Saamelaisten historia
Lapin sodan aika ja Suomen saamelaiset

Virallinen määräys Lapin evakuoinnin aloittamisesta annettiin 7. syyskuuta 1944. Käskyn mukaan ketään ei saanut jättää Oulujoki–Oulujärvi–Sotkamo-linjan pohjoispuolelle eli alueelle, jolla saksalaiset olivat kantaneet rintamavastuun. Pohjois-Suomen 168 000 evakosta hieman alle kolmasosa meni Ruotsiin ja lopuista suurin osa lähetettiin Pohjanmaalle. Ohjeena oli ottaa syliin se mitä mahtuu ja lähteä liikkeelle. Tarkemmin sanoen sallittu määrä oli 50 kilogrammaa per henki. Loput koetettiin piilottaa tai kaivaa maahan. Lehmät myytiin usein saksalaisille, lampaat teurastettiin ja porot jäivät metsään. Hevoset saatiin mukaan, mutta koirat piti ampua. Saamelaisista Inarin asukkaat sijoitettiin Ylivieskaan, utsjokelaiset Alavieskaan, kolttasaamelaiset Kalajoelle ja Sompion väestö Himangan kuntaan. Kutturan kylä miltei unohtui ja sai sanan myöhään, jolloin päätettiin evakuoida heidät Ruotsiin, koska etelään ei enää ehtinyt.
Pohjoisimman Lapin evakuointi tapahtui 90-prosenttisti saksalaisella kalustolla: Ivalon komendantti majuri von und zu Fraunberg määräsi pohjoiseen tulevat kuorma-autot ottamaan paluulastiksi evakkoja. Saksalaisten käytös oli pääosin moitteetonta. He auttoivat evakuoinnissa ja lupasivat pitää hyvää huolta taloista - nämä olivat Inarin ”kantasaksalaisia”, jotka tunnettiin henkilökohtaisesti. Erilliset saksalaisten hävitysjoukot tulivat sodan alettua muualta huolehtimaan poltetun maan taktiikasta. Sota saikin pian kostosodan luonteen ja Lappi oli Berliinin ja Dresdenin ohella toisen maailmansodan tuhotuin alue. Suuri osa suomalaisten tappioista johtui miinoista, joita käytettiin enemmän kuin normaali poltetun maan taktiikka olisi vaatinut. Hävitystyötä tehtiin erityisesti pääteiden varsilla eli siellä, mitä kautta vetäydyttiin. Enontekiön ja Inarin kunnat hävitettiin 80-90-prosenttisesti, kun tuho Lapissa oli yleensä keskimäärin 40–47 %. Talot poltettiin, veneet kerättiin yhteen ja poltettiin tai särjettiin, nuotat ja kalastusvälineet rikottiin, kaivot, puhelintolpat, tiet räjäytettiin tai muuten hävitettiin, porot tapettiin missä niitä vain nähtiin. Utsjoki säilyi paremmin, koska siellä ei ollut juurikaan vielä teitä.
Evakkoon lähtijöille oli epäselvää, pystyisivätkö he koskaan palaamaan kotiseudulleen takaisin. Huhun mukaan NL aikoi ottaa Pohjois-Suomen, kun saksalaiset vetäytyisivät. Toistakymmentä poromiestä Länsi-Inarista (pääosin saamelaisia) päätti jäädä kotiseuduilleen pitämään huolta poroista. Monille saamelaisille evakkomatka oli kuin ulkomaanreissu, kaikenlaista ihmeteltiin, mutta monelle myös ahdistavaa. Kulttuurishokkeja aiheuttivat erityisesti vesi ja ruoka. Jokivesi oli ihan toista kuin kirkas tunturivesi ja kaivovettä saatettiin luulla likavedeksi. Elintarvikepulaa oli jossain määrin ja apuun tarvittiin mustaa pörssiä. Ennakkoluuloja oli molemmin puolin. Eniten pohjalaiset vierastivat ortodoksisia kolttasaamelaisia. Nopean evakon takia ei myöskään voitu aina olla edukseen. Asunnoista oli pulaa ja pienessä tuvassa asui jopa 6–10 henkilöä. Heikoissa asuinoloissa taudit levisivät ja erityisen tuhoisia ne olivat saamelaisille, joilla oli heikompi immuniteetti. Asiaan saattoivat vaikuttaa myös ilmastonvaihdos tuntureilta alaville maille ja outo ruokavalio, ehkä jopa koti-ikävä, joka mainittiin kuolinsyyksi jopa lääkäreiden suulla joissain tapauksissa. Ennakkoluulot kuitenkin vähenivät ajan mittaan puolin ja toisin ja uskonto loi myös yhteisyyttä suomalaisten kanssa.
Poromiehiä alkoi palata evakosta Lappiin jo vuodenvaihteessa 1945. Seuraava talvi 1945–1946 asuttiin yleensä tilapäisasunnoissa, kuten ensin rakennetussa saunassa tai navetassa. Talot rakennettiin itse, vaikka valtio avustikin rakentamista korvauksin, lainoin, järjestelyin ja tavarahankinnoin. Myös ulkomaalainen apu huomattavaa esim. Ruotsista saatiin parakkeja väliaikaisavuksi, sairaanhoitoapua ja rahaa. Tärkeimpiä avun antajia oli Yhdistyneiden kansakuntien avustus- ja jälleenrakennustoimikunta.
Koltat oli evakuoitu Kalajoelle ja sodan päätyttyä piti miettiä, palaavatko koltat vanhalle kotiseudulleen Petsamoon eli muuttavat Neuvostoliittoon vai etsitäänkö asuinpaikka muualta. Etenkin nuoremmat, rintamallakin taistelleet kolttamiehet asettuivat vastustamaan ajatusta Neuvostoliittoon muuttamisesta ja Petsamon siirtoväen kokous ehdotti sijoitusalueeksi Inaria. Suonikyläläiset palautettiin ensimmäisinä Inarin Luttojoen alueelle vuonna 1945, muut koltat vasta 1946. Koltille osoitettu alue selvisi kuitenkin liian pieneksi. Siihen lisättiin kuitenkin Sevettijärven alue Inarinjärven pohjoispuolelta vuonna 1947 ja muutto lopullisille asuinsijoille alkoi osalla vasta 1949. Suvun merkitys asuinpaikan valinnassa edelleen suuri: kolttaperheet päättivät yleensä muun suvun mukaan, minne asettuivat asumaan. Tällä kertaa ei kuitenkaan rakennettu enää talvikylää. Koltat olivat itse aktiivisesti mukana muuton valmistelussa ja sijoituspaikan valinnassa ja tekivät itsekin ensin virhearvion alueen riittävyydestä.