stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Firewind
Suomen-esiintymiset

Firewind on esiintynyt Suomessa vuoden 2009 Tuska-festivaaleilla sekä kahdella klubikeikalla Helsingissä ja Oulussa Kamelotin lämmittelijänä.
Jäsenet

Herbie Langhans - laulu (2020–)
Gus G. (Kostas Karamitroudis) - kitara, taustalaulu (1998, 2002–)
Petros Christo - basso, taustalaulu (2003–)
Johan Nunez - rummut (2011–)
Entiset jäsenet

Henning Basse - laulu (2015–2020)
Apollo Papathanasio - laulu (2006–2013)
Chitral Somapala - laulu (2004–2006)
Stephen Fredrick - laulu (2002–2004)
Brandon Pender - laulu (1998)
Michael Ehré - rummut (2010–2011)
Mark Cross - rummut (2006–2010)
Stian Kristoffersen - rummut (2003–2006)
Brian Harris - rummut (2002–2003)
Matt Scurfield - rummut (1998)
Bob Katsionis - koskettimet, kitara, taustalaulu (2004–2020)
Konstantine - basso (2002–2003)
Diskografia

Nocturnal Symphony (demo,  1998)
Between Heaven And Hell (2002)
Burning Earth (2003)
Forged by Fire (2005)
Allegiance (2006)
The Premonition (2008)
Live Premonition (livealbumi,  2008)
Days of Defiance (2010)
Few Against Many (2012)
Immortals (2017)
Firewind (2020)
Still Raging (livealbumi,  2023)
Stand United (2024)
Aiheesta muualla

Viralliset sivut (englanniksi)
Martin Folkes

| Martin Folkes |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 29. lokakuuta 1690 Lontoo, Englanti
Kuollut: 28. kesäkuuta 1754 (63 vuotta)
Ammatti:  Numismaatikko, matemaatikko, tähtitieteilijä
Martin Folkes (29. lokakuuta 1690 Lontoo – 28. kesäkuuta 1754) oli englantilainen numismaatikko, matemaatikko ja tähtitieteilijä.
Folkes opiskeli nuoruudessaan Cambridgen yliopiston Clare Hallissa yksityisesti isältään perimillään rahoilla. Nuorena Folkes oli Royal Societyn varapuheenjohtaja samaan aikaan, kun sen puheenjohtaja oli Isaac Newton. Folkes avioitui vuonna 1714 näyttelijä Lucretia Bradshaw’n kanssa, ja he saivat tyttäret Dorothyn ja Lucretian sekä pojan Martinin, joka kuoli vuonna 1740. Lucretia kuoli vuonna 1755 mielisairaalassa. Folkes on haudattu Hillingtonin kirkolle Norfolkissa.
Giro Donne 2022

Giro Donne 2022 oli järjestyksessään 33. naisten Giro Donne (eli Giro d'Italia femminile) -maantiepyöräilykilpailu. Kymmenen ajopäivää ja yhden lepopäivän sisältänyt kilpailu alkoi prologilla Cagliarissa 30. kesäkuuta ja päättyi Padovaan 10. heinäkuuta 2022. Kilpailun kokonaispituus oli hieman yli tuhat kilometriä.
Annemiek van Vleuten voitti vuoden 2022 Giro Donnen minuutin ja 52 sekunnin erolla Marta Cavalliin, Mavi García oli kolmas. Pistekilpailun voitti van Vleuten, mäkikirikilpailun Kristen Faulkner, nuorten kilpailun Niamh Fisher-Black ja joukkuekilpailun FDJ Nouvelle Aquitaine Futuroscope.
Etapit

Lähde: Pro Cycling Stats
| Etappi | Päivä | Reitti | type | Pituus (km) | Nousumetrit | Voittaja | Kokonaiskilpailun johtaja |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1  | 30. kesäkuu | Cagliari – Cagliari | Henkilökohtainen aika-ajo | 4,7 | 25 m |  Kristen Faulkner |  Kristen Faulkner |
| 2  | 1. heinäkuu | Villasimius – Tortolì | Tasamaaetappi | 106,5 | 1181 m |  Elisa Balsamo |  Elisa Balsamo |
| 3  | 2. heinäkuu | Cala Gonone – Olbia | Tasamaaetappi | 112,7 | 703 m |  Marianne Vos |  Elisa Balsamo |
| 4  | 4. heinäkuu | Cesena – Cesena | Mäkietappi | 120,9 | 1811 m |  Annemiek van Vleuten |  Annemiek van Vleuten |
| 5  | 5. heinäkuu | Carpi – Reggio nell’Emilia | Tasamaaetappi | 123,4 | 332 m |  Elisa Balsamo |  Annemiek van Vleuten |
| 6  | 6. heinäkuu | Sarnico – Bergamo | Mäkietappi | 114,7 | 1008 m |  Marianne Vos |  Annemiek van Vleuten |
| 7  | 7. heinäkuu | Prevalle – Giogo del Maniva | Vuorietappi | 113,4 | 2002 m |  Juliette Labous |  Annemiek van Vleuten |
| 8  | 8. heinäkuu | Rovereto – Aldeno | Vuorietappi | 92,2 | 2333 m |  Annemiek van Vleuten |  Annemiek van Vleuten |
| 9  | 9. heinäkuu | San Michele all'Adige – San Lorenzo Dorsino | Vuorietappi | 112,8 | 3170 m |  Kristen Faulkner |  Annemiek van Vleuten |
| 10  | 10. heinäkuu | Abano Terme – Padova | Mäkietappi | 90,5 | 440 m |  Chiara Consonni |  Annemiek van Vleuten |
Osallistuneet joukkueet

Lähde: Pro Cycling Stats
Fireworks

Wikisanakirjassa on tähän liittyvä sananselitys: .
Firework(s) voi tarkoittaa ainakin seuraavia asioita:
Elokuvat ja televisio

Fireworks, Kenneth Angerin elokuva vuodelta 1947
Ilotulitus (engl. Fireworks, alun perin saksaksi Feuerwerk), vuonna 1954 julkaistu saksalainen elokuva
Fireworks, MBC:n tuottama eteläkorealainen televisiosarja
Fireworks Entertainment, kanadalainen viihdealan yritys
Kirjallisuus

Fireworks: Nine Profane Pieces, Angela Carterin vuonna 1974 ensimmäistä kertaa ilmestynyt novellikokoelma
Musiikki

Music for the Royal Fireworks, Georg Friedrich Händelin säveltämä sarja
Fireworks, yhdysvaltalainen 2006 perustettu punk-yhtye Michiganista
Fireworks, yhdysvaltalainen 1990-luvulla toiminut indie rock -yhtye Texasista
Musiikki > Albumit

Fireworks, Angran albumi
Fireworks, Bonfiren albumi
Fireworks EP , Embracen EP-julkaisu
Fireworks: The Singles 1997-2002, Embracen kokoelma-albumi
Fireworks, Pelen albumi
Fireworks, This Busy Monsterin albumi
Musiikki > Kappaleet

”Firework”, Katy Perryn kappale
”Fireworks”, Animal Collectiven kappale
”Fireworks”, Draken kappale
”Fireworks”, Roxetten kappale
”Fireworks”, Siouxsie and the Bansheesin kappale
”Fireworks”, neljäs single The Tragically Hipin albumilta Phantom Power
”4th of July (Fireworks)”, Kelisin kappale
Muuta

Fireworks, brittiläinen pyroteknikkojen ja ilotuliteharrastajien aikakauslehti
Adobe Fireworks, vektorigrafiikkaohjelmisto.
| --- | --- |
: Tämä on täsmennyssivu, joka luettelee monimerkityksisen käsitteen eri merkitykset tai useita eri henkilöitä. Artikkelisivuja, joiden nimessä tai tekstissä lukee ”Fireworks”, voi hakea sivunnimihaulla, laajalla sivunnimihaulla tai tekstihaulla.
Mary Victoria Hamilton

Mary Victoria Hamilton
Lady Mary Victoria Douglas-Hamilton (11. joulukuuta 1850 Skotlanti – 14. toukokuuta 1922 Budapest) oli Monacon ruhtinas Albert I:n ensimmäinen puoliso. Monacon nykyinen ruhtinas Albert II on hänen lapsenlapsensa lapsi.
Douglas-Hamilton oli virallisesti naimisissa Albert I:n kanssa vuosina 1869–1880, mutta todellisuudessa he elivät erossa jo heidän lapsensa, Monacon prinssi Ludvig II:n syntyessä 1870.
Douglas-Hamilton meni vuonna 1880 naimisiin unkarilaisen kreivin Tassilo Festetics von Tolnan kanssa. Tästä avioliitosta hän sai neljä lasta.
Grawemeyer-palkinto

Grawemeyer-palkinto on yhdysvaltalainen, teollisuusmies H. Charles Grawemeyerin (1912–1993) University of Louisvilleen vuonna 1984 perustama palkinto, joita myönnetään maailmanjärjestystä parantavista ideoista, pedagogiikan, psykologian, sävellyksen ja uskonnon aloilta. Vuonna 2015 perustettiin kuudes palkintokategoria innotuksen antamisesta (spirit). Grawemeyer-palkinnot jaetaan ideoista ja ajatuksista eikä koko elämäntyöstä ja julkisista saavutuksista. Taustansa vuoksi palkitsemisessa korostuu englanninkielellä ja Yhdysvalloissa esillä oleva elämänpiiri.
Palkinto summa oli aluksi 150 000 Yhdysvaltain dollaria, mutta se korotettiin 200 000 dollariin vuonna 2000. Sittemmin (2011) - palkinnon taustalla olleen säätiön sijoitustuottojen pienennyttyä - palkintosummaa supistettiin 100 000 dollariin.
Tunnettuja palkinnonsaajia ovat muun muassa Mihail Gorbatšov (1994, maailmanjärjestystä parantavat ideat), Pierre Boulez (2001, sävellys), Aaron T. Beck (2004, psykologia) ja Muhammad Ali (2015, innostaja). Suomalaisista palkinnon ovat saaneet Kaija Saariaho (2003, sävellys), Esa-Pekka Salonen (2012, sävellys) ja Pasi Sahlberg (2013, pedagogiikka).
Grawemeyer-palkinto (maailmanjärjestystä parantavat ideat)

1988 – Richard Neustadt ja Ernest May (“Thinking in Time: The Uses of History for Decision-Makers”)
1989 – Robert Keohane (“After Hegemony: Cooperation and Discord in the World Political Economy”)
1990 – Robert Jervis (“The Meaning of the Nuclear Revolution: Statecraft and the Prospect of Armageddon”)
1991 – The United Nations World Commission on Environment and Development (“Our Common Future”)
1992 – Samuel Huntington, Herman Daly ja John Cobb (“The Third Wave: Democratization in the Late Twentieth Century”)
1993 – Donald Harman Akenson (“God’s Peoples: Covenant and Land in South Africa, Israel and Ulster”)
1994 – Mihail Gorbatšov (1988 address to the United Nations)
1995 – Gareth Evans (“Cooperative Security and Intra-State Conflict”)
1996 – Max Singer ja Aaron Wildavsky (“The Real World Order: Zones of Peace/Zones of Turmoil”)
1997 – Herbert Kelman (“Interactive Problem Solving”)
2000 – Margaret E. Keck ja Kathryn Sikkink (“Activists Beyond Borders”)
2001 – Janine Wedel (“Collision and Collusion: The Strange Case of Western Aid to Eastern Europe 1989-1998”)
2003 – Stuart Kaufman (“Modern Hatreds: The Symbolic Politics of Ethnic War”)
2004 – John Braithwaite ja Peter Drahos (“Global Business Regulation”)
2005 – Francis Deng ja Roberta Cohen (Guidelines for a protection and aid system for internally displaced people, or people who are displaced within their home nations)
2006 – Fiona Terry (“Condemned to Repeat? The Paradox of Humanitarian Action”)
2007 – Roland Paris (“At War’s End: Building Peace After Civil Conflict”)
2008 – Philip Tetlock (“Expert Political Judgment: How Good Is It? How Can We Know?”)
2009 – Michael Johnston (“Syndromes of Corruption: Wealth, Power and Democracy”)
2010 – Trita Parsi (Improving relations between Iran and Israel...)
2011 – Kevin Bales (“Ending Slavery: How We Free Today’s Slaves.”)
2012 - Severine Autesserre (Analysis of what went wrong in Congo; idea that lasting conflict resolution must take place from the bottom up as well as from the top down)
2013 – Erica Chenoweth ja Maria Stephan (Non-violent resistance brings about political change much more effectively than the use of violence...)
2014 – Jacques Hymans (A book explaining why nuclear weapons programs in many developing nations have been prone to inefficiency and failure)
2015 – Mark Weiner (“The Rule of the Clan: What an Ancient Form of Social Organization Reveals About the Future of Individual Freedom.”, kirja 2013)
2016 – Gary Haugen ja Victor Boutros ("The Locust Effect: Why the End of Poverty Requires the End of Violence", kirja 2014)
2017 – Dana Burde
2018 – Scott Straus
2019 – Sakiko Fukuda-Parr, Terra Lawson-Remer ja Susan Randolph
2020 - ei jaettu
2021 - Ken Conca (“An Unfinished Foundation: The United Nations and Global Environmental Governance.”)
2022 - Mona Lena Krook (Violence Against Women in Politics)
Grawemeyer-palkinto (innostaja)

Grawemayerpalkinnon 30-vuotisjuhlan yhteydessä vuonna 2015 perustettiin uusi palkintoluokka innostuksen (spirit) antamisesta. Palkinnon ensimmäinen saaja oli Muhammad Ali.
Grawemeyer-palkinto (pedagogiikka)

1989: Bertrand Schwartz
1990: Howard Gardner
1991: Kieran Egan
1992: Carol Gilligan
1993: Roland Tharp ja Ronald Gallimore
1994: John T. Bruer
1995: Shirley Brice Heath ja Milbrey W. McLaughlin
1996: Victoria Purcell-Gates
1997: Mike Rose
1998: L. Scott Miller
1999: ei myönnetty
2000: Vanessa Siddle Walker
2001: William G. Bowen ja Derek Bok
2002: Martha Nussbaum
2003: Deborah Brandt
2004: ei myönnetty
2005: Elliot W. Eisner
2006: Lee Shulman
2008: Walter S. Gilliam, Edward F. Zigler, ja Stephanie M. Jones
2009: Paul Attewell ja David Lavin
2010: Keith Stanovich
2011: ei myönnetty
2012: Linda Darling-Hammond
2013: Pasi Sahlberg
2014: Diane Ravitch
2015: Andy Hargreaves ja Michael Fullan
2016: Karl Alexander, Linda Olson ja Doris Entwisle
2017: Diana Hess ja Paula McAvoy
2018: Sara Goldrick-Rab
2019: ei jaettu
2019: ei jaettu
2021: Jal Mehta ja Sarah Fine
2022: Rucker Johnson
Grawemeyer-palkinto (psykologia)

2001: Michael Posner, Marcus Raichle ja Steven Petersen
2002: James McClelland ja David Rumelhart
2003: Daniel Kahneman ja Amos Tversky
2004: Aaron T. Beck
2005: Elizabeth Loftus
2006: John O’Keefe ja Lynn Nadel
2007: Giacomo Rizzolatti, Vittorio Gallese ja Leonardo Fogassi
2008: Albert Bandura
2009: Anne Treisman
2010: Ronald Melzack
2011: Walter Mischel
2012: Leslie Ungerleider ja Mortimer Mishkin
2013: Irving Gottesman
2014: Antonio Damasio
2015: James McGaugh
2016: Steven Maier
2017: Marsha Linehan
2018: Robert Sternberg
2019: Kent Berridge ja Terry Robinson
2020: ei jaettu
2021: Robert Plomin
2022: Terrie Moffitt
Grawemeyer-sävellyspalkinto

1985: Witold Lutosławski (Sinfonia nro. 3)
1986: György Ligeti (Etydejä pianolle)
1987: Harrison Birtwistle (The Mask of Orpheus)
1988: ei jaettu
1989: Chinary Ung (Inner Voices)
1990: Joan Tower (Silver Ladders)
1991: John Corigliano (Sinfonia nro. 1)
1992: Krzysztof Penderecki (Adagio suurelle orkesterille)
1993: Karel Husa (Konsertto sellolle ja orkesterille)
1994: Toru Takemitsu (Fantasma/Cantos klarinetille ja orkesterille)
1995: John Adams (Viulukonsertto)
1996: Ivan Tšerepnin (Kaksoiskonsertto viululle, sellolle ja orkesterille)
1997: Simon Bainbridge (Ad Ora Incerta -Primo Levin neljä laulua orkesterille)
1998: Tan Dun (Marco Polo)
1999: ei jaettu
2000: Thomas Adès (Asyla)
2001: Pierre Boulez (Sur Incises)
2002: Aaron Jay Kernis (Colored Field)
2003: Kaija Saariaho (L'amour de loin)
2004: Unsuk Chin (Konsertto viululle ja orkesterille)
2005: George Tsontakis (Viulukonsertto nro. 2)
2006: György Kurtág (...Concertante... viululle, alttoviululle ja orkesterille)
2007: Sebastian Currier
2008: Peter Lieberson
2009: Brett Dean
2010: York Höller
2011: Louis Andriessen
2012: Esa-Pekka Salonen (Viulukonsertto)
2013: Michel van der Aa
2014: Đuro Živković
2015: Wolfgang Rihm (In-Schrift 2)
2016: Hans Abrahamsen (let me tell you )
2017: Andrew Norman (Play)
2018: Bent Sorensen (L’isola della Città, suom. saari kaupungissa)
2019: Joel Bons (Nomaden)
2020: ei jaettu
2021: Lei Liang (A Thousand Mountains, a Million Streams)
2022: Olga Neuwirth (Orlando)
Aiheesta muualla

Grawemeyer-palkintojen virallinen kotisivu
Martin Fiebig

| Martin Fiebig |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 7. toukokuuta 1891  Rösnitz, Saksa
Kuollut: 23. lokakuuta 1947 (56 vuotta)  Belgrad, Jugoslavia
Sotilashenkilö
Palvelusmaa(t):   Saksan keisarikunta  Weimarin tasavalta  Natsi-Saksa
Palvelusvuodet:  1910–1945
Taistelut ja sodat:  Ensimmäinen maailmansota  Toinen maailmansota
Sotilasarvo:  General der Flieger
Kunniamerkit:  Rautaristin ritariristi tammenlehvin
Martin Fiebig (7. toukokuuta 1891 – 24. lokakuuta 1947) oli Saksan ilmavoimien kenraali toisessa maailmansodassa. Hän syntyi Rösnitzissä Ylä-Sleesiassa nykyisen Puolan alueella vuonna 1891. Ennen ensimmäistä maailmansotaa hän palveli 18. jalkaväkirykmentissä komppanianpäällikkönä. Vuonna 1915 hän oli saman rykmentin pataljoonanpäällikön adjutanttina. Vuodesta 1915 vuoteen 1918 hän palveli laivueenjohtajana ja lentäjänä 3. pommituslentueessa keisarillisen Saksan ilmavoimissa. Vuonna 1934 hän liittyi Luftwaffeen ollen muun muassa lentäjäkoulun opettajana. Heinäkuusta 1938 toukokuuhun 1940 hän toimi 253. ja sen jälkeen 4. pommituslaivue ‘General Weverin’ komentajana. Vuonna 1940 hänen koneensa ammuttiin alas Alankomaissa ja hän vietti vähän aikaa liittoutuneiden sotavankeudessa, kunnes Wehrmacht valtasi maan. Hän oli yhteistyössä Heinz Guderianin panssarijoukkojen kanssa ja koko eteläisen itärintaman Luftwaffen päällikkönä. Sodan jälkeen liittoutuneet luovuttivat Fiebigin Jugoslaviaan vastaamaan sotarikossyytteisiin. Hänet tuomittiin kuolemaan ja teloitettiin Belgradissa 24. lokakuuta 1947.
Massacra

Massacra oli Ranskassa vuonna 1986 perustettu tekninen death metal -yhtye. Yhtyeen alkuperäinen kokoonpano oli Fred ”Death” Duval, Pascal Jorgensen, Chris Palengat ja Jean Marc Trisani. Yhtye julkaisi vuosina 1990–1996 yhteensä viisi kokopitkää albumia. Yhtye hajosi, kun kitaristi Fred Duval menehtyi ihosyöpään 29-vuotiaana vuonna 1997.
Julkaisut

Studioalbumit
Enjoy the Violence (1991)
Signs of the Decline (1992)
Sick (1994)
Humanize Human (1996)
Kokoelma-albumit
Apocalyptic Warriors Pt. 1 (2000)
Demot
Legion of Torture (1987)
Final Holocaust (1988)
Nearer from Death (1989)
Final Holocaust (1990)
Maud von Rosen

| Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten kouluratsastus. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten kouluratsastus. Olympialaiset  | Mitalit> Maa:   Ruotsi.Naisten kouluratsastus. Olympialaiset  | Maa:   Ruotsi> Naisten kouluratsastus. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | München 1972 | Joukkuekouluratsastus |  |
Maud Florence Ella von Rosen (s. 24. joulukuuta 1925 Tukholma) on ruotsalainen entinen kouluratsastaja ja olympiamitalisti. Hänen seuransa oli Malmö Civila RF. Von Rosen osallistui Münchenin olympialaisiin 1972, joissa hän sijoittui henkilökohtaisessa kilpailussa kahdeksanneksi ja oli voittamassa pronssia joukkuekilpailusta.
Maudin äiti Maud von Rosen-Engberg oli kuvanveistäjä ja tämän veli Clarence ratsastaja. Maudin isoisä Clarence von Rosen oli Kansainvälisen olympiakomitean jäsen ja oli kehittämässä olympialaisten ratsastuskilpailuja.
Martin Evans

| Sir Martin Evans |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Syntynyt: 1. tammikuuta 1941 Gloucestershire, Yhdistynyt kuningaskunta
Kansalaisuus:   Iso-Britannia
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Cambridgen yliopisto University College London
Väitöstyön ohjaaja:  Jacques Monod
Instituutti:  University College London Cambridgen yliopisto (1978–1999) Cardiffin yliopisto (1999–)
Tutkimusalue:  kehitysbiologia
Tunnetut työt:  kantasolujen viljely, poistogeeninen hiiri, geenikohdennus
Palkinnot:  Albert Lasker -palkinto lääketieteellisestä perustutkimustyöstä (2001)  Nobelin lääketieteen palkinto (2007)
Martin John Evans (s. 1. tammikuuta 1941 Gloucestershire Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen tiedemies, joka keksi tavan viljellä kantasoluja. Hän on uransa aikana tutkinut muun muassa geenien muuntelua ja geeniterapiaa hiirissä. Evans sai hiirten geneettisen muuntelun mahdollistaneesta tutkimuksesta Nobelin lääketieteen palkinnon vuonna 2007 yhdessä Mario Capecchin ja Oliver Smithiesin kanssa.
Evans valmistui Cambridgen yliopistosta vuonna 1963 ja suoritti sen jälkeen filosofian tohtorin tutkinnon University Collegessa Lontoossa. Evans keksi tavan viljellä kantasoluja yhdessä Matthew Kaufmanin kanssa Cambridgen yliopistossa vuonna 1981.
Professori Evans on arvostetun Royal Societyn jäsen ja hänet on ritaroitu vuonna 2004 tunnustukseksi työstään lääketieteen alalla. Evans on myös saanut arvostetun Albert Lasker -palkinnon lääketieteellisestä perustutkimustyöstä vuonna 2001. Vuoden 2007 lokakuuhun mennessä hän on julkaissut yli 120 tieteellistä julkaisua.
Evans on naimisissa ja hänellä on kolme aikuista lasta.
HMS Otus (S18)

| HMS Otus |
| --- | --- |
 HMS Otus

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Scotts Shipbuilding and Engineering Company, Greenock
Kölinlasku:  31. toukokuuta 1961
Laskettu vesille:  17. lokakuuta 1962
Palveluskäyttöön:  5. lokakuuta 1963
Poistui palveluskäytöstä:  1990
Loppuvaihe:  museoitu
Tekniset tiedot
Uppouma:  1 610 t (pinnalla) 2 410 t (sukelluksissa)
Pituus:  88,5 m (kokonaispituus)
Leveys:  8,1 m
Syväys:  5,6 m
Koneteho:  3 680 bhp / 6 000 shp
Nopeus:  17 solmua (sukelluksissa)
Miehistöä:  62
Aseistus
Aseistus:  8 x 21" (533 mm) torpedoputkea
HMS Otus (viirinumero S18) oli Britannian kuninkaallisen laivaston Oberon-luokan sukellusvene.
Valmistus

Alus tilattiin Scotts Shipbuilding and Engineering Companyltä Greenockista, missä köli laskettiin 31. toukokuuta 1961. Se laskettiin vesille 17. lokakuuta 1962 ja valmistui 5. lokakuuta 1963.
Palvelus

Alus myytiin Saksaan, jossa se on Rügenissä museoituna.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta HMS Otus (S18) Wikimedia Commonsissa
Oberon-luokan sukellusveneet
| --- | --- |
Royal Navy:  HMS Oberon - HMS Odin - HMS Orpheus - HMS Olympus - HMS Osiris - HMS Onslaught - HMS Otter - HMS Oracle - HMS Ocelot - HMS Otus - HMS Opossum - HMS Onyx(I) - HMS Opportune - HMS Onyx
Australian laivasto:  HMAS Onslow - HMAS Orion - HMAS Otama - HMAS Otway - HMAS Ovens - HMAS Oxley
Kanadan laivasto:  HMCS Ojibwa (ex-HMS Onyx) - HMCS Onondaga - HMCS Okanagan
Brasilian laivasto:  Humaitá - Tonelero - Riachuelo
Chilen laivasto:  Hyatt - O'Brien
Hammersmithin metroasema (District ja Piccadilly Line)

Hammersmith on Lontoon metron asema Hammersmith and Fulhamissa, Lontoossa, Oyster-vyöhykkeellä 2. Hammersmith Broadwayn varrella olevaa asemaa käyttävät District- ja Piccadilly-linjat. Tien toisella puolella on erillinen, samanniminen asema, jota käyttävät Circle- ja Hammersmith & City-linjat.
Historia

Asema avattiin 9. syyskuuta 1874 osana District Railwayta (nykyinen District Line), linjan pääteasemana. Vuonna 1877 linjaa jatkettiin Hammersmithistä eteenpäin Ravenscourt Parkiin.
Midland Railway alkoi liikennöidä kehän muotoista Super Outer Circleä St. Pancrasista Earl’s Courtiin Cricklewoodin ja South Actonin kautta. Myös Hammersmith oli reitin varrella. Reitti ei kuitenkaan menestynyt taloudellisesti, ja liikennöinti lopetettiin 30. syyskuuta 1880.
Great Northern, Piccadilly and Brompton Railway (GNP&BR, nykyinen Piccadilly Line), jonka pääteasema Hammersmith oli, avattiin 21. joulukuuta 1908. Kun Piccadilly Linea jatkettiin länteen 4. heinäkuuta 1932, aseman laituritaso täytyi rakentaa uudestaan laiturien määrän kasvattamiseksi neljään. Suuri osa asemaa rakennettiin uudestaan, ja Charles Holden suunnitteli asemalle toisen sisäänkäynnin.
1990-luvun alussa asemarakennus ja viereinen linja-autoasema purettiin ja liitettiin uuteen rakennukseen, jossa oli metro- ja bussiliikenteen solmukohdan lisäksi ostoskeskus. Purkutyön yhteydessä uuden aseman suunnittelijat ottivat talteen osan alkuperäisen, Harry W Fordin suunnitteleman asemarakennuksen laatoituksesta. Pelastetuista laatoista tehtiin Hammersmith Bridgeä esittävä mosaiikki aseman pohjoiseen lipunmyyntiaulaan.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Hammersmithin metroasema (District ja Piccadilly Line) Wikimedia Commonsissa
Kuvia asemalta London Transport Museumin valokuvakokoelmassa (Arkistoitu – Internet Archive)
| Pohjoiseen/Länteen |  |  |  | Etelään/Itään |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Ravenscourt Parkin metroasema (en) ▷ Richmondin asema (en) / Ealing Broadway (en) |  |  District Line |  | Barons Courtin metroasema ▷ Upminsterin asema (en) / High Street Kensingtonin metroasema (en) |
| Turnham Greenin metroasema (en) ▷ Uxbridgen metroasema (en) / Heathrow’n terminaali 4:n metroasema / Heathrow’n terminaali 5:n metroasema (en) |  |  Piccadilly Line |  | Barons Courtin metroasema ▷ Cockfostersin metroasema (en) |
muokkaa wikidataa
Tämä artikkeli tai sen osa on käännetty tai siihen on haettu tietoja muunkielisen Wikipedian artikkelista. 
Alkuperäinen artikkeli: en:Hammersmith tube station (Piccadilly and District lines)
Käännös suomeksi
Mehrzad Marashi

Mehrzad Marashi
Mehrzad Marashi (s. 20. syyskuuta 1980) on iranilaissyntyinen, Saksaan siirtynyt poplaulaja. Hän voitti Deutschland sucht den Superstar -kilpailun vuonna 2010.
Marashi muutti 6-vuotiaana perheineen Hampuriin. Hän sai vaikutteita Xavier Naidoolta, Lionel Richieltä ja Boyz II Meniltä. Hän sai vuonna 2006 levytyssopimuksen Warner Music Groupilta, mutta hänen singleistään "She's Gone" ja "Es tut mir Leid" kumpikaan ei ollut hitti. Uransa tässä vaiheessa Marashi käytti itsestään nimeä Marasco. Debyyttialbuminsa, nimeltään New Life, Marashi julkaisi Sony Musicin kautta vuonna 2010. Tämä albumi pääsi Saksan listoilla sijalle viisi, Sveitsissä yhdeksänneksi ja Itävallassa kolmanneksi. Kaikissa näissä maissa single "Don't Believe" otti listojen ykköspaikan.