stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Pyhiinvaellus
Kristinuskossa > Katolisessa kirkossa

Pyhiinvaeltaminen on elävä ja voimakas perinne katolisen kirkon keskuudessa. Alussa pyhiinvaellukset suuntautuivat Jeesuksen elämän merkittäville paikoille ja marttyyrien ja apostoleiden haudoille. Myöhemmin hyvin suureen suosioon ovat nousseet paikat, joissa oletettiin Pyhän Marian ilmestyneen. Nykyään nämä kohteet ovatkin kaikkein suosituimpia pyhiinvaelluskohteita katolisen kirkon keskuudessa.lähde?
Periaatteessa jokainen kirkko oli katolisella keskiajalla pyhiinvaelluskohde, sillä jo 700-luvulla määrättiin, että alttarilla piti olla pyhäinjäännös. Vatikaani listaa, mitkä kohteet ovat kirkon virallisia pyhiinvaelluskohteita.lähde?
Vatikaania ja koko Rooman kaupunkia pidetään katolisessa kirkossa tärkeänä pyhiinvaelluskohteena, ja kulloinenkin paavi usein tekee erillisen suosituksen pyhiinvaellukselle. Paavi Fransiscus kehotti jokaista katolilaista, joka vain pystyy, pyhiinvaeltamaan Roomaan Laupeuden riemuvuoden aikana, joka päättyi 20. marraskuuta 2016. Syyskuuhun 2016 mennessä tätä kutsua oli seurannut 15 miljoonaa pyhiinvaeltajaa kaikkialta maailmaa.
Roomassa on seitsemän virallista katolista pyhiinvaelluskirkkoa, joista tärkein on Vatikaanissa sijaitseva Pietarinkirkko. Muut pyhiinvaellukseen virallisesti suositellut kirkot Roomassa ovat San Paolo fuori le mura, San Giovanni in Laterano, Santa Maria Maggiore, Basilica di San Lorenzo fuori le mura, Santa Croce in Gerusalemme ja Santuario della Madonna del Divino Amore. Normaalivuosina Roomaan pyhiinvaeltaa arviolta 4 miljoonaa vierailijaa.
Kävijämäärältään ylivoimaisesti suurin katolinen pyhiinvaelluskohde on Meksikossa Guadalupen neitsyt, jossa käy vuosittain yli 20 miljoonaa pyhiinvaeltajaa. Muita kävijämääriltään merkittäviä kohteita ovat muiden muassa Ranskassa sijaitseva Lourdes, johon pyhiinvaeltaa vuosittain noin 8 miljoonaa ihmistä, ja Portugalissa sijaitseva Fatima (4–5 miljoonaa pyhiinvaeltajaa vuodessa), joita molempia pidetään Marian ilmestymispaikkana. Italiassa sijaitseva San Giovanni Rotondo sen sijaan on hyvin suositun, uuden ajan pyhimyksen Padre Pio leposija, jolle vaeltaa vuosittain enemmän uskovia kuin Roomaan, noin kuusi miljoonaa. Padre Pion ruumis kaivettiin vuonna 2008 maasta, ja koska se ei kaulasta alaspäin ollut maatunut, hänen ruumiinsa asetettiin vuonna 2010 kokonaisuudessaan esille. Ainoastaan kasvojen peitteenä on silikoninaamari, muuten hänellä on munkin asu.
Merkittävänä katolisena pyhiivaelluskohteena pidetään joka kahden tai kolmen vuoden välein joka kerta eri paikassa pidettävä Maailman nuorisopäivät, johon osallistuu 1,5–3 miljoonaa ihmistä.
Islamissa

Lähi-idän arabien valtakunnassa pyhiinvaelluksen kohteena oli aluksi Jerusalem, jonne kalifi Abd al-Malik rakennutti 691 Kalliomoskeijan. 800-luvun alussa kirjoitetussa profeetta Muhammedin elämäkerrassa pyhiinvaelluksen kohteena oli jo Mekka.
800-luvun lopulla vakiintui oppi islamin viidestä pilarista. Yksi näistä oli pyhiinvaellus eli hadž, jonka kohteena on tavallisimmin Mekka. Koska Mekka on enimmäkseen ollut sunnimuslimien hallussa, šiiat tekevät pyhiinvaelluksia šiiojen hallussa oleville pyhille paikoille, kuten imaamien haudoille tai Karbalaan. Pyhiinvaelluksia tehdään myös islamilaisten pyhimysten haudoille, joita yksin Marokossa on tuhansittain.
Hindulaisuudessa

Hindulaisuudessa vaelletaan puhdistautumaan Ganges-virtaan ja Varanasiin juhlimaan jokavuotista Kumbh Mela -juhlaa. Maha Kumbh Melaa juhlitaan myös Varanasissa, mutta muutaman vuoden välein. Monen hurskaan hindun suurin toive on saada kuolla Varanasissa. Siksi siellä onkin paljon sairaita ja kuolemaa odottavia hinduja.lähde?
Buddhalaisuudessa

Buddhalaisille tärkeitä pyhiinvaelluspaikkoja ovat paikat joissa Buddha on käynyt ja jotka on mainittu pyhissä kirjoituksissa. Moniin luostareihin tehdään myös pyhiinvaellusmatkoja. Pyhiinvaelluksen tarkoituksena on saavuttaa valaistuminen. Neljä tärkeintä pyhiinvaelluskohdetta ovat Buddhan syntymäpaikka Lumbini, valaistumispaikka Bodhgaya, ensimmäisen opetuksen pitopaikka Sarnath ja kuolinpaikka Kusinagar.lähde?
Japanissa

Useat japanilaiset ovat samanaikaisesti buddhalaisia ja šintolaisia. Japanin buddhalaisten suosituimmat pyhiinvaelluskohteet ovat Etelä-Japanin 33 buddhalaistemppeliä sekä Shikokun saaren 88 temppeliä. Jos pyhiinvaeltaja käy jalan kaikissa Shikokun temppeleissä, vaelluksen pituus on lähes 1 200 kilometriä. Japanin šintolaiset käyvät pyhiinvaelluksella merkittävissä šintolaispyhäköissä kuten Isen ja Izumon pyhäköissä. Japanissa on ajateltu jo kauan, että jokaisen japanilaisen tulisi vierailla Isessä ainakin kerran eläessään. 1600-luvulta lähtien Japanissa on syntynyt joukkovaellusliikkeitä noin 60 vuoden välein.
Juutalaisuudessa

Juutalaisten miesten tuli tehdä pyhiinvaellusretki Jerusalemin temppeliin joka vuosi kolmen tärkeimmän juhlan, pääsiäisen, lehtimajajuhlan ja sadonkorjuujuhlan aikana ja tuoda eläinuhri. Temppelin tuhoutumisen vuonna 70 jälkeen näitä juhlia on vietetty etupäässä paikallisesti. Jotkut israelilaiset vierailevat kuitenkin yhä Jerusalemin Itkumuurilla, temppelin vanhalla paikalla.
Kirjallisuutta

Aalto, Ilari & Papinaho, Annastiina & Riihihuhta, Larissa & Torkki, Usva: Valo askeleillani. Pyhiinvaelluksella Suomessa. Helsinki: Kirjapaja, 2022. ISBN 978-952-354-538-0
Elonheimo, Kalle: Pieni pyhiinvaelluskirja.  (Suomen ekumeenisen neuvoston julkaisuja 69)  Helsinki:  Kirjapaja, 2003.  ISBN 951-625-937-5
Holmberg, Annina; Lahtela, Johannes: Pää pilvissä, kiviä kengissä. Pyhiinvaelluksia saunoista luostareihin. Helsinki: Otava, 2022. ISBN 978-951-1-39352-8
Vuola, Elina & Hentinen, Hanna: Vaellus pyhiin. Ristisaattoja idän ja lännen rajalla. Helsinki: Kirjapaja, 2018. ISBN 978-952-2888-54-9
Aiheesta muualla

Pyhiinvaellus Suomi.
Eurooppalaisia pyhiinvaeltajia matkalla Santiago de Compostelaan vuonna 2005.
Koroisten risti Aurajoen luona Turussa.
Seurakunnan ryhmässä pyhiinvaeltavia.
Pyhiinvaeltajat kiertämässä Kaabaa.
Tiibetiläiset pyhiinvaeltajat pysähtyvät usein matkan aikana mietiskelemään.
Arto Vuorjoki

Arto Vuorjoki (26. heinäkuuta 1932 Helsinki - 23. maaliskuuta 2004 Oulu) oli suomalainen Oulussa toiminut naistentautien ylilääkäri, joka tunnettiin myös aktiivisesta ooppera- ja lintuharrastuksestaan.
Vuorjoki valmistui lääkäriksi Helsingin yliopistosta 1960 ja erikoistui sitten naistentauteihin ja synnytysoppiin Oulun lääninsairaalassa 1960–1966. Hän toimi Oulun kaupunginsairaalan synnytysosaston ylilääkärinä 1966–1975 ja sitten naistentautiosastolla eläkkeelle jäämiseensä 1990 saakka. Hän oli vuosina 1962–1972 lisäksi toimitusjohtajana oululaisessa Laboratorio Tutkossa, jossa hän piti myös yksityisvastaanottoa.
Arto Vuorjoki lauloi opiskeluvuosinaan Ylioppilaskunnan Laulajissa ja oli Ouluun asetuttuaan perustamassa sinne oopperayhdistystä, jonka produktioissa hän usein esiintyi. Hän kuului yhdistyksen johtokuntaan 30 vuotta ja toimi puheenjohtajana 1978–1993. Suomen oopperaliiton hallituksessa hän istui 1968–1993 ja toimi puheenjohtajana 1972–1974. Vuorjoki oli myös Savonlinnan oopperajuhlien taiteellisen toimikunnan jäsen 1972–1981.
Vuodet 1969–1972 Vuorjoki toimi Oulun kaupunginvaltuustossa ja sairaalalautakunnassa sitoutumattomana kokoomuksen ryhmässä, muttei asettunut uudelleen ehdolle poliittisten näkemystensä muututtua.
Arto Vuorjoki kirjoitti eläkevuosinaan kaksi kirjaa, toisen lintuharrastuksestaan ja toisen urastaan gynekologina ja aborttien tekijänä.
Vuorjoki kuului Wegeliuksen pappissukuun.
Teokset

Ulkonokalta tuulee. Pohjoinen, 1994. ISBN 951-749-203-0.
Elämäni keskeytetyt elämät. Pohjoinen, 2001. ISBN 951-749-355-X.
Pälkäneen rauniokirkko

| Pälkäneen rauniokirkko |
| --- | --- |

Sijainti:  Onkkaala, Pälkäne
Koordinaatit:  61°20′49″N, 024°15′43″E
Rakentamisvuosi:  noin 1495–1505
Materiaali:  harmaakivi
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Pälkäneen rauniokirkko eli Pyhän Mikaelin kirkko on Pälkäneen kirkonkylässä Onkkaalassa sijaitseva keskiaikaisen harmaakivikirkon raunio. Kirkko sijaitsee maisemallisesti keskeisellä paikalla peltoaukean keskellä valtatien 12 varrella.
Historia

Alun perin katoliseksi kirkoksi perustettu Pyhän Mikaelin kirkko suunniteltiin ja rakennettiin todennäköisesti vuosien 1495 ja 1505 välisenä aikana. Kirkko on omistettu arkkienkeli Mikaelille. Oletetaan, että paikalla on jo ennen kivikirkon rakentamista sijainnut puurakenteinen kappeli tai kirkko. Kirkon paikalla on ilmeisesti sijainnut rautakauden loppupuolelta lähtien pakanallinen kalmisto. Kaivauksissa alueelta on löydetty kirkkoa vanhempia keskiaikaisia hautoja ja merkkejä rautakautisista hautauksista.
Uskonpuhdistus 1500-luvulla vaikutti niin, että kirkon sisäosia uusittiin. Pyhimysten kuvat poistettiin, ja kirkkoon tuli saarnastuoli, penkit ja parvekkeet. Ulkokuori säilyi pääosin ennallaan. Isonvihan Kostianvirran taistelun aikaan kirkko ryöstettiin lähes kokonaan.
1740-luvulla hiekkamaalle perustetun kirkon perustukset alkoivat pettää, seiniin ilmestyi halkeamia ja toisen päädyn alttaritaulu vajosi. Lopulta kirkko hylättiin Pälkäneen uuden kirkon valmistuttua vuonna 1839. Kirkon katto sortui joulukuun 3. päivänä 1890 raivonneessa myrskyssä. Rauniota ja sen ympäristöä on sen jälkeen kunnostettu ja tutkittu useita kertoja. Kirkollisia tilaisuuksia rauniokirkossa on pidetty 1920-luvulta lähtien.
Historia > Pääkallot

Ruotsalainen Retziuksen retkikunta vei kirkolta 55 sinne haudatun ihmisen pääkallot Tukholmaan tutkimustarkoituksessa vuonna 1873. Varastetut pääkallot päätyivät sittemmin Karoliinisen instituutin haltuun, ja vuonna 2018 instituutille jätettiin pyyntö saada ne takaisin Suomeen. Pääkalloja oli viety Ruotsiin myös muilta hautausmailta.
Alkuvuodesta 2024 uutisoitiin, että pääkallot tultaisiin palauttamaan Suomeen ja hautaamaan uudelleen. Ne palautettiin Pälkäneelle 20. elokuuta, ja niiden virallisena vastaanottajana oli Suomen valtio. Palautuksen jälkeen Tampereella toimiva museokeskus Vapriikki otti kalloista näytteitä, joista toivotaan saatavan tietoa ihmisten elinajasta, terveydentilasta ja ruokavaliosta. Suomeen palautettuja kalloja oli kaikkiaan 82 kappaletta. Niistä 45, joiden oli voitu todeta olevan peräisin Pälkäneeltä, haudattiin uudelleen rauniokirkon kirkkomaahan 8. syyskuuta 2024. Tilaisuuteen osallistuivat Tampereen piispa Matti Repo sekä tiede- ja kulttuuriministeri Sari Multala. Vaihtoehtoisena paikkana uudelleenhautaukselle oli harkittu Pälkäneen nykyistä hautausmaata, jonne on haudattu Museoviraston kaivauksissa aikaisemmin löytyneitä vainajien jäänteitä.
Kirkkotaide ja muistomerkit

Kirkossa sijainneet Pyhää Lauria ja Pyhää Olavia esittävät puuveistokset ovat nykyisin Kansallismuseossa.
Kirkon pihalla sijaitsevat vuonna 1949 paljastettu kirjanpainaja Daniel Medelplanin muistomerkki sekä vuonna 1982 paljastettu, 1700-luvulla Pälkäneellä kirkkoherrana toimineen Olaus Castreniuksen muistomerkki.
Kulttuuriympäristö

Rauniokirkko sisältyy Pälkäneen pitäjänkeskuksen valtakunnallisesti merkittävään rakennettuun kulttuuriympäristöön. Pälkäneen pitäjän keskus sijaitsi 1800-luvulle saakka rauniokirkkoa ympäröivillä Epaalan-Kuulialan viljelytasangoilla, vanhan talvitien varrella. Maakaupan vapautumisen jälkeen 1800-luvulla Pälkäneen keskusta siirtyi nykyiselle paikalleen Onkkaalaan. Rauniokirkko sijaitsee maakunnallisesti arvokkaalla maisema-alueella.
Käyttö

Nykyisin Pälkäneen rauniokirkko on suosittu vihkikirkko, ja siellä järjestetään erilaisia juhlia sekä jumalanpalveluksia.
Kunnostushanke

Kirkonraunio todettiin yleisölle vaaralliseksi kesällä 1999. Jumalanpalvelukset ja muut tilaisuudet jouduttiin toimittamaan muurien ulkopuolella.
Vuonna 2002 perustettiin Pälkäneen Vanhankirkon Suojeluyhdistys tarkoituksena estää kirkon tuhoutuminen ja mahdollisesti kattaa kirkko uudella katolla. Herätteenä oli vuonna 1997 palaneen Tyrvään Pyhän Olavin kirkon jälleenrakennus. Yhdistys aloitti kesällä 2003 alueella arkeologiset kaivaukset ja perustusten vahvistamisen. Tähän tarkoitukseen se sai avustusta Alfred Kordelinin säätiöltä. Perustusten vahvistamisen ja asehuoneen päädyn oikaisun jälkeen käyttökielto poistettiin syksyllä 2004.
Suojeluyhdistys ja Tampereen teknillisen yliopiston terässtudio järjestivät 2005 oppilaskilpailun, jolla haettiin rauniokirkolle kattamisideoita. Kilpailun voitti Mikko Lahikaisen työ "Viimeinen virsi", jonka periaatteena on suojata muurit koko raunion ylle kohoavalla lasikatteella. Museovirasto oli torjunut raunion kattamisen lausunnossaan 2004, mutta asettui syksyllä 2015 annetussa lausunnossa puoltamaan lasikatetta.
Kattamishanke eteni, kun lasikatteen rakentamiselle saatiin rakennuslupa huhtikuun 2024 alussa. Työ tarvitse rahoituksen lisäksi vielä Museovirastolta luvan liittää uudet rakenteet rauniokirkon muureihin. Kattamishankkeen arvioidut rakennuskustannukset ovat runsaat puoli miljoonaa euroa, josta puolet katetaan Euroopan unionin maaseuturahaston syyskuussa 2024 myöntämällä tuella. Loput kustannuksista jäävät Pälkäneen kunnan ja seurakunnan sekä yksityisten tahojen maksettaviksi. Rakennustyöt on tarkoitus aloittaa keväällä 2025.
Raunion kunnostuksen ja tutkimuksen vaiheita

1890 kirkon katto romahti.
1891 seurakuntalaiset purkivat loput puuosat.
1902–1904 Muinaismuistoyhdistyksen ja seurakunnan kustantamia kunnostustoimia, jotka keskeytyivät kustannusarvion ylityttyä.
1917 lähtien Muinaistieteellinen Toimikunta (Museoviraston edeltäjä) vastasi rauniokirkon tutkimuksista ja korjauksista. Rahoitusta on myöhemminkin saatu seurakunnalta ja muista paikallisista lähteistä.
1923 kirkon sisällä kasvaneet puut raivattiin pois, pohja tasoitettiin, ikkunoihin laitettiin piikkilankaesteet.
1932 tuettiin kallistuneita kuoripäädyn ja asehuoneen seiniä, korjattiin sisäseiniä ja muurattiin uudelleen ikkuna- ja oviaukkoja.
1952 kaatumassa ollut seinä tuettiin rautatangoin, muita pienempiä korjauksia.
1968–1969 muurinharjoja kunnostettiin, asehuoneen pääty oikaistiin.
1974–1976 jatkettiin korjaustöitä.
1988–1994 muureja vahvistettiin, tiilirakenteita restauroitiin, rakennettiin kirkon sisäpuolen pintavesien poistojärjestelmä. Länsipäädyn koristekuvioiden tutkimus ja jäljentäminen.
1992 arkeologinen kaivaus vedenpoistojärjestelmän rakentamisen vuoksi.
1996 perustusmaan ominaisuuksia tutkittiin painokairauksella.
1998 arkeologinen kaivaus perustusten tilan selvittämiseksi sen jälkeen kun oli havaittu länsipäädyssä halkeamia.
1999 raunio todettiin vaaralliseksi yleisölle ja alue suljettiin.
2003 tuettiin länsipäädyn ja asehuoneen perustukset betonianturoilla. Tehtiin näiden töiden vaatimat pelastuskaivaukset.
2004 asehuoneen päädyn yläosa oikaistiin, kirkon käyttökielto poistettiin.
2007 sakastin katto uusittiin.
2008 länsipäädyn oviaukko korjattiin.
2010 asehuoneen perustukset vahvistettiin tulevaa kattamista varten.
2014 asehuone katettiin.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pälkäneen rauniokirkko Wikimedia Commonsissa
Pälkäneen rauniokirkko Retkipaikka.fi
Pälkäneen Vanhankirkon Suojeluyhdistyksen sivut (Arkistoitu – Internet Archive)
Pälkäneen vanhan kirkon rauniot, John Stolpen akvarelli 8.7.1892, Suomen Muinaismuistoyhdistyksen V taidehistoriallinen retkikunta. Museovirasto, Historian kuvakokoelma (Finna)
Pälkäneen vanhan kirkon rauniot suojataan. Piirteitä vanhan pyhäkön vaiheista, Aamulehti, 22.12.1929, nro 349, s. 9, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
Kuva kattamisehdotuksesta.
Kirkko sisältä kesällä 2016.
Pälkäneen harmaakivikirkko
Emilia Vuorisalmi

| Emilia Vuorisalmi |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Emilia Sofia Katarina Vuorisalmi
Syntynyt: 1. helmikuuta 1979 (ikä 46) Vehmaa
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  lääkäri, kirjailija, televisiojuontaja, näyttelijä
Aiheesta muualla
Kotisivu
Emilia Sofia Katarina Vuorisalmi (ent. Leppilampi; s. 1. helmikuuta 1979 Vehmaa) on suomalainen lääkäri, kirjailija, televisiojuontaja ja näyttelijä. Hän juonsi Yle TV2:lla esitettyä ihmissuhdeohjelmaa Hehku vuonna 2013. Vuorisalmi on julkaissut kaksi tietokirjaa rakkaudesta.
Emilia Vuorisalmi oli naimisissa Mikko Leppilammen kanssa vuosina 2005–2011. Heillä on yksi yhteinen lapsi, vuonna 2005 syntynyt tytär.
Vuorisalmi sai toisen lapsensa vuonna 2018. Poikalapsi syntyi helmikuussa. Lapsen isä on Suomen koripallomaajoukkueen joukkueenjohtaja Maurizio Pratesi, jonka Vuorisalmi tapasi keväällä 2017 ja josta hän erosi vuonna 2019.
Vuorisalmi on yksi Kullannuput-komediasarjan pääosanäyttelijöistä.
Teokset

Sekaisin Lovesta – Rakkauden käsikirja Otava, 2015. ISBN 978-951-1-29015-5
Rakkaus haltuun – Valjasta rakkaushormonisi terveeseen ja tasapainoiseen elämään WSOY, 2020. ISBN 978-951-0-45269-1
Aiheesta muualla

Emilia Vuorisalmi Kotisivut
Emilia Vuorisalmi Instagram
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI 
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Ritva  Yle
Matti Vuorinen

| Matti Vuorinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Syntynyt: 6. marraskuuta 1948 Turku (ikä 76)
Kansalaisuus:  Suomi
Ammatti:  matematiikan professori
Koulutus ja ura
Tutkinnot:  Helsingin yliopisto (FK ja FL 1973, FT 1977)
Väitöstyön ohjaaja:  Olli Martio ja Jussi Väisälä
Instituutti:  Turun yliopisto
Tutkimusalue:  matematiikka
Aiheesta muualla
Kotisivu
Matti Keijo Kustaa Vuorinen (s. 6. marraskuuta 1948 Turku) on suomalainen Turun yliopiston matematiikan professori (vuodesta 2003).
Vuorinen suoritti ylioppilastutkinnon Turun klassillisessa lyseossa vuonna 1968. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja lisensiaatiksi vuonna 1973 ja filosofian tohtoriksi 1977. Dosentin aseman hän sai Helsingin yliopistosta vuonna 1980.
Hän toimi assistenttina Helsingin yliopistossa useita jaksoja vuosina 1976–1996, oli väiteltyään Suomen Akatemian nuorempi tutkija vuosina 1979–1985. Hän oli Helsingin yliopistossa määräaikaisena virkaatekevänä professorina useita jaksoja vuosina 1986–2003, oli Suomen Akatemian vanhempi tutkija vuosina 1994–1999 ja lehtori (HY) vuosina 1996–2003. Varttuneen tieteenharjoittajan apurahan hän sai vuosille 1990–1991, 2001–2002 ja 2006–2007. Ulkomaisia vierailuja: vierailevana tutkijana Ruotsissa (Institut Mittag-Leffler, 1977–1978, 1982 ja 1990), Yhdysvalloissa (Michiganin yliopisto, Ann Arbor 1979–1980, 1983, 1991–1992), ja Saksassa (Berliini: Alexander von Humboldt -stipendiaattina 1988–1989).
Matti Vuorisen tuotantoa

Exceptional sets and boundary behavior of quasiregular mappings in n-space (1976, väitöskirja),
Conformal geometry and quasiregular mappings (1988),
(yhdessä G. D. Andersonin ja M. K. Vamanamurthyn kanssa) Conformal invariants, inequalities and quasiconformal mappings  (1997)
Aiheesta muualla

Google Scholar -profiili (englanniksi) (scholar.google.com)
University of Turku staff: Matti Vuorinen[vanhentunut linkki] (englanniksi) (utu.fi)
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Ranska  BnF data  Israel  Suomi (KANTO)  Belgia  Yhdysvallat  Tšekki  Alankomaat 
Tieteilijät:  DBLP  Google Scholar  MathSciNet  Mathematics Genealogy Project  ORCID  zbMATH 
Muut:  IdRef
Osmo Vuoristo

Osmo Vuoristo vuonna 1992.
Osmo Jalmari Vuoristo (13. helmikuuta 1929 Helsinki  – 11. helmikuuta 2011 Helsinki) oli Suomen kansallismuseon johtaja, oppiarvoltaan filosofian tohtori.
Henkilöhistoria

Vuoriston puoliso vuodesta 1954 oli lehtori Edit Helena Korpinen. Vuoristo tuli ylioppilaaksi 1949 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1960 ja lisensiaatiksi 1977. Filosofian tohtoriksi hän väitteli 1978. Uransa alkuvuosina 1955–1958 Vuoristo toimi  Pohjois-Karjalan museon hoitajana. Hän perehtyi Länsi-Uudenmaan ja Lounais-Hämeen kansankulttuuriin tehdessään opiskeluaikana seuduille rakennusinventointimatkoja ja työskennellessään kotiseutuyhdistyksen toiminnanjohtajana. Vuodesta 1958 hän työskenteli Muinaistieteellisen toimikunnan (vuodesta 1972 Museovirasto) palveluksessa ja vastasi muun muassa Seurasaaren  ulkomuseosta. Vuoristo sai nimityksen Helsingin yliopiston kansatieteen dosentiksi 1979. Vuodet 1979–1992 hän oli Kansallismuseon osastonjohtaja.
Vuoristo osallistui kolmentoista kansatieteellisen dokumenttielokuvan tekoon suunnittelijana, käsikirjoittajana ja ohjaajana. Hänen kirjallisiin julkaisuihinsa kuuluu Antiikkikirja (1964), josta on julkaistu 15. uudistettu painos vielä 2000-luvulla.
Teokset

Suomalaiset haarikka-astiat. (Väitöskirja.) Kansatieteellinen arkisto, 29. Suomen muinaismuistoyhdistys, 1978. ISSN 0355-1830. ISBN 951-9056-29-7.
Heinonen, Jorma – Vuoristo, Osmo: Antiikkikirja. Tammi, 1964. (15. uud. p. 2001. ISBN 951-30-4847-0)
Vytiksen risti

Ritarikunnan tunnuksia
Vytiksen ristin ritarikunta (liett. Vyčio Kryžiaus ordinas) on liettualainen ritarikunta, joka perustettiin 23. marraskuuta 1918. Kunniamerkki määrättiin urhoollisuuskunniamerkiksi. Kunniamerkkiä myönnetään tunnustuksena Liettuan itsenäisyyden puolustajille. Ritarikunta lakkautettiin Neuvostoliiton miehityksen ajaksi, mutta palautettiin vuonna 1991.
Kunniamerkkiä jaetaan viidessä luokassa:
Suurristi
Komentajan suurristi
Komentaja
Upseeri
Ritari
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vytiksen risti Wikimedia Commonsissa
Tuuli Vuorma

Kirjailija Tuuli Vuorma harrastaa kirjoittamisen ohella vapaa-ajallaan mm. jousiammuntaa, ratsastusta ja käsitöitä.
Tuuli Vuorma (s. 1988) on suomalainen, aiemmin Tampereella asunut, nykyään Nokialla asuva kirjailija, joka kirjoittaa Roistoakatemia-fantasiakirjasarjaa. Sen ensimmäinen osa, Caapparin kääty, ilmestyi keväällä 2017, ja se on ehdolla vuoden 2018 Topelius-palkinnon saajaksi. Tuuli Vuorma on koulutukseltaan tradenomi ja kirjoittaa varsinaisen työnsä ohessa.
Teokset

Caapparin kääty, Roistoakatemia OSA I, KVALITI,  2017, ISBN 978-952-7202-05-0
Hotelli Tiilenpää, Roistoakatemia OSA II, KVALITI, 2017, ISBN 978-952-7202-19-7
Angedelin prinsessa, Roistoakatemia OSA III, KVALITI, 2018, ISBN 978-952-7202-25-8
Tuomitun ruusu, Roistoakatemia OSA IV, KVALITI, 2018, ISBN 978-952-7202-31-9
Aiheesta muualla

Suomen Nuorisokirjailijat ry. Topelius-ehdokkaat 2018 (Arkistoitu – Internet Archive)
Tuuli Vuorma - Roistoakatemia-sarja Risingshadow-sivustolla
Roistoakatemia: Caapparin kääty Jiipeenetti.fi (Arkistoitu – Internet Archive)
Roistoakatemia-sarja Facebookissa
Roistoakatemia-sarja Instagramissa
Sivupiirin joululahjavinkit 18.12.2017
Caapparin kääty, Sivupiirin päivän täky 24.3.2017
Lukuvinkkejä Pieksämäen kaupunginkirjasto
Vuoden 1919 hallitusmuoto

Hallitusmuodon ensimmäinen sivu Suomen Asetuskokoelmassa.
Vuoden 1919 hallitusmuoto eli Suomen Hallitusmuoto oli vuosina 1919–2000 voimassa ollut Suomen hallitusmuoto (AsK 94/1919). Se astui voimaan 17. heinäkuuta 1919, ja se oli itsenäisen Suomen ensimmäinen perustuslaki. Monet sen perusteista sisältyvät myös nykyiseen Suomen perustuslakiin.
Vuoden 1919 hallitusmuoto vastasi parhaiten poliittisen keskustan toiveita, mutta se syntyi kompromissina vasemmiston ja oikeiston kanssa. Oikeistopuolueet myös kertaalleen estivät määrävähemmistöllään lain kiireellisen hyväksymisen eduskunnassa, ja vielä hyväksymisen jälkeenkin Suomen valtionhoitaja C. G. E. Mannerheim pyrki estämään sen vahvistamisen ja voimaantulon. Loppujen lopuksi uusi perustuslaki kuitenkin saatiin valmisteltua, käsiteltyä ja toteutettua melko lyhyessä ajassa.