stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Luettelo Kankaanpään julkisista taideteoksista ja muistomerkeistä
Julkisilta paikoilta poistetut ja tuhoutuneet teokset

| Teos | Aiempi sijainti | Nykyinen sijainti | Tekijä | Paljastettu | Poistettu/ tuhoutunut | Syy | Kuva | WD |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Maailmavesi | Seinämaalaus Myllymäen kevyenliikenteen alikulkutunnelissa Toivontien jatkeella, Laviantien alittavalla kevyen liikenteen väylällä, Myllymäki | maalattu päälle | Sjöholm, MinnaMinna Sjöholm | 1995 | ennen heinäkuu 2023 | Maalattu päälle ilmeisesti huonon kunnon takia. Kuvassa tunneli nykyisin. |  |  |
Teharonhiawako (mytologia)

Teharonhiawako tai Teharonhiawagon on mohawkien ja onondagojen palvoma jumala. Hänen nimensä merkitsee "hän joka pitää taivasta käsissään". Jumalalle on myös toinen nimi Oterongtongnia, joka tarkoittaa "pieni puu". Teharonhiawagon on luonut kaikki hyvät asiat, ja hän tuo terveyden ja menestyksen. Teharonhiawagon hallitsee aamua ja päivää, kun taas ilta ja yö ovat hänen vastustajansa Tawiskaronin vallassa.
Teharonhiawako oli irokeesien mytologiassa eläinten, lääkkeiden ja kukkien jumala ja Sawiskeran veli, joka tappoi äitinsä.
Pascale Bussières

Pascale Bussières
Pascale Bussières (s. 27. heinäkuuta 1968 Montréal, Québec, Kanada) on kanadalainen näyttelijä.
Suomessa Bussièresin roolisuorituksia on nähty muun muassa televisiosarjoissa Kartanon tytär (Marguerite Volant, Kanada 1996) ja Emilie (Blanche, Kanada 1993) sekä elokuvassa Roolipeli (La Répétition, 2001).
Aiheesta muualla

Pascale Bussières Internet Movie Databasessa. (englanniksi)
Kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
Epävirallinen kotisivu (Arkistoitu – Internet Archive)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Henkilöt:  Elonet 
Muut:  IdRef
Henriikka Tavi

Henriikka Tavi (s. 4. tammikuuta 1978) on suomalainen runoilija. Hän voitti vuonna 2007 Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon runokokoelmallaan Esim. Esa. Runoteosta luonnehdittiin palkintoraadin perusteissa sananveistotaiteeksi, kokeelliseksi ja leikilliseksi.
Tavi on lähtöisin Vehkalahdelta, josta hän muutti Helsinkiin ja meni Sibelius-lukioon. Ylioppilaaksi päästyään hän alkoi opiskella Helsingin yliopistossa teoreettista filosofiaa, estetiikkaa ja yleistä kirjallisuustiedettä. Hän valmistui filosofian maisteriksi vuonna 2003. Tavi on opiskellut kirjoittamista Kriittisessä korkeakoulussa.
Tavi sai kolmannesta runoteoksestaan Toivo (2011) vuoden 2011 Kalevi Jäntin palkinnon ja Yleisradion myöntämän Tanssiva karhu -runopalkinnon. Se on lokakuussa 2014 ehdolla myös Pohjoismaiden neuvoston kirjallisuuspalkinnon saajaksi.
Vuonna 2012 Tavi toteutti 12-projektin, jonka tavoitteena oli julkaista vuoden ajan joka kuukausi yksi runokokoelma. Projekti oli osa hänen Jyväskylän yliopistoon tekeillä ollutta väitöskirjaansa. Ohjaaja Lija Fischer teki runoista monitaiteellisen 12-esityssarjan, jota esitettiin vuoden mittaan.
Tavi on kuulunut runouslehti Tuli & Savun toimituskuntaan. Hän opettaa suomea ruotsinkielisessä lukiossa. Tavi on myös kääntänyt kirjallisuutta.
Teokset

Esim. Esa.  Teos, 2007.  ISBN 978-951-851-110-9
Sanakirja.  Poesia, 2010.  ISBN 978-952-480-207-9
Toivo.  Teos, 2011.  ISBN 978-951-851-328-8
Joka päivä on karkkipäivä.  Teos, 2014.  ISBN 978-951-851-422-3
Tavi, Henriikka (toim.): Kolmetoista.  Osuuskunta Poesia, 2015.  ISBN 978-952-305-010-5
Kaksitoista.  Osuuskunta Poesia, 2016.  ISBN 978-952-305-044-0
Tellervo.  Teos, 2018.  ISBN 978-951-851-823-8
Remu. Teos, 2023. ISBN 9789523633810.
Teokset > Suomennokset

Schiller, Friedrich: Naiivista ja sentimentaalisesta runoudesta.  Tutkijaliitto, 2009.  ISBN 978-952-5169-55-3
Taivassalo, Hannele Mikaela & Frölander-Ulf, Lena (kuvitus): Hämäräkirja.  Teos, 2009.  ISBN 978-951-851-255-7
Kivelä, Malin & Bondestam, Linda (kuvitus): Mainio herra Iloinen.  Teos, 2010.  ISBN 978-951-851-253-3
Sandelin, Annika & Bondestam, Linda (kuvitus): Retkuliina.  Teos, 2010.  ISBN 978-951-851-254-0
Sandelin, Annika & Bondestam, Linda (kuvitus): Retkuliina rakastuu.  Teos, 2011.  ISBN 978-951-851-416-2
Sandelin, Annika: Baudeliero ja Mette-rouva: vauvarunoja ja villejä riimejä.  Teos, 2014.  ISBN 978-951-851-576-3
Sandelin, Annika & Bondestam, Linda: Varislaulu Pohjolan lapsille.  Föreningen Luckan rf, 2021.  ISBN 978-952-68969-9-1
Palkinnot

Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinto 2007 teoksesta Esim. Esa
Kalevi Jäntin palkinto ja Tanssiva karhu -palkinto 2011 teoksesta Toivo
Aiheesta muualla

Henriikka Tavi Teoksen sivuilla (Arkistoitu – Internet Archive)
Tavin Sanakirja-teos Poesian sivuilla
Henriikka Tavin blogi 12-projektista
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Saksa  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat  Ruotsi  Alankomaat  Puola 
Taiteenala:  MusicBrainz 
Muut:  IdRef
Tattari

| Tattari |
| --- | --- |

Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Caryophyllales
Heimo::  Tatarkasvit Polygonaceae
Suku::  Viljatattaret Fagopyrum
Laji::  esculentum
Kaksiosainen nimi
 Fagopyrum esculentum  Moench 
Synonyymit
 Polygonum fagopyrum L. 
Katso myös
   Tattari Wikispeciesissä   Tattari Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Tattari eli viljatatar (Fagopyrum esculentum) on tatarkasveihin (Polygonaceae) kuuluva kasvi, jonka siemeniä käytetään ruoaksi. Se lasketaan yleensä viljaksi, vaikka se ei ole muiden viljojen lailla heinäkasvi vaan kaksisirkkainen.
Suomessa tattarin viljelyä rajoittavat hallanarkuus ja matalat 600–1 200 kilogramman hehtaarisadot.
Käyttöhistoria

Tattarin uskotaan olevan peräisin Mantšurian ja Siperian alueilta. Sen viljely aloitettiin Kiinassa viimeistään 1 000 vuotta eaa., mutta siemeniä on löydetty Japanista arkeologisilta kohteilta, jotka ovat peräisin jo ajalta 3 500–5 000 vuotta eaa. Kasvin viljely on näin todennäköisesti aloitettu jo paljon aikaisemmin.
Suomeen tattari saapui ensimmäisenä viljelykasvina jo 5 300 vuotta eaa. Muualle Eurooppaan tattari levisi vasta 1300–1400-lukujen aikana Turkin ja Venäjän kautta, tai legendojen mukaan palaavien ristiretkeläisten mukana Lähi-idästä. Eurooppalaiset tunsivat kasvin sitkeänä viljelykasvina, joka kasvoi myös paikoilla joilla muut viljat eivät kasvaneet. Amerikan mantereelle tattarin toivat hollantilaiset 1600-luvulla. Tattarin maailmanlaajuinen viljely nousi huippuunsa 1800-luvulla, mutta se on vähentynyt siitä lähtien.
Suomessa tattari oli yleinen viljelyskasvi 1700–1850, mutta myöhemmin sen viljely väheni ja loppui 1940-luvulle mennessä lähes kokonaan. Tattaria viljeltiin etenkin Itä-Suomen kaskimailla, viimeisenä viljelykierron kasvina ennen kuin poltettu metsäpohja jätettiin uudelleen metsittymään. 1990-luvulla tattarin viljely on Suomessa jälleen yleistynyt, koska tattari on gluteenitonta ja sopii siten keliaakikoille.
Viljely

Korkein paikka missä tattaria viljellään on Tiibet, tämä on myös yksi korkeimmalla sijaitsevista viljanviljelypaikoista. Suurimmat tattarin tuottajat ovat Kiina, Venäjä, Ukraina, Ranska, Puola, Brasilia, Kazakstan, Japani ja Kanada.
Tattari menestyy hyvin köyhässä, jonkin verran happamassa maaperässä, mutta maan pitää olla hyvin salaojitettu ja kohtuullisen tuore. Liiat lannoitteet, erityisesti typpi, vähentävät suuresti satoa, sillä ne kukittavat kasvia liian pitkään. Tattari kasvaa ilman lannoitteita parhaiten maassa, jossa on runsaasti kaliumia, kuten rapakivigraniitin hajoamistuotteita. Kuumemmassa ilmastossa kylvön pitää ajoittua myöhään kasvukaudelle, jotta kukinta tapahtuisi viileässä säässä. Suomessa tattari kylvetään hallojen mentyä suunnilleen kesäkuun 5. päivän jälkeen. Tattaria voi myös käyttää vihreänä lannoitteena eroosion estämiseen tai villieläinten ruokkimiseen.
Tattarin typen tarve on pieni ja se kykenee irrottamaan sitoutunutta fosforia.
Tattari ja ympäristö

Tattari on kukkivana viljelykasvina maiseman kaunistus ja arvokas meden ja elinmahdollisuuksien antaja vähenevälle pölyttäjien joukolle. Tattarin viljelyä voidaan pitää jopa ympäristötekona, sillä kasvi vaatii hyvin vähän tuotantopanoksia ja menestyy vähäravinteisilla mailla. Viljely ei lisää ravinnehuuhtoumariskiä, sillä tattarin typen tarve on pieni ja vähällä typellä kasvi saadaan myös paremmin kukkimaan ja tuottamaan pähkylöitä. Erikoista tattarissa on se, että juurieritteiden avulla kasvi irrottaa maahan sitoutunutta fosforia, ja siksi lannoitefosforin tarve on vähäinen. Ympäristöä rasittavia torjunta-aineita ei tattarille juurikaan ole kehitetty. Tattaria viljeltiin Suomessa vuonna 2006 runsaalla 600 hehtaarilla. Se on hämmästyttävän vähän, kun otetaan huomioon, miten monipuolinen viljelykasvi se on.
Käyttö

Tattarijauho valmistetaan tattarin siemenistä ja se on huomattavasti tummempaa kuin vehnäjauho, ja se tunnetaankin liioittelevasti Ranskassa nimellä ”blé noir” (’musta vehnä’). Nykyiset myllyt jauhavat myös vaaleaa tattarijauhoa. Kotioloissa tattarin kuorimiseen käytettiin Itä-Euroopassa erityisiä puisia, raudoitettuja käsikiviä. Japanissa tattarista tehdään nuudeleita (mm. soba). Koreassa tattaritärkkelyksestä tehdään hyytelöä nimeltä memilmuk.lähde?
Tattarilettuja, joita joskus nostatetaan hiivalla, syödään monissa maissa, ja ne tunnetaan blineinä Venäjällä, galetteina Ranskassa, boûketes’ina Valloniassa. Venäjällä tattarin voi sanoa olevan kansallisruokaa, ja eniten sitä käytetään pääruokien lisukkeena riisin tapaan.
Suomen perinteisillä tattarinviljelyalueilla maan kaakkoisosassa jauhosta on myös paistettu leipää, jota nimitetään tattarrieskaksi, aikoinaan Kannaksella myös tattarkollamoksi ja  tattarkakkaraksi. Kyseessä on joko pelkästä tattarijauhosta tai myös niihin sekoitetusta ohra- tai ruisjauhosta ja nykyaikana myös vehnäjauhosta piimä-vesiseokseen tehty hiivaleipä. Nykyisessä Etelä-Karjalassa ja Kannaksella tällainen leipä oli aikoinaan arvostettua, ja sitä pidettiin herkullisena. Nykyisin tattaririeska on harvinaista.
Tattarista voi tehdä puuroa kattilassa keittämällä tai uunissa. Uunipuuroon laitetaan usein silavaa tai pekonia. Keitettyä tattaria voi myös tarjota lisukkeena riisin tapaan. Oluen panossa tattaria käytetään gluteenittoman oluen panemiseen. Tattaria voidaan käyttää ohran tavoin maltaiden tekoon.
Tattarin iduissa on hieno, pähkinäinen aromi. Tattari on myös hyvä hunajakasvi, ja se tuottaa tummaa ja pehmeää hunajaa.
Suomessa tattari hyväksytään kesantokasviksi maisemapelloille ja riistapelloille.
Ravintoarvot

Tattari on niin sanottu täydellinen proteiinilähde eli se sisältää kaikkia ihmisen tarvitsemia aminohappoja.
| Täysjyvätattarin keskimääräinen vitamiini- ja kivennäisainekoostumus> .Kivennäisaineet | Täysjyvätattarin keskimääräinen vitamiini- ja kivennäisainekoostumus> .mg/100g | Täysjyvätattarin keskimääräinen vitamiini- ja kivennäisainekoostumus> . |
| --- | --- | --- |
| Kalsium | 110 |  |
| Rauta | 4 |  |
| Magnesium | 390 |  |
| Fosfori | 330 |  |
| Kalium | 450 |  |
| Kupari | 0,95 |  |
| Mangaani | 3,37 |  |
| Sinkki | 0,87 |  |
| Vitamiinit | mg/1000g |  |
| Tiamiini | 3,3 |  |
| Riboflaviini | 10,6 |  |
| Pantoteenihappo | 11 |  |
| Niasiini | 18 |  |
| Pyridoksiini | 1,5 |  |
| Tokoferoli | 40,9 |  |
Terveysvaikutukset

Tattari sisältää niin paljon nikkeliä, että jo puolen desilitran annos ylittää nikkelin turvallisen päiväsaannin ylärajan. Tattarin vihreät osat ovat myrkyllisiä ihmiselle.
Tattari sopii gluteenittomana myös keliakiasta kärsiville.
Tattarivalkuaisen on todettu vähentävän veren kolesterolia ja ylipainoa.
Aiheesta muualla

Laji.fi: Viljatattari (Fagopyrum esculentum)
Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Tattari eli viljatatar (Fagopyrum esculentum)
Luontoportti: Viljatatar (Fagopyrum esculentum)
Gluteenittoman tattarin viljely vaatii huolellisuutta ... (Arkistoitu – Internet Archive) ProAgria Pirkanmaa
Tattarin ravintoarvot (Arkistoitu – Internet Archive) Terveyden ja hyvinvoinnin laitos, Fineli - elintarvikkeiden koostumustietopankki
Tattarin viljelytekniikka (pdf) Maatalouden tutkimuskeskus, Risto Montonen, Markku Kontturi, 1997, ISBN 951-729-478-6
ITIS: Fagopyrum esculentum (englanniksi) Tieteellinen luokittelu
United States Department of Agriculture (USDA): Fagopyrum esculentum (englanniksi)
Flora of China: Fagopyrum esculentum (englanniksi) Kasvin kuvaus
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Fagopyrum esculentum (buckwheat) (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Fagopyrum esculentum[vanhentunut linkki] (englanniksi)
United States Department of Agriculture (USDA): Buckwheat, Fagopyrum esculentum, Plant Guide (pdf) (englanniksi)
| --- | --- |
Taksonitunnisteet:  Wikidata: Q132734  Wikispecies: Fagopyrum esculentum  AoFP: 1913  APA: 2919  APDB: 116030  APNI: 60651  BioLib: 38828  Calflora: 3569  CoL: 3DS8L  Ecocrop: 2285  EoL: 487699  EPPO: FAGES  EUNIS: 177702  FloraBase: 2411  FNA: 200006709  FoC: 200006709  GBIF: 2889373  GRIN: 16528  iNaturalist: 145601  IPA: 3406  IPNI: 694526-1  IRMNG: 11280757  ISC: 114373  ITIS: 502589  MichiganFlora: 2273  NatureServe: 2.151597  NBN: NBNSYS0000003767  NCBI: 3617  NZOR: ccb950e4-b7fe-426f-8453-8e09f90e6840  NZPCN: 3920  Observation.org: 6775  Open Tree of Life: 904381  PalDat: Fagopyrum_esculentum  PfaF: Fagopyrum esculentum  PFI: 392  Plant List: kew-2807310  PLANTS: FAES2  POWO: urn:lsid:ipni.org:names:694526-1  SANBI: 2225-1  Tropicos: 26000158  VASCAN: 8127  VicFlora: 445772bb-8d05-46a4-a118-0f4ae86880e1  WisFlora: 3615  WoI: 1323  WFO: wfo-0000685460  Laji.fi: MX.38244 
Tattarin sadonkorjuuta Jean-François Milletin maalauksessa.
Soba-nuudeleita.
Tarhapapu

| Tarhapapu |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Kaksisirkkaiset Magnoliopsida
Lahko::  Fabales
Heimo::  Hernekasvit Fabaceae
Suku::  Pavut Phaseolus
Laji::  vulgaris
Kaksiosainen nimi
 Phaseolus vulgaris  L. 
Katso myös
   Tarhapapu Wikispeciesissä   Tarhapapu Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Tarhapapu (Phaseolus vulgaris) on hernekasvien (Fabaceae) heimoon kuuluva yksivuotinen kasvi. Tarhapapu on kotoisin Amerikasta, jossa sen kasvatus aloitettiin Mesoamerikassa ja Andeilla.  Nykyään sitä viljellään maailmanlaajuisesti.
Tarhapavusta on kehitetty suuri joukko toisistaan huomattavasti eroavia viljelysmuotoja. Käyttötavaltaan ne jaetaan puutarhakasveina viljeltyihin vihreisiin papuihin (engl. snap beans, green beans, ransk. haricots verts), joiden palkoja syödään vihreinä vihanneksina, ja kuiviin papuihin, joiden tuleentuneet, kuivat siemenet ovat useissa maissa tärkeää, runsaasti proteiinia sisältävää perusravintoa. Suomenkielinen nimitys tarhapapu tarkoittaa varsinaisesti vihreitä papuja, jotka ovatkin Suomessa ja muutoinkin suuressa osassa Eurooppaa kasvin yleisin käyttötapa, mutta sanaa käytetään myös kasvilajin suomenkielisenä yleisnimenä.
Useimpien muiden palkokasvien tavoin myös tarhapavun juurissa on Rhizobia-suvun bakteereja, jotka kykenevät sitomaan typpeä ilmasta. Kasvi saakin tällä tällä tavoin tarvitsemansa typen.
Alkuperä ja levinneisyys

Tarhapapua viljellään kaikissa maanosissa Etelämannerta lukuun ottamatta. Kuivien papujen suurimpia
tuottajia ovat Brasilia ja Intia, kun taas vihreitä papuja tuotetaan ylivoimaisesti eniten Kiinassa. Maailmassa tuotettiin vuonna 2013 kaikkiaan 23,7 miljoonaa tonnia kuivia ja 21,3 miljoonaa tonnia vihreitä papuja.
Lajin villimuoto kasvaa Amerikan manterella. Se otettiin viljelykseen erikseen sekä Keski-Amerikassa että eteläisellä Andien alueella, minkä vuoksi viljellyllä tarhapavulla on kaksi nykyisinkin toisistaan selvästi erottuvaa geenipoolia. Nykyisin Euroopassa, Yhdysvaltojen itäosissa ja Afrikassa viljellyt lajikkeet polveutuvat enimmäkseen Andeilta peräisi olevista tyypeistä, kun taas keskiamerikkalaiset tyypit ovat levinneet pääasiassa Yhdysvaltojen eteläosiin sekä Etelä-
Amerikan trooppisiin osiin.
Tarhapapu oli kurpitsan ja maissin ohella yksi "kolmesta sisaresta" eli kolmesta tärkeimmästä
Pohjois-Amerikassa ennen eurooppalaisten saapumista viljellystä kasvista.
Ulkonäkö

Tarhapapulajikkeet ovat ulkonäöltään vaihtelevia. Kasvutavaltaan ne jaetaan pensasmaisesti kasvaviin pensaspapuihin (var. nanus) ja köynnösmäisesti kasvaviin salkopapuihin (var. vulgaris). Pensaspavut kasvavat 20–60 senttiä korkeiksi, salkopavut kasvavat 2–3 metriä pitkiksi köynnöksiksi. Lajin kaikki villimuodot ovat kuitenkin köynnöstäviä.
Tarhapavun lehdet ovat kolmisormiset. Kukat ovat valkoisia, vaaleanpunaisia tai purppuranvärisiä.
Palko on väriltään vihreä, keltainen tai violetti, 8–20 cm pitkä. Palossa on 4–6 papua. Pavut ovat sileitä, pyöreähköjä, väriltään vaihtelevia, suurimmillaan 1,5 senttiä halkaisijaltaan.
Viljelysmuotoja

Pitkä- ja hentovartinen salkopapu on lajin alkuperäinen tyyppi. Se vaatii kasvaakseen tuen. Perinteisesti sitä on varsinkin Meksikossa viljelty maissin seassa, jolloin maissin varsi toimii tukikeppinä. Muissa olosuhteissa sen viljelys on varsin työvoimavaltaista ja pienimuotoista, ja suurin osa Euroopassa ammattimaisesti viljellyistä tarhapavuista onkin pensaspapuja, jotka eivät tällaista tukea tarvitse.
Pensaspapulajikkeet voidaan jakaa taitepapuihin, leikkopapuihin ja vahapapuihin. Pyöreäpalkoisista pensaspavuista käytetään nimeä taitepapu ja litteäpalkoisista leikkopapu.
Tarhapavun moniin viljelysmuotoihin kuuluvat myös kidneypavut (engl. kidney beans), valkoiset pavut (engl. navy beans) ja pintopavut (engl. pinto beans). Sitä vastoin esimerkiksi ruusupapu (Phaseolus coccineus) ja härkäpapu (Vicia faba) ovat eri lajeja.
Viljelysmuotoja > Kuivat pavut

Kuivissa pavuissa eli tuleentuneissa tarhapavun siemenissä on 20–24 % proteiinia, suunnilleen saman verran kuin naudanlihassa, sekä 45–58 % hiilihydraatteja ja 1–2 % rasvaa.  Ne ovat myös erinomainen raudan, kaliumin, seleenin, molybdeenin, tiamiinin, B6-vitamiinin ja folaatin lähde.
Kuivat pavut säilyvät kauan, jos niitä säilytetään viileässä, kuivassa paikassa, mutta ajan myötä niiden ravintoarvo ja maku heikkenevät ja niitä on ruoaksi valmistettaessa keitettävä yhä pitempi aika. Kuivat pavut lähes aina keitetään, ja usein niitä sitä ennen liotetaan vedessä useita tunteja. Liottaminen ei tosin ole välttämätöntä, mutta se lyhentä keittoaikaa ja parantaa papujen rakennetta. Lisäksi liottaminen poistaa 5–10 % kaasua muodostavista sokereista, jotka voivat joillekuille henkilöille aiheuttaa ilmavaivoja. Pavut voidaan joko jättää yöksi veteen tai voidaan käyttää teholiotusta, jolloin papuja keitetään ensin kolme minuuttia, minkä jälkeen ne jätetään sivuun 2–4 tunniksi. Ennen lopullista valmistusta liotusvesi kaadetaan pois. Kuivat pavut edellyttävät pidempää keittoaikaa kuin useimmat muut palkokasvikset:  keittoaika vaihtelee yhdestä neljään tuntiin, mutta sitä voidaan huomattavasti lyhentää käyttämällä painekattilaa.
Meksikossa sekä Keski- ja Etelä-Amerikassa papujen kanssa perinteisesti käytetty mauste on sitruunasavikka, jonka sanotaan myös auttavan ruoansulatuksessa. Itä-Aasiassa papujen mausteena käytetään vesikasvia kombua. Sokeri, suola ja happamat ravintoaineet kuten tomaatti voivat kovettaa keittämättömiä papuja, jolloin ne saattavat parantaa niiden makua, mutta papuja on tällöin keitettävä kauemmin.
Kuivia papuja myydään myös valmiiksi keitettyinä tai säilykkeinä, toisinaan 
myös suolattuina tai sokeroituina.
Viljelysmuotoja > Vihreät pavut ja vahapavut

Vihreät pavut (ransk. Haricot vert) voidaan jakaa kahteen tyyppiin: säikeellisiin, joiden palko voi olla poikkileikkaukseltaan pyöreä tai sen alapinta voi olla tasainen, ja säikeettömiin. Säikeellisiä vihreitä papuja muistuttaa myös ruusupapu, jonka palko voi olla jopa 30 cm:n pituinen, mutta se kuuluu eri kasvilajiin, Phaseolus coccineus.
Vihreän pavun palko saattaa olla väriltään, paitsi vihreä, myös purppuranvärinen, jolloin se kuitenkin keitettäessä muuttuu vihreäksi. Vahapavut ovat tarhapavun lajikkeita, joilla on keltainen tai valkoinen palko. Ne ovat laajalti viljeltyjä, ja kasvutavaltaan ne ovat tavallisesti pensaspapuja.
Toisin kuin kuivissa pavuissa, vihreissä pavuissa on yleensä vain 2–3 % proteiinia ja 3–6 % hiilihydraattia, joskin nämä pitoisuudet vaihtelevat huomattavasti kehitysasteen ja kasvupaikan mukaan. Sitä vastoin niissä on enemmän A- C-vitamiinia. Niitä syödään keitettyinä tai paistettuina.
Kokonaisia vihreitä papuja myyntiä varten pakattuina.
Keitettyjä ja leikattuja vihreitä papuja.
Viljelysmuotoja > Nuña eli popping-papu

Nuña (engl. Popping bean), Phaseolus vulgaris subsp. nunas) on Perun ja Kolumbian korkeilla ylängöillä viljelty tarhapavun tyyppi, jolla on pyöreät, moniväriset, kyyhkysen munaa muistuttavat siemenet. Kun niitä keitetään korkeassa lämpötilassa, siemenet räjähtävät samaan tapaan kuin paukkumaissi ja laajenevat pehmeiksi ja syömäkelpoisiksi. On arveltu, että se on tullut paikallisesti suosituksi juuri sen vuoksi, koska se on tällä tavoin nopeasti kypsennettävissä. Muutoinhan papuja on keitettävä jokseenkin kauan, ja korkealla vuoristossa, jossa vesi alemman ilmanpaineen vuoksi kiehuu tavallista alemmassa lämpötilassa, niitä olisi keitettävä vielä kauemmin kuin  alavilla mailla.
Viljelysmuotoja > Tyyppejä

Tähän lajiin kuuluu monia erityyppisiä viljelymuotoja, eikä alla oleva luettelo ole missään mielessä täydellinen.
Mukana on sekä pensas- että salkopapuja. Palkojen ja siementen muoto ja väri vaihtelee suuresti.
| Tyyppi | Kuva | Kuvailu |
| --- | --- | --- |
| Mustapapu |  | Etelä-Amerikassa erityisen suosittuja, pieniä mustia papuja. Niitä käytetään mm. brasilialaiseen feijoada-pataan, burritoihin ja gallo pintoon. |
| Borlottipapu |  | Italian yleisin tarhapapulajike, jonka nimi tarkoittaa "riippuvaa". Englanniksi näitä kutsutaan nimillä Roman bean, roomanpapu, ja cranberry bean eli karpalopapu. |
| Flageolet-papu |  | Vaaleanvihreät flageolet- eli huilupavut ovat suosittua herkkua Ranskassa ja Italiassa. |
| Kidneypapu |  | Punaruskeiden kidneypapujen nimi tulee niiden ulkomuodosta, joka muistuttaa munuaista, engl. kidney. Niitä käytetään mm. chili con carnessa, pohjois-Intian ruokakulttuurissa, ja cajun-keittiössä New Orleansissa ja eteläisessä Louisianassa. |
| Pintopapu |  | Pintopavut ovat saaneet nimensä täplikkäästä (esp. pinto) kuorestaan. |
| Valkoinen papu |  | Hyvin suosittuja Isossa-Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Tunnetaan myös nimellä "navy bean" eli laivastopapu, koska Yhdysvaltain laivasto käytti niitä paljon ruoanlaitossa. Italiassa suosittuja ovat valkoisia kidneypapuja muistuttavat cannelini-pavut. Valkoisia papuja käytetään ranskalaiseen cassoulet-pataan. |