stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Mälarin kirves
Kehitys

Mälarin kirveet ovat pienikokoisia ja niiden putkiosa on suhteellisen pitkä teräosaan verrattuna. Ne on koristeltu putkensuun ja teräosan välisellä osuudella holkkia kiertävillä muutamalla poikittaisella kohoharjalla. Putken varressa on sivulla yksi silmukka kiinnitysnauhan kiinnitystä varten. Silmukalla ja narukiinnityksellä on estetty terän irtoaminen tai sen hukkuminen tämän irrottua. Kirves vartetaan putkikirveille aikaisemmin hyväksi havaitulla tavalla. Varsi on taivutetun polven muotoinen keppi, jossa terä kiinnitetään varteen nähden viistosti alas lyöntisuuntaan osoittavan varren päähän.
Ruotsissa ja Venäjällä kirveiden muotoilussa on eroja. Keski-Ruotsissa kirveet ovat sirompia ja pienikokoisempia kuin venäläiset kirveet. Mälarinlaakson kirveissä terä on suhteellisen kapea putkimaiseen varteen verrattuna. Pituuden ja leveyden suhde on 7:2, ja niiden koristeena on poikittain neljä tai viisi kohoharjaa silmukan kohdalla. Myös putken suuntaisesti kulkee kapeat kohoharjat leviten säteittäisesti kohti leveämpää teräosaa. Venäjällä kirveellä on enemmän variaatioita.
Ajoitus ja leviäminen > Alkuperä ja sen levintäalue

Mälarin tyypin kirveitä on löydetty pääasiassa kahdelta alueelta, joissa niitä esiintyy varsin tiheästi. Keski-Ruotsin Uplannista ja muualla Etelä-Ruotsissa tunnetaan noin 80 kirvestä ja Itä-Venäjän metsäalueella Volgan ja Kaman yhtymäkohdassa tunnetaan noin 265 kirvestä kalmistolöytöinä. Näiden keskittymien ympärillä ja niiden välisellä alueella kirvestyyppiä on löydetty yhteensä noin 450, mikä on ihmetyttänyt tutkijoita syystäkin. Kirveen alkuperästä on käyty pitkä ja hedelmätön tieteellinen debatti. Ruotsalaiset ovat pitäneet sitä omana tuotantona, jota oli viety myös Venäjälle. Venäläiset tutkija olivat sitä mieltä, että se on volgalainen kirvestyyppi ja että sitä oli viety länteen päin.
Venäläiset ja skandinaaviset kirvesmuodot ovat niin samanlaiset, että niillä voidaan ajatella olevan yhteisiä esikuvia, joista oma tuotanto olisi ottanut mallia. Venäjällä kirveitä tunnetaan moninkertainen määrä Skandinavian löytöihin nähden. Mälarin kirveen kanssa samanaikainen kirvestyyppi on Ananjinon kirves. Se liitetään Venäjällä Ananjinon kulttuuriin, josta sitä on löydetty runsaasti Ananjinon-, Akozinon- (ven. Акозинский могильник) ja Achmylovon kalmistoista (ven. Старший Ахмыловский Могильник). Koska ruotsalaisia esineitä ei Venäjän kalmistoista juurikaan tunneta, kallistuvat useimmat tutkijat sille kannalle, että kirveet kehitettiin Volgan rannoilla ja ne tulivat Skandinaviaan tuontitavarana.
Pronssi valmistettiin sekoittamalla suureen määrään kuparia pieni osa tinaa. Joidenkin pronssiesineiden kuparin sisältämistä muiden metallien pitoisuuksia tutkimalla on kyetty osoittamaan, mistä muinaisesta kuparikaivoksesta pronssin kupari on ollut peräisin. Skandinaavisista pronssiesineistä on vasta hiljattain alettu tutkia näitä jälkiä. Joitakin analyysejä on toki tehty, ja niillä on kyetty osoittamaan pronssiesineen kuparin alkuperäksi Kyproksen tai Sardinian kaivokset. Joidenkin Mälarin kirveiden osalta on saatu ristiriitaisia tuloksia. Se viittaisi muutaman kirveen osalta epämääräiseen suuntaan.
Ajoitus ja leviäminen > Suomen löydökset

Suomen Mälarin tyypin kirveet ovat muotoilultaan sekä läntisiä että itäisiä. Suomen kaksitoista löytöä ovat useimmiten kotimaista valmistetta, mutta neljä löydetyistä kirveistä on valmistettu joko Ruotsissa tai Itämeren kaakkoisosissa. Todisteena kotoperäisestä tuotannosta ovat valinmuotit, joita on löytynyt kolme (Rovaniemeltä, Suomussalmelta ja Kemistä). Niiden piirteet muistuttavat enemmän venäläisiä malleja kuin ruotsalaisia malleja. Suomesta tunnetaan myös 15 samanaikaisena pidetyn Ananjinon kirveen valinmuottia. Muita kirveiden valinmuotteja kuin nämä ei Suomessa esiinny. Niiden mukaan Kainuun alueella vaikuttaisi olleen pronssikaudella tuotantokeskus. Suomen rannikolla ei tiedetä yhtään kirveiden valinmuotteja.
Jepualta, mistä on löytynyt viimeisin Mälarin kirves, tunnetaan epäsuorasti sen ajoitus. Kirves löytyi tutkittaessa röykkiötä, jossa esiintyi myös tasakantaisia kivisiä nuolenkärkiä. Jos röykkiö rakennettiin veden äärelle, oli se mahdollista noin 900 eaa. Tämä antaa aikaisimman ajankohdan, milloin kirves olisi voitu kaivaa maahan. Kirves voidaan ajoittaa aikaisintaan pronssikauden periodille IV, mikä sopii yhteen ruotsalaisten määrittämän Mälarin kirvestyypin ajoituksen kanssa.
Ajoitus ja leviäminen > Norjan löydökset

Etelä-Norjan länsirannikolla tunnetaan monia Mälarin kirveitä, joilla on ruotsalaisista kirveistä eroava tyyli. Näiden lisäksi on löytynyt kolme vuolukivistä valinmuottia (kaksi niistä on Tjesseimista ja Randabergista), joten tiedetään varmasti, että osa kirveistä oli kotoperäisiä. Yksi norjalainen vuolukivimuotti tunnetaan Rovaniemeltä. Norjalaiset arvelevat kirvesmallin tulleen joko suoraan Suomen läpi Venäjältä tai sitten Uplannin kautta. Norjalaisia kirveitä ei ole ajoitettu.
Ajoitus ja leviäminen > Ajoitus

Ruotsissa kirveiden esiintyminen ajoittuu Oscar Monteliuksen mukaan pronssikauden periodille V eli 950–750 eaa. Sikäläistä ajoittamista on hankaloittanut niiden löytyminen hajalöytöinä. Monet muutkin ruotsalaiset tutkijat, kuten Baudau, Arne, Lindqvist ja Almgren, ovat ajoittaneet kirveitä vaihtelevasti periodeille III–V. Yksi Mälarin kirveistä on löytynyt itäisen tekstiilikeramiikan yhteydestä ja yhdestä toisesta kirveestä on löydetty varrenjäänteitä holkin sisältä. Tämä on ajoitettu radiohiiliajoituksena 2 330 vuotta vanhaksi eli kalibroituna ajanjaksolle 550–350 eaa. On jopa ehdotettu, että Mälarin kirveet tulivat käyttöön vasta rautakauden alussa. Voi kuitenkin olla niinkin, että kyseinen kirves on ollut käytössä paljon terän valmistamisen jälkeenkin. Suomessa Carl Meinander ajoittaa kirvestyypin periodeille V–VI eli 900–500 eaa.
Venäläisten kirveiden ajoitusta on myös selvitetty. Kuzminych ajoittaa ne 700–500 eaa., mutta tätä ajoitusta on haluttu aikaistaa. Venäjällä on ollut käynnissä radiohiiliajoitusten synkronointia ja kalibrointia 2000-luvun aikana, koska ajoitusten on havaittu antavan liian nuoria tuloksia. Uudemmat tulokset olisivat Yushkovan mukaan 900–600 eaa.
Mälarin kirveen alatyyppejä > Evert Baudou: Fennoskandian ja Itä-Baltian löydöt

Evert Baudou kokosi vuonna 1960 tiedot Skandinaviasta ja Baltiasta löydetyistä kirveistä ja jakoi ne eri tyylien mukaan ryhmiin B1 (Mälartyp) ja B2 (Skånska typ). Nämä ryhmät hän vielä erotteli alaryhmiin a–d. Hän sai tulokseksi seuraavanlaisen jakauman (maan nimen perässä senaikaiset lukumäärät) :
B1a: Ruotsi 86, Norja 1, Suomi 5 ja Liettua 1,
B1b (Norska typ): Norja 10 ja Tanska 1,
B2a: Ruotsi 299, Norja 4 ja Tanska 9,
B2b: Ruotsi 24 ja Tanska 2,
B2c: Ruotsi 41 ja Tanska 3 sekä
B2d: Ruotsi 18.
Tanskalaiset kirveet kuuluivat ainakin osaksi Bornholmin 20 kirveen löytöihin.
Norjassa Mälarin kirveillä on omanlainen ulkonäkö (ryhmä B1b). Niiden holkin kaula on pitempi kuin ruotsalaisilla kirveillä, silmukan kohdalla holkin ympäri kiertää kolme kohoharjaa ja kirveen pituussuunnassa kulkee vierekkäin kolme pitkittäistä kohoharjaa.
Mälarin kirveen alatyyppejä > Patrusjev & Kuzminych: venäläiset löydöt

Venäläisistä kirveistä on myös tehty tyylianalyyseja, ja ne vaihtelevatkin enemmän kuin ruotsalaisten kirveiden tyylit. Täällä olevista kirvesmuodosta vain osa esiintyy Ruotsissa ja lopulle ei löydetä lännestä vastineita. Vuonna 1975 julkaisi V. S. Patrusjev tyylianalyysin, jonka mukaan hän jakoi kirveet viiteen erilaiseen ryhmään (I–V), joista hän erotteli vielä alaryhmiä. Ryhmillä I, II ja III kiersi useat koristeharjakkeet holkin ympäri varren silmukan kohdalla. Silmukan holkin yläpuolinen kaula oli pitempi kuin muilla ryhmillä. Holkin suusta alkaneet pitkittäiset harjakkeet levisivat terän sileää reunaa terän suuhun asti. Ryhmään I kuuluivat yli 10–13-senttimetriset kirveet, joissa terän sileä pinta ulottui holkin suuhun asti. Ryhmissä II ja III terän sileä pinta ulottui enää ympäri kiertävien koristeharjakkeiden kohdalle, mutta holkin suulta ulottui koristeellinen harjake koristeharjakkeiden yli. Ryhmässä III sijaitsi viimeksi mainittujen harjakkeiden molemmilla puolilla pistemäiset syvennykset. Tässä ryhmässä vain alatyypillä a on pitkä kaula, kun alaryhmillä b ja c se on lyhyempi. Ryhmissä IV ja V on kaula hävinnyt kokonaan. Patrusjevin mukaan ryhmän I kirveistä yhdelle löytyy vastine Ruotsissa, ryhmän II kirveistä viidelle ja ryhmän III kirveistä 43 löytyy vastineet Ruotsissa. Ryhmä V oli jäännösryhmä, jonka tuntomerkit eivät sisälly edellisiin ryhmiin.
Vuonna 1983 julkaisi S. V. Kuzminych oman ryhmittelynsä, jossa ryhmät numeroitiin arabialaisilla numeroilla 1–26. Näistä ryhmistä ruotsalaisille kirveille ovat läheistä mallia ryhmät 4, 5, 22 ja 4/22. Kuzminychin mukaan ryhmät 4 ja 5 vastasivat ruotsalaisia kirveitä. Ryhmän 4 kirveet olivat muotoilultaan lähes samanlaiset, kuin ryhmien 22 ja 4/22 kirveet. Näitä on hänen mukaansa Venäjällä vain vähän. Kuzminychin mukaan Suomesta ja Karjalasta löytyy 10 samanlaista kirvestä, Virosta, Latviasta, Liettuasta, Puolasta, Valko-Venäjältä ja Keski-Venäjältä yhteensä 11 samanlaista kirvestä.
Aiheesta muualla

Engedal, Ørjan: The Bronze Age of Northwestern Scandinavia (PDF) (väitöskirja tohtorin arvoa varten) 5.1.2010. Bergen, Norja:  University of Bergen. Viitattu 10.6.2016. (englanniksi), 545 sivua
Baudou, Evert: De svenska holkyxorna under bronsåldern. Fornvännen, 1953, nro 48, s. 241-261.  Tukholma. Artikkelin verkkoversio. (PDF) Viitattu 15.9.2019. (ruotsiksi)
Sandell, Evelina: Att gjuta brons i Norr (pro gradu) Tukholman yliopisto, 2011 (ruotsiksi)
Tarpeellista tavaraa (elokuva)

| Tarpeellista tavaraa> Needful Things |
| --- | --- |
 Suomalainen VHS-kansikuva
Ohjaaja:  Fraser C. Heston
Käsikirjoittaja:  W. D. Richter
Perustuu:  Stephen Kingin romaaniin Tarpeellista tavaraa
Tuottaja:  Jack Cummins
Säveltäjä:  Patrick Doyle
Kuvaaja:  Tony Westman
Leikkaaja:  Rob Kobrin
Pääosat:  Ed Harris Max von Sydow Bonnie Bedelia
Valmistustiedot
Valmistusmaa:  Yhdysvallat
Tuotantoyhtiö:  New Line Cinema Columbia Pictures Castle Rock Entertainment
Levittäjä:  Columbia Pictures Netflix
Ensi-ilta:   1993-8-2727. elokuuta 1993 (Yhdysvallat)  
Kesto:  120 min.
Alkuperäiskieli:  englanti
Tuotto:  15,2 miljoonaa $
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
AllMovie
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tarpeellista tavaraa (engl. Needful Things) on yhdysvaltalainen kauhuelokuva vuodelta 1993. Elokuvan on ohjannut Fraser C. Heston ja pääosissa näyttelevät Max von Sydow, Ed Harris ja Bonnie Bedelia. Elokuva perustuu Stephen Kingin vuoden 1991 samannimiseen romaaniin.
Elokuva oli ehdolla kolmen Saturn-palkinnon saajaksi, joista yksi myönnettiin Amanda Plummerille parhaasta naissivuosasta.
Juoni

Mainelaiseen pikkukaupunkiin Castle Rockiin avataan uusi antiikkikauppa nimeltään Tarpeellista tavaraa, jonka ensimmäiseksi asiakkaaksi päätyy nuori Brian Rusk (Shane Meier). Liikkeen omistaja Leland Gaunt (Max von Sydow) tarjoaa hänelle harvinaisen Mickey Mantlea esittävän baseball-kortin lähes puoli-ilmaiseksi, mutta pyytäen osamaksuksi Brianin tekevän pienen, "harmittoman" jekun. Myöhemmin kauppaan alkaa virrata muitakin kaupungin asukkaita, joille mystinen herra Gaunt kykenee tarjoamaan asiakkaidensa hartaimmin toivomia esineitä, ja hinta on täysin sama: tehdä kepponen jollekin henkilölle. Ennen kuin suuren kaupungin vilskeestä pikkukaupungin rauhaan paennut sheriffi Alan Pangborn (Ed Harris) ehtii kunnolla tiedostamaan, panokset alkavat koventua asukkaiden harjoittamien "käytännönpilojen" saralla, saaden pian hyvinkin väkivaltaisia ja kaaottisia piirteitä. Sen lisäksi että kaupunki on asukkaiden toimesta luhistumassa kohti sisällissotaa, on paholaismainen Gaunt käytännössä manipuloimassa Alanin ihastuksen, kahvilanpitäjän Polly Chalmersin (Bonnie Bedelia) kääntymään Alania vastaan, kuin myös epävakaan kaupunginvaltuutetun Danforth Keetonin (J. T. Walsh) suorittamassa viimeisen jymypaukun Castle Rockin tuhoksi.
Rooleissa

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  Ed Harris  | … |  Sheriffi Alan J. Pangborn   |
|  Max von Sydow  | … |  Leland Gaunt   |
|  Bonnie Bedelia  | … |  Polly Chalmers   |
|  J. T. Walsh  | … |  Danforth "Buster" Keeton III   |
|  Ray McKinnon  | … |  Norris Ridgewick   |
|  Amanda Plummer  | … |  Netitia "Nettie" Cobb   |
Vastaanotto

Tarpeellista tavaraa sai myös kriitikoilta huonon vastaanoton. Rotten Tomatoes -sivustolle kootuista 26 arviosta vain 31 % pitää elokuvaa hyvänä. Elokuvakriitikko Roger Ebert antoi elokuvalle 1½ tähteä neljästä, kritisoiden elokuvaa seuraavanlaisesti: ”Elokuvalla on vain yksi nuotti, jota se toistaa yhä uudelleen ja uudelleen, tavallaan kuin saatanallisena vesikidutuksena; se ei ole hauskaa eikä pelottavaa, ja kaikki on tavallaan masentavaa.”
Aiheesta muualla

Needful Things – IMDb
Needful Things – Elonet
Needful Things –AllMovie
Naantalin luostari

Näkymä Naantalin luostarikirkon sisältä. Suurikokoinen kirkko on luostarin rakennuksista ainoa säilynyt.
Naantalin luostari (Armonlaakson luostari, lat. Vallis gratiae, ruots. Nådendal) oli Suomessa katolisella keskiajalla ja vielä pitkälle 1500-luvulle toiminut birgittalaisluostari. Se toimi suurimman osan ajasta nykyisessä Naantalissa.
Vuonna 1438 perustettu Naantalin luostari oli ensimmäinen laitos Suomessa, joka sivisti naisia.
Historia

Piispa Maunu II Tavast perusti vuonna 1438 Naantalin luostarin, joka aloitti toimintansa Maskun Karinkylässä sijainneen Stenbergan kuninkaankartanon mailla vuonna 1440. Paikka ei kuitenkaan osoittautunut suotuisaksi, mistä kertoo Vadstenan luostarin asiakirjoista löytyvä merkintä: "Se paikka, jolla luostari nyt kohoaa, on heille täysin sopimaton ja hyödytön, ja koska maaperä on pehmeätä ja pettävää kestämään kivirakennuksen, koska heillä ei ole puhdasta eikä terveellistä vettä, koska suosta nouseva paha haju uhkaa heidän henkeään ja koska he syksyn kevään saivat kärsiä märkyydestä ja kurasta". Stenberga oli iso tila, jolla oli maita myös Raisiossa, Paraisilla ja Piikkiössä. Tilan varat eivät kuitenkaan riittäneet luostarin ylläpitoon. Luostari alkoikin saada runsaasti lahjoituksia, joiden turvin se päätettiin jo vuonna 1443 siirtää Raision Ailoisiin eli nykyiseen Naantaliin, josta luostari sai lahjoituksena maatilan Henrik Klaunpoika Djäkniltä ja tämän vaimolta Lucialta. Luostari sai yhteensä vajaat 120 lahjoitusta, ja siitä tuli nopeasti suosittu paikallinen instituutio. Maskusta lahjoitettiin toistakymmentä tilaa vuoteen 1509 mennessä. Lahjoituksiin oli monia syitä, kuten pelko kuoleman jälkeisestä kohtalosta, sisäänpääsy luostarin sielunhoitoon ja vanhustenhuolto varakkaille.
Rakennustyöt Ailosenniemellä lienevät alkaneet syksyllä 1443, mutta sisaret ja munkit siirtyivät luostariin ilmeisesti seuraavana kesänä. Luostarin rakennukset ryhmittyivät luostarin kirkon ympärille. Lounaassa ja lännessä sijaitsivat munkkien tilat, pohjoisessa ja luoteessa nunnien tilat. Luostarin rakennuksista on nykyaikaan säilynyt  luostarikirkon lisäksi vain vähäisiä muurinkatkelmia.
Tarkka jäsenmäärä tunnetaan vain vuodelta 1487; tuolloin luostarissa asui 54 sisarta ja kahdeksan pappisveljeä. Lisäksi oli kaksi diakoniveljeä ja kuusi maallikkoveljeä. Luostariyhteisön kukoistusaikaa kesti 1490-luvun alkuun saakka. Luostari oli siis kaksoisluostari, jossa nunnat ja munkit elivät yhden esimiehen alaisena. Heillä oli kuitenkin erilliset asuin- ja ruokailutilat.
Vuoden 1495 ruttoepidemia oli ankara: luostarin ulkopuolella sijainneessa kartanossa, joka ilmeisesti toimi sairaalana, kuoli noin 50 henkeä. Epidemia ei levinnyt tuolloin luostariin, mutta vuoden 1508 ruton aikana kuoli 36 luostarin asukasta.
Historia > Reformaation aika

Reformaation myötä luostari ei saanut enää ottaa uusia noviiseja. Luostarin toiminta alkoi näivettyä. Viimeiset reformaation jälkeiset vuosikymmenet olivat kovaa aikaa. Rälssin edustajat ottivat haltuunsa jo ennen vuotta 1533 yli 40 luostarille kuulunutta maatilaa. Vuonna 1554 Mikael Agricola määräsi, ettei luostarissa enää saanut lukea Pyhän Birgitan ilmestyksiä. Messun sai pitää ainoastaan jommallakummalla kansankielellä, ja silloinkin vain kun ehtoollisella oli kävijöitä.
Luostarin viimeinen abbedissa Birgitta Knutintytär Kurck kuoli vuonna 1577. Tämän jälkeen luostari koki vielä lyhyen kukoistuskauden Juhana III:n kaudella. Kuningas suosi katolisuutta puolisonsa, ankaran roomalaiskatolisen Katarina Jagellonican tähden.
Kuitenkin toiminta hiljeni nunnien ikääntyessä, ja luostari muuttui hiljalleen iäkkäiden, turvattomien naisten suojapaikaksi, kunnes viimeinen nunna Elina Knutintytär kuoli vuonna 1591.
Tilat joutuivat 1556 kruununvoudin hallintaan ja läänitykset peruutettiin. Luostarin väki eli kruunun tilapäisillä avustuksilla. Juhana III:n aikaan luostarin toiminta elpyi hetkeksi, ja hänen puolisonsa, katolinen kuningatar Katariina Jagellonica kehotti ottamaan uusia noviiseja. Viimeinen nunna kuoli 1591, ja kuningas Kaarle IX määräsi luostarin rakennukset purettavaksi 1608, mutta kirkko säilyi Naantalin seurakunnan käytössä.
Luostarikirkko paloi 4. maaliskuuta 1628, kun Kustaa II Aadolfin paaši Johan Henrikinpoika Jägerhorn af Spurila ampui luostarin katolla istuvia harakoita ja aseen hehkuva etupanos osui sattumalta pahasti säröilleeseen kattopaanuun ja sytytti sen palamaan. Kova tuuli levitti tulen aina Naantalin kaupunkiin. Puretun luostarin kiviä käytettiin kirkon aitaan, kaupunkilaiset käyttivät omiin tarkoituksiinsa, ja vuosina 1794–1797 niitä riitti vielä kellotornin rakentamiseen.
Nykyisin luostarista on jäljellä vain kirkko, joka toimii Naantalin kirkkona.
Arkeologiset tutkimukset

Luostarin konventtirakennusten pohjia on kirkon pohjois- ja länsipuolella olevassa puistossa  pintamaan alla. Reinhold Hausen dokumentoi niitä 1872 ja 1879 tekemissään kaivauksissa, jotka olivat yhdet Suomen varhaisimmista arkeologisista tutkimuskaivauksista. Kaivauksia tehtiin jälleen vuonna 2005, jolloin löydettiin muurattu rakennuksen pohja sekä hopearahoja ja muita esineitä.
Kirjallisuutta

Klockars, Birgit: I Nådens dal. Klosterfolk och andra c. 1440-1590. Helsingfors 1979.
Lamberg, Marko: Jöns Budde. Birgittalaisveli ja hänen teoksensa. Helsinki 2007.
Nyman, Magnus: Hävinneiden historia. Katolista elämää Ruotsi-Suomessa Kustaa Vaasasta kuningatar Kristiinaan. Alkup. "Förlorarnas historia", 1997). Jyväskylä 2009.
Suvanto, Seppo: Naantalin historia. Keskiaika ja 1500-luku. Turku 1976.
Tirri, Rauno: Kirjeitä Naantalin luostarista. Sisar Kristinan elämä 1441-1500. Turku 2010 (ISBN 978-952-92-7273-0)
Uotila, Kari (toim.): Naantalin luostarin rannassa: arkipäivä Naantalin luostarissa ja sen liepeillä.  (Sarja: Kåkenhus-kirjat, ISSN 1459-7403 ; 3)  Kaarina:  Muuritutkimus ky ja Naantalin museo, 2011.  ISBN 978-952-92-9616-3
Aiheesta muualla

Naantalin luostariin ja keskiaikaan lisää valoa Yle.fi
Vallis Gratiae. Naantalin birgittalaisluostarin perustamisesta 500 vuotta, Helsingin Sanomat, 28.08.1938, nro 230, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Luostariveli Jöns Budden muistokivi Naantalin kirkonmäellä.
Tasankointiaanien viittomakieli

| Tasankointiaanien viittomakieli |
| --- | --- |
 Tasankointiaanien viittomakielen levinneisyysalue kattoi Suuret tasangot.
Tiedot
Alue:   Yhdysvallat  Kanada
Puhujia:  75
Kielitieteellinen luokitus
Kielikunta:  viittomakielet
Kielikoodit
ISO 639-1:  −
ISO 639-2:  sgn
ISO 639-3:  psd
 Ohje 
Katkelmia vuonna 1930 pidetyn PISL-kielen säilyttämistä koskevan kokouksen aikana kuvatusta elokuvasta.
Tasankointiaanien viittomakieli (Plains Indian Sign Language, PISL) on tasankointiaanien käyttämä viittomakieli Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Se kehitettiin alun perin helpottamaan eri kieltä puhuvien heimojen keskinäistä kommunikointia. Viittomat vaihtelivat jonkin verran eri kansojen keskuudessa. Vuonna 2015 tasankointiaanien viittomakielellä oli 75 puhujaa. Sitä käytetään edelleen tarinankerronnassa, rituaaleissa, rukouksissa ja kuurojen keskuudessa. Kuten muutkin intiaanien viittomakielet, tasankointiaanien viittomakieli on uhanalainen.
Alkuperä

Intiaanien käyttämän viittomakielen alkuperää ei ole pystytty jäljittämään, mutta siitä on useita mainintoja jo ensimmäisten espanjalaisten tutkimusmatkailijoiden aikakirjoissa. Löytöretkeilijä Álvar Núñez Cabeza de Vacan mukaan Floridan, Texasin ja New Mexicon intiaanit käyttivät aktiivisesti vastaavaa ilmaisutapaa jo vuonna 1528. Espanjalaiset ovat myös esittäneet väitteen, että he itse ottivat käyttöön viittomakielen tultuaan Amerikan mantereelle.
Viittomakielen kehittyminen edistyneimpään muotoonsa on tapahtunut kuitenkin Suurilla tasangoilla. Monet tasankointiaanit uskovat, että kiowat keksivät sen. Cheyennien suullisen perimätiedon mukaan kiowat omaksuivat viittomakielen New Mexicosta ja toivat sen mukanaan tasangoille. Idästä tulleet siouxit ovat kertoneet, etteivät tunteneet tätä ilmaisumuotoa ennen kuin cheyennet opettivat sen heille. Kiowia on yleisesti pidetty taitavimpina viittomakielen osaajina. Myös cheyennien ja arapahojen taidot tämän kielen taitajina on nostettu yleisesti esille.
Kun ratsastuskulttuuri kuljetti mukanaan kymmeniä eri murteita puhuvia heimoja tasangoilla oli yhteisen kielen kehittäminen ja omaksuminen elintärkeää. Kiowat, cheyennet ja arapahot toimivat tutkimusten valossa viittomakielen kaikkein merkittävimpinä levittäjinä. Heidän liikkumisensa tapahtuivat yhtä lailla sekä eteläisillä että pohjoisilla tasangoilla. Idästä ja lännestä löydetyt merkkikielet ovat olleet hyvin alkeellisia, ja niiden kehittymättömyyteen on löydetty hyvät perustelut. Idässä hallitsevina olleet algonkin-kielet ja irokeesikielet estivät sikäläisen viittomakielen kehityksen, ja Kalliovuorten heimot taas elivät liian eristettyä elämää oppiakseen selkeästi ymmärrettävää merkkikieltä. Poikkeuksen tähän tekivät nez percet, jotka solmivat kauppasuhteet Montanassa ja Pohjois-Dakotassa asuviin intiaaneihin, ja oppivat käyttämään tasankojen viittomakieltä.
Tasangoilla asuvista kansoista comanchet ovat eurooppalaisten tekemissä muistiinpanoissa todettu huonoiksi viittomakielen taitajiksi. Yleisenä syynä tähän on pidetty sitä, että comancheilla ei ollut erityistä tarvetta oppia sitä, koska heidän oma kielensä oli pääkielenä useimmissa eteläisillä tasangoilla käydyissä intiaanien välisissä kokoontumisissa. Myöskään tasankojen lounaisilla laidoilla elävät utet eivät kuuluneet viittomakielen taitajiin. Syyksi on mainittu sosiaalisten kontaktien puuttuminen tasankojen heimoihin.