stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Curium
Kemialliset ominaisuudet ja yhdisteet

Curiumionit esiintyvät liuoksissa lähes yksinomaan hapetusluvulla +III. Hapetusluvun +IV yhdisteitä ovat vain muutamat kiinteät aineet, kuten oksidi CmO2 ja fluoridi CmF4. Liuoksissa curium(IV) voi esiintyä vain erittäin hapettavissa olosuhteissa, ja se pelkistyy helposti curium(III):ksi radiolyysillä tai jo pelkän veden vaikutuksesta. Liuoksissa curium(III)-ionit ovat värittömiä tai heikosti vihertäviä, kun taas +IV-ionit ovat kellertäviä. Kokeelliset havainnot suuremmista hapetusluvuista kuin +IV ovat hyvin vähäisiä. Curiumin kemiallinen käyttäytyminen poikkeaa toriumista ja uraanista, mutta muistuttaa amerikiumia ja useita lantanoideja. Sen läheisin lantanoidianalogi on gadolinium. Curiumionit ovat Lewisin happoja ja muodostavat ioniluonteisia sidoksia.
Curium esiintyy usein oksideinaan. Mustaa curium(IV)oksidia CmO2 syntyy curiumin hapettuessa ilman vaikutuksesta. Valkoista curium(III)oksidia Cm2O3 (sulamispiste 2270±25 °C) on valmistettu hajottamalla 244CmO2:ta 600 °C lämpötilassa ja alhaisessa paineessa. Myös harvinaisempi CmO on olemassa.
Curiumin halideista tunnetaan hapetusluvun +III yhdisteet CmF3, CmCl3, CmBr3 ja CmI3 sekä +IV hapetusluvun CmF4 ja useita muita monimutkaisempia fluorideja. Halideista CmF4 on väriltään ruskeaa, muut valkoisia. Curiumfluoridin CmF3 sulamispiste on 1 406 °C, curiumkloridin CmCl3 695 °C ja curiumbromidin CmBr3 625 °C.
Curiumoksykloridia CmOCl saadaan, kun curiumkloridi CmCl3 tai oksidi Cm2O3 reagoi vesihöyryn kanssa 500–600 °C lämpötilassa. Myös ruskea oksysulfaatti Cm2O2SO4 on olemassa, samoin kuin oksysulfidi Cm2O2S, jota saadaan kun oksysulfaattia kuumennetaan 800 °C lämpötilaan vedyn ja argonin seoksessa.
Curiumin hydridit tunnetaan huonosti. Curiumdihydridiä CmH2 valmistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1970 244Cm-metallin reagoidessa vedyn kanssa 200–250 °C lämpötilassa. Myös kiderakenteeltaan trigonaalinen curiumtrihydridi CmH3 tunnetaan.
Curium muodostaa binäärisiä yhdisteitä typen, fosforin, arseenin ja antimonin kanssa, kun nämä reagoivat curiumhydridin kanssa. Myös curiumhydroksidi Cm(OH)3, curiumnitraatti Cm(NO3)3 ja kidevedellinen curiumoksalaatti Cm2(C2O4)3·10H2O tunnetaan. Curiumin karbidista ei ole havaintoa mutta piin kanssa curium muodostaa yhdisteet CmSi, CmSi2, Cm2Si3 ja Cm5Si3.
Metallista curiumia voidaan valmistaa pelkistämällä curiumfluoridia CmF3 bariumilla tai litiumilla yli 1 300 °C lämpötilassa. Toinen tapa on pelkistää curiumoksidia magnesiumilla magnesium-sinkki seoksen sulatteessa.
Isotoopit

Curiumista tunnetaan ainakin 20 isotooppia, joiden massaluvut ovat välillä 233–252. Kaikki ovat radioaktiivisia. Ainoastaan isotooppeja 242Cm, 244Cm, ja 248Cm voidaan tuottaa niin suuria määriä, että niitä voidaan käyttää kemian tutkimukseen. Lisäksi curiumilla on vähintään seitsemän isomeeria.
| Isotooppi | Puoliintumisaika | Hajoamistyyppi | Reaktio jolla tuotetaan |
| --- | --- | --- | --- |
| 233Cm | 27±10 s | α (20±10 %), β+ (80±10 %) |  |
| 234Cm | 52±9 s | β+ (≈71 %), α (≈27 %), SF (≈2 %) |  |
| 235Cm | 5# min | β+ ?, α ? |  |
| 236Cm | 6,8±0,8 min | β+ (82±2 %), α (18±2 %), SF (<0,1 %) |  |
| 237Cm | 20# min | β+ ? α (1,8 %) | 237Np(6Li,6n) |
| 238Cm | 2,2±0,4 h | EC (<90 %), α (3,84 %), SF (0,048 %) | 239Pu(α,5n) |
| 239Cm | 2,5±0,4 h | EC | 239Pu(α,4n) |
| 240Cm | 27 d (α) 1,9·106 a (SF) | α, SF | 239Pu(α,3n) |
| 241Cm | 32,8 d | EC (99,0 %), α (1,0 %) | 239Pu(α,2n) |
| 242Cm | 162,8 d (α) 7,0·106 a (SF) | α, SF | 239Pu(α,n) 242Am tytärydin |
| 243Cm | 29,1 a | α (99,76 %), EC (0,24 %) | 242Cm(n,γ) |
| 244Cm | 18,10 a (α) 2,3·107 a (SF) | α, SF | useita neutronisieppauksia 244Am tytärydin |
| 245Cm | 8 250 a | α | useita neutronisieppauksia |
| 246Cm | 4 706 a (α) 1,8·107 a (SF) | α, SF | useita neutronisieppauksia |
| 247Cm | 1,56·107 a | α | useita neutronisieppauksia |
| 247mCm | 26,3 µs | IT |  |
| 248Cm | 3,48·105 a | α (91,61 %), SF (8,39 %) | useita neutronisieppauksia |
| 249Cm | 64,15 min | β- | 248Cm(n,γ) |
| 249mCm | 23 µs | α |  |
| 250Cm | 8 300# a | SF (≈74 %), α (≈18 %), β- (≈8 %) | useita neutronisieppauksia |
| 251Cm | 16,8 min | β- | 250Cm(n,γ) |
| 252Cm | 1# min (<2d) | β- |  |
Lähde:
Isotoopit > Kriittinen massa

Curiumin isotoopeille on kirjallisuudessa esitetty varsin pieniä kriittisiä massoja:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Isotooppi | 242Cm | 243Cm | 244Cm | 245Cm | 246Cm | 247Cm | 248Cm | 250Cm |
| kriittinen massa, kg | 25 | 7,5 | 33 | 6,8 | 39 | 7 | 40,4 | 23,5 |
Taulukossa on curiumin isotooppien kriittisiä massoja pallomaiselle kappaleelle, ilman neutronimoderaattoria tai -heijastinta. Metallisella heijastimella (30 cm terästä), parittomien isotooppien kriittiset massat ovat noin 3–4 kg. Kun heijastimena on vesi (paksuus ~20–30 cm), kriittinen massa voi olla niinkin pieni kuin 59 grammaa 245Cm:lle, 155 grammaa 243Cm:lle ja 1 550 grammaa 247Cm isotoopille. Jos 245Cm- ja 247Cm-isotoopeilla on todellakin näin pieni kriittinen massa, niitä voitaisiin teoriassa käyttää kannettavissa ydinaseissa plutoniumin tai uraanin sijasta, mutta tällaisista ei ole julkista tietoa saatavilla. 243Cm ei sovellu ydinaseeseen, koska sillä on lyhyt puoliintumisaika ja sen voimakas α-säteily aiheuttaa ylikuumenemista. Näissä luvuissa on kuitenkin merkittävää epätarkkuutta. Kriittisten massojen virherajat ovat yleensä noin 20 %. Joissakin tutkimuksissa on 242Cm- ja 246Cm-nuklidien kriittisiksi massoiksi arvioitu 371 kg ja 70,1 kg.
Käyttö

Vaikka curiumia voitaisiin teoriassa käyttää ydinpolttoaineena, niin ei kuitenkaan tehdä sen huonon saatavuuden ja korkean hinnan takia. Curiumin isotooppeja 242Cm ja 244Cm on tutkittu käytettäviksi kannettavana energianlähteenä avaruustekniikassa ja lääketieteessä, koska ne voivat synnyttää lämpöenergiaa peräti 122 wattia (242Cm) ja 2,8 wattia (244Cm) grammaa kohti. Isotooppi 243Cm, jonka puoliintumisaika on noin 30 vuotta, voisi myös soveltua tähän, sillä se tuottaa lämpöä ~1,6 W/g, mutta sen hajoamistuotteet säteilevät voimakasta beeta- ja gammasäteilyä. Eniten lämpöä tuottavan 242Cm-isotoopin haitta taas on korkea hinta, noin 2 000 Yhdysvaltain dollaria grammaa kohden, minkä takia sitä ei ole tähän tarkoitukseen juurikaan käytetty. Vaikka 244Cm on α-säteilijä, se hajoaa myös spontaanilla fissiolla tuottaen suuren määrän neutroneita ja gammasäteilyä. Verrattuna 238Pu-isotooppia käyttävään radioisotooppiseen termosähkögeneraattoriin, 244Cm emittoi 500 kertaisesti neutroneja ja sen gammasäteily vaatii 20 kertaa paksumman säteilysuojauksen (noin 2 tuumaa lyijyä 1 kW voimanlähteelle, verrattuna 0,1 tuumaa vastaavalle 238Pu-paristolle). Säteilyltä suojaaminen sekä curiumin kalleus ja valmistamisen hankaluus rajoittavat sen käyttöä voimanlähteenä.
Lupaavin sovellus 242Cm-isotoopille on tuottaa siitä plutoniumin isotooppia 238Pu, joka soveltuu paremmin ydinparistoihin. 238Pu:ta on käytetty jopa sydämentahdistimien voimanlähteenä. Curiumia pommittamalla voidaan tuottaa myös sitä raskaampia alkuaineita. Esimerkiksi törmäyttämällä 248Cm kohtiota hapella tai magnesiumilla voidaan tuottaa transaktinoidi seaborgiumin isotooppia (265Sg) tai hassiumia (269Hs ja 270Hs).
Curiumia on käytetty alfahiukkasten lähteenä avaruusluotainten röntgenspektrometreissä ainakin Sojourner-, Spirit-, Opportunity- ja Curiosity-Mars-mönkijöissä ja komeetta 67P/Tšurjumov–Gerasimenkolle laskeutuneessa Philae-sondissa.
Curium ympäristössä

Curiumia ei esiinny luonnossa maapallolla, muuta kuin ihmisen toiminnan seurauksena. Maailmankaikkeudessa curiumia syntyy supernovien r-prosessissa ja pienemmissä "kilonovissa" neutronitähtien sulautuessa yhteen. On todisteita että curiumia oli maapallolla aurinkokunnan syntyessä, mutta koska aikaa on kulunut jo noin 290 curiumin pitkäikäisimmän isotoopin 247Cm puoliintumisaikaa, kaikki olemassa ollut curium on jo hajonnut.
Isotooppi 242Cm on merkittävä transuraani ydinaseen tai ydinonnettomuuden aiheuttamassa radioaktiivisessa laskeumassa. Koska sen puoliintumisaika on vain 163 päivää, se kuitenkin häviää jo muutamassa vuodessa. Tästä johtuen maapallolla ei ole enää tätä nuklidia ydinkokeiden tai Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuuden jäljiltä. Ydinlaskeumassa on myös pysyvämpää isotooppia 244Cm, mutta sen määrät ovat vähäisiä.
Curiumia on käytetyssä ydinpolttoaineessa, jossa sen pitkäikäisemmät isotoopit 245Cm ja 246Cm (puoliintumisajat tuhansia vuosia) osaltaan vaikeuttavat ydinjätteen loppusijoitusta.
Ympäristössä curium ei liukene juurikaan veteen, mutta kiinnittyy tiukasti maaperän hiukkasiin.
Haitallisuus

Kaikki curiumin isotoopit, etenkin alfahajoavat isotoopit, joiden puoliintumisaika on lyhyt, ovat vaarallisia organismeille elimistöön päästessään. 243Cm, 245Cm, 247Cm ja 250Cm on luokiteltu myös ulkoisesti vaarallisiksi ihmisille. Lisäksi jotkut curiumin hajoamistuotteet ovat vaarallisia korkean beeta- tai gammasäteilynsä vuoksi. Laboratoriossa kaikki makroskooppisten määrien käsittely tehdään aina eristetyssä kaapissa.
Curiumia on helpompi saada elimistöön hengittämällä kuin suun kautta nautittuna, koska vain 0,05 % ruuan mukana tulleesta curiumista jää elimistöön. Noin 45 % curiumista, joka on päässyt verenkiertoon, kerääntyy maksaan, 45 % jää luihin ja lopuista 10 %:sta suurin osa poistuu ulosteen mukana. Biologinen puoliintumisaika luustossa on 50 vuotta, maksassa 20 vuotta. Elimistössä curium aiheuttaa syöpää.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
PubChem: Curium (englanniksi)
Periodictable: Curium (englanniksi)
Mindat: The Mineralogy of Curium (englanniksi)
The Royal Society of Chemistry (RSC): Curium (englanniksi)
Luettelo curiumin isotoopeista The Isotopes Project Home Page (englanniksi)
| --- | --- |
Auktoriteettitunnisteet: Kansalliset :  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Japani 
Curiumin α-muodon kiderakenne, heksagonaalinen tiivispakkaus.
Mars Exploration Rover Spirit -tutkimusmönkijän alfahiukkasröntgenspektrometri.
D

D (d) on latinalaisten ja myös suomen aakkosten neljäs kirjain. Kirjaimen nimi on suomen kielessä dee ja äännearvo [d].
Kreikkalaisessa kirjaimistossa latinalaista D-kirjainta vastaa delta (Δ, δ), kyrillisessä kirjaimistossa puolestaan Д (д).
Historiaa

D-kirjain on kehittynyt kreikan kirjaimesta delta (Δ). Sen taustalla on foinikialaisen kirjaimiston samalla tavoin kolmionmuotoinen kirjain dalet.
Kreikan kirjoitusta lainatessaan etruskit jättivät Δ:n – samoin kuin Β:n (beeta) – pois, koska etruskin kielessä ei esiintynyt soinnillisia klusiileja [b d g]. Kreikkalaisissa lainasanoissa nämä äänteet korvattiin niin ääntämyksessä kuin kirjoituksessakin vastaavilla soinnittomilla klusiileilla k, t ja p. Latinan ja faliskin kirjoitusjärjestelmissä D kuitenkin esiintyi alusta saakka, ja sen muoto oli varhaisvaiheista saakka pikemmin pyöreälinjainen kuin deltan tavoin kolmikulmainen, mille oli malleja etenkin kreikkalaisen kirjoituksen läntisissä muunnelmissa.
D suomen kielessä > D:n esiintyminen suomen sanoissa

D ei ole alkujaan kuulunut suomen kielen äännerakenteeseen. Nykyisessä suomen yleiskielessä d esiintyy omakielisissä sanoissa sanan sisällä, lainasanoissa myös sanan alussa.
Useimmista suomen murteista d puuttuu. Toisaalta niissä hyvin harvoissa suomen murteissa, joissa d esiintyy, se voi, toisin kuin yleiskielessä, esiintyä myös geminaattana (dd). Suomen murrekirjan näytteissä d esiintyy Ahlaisten ja Merikarvian puheessa, varhaisesta ruotsin vaikutuksesta johtuen.
Tavallisimmin d esiintyy t:tä vastaavana heikkona asteena astevaihtelun yhteydessä (esimerkiksi: äiti - äidin, sade - sateen, kaataa - kaadan, lähteä - lähden). Lisäksi se esiintyy joidenkin verbien infinitiivien päätteissä (esimerkiksi tehdä, viedä, tuoda) sekä nominien monikon genetiivin päätteessä (esimerkiksi maiden, meidän, teidän). On myös sanoja, joissa se esiintyy kaikissa taivutusmuodoissa (odottaa, sydän, vadelma).
Monissa uudehkoissa lainasanoissa d esiintyy sanan alussakin, esimerkiksi demokratia, dosentti. Vanhemmissa lainasanoissa se on säännöllisesti korvattu t:llä, esimerkiksi tanssi (dans). Sama koskee sanaa tohtori (doctor). Vaikka tohtori ja dosentti onkin johdettu samasta latinan sanasta, ne alkavat suomessa kielihistoriallisista syistä eri kirjaimella.
D suomen kielessä > D:n ääntyminen nykysuomessa

D-kirjain ääntyy suomen yleiskielessä, samoin kuin monessa muussakin kielessä, soinnillisena alveolaarisena klusiilina, jonka kansainvälinen foneettinen merkki on [d]. Olennaisin ero d- ja t-äänteiden välillä on se, että t on enimmäkseen soinniton (suomessa kuitenkin mahdollisesti alustaan ja lopustaan aivan lyhyen matkaa soinnillinen) mutta d koko matkaltaan selvästi soinnillinen. Suomen nykyisen yleiskielen d (samoin kuin ruotsin d) eroaa kuitenkin t:stä myös siten, että sitä äännettäessä kielenkärki on hieman kauempana yläetuhampaista kuin t:tä äännettäessä.
Nykyisessä puhekielessä yleiskielen d ääntyy usealla eri tavalla. Se ääntyy usein d:nä, mutta se voi myös kadota (lähden > lähen) tai muuttua j:ksi (meidän > meijän). Itä- ja Pohjois-Suomessa d:tä käytetään vähemmän kuin Länsi- ja Etelä-Suomessa. Myös r voi ääntyä d:n sijasta, mutta tämä on alueellisesti leimaavaa. Murteista tunnetaan myös muita tapauksia (mm. l). Näistä lähemmin seuraavassa kappaleessa.
D suomen kielessä > Suomen kielen d:n historiaa

Aikoinaan suomen kielessä on nykyisen d-äänteen paikalla t:n astevaihteluparina ollut soinnillinen spiranttiäänne ð. Se oli samanlainen soinnillinen äänne, joka englannin kielessä kirjoitetaan th (esimerkiksi sanoissa the ja this).  Tämä äänne esiintyi laajalti ainakin Länsi-Suomessa vielä Mikael Agricolan aikana 1500-luvulla. Agricola merkitsi ð-äänteen yleensä d tai dh (esimerkiksi meiden tai meidhen 'meidän'). Vuoden 1642 Raamatussa kirjoitustavaksi vakiinnutettiin d.
D-kirjainta käytettiin vanhassa kirjasuomessa merkitsemään ð:n lisäksi myös muita äänteitä. D-kirjain saattoi merkitä t-äännettä joko yksinään tai mm. yhdistelmissä ld, nd, dh, dt (waldacunda 'valtakunta'). Yhdistelmä dz puolestaan merkitsi kaksoiskonttia, soinnitonta spiranttiäännettä θθ. Myöhemmin näistä kirjoitustavoista luovuttiin.
Sittemmin ð-äänne hävisi useimmista suomen murteista. Itämurteissa se on tavallisesti kadonnut eikä korvautunut millään. Useimmissa länsimurteissa se on muuttunut r:ksi tai l:ksi. 1900-luvulla r-äänne työnsi hämäläismurteissa l-äännettä tieltään yleiskielen d:n vastineena. Muutamilla harvoilla paikkakunnilla ruotsinkielisten alueiden läheisyydessä soinnillinen dentaalispirantti muuttui ruotsin kielen vaikutuksesta d:ksi. Vain pienellä alueella Satakunnassa alkuperäinen ð esiintyi paikoitellen vielä 1900-luvulla.
Kun ð-äänne alkoi käydä suomalaisille täysin vieraaksi, alkoi jo 1700-luvulla yleistyä tapa lausua d-kirjain kirjoitettua tekstiä luettaessa nykyisellä tavalla, samoin kuin ruotsissa. Osittain muutos johtui siitä, että ruotsinkielinen yläluokka alkoi opetella suomea. Sen ääntämys ja kirjoitustapakin tuli kuitenkin 1800-luvulla murteiden taistelun aikana yleiseksi kiistanaiheeksi, ja useat itäsuomalaiset kirjailijat ehdottivat sen poistamista kokonaan. Lopulta d kuitenkin päätettiin säilyttää. Yleiskielessä se oli lausuttava d. Kun äänne kuitenkin oli useimmille suomalaisille vieras, jouduttiin sen ääntämistä vielä pitkään 1900-luvulla kansakouluissa erityisesti harjoittelemaan. Kun kaikki eivät sitä kuitenkaan oppineet, jotkut korvasivat d:n sitä muistuttavalla t:llä (kahdeksan > kahteksan), mikä kuulijan korvaan usein kuulosti todella alkeelliselta, kun taas d:n jättäminen itäsuomalaiseen tapaan pois korvaamatta millään (kaheksan) kuulosti vain hieman huolimattomalta. Esimerkiksi SMP:n "kansanetustaja" Eino Poutiainen joutui d:n t:nä ääntämisen vaikutuksesta yleisen pilanteon kohteeksi 1970-luvulla. Uuno Turhapuro -elokuvissa Uuno Turhapuro ääntää d:n t:nä.
Nykyisin, osittain radion ja television vaikutuksesta, useimmat lapset oppivat d:n jo kauan ennen kouluikää eikä se enää tuota vaikeuksia. Kuitenkin sen poisjättäminen itämurteiden tapaan on nykyisessäkin puhekielessä yleistä varsinkin eräissä tavallisimmissa sanoissa (lähetään = lähdetään, kaheksan = kahdeksan).
D muissa kielissä

Useimmissa eurooppalaisissa kielissä d-kirjaimella on äännearvo d.
Muita esitystapoja

Morseaakkosissa D merkitään: -..
Radioaakkosissa D on suomalaisen standardin mukaan Daavid ja NATO-standardin mukaan Delta
Pistekirjoituksessa (Braille) D merkitään:
Tietokoneissa D koodataan eri merkistöissä seuraavasti:
|  | D | d |
| --- | --- | --- |
| ASCII | 68 | 100 |
| Unicode | U+0044 | U+0064 |
D-kirjaimen merkityksiä > Pienen d:n merkityksiä

SI-järjestelmässä
d (desi-) on kymmenesosaa merkitsevä etuliite.
d on ajan lisäyksikkönä vuorokausi.
d on matematiikassa derivointioperaattori.
d on geometriassa usein halkaisijaa tarkoittava muuttuja.
D-kirjaimen merkityksiä > Ison D:n merkityksiä

D on kemiassa deuteriumin, vedyn isotoopin symboli.
D on elektroniikassa eräs paristokoko.
D on heksadesimaaliluku, joka tarkoittaa lukua kolmetoista.
D on musiikissa C-duuriasteikon toinen sävel.
D ajoneuvon kansallisuustunnuksena tarkoittaa Saksaa.
D on roomalainen numero 500.
D on sähköopissa sähkövuon tiheyden symboli.
D voi nettislangissa tarkoittaa :D (leveä hymy).
D on eräs rintaliivien kuppikoko.
D tarkoittaa kalentereissa usein joulukuuta.
D. tai d on kunnianimityksen Don lyhenne.
D:tä käytetään myös Franz Schubertin teosten ”opusnumerona” (esimerkiksi Keskeneräinen sinfonia D. 759); luettelon on kirjoittanut Otto Erich Deutsch.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta D Wikimedia Commonsissa
Aadam

| Aadam> אָדָם‎ |
| --- | --- |
 Aadam Michelangelon freskossa Aatamin luominen.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1 Anno Mundi Eedenin puutarha
Puoliso:  Eeva
Lapset:   Kain  Abel  Set 
Aadam eli Aatami (hepr. ‏אָדָם‎, Adam, ’ihminen’, ’ihmiskunta’; arab. آدم‎, ’Ādam, ’punainen’, ’maa’) oli Raamatun ja Koraanin mukaan ensimmäinen ihminen ja kaikkien ihmisten kantaisä, jonka Jumala loi omaksi kuvakseen maan tomusta. Sekä vuoden 1992 että 1933/38 käännöksissä nimestä on käytetty muotoa Aadam, vuoden 1642 käännöksessä taas muotoa Adam. Muualla kuin Raamatussa Aadamia on kutsuttu usein suomennetulla nimellä Aatami.
Uskonnolliset näkemykset > Aadam Raamatussa

Luomisen jälkeen Jumala asetti Aadamin viljelemään ja varjelemaan Eedenin puutarhaa ja vei kaikki villieläimet Aadamin nimettäväksi. Jumala loi Aadamin kylkiluusta hänelle vaimon, Eevan ja he saivat vapaasti syödä kaikista puutarhan puista, mutta paratiisin keskellä sijaitsevasta  hyvän ja pahan tiedon puusta he eivät saaneet syödä, sillä se johtaisi kuolemaan.
Käärme kertoi kuitenkin Eevalle, ettei kielletyn hedelmän syöminen johtaisi kuolemaan, vaan tekisi syöjästä Jumalan kaltaisen ja antaisi tiedon hyvästä ja pahasta. Eeva söi hedelmää ja antoi myös Aadamille, joka myös söi. Kun Jumala kysyi miksi Aadam häpesi alastomuuttaan, Aadam puolustautui sanomalla, että Eeva antoi hedelmän hänelle. Eeva puolestaan syytti käärmettä. Jumala ajoi Aadamin ulos Eedenistä viljelemättömään maahan, jossa kasvoi orjantappuroita ja ohdakkeita. Siellä hänen piti otsansa hiessä hankkia leipänsä.
Aadam sai karkotuksen jälkeen useita poikia ja tyttäriä, joista Raamatussa mainitaan nimeltä kolme, Kain ja Abel sekä Set. Kuollessaan Aadam oli kertomuksen mukaan 930-vuotias; Setin saadessaan hän oli ollut 130-vuotias.
Uskonnolliset näkemykset > Aadam islamissa

Islamin varhainen historioitsija Ibn Sa'd kertoo islamilaisena perimätietona, että Aadam luotiin osissa savesta. Jumala loi ensin Aadamin pään, ja sen jälkeen Aadam pääsi silmillään seuraamaan muun kehon luomista. Alkoi tulla jo ilta, kun Aadamin jalat olivat vielä luomatta. Sen takia Aadam sanoi Jumalalle: "Oi yön Herra, pidä kiirettä, sillä yö lähestyy." Tähän Jumala lausui Koraaniin päätyneet sanat: "Hätäiseksi on ihminen luotu, mutta kyllä Minä näytän merkkini: älkää kiirehtikö Minua" (Koraani 21:37).  Jumala loi Aadamin ensin 15 metrin pituiseksi, jolloin hänen päänsä koski taivasta. Tällöin Jumala lyhensi hänet nykyihmisen mittaan.
Aadam kaunokirjallisuudessa

Kirjailija Johannes Linnankoski sijoitti Aadamin erääksi päähenkilöksi näytelmäänsä Ikuinen taistelu, joka on kuvitteellinen, Raamattuun pohjautuva kertomus Kainin tekemästä veljensä Aabelin murhasta ja sen seurauksista.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Aadamin sukupuu, 1.Moos 5
| n k Genesis 1 |
| --- | --- |
Jumalalliset hahmot:  Jumala / Elohim Kristinuskon käsitys  Pyhä Henki 
Luominen:  Taivas  Taivaankansi  Tehom  Yom  Luominen 
Hahmot:  Aadam ja Eeva Aadam  Eeva 
Lucas Cranach (1530): Aadam ja Eeva Eedenin puutarhassa
Albrecht Dürer, Aadam ja Eeva, 1507.
Demokritoksen ja Epikuroksen luonnonfilosofian ero

Demokritoksen ja Epikuroksen luonnonfilosofian ero (saks. Differenz der demokritischen und epikureischen Naturphilosophie) on Karl Marxin väitöskirja, joka valmistui vuonna 1841. Marx vertailee siinä teoksen nimen mukaisesti kahden antiikin kreikkalaisen filosofin, Demokritoksen ja Epikuroksen, luonnonfilosofisia näkemyksiä. Tarkastelun kohteena on erityisesti atomioppi.
Väitöskirja koostuu kahdesta osasta. Ensimmäinen osa käsittelee Demokritoksen ja Epikuroksen näkemysten välisiä suhteita yleisellä tasolla. Johdannossa Marx esittää erääksi kysymykseksi sen, miksi Aristoteleen jälkeiset koulukunnat, erityisesti epikurolaisuus ja stoalaisuus, palasivat monessa suhteessa varhaisempaan filosofiaan: luonnonfilosofiassa esisokraattiselle pohjalle (epikurolaiset Demokritoksen ja stoalaiset Herakleitoksen ajatuksiin), ja etiikassa sokraattisiin kouluihin (kyreneläiseen ja kyyniseen filosofiaan, vastaavasti).
Toinen osa puolestaan käsittelee yksityiskohtaisempia kysymyksiä, joita ovat muun muassa kysymykset atomien deklinaatiosta ja ominaisuuksista, käsitteet atomoi arkhai ja atoma stoikheia, aika, sekä meteorit.
Eräänä keskeisenä lähteenään Marx on käyttänyt Diogenes Laertioksen teosta Merkittävien filosofien elämät ja opit; muita lähteitä ovat muun muassa Plutarkhos (esim. teos Epikuroksen mukaan on mahdotonta elää edes mukavasti), Lucretius (teos Maailmankaikkeudesta) ja Cicero (teos Jumalten luonteesta).
Kirjallisuutta

Marx, Karl: Demokritoksen ja Epikuroksen luonnonfilosofian ero.  (Suomennos, johdantoluku ja selitykset: Jukka Heiskanen. SoPhi 97)  Jyväskylä, Helsinki:  Minerva, Jyväskylän yliopisto, Karl Marx -seura, 2005.  ISBN 952-5591-02-6
Aiheesta muualla

Marx, Karl: The Difference Between the Democritean and Epicurean Philosophy of Nature Karl Marx Internet Archive.  (englanniksi)
Nemo, Santeri: Tuhotun luonnon luonto ja sattuman kauppa. Kritiikki 3/2010.
Uusi Karl Marx -suomennos. Jyväskylän yliopisto. Arkistoitu 18.12.2012.
Willi Daume

Willi Daume (1982).
Willi Daume (24. toukokuuta 1913 Hückeswagen – 20. toukokuuta 1996) oli saksalainen yrittäjä ja urheilujohtaja sekä nuoruudessaan palloilulajeissa menestynyt urheilija.
Työura ja osana kansallissosialistista Saksan yhteiskuntaa

Työuransa hän teki perheensä Dortmundissa omistamassa teräsvalimossa, joka tuli Willi Daumen johdettavaksi isänsä kuoleman jälkeen 1930-luvun lopussa. Tähän aikaan hän liittyi myös Saksan kansallissosialistisen puolueen jäseneksi. Sodan aikana hän johti valimoaan, jossa työskenteli myös sotavankeja. Myöhemmin on käynyt ilmi, että hän työskenteli paikallisen SD:n infomanttina. Asian on tuonut esille Jan. C. Rode vuonna 2008 hyväksytyssä väitöskirjassa vuodelta 2010.
Viimeiset vuodet

Willi Daumen yritystoiminta päättyi konkurssiin vuonna 1993, joka johti siihen, että hän muutti asumaan Münchenin olympiakylän pieneen asuntoon viimeisiksi elinvuosikseen. Willi Daume kuoli keväällä 1996, ja hänet haudattiin kotiseudulleen Dortmundiin.
Daumen muisto

Kansainvälinen Fair Play-palkinto, joka annetaan henkilölle tai organisaatiolle, nimettiin Willy Daumen mukaan. Hänen kunniakseen nimettiin synnyinkaupungissaan Hückeswagenissa vesipuisto, Frankfurt am Mainissa vuonna 2007 järjestäytyi "Saksan olympia-akatemian Willi Daume", Münchenin olympiapuistossa on Willi Daumelle nimetty aukio, vuonna 2006 Willi Daume nimettiin Saksan urheilun Hall of Fameen.