Dingo (yhtye)
Historia > Menestysvuodet (1984–1986) > Dingo-hysteria

Dingon poikkeuksellisen nopeasti noussut suosio johti myös ennennäkemättömään ilmiöön, ”Dingo-hysteriaan”. Hysteria alkoi keväällä 1984 pian sen jälkeen, kun Dingo oli esiintynyt Levyraadissa ja julkaissut ensimmäisen singlensä. Yhtyeen jäsenet saivat ensikosketuksen hysteriasta maaliskuussa 1984, jolloin yhtye aloitti kiertueensa Evijärvellä. Paikalle oli saapunut 3 700 lipun ostanutta ihmistä, joista monet huusivat ja kirkuivat yhtyeen nähdessään. Dingon jäsenille hysteria tuli yllätyksenä. Kesällä yhtye oli jakamassa nimikirjoituksia Pukevassa Helsingissä. Tilaisuus muuttui nopeasti kaoottiseksi, kun paikalle tulleet hysteeriset fanit kaatoivat tavaratalon hyllyjä. Lopulta Pukevan johtaja määräsi Dingon poistumaan paikalta ennen kuin fanit tuhoaisivat koko myymälän.
Peter von Baghin ja Ilpo Hakasalon mukaan vuosien 1984–1985 Dingo-hysteria oli ainutlaatuinen ilmiö suomalaisen populaarikulttuurin historiassa. Vastaavaa palvonnan ilmapiiriä on von Baghin ja Hakasalon mukaan etsittävä Elvis Presleyn tai The Beatlesin ajoilta 1950- ja 1960-luvuilta.
Dingo-hysterian aikaan Neumannin käyttämät sifonkihuivit yleistyivät hetkellisesti myös katukuvaan. Huiveja jopa markkinoitiin Dingon nimellä, vaikka yhtyeellä ei ollut mitään tekemistä niiden kanssa.
Näkyvimmin Dingoa fanittivat teini-ikäiset tytöt. Fanit pyrkivät idolinsa lähelle, ja kova puristus ihmisjoukossa saattoi aiheuttaa kymmenien tyttöjen pyörtymisen. Dingo-hysteria ulottui yhtyeen jäsenten arkeen. Dingon jäsenet eivät voineet liikkua enää kadulla ilman, että hysteerinen fanijoukko piiritti heidät.
»Dingon levyjä myydään kuin Päätalon kirjoja ja tyttöjä kaatuu kuin Yli-Vainion kokouksissa mummoja.» 
(Toimittaja Arvo Tuominen television A-studiossa, 1985.)
Hysteeriset fanit yrittivät päästä väkisin myös yhtyeen takahuoneisiin tai yhtyeen keikkabussiin ja juoksivat sen perässä. Innokkaimmat fanit myös leiriytyivät Dingon jäsenten asuntojen lähelle nimikirjoituksen toivossa. Poriin tehtiin myös järjestettyjä matkoja, joihin sisältyi Dingon jäsenten asuinpaikkojen esittely. Esimerkiksi rumpali Quuppa huomasi eräänä päivänä nurmikkoa ajaessaan, että hänen toimiaan seurasi kadun varrella linja-autolastillinen ihmisiä.
Yhtye alkoi vähitellen turhautua suursuosion aiheuttamiin lieveilmiöihin, ja esimerkiksi haastattelujen määrää rajoitettiin. Turvallisuussyistä myöskään lehtien kuvaajia ei päästetty enää lavalle tai yhtyeen takahuoneisiin. Dingo rajoitti myös nimikirjoitustilaisuuksien järjestämistä, eikä jäänyt jakamaan nimikirjoituksia faneille konserttien jälkeen. Tiedostusvälineissä tiukentuneet linjaukset tulkittiin ylimielisyydeksi ja lehtien kirjoittelu Dingosta muuttui arvostelevaan suuntaan.
Yhtyeen jäseniä kuljetettiin eräässä vaiheessa konserttipaikkoihin laatikoissa, mutta fanit huomasivat tämän muutaman kerran jälkeen. Jäsenet olivat tukehtua laatikkoihin, kun ympäröivät fanit tukkivat ilmareiät. Myös Dingo-vastaisuutta oli ilmassa. Kerran yhtyeen keikka-auton jalkatilasta löytyi dynamiittinalli, joka oli kytketty auton etulamppujen johtoihin.
Juha Vainio julkaisi vuonna 1985 kappaleen ”Mies joka tapasi Dingon”. Kappale perustuu idealtaan tositapahtumiin. Vainio tapasi Neumannin eräässä televisio-ohjelmassa ja neuvoi häntä riimittämisessä. Ohjelman tultua televisiosta ulos nuoret tytöt kysyivät Vainiolta kadulla, oliko hän se, joka tapasi Dingon. Lisäksi he pyysivät nimikirjoitusta. Kappale ei kerro varsinaisesti näistä tapahtumista, vaan kappaleessa henkilö tapaa Dingon bensa-automaatin luona ja tulee sen takia tahtomattaan kuuluisaksi. Kappaleellaan Vainio ottaa humoristisesti kantaa Dingo-hysteriaan ja siitä seuranneeseen yksityisyyden menetykseen.