stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Siuruan työväentalo
Historiaa > Omistus

Talon omisti vuodet 1957-1993 Siuruankylän Demokraattinen yhdistys ja vuodesta 1993 lähtien Vasemmistoliiton Siuruan osasto ry.
Vuonna 2020 Pudasjärven kaupungin yhteisöllisyysvaliokunta esitti Pudasjärven kaupunginhallitukselle, ettei Vasemmistoliiton Siuruan osastolle myönnettäisi kaupungin kehittämis- ja toimintatukea, jolla Vasemmistoliiton Siuruan osasto on ylläpitänyt Siuruan työväentaloa. Kaupunginhallitus päätyi olemaan myöntämättä tukea yhdistykselle. Päätöksen taustalla oli Kuntaliiton näkymys, jonka mukaan kunnallinen tuki puolueille, puolueyhdistyksille ja puolueen lähiyhteisöille on kiellettyä. Vasemmistoliiton Siuruan osasto teki päätöksestä oikaisuvaatimuksen sekä myöhemmin valituksen hallinto-oikeuteen; yhdistyksen mukaan kaupungin tukea ei haettu poliittiselle puolueelle vaan sen omistaman kiinteistön toimintaan.
Joulukuussa 2022 Siuruan työväenyhdistyksen puheenjohtaja Jukka Körkkö kertoi Iijokiseutu-lehden haastattelussa, ettei työväenyhdistys ole enää kauaa talon ylläpidosta vastaava taho. Körkön mukaan talon toiminnassa "ei kyllä pitkään aikaan mitään poliittista ole ollut".
Vuonna 2022 perustettiin Siuruan työväentalo-kylätalo ry, jota, toisin kuin Vasemmistoliiton Siuruan osasto ry:tä, ei ole rekisteröity poliittiseksi järjestöksi. Talon omistaja on nykyisin Siuruan työväentalo-kylätalo ry, eli talo ei ole enää työväenyhdistyksen omistuksessa.
Toiminta työväentalolla > Tanssiaiset

Siuruan työväentalolla on järjestetty tanssiaisia alusta alkaen, sekä vanhassa palaneessa talossa että uudessa, vuonna 1957 valmistuneessa. Tanssiaiset ovat myös toimineet talon rahoituksen yhtenä päälähteenä. Tanssitoiminta oli aktiivisimmillaan 1970-luvulla, jolloin tansseihin myytiin yli 700 lippua. Vaikka tanssijoiden määrä on laskenut 1970-luvusta, talolla järjestetään edelleen tansseja.
Työväentalon sali on 100 neliömetriä ja näyttämö 42 neliömetriä.
Toiminta työväentalolla > Pissikivien heittely

Siuruan työväentalolla järjestetään pissikivipäiviä ja -turnauksia. Pissikivien heittely on vanha siurualainen peli, jota on pelattu Siurualla ainakin 1950-luvulta lähtien. Eri paikkakunnilla on tiettävästi pelistä erinimisiä versioita hieman eri säännöin. Pissikiveä voi pelata esimerkiksi pikkukivillä, mutta suositumpi tapa on pelata pissikiveä pienillä, puusta veistetyillä pelinappuloilla.
Puusta veistetyssä pelinappulassa on kahdeksan sakaraa, jonka jokaisen mitta on noin 16 millimetriä. Pelaajalla on viisi pelinappulaa, joita voi heittää eri tavoin ja edetä pelissä. Pelistä ei tiettävästi ole kirjallisia ohjeita.
Siuruan työväentalolla järjestettiin ensimmäiset pissikivien heittämisen mestaruuskilpailut kesällä 2019. Tapahtumaan osallistui 60-70 ihmistä. Sittemmin leikkimieliset pissikivien heittelyn turnaukset on järjestetty ainakin vuosina 2020 ja 2023.
Toiminta työväentalolla > Muu toiminta

Talolla järjestetään myös esimerkiksi karaokea, myyjäisiä ja pyhäpäivien juhlia, kuten itsenäisyyspäivän vastaanotto. Kesäisin työväentalolla toimii kahvila. Taloa voi myös vuokrata juhlia tai kokouksia varten. Siuruan työväentaloa ovat käyttäneet 2010-luvulla ainakin kansalaisopisto, metsästysseura, Ala-Siuruan kyläyhdistys ja Siuruan osakaskunta.
1990-luvulla työväentalolla toimi Ellin baari. Baari toimi muutaman vuoden.
Siuruan työväentalon tanssisali.
Puusta veistetyt pissikivet.
Bury Me In Vegas

| Bury Me In Vegas Eskimo Callboy |
| --- | --- | --- |

Studioalbumin tiedot
 Julkaistu: 23. maaliskuuta 2012
 Kesto: 34.35
 Levy-yhtiö: Redfield Records
Eskimo Callboyn muut julkaisut
|   | Bury Me In Vegas 2012 | We Are The Mess 2014 |
Bury Me In Vegas on saksalaisen metalcore yhtyeen Eskimo Callboyn vuonna 2012 julkaisema esikoisalbumi.
Kappaleet

Bury Me In Vegas – 3.22
The Kerosene Dance – 3.20
Internude – 0.41
Is Anyone Up? – 3.07
Wonderbra Boulevard – 3.32
Legendary Sleeping Assault – 1.49
Light In The Skyline – 4.14
5$ Bitchcore – 3.26
Transilvanian Cunthunger – 3.32
Muffin Purper-Gurk – 3.25
Snow Covered Polaroids – 4.03
Saksan vallankumous (1918)

Saksan vallankumous oli Saksan keisarikunnassa ensimmäisen maailmansodan lopussa tapahtunut keisari Vilhelm II:n vastainen vallankumous, jonka seurauksena maa julistettiin 9. marraskuuta 1918 tasavallaksi.
Tausta

Vallankumous käynnistyi keisarillisen laivaston tukikohdassa Kielissä puhjenneesta merisotilaiden kapinasta. Merivoimien johto oli yrittänyt määrätä monta vuotta satamassa olleen laivaston sodan viime hetkellä rajuun hyökkäykseen Britannian kuninkaallista laivastoa vastaan, jotta Saksa saisi paremmat rauhanehdot. Merisotilaat eivät kuitenkaan halunneet lähteä enää tapattamaan itseään, koska sodan tiedettiin jo olevan hävitty. Niinpä he kieltäytyivät noudattamasta käskyjä ja nousivat kapinaan. Kapina laajeni vallankumoukseksi, kun työläiset liittyivät siihen eri kaupungeissa.
Liebknecht kapinallisten johtajaksi

Sosialisti ja spartakistien johtaja Karl Liebknecht vapautettiin vankilasta 23. lokakuuta 1918 ja hän nousi keisari Vilhelm II:a vastaan nousseiden katkeroituneiden kansanjoukkojen johtajaksi. Vilhelm II oli ensimmäisen maailmansodan lopussa menettänyt suurimman osan vallastaan, jääden voimattomaksi perustuslailliseksi hallitsijaksi, mutta katkeroituneet kansanjoukot vaativat häntä luopumaan vallasta. Keisari lähti pääkaupunki Berliinistä 29. lokakuuta 1918 ja matkusti päämajaan Spahan, mitä kansanjoukot pitivät pakenemisena. Keisaria vaadittiin luopumaan vallastaan lehdissä, kaduilla ja valtiopäivillä. Jopa Valtakunnankansleri, prinssi Maximilian von Baden vaati keisaria luopumaan vallastaan.
Hallituksen istunnon jälkeen Preussin sisäasiainministeri Drews matkusti Spahan taivuttamaan keisaria, joka ei suostunut luopumaan vallastaan ja sai tukea kenraaleiltaan. Vilhelm II totesi: ”Minun kaikki poikani ovat luvanneet, etteivät ikinä ryhdy hallitukseen – –. Preussin kuninkaana ja Fredrik Suuren seuraajana minun velvollisuuteni on pysyä paikallani.” Melko pian tämän jälkeen Turkki ja Itävalta-Unkari tekivät erillisrauhan ja Saksan eteläraja jäi sen takia avoimeksi. Sitten puhkesi vallankumous.
Kapinan leviäminen

Kenraali Wilhelm Groener matkusti 5. marraskuuta 1918 Berliiniin tukeakseen keisaria, palatessaan Spahan hän oli vähällä joutua vallankumouksellisten käsiin. Schillingin selällä tapahtuneen laivaston kapinan jälkeen merivoimien johto oli hajauttanut laivaston sotilaat sotasatamiin kukistaakseen kapinalliset miehistöt, mutta laivaston matruusien välityksellä vallankumouksen kipinä levisi edelleen. Matruusit pitivät kokouksia Kielissä ja julistivat vallankumousta kasarmeissa, jotka joutuvat vallankumouksellisten käsiin. Kielissä hallitukselle uskolliset matruusit hajottivat kansanjoukot, jolloin viranomaiset luulivat pahimman olevan ohitse, peruen pyydettyjen apujoukkojen tulemisen, mutta seuraavana yönä ja sitä seuranneena päivänä levottomuudet jatkuivat. Kapinat levisivät kasarmista toiseen, hallitukselle uskolliset sotilasosastot kieltäytyivät ampumasta kapinallisia. Valtakunnan suurin sotasatama kaupunki Kiel joutui kapinallisten käsiin ja 5. marraskuuta 1918 punaiset liput nostetaan satamassa olevien sotalaivojen salkoihin.
Kapina levisi nopealla vauhdilla Pohjois- ja Länsi-Saksan kaupungeissa. Laivastosatamista lähtivät aseistetut matruusit kuorma-autoilla kaupungista toiseen, miehittäen poliisiasemat, lennätinkonttorit, armeijan rakennukset. Matruusit perustivat työläis- ja sotilasneuvostoja hallitsemaan valtaamiansa alueita. Kahdessa vuorokaudessa vallankumous on edennyt Kölniin.
Yleislakko

Berliinissä lauantaina 10. lokakuuta 1918 riippumattomat sosialistit olivat julistaneet yleislakon. Kello yhdeksän aikoihin poliitikot saivat kuulla armeijan ylimmän johdon päätöksestä ilmoittaa keisarille, ettei armeija ole enää hänen käskettävissään. Kello 10 työläisjoukot alkoivat liikkua kohti Berliinin keskustaa. Samaan aikaan lähestyi Weddingistä, Pankow’sta, Neuköllnistä ja Spandausta mielenosoittajia, jotka eivät enää aikoneet odottaa keisarin eroamista. Silloin valtakunnankansleri prinssi Max toimi oman harkintansa mukaan ja julisti kello 11.15 saaneensa Spasta yhdentoista aikaan tiedon, että keisari oli päättänyt luopua vallastaan. Tämä pelasti tilanteen pääkaupungissa.
Saksasta tasavalta

Spassa keisari oli päätynyt luopua Saksan keisarin arvosta vasta kello 1.15, mutta ei kuitenkaan Preussin kuninkaan arvosta. Päätös ilmoitettiin Berliiniin puhelimitse ja vastaus hämmästytti päämajaa, joka nyt sai kuulla ensi kerran, että Berliinissä oli ilmoitettu keisarin luopuneen jo 11.15 kaikesta vallastaan. Hindenburg neuvoi päämajakaupungissa keisaria luopumaan kruunustaan ja matkustamaan Hollantiin. Yöllä järjestettiin vaaditut muodollisuudet Hollannin viranomaisten kanssa ja kello 4.30 Vilhelm II lähti junassa maanpakoon. Tähän päättyi Saksan keisarikunta.
Samana päivänä Scheidemann julisti Saksan valtiopäivätalon parvekkeelta Saksan tasavallaksi. Vasemmistososialistien johtaja Liebknecht kiirehti niin ikään samana päivänä antamaan Berliinin kaupunkilinnan parvekkeelta oman julistuksensa sosialistisen tasavallan perustamisesta. Kansleri Max von Baden luopui myös virastaan, ja Friedrich Ebert kokosi 10. marraskuuta uuden hallituksen, kansanvaltuutettujen neuvoston (Rat der Volksbeauftragten), jossa oli kolme edustajaa sosiaalidemokraattisesta puolueesta SPD:stä ja kolme edustajaa vasemmistososiaalidemokraattien USPD:stä. Hallituksen johtajuus oli jaettu Ebertin ja USPD:n johtajan Hugo Haasen kesken. Ebert ja Groener sopivat illalla 10. marraskuuta puhelimessa, että armeijan ylijohto tukee hallitusta ja huolehtii luotettavien joukkojen perustamisesta hallituksen käyttöön. Saksa solmi 11. marraskuuta aselevon ympärysvaltojen kanssa Compiègnen metsässä.
Saksan keisari Vilhelm II
Hindenburg muotokuvansa äärellä vuonna 1925.
Karl Liebknecht
Maximilian von Baden
Wilhelm Groener vuonna 1916.
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Saksan vallankumous (1918) Wikimedia Commonsissa
Pelitutkimus

Pelitutkimus (ludologia) on tieteenala, joka tutkii pelejä ja niihin läheisesti liittyviä ilmiöitä. Pelitutkimuksen piiriin voidaan lukea myös pelikulttuuri(e)n tutkimus ja pelaajan kokemuksen tutkimus. Ludologian tutkimuskohteita ovat kaikenlaiset pelit, kuten lautapelit, roolipelit ja korttipelit ja tietokonepelit. Pelitutkimusta käytetään usein synonyyminä tietokonepelitutkimukselle, sillä nykypäivänä tietokonepelit muodostavat yhden pelitutkimuksen tärkeimmistä tutkimuskohteista. Siihen läheisesti liittyviä ilmiöitä ovat esimerkiksi moninpelien ympärille muodostuneet yhteisöt ja pelaamisen mahdolliset seuraukset
Pelitutkimuksen rajat muihin tieteenaloihin nähden eivät ole selväpiirteiset, vaan kysymys on monitieteisestä tutkimusalasta. Pelitutkimuksen menetelmät ja lähestymistavat periytyvät suurelta osin pelitutkijoiden alkuperäisiltä oppialoilta, kuten kirjallisuudentutkimuksesta, mediatieteestä ja uusmediatutkimuksesta, elokuvatutkimuksesta, psykologiasta ja kulttuurintutkimuksesta.
Historia

Maailman ensimmäisinä pelitutkijoina voidaan pitää etnografeja Johan Huizingaa (1938) ja Roger Caillois'a (1958), jotka miettivät leikin luonnetta ja roolia kulttuurissa erilaisia kansanpelejä ja pelikulttuureja vertailemalla. Suomessa leikkiä on tutkinut Yrjö Hirn. Vuonna 1985 amerikkalainen Mary Ann Buckles julkaisi maailman ensimmäisen tietokonepelitutkimuksellisen väitöskirjan. Bucklesin väitöskirja sai niin tyrmäävän vastaanoton, että Buckles katsoi parhaaksi lopettaa tutkijanuransa.
Nykymuotoisen pelitutkimuksen voidaan nähdä syntyneen 90-luvun lopulla ja 2000-luvun alussa, jolloin tieteenalan tutkimuskohteen olemusta määriteltiin "ludologia vastaan narratologia" -keskustelussa.  Narrativistit rinnastivat tietokonepelit tarinoita kertoviin välineisiin, kuten kaunokirjallisuuteen, elokuviin ja teatteriesityksiin. Ludologien mukaan pelejä, niin tietokone-, kuin vaikkapa lautapelejäkin, tuli tutkia 
ensisijaisesti peleinä; sääntöihin, käyttöliittymiin ja pelaamiseen perustuvina järjestelminä. Ludologisen käsityksen mukaan tarinankerrontaan keskittyvä näkökulma jättää huomiotta suuren osan pelien erityispiirteistä. Tämän vuoksi ludologit näkivät "uusmediatutkimuksen" lähestymisyritykset uhkana niin tieteenalan itsenäisyydelle, kuin tuotetun tiedon pätevyydellekin.  Ludologia-käsite on peräisiin Gonzalo Frascan artikkelista "Ludologia kohtaa narratologian", joka käsittelee edellä mainittua ongelmakenttää.
Suomessa on tehty pelitutkimusta, pääasiassa tietokonepelitutkimusta, 90-luvun lopulta saakka. Ensimmäisenä mm. Tampereen yliopiston Hypermedialaboratoriossa ja Lapin yliopiston taiteiden tiedekunnan median laitoksella. Nykyään tietokonepelejä tutkitaan useissa suomalaisissa yliopistossa, monien eri tieteenalojen näkökulmista.
Kausijulkaisut ja konferenssit

Ensimmäinen yksinomaan pelitutkimukseen keskittyvä vertaisarvioitu tieteellinen kausijulkaisu on verkossa ilmestyvä Game Studies, jonka ensimmäinen numero ilmestyi vuonna 2001. Vuonna 2006 ilmestyi ensimmäisen kerran paperille painettu tietokonepelejä ja kulttuuria käsittelevä tieteellinen kausijulkaisu Games and Culture, a Journal of Interactive Media. DiGRAn digitaalisessa kirjastossa on merkittävä kokoelma erilaisia tietokonepelitutkimuksellisia tekstejä.
DiGRA (Digital Games Research Association) järjestää tietokonepelitutkimuskonferenssin joka toinen vuosi. Vuonna 2005 konferenssi järjestettiin Vancouverissa, Kanadassa ja vuonna 2007 Tokiossa, Japanissa. Yksinomaan tietokonepeleihin keskittyvien konferenssien lisäksi tietokonepelitutkimuksen foorumeja ovat myös uusmediatutkimuskonferenssit, kuten Digital Arts & Culture (DAC) ja erilaiset elektronista taidetta käsittelevät tapahtumat.
Pelitutkimuksen suuntauksia

Pelitutkimuksen pääsuuntauksia nykyisin ovat pelikokemukseen ja pelattavuuteen kohdistuva tutkimus, pelisuunnittelun tutkimus, kulttuurinen pelitutkimus, pelaajiin kohdistuva tutkimus, roolipelitutkimus, opetuspelitutkimus ja mobiilipelitutkimus.
Aiheesta muualla

Jännitys siirtyy pelilaudalta ruudulle (Arkistoitu – Internet Archive)
Elektronisten pelien kulttuuri Suomessa (Arkistoitu – Internet Archive)
Ylen tiedeuutiset 8.8.2006 klo 23.00: suomalainen pelitutkimus kasvusuunnassa
Tampereen yliopiston Game Research Lab (Arkistoitu – Internet Archive)
Pelitutkimuksen vuosikirja
Game Studies -verkkojulkaisu (englanniksi)
Games and Culture -julkaisu (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomen DiGRA-jaosto (Arkistoitu – Internet Archive)
DiGRA Digital Library (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Suomenkielisen DiGRA Finland -postituslistan info-sivu (englanniksi) (Arkistoitu – Internet Archive)
Ludology.org (englanniksi)
The Center for Computer Games Research (englanniksi)
Pohjois-Atlantin sopimus

Pohjois-Atlantin sopimus
Pohjois-Atlantin sopimus (engl. North Atlantic Treaty, ransk. Traité de l’Atlantique Nord) eli niin sanottu Washingtonin sopimus on Washington DC:ssä 4. huhtikuuta 1949 allekirjoitettu Naton peruskirja. Sopimus perustuu Yhdistyneiden kansakuntien (YK) peruskirjan 51 artiklaan oikeudesta yhteiseen puolustautumiseen.
Pohjois-Atlantin sopimuksen allekirjoittavat ovat vahvistaneet sitoutuvansa YK:n peruskirjan tarkoituksiin ja periaatteisiin. Naton tavoite on taata jäsentensä vapaus ja turvallisuus poliittisin ja sotilaallisin keinoin. Sopimuksessa on yhteensä 14 artiklaa.
Allekirjoittajat > Perustajajäsenet

Alankomaat – allekirjoittajat ulkoministeri Dirk Stikker ja suurlähettiläs Eelco van Kleffens
Belgia – allekirjoittajat pääministeri ja ulkoministeri Paul-Henri Spaak ja suurlähettiläs Robert Silvercruys
Islanti – allekirjoittajat ulkoministeri Bjarni Benediktsson ja suurlähettiläs Thor Thors
Italia – allekirjoittajat ulkoministeri Carlo Sforza ja suurlähettiläs Alberto Tarchiani
Kanada – allekirjoittajat ulkoministeri Lester B. Pearson ja suurlähettiläs H. H. Wrong
Luxemburg – allekirjoittajat ulkoministeri Joseph Bech ja suurlähettiläs Hugues Le Gallais
Norja – allekirjoittajat ulkoministeri Halvard Lange ja suurlähettiläs Wilhelm von Munthe af Morgenstierne
Portugali – allekirjoittajat ulkoministeri José Caeiro da Mata ja suurlähettiläs Pedro Teotónio Pereira
Ranska – allekirjoittajat ulkoministeri Robert Schuman ja suurlähettiläs Henri Bonnet
Tanska – allekirjoittajat ulkoministeri Gustav Rasmussen ja suurlähettiläs Henrik Kauffmann
Yhdistynyt kuningaskunta – allekirjoittajat ulkoministeri Ernest Bevin ja suurlähettiläs Oliver Franks, Baron Franks
Yhdysvallat – allekirjoittaja ulkoministeri Dean Acheson
Allekirjoittajat > Myöhemmin liittyneet

| --- | --- |
  Kreikka (liittyi 1952)   Turkki (liittyi 1952)   Länsi-Saksa (liittyi 1955)   Espanja (liittyi 1982)   Puola (liittyi 1999)   Tšekki (liittyi 1999)   Unkari (liittyi 1999)   Bulgaria (liittyi 2004)   Viro (liittyi 2004)   Latvia (liittyi 2004):   Liettua (liittyi 2004)   Romania (liittyi 2004)   Slovakia (liittyi 2004)   Slovenia (liittyi 2004)   Albania (liittyi 2009)   Kroatia (liittyi 2009)   Montenegro (liittyi 2017)   Pohjois-Makedonia (liittyi 2020)   Suomi (liittyi 2023)   Ruotsi (liittyi 2024)
Aiheesta muualla

Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Pohjois-Atlantin sopimus Wikimedia Commonsissa
Lisää luettavaa aiheesta Pohjois-Atlantin sopimus on Wikiaineistossa
Maiju Jokinen

| Maiju Jokinen> Henkilötiedot |
| --- | --- |
Koko nimi:  Maiju Elina Jokinen
Syntynyt: 22. marraskuuta 1977 (ikä 46)
Ammatti:  näyttelijä
Vanhemmat:  Tuija Ernamo
Näyttelijä
Aktiivisena:  1987-
Merkittävät roolit:  Anna (Mummo), Jonna (Kyllä isä osaa)
Aiheesta muualla
IMDb 
Elonet
Maiju Elina Jokinen (s. 22. marraskuuta 1977) on suomalainen näyttelijä ja radiojuontaja. Hän nousi julkisuuteen 1980- ja 1990-luvulla televisio­sarjojen Mummo ja Kyllä isä osaa lapsitähtenä.
Ura > Näyttelijän ura

Jokinen on itseoppinut näyttelijä, joka ei ole opiskellut näyttelemistä kouluissa. Hän haki nuorena muutamia kertoja Teatterikorkeakouluun, mutta ei päässyt sisään. Myöhemmin Jokinen on todennut, ettei aikanaan ottanut hakukierroksia tarpeeksi tosissaan, eikä ihmettele asiaa.
Jokisen näyttelijänura alkoi vain 10-vuotiaana 1980-luvulla suosiota keränneessä Mummo-sarjassa. Jokinen päätyi Annan rooliin, kun pääosaa, mummoa, esittänyt Anja Räsänen toivoi Jokista koekuvauksiin. Sarja päättyi 1989, jonka jälkeen Jokinen näytteli Kyllä isä osaa -sarjassa Jonnan roolia 15-vuotiaasta asti. Varhaiset roolit poikivat jonkin verran muitakin tv-rooleja Yle TV2:n produktioissa.
Nuoruusvuosien jälkeen Jokinen on keskittynyt teatterilavoilla työskentelemiseen. Jokisen merkittävin työpaikka oli Teatteri Eurooppa Neljä, jossa hän työskenteli vuodet 2008–2022. Hänet on nähty lisäksi Tampereen komediateatterissa, Tampereen työväen teatterissa, helsinkiläisessä Uuden kaupungin teatterissa, Tampereen ylioppilasteatterissa ja Tampereen teatterissa.
2010-luvulla Jokinen on näkynyt televisioruuduissa mainosnäyttelijänä. Jokinen teki ensimmäisen elokuvaroolinsa, kun Kyllä isä osaa -sarjasta tehty elokuva ilmestyi keväällä 2024.
Ura > Radiojuontajan ura

Jokinen aloitti Radio Keskisuomalaisen juontajana keväällä 2023. Ensin kyseessä oli media-alan ammattitutkintoon kuuluva harjoittelujakso, mutta kun Jokinen valmistui alkuvuodesta 2024, työt jatkuivat. Jokinen on kertonut näyttelijän työn olevan edelleen hänen intohimonsa, mutta alanvaihto tuli ajankohtaiseksi, kun kiertävä teatterityö alkoi olla vaikeaa yhdistää perhearkeen.
Yksityiselämä

Jokinen on asunut Jyväskylässä vuodesta 2008. Hänellä on kaksi poikaa. Jokisen äiti on näyttelijä Tuija Ernamo, joka näytteli Jokisen äitiä myös Kyllä isä osaa -sarjassa.
Jokisella on useita ammattitutkintoja. Vuonna 2024 valmistuneen radiotoimittajan tutkinnon (Keuda) lisäksi hänellä on pukinemerkantin tutkinto Tampereen ammattioppilaitoksesta (1996) ja merkonomin tutkinto Turun ammatti-instituutista (2005). Lisäksi hän on tehnyt liikunnanohjaajan opintoja Lahden ammattikorkeakoulussa vuosina 2006-2009.
Filmografia

| Televisio> Vuosi | Televisio> Sarja | Televisio> Rooli |
| --- | --- | --- |
| 1987–1989 | Mummo | Anna |
| 1994–1995 | Kyllä isä osaa | Jonna |
| 1999 | Trasselirakastaja | Jaana |
| 2003 | Palvelijat  | työ­harjoittelija |
Televisioelokuva
| 1991 | Jäljet vedessä | Anna |
Elokuva
| 2024 | Kyllä isä osaa -elokuva | Jonna |
Teatteri

| Teatterityöt |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| Vuosi | Näytelmä | Rooli | Teatteri | Ohjaaja |
| 1997-1998 | Virgo | tanssija, jengiläinen | Tampereen teatteri | - |
| 1998-1999 | Suuri viikinkiseikkailu | tanssija | Tampereen teatteri / Tampereen työväen teatteri | Timo Ojala |
| 2000 | Joulushow | - | Tampereen ylioppilasteatteri | - |
| 2001-2005 | Useita | Useita | Uudenkaupungin teatteri | Useita |
| 2007-2008 | Patukkaooppera | tanssija | Tampereen työväen teatteri | Sirkku Peltola |
| 2014-2016 | Kyllä isä osaa | Jonna | Tampereen komediateatteri | Panu Raipia |
| 2008-2022 | Useita | Useita | Teatteri Eurooppa Neljä | Useita |
Aiheesta muualla

Maiju Jokinen Teatteri Eurooppa Neljä.
Pudas, Mari: Maiju Jokinen oli Mummo ja Kyllä isä osaa -sarjojen lapsi­tähti – näin hän on muuttunut: ”Vieraat ihmiset pysäyttävät kadulla” Ilta­lehti.  2.7.2020.
Hanna Partanen (leipuri)

Hanna Partasen kalakukkoleipomon kyltti Kuopiossa.
Hanna Partasen kalakukkoleipomo Kuopion Kasarmikadulla.
Partasen kalakukkoleipomon portti.
Anna Johanna (Hanna) Partanen (o.s. Kerman) (1. marraskuuta 1891 Kuopio – 30. kesäkuuta 1969 Kuopio) oli suomalainen leipuri, joka oli tunnettu kalakukoistaan. Häntä on sanottu kaikkien kalakukkojen äidiksi, jonka ansiosta kukko on levinnyt ympäri Suomen. Hän aloitti leipomotoiminnan vuonna 1931 ja on ollut täten uranuurtajana kalakukkojen kaupallisessa valmistuksessa. lähde? Vuosien kuluessa valikoima on laajentunut kalakukoissa ja muissa leipomotuotteissa, jotka edelleen tehdään perinteisen tavan mukaan käsityönä ja suomalaisista raaka-aineista (tärkein suomalainen ruis) Kuopion keskustassa Kasarmikadulla sijaitsevassa leipomossa.
Hanna Partasen nimeä kantava leipomo Kuopiossa työllistää vuodenajoista riippuen 10–20 työntekijää. Leipomon myynti on noin 1,2 miljoonaa euroa vuodessa.
Myös Hanna Partasen miniällä Irene Partasella (s. 15. joulukuuta 1923 Ilomantsi) on Kuopiossa oma kalakukkoleipomonsa, jonka omisti vuoteen 2014 saakka hänen tyttärensä Katariina Helin. Irene Partasen kalakukkoleipomo meni konkurssiin maaliskuussa 2014 ja liiketoiminnan jatkajaksi tuli kuopiolainen torimyyjä Jarmo Komulainen.
Syyskuussa 2019 paljastettiin muistolaatta, joka on kiinnitetty Hanna Partasen kalakukkoleipomon (Kasarmikatu 15) seinään.
Aiheesta muualla

Kalakukkoleipomo Hanna Partasen kotisivut
Siperian jäätyneet mammutit

Eräs Siperiasta löydetty säilynyt mammutti.
Siperian jäätyneet mammutit ovat Siperian pohjoisosien ikiroudasta löytyneitä mammutteja, jotka ovat harvinaisen hyvin säilyneitä. Tavallisimmin mammutista säilyy vain syöksyhampaita ja hajanaisia luita, ja joskus jopa kokonainen luurankokin. Yleensä löydetyissä hyvin säilyneissä ruhoissa on vain nahka säilynyt hyvin. Tunnetuin näistä on Berezovkajoen mammutti, jolla säilyi hyvin nahka, sen syömää ruohoa ja mahalaukku. Liha oli löydettäessä jo pitkälle mädäntynyt. Vuonna 2013 löytyi Uuden Siperian saarilta mammutti, jonka liha oli punaista ja josta vuosi verta.
Katastrofiteorioihin uskovat näennäistieteilijät ovat esitelleet hurjia ajatuksia suuressa kylmyydessä äkillisesti vesimassoihin hautautumalla kuolleista mammuttilaumoista.lähde? Vakavammin otettavien tutkijoiden mukaan näiden mammuttien uskotaan kuolleen maanvyöryjen ikiroudan lähelle hautaamina.lähde? Silloin nämä mammutit olisivat säilyneet kuivina ja kylminä pitkään, kunnes ikiroudan luontaiset nostoliikkeet olisivat nostaneet ne lähelle maanpintaa.