Damagaramin sulttaanikunta
Historia

Paikalliset aristokraatit perustivat Damagaramin vuonna 1731. Alueen valtaväestö, hausat, tunnettiin taitavina käsityöläisinä ja kauppiaina. He olivat tuolloin omaksuneet islamin uskon.
Alkuun Damagaram oli pelkkä pikkukylä ja Kanem-Bornun vasalli. Valtio oli sisäisesti epävakaa mutta onnistui vähitellen levittämään valtaansa ympäröiviin kyliin. Poliittinen järjestelmä muistutti keskiajan Euroopan feodaalijärjestelmää. Siinä aristokraatit omistivat maat ja alustalaiset tekivät palveluksia aristokraateille, jotka suojelivat maata sotilaallisesti. Damagaramin alue alkoi kasvaa 1700- ja 1800-luvuilla, jolloin se valloitti ympäröineitä valtioita. Samoihin aikoihin Kanem-Bornun vaikutusvalta heikkeni Sokoton voimistumisen ja katovuosien vuoksi.
Zinder alkoi 1700-luvulla kehittyä kaupalliseksi keskukseksi. Sen sijainti oli erinomainen, sillä se sijaitsi Saharan eteläpuolisen alueen kauppareiteillä. Sieltä käytiin kauppaa Tripoliin nykyisessä Libyassa ja Kanoon nykyisessä Nigeriassa. Sieltä lähti kauppareittejä myös itään ja länteen. Sulttaanit siirsivät hovinsa Zinderiin vuonna 1736, ja sinne muutti tuaregeja, jotka toivat kaupunkiin oppineisuutta. Sulttaani antoi heidän perustaa omat korttelinsa, ja alkuperäisasukkaat asuivat kaupungin vanhoissa osissa. 1800-luvun alussa Zinderistä tuli valtion pääkaupunki, ja nykyinen palatsi rakennettiin vuoden 1850 tienoilla.
Eurooppalainen matkailija vieraili Zinderissä vuonna 1850. Hän kirjoitti, että sulttaani asuu palatsissaan 300 vaimonsa kanssa ja että lapsia on lukematon määrä. Sanottiin, että sulttaani komentaa 300 ratsumiestä ja 30 000 jalkaväen sotilasta. Armeijalla oli käytössään 12 Zinderissä tehtyä kanuunaa. Zinder sijaitsi kaukana Sokoton ydinalueilta, mikä mahdollisti itsenäisen politiikan harjoittamisen. Lisäksi sulttaanikunnan käsityöläiset hallitsivat tykinvalmistuksen taidon muista alueen valtakunnista poiketen. Voimansa huipulla Damagaram oli sulttaani Tanimoun dan Sulaymanin valtakausien aikana. Hän hallitsi vuosina 1841–1843 ja jälleen 1851–1884. Sokoton laajentumisyritykset torjuttiin, ja sulttaanikunta turvasi kauppareittien hallinnan omilla valloitussodillaan.
1800-luvun mittaan Damagaram alkoi heikkenevän Kanem-Bornun sijaan hakea turvaa Osmanivaltakunnasta. Darfurilaisen sotapäällikkö Rabihin valloitusretket johtivat Kanem-Bornun luhistumiseen ja uhkasivat Damagaramin turvallisuutta. Myös Ranska kiinnostui alueesta ja alkoi laajentaa alueitaan Senegalista kohti Nigerjokea. Vuoden 1897 loppupuolella kapteeni Marius-Gabriel Cazemajoun johtama 37-miehinen sotilasjoukko saapui Damagaramin sulttaanin hoviin. Cazemajou vaati sulttaania tunnustamaan Ranskan ylivallan, jolloin hänet surmattiin. Sulttaanin armeija takavarikoi ranskalaisten aseet ja käytti niitä omissa sodissaan muita alueen valtioita vastaan. Ranskalaiset palasivat kuitenkin suuremmalla joukolla kostamaan Cazemajoun kuoleman.
Ranska valtasi sulttaanikunnan vuonna 1899. Sen pinta-ala oli tuolloin yli 70 000 neliökilometriä ja väkiluku noin 400 000. Hallitseva sulttaani surmattiin, ja sulttaanikunnan poliittinen merkitys väheni. Ranskalaiset lakkauttivat sulttaanikunnan kokonaan vuonna 1906 saatuaan tietää sulttaani Amadou dan Bassan kapina-aikeista. Damagaranin alue jaettiin kolmeen osaan ja niiden johtajaksi nousi Amadoun entinen eunukkiorja Ballama Ousman, joka saavutti ranskalaisten luottamuksen syyttämällä kilpailijoitaan kapinallisiksi ja salaliittolaisiksi. Vuonna 1915 Ballama ajoi maanpakoon kilpailijansa Barma Moustaphan, joka oli sulttaanien jälkeläinen. Ballaman petollisuus tuli ranskalaisten tietoon 1922, ja seuraavana vuonna uudeksi sulttaaniksi nimitettiin Barma Moustapha. Zinder toimi Nigerin siirtomaan pääkaupunkina 1911–1926, minkä jälkeen hallinto muutettiin nykyiseen pääkaupunkiin Niameyhin.