Iranin historia
Persian islamisoituminen > Bysantin ja sassanidien sota (603–628)

Bysantin ja sassanidien viimeiseksi osoittautuva välienselvittely alkoi vuonna 602. Sen muodollisena syynä oli Khusrau II:n hyväntekijän, keisari Maurikioksen syökseminen vallasta. Khusrau II aloitti tällöin sodan vallananastajaa, kenraali Fokasta vastaan. Bysantti joutui kahden rintaman sotaan, sillä samaan aikaan lännessä slaavit ja avaarit tunkeutuivat Balkanille. Kaksikymmentä ensimmäistä sotavuotta sassanidit olivatkin voittoisia. Sassanidit valloittivat Bysantin hallussa olleet Lähi-idän alueet, jotka ulottuivat Armeniasta Syyriaan ja Egyptiin. Jerusalemin valtauksen myötä Bysantti menetti Pyhän ristin, jonka suojelijoita keisarit olivat olleet. Sassanidiarmeija eteni Anatoliassa aina Bosporinsalmelle asti.
Molemmilla valtakunnilla oli Lähi-idässä liittolaisina (foederati) arabiheimoja, jotka vartioivat valtakuntien rajoja. Sassanididynastian hallitseman Persian vasalleja olivat nykyisestä Irakista etelään asuneet lakhmidit. Heidän pääkaupunkinsa Hira oli vain parinsadan kilometrin päässä sassanidien pääkaupungista Ktesifonista. Lakhmidit olivat kääntyneet nestorialaiseen kristinuskoon jo 400–luvulla. Bysantin apuna olivat vastaavasti monofysiittista kristinuskoa edustaneet ghassanidit, jotka asuivat Syyriassa. Arabipaimentolaisia asui myös Mesopotamiassa ja Persian ylängöillä, jonne oli aikojen saatossa siirretty raja-alueilta epäluotettavia heimoja.
Sotiaallinen käänne sodassa tapahtui vuonna 622. Fokaksen vuonna 610 syrjäyttänyt keisari Herakleios oli kouluttanut armeijansa perusteellisesti ja löi iranilaiset joukot nykyisen Turkin alueella Armeniassa. Sotaonnen kääntymisestä tuli pysyvä. Herakleios marssi Iranin sydänmaille ja pakotti sassanidit neljä vuotta myöhemmin Niniven taistelun 627 jälkeen rauhaan. Vuonna 630 sassanidit luovuttivat kaikki sodassa valtaamansa alueet takaisin. Persian valtaylimystö murhasi maineensa menettäneen Khosrau II:n vuonna 628. Isäänsä valtaistuimella vuonna 628 seurannut Kavad II kuoli samana vuonna ja häntä seurannut Ardashir III murhattiin vuonna 630. Sassanidien valtajärjestelmä hajosi, ja hallitsija seurasi toistaan. Tähän asti alistetut arabiheimot havahtuivat nyt siihen, ettei niiden yläpuolella enää ollutkaan vieraita valtiaita.  Erilaisiin ajanlaskutapoihin ilmestyi uutuutena "arabien aika". Sitä alettiin laskea vuodesta 622, jolloin sassanidien romahdus oli alkanut.
Bysantin voimavarat eivät riittäneet palauttamaan roomalaista valtaa niillä Lähi-idän alueilla, jotka sassanidien romahdus oli jättänyt omilleen. Bysantti vetäytyi Lähi-idästä ja pyrki pitämään valvonnassaan vain tärkeimmät kaupungit, kuten Aleksandrian Egyptissä ja Antiokian Syyriassa. Molempien valtakuntien sotakoneistojen katoaminen jätti laajat alueet Lähi-idässä siellä eläneiden arabiklaanien haltuun, jolloin alkoi ryöstelevien sotaherrojen aika. Arabien riemu näkyy Koraanissa Bysanttilaisten suurassa, joka jälkikäteen kirjoitetun ennusteen muodossa kertoo Bysantin sotaonnen käänteestä sassanideja vastaan: ”Bysanttilaiset on voitettu aivan lähellä, mutta tappionsa jälkeen he vielä voittavat muutaman vuoden kuluttua. Ratkaisu on Jumalan vallassa niin nyt kuin myöhemminkin. Silloin uskovat iloitsevat Jumalan avusta.”  Seurannut kaaos näkyy kristillisten munkkien ja piispojen muistiinpanoissa. Jerusalemin patriarkka Sofronius kirjoitti vuoden 634 alussa synodisen kirjeen, jossa hän kuvasi ajan poliittista tilannetta seuraavasti:
”Jotta katkaistaisiin kaikkien barbaarien, ja erityisesti niiden saraseenien ylpeys, jotka syntiemme tähden ovat odottamatta nousseet meitä vastaan ja riehuvat kaikkialla epäkunnioittavalla ja jumalattomalla häpeämättömyydellään … [saapukoon Kristus] pian ja tukahduttakoon heidän hullun röyhkeytensä ja toimittakoon nämä halpamaiset olennot, kuten aikaisemminkin, Jumalan määräämän hallitsijamme jalkajakkaroiksi.”
Sassanidivaltakunta romahti viimeiseksi jääneen sotansa jälkeen ja menetti otteensa valtakunnan reuna-alueista. Dynastian johdossa riehui valtataistelu, ja kulkutaudit olivat vähentäneet väestöä. Viimeiseksi sassanidihallitsijaksi jäi vuonna 632 alaikäisenä valtaan nostettu Yazdegerd III. Sodan lisäksi talousvaikeuksiin on arveltu syyksi peltojen suolaantumista, ilmastonmuutosta,  sekä kulkutauteja, jotka olivat verottaneet väestöä tuntuvasti 100-luvulta alkaen. Lähi-idän ruttoepidemiat jatkuivat tuhoisina 700-luvulle asti, mutta ne eivät koskeneet yhtä lailla paimentolaisheimoja. Myös ilmastonmuutos pikemminkin suosi nomadeja, kun maanviljelijätkin joutuivat lisääntyvästi siirtymään paimentolaisiksi. Arabien valtakunnan nousu kahden suurvallan raunioille Lähi-idässä on siksi nähty seurauksena maatalousyhteiskuntien ja paimentolaisyhteiskuntien välisen tasapainon järkkymisestä. Tämän seurauksena Iraniin levisi myös arabien valtionuskonto islam, joka yhdisti hellenistiset vaikutteet persialaisiin uskontoihin ja arabien klaanikulttuuriin.
Sassanidivaltakunnan kukoistusta kesti neljää vuosisataa, jotka jättivät jälkensä myös nykyiseen Iraniin. Persialaisen runoilijan Ferdowsin kokoama Šahname, eli kuninkaiden kirja, on maan kulttuurista kertova runokokoelma, jonka useimmat iranilaiset tuntevat nykyisinkin.