stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kortit pöydällä
Vastaanotto

Caldwell Harpur kirjoitti myönteisen arvostelun Times Literary Supplementissä 14.11.1936: ”Poirot’ta onnistaa jälleen, kahdessakin mielessä, sillä tämä on Christien 20. romaani. Yksi sen sivuhenkilöistä on 32 salapoliisiromaanin kirjoittaja, joka monessa kohtaa kuvaa ammattinsa hankaluuksia. Christie varmastikin tuntee ne, mutta hän voittaa ne aina niin hyvin, että voimme toivoa lisää romaaneja häneltä.”
Isaac Anderson kirjoitti The New York Times Book Review -lehdessä 28.2.1937: ”Tarina on nerokas, mutta siihen jää pari irrallista seikkaa, kun Poirot on selittänyt tapauksen. Kortit pöydällä ei ole aivan Agatha Christien parhaimpien teosten veroinen.”
The Observerissa Torquemada kirjoitti 15.11.1936 arvostelussa ”Supreme de Poirot”: ”En ollut ainoa, joka ajatteli Poirot’n tai hänen tekijänsä joutuneen harhateille Murha Mesopotamiassa -romaanissa. Se tarkoittaa siis myös sitä, että lisäkseni muutkin iloitsevat hänen paluustaan Christien nerokkaassa Kortit pöydällä -romaanissa. Tämä kirjailija, toisin kuin monet, jotka ovat saavuttaneet mainetta ja menestystä muilla kuin kirjallisilla arvoilla, on pyrkinyt parantamaan kirjoitustapaansa jokaisessa salapoliisiromaanissaan. Sen seurauksena voimme hänen uusimmassa teoksessaan nähdä huumoria, rakennetta ja hienovaraisuutta, jonka ajattelimme olevan Stylesin tapauksen kirjoittajan ulottumattomissa. Hämäyksen lahja, joka Christiellä on synnynnäistä, säilyy, eikä sitä ole käytetty paremmin hyväksi kuin tässä tiiviissä, harhauttavassa ja pääasiallisesti analyyttisessa ongelmassa. Kortit pöydällä on ehkä harmaiden solujen täydellisin tapaus.”
The Scotsmanissä kirjoitettiin 19.11.1936: ”Yhteen aikaan Hercule Poirot ajatteli siirtyvänsä eläkkeelle ja viljelevänsä kesäkurpitsoja. Onneksi tätä uhkausta ei koskaan toteutettu ja Christien uusimmassa teoksessa pieni belgialainen etsivä on erinomaisessa vedossa. Juoni on yksinkertainen ja nerokas.” Arvostelu päättyi toteamukseen: ”Kirjailija Ariadne Oliver on yksi Christien huvittavimmista luomuksista.”
E. R. Punshon arvosteli romaaniin The Guardianissa 20.11.1936: ”Jopa rikostarinassa huumorilla on usein merkittävä asema.” Hän jatkoi: ”Tässä suhteessa ... Agatha Christie on jälleen kerran ... salapoliisiromaanien malli. Siinä on hienoja kohtauksia, kuten kun Poirot vertailee omia viiksiä muihin ja julistaa itsensä voittajaksi, tai kun Poirot on pakotettu kerrankin sanomaan ’Minä erehdyin’, tai rouva Oliverin luennointi romaanin kirjoittamisen taidosta. Mutta se ei ole koskaan pääasian tiellä, kun Poirot vähitellen ratkaisee arvoituksen ja kuka neljästä bridgen pelaajasta murhasi illan isännän.” Hän päätti arvostelun: ”Poirot saa totuuden selville tutkimalla pääasiassa pelitaulukoita, ja Christie huolehtii siitä, että niin tehdessään hän yllättää lukijan kerran toisensa jälkeen.”
Robert Barnard: ”Parhaimmistoa. Makupala bridgen tuntijoille, mutta muutkin voivat pelata. Erinomaisen tiivis rakenne ja nerokkaat johtolangat. Luetaan niin kauan kuin pokerinaamaiset naiset kokoontuvat pelaamaan korttia.”
Sovitukset > Hercule Poirot -televisiosarja

Kortit pöydällä oli Hercule Poirot -televisiosarjan kymmenennen tuotantokauden toinen elokuva. Pääosissa olivat David Suchet Poirot’na ja Zoë Wanamaker Ariadne Oliverina.
Jakso poikkeaa alkuperäisestä romaanista seuraavissa kohdissa:
Romaanin ylitarkastaja Battle on korvattu ylitarkastaja Wheelerillä ja eversti Race eversti Hughesilla.
Romaanin perusidea on muutettu täydellisesti. Romaanissa Christie sanoo itse, että siinä on neljä etsivää ja neljä epäiltyä. Romaanissa kerrotaan varsin selvästi, että jokainen neljästä on murhannut tai tappanut ainakin kerran aikaisemmin. Televisiosovituksessa tämä on muutettu kokonaan.
Ylitarkastaja Wheelerillä on itsellään hämärä menneisyys.
Rouva Lorrimer on Anne Meredithin äiti. Tohtori Roberts ei murhaa rouva Lorrimeria.
Rhoda Dawes aiheuttaa veneonnettomuuden ja Anne Meredith putoaa veteen. Romaanissa se oli päinvastoin. Majuri Despard ihastuu Anne Meredithiin, mutta romaanissa hän rakastuu Rhodaan ja Anne hukkuu.
Rikoksen motiivina ei ole enää raha vaan seksi – myös homoseksuaalisuus (niin miesten kuin naistenkin välinen). Nämä olisivat olleet tabuja 1930-luvun salapoliisiromaanikirjallisuudessa.
Julkaisuhistoria > Britannia ja Yhdysvallat

Kirja ilmestyi kuusiosaisena jatkoromaanina yhdysvaltalaisessa The Saturday Evening Post -lehdessä 2.5.1936 - 6.6.1936 (numerot 44–49). Sen kuvitti Orison MacPherson.
Tärkeimmät painokset ovat:
1936: Collins Crime Club (London), 2.11.1936, sid., 288 s.
1937: Dodd Mead and Company (New York), 1937, sid., 262 s.
2007: Poirot Facsimile Edition (näköispainos vuoden 1936 brittiläisestä ensipainoksesta), HarperCollins, 5.3.2007, sid., ISBN 0-00-723445-7
Julkaisuhistoria > Suomennokset

WSOY julkaisi Aune Suomalaisen suomennoksen 1939. 1978 ilmestyneen 7. painoksen suomennoksen on tarkistanut Kirsti Kattelus.
Suomennosten painokset (jos toisin ei mainita, kustantajana on WSOY):
1939: 1. p.
1940: 2. p., 256 s. (Kymmenen markan romaaneja 145); lisäpainokset: 3. p. 1941
1951: 4. p., 256 s. (Riksin sarja 21); lisäpainokset: 5. p. 1955, 6. p. 1959
1978: 7. tark. p., 221 s., sid., ISBN 951-0-08356-9 (Agatha Christie -kirjasto 19-20, toisena romaanina Syyttävä sormi)
1987: 9. p. (kokoomateoksessa Hercule Poirotin johtolangat)
1989: 10. tark. p., 221 s., nid., ISBN 951-0-15516-0 (SaPo-sarja 326); lisäpainokset: 11. p. 1990, 12. p. 1992
1993: 13. tark. p., 221 s., sid., ISBN 951-0-18841-7 (kokoomateos, toisena Syyttävä sormi)
2008: 13. p., 221 s., nid., ISBN 978-952-459-929-0, kustantajana Loisto
Vladimir Korolenko

| Vladimir Korolenko |
| --- | --- |
 Vladimir Korolenko opiskeluvuosinaan 1870-luvulla.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1853
Kuollut: 1921 (67–68 vuotta)
Ammatti:  kirjailija
Kirjailija
Tuotannon kieli: venäjä
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Vladimir Galaktinovitš Korolenko (ven. Влади́мир Галактио́нович Короле́нко) (15. heinäkuuta [J: 27. heinäkuuta] 1853 Žitomir, Volynian kuvernementti (nyk. Ukraina), Venäjän keisarikunta –  25. joulukuuta 1921 Pultava, Neuvosto-Venäjä) oli ukrainalais-venäläinen kirjailija.
Vladimir Korolenko kirjoitti 1880-luvulla kansanomaisia tarinoita ja legendoja kuten Mihail Saltykov-Štšedrin, Nikolai Leskov ja Leo Tolstoi. Hän oli yhteiskunnallisesti kantaaottava pamfletisti ja toisinajattelija.
Suku ja koulutus

Vladimir Korolenko oli kotoisin Žitomiristä. Hänen vanhempansa olivat piirituomari Galaktion Afanasjevitš Korolenko (1810-1868), joka oli vanhaa kasakkasukua ja Evelina Josifovna Skurevitš puol. Skórewicz (1833-1903), joka oli puolalainen, ja puolan kieli oli Vladimirille tuttu lapsuudessa. Kirjailija kuvaa isäänsä teoksessaan Huonossa seurassa (ven. В дурном обществе). Korolenkolla oli vanhempi veli Julian, nuorempi veli Illarion ja kaksi nuorempaa sisarta, Maria  ja Evelina.
Veli Julian Korolenko (1851–1904) työskenteli 1870-luvulla oikolukijana Pietarissa. Narodnik-ryhmän jäsenenä hänet pidätettiin vuonna 1879 ja hän vietti lyhyen ajan vankilassa. Myöhemmin Moskovassa hän liittyi Russkie Vedomosti -sanomalehden henkilökuntaan ja osallistui sen Moskovan kronikat -osioihin. Julian oli kiinnostunut kirjallisuudesta, kirjoitti runoutta ja teki yhdessä veljensä Vladimirin kanssa Jules Micheletin "L'Oiseaun" käännöksen vuonna 1878. Veli Illarion Korolenko (1854–1915) oli myös narodnikkiaktivisti, joka karkotettiin vuonna 1879 ja vietti viisi vuotta Glazovissa Vjatkan kuvernementissä, missä hän työskenteli lukkoseppänä. Myöhemmin hän asui Nižnyissä ja työskenteli vakuutusyhtiön tarkastajana. Hän tapasi Astrahanissa Nikolai Tšernyševskin, ja hänen avullaan Vladimir Korolenko ja Tšernyševski tapasivat. Hän esiintyy kahdessa Korolenkon omaelämäkerraisessa tarinassa, Yöllä (Ночью) ja Paradoksi (Парадокс). Sisar Maria Korolenko (1856-1917) valmistui Moskovan Katariina-instituutista ja työskenteli kätilönä. Hän meni naimisiin sotilaskirurgisen akatemian opiskelijan Nikolai Loškarjovin kanssa ja seurasi häntä vuonna 1879 karkotukseen Siperiaan Krasnojarskiin. Palattuaan he asuivat Nižni Novgorodissa. Sisar Evelina Korolenko Nikitina (1861-1905) valmistui kätilöksi Pietarissa ja työskenteli myöhemmin oikolukijana.
Vladimir Korolenko aloitti opintonsa puolalaisessa Rykhlinskyn sisäoppilaitoksessa, opiskeli sitten Žitomirin kymnaasissa, ja isänsä siirron jälkeen Rivneen jatkoi Rivnen reaalikoulussa valmistuen isänsä kuoleman jälkeen. Vuonna 1871 hän meni opiskelemaan Pietarin teknilliseen korkeakouluun, mutta joutui taloudellisten vaikeuksien vuoksi eroamaan vuonna 1873 ja siirtyi vuonna 1874 stipendillä Petrovski-maatalousakatemiaan Moskovaan, josta hänet erotettiin vuonna 1876 vallankumoushankkeisiin liittyvien epäilyjen vuoksi. Hänet karkotettiin vuonna 1879 Moskovasta ensin Kronstadtiin, sitten Vjatkaan, Tomskiin ja viimein Permiin. Kieltäydyttyään vannomasta uskollisuutta keisari Aleksanteri III:lle, hänet karkotettiin vuonna 1881 Jakutiaan Amgan-kylään, 275 virstaa Jakutskista, josta hän sai vuonna 1885 muuttaa Nižni Novgorodiin.
Suku ja koulutus > Yksityiselämä

Vuonna 1886 Vladimir Korolenko meni naimisiin Jevdokija Semjonovna Ivanovskajan (1855-1940) kanssa. Jevdokija Ivanovskaja oli narodnikki, joka pidätettiin vuosina 1876 ja 1879, ja vietti vuodet 1879-1883 karkotuksessa ennen kuin hänen sallittiin asettua Nižni Novgorodiin, jossa hän tapasi vanhan ystävänsä Korolenkon ja meni hänen kanssaan naimisiin. Tähän erittäin onnelliseksi ja tyydyttäväksi kuvailtuun avioliittoon syntyi kaksi aikuiseksi elänyttä tytärtä, Natalia ja Sofia.
Natalia Ljahovitš-Korolenko (1888-1950) oli filologi ja kirjallisuushistorioitsija, joka toimitti joitakin isänsä kirjojen vuoden 1921 jälkeisiä painoksia. Hänen miehensä Konstantin Ivanovitš Ljahovitš (1885–1921) oli venäläinen sosiaalidemokraatti ja Poltavan menševikkien johtaja vuosina 1917–1921.
Sofia Korolenko Nikitina (1886-1957) työskenteli useita vuosia opettajana maaseudulla, vuonna 1905 hänestä tuli isänsä henkilökohtainen sihteeri ja hän oli yksi vuoden 1914 A. F. Marksin Kootut Korolenko -julkaisun päätoimittajista. Isänsä kuoleman jälkeen Sofia Vladimirovna ryhtyi perustamaan Korolenko-museota Poltavaan, jonka johtajana hän on toimi useiden vuosien ajan. Hänen Kirja isästäni (ven. Книга об отце, 1966-1968, postuumisti) on elämäkerta, joka alkavat siitä, mihin Vladimir Korolenkon muistelmat Aikalaiseni tarina päättyvät vuonna 1885, jolloin hän palasi karkotuksestaan Nižni Novgorodiin.
Viimeiset vuodet

Vladimir Korolenko, joka oli elinikäinen keisarivallan vastustaja ja kuvaili itseään "puoluettomaksi sosialistiksi", suhtautui varauksella Venäjän vuoden 1917 vallankumoukseen, jota hän piti loogisena seurauksena historian kulkuun. Pian hän kuitenkin alkoi arvostella bolševikkeja, kun heidän hallintonsa itsevaltainen luonne kävi selväksi. Venäjän sisällissodan aikana hän tuomitsi sekä punaisen terrorin että valkoisen terrorin.
Sisällissodan vuosina Pultavassa oman henkensä vaarantaen Korolenko vetosi moniin julmuuksiin, joita tapahtui konfliktin molemmilla puolilla. Yrittäessään pelastaa kuolemalta 'valkoisten' pidättämät bolševikit, hän vetosi 'punaisiin' kauhun vastavuoroisuudesta ja väitti kirjeissään Anatoli Lunatšarskille, että "sosialismiin siirtymisen prosessin tulisi perustua parempaan puoleen ihmisluonnosta."
Hän kärsi loppuelämänsä etenevästä sydänsairaudesta, ja keräsi ahkerasti ruokapaketteja lapsille nälänhädästä kärsivässä Moskovassa ja Pietarissa sekä osallistui orpokotien ja kodittomien turvakotien järjestämiseen. Hänet valittiin Pelastakaa Lapset -liiton ja koko Venäjän nälänhädän uhrien auttamiskomitean kunniajäseneksi.
Vladimir Korolenko kuoli Pultavassa Neuvosto-Venäjän alueella keuhkokuumeen komplikaatioihin 25. joulukuuta 1921.
Suomennetut teokset

Siperialaisten maanpakolaisten elämästä: "Metsä humisee": metsälegenda, suom. Hanna Pakkala, Hämeenlinna: Edlund 1898.
Sokea soittaja, suom. Jalmari Aalberg, Hämeenlinna: Väinö Andelin 1899. Sarja: Pieni yleiskirjasto, 3-4.
Sokea soittaja: (etyydi), uusimmasta, korjatusta ja täydennetystä painoksesta suom. Samuli S. Helsinki: Otava 1900. Sarja: Otavan romaanisarja, 7.
Huonossa seurassa: kertomus, suomentanut Lyyli Toikka, Hämeenlinna: Karisto 1910. Sarja: Kirjallisia pikkuhelmiä, n:o 31
Kurjuuden lapsia, Karjalan ASNT:n valtion kustannusliike, 1953
Makarin uni ja muita kertomuksia, suom. Eila Salminen, Hämeenlinna: Karisto 1980. ISBN 951-23-1678-1 Sarja: Venäläisen kirjallisuuden helmiä. (Alkuteokset: Son Makara; Les šumit; Mgnovenie. Metsä humisee ilm. aiemmin 1898 teoksessa Siperialaisten maanpakolaisten elämästä Hanna Pakkalan suomentamana ja Edlundin kustantamana. Sisältää novellit: Makarin uni (1883), Metsä humisee (1886) ja Silmänräpäys (1900).)
Asiasta lisää

Vladimir Korolenkon bibliografia (venäjänkielinen Wikipedia-sivu)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Vladimir Korolenko Wikimedia Commonsissa
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  FAST  ISNI  VIAF  WorldCat 
Kansalliset:  Norja  Espanja  Ranska  BnF data  Saksa  Israel  Yhdysvallat  Latvia  Japani  Tšekki  Australia  Kreikka  Korea  Kroatia  Alankomaat  Puola  Portugali  Venäjä  Vatikaani 
Tieteilijät:  CiNii 
Taiteenala:  FID  MusicBrainz 
Henkilöt:  Deutsche Biographie  DDB  Trove 
Muut:  Europeana  SNAC  IdRef 
Nuori Vladimir Korolenko
Vladimir Korolenko karkotuksensa jälkeen vuonna 1885
Vladimir Korolenko vaimonsa Jevdokija Semjonovna Ivanovskajan ja tyttäriensä Natalian ja Sofian kanssa vuonna 1903
Pauliine Koskelo

| Pauliine Koskelo |
| --- | --- |
 Pauliine Koskelo vuonna 2015.
Henkilötiedot
Syntynyt: 22. kesäkuuta 1956 (ikä 68) Salo
Ammatti:  tuomari
Pauliine Koskelo (o.s. Järvelä; s. 22. kesäkuuta 1956 Salo) on Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen suomalainen tuomari (2016–). Koskelo toimi korkeimman oikeuden presidenttinä vuosina 2006–2015.
Ura > Koulutus ja virkamiesura

Koskelo valmistui oikeustieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1979 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1985. Hänet vihittiin Helsingin yliopiston oikeustieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi toukokuussa 2010.
Koskelo toimi oikeusministeriön lainvalmisteluosastolla lainsäädäntöneuvoksena 1985–1995 ja osallistui muun muassa yrityssaneerauslain ja yksityishenkilöiden velkajärjestelystä annetun lain valmisteluun sekä kuluttajasuojalain ja osakeyhtiölain uudistustyöhön. Vuodet 1995–2000 Koskelo työskenteli Euroopan investointipankissa Luxemburgissa oikeudellisen pääyksikön yksikönjohtajana, apulaisjohtajana ja viimeksi johtajana.
Ura > Tuomarina

Koskelo nimitettiin korkeimman oikeuden jäseneksi 1. heinäkuuta 2000 alkaen. Joulukuussa 2005 tasavallan presidentti Tarja Halonen nimitti hänet korkeimman oikeuden presidentiksi ensimmäisenä naisena. Koskelo aloitti tehtävässä vuoden 2006 alussa. Koskelo oli tehtävään nimitettäessä KKO:n jäsenistä iältään nuorin. Koskelo toimi vuoden 2013 alkuun saakka tuomarinvalintalautakunnan puheenjohtajana. Vuoden 2016 alusta Koskelo siirtyi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomariksi. Hän seurasi tehtävässä Päivi Hirvelää, joka puolestaan siirtyi korkeimman oikeuden jäseneksi.
Ura > Kritiikkiä

Presidenttiaikanaan Koskelo osallistui aktiivisesti Suomen oikeuslaitoksesta käytävään julkiseen keskusteluun. Marraskuussa 2013 hän kuvaili poliitikkoja heikoiksi ja neuvottomiksi oikeuslaitoksen uudistajiksi. Vuonna 2011 Koskelo arvosteli eduskunnan perustuslakivaliokuntaa sen vastustaessa korkeimman oikeuden päätöstä yksityisen pysäköinninvalvonnan laillisuudesta.
Huhtikuussa 2014 Yle kertoi Koskelon lähestyneen kansanedustajia useilla sähköpostiviesteillä, jotka koskivat myös vireillä olevia lainsäädäntöasioita. Tilanne oli ongelmallinen, sillä tuomiovallan edustajien ei tulisi puuttua lakia säätävän tahon eli eduskunnan toimintaan. Koskelo itse kommentoi kyseen olleen vain yleisen materiaalin ja lisätietojen välittämisestä. Koskelon toiminnasta tehtiin kaksi kantelua oikeuskanslerille, jonka mukaan Koskelo ei kuitenkaan pyrkinyt viesteillään painostamaan kansanedustajia.
Yksityiselämä

Koskelon ensimmäinen puoliso vuosina 1976–1983 oli Jyrki Koskelo ja toinen puoliso vuodesta 1987 on entinen kuluttaja-asiamies Gerhard af Schultén.
Julkaisuja

Avioerot ja niihin vaikuttaneet tekijät 1930–1977 (pro gradu -tutkielma, 1979)
Avoliitto vai avioliitto? (1984), yhdessä Sami Mahkosen kanssa, ISBN 951-640-227-5
Kauppalain pääkohdat (1987), yhdessä Leif Sevónin ja Thomas Wilhelmssonin kanssa, ISBN 951-640-348-4
Uudet velkalait perinnässä (1993), yhdessä Yrjö Lehtosen kanssa, ISBN 951-885-092-5
Yksityishenkilön velkajärjestely (1993), yhdessä Liisa Lehtimäen kanssa, ISBN 951-640-633-5
Yrityssaneeraus (1994), ISBN 951-640-634-3
Henkilökohtainen velkavastuu ja insolvenssimenettely (2004), ISBN 952-466-039-3
Kosovon sodan tausta

Kosovon sodan taustalla oli Kosovon sotaan johtanut albaanien ja serbien välinen kamppailu kansojen oikeudesta Kosovoon. Vuosisatojen aikana Kosovon albaanien määrä kasvoi. Jugoslavian aikana serbejä muutti pois köyhästä Kosovosta. Kovan linjan serbinationalistien mielestä Kosovo oli serbien pyhää maata, ja albaanit suorittivat Kosovon serbien kansanmurhaa. Niinpä nationalismia hyväkseen käyttänyt Slobodan Milošević alkoi Kosovon albanialaistamiseksi vainota albaaneja. Äärialbaanit nousivat vuonna 1996 aseelliseen vastarintaan, mikä vei Kosovon sotaan vuonna 1999.
Kostamus-projekti

Finn-Stroi-yhteenliittymän rakentama kerrostalo Kostamuksen keskustassa
Kostamus-projekti oli suomalaisten rakennusyritysten Neuvostoliitossa Karjalan autonomisessa sosialistisessa neuvostotasavallassa vuosina 1977–1985 toteuttama rakennusprojekti, jossa rakennettiin Kostamuksen kaupunki sekä siihen liittyvä kaivoskombinaatti. Kostamus-projekti oli kaikkien aikojen suurin suomalaisvoimin ulkomailla toteutettu rakennusprojekti, ja sen parissa työskenteli vuosittain noin 1 500 suomalaista työntekijää. Merkittävä taustavaikuttaja projektin syntymiseen oli presidentti Urho Kekkonen ja sitä on kutsuttu myös ”Neuvostojohdon lahjaksi Kekkoselle”.
Varsinaisen kaupungin lisäksi suomalaiset rakensivat muun muassa rautamalmirikastamon, joka nykyään tunnetaan nimellä Karelski okatyš. Projektia varten perustettiin kolmentoista suomalaisen rakennusyrityksen yhteenliittymä Finn-Stroi, jonka osakkaat tekivät projektilla miljardivoittoja. Ne mahdollistivat 1980-luvun suomalaisen rakennusalan noususuhdanteen ja osaltaan myös talouden ylikuumenemisen, joka puolestaan edesauttoi Suomen ajautumista syvään lamaan 1990-luvun alussa.
Suomen Rakennusinsinöörien Liiton vuosittain jakaman RIL-palkinnon Kostamus-projekti sai vuonna 1986.
Historia

Kostamuksen malmiesiintymä löydettiin jo 1900-luvun alussa, mutta päätös sen hyödyntämisestä tehtiin vasta Neuvostoliiton aikana 1960-luvun lopulla. Presidentti Urho Kekkonen ajoi vahvasti suomalaisten osallistumista kaivoshankkeeseen. Kekkonen oli kotoisin Kainuusta (syntynyt Pohjois-Savossa), josta tuli suurin osa Kostamuksen rakentajista. Suomalaisten mielenkiinto johtui myös Rautaruukin raaka-ainetarpeista, ja yhtiö ostikin myöhemmin Kostamuksesta pellettejä vuosina 1983–2007.
Julkisuuteen Kostamus-projekti tuli ensimmäistä kertaa vuonna 1971. Ensimmäiset suomalaiset työmiehet aloittivat rakennustöiden valmistelun joulukuussa 1973. Ensin toteutettiin muun muassa Suomen puolelle rakennetut maantie- ja  rautatieyhteydet. Tällöin rakennettiin Suomen puolelta, Kontiomäen risteysasemalta Vartiuksen raja-aseman kautta Kostamukseen kulkeva rataosa, joka valmistui vuonna 1976.
Varsinaiset urakkasopimukset allekirjoitettiin kuitenkin vasta keväällä 1977, jonka jälkeen projekti pääsi käynnistymään koko laajudessaan. Kolmessa vaiheessa valmistuneen urakan ensimmäinen osa luovutettiin tilaajalle syyskuussa 1982 ja kaksi seuraavaa vaihetta vuonna 1984.
Yhteensä suomalaiset rakensivat Kostamuksen alueelle muun muassa 80 kilometriä maanteitä ja 44 kilometriä rautatietä sekä 165 kilometriä vesi- ja viemäriputkia. Muita rakennuskohteita oli yhteensä 317. Kostamuksen kaivoskombinaatin lisäksi rakennettiin myös 3 000 kerrostaloasuntoa Kontokkijärven rannalle.
Rakentajat

Kostamus-projektin työntekijät tulivat lähinnä Kainuusta, joka tuolloin kärsi erittäin pahasta työttömyydestä. Esimerkiksi Kuhmosta oli Kostamuksessa enimmillään 650 työläistä. Eniten suomalaisia työntekijöitä oli syksyllä 1979, jolloin heitä oli Kostamuksessa noin 3 700. Projektin on myöhemmin arvioitu tuoneen maakuntaan nykyrahassa laskettuna yhteensä noin 300 miljoonaa euroa.
Suomalaisia rakentajia varten Kostamukseen oli järjestetty omat palvelut, kuten kauppoja, ravintoloita, posti ja pankki. Lisäksi rakentajilla oli muun muassa oma kirjasto, pappi sekä terveysasema. Paikalle rakennettiin myös tanssilava, jossa kävi esiintymässä suomalaisia huippuartisteja. Kaikki rakentajille tarkoitetut palvelut olivat suomalaisten ylläpitämiä ja esimerkiksi kaupoissa myytiin vain Suomesta tuotuja tuotteita.
Maaliskuussa 1980 tapahtui Vartiuksen raja-aseman ja Kostamuksen välisellä maantiellä linja-auto-onnettomuus, jossa sai surmansa kymmenen työmatkalaista.
Kirjallisuutta

Koulumies, Jyrki: Kohtalona Kostamus – Risto Kangas-Ikkalan muistelmat, Kustannusosakeyhtiö Siltala, 2012. ISBN 978-952-234-115-0.
Koulumies, Jyrki: Itärakentajat — Työmailla Neuvostoliitossa. SKS Kirjat. 2020. ISBN 9789518581676.
Suomalaisten rakentama rikastamo Karelski okatyš.
Koskensaari

Koskensaari on vanhan naulatehtaan ympärille muodostunut asutusalue. Se sijaitsee Petäjäveden kunnassa ja se on osa Kintauden kylää. Koskensaarella sijaitsee valtatie 23:n varrella pikaruokapaikka Grilli 23, sekä Helsingin Rauta Oy:n omistama Koskensaaren naulatehdas, joka on Keski-Suomen pisimpään yhtäjaksoisesti toiminut yhä toiminnassa oleva teollisuuslaitos.
Suurin osa Koskensaaren tehdasmiljöön rakennuksista on peräisin 1800-luvun lopulta sekä 1900-luvun alusta, ja rakennusten suunnittelijoihin kuuluvat muun muassa Eliel Saarinen sekä Väinö Vähäkallio.
Alueen ja naulatehtaan alkuvaiheet

Keski-Suomen ensimmäinen rautahytti perustettiin Petäjäveden Pengerkoskeen 1840-luvulla ja laitoksen käyttämää suo- ja järvimalmia nostettiin kymmenen kilometrin säteeltä Pengerkosken ympäristöstä. Noin viiden vuoden toiminnassa olon jälkeen tulipalo tuhosi rautahytin, jonka jälkeen se siirrettiin Kintauden Koskensaarelle, ja uudelle paikalle perustettiin rautahytin lisäksi mylly, saha ja myöhemmin myös naulatehdas. Vuonna 1850 A.A.J.K. Juslén perusti Koskensaaren tehtaan koskien läheisyyteen rautasulaton harkkoraudan valmistamiseksi järvimalmista. Tulipalo tuhosi kuitenkin jälleen koko ruukin jo saman vuoden elokuussa, ja se jouduttiin rakentamaan alusta asti uudelleen. 1854 aluetta laajennettiin ostamalla viereinen tila tehdasalueen käyttöön. Vuonna 1857 vapaaherra Johan Ernst August Boije af Gennäs osti tehdasalueen ja kaksinkertaisti kankiraudan valmistuksen, laajensi tehdasta sekä liitti lisää maa-alueita tehtaan omistukseen. Ruukki paloi kolmannen kerran 1868 ja se rakennettiin jälleen uudelleen.
Vuonna 1868 tehtaan ostivat liikemiehet M. Parviainen ja G. Koskelin sekä lehtori G. A. Pesonius. Tehtaan työntekijöinä toimi tällöin kaksi harkonpuhaltajaa, kaksi seppää ja sepän apulainen, kaksi hiilirenkiä, 14 hiilenpolttajaa ja malminnostajaa sekä neljä muuta työntekijää, yhteensä 23. Lehtori G. A. Pesonius lunasti koko tehdasalueen itselleen 1870, ja raudan jatkokäsittelyyn perustettiin manufaktuuripaja, joka kylläkin tuhoutui tulipalossa vuonna 1912. Pesonius lakkautti järvimalmin noston ja päätti ostaa kaiken tehtaan käyttämän harkkoraudan suomalaisista ja ruotsalaisista rautasulatoista. Hänen toimestaan vanhaa rakennuskantaa kunnostettiin ja uutta rakennettiin. Hän myös rakennutti uuden ahjon ja vesivasaratoimisen takomon, jossa valmistettiin mm. kuokkia, lapionteriä sekä kihveleitä. Kankirautapajan palon takia 1876 harkkohytin toiminta päättyi lopullisesti.