stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
François Coli
Sodanjälkeinen ura

Sodan jälkeen Coli aloitti pitkänmatkan lentojen ennätysyritykset. hän ylitti ensimmäisenä Välimeren 26. tammikuuta 1919 yhdessä luutnantti Henri Rogetin kanssa. Kyseinen lento oli tuolloin pisin veden ylittänyt lento: 735 kilometriä kestäen viisi tuntia. Samana vuonna, 24. maaliskuuta, yhdessä Rogetin kanssa Coli teki lentoennätyksen lentämällä Pariisista Port Lyauteyeen Marokkoon. Lennon pituus oli 2 200 kilometriä. Hän loukkaantui lennon lopussa tapahtuneessa onnettomuudessa.
Vuonna 1920 Coli teki yhdessä Joseph Sadi-LeCointen kanssa useita pitkän matkan lentoja ympäri Välimerta. Vuonna 1923 hän alkoi suunnitella tauotonta Atlantin ylittävää lentoa yhdessä sota-aikaisen taistelutoverinsa Paul Tarascon kanssa. Vuonna 1925 he kiinnostuivat 25 000 dollarin arvoisesta Orteig-palkinnosta, joka oli luvattu ensimmäiselle Pariisista New Yorkiin menevälle lentomatkalle.
Loppuvuodesta 1926 onnettomuus tuhosi heidän kaksipaikkaisen Potez 25 -koneensa ja samalla Tarascon sai pahoja palovammoja. Uusi lentokone hankittiin tuhoutuneen tilalle, ja Tarascon luovutti paikkansa lentäjänä Charles Nungesserille. Nungesserin ja Colin L'Oiseau Blanc -lentokone katosi heidän yrityksellään lentää yli Atlantin 8. toukokuuta 1927.
Aiheesta muualla

"Mystery of the White Bird" (englanniksi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Ranska  BnF data  Saksa  Yhdysvallat 
Henkilöt:  Deutsche Biographie 
Muut:  SNAC  IdRef 
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:François Coli
Käännös suomeksi
Congrès national d’initiative démocratique

Congrès national d’initiative démocratique eli CNID on poliittinen puolue Malissa.
Mountaga Tallin johtama CNID osallistui aktiivisesti Malin demokratialiikkeeseen, joka johti presidentti Moussa Traorén hallinnon kaatumiseen vuonna 1991. Vuoden 1992 kansalliskokousvaaleissa CNID sai yhdeksän edustajanpaikkaa. Presidentinvaaleissa Mountaga Tall tuli kolmanneksi.
Opiskelijajärjestö AEEM:n järjestämät levottomuudet kaatoivat Younoussi Tourén hallituksen huhtikuussa 1993. Uusi pääministeri Abdoulaye Sékou Sow muodosti koalitiohallituksen, johon kuului myös CNID. Myöhemmin puolue liittyi myös helmikuussa 1994 muodostettuun Ibrahim Boubacar Keïtan hallitukseen. CNID:n toisinajattelijat muodostivat vuonna 1995 uuden puolueen Parenan.
1990-luvun kuluessa Tallista tuli radikaalin opposition johtava hahmo. Vuosikymmenen lopussa CNID järjesti vaaliboikotteja ja Tall pidätettiin mellakoiden lietsojana. Myöhemmin puolueen linja pehmeni, ja Tall osallistui vuoden 2002 presidentinvaaleihin. Saman vuoden kansalliskokousvaaleissa CNID sai 13, vuonna 2007 seitsemän ja vuonna 2013 neljä paikkaa. Puolueen edustajat kuuluvat presidentti Ibrahim Boubacar Keïtaa tukevaan Alliance pour le Mali -parlamenttiryhmään.
Bill Clinton

| Bill Clinton |
| --- | --- |
 Bill Clintonin virallinen muotokuva vuodelta 1993.
Yhdysvaltain 42. presidentti
 20. tammikuuta 1993 – 20. tammikuuta 2001  
Varapresidentti:  Al Gore
Edeltäjä:  George H. W. Bush
Seuraaja:  George W. Bush
Arkansasin 42. kuvernööri
 11. tammikuuta 1983 – 12. joulukuuta 1992  
Varakuvernööri:  Winston Bryant Jim Guy Tucker
Edeltäjä:  Frank D. White
Seuraaja:  Jim Guy Tucker
Arkansasin 40. kuvernööri
 9. tammikuuta 1979 – 19. tammikuuta 1981  
Varakuvernööri:  Joe Purcell
Edeltäjä:  Joe Purcell (ma.)
Seuraaja:  Frank D. White
Henkilötiedot
Syntynyt: 19. elokuuta 1946 (ikä 78) Hope, Arkansas
Ammatti:  asianajaja
Puoliso:  Hillary Rodham Clinton
Tiedot
Puolue:  Demokraatit
Uskonto:  baptisti
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
www.clintonlibrary.gov
William Jefferson ”Bill” Clinton (synt. William Jefferson Blythe III, 19. elokuuta 1946 Hope, Arkansas) on yhdysvaltalainen demokraattipoliitikko. Hän oli Yhdysvaltain 42. presidentti kahden kauden ajan 1993–2001. Sitä ennen Clinton toimi Arkansasin kuvernöörinä.
Presidenttinä Clinton edisti koulutusta, tuki perhevapaita, lisäsi vähemmistöjen edustusta hallinnossa, rajoitti käsiaseiden myyntiä ja edisti ympäristönsuojelua. Hän palautti valtion budjetin ylijäämäiseksi. Ulkopolitiikassa hän vei eteenpäin vapaakauppaa ja toimi välittäjänä maailman konflikteissa kuten Pohjois-Irlannissa. Ideologisesti Clinton kuului poliittiseen keskustaan ja kampanjoi niin sanottuna uutena demokraattina.
Demokraatti Clintonin suhde republikaanien hallitsemaan Yhdysvaltain kongressiin oli ongelmallinen. Clintonia vastaan nostettiin syyte niin sanotussa Lewinsky-skandaalissa, mutta senaatti julisti hänet syyttömäksi.
Lapsuus

Bill Clinton syntyi Hopen kaupungissa Arkansasissa ja varttui Hot Springsissä. Hän sai nimen William Jefferson Blythe III isänsä William Jefferson Blythe II:n mukaan; isä kuoli liikenneonnettomuudessa kolme kuukautta ennen poikansa syntymää. Vuonna 1950 Billin äiti Virginia Dell Cassidy meni uudelleen naimisiin Roger Clintonin kanssa. Uusi isäpuoli oli alkoholisti, joka pahoinpiteli vaimoaan ja joskus myös Billin velipuolta Rogeria. Bill käytti uutta sukunimeään jo peruskoulussa, vaikkakin vaihtoi sen virallisesti vasta viidentoista ikäisenä.
Billillä on monesti naimisissa olleen biologisen isänsä puolelta useita puolisisaruksia.
Opiskelu ja avioituminen

Clinton valmistui Georgetownin yliopistosta, jossa hän opiskeli kansainvälistä politiikkaa. Hän sai Rhodes-stipendin Oxfordin yliopistoon, minkä jälkeen hän luki lakia Yalen yliopistossa, josta valmistui vuonna 1973. Siellä hän tapasi Hillary Rodhamin, jonka kanssa hän meni naimisiin vuonna 1975. Heidän ainut lapsensa, Chelsea, syntyi vuonna 1980.
Asianajajana ja Arkansasin kuvernöörinä

Clinton opetti lakia Arkansasin yliopistossa 1973–1976 ja työskenteli samalla yksityisenä asianajajana. Hän pyrki edustajainhuoneeseen 1974 mutta hävisi. Vuonna 1976 Clinton oli Jimmy Carterin vaalikampanjan paikallispäällikkö Arkansasissa. Hän toimi Arkansasin yleisenä syyttäjänä 1977–1979. Vuonna 1979 Clinton aloitti vastavalittuna Arkansasin kuvernöörinä. Hän kuitenkin hävisi seuraavat kuvernöörinvaalit 1980. Vuosina 1981–1982 Clinton työskenteli Little Rockissa asianajajana. Hänet valittiin uudelleen Arkansasin kuvernööriksi 1982, ja hän voitti myös seuraavat kuvernöörinvaalit 1984 ja 1988.
Clinton harjoitti kuvernööriaikanaan keskustalaista politiikkaa ja ajoi vahvasti koulutusuudistuksia Arkansasissa. Hän uudisti myös sosiaalitukijärjestelmää rohkaisemaan tuensaajia työhön. Hän kannatti kuolemanrangaistusta ja lisäsi afroamerikkalaisten määrää hallinnossa. Hän kiinnitti usein huomiota mielipidetiedustelujen tuloksiin antaessaan tukeaan lakiehdotuksille.
Clinton nousi viiden kuvernöörikautensa aikana demokraattisen puolueen johtavien uudistusmielisten kuvernöörien joukkoon, ja hän alkoi muokata itselleen kansallista profiilia. Hän toimi kansallisen kuvernöörien järjestön puheenjohtajana 1986–1987. Clinton toimi 1990-luvun alussa Democratic Leadership Councilissa puolueen vahvistamiseksi ja yhdistämiseksi sekä pyrki laajentamaan sen äänestäjäkuntaa.
Presidenttinä > Vaalit 1992 ja 1996

Clinton lähti tavoittelemaan Yhdysvaltain presidenttiyttä demokraattien ehdokaskilvassa vuonna 1992. Hän voitti muut demokraattiehdokkaat selkeästi siitäkin huolimatta, että hänen Vietnamin sodan välttelynsä ja väitetty uskottomuutensa nousivat esille. Vaalikampanjassaan demokraattien ehdokkaana Clinton korosti edellisten presidenttien Reaganin ja Bushin luomaa alijäämää ja maan talouden huonoja tulevaisuudennäkymiä. Varapresidenttiehdokkaakseen Clinton otti Tennesseen senaattori Al Goren. Presidentinvaalissa 1992 Clinton voitti 31 osavaltiossa ja sai 43,00 prosenttia äänistä istuvan presidentti George Bushin 37,45 prosenttia vastaan. Näin hänestä tuli Yhdysvaltain 42. presidentti. Clinton astui virkaansa 20. tammikuuta 1993. Virkaanastujaispuheessaan hän peräänkuulutti uudistumista, vastuullisuutta ja uhrauksia.
Clinton valittiin toiselle kaudelleen presidentinvaalissa 1996 republikaanien Bob Dolea vastaan, Gore jälleen varapresidenttiehdokkaanaan. Clinton voitti 31 osavaltiossa ja sai 49,24 prosenttia äänistä.
Presidenttinä > Presidenttikaudet

Ensimmäisellä presidenttikaudellaan Clinton hyväksyi useita lakeja, jotka liittyivät perhe- ja sairausvapaisiin, naisiin kohdistuvaan väkivaltaan, rikollisuuteen ja aseväkivaltaan, koulutukseen, ympäristöön ja sosiaaliturvauudistukseen. Hän ryhtyi supistamaan maan budjettialijäämää. Hän perusti Pohjois-Amerikan vapaakauppa-alueen, joka poisti kauppaesteet Yhdysvaltain, Kanadan ja Meksikon väliltä. Hän pyrki luomaan kattavan sairausvakuutusjärjestelmän ja nimitti vaimonsa Hillaryn johtamaan suunnittelukomiteaa. Uudistus ei kuitenkaan mennyt läpi kongressissa.
Kongressivaaleissa 1994 republikaanit saivat 54 lisäpaikkaa ja enemmistön alahuoneeseen ensimmäistä kertaa 40 vuoteen. Tämä johti 1995 ja alkuvuodesta 1996 taisteluihin kongressin ja presidentin välillä. Puhemies Newt Gingrichin johdolla republikaanit vaativat laajoja leikkauksia valtion menoihin, jotka Clinton hylkäsi. Republikaaneilla oli niin suuri ylivoima, että he pystyivät ohittamaan presidentin veto-oikeuden, eivätkä esitelleet uutta budjettia, vaan liittovaltion toimintoja jouduttiin ajamaan alas alkuvuodesta 1996 rahoituksen loppuessa. Demokraatit hyökkäsivät republikaanien oletettuja motiiveja vastaan. Tilanteen oletetaan kääntyneen Clintonin hyväksi ja auttaneen hänen uudelleenvalintaansa loppuvuodesta 1996.
Clinton nimitti useita naisia ja vähemmistöjen edustajia tärkeille paikoille hallinnossaan, kuten oikeusministeri Janet Renon, korkeimman oikeuden jäsenen Ruth Bader Ginsburgin ja toisella kaudellaan ulkoministeri Madeleine Albrightin. Vuonna 1994 Clinton palautti vallasta syöstyn Haitin presidentti Jean-Bertrand Aristiden valtaan. Vuonna 1995 Clintonin hallinto välitti Daytonin rauhanneuvotteluja, joilla lopetettiin Bosnian sota.
Clintonin toisen kauden aikana Yhdysvallat nautti terveestä taloudesta, korkeasta työllisyydestä ja teknologiabuumista. Vuoden 1998 valtion budjetti oli ensimmäistä kertaa kolmeen vuosikymmeneen ylijäämäinen, kuten kaksi seuraavaakin. Clintonin hallinto toimi välittäjänä Pohjois-Irlannin rauhansopimuksen solmimisessa 1998. Samana vuonna Yhdysvallat pommitti Irakin asetehtaita, ja vuonna 1999 maa johti Naton operaatiota Kosovon etnisten puhdistusten lopettamiseksi. Vuonna 2000 Clinton allekirjoitti lain, joka normalisoi kauppasuhteet Kiinan kanssa.
Presidenttinä > Clintonin hallitusten tärkeimmät ministerit

| Virka | Nimi | Kausi |
| --- | --- | --- |
| Varapresidentti | Al Gore | 1993−2001 |
| Ulkoministeri | Warren Christopher | 1993–1997 |
|  | Madeleine Albright | 1997–2001 |
| Valtiovarainministeri | Lloyd Bentsen | 1993–1994 |
|  | Robert Rubin | 1995–1999 |
|  | Lawrence Summers | 1999–2001 |
| Puolustusministeri | Leslie Aspin | 1993–1994 |
|  | William Perry | 1994–1997 |
|  | William Cohen | 1997–2001 |
| Oikeusministeri | Janet Reno | 1993–2001 |
| Sisäministeri | Bruce Babbitt | 1993–2001 |
Presidenttinä > Syytteet

Bill ja Hillary Clintonin toimia tutkittiin Clintonin ensimmäisen presidenttikauden aikana niin sanotussa Whitewater-skandaalissa vuonna 1978 tapahtuneista epäselvyyksistä kiinteistöalalla. Clintonit todettiin syyttömiksi vuonna 1996, mutta useita muita asiaan liittyneitä henkilöitä tuomittiin vankeuteen.
Arkansasin hallinnon työntekijä Paula Jones syytti vuonna 1994 Clintonia vuonna 1991 hotellihuoneessa tapahtuneesta ahdistelusta. Juttu sovittiin 1999, kun Clinton maksoi Jonesille 850 000 dollaria.
Jonesin jutun tutkinnassa kävi ilmi, että Clintonilla oli ollut salasuhde Valkoisen talon harjoittelijaan Monica Lewinskyyn. Asian ilmitulemisesta syntyi skandaali. Clinton kiisti aluksi suhteen, ja häntä syytettiin väärästä valasta. Hänet vapautettiin syytteistä 1999.
Presidenttikauden jälkeen

Clinton alkoi kerätä varoja William J. Clinton Foundation -säätiölleen presidenttikautensa jälkeen. Säätiö tukee muun muassa pienyrittäjyyttä, kasvihuonekaasujen rajoittamista, koululaisten terveyttä, halpoja aids-lääkkeitä köyhille maille sekä Afrikan ja latinalaisen Amerikan viljelijöitä. Clinton on ansainnut suuria summia pitämällä puheita yrityksille.
Clinton tuki voimakkaasti ja näkyvästi vaimonsa Hillary Clintonin esivaalikampanjaa vuoden 2008 presidentinvaaleissa.
Clintonille tehtiin sydämen ohitusleikkaus 2004 ja sydämen pallolaajennus sepelvaltimon ahtauman takia 2010. Tästä lähtien Clinton on myös ollut vegaani, vaikka onkin toisinaan lipsunut ruokavaliosta.
The Wall Street Journal -lehden, NBC Newsin ja Annenbergin vuonna 2014 teettämässä kyselyssä Bill Clinton oli selvästi arvostetuin maan viimeisen neljän presidentin joukossa. Quinnipiacin yliopiston 2014 teettämässä kyselyssä Clintonia piti maan parhaana sodanjälkeisenä presidenttinä 18 prosenttia vastaajista, toiseksi eniten Ronald Reaganin jälkeen.
Teokset > Suomennetut teokset

Clinton, Bill: Elämäni.  (My Life, 2004)  Suomentanut Pirkko Leino, Matti Kinnunen, Leena Nivala. Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-29877-8
Clinton, Bill: Annetaan: Miten jokainen meistä voi muuttaa maailmaa.  (Giving: How each of us can change the world, 2007)  Suomentanut Aleksi Milonoff. Dublin:  Nordstrom, 2007.  ISBN 978-87-92089-03-8
Clinton, Bill & Patterson, James: Kadonnut presidentti.  (The President is Missing, 2018)  Suomentanut Ilkka Rekiaro. Otava, 2018.  ISBN 9789511320418
Kunnianosoituksia

Presidential Medal of Freedom (USA, 2016)
Puolustusministeriön ansiokkaan virkamiespalveluksen mitali (USA, 2001)
Philadelphian vapauden mitali (USA, 2006, yhdessä George H. W. Bushin kanssa)
Hyvän toivon ritarikunta (Etelä-Afrikka, 1998)
Logohun ritarikunta (Papua-Uusi-Guinea, 2006)
Presidentin mitali (Israel, 2013)
Vapauden ritarikunta (Kosovo, 2019)
Logon ritarikunnan lisäksi Clinton on myös kunniapäällikön arvonimi Papua-Uudella-Guinealla.
Kirjallisuutta

Anonyymi: Päävärit – Romaani politiikasta.  (Primary colors], 1996)  Suomentanut J. Ahokas. Like, 1997.  ISBN 951-578-508-1
Clos Lucé

Clos Lucén päärakennus kesäkuussa 2004
Clos Lucé (ransk. le château du Clos Lucé) on ranskalainen linna, joka sijaitsee Loirejoen laaksossa, Amboisen keskustassa, noin 500 metriä Amboisen linnasta. Vuoteen 1660 asti linna tunnettiin kartanona ja sen nimi kirjoitettiin muodossa le Manoir du Cloux tai le Clos (viinitarha).
Alkuperä ja kuninkaallisia asukkaita

Clos Lucé sijaitsee 7 hehtaarin kokoisessa puistossa, joka levittäytyy Loiren sivujoen Amassen molemmille puolille. Tila on ollut asuttu gallialais-roomalaiselta ajalta ja sen on aikanaan linnoitettu. Alkuperäinen rakennuttaja oli Ludvig XI:n suosikki, entinen palvelija Etienne-le-Loup. Vaaleasta punatiilestä ja Loiren laakson vaaleasta sedimenttikivestä tuffasta ransk. tuffeau tehty julkisivu on pysynyt lähes muuttumattomana renessanssiajalta asti.
Clos Lucén tultua hovin omaisuudeksi se toimi Amboisen linnassa asuvien kuninkaiden ja hovin jäsenten kesäasuntona. Kaarle VIII teetti muutostyöt, joilla keskiaikaisesta linnoituksesta tehtiin kuninkaallinen linna. Ne valmistuivat vuonna 1490. Hän rakennutti myös kappelin, jossa hänen nuori vaimonsa Anna Bretagnelainen (1477-1514) suri lasten kuolemaa. Angoulêmen herttua, tuleva kuningas Frans I järjesti puutarhassa turnajaisia ja hänen sisarensa Margareetta Navarralainen (1492-1549) kirjoitti 72 novellin kokoelmansa nimeltään Heptaméron.
Leonardo da Vinci

Vuonna 1516 Clos Lucéstä tuli Leonardo da Vincin ensimmäinen oma koti. Tuolloin jo yli kuusikymmenvuotias taiteilija oli tullut samana vuonna maahan Frans I:n kutsusta asettuakseen pysyvästi asumaan Ranskaan. Hän toi mukanaan ainakin kolme maalausta, joista yksi oli Mona Lisa del Giocondo, jota hän ei jostain syystä ollut luovuttanut tilaajalle, sekä mittava kokoelma piirroksia ja muistiinpanoja. Taiteilija asui ja työskenteli Clos Lucéssä kuninkaan maksaman eläkkeen turvin elämänsä kolme viimeistä vuotta 1516 - 1519. Tämän jälkeen linnasta tuli d'Amboisen perheen omaisuutta ja sellaisena se säästyi suuren vallankumouksen tuhoilta. Kuitenkin juuri da Vincin asuntona linna luokiteltiin historialliseksi muistomerkiksi vuonna 1862.
Clos Lucén linna nykyisin

Clos Lucé on ollut vuodesta 1854 nykyisen omistajasuvun hallussa. Linna toimii yleisölle avoimena museona, joka pyrkii edistämään da Vincin maailman tulkintaa, tuntemusta ja ymmärtämistä erilaisten sisä- ja ulkotiloihin järjestettyjen näyttelyiden avulla.
Vuonna 1960 aloitettiin sisä- ja ulkopuolen restaurointi renessanssityylin palauttamisella. Rakennuksen ensimmäisessä kerroksessa sijaitsevat Leonardo da Vincin huone, keittiö, neuvotteluhuone, Anna Bretagnelaisen rukoushuone ja Margareetta Navarralaisen huone.
Leonardo da Vincin huone
Margareetta Navarralaisen huone
Suuri sali
Keittiö
Kellarikerroksessa on 40 pienoismallia, jotka on valmistettu 1500-luvun tekniikoilla da Vincin piirrosten mukaan; esimerkiksi hyökkäysvaunu, siirrettävä silta, kaivinkone, purjelentokone ja helikopterin esimuoto. Kellarikerroksessa on myös sisäänkäynti maanalaiseen käytävään, jota Frans I:n kerrotaan käyttäneen käydessään da Vincin luona.
Puistoon on rakennettu kulttuuripolku, jossa esitellään da Vincin töiden viisi teemaa: kasvojen valo, vartalon kauneus, elämän mekaniikka, tekniset oivallukset ja Frans I:n tilauksesta suunniteltu ihannekaupunki Romorantin.
Siipipyörä
Helikopteri
Kahden kerroksen silta
Leonardon töitä esittelevä puutarha
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Château du Clos Lucé, Parc Leonardo da Vinci (Clos Lucén kotisivut) vinci-closluce.com. (ranskaksi) ja useita muita kieliä
Leonardo da Vinci in France, Three castles - A Story (Leonardo da Vinci Ranskassa) leonardodavinci-infrance.com. Arkistoitu 3.10.2011. Viitattu 21.4.2012. (englanniksi) ja useita muita kieliä
Château du Clos Lucé, Parc Leonardo da Vinci, Visites et Activités Pédagogiques (Clos Lucé Education- Clos Lucén kotisivut lapsille ja nuorille) closluce-education.com. (ranskaksi)
Commerce de Bordeaux (1785)

| Commerce de Bordeaux |
| --- | --- |


Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Arsenal de Toulon
Kölinlasku:  syyskuu 1784
Laskettu vesille:  15. syyskuuta 1785
Palveluskäyttöön:  1786
Poistui palveluskäytöstä:  tuhoutunut Abukirin taistelussa elokuussa 1798
Tekniset tiedot
Uppouma:  2 966 t
Pituus:  55,87 m
Leveys:  14,90 m
Syväys:  7,26 m
Koneteho:  täystakiloitu
Miehistöä:  3 upseeria ja 690 miehistönjäsentä
Aseistus
Aseistus:  yhteensä 74 tykkiä: 28 × 36 naulan SML tykkiä 30 × 18 naulan tykkiä 16 × 8 naulan tykkiä 4 × 36 naulan karronadia
Commerce de Bordeaux oli Ranskan laivaston Téméraire-luokan 74-tykkinen linjalaiva.
Valmistus

Vaisseau No. 1  tilattiin 1784 Toulonin telakalta, missä köli laskettiin syyskuussa 1784. Alus laskettiin vesille 15. syyskuuta 1785 ja  nimettiin 23. tammikuuta 1786 Commerce de Bordeauxiksi. Alus valmistui vuonna 1786.
Palvelus

Alus nimettiin Bonnet Rougeksi joulukuussa 1793, ja uudelleen helmikuussa 1794 Timoléoniksi. Alus otti osaa Abukirin taisteluun päällikkönään Louis-Léonce Trullet. Taistelussa aluksen peräsin vaurioitui Généreux'n osuttua alukseen. Alus taisteli kolme vuorokautta, kunnes se ajautui karille, jossa aluksen miehistö sytytti aluksensa tuleen estääkseen sen joutumisen viholliselle. Alus räjähti 2. elokuuta ollen siten viimeinen taisteluun osallistunut ranskalaisalus.
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:French ship Commerce de Bordeaux (1785)
Käännös suomeksi
Bart Conner

Conner (oik.) ja yhdysvaltalaisuimari Mark Spitz vuonna 2016.
Barthold Wayne (Bart) Conner (s. 28. maaliskuuta 1958 Chicago, Illinois) on entinen yhdysvaltalainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja. Eri telineistä hän hallitsi parhaiten nojapuut.
Conner kilpaili 18-vuotiaana Montréalin 1976 olympialaisissa ja sijoittui telinevoimistelun joukkuekilpailussa seitsemänneksi. Henkilökohtaisissa pisteissä hän oli 46:s. Fort Worthin MM-kilpailuissa 1979 hän voitti kultaa nojapuilla sekä saavutti pronssia joukkuekilpailussa ja hypyssä. Moskovan 1980 olympialaisiin hän ei voinut osallistua Yhdysvaltain boikotin vuoksi. Los Angelesin 1984 olympialaisissa hän voitti kultaa joukkuekilpailussa sekä pistein 19,950 nojapuilla. Permannolla hän sijoittui viidenneksi 19,675 pisteellä ja moniottelussa kuudenneksi 118,350 pisteellä.
Bart Conner avioitui romanialaisen voimistelun olympiavoittajan Nadia Comănecin kanssa.
COCOMO

COCOMO (COnstructive COst MOdel) on Barry Boehmin kehittämä ohjelmistotuotannon kustannusmalli. Se on yksi käytetyimpiä ohjelmistojen kustannusmalleja ja se tarjoaa kaavoja eri kustannustekijöiden arviointiin. COCOMO:n avulla on myös mahdollista laskea arvio ohjelmistoprojektin kestosta. COCOMO:n kaikki algoritmit ovat vapaasti saatavilla.
COCOMO > COCOMO 81

Barry Boehm esitteli COCOMO:n ensimmäisen kerran vuonna 1981.
COCOMO jakaa ohjelmistoprojektit kolmeen luokkaan:
Helppo
Puolivaikea
Vaikea
Laskukaavat vaihtelevat ohjelmistoprojektin vaikeusasteen mukaan.
COCOMO 81:n kaavat perustuvat lähdekielisten käskyjen lukumäärään (DSI, Delivered Source Instructions).
COCOMO > COCOMO II

COCOMO:n toinen versio COCOMO II julkaistiin vuonna 1991 kirjassa Software Cost Estimation with COCOMO II. Se pyrkii parantamaan ja tarkentamaan kustannusarvioiden tekemistä. COCOMO II sisältää erilliset mallit ohjelmistoprojektin eri vaiheiden työmäärien arviointiin.
COCOMO II:n laskukaavat perustuvat edeltäjästään poiketen ohjelmarivien lukumäärään (SLOC, Source Lines of Code).
Kirjallisuutta

Barry Boehm, et al.: Software cost estimation with COCOMO II.  Prentice Hall, 2000.  ISBN 0-13-026692-2  (englanniksi)
Aiheesta muualla

Kalifornian yliopiston COCOMO II -sivusto
Joensuun yliopiston Ohjelmistoprojektien kustannusarviointi -seminaarisivusto
Conseil de réconciliation nationale

Conseil de réconciliation nationale eli CRN oli Malin vuoden 1991 vallankaappauksen yhteydessä muodostettu sotilashallitus. Se hallitsi maata vain neljän päivän ajan.
Presidentti Moussa Traorén hallinnon kaataneet sotilaat ilmoittivat kansallisen sovun neuvoston CRN:n muodostamisesta 26. maaliskuuta 1991. Se koostui 17 upseerista, joiden johtajana toimi everstiluutnantti Amadou Toumani Touré. Neuvosto mitätöi vuoden 1974 perustuslain ja hajotti kansalliskokouksen sekä hallitsevan puolueen Malin kansan demokraattisen liiton.
CRN ilmoitti tavoitteekseen monipuoluejärjestelmään siirtymisen ja tapasi maan demokratialiikkeen edustajia jo ensimmäisen päivän aamulla. Sen tarkoitusperiin suhtauduttiin kuitenkin epäillen. Demokratialiikkeen ja ulkomaiden painostuksesta neuvosto luopui vallasta 30. maaliskuuta ja sen tilalle muodostettiin siviileistä ja sotilaista koostunut siirtymäkauden komitea Comité de transition pour le salut du peuple.