stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Juho Sairio

| Juho Sairio |
| --- | --- |

Henkilötiedot
Muut nimet:  Juho Oiva Sairio
Syntynyt: 4. kesäkuuta 1897 Kymi
Kuollut: 1. lokakuuta 1918 (21 vuotta)
Jääkäri
Korkein sotilasarvo:  jääkärivänrikki
Juho Oiva Sairio (4. kesäkuuta 1897 Kymi – 1. lokakuuta 1918) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat välskäri Juho Sairio ja Hildur Josefina Lax.
Opinnot

Sairio kävi Helsingin suomalaista reaalilyseota ja erosi kahdeksannelta luokalta vuonna 1915 yhtyäkseen jääkäriliikkeeseen. Ylioppilaaksi hän kirjoitti vuonna 1918.
Jääkärikausi

Sairio liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppamaan 15. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella. Hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun B-kurssin.
Suomen sisällissota

Sairio astui 7. helmikuuta 1918 Suomen armeijan palvelukseen Vänrikiksi ylennettynä ja saapui 3. maaliskuuta 1918 aselaiva S/S Virgolla Vaasaan ja liittyi sisällissotaan yliluutnantti von Hertzenin hiihto-osastoon aluksi joukkueen- ja myöhemmin osastonjohtajaksi. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Antooran-Pastuskerin akselilla, Suodenniemellä ja Epilän-Tampereen akselilla. Hän toimi 3. huhtikuuta 1918 alkaen Ylöjärvellä ja Kyröskoskella kutsuntajoukkojen kouluttajana ja siirtyi myöhemmin Porin rykmenttiin, missä toimi joukkueenjohtajana ja komppanianpäällikkönä 2. pataljoonan 7. komppaniassa.
Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Sairio palveli edelleen Porin rykmentin 2. pataljoonassa ja hänet siirrettiin 18. kesäkuuta 1918 alkaen konekiväärikomppanian päälliköksi, mistä hänet siirrettiin edelleen 4. heinäkuuta 1918 Suomen valkoiseen kaartiin ja sijoitettiin 2. pataljoonan esikuntaan.
Jääkärin kohtalo

Sairio liittyi heinäkuun lopulla vuonna 1918 kapteeni Toivo Kuisman johtamaan Vienan-Karjalan retkikuntaan. Hän toimi Vuokkiniemen taisteluissa konekiväärikomppanian päällikkönä, missä taistelussa koki kohtalonsa ja kaatui taistelussa 1. lokakuuta 1918 ja hänen viimeiseksi leposijakseen tuli hauta Äijä-järvestä.
Ylennykset ja kunniamerkit
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| Ylennykset |  | Kunniamerkit |
|  Hilfsgruppenführer 25. joulukuuta 1917  Vänrikki 7. helmikuuta 1918  Luutnantti 1918  |    |  Vapaudenmitali 2. lk.  Vapaussodan muistomitali soljen kera  Jääkärimerkki |
Jääkäripataljoona 27:n tiedonanto-osasto, kuvaan merkitty osaston johtajat Birger Homén ja Eric Heimbürger.
Leinola (Tampere)

Leinolan koulu.
Leinola on kaupunginosa Itä-Tampereella. Naapurikaupunginosat ovat Linnainmaa, Holvasti ,Vehmainen ja Atala Leinolan kaupunginosassa sijaitsee Leinolan koulu. Aluetta palvelevat Tampereen Kaupunkiliikenteen linjat 6, 18 ja 29. Leinolassa sijaitsee Mannerheimin patsas. Kaupunginosan etelärajana on Tampere–Haapamäki-rata.
Leinola mainittiin vuoden 1540 maakirjassa Messukylän pitäjään kuuluneena kylänä, jossa oli viisi taloa. Näistä kolmen talon isännällä oli vuoden 1553 maakirjassa sama lisänimi Leinoij. Messukylä liitettiin Tampereen kaupunkiin vuonna 1947 ja Leinolan alueen ensimmäinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1952. Alueen kadunnimistössä on Kalevala-aiheisia ryhmänimiä ja koira-aiheisia ryhmänimiä, joiden perustana on vanha paikannimi Koiramäki.
Kadunnimet Lukinkatu, Mikkolankatu ja Vestonkatu viittaavat vanhoihin kantataloihin. Vesto-nimi juontuu pyhimyskalenterin nimestä Sylvester. Karjumäenkadun nimen pohjana on kadun pohjoispuolella sijaitseva Karjumäki, jota on käytetty aikoinaan sikojen laitumena. Pulkkisenkatu ja -raitti on nimetty Pulkkisenmäen mukaan, ja Pulkkisen savupirtti muistetaan seudun viimeisenä.
Saharan maisematyypit

Pyöräilijöitä Erg Chebbin lähellä sijaitsevalla kivikkolaakiolla.
Saharan maisematyypit ovat moninaisia vaihdellen hiekka-aavikoista ja kivikkolaakioista vuoristoihin sekä suolaliejukoihin. Saharan maisemaa ovat muovanneet vuosimiljoonien aikana tapahtuneet geologiset prosessit, kuten kerrostuminen, tulivuoritoiminta ja eroosio, joista nykyisin vaikuttaa eniten tuulieroosio. Monilla paikoin Saharassa näkyy myös alueen kosteammasta menneisyydestä kertovia jokiuomia. Saharan kasvillisuus keskittyy lähinnä sen reuna-alueille, vuoristoihin ja syvänköjen keitaisiin.
Ergiä, dyyneiksi sanottujen hiekkakinosten peittämää hiekkamerta.
Libyan aavikon dyynejä ja kallioita.
Länsi-Saharan kivikkolaakiota, jossa kasvaa paikka paikoin pensaitakin.
Ahaggar-vuoristoa Saharan keskiosissa.
Parhaiten tunnetaan Saharan hiekkameret, ergit, jotka ovat tuulen puhaltaman hiekan synnyttämien hiekkakinosten eli dyynien muodostamia kenttiä. Ne ovat elämälle hyvin epäystävällisiä paikkoja muun muassa sen takia että niukka vesi imeytyy niissä hiekkaan. Vastoin yleistä luuloalähde? Saharasta niitä on kuitenkin vain noin 15­–25 % kokonaispinta-alasta. Hiekan peittämästä noin viidenneksestä vain puolet on varsinaisten hiekkadyynien peitossa. Suurin osa Saharasta on melko tasaista soran tai kivien peittämää sora- tai kivikkoaavikkoa, jollaista sanotaan arabian kielessä regiksi tai seririksi. Ylhäällä tai pohjoisessa olevaa kivitasankoa kutsutaan nimellä hamada, ja se koostuu suurista kivenlohkareista. Ergit, regit ja hamadat voivat olla monenvärisiä, hiekan ja kivien väri vaihtelee kermanvärisestä miltei valkoiseen, punaiseen ja mustaan. Monet Saharan kalliot ovat hapettuneet koviksi ja mustiksi.
Saharan keskiosissa kohoaa muutamia vuoria, joita voidaan pitää kallioaavikkona. Korkein kohta on Ahaggar (Hoggar)-vuoristossa, jonka lähellä on ylätasanko Tassili n Ajjer. Tibesti on tuliperäinen vuoristo. Pienempiä vuoristoja ovat Aïr, Ennedi ja Adrar n Iforas. Vuoristoisen alueen ympärillä oleva suurin osa Saharasta on pääosin lohkeillutta kalkkikivestä ja hiekkakivestä koostuvaa kuivaa ylätasankoa, peneplaania, joka on noin 180–360 metrin korkeudessa merenpinnasta.
Syvänteitä on pääosin Saharan reuna-alueilla, mm. Qattaran syvänkö Egyptissä. Niissä on monesti keidas tai suola-alue, joka voi olla suolajärvi, suolasuo tai näiden kuivuessa syntynyt suolasavitasanko. Näissä veden haihtuminen nostaa suolan pintaan. Monet Saharan järvet syntyvät sateella ja häviävät tai kutistuvat kuivana aikana. Esimerkiksi Siwan ja Qattaran alueilla on suolaista maaperää. Saharaa halkoo vain kaksi ympärivuotista jokea, Niili ja Niger. Sadekausi synnyttää ajoittain tulvivia wadeja, joenuomia jotka ovat yleensä kuivia. Silti ne saattavat tulvia sadeaikaan yli äyräittensä.
Algerian pohjoisosissa on Atlasvuoristo, jossa tapahtuu maanjäristyksiä ja jonka eteläinen puolisko Saharan Atlas on kuivaa aluetta.
Atlantin rannikolla Länsi-Saharassa ja Mauritaniassa on pieni kaistale rannikkoaavikkoa, jonka elämää säätelee muun muassa mereltä tuleva kosteus.
Saharan maisematyyppien nimityksiä ja kuvauksia

erg: hiekka-aavikko tai dyynikenttä, käsittää 15–25 % Saharan alasta. Myös edeyin, ramlah, chech, raoui
reg: berberiksi idehan sora-aavikko, melko tasaisia, soraa ja pienehköjä teräviä kiviä. Sora-aavikko regit ovat ruskeita mutta äärimmillään mustia, tummanpunaisia tai jopa valkoisia, seririn nimitys lännessä
serir: pienikivistä somerikkoa, regin nimitys idässä
hamada , hammada : suurista, yli 60 mm:n läpimittaisista kivistä koostuvaa lohkareikkoa tai kalliota, esim. "Punainen hamada"
Hamadaan kuuluu myös harra, laava-aavikko.
djebel, jabal, djebel: on matalahko vuoristo tai kukkulajono, berberiksi
Tadrart, adrar
chott, shatt on suolatasanko tai suolajärvi
wadi: on suurimman osan ajasta kuiva joenuoma, myös oued, kori', anneri, karkur
waw, waha keidas
fesch-fesch pölyaavikko, kipsiaavikko
suolamaa sabkhah
suolaton painanne dayah
nelikulmaisia rakenteita kuin arktisella tundralla
Pinnanmuodot

Saharan kaavamainen rakenne on:
Saharan keskiosassa ovat vuoret, joita on 10–30 % Saharan pinta-alasta.
Vuorten reunoilla sora- ja kivitasangot regit ja hammada, joita on yhteensä noin 50
–70 % Saharan alasta
Ulompana hiekkameret, ergit, joita 15–25 % Saharan alasta
Pinnanmuodot > Vuoristot

Ahaggar (Hoggar) Etelä-Algeriassa
Tibesti Pohjois-Tšadissa
Tassili n Ajjer (Varsinainen Sahara lännessä, kuiva Egyptin/Libyan autiomaa idässä)
Adrar n Iforas
Adrar Mountains Mauritaniassa
Djado plateau
Aïr
Ennedi
Pinnanmuodot > Sora- ja kivikkotasangot

Tanez Rouft eli Tanezrouft Etelä-Algeriassa ja Pohjois-Malissa 320 000 km²
Libyan reg 540 000 km²
Teneren reg
Calanscio serir
Ounianga Serir
Dra Hamada
Tademait Hamada
Tinrhert Hamada
Hamada el Homra
Pinnanmuodot > Hiekka-aavikot ergit

Suuri itäinen erg
Suuri läntinen erg
Tshetsh-erg (Chech-erg)
Majabat al-Koubra (Saharan tyhjä neljännes läntisessä Saharassa).
Bilman hiekka-aavikko
Pohjois-Ishadin erg
Ubarin idehan
Murzugin idehan
Erg Chebbi
Saharan kuivimmat alueet

Ohessa mainittu muutamia kuivimpia Saharan alueita.lähde? Ne ovat yleensä hiekka-aavikoita.
Libyan aavikko Egyptissä Niilistä länteen.
Idehan Ubari ja Idehan Murzug
Algerian Erg Iguidi ja Erg Chech
Mauritanian ja Malin El Djouf'
Iso läntinen erg ja Iso itäinen erg Algeriassa.
Ténéré, Bilman hiekka-aavikko
Sudanin luoteisosa
Mauritanian Majabat al Koubra ja Malin Azaouad
Saharan geologiasta

Suurin osa Saharasta on kerrostumakivilajien peitossa, Saharassa on myös prelambrilta peräisin olevia vuoria ja Tibesti-vuoristossa sekä Libyassa tuliperäistä kalliota.
Saharan erg-alueita kartalla.
Saharan asutus

Dakhlan keitaan asutusta Egyptissä.
Saharassa matkustetaan vieläkin perinteisellä tavalla kamelin selässä.
Saharan asutus on pääosin arabien, berberien, ja muutamien muiden kansojen kiinteää ja tilapäistä asumista Saharan autiomaan keitailla.
Saharan kansat nykyään

Islam on Saharan pääuskonto. Suurin osa Saharan nykyisistä kansoista kuuluu berbereihin ja arabeihin, joukossa on myös muitakin kansanryhmiä. Saharan keskiosien vuorten ja ylänköjen tuaregit luetaan berbereihin. Tuaregeihin kuulumattomia berbereitä ovat Siwan keitaan, Libyan Jalun ja Awjilahin sekä etelä-Tunisian, Algerian ja Marokon joidenkin kylien asukkaat. Mauritanian nemadit luetaan myös berbereihin, vaikka heitä väitetään Saharan asukkaiksi ennen berberejä, koska he hankkivat elatuksensa metsästämällä. Saharan nilootteja ovat Darfurin furit. Saharalaisiksi kansoiksi kutsutaan Tšadissa ja Nigerissä asuvia negridisiä ryhmiä kuten kanurit, tedat ja dazat. Negridisiä ovat myös nubialaiset, hausat, songhait ja fulbet. Idässä Punaisen meren rannoilla asuu arabien lisäksi myös haamilaisia bedžoja. Läntisen Saharan maureiksi tai sahraweiksi sanotaan nykyään arabien, negridien ja berbereiden sekoittumisesta syntynyttä väestöä.
Saharan asutuksen historia

Vaikka Sahara on nykyisin harvaan asuttua aavikkoa, se on ollut joskus vihreää savannia. Niinpä Saharan viimeistä asutuskautta sanotaankin "Vihreäksi Saharaksi". Saharan ensimmäiset asukkaat olivat negridejä, joiden rippeitä jäi Tibestivuorille kun Sahara kuivui. Joidenkin löytöjen mukaan Saharan vihreän kauden asukkaat olisivat nykyisille nilooteille sukua. Jo neoliittikaudella Saharaan muutti paimentolaisia Lähi-idästä. Tällöin Saharaan muutti berberiheimoja. Läntisen ja keskiosien berberit ovat arabeja aiemmin Saharaan muuttaneita kansoja.
Saharan asutuksen historia > Sahara jääkauden jälkeen

Sahara oli jääkaudella hyvin kuiva noin 20000-9000 vuotta sitten. Noin 20000-9000 eaa. Saharassa eli löytöjen mukaan neljän kulttuurin kansoja. Pohjoisessa elivät ouchtatialiset, lännessä Hassi el Abiooh -kansa, Keski-Saharassa ounanialaiset ja Etiopian-Itä-Sudanin seuduilla couchiitit Eräiden teorioiden mukaan Pohjois-Saharaan syntynyt metsästäjä-keräilijöiden Capsan kulttuuri sai alkunsa Etiopiasta muuttaneesta haamilaisesta kansasta, samoin kuin egyptiläisetkin. Hieman noin vuoden 9000 eaa. jälkeen lähellä nuoremman Dryas­kauden loppua Sahara muuttui sateisemmaksi pohjois­osia lukuun ottamatta. Suunnilleen 8000-5500 eaa. Saharan sademäärä oli noin 150–400 mm suurempi kuin nyt.
Saharassa asui neoliittisella kaudella ja ennen sitä metsästäjiä ja paimentolaisia. Saharasta on löydetty pii­kivestä, kvartsista ja puolijalokivistä tehtyjä noin 2 cm:n mittaisia nuolenkärkiä. Muun muassa norsut, virta­hevot, antiloopit ja strutsit olivat metsästäjien riistana. Noin 5000 eaa. Tšadjärvi lienee ollut kymmenen kertaa nykyistä laajempi. Varhaisimmat kalliomaalaukset esittävät riistaeläimiä ja ovat suunnilleen ajalta 5000-4000 eaa.. Saharassa oli kirahveja, strutseja, norsuja, sarvikuonoja, puhveleita, leijonia, leopardeja, pahka­sikoja ja erilaisia antilooppeja sekä vesialueilla krokotiileja ja virtahepoja.
Saharan varhaisimmat asukkaat olivat luultavasti negridejä. Noin 4000 eaa. Sahara oli jo kuivunut, niin että norsut ja suurriista kuolivat. Tällöin noin 4000-3500 eaa. ilmestyi Saharaan luultavasti Aasiasta paimentolaiskansa, joka piti maalauksista päätellen harjalampaita ja vuohia.
Huippukaudella Keski-Saharassa paimennettiin lehmiä. Saharasta löytyy kartiomaisia hautakammioita. Jotkut tutkijat pitävät Libyan aavikolta noin vuosilta 6000-4000 eaa. tehtyjä maalauksia egyptiläisten esi-isien tekeminä. Nämä maalaukset kertovat shamaanien mahdista. Kalliot seudulla ovat kuin pyramideja ja sfinksejä.
Sahara kuivui nopeasti vuoden 2500 eaa. tienoilla, mikä tuhosi karjankasvatuskulttuuria.
Saharan asutuksen historia > Saharan aavikoituminen ja uudet valloittajat

Karjanhoito päättyi noin 1000 eaa. mennessä, jolloin pohjoiset valloittajat saapuivat hevosineen ja ilmasto kuivui. Niinpä noin 1000 eaa. Saharan paimentolaiskulttuuri hävisi täysin kun alue aavikoitui. Antiikin ajan Herodotoksen Historia­teoksen mukaan Saharassa asuvat troglodyytit, joita hevosten vetämissä vaunuissa kulkevat soturit hätyyttivät. Roomalaisaikana Sahara oli kuivunut melkein nykyiselleen, ja Saharassa käytettiin kamelia. Arabit levittäytyivät Saharaan 700-luvulla.
Saharan asutuksen historia > Saharan kalliomaalauskaudet

Savannieläimiä
Suurvatsaisia ympyräpäisiä ihmisiä
Nautoja, eniten kalliomaalauksia
Rattaita, hevosia joita käytettiin metsästykseen, ehkä sotimiseen?
n. 2000 eaa.? dromedaareja, kesykameleita, hevonen hävinnyt, aavikkoa, tuaregin kielen ensimmäiset kirjoitusmerkit
Saharan asutuskeskuksia

Alueen suurin kaupunki on Nouakchott, Mauritanian pääkaupunki, jossa on noin 881 000 asukasta. Tämä kaupunki on Atlantin rannoilla. Myös Timbuktu Malissa, Agadez Nigerissa ja Faya Tšadissa ovat Saharan reunoilla. Ghat Libyassa ja Tamanrasset Algeriassa ovat jo pienempiä ja itse Saharan alueella. Saharan asutuskeskuksia ovat myös muun muassa Ouargla, Bechar, Hassi Messaoud, Ghardaïa ja El Oued (Algeria). Vielä näiden lisäksi Saharan keitaita ovat mm. Ghat, Kufra, Siwa, Faijum, Dahkla, Bahariya, Timimoun, ja Tidikelt.
Saharan harva tai olematon asutus alkaa siitä missä on savannin häilyvä raja. Väestötiheys on Saharassa laajalti 0-1 as/km, tyystin vaikka asutusta ovat esim. Libyan aavikko, Bilman aavikko, Erg Chech ja El Djouf. Keitaiden ja joidenkin vuorialueiden asukastiheys on luokkaa 1-10 as/km2.
Keitaat

Veden puute on suurin este Saharan asutukselle. Niukasti saatavilla oleva vesi tulee muun muassa joistain harvoista joista, merestä, pohjavedestä, sateesta ja tiivistyneestä kosteudesta. Saharassa ei ole suuria asutuskeskuksia. Saharan asutus sijoittuu Saharan keitaille alueille, missä pohjavesi nousee pintaan ja jokilaaksoihin (Egyptin Niili halkaisee Saharan) ja joillekin vuoristoalueille sekä Saharan laita-alueille.
Vaurailla keidasalueilla viljellään viljaa ja hedelmiä, lähinnä taateleita. Keidaskylissä on yleensä alle 2000 asukasta. Pienissä keitaissa ei ole viljelyä. Keidasaluetta on Saharassa noin 200000 km².
Saharan keitaat ovat monesti vuorisilla tai mäkisillä alueilla, tai vaihtoehtoisesti syvänteillä. Erg-alueillakin on joskus keitaita. Keitaita on eniten Algeriassa, Libyassa, Egyptissä ja Nigerissä.
Elinkeinot

Ihmisten elinkeinoina ovat pääosin keidasviljely ja paimentolaisuus. Keidasviljelijät elävät paikallaan ja paimentolaiset vaeltelevat. Perinteisesti Saharan paimentolaiset eivät ole vaelteluissaan valtioiden rajoista piitanneet. Paikalliset asukkaat käyttävät Saharassa tänäänkin matkustukseen kamelia, aasia sekä paimentavat vuohia ja lampaita. Nykyään Saharan halki kuljetaan monesti moottoriajoneuvoilla ja lentokoneilla. Saharan alueelta saadaan myös monia kaivannaisia, öljyä, maakaasua ja metalleja sekä suolaa. Mineraalien kaivamista rajoittavat muun muassa pitkät kuljetusetäisyydet.
Neoliittisella kaudella tehtyjä maalauksia Tassil n Ajjerin alueella Keski-Saharassa
Leo Lehtonen

Leo Lehtonen (13. marraskuuta 1916 Hausjärvi – 12. lokakuuta 2002 Helsinki) oli suomalainen biologi, opettaja ja lintutieteilijä.
Leo Lehtosen isä Väinö Lehtonen toimi rehumestarina Helsingin Korkeasaaren eläintarhassa. Lehtonen kirjoitti ylioppilaaksi Lapinpuiston yhteislyseosta vuonna 1938 ja opiskeli eläintiedettä. Toinen maailmansota katkaisi hänen opintonsa ja hän palveli talvi- ja jatkosodassa, viimeksi pioneerijoukkojen luutnanttina. Hän valmistui 1940-luvun loppupuolella filosofian maisteriksi ja opetti 30 vuotta biologiaa ja maantietoa Lauttasaaren yhteiskoulussa, josta jäi eläkkeelle vuonna 1977. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1971 kuikan pesinnästä.
Lehtonen oli tuottelias tietokirjailija, joka innosti kirjoillaan ja lehtiartikkeleillaan nuoria lintujen ja luonnon tarkkailuun. Jo jatkosodan aikana Lehtonen kirjoitti Vienan Karjalan linnustosta. Lehtosen lintukirjat olivat 1950- ja 1960-luvuilla tärkeitä lintuharrastuksen popularisoijia Suomessa.
Lehtonen oli voimakas luonnonsuojelija, ja työ Helsingin Vanhankaupunginlahden suojelemiseksi oli hänen elämäntehtävänsä. Hänen vuonna 1945 julkaisemansa teos Lintuparatiisi pääkaupungin liepeillä oli ensimmäinen merkittävä kannanotto Vanhankaupunginlahden suojelemiseksi, mikä toteutui vuosikymmeniä myöhemmin. Myös Lehtosen kesäpaikka Suonteenjärvi oli hänelle läheinen.
Teoksia

Lintuparatiisi pääkaupungin liepeillä. 1945.
Lintujen elämänpiiri, yhdessä Kalevi Raitasuon kanssa. 1953.
Lintuja tuntureilla, yhdessä Raitasuon kanssa. 1954.
Jokamiehen lintukirja. 1955.
Laulava lintukirja, yhdessä Juhani Paatelan kanssa. 1963.
Rantamökin eläimiä, 1975
Suomalainen metsästysgangsterismi, 1982.
Helsingin lintuparatiisi : Vanhankaupunginlahti-Viikki, 1998.
Balladi erämaajärvestä, WSOY 2001.
Aiheesta muualla

Leo Lehtonen : Satamiemme lokit, Helsingin Sanomat, 09.05.1937, nro 122, s. 34, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansainväliset:  ISNI  VIAF 
Kansalliset:  Suomi (KANTO)  Yhdysvallat
Eino Lehtonen

| Eino Lehtonen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Eino Veikko Johannes Lehtonen
Syntynyt: 18. tammikuuta 1923 Hämeenlinna, Suomi
Kuollut: 9. joulukuuta 2010 (87 vuotta)
Ammatti:  näyttelijä, ohjaaja
Puoliso:  Vieno Orvokki Aalto
Näyttelijä
Taiteilijanimet:  Eikka Lehtonen
Merkittävät roolit:   Willy Loman  Kauppamatkustajan kuolema  räätäli Halme  Täällä Pohjantähden alla  Tevje  Viulunsoittaja katolla  Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen  Pimeän päivän muisto (televisionäytelmä) 
Palkinnot
 Suomen Teatterijärjestöjen Keskusliiton hopeinen kunniamerkki 1984 
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Svensk Filmdatabas
Eino Veikko Johannes Lehtonen (Eikka Lehtonen, 18. tammikuuta 1923 Hämeenlinna, Suomi – 9. joulukuuta 2010) oli suomalainen näyttelijä ja ohjaaja. Taiteellisen uransa hän teki Hämeenlinnan kaupunginteatterissa, minkä ohella hän näytteli muutamissa elokuvissa. Hänelle myönnettiin valtion ylimääräinen taiteilijaeläke vuodesta 1985 alkaen.
Ura > Teatteri

Lehtonen aloitti näyttelijänuransa Hämeenlinnan Työväen Teatterissa 1946. Sittemmin hän työskenteli myös samaisen teatterin ohjaajana ja vuodesta 1965 johtajana. Teatterin nimi vaihtui vuonna 1956 Hämeenlinnan kaupunginteatteriksi.
Lehtosen varhaisia näyttämötehtäviä olivat muun muassa Tuomas (Klaus, Louhikon herra) ja Juhana Razelius (Rakas Wenander). Hänen myöhempiä roolejaan olivat muun muassa Tevje (Viulunsoittaja katolla), Pulma (Kesäyön unelma) ja Harpajov (Saituri). Lehtonen näytteli myös useissa suomalaisissa klassikoissa, kuten Väinö Linnan tekstiin perustuvassa kappaleessa Täällä Pohjantähden alla, jossa hän tulkitsi räätäli Halmeen osan. Kansannäytelmässä Pohjalaisia hänellä oli Saltun rooli.
Lehtosen ohjauksiin lukeutuivat muun muassa Kaksi sisarta, Sininen partio, Miehen kylkiluu ja Niskavuori-näytelmät.
Ura > Elokuvat ja televisio

Lehtonen näytteli myös muutamassa elokuvassa ja erinäisissä televisiotuotannoissa. Edvin Laineen 1955 ohjaamassa Tuntemattomassa sotilaassa Lehtonen näytteli pioneerivänrikkiä. Rauni Mollbergin elokuvassa Milka hänellä oli kanttorin rooli. Lehtosen televisiorooleihin kuuluu muun muassa Ukonkuivuuvaaran isäntä televisiosarjassa Havukka-ahon ajattelija (1971) ja Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen televisionäytelmässä Pimeän päivän muisto (1977).
Perhesuhteet

Eino Lehtosen vanhemmat olivat kirvesmies Juha Jalmari Lehtonen ja Ida Karolina Aaltonen. Lehtosen aviopuoliso oli Vieno Orvokki Aalto. Hänellä on kaksi lasta, Anne-Maija (s. 1951) ja Hannu-Juhani (s. 1954).
Matti Leikola

Matti Eino Henrik Leikola (s. 10. marraskuuta 1935 Helsinki) on suomalainen metsätieteilijä ja professori. Hän on ollut vuodesta 1979 Helsingin yliopiston metsänhoitotieteen professori. Hänen tutkimusalojaan ovat olleet metsäekologiset ympäristötekijät, puiden kasvu ja metsänviljely.
Matti Leikola kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1955, suoritti metsätutkinnon vuonna 1961, valmistui maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi vuonna 1963 ja lisensiaatiksi vuonna 1967 sekä väitteli tohtoriksi vuonna 1969.
Matti Leikola toimi Suomen Partiopoikajärjestön koulutustoimikunnan jäsenenä vuosina 1965–1975 ja järjestön puheenjohtajana vuosina 1973–1974.
Leikolan isä on Erkki Leikola ja veli Anto Leikola.