stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Kreikkalainen kirjaimisto
Kirjallisuutta

Woodard, Roger D.: Greek Writing from Knossos to Homer: A Linguistic Interpretation of the Origin of the Greek Alphabet and the Continuity of Ancient Greek Literacy.  Oxford University Press, 1997.  ISBN 0195355660
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Kreikkalainen kirjaimisto Wikimedia Commonsissa
Oinokhoeen kaiverrettu niin kutsuttu Dipylon-piirtokirjoitus noin vuodelta 740 eaa. on yksi vanhimmista tunnetuista kreikkalaista aakkostoa käyttävistä teksteistä.
Varhainen kreikkalainen kirjaimisto maalattuna kyliksiin, arkaainen kausi.
Herttapyrstötetra

| Herttapyrstötetra |
| --- | --- |

Uhanalaisuusluokitus
 Elinvoimainen  
  
Tieteellinen luokittelu
Domeeni::  Tumalliset Eucarya
Kunta::  Eläinkunta Animalia
Pääjakso::  Selkäjänteiset Chordata
Alajakso::  Selkärankaiset Vertebrata
Yläluokka::  Luukalat Osteichthyes
Luokka::  Viuhkaeväiset Actinopterygii
Lahko::  Tetrakalat Characiformes
Heimo::  Herttatetrat Distichodontidae
Suku::  Herttatetrat Distichodus
Laji::  affinis
Kaksiosainen nimi
 Distichodus affinis  Günther, 1873 
Katso myös
   Herttapyrstötetra Wikispeciesissä  
Infobox OKNimi-testi OKIUCN-testi OK: 
Herttapyrstötetra eli herttatetra (Distichodus affinis) on herttatetrojen (Distichodontidae) heimoon ja herttatetrojen (Distichodus) sukuun kuuluva kalalaji, jota pidetään akvaariokalana.
Herttapyrstötetran selkä- perä- ja vatsaevät ovat ainakin osittain punaisia. Peräevä on halkoinen ja pyöristynyt. Nuorten kalojen väri on himmeämpi. Herttapyrstötetra muistuttaa pikkupronssitetraa (Distichodus noboli), mutta omaa pikkupronssitetraa pidemmän selkäevän. Luonnossa herttapyrstötetran maksimipituus on 20 senttimetriä. Akvaario-olosuhteissa sen pituus on tavallisesti noin 18 senttimetriä.
Herttapyrstötetran luonnollinen levinneisyys kattaa päiväntasaajan Afrikan.
Mihail Krivonosov

| Mitalit | Mitalit | Mitalit |  |
| --- | --- | --- | --- |
|  Mihail Krivonosov |  Mihail Krivonosov |  Mihail Krivonosov |  |
Maa:   Neuvostoliitto
Miesten yleisurheilu
|  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  Olympialaiset  |  |
|  Hopeaa | Melbourne 1956 | moukarinheitto |  |
| EM-kilpailut  | EM-kilpailut  | EM-kilpailut  |  |
|  Kultaa | Bern 1954 | moukarinheitto |  |
|  Hopeaa | Tukholma 1958 | moukarinheitto |  |
Mihail Krivonosov (Venj. Михаи́л Петро́вич Кривоно́сов) (s. 1. toukokuuta 1929 – 11. marraskuuta 1995) oli neuvostoliittolainen moukarinheittäjä, joka voitti Euroopan-mestaruuden, saavutti olympiahopeaa ja teki useita maailmanennätyksiä.
Krivonosov voitti Euroopan-mestaruuden Bernissä 1954 uudella maailmanennätyksellä 63,34 m. Kaikkiaan hän paransi maailmanennätystä kuusi kertaa, viimeksi lokakuussa 1956 tuloksella 67,32 m. Melbournen olympialaisissa 1956 hän sijoittui toiseksi tuloksella 63,03 m yhdysvaltalaisen Harold Connollyn voittaessa tuloksella 63,19 m. Tukholmassa 1958 Krivonosov saavutti EM-hopeaa.
Herakleia Pontike

| Herakleia Pontike> Ἡράκλεια Ποντική.Sijainti |
| --- | --- |
 Herakleia Pontike
Koordinaatit:  41°16′59″N, 31°25′2″E
Valtio:  Turkki
Paikkakunta:  Ereğli (Karadeniz Ereğli), Zonguldak
Historia
Tyyppi:  kaupunki
Ajanjakso:  n. 558/550 eaa.–
Kulttuuri:  antiikki
Alue:  Pontinen Vähä-Aasia
Aiheesta muualla
  Herakleia Pontike Commonsissa 
Infobox OKNimi-testi OK: 
Herakleia Pontike (m.kreik. Ἡράκλεια Ποντική, Hērakleia Pontikē, myös Ἡράκλεια ἡ ἐν τῷ Πόντῳ, Hērakleia hē en tō Pontō; lat. Heracle(i)a Pontica) oli antiikin aikainen kaupunki ja kaupunkivaltio (polis) Pontisessa Vähässä-Aasiassa nykyisen Turkin alueella. Se sijaitsi nykyisen Ereğlin eli Karadeniz Ereğlin kaupungin paikalla.
Herakleia oli kreikkalainen siirtokunta, joka perustettiin 500-luvulla eaa. Kaupungilla oli hyvä satama, jonka ansiosta siitä muodostui tärkeä Pontoksen eli Mustanmeren kaupan keskus.
Maantiede

Herakleia sijaitsi Mustanmeren etelärannikolla Fryygian rannikolla tai Bithynian rannikon itälaidalla muutamia kilometrejä pohjoiseen Lykos-joesta (nyk. Aydinlar Cayi). Seutu oli mariandynien heimon aluetta. Kaupungista noin kaksi kilometriä luoteeseen sijaitsi Akherusian niemi (nyk. Baba Burnu). Niemelle virtasi pieni Akheron-joki, jonka sanottiin laskeutuvan Haadeeseen, ja siellä sijaitsi luola, josta Herakleen kerrottiin laskeutuneen manalaan hakemaan Kerberos-koiraa.
Herakleian satamana toimi Akherusian niemen suojaama lahti. Kaupunkialue sijaitsi sataman viereisellä tasamaalla. Kaupungin akropoliina eli yläkaupunkina ja linnavuorena toimi kukkula kaupungin kaakkoisosassa.
Herakleia Pontiken kaupunkivaltion hallussa ollut alue tunnettiin nimellä Herakleotis (Ἡρακλεῶτις, Hērakleōtis). Se oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä. Laajimmillaan alue ulottui lännestä Sangarios-joelta (nyk. Sakarya) itään Parthenios-joelle (nyk. Bartın).
Yhteiskunta, talous ja kulttuuri

Herakleian vapaiden miesten määräksi on arvioitu klassisella kaudella noin 6 000. Kansa oli jaettu doorilaisittain kolmeen heimoon (fylē), ja kukin heimo alun perin neljään ”sadasaosaan” (hekatostys), joita oli siis kaksitoista. Demokratian aikana hekatostysten määrä nostettiin kuuteenkymmeneen. Paikalliset mariandynit olivat perioikien tai jopa heloottien asemassa, sidottuina maahan tai toimimaan soutajina laivastossa. Heitä ei kuitenkaan ollut lupa myydä ulkomaille.
Herakleian neuvostoon (būlē) kuului 300 miestä. Viroista tiedetään nimiltä basileus, aisymnetēs, nomofylaks, prodikos ja agoranomos. Kaupunki noudatti megaralaista kalenteria. Herakleia kunnioitti suojelijanaan Agamestoria tai Idmonia. Siellä oli myös Herakleen kultti sekä Dionysioksen kunniaksi vietetyt Dionysia-juhlat.
Herakleiasta olivat kotoisin muun muassa 300-luvulla eaa. eläneet filosofi Herakleides Pontoslainen ja hänen oppilaansa Dionysios ”Luopio” sekä ensimmäisellä vuosisadalla elänyt, kotikaupunkinsa historiasta kirjoittanut Memnon Herakleialainen. Herakleia vei muun muassa viiniä ja siihen liittynyttä keramiikkaa sekä tonnikalaa, pähkinöitä ja puutavaraa.
Rakennukset ja löydökset

Herakleiassa on ollut ruutuasemakaava ja se on ollut ympäröity muurein, joista on säilynyt vähäisiä osia. Muurit ovat olleet olemassa viimeistään klassisella kaudella 400-luvulla eaa. Kaupungista on löydetty muun muassa kahden temppelin ja akveduktin jäänteet sekä amfiteatteri. Kirjallisten lähteiden perusteella kaupungissa on ollut myös buleuterion ja kreikkalainen ja/tai roomalainen teatteri.
Satamasta on löydetty hellenistiselle tai roomalaiselle kaudelle ajoitettujen aallonmurtajien jäänteitä. Kaupungin lyömien rahojen perusteella Akherusian niemellä oli majakka.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Herakleia Pontike Wikimedia Commonsissa
Herakleia Pontiken lyömä raha, 300-luku eaa. Kuvituksessa Tykhen tai Heran pää sekä nuija ja teksti HPAK/ΛEIA, Hērakleia
Herakleian lyömä raha, n. 337–305 eaa. Kuvituksessa Herakleen pää sekä jousi viinissä ja kaupungin tyranniin Dionysiokseen viittaava teksti ΔIONYΣIOY, Dionysiū.
Koverin keskitysleiri

Koverin leirin vankiparakkeja
Koverin keskitysleiri, myös Koveron keskitysleiri oli miehitetyssä Itä-Karjalassa jatkosodan aikana toimineen Erillisen työkomppanian asemapaikka, virallisesti Linnoitusrakennuspataljoona Lin.RP HK-A kp 2177. Koska Erillinen työkomppania oli muodostettu kommunisteista, poliittisista vangeista ja muista epäilyttävinä pidetyistä turvasäilöön otetuista kansalaisista, Koverin leiri oli varustettu vankileirin tavoin. Virallisesti kyse ei ollut keskitysleiristä, vaan termiä ovat käyttäneet pääasiassa leiriin suljetut vangit. Aiemmin työkomppania vankeineen oli sijoitettuna Kangasjärvelle ja Säämäjärvelle, mutta pisimmän aikaa se oli sijoitettuna Koveraan, noin 20 kilometrin päähän Aunuksen kaupungista, vanhaan Neuvostoliiton aikaiseen metsätyökeskukseen. Samalla paikalla Koverassa oli toiminut sotavankileiri, joka oli tyhjennetty hieman aikaisemmin puna-armeijan sotavangeista.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ..Heidän päällikökseen määrättiin eräs kapteeni Kartano, jonka omalaatuinen menneisyys Tammisaaren vankileirin vartiopäällikkönä jo osoitti, hänellä täytyi olla henkilökohtaisia harrastusta esiintyä mahdollisimman julmasti alaisiansa n.s "toisen luokan työvelvollisia" kohtaan. Nälkä, syöpäläiset ja kylmyys ovat heikentäneet jatkuvasti näiden työvelvollisten fyysistä työtä, on heidän asemansa jatkuvasti pahentunut. | ” |
–  Ote Eduskunnan pöytäkirjasta vuodelta 1943, Sylvi-Kyllikki Kilpi
Vankien tausta

Vangitsemiset turvasäilöön aloitettiin elokuun alussa 1940. Tällöin turvasäilöön vangittiin Suomen-Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seuran (SNS) johtohenkilöitä ja aktiiveja, jotka olivat heinäkuussa lietsoneet väkivaltaisia mielenosoituksia ja uhkailleet hallitusta Neuvostoliiton miehityksellä.
Pidätykset johtivat voimakkaisiin protesteihin Neuvostoliiton suurlähetystöstä, joka oli aktiivisesti toiminut yhteistyössä SNS:n johdon kanssa.
Lähetystö vaati muun muassa sisäministeri Ernst von Bornin ja kansanhuoltoministeri Väinö Tannerin eroa, ja Tanner erosikin 15. elokuuta 1940. Laajemmassa mittakaavassa vangitsemiset turvasäilöön toteutettiin vasta toukokuussa 1941.
Vankien tausta > Epäonnistunut rintamakomennus

Köyliön varavankilan turvasäilövangeista koottiin komppanian verran miehiä rintamayksiköksi. Vangituista suurin osa oli tuomittu aikoinaan valtiorikosoikeudenkäynneissä kansalaisluottamuksensa menettäneiksi, joten he eivät olleet suorittaneet asepalvelusta. Näin 288 miestä vapautettiin turvasäilöstä ja määrättiin saman tien asepalvelukseen.
Heidät siirrettiin Riihimäelle, missä oltiin kokoamassa syyskuun alussa 1941 Nikke Pärmin johtamaa, pääasiassa rangaistusvangeista koottua Erillistä pataljoonaa 21 (Er.P.21).
Riihimäen sotilasalueella heidät otti vastaan kapteeni Arvo Kartano, joka oli Er.P.21:n varakomentaja. Kartano lähetti heti nimenhuudon jälkeen Riihimäen vankilaan 25 henkilöä, jotka olivat entisiä punaupseereja ja tunnettuja agitaattoreita. Nämä miehet vietiin vangittuna Riihimäeltä suoraan Viipurin kautta Karjalankannakselle hautaamaan hyökkäysvaiheessa kaatuneiden neuvostosotilaiden ruumiita, purkamaan miinoituksia ja rakentamaan linnoitteita. Majuri Pärmi piti muille paikan päälle jääneille uusille sotilaille puheen.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Ylipäällikkö on antanut nyt teillekin mahdollisuuden osoittaa olevanne osa Suomen kansasta taistelussa ryssää vastaan. Mannerheim antaa jalomielisesti teille anteeksi kaiken entisen ja vapauttaa teidät turvasäilöstä. Teistä muodostetaan nyt armeijanosasto, jonka tehtävät tulevat olemaan sotatoimialueella ja joka tulee olemaan historiallisesti kuuluisia. Sota on oikeastaan jo ratkaistu ja Pietarin kohtalo sinetöity, sen valtaaminen on vain ajan kysymys. Tämä meidän osasto tuskin kerkiää mukaan sen valtaamiseen, mutta silti on monia kunniakkaita tehtäviä. | ” |
– Majuri Nikke Pärmi 1941
Turvasäilöläisten koulutus kesti vain kolme päivää, minkä jälkeen yksikkö lähetettiin rintamalle. Joukkoa kuljettanut juna putosi Riihimäen ratapihalla raiteilta, jolloin kahdeksan turvasäilöläistä pääsi karkaamaan, heidän joukossaan tuleva ministeri Yrjö Leino.
Kun Er.P.21 saapui rintamalle, se alistettiin kenraalimajuri Oinosen komentaman Ryhmä O:n alaisuuteen. Vasta lähellä rintamaa miehille annettiin henkilökohtainen ase. Äänisen luoteispuolella pataljoona joutui heti taisteluun ja oli vähällä joutua puna-armeijan saartamaksi. Pataljoonaa vastassa oli neuvostoarmeijan valiorykmentti JR 52, joka oli koottu karjalaisista ja emigranttisuomalaisista. Puna-armeija oli tietoinen suomalaispataljoonan erikoisluonteesta, ja joukkoihin kohdistettiin kovaa propagandaa. Kun jo ensimmäisen viikon aikana noin 80 miestä loikkasi vihollisen puolelle tai muuten karkasi, loput jäljellä olevat noin 200 turvasäilöläistä vedettiin nopeasti pois rintamalta.
Leirin perustaminen

Vankeja ei palautettu turvasäilöön Köyliöön, vaan heistä muodostettiin Erillinen Työkomppania, jonka päälliköksi nimettiin kapteeni Kartano. Virallisesti miehet olivat toisen luokan työpalveluvelvollisia. Vangit päätyivät Kangasjärven ja Säämäjärven kautta lopulta syyskuussa 1942 Koveraan, noin 20 kilometrin päähän Aunuksen kaupungista. Siellä vanhan neuvostoliittolaisen metsätyökeskuksen ympärille perustetulla leirillä he pysyivät kesään 1944 saakka. Joukon vahvuus oli aluksi noin 170 miestä. Koveriin koottiin myös vuonna 1941 Riihimäellä muista turvasäilöläisistä erotettu kahdenkymmenenviiden miehen osasto.
Työkomppanian päällikkönä Kangasjärven ja myöhemmän Koverin leirin komentajana oli kapteeni Kartano. Hän oli aikaisemmin toiminut Suomenlinnan kurikomppanian päällikkönä, ja sitä ennen Tammisaaren vankilassakin palvelleena hän oli tunnettu kyseenalaisista kurinpitomenetelmistään.
Vankiparakeissa valaistukseen käytettiin päreitä. Ainoastaan vankien keittiössä oli karbidilamppu. Leirin vartijoilla oli valonlähteenä öljy- ja karbidilamput. Pakeneminen estettiin kolminkertaisella piikkilanka-aidalla, joka Taito Tiihosen muistelmien mukaan oli sähköistetty.
Olot leirillä

Koverassa työkomppanian tehtävänä oli tuottaa muun muassa halkoja armeijan tarpeeseen. Siksi useimmat miehistä työskentelivät metsätöissä, ja päivittäisenä mieskohtaisena tavoitteena oli kaksi kuutiometriä halkoja.
Muonituksessa leiriläiset saivat vankinormin mukaista ruokaa, joka oli tarkoitettu korkeintaan kevyen työn tekijöille. Raskaaseen metsätyöhön tuo ruoka oli aivan riittämätöntä, ja aliravitsemus alkoi pian vaivata leiriläisiä. Hengenpitimikseen leiriläiset söivät salaa pyydystämiään rottia, käärmeitä ja sammakoita. Vangeilta oli esimerkiksi sienten kerääminen kielletty: jos vartijat huomasivat sitä tapahtuvan, ruoka hävitettiin.
Töitä tehtiin joulupäivää lukuun ottamatta joka päivä miesten terveydentilasta riippumatta. Leirillä oli sairaustapauksia varten lääkintäupseerina vänrikki Lauri Oikari, jonka tehtävänä oli vankien myöhempien muistelmien mukaan huolehtia, että myös sairaat pakotettiin töihin. Koska leirillä ei ollut sairasosastoa, vaikeasti sairaat ja kuolevat vangit kuljetettiin pois leiriltä.
Henkilökuntaan valikoitui vangeista piittaamattomia suojeluskuntalaisia ja Lapuan liikkeen kannattajia. Jos joku avusti tai pyrki osoittamaan myötämielisyyttä vankeja kohtaan, hän sai pikaisen komennuksen etulinjaan. Erään karkaamistapauksen yhteydessä pidätettiin sotamies, jonka repusta löydettiin vangin kirje omaisille. Hänet tuomittiin kahden kuukauden kovennettuun arestiin ja lähetettiin sen jälkeen etulinjaan. Vartijoiden apuna oli myös vartiokoira, joka oli opetettu puremaan vankeja.
Vangittuina olevien omaisten valitettua leirin olosuhteista SDP:n eduskuntaryhmälle, kuten myös leirin saaman kansainvälisen huomion takia, olot jonkin verran paranivat. Kesäkuussa 1943 kapteeni Kartano vapautettiin tehtävästään ja komennettiin Aunuksen komendantiksi. Leirin uudeksi komentajaksi määrättiin entinen Etsivän keskuspoliisin etsivä, itsekin kyydityksistä kuritushuonetuomion istunut luutnantti Kosti-Paavo Eerolainen. Eerolaisen tullessa päälliköksi leiriläisiä oli noin 150.
Eerolainen nosti halkotavoitteen kahteen ja puoleen kuutioon, mutta nosti vastaavasti tavoitteen saavuttaneiden ruoka-annoksen täydeksi sotamuona-annokseksi. Tämä helpotti leirin ravitsemustilannetta niin paljon, että Eerolaisen aikana nälästä johtuvia kuolemantapauksia ei enää sattunut. Talvivaatteet miehet saivat vasta keväällä 1944 oltuaan leirillä jo kaksi talvea.
Vankien toiminta

Vangituilla oli leirissä tiukka keskinäinen kuri, jota ylläpitivät entiset punaupseerit ja agitaattorit. Kuri oli erityisen tiukkaa ideologisissa kysymyksissä: Kun ankarista vatsavaivoista kärsinyt vanki huusi tuskissaan "Jumala auta! Jeesus auta!", niin kanssavangit ryhmittyivät vastakkaiselle seinustalle selät käännettynä kohti entistä aateveljeään. Eerolainen pyrki saamaan tietoja vangeista ja vankien toiminnasta värväämällä vankien joukosta urkkijoita. Jos vangit onnistuivat paljastamaan urkkijan, oli tämän muutettava pois vankiparakeista. Vangittuja kohtaan pyrittiin käyttämään myös suostuttelua: hylkäämällä oman aatteensa vanki pääsi lähtemään pois leiriltä tai sai helpompia töitä. Leiriltä siirrettiin Eerolaisen aikana pois tämänkaltaisten tapahtumien vuoksi kaikkiaan lähes kolmannes vangeista.
Vapaa-aikansa vangit pyrkivät käyttämään hyväksi esimerkiksi luennoimalla toisilleen vasemmistolaisista poliittisista teorioista kuten "Työväenliike ja marxilainen maailmankatsomus" tai "Johdatus työväenluokan maailmankatsomukseen". Vankeusaikana opiskeleminen oli tuttua monille jo muun muassa Tammisaaren vankilassa aiemmin olleille.
Paluu Suomeen

Kesäkuussa 1944 puna-armeijan suurhyökkäyksen alettua suomalaiset tyhjensivät leirin ja polttivat sen. Vangit marssitettiin kymmenessä päivässä noin 240 kilometrin matkan ensin Suomen puolelle, sitten Värtsilässä heidät lastattiin junaan, joka vei heidät Parkanon asemalle. Matka jatkui jalkamarssilla Karviaan, Rihkaan siirtolaan, jonne muut Köyliön turvasäilöläiset oli siirretty lokakuussa 1942, minne he saapuivat heikossa kunnossa, koska heidän ruoka-annoksensa pienennettiin metsätöiden loputtua takaisin vankien normaaliannokseksi. Matkan aikana vankeja muun muassa pahoinpideltiin pieksemällä kepeillä Kun vangit saapuivat Karvian varavankilaan, leiriläiset luulivat olevansa välittömästi vapaat armeijasta ja ilmaisivat kirpeästi mielipiteensä vartijoilleen. Koska virallista luovutusta ei ollut vielä tehty, Eerolainen vastasi puhuttelemalla ensin leiriläisiä ja pitämällä sitten nääntyneille vangeille läheisellä suolla tunnin mittaiset kurinpalautussulkeiset. Ennen poistumistaan Karvialta Eerolainen poltatti työkomppanian arkiston.
Sodan jälkeen

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | Minulla ei ole ollut tilaisuutta opettaa teille tarpeeksi sotilaallisuutta. Ette te vielä ole oppineet tarpeeksi antamaan arvoa isänmaalle ja kunnioittamaan esimiehiä ja päällikköänne. Te olette päässeet siinä suhteessa liian helpolla, mutta tässä on vielä mahdollisuus ottaa vahinkoa takaisin. Teille on järjestetty vaatimaton tilaisuus oppia sotilaallisuutta ja tuntea, mitä on kuri ja järjestys. | ” |
–  Kosti-Paavo Eerolainen 1944
Sodan päätyttyä kaikki turvasäilöön otetut vangit vapautettiin välirauhansopimuksen nojalla heti syyskuussa sen tultua voimaan. Koverilaisia oli noista 106. Neljä viimeistä vankia vapautettiin vasta marraskuussa 1944 valvontakomission puututtua asiaan. He olivat aiemmin yrittäneet paeta Koverin leiriltä ja siten saaneet kuritushuonetuomiot. Kapteeni Kartano sai sodan jälkeen lyhyen tuomion virkavirheestä toimestaan Koverin leirin päällikkönä. Myös Eerolainen oli kommunististen lehtien ja Neuvostoliiton radion parjauskampanjan kohteena ja Kartanon tuomion sekä kahden punaisen Valpon pidätysyrityksen jälkeen pakeni Ruotsiin, mistä hän palasi takaisin Suomeen vasta Valpon hajottamisen jälkeen vuonna 1953. Huolimatta entisten vankien kritiikistä leirin kuria kohtaan ei mitään laitonta voitu osoittaa tapahtuneen, eikä Eerolaista koskaan syytetty mistään Koveriin liittyvästä. Vänrikki Lauri Oikari kaatui 23. heinäkuuta 1944 Kannaksella.
Koverin leirin maineen loivat leiriläisten muistelmat, joiden Jussi Niinistö väittää olevan kirjoitetun korvausvaatimusten vauhdittamiseksi ja marttyyrikuvan luomiseksi. Niinistö myös kiistää Vankienhuoltolaitoksen historiassa esitetyn näkemyksen, että Koveri olisi ollut keskitysleiri sanan nykyisessä merkityksessä. Myös muista vankiloista joihin turvasäilöläisiä oli sijoitettuna käyttivät muistelmien kirjoittajat nimitystä "keskitysleiri".
Koverin leirillä, kuten Karviassa ja Hämeenlinnan naisvankilassakin, oli tulevia SKDL:n kansanedustajia ja muihin yhteiskunnallisesti tai poliittisesti vaikutusvaltaisiin virkoihin myöhemmin nousseita henkilöitä, kun äärivasemmistolainen toiminta sallittiin välirauhansopimuksen yhteydessä. Eduskuntaan valittiin muun muassa Matti Janhunen, Sulo Muuri ja Toivo Lång. Kaarlo Kivilahti toimi sodan jälkeen punaisen Valpon apulaispäällikkönä. Kirjailijoina samalla poliittisesti aktiiveja olivat ainakin Nestori Parkkari ja Harry Verner Vuorinen.
Koverin entiset vangit pystyttivät vuonna 1993 leiripaikalle kivisen muistomerkin, jossa luki suomeksi ja venäjäksi: ”Tällä paikalla sijaitsi 170 suomalaisen sodanvastustajan keskitysleiri 15.9.1942–18.6.1944”. Muistomerkki joutui kuitenkin pian tihutyön kohteeksi, ja muistokivi teksteineen katosi.
Kirjallisuutta

Allan Asplund: Kokemuksia suomalaisilta keskitysleireiltä (alkuteos: Upplevelser i finska koncentrationsläger) suom. Bubi Asplund, Like 2011
Aiheesta muualla

Digilehti Presso 21.10.2006
Wikimapia satelliittikuvalinkki Koveran taajamaan, vankileirin sijainti kylään nähden toistaiseksi tarkentamatta
Kapteeni Arvo Kartano
Kartanon tilalle leirin päälliköksi komennettu luutnantti Kosti-Paavo Eerolainen (vas.), vänrikki Lauri Oikari ja vartiokoira Raiku.
Koverin vankeja.
Herrasmies

Sakettiin pukeutunut herrasmies vuoden 1910 piirustuksessa.
Herrasmies tarkoittaa nykyisin hieno- ja tahdikaskäytöksistä (usein myös hyvin pukeutunutta) miestä. Herrasmiehen piirteitä ovat hienostuneet käytös-, seurustelu- ja pöytätavat, kohteliaisuus ja ylimyksellinen eleganssi.
Alun perin käsite on sääty-yhteiskunnan aikainen nimitys ylimpien luokkien miehistä, 1600-luvulle saakka pelkästään aatelistoon kuuluvista. Myöhemmin sana laajeni tarkoittamaan myös korkeita virkamiehiä, puoliaatelisia, suurmaanomistajia ja porvareita. Molemmat sukupuolet käsittävä ilmaisu oli herrasväki.
Muiden kielten herrasmiestä tarkoittava sana periytyy latinan gentilis-sanasta, joka tarkoittaa sukuun (lat. gens) kuuluvaa. Sanalla on viitattu erityisesti hyvän perheen miespuoliseen jäseneen, jolla on suvun maine suojeltavanaan. Sana kehittyi myöhemmin synonyymiksi aatelille. Silti sillä saatettiin myös viitata papistoon ja varakkaisiin porvareihin.lähde?
Aiheesta muualla

Sitaatteja aiheesta Herrasmies Wikisitaateissa