Selma Rainio
Toinen työkausi 1922–1933

Rainio lähti uudelleen kohti Afrikkaa heinäkuussa 1922 yhdessä Karin Hirnin ja Karin Lönnbergin kanssa. Hän saapui perille syyskuussa. Windhoekissa hän oli ottanut vastaan viran hallituksen aluelääkärinä Ambomaalla. Se edellytti, että hänen oli hoidettava kaikki Ambomaan sukupuolitautitapaukset. Korvaukseksi hän sai 100 puntaa vuodessa, mitä hän ei pitänyt hyvänä korvauksena. Aluelääkärin työ aiheutti paljon byrokraattista tehtävää, sillä raportoitavaa oli paljon, ja siinä oli käytettävä englannin kieltä, jota lähetit eivät juuri osanneet. Onandjokwe tuli vuosi vuodelta riippuvaisemmaksi hallituksen taloudellisesta tuesta, minkä vuoksi Rainio ei halunnut luopua aluelääkärin työstä.
Onandjokwella oli hänen apunaan sairaanhoitaja Karin Hirn ja naislähetti Karin Lönnberg. Uusia tauteja alueella olivat tuberkuloosi ja maltankuume. Myös spitaali levisi sinne vuonna 1924 ja pernarutto vuonna 1927. Viimeksi mainittuun tautiin ambolaiset yleensä kuolivat, jos yrittivät sitä itse hoitaa. Lähettien hoidossa he sen sijaan useimmiten paranivat.
Vuoden 1923 maaliskuussa Ambomalla vietettiin Rainion 50-vuotispäiviä. Tuohon aikaan hän yritti saada sisaruksiaan tulemaan vierailulle luokseen, mutta turhaan. Tuon vuoden aikana sairaalassa hoidettiin 571 potilasta ja poliklinikalla kävi yli 7 000 henkeä. Seuraavana vuonna luvut olivat hieman alhaisemmat. Tuolloin kuolleisuus nousi, koska etelästä oli levinnyt influenssa, johon muun muassa Lüderitzin kaivoksilla kuoli 400 ambolaista. Potilaat alkoivat nyt karttaa Onandjokwea tartuntavaaran vuoksi.
Vuoden 1927 aikana Rainio itsekin sairastui. Hänen toinen korvansa oli ollut 10-vuotiaasta lähtien kuuro tulirokon seurauksena, ja nyt toinenkin korva tulehtui ja hän menetti sen kuulon tilapäisesti. Sitten hänen päässään todettiin ihoruusu, jonka vuoksi Rainio itse arveli kuolevansa, sillä tähän tautiin ei tuolloin tunnettu parannuskeinoa. Hän kuitenkin toipui molemmista vaivoista.
Vuonna 1928 hallitus korotti avustuksensa Onandjokwelle 300 puntaan vuodessa.
1920-luvulla suomalaisten sairaanhoito laajeni Ambomaalla. Sairaanhoitaja Linda Helenius aloitti vuonna 1922 pienimuotoisen sairaanhoitotyön Engelassa, ja Aatu Järvinen oli perustanut pienen sairaalaan Uukwaluuthiin sen jälkeen, kun Rainio oli palannut kentälle. Myös anglikaaninen lähetys lähetti Ambomaalle lääkärin vuonna 1927, mikä helpotti Rainion työtaakkaa. Anglikaanien lääkäri todennäköisesti työskenteli Engelan lähellä St. Mary’sin lähetysasemalla Odibossa, joka oli perustettu vuonna 1924.
Vuonna 1929 Rainio pääsi monen vuoden odottelun jälkeen virkistysmatkalle Kapmaalle, ja tässä yhteydessä hän tutustui sikäläiseen Enjamanan spitaalihoitolaan.
Vuonna 1930 ihoruusu Rainion päässä uusiutui, ja hän kärsi myös ankarista malariakohtauksista, mutta toipui molemmista taudeista. Hän vietti vuoden 1931 alun Swakopmundissa toipumislomalla.
Vuoden 1930 aikana aloitettiin ambolaisten sairaanhoitajien koulutus. Opetuksesta vastasi Karin Hirn. Ensimmäiset ambosairaanhoitajat valmistuivat vuonna 1935.
Lähetysseuran ja hallituksen välit kiristyivät 1920-luvulla, kun hallitus oli antanut vääriä tietoja lähetysseuran työstä Ambomaalla Kansainliiton mandaattikomissiolle. Lähetysjohtaja Matti Tarkkanen laati Kansainliitolle laajan selvityksen, ja tämän jälkeen myös hallitus korjasi lausuntojaan vuonna 1931.
Vuonna 1932 Lounais-Afrikan hallitus oli sotajalalla Uukwambin kuninkaan Iipumbun kanssa ja pakotti tämän lopulta maanpakoon Kavangolle. Näiden levottomuuksien vuoksi Onandjokwen sairaalan potilasmäärät vähenivät huomattavasti.
1920-luvun lopun ajan Rainio odotti, että Lähetysseura lähettäisi Ambomaalle toisen lääkärin, joko suomalaisen taikka saksalaisen, joita oli tarjoutunut lähtemään. Suomalaiset kuitenkin pyörsivät päänsä ja saksalaisia Lähetysseuran johtokunta taas ei jostain syystä suostunut lähettämään. Vasta vuonna 1932 lähetettiin vastavalmistunut Anni Melander, joka oli tutustunut myös kirurgiaan.
Vuosina 1928–1931 Ambomaalla kärsittiin kuivuudesta. Tämän vuoksi ambolaiset söivät myös rotanlihaa, mutta nyt he sairastuivat sen johdosta ruttoon. Tauti levisi sairaalassakin, eivätkä ambolaiset lopulta halunneet tulla sinne hoitoon. Hallitus asetti Ambomaan eristykseen.