stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Akseli Anttila
Elämä > Neuvostoupseerina

Ruotsissa Anttila työskenteli metsä- ja sahatöissä, kunnes matkusti vuonna 1919 Pietariin. Hän liittyi kaupungissa toimineeseen Suomen Kommunistiseen Puolueeseen, joka komensi Anttilan Pietarin kansainvälisen punaupseerikoulun nelivuotiselle suomalaiselle kurssille. Loka–marraskuussa 1919 hän osallistui muiden kurssilaisten joukossa Venäjän sisällissodan taisteluihin Pulkkalassa. Lisäksi hän oli mukana kukistamassa Kronstadtin kapinaa maaliskuussa 1921. Seuraavana talvena Anttila osallistui ns. Kiimasjärven retkelle Toivo Antikaisen johtaman kurssilaispataljoonan tiedustelujoukkueen johtajana. Tammikuun lopulla hän haavoittui lievästi suomalaisia heimosotureita vastaan käydyssä Pääkönniemen taistelussa.
Valmistumisensa jälkeen Anttila jäi kansainvälisen punaupseerikoulun opetusupseeriksi ja onnistui vuonna 1930 pääsemään Moskovassa toimineeseen Frunzen sotilasakatemiaan. Kolmivuotisen kurssin päätyttyä hän palveli 1933–1935 Karjalan erillisen prikaatin esikunnassa ja 1935–1936 Moskovan sotilaspiirissä. Vuodet 1936–1938 Anttila oli Espanjassa tasavaltaisarmeijan sotilasneuvonantajana. Hän palveli everstin arvoisena panssarikenraali Dimitri Pavlovin esikunnassa Madridin rintamalla ja osallistui myös itse taisteluihin. Käsivarteensa haavoittunut Anttila ylennettiin prikaatinkenraalia vastanneeseen prikaatinkomentajan arvoon ja hän sai ansioistaan myös Leninin kunniamerkin.
Elämä > Toinen maailmansota

Anttila jatkoi palvelustaan Moskovassa ja juuri ennen talvisodan syttymistä hänet ylennettiin divisioonankomentajaksi, mikä vastasi kenraalimajurin arvoa. Lokakuussa 1939 Anttila osallistui Suomen kansanarmeijan kokoamiseen ja myöhemmin talvisodan aikana hän toimi sen komentajana. Lisäksi Anttila nimitettiin ns. Terijoen hallituksen puolustusministeriksi. Talvisodan jälkeen hän perusti kansanarmeijan pohjalta Karjalan kannakselle sijoitetun 71. divisioonan. Kesäkuussa 1940 puna-armeija otti jälleen käyttöön kenraalinarvot ja Anttila ylennettiin ensimmäisten joukossa kenraalimajuriksi. Vuosina 1941–1942 hän toimi armeijankomentajan apulaisena länsirintamalla ja oli myöhemmin komennettuna Suomen vastaiselle Karjalan rintamalle vuoteen 1944 saakka. Syyskuussa 1944 Anttila palasi länsirintamalle, jossa hän osallistui marsalkka Georgi Žukovin armeijaryhmän rintamakomentajana Berliinin taisteluun huhti–toukokuussa 1945. Natsi-Saksan antautumisen jälkeen hän erosi vakinaisesta palveluksesta lokakuussa 1945. Viralliseksi syyksi Anttila ilmoitti terveydelliset syyt, mutta eron taustalla oli myös kyllästyminen puna-armeijan kenraalikunnan sisäiseen valtataisteluun.
Elämä > Kuolema

Anttila vietti loppuelämänsä Neuvostoliitossa ja kuoli Moskovassa vuonna 1953, vain viikko Stalinin kuoleman jälkeen. Hänet on haudattu Pjatnitsan hautausmaalle, Moskovaan
Kirjallisuutta

Anttila, Hannu & Kaarnakari, Ville: Akseli Anttila: ”Torpparin pojasta punakenraaliksi”.  Helsinki:  Books on Demand, 2015.  ISBN 978-952-33007-0-5
Terijoen hallitus
Otto Wille Kuusinen
Mauritz Rosenberg
Akseli Anttila
Tuure Lehén
Armas Äikiä
Inkeri Lehtinen
Paavo Prokkonen
| Auktoriteettitunnisteet  |
| --- | --- |
Kansalliset:  Suomi (KANTO) 
Henkilöt:  Kansallisbiografia  Biografiasampo
Apistogramma

| Apistogramma |
| --- | --- |
 Loistokääpiöahven (Apistogramma agassizii)
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Aitotumaiset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Cichliformes
Heimo::  Kirjoahvenet Cichlidae
Suku::  Apistogramma  Regan, 1913
Katso myös
   Apistogramma Wikispeciesissä   Apistogramma Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Apistogramma on pienikokoisten kirjoahventen (Cichlidae) suku. Siihen kuuluu 89 lajia, joista monia  pidetään akvaariokaloina.
Apistogramma-kirjoahvenet jäävät alle 12 senttimetrin pituisiksi. Ne elävät trooppisessa Etelä-Amerikassa pienissä joissa ja järvissä. Useimmat lajit elävät pehmeässä, happamassa humushappojen tummentamassa vedessä. Niiden tyypilliset elinympäristöt ovat hämäriä kasvitiheikköjä. Muiden kirjoahventen tapaan ne syövät lähinnä eläinruokaa.
Apachi

| Apachi |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Kunta::  Kasvit Plantae
Yläkaari::  Putkilokasvit Tracheophyta
Kaari::  Siemenkasvit Spermatophyta
Alakaari::  Koppisiemeniset Magnoliophytina
Lahko::  Malvales
Heimo::  Malvakasvit Malvaceae
Alaheimo::  Helicteroideae
Suku::  Abassipuut Triplochiton
Laji::  scleroxylon
Kaksiosainen nimi
 Triplochiton scleroxylon  K.Schum. 
Katso myös
   Apachi Wikispeciesissä   Apachi Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Apachin puuainesta.
Apachi eli länsiafrikanabassipuu (Triplochiton scleroxylon) on länsiafrikkalainen trooppinen puulaji. Muita nimiä puulle ovat muun muassa obeche (Nigeria), wawa (Ghana), ayous (Kamerun) ja samba (Norsunluurannikko). Myös nimityksiä abatsi ja apassi saatetaan käyttää.
Ominaisuuksia

Apachi kasvaa hyvin kookkaaksi puuksi, jolle voi kertyä korkeutta jopa 50–55 metriä ja läpimittaa 200 cm. Runko on suora ja oksaton 25–30 metrin korkeuteen saakka. Varsinkin Nigeriassa, Norsunluurannikolla ja Liberiassa apachille tyypillisiä ovat melkein 8 metrin korkeuteen ulottuvat lankkujuuret.
Ominaisuuksia > Puuaines

Apachin pintapuu eli manto ja sydänpuu ovat samanvärisiä eikä niitä voi erottaa toisistaan. Puuaines on kellertävänvalkoista tai valkoista ja hohtavaa. Puuaineksessa saattaa olla kullankeltaista hohdetta. Puuaines on hyvin pehmeää, kevyttä, lyhytkuituista, taipuisaa, elastista ja iskunkestävää. Kestävyys suhteessa painoon on hyvä. Kaadettu puu on altis hyönteisvaurioille ja säätilan vaihteluille väärin käsiteltynä. Sen kosteuseläminen on vähäistä.
Mekaaniset ominaisuudet
Ilmakuiva-tiheys: noin 380 kg/m³
Kutistuminen 12 %:n kosteudessa: Säteittäinen 3,1 %, tangentiaalinen: 5,30 %, tilavuus 8,7 %
Käsittely

Apachia on helppo työstää kaikilla välineillä. Se on kevyttä sahata ja höylätä, mutta halkominen on vaikeampaa. Apachi on erityisen hyvää sorvattavaa ja leikattavaa. Puuaineksen värjäys, liimaus ja pintakäsittely onnistuvat hyvin.
Käyttö

Apachista valmistetaan muun muassa viilua, vaneria ja huonekaluja. Se sopii puumateriaaliksi sisäkäyttöön. Apachia käytetään muun muassa saunojen lauteissa ja paneeleissa sen pihkattomuuden ja erityisesti heikon lämmönjohtokyvyn ansiosta. Apachista tehdään myös taulujen kehyksiä, vaappu-uistimia ja bassokitaroita.
Apollon Delfinioksen temppeli

| Apollon Delfinioksen temppeli> Δελφίνιον |
| --- | --- |
 Apollon Delfinioksen temppelin rauniot.
Sijainti:  Ateena, Attika, Kreikka
Koordinaatit:  37°58′07″N, 23°43′59″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  n. 450 eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKVirheellinen NIMI-arvo: 
Apollon Delfinioksen temppeli eli Delfinion (m.kreik. Δελφίνιον, lat. Delphinium) oli antiikin aikainen Apollon Delfiniokselle ja Artemis Delfinialle omistettu kreikkalainen temppeli Ilissos-joen varrella Ateenassa Kreikassa.
Historia

Delfinion rakennettiin klassisella kaudella noin vuonna 450 eaa., mutta sen paikalla on saattanut sijaita jo varhaisempi, arkaaisella tai jo mykeneläisellä kaudella rakennettu pyhäkkö. Kreikkalaisessa mytologiassa temppelin paikkaa pidettiin samana, jossa sijaitsi Aigeuksen palatsi ja jossa tämä tunnusti Ateenaan Troizenista palanneen Theseuksen pojakseen. Myös temppelin alkuperä liitettiin Aigeukseen. Pausaniaan mukaan se oli juuri rakenteilla, kun Theseus palasi. Delfinioniin liittyi Delfinia-juhla, jonka kulkue päättyi temppelille.
Delfinionin yhteydessä toimi oikeusistuin, joka käsitteli surmatapaukset silloin, kun syytetty piti surmaa oikeutettuna tai esitti sen vahingoksi. Siellä vannottiin myös valat Ateenan kansalaisuutta myönnettäessä. Oikeusistuimen rakennus oli rakennettu arkaaisella kaudella noin vuonna 500 eaa. Mytologiassa sen alkuperä juonnettiin Theseukseen, joka olisi saanut oikeusistuimelta vapautuksen joko siitä, että surmasi ilkityöntekijät Skironin ja Prokrusteen Isthmoksen tiellä kotimatkallaan, tai siitä että surmasi pallantidit, tai kummastakin.
Temppeli ja oikeusistuin purettiin alueen muiden rakennusten tavoin noin vuonna 258, kun keisari Valerianus rakennutti alueen poikki muurin goottien ja herulien hyökkäyksen pelossa. Alueen arkeologiset kaivaukset suoritettiin 1950–1960-luvuilla.
Rakennukset ja löydökset

Delfinionin temppeli sijaitsi lähellä Olympoksen Zeuksen temppeliä sen eteläpuolella. Se edusti doorilaista tyyliä ja oli peripteraalitemppeli ja kummassakin päässä distylos in antis. Temppelin perustusten koko oli noin 15 x 33 metriä ja siinä oli lyhyillä sivuilla kuusi ja pitkillä sivuilla 13 pylvästä. Temppeli oli rakennettu poros-kalkkikivestä ja koristeltu marmorisilla metoopeilla, päätykolmio- ja akroterion-koristeilla ja kattolaatoilla. Sitä ei ilmeisesti ollut maalattu.
Oikeusistuimen rakennus on tunnistettu heti temppelin lounaispuolelta. Se oli temppeliä pienikokoisempi ja siihen kuului kolme huonetta. Sen lattiat oli koristeltu myöhäisellä klassisella tai varhaisella hellenistisellä kaudella pikkukivimosaiikein.
Temppelin lähellä oli Apollon Pythiokselle omistettu alttari, jonka pystytti tyranni Peisistratos noin vuonna 522–521 eaa. Temppelin eteläpuolella sijaitsi Panhellenion ja itäpuolella Kronoksen ja Rhean temppeli.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apollon Delfinioksen temppeli Wikimedia Commonsissa
RN Aquila (1941)

| RN Aquila |
| --- | --- |
 Aquilan hylky La Speziassa vuonna 1951.

Aluksen vaiheet
Rakentaja:  Ansaldo, Genova
Kölinlasku:  1941
Laskettu vesille:  ei
Palveluskäyttöön:  ei
Poistui palveluskäytöstä:  Saksan valtaama 1943
Tekniset tiedot
Uppouma:  23 900 t (kuiva) 28 200 t (kuormattu)
Pituus:  235,5 m
Leveys:  30 m
Syväys:  7,3 m
Koneteho:  151 000 hv
Nopeus:  30 solmua
Miehistöä:  1 420
Aseistus
Aseistus:  8 × 135 mm/L45 -tykkiä 12 × 65 mm/L64 -ilmatorjuntatykkiä 132 × 20 mm/L65 -ilmatorjuntatykkiä 51-lentokonetta
RN Aquila (ital. Regia Nave Aquila) oli Italian kuninkaalliselle laivastolle suunniteltu ja valmistettu lentotukialus toisessa maailmansodassa. Alus oli alun perin risteilyalus SS Roma, jonka muutostyöt aloitettiin 1941. Italian antauduttua työt keskeytyivät ja alus jäi viimeistelemättä. Se romutettiin 1952.
Muutostyöt

Italian ensimmäisen lentotukialuksen rungoksi hankittiin 32 580 grt:n matkustaja-alus SS Roma. Alkuperäisen 1930-luvun puolivälin suunnitelman mukaan alukselle piti tehdä ainoastaan lentokansi sekä lentotoiminnan mahdollistavat muutokset ja vain hyvin vähän muutoksia sisätiloihin. Kun kansirakenteet poistettiin, savuhormit vedettiin uudelleen ja lentokansi tehtiin, aluksen todettiin tarvitsevan uusia muutoksia: runkoa täytyi jäykistää ja rakentaa silta lentokannen oikeaan reunaan. Sen jälkeen runkoa pidennettiin ja sivuille asennettiin levikkeet vakauden lisäämiseksi. Levikkeet betonoitiin, jotta konehuoneiden suoja paranisi. Aluksen voimanlähteeksi asennettiin kahden risteilijän koneet ja osa lentokannesta panssaroitiin aluksen polttoainetankkien ja ammusvarastojen suojaamiseksi.
Saksalaisilta saatiin apua lentokannen varustamista suunniteltaessa. Sinne asennettiin kaksi katapulttia ja kaksi hissiä. Täten kansi oli varustettu kuten Kriegsmarinen Graf Zeppelin ja suurin ero olikin Aquilan yhtenäinen 525 jalkaa pitkä ja 60 jalkaa leveä hangaarikansi.
Aluksen lentokalustoksi suunniteltiin kiinteäsiipiset Re 2001 -hävittäjät. Sen omasuojana oli kahdeksan 5,3 tuuman 45 pituuskaliiperin yksiputkisina asennuksina olevaa laivatykkiä, jotka tarjosivat jonkinlaisen suojan pintamaaleja vastaan. Ilmatorjuntakaluston muodostivat kaksitoista 65 millimetrin 64 pituuskaliiperin yksiputkista ja 132 kappaletta 20 millimetrin kuusiputkisina asennuksina olevaa ilmatorjuntatykkiä.
Aluksen muutostyöt alkoivat 1941 ja se oli Italian antautuessa syyskuussa 1943 lähes valmis. Saksalaiset valtasivat aluksen, mutta se vaurioitui ensin liittoutuneiden ilmahyökkäyksessä ja lopullisesti pienoissukellusvenein toteutetussa iskussa. Alus vaurioitui korjauskelvottomaksi ja se upotettiin paikalleen.
Aluksen hylky nostettiin sodan päätyttyä ja se siirrettiin La Speziaan korjattavaksi, mutta lopulta se romutettiin 1951–1952.
Apollon Karneioksen temppeli

| Apollon Karneioksen temppeli |
| --- | --- |
 Apollon Karneioksen alttarin (vasemmalla) ja temppelin (oikealla) rauniot.
Sijainti:  Knidoksen arkeologinen alue, Tekir, Datça, Muğla, Turkki
Koordinaatit:  36°41′19″N, 27°22′23″E
Rakennustyyppi:  kreikkalainen temppeli
Valmistumisvuosi:  viimeistään 100-luku eaa.
Tyylisuunta:  doorilainen
 
Lisää rakennusartikkeleitaArkkitehtuurin teemasivulla
Infobox OKNimi-testi OK: 
Apollon Karneioksen temppeli oli antiikin aikainen Apollon Karneiokselle omistettu kreikkalainen temppeli Knidoksen kaupungissa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella.
Historia

Apollon Karneioksen temppelissä on ollut ainakin kaksi eri rakennusvaihetta. Ainakin osa temppelistä tai sen koristeluista on ilmeisesti tehty hellenistisellä kaudella 100-luvulla eaa. Rakennuksen rauniot löydettiin kaivauksissa vuonna 1969. Se on tunnistettu raunioista löydetyn Apollon Karneiokselle osoitetun omistuspiirtokirjoituksen ansiosta. Temppelillä järjestettiin mahdollisesti doorilaisen heksapoliin kisojen seremoniat.
Varhaisella bysanttilaisella kaudella temppelin paikalle rakennettiin kirkko.
Rakennus

Apollon Karneioksen temppeli sijaitsi Knidoksen muurein ympäröidyn alueen luoteisosassa, jossa sijaitsivat kaupungin tärkeimmät pyhäköt. Apollonin pyhäkköalue, johon temppeli kuuluu, oli pengertasanteella kaupungin itä-länsisuuntaisen pääkadun ja satamasta tulleen kadun risteyksen länsipuolella.
Temppelirakennus edusti doorilaista tyyliä ja sen koko oli noin 19 × 11 metriä. Se koostui suorakulmaisesta huoneesta, jonka edessä oli pronaos. Sisällä temppelissä oli Apollonin kulttikuva, joka esitti jumalaa kithara kädessään (Apollon Kitharoidos). Siitä on säilynyt joitakin osia. Itse temppeli on säilynyt vain huonosti.
Temppelin alttari, jota on säilynyt suhteellisen hyvin, oli tavan mukaan sen itäpuolella. Sen koko oli noin 11 × 7 metriä, ja sille johti portaat länsipuolelta. Alttarin lähellä on stadionmaista katsomoa seremonioiden seuraamista varten. Pyhäkköalueen itäpuolella oli sille katujen risteyksestä johtanut propylon, joka on ajoitettu noin vuoteen 300 eaa. Temppelin pohjoispuolella on suuri tukimuuri, jonka yläpuolella sijaitsee Afrodite Euploian temppeli ja pyhäkköalue.
Alueelta on löydetty friisin osia, jotka esittävät tanssivia naisia, oletettavasti nymfejä. Ne ovat esille Marmariksen museossa.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Apollon Karneioksen temppeli Wikimedia Commonsissa
Apollon Karneioksen temppelin rauniot (vasemmalla), ylempänä oikealla Afrodite Euploian temppelin rauniot.
Temppelin alttarin jäänteet.
Apodisointi

Apodisointi eli apodisaatio tarkoittaa fouriermuunnosinfrapuna- eli FTIR-spektroskopiassa interferogrammin käsittelyä matemaattisella funktiolla ennen fouriermuunnosta. Käsittelyssä katkaistu interferogrammi kerrotaan apodisointifunktiolla, mikä vaimentaa katkaisusta aiheutuvia sivuhaaroja.
Sana apodisointi voidaan johtaa kreikan sanoista ά πòδος (”ilman jalkoja”), mikä viittaa sivuhaarojen eli ”jalkojen” heikentymiseen. Termiä käytetään myös elektroniikassa ja optiikassa.
Tausta

Interferogrammi kuvaa ilmaisimelle osuvan säteen voimakkuutta interferometrin peilin liikkeen ja liikkeestä syntyvän optisen matkaeron funktiona. Sen jokainen piste sisältää tietoa koko fouriermuunnoksessa saatavasta spektristä. Jotta saataisiin muodostettua täydellinen spektri, fouriermuunnos pitäisi tehdä negatiivisesta äärettömästä positiiviseen äärettömään. Interferogrammin mittausmatka on kuitenkin äärellinen, koska peili ei voi liikkua rajattomasti.
Matemaattisesti äärellinen mittausmatka tarkoittaa, että interferogrammi kerrotaan laatikkofunktiolla, joka saa arvon 1 mittausvälillä ja arvon 0 muualla. Näiden kahden funktion tulon fouriermuunnos on funktioiden fouriermuunnosten konvoluutio. Laatikkofunktion fouriermuunnos on sinc-funktio (muotoa sin x / x). Koska funktiolla on voimakkaat positiivisia ja negatiivisia arvoja saavat sivuhaarat, se ei ole erityisen edullinen infrapunaspektrometriassa. Jos nimittäin sinc-funktion ensimmäisen minimin kohdalle sattuisi heikko spektriviiva, tätä viivaa ei voitaisi nähdä lasketussa spektrissä. Ongelmaa pyritään kiertämään apodisoinnin avulla.
Apodisointifunktiot

Apodisoinnissa katkaistu interferogrammi kerrotaan jollakin funktiolla. Jos apodisointiin käytetään esimerkiksi kolmiofunktiota, jonka fouriermuunnos on sinc2-funktio (muotoa sin2 x / x2), sivuhaarojen voimakkuus pienenee ja niiden arvot ovat positiivisia. Samalla kuitenkin äärettömän kapean spektriviivan fouriermuunnoksen puoliarvoleveys kasvaa laatikkokatkaisuun verrattuna. Sivuhaarat pienenevätkin yleensä puoliarvoleveyden kustannuksella.
Kolmiofunktion ohella yleisiä apodisointifunktioita ovat puolisuunnikasfunktio, Blackmanin ja Harrisin funktio sekä Nortonin ja Beerin heikko, keskitasoinen ja vahva funktio. Apodisointifunktioiden ominaisuuksia ovat tutkineet Kauppinen ym., Harris sekä Norton ja Beer.
FTIR-spektroskopiassa on yleensä suositeltavaa käyttää jonkinlaista apodisointia, jos spektrissä on nimellistä erotuskykyä kapeampia vöitä. Jos spektriviivat ovat erotuskykyä leveämpiä, apodisointi tasoittaa spektriä mutta heikentää muuten spektrin laatua. Valittava apodisointifunktio riippuu siitä, mitä ollaan mittaamassa.
Aiheesta muualla

Apodisointifunktio Mathworldissa (englanniksi)
Vasemmalla laatikkofunktio ja oikealla sen fouriermuunnos eli laitefunktio. Laitefunktion puoliarvoleveys on 0,60/Δ, missä Δ on optinen matkaero. Sivuhaaran voimakkaimman kohdan suuruus on −21 % suhteessa päähaaraan.
Vasemmalla kolmiofunktio ja oikealla vastaava laitefunktio. Laitefunktion puoliarvoleveys on 0,89/Δ ja sivuhaaran voimakkaimman kohdan suhteellinen suuruus on +4,5 %.
Antiikki

Kuva Ateenan Akropoliilta. Naista esittävät karyatidipylväät kannattelevat Erekhtheion-temppelin kattoa.
Antiikki eli vanha aika on aikakausi erityisesti kreikkalaisessa ja roomalaisessa historiassa, noin 800 eaa. – 500 jaa.
Antiikin ajaksi kutsutaan muinaisen Kreikan ja Rooman suuruuden aikaa. Ajanjaksoa on pidetty merkittävänä, koska on katsottu, että länsimainen sivistys ja yhteiskunta juontavat juurensa tuosta ajasta. Muun muassa monet keksinnöt, tavat, arvostukset ja tyylit ovat joko antiikin kreikkalaisten tai roomalaisten luomia tai heidän kauttaan länsimaiseen kulttuuriin omaksuttuja. Antiikista ovat peräisin myös latinalaiset aakkoset – foinikialaisilta peräisin oleva kirjaimisto kehittyi kreikkalaisten ja roomalaisten muokkaamana niin sanotuksi latinalaiseksi kirjaimistoksi, joka on käytössä useimmissa länsimaissa, myös Suomessa.
Klassisella tai klassillisella kulttuurilla tarkoitetaan yleensä erityisesti antiikin ajan kulttuuria.
Antiikintutkimus on poikkitieteellinen antiikkia tutkiva tieteenala, johon kuuluvat muun muassa klassillinen filologia ja klassillinen arkeologia.
Kreikkalainen antiikki

Antiikin Kreikkaa on pidetty eurooppalaisen sivistyksen kehtona. Kreikkalainen kulttuuri perustui monilta osin aikaisempien korkeakulttuurien, esimerkiksi egyptiläisten ja foinikialaisten luomalle perinnölle.
Roomalainen antiikki

Rooman valtakunta alkoi laajentuessaan dominoida antiikin maailmaa. Se paitsi loi omia kulttuurimuotojaan (muun muassa kristinusko, roomalainen laki), myös välitti antiikin kreikkalaista kulttuuria edelleen keskiajalle ja uudelle ajalle.
Aihepiireittäin > Filosofia

Klassinen kreikkalainen filosofia suuntautui ennen kaikkea inhimilliseen järkeen, hyveisiin, kyselemällä tehtyyn tutkimukseen ja asioiden perusteiden etsintään. Se perustui kreikkalaisiin ihanteisiin, joissa tärkeintä oli hyveen kehittäminen ja hyvä elämä kreikkalaisessa kaupunkivaltiossa, poliksessa.
Kreikkalainen filosofia laski pohjan modernille tieteelle ja filosofialle monilla tavoilla. Varhaisesta kreikkalaisesta filosofiasta kulkevat selkeät katkeamattomat linjat varhaiseen islamilaiseen filosofiaan, keskiajan filosofiaan, renessanssiin, valistusaikaan ja nykyajan kriittisiin tieteisiin.
Aihepiireittäin > Kirjallisuus

Antiikin kirjallisuuden alkuvaihetta aina hellenistisen kauden alkuun saakka kuvaa vahva suullinen perinne ja se, että kirjallisuus oli tarkoitettu pitkälti esitettäväksi. Antiikin varhaisinta kirjallisuutta ja samoin länsimaisen kirjallisuuden alkua edustavat Homeroksen runoelmat, jotka kirjoitettiin ylös suhteellisen varhain kreikkalaisen kirjaimiston kehittämisen jälkeen, todennäköisesti 700-luvulla eaa. Kreikan klassisella ajalla (noin 508–323 eaa.) ja Rooman klassisella ajalla (noin 80 eaa. – 14 jaa.) syntyivät monet suuret teokset, jotka ovat edelleen homeerisen kirjallisuuden ohella länsimaisen kirjallisen kulttuurin ytimessä. Kreikkalainen kirjallisuus vaikutti merkittävästi roomalaisen kirjallisuuden syntyyn.
Aihepiireittäin > Musiikki

Musiikilla oli kreikkalaisessa kulttuurissa keskeinen asema, ja joitain katkelmia kreikkalaisesta musiikista nuottikirjoituksena on säilynyt nykyaikaan asti. Musiikilla oli keskeinen osa kreikkalaisessa koulutuksessa, ja pojille opetettiin musiikkia kuudesta ikävuodesta eteenpäin. Antiikin pääsävellyslajit olivat doorinen, fryyginen ja lyydinen. Doorinen oli vakavahko asteikko, lyydinen pehmeä ja nautinnollinen, fryyginen intohimoinen. Asteikot soitettiin ylhäältä alas.
Aihepiireittäin > Tiede

Antiikin tieteen historia liittyy läheisesti antiikin filosofian historiaan, koska useimmat tieteet eivät olleet vielä tuolloin erkaantuneet filosofiasta, vaan ne luettiin sen osaksi. Antiikin tieteen tunnuspiirteitä ovat instituutiomaisuus ja teoreettisuus yhdistettynä filosofiseen pohdiskeluun uskonnoista ja mytologioista riippumatta.
Aihepiireittäin > Urheilu

Antiikin kulttuurissa urheilulla oli merkittävä rooli. Urheileminen oli kreikkalaisille itsestäänselvyys ja hyve. Liikkumattomuutta pidettiin sivistyksen puutteena, ja sopusuhtainen lihaksikas keho oli osa kreikkalaista kauneusihannetta. Urheilulla oli myös tärkeä osa sotaväen kunnon ylläpitämisessä. Urheilu oli kreikkalaisia yhdistävä tekijä sen uskonnollisen ulottuvuuden kautta. Urheillessaan kreikkalainen palveli jumalia ja teki heille kunniaa, ja suurimmat urheilukisat pidettiinkin tärkeimpien uskonnollisten juhlien yhteydessä.
Kirjallisuutta

Castrén, Paavo & Pietilä-Castrén, Leena: Antiikin käsikirja.  Helsingissä:  Otava, 2000.  ISBN 951-1-12387-4
Castrén, Paavo: Uusi antiikin historia.  Helsingissä:  Otava, 2011.  ISBN 978-951-1-21594-3
Henrikson, Alf: Antiikin tarinoita.  (Antikens historier, 1959.) Suomennos: Maija Westerlund. 12 painos (1. painos 1963)  Helsinki:  WSOY, 2004.  ISBN 951-0-18515-9
Kaimio, Maarit & Aronen, Jaakko & Sihvola, Juha (toim.): Väkivalta antiikin kulttuurissa.  Helsinki:  Gaudeamus, 1998.  ISBN 951-662-737-4
Kaimio, Maarit & Castrén, Paavo & Kaimio, Jorma (toim.): Antiikin myytit ja uskonnot.  (Helsingin yliopiston keväällä 1978 järjestetyt Studia generalia -luennot)  Helsingissä:  Otava, 2007.  ISBN 978-951-1-22407-5
Kajava, Mika ym.: Kulttuuri antiikin maailmassa.  Helsinki:  Teos, 2009.  ISBN 978-951-851-157-4
Kivimäki, Arto: Akilleen kantapäästä Zeuksen salamaan.  (Kuvittanut Matti Mustonen)  Hämeenlinna:  Karisto, 1999.  ISBN 951-23-3917-X
Koski, Sami; Rissanen, Mika & Tahvanainen, Juha: Antiikin urheilu – Olympian kentiltä Rooman areenoille.  Jyväskylä:  Atena Kustanus, 2004.  ISBN 951-796-341-6
Lilius, Henrik ym. (toim.): Antiikin kulttuurihistoria.  Helsinki:  WSOY, 1981.  ISBN 951-0-08638-X
Winks, Robin W. & Mattern-Parkes, Susan P.: The ancient Mediterranean world: From the Stone Age to A.D. 600.  New York:  Oxford University Press, 2004.  ISBN 0195155629  (englanniksi)