stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Vihannin rautatieasema

Vihannin rautatieasema (lyh. Vti) on Suomen rataverkon liikennepaikka Raahen Vihannin kirkonkylässä rataosalla Seinäjoki–Oulu. Liikennepaikan etäisyys Helsingin päärautatieasemalta on 684,6 ratakilometriä mitattuna Haapamäen kautta. Asema on avattu liikenteelle 1886. Oulun rautatieasemalle on matkaa 68 kilometriä.
Vihannin asemarakennuksen suunnittelija on todennäköisesti ollut tuolloinen rautatiehallituksen pääarkkitehti Knut Nylander. Asemarakennus on rakennettu signeeraamattomien niin kutsuttujen Oulun radan tyyppipiirustusten mukaan.
Vihannin ratapihalla on kolme junaliikenteen käytössä olevaa raidetta. Asemalla pysähtyy parhaimmillaan neljä päiväjunaa kumpaankin suuntaan. Asemalla pysähtyy myös Helsinki-Rovaniemi yöjunavuoropari IC 273/IC 266. Kaikki junat käyttävät raidetta kaksi. S 51 Ouluun käyttää kuitenkin raidetta yksi. Näiden lisäksi ratapihalla on myös useita sivuraiteita, joita käytetään pääasiassa puutavaran kuormaamiseen. Vihanti on ollut ennen risteysasema: Ristonahon rata eli sivurata Lampinsaaren kylässä sijainneille kaivoksille on purettu.
Vihannin asemalla on sekä henkilö- että tavaraliikennettä. Henkilöjunilta on linja-auto- sekä taksiyhteydet Raahen keskustaan. Aseman ulkopuolella on nykyään myös lippuautomaatti, mistä voi ostaa lippuja.
Auli Viikari

Auli Irmeli Viikari (o.s. Kostioja, vuosina 1958–1970 Tarkka; 22. heinäkuuta 1937 Kurikka – 24. tammikuuta 2022 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuustieteilijä ja Helsingin yliopiston professori.
Viikarin vanhemmat olivat teollisuusneuvos, toimitusjohtaja Reino R. Kostioja ja Aune Alm. Oopperalaulaja ja näyttelijä Paavo Kostioja oli hänen setänsä. Viikari oli naimisissa kriitikko Pekka Tarkan kanssa vuosina 1958–1970 ja myöhemmin professori Matti Viikarin kanssa. Professorit Minna Tarkka ja Lotte Tarkka ovat Auli Viikarin ja Pekka Tarkan tyttäriä.
Viikari väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1987 tutkielmalla Ääneen kirjoitettu: Vapautuvien mittojen varhaisvaiheet suomenkielisessä lyriikassa ja hoiti yliopiston kotimaisen kirjallisuuden professuuria vuodesta 1989 alkaen, aluksi apulaisprofessorina. Hän jäi eläkkeelle vuonna 2001. Viikari toimi Kirjallisuuden tutkijain seuran puheenjohtajana ja toimitti seuran vuosikirjoja.
Poolo

Poolo-ottelu meneillään.
Poolo on maila- ja pallopelilaji sekä joukkueurheilua, jossa kaksi kilpailevaa joukkuetta koettaa hevosen selästä käsin lyödä mailalla pallon maaliin. Poolourheilulajeja on ollut viime vuosiin saakka kolme: perinteinen, ulkona nurmella (tai joissain maissa hiekkakentällä) pelattava poolo (traditional polo), sisähallipoolo (arena polo) sekä talvipoolo (snow polo). Perinteisessä poolossa joukkueeseen kuuluu neljä pelaajaa, sisähalli- ja talvipoolossa kolme pelaajaa lukuun ottamatta talvipoolo-otteluita isolla kentällä, jolloin pelaajia voi olla joukkueessa neljä. Jokaisella pelaajalla tulee olla käytössään vähintään yksi hevonen, useimmiten vaihtohevosia on pelaajaa kohti kuitenkin kahdesta neljään. Uusia poolourheilun lajeja kehittyy kaiken aikaa ja yksi tunnetuimmista on merenrantahietikolla pelattava beach polo, jota pidetään erillisen ruohokentän puuttumisen takia ekologisempana vaihtoehtona poolourheilun harrastajalle samoin kuin talvipooloakin.
Poolourheilu saatetaan sekoittaa hevosurheilulajeihin, joissa hevonen yksilönä on suorituksen keskeinen toinen osapuoli ihmisen lisäksi. Poolourheilussa pelaaja on urheilusuorituksen keskeinen suorittaja: hevosia vaihdetaan ottelun kuluessa useita kertoja, ja siten pelaajan oma suorituskyky mukaan lukien mailatekniikka, pallosilmä, pelillinen osaaminen ja fyysinen kunto ratkaisevat ottelussa joukkueen onnistumisen. Esimerkiksi kansainvälisissä arvokilpailuissa erikseen nimetyt asiantuntijat valisevat jokaiselle joukkueelle erän hevosia siten, että jokaisessa ottelussa kummallakin joukkueella on käytettävissään laadullisesti samantasoiset hevoset, jolloin joukkueiden käytössä olevien hevosten ominaisuudet eivät vaikuta ratkaisevasti kunkin ottelun lopputulokseen. Ammattilaispoolossa hevoset ovat joukkueiden omia ja joukkueilla on oltava käytettävissään parhaita mahdollisia hevosia, mutta esimerkiksi tällä hetkellä maailman 6–8 parasta joukkuetta ovat pelillisesti niin tasaväkisiä, että mikä tahansa niistä saattaa voittaa merkittävän kilpailutapahtuman kuten vuosittain järjestettävän Argentine Openin.
Vuoteen 1936 saakka pooloa pelattiin olympialaisissa nurmikentällä kesälajina. Tällä hetkellä vauhdikkaalla ja yleisöystävällisellä kompaktilla lumikentällä kolmen pelaajan joukkueissa pelattavalla talvipoololla katsotaan olevan parhaat mahdollisuudet tulla sisällytetyksi olympialaisten kilpailuohjelmaan. Talvipoolo pääsee aikaisintaan vuoden 2022 talviolympialaisiin edellyttäen, että lajin kehittämistoimenpiteet pystytään toteuttamaan tuloksekkaasti ja siten täytetään KOK:n uusille lajeille asettamat kriteerit.
Historia

Poolon historian katsotaan alkaneen Persiasta eli nykyisestä Iranista noin 500 vuotta eaa. Sieltä poolo levisi Aasiaan aina Japania myöten. Britit oppivat pelin siirtomaavalta-ajalla Intiassa ja toivat sen Eurooppaan 1800-luvulla. Britanniassa laji sai suuren suosion, ja se levisi nopeasti koko Eurooppaan aina Venäjää myöten. Samalla laji levisi myös Amerikan mantereille.
Säännöt

Suomessa noudatetaan perinteisessä nurmella pelattavassa poolossa Finnish Polo Association ry:n poolon sääntöjä jotka ovat yhteneväiset Britanniassa käytössä oleviin Hurlingham Polo Associationin sääntöihin. Kansainvälisen Poololiiton säännöt ovat käytössä sen alaisuudessa pelattavissa kansainvälisissä turnauksissa ja otteluissa. Argentiinassa ja Yhdysvalloissa on omat sääntönsä, Euroopan maissa noudatetaan yleensä Britanniassa käytössä olevia sääntöjä. Lisäksi sisähallissa pelattavassa poolossa ja talvipoolossa on omat sääntönsä.
Poolo-ottelu on jaettu joskus neljään tai kahdeksaan mutta yleensä kuuteen erään, joiden kesto on 7 minuuttia. Ajanottaja ilmoittaa äänimerkin 7 minuutin kohdalla, mutta erä voi vielä jatkua 30 sekuntia, kunnes pallo menee pois pelistä tai maaliin. Äänimerkki ilmoittaa 30 sekunnin kuluttua erän päättymisen. Tätä 30 sekunnin aikaa ei ole viimeisessä erässä, vaan viimeinen erä päättyy 7 minuutin äänimerkkiin. Erien välillä on kolmen minuutin tauko (lukuun ottamatta viisiminuuttista puoliaikataukoa). Aloituksessa joukkueet asettuvat linjaan omille puolilleen keskelle poolokenttää. Tuomari aloittaa pelin heittämällä pallon joukkueiden väliin. Maali syntyy kun pallo kulkee maalitolppien välistä korkeudesta välittämättä. Jokaisen maalin jälkeen joukkueet vaihtavat puolia, samoin puoliajalla. Puolten vaihto maalin jälkeen periytyy Intiasta, jossa kuuman ilmaston vuoksi pelattiin auringonlaskun aikaan. Auringon paistaessa matalalta oli siitä haittaa näkyvyydelle, joten tasapuolisuuden vuoksi puolia vaihdettiin aina maalista. Hevosen voi vaihtaa erien välillä tai erän aikana. Samalla hevosella ei saa pelata peräkkäisiä eriä. Poolojoukkueen pelaajilla on kullakin pelissä tietty rooli: pelaaja 1 on hyökkääjä, 2 hyökkääjä-puolustaja, 3 joukkueen kapteeni ja 4 pakki eli puolustaja. Pelissä on kaksi ratsastavaa tuomaria kentällä sekä päätuomari kentän laidalla. Kummallakin maalilla on maalituomari, joka lippua heiluttamalla ilmoittaa pallon menneen maaliin tai takarajan yli. Otteluissa on myös ajanottaja, joka ilmoittaa äänimerkillä erän tai ottelun päättymisestä. Peli on koko ajan käynnissä, paitsi jos pallo menee kentän rajojen ulkopuolelle tai tuomari viheltää pilliin katkaistakseen pelin esimerkiksi sääntörikkomuksen takia sekä maalintekotilanteessa. Viimeinen erä ottelussa päättyy 7 minuutin kohdalla, ellei tilanne ole tasan. Tässä tapauksessa ottelu jatkuu tavallisina erinä siihen asti kunnes jompikumpi joukkue tekee maalin, joka heti päättää ottelun. Maalitolppien väli voidaan myös leventää kaksinkertaiseksi viimeisen erän päättyessä tasapeliin. Poolo-ottelu ei voi koskaan päättyä tasapeliin. Ottelussa eniten maaleja tehnyt joukkue on voittaja.
Pelin kulku

Peli alkaa joukkueiden ryhmittäytyessä kentälle vastakkain ja tuomarin heittäessä pallon peliin joukkueiden väliin. Pelin kulku muistuttaa pääpiirteissään muita joukkuepalloilulajeja.
Pelaajan perustehtävä on kuljettaa palloa kohti vastustajan maalia yhdessä joukkuetovereidensa kanssa ja pelitilanteen mukaan palloa lyödään joko eteenpäin pelin kulkusuunnassa tai taaksepäin pelin kulkusuunnan vaihtamiseksi. Pallon luokse päästäessä tavoitteena saattaa kuitenkin olla myös pallon ottaminen pois vastapuolen pelaajalta, jotta oman joukkueen toinen pelaaja pääsee jatkamaan peliä, ja toisaalta pelitilanne saattaa edellyttää palloa lyövän vastapuolen pelaajan lyönnin estämistä mailalla. Turvallisuussyistä pelitilanteisiin ei saa mennä yli 45 asteen kulmassa vaarallisten yhteentörmäysten välttämiseksi.
Pelaajan tasoitus

Pelaajan tasoituksen laskentatapa sekä arviointikriteeristö vaihtelevat eri sääntöalueilla, ja tasoituksia joudutaan joskus muokkamaan ennen kansainvälisiä otteluita, jotta ne olisivat vertailukelpoisia joukkueiden kesken. Pelaajien tasoitukset alkavat -2:sta (aloittelija) ja päättyvät +10:een. Joukkueen jäsenten henkilökohtaisista tasoituksista yhteenlasketun kokonaistasoituksen perusteella määritellään ottelun alkutilanne siten, että alemman kokonaistasoituksen omaava joukkue saa hyvityksenä vastaavan määrän maaleja tulostaululle ennen ottelun alkua. Hyvitysmaalit lasketaan seuraavasti; joukkueiden tasoitusero kerrotaan pelattavien erien määrällä ja jaetaan kuudella (6). Ottelu voi alkaa tilanteesta jossa toisella joukkueella on jo maaleja ja jopa puolikkaita maaleja tulostaululla.
Pelivälineet

Pelaajan välineisiin kuuluvat maila, poolokypärä, pitkävartiset ruskeat saappaat sekä polvisuojat. Maila on 48–54 tuumaa eli 120–130 cm pitkä. Varsi on puuta (bambu), hiilikuitua tai komposiittikuidulla vahvistettua puuta (hybridimaila). Mailan pää valmistetaan esimerkiksi saarnesta tai vaahterasta, ja yleisin malli on sikarinmuotoinen. Palloa lyödään mailan sikarinmuotoisen pään keskikohdalla tavoitteena saada pallo osumaan sweet spot -alueeseen eli parhaaseen lyöntikohtaan mailan varren ja pään yhdistymiskohdassa.
Ulkona nurmikentällä pelattavassa poolossa pallo on valkoinen ja se on valmistettu joko muovista tai maalatusta puusta. Pallon läpimitta on 3–3½ tuumaa (7,6–8,9 cm) ja paino on 3½–4½ unssia (99–128 g). Sisähallissa ja lumella pelattavassa talvipoolossa pallon läpimitta on noin 4½ tuumaa (11,4 cm) ja paino 170–182 grammaa. Ulkonäöltään pallo muistuttaa pienikokoista jalkapalloa, ja kirkasvärisen pallon yleisimmät värit ovat oranssi ja punainen. Maissa, joissa nurmikenttien rakentaminen ja ylläpito ei ilmasto-olosuhteista johtuen ole mahdollista, pelataan ulkona pintarakenteeltaan erityisen tasaisella hiekkakentällä hieman nurmikentällä käytettävää palloa suuremmalla pallolla. Joka sään kentällä eli tavanomaisemmalla joko seinärakenteilla reunustetulla tai muutoin rajatulla hiekkakentällä käytetään yleensä sisähalli- ja talvipoolopalloa.
Poolourheilun kehittymisen ja lajivalikoiman monipuolistumisen myötä käyttöön on otettu myös hieman kevyemmästä materiaalista valmistettu, kooltaan sisähalli- ja talvipoolopalloa muistuttava tekniikkapallo. Usein poolon aloittaminen on sekä helpompaa että miellyttävämpää tekniikkapallolla, ja toisaalta omaa mailatekniikkaa on helpompi hioa hevosen selässä käytettäessä satunnaisesti tekniikkapalloa, jolloin lyöntiin tarvitaan vähemmän voimaa kuin muita palloja käytettäessä. Lisäksi tekniikkapalloa pidetään erityisen turvallisena sekä pelaajien että hevosten kannalta.
Lyönnit

Poolossa käytetään neljää peruslyöntiä, hevosen molemmilta puolilta eteen- ja taaksepäin. Muita lyöntejä ovat hevosen kaulan, vatsan sekä hännän alta tapahtuvat lyönnit. Maila on aina pelaajan oikeassa kädessä. Mailan swingin tulisi olla melko hidas ja pehmeä, jotta palloon osumisen todennäköisyys kasvaa ja samalla pystytään keskittymään pelitilanteen seurantaan. Lisäksi peli on näin hevosten kannalta miellyttävämpää sekä mailan käytön että pelaajan painopisteen muuttumisen näkökulmasta tarkasteltuna. Swingin ei tarvitse lähteä yläasennosta, vaan pelitilanteen mukaan valitaan sopiva swing: lähempänä maalia ja tarkkoja lyöntejä edellyttävissä pelitilanteissa swingit ovat yleensä maltillisia ja lähtevät matalalta, kun taas esimerkiksi pallon mentyä ulos kentän päädystä pelin aloituslyönnissä saatetaan käyttää täyttä swingiä ja enemmän voimaa pallon lyömiseksi kauempana sijaitsevalle oman joukkueen pelaajalle.
Mailatekniikkaa harjoitellaan sekä hevosen selässä stick-and-ball-harjoituksina että poolosimulaattorissa, joita on saatavissa myös kaupallisina toteutuksina itserakennetun simulaattorin ohella. Simulaattorit voidaan toteuttaa joko ulos tai sisätiloihin, ja ne voivat olla tyypiltään joko avoimia tai osittain tai kokonaan häkkirakenteisia. Simulaattoreissa voidaan käyttää myös swing-analyysiohjelmaa oman lyöntitekniikan kehittämiseksi. Simulaattoriharjoittelua käytetään tyypillisesti joko alkulämmittelynä sopivan lyöntitekniikan löytämiseksi ennen hevosen selkään siirtymistä tai itsenäisenä harjoituksena.
Hevoset

Poolossa käytettäviä hevosia kutsuttiin aiemmin pooloponeiksi, koska poolon säännöt vaativat osapuilleen ponikokoisia hevosia. Tästä säännöstä on kuitenkin luovuttu. Kilpa- ja huippu-urheiluun tarkoitetulta poolohevoselta edellytetään kevytrakenteisuutta, ketteryyttä, nopeutta sekä herkkyyttä temponvaihteluille, ja poolohevosten jalostuksessa käytetään englannintäysiveristä ja criolloa. Argentiina on merkittävä poolohevosten kasvattajamaa, josta tuodaan hevosia myös Eurooppaan.
Varsinaisten poolourheiluun jalostettujen hevosten lisäksi pooloa voi pelata myös erirotuisilla ratsuhevosilla ja vaikkapa suomenhevosilla. Esimerkiksi Australiassa kaikki poolohevoset ovat paikallisesti jalostettuja, koska hevosten maahantuonti muualta ei ole sallittua. Suomenhevosten käytöllä poolourheilussa on myös matkailullista merkitystä, sillä esimerkiksi ulkomaiset pelaajat haluavat tulla Suomeen pelaamaan talvipooloa nimenomaan suomenhevosilla kokeakseen uudenlaisen pooloelämyksen. Suomenhevoset eivät kuitenkaan painonsa vuoksi sovellu erityisen hyvin nurmikentällä pelaamiseen, sillä nurmikentän pinta rikkoutuu ja siihen saattaa syntyä isohkoja painumia erityisesti sateiden jälkeen nurmen ollessa vielä kosteaa. Tätä ongelmaa voidaan kuitenkin pienentää perustamalla nurmikenttä huolellisesti ja huoltamalla sitä säännöllisesti.
Varusteet

Poolohevosen varusteet ovat poolosatula, jossa käytetään satulavyön lisäksi usein varavyötä satulavyön katkeamisen varalta, neliön mallinen satulahuopa, suitset, joissa käytetään tyypillisesti joko pelham- tai gag-kuolaimia kaksilla ohjilla, kiinteä martingaali sekä suora rintaremmi. Poolohevosen harja ajetaan aivan lyhyeksi, jottei se sotkeennu ohjiin, ja samoin häntä palmikoidaan tai kääritään, jottei se tule lyöntien tielle. Pooloponin jalat suojataan peliä varten hyvin yleensä fleecepinteleillä tai muulla riittävän kimmoisalla ratkaisulla. Otteluissa myös hevosen kaviot usein suojataan kavioon kiinni teipattavalla pehmusteella.
Tutustuttaessa lajiin omalla ratsuhevosella varusteiksi sopivat hyvin hevosen normaalit ratsastusvarusteet, mutta hevosen jalat tulee suojata huolellisesti. Satulan siivissä ei ole tarpeen olla estesatulalle tyypillisiä polvitukia, jotta ne eivät estä jalan luontaista liikkumista lyöntien aikana.
Poolo muissa Pohjoismaissa

Pohjoismaissa poolourheilu on varsin uusi laji, ja Suomen ohella lajia harrastetaan tai on harrastettu lähinnä Ruotsissa ja Tanskassa. Ruotsalaiset pelaajat harjoittelivat ja pelasivat pitkään lähinnä Isossa-Britanniassa siellä työskennellessään, mutta nykyään lajin harrastaminen on laajentunut siinä määrin, että aktiivisesti toimivia yhdistyksiä on jo useita. Almare Stäket järjestää vuosittain Scandinavian Open -kilpailutapahtuman, johon kutsutaan pelaajia eri maista. Poolourheilun levinneisyyttä muihin Pohjoismaihin on todennäköisesti rajoittanut lajin aiempi tunnettuus nurmella pelattavana joukkuelajina, mutta erityisesti uudet poolourheilun lajit mahdollistaisivat poolourheilun harrastamisen myös maissa, joissa ei ole kannattavaa investoida nurmikenttien rakentamiseen muun muassa lyhyen vuosittaisen käyttökauden ja soveltuvien alueiden puutteen vuoksi.
Poolo Baltian maissa

Poolourheilua on Baltian alueella pyritty käynnistämään lähinnä 1990-luvulla Virossa, mutta tuolloin edistäminen ei vielä tuottanut konkreettisia tuloksia. Nykyään Viron yhteiskunnallinen ja taloudellinen toimintaympäristö on kehittynyt lajin kannalta suotuisasti, ja Saarenmaalla onkin mahdollisesti käynnistymässä poolourheiluun liittyvä kehittämishanke suomalaisomisteisen Pidulan kartanon puitteissa.
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Suomen Poololiitto, kansallinen lajiliitto. (Arkistoitu – Internet Archive)
The Federation of International Polo (FIP), kansainvälinen lajiliitto. (englanniksi)
Finnish Polo Association Ry.
The sport of polo.
Beach polo.
Poolosta Hevosmaailma.netissä. (Arkistoitu – Internet Archive)
Persialainen miniatyyrimaalaus 1500-luvulta.
Polo Championship Argentiinassa.
Poolomailan sikarinmuotoinen pää.
Poolopalloja.
Off Side -lyönti.
Poolossa käytettävä satula.
Poventsa

| Poventsa Повене́ц, Povenets |
| --- | --- |
 Vienanmeren–Itämeren kanava Poventsassa.
 vaakuna
 Poventsa
 Koordinaatit: 62°51′N, 34°49′E 
Valtio:  Venäjä
Tasavalta:  Karjalan tasavalta
Piiri:  Karhumäen piiri
Ensimmäinen maininta:  1496
Kaupungiksi:  1782
Kaupunkimaiseksi taajamaksi:  1938
Pinta-ala:  
 – Kokonaispinta-ala:  2 173 km²
Väkiluku (2012):  4 000
Aikavyöhyke:  UTC+3 (MSK)
Postinumero:  186326
Suuntanumero(t):  +7 81434
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Poventsan kaupunkikunta Karhumäen piirin kartalla.
Poventsan ortodoksinen kirkko.
Poventsa (ven. Повене́ц, Povenets) on kaupunkimainen taajama ja kaupunkikunta Karjalan tasavallan Karhumäen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Äänisen rannalla 26 kilometriä Karhumäestä itään. Taajamassa on 2 300 ja kunnassa 4 000 asukasta (vuonna 2012).
Maantiede ja asutus

Poventsan kunnan pinta-ala on 2 173 neliökilometriä tai ilman Äänisen vesialuetta 1 900 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Segežan piirin Papinkosken ja Valdain kuntiin sekä idässä Karhumäen piirin Tšolmužin, etelässä Sungun ja lännessä Pinduisen kuntiin.
Kunta sijaitsee Äänisen ja Vienanmeren vedenjakajalla. Sen alueella virtaavat Nemina, Sapenitsa, Vola, Saroža, Juga, Neleksa, Kalja, Matvejevka, Karbozerka, Aržema, Južnaja Ižmuksa ja Vozritsa -joet. Järviä ovat Äänisen lisäksi Matkozero, Vuolijärvi eli Voljärvi (ven. Verhneje Volozero), Volozero, Hiisjärvi (Hižozero), Konsajärvi (Konžozero) ja Telokka (Telekino). Hyötykaivannaisiin kuuluvat graniitti, kvartsiitti, rauta, uraani, asbesti, hiekka, sora ja turve.
Keskustaajaman lisäksi kuntaan kuuluvat Hiisjärven (ven. Hižozero), Lobskojen, Meri-Maaselän, Uuden Haapaselän (Novaja Gabselga), Vuolijärven (Verhneje Volozero) ja Vienanmeren-Itämeren kanavan 7.–9. sulun asutukset sekä Haapaselän (Gabselga), Lobskojen, Sosnovkan ja Tihvin Borin kylät. Kanavan 1.–5. sulun asutukset luetaan Poventsan taajaman yhteyteen. Toiseksi suurin asutuskeskus on reilun 600 asukkaan Sosnovka. Kunnan alueella sijaitsee neljä puutarhapalsta- ja huvila-aluetta. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan asukkaista 89 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 3 % valkovenäläisiä, 2 % karjalaisia ja 2 % ukrainalaisia.
Historia

Poventsa mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vjažištšin luostarin kauppapaikkana vuonna 1496. 1500–1600-luvulla sen kautta kulki pyhiinvaeltajien reitti Solovetskin luostariin. Vuonna 1680 Poventsaan perustettiin tulliasema ja vuonna 1685 sitä alettiin kutsua kauppalaksi (ven. rjadok).
Pietari I perusti vuonna 1703 Poventsaan tehtaan, joka valmisti paikallisesta suo- ja järvimalmista valu- ja takorautaa, tykkejä ja muita metalliesineitä. Tehdas vuokrattiin yksityisille vuonna 1727 ja suljettiin lopullisesti vuonna 1736. Vuodesta 1772 lähtien paikkakunnalla toimi sahalaitos.
Vuonna 1782 Poventsasta tuli Aunuksen käskynhaltijakuntaan kuulunut kihlakuntakaupunki. Vuosina 1796–1801 se kuului Arkangelin ja vuodesta 1802 Aunuksen kuvernementtiin. Vuonna 1897 Poventsassa oli 1 400 asukasta, kolme kirkkoa, kaksi koulua, zemstvon sairaala, hyväntekeväisyyslaitos ja kirjasto. Kaupungissa oli tuolloin yksi kivitalo ja 200 puutaloa.
Poventsan kihlakunta lakkautettiin 1920-luvulla. Samalla Poventsa menetti kaupunginoikeutensa ja tuli kuulumaan Karhumäen piiriin kyläneuvoston keskuspaikkana. Vuosina 1931–1933 se oli Vienanmeren–Itämeren kanavan rakentamisen keskus, jonne perustettiin laivalaituri ja telakka. Vuonna 1938 Poventsa sai kaupunkimaisen taajaman statuksen.
Jatkosodassa Suomi valloitti Poventsan 6. joulukuuta 1941. Valtauksen yhteydessä neuvostojoukot  yrittivät pysäyttää suomalaisjoukot avaamalla Vienanmeren kanavan sulut kaupungin yläpuolelta. Suomalaiset joukot vetäytyivät Poventsasta vuonna 1944.
Asukasluvun kehitys

| Vuosi | Asukasluku |
| --- | --- |
1926: 2 111
1933: 2 316
2005: 2 560
2008: 2 470
Vuosina 1926 ja 1933 väestöstä oli karjalaisia noin 80.
Liikenne, talous ja palvelut

Poventsan kautta kulkee Karhumäen ja Vologdan välinen R5-maantie. Taajamasta on linja-autoyhteydet Karhumäkeen ja Puudožiin. Vienanmeren kanavan kautta kulkee rahtia ja matkailijaliikennettä. Poventsassa on kolme tavaralaituria ja satama.
Kunnassa toimii metsäteollisuusyrityksiä, Sosnovkan maatalousyritys sekä Äänisen rannalla sijaitseva lohenkasvattamo. Keskustaajaman palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, sisäoppilaitos, kulttuuritalo, kaksi kirjastoa, pieni poliklinikka, posti, pankki ja muutamia kauppoja. Taajamassa on ortodoksinen kirkko.
Nähtävyydet ja matkailu

Seudulla on lukuisia kivikautisia asuin- ja hautapaikkoja, jotka muodostavat Tšornaja Guban ja Orovnavolokin arkeologiset kokonaisuudet. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Tihvin Borin kirkko, Vuolijärven tsasouna, vuonna 1887 rakennettu Poventsan kihlakunnankassa, 1900-luvun alun sairaalarakennus sekä Vienanmeren kanavan henkilökunnan asuinrakennukset. Historiallisia kohteita ovat Poventsan rautatehtaan rauniot sekä toisen maailmansodan muistomerkit. Taajamassa on Mihail Kalininin muistolaatta ja kohokuva sekä Vienanmeren kanavan rakentamiselle omistettu museo. Toisen sulun luona on kanavaa rakennettaessa menehtyneiden muistomerkki. Kahdeksan kilometriä Poventsasta luoteeseen sijaitsee Stalinin vainojen uhrien teloituspaikka ja muistohautausmaa Sandarmoh
Äänisen rannalla on lasten kesäleiri ja lomakylä
Aiheesta muualla

Wikimedia Commonsissa on kuvia tai muita tiedostoja aiheesta .
Poventsan kunnan sivusto (venäjäksi)
| n k Karhumäen piirin kunnat |
| --- | --- |
Nykyiset kunnat:  Karhumäki  Pinduinen  Poventsa  Paatene  Sunku  Suurlahti  Tolvoja  Tsolmuinen  Tšopina 
| n k Karjalan tasavallan kaupungit ja taajamat |
| --- | --- | --- |
| Kaupungit |  Aunus  Belomorsk  Karhumäki  Kemi  Kontupohja  Kostamus  Lahdenpohja  Petroskoi  Pitkäranta  Puudosi  Segeža  Sortavala  Suojärvi  |  |
| Taajamat |  Helylä  Louhi  Mujejärvi  Pinduinen  Poventsa  Prääsä  Pääjärvi  Tšuuppa  Uhtua  Vojatšu  Värtsilä  |  |
Itä-Karjalan entiset kunnat ja kaupungit
Jacques Prévert

| Jacques Prévert |
| --- | --- |
 Jacques Prévert 1961 elokuvassaan Mon frère Jacques.
Henkilötiedot
Syntynyt: 1900 Neuilly-sur-Seine, Ranska
Kuollut: 1977 Omonville-la-Petite, Ranska
Kansalaisuus:  Ranska
Ammatti:  runoilija, elokuvakäsikirjoittaja
Kirjailija
Kirjallinen suuntaus: surrealismi
 Nimikirjoitus
Aiheesta muualla
Löydä lisää kirjailijoitaKirjallisuuden teemasivulta
Jacques Prévert [ʒak pʁevɛʁ] (1900 Neuilly-sur-Seine, Ranska – 1977 Omonville-la-Petite, Ranska) oli ranskalainen kirjailija. Hän oli suosittu runoilija, jonka käsialaa ovat muun muassa Joseph Kosman säveltämien ”Les feuilles mortes” (”Kuolleet lehdet”) ja ”Barbara”-nimisten kappaleiden tekstit. Prévert oli myös tunnettu elokuvakäsikirjoittaja. Hän laati käsikirjoituksen muun muassa Marcel Carnén elokuvaan Paratiisin lapset (Les Enfants du Paradis) ja Paul Grimault’n elokuvaan Kuningas ja lintu.
Prévertin runojen suomennoksia on julkaistu muun muassa kokoelmassa Tulisen järjen aika (1962). Vasta vuonna 2016 runoklassikko Paroles ilmestyi Antti Nylénin käännöksenä Sanoja.