stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Uuskumma
Uuskumma genrenä

Uuskumma-suuntauksen perustajana voidaan pitää englanninkielisen termin tunnetuksi tehnyttä kirjailija China Miévilleä. Hän määritteli oman tuotantonsa uuskummaksi ('new weird') vuonna 2003. Käsitteen syntyyn vaikutti saman vuoden huhtikuussa TTA Pressin keskustelupalstalla käyty ajatustenvaihto, johon osallistui myös useita muita brittiläisiä ja amerikkalaisia tieteis- ja fantasiakirjailijoita, muun muassa Jeff VanderMeer, Jeffrey Ford ja M. John Harrison. Uuskumman tunnusmerkillisinä teoksina pidettiin julkisuudessa Miévillen Perdido Street Stationia, VanderMeerin Pyhimysten ja mielipuolten kaupunkia, K. J. Bishopin The Etched Cityä ja Steph Swainstonin Kuolemattomien kaartia.
Uuskumman edeltäjäksi voidaan nimetä tieteiskirjallisuutta 1960-luvulla ravistellut new wave, ’uusi aalto’, jonka edustajiin lukeutuvat muun muassa M. John Harrison ja Norman Spinrad. Tämäkin liike sai alkunsa Britanniasta ja tähtäsi vanhojen kaavojen rikkomiseen. Tarkoitus oli tieteiskirjallisuuden konkreettisten kielikuvien kautta luodata ihmistä ja tätä ympäröivää maailmaa tabuja kaihtamatta ja ennen kaikkea aikuista yleisöä ajatellen. Uuskummaa skandaalinkäryisempi New Wave kuihtui jo 1970-luvun alkuvuosina, mutta raivasi kokeellisemmalle spekulatiiviselle fiktiolle tietä valtavirtaan.
Kriitikko Toni Jerrman (2005) mainitsee uuskumman merkitsevän kielen ja kerronnan monimuotoisuutta. Uuskumma on häilyvä ja ongelmallinen käsite, koska limittyminen muiden lajityyppien kanssa kuuluu uuskumman perusolemukseen. Monet kirjailijat sanoutuivatkin termistä irti jo sen syntyvaiheessa, ja ilmeisen harva nykykirjoittaja on erityisen hanakka kutistamaan tuotantoaan ja lukijakuntaansa epämääräisellä lokeroinnilla.
Uuskumma Suomessa

Suomeen uuskumman käsitettä on juurruttanut Jukka Halmeen toimittama Uuskummaa? -antologia (2006), johon on kerätty ja suomennettu novelleja new weird -suuntauksen alkuunpanijoilta sekä muilta englantilaisen kielialueen fantasiakirjailijoilta, esimerkiksi Gene Wolfelta, Kelly Linkiltä ja Margo Lanaganilta. Samansuuntaisen tyylilajin eräät suomalaiset edustajat ovat kutsuneet itseään reaalifantastikoiksi. Reaalifantasian ”avoimen koulukunnan” loi vuonna 2006 neljän kotimaisen kirjailijan ryhmä, Pasi Ilmari Jääskeläinen, Anne Leinonen, Juha-Pekka Koskinen ja J. Pekka Mäkelä. Reaalifantastikkojen mukaan genrerajoista vapautuminen mahdollistaa fantastisten ja muiden epäsovinnaisten ainesten sulauttamisen arkitodellisuuden kuvaukseen.
Reaalifantastikkojen lisäksi moni muu suomalainen kaunokirjailija on kirjoittanut kirjallisuutta, jota voisi sanoa uuskummaksi. Esimerkiksi Leena Krohn on palkittu, ”omintakeisen ja tunnistettavan äänen” omaava fantasiakirjailija, jonka novellit lähestyvät filosofista esseetä ja romaanit novellikokoelmaa. Hänelle tyypillistä on myös nykyihmisen kohtaamien ongelmien käsittely fantasian, yliluonnollisten ja tieteiskirjallisten vertauskuvien kautta. Samoin Johanna Sinisalo ”kulkee proosatuotannossaan pitkälti omia polkujaan raja-aidoista piittaamatta”, luoden uutta kaupunkilaista tarustoa arkisiin ympäristöihin. Myös Tiina Raevaaran tuotantoa on luonnehdittu uuskummaksi. Nuortenkirjallisuudessa uuskummallista kerrontaa edustaa Sari Peltoniemen teospari Suomu (2007) ja Hämärän renki (2010).
Uuskumma kirjallisuuden ulkopuolella

Kirjallisuuden ohella myös muiden taiteenmuotojen on katsottu kuuluvan uuskumman piiriin. Näihin lukeutuvat muun muassa videopelit Thief: The Dark Project (1998), The Elder Scrolls III: Morrowind (2002) sekä Control (2019). Myös Guillermo del Toron elokuvan Pan’s Labyrinth (2006) on katsottu edustavan uuskummaa.
Aiheesta muualla

Michael Cisco: New Weird: I Think We’re the Scene. The Modern Word 4.5.2004. (englanniksi)
Rick Klaw: Something weird this way comes. SA Current 6.1.2010. (englanniksi)
Uuskumma, Tieteen termipankki
Vladyslav Piskunov

| Mitalit> Maa:   Ukraina.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ukraina.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Mitalit> Maa:   Ukraina.Miesten yleisurheilu.MM-kilpailut  | Maa:   Ukraina> Miesten yleisurheilu. |
| --- | --- | --- | --- |
|  Pronssia | Sevilla 1999 | Moukarinheitto |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Hopeaa | München 2002 | Moukarinheitto |  |
| Universiadit  | Universiadit  | Universiadit  |  |
|  Hopeaa | Peking 2001 | Moukarinheitto |  |
|  Pronssia | Palma de Mallorca 1999 | Moukarinheitto |  |
Vladyslav Jurijovytš Piskunov (ukr. Владислав Юрійович Піскунов; s. 7. kesäkuuta 1978 Nova Kahovka) on ukrainalainen entinen yleisurheilija, joka kilpaili moukarinheitossa. Hän edusti seuratasolla Simferopol ZS:ää. Piskunov voitti yhden mitalin sekä MM- että EM-kilpailuissa, jonka lisäksi hän sai kaksi mitalia universiadeista. Hän osallistui olympialaisiin kahdesti, vuosina 2000 ja 2004. Piskunov sijoittui neljänneksitoista Sydneyn kisoissa 2000, mutta ei saanut tulosta Ateenassa 2004.
Piskunov jäi urallaan kiinni dopingin käytöstä kaksi kertaa. Hänet hylättiin voittamissaan vuoden 1994 alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa ja hän sai elinikäisen kilpailukiellon jäätyään kiinni kielletyistä aineista vuoden 2005 MM-kisojen jälkeen.
Ennätykset

Moukarinheitto: 82,23 m (2002)
Sakaramaitiaiset

| Sakaramaitiaiset |
| --- | --- |
 Mukulamaitiainen (Leontodon tuberosus)
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Kladi::  Siemenkasvit Spermatophyta
Kladi::  Koppisiemeniset
Kladi::  Aitokaksisirkkaiset
Kladi::  Asteridit
Lahko::  Asterales
Heimo::  Asterikasvit Asteraceae
Alaheimo::  Cichorioideae
Suku::  Sakaramaitiaiset Leontodon  L.
Katso myös
   Sakaramaitiaiset Wikispeciesissä   Sakaramaitiaiset Commonsissa 
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Sakaramaitiaiset eli maitiaiset (Leontodon) on asterikasvien (Asteraceae), aiemmin sikurikasveihin (Cichoriaceae), heimoon kuuluva keltakukkainen kasvisuku. Siihen kuuluu noin 40 maitiaisnesteellistä, vanallista, mykerökukallista ruohokasvia. Suvun lajien alkuperäinen levinneisyysalue on Euraasiassa.
Maitiaisia on tavattu Suomesta kolme luonnonvaraista lajia. Syysmaitiainen on hyvin yleinen melkein koko maassa. Kesämaitiainen kasvaa Etelä- ja Itä-Suomessa, yleisenä itäisimmissä maakunnissa. Lisäksi juovamaitiaista on havaittu satunnaistulokkaana.
Sakaramaitiaislajeja

poimumaitiainen (Leontodon crispus)
azorienmailanen (Leontodon filii)
kesämaitiainen (Leontodon hispidus)
viuhkomaitiainen (Leontodon rigens)
juovamaitiainen (Leontodon saxatilis)
mukulamaitiainen (Leontodon tuberosus)
Maitiaisista suomumaitiaisten (Scorzoneroides) sukuun siirretyt lajit:
syysmaitiainen (Scorzoneroides autumnalis, syn. Leontodon autumnalis)
iberianmaitiainen (Scorzoneroides palisiae, syn. Leontodon palisiae)
Aiheesta muualla

Kassu – Kasvien suomenkieliset nimet: Maitiaiset (Leontodon)
United States Department of Agriculture (USDA): Leontodon (englanniksi)
Juovamaitiainen (Leontodon saxatilis).
Vitträsket (Inkoo)

| Vitträsket |
| --- | --- |
Valtiot:  Suomi 
Paikkakunta:  Inkoo
Koordinaatit:  60°00′59″N, 23°48′00″E
Järvinumero:  81.070.1.002
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  28,5 m 
Rantaviiva:  1,83 km 
Pinta-ala:  0,12 km² 
Suurin syvyys:  6 m 
 fiVitträsket 
Vitträsket on karu ja kirkasvetinen metsäjärvi Inkoon lounaisosassa läntisellä Uudellamaalla. Sen pinta-ala on 12,1 hehtaaria.
Maantiede

Vitträsketin kaakkois–luoteissuuntainen pituus on 600 metriä. Saaria ei ole ja rannat ovat melko suoria. Järveä ympäröi metsä ja suo. Vitträsketin pohjoispuolella sijaitsee Bruksträsket, lounaassa sijaitsee Kockelträsket, jota ympäröivä luonnonsuojelualue ulottuu Vitträsketin etelärannalle. Kockelträsketistä virtaa laskuoja Vitträsketiin, Vitträsketistä puolestaan virtaa laskuoja Bruksträsketiin. Vitträsketin itäpuolitse kulkee museotie.
Vitträsket (81.070.1.002) kuuluu Bruksträsketin valuma-alueeseen (81.070), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Suomenlahden rannikkoalueen päävesistössä (81). Bruksträsketin alueeseen kuuluu yhdeksän vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Vitträsket on neljänneksi laajin. Se on yksi useista Bruksträsketin kupeessa sijaitsevista pienistä järvistä.
Valvojat

| Valvojat Katri Ylander |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Äänitetty : 2009
 Julkaistu: 2. syyskuuta 2009
 Formaatti: CD, digitaalinen lataus
 Tuottaja(t): Arto Tuunela
 Tyylilaji: pop, pop-rock, rock
 Kesto: 47.24
 Levy-yhtiö: Sony Music
Listasijoitukset
  Suomen virallinen lista: 6.
Katri Ylanderin muut julkaisut
| Kaikki nämä sanat 2007 | Valvojat 2009 | Maailman ihanimmat 2011 |
Valvojat on Katri Ylanderin 2. syyskuuta 2009 julkaistu kolmas studioalbumi. Albumi oli ennakkomyynnissä digitaalisesti yksinoikeudella viikkoa ennen virallista julkaisupäivää NetAnttilassa. Albumi nousi Suomen virallisen listan sijalle 6.
Levyn on tuottanut Arto Tuunela, joka tunnetaan mm. Major Label ja Pariisin kevät -yhtyeistä. Sävellyksistä vastaa mm. levyn tuottaja Arto Tuunela ja Ylanderin yhtyeen kitaristi Matti Salovaara. Lähes kaikki levyn sanoitukset ovat Inka Nousiaisen tekemiä.
Albumin ensimmäisenä singlenä julkaistiin "Maailman ihanin" -niminen kappale. Se sai ensisoittonsa YleX -radiokanavan aamussa 18. toukokuuta 2009. Toinen single Nyt lähetettiin radioille elokuun viimeisellä viikolla. Albumin nimiraita julkaistiin singlenä marraskuun lopussa.
Kappaleet

Maailman ihanin – 4.24  (Albumiversio)
Oikea aika – 4.26
Nyt – 3.12
Kadonneet – 3.45
Valvojat – 4.09
Ne joita mietitään – 3.51
Sisko – 3.23
Onnenveto – 4.25
Pois mun tieltä – 3.01
Kuusiaita – 3.43
Langanpäät – 3.44
Tyttö – 5.15
Arvostelut

Dome.fi:
Rumba: neutraali
Soundi:
Vittskövlen linna

Vittskövlen linna.
Vittskövlen linna (ruots. Vittskövle slott) on linna Ruotsin Skånessa, Kristianstadin kunnassa. Se on yksi parhaiten säilyneitä pohjoismaisia renessanssilinnoja, ja yksi suurimmista linnoista Skånessa. Linnan rakennutti Jens Brahe 1500-luvulla puolustuslinnaksi. Nykyisin linna on Stjernswärdin suvun yksityisresidenssi.
Linnan liepeillä on puutarha, jonka on suunnitellut arkkitehti Adolf Fredrik Barnekow 1700-luvun jälkipuoliskolla. Lisäksi alueella sijaitsee vuoden 1840 tienoilta peräisin oleva englantilaistyylinen puisto. Linnan maatilarakennukset ovat peräisin 1800-luvun keskivaiheilta, ja niiden rakennustyyli jäljittelee keskiaikaista rakennustyyliä. Niiden suunnittelusta on vastannut professori Carl Georg Brunius.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Tietoa linnasta (Arkistoitu – Internet Archive) (ruotsiksi) (englanniksi)
Slottsguiden (ruotsiksi)
Vitträsk (Estbyån valuma-alue)

| Vitträsk |
| --- | --- |
Maanosa:  Eurooppa
Valtiot:  Suomi
Maakunnat:  Uusimaa
Kunnat:  Kirkkonummi
Koordinaatit:  60°08′18″N, 24°21′14″E
Vesistöalue ja valuma-alueen tietoja
Päävesistöalue:  Suomenlahden rannikkoalueen vesistö (81)
Järvinumero:  81.061.1.008
Mittaustietoja
Pinnankorkeus:  50,7 m 
Rantaviiva:  1,05 km 
Pinta-ala:  0,054 km² 
 fiVitträsk 
Vitträsk on kallioisen metsän ympäröimä kirkasvetinen järvi Meikon luonnonsuojelualueella Kirkkonummen länsiosassa. Sen pinta-ala on 5,38 hehtaaria. Etäisyys Helsingin keskustasta on 33 kilometriä länteen.
Maantiede

Vitträskin ulottuvuus etelästä pohjoiseen ja lännestä itään on noin 300 metriä ja rantaviivan pituus on 1 054 metriä. Järven luoteisosassa sijaitsee luoto. Vitträskin länsipuolella sijaitsee Stora Falkmossen, jonne järven länsirannalta virtaa lasku-uoma.
Vitträsk (81.061.1.008) kuuluu Estbyån valuma-alueeseen (81.061), joka on kolmannen jakovaiheen vesistö Suomenlahden rannikkoalueen (81) päävesistössä. Estbyån valuma-alueeseen kuuluu kolmetoista vähintään hehtaarin laajuista vakavettä, joista Humaljärvi ja Meiko ovat yli neliökilometrin laajuisia.
Estbyån valuma-alueen Vitträsk on pienin Kirkkonummen kolmesta saman nimisestä vakavedestä.
Vanilja

| Vanilja |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Erittäin uhanalainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Kasvit Plantae
Alakunta::  Putkilokasvit Tracheobionta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Luokka::  Yksisirkkaiset Liliopsida
Lahko::  Asparagales
Heimo::  Kämmekkäkasvit Orchidaceae
Suku::  Vaniljat Vanilla
Laji::  planifolia
Kaksiosainen nimi
 Vanilla planifolia  B.D.Jackson 
Synonyymit
 Vanilla fragrans 
Katso myös
   Vanilja Wikispeciesissä   Vanilja Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Vanilja (Vanilla planifolia) on kämmekkäkasvien (Orchidaceae) heimoon kuuluva päällysvieraana elävä kiipijäkasvi. Sen varsi on useiden metrien pituinen, lehdet paksut, kukat kellanvihreät, hedelmä litumainen ja 15–20 sentin pituinen sekä kota hieman käyrä. Vanilja on myös kasvin siemenkodista valmistettava, melko arvokas mauste. Vanilla planifolia -orkideoja on yli 150 erilaista ja se on ainoa orkidea, jonka siemenkodasta kasvaa hedelmä. Luontaisesti pölyttäjäksi kelpaa vain tietty Väli-Amerikassa elävän Melipona-suvun mehiläinen, mutta käytännössä ihmisillä on mahdollisuus pölyttää kasvi puisella neulalla ilman kyseistä mehiläistä. Kasvi kukkii vain kerran vuodessa yhden päivän ajan.
Historia

Vanilja on alun perin Keski- ja Etelä-Amerikasta. Ensimmäiset vaniljaa viljelleet ihmiset olivat nykyisen Meksikon alueella asuneet totonaakit. Kun asteekit valloittivat totonaakkien asuinalueet, omaksuivat nämä myös vaniljan viljelyn.
Asteekit käyttivät vaniljaa pyhän juomansa kaakaon maustamiseen. 1500-luvun loppupuolella espanjalaiset toivat mausteen Eurooppaan ja maustoivat sillä suklaata. Meksiko oli johtava vaniljantuottaja, kunnes ranskalaiset oppivat vaniljan jalostamisen taidon totonaakeilta ja levittivät vaniljan viljelyä siirtomaihinsa.
Eurooppalaiset pyrkivät pitkään kasvattamaan vaniljaa sen alkuperäisen kasvualueen ulkopuolella, mutta tulokset jäivät huonoiksi. Vuonna 1836 belgialainen kasvitieteilijä Charles Morren havaitsi, että vaniljan kukkia pölyttävät Melipona-sukuiset mehiläiset olivat avainasemassa vaniljan kasvattamisessa. Viisi vuotta myöhemmin Réunionilla orjana ollut poika nimeltä Edmond Albius kehitti metodin, jonka avulla ihminen saattoi käsin hedelmöittää vaniljan ilman mehiläisiä. Keksintö levisi nopeasti muun muassa Madagaskarille.
Alkuperäisellä kasvualueellaan, nykyisen Meksikon alueella, vanilja ei enää juurikaan kasva.
Mauste

Vaniljaa luonnehditaan joskus maailman toiseksi kalleimmaksi mausteeksi sahramin jälkeen. Korkea hinta johtuu valmistuksen työläydestä. Vaniljan kilohinta voi vähittäiskaupassa olla jopa 2 000 euron luokkaa. Mauste on kuitenkin hyvin riittoisaa, mikä on yksi osasyy sen laajaan suosioon.
Vanilja saadaan pääasiallisesti Vanilla planifolia -lajin siemenkodista. Se tunnetaan myös nimellä "Madagascar-Bourbon"-vanilja. Sitä saadaan myös Vanilla pompona- ja Vanilla tahitiensis -lajeista. Vaniljan tavallisin muoto on aromikas bourbon-vanilja, mutta meksikolainen vanilja on sitä mausteisempaa.
Kasvista saatua vaniljatankoa täytyy käsitellä 3–5 kuukautta ennen kuin hedelmä on valmis käytettäväksi. Hedelmien aromaattinen maku kehittyy vasta erityisessä käymiskäsittelyssä, jossa hedelmä mustuu. Tätä käsiteltyä vaniljan siemenkotaa käytetään jauhettuna tai pilkottuna usein jälkiruokien mausteena. Aromi johtuu muun muassa vanilliinista, jota hedelmissä on 1,5–2,5 prosenttia.
Tuotanto

Vaniljaa viljellään hedelmiensä vuoksi kotiseudullaan Etelä-Meksikossa ja muualla tropiikin alueilla. Bourbon-vaniljaa viljellään Réunionilla (entiseltä nimeltään Bourbon), Madagaskarilla ja muilla Intian valtameren saarilla. Madagaskar on maailman suurin vaniljantuottajamaa, joka vuonna 2016 tuotti runsaan kolmanneksen maailman vaniljasta. Kasvin istuttamisesta hedelmän myymiseen menee noin kolme vuotta.
YK:n maatalousjärjestö FAO:n tilastojen mukaan vuonna 2016 maailmassa tuotettiin yhteensä 7 941 tonnia vaniljaa. Suurimmat tuottajamaat olivat Madagaskar (36,8 %), Indonesia (29,0 %), Kiina (11,1 %), Meksiko (6,5 %), Papua-Uusi-Guinea (6,3 %). Muista tuottajamaista (vuosituotanto 100–350 tonnia) mainittakoon Turkki, Uganda ja Tonga.  Maailman mittakaavassa pieni osuus vaniljaa tuotetaan myös FAO:n tilaston ulkopuolisissa muissa maissa kuten Intiassa.
Vanilliini

Vaniljan tuoksu ja maku koostuu useista aineista, joista tunnetuimman ja pääasiallisen tuoksun ja maun antaa vanilliini. Vanilliinia saadaan tuotettua kahdella tavalla: joko uuttamalla vaniljasta tai valmistamalla sitä synteettisesti. 98 % vaniljan makuisista tuotteista sisältää oikeasti synteettistä vanilliinia, joka on huomattavasti halvempaa. Synteettinen vanilliini muistuttaa tuoksultaan ja maultaan vaniljaa, mutta on hinnaltaan paljon halvempaa. Niinpä synteettisesti valmistettua vanilliinia suositaan elintarvike- ja kosmetiikkateollisuudessa. Vanilliinin systemaattinen nimi on 4-hydroksi-3-metoksibentsaldehydi ja kaava on C8H8O3.
Synteettisesti valmistettu vanilliini luokitellaan luontaisen kaltaiseksi aromiaineeksi. Etyylivanilliini (C9H10O3) valmistetaan myös synteettisesti, mutta sen molekyylirakenne eroaa vanilliinista, minkä takia se luokitellaan keinotekoiseksi makuaineeksi. Sen maku on vanilliiniin verrattuna pistävä ja voimakkuudeltaan moninkertainen.
Synteettistä vanilliinia valmistetaan ligniinistä, joka on selluloosateollisuuden sivutuote. Sen suurin tuottaja on norjalainen puunjalostusteollisuus.
Käyttö

Vaniljaa ja vanilliinia käytetään paitsi ruoanvalmistuksessa (vaniljajäätelö, vaniljakastike, leivonnaiset, kaakao, suklaa), myös kosmetiikassa hajusteena ja osana lääkevalmisteita. Karjan rehuun lisättynä vaniljan maku lisää eläinten ruokahalua ja sitä kautta nopeuttaa niiden kasvua.
Aiheesta muualla

United States Department of Agriculture (USDA): Vanilla planifolia (englanniksi)
ChemBlink: Vanillin (englanniksi)
ChemBlink: Ethyl vanillin (englanniksi)
Dr. Duke's Phytochemical and Ethnobotanical Databases: Vanilla planifolia (Arkistoitu – Internet Archive) (englanniksi)
Centre for Agriculture and Biosciences International (CABI): Vanilla planifolia (vanilla) (englanniksi)
Gernot Katzer's spice pages: Vanilla (Vanilla planifolia) (englanniksi)
Luomus: Vaniljan kukkia ja lyijykynäpölytystä
Yrtit ja mausteet
Vaniljaa (Vanilla planifolia) hedelmineen (Réunion, 2004).
Mausteena käytettäviä siemenkotia (vaniljatankoja).
Vaniljaviljelmää Réunionin saarivaltiossa (2004).
Vanilliinin rakenne
United States Army Rangers

Ranger-partio Irakissa vuonna 2007.
U.S. Army Rangers (virallisesti 75th Ranger Regiment eli 75. Ranger-rykmentti) on Yhdysvaltain maavoimien erikoisoperaatioiden esikunnan (United States Army Special Operations Command) alaisuuteen kuuluva kevyen jalkaväen yksikkö.
Historia

Ranger-joukkojen historian katsotaan alkaneen vuonna 1756, kun majuri Robert Rogers värväsi yhdeksän komppaniallista amerikkalaisia uudisraivaajia taistelemaan siirtomaasodassa Britannian puolella Ranskaa vastaan. Yhdysvaltain vapaussodassa Ranger-joukot taistelivat Britanniaa vastaan ja tulivat tunnetuksi muun muassa ampumataidostaan. Yhdysvaltain sisällissodassa kummankin osapuolen riveissä oli Ranger-yksiköitä.
Toisen maailmansodan aikana Ranger-nimitys otettiin uudelleen käyttöön, kun Yhdysvallat perusti brittiläisten kommandojoukkojen esikuvan mukaan kuusi Ranger-pataljoonaa. 1. Ranger-pataljoona lähetettiin vuonna 1942 Skotlantiin brittiläiseen kommandokoulutukseen. 1. ja 3. ja 4. Ranger-pataljoona taistelivat Pohjois-Afrikassa ja Italiassa. 2. ja 5. Ranger-pataljoona osallistuivat Normandian maihinnousuun Omaha Beachilla, jossa syntyi motto: "Rangers lead the way!" 6. Ranger-pataljoona taisteli Tyynellämerellä. Euroopassa Ranger-pataljoonia käytettiin yleensä maihinnousujen ja hyökkäysten kärkijoukkoina, mutta Tyynellämerellä Ranger-joukot toimivat pienempinä osastoina vihollisen linjojen takana.
Vuonna 1950 käynnistyneessä Korean sodassa Ranger-joukot organisoitiin pataljoonien sijaan kuudeksi Airborne Ranger -komppaniaksi, jotka tekivät Ranger-joukkojen ensimmäiset laskuvarjohypyt taisteluolosuhteissa. Nämä Airbourne Ranger -komppaniat toimivat amerikkalaisten jalkaväkidivisioonien erikoisjoukkoina, jotka suorittivat tiedustelu- ja tuhoamistehtäviä pohjoiskorealaisten ja kiinalaisten joukkojen selustassa.
Vietnamin sodassa prikaateihin ja divisiooniin liitettiin kaukopartioinnista vastannut LRRP-komppania (Long Range Reconnaissance Patrol). Vuonna 1969 LRRP-yksiköt organisoitiin 75. jalkaväkirykmentiksi (Ranger). Yhdysvaltain vetäydyttyä Vietnamista palattiin toisessa maailmansodassa käytettyyn pataljoona-organisaatioon, kun 75. jalkaväkirykmenttiin vuonna 1974 perustettiin 1. ja 2. Ranger-pataljoona ja vuonna 1984 vielä 3. Ranger-pataljoona. Vuonna 1986 joukko-osaston nimi 75. jalkaväkirykmentti (Ranger) muutettiin 75. Ranger-rykmentiksi. 2000-luvulla 75. Ranger-rykmentti on osallistunut sotatoimiin Irakissa ja Afganistanissa.
Tehtävät

1980- ja 1990-luvulla Ranger-joukkojen pääasiallisia tehtäviä olivat lentokenttien ja muiden strategisten kohteiden valtaus sekä toisten erikoisjoukkojen, kuten Delta Forcen, operaatioiden tukeminen. 2000-luvulla Afganistanin ja Irakin sotatoimissa 75. Ranger-rykmentti  on muovautunut kevyen jalkaväen eliittiyksiköstä itsenäisiä operaatioita suorittavaksi erikoisjoukoksi, jonka keskeisiä tehtäviä ovat iskuosastotoiminta, tiedustelu sekä pelastus- ja evakuointitehtävät.
Organisaatio

75. Ranger-rykmentti käsittää kolme pataljoonaa (Special Operations Battalions), joista kukin koostuu neljästä kiväärikomppaniasta, tukikomppaniasta ja esikuntakomppaniasta. Vuonna 2006 rykmenttiin lisättiin neljäs pataljoona (RSTB, Regimental Special Troops Battalion) jossa on tukitoimintoja, kuten viestikomppania sekä uusien Ranger-kandidaattien valintakurssista ja koulutuksesta vastaavan komppania (Ranger Selection and Training Company). RSTB:hen kuuluu myös kaksi tiedustelukomppaniaa, joista toinen (Military Intelligence Company) vastaa tilannekuvasta ja yhteyksistä muihin tiedusteluorganisaatioihin, ja toinen (RRC, Regimental Reconnaissance Company) vastaa taktisesta tiedustelusta ja voi tarvittaessa lähettää vihamieliseen ympäristöön ryhmiä suorittamaan erikoistiedustelun lisäksi myös muita tehtäviä, kuten panttivankien vapautus tai vastustajan johtajien eliminointi. RRC:hen voivat hakea Ranger-kurssin (Ranger School) suorittaneet Ranger-rykmentin sotilaat, jotka läpäisevät Delta Forcen valintakurssista vaikutteita ottaneen RRC:n oman valintakurssin.