stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Israelin politiikka
Sisäpolitiikka > 2020-luvulta alkaen

Israelin politiikassa 2020-luvulle tultaessa merkittävä puolue on ollut Benjamin Netanjahun johtama Likud, joka vastustaa Palestiinan valtiota, kannattaa siirtokuntia ja tukee talouselämässä yksityistämistä. Likud on voimakkaasti henkilöitynyt pitkäaikaiseen pääministeriin Netanjahuun. Tärkeimmäksi vastavoimaksi Likudille on noussut Sininen ja valkoinen -koalitio (englanniksi Blue and White). Tätä keskustalaista koalitiota johtaa entinen armeijan komentaja Benny Gantz. Koalitio luotiin vastavoimaksi Netanjahulle. Entinen sosialidemokraattinen valtapuolue Työväenpuolue (Labor) on hiipunut ja menettänyt huomattavasti merkitystään. Sekä Likudilla että Benny Gantzin johtamalla koalitiolla on liittolaisinaan useita pienempiä ryhmiä, jotka yrittävät saavuttaa etuja omille viiteryhmilleen.
Toukokuussa 2020 Netanjahu muodosti pitkien ja vaikeiden neuvottelujen jälkeen Likudin ja Sinisen ja valkoisen yhteistyöhallituksen, johon Benny Gantz tuli varapääministeriksi ja puolustusministeriksi. Hallitussopimuksen mukaan Netanjahu on pääministeri ensimmäiset 18 kuukautta, jonka jälkeen pääministeriksi siirtyi Benny Gantz.
Marraskuun 2022 vaalien aikaan Antti Tarvainen Suomen Lähi-idän instituutin säätiöstä arvioi, että oikeistoblokin vaalivoitto tietäisi aiempaa kovempaa politiikkaa erityisesti palestiinalaisalueita kohtaan. Taustalla on äärioikeiston nousu Israelissa. Vuoden 2022 lopussa Netanjahu nousi jälleen pääministeriksi. Israel sai tuolloin historiansa oikeistolaisimman hallitusliittouman. Uudessa hallituskoalitiossa oli mukana niin ääriuskonnollisia kuin äärioikeistolaisiakin. Koalitio sai selvän enemmistön knessetiin marraskuun alussa pidetyissä parlamenttivaaleissa. Netanjahu kertoi jatkavansa juutalaissiirtokuntien laajentamisen politiikkaa Länsirannan palestiinalaisalueella. Hallitus on herättänyt pelkoja sotilaallisesta eskalaatiosta miehitetyllä Länsirannalla alueella, jossa on ollut käynnissä pahin väkivallan aalto 20 vuoteen. Likud-puolue totesi, että hallitus pyrkii vahvistamaan turvallisuusjoukkoja ja tukee sotilaita ja poliiseja taistelussa terrorismin kukistamiseksi.
Israelin pääministerit

David Ben-Gurion 1. (1948–1953) ja 3. (1955–1963), Mapai
Moshe Sharett 2. (1954–1955), Mapai
Levi Eshkol 4. (1963–1969), Mapai/Työväenpuolue
Golda Meir 5. (1969–1974), Työväenpuolue
Jitzhak Rabin 6. (1974–1977), 11. (1992–1995) Työväenpuolue
Menachem Begin 7. (1977–1983), Likud
Jitzhak Shamir 8. (1983–1984) ja 10. (1986–1992), Likud
Shimon Peres 9. (1984–1986) ja 12. (1995–1996), Työväenpuolue
Benjamin Netanjahu 13. (1996–1999) ja 17. (2009-), Likud
Ehud Barak 14. (1999–2000), Työväenpuolue
Ariel Sharon 15. (2001–2006), Likud / Kadima
Ehud Olmert 16. (2006–2009), Kadima
Benjamin Netanjahu 17. (2009–2021) Likud
Israelin presidentit

Chaim Weizman (1949–1952)
Jitzhak Ben-Zvi (1952–1963)
Zalman Shazar (1963–1973)
Efraim Katzir (1973–1978)
Jitzhak Navon (1978–1983)
Chaim Herzog (1983–1993)
Ezer Weizman (1993–2000)
Moshe Katsav (2000–2007)
Shimon Peres (2007–2014)
Reuven Rivlin (2014-)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Israelin politiikka Wikimedia Commonsissa
Israelin pääministeri Ehud Olmert käymässä Brasiliassa.
Israelilaisia sotilaita Länsirannalla vuonna 2004.
Israeliin ammuttu Kassam-raketti.
Palestiinalaishallinnon presidentti Mahmud Abbas.
Amandus Adamson

| Amandus Heinrich Adamson |
| --- | --- |
 Adamson vuonna 1914
Henkilötiedot
Syntynyt: 12. marraskuuta 1855 Uuga-Rätsepp, Viron kuvernementti, Venäjän keisarikunta
Kuollut: 26. kesäkuuta 1929 (73 vuotta) Paldiski, Viro
Kansalaisuus:  virolainen
Taiteilija
Ala:  kuvanveistäjä
Amandus Heinrich Adamson (12. marraskuuta 1855 Uuga-Rätsepp, Viron kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 26. kesäkuuta 1929 Paldiski, Viro) oli virolainen taiteilija, kuvanveistäjä ja akateemikko. Adamson oli Viron ensimmäisiä ammattimaisia kuvanveistäjiä, ja hän loi perustan Viron taidehistorialle sekä taiteilijana että opettajana. Hän oli arvostettu tsaarinajan Venäjällä ja myöhemmin myös Virossa.
Adamson opiskeli Pietarin taideakatemiassa vuosina 1876–1879, toimi siellä myös opettajana ja sai nimityksen akateemikoksi 1907. Hän asui ja työskenteli Pietarissa vuoteen 1918, kunnes hän muutti takaisin kotiseudulleen Paldiskiin. Hän oleskeli pitkiä aikoja myös Pariisissa ja eri puolilla Italiaa. Hänen entisessä ateljeessaan Paldiskissa avattiin Amandus Adamsonin ateljeemuseo vuonna 2010.
Opiskeluaikanaan Adamson omaksui realistisen ja klassistisen tyylin. Myöhemmin hän sai vaikutteita uusbarokista, ja hänen työnsä muuttuivat vapaammiksi ja maalauksellisemmiksi ja laajenivat antiikin esikuvista allegorisiin ja arkipäiväisiin aiheisiin. Adamsonin töille on tyypillistä suurenmoinen anatomian tuntemus, esteettinen kauneus ja viimeistellyt, hienot yksityiskohdat.
Meri on usein toistuva teema Adamsonin töissä. Hänen tunnetuimpia töitään on Russalkan muistomerkki Tallinnassa. Hän suunnitteli myös useita Viron vapaussodan muistomerkkejä.
Taide

Opiskeluaikanaan Adamson kiinnostui tuohon aikaan vallitsevasta realistisesta tyylistä. Teosten aiheet hän valitsi akatemian tavan mukaisesti enimmäkseen antiikin mytologiasta ja Raamatusta. Pariisin-aikana häneen vaikuttivat ranskalaiset kuvanveistäjät Jean-Baptiste Carpeaux ja Jules Dalou. Hän kiinnostui aistillista kauneutta kuvaavasta uusbarokista ja etääntyi taideakatemiassa omaksumastaan klassismista. Hänen työnsä muuttuivat vapaammiksi ja maalauksellisemmiksi ja laajenivat antiikin esikuvista allegorisiin ja arkipäiväisiin aiheisiin. Adamsonin töille on tyypillistä suurenmoinen anatomian tuntemus ja esteettinen kauneus ja viimeistellyt, hienot yksityiskohdat.
Adamsonin ensimmäinen merkittävä työ oli kehyksien veistäminen Johann Kölerin maalaukseen (1883), jonka virolaiset taideyhdistykset tilasivat Aleksanteri III:n kruunajaisten kunniaksi. Adamson sai siihen vaikutteita Tallinnan 1600-luvun kirkkojen alttareista. Barokkiaiheista tuli tärkeä piirre hänen töissään, kuten allegorisessa päärynäpuuveistoksessa Aamunkoitto ja hämärä (1895).
Meri on usein toistuva teema Adamsonin pienemmissä töissä, kuten Veneen viimeinen henkäys (vahatyö 1899, kipsi 1902, marmori 1926). Hän kuvasi merta myös työpaikkana, kuten veistoksissa Kalastajia Muhussa (1892) ja Pelokas odotus (1897). Adamsonin tunnetuimpia töitä on panssarilaiva Rusalkan uppoamisen muistomerkki Russalka, joka sijaitsee Suomenlahden rannalla Tallinnan Piritalla, Kadriorgin puiston reunalla. Se on ensimmäinen virolaisen taiteilijan tekemä monumentti, ja sitä pidetään yhtenä Tallinnan kauneimmista muistomerkeistä. Toinen Adamsonin meren rannalle tekemä monumentti on Uponneiden laivojen muistomerkki Sevastopolissa (1904). Adamson suunnitteli myös useita Viron vapaussodan muistomerkkejä. Monet niistä hävitettiin neuvostomiehityksen aikana, mutta osa on pystytetty uudelleen.
Lydia Koidulan muistomerkki Pärnussa on viimeinen työ, joka paljastettiin Adamsonin elinaikana, vain pari viikkoa ennen taiteilijan kuolemaa.
Merkitys

Amandus Adamson oli Viron ensimmäisiä ammattimaisia kuvanveistäjiä, ja hän loi perustan Viron taidehistorialle sekä taiteilijana että opettajana. Hän oli arvostettu kuvanveistäjä tsaarinajan Venäjällä ja myöhemmin myös Virossa. Vaikka hän joutui pakenemaan Venäjältä, monet hänet teoksensa ovat säilyneet juuri siksi, että hän muutti takaisin Viroon. Virossa Adamsoniin suhtauduttiin aluksi epäilevästi. Hän oli menettänyt omaisuutensa, häntä pidettiin liian vahvana kilpailijana ja häntä kritisoitiin romanttisesta ja naiivista tyylistä. Vapaussodan monumenttien suunnittelijana hän sai kuitenkin lopulta tunnustusta myös Virossa.
Ateljeemuseo

Amandus Adamson osti Paldiskista tontin asuintalon ja kesäateljeen rakentamiseksi 1896. Kesäateljee valmistui 1899. Adamson käytti sitä aluksi ilmeisesti pienten töiden muotoiluun ja maalaukseen. Kun Adamson muutti perheineen Paldiskiin 1918, sinne oli valmistunut myös kaksikerroksinen asuinrakennus. Adamsonin kuoltua 1929 hänen perheensä jäi asumaan sinne. Toisen maailmansodan jälkeen perhe asui ateljeessa, sillä sotilaat olivat polttaneet asuinrakennuksen 1944. Adamsonin tytär Corinna asui siellä vuoteen 1981.
Vuonna 2005 Adamsonin nuorin tytär Maria Carlsson lahjoitti ateljeerakennuksen Viron valtiolle. Rakennus oli huonossa kunnossa, siellä ei ollut vesijohtoa eikä ilmanvaihtoa, ja paikoin vain maali piti seiniä pystyssä. Se kuitenkin restauroitiin ja sinne perustettiin Amandus Adamsonin Ateljeemuseo. Museo on osa Harjumaan museota, ja se avattiin vierailijoille 13. marraskuuta 2010.
Koska rakennus oli pitkään valvomatta, siellä ei ollut juuri säilynyt Adamsonille kuuluneita esineitä tai hänen teoksiaan eikä siitä voitu tehdä tavanomaista kotimuseota. Siellä on mahdollisuus tutustua 3D-muodossa Adamsonin veistoksiin, jotka ovat näytteillä taidemuseo Kumussa, sekä Viron eri kaupungeissa oleviin monumentteihin. Esillä on myös huonekaluja, jotka ovat todennäköisesti joskus kuuluneet taiteilijalle, ja dokumentteja, kuvia ja kirjeitä.
Galleria

Venuksen syntymä (1895)
Veneen viimeinen henkäys (1902)
Alfa et omega (1926)
Lydia Koidula (1929)
Russalka (1902)
Napolinlahti (1896)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Amandus Adamson Wikimedia Commonsissa
Yksityiskohta Viron vapaussodan kaatuneiden muistomerkistä Pärnussa (1922). Mallina ovat olleet taiteilijan vaimo ja lapset.
Amandus Adamsonin ateljeemuseo Paldisikissa.
Claude Nicollier

Claude Nicollier
Claude Nicollier (s. 2. syyskuuta 1944) on sveitsiläinen astronautti. Hän on saanut osakseen useita tunnustuksia, kuten Albert Einstein -mitalin 1998. Hänestä tuli Lausannen teknillisen korkeakoulun professori vuonna 2007.
Lennot

STS-46 (1992)
STS-61 (1993)
STS-75 (1996)
STS-103 (1999)
Jaakobin kirje

| Jaakobin kirje> Ἡ ἐπιστολὴ τοῦ Ἰακώβου.Raamattu Uusi testamentti |
| --- | --- |
 Jaak. 2:26–3:9. Papyrus Oxyrhynchus 1171, 200-luku.
Synty
Kirjoittaja (perint.):  Jaakob
Kirjoituspaikka:  Jerusalem
Ajoitus:  n. 100 jaa.
Teksti
Genre:  kirje
Alkukieli:  koinee-kreikka
Lyhenne:  Jaak.
Lukuja:  5
Jakeita:  108
Edeltävä: < Hepr.Seuraava: 1. Piet. >
Katso myösLuettelo Raamatun kirjoista
Jaakobin kirje (m.kreik. Ἡ ἐπιστολὴ τοῦ Ἰακώβου, Hē epistolē tū Iakōbū) on yksi Uuden testamentin kirjeistä. Kirjeen kirjoittajaa ei tiedetä. Kirjeen itsensä mukaan sen on kirjoittanut "Jaakob", mikä saattaa viitata apostoli Jaakobiin, "Herran veljeen", tai mahdollisesti johonkuhun muuhun Jaakobiin. Nykytutkimuksen mukaan Jaakobin kirjettä ei pidetä Jeesuksen aikalaisen kirjoittamana, vaan se ajoitetaan ensimmäisen vuosisadan loppuun. Kirjeen tunnetuin opetus on "usko ilman tekoja on kuollutta".
Kirjallisuutta

Peltola, Olavi: ”Jaakobin kirje”, Löytöretki Uuteen testamenttiin.  Kauniainen:  Perussanoma, 1992.  ISBN 951-888-362-9  Teoksen verkkoversio.
Thurén, Jukka & Thurén, Lauri: Katoliset kirjeet : Jaakobin kirje, Ensimmäinen Pietarin kirje, Toinen Pietarin kirje, Ensimmäinen Johanneksen kirje, Toinen ja kolmas Johanneksen kirje, Juudaksen kirje.  Aurinko, 2007.  ISBN 978-951-618-842-6
Adamson, James B.: The Epistle of James.  (New international commentary on the New Testament 20)  Wm. B. Eerdmans Publishing, 1976.  ISBN 080282515X  (englanniksi)
Davids, Peter H.: The Epistle of James.  (The New International Greek Testament Commentary)  Eerdmans Publishing Company, 1982.  ISBN 0802823882  (englanniksi)
Laws, Eric & Laws, Sophie: Epistle of James.  (Black's New Testament Commentaries 20. NT in Context Commentaries Series)  A & C Black, 2001.  ISBN 0713620412  (englanniksi)
Phillips, John: Exploring the Epistle of James: An Expository Commentary.  (The John Phillips Commentary Series 15)  Kregel Academic, 2003.  ISBN 0825433959  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Jaakobin kirje Wikimedia Commonsissa
Aiheesta muualla > Teksti

Raamattu . Suomen evankelis-luterilainen kirkko.
Jaakobin kirje (Arkistoitu – Internet Archive) (1992)
Jaakobin kirje (Arkistoitu – Internet Archive) (1938)
Jaakobin kirje. Suomenkieliset käännökset (1992, 1938 ja 1776), useita muita käännöksiä sekä kreikankielinen alkuteksti (mm. Westcott-Hort -laitos). Uskonkirjat.net.
Jaakobin kirje (1938, 1776 ja 1642). Finbible – suomalaisia raamatunkäännöksiä.
Aiheesta muualla > Muuta

Camerlynck, Achille: Epistle of St. James Catholic Encyclopedia.  1911. New York:  Robert Appleton Company. (englanniksi)
Hujanen, Pasi: Jaakobin kirje. SLEY:n raamattuluennot.
Kirby, Peter (toim.): Epistle of James. Early Christian Writings. (englanniksi)
Fanny Fröman

Fanny Fröman (s. 1991) on suomalainen Helsingin Sanomien toimittaja. Hän on vastannut HS:n Lasten uutisista vuodesta 2016 lähtien.
Fröman sai vuonna 2020 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon työstään lapsille suunnattujen uutisten parissa. Raadin mukaan palkinto myönnettiin "maailman ymmärrettäväksi tekemisestä lapsille sopivalla tavalla ja lasten ja nuorten herättelystä yhteiskunnallisiksi kansalaisiksi". Frömanin johtamat Lasten uutiset sai vuonna 2018 Suomen Unicefin Lapsen oikeuksien -vaikuttaja tunnustuksen lasten medialukutaidon kehittämisestä sekä yhteiskunnallisen osallisuuden edistämisestä. Lasten uutiset palkittiin vuonna 2023 ja 2024  Kultainen Venla -palkinnolla vuoden parhaana lasten- ja nuortenohjelmana.
Koulutukseltaan Fröman on valtiotieteiden maisteri sekä kauppatieteiden maisteri. Hän on työskennellyt myös Svenska Ylellä ja  Hufvudstadsbladetissa sekä toiminut juontajana Nelosella.
Tunnustukset

Suomen UNICEFin Lapsen oikeuksien vaikuttaja 2018
Tiedonjulkistamisen valtionpalkinto 2020
Aiheesta muualla

Fanny Fröman Twitterissä
Nina Mamia

| Nina Mamia> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 1974 (ikä 49–50)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  tanssija, koreografi, tanssinopettaja ja teatteri-ilmaisun ohjaaja
Aiheesta muualla
IMDb 
Nina Mamia (s. 1974) on tanssija, koreografi, tanssinopettaja ja teatteri-ilmaisun ohjaaja joka tunnetaan muun muassa puolisonsa Kasperi Nordmanin kanssa perustamastaan nykytanssiteatteri Mamia Companysta.
Mamia alkoi lapsena tanssimaan balettia Seija Simosen johdolla, jonka jälkeen hän alotti jazz- ja nykytanssin. Hän on valmistunut koreografiksi Teatterikorkeakoulusta ja teatteri-ilmaisun ohjaajaksi Stadiasta.
Andrew Garfield

| Andrew Garfield |
| --- | --- |
 Andrew Garfield vuonna 2023
Henkilötiedot
Koko nimi:  Andrew Russell Garfield
Syntynyt: 20. elokuuta 1983 (ikä 41) Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat
Ammatti:  näyttelijä
Näyttelijä
Aktiivisena:  2004–
Merkittävät roolit:   Peter Parker (Hämähäkkimies) 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Andrew Russell Garfield (s. 20. elokuuta 1983 Los Angeles, Kalifornia) on englantilais-yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on esiintynyt elokuvissa, televisiossa ja teatterissa.
Nuoruus

Garfield syntyi keskiluokkaiseen juutalaisperheeseen Los Angelesissa vuonna 1983. Hänen Englannissa kasvaneen puolanjuutalaisen isoisänsä alkuperäinen sukunimi oli Garfinkel. Garfieldillä on isoveli. Perhe muutti Epsomiin Englantiin, kun Garfield oli vielä lapsi.
Ura

Garfield näytteli Englannissa nuorten teatteriryhmässä ja valmistui Royal Central School of Speech and Drama -koulusta Lontoossa vuonna 2004. Hän voitti samana vuonna Manchester Evening Newsin uuden tulokkaan palkinnon roolistaan näytelmässä Kes. Vuonna 2006 hänelle myönnettiin arvostettu Evening Standardin teatteripalkinto.
Garfieldin ensimmäinen televisiorooli oli brittiläisessä teinisarjassa Sugar Rush (2005). Vuonna 2007 Garfield vieraili tieteissarjassa Doctor Who ja esitti vankilasta vapautuvaa murhaajaa elokuvassa Boy A, josta hän sai parhaan näyttelijän Bafta-palkinnon. Samana vuonna hän näytteli ensimmäisessä Hollywood-elokuvassaan Lions for Lambs. Sitä seurasivat Kuningattaren sisar (2008), The Imaginarium of Doctor Parnassus (2009) ja Ole luonani aina (2010). Samaan aikaan Garfield näytteli televisiosarjassa Red Riding. Hän sai BAFTA- ja Golden Globe -ehdokkuudet Eduardo Saverinin roolista elokuvassa The Social Network (2010).
Garfield näytteli pääosaa Marvel-elokuvissa The Amazing Spider-Man (2012) ja The Amazing Spider-Man 2 (2014). Kolmannessa hämähäkkimieselokuvassaan Spider-Man: No Way Home hän esiintyi vuonna 2021.
Garfield sai parhaan miespääosan Oscar- ja Golden Globe -ehdokkuudet Desmond Dossin roolista Mel Gibsonin sotaelokuvassa Hacksaw Ridge – aseeton sotilas (2016). Garfield näytteli jesuiittamunkkia Martin Scorsesen ohjaamassa elokuvassa Silence (2016) sekä halvaantunutta miestä elokuvassa Breathe (2017).
Garfield näytteli 2010-luvulla edelleen myös teatterissa. Hän teki Broadway-ensiesiintymisenä Biff Lomanin roolissa vuoden 2012 näytelmässä Kauppamatkustajan kuolema. Vuonna 2017 Garfield näytteli Lontoossa Angels in America -näytelmässä, josta hänelle myönnettiin Tony-palkinto.
Garfieldin elokuvia 2020-luvulla ovat olleet sosiaalisen median vaikuttajana elokuvassa Mainstream (2020), televisioevankelista Jim Bakkerina elokuvassa The Eyes of Tammy Faye (2021) sekä näytelmäkirjailija ja säveltäjä Jonathan Larsonina elokuvassa Tick, Tick… Boom! (2021), josta hän sai Oscar-ehdokkuuden.
Yksityiselämä

Garfield pitää yksityiselämänsä poissa julkisuudesta. Hän on tapaillut näyttelijä Emma Stonea 2010-luvulla ja malli Alyssa Milleriä vuosina 2021–2022.
Filmografia

| Elokuvat> Vuosi | Elokuvat> Suomenkielinen nimi | Elokuvat> Alkuperäinen nimi | Elokuvat> Rooli |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | Boy A | Boy A | Jack Burridge |
| 2007 | Lions for Lambs | Lions for Lambs | Todd Hayes |
| 2008 | Kuningattaren sisar | The Other Boleyn Girl | Francis Weston |
| 2009 | Red Riding 1974: Tappajan jäljillä | Red Riding: In the Year of Our Lord 1974 | Eddie Dunford |
| 2009 | Red Riding 1983: Maasta sinä olet tullut | Red Riding: In the Year of Our Lord 1983 | Eddie Dunford |
| 2009 | Red Riding: In the Year of Our Lord 1980 | Red Riding: In the Year of Our Lord 1980 | Eddie Dunford |
| 2009 | The Imaginarium of Doctor Parnassus | The Imaginarium of Doctor Parnassus | Anton |
| 2010 | Ole luonani aina | Never Let Me Go | Tommy |
| 2010 | The Social Network | The Social Network | Eduardo Saverin |
| 2010 | I’m Here | I’m Here | Sheldon |
| 2012 | The Amazing Spider-Man | The Amazing Spider-Man | Peter Parker / Hämähäkkimies |
| 2014 | The Amazing Spider-Man 2 | The Amazing Spider-Man 2 | Peter Parker / Hämähäkkimies |
| 2016 | Hacksaw Ridge – aseeton sotilas | Hacksaw Ridge | Desmond Doss |
| 2016 | Silence | Silence | Sebastião Rodrigues |
| 2017 | Breathe | Breathe | Robin Cavendish |
| 2018 | Under the Silver Lake |  | Sam |
| 2020 | Mainstream | Mainstream | Link |
| 2021 | The Eyes of Tammy Faye | The Eyes of Tammy Faye | Jim Bakker |
| 2021 | Spider-Man: No Way Home | Spider-Man: No Way Home | vaihtoehtoinen Peter Parker / Hämähäkkimies |
| 2021 | Tick, Tick... Boom! | Tick, Tick... Boom! | Jonathan Larson |
| 2024 | We Live in Time | We Live in Time | Tobias Durand |
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Andrew Garfield Wikimedia Commonsissa
Andrew Garfield Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Andrew Garfield Elonetissä.
André Kuipers

| André Kuipers |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 5. lokakuuta 1958 (ikä 66) Amsterdam, Alankomaat
Kansalaisuus:  alankomaalainen
Ammatti:  lääkäri
Ura
Tyyppi:  ESA:n astronautti
Lennot

:  Sojuz TMA-4
 
:  Sojuz TMA-3
 
Sojuz TMA-03M:  Sojuz TMA-03M
 
:  Retkikunta 30
 
:  Retkikunta 31
 
André Kuipers  kuuntele ääntämys (ohje) (s. 5. lokakuuta 1958) on alankomaalainen lääkäri ja Euroopan avaruusjärjestö ESA:n avaruuslentäjä.
Kuipersista tuli virallisesti toinen alankomaalainen ja kolmas alankomaalaissyntyinen astronautti lennon Sojuz TMA-4 laukaisun myötä 19. huhtikuuta 2004. Kuipers palasi Maahan 11 päivää myöhemmin lennolla Sojuz TMA-3.
Kuipers palasi ensimmäisenä alankomaalaisena astronauttina avaruuteen. Hänet valittiin Kansainvälisen avaruusaseman (ISS) retkikuntien 30 ja 31 miehistöön. Hänet laukaistiin avaruuteen 21. joulukuuta 2011 lennolla Sojuz TMA-03M. Lennon nimi oli PromISSe. Hän palasi Maahan 1. heinäkuuta 2012.
Kuipers valmistui lääketieteen tohtoriksi (MD) Amsterdamin yliopistosta vuonna 1987. Kuipersin teini-ikäinen unelma astronautin työstä toteutui vuonna 1998 kun hänet valittiin Euroopan astronauttijoukkoihin. Hän on naimisissa ja hänellä on kolme tytärtä ja poika.
Kuipers lähti ns. DELTA-lennolle (Dutch Expedition for Life Science, Technology and Atmospheric Resarch) avaruuteen 19. huhtikuuta 2004 lennolla Sojuz TMA-4. Hän suoritti 21 koetta avaruusasemalla: fysiologisia, biologisia, mikrobiologisia, lääketieteellisiä, teknologian kehittämiseen, fysiikkaan ja maapallon tarkkailuun liittyviä. Ehkä kuuluisin koe liittyi kasvien kasvuun: Seeds in Space. Kuipers vertaili alankomaalaisten ala-asteen oppilaiden avustuksella kasvien kasvua kiertoradalla ja Maassa.
Kuipers (2. oikealta) ISS:n Destiny-laboratoriomoduulissa miehistönvaihtoeseremoniassa komennon vaihtuessa Retkikunnalta 8 Retkikunnalle 9 26. huhtikuuta 2004.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
ESA: André Kuipers (englanniksi)
Spacefacts: André Kuipers (englanniksi)
André Kuipers Twitterissä
André Kuipersin PromISSe-lennon ESAn sivut
PromISSe-lennon ESAn blogi
PromISSe-lennon André Kuipersin blogi
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:André Kuipers
Käännös suomeksi
Peikko Group

| Peikko Group Oy |
| --- | --- |
Tunnuslause:  Nopeampi, turvallisempi ja vastuullisempi tapa suunnitella ja rakentaa
Yritysmuoto:  Osakeyhtiö
Perustettu:  1965 Teräspeikko (Lahti, Suomi)
Perustaja:  Jalo Paananen
Toimitusjohtaja:  Topi Paananen
Kotipaikka:  Lahti
Toimiala:  Rakennusteollisuus, metallituotteiden valmistus
Tuotteet:  Betonirakentamisen liitososat, liittorakenteet, betonilattiatuotteet, tuulivoimalaperustukset
Liikevaihto:  262 miljoonaa € (2023)
Henkilöstö:  yli 2 000 (2021)
Tytäryhtiöt:  Peikko Finland Oy ja yli 30 tytäryhtiötä ympäri maailmaa
Kotisivu:  www.peikko.com
Infobox OKNimi-testi OK: 
Peikko Group Oy on suomalainen betonirakenteiden liitososiin ja liittorakenteisiin eikoistunut perheyritys, joka on perustettu 1965. Yhtiön pääkonttori ja Suomen tehtaat sijaitsevat Lahdessa. Peikko Group koostuu emoyrityksen Peikko Group Oy:n lisäksi yli 30 tytäryhtiöstä ja sertifioitua tuotantotoimintaa 12 maassa ympäri maailmaa. Peikko Groupin liikevaihto vuonna 2023 on 262 miljoonaa euroa, ja yritys työllistää yli 2 000 henkilöä. Peikko Group on perheomisteinen ja -johtoinen yritys, jonka toimitusjohtajana toimii Topi Paananen.
Suomen toiminnoista vastaa tytäryhtiö Peikko Finland Oy, joka työllistää noin 300 henkilöä. Peikko Finland Oy:n toimitusjohtaja on Esa Rusila.
Tuotteet

Peikko on betonirakenteiden liitososiin ja liittorakenteisiin erikoistunut yritys. Lisäksi yhtiö palvelee rakennesuunnittelijoita erilaisilla työkaluilla, esimerkiksi suunnitteluohjelmistoilla ja suunnittelukomponenteilla erilaisiin suunnitteluohjelmiin.
Historia

Yrityksen perusti vuonna 1965 Jalo Paananen Teräspeikko-nimellä. Nimi lyheni Peikoksi vuonna 2005 kansainvälisen liiketoiminnan merkityksen kasvettua. Yhtiön ensimmäinen tuote oli sandwich-elementtien ulko- ja sisäkuoren toisiinsa liittävä diagonaaliansas, joka oli alan ensimmäinen teollisesti valmistettu tuote.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Peikko Group Wikimedia Commonsissa
DELTABEAM®-liittopalkkeja tehtaalla Lahdessa.