Karhunmetsästys
Koirajahti

Aluksi metsästäjä hankkii tietoja karhun tai karhujen olinpaikoista. Teidenylitykset jälkineen, vierailut viljapelloilla, jätökset ja muut asiaatuntemattomalle lähes huomaamattomat merkit kertovat karhun läsnäolosta. Työ on pitkäjännitteistä, jopa vuosia kestävää. Jäljistä voidaan päätellä karhun koko tai onko kyseessä emo pentuineen. Jäljistä voidaan jopa tunnistaa tietty yksilö. Emoa pentuineen ei metsästetä, sillä se on lain mukaan kiellettyä.
Koira(t) pyritään päästämään mahdollisimman tuoreelle, usein edellisöiselle, hajujäljelle. Arka koira ei suostu seuraamaan karhunjälkeä. Aluksi koirat seuraavat karhua ääneti. Kun koira tai koirat saavat kosketuksen karhuun tai havaitsevat karhun pakenevan tuoreeltaan, alkaa seisontahaukku tai pysäyttämiseen pyrkivä ajo. Koirat pitävät haukullaan yhteyttä toisiinsa ja lauman johtajana pitämäänsä isäntään. Koirajahtia voidaan täydentää sijoittamalla passimiehiä karhun oletetuille metsästyksen aikaisille kulkureiteille.
Koirien lähestyessä karhu valitsee yhden kolmesta käyttäytymisvaihtoehdosta vaistonsa tai kokemuksensa mukaan: joku yksilö pakenee heti jopa kymmeniä kilometrejä jättäen koirat ja miehen kannoiltaan. Karhu valitsee elinpiirinsä tuntemuksen ja ajan eli koirien etäisyyden perusteella itselleen suotuisia kulkureittejä, kuten soita ja tiheikköjä. On arveltu, että näin käyttäytyvät ne karhut, jotka ovat tapaamisalueellaan tulokkaita. Paetessaan ne palaavat alkuperäiselle, paremmin tuntemalleen reviirilleen.
Toinen käyttäytymismalli on pakeneminen puuhun. Se lienee peruja suden ja karhun elosta samalla reviirillä. Pentujaan suojeleva karhuemo käskee pennut puuhun.
Kolmas ja ilmeisesti yleisin käyttäytymismalli on se, että karhu jää puolustautumaan lyhyen paon jälkeen. Karhu valitsee itse pysähtymispaikkansa, lähes poikkeuksetta tiheäpuustoisen, paljon näköesteitä, siis nuorta tai kaatunutta puustoa sisältävän maastonkohdan. Arvellaan, että karhu valitsee suojapaikkansa elinpiirinsä tuntemuksen perusteella. Tämänkin käytöksen alkusyynä voi olla maastoedun hankkiminen karhun ainoaa luontaista vihollista, sutta vastaan. On myös mahdollista, että karhu on sopeutunut ihmiseen sikäli, että se välttää näyttäytymistä (vastaavankaltaista sopeutumista on todettu myös hylkeellä).
Koira ei aiheuta karhulle välitöntä vaaraa. Vielä tässä vaiheessa metsästys ei ole erityisen vaarallista myöskään metsästäjälle ja koirille. Metsästyksen eteneminen riippuu nyt koirien tai koiran työskentelystä tavalla, johon niitä ei voi valmentaa. Koira painostaa karhua sen olinpaikassa. Karhu yrittää vastaavasti karkottaa koirat hyökkäyksin. Samalla karhu varoo vaistonsa tai kokemuksensa ohjaamana näyttäytymästä ihmiselle.
Metsästäjän tehtävä on lähestyä ääneti tuulen alta pysäytyspaikkaa. Kokenut karhukoira pyrkii kiinnittämään karhun huomion itseensä ja houkuttelemaan karhun isäntänsä näköpiiriin. Tämä vaatii koiralta rohkeutta ja luontaisia taitoja. Joskus laumana työskentelevät koirat rohkaistuvat toisistaan metsästyksen kannalta liikaa ja aggressiivisuudellaan painostavat karhun uuteen pakoon, mikä ei ole toivottavaa.
Jos metsästäjä pääsee lähietäisyydelle, hänen täytyy vielä yrittää hakeutua esteettömälle ampumalinjalle edelleenkin paljastumatta. Ampumaetäisyydet ovat karhujahdissa lyhyitä, käytännössä aina alle sata metriä. Laukausta seuraa karhujahdin kriittisin vaihe. Osuman saanut karhu käy hyvin vaaralliseksi. Tavallisimmin karhu kaatuu lähes heti lyhyen paon jälkeen, mutta voi kohdistaa aggressionsa koiriin tai harvemmin metsästäjään muutamina jäljellä olevina hetkinään.
Metsästäjä ei lähesty edes kaatunutta karhua varomattomasti. Koirien käytös sekä karhun korvien ja jalkojen asento voivat kertoa karhun olevan vielä hengissä. Jos korvat ovat päänmyötäisesti ja takajalat kylkien alla, kuolleeksi tekeytynyt karhu hyökkää aina metsästäjän tullessa hyökkäysetäisyydelle.