella Alpes Poeninaen tai Alpes Poeninae et Graiaen provinssi, länsipuolella Gallia Belgican provinssi, luoteispuolella Germania superiorin provinssi ja pohjoispuolella Germania Magna eli Suur-Germania, jota roomalaiset eivät vallanneet.
Raetian väestöstä huomattava osa oli kelttejä. Heitä asui etenkin Rhône- ja Reinjokien laaksoissa. Alue on alppivuoristoa, ja siellä on suuria järviä Alppien kummallakin puolella. Alue tuotti muun muassa puuta, viinejä ja juustoja. Provinssin hallinnollinen keskus oli Augusta Vindelicum (Augusta Vindelicorum).
Maantiede > Kaupunkeja

Raetian roomalaisaikaisia kaupunkeja olivat muun muassa:
Abodiacum
Abusina
Augusta Vindelicum
Bauzanum
Biriciana
Brigantium
Cambodunum
Clavenna
Curia
Guntia
Parthanum
Reginum
Veldidena
Vipitenum
Historia

Roomalaiset valtasivat Raetian vuonna 15 eaa. Raetian provinssi perustettiin vuonna 17. Se sai nimensä alueen reetialaisten (Raeti tai Rhaeti) heimosta. Provinssien jaossa Raetia luettiin keisarin provinsseihin. Vuonna 47 Raetiasta erotettiin Alpes Poeninaen provinssi.
Raetian provinssi oli olemassa muun muassa keisari Trajanuksen kauden lopussa vuonna 117 Rooman ollessa laajimmillaan. Provinssi jaettiin keisari Diocletianuksen aikana noin vuonna 293 kahdeksi provinssiksi, jotka olivat Raetia prima ja Raetia secunda.
Näin tärkeimmät provinsseissa tapahtuneet muutokset alueella olivat:
| Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka.Tasavallan ja keisarikauden provinssit n. vuoteen 293 saakka | Rooman valtakunta> Myöhäisroomalaiset provinssit.n. vuosina 293–395 | Länsi-Rooma> Myöhäisroomalaiset provinssit.n. vuodesta 395 | Nykyinen alue tai valtio> Nykyinen alue tai valtio.Nykyinen alue tai valtio |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Raetia (Raetia, Vindelicia et Vallis Poenina) vuodesta 17 (vallattu 15 eaa., Alpes Poeninae erotettiin vuonna 47 jaa.) | Raetia (Raetia, Vindelicia et Vallis Poenina) vuodesta 17 (vallattu 15 eaa., Alpes Poeninae erotettiin vuonna 47 jaa.) | Raetia (Raetia, Vindelicia et Vallis Poenina) vuodesta 17 (vallattu 15 eaa., Alpes Poeninae erotettiin vuonna 47 jaa.) | Raetia prima | Raetia prima | (Sveitsi itäinen) |
| Raetia (Raetia, Vindelicia et Vallis Poenina) vuodesta 17 (vallattu 15 eaa., Alpes Poeninae erotettiin vuonna 47 jaa.) | Raetia (Raetia, Vindelicia et Vallis Poenina) vuodesta 17 (vallattu 15 eaa., Alpes Poeninae erotettiin vuonna 47 jaa.) | Raetia (Raetia, Vindelicia et Vallis Poenina) vuodesta 17 (vallattu 15 eaa., Alpes Poeninae erotettiin vuonna 47 jaa.) | Raetia secunda | Raetia secunda | (Baijeri osa) |
Selitykset: ↑  Provinssit Diocletianuksen noin vuonna 293 tekemän uudistuksen jälkeen.  ↑  Provinssit Theodosius I:n ajan jälkeen vuonna 395, kun imperiumi jaettiin Länsi- ja Itä-Roomaan.  
Germania superiorin ja Raetian limes.
Raetian Tonavan myötäinen limes.
Victor Hoving (vanhempi)

| Carl Isak Victor Hoving> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 10. helmikuuta 1846 Brännkyrka, Ruotsi
Kuollut: 8. huhtikuuta 1876 Rooma, Italia
Ammatti:  liikemies
Carl Isak Victor Hoving (10. helmikuuta 1846 Tukholma, Ruotsi – 8. huhtikuuta 1876 Rooma, Italia) oli ruotsalaissyntyinen viipurilainen liikemies ja lahjoittaja. Hoving määräsi liiketoimillaan ansaitsemansa omaisuuden, pieniä eriä lukuun ottamatta, testamentilla Suomen taideyhdistykselle. Summa nousi tällöin 230 000 markkaan. Pääoma oli tärkeimpiä Suomen taide-elämän edistämisrahastoja: osa koroista käytetään taiteen ostamiseksi yhdistyksen kokoelmiin, osa matka-apurahoiksi taiteilijoille ja avustukseksi nuoremmille taiteenharjoittajille.
Hovingin 1876 testamenttaama omaisuus ja taidekokoelma olivat Suomessa ensimmäisiä taiteen hyväksi tehtyjä suurlahjoituksia.
Hoving perusti Viipuriin huolintaliikkeen ja omistautui puutavara- ja sahausalalle.  Hoving kuoli Roomassa vuonna 1876 matkustettuaan tapaamaan siellä ystäväänsä kuvanveistäjä Walter Runebergia. Hoving kuoli lavantautiin syötyään Venetsiassa yhdessä Albert Edelfeltin kanssa pilaantunutta ruokaa. Hovingin veli oli kirjakauppias, kustantaja ja valtiopäivämies Walter Hoving. Heidän isänsä agronomi Isaac Wilhelm Hoving muutti huonojen suhdanteiden johdosta perheineen Ruotsista Turkuun vuonna 1851 ja äidin kuoltua edelleen Viipuriin vuonna 1852. Victor Hoving on haudattu Rooman protestanttiselle hautausmaalle. Walter Runeberg koristeli hautakiveen marmorisen Rauhan enkeliä kuvaavan reliefin.
Kirjallisuutta

Victor Hoving (s. 1899), Viipurilainen kertoo, (En wiborgare berättar för sina vänner); suomentanut Sirkka Rapola. Helsinki: Otava 1946 (Lyhennetty ruotsinkielisistä alkuteoksista,  Söderström 1944)
Victor Hoving (vanhempi) Albert Edelfelts brev. Elektronisk brev- och konstutgåva (Albert Edelfeltin kirjeet. Elektroninen julkaisu). 2014−2020. Maria Vainio-Kurtakko & Henrika Tandefelt & Elisabeth Stubb, Svenska litteratursällskapet i Finland. (ruotsiksi)
Botnia-palkinto

Botnia-palkinto on Oulun kirjailijaseuran vuodesta 2017 vuosittain myöntämä kirjallisuuspalkinto. Se myönnetään teokselle, jonka tekijä on kotoisin Pohjois-Pohjanmaalta tai toimii siellä. Palkittu teos voi olla kauno- tai tietokirjallisuutta.
Vuosina 2017–2021 palkintosumma oli 10 000 euroa. Vuonna 2022 palkintosumma nostettiin 15 000 euroon.
Palkitut

| Vuosi | Kirjailija | Kirja | Muut ehdokkaat |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | Minna Rytisalo | Lempi | Essi Kummu: Hyvästi pojat   Tiina Laitila Kälvemark: Seitsemäs kevät   Miki Liukkonen: O   Kauko Röyhkä: Lapinpoika   Miika Sironen: Mustan lipun alla   Pauli Tapio: Varpuset ja aika   Katariina Vuori ja Vesa Ranta: Lottovoittajien pöydässä |
| 2018 | Jenni Räinä ja Vesa Ranta (valokuvat) | Reunalla – tarinoita Suomen tyhjeneviltä sivukyliltä | Anna-Liisa Ahokumpu: Viktor Stanislauksen kolmetoista sinfoniaa   Harri Filppa: Kuolema meidät erotti  Heidi Köngäs: Sandra  Pirkko Lastikka: Etäisten teiden haibun  Pauliina Rauhala: Synninkantajat  Joni Skiftesvik: Finlandia City   Pauliina Vanhatalo: Toinen elämä |
| 2019 | Tommi Kinnunen | Pintti | Mari Ahokoivu: Oksi   Anssi Jokiranta, Pekka Juntti, Anna Ruohonen ja Jenni Räinä: Metsä meidän jälkeemme   Essi Kummu ja Marika Maijala: Häätanssit   Mikko Moilanen: Suomen pyövelit   Minna Rytisalo: Rouva C.   Pauliina Vanhatalo: Tuulesta temmattu elämä   Maarit Verronen: Hiljaiset joet |
| 2020 | Jouni Tikkanen | Lauma | Briitta Hepo-oja: Suomea lohikäärmeille   Silja Kejonen: Lähetä minulle ympyrä   Tiina Laitila Kälvemark: H2O   J. P. Laitinen: Lume   Sami Lopakka: Loka   Ari Turunen ja Petri Laukka: Solvaajat – Herjaamisen hävytön historia   Hannu Väisänen: Märkä turbaani |
| 2021 | Anna Elina Isoaro ja Mira Mallius (kuvitus) | Sinä yönä tuli talvi | Hanna Hauru: Viimeinen vuosi   Tommi Kinnunen: Ei kertonut katuvansa   Pirkko Lastikka: Aallokkokivi   Mikko Moilanen: Kohtalona mestauslava – Kuolemanrangaistus Suomessa 1500-1825   Petteri Pietikäinen: Kipeät sielut – Hulluuden historia Suomessa   Jenni Räinä: Kulkijat – Naisia metsissä, soilla ja tuntureilla   Pauli Tapio: Tyhjä, suuri ja öinen – Valituksia |
| 2022 | Veli-Pekka Lehtola | Entiset elävät meissä – Saamelaisten historiat ja Suomi | Antti Leikas: Tonttu. Valot sammuvat   Miki Liukkonen: Elämä: Esipuhe   Virpi Koskela & Janne Körkkö: Yöjoen valot – Kuvia ja tarinoita Iijoen varrelta   Ritva Kylli: Suomen ruokahistoria – Suolalihasta sushiin   Ville Ranta: Kuinka valloitin Ranskan   Johanna Venho & Sanna Pelliccioni: Metsämuistikirja  Katariina Vuori: Merireittejä menneisyyteen – Kun rakastuin kuolleeseen merikapteeniin |
| 2023 | Johanna Hulkko | Onnenpäiviä | Laura Juntunen: Subutex-kaupungin kasvatit   Silja Kejonen: Äiti ja sylikoira   Tommi Kinnunen: Pimeät kuut   Riikka Pulkkinen: Lumo   Jenni Räinä: Suo muistaa   Pauliina Vanhatalo: Vastuulliset   Miila Westin: Loputon talvi |
| 2024 | Anu Kolmonen | Taapelitaivas | Helena Juntunen & Petri Tamminen: Joskus liikaa, aina liian vähän – Oopperalaulaja Helena Juntusen elämäntarinoita   Laura Juntunen: Tyttö joka en   Tommi Kinnunen: Kaarna   Essi Kummu & Liisa Kallio (kuvitus): Rauhan alkuja   Emilia Laatikainen: Ei ois susta uskonu   Maria Matinmikko: Valohämy – Taide, maisema ja maailmanloppu   Erja Tulasalo: Oranssi puutarha |
Kaksikamarijärjestelmä

kaksikamarinen  yksikamarinen
   yksikamarinen  ja neuvoa-antava elin  ei parlamenttia  ei tietoa
Kaksikamarijärjestelmä eli bikameralismi tarkoittaa hallintotapaa, jossa lakia säätävä elin (parlamentti) on jaettu kahteen itsenäiseen osaan eli kamariin, joita yleensä kutsutaan nimillä alahuone ja ylähuone. Kaksikamarisuus tarkoittaa usein (joskaan ei kaikissa tapauksissa) sitä, että lakien ja muiden päätösten on tultava hyväksytyiksi erikseen molemmissa kamareissa tullakseen voimaan. Joissain tapauksissa toisen kamarin valta on rajallisempi kuin toisen.
Kaksikamarinen parlamentti on käytössä niin Yhdysvalloissa kuin suurimmassa osassa Euroopan maita. Ylähuoneen olemassaoloa perustellaan sillä, että se ehkäisee ”enemmistön diktatuurin” luomalla erilaisille ryhmille monia pääsyteitä poliittiseen järjestelmään.
Liittovaltioissa kaksikamarinen parlamentti linkittyy myös maan federalistisen järjestelmän kanssa. Muun muassa Yhdysvalloissa, Australiassa ja Meksikossa jokainen osavaltio saa ylähuoneeseen saman määrän edustajia. Tällä varmistetaan, että myös pienten osavaltioiden ääni kuuluu ja edut huomioidaan päätöksenteossa. Joissain liittovaltioissa, kuten Saksassa, ylähuoneen edustajat ovat osavaltioiden parlamenttien nimittämiä ja täten vastuullisia niille. Näin oli alun perin myös Yhdysvalloissa, kunnes perustuslain 17. lisäys teki senaattoreista vaaleilla valittavia.
Yhdysvalloissa kongressin ylähuone, eli senaatti, on ylempi vallankäyttäjä suhteessa alahuoneesseen eli Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen. Sen sijaan Isossa-Britanniassa parlamentin alahuoneen valta on suurempi verrattuna ylähuoneeseen. Britannian ylähuone on lähinnä neuvoa-antava elin.
Suomen eduskunta on aina ollut yksikamarinen, joskin eduskunnan suuri valiokunta oli vuoden 1990 valtiopäiväjärjestyksen uudistamiseen asti eräänlainen ylähuone. Muissakin Pohjoismaissa on nykyään yksikamariset parlamentit. Esimerkiksi Ruotsin valtiopäivät oli vuoteen 1971 saakka kaksikamarinen, mutta nykyisin se sisältää vain yhden kamarin.
Kaksikamarilliset parlamentit > Historialliset

| Valtio | Parlamentti | Parlamentti | Vuodet |
| --- | --- | --- | --- |
|  Tanska | Rigsdagen | Rigsdagen | 1849–1953 |
|  Tanska | Landstinget (Ylähuone) | Folketing (Alahuone) | 1849–1953 |
|  Kreikka | Kreikan parlamentti | Kreikan parlamentti | 1927–1935 |
|  Kreikka | Senaatti | Edustajahuone | 1927–1935 |
|  Unkari | Unkarin parlamentti | Unkarin parlamentti | 1608–1918 |
|  Unkari | Ylähuone | Edustajainhuone | 1608–1918 |
|  Unkari | Unkarin parlamentti | Unkarin parlamentti | 1927–1945 |
|  Unkari | Ylähuone | Edustajainhuone | 1927–1945 |
|  Islanti | Allting | Allting | 1845–1874 |
|  Islanti | Ylähuone | Alahuone | 1845–1874 |
|  Korean tasavalta | Etelä-Korean kansalliskokous | Etelä-Korean kansalliskokous | 1952–1961 |
|  Korean tasavalta | Senaatti | Alahuone | 1952–1961 |
|  Uusi-Seelanti | Uuden-Seelannin parlamentti | Uuden-Seelannin parlamentti | 1853–1951 |
|  Uusi-Seelanti | Lakiasäätävä neuvosto | Edustajainhuone | 1853–1951 |
|  Peru | Kongressi | Kongressi | 1979–1993 |
|  Peru | Senaatti | Edustajainhuone | 1979–1993 |
|  Portugali | Cortes | Cortes | 1826–1910 |
|  Portugali | Vertaiskamari | Edustajainhuone | 1826–1910 |
|  Neuvostoliitto | Neuvostoliiton korkein neuvosto | Neuvostoliiton korkein neuvosto | 1938–1991 |
|  Neuvostoliitto | Kansallisuuksien neuvosto | liittoneuvosto | 1938–1991 |
|  Ruotsi | Riksdagen | Riksdagen | 1866-1970 |
|  Ruotsi | Första kammaren (Ylähuone) | Andra kammaren (Alahuone) | 1866-1970 |
|  Jugoslavia | Liittokokous | Liittokokous | 1974–1992 |
|  Jugoslavia | Tasavallan kamari | Liittokamari | 1974–1992 |
|  Turkki | Turkin parlamentti | Turkin parlamentti | 1961–1980 |
|  Turkki | Senaatti | Kansalliskokous | 1961–1980 |
|  Venezuela | Kongressi | Kongressi | 1961–1999 |
|  Venezuela | Senaatti | Edustajainhuone | 1961–1999 |
|  Fidži | Fidžin parlamentti | Fidžin parlamentti | 1972–2013 |
|  Fidži | Senaatti | Edustajainhuone | 1972–2013 |
|  Mauritania | Mauritanian parlamentti | Mauritanian parlamentti | 1992–2017 |
|  Mauritania | Senaatti | Kansalliskokous | 1992–2017 |
|  Iran | Iranin parlamentti | Iranin parlamentti | 1950–1979 |
|  Iran | Senaatti | Kansalliskokous | 1950–1979 |
|  Kroatia | Kroatian parlamentti | Kroatian parlamentti | 1990–2001 |
|  Kroatia | Maakuntakamari | Edustajainhuone | 1990–2001 |
|  Vietnamin tasavalta | Kansalliskokous | Kansalliskokous | 1966–1975 |
|  Vietnamin tasavalta | Senaatti | Edustajainhuone | 1966–1975 |
|  Tšekkoslovakia | Kansalliskokous | Kansalliskokous | 1920–1939 |
|  Tšekkoslovakia | Senaatti | Edustajainhuone | 1920–1939 |
|  Tšekkoslovakia | Liittokokous | Liittokokous | 1969–1992 |
|  Tšekkoslovakia | Kansakuntien kamari | Kansankamari | 1969–1992 |
Opiskelijan syndrooma

Opiskelijan syndrooma viittaa ilmiöön, jossa useat ihmiset aloittavat tehtävän suorittamisen vasta viimeisellä mahdollisella hetkellä ennen aikarajaa.
Opiskelijan syndrooma on eräs laiskottelun muoto, johon kuitenkin sisältyy suunnitelma hyvin aikein. Opiskelija tai joukko opiskelijoita voivat esimerkiksi kysyä projektin takarajan jatkamista. Tätä puolustetaan sillä, että projekti onnistuu paremmin, jos ryhmällä on enemmän aikaa; opiskelijat siis pyytävät takarajan jatkamista hyvin aikein. Todellisuudessa suurimmalla osalla opiskelijoista on muita tehtäviä tai tapahtumia, jotka vievät sen ajan, jonka he ajattelivat käyttää esseen tai projektin kehittämiseen.
Lopuksi opiskelijat huomaavat päätyneensä samaan tilanteeseen kuin aiemmin: he toivovat, että heillä olisi enemmän aikaa, kun uusi, viivästetty takaraja lähestyy. Opiskelijan syndroomaa puolustetaan usein tavallisten ihmisten ymmärryksellä ihmisen muistin toiminnasta. Tiedetään, että henkilön lyhyt muisti heikentyy ajan kuluessa, joten opiskelu viimeisellä mahdollisellä hetkellä mahdollistaa suuremman asiamäärän muistamisen koetilanteessa, vaikkakin 'ahtaminen' vahingoittaa pitkällä aikavälillä muistamista ja on huomattavasti heikompi opiskelutapa verrattuna opiskelun levittämiseen pidemmälle aikavälille.
Kultti

Kultti tarkoittaa nykymerkityksessään uskonnollista ryhmää, jonka uskomuksia ja palvontamenoja ympäröivä yhteiskunta pitää poikkeavina. Kulteille on keskeistä henkilökohtainen uskonnollinen kokemus. Monia kulttuurisen valtavirran vastaisia uusia uskonnollisia liikkeitä kutsutaan nykyisin kulteiksi kielteisessä merkityksessä. Kultiksi nimeämällä nämä ryhmät pyritään esittämään vaarallisina omille jäsenilleen tai yhteiskunnalle.
Kultin ja lahkon erottaminen voi olla vaikeaa. Lahkot eroavat kulteista siinä, että ne ovat erkaantuneet jostain uskonnosta, kun taas kultit syntyvät itsenäisempinä. Nykyisin käsite ”uudet uskonnolliset liikkeet” on uskontososiologiassa pitkälti korvannut kultin ja lahkon käsitteet.
Alkuperäisessä merkityksessään kultti tarkoittaa palvontaa, uskonnollisia menoja ja käytäntöjä tai erityisesti uskonnonharjoitukseen tavan tai säännösten perusteella kuuluvia muotoja, jumalanpalvelusmenoja.
Etymologia ja historia

Sana kultti perustuu latinan kielen sanaan cultus (palvonta, kunnioitus, kulttuuri, hienostuneisuus, jumalointi, loistokkuus, tyylikkyys, sivistys). Sanalla oli antiikissa myös uskonnollinen sisältö, joka viittasi lähinnä uskonnollisiin toimituksiin ja rituaaleihin, ja korosti uskonnollista toimintaa ohi uskonnollisten uskomusten.
Kultin käsite sai uudenlaisen merkityksen kulttuureissa, joissa uskonto on erotettu omaksi kulttuurin osa-alueeksi. Kultit käsitettiin silloin usein maallikkojen piiristä nousseina uskonnollisina liikkeinä, jotka keskittyvät johonkin palvonnan osa-alueeseen, kuten pyhimykseen. Tällaiseen kulttiin osallistumiseen riittää palvonnan kohteen rukoileminen silloin tällöin, tai sen kuvan hallussapito.
Kultteja on aina ollut runsaasti. Jo keskiajan Euroopan uskonnollinen kenttä oli hyvin monimuotoinen, ja valtakirkon ulkopuolisia lahkoja ja kultteja oli lukuisia. Useimmat niistä saivat joko kirkon hyväksynnän ja sulautuivat siihen, tai katosivat kokonaan jälkiä jättämättä. Kirjoitustaidon rajoittuminen kirkon palveluksessa toimiviin henkilöihin aiheutti sen, että suurin osa kulteista on jäänyt piiloon: ne nähtiin vain harhaoppeina, magiana ja pakanuutena.
Määrittely > Uskontojen kolmijako

Uskontojen luokittelun nykyinen kolmijako kirkkoon (tai ”uskontoon”), lahkoon ja kulttiin on tuore ilmiö: se otettiin käyttöön vasta 1900-luvun loppupuolella. Jaottelun pohjan loi saksalainen teologi Ernst Troeltsch (1865–1923) määritellessään kristilliset organisaatiot kirkkoihin, lahkoihin ja mystiikkaan. Mystiikalla Troeltsch tarkoitti uskonnollista individualismia, johon ei tarvita kirkkolaitosta tai kirjaimellista Raamatun tulkintaa. Howard Becker (1932) määritteli mystiikan järjestäytymättömäksi uskonnollisuuden ilmaukseksi, jonka harjoittajat etsivät kokonaan henkilökohtaista hurmoskokemusta, pelastusta, lohtua, ja henkistä tai fyysistä parantumista. Tällaisiin liikkeisiin hän luokitteli spiritismin, teosofian, kristillisen tieteen ja erilaisia ”pseudohindulaisia” liikkeitä.
Kirkolla tarkoitetaan länsimaisen valtakulttuurin omaksuman, hyväksymän ja yleensä valvoman virallisen uskonnon harjoituksen institutionaalisia muotoja. Kirkkojen jäseniksi liitytään yleensä jo syntymässä, ja niiden periaatteet ja käsitykset ovat muodostuneet osaksi valtakulttuuria ja sen arvomaailmaa. Lahkot ovat uskonnollisia ryhmiä, jotka ovat pyrkineet erottautumaan kirkosta ja hylkäävät sen arvovallan. Lahkon jäsenyys on vapaaehtoista, valikoivaa ja usein johtajan ympärille keskittynyttä. Lahkot voidaan nähdä protestiliikkeinä. Lahkot perustuvat länsimaissa yleensä kristinuskoon tai hindulaisuuteen, ja useimmat uudet uskonnot ovatkin siksi pikemminkin lahkoja kuin kultteja.
John Milton Yinger (1946) määritteli kultin nimitykseksi lahkon kaltaisille ryhmille, jotka ovat niitä erillisempiä yhteiskunnan vallitsevasta uskonnollisesta perinteestä.
Määrittely > Kultti

Kimmo Ketolan mukaan kulteille on keskeistä yksilön ja jumaluuden suhde – uskonnollinen kokemus. Niiden piirteitä ovat yksilökeskeisyys, vähäiset vaatimukset jäsenille, suvaitsevaisuus, inklusiivisuus, määrittelemättömät rajat, vähin mahdollinen järjestäytyneisyys, muuttumisen nopeus sekä lyhytkestoisuus.
Sosiologian professori Steve Brucen määritelmän mukaan kultti on yhteisen teeman tai kiinnostuskohteen ympärille muodostunut ryhmä, jolta puuttuvat tiukat uskonopit ja auktoriteetit. Kuka tahansa voi liittyä kulttiin, ja siinä on yksilöllä suuri vapaus valita mihin, miksi ja miten hän uskoo. Kulttien jäsenet voidaan nähdä jopa asiakkaina tai kuluttajina, joille kultit tarjoavat palveluitaan pyrkimättä ohjaamaan näitä. Bruce luokittelee new agen, uuspakanuuden ja ufouskonnot kulttien kaltaisiksi. Tämän määritelmän pohjalta jotkin kulteiksi leimatut liikkeet, kuten Daavidin oksa tai Korkein totuus, ovat pikemminkin lahkoja kuin kultteja. Toisaalta jonkun ihaillun julkisuuden henkilön ympärille syntyneet, niin sanotut tähtikultit omaavat myös kulttien piirteitä, etenkin jos ne saavat tähden kuoltua uskonnollisia piirteitä. Uskontososiologi Bryan Wilson onkin ehdottanut kultti-käsitteen korvaamista ”verkostolla”, mikä korostaa liikkeiden epävirallisuutta ja jakautuneisuutta.
Roy Wallisin (1975) mukaan kultit (samoin kuin kirkkokunnat) ovat pluralistisesti legitiimejä, eli ne tunnustavat myös vaihtoehtojen pätevyyden. Kultit ovat hänen typologiassaan lahkojen tapaan myös poikkeavia, erotuksena arvossapidetyistä kirkoista ja kirkkokunnista.
Colin Campbellin (1977) mukaan kultteihin liittyy oleellisesti mystiikka: välittömän, sisäisen ja läsnäolevan uskonnollisen kokemuksen etsiminen, jonka arvo ei määräydy perinteisestä teologiasta käsin vaan kokemuksesta. Tästä mystiikasta seuraa hänen mukaansa uskonnollinen individualismi. Sisäisen kokemuksen saavuttaminen nähdään ihmisiä yhdistävänä tekijänä. Kulttien organisaatioiden perusteet ovat tästä syystä vain puhtaasti käytännöllisiä ja maallisia, opintopiirejä jotka muodostuvat ohjaajien ympärille.
Joskus sama liike on lahko yhdessä maassa, jossa se on erkaantunut valtakirkosta, mutta kultti toisessa, jossa sillä ei ole hallitsevaa emokirkkoa.