stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
HMS Royal Sovereign (1891)

| HMS Royal Sovereign |
| --- | --- |
 HMS Royal Sovereign

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Portsmouthin telakka
Kölinlasku:  30. syyskuuta 1889
Laskettu vesille:  26. helmikuuta 1891
Palveluskäyttöön:  31. toukokuuta 1892
Poistui palveluskäytöstä:  syyskuu 1909
Loppuvaihe:  myyty romutettavaksi 7. lokakuuta 1913
Tekniset tiedot
Uppouma:  15 020 t (standardi) 15 838 t (max)
Pituus:  125,1 m (kokonaispituus)
Leveys:  22,9 m
Syväys:  8,4 m
Koneteho:  9 000 ihp
Nopeus:  15,7 solmua
Miehistöä:  712
Aseistus
Aseistus:  4 × BL 13,5" -tykkiä 10 × QF 6" -tykkiä 10 × QF 6 naulan tykkiä 12 × QF 3 naulan Hotchkiss -tykkiä 6 × 18" torpedoputkea
HMS Royal Sovereign oli Britannian kuninkaallisen laivaston Royal Sovereign -luokan toisen luokan predreadnought-taistelulaiva.
Valmistus

Alus tilattiin Portsmouthin telakalta ja sen köli laskettiin 30. syyskuuta 1889. Alus laskettiin vesille 26. helmikuuta 1891 kumminaan kuningatar Viktoria. Vesille laskettaessa alus oli kuninkaallisen laivaston suurin. Alus liitettiin laivastoon 31. toukokuuta 1892.
Palvelus

Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Kanaalin laivastoon, jonka lippulaivana se oli joulukuuhun 1895 saakka. Alus teki vuonna 1895 laivastovierailun Kieliin. Vuonna 1897 alus siirrettiin Välimeren laivastoon, jossa se oli aina vuoteen 1902 saakka. Elokuussa 1902 Royal Sovereign oli kruunajaisten laivastokatselmuksessa Spitheadissä laivaston lippulaivana, minkä jälkeen se sijoitettiin vartiolaivaksi Portsmouthiin.
Vartiolaivana alus palveli vuoteen 1905 saakka ollen 1903-1904 telakalla modernisoitavana. Se siirrettiin vuonna 1905 reserviin, missä alus oli poistolistalle sijoittamiseensa saakka vuonna 1911. Alus myytiin lokakuussa 1913 40 000 punnalla Clarkson Companylle, joka myi sen edelleen romutettavaksi Italiaan G. B. Berterellelle.
Rui Jorge

| Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Portugali.Miesten jalkapallo.EM-kilpailut  | Maa:   Portugali> Miesten jalkapallo. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Hopeaa | Portugali 2004 |  |  |
Rui Jorge (oik. Rui Jorge de Sousa Dias Macedo de Oliveira, s. 27. maaliskuuta 1973 Vila Nova de Gaia, Portugali) on portugalilainen jalkapalloilija, joka on päättänyt uransa. Pelipaikaltaan hän oli vasen laitapuolustaja.
Rui Jorge pelasi koko ammattilaisuransa Portugalissa edustaen Rio Avea (1991–1992), Portoa (1992–1998), Sportingia (1998–2005) ja Belenensesiä (2005–2006). Portugalin A-maajoukkueessa hän pelasi 45 ottelua vuosina 1994–2004 ja teki yhden maalin. Rui Jorge oli mukana maajoukkueessa muun muassa olympialaisissa 1996, EM-kisoissa 2000, MM-kisoissa 2002, joissa hän pelasi avauskokoonpanossa Portugalin kaikissa kolmessa ottelussa, ja EM-kisoissa 2004.
Taisto Ruippo

Veikko Taisto Tapio Ruippo (23. heinäkuuta 1931 Sortavala – 24. maaliskuuta 2014 Pieksämäkilähde?) oli suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä ja hyökkääjänä pelannut Ruippo edusti urallaan Kopareita 1957–1963 ja Kuopion Palloseuraa 1964–1965. Kaikkiaan Ruippo pelasi kahden kauden aikana 34 mestaruussarjan ottelua, joissa hän teki kolme maalia. Ruippo edusti Suomen maajoukkuetta yhdessä maaottelussa 1958.
Rotkotulkku

| Rotkotulkku |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Luokka::  Linnut Aves
Lahko::  Varpuslinnut Passeriformes
Heimo::  Peipot Fringillidae
Suku::  Eremopsaltria
Laji::  mongolica
Kaksiosainen nimi
 Eremopsaltria mongolica  (Swinhoe, 1870) 
Synonyymit
 Bucanetes mongolicus  Rhodopechys mongolicus 
Katso myös
   Rotkotulkku Wikispeciesissä   Rotkotulkku Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Rotkotulkku (Eremopsaltria mongolica) on peippojen heimoon kuuluva varpuslintu.
Tuntomerkit

Rotkotulkku on 11,5–13 cm pitkä. Sillä on vaaleanruskea pää ja selkä, joissa on heikkoja tummia täpliä. Vatsapuolella on vaaleanpunertavaa sävyä ja silmän yli kulkee vaaleanpunainen juova. Siivellä on kaksi valkoista juovaa sekä vaaleanpunaisia viiruja. Yläperä on vaaleanpunainen. Pyrstö on musta ja siinä on valkoiset reunat. Nokka on yleensä kellanruskea tai joskus vaalean harmaanruskea.
Levinneisyys

Rotkotulkkua esiintyy Iranista Afganistanin ja Tadžikistanin kautta Kiinan pohjoisosiin ja Mongoliaan asti. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Elinympäristö

Rotkotulkku pesii vuoristoissa karuissa ja kivisissä ympäristöissä. Sitä tavataan yli 2000 metrin korkeudessa ja se on paikkalintu. Pesänsä se tekee maahan.
Roussit

| Roussit |
| --- | --- |
 Välimerenroussi (Hoplostethus mediterraneus)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Limapääkalat Beryciformes
Heimo::  Roussit  Trachichthyidae  Bleeker, 1859
Suvut
 Aulotrachichthys  Gephyroberyx  Hoplostethus  Optivus  Paratrachichthys  Sorosichthys  Trachichthys 
Katso myös
   Roussit Wikispeciesissä   Roussit Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Roussit (Trachichthyidae) on limapääkaloihin kuuluva kalaheimo. Heimon lajeja tavataan kaikista valtameristä.
Lajit

Varhaisimmat roussien heimoon kuuluvat fossiilit on ajoitettu myöhäiselle liitukaudelle. Tällaisia sukuja ovat muun muassa Antarktikselta löydetty Antarctiberyx, Italiasta löydetty Liptoberyx ja Hoplopteryx. Nykyään heimossa elää noin 39 lajia, jotka jaetaan seitsemään sukuun. Rousseihin kuuluvia lajeja ovat muun muassa keltaroussi (Hoplostethus atlanticus), mustaroussi (Hoplostethus codenati) ja välimerenroussi (Hoplostethus mediterraneus).
Anatomia

Suurin osa roussilajeista saavuttaa korkeintaan noin 20 cm:n pituuden, mutta suurimmat lajit kuten keltaroussi voivat kasvaa noin 55 cm pitkiksi. Ruumiinmuodoltaa kalat ovat usein litteitä ja pää on suurikokoinen. Silmät ovat suuret tai keskikokoiset ja päässä on limatäytteisiä aistikanavia, eräillä lajeilla myös bioluminoivia elimiä. Roussien suu on melko suuri ja hampaat pienet. Suomut ovat lajista riippuen joko pienet ja pyöreät tai suurikokoiset ja levymäiset. Levymäisiä suomuja on usein vatsan alareunassa. Väriltään lajit ovat usein punertavia tai hopeanharmaita.
Levinneisyys ja elintavat

Roussien heimoon kuuluvia lajeja tavataan Atlantista, Välimerestä, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Kalat liikkuvat yleensä lähellä pohjaa tyypillisesti 75–1 500 metrin syvyydessä merenpinnasta. Lajien ravinto koostuu pienistä kaloista, äyriäisistä ja nilviäisistä. Lisääntymisbiologiaa ei juurikaan tunneta.
Erityisesti keltaroussia kalastetaan ruokakalaksi trooleilla. Roussit kuitenkin lisääntyvät hitaasti, joten kannat ovat alttiita taantumiselle kalastuksen seurauksena.
Rovaniemen Reipas

| Rovaniemen Reipas |
| --- | --- |

Perustettu:  1907
Paikkakunta:  Rovaniemi
Värit:           
Lajit:  nyrkkeily, painonnosto, kuntoliikunta
Puheenjohtaja:  Kimmo Niukkanen
Rovaniemen Reipas (lyh. RoRe) on vuonna 1907 perustettu rovaniemeläinen urheiluseura, jonka lajeja nykyään ovat nyrkkeily ja painonnosto.
Historia

Vuonna 1907 perustetun Rovaniemen Reippaan perustajajäseniin kuului muun muassa vuoden 1918 sisällissodan aikana teloitettu Leo Pekkala. Lokakuussa 1931 Rovaniemen kihlakunnanoikeus lakkautti seuran kommunistilakien nojalla. Sen toimintaa perustettiin jatkamaan Rovaniemen
Myrsky -niminen seura, joka kuitenkin lakkautettiin 1932. Poliittisen tilanteen hieman rauhoituttua, perustettiin vielä samana vuonna uudeksi Reippaan seuraajaksi Rovaniemen Lappi. Sotavuosien jälkeen Reipas aloitti toimintansa uudelleen vuonna 1947. Seura jatkoi ainoastaan vuoteen 1962 saakka, mutta sen toimintaa piti yllä vuotta aikaisemmin perustettu palloiluun keskittynyt sisarseura Rovaniemen Työväen Palloilijat. Viiden vuoden tauon jälkeen Rovaniemen Reippaan toiminta käynnistyi jälleen vuonna 1967. Tällöin seura liittyi Työväen Urheiluliitton sijasta sosialidemokraattien johtamaan Työväen Urheiluseurojen Keskusliiton jäseneksi.
Jalkapallo

Aikaisemmin Rovaniemen Reippaan lajeihin on kuulunut muun muassa jalkapallo, jossa seuran edustusjoukkue pelasi parhaimmillaan Suomen kolmannella sarjatasolla II divisioonassa 1970–1990-luvuilla. Vuonna 1992 Rovaniemen Reippaan jalkapallojaosto yhdistyi Rovaniemen Lapin kanssa fuusioseuraksi FC Santa Claus. Jalkapallon naisten SM-sarjan alkulohkovaiheessa Reipas oli mukana vuosina 1972–1973.
Tunnetuin Reippaan kasvatti on 34 A-maaottelua pelannut Pasi Tauriainen. Myös kansanedustaja Esko-Juhani Tennilä pelasi jalkapalloa Reippaan joukkueessa 1960–1970-luvuilla.
Aiheesta muualla

Rovaniemen Reippaan kotisivut
Rokote

Tieteilijä valmistelemassa karsinoembryonaalista antigeenia rokotteeseen, jolla yritetään ehkäistä syöpää.
Vesirokkorokote.
Rokote on lääkevalmiste, jota käyttäen potilaalle annetaan rokotus. Rokotteen tavoite on tarjota toimiva immuniteetti tiettyä sairautta tai tautia vastaan aktiivisella immunisoinnilla. Rokote sisältää immuunijärjestelmän herättävää antigeeniä, joka jollakin tavoin muistuttaa sairauden aiheuttavaa eliötä. Useimmiten antigeeni muodostuu heikennetyistä mikrobeista, mikrobin osista, toksiinista tai mikrobin pintaproteiineista.
Rokotetyypit

Kokonaisia taudinaiheuttajia sisältävät rokotteet ovat ikivanha, mutta jossain määrin vieläkin käytössä oleva ratkaisu. Niitä käytetään lähinnä bakteeritauteja vastaan. Nämä rokotteet ovat helppoja ja halpoja valmistaa, ne säilyvät hyvin ja rokotteen annostelu on suurpiirteistä. Ongelmina ovat runsaat sivuvaikutukset ja modernimpiin ratkaisuihin verrattuna huono teho. Rokotteen sisältämät taudinaiheuttajat voivat ainakin periaatteessa myös levitä ympäristöön. Tästä rokotetyypistä pyritään nykyisin eroon.
Heikennettyjä tai inaktivoituja taudinaiheuttajia sisältäviä rokotteita käytetään miltei yksinomaan virustauteja vastaan. Ne ovat yleensä hyvin tehokkaita – yksi rokotuskerta saattaa antaa jopa elinikäisen immuniteetin. On kuitenkin vaikeaa varmistua rokotteen vaarattomuudesta ja niiden säilyvyys on huono.
Toksoidirokotteet sisältävät taudinaiheuttajabakteerin erittämää toksiinia, joka on käsitelty kemiallisesti niin, että sen myrkyllisyys on vähentynyt. Ainoat tällä periaatteella toimivat rokotteet ovat jäykkäkouristus- ja kurkkumätärokotteet, jotka kehitettiin jo 1920-luvulla. Ne ovat hyvin tehokkaita, mutta perussuojan saaminen vaatii useita rokotuskertoja.
Komponenttirokotteet ovat modernein rokotemuoto. Ne sisältävät ainoastaan jotakin sellaista taudinaiheuttajan osaa, jota vastaan elimistö reagoi. Virusrokotteissa käytössä on jokin viruksen kapselin pinta-antigeeni. Uusimmat bakteerirokotteet ovat konjugaattirokotteita. Nissä bakteerin pinnan polysakkaridi liitetään erilliseen kantajamolekyyliin, jolloin rokotteen antigeeni muuntuu valkuaisaineiden tavoin käyttäytyväksi. Tällöin se stimuloi sekä T- että B-immuunijärjestelmiä.
mRNA-rokotteet on komponenttirokotteiden erikoistapauksia, jossa rokoteaineen lipidikapseleihin suljettu lähetti-RNA (engl. messenger-RNA) saa lihassolut väliaikaisesti tuottamaan viruksen pintaproteiinia, joka erittyy solun ulkopuolelle ja toimii immuunipuolustuksen laukaisevana antigeenina. Pintaproteiinin tuotanto päättyy, kun solun ribonukleaasi-entsyymi hajottaa mRNA:n. Samaa ajatusta noudattavat myös virusvektorirokotteet, joissa pintaproteiinin valmistusohje kuljetetaan lihassoluun muutoin harmittoman viruksen avulla. RNA-rokotteen valmistaminen on erityisen riskitöntä, koska ei tarvitse kasvattaa viruksia ja RNA hajoaa nopeasti elimistössä, samoin pintaproteiinit. Se ei muuta perimää.
Rokote voi sisältää samanaikaisesti useita eri taudinaiheuttajia vastaan suunnattuja antigeeneja. Tällaisia kombinaatiorokotteita käytetään etenkin varhaislapsuudessa annettavissa rokotteissa. Toistaiseksi ei tiedetä, paljonko erilaisia antigeenejä yhteen rokotteeseen voitaisiin yhdistää. Määrä lienee suuri, sillä pneumokokkipolysakkaridirokotteessa on 23 eri bakteerityypin polysakkaridia yhdessä valmisteessa. Koska eri rokotteiden optimaaliset antoiät eroavat toisistaan, ei ole ollut lääketieteellistä perustetta tutkia kovin laajoja yhdistelmiä. Kombinaatioiden kehittämisessä on varmistettava paitsi syntyvä immuunivaste, myös rokotteen turvallisuus.
Erilaisia rokotteita

| rokote | antigeeni |
| --- | --- |
BCG-rokote: heikennetty elävä bakteeri
HPV-rokote Hepatiitti B -rokote: soluviljelmässä tuotettu viruksen pintaproteiini
Hepatiitti A -rokote Influenssarokote Salk-poliorokote: inaktivoitu kokonainen virus
Jäykkäkouristusrokote Kurkkumätärokote: bakteerin tuottama toksiini
Rotavirusrokote Sabin-poliorokote: elävä heikennetty virus
Pneumokokkirokote Hib-rokote: bakteerin kapselin polysakkaridi
Meningokokki B -rokote: bakteerin kapselin proteiini
Koronavirusrokotteet: rokote sisältää lähetti-RNA:ta jonka perusteella elimistö tuottaa antigeeninä toimivan proteiinin
Isorokkorokote on poistunut käytöstä taudin häviämisen vuoksi. Tulevaisuudessa saatetaan saada käyttöön myös syöpärokotteita.
Rokotteen rakenne ja ainesosat

Rokotteiden sisältämät aineet voidaan jakaa vaikuttaviin aineisiin ja apuaineisiin. Rokotteiden vaikuttavat aineet ovat taudinaiheuttajia, niiden osia tai muita biologisesti aktiivisia komponentteja, joiden tarkoitus on herättää elimistön puolustusreaktio. Jos rokote sisältää taudinaiheuttajia, ne ovat joko inaktivoituja eli tapettuja tai eläviä, joita on heikennetty niin, että ne eivät kykene aiheuttamaan tautia.
Rokotteiden apuaineita käytetään rokotteiden tehon, säilyvyyden ja käyttöominaisuuksien parantamiseksi. Apuaineisiin kuuluvat täyteaineet, säilöntä- ja stabilointiaineet ja tehosteaineet. Tehosteaineet eli adjuvantit ovat yleensä alumiiniyhdisteitä. Niitä käytetään rokotteen vaikuttavan aineen aikaansaaman puolustautumisreaktion tehostamiseksi. Säilöntäaineita tarvitaan haitallisten mikrobien kasvun ja rokotteen pilaantumisen estämiseksi. Stabilointiaineet suojaavat rokotetta lämpötilan, valon, happamuuden tai kosteuden vaikutukselta.
Rokotteen antaminen

Rokotteita annetaan tavallisesti pistoksena lihakseen (i.m.), ihon alle (s.c.) tai ihon sisään (i.d.). Eräät paikallista limakalvoimmuniteettia hyödyntävät rokotteet annetaan nenäsuihkeena tai suun kautta. Lihasta rokotteen antopaikkana suositaan, sillä lihaskudoksessa rokote imeytyy kudokseen paremmin kuin rasvakudoksessa. Verenkiertoon rokotetta ei anneta, ja jos piston jälkeen ruiskuun tulee verta, pistopaikka tulee vaihtaa ennen rokoteaineen antamista. Alumiinisuoloja sisältävät rokotteet saattavat aiheuttaa voimakkaampia paikallisreaktioita, jos rokoteainetta päätyy vahingossa muualle kuin lihakseen.
Lihakseen annettava pistos annetaan joko ulomman reisilihaksen etu-yläosaan tai yleisemmin hartialihakseen. Pakaralihaksen ylä-ulkoneljännestä tulee käyttää vain jos rokotetta annetaan poikkeuksellisen suuri tilavuus tai pistokohtia on useita. BCG-rokote pistetään nykyisin ihon sisään vasempaan olkavarteen.
Komponenttirokotteita ja inaktivoituja taudinaiheuttajia sisältäviä rokotteita on mahdollista antaa useita samanaikaisesti tai millä aikavälillä tahansa. Pistokset kannattaa kuitenkin antaa eri lihaksiin, jolloin mahdollisten paikallisreaktioiden aiheuttaja on helppo tunnistaa. Eläviä heikennettyjä taudinaiheuttajia sisältävät rokotteet tulee kuitenkin antaa joko kaikki samanaikaisesti tai vähintään kuukauden välein. On aivan tavallista, että rokotteiden valmistajat antavat eri valmisteiden yhdistämistä koskien kansainvälisiä suosituksia varovaisempia ohjeita.
Suomessa rokotteen antajalla on oltava tehtävään asianmukainen koulutus. Rokotteen saa antaa vain paikassa, jossa on riittävät välineet hoitaa mahdollista rokotekomplikaatiota.
Sikiön ja vastasyntyneen immunisointi

Sikiön ja vastasyntyneen T- ja B-lymfosyytit ovat epäkypsiä, minkä vuoksi vastasyntyneen immuunipuolustus rakentuu äidiltä istukan läpi kulkeutuneiden IgG-vasta-aineiden eli niin kutsuttujen eväsimmunoglobuliinien varaan. Näiden kirjo määräytyy äidin elämänsä aikana kohtaamien taudinaiheuttajien sekä saatujen rokotusten perusteella. Suurin osa IgG-vasta-aineista siirtyy sikiöön vasta raskauden loppuvaiheessa minkä vuoksi raskaana olevan rokottaminen suojaa tehokkaasti vastasyntynyttä. Menetelmä toimii kuitenkin vain niillä taudeilla, joilla immuunivaste perustuu IgG-vasta-aineisiin. IgM- tai IgA-välitteinen immuniteetti ei välity äidiltä sikiöön lainkaan. Koska vasta-aineiden siirtyminen tapahtuu raskauden loppuvaiheessa, keskoset jäävät suurelta osin vaille äidiltä saatavaa immuunisuojaa.
Äidin suolen limakalvolla muodostuvat IgA-vasta-aineet kulkeutuvat rintamaitoon ja suojaavat vastasyntynyttä tehokkaasti ruuansulatuskanavan kautta tunkeutuvilta viruksilta ja bakteereilta. Ominaisuus on käytännöllinen, sillä äiti ja vastasyntynyt altistuvat samoille suun kautta kulkeutuville mikrobeille. Tätä mekanismia hyödyntäen äidille suun kautta annettavalla rokotteella voidaan suojata imeväisikäistä lasta.
B- ja T-solujen kypsyminen käynnistyy vasta 2 – 3 kuukautta syntymän jälkeen, mikä asettaa luonnollisen rajan sille, kuinka pieniä lapsia on edes mielekästä rokottaa. Alle kaksivuotiaan immuunijärjestelmä ei vielä reagoi taudinaiheuttajien polysakkarideihin, minkä vuoksi esimerkiksi pneumokokkirokotteet ovat pienille lapsille tehottomia.
Ikääntyvien rokotusvaste

Elimistön vanhetessa uusien B-lymfosyyttien tuotanto vähenee, mutta olemassaolevat muistisolut kuitenkin säilyvät. Tästä syystä ikääntyneiden elimistö ei reagoi uusiin rokotuksiin enää yhtä tehokkaasti kuin nuorempana, mutta nuorempana saatujen rokotusten tehosteannokset toimivat entiseen tapaan tehokkaasti.
Rokotteen vasta-aiheet

Sairaus on harvoin este rokotteen antamiselle. Lähes ehdottomana vasta-aiheena pidetään kuitenkin saman rokotteen tai sen sisältämän aineosan aikaisemmin aiheuttamaa anafylaktista reaktiota. Rokotukseen liittyvän anafylaktisen reaktion yleisyydeksi on arvioitu noin 2/100 000 pistosta. Anafylaktinen reaktio ilmenee yleensä ensimmäisten 5–15 minuutin aikana, joskus harvoin vasta tunnin kuluessa tai sitäkin myöhemmin.
Suomessa riski sairastua rokotuksilla estettäviin tauteihin on yleensä pieni, ja siksi vähäisempikin vasta-aihe katsotaan usein riittäväksi syyksi siirtää rokotusta tai jopa jättää se kokonaan antamatta. Jos sairauden vaara kuitenkin arvioidaan suureksi – esimerkiksi altistumisen vuoksi – voi rokottamatta jättäminen olla potilaalle suurempi riski kuin rokottaminen, vaikka vasta-aihe olisikin olemassa. Äärimmäisenä esimerkkinä rabiesrokotusta ei voida millään perusteella jättää antamatta, jos potilas on altistunut rabiekselle.
Kuumeisen infektiotaudin aikana ei suositella otettavaksi rokotteita. Rokote ei pahenna sairautta, mutta sairaus lisää elimistössä interferonin tuotantoa, jolloin eläviä taudinaiheuttajia sisältävien rokotteiden teho saattaa heikentyä merkittävästi. Inaktivoituja taudinaiheuttajia sisältäviin rokotteisiin käynnissä olevalla sairaudella ei ole vaikutusta. Epidemiatilanteessa vakavakaan sairastuminen ei ole rokotusten vasta-aihe. Eläviä viruksia tai bakteereita sisältävät rokotteet ovat yleensä vasta-aiheisia immuunipuutoksellisilla henkilöillä. Erittäin pahoin kananmunalle yliherkät saattavat saada oireita rokotteista, joiden virukset on kasvatettu kananmunissa. Yleensä rokote voidaan kuitenkin antaa, kunhan mahdolliseen allergiseen reaktioon varaudutaan ennakkoon. Kanan solukoissa kasvatetut rokotteet eivät yleensä ole este rokotukselle näissäkään tapauksissa.
Imetys ei ole este minkään rokotteen ottamiselle. Sen sijaan useiden rokotteiden turvallisuutta ei ole tutkittu raskaana olevilla, siitä yksinkertaisesta syystä, että raskaus on ohimenevä tilanne ja rokote voidaan yleensä siirtää annettavaksi vasta raskauden jälkeen. Merkittävä poikkeus on influenssarokote, sillä influenssakausi on raskausaikaa lyhyempi ja raskaus itsessään on vakavan influenssan riskitekijä.
Rokotteen teho

Tilannetta, jossa rokotettu sairastuu kutsutaan läpäisyinfektioksi. Läpäisyinfektioita tapahtuu, koska immuunivasteessa esiintyy yksilökohtaista vaihtelua: kaikki eivät hyödy rokotteesta yhtä paljon. Rokotteen tehon käsitteen määrittelivät Greenwood ja Yule vuonna 1915 tutkiessaan kolera- ja lavantautirokotteita. Rokotteen teho määritellään siten että:
missä ARU (Attack Rate Unvaccinated) ja ARV (Attack Rate Vaccinated) ovat tautitapausten osuudet rokottamattomien ja rokotettujen keskuudessa. Täysin yhtäpitävästi teho voidaan määritellä myös riskisuhteen kautta:
missä RR on rokotettujen ja rokottamattomien sairastumisen riskisuhde. Teho voidaan määritellä myös jotakin nimenomaista tavoitetta kohtaan. Voidaan esimerkiksi olla kiinnostuneita siitä, moniko rokotetuista säästyy sairaalahoidolta vaikka sairastuisikin.
Jos esimerkiksi 1000 rokotetun joukossa tautiin sairastuu 20 ja vastaavasti 1000 rokottamattoman joukossa sairastumisia tapahtuu 150, riskisuhteeksi saadaan RR = (20/1000)÷(150/1000) = 0,13 ja siten rokotteen teho on 87 %.
Rokotteiden tehoa tutkitaan kaksoissokkotutkimuksilla, joissa osa tutkittavista saa tutkittavaa rokotetta ja verrokkijoukko jotakin muuta rokotetta. Rokotteen teho selvitetään tutkimuksen III faasissa. Käytännössä rokotteiden tehotutkimukset ovat varsin kalliita toteuttaa – etenkin harvinaisten sairauksien kohdalla – niiden vaatimien suurten henkilömäärien ja pitkien seuranta-aikojen vuoksi.
Tutkimus

Keskimääräisen rokotteen kehittäminen kestää yli 10 vuotta. Esimerkiksi SARS- ja zika-epidemiat ehtivät päättyä ennen kuin niihin tehoava rokote tuli valmiiksi. Toisaalta esimerkiksi erään ebolarokotteen kliiniset tutkimukset onnistuttiin viemään läpi alle vuodessa. Sikotautirokotteen kehitykseen käytettiin neljä vuotta (1967). Nopeimmin markkinoille saadut SARS-CoV-2-rokotteet kehitettiin alle vuodessa.
Rokotteen kehittäminen voi maksaa jopa miljardi dollaria. Vaikka rokotteiden kehitystyöhön kuluva aika on viime vuosikymmeninä pidentynyt, rokoteprojekteista etenee myyntiin asti vain noin 6 %, mikä osuutena ei ole juurikaan noussut. Tämä epäsuhta tekee rokotekehityksestä lääkealan yrityksille erittäin riskialtista.
Liiketoiminnan kannalta ylivoimaisesti kannattavinta on pandeemisen influenssarokotteen valmistus. Koska markkinat ovat influenssarokotteen  suhteen kuitenkin kylläiset, eri rokotevalmistajat joutuvat kilpailemaan oman rokotteensa tehokkuudella, tuotantokapasiteetilla ja jakeluverkoston toimivuudella. Laajemmassa kuvassa influenssapandemiat ovat kuitenkin harvinaisia, eikä niihin kohdistuvien rokotteiden tuotantoa voi järkevästi verrata muuhun rokotetuotantoon.
Jotta rokotetta voi käyttää, valtiot edellyttävät yleensä, että rokotteella on myyntilupa. Myyntiluvan myöntämiseksi rokotevalmistajan tulee esittää lääkevalvontaviranomaiselle tutkimustuloksia, joiden tarkoitus on osoittaa, että rokotteella on riittävä teho ja turvallisuus. Rokotteiden hyväksyntävaatimuksen noudattavat yleensä lääketutkimusten muotovaatimuksia.
Rokotteilla tehdään myös myyntiluvan myöntämisen jälkeisiä tutkimuksia. Nämä ovat tarpeen esimerkiksi passiivisessa haittaseurannassa esille tulleiden haittaepäilyjen todentamiseksi ja haittojen edelleen pienentämiseksi.lähde?
Tutkimus > Suomessa

Suomessa on kehitetty muun muassa HIV-rokotetta FIT Biotechissä 1980-luvun alusta vuoteen 2019 saakka ja koronarokotetta ainakin kolmessa eri tutkimusryhmässä vuoden 2020 pandemian aikaan.
Kansanterveyslaitoksen rokoteosastolla ja Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksella johtajana toiminut Juhani Eskola suhteuttaa uuden rokotteen kehittämiseen kuluvaa yhden miljardin euron hintaa Suomen vuotuiseen rokotusbudjettiin, joka on noin 16 miljoonaa euroa.