stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Operaatio Babylift
Operaatio

Yhdysvaltain presidentti Gerald R. Ford julkisti tiedon operaation aloituksesta 3. huhtikuuta ja ensimmäinen evakuointilento siihen liittyen tehtiin seuraavana päivänä. Ensimmäinen lento päättyi lento-onnettomuuteen. Tân Sơn Nhứtin lentotukikohdalta ilmaan lähtenyt Lockheed Galaxy-kuljetuskone syöksyi maahan. 138 matkustajaa saivat surmansa. Suurin osa heistä oli vietnamilaisia lapsia. Lennolla ollut kapteeni Mary Therese Klinker oli yksi sodassa suhteellisen harvoista kaatuneista amerikkalaisista sairaanhoitajista. Kysymyksiä uhrien korvauksista käsiteltiin sittemmin oikeusistuimissa aina 1980-luvulle saakka.
Onnettomuudesta huolimatta operaatio jatkui alun perin suunnitellut 10 päivää. 5. huhtikuuta presidentti Ford ja hänen vaimonsa Betty Ford olivat median mukana ottamassa vastaan 325:n orpolapsen lentoa San Franciscossa. Lehdistössä uutisoitiin laajalti erään liikemiehen kustantaneen kyseisen 250 000 dollarin tilauslennon. Viimeiset lennot tehtiin 14. huhtikuuta. Pohjois-Vietnam valtasi Etelä-Vietnamin pääkaupunki Saigonin vain 16 päivää myöhemmin.
Seuraukset

Operaation kautta Yhdysvaltoihin adoptoitiin yhteensä 2 600 lasta. Gerald R. Ford julisti operaation onnistuneeksi. Operaatio herätti Yhdysvalloissa kritiikkiä liittyen sen toteutukseen ja operaation saamaan julkisuuteen. Operaatio oli toteutettu sillä odotuksella, että Pohjois-Vietnamin voitto sodassa johtaisi ilmiselvästi verilöylyyn, jollainen ei lopulta toteutunut. Operaation taustalla nähtiin poliittisia vaikuttimia. Presidentti Fordin hallintoa syytettiin operaation käyttämisestä sympatioiden herättämiseksi Etelä-Vietnamin hallintoa kohtaan ja näin ajettaisiin Fordin haluama hätäapupaketti Etelä-Vietnamille Yhdysvaltain kongressissa. Epäilyjä esitettiin myös siitä, että kaikki lapset eivät välttämättä edes olleet orpoja. Joillekin vanhemmille operaatio saattoi olla tapa saada lapsensa turvallisesti maasta pois heitä orvoiksi väittämällä.
Gerald R. Ford vastaanottamassa evakuointilentoa San Franciscossa.
Operaatio Siegfried

Operaatio Siegfried oli toisessa maailmansodassa Saksan joukkojen suorittama maihinnousu Hiidenmaalle. Se oli osa suurempaa operaatio Beowulfia. Maihinnousujoukkoja komensi kenraaliluutnantti Siegfried Haenicke ja maihinnousulaivastoa amiraali Franz Claassen. Operaatio alkoi 12. lokakuuta 1941 maihinnoususta Hiidenmaalle ja päättyi 21. lokakuuta saarella olleiden puna-armeijan joukkojen antautumiseen. Saksalaiset vangitsivat yhteensä 15 388 puna-armeijan sotilasta, joista noin 3 000 Hiidenmaalta ja saivat sotasaaliiksi yhteensä 212 käsiasetta/kivääriä, 70 kranaatinheitintä, 309 konekivääriä, 18 panssariajoneuvoa, 602 moottoroitua ajoneuvoa ja kaksi lentokonetta.selvennälähde?
Taistelu

Saksan laivaston kevyt risteilijä Kölnin, 2. torpedovenelaivueen sekä 1., 4. ja 5. raivaajalaivueen alusten tukiessa maihinnousua tulittamalla Ristnan rannikkopatteria nousivat jalkaväkirykmentti 176 ja 151 sekä niiden tukena oleva 161. tiedustelupataljoona aamulla 12. lokakuuta maihin Hiidenmaalle.
Haenecken komentaman 61. jalkaväkidivisioonan jalkaväkirykmenttien 151 ja 176 muodostamat  taisteluosastot loivat sillanpäät, joista ne välittömästi jatkoivat saaren sisäosiin. Saksalaisjoukot katkaisivat Hiidenmaan puolustajien linjat kahtia vallaten saaren keskiosan. Puna-armeijan joukkojen puolustus keskittyi rannikkopattereiden ympärille, mistä ne hitaasti vetäytyivät Tahkunan niemeen, missä puna-armeijan joukkojen rippeet antautuivat 21. lokakuuta. Saksalaiset saivat kaikkiaan 2 288 puna-armeijan sotilasta sotavangeiksi.
Operaatio Bolo

Operaatio Bolo oli Vietnamin sodan aikana 2. tammikuuta 1967 Yhdysvaltain ilmavoimien toteuttama operaatio Pohjois-Vietnamin yllä. Yhdysvaltalaisten F-4 Phantom II -hävittäjien onnistui harhauttaa vietnamilaisten tutkajärjestelmä ja houkutella MiG-21-hävittäjät käymään epäedulliseen ilmataisteluun, jonka aikana pudotettiin seitsemän MiG-hävittäjää ilman yhdysvaltalaisia tappioita. Taistelu oli Vietnamin sodan suurin yksittäinen ilmataistelu.
Tausta

Vietnamin sodan aikana Yhdysvaltain presidentti Lyndon B. Johnsonin hallinto oli kieltänyt ilmavoimia tekemästä ilmaiskuja lentokentille Pohjois-Vietnamissa huhtikuuhun 1967 saakka. Pohjois-Vietnamin lentokoneita saatiin tuhota vain ilmataisteluissa. Perusongelma oli kuitenkin, että vietnamilaiset MiG-21-hävittäjät kävivät taisteluun ainoastaan selvän etulyöntiaseman vallitessa. Kohteeksi joutuivat etenkin pommilasteissa olleet yhdysvaltalaiset F-105 Thunderchief -hävittäjäpommittajat. Joulukuussa 1966 Yhdysvaltain ilmavoimat alkoivat suunnitella operaatiota, jonka tarkoituksena oli vietnamilaisten tutkajärjestelmän heikkouksia hyväksi käyttäen houkutella vietnamilaisten hävittäjät ilmataisteluihin, joiden aikana ne voitaisiin tuhota. Suunnitelman laativat ilmavoimien eversti Robin Olds ja kapteeni John ”J.B.” Stone.
Yhdysvaltain ilmavoimat toteuttivat yleensä iskujaan F-105-hävittäjäpommittajilla muodostelmissa, jotka lensivät matalammalla kuin nopeammat F-4 Phantom II -hävittäjien muodostelmat. Operaatio Bolon tarkoituksena oli käyttää F-4-hävittäjiä F-105-koneille tyypillisissä muodostelmissa ja harhauttaa näin vietnamilaisten tutkat luulemaan niiden muodostelmia hävittäjäpommittajien muodostelmiksi. Kun ilmatorjunta ohjaisi MiG -hävittäjänsä niitä vastaan, vastassa olikin ilmataisteluun paremmin soveltuvat F-4-hävittäjät.
Operaatio

Operaatio alkoi Hanoin yläpuolella 2. tammikuuta 1967. Operaatioon osallistui 14 laivuetta hävittäjiä. Osa niistä lähestyi Tonkininlahdelta ja osa tukikohdista Thaimaasta. Samalla yritettiin katkaista MiG-hävittäjien mahdolliset pakoreitit kohti Kiinaa. Kolmesta ensimmäisestä laivueesta Robin Olds johti ensimmäistä, everstiluutnantti Daniel “Chappie” James seuraavaa ja John Stone kolmatta. Oldsin lentue kohtasi Mig-21-koneet Phúc Yênin yläpuolella. Syttyi 12 minuuttia kestänyt Vietnamin sodan suurin yksittäinen ilmataistelu. Kaksitoista F-4-konetta ilmoittivat ampuneensa alas seitsemän Mig-21-konetta, minkä lisäksi saatiin kaksi varmentamatonta voittoa. Eversti Olds sai itse kaksi ilmavoittoa. Pohjois-Vietnamin ilmavoimat tunnustivat menettäneensä viisi konetta. Yksi pudonneista oli koneestaan pelastautunut Nguyễn Văn Cốc, josta tuli myöhemmin maansa menestynein hävittäjälentäjä. Yhdysvaltalaiset eivät kärsineet lainkaan tappioita.
Seuraukset

Huono sää oli aiheuttanut joitakin ongelmia yhdysvaltalaisille, mutta operaatiota pidettiin silti menestyksenä. Pohjois-Vietnamin menettämät seitsemän konetta käsittivät noin puolet heidän lentokelpoisesta kalustostaan. Neljä päivää myöhemmin he menettivät vielä kaksi MiG-21-hävittäjää. Suuret tappiot vaikeuttivat vietnamilaisten toimintaa useiden kuukausien ajan. MiG-21-operaatiot jouduttiin lopettamaan joksikin aikaa kokonaan.
F-4 Phantom II.
MiG-21.
Operaatio Anaconda

Operaatio Anaconda oli 4.–18. maaliskuuta 2002 osana operaatio Enduring Freedomia toteutettu hyökkäys talibanin ja al-Qaedan taistelijoita vastaan Shah-i-Kotin laaksossa Itä-Afganistanissa. Taistelua leimasivat useat virheelliset tiedustelutiedot ja suurin osa alueella olleista kapinallisista pääsi pakenemaan Yhdysvaltojen johtaman koalition kärsiessä tappioina 15 kaatunutta ja 82 haavoittunutta.
Tausta

Operaatio Anaconda toteutettiin osana suurempaa operaatio Enduring Freedomia ja se toteutettiin Paktian maakunnassa Shah-i-Kotin laaksossa Itä-Afganistanissa. Monet talibanin ja al-Qaedan taistelijoista olivat paenneet alueelta Tora Boran taistelun jälkeen joulukuussa 2001, mutta taistelijat olivat alkaneet palata alueelle seuraavan vuoden alussa. Operaatio Anacondan tarkoituksena oli ajaa vihollinen alueelta ja estää näitä keskittämästä joukkoja usein keväällä alkaneita hyökkäyksiä varten. Liikkeellä oli myös huhuja, joiden mukaan talibanin komentaja Mullah Mohammed Omar ja al-Qaedan johtaja Osama bin Laden olisivat olleet tuolloin alueella.
Operaatio

Operation Anaconda alkoi 1. maaliskuuta 2002 ja siihen osallistui joukkoja Yhdysvalloista, Yhdistyneestä kuningaskunnasta, Ranskasta Australiata, Tanskasta, Saksasta, Alankomaista, Uudesta-Seelannista ja Norjasta, sekä Afganistanin armeijasta. Erikoisjoukkoja oli tuotu alueelle etukäteen ja ne olivat perustaneet etuasemia tiedustelua varten. Yhdysvalloilla oli alueella noin 1 200 sotilasta, Afganistanin armeijalla noin 1 000 ja muilla mailla yhteensä noin 200. Ilmatukea saatiin Yhdysvaltojen ilmavoimien ohelta Britannian ja Ranskan ilmavoimilta.
Yhdysvaltojen johtaman koalition tiedustelun mukaan alueella oli noin 250 talibanin ja al-Qaedan jäsentä, mutta arvio osoittautui virheelliseksi. Todellisuudessa kapinallisten määrä oli noin 1 000. Samaan tapaan virheellinen oli uskomus siitä, että vihollinen olisi sijoittunut pääasiassa laakson pohjalle. Koalition maaoperaatioita hankaloitti alueen vaikeakulkuinen maasto. Alue oli vuoristoa ja täynnä luolia ja rotkoja, jonne vihollisen oli mahdollista piiloutua ja jonne suurin osa sen joukoista oli sijoittunut. Kapinallisilla oli lisäksi raskasta aseistusta, kuten konekiväärejä, kranaatinheittimiä ja tykistöä.
Laaksossa oletettiin olevan noin 800 siviiliä ja siviiliuhrien välttämiseksi Afganistan armeijan oli määrä edetä laaksoon lännestä ja ajaa kapinalliset koalition joukkojen tukkimille pakoreiteille. Todellisuudessa laaksossa ei kuitenkaan ollut siviilejä ja kiivas vastarinta pysähdytti afgaanien etenemisen nopeasti. Operaatiota tukeakseen koalitio turvautui ilmaiskuihin ja ohjuksiin kapinallisten asemia vastaan. Operaation aikana vihollisen asemiin pudotettiin yli 3 500 pommia tai ohjusta. Ilmavoimien tukemana koalition joukot etenivät laaksosta vuorille.
4. maaliskuuta Navy SEAL -ryhmää kuljettanut helikopteri joutui vihollisen tulituksen kohteeksi Takur Ghar-vuoren huipulla. Yksi Navy SEAL -ryhmän jäsenistä putosi kopterista ja kuoli, mutta muut laskettiin onnistuneesti huipulle. Huipulla he kohtasivat vihollisen, jolla oli konekiväärejä ja sinkoja. Ryhmä yritettiin pelastaa huipulta, jolloin toinen helikopteri sai osuman ja putosi. Vielä seitsemän amerikkalaista sai surmansa, ennen kuin heidät saatiin evakuoitua vuorelta.
Seuraukset

Kapinalliset alkoivat lopulta vetäytyä laaksosta ja 12. maaliskuuta etenevät joukot kohtasivat vain pientä vastarintaa. Operaatio Anaconda päättyi virallisesti 18. maaliskuuta, vaikkakin joitakin pienimuotoisia yhteenottoja käytiin vielä seuraavan kuun puolella. Koalition joukkojen tappiot operaation aikana olivat yhteensä 15 kuollutta ja 82 haavoittunutta. Kuolleista 8 ja haavoittuneista 72 olivat amerikkalaissotilaita. Kapinallisten tappioiksi on arvioitu noin 300–400 kuollutta, mutta suurin osa laaksossa olleista kapinallisista pääsi vetäytymään muille alueille.
Kartta operaatioalueesta.
Amerikkalainen sotilas tarkkailee kallioita vihollisen varalta operaatio Anacondan aikana.
Opisthodomos

Opisthodomos (tummennettuna) tyypillisen kreikkalaisen temppelin pohjakaavassa.
Opisthodomos (m.kreik. ὀπισθόδομος, lat. opisthodomus, ”takahuone”) oli antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa temppelin takapäädyssä ollut huone ja portiikki.
Opisthodomos sijaitsi tyypillisesti temppelin länsipäädyssä eli päinvastaisella puolella kuin pronaos, jonka kautta tapahtui sisäänkäynti temppelin naokseen eli cellaan. Opisthodomoksesta sen sijaan ei ollut pääsyä naokseen. Opisthodomos oli käytössä erityisesti doorilaista tyyliä edustaneissa temppeleissä. Kaikissa temppeleissä, varsinkaan pienemmissä, sitä ei kuitenkaan ollut. Opisthodomosta reunustivat pronaoksen tavoin anta-seinät ja sen edustalla oli pylväät, usein kaksi pylvästä (distylos in antis).
Opisthodomos saattoi toimia aarrekammiona, missä tapauksessa se oli suljettavissa ovilla. Tässä käytössä opisthodomos oli tunnetuimmin Parthenonin temppelissä Ateenan Akropoliilla.
Apollon Epikurioksen temppelin opisthodomos.
Hefaistoksen temppelin opisthodomos. Oviaukko naokseen on puhkaistu kirkoksi muuttamisen yhteydessä.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta opisthodomos Wikimedia Commonsissa
Opportunismi

Opportunismi merkitsee kulloistakin tilannetta hyväksi käyttävää, vallitsevia
oloja myötäilevää asennoitumista tai niiden hyväksikäyttöä moraalisista näkökohdista välittämättä.
Työväenliikkeessä opportunismilla on tarkoitettu porvarillisen yhteiskunnan pelisääntöihin mukautumista tai teoreettisten virtausten sokeaa seuraamista. Kommunismissa tunnetaan myös käsitteet vasemmisto- ja oikeisto-opportunismi. Lyhyesti ilmaistuna edelliset väheksyvät parlamenttia, jälkimmäiset kansallistamista.
Operaatio Outland

| Operaatio Outland> Outland |
| --- | --- |
 Elokuvan juliste
Ohjaaja:  Peter Hyams
Käsikirjoittaja:  Peter Hyams
Säveltäjä:  Jerry Goldsmith
Kuvaaja:  Stephen Goldblatt
Leikkaaja:  Stuart Baird
Pääosat:  Sean Connery Peter Boyle Frances Sternhagen James Sikking Kika Markham Clarke Peters Steven Berkoff Angelique Rockas
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdistynyt kuningaskunta
Tuotantoyhtiö:  Warner Bros.
Levittäjä:  Mokép
Ensi-ilta:  1981
Kesto:  109 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Budjetti:  16 000 000 dollaria
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Operaatio Outland (Outland) on Peter Hyamsin ohjaama toimintaelokuva vuodelta 1981. Elokuva on uudelleenfilmatisointi Fred Zinnemannin klassikosta Sheriffi. Elokuvan pääosassa on Sean Connery. Elokuvan tapahtuma-aika on määrittelemätön lähitulevaisuus ja paikkana Jupiterin kuu Iossa sijaitseva titaanikaivos.
Juoni

Kaivoksen olot ovat äärimmäisen raskaat ja askeettiset, ja joku salakuljettaakin paikalle työtehoa lisäävää huumetta. Sheriffi McNeil (Connery) huomaa kummalliset onnettomuudet joita alkaa sattua – yksi mies muun muassa kävelee ulos ilmalukosta ilman painepukua – ja alkaa tutkia.
Kyyninen ja katkera lääkäri dr. Lazarus (Frances Sternhagen) avustaa häntä ja huume havaitaan.
Tutkinta meneekin vaikeaksi, koska ainoa pidätetty löytyy surmattuna sellistään ja luotettu apulaissheriffikin on tapettu.
Nyt paljastuu, että kaiken takana onkin kaivoksen johto – ja alkaa katkera aseellinen taistelu palkkamurhaajia vastaan.
Voitokkaan lopun jälkeen McNeil sanoutuu irti virastaan ja tyrmää omahyväisen johtajan.
Hän poistuu perheensä mukana ja sanoo viimeisenä repliikkinään haluavansa nukkua näiden kanssa mahdollisimman pitkään.
Tarinan erikoisuus on muihin tieteiselokuviin nähden se, että sädeaseita ei esiinny ensinkään vaan kaikki ampumiset tehdään tavallisilla luotiaseilla.
Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi pitää Operaatio Outlandia mainiosti toimivana seikkailuelokuvana ja antaa sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Operaatio Deckhouse V

Operaatio Deckhouse V oli Yhdysvaltojen ja Etelä-Vietnamin merijalkaväen joukkojen toteuttama maihinnousuoperaatio Mekongin suiston alueella 6.–15. tammikuuta 1967. Operaatiota pidettiin yleisesti epäonnistuneena.
Tausta

Operaatio Deckhouse V toteutettiin Etelä-Vietnamin Mekongjoen suiston alueella Kiến Hòan maakunnassa Saigonin eteläpuolella. Alue tunnettiin tuolloin vietkongin vahvana tukialueena ja useiden vietkongin pataljoonien toiminta-alueena. Aikaisemmat Deckhouse-operaatiot oli toteutettu yhteistössä maajoukkojen kanssa, mutta Deckhouse V oli puhtaasti maihinnousuoperaatio ja ensimmäinen suuri operaatio Mekongin suistolla. Siihen osallistui joukkoja Yhdysvaltain merijalkaväestä ja Etelä-Vietnamin merijalkaväestä.
Operaatio

Huonon sään takia muutamalla päivällä lykätty operaatio Deckhouse V alkoi 6. tammikuuta 1967. Joukkoja tuettiin Sikorsky H-34 ja Boeing CH-46 -helikoptereilla USS Iwo Jima-maihinnousualukselta. Huonon sään aiheuttamien vaikeuksien lisäksi vietkong oli saanut mahdollisesti tiedon operaatiosta jo etukäteen tietovuotojen takia. Maihinnousseet joukot yrittivätkin etsiä vihollista turhaan useiden päivien ajan siinä kuitenkaan onnistumatta. Merijalkaväen joukot vedettiinkin pois operaatioalueelta 15. tammikuuta.
Seuraukset

Operaatiota pidettiin yleisesti epäonnistuneena. Yhdysvaltojen mukaan 21 vietkongin taistelijaa oli saanut surmansa, minkä lisäksi maissa oli tuhottu kaksi asepajaa, takavarikoitu 42 tonnia riisiä ja 44 asetta. 25 henkilöä oli otettu vangiksi, mutta sittemmin vain 10 heistä osoittautui vietkongin taistelijoiksi. Yhdysvaltain merijalkaväki oli menettänyt 7 miestä kaatuneina, minkä lisäksi yksi Etelä-Vietnamin merijalkaväen sotilas oli hukkunut veteen.
USS Iwo Jima 4. tammikuuta.
Merijalkaväen amfibiovaunu operaation aikana.
Seversky P-35

Seversky P-35 oli yksi ensimmäisistä kokometallirakenteisista yksitasoisista hävittäjäkoneista, joissa oli sisään vedettävä laskuteline ja jossa oli sovellettu laajasti kuorirakennetekniikkaa. Koneen kehitti Seversky Aircraft Corporation pääsuunnittelijanaan Alexander Kartveli. Seversky Aircraft Corporation vaihtoi nimensä vuonna 1939 Republic Aviation Corporationiksi.
Kehitys > Prototyypistä Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien P-35:ksi

Seversky Aircraft Corporationin ensimmäinen hävittäjäkone oli Alexander Kartvelin suunnittelema kaksipaikkainen kiinteällä laskutelineellä varustettu hävittäjäkone tunnuksella SEV-2XP. Kone lensi ensilentonsa keväällä 1935, mutta se vaurioitui 18. kesäkuuta 1935. Kone rakennettiin uudelleen yksipaikkaiseksi hävittäjäkoneeksi SEV-1XP ja varustettiin sisään vedettävällä laskutelineellä.
SEV-1XP osallistui Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien evaluointiin maaliskuussa 1936 ja tuli valituksi 16. kesäkuuta 1936. Seversky sai 77 koneen tilauksen vaihtaen sarjatuotantoversiolle tunnuksen AP-1. Tilaus vahvistettiin vuoden 1937 alussa ja kone sai Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien tunnuksen P-35. Ensimmäiset koneet ehtivät palvelukseen vielä vuonna 1937, mutta 76. sarjakone toimitettiin vasta elokuussa 1938. Sarjan viimeisestä eli 77. koneesta tehtiin XP-41.
Kehitys > Jatkokehittelyn tuloksena Republic P-43 Lancer

Seversky kehitti AP-1:tä eteenpäin. AP-2:ssa oli tehokkaampi moottori, uudelleensuunniteltu siiven keskiosa keskellepäin kääntyvine laskutelineineen. Seuraavan Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien evaluoinnin voitti kuitenkin Curtiss Hawk syyskuussa 1937. AP-2:n osista kehitettiin AP-7, joka lensi alkuvuodesta 1938. Moottoritehoa oli jälleen nostettu, mutta siipi taakse kääntyvine laskutelineineen oli peräisin AP-1:stä. Prototyyppi ei saavuttanut menestystä ja se myytiin Ecuadoriin.
AP-2:n pohjalta suunniteltiin myös AP-4, joka oli suunniteltu hävittäjäksi toimimaan korkealla. Koneessa oli turboahtimella varustettu 1 200 hv:n Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-SC2G -moottori ja ohjaamon taakse asennetun turboahtimen vuoksi pidennetty takarunko. Kone osallistui Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien testeihin helmi-maaliskuussa 1939, joskin syttyi ilmassa tuleen 22. maaliskuuta 1939. Ilmavoimat tilasi kuitenkin 13 evaluointikonetta tunnuksella YP-43; koneesta syntyi myöhemmin Republic P-43 Lancer.
AP-7:n pohjalta suunniteltiin AP-9, jossa oli AP-7:n siipirakenne taakse kääntyvine laskutelineineen mutta 1 050 hv:n Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-SC3-G. Kone valmistui vuonna 1939 ja sitä tarjottiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille, joka kuitenkin piti enemmän turboahdetulla moottorilla varustetusta AP-4:stä. Kone myytiin Ecuadoriin. Samaan evaluointiin AP-4:n ja AP-9:n kanssa vuonna 1939 osallistui myös XP-41, jossa oli mekaanisella kaksivaiheisella ahtimella varustettu 1 200 hv:n Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-19 -moottori. Koneen rakenne vastasi muutoin AP-4:ää.
Kehitys > Vientiponnisteluista Ruotsin J 9 ja Yhdysvaltojen P-35A

Vientiä varten Seversky rakensi AP-1:n pohjalta vientiversion EP-1-68. Kone vastasi muutoin AP-1:tä mutta siinä oli AP-4:n tapaan pidempi takarunko. Moottorina oli 1 050 hv:n Pratt&Whitney Twin Wasp R-1830-S1C1-G. Konetta esiteltiin muun muassa Ruotsissa huhtikuussa 1939 ja 29. kesäkuuta Ruotsi tilasi ilmavoimilleen aluksi 15 konetta tunnuksella EP-1-106 ja 11. lokakuuta toisena tilauksena 45 konetta. 5. tammikuuta 1940 tilattiin vielä 60 konetta. Prototyyppi EP-1-68 myytiin Ecuadoriin AP-7:n ja AP-9:n kanssa.
Ruotsi sai ensimmäisen ja toisen tilauksen 60 konetta kesällä 1940 ja ne otettiin Ruotsin ilmavoimien palveluskäyttöön tunnuksella J 9. Yhdysvaltain hallituksen asettama aseiden vientikielto astui voimaan 2. heinäkuuta 1940, jolloin Ruotsilta jäivät saamatta loput 60 EP-1-106-konetta. Ne otettiin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien käyttöön tunnuksella P-35A.
Kehitys > Muut kehitysversiot

Yhtä aikaa AP-1:n kanssa Seversky rakensi kaksipaikkaisen version SEV-2PA. Koneen sai maakenttäversiona tunnuksella 2PA-L ja kellukeversiona tunnuksella 2PA-A. Euroopan vientiponnisteluja varten rakennettiin versio 2PA-202 (tai 2PA-BX), jossa oli 1 100 hv Pratt & Whitney Twin Wasp R-1830-S3C -moottori. Japanin laivaston ilmavoimille tilattiin saattohävittäjiksi 20 konetta tunnuksella 2PA-B3. Koneet palvelivat tunnuksella A8V1 lähinnä tiedustelutehtävissä ja kaksi koneista luovutettiin Asahi Shimbun -sanomalehdelle. Ruotsin ilmavoimat tilasi 52 kappaletta 2PA-BX:ää syöksypommittajiksi, mutta se sai näistä vain kaksi ennen aseiden vientikiellon astumista voimaan. Loput koneet päätyivät Yhdysvaltain armeijan ilmavoimille, jotka käyttivät koneita harjoituskoneina tunnuksella AT-12 Guardsman. Näiden lisäksi yksi 2PA-L ja 2PA-A sekä valmistuslisenssi myytiin Neuvostoliitolle maaliskuussa 1938, mutta lisenssillä ei rakennettu yhtään konetta.
Capronin tytäryhtiön Reggianen väitetään kopioineen Seversky P-35:n. Kone – Reggiane Re.2000 – lensi ensilentonsa 24. toukokuuta 1939. Koneen muodosta ja päämitoista päätellen suunnittelijat ovat vähintään ottaneet vaikutteita P-35:stä. Moottorina koneessa oli 1 040 hv:n Piaggio P.XI RC 40D. Konetta myytiin Ruotsiin 60 kpl ja Unkariin 70 kpl; Unkari hankki myös valmistuslisenssin ja rakensikin 203 kappaletta 930 hv:n Gnome-Rhone 14Kfs Mistral-Major -moottorilla varustettua konetta vuosina 1943–1944. Näiden lisäksi rakennettiin 17 konetta Italian ilmavoimille ja kahdeksan merivoimien ilmavoimille. Ruotsi sai ensimmäiset Reggianensa syyskuussa 1941 ja koneet palvelivat Ruotsin ilmavoimissa tunnuksella J 20 vuoteen 1945 saakka.
Käyttö

Seversky P-35 oli vanhentunut hävittäjäkoneena jo kun viimeisiä tuotantokappaleita otettiin vastaan elokuussa 1938. Kone vedettiin kuitenkin Yhdysvaltain armeijan ilmavoimien ensi linjan hävittäjän tehtävistä vasta vuonna 1941. Ruotsiin tarkoitetuista 60:stä Republic P-35A -koneesta, joista viimeinen valmistui 7. helmikuuta 1941, pääosa toimitettiin Filippiineille, jossa ne palvelivat operatiivisessa käytössä 8. joulukuuta 1941 – 3. tammikuuta 1942 (vain neljä viikkoa). Tämän jälkeen koneet siirrettiin toisarvoisiin tehtäviin ja koneiden tunnus muutettiin muotoon RP-35A, missä kirjain R korostaa rajoitettua käyttöä. Viimeinen lento Filippiineillä tehtiin 3. toukokuuta 1942, minkä jälkeen koneet siirrettiin opetusvälineiksi.
Seversky lähetti merikuljetuksessa ensimmäiset 20 konetta Ruotsiin tammikuussa 1940 ja pian perään kuusi konetta. Näistä 16 toimitettiin Trondheimin kautta Ruotsiin ennen Norjan-miehitystä ja neljä miehityksen jälkeen. Toisen lähetyksen kuusi konetta seikkailivat perille eri satamien kautta. Loput 34 konetta kuljetettiin kesällä 1940 Ison-Britannian, Petsamon ja Haaparannan kautta Ruotsiin.
J 9:t (EP-1-106/P-35A) palvelivat Ruotsin ilmavoimissa Barkarbyssä toimineessa laivueessa F 8. Sodan päättyessä jäljellä oli 51 konetta, joista osaa käytettiin tiedustelukoneena Nyköpingissä toimineessa laivueessa F 11, Uppsalassa toimineessa laivueessa F 20 ja Malmslätillä toimineessa laivueessa F 3. Viimeisiä seitsemää konetta käytettiin 27. syyskuuta 1952 saakka.